stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רבי שמעון חסידא
מאמרותיו

יש לברך על אורז "בורא מיני מעדנים".
נוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים.
כל המונע הלכה מפי תלמיד - אפילו עוברין שבמעי אמו מקללין אותו, שנאמר: 'מונע בר יקבוהו לאום'.
המתפלל צריך שיראה עצמו כאילו שכינה כנגדו, שנאמר 'שויתי ה' לנגדי תמיד'.
מאי דכתיב: 'כה אמר ה': צום הרביעי וצום החמישי וצום השביעי וצום העשירי יהיה לבית יהודה לששון ולשמחה', קרי להו צום וקרי להו ששון ושמחה, בזמן שיש שלום – יהיו לששון ולשמחה; אין שלום – צום".
כינור היה תלוי למעלה ממטתו של דוד, וכיוון שהגיע חצות לילה בא רוח צפונית ונושבת בו ומנגן מאליו, מיד היה עומד ועוסק בתורה עד שעלה עמוד השחר. כיוון שעלה עמוד השחר נכנסו חכמי ישראל אצלו, אמור לו: אדונינו המלך, עמך ישראל צריכים פרנסה. אמר להם: 'לכו והתפרנסו זה מזה'. אמרו לו: 'אין הקומץ משביע את הארי ואין הבור מתמלא מחולייתו'. אמר להם: 'לכו ופשטו ידיכם בגדוד'. מיד יועצים באחיתופל ונמלכין בסנהדרין ושואלין באורים ותומים.
'והסירותי את כפי וראית את אחורי': אמר רב חנא בר ביזנא אמר רב שמעון חסידא: מלמד שהראה הקב"ה למשה קשר של תפילין".
'ויראני ה' ארבעה חרשים' – אמר רב חנא בר ביזנא אמר רבי שמעון חסידא: משיח בן דוד ומשיח בן יוסף ואליהו וכהן צדק.
העבירום לפני הציץ. כל שפניה מוריקות – בידוע שהיא ראויה ליבעל; כל שאין פניה מוריקות – בידוע שאין ראויה ליבעל
רב אחא בר עוירא ורבי יעקב בר אידי מסרו בשמו, שרבן גמליאל פטר מן התפילה את העם שבשדות, שהיו אנוסים במלאכתם ולא יכלו לבוא לבית הכנסת ויצאו ידי חובתם בתפילת שליח הציבור.
רב ביבי בר גידל מסר בשמו שאסור לגזול כנעני, אך אין חיוב להשיב אבידת כנעני.
רבי יונה מסר בשמו, שהברכה האחרונה על אורז היא: "אשר ברא מיני מעדנים לעדן בהן נפש כל חי, ברוך אתה ה', על הארץ ועל מעדניה".
ריב יונה מסר שר' שמעון חסידא העיד שאע"פ שתמרים שעודם לחים ומחוברים לדקל, שיש בהם נקבים - אין לאוכלם כי יש חשש שנחש הכיש אותם והשאיר בהם מארסו, רבים אכלו מהם ולא ניזוקו (בלשון התלמוד: ניקורי רטב באביהן אסור, ורבים נהגו בהן היתר ואינן נינוקין).
אמר רבי סימון בשם רבי שמעון חסידא: בעולם הזה אדם לוקט תאנים בשבת אין התאנה אומרת לו כלום, אבל לעתיד לבוא היא צווחת ואומרת שבת הוא, בעולם הזה אדם הולך ומשמש אשתו נדה אין מי שיעכבנו, אבל לעתיד לבוא האבן (כלומר: המיטה) זועקת ואומרת לו נדה היא.
לפי הרב אהרן הימן, המאמר: "ממה שאתה מחדשנו לבקרים אנו מאמינים ומכירין שאתה מחזיר לנו נשמתינו לתחיית המתים".
קברו

בספר "שבילי דירושלים" (המיוחס לרבי יצחק חילו), משנת 1333 לערך, מציין המחבר כי ישנה דעה שנקבר במערה המיוחסת לרבי יהושע דסכנין, במרכז העיר סח'נין.
מכפר כנה באים לכפר סכנין, והוא חרוב. ומראים שם מצבת קבר יפה מאד. ולפי אחדים הוא קבר ר' יהושע דסכנין ולפי אחרים הוא קבר ר' שמעון חסידא. ויש שם עוד קברים עתיקים אך במשך הזמן נמחק הכתב מעליהם ולא נודע מי הם
רינקה דייקסטרה

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1959 (בת 65) סיטארד, הולנד 
 לאום:  הולנדים 
 מקום לימודים:  אקדמיית חריט ריטפלד 
 תחום יצירה:  צילום 
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית 
 פרסים והוקרה:  פרס הסלבלד (2017)  Grote Paul (2006) 
 
