stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמילי סרטין

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1841 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביוני 1927 (בגיל 86) פילדלפיה, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס מרי סמית 
 
אמילי סרטין, 1880
אמילי סרטין (באנגלית: Emily Sartain;‏ 17 במרץ 1841 – 17 ביוני 1927) הייתה ציירת אמריקאית. היא הייתה האישה הראשונה באירופה ובארצות הברית שעשתה חריטה בשיטת המצוטינט, והאישה היחידה שזכתה במדליית זהב ביריד העולמי בפילדלפיה בשנת 1876.
ראשית חייה

אמילי סרטין נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה ב־17 במרץ 1841. היא הייתה החמישית מבין שמונה ילדים של המוציא לאור מפילדלפיה ג'ון סרטין וסוזנה לונגמייט סווינה סרטין.
בשנת 1858 אמילי סרטין סיימה את לימודיה בבית הספר הרגיל בפילדלפיה.
ג'ון סרטין לימד את בתו אומנות, כולל טכניקת חריטת המצוטינט שהייתה תהליך מועדף באנגליה ליצירת הדפסים באיכות גבוהה של ציורים. ג'ון סרטין האמין בשוויון הזדמנויות לנשים ועודד את בתו להמשיך בקריירה. הוא משכן את ביתו והעניק לה "חינוך של ג'נטלמן" באמנות יפה בכך שלקח אותה לסיור הגדול באירופה החל מקיץ 1862. הם התחילו במונטריאול וקוויבק ואז הפליגו לאירופה. היא נהנתה מערי העולם הישן, בעיקר פירנצה ואדינבורו, הלובר, ציורי רנסאנס איטלקיים, ואמנים כמו דנטה.
אמילי סרטין החליטה במהלך הטיול שהיא רוצה להפוך לאמנית. במהלך מסעותיהם נודע להם כי ויליאם סרטין, אחיה, התגייס במהלך מלחמת האזרחים (1861–1865). הם חזרו בחיפזון לארצות הברית כאשר נודע לג'ון ואמילי כי צבא המדינות הקונפדרציות התקדם בפנסילבניה, [7] עד מערבית לפילדלפיה.
מילדיהם של ג'ון וסוזנה סרטין, סמואל (1830–1906), הנרי (1833–1895), ויליאם (1843–1925) ואמילי היו ציירים, חרטים, ומוציאים לאור. סרטין ביקשה את תשומת ליבו של אביה על עבודתה לאורך הקריירה שלה ונהנתה מתמיכתו וקשריו. היא המשיכה לעבוד בטכניקת חריטה מצוטינט שהוא לימד אותה.
אמילי התגוררה עם הוריה בבגרותם, תמכה ודאגה להם בשנותיהם המאוחרות.
בשנת 1886 עברו הוריה למגוריה בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה.
השכלה

אמילי סרטין, ציירת וחרטה דיוקנאות, למדה אצל כריסטיאן שוסל ואביה, ג'ון סרטין. באקדמיה לאמנויות פנסילבניה. היא פגשה את תומאס אייקינס באקדמיה הביוגרף הנרי אדמס מאמין שהיה להם "הרומן הידוע הראשון". מערכת היחסים הרומנטית שלהם הסתיימה לאחר שאייקינס נסע לפריז ללמוד אמנות ונכנע ל"פיתויים של העיר הגדולה " השניים נותרו חברים לכל החיים.
בשנת 1870 פגשה אמילי את מרי קאסאט בפילדלפיה ובשנה שלאחר מכן הם עזבו לפריז, לונדון, פארמה וטורינו כדי ללמוד ציור. הנשים בילו את החורף הראשון באיטליה ולמדו דפוס עם קארלו ריימונדי, שלימד חריטה באקדמיה לאמנויות יפות בפארמה. אמילי סרטין שהתה כארבע השנים בפריז ושיתפה סטודיו עם חברותיה ז'אן רוניי, ופלורנס אסט, הנשים העתיקו זו מזו נתנו ביקורת ועידוד הדדיים. שניים מציוריה של אמילי, התקבלו בסלון בפריס בשנת 1875.
אמילי חזרה לארצות הברית באותה שנה, כשנגמר לה הכסף. הרייט ג'אד סרטין, שהייתה אשתו של אחיה סמואל ורופאה הומאופתית מצליחה, הלוותה לאמילי כסף עבור השכלתה. אמילי האמינה שהרייט ככל הנראה תמשיך לעזור בהוצאות חינוכה בפילדלפיה, שם ההוצאות היו נמוכות יותר וסביר להניח שהיא תצליח למכור את עבודותיה.
קריירה > התחלה

