stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעיין חם
היווצרות מעיין חם

ישנן שתי סיבות להיווצרות מעיין חם. הראשונה היא קיומו של גוף מאגמטי רדוד וחם המצוי מתחת לקרקע, הגורם לחימום המים. במקרים אלו, המעיין נמצא באזור געשי פעיל. במקרים מסוימים המים מתחממים לטמפרטורה גבוהה מאוד, הופכים לקיטור, ומתפרצים בצורה של גייזר. הסיבה השנייה אינה קשורה בפעילות מאגמטית אלא נגרמת כתוצאה ממי תהום באקווה המצויה בעומק רב. בעומקים אלו שכבת הסלע חמה מאוד והמים מתחממים כתוצאה מהמגע עם הסלע. המים החמים יכולים לעלות לפני השטח לאורך העתק עמוק, דרכו הם יכולים לפרוץ החוצה.
היווצרות מעיין חם > תכונות ריפוי

בדרך כלל, ריכוז המינרלים השונים במי המעיינות החמים גבוה. הם נחשבים כבעלי ערך רפואי לגוף האדם, ונהוג לכנותם "מעיינות מרפא". מעיינות חמים רבים מהווים יעד פופולרי לתיירות ונופש, במיוחד עבור אנשים הלוקים במחלות שונות, המגיעים אליהם כדי לטבול בהם למשך מספר ימים או שבועות, בהנחה כי הדבר יתרום לשיפור במצבם הבריאותי.
מבחר מעיינות חמים ברחבי העולם

אונארטוק, גרינלנד - מעיין בטמפרטורה הנעה בין 34 ל-38 מעלות.
גיהנום בריכת הדם (Bloody Hell Pond), יפן - אונסן יפני. תשעה מעיינות בעיר בפו (Beppu) שבמחוז אויטה על האי קיושו, בעלי ריכוז גבוה של תחמוצת ברזל וצבעם אדמדם כתמתם, בטמפרטורה המגיעה עד ל-78 מעלות. מראם מיוחד, אך לא ניתן להיכנס למעיינות.
האגם הרותח, דומיניקה - Boiling Lake הנמצא בפארק מורן טרואהפיטון, טמפרטורת מימיו מגיעה עד ל-95 מעלות, וגייזר מתפרץ מעת לעת.
הלגונה הכחולה, איסלנד - בריכת מי ים גיאותרמית, שנוצרה ב-1976, בקרבת עיירת הדייג גרינדאוויק. טמפרטורת המים כ-40 מעלות, ובהם מינרלים רבים כמו סיליקה וגופרית.
המעיינות החמים בארנל, קוסטה ריקה - מעיינות העיירה לה פורטונה דה סן קרלוס, למרגלות ההר ארנל, בטמפרטורה בין 27 ל-42 מעלות.
המעיינות של סטורן, איטליה - מעיינות מי גופרית הנמצאים בסמוך לכפר סטורניה שבדרום טוסקנה, בטמפרטורה של 37.5 מעלות, עשירים במינרלים, במלחים, ובפלנקטון ייחודי בעל תכונות אנטיספטיות.
מאעין, ירדן - Ma'in Hot Springs בנווה מדבר בקצה ואדי מוג'יב, טמפרטורת המים בטבע עד 80 מעלות, ובספא שנבנה במקום הטמפרטורה בין 45 ל-65 מעלות.
פמוקלה, טורקיה - אתר מורשת עולמית של "אונסקו", בו 17 בריכות תרמיות בטמפרטורת מים הנעה בין 100-35 מעלות, המסייעים בטיפול במחלות לב וכלי דם.
מעיינות חמים בישראל

בישראל קיימים מספר מעיינות חמים. מרביתם מצויים באזור הכנרת וים המלח, שם המים החמים נובעים באזור ההעתק הפעיל המצוי באזור והוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני. הידועים בהם הם חמת גדר, חמי טבריה, חמי זוהר, חממאת מעין וחמאם אל-מליח. מספר מעיינות חמים נובעים גם באזורים אחרים כדוגמת חמי יואב וחמי געש.
ראו גם

גייזר
אונסן
אשיו
מייקל איגנטייף

| --- | --- |

איגנטייף, אפריל 2011
 לידה:  12 במאי 1947 (בן 77) טורונטו, קנדה 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  קנדה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד  מכללת קנדה העילית  אוניברסיטת הרווארד  טריניטי קולג'  אוניברסיטת טורונטו 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן (2013–2014)  אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת ליידן  האוניברסיטה המרכז-אירופית  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת קולומביה הבריטית  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  פרס נסיכת אסטוריאס למדעי החברה (2024)  פרס היינמן (1988)  פרס פרנסיסקו סרסדו (2012)  פרס המושל הכללי של קנדה לכתיבה לא בדיונית בשפה האנגלית (1987)  פרס חנה ארדנט (2003)  פרס ליונל גלבר (1994)  חבר במסדר קנדה  Gordon Montador Award  פרס צ'נצ'לני ההודי הגלובלי של CIF 
 www.michaelignatieff.ca
 תרומות עיקריות
 חקר הלאומיות, ביוגרפיה על ישעיה ברלין
 חתימה:   
 