רינקה דייקסטרה (בהולנדית: Rineke Dijkstra; נולדה ב-2 ביוני 1959) היא צלמת הולנדית.
ביוגרפיה

דייקסטרה נולדה בסיטרד שבמחוז לימבורג בדרום הולנד. בין השנים 1981 ו-1986 למדה אמנות ב-"Gerrit Rietveld Academy", שבאמסטרדם, לאחר מכן היא עבדה במשך שבע שנים כצלמת מגזינים. עיקר עבודתה היה בצילומי דיוקנאות מוזמנים.
דייקסטרה עובדת במדיום הצילום והוידאו ארט. היא מצלמת סטילס בגדולים ומשתמשת בצילומיה בפלאשים ישירים על האובייקט אותו היא מצלמת.
דייקסטרה מתמקדת בעבודותיה בפורטרטים, עובדת בדרך כלל בסדרות ומחפשת בעיקר אחר קבוצות מתבגרים (חיילים, בליינים וכו'). מצולמיה ממוקמים לרוב במרכז הפריים כשהרקע מינמליסטי בדרך כלל.
Beach portraits

"Beach portraits" הוא אחד מהפרויקטים המוקדמים של דייקסטרה, שצולם בין השנים 1992-1996. בראיון שהיה איתה, סיפרה דייקסטרה כי הפרויקט החל כאשר שברה את הירך ונאלצה לשחות מדי יום, ואז החלה לצלם את עצמה מיד עם תום השחייה. "היה לי רק בגד ים לגופי, מעין עירום נפשי, לא ממש פיזי". מכאן התגלגל הפרויקט לצילום בני נוער בבגד ים על החוף. בפרויקט זה היא מצלמת בני נוער וילדים על חופי ים במקומות שונים בעולם. הדמויות בצילומים מנותקות מהקשר ומסביבה ונושאות מבט למצלמה. בתצלומיה היא מחפשת בדרך כלל את המאחד, האוניברסלי, הכללי, ולאו דווקא את המקומי. היא מבקשת להפקיע את הזהות הלוקאלית לטובת תובנה אוניברסלית ביחס לבני גיל הנעורים.
עבודותיה נמצאות, בין היתר, באוספי גלריית טייט והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
דייקסטרה מתגוררת כיום בברלין.
הערות שוליים

↑  רינקה דייקסטרה באתר גלריית טייט
↑  רינקה דייקסטרה באתר המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260559105171  BIBSYS: 5029312  BNE: XX1732300  BnF: cb151163711 (data)  CiNii: DA12247532  GND: 120673371  ISNI: 0000 0000 8163 1904  LCCN: nr98038582  NKC: js20060205007  NLA: 36578529  NTA: 074024434  PIC: 19409  RERO: 02-A006323773  RKD: 23109  SNAC: w6b87707  SUDOC: 063049155  Trove: 1303141  ULAN: 500116127  VIAF: 89825558   WorldCat (עם VIAF): 89825558
רוברט ג'רוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביוני 1942 (בן 82) אקרון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון וילר 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו 
 תלמידי דוקטורט:  Abhay Ashtekar, Laurens Dana Gunnarsen, Shyan-Ming Perng, Amitabha Sen, Gary T. Horowitz, Basilis C. Xanthopoulos 
 
רוברט ג'רוש (אנגלית: Robert Geroch) הוא פיזיקאי-תאורטי אמריקאי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת שיקגו.
הוא סיים דוקטורט מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1967 בהנחיית ג'ון וילר. מחקריו עוסקים במבנה משוואות דיפרנציאליות חלקיות בפיזיקה, בתורת היחסות ובנושאים שונים בפיזיקה מתמטית.
ספריו

General Relativity from A to B. University of Chicago Press, 1981
Mathematical Physics (Lectures in Physics). University of Chicago Press, 1985
Perspectives in computation. University of Chicago Press, 2009
רות הכהן-פינצ'ובר