אמילי סרטין הקימה סטודיו בפילדלפיה בשנת 1875 שם יצרה ציורים ותחריטים. במהלך הקריירה שלה עשתה עותקים של ציורים בגלריות ספרדיות ואיטלקיות, דיוקנאות, ציורי ז'אנר, והייתה האישה הראשונה שעסקה בשיטת החריטה מצוטינט בארצות הברית ובאירופה. בין עבודותיה היו סצנות תקופתיות שתיארו נשים כנועות בעיניים מושפלות כמו ב"אישה האיטלקייה". היא הציגה את עבודותיה בערים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית והייתה האישה היחידה שזכתה במדליית זהב ביריד העולמי בשנת 1876 בפילדלפיה היא זכתה בפרס מרי סמית עבור התמונה הטובה ביותר שצוירה על ידי אישה בתערוכות 1881 ובשנת 1883 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
אמילי עבדה כעורכת אמנות בעיתון Our Continent בשנים 1881 - 1883. ולאחר מכן הפכה לעורכת האמנות של "ניו אינגלנד בייגונס" (1883) היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות ובבניין פנסילבניה של התערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אמילי סרטין הייתה "האישה החדשה" והמתקדמת, עם גיסתה, הקימו את ארגון האישה, מועדון המאה החדשה. נראה כי גיסתה סייעה לה להשיג את העבודות על דיוקנאותיהם של הרופאים המקומיים קונסטנטין הרינג וג'יימס קיילב ג'קסון. בנוסף למימון השכלתה והיותה בעלת בריתה וחונכתה,
קריירה > בית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה

בשנת 1886 הפכה אמילי סרטין למנהלת בית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, בו כיהן אביה כסגן נשיא במשך שנים. היה זה בית הספר לאמנות הגדול ביותר לנשים, זה היה, לדברי הנרי אדמס, "מוסד חלוצי בחינוך מתקדם לנשים." סרטין יישמה שיעורי "ציור חיים" בבית הספר. באמצעות דוגמנים ערומים - גברים ונשים, מה שהיה נדיר עבור אמניות נשים באותה תקופה.
היא יצרה תוכנית מקצועית שנבנתה על הכשרה טכנית ממושכת וסטנדרטים גבוהים. הנשים למדו ליצור יצירות אמנות המבוססות על צורות תלת־ממדיות ואנושיות. היא הכשירה נשים שלימדו אמנות. באמצעות מאמציה היא הביאה את רמת ההוראה בבית הספר לזו של אקדמיה צרפתית ודומה לזו של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בתי ספר לעיצוב תעשייתי לנשים נחשבו כמכשירים לכישורי אמנות נמוכים יותר, אך סרטין האמינה כי אמנות טובה מוגדרת יותר על ידי יכולותיה של האמנית מאשר המדיום וכי ניתן היה ליישם אותם עקרונות אסתטיים המשמשים לשיפוט אמנות יפה גם על אמנות מסחרית.
היא הייתה אחראית על הבאת חברי סגל חשובים כמו רוברט אנרי, סמואל מוריי ודניאל גרבר לבית הספר.
היא הייתה מציגה בתערוכות, וחברת חבר שופטים באמנויות יפות,יו"ר ועדת העיצוב של בניין פנסילבניה, ודוברת החינוך לאמנות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893.
בשנת 1897 הקימו אמילי סרטין ואליס בארבר סטפנס, מורה בבית הספר, את "מועדון הפלסטיק" בפילדלפיה. היא הייתה נשיאת המועדון משנת 1899 עד 1903 ושוב בשנת 1904 ו -1905. סרטין גם עזרה בהקמת מועדון שלוש האמנויות.
היא הרצתה בלונדון בשנת 1899 בקונגרס הנשים הבינלאומי. בשנת 1900 השתתפה אמילי סרנטין בכנס הבינלאומי הראשון לחינוך לאמנות בפריז. היא הייתה אחת משלושת הצירים מארצות הברית באותה שנה ושוב בשנת 1904 השתתפה בכנס בברן.
היא ניהלה את בית הספר לעיצוב עד 1919 או 1920. אחייניתה, הרייט סרטין, ניהלה את בית הספר לאחר פרישתה. (הרייט הייתה בתו של הנרי)וזכתה לחונכות על ידי דודתה אמילי.
הערכה ומוות