מייקל איגנטייף (באנגלית: Michael Ignatieff; נולד ב-12 במאי 1947) הוא פרופסור קנדי להיסטוריה שפרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאי לאומיות, אתיקה פוליטית ומדינית. איגנטייף היה מנהיג המפלגה הליברלית בקנדה וראש האופוזיציה בפרלמנט הקנדי. איגנטייף שימש בתפקיד מ-10 בדצמבר 2008 והתפטר לאחר תבוסתו בבחירות במאי 2011. בהמשך שימש כחבר פרלמנט באזור טורונטו. בשנת 2016 מונה איגנטייף לנשיא "האוניברסיטה המרכז-אירופית" בבודפשט.
ביוגרפיה

איגנטייף הוא נצר למשפחה של פוליטיקאים ידועים. אבי סבו היה ניקולאי איגנאטייב, מדינאי רוסי שכיהן כיו"ר ועדת השרים (1872-1880) ואחר כך כשר הפנים בשנים 1881–1882. הוא מונה לתפקיד שר הפנים לאחר רציחתו של הצאר אלכסנדר השני והוביל קו לאומני כדי להסיח את דעת הקהל מהמשבר הפוליטי ברוסיה בעקבות רצח הצאר. בנו של ניקולאי, סבו של איגנטייף, היה הרוזן פאבל איגנאטייב והוא כיהן בתפקיד שר החינוך בממשלת הצאר האחרון ניקולאי השני ברוסיה.
לאחר המהפכה הקומוניסטית ברח פאבל עם משפחתו לקנדה. אביו של איגנטייף, ג'ורג', גדל בקנדה הפך לדיפלומט ושימש כשגריר קנדה באומות-המאוחדות. הוא אף היה מעורב בוועדת אונסקו"פ, הוועדה שהחליטה על תוכנית החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947.
עבודתו המחקרית

איגנטייף פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאי חקר הלאומיות והיסטוריה של הרעיונות. אחד מספריו הידועים ביותר הוא הביוגרפיה רחבת ההיקף שכתב על ישעיה ברלין, שתורגמה גם לעברית (מייקל איגנטייף, ישעיה ברלין, מאנגלית: כרמית גיא, הוצאת עם עובד, 1999). איגנטייף העיד על עצמו שברלין הוא האדם שהשפיע עליו ביותר, חוץ מאביו.
דרכו הפוליטית

בצעירותו היה איגנטייף מעורב במערכות הבחירות של המפלגה הליברלית כמתנדב, אך נכנס לחיים הפוליטיים בגיל מאוחר, רק בשנת 2005 לאחר שקנה לעצמו שם בינלאומי כהיסטוריון וכחוקר מן השורה הראשונה. תוך כשלוש שנים הפך למנהיג המפלגה הליברלית. בבחירות הראשונות בהן הנהיג את מפלגתו, במאי 2011, התרסקה המפלגה הליברלית ונותרה עם כ-30 חברי פרלמנט בלבד. איגנטייף עצמו הפסיד את מושבו בפרלמנט ולראשונה בהיסטוריה הקנדית סיימה מפלגתו את הבחירות כמפלגה השלישית בגודלה. בעקבות התבוסה התפטר איגנטייף מתפקיד יושב ראש המפלגה.
איגנטייף וישראל