| --- | --- |

רות הכהן-פינצ'ובר, 2018
 לידה:  7 בדצמבר 1956 (בת 67) ג' טבת תשי"ז ירושלים
 ענף מדעי:  מוזיקולוגיה, היסטוריה תרבותית
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית
 מנחה לדוקטורט:  רות כ"ץ
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 פרסים והוקרה:  פרס רוטשילד במדעי הרוח (2022)  פרס פולונסקי למקוריות ויצירתיות במדעי הרוח (פעמיים, לשני ספרים)  פרס קינקלדיי מטעם האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה עבור הספר הטוב ביותר ב-2011
רות מרים הכהן-פינצ'ובר (נולדה ב-7 בדצמבר 1956) היא חוקרת מוזיקה ותרבות, פרופסור אמריטה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים מחזיקת הקתדרה על שם ארתור רובינשטיין. כלת פרס רוטשילד 2022 וזוכת פרס קינקלדיי (The Otto Kinkeldey Award) לספר הטוב ביותר במוזיקולוגיה בשנת 2012 מטעם האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה. בשנת 2017 הוענקה לה חברות כבוד באיגוד זה על "הישגים יוצאי דופן בקידום חקר המוזיקה".
ביוגרפיה

רות פינצ'ובר נולדה בירושלים לאסתר (לבית פרנקל) ולאליעזר פינצ'ובר שעלו מגרמניה בשנות השלושים של המאה העשרים. היא גדלה והתחנכה בירושלים, ושירתה בצבא במסגרת הנח"ל. היא סיימה תואר בוגר במוזיקולוגיה ובמחשבת ישראל בשנת 1980, השלימה תואר מוסמך במוזיקולוגיה בשנת 1985 וזכתה לתואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1992. את תאריה השלימה הכהן-פינצ'ובר באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה. החלה לתרגל בחוג למוזיקולוגיה בשנת 1979, התקבלה כחברת הוראה בשנת 1992, קיבלה מעמד של פרופסור חבר בשנת 2008 ומונתה לפרופסור מן המניין בשנת 2013. החל משנת 1995 ועד 2022 הרצתה וכיהנה כיועצת וחברה בוועדה האקדמית לתוכנית "אמירים" לתלמידים מצטיינים.
במסגרת תפקידיה השונים באוניברסיטה העברית, כיהנה הכהן-פינצ'ובר כראשת החוג למוזיקולוגיה בין השנים 2001–2004, ושוב בין השנים 2012–2013. הקימה עם עמיתים (רוני אלנבלום, אילנה פרדס, וגנית אנקורי) את התוכנית לדוקטורנטים מצטיינים של מדעי הרוח ועמדה בראשה במהלך 2008–2009. בין השנים 2008–2011 פעלה כעמיתה בכירה בסכוליון, מרכז למחקר רב תחומי בלימודי היהדות באוניברסיטה העברית, בקבוצת המחקר: "הדמיון הפרשני: זיקות בין דת לאמנות בתרבות היהודית בהקשריה". החל משנת 2013 ועד 2015 כיהנה כראשת בית הספר לאמנויות. בין השנים 2014–2017 כיהנה כראשת תוכנית עמיתי מרטין בובר במדעי הרוח והחברה. בשנת 2014 זכתה בפרס הרקטור על הצטיינות במחקר, בהוראה ובהשתתפות פעילה בחייה האקדמיים של האוניברסיטה.
הכהן-פינצ'ובר שהתה כחוקרת אורחת בקולג' סט. ג'ון באוקספורד בשנים 1996–1997 וכעמיתת מחקר במכון למחקר מתקדם בברלין בשנים 2004–2005, וכן התארחה כחוקרת בכירה במכון קוגוט למדעי הרוח  (Cogut Institute for the Humanities) באוניברסיטת בראון באביב 2008 ובמכון מקס פלנק לפיתוח אנושי (אנ') בברלין בקיץ 2009. במהלך 2011–2012 שהתה בשבתון במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון ובמרכז רוקפלר בבלג'יו שבאיטליה. היא הרצתה בכנסים ומוסדות לאומיים ובינלאומיים רבים, בהם אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת ניו יורק, האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (אנ') במקסיקו סיטי, פורום איינשטיין (גר') בפוטסדאם שבגרמניה, והאוניברסטאות של אוקספורד, קיימברידג', לונדון, וינה, זלצבורג (אנ'), אמסטרדם והאוניברסיטה החופשית בברלין.
בין השנים 2003–2009 כיהנה הכהן-פינצ'ובר בוועדה האקדמית של הוצאת רסלינג ובין 2007 ל-2012 שמשה כחברת הוועד המנהל של התזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור. כמו כן, בשנים 2010–2011 הייתה חברת הצוות לקידום מדעי הרוח במכון ון ליר בירושלים. בדצמבר 2016 מונתה כחברת הנהלת מכון ון ליר בירושלים ובינואר 2018 מונתה כחברת דירקטוריון הספרייה הלאומית, ובו כיהנה עד ינואר 2024. במסגרת כהונתה פעלה רבות להכרה באוצרות המוזיקה בספריה כאחד מחמשת אוספיה העיקריים של הספרייה הלאומית. בנוסף, הייתה פעילה בקרן פולפיפוני לגישור בין קהילות ערביות ויהודיות בישראל באמצעות מוזיקה.
מחקריה