סרטין קיבלה תעודות, מדליות ותעודות כהוקרה על שירותה לאמנות ולחינוך, כולל הכרה מטעם החברה הלונדונית לספרות, מדע ואמנות.
כפי שממחישה הקריירה של סרטין, בתי ספר לאמנות העניקו מעמד מקצועי בתחום תרבותי שנשלט בעבר על ידי גברים. אמניות נשים השתמשו בלימודים רשמיים כדי להתמודד עם דימוי החובבנות שהודבקה להן לעיתים קרובות.
עם זאת, בתי הספר לעיצוב במאה התשע-עשרה היו המוסדות הראשונים שהציעו הסמכה מקצועית לנשים בקריירות כמו חינוך לאמנות, עיצוב בדים או איור מגזינים. לפיכך, בתי הספר פתחו מסלולים חסרי תקדים לעצמאות כלכלית נשית.
סרנטין פרשה לסן דייגו בקליפורניה. במהלך הקריירה שלה סרנטין נסעה לאירופה ברוב הקיצים והמשיכה לנסוע לשם כל שנה במהלך פרישתה.
היא נפטרה כשביקרה בפילדלפיה ב־17 ביוני 1927.
הערות שוליים

↑  Katharine Martinez; Page Talbott; Elizabeth Johns (2000). Philadelphia's Cultural Landscape: The Sartain Family Legacy. Temple University Press. p. 120.
↑  Philadelphia Museum of Art - Exhibitions - Mezzotints by John Sartain: Philadelphia Printmaker, 1808-1897, www.philamuseum.org (ארכיון)
↑  "The Sartain family: PAFA's most famous artistic dynasty", web.archive.org, ‏2015-01-12
↑  "Emily Sartain: America's First Woman Mezzotint Engraver", AHPCS (ארכיון)
↑  "Study, (painting). Emily Sartain", siris-artinventories.si.edu (ארכיון)
↑  Nina de Angeli Walls (1998). "Design school movement". In Linda Eisenmann (ed.). Historical Dictionary of Women's Education in the United States. Westport, Connecticut: Greenwood Press. pp. 129–130. Retrieved October 15, 2014 – via Questia.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6708 0843  LCCN: nr93003363  SNAC: w66d6jjw  ULAN: 500092505  VIAF: 66337907   WorldCat (עם VIAF): 66337907 
אמילי סרטין, דמות ילדה, 1893
אמילי סרטין, דיוקן אשה, 1878
אמילי סרטין, היריד העולמי בפילדלפיה, תחריט 1876
ג'ון סרטין וילדיו: הנרי, ויליאם ואמילי, 1868
תומאס אייקניס, דיוקן של אמילי סרטין, 1895
אנטי קאיקונן

אנטי סמולי קאיקונן (בפינית: Antti Samuli Kaikkonen; נולד ב-14 בפברואר 1974) הוא פוליטיקאי פיני ממפלגת המרכז שימש כשר ההגנה של פינלנד בין 2019 ל-2023.
ביוגרפיה