איגנטייף התגורר בישראל במהלך שנת 1999 כאשר שימש כמרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בזמן מלחמת לבנון השנייה בקיץ 2006 אמר איגנטייף בריאיון לעיתון "טורונטו סטאר" כי חשוב ביותר שישראל תשלח מסר ברור לחזבאללה כי חטיפת חיילים וירי טילים על ישראל לא יהיו נסבלים. בתגובה לשאלת הכתב על תגובתו להרג האזרחים הלבנונים בפעולת צה"ל בכפר כנא, השיב איגנטייף כי "שנתו אינה נודדת" בגלל מה שקרה. תגובתו זו הביאה למחאה חריפה מצד מוסלמים בקנדה. בעקבות זאת, ניסה איגנטייף לחזור בו בריאיון לטלוויזיה בקוויבק וטען כי הירי בכפר כנא היה למעשה "פשע מלחמה". אמירה זו עוררה את מחאתם של יהודים רבים בקנדה, ואיגנטייף הצטער עליה.
בנובמבר 2007 כאשר שימש בתפקיד סגן יושב ראש האופוזיציה ביקר איגנטייף בישראל.
ב-2019 זכה בפרס דן דוד, על תרומתו המתמשכת להגנת הדמוקרטיה ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  "Ignatieff's Liberals lose Official Opposition status" באתר CBC
↑   עופר אדרת, זוכי פרס דן דוד: מתנגד משטר של אורבן, היסטוריון הודי ופעילה למען אקלים, באתר הארץ, 6 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262819905171  PLWABN: 9810663485305606  BIBSYS: 90362843  BNE: XX1367182  BnF: cb120553595 (data)  CANTIC: a10102656  CiNii: DA00537397  GND: 118891324  ICCU: CFIV020730  ISNI: 0000 0001 0931 1858  LCCN: n80021727  LNB: 000049152  MusicBrainz: 701648f3-08c5-40fc-9e65-d0db266fe4ae  NDL: 00468753  NKC: xx0000380  NLA: 35218347  NLK: KAC200412913  NSK: 000266317  NTA: 072977604  RERO: 02-A012335733  SELIBR: 236680  SUDOC: 028790839  S2AuthorId: 100611540  Trove: 869924  VIAF: 108356200   WorldCat (עם VIAF): 108356200
מיימי גאמר

| --- | --- |

מיימי גאמר בתצוגת האופנה "האמת על הלב", 2010
 לידה:  3 באוגוסט 1983 (בת 41) ניו יורק סיטי, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נורת'ווסטרן
 בן זוג:  בנג'מין ווקר (2011 - 2013)
 צאצאים:  Harrison Sethi 
 מספר צאצאים:  1
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון העולמי
 פרופיל ב-IMDb
 
מארי ווילה "מיימי" גאמר (באנגלית: Mary Willa "Mamie" Gummer; נולדה ב-3 באוגוסט 1983) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה

מיימי גאמר נולדה בניו יורק סיטי, ניו יורק, היא בתם של השחקנית מריל סטריפ והפסל דון גאמר. היא גדלה בעיר סולסברי, קונטיקט וגם גרה במשך חמש שנים בלוס אנג'לס, קליפורניה עם אחיה הגדול הנרי וולף גאמר ואחיותיה הקטנות, השחקנית גרייס גאמר והשחקנית-דוגמנית לואיזה ג'ייקובסון גאמר.
גאמר למדה בבית הספר מיס פורטרס בקונטיקט וסיימה את לימודיה בתיכון קנט עוד לפני שהמשיכה את לימודיה בתיאטרון ותקשורת באוניברסיטת נורת'ווסטרן שאותם סיימה בשנת 2005.
קריירה

כילדה צעירה, הופיעה גאמר לצד אמה בסרט "צביטה בלב" (1986) שביים מייק ניקולס, תחת השם "נטלי סטרן" על מנת לא ליצור ביקורת מצד התקשורת. בגיל 20 חודשים בלבד, קיבלה גאמר ביקורות חיוביות מצד הניו יורק טיימס.
בשנת 2005 עשתה את הופעת הבכורה שלה באוף ברודוויי לצד מייקל סי הול במחזה "מר מרמלדה" של נוח היידל, על הופעתה במחזה זכתה גאמר בפרס התיאטרון העולמי. בשנת 2007 הייתה מועמדת לפרס לוסיל לורטל על הופעתה במחזה "שפת המים". 

גאמר עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט "התרמית" בכיכובו של ריצ'רד גיר. ב-2007, הופיעה גאמר לצד אמה בסרט "לפנות ערב", בסרט שיחקה גאמר את אמה כאישה צעירה לצד ונסה רדגרייב, גלן קלוז וקלייר דיינס. 

ב-2008 שיחקה גאמר את דמותה של סאלי אדמס במיני-סדרה של רשת HBO, "ג'ון אדמס" אשר מגוללת את סיפור חייו של נשיא ארצות הברית ה-2, ג'ון אדמס. היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בטקס חשיפת המועמדויות לפרס הטוני עם ההצגה "יחסים מסוכנים" שעל הופעתה בה קיבלה תשבחות. בנוסף הופיעה בתפקיד אורח לשני פרקים בדרמה המשפטית של רשת CBS "האישה הטובה". 

בשנת 2010 שיחקה את דמותה של רות' לואל בסרט "The Lightkeepers" בכיכובם של ריצ'רד דרייפוס, טום ויזדום וברוס דרן.