ספריה ומאמריה של רות הכהן-פינצ'ובר מבקשים להאיר על תפקידה של המוזיקה בעיצוב ושיקוף של תהליכים והקשרים תרבותיים ופוליטיים רחבים מן העת המודרנית המוקדמת ועד ימינו. גישתה נבנית על  תפיסתה ומחקריה על אודות דרכי ההבעה המוזיקליים וגבולותיהם. היא מתחקה אחר האופנים שבהם לשון מוזיקלית ודרמטית, וכן שפות אמנות אחרות, מעצבות עולמות מדומיניים (fictional worlds) המזמינים אותנו להיכנס מרצוננו לאשליה אסתטית מבוקרת. היא בוחנת, בהתאם, את היצירות המובילות אותנו לחוות עולמות אלה מנקודת המבט של הסוגות המאפיינות אותן, ובהן האורטוריה והאופרה, השיר האמנותי והעממי, וכן הזמרה הדתית, היהודית והנוצרית, הליטורגית והפרה-ליטורגית.
העולמות המדומיינים של האמנות, לשיטתה, אינם נוצרים יש מאין. הם נשענים על עמדות נפשיות וחברתיות קיימות אך גם מבנים אותן מחדש.  בהקשר הדתי, היא מראה כיצד צלילים מעצבים זמן ומרחב דתיים (ביצירות י. ס. באך, לדוגמה) וקהילות קול ורגש (בבית הכנסת לדורותיו).  היא מפרשת את האופן שבו הם מתַקפים תאולוגיה או חותרים תחתיה. בהקשר הפוליטי היא מצביעה על הדרכים שבהם יצירות ואירועים מושתתי-צליל מבטאים צורות משטר (מלוכה אבסולוטית, לדוגמה) או מבשרים על דרכים חלופיות לארגון החיים המשותפים (במסגרת הלאומית או הדמוקרטית).
עמדות המוצא למחקריה הן היסטורית, פילוסופית וסמיוטית. מחקריה נעזרים כמו כן בתאוריות מתחומי הפסיכולוגיה, האנתרופולוגיה, חקר הדת וביקורת התרבות. גישתה הפרשנית השוואתית וכוללת התייחסות ליצירות ספרות ואמנות ויזואלית תוך בחינת מושאי מחקרה בזיקה להֶקשרים של דת וחילון ולתפיסות אידיאיות ואידאולוגיות גלויות וסמויות.
בין הנושאים שחקרה כלולים עלייתן של תאוריות אסתטיות חדשות במאה ה-18, ובתוכן עליית הסימפתיה והחמלה כפרדיגמה תרבותית במוזיקה של הבארוק ובמחשבת התקופה ופיתוחיה המאוחרים במאות ה-19 וה-20 במוזיקה, בספרות ובקולנוע; "רעש" ו"הרמוניה" כמבנים תרבותיים; דרכי משמוע במוזיקה של המאה ה-17 וה-18, וביצירתו של ואגנר. בנוסף, היא כתבה אודות היבטים פוליטיים ודתיים ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, על ממדים פואטיים ורליגיוזיים בשיר הישראלי, ועל סוגיות שונות ביצירתו של ארנולד שנברג.
מחקרה הנוכחי, נכון ל-2022, של הכהן-פינצ'ובר: "צלילים מן הסערה: ספר איוב באוזני יהודים ונוצרים" (שם זמני), מצוי בשלבי הכנה מתקדמים.
ספריה