קאיקונן נולד בטורקו ב-14 בפברואר 1974. בין השנים 1997–2001 שימש כנשיא המרכז הפיני לנוער. ב-2003 נבחר לפרלמנט הפיני כנציג מחוז הבחירה של אוסימה מטעם מפלגת המרכז ומאז הוא מכהן בתפקיד ברציפות. ב-2004 שימש לתקופה קצרה כחבר המשלחת הפינית לפרלמנט האירופי. ב-2009 הסתבך קאיקונן בפרשת שחיתות הקשורה לתקופת כהונתו כנשיא המרכז הפיני לנוער. ב-2013 קבע בית המשפט המחוזי בהלסינקי כי קאיקונן ניצל לרעה את תפקידו כנשיא המרכז כדי לגייס תרומות עבור הקמפיינים שלו ועבור מסעות הבחירות של מפלגת המרכז. בין 2016–2019 שימש קאיקונן כיו"ר הסיעה של מפלגת המרכז בפרלמנט הפיני. ב-6 ביוני 2019 הוא מונה לשר ההגנה של פינלנד.
בתחילת 2023 קאיקונן לקח חופשת לידה באורך כחודשיים, מספר חודשים לאחר לידת בנו השני. ביוני באותה שנה ממשלתו סיימה את כהונתה ומפלגתו עברה לאופוזיציה.
הערות שוליים

↑  Suspended prison sentences in campaign financing scandal
↑  France-Presse, Agence (2022-12-15). "Finland defence minister to take two months' paternity leave amid Nato bid". theguardian.com (באנגלית).
אמילי פלוגה

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1874 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 במאי 1952 (בגיל 77) וינה, אזורי הכיבוש באוסטריה 
 שם לידה:  אמילי לואיז פלוגה
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 בן או בת זוג:  גוסטב קלימט 
 
אמילי לואיז פלוגה (בגרמנית: Emilie Louise Flöge;‏ 30 באוגוסט 1874, וינה – 26 במאי 1952, וינה) הייתה מעצבת אופנה ואשת עסקים אוסטרית. היא הייתה בת זוגו של הצייר גוסטב קלימט.
ראשית חייה

פלוגה הייתה בתו הרביעית של היצרן הרמן פלוגה (1837–1897). לאמילי היו שתי אחיות, פאולין והלן, ואח הרמן.
עבודתה הראשונה הייתה תופרת, אך מאוחר יותר היא הפכה למעצבת אופנה. בשנת 1894, פאולין, אחותה הבכורה, פתחה בית ספר לתפירה ואמילי עבדה שם. בשנת 1899 שתי האחיות זכו בתחרות תלבושות והוזמנו להכין שמלת מבד בטיסט לתערוכה.
קריירה

בשותפות עם אחותה הלן, אחרי 1904 התבססה פלוגה כאשת עסקים מצליחה ובעלת סלון האופנה של הוט קוטור, המכונה שווסטרן פלוגה (האחיות פלוגה) ברחוב מריה הילפר. בסלון זה, שתוכנן בסגנון יוגנדסטיל על ידי האדריכל יוזף הופמן, הציגו בגדי מעצבים בסגנון הווינר וורקסטאט. פלוגה עיצבה בגדים מחוייטים, במיוחד שמלות רופפות ומעוצבות בסגנון מודרני. במהלך נסיעותיה ללונדון ופריז היא התוודעה למגמות האופנה האחרונות של מעצבים כמו קוקו שאנל וכריסטיאן דיור, אולם לאחר האנשלוס בשנת 1938, פלוגה איבדה את לקוחותיה החשובים ביותר ונאלצה לסגור את הסלון שלה, שהיה למרכז האופנה המוביל של החברה הווינאית. לאחר 1938 עבדה מהקומה העליונה של ביתה באנגרגאסה 39.
קריירה > עיצובי שמלות של סלון האחיות פלוגה