החל משנת 2011 כיכבה גאמר בדרמה הרפואית של רשת ABC "באמצע שום מקום". באפריל 2011 כיכבה גאמר בהפקת אוף ברודוויי "בית הספר לשקרים". 

בשנת 2012 כיכבה גאמר בדרמה הרפואית של רשת The CW "אמילי אוונס". הסדרה אמנם בוטלה בתחילת שידור העונה הראשונה אך הרשת המשיכה לשדר את כל 13 הפרקים שצולמו.
חיים אישיים

באוקטובר 2009, לאחר שנה וחצי של היכרות, גאמר התארסה לשחקן בנג'מין ווקר. הם נישאו ב-16 ביולי 2011 בבית הוריה בקונטיקט, והתגוררו בפארק סלופ, ברוקלין, ניו יורק. במרץ 2013, פורסם כי גאמר וווקר נפרדו בידידות.
באוגוסט 2018, היא התארסה לסופר מהאר סת'י: והם התחתנו בפברואר 2019, באותו חודש, גאמר ילדה את בנה הבכור.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1986 | צביטה בלב | אנני פורמן |  |
| 2006 | התרמית | דנה |  |
| 2007 | לפנות ערב | לילה וויטנבורן |  |
| 2008 | הארכת שירות | ג'יני |  |
| 2008 | אובדן היהלום | ג'ולי קורלאונה |  |
| 2009 | לקחת את וודסטוק | טישה |  |
| 2009 | The Lightkeepers | רות' לואל |  |
| 2010 | Coach | סטלה |  |
| 2010 | Twelve Thirty | מאורה |  |
| 2010 | מחלקה סגורה | אמילי |  |
| 2013 | The Lifeguard | מל |  |
| 2013 | תופעות לוואי | קיילה |  |
| 2014 | עוגה | בוני |  |
| 2014 | Echo Park | סופי |  |
| 2015 | סוף המסע | ג'ולי |  |
| 2015 | ריקי והפלאש | ג'ולי בראמל |  |
| 2018 | An Actor Prepares | אנאבל |  |
| 2018 | Out of Blue | ג'ניפר רוקוול |  |
| 2021 | ההפרדה | מגי והאן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | ג'ון אדמס | סאלי סמית' אדמס | מיני-סדרה |
| 2010 - 2015 | האישה הטובה | ננסי קרוז'ר | 8 פרקים |
| 2011 | מחוץ למפה | ד"ר מינה מינארד | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2011 | האיש מחונן | ג'מה | פרק: "In Case of Exposure" |
| 2012 | מזל סרטן | מקסין קופר | 3 פרקים |
| 2012 - 2013 | אמילי אוונס | ד"ר אמילי אוונס | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2014 | אלמנטרי | מרגרט בריי | פרק: "Terra Pericolosa" |
| 2015 | מנהטן | נורה | 6 פרקים |
| 2016 | The Collection | הלן סאבין | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2018; 2021 | הטובות לקרב | ננסי קרוזיאר | 2 פרקים |
| 2018 | רובוט צ'יקן | קרלי | דיבוב; פרק: "No Wait, He Has a Cane" |
| 2018 | קאסל רוק | אמא של מת'יו | פרק: "Henry Deaver" |
| 2019 | בלש אמיתי | לוסי פרסל | 6 פרקים |
| 2020 | דמו של זאוס | אלקטרה | דיבוב; 4 פרקים |
| 2020 | הצוות המובחר | ג'רי קוב | 2 פרקים |
| 2022 | DMZ | רוז | מיני-סדרה |
| TBA | היינו שקרנים | קארי סינקלייר | סדרה עתידית של אמזון פריים וידאו |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שהנ | מחזה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | פרויקט לארמי |  | תיאטרון אוניברסיטת נורת'ווסטרן |
| 2004 | לב 12 וולט |  | תיאטרון אוניברסיטת נורת'ווסטרן |
| 2004 | בית העלים הכחולים | בננה שונסי | תיאטרון אוניברסיטת נורת'ווסטרן |
| 2005 - 2006 | מר מרמלדה | לוסי | תיאטרון "לורה פלס", ניו יורק |
| 2006 | שפת המים | אריקה | תיאטרון "הבמה השנייה", ניו יורק |
| 2007 | הגן הסתווי | סופי טוקרמן | פסטיבל תיאטרון ווילימסטון |
| 2007 | דסדמונה |  | תיאטרון Playwrights Horizons Mainstage Theatre, ניו יורק |
| 2008 | יחסים מסוכנים | סיסיל ווֹלונג' | תיאטרון "אמריקן איירליינס", ניו יורק |
| 2008 | ביחד זה הכול | בֶּס | תיאטרון Primary Stages, ניו יורק |
| 2009 | הדוד וניה | סוניה | תיאטרון Classic Stage Company, ניו יורק |
| 2011 | בית הספר לשקרים | סלמין | תיאטרון Classic Stage Company, ניו יורק |
| 2015 | Ugly Lies the Bone | ג'ס | Roundabout Theatre Company, ניו יורק |
| 2017 | The Siegel | אליס | South Coast Repertory, לוס אנג'לס |
| 2018 | Our Very Own Carlin McCullough | סין | Geffen Playhouse Theater, לוס אנג'לס |
פרסים