Tuning the Mind ו-The Arts in Mind (שניהם ב-2003)
ספרים אלו נכתבו יחד עם פרופ' רות כ"ץ. בשני ספרים אלה חשפו המחברות את ההגות הנעוצה ביצירתה של שפת המוזיקה "הקלאסית” במהלך המאות ה-17 וה-18 מפרספקטיבה כפולה של קבוצת אינטלקטואלים בריטים בני התקופה ושל המדעים הקוגניטיביים המודרניים. המוזיקה מנותחת כאן גם במובנים של המרכיבים של הסגנונות והסוגות הנבחנים וביחס ל"אמנויות אחיות" בנות הזמן. הספרים שופכים אור חדש על ההיסטוריה של הסגנון והרעיונות באמצעות השימוש בפרספקטיבות התאורטיות המודרניות, ובאותה עת חושפים את החוב של אלה להיסטוריה זו. הספרים מדגישים את תפקידה המוביל של המוזיקה בשינוי הפרדגימה של האמנויות היפות כמחקות מציאות (מימזיס) להצבתן כמבנות עולמות קוהרנטיים עצמאיים.
עלילת הרעש נגד היהודים (2021/2011)
ספרה, "עלילת הרעש נגד היהודים" (The Music Libel Against the Jews), יצא לאור באנגלית בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת ייל. הספר חוקר את התיוג ההיסטורי של היהודי כמפיק רעש בעולם נוצרי שנתפס כנשלט על ידי צלילים הרמוניים. המחברת מתמקדת במה שהיא מכנה "עלילת המוזיקה" נגד היהודים – שצמחה בהשראתה של עלילת הדם הידועה, ולפיה יהודים רצחו ילדים נוצרים כדי להשתיק את מזמוריהם "ההרמוניים". המחברת בוחנת את גילומי העלילה והתגובות לה לאורך הדורות עד למלחמת העולם השנייה. היא כוללת את תגובותיהם של אמנים יהודים ושאינם יהודים לעלילה סמויה זו, ביצירות מוזיקליות, ספרותיות וויזואליות ובתיעוד "הרעש" הבוקע מבתי הכנסת ובהן מיצירות שייקספיר ובאך, ג'ורג' אליוט וריכרד וגנר, ארנולד שנברג ופרנץ קפקא; בציורי מזבח, בקריקטורות, בתיאורי תפילות יהודיות, ובסרטים נאציים. הספר מראה כיצד תרמה תפיסת העולם התאולוגית-האסתטית העומדת ביסוד העלילה להגדרת גבולות התרבות האירופית ולהסגתם.
בעבור הוצאת מחקרה זה זכתה פרופ' הכהן בתמיכה נדיבה של הקרן לקשרי מדע. הספר זיכה את המחברת בפרס קינקלדיי לספר הטוב ביותר במוזיקולוגיה מטעם האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (אנ') בשנת 2012, ובפרס פולונסקי ליצירתיות ולמקוריות במדעי הרוח לשנת 2012. נוסח עברי של הספר יצא בהוצאת מאגנס, בשנת 2021.
להלחין כוח לשיר חירות: קשרים וגילויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב (2017)
את ספרה האחרון, "להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים וגילויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב", כתבה עם בן זוגה, ירון אזרחי. הספר בוחן את האופנים שבהם מוזיקות מסוגים שונים גויסו לטובת צורות שונות של משטר, עודדו או חתרו נגדם, בעת המודרנית המוקדמת והמאוחרת ובהן: משטר מלוכני, רפובליקני, דמוקרטי ליברלי וסוציאל-דמוקרטי ואף טוטליטרי. מבחינה היסטורית, הספר מקיף מגמות מרכזיות בפוליטיקה ובמוזיקה בתרבות המערבית, מראשית המאה השבע-עשרה ועד ימינו, מנתח ומדגים אירועים, סגנונות, סוגות ויצירות מן המרחב האירופאי, האמריקאי והישראלי.  נקודת המוצא התאורטית היא שיותר מן האמנויות האחרות, המוזיקה מתרחשת במרחב הציבורי,  ולכן מגויסת - במכוון או שלא במכוון - לצרכים פוליטיים שונים.  ההתרחשות המוזיקלית בזמן ובמרחב ספציפיים, המכוונת לציבור כזה או אחר, מעצבת אווירה ורגש, מנכיחה רעיונות ואידאולוגיות, מאפשרת ייצוב והעצמה של השלטון הקיים, אך גם חתירה תחתיו ומחאה כנגדו. לעיתים היא אף משתתפת בתהליכים של שינוי והתמרה של הקיים.
הספר יצא בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד בשנת 2017. ספר זה אף הוא  זכה בפרס פולונסקי למקוריות ומצוינות במדעי הרוח בשנת 2019.
משפחתה

רות הכהן-פינצ'ובר היא בתו של ד"ר אליעזר פינצ'ובר, מורה ומחנך, חתן אות יקיר ירושלים לשנת 1997. אמה, אסתר פינצ'ובר, הייתה נכדתו של הרב חנוך ארנטרוי, אחותם של פרופ' יונה פרנקל והפיזיקאי פרופ' זאב פרנקל, והייתה אף היא אשת חינוך בעלת שם. דודתה מצד אביה היא חנה אורבך אשתו של אפרים אלימלך אורבך. אחיה, יהודה פינצ'ובר, הוא פרופסור בפקולטה למתמטיקה בטכניון. אחיה אינג' רמי פינצ'ובר מתמחה בתכנון ובניה של בתי חולים, אחותה, ד"ר צביה זליגמן, היא פסיכולוגית קלינית, מנהלת לטם - מרכז לטיפול בטראומה מינית במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי. הייתה בת זוגו של ירון אזרחי, פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, עד פטירתו בינואר 2019. לרות הכהן-פינצ'ובר בן, יותם הכהן, מנישואים קודמים לאלוף (במיל') גרשון הכהן, וחמישה נכדים.
מפרסומיה