קלימט גם צייר כמה בגדים לסלון פלוגה בסגנון הלבוש הרציונלי - סגנון שמקודמת על ידי התנועה הפמיניסטית - ומשנת 1898, בגדים אחרים שעוצבו על ידי מעצבים מתנועת ההזצסיון הווינאי. התלבושות נלבשו ללא מחוך ונתלו ברפיון מהכתפיים עם שרוולים נוחים ורחבים. קהל הלקוחות של מה שהיה באותה תקופה אופנה מהפכנית היה קטן מכדי לפרנסתה, והיא הרוויחה כסף בהתאם באמצעות סגנונות שהיו מקובלים בתקופה. קלימט צייר נשים רבות מן המעמד העליון של החברה הווינאית וכך הצליח להשיג לאמילי לקוחות. קלימט נפטר משבץ מוחי ב־11 בינואר 1918. מילותיו האחרונות היו: "אמילי חייבת לבוא." היא ירשה מחצית מעיזבונו של קלימט, והחצי השני עבר למשפחת הצייר.
היכרות עם גוסטב קלימט

אמילי פלוגה הייתה חברה בחוגי הבוהמה הווינאית. היא הייתה בת זוגו לחיים של הצייר גוסטב קלימט. בשנת 1891 נישאה הלן, אחותה הגדולה של אמילי, לארנסט קלימט, אחיו של גוסטב קלימט. כשארנסט נפטר בדצמבר 1892, גוסטב היה לאפוטרופוס של הלן. באותו זמן אמילי הייתה בת שמונה שנים גוסטב הפך אורח קבוע בביתם של הוריה. הוא בילה עמם את הקיץ באגם אטרזה. תצלומים רבים מתעדים את קלימט עם אמילי ומשפחתה. בהמשך הפכה להיות בת זוגו ואף דגמנה לציוריו. הם מעולם לא נישאו.
הנשיקה

לאחר 1891 צייר אותה קלימט ברבות מיצירותיו. מומחים מאמינים שציורו הנשיקה (1907–1908) מציג את האמן ואמילי פלוגה כאוהבים.
אחד המוטיבים מוטיבים החוזרים בעבודותיו של קלימט הוא מוטיב החיבוק הזוגי. קיימת מחלוקת בנוגע מי דגמנה עבור הציור; יש הטוענים כי זו הייתה אמילי פלוגה, בת זוגו של קלימט, ואחרים סוברים שזו הייתה אישה שכונתה 'Red Hilda' שהופיעה ביצירות אחרות של האומן כמו "דניה".
ביצירה מתוארים זוג אוהבים מחובקים על רקע שטוח בצבע זהב. הזוג נמצא בקצה שדה פרחוני שמסתיים היכן שנמצאת רגלה של האישה. האיש לובש גלימה עם תבניות גאומטריות ועם מעט סימנים דמויי מערבולות. האיש חובש כתר העשוי מגפנים, בעוד האישה חובשת כתר העשוי מפרחים. האישה לובשת שמלה עם תבניות של פרחים. פרצופו של האיש לא גלוי לעיניי המתבונן בציור, אלא הוא כפוף לנשק את לחיה של האישה. ידיו של האיש מערסלות את ראשה של האישה. עיניה של האישה עצומות, יד אחת חובקת את צווארו של האיש, יד אחרת נחה על ידו וראשה מופנה כלפי הגבר לקבלת הנשיקה.
מוות וקבורה

בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה עלה ביתה באש ולא רק אוסף הבגדים שלה נשרף, אלא גם חפצים יקרי ערך מעיזבונו של גוסטב קלימט.
פלוגה נפטרה בגיל 77 בווינה בשעות אחר הצהריים של 26 במאי 1952, אך לאחר כמה שנים הקבר נפקד ונשכח מקום הימצאו. בסופו של דבר התגלה שהיא נקברה בקבר המשפחתי של משפחת פלוגה-דונר באוונגלישר פרידהוף בווינה-זימרינג. מנהלי בית הקברות הגדירו אותו כקבר מפורסם ושיקמו את המצבה לקראת שנת ה-150 להולדתו של גוסטב קלימט.
שמלה בעיצוב האחיות פלוגה משנת 1909
שמלת רחצה בעיצוב אמילי פלוגה (1910)
אמילי וגוסטב קלימט. צילום משנת 1910
הערות שוליים