2006, פרס התיאטרון העולמי:
זכייה: שחקנית המשנה הטובה ביותר בהצגה "מר מרמלדה"
2007, פרס לוסיל לורטל:
מועמדות: הופעה יוצאת מן הכלל לשחקנית בהצגה "שפת המים"
2009, פרס לוסיל לורטל:
מועמדות: הופעה יוצאת מן הכלל לשחקנית בהצגה "הדוד וניה"
מסיל אל-ג'יזל

| --- | --- |
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 נפה:  נפת ביסאן
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  הערכה−5,873 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  מאי 1948
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  100 (1945)
 קואורדינטות:  32°27′15″N 35°33′26″E﻿ / ﻿32.45416667°N 35.55722222°E﻿ / 32.45416667; 35.55722222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) מסיל אל-ג'יזל(למפת עמק בית שאן רגילה) מסיל אל-ג'יזל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסיל אל-ג'יזל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסיל אל-ג'יזל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מסיל אל-ג'יזל (בערבית: مسيل الجزل) היה כפר ערבי בנפת ביסאן ששכן שישה קילומטרים מדרום מזרח לבית שאן. הכפר הותקף ב-31 במאי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, כחלק ממבצע גדעון, ותושביו נמלטו.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסייה לתושבי הכפר ביחד עם כפר רופין. על פי הסקר, הכפר מנה כ-100 תושבים מוסלמים, בעוד שבכפר רופין היו כ-180 תושבים יהודים. כמו כן נאמר בסקר שבשנת 1931 הכפר מנה 197 תושבים..
אנשי הכפר התפרנסו מגידול דגנים וירקות. לפני שאנשי הכפר ברחו, היו בו כ-47 בתים העשויים מלבני בוץ.
הערות שוליים

↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיקי שיינוביץ

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1957 (בן 66) פתח תקווה, ישראל ישראל
 עיסוק:  פיזיולוג
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב
 מנחה לדוקטורט:  אלכסנדר בטלר  סולאנג' אקסלרוד
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 פרסים והוקרה:  מצטיין הרקטור בהוראה (2019)
 https://www.eng.tau.ac.il/~mickeys/
 תרומות עיקריות
 חקר הפיזיולוגיה של המאמץ ופיזיולוגיה קרדיווסקולרית
 
מיקי שיינוביץ (נולד ב-30 בנובמבר 1957) הוא פיזיולוג ישראלי ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. לשעבר ראש המחלקה להנדסה ביו-רפואית בפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן ומנהלו המייסד של מכון סילבן אדמס לספורט. מומחה לפיזיולוגיה של המאמץ ולפיזיולוגיה קרדיווסקולרית.
ביוגרפיה

שיינוביץ נולד בפתח תקווה לדבורה ולנחמן שיינוביץ, ניצולי השואה, אח ליעקב.
את שירותו בצה"ל עשה כמדריך אימון גופני. לאחר שחרורו החל את לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה ומיד לאחר מכן לתואר שני בפיזיולוגיה של הלב, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 השלים את לימודי הדוקטורט בפיזיולוגיה קרדיווסקולרית בבית הספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, בהנחיית הפרופסורים אלכסנדר בטלר וסולאנג' אקסלרוד. עם סיום הדוקטורט יצא להשתלמות בתר-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH). כמו כן הוא בוגר קורס דירקטורים מטעם הפקולטה לניהול ע"ש קולר.
נוסף על תפקידיו האקדמיים והציבוריים, שיינוביץ הוא מדריך בהתעמלות מכשירים ומאמן כושר גופני מטעם בית הספר למאמנים במכון וינגייט, ומומחה במדעי הספורט ותורת האימון מהמכללה האקדמית לוינסקי-וינגייט.
שיינוביץ אב לשלוש בנות – עדי, נועה ורוני.
מחקר