עלילת הרעש נגד היהודים, נוסח עברי הד סלע ורות הכהן-פינצ'ובר (ירושלים: הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית, 2021)
"צלילי איוב במערב־התיכון של ארצות הברית: איש רציני יהודי לנוכח עץ החיים הנוצרי", יובל 11 (2020): 1—29
"'גרגור יללה ומלמול': עלילת הרעש נגד היהודים", שירת המדע, (תשע"ט/2019): 166—169
רות הכהן-פינצ'ובר וירון אזרחי, להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים גלויים וסמויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב (ירושלים ותל אביב: מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2017)
הדמיון הפרשני: דת ואמנות בתרבות היהודית בהקשריה, עורכים: רות הכהן-פינצ'ובר, גלית חזן-רוקם, ירחמיאל כהן ואילנה פרדס (ירושלים: מאגנס, 2016)
ז'אן-ז'אק רוסו, מסה על מוצא הלשונות, תרגום מצרפתית: עידו בסוק, עריכה מדעית ומבוא: רות הכהן-פינצ'ובר, (תל אביב: רסלינג, 2008)
אופרה כעולם ועולם האופרה: מדריך קצר למסע צָלֵחַ (סל תרבות ארצי, 2007)
"'לשמוע אל הרינה או אל התפילה?': לידה הדדית של מילים ולחנים בהקשרי השיר העברי", מחקרי ירושלים בספרות עברית כ' (תשס"ו-2006): 13—37
The Music Libel Against the Jews, (New Haven: Yale University Press, 2011).
“Intercontextual Musical Currents and Performative Traditions in Palestine/Israel and Germany in the 20th century,” in Comparative Studies in the Humanities, Guy G. Stroumsa (ed.), Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 2018, pp. 15-39.
“The Sonic Allegories of Arnold Schoenberg,” in Thinking Jewish Modernity: Thinkers, Writers, Artists, Shapers of Jewish Modernity, Jacques Picard, Jacques Revel, Michael P. Steinberg and Idith Zertal (eds.), Princeton University Press, 2016, pp. 173-186. Winner of the 2016 National Jewish Book Award in Anthologies and Collections, Jewish Book Council.
"The Dramaturgy of Religious Emotions in Bach's Cantatas: Aristotelian Processes in Neoplatonic Frames," in Understanding Bach 4 (September 2009): 33-54.
"Between Noise and Harmony: The Oratorical Moment in the Musical Entanglements of Jews and Christians," Critical Inquiry 32/2 (Winter 2006): 250-277.
"Exploring the Limits: The Tonal, the Gestural and the Allegorical in Bach's Musical Offering," in Understanding Bach 1 (April 2006): 19-38.
"An Experiment in Reception and Conception: Re-texting Bach’s St John Passion for Good Friday 2005," Understanding Bach Vol. 1, April 2006 (with Almut Bruckstein).
Tuning the Mind: Connecting Aesthetic Theory to Cognitive Science, New Brunswick, NJ: Transaction Publishers, 2003 (with Ruth Katz).
The Arts in Mind: Pioneering Texts of a Coterie of British Men of Letters, New Brunswick, NJ: Transaction Publishers, 2003 (with Ruth Katz).
Ruth HaCohen, "The Music of Sympathy in the Arts of the Baroque; or, the Use of Difference to Overcome Indifference," Poetics Today 22:3 (Fall 2001): 607-650.
“The Communicative Force of Wagner’s Leitmotifs: Complementary Relations between their Connotations and Denotations,” Music Perception 14 (Summer 1997): 445-476 (with Naphtali Wagner).
הערות שוליים

↑  רשימת הזוכים בפרס קינקלדיי
↑  The Polyphony Foundation | IATask Force, www.iataskforce.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262385505171  BnF: cb166036561 (data)  GND: 1048083675  ISNI: 0000 0000 4569 5142  LCCN: n2001011525  NKC: jo2014806142  NTA: 354826360  ORCID: 0000-0001-7558-4862  SUDOC: 092732836  VIAF: 263568935   WorldCat (עם VIAF): 263568935
רות דרייפוס