1 2 3  "Schönheitsideale & Ornamentik - Damen der Gesellschaft". Museum online. 1996. אורכב מ-המקור ב-2011-07-06. נבדק ב-2011-02-25.
1 2 3 4 5 6  Gustav Klimt, Emilie Flöge : reforming fashion, inspiring art. Tretter, Sandra; Weinhäupl, Peter, 1962-, Leitner, Martina. Vienna. ISBN 978-3-7106-0071-5. OCLC 962180850.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: others (link)
↑  Furman, Anna (2017-09-19). "Before Coco Chanel There Was Emilie Flöge: A Designer the Fashion Industry Forgot". Harper's BAZAAR (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-03-09.
↑  York, Neue Galerie New. "Neue Galerie New York". neuegalerie.org (באנגלית). נבדק ב-2020-03-09.
↑  Powell, Nicolas. "Emilie Floge and her lover Gustav Klimt." Apollo: The International Magazine for Collectors, August 1982, Vol. 116, p112-114.
↑  Fischer, Wolfgang Georg, 1933- (1992). Gustav Klimt & Emilie Flöge : an artist and his muse. McEwan, Dorothea. London: Lund Humphries. ISBN 0-85331-607-4. OCLC 24743238.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Powell, Nicolas. "Emilie Floge and her lover Gustav Klimt." Apollo: The International Magazine for Collectors, August 1982, Vol. 116, p112-114.
↑  York, Neue Galerie New. "Neue Galerie New York". neuegalerie.org (באנגלית). נבדק ב-2020-03-09.
↑  York, Neue Galerie New. "Neue Galerie New York". neuegalerie.org (באנגלית). נבדק ב-2020-03-09.
↑  Alfred Weidinger (art historian and vice director of Belvedere Museum Vienna) in interview in ORF broadcast "Klimt am Attersee", 26 Aug 2012.
↑  Klimt by Gilles Neret, 57
↑  15 Things You Should Know About Klimt’s The Kiss, www.mentalfloss.com, ‏8 ביוני 2015 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444268205171  PLWABN: 9811710494705606  BIBSYS: 13016603  BnF: cb162152082 (data)  GND: 118956701  ISNI: 0000 0000 8112 3694  LCCN: n88039074  LNB: 000254866  NKC: jx20131004001  NSK: 000427484  NTA: 073182648  RERO: 02-A010083739  RKD: 277962  SUDOC: 137615299  ULAN: 500088857  VIAF: 29148996005659752475   WorldCat (עם VIAF): 29148996005659752475 
"אמילי פלוגה" (1902) ציור שמן על בד מאת גוסטב קלימט
"הנשיקה" 1907–1908, שמן על בד, גלריית בלוודר, וינה
אלפין MR5

| --- | --- |

אלפין MR5
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אלפין (Elfin Sports Cars Pty Ltd)
 שנות ייצור:  1971–1972
 הרכבה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מודל קודם:  אלפין סוג 100 מונו
 מודל אחריו:  Elfin MR6
 סיווג:  מכונית מרוץ
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 4,994 סמ"ק (מנוע מרכזי, מסוג "Repco-Holden Formula 5000 engine")  V8 צילינדרים, 4,942 סמ"ק (מנוע מרכזי, מנוע פורד סוג 302)
 מעצב:  Garrie Cooper
אלפין MR5 (באנגלית: Elfin MR5) היא מכונית מרוץ מסוג "פורמולה 5000" אשר יוצרה על ידי יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ Elfin" Sports Cars" (אנ') ה-אוסטרלית בין השנים 1971–1972.
סך הכול יוצרו 4 יחידות.
"אלפין MR5" מנצחת במרוצי מכוניות "פורמולה 5000"