פרופ' שיינוביץ עוסק במחקר פיזיולוגי-יישומי, בספורטאים, בניסיון להבין את הדרכים לשיפור היכולת תוך שילוב הצד הקוגניטיבי עם היכולת הפיזית וזאת בכדי לשפר הישגים תוך מזעור הסיכון לנזקים בריאותיים שיכולים לנבוע גם מאימון יתר. עבודתו משלבת גם פיתוח או שימוש בטכנולוגיות ספורט לצורכי ניטור, מעקב או אנליזה של נתונים. בעבר, פרופ' שיינוביץ מיקד את עבודתו בהבנת ההשלכות של אימון גופני במניעה ובשיקום של מחלות לב וכלי דם, עבודה משולבת בחיות ובחולים.
ברבות השנים הדריך מעל 90 תלמידי מוסמך, דוקטורט, בתר-דוקטורט, מדעי יסוד, רפואה ותלמידי חו"ל. פרסם כ-100 מאמרים ועל שמו רשומים חמישה פטנטים.
פרופ' שיינוביץ יזם, הקים וניהל את "התוכנית ליזמות של מכשור רפואי" באוניברסיטת תל אביב. במסגרת זו פרופ' שיינוביץ הקים ביחד עם תלמידו, איציק מאלייב, את חברת החממה STFix המפתחת שתל אורתופדי לתיקון קרע בגיד הכתף. כמו כן, יזם, הקים וניהל את מכון סילבן אדמס לספורט באוניברסיטת תל אביב, וכן יזם את הקמת התוכנית לתואר שני בפיזיולוגיה של המאמץ.
תפקידים באקדמיה, בפורומים ציבוריים ובאיגודים מקצועיים

פרופ' שיינוביץ עמד בראש ועדות והיה שותף לוועדות מקצועיות רבות, בארץ ובעולם. התמחותו ועבודותיו משלבות בין הצדדים הפיזיולוגיים של הלב וכלי הדם במאמץ, בבריאות ובחולי, לבין הצד ההנדסי המציע פתרונות טכנולוגים לבעיות רפואיות.
תפקידים באקדמיה, בפורומים ציבוריים ובאיגודים מקצועיים > תפקידים באקדמיה

ראש החוג לקרדיולוגיה ניסויית ולמחקר בסיסי, האיגוד הקרדיולוגי, ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י)
נשיא הקבוצה הישראלית לחקר הלב
ראש המחלקה להנדסה ביו-רפואית, אוניברסיטת תל אביב
ראש המגמה לשיקום לב-ריאה במכללה האקדמית לוינסקי-וינגייט
מנהל המחלקה לחינוך גופני, אוניברסיטת בר-אילן
ראש קמפוס שיאים, בית הספר למדריכים ולמאמנים שליד אוניברסיטת תל אביב
תפקידים באקדמיה, בפורומים ציבוריים ובאיגודים מקצועיים > תפקידים בפורומים ציבוריים

חבר ועדת משרד הבריאות בנושא "שיקום חולי לב בישראל"
חבר המועצה הלאומית לקידום בריאות, משרד הבריאות
חבר המועצה הלאומית למניעה ולטיפול במחלות לב וכלי דם, משרד הבריאות
חבר הפורום לקידום אורח חיים פעיל ובריא, משרד הבריאות
חבר הפורום לקרדיולוגית ספורט, האיגוד הקרדיולוגי, ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י)
נשיא הכנס האסיה-פסיפי לטכנולוגיות ספורט
חבר הוועדה החינוכית של החברה האמריקאית לרפואת ספורט לקידום יוזמת "פעילות גופנית היא מתכון לבריאות"
נציג ישראל בנושא מידע בנוגע לפעילות גופנית בעולם
חבר ועדת פיתוח של המועצה הבינלאומית למדעי הספורט ופעילות גופנית
נציג ישראל ב-Health Enhancing Physical Activity forum באירופה, שהוא חלק מארגון הבריאות העולמי
תפקידים באקדמיה, בפורומים ציבוריים ובאיגודים מקצועיים > חברות באיגודים מקצועיים

חבר עמית (Fellow) בחברה האמריקאית לרפואת ספורט (American College of Sports Medicine)
חבר האיגוד האירופי למדעי ספורט (European College of Sports Sciences)
חבר באיגוד הקרדיולוגי, ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י)
חבר האיגוד הישראלי להנדסה רפואית וביולוגית
מסילת קאלקה-שימלה

מסילת קאלקה-שימלה (באנגלית: Kalka-Shimla Railway) היא מסילת רכבת הררית באורך של 96.54 ק"מ בצפון הודו. המסילה מחברת את העיר קאלקה השוכנת בגובה של 656 מטר במדינת הריאנה, עם העיר שימלה הנמצאת בגובה של 2,076 מטר במדינת הימאצ'ל פרדש, הפרש גבהים של 1,420 מטר. בשנת 2008 הוכרזה המסילה כאתר מורשת עולמית וצורפה לשתי מסילות רכבת הרריות נוספות בהודו. ההכרזה המאוחדת מכונה "הרכבות ההרריות בהודו".
גשר במסילת קאלקה-שימלה
היסטוריה