רות דרייפוס במרכז - האישה הראשונה והיהודייה הראשונה שכיהנה כנשיא (וראש ממשלת) שווייץ - 1999
רות דרייפוס (בגרמנית: Ruth Dreifuss; נולדה ב-9 בינואר 1940), היא פוליטיקאית שווייצרית. כיהנה כחברה במועצה הפדרלית של שווייץ, שרת הפנים, וכנשיאת שווייץ (1999).
נבחרה למועצה הפדרלית של שווייץ ב-10 במרץ 1993 כחברה ה-100 שנבחרה מאז הקמת המדינה הפדרלית, האישה השנייה שנבחרה למועצה, וחברת המועצה היחידה עם רקע יהודי עד כה. היא הייתה נשיאת הקונפדרציה ב-1999, האישה הראשונה והיהודייה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
קורות חיים

דרייפוס נולדה ב-1940, בעיר סנט גאלן שבסנט גאלן (קנטון) במזרח שווייץ, לאחת המשפחות היהודיות הוותיקות בשווייץ. אביה, זיגי דרייפוס (1899 - 1956) הגיע לשם מאנדינגן שבקנטון ארגאו בצפון המדינה, שם חיה משפחתו מאז המאה ה-17. אנדינגן הייתה אחת משתי עיירות בלבד, בהן הורשו יהודים לחיות בשווייץ עד האמנסיפציה של 1866.
אמה של דרייפוס, ג'ין דרייפוס (לבית ריקרד) (1905 - 1962) נולדה בסנט גאלן, למשפחה שהיגרה מאלזס בעקבות סיפוח אלזס על ידי אוטו פון ביסמרק, לגרמניה, ב-1871. אחיה הבכור של דרייפוס, ז'אן ז'אק דרייפוס (יליד 1936) היה פרופסור לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ז'נבה.
ב-1942, כשהייתה דרייפוס בת שנתיים, עברה המשפחה לברן ולאחר המלחמה לז'נבה, שם גדלה דרייפוס והתחנכה. ב-1958 היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר הגבוה למסחר בז'נבה והחלה לעבוד כמזכירה במלון בטיצ'ינו (קנטון). בשנים 1961–1964 עבדה כעיתונאית וסגנית עורך בשבועון קואופרסיון בבזל.
בהמשך הצטרפה לאחיה והחלה ללמוד כלכלה באוניברסיטת ז'נבה, עד לקבלת תואר שני ב-1970. במקביל ללימודיה היא גם עבדה כאסיסטנטית בחוג לפסיכולוגיה וסוציולוגיה. מ-1970 עד 1972 הייתה חלק מסגל האוניברסיטה והירצתה בחוג לכלכלה. ב-1972 עזבה את האוניברסיטה ועבדה עד 1981 כמומחית מדעית בסוכנות השווייצרית הפדרלית לפיתוח ושיתוף פעולה, שבמסגרת משרד החוץ.
מנהיגת עובדים ופוליטיקאית

דרייפוס הצטרפה לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השווייצרית ב-1965, בהיותה עדיין סטודנטית טריה באוניברסיטת ז'נבה. באותה תקופה עדיין לא הייתה לנשות שווייץ זכות הצבעה בבחירות. הן קיבלו זכות זו רק ב-1971. היא התקדמה בשורות ארגון העובדים ומשנת 1981 עד 1993 כיהנה בתפקיד מזכ"ל הסתדרות העובדים של שווייץ, האישה הראשונה בתפקיד זה.
ב-1989 נבחרה לפרלמנט של העיר ברן מטעם המפלגה וכיהנה כחברה בו עד 1992, במקביל לתפקידה בארגון העובדים. ב-10 במרץ 1993 נבחרה לראשונה על ידי הפרלמנט השווייצרי - אספת הברית, למועצת הברית של שווייץ, דהיינו אחת משבעת השרים בממשלת שווייץ, במקומו של רנה פלבה. בכך הייתה לאשה השנייה שכיהנה כשרה בשווייץ והיהודיה הראשונה בתפקיד זה.
ב-1 באפריל 1993 נכנסה דרייפוס לתפקידה כשרת הפנים של שווייץ, תפקיד בו כיהנה במשך כעשר שנים כמעט, עד 31 בדצמבר 2002. ב-1 בינואר 1998 היא נבחרה על ידי הפרלמנט השווייצרי לתפקיד סגנית נשיא שווייץ, תפקיד בו כיהנה במשך שנה, כמקובל בשווייץ. לקראת השנה שלאחר מכן היא נבחרה וכיהנה במשך שנת 1999 כנשיאת המדינה. האשה הראשונה והיהודיה הראשונה בתפקיד זה.
דרייפוס זכתה במספר משאלי עם, ביניהם עדכון הצעת חוק ביטוח בריאות, העדכון ה-10 של מערכת הביטוח הלאומי, מדיניות לטיפול בסמים המבוססת על מניעה, טיפול, עזרה ושיקום, וחוק חדש לגבי תעשיית הקולנוע ופיתוחה. מדיניות ארבעת העמודים נועדה גם לצמצם את התפשטות מגפת האיידס, במיוחד בגישה חדשה לגבי אספקת מזרקים נקיים.
יהדותה