בין השנים 1974 - 1973 נהג המרוצים האוסטרלי "John McCormack" הגיע למקום הראשון בדגם "אלפין MR5" בארבעה מרוצי מכוניות.
מרוץ המכוניות: "1973 Australian Drivers' Championship" (אוסטרליה, 1973)
מרוץ המכוניות: "New Zealand Grand Prix" (ניו זילנד, 1973)
מרוץ המכוניות: "New Zealand Grand Prix" (ניו זילנד, 1974)
מרוץ המכוניות: "Lady Wigram Trophy" (ניו זילנד, 1974)
מאפייני "פורמולה 5000"

מכוניות בעלות מושב יחיד הן בדרך כלל מכוניות הספורט הקיצוניות והמהירות ביותר בעולם המרוצים. בדרך כלל הן בעלות גלגל חשוף (Open wheel - שאינו מכוסה על ידי גוף המכונית) ושלדה מחומרים קלים וקשיחים.
נפח מנוע - עד 5 ליטר
מושב בודד (נהג)
מכונית פתוחה
מנוע מרכזי
תמונות

אלפין MR5
אלפין MR5
ראו גם

מרוץ מכוניות
אלפין סוג 600
אלפין סוג 100 מונו
אלפין סוג 3 קלאבמן
לקריאה נוספת

אלפין MR5 - תמונות (gtplanet)
אלפין MR5 (oldracingcars)
הערות שוליים

↑  אלפין MR5 http://www.shannons.com.au/library/events/ELFIN.PDF
↑  אלפין MR5 Our Racing Heritage, Elfin Heritage Centre Retrieved on 19 December 2012
↑  מרוצי פורמולה 5000 באוסטרליה ובניו זילנד Formula 5000 in New Zealand & Australia: Race by Race
↑  אלפין MR5 books.google
↑  מרוצי מכוניות בניו זילנד 1949-1994 New Zealand Motor Racing Championships - 1949-1994
אסמאעיל עומאר גואלה

אסמאעיל עומר גואלה (בסומלית: Ismaaciil Cumar Geelle; בערבית: اسماعيل عُمر جليه; נולד ב-27 בנובמבר 1947) הוא נשיאהּ השני של ג'יבוטי, המכהן בתפקיד מאז 1999, אז החליף את דודו חסן גולד אפטידון.
ביוגרפיה

גואלה נולד בדירה דאווה, בנו של עמר גואלה. תחת חסותו של דודו, נשיאהּ הראשון של ג'יבוטי, החל גואלה את דרכו בשירות המודיעין המיוחד. כשפרש דודו מהנשיאות, הוא סימן את גואלה ליורשו, בבחירות שככל הנראה זויפו, אך זכו לתמיכתה הלא מסויגת של צרפת.
בדצמבר 2000 פיטר את מפכ"ל המשטרה יאסין יאבה. זמן קצר לאחר מכן ניסה יאבה להוציא לפועל הפיכה כושלת.
בבחירות לנשיאות שנערכו בג'יבוטי ב־8 באפריל 2005 היה גואלה מועמד יחיד, ולאחר שזכה ל־100% מקולות המצביעים הושבע לכהונה של שש שנים. הוא נבחר מחדש לתפקידו בבחירות בשנת 2011, 2016 וב־2021.
לאחר בחירות של 2011 פרצו במדינה מהומות ומשטרה פירה אותם בכוח תוך הריגת מספר אזרחים.
אצטדיון ריין אנרגי

| --- | --- |


האצטדיון בקלן
 כינוי:  Die Mutter der deutschen Stadien (אם כל האצטדיונים בגרמניה)
 שמות קודמים:  מונגרסדורפרשטדיון (1923–2001)   קלנרשטדיון (2005)   אצטדיון הגביע העולמי (2006)
 כתובת:  Aachener Straße 999 D-50933 Köln 
 מיקום:  קלן, גרמניה
 קואורדינטות:  50°56′01″N 6°52′30″E﻿