בשנות ה-30 של המאה ה-19 נודעה לשימלה חשיבות כמעוז בריטי בצפון הודו, וב-1864 הפכה העיר ל"בירת הקיץ" הבריטית בתת-היבשת ההודית, ושימשה גם כמטה צבא הוד מלכותה בתת-היבשת. הרעיון להניח מסילה אשר תקשר את העיר אל השפלה שמדרום לה עלה כבר בשנת 1847, אך בדיקות מעשיות בשטח נערכו לראשונה רק בשנת 1884. מאז נערכו ארבעה סקרים נוספים ודיונים רבים, אך חוזה ההקמה נחתם רק ב-29 ביוני 1898. החברה המבצעת קיבלה את הקרקע להקמת המסילה בחינם, אך לא הוענקו לה כל ערבויות ממשלתיות.
המסילה הייתה צרה במיוחד, ורוחבה עמד על שני רגל או כ-615 מ"מ בלבד. בלחץ הצבא שונה רוחב המסילה ב-1901, והוגדל לשני רגל ו-6 אינץ' או 762 מ"מ, דבר שחייב להרחיב את הקטע שכבר נסלל עד אז. המסילה נפתחה לתנועה ב-9 בנובמבר 1903. עלות הקמתה ותפעולה של המסילה הייתה גבוהה, ומחירי הנסיעה לאורכה היו גבוהים מהמקובל. למרות זאת נקלעה החברה המפעילה את הקו לקשיים פיננסיים, וממשלת בריטניה נאלצה לרכוש את הקו ב-1 בינואר 1906. הרכבות הונעו בקטרי קיטור עד שנת 1965, עת הוחלפו בקטרי דיזל.
המסילה

הנסיעה לאורכה של מסילת קאלקה-שימלה מספקת נופים עוצרי נשימה. לאורך המסילה 102 מנהרות ו-864 גשרים, שכולם, למעט אחד, בנויים על גבי קשתות בדומה לאמות מים מהעת העתיקה. מנהרה נוספת, המכונה על שמו של המהנדס בארוג (Barog) אשר תכנון אותה איננה בשימוש בשל טעות בחישוביו. בארוג התאבד עקב כך, ומנהרה אחרת נבנתה במקומה. השיפוע המרבי לאורכה של המסילה הוא של 3 אחוזים ולאורכה 919 פניות. לאורך 70% מאורך המסילה נמצאות הרכבות בעיקול. לאורכה של המסילה 18 תחנות רכבת, ומשך הנסיעה בין תחנות הקצה הוא ביו ארבע לחמש שעות. בכל יום פועלות כשבע רכבות בכל כיוון.
ראו גם

רכבות בהודו
מסילת דרג'ילינג ההימלאית
מסילת נילג'ירי
הערות שוליים

↑  Kalka Shimla Railway Track
1 2  Kalka-Shimla Railway
מרמרה (מחוז)

מחוז מרמרה (טורקית Marmara Bölgesi) הוא אחד משבעת מחוזותיה של טורקיה. המחוז שוכן בצפון-מערב טורקיה ומקיף את כל שטחיה באירופה (תראקיה) ואת צפון מערבה של אנטוליה שמסביב לים מרמרה. המחוז מחולק ל-11 נפות, כדלקמן:
בלקסיר
בילג'יק
בורסה
צ'נקלה
אדירנה
איסטנבול
קירקלרלי
קוג'אלי
סקריה
טקירדא
ילובה
המחוז משתרע על שטח של 67,000 קמ"ר, המחוז הקטן במדינה מבחינת שטחו. מאידך מנתה אוכלוסייתו בשנת 2000 17,365,027, עובדה שהציבה אותו במקום הראשון בטורקיה, הן במספר תושביו והן בצפיפותו. המחוז הוקם בשנת 1941.
מיכה גולדמן

גולדמן, בתפקידו כסגן שר החינוך הממונה על תחום הספורט, מקבל את פני יעל ארד ואורן סמדג'ה לאחר שזכו בשתי המדליות האולימפיות הראשונות של ישראל באולימפיאדת ברצלונה ב-1992.
מיכה גולדמן (נולד ב-10 באוקטובר 1948 בכפר תבור) הוא איש ציבור. היה ראש המועצה המקומית כפר תבור, וחבר הכנסת מטעם המערך ומפלגת העבודה שכיהן בתפקיד סגן שר החינוך (הממונה על הספורט) בין השנים 1992-1996.
הערות שוליים

↑  המועמד הרביעי: שקד גולדמן יתמודד על ראשות כפר תבור, באתר mynetafula, ‏2018-06-01
| יושבי ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת הפנים (1949–1974): | בנימין מינץ • יוסף ספיר • נחום חת • יעקב ריפתין • מרדכי סורקיס |  |
| יושבי ראש ועדת הפנים ואיכות הסביבה (1974–2006): | יוסף תמיר • יורם ארידור • שלמה הלל • שושנה ארבלי-אלמוזלינו • דב שילנסקי • יהושע מצא • סאלח טריף • מיכה גולדמן • דוד אזולאי • משה גפני • יורי שטרן • ראלב מג'אדלה |  |
| יושבי ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה (מ־2006): | ראלב מג'אדלה • אופיר פינס-פז • דוד אזולאי • אמנון כהן • מירי רגב • דודי אמסלם • יואב קיש • מיקי חיימוביץ' • סעיד אלחרומי • וליד טאהא • יעקב אשר |  |
| יושבי הראש ומנכ"לי נתיבי ישראל ומ> ע.צ |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש נת"י | עמירם לוין • מיכה גולדמן • יאיר שמיר • עודד שמיר • יגאל עמדי |  |
| מנהלים כלליים של מ.ע.צ | מרדכי שטרן • אליעזר אהרונוב • אביגדור ברתל • ברוך בסין • מיכאל גולן • משה שהמי • יהודה כהן • סלמן בן ציון • עמי לקס |  |
| מנהלים כלליים של נת"י | אלכס ויז'ניצר • שי ברס • ניסים פרץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349355105171  VIAF: 8287149368858985980007   WorldCat (עם VIAF): 8287149368858985980007
מעברת בת ים

הפגנה של עולים ממעברת בת ים, 1966. מתוך אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
אוהלי המעברה בין הבתים בבת ים
מעברת בת-ים היא שיכון עולים שהוקם ליד העיר בת-ים וחדל להתקיים בשנת 1953. בשיא צפיפותה הכילה המעברה כ-3000 משפחות שחיו באוהלים ובהמשך בצריפונים. 3 שנים לאחר סגירתה הוכרז על הקמת מעברה נוספת לשיכון 2,000 משפחות יהודיות ממצרים. המעברות הוקמו על ידי הסוכנות היהודית בשיתוף עם המועצה המקומית של בת ים.
היסטוריה

התנאים במעברת בת-ים תוארו על ידי עיתון "הד בת ים" כקשים, צפופים ועניים יחסית. יתר על כן, העיתון הוסיף ותיאר את המעברה כמקום מצחין ולא היגייני שמצבו התחזוקתי ירוד. למרות זאת, לתושבי המעברה הייתה פרנסה ואלו שנמצאו כשירים לעבודה עבדו בעיר בת ים הסמוכה למעברה.
בשנת 1951, זמן מה לאחר הקמתה, נוצר מחסור בידיים עובדות בעיר בת-ים. משבר זה הוביל לדרישה מצד מועצת העיר להקמת מעברה נוספת שתכיל 500 משפחות, זאת בתנאי שיוקמו שיכונים ליושבי המעברה. באותה תקופה החלה הקמת בתי חרושת נוספים באזור התעשייה של העיר, אשר הגדילה אף יותר את הדרישה לידיים עובדות. הקמת מעברה זו גררה תגובות מעורבות מצד תושבי בת-ים. עוד בשנה זו, נאמר כי אוכלוסיית בת-ים (כולל אלו שעוד חיו במעברה) הגיעה לכ-8500 נפשות ונאמר כי ישנו צפי ל-14,000 איש בסוף שנת 1951.
בשנת 1952 פתחו יושבי המעברה במחאה על מצבם הקשה ועל כך שהסוכנות היהודית והמועצה מותירות אותם באוהלים ובפחונים, ולא מספקת להם שיכונים וצריפונים כפי שהובטח להם. הפגנה אשר נערכה אל מול בניין הסוכנות היהודית ב-24 במאי 1952 התמקדה בנושא זה. החלטת הסוכנות הייתה להעביר את יושבי המעברה לראשון לציון, שם הם יוכלו לקבל שיפור בתנאי החיים לפי דרישתם. לאחר קבלת ההחלטה פתחו יושבי המעברה ב-1 באוגוסט בשביתה שנמשכה 48 שעות כאות מחאה. לאחר מכן, בשנת 1953, הועברו חלק מיושבי המעברה לשיכוני קבע בבת-ים. בשנת 1956 הוקמה בבת ים מעברה לשיכון 2000 משפחות ממצרים ובשנת 1958 הגיעה אוכלוסיית העיר והמעברה לכ-30,000 איש.