עם בחירתה התחייבה דרייפוס לפתור את בעיית פקדונות היהודים בשווייץ בתקופת השואה. היא גם התייחסה להיסטוריה של שווייץ באותה תקופה (סגירת גבולותיה לכ-30,000 עד 40,000 פליטים יהודים, שנרצחו עקב כך על ידי הנאצים) ואמרה כי "מדיניות גירוש הפליטים היהודים נבעה ממניעים אנטישמיים".
בפעילותה זו היא נעזרה רבות גם בלחץ האמריקאי שהופעל על שווייץ בעניין זה, בעיקר על ידי שגרירת ארצות הברית בשווייץ מדלן קונין, יהודייה אף היא, שהייתה בשעתה האישה המושלת הראשונה של ורמונט והאישה היהודייה הראשונה שכיהנה כמושלת באחת ממדינות ארצות הברית.
ב-7 ביוני 1999 קיבלה דרייפוס תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה, בגין פועלה למען הציבור בכלל ולמען נשים בפרט ובגין ידידותה למדינת ישראל. שנה לאחר מכן קיבלה תואר דומה גם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר הכהונה

ב-31 בדצמבר 2002 התפטרה דרייפוס מתפקידיה כשרה בממשלת שווייץ, אך המשיכה גם לאחר פרישתה בפעילויותיה חובקות העולם. היא עוסקת כיום בפעילות בינלאומית למען נשים, וכן בפעילות בינלאומית למען עובדים.
ב-2005, למשל, היא עמדה בראש משלחת ארגון העבודה הבינלאומי לבדיקת מצב העובדים במיאנמר (בורמה לשעבר), משלחת שחזרה עם מסקנות מזעזעות על המשך עבודות הכפייה במדינה זו. בנוסף, היא עסוקה עד היום גם בפעילות בינלאומית בתחומים רבים אחרים. בשנים 2004–2005, למשל, היא עמדה בראש ועדה מיוחדת לענייני קניין רוחני ובריאות הציבור, שהקים ארגון הבריאות העולמי; ביוני 2011 היא השתתפה בוועדה גלובלית לקביעת מדיניות בינלאומית בנושא הסמים, שיצאה עם מסקנות מהפכניות בעניין זה, ועוד.
ראו גם

פוליטיקה של שווייץ
יהדות שווייץ
לקריאה נוספת

Fischli, Isabella, Dreifuss ist Unser Name, Zurich: 2002 (דרייפוס הוא שם משפחתנו)
הערות שוליים

↑  על רות דרייפוס, ד"ר לשם כבוד, אוניברסיטת חיפה
↑  איתמר לוין, ‏הנשיאה היהודיה המיועדת של שווייץ: היה צורך בלחץ חיצוני עלינו, באתר גלובס, 31 בדצמבר 1998
↑  באתר אוניברסיטת חיפה
↑  סוכנויות הידיעות, פמיניזם שוויצרי: הגברים הפכו למיעוט בממשלה, באתר ynet, 23 בספטמבר 2010
↑  "על מייאנאמאר להפסיק את עבודת-הכפייה", באתר ynet, 25 במרץ 2005
↑  מרב מיכאלי, הבעיה היא לא בסמים, באתר הארץ, 6 ביוני 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012161176305171  GND: 123969654  HDS: 028730  ISNI: 0000 0000 1465 9587  LCCN: n96068938  SUDOC: 095790799  VIAF: 64927823   WorldCat (עם VIAF): 64927823 
תמונה מ-1988
רמת סקריפס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  69°08′00″S 63°40′00″W﻿ / ﻿69.1333°S 63.6667°W﻿ / -69.1333; -63.6667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהרמת סקריפס(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהרמת סקריפס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירמת סקריפס(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירמת סקריפס
 
רמת סקריפס או סקריפס הייטס או מישור סקריפס (באנגלית: Scripps Heights) היא רמה בתרונית, המכוסה ברובה קרח.
רמת סקריפס מתנשאת מעל חצי האי שבין קרחון קייסי לבין קרחון לוראבי, בחוף המזרחי של אזור ארץ פאלמר בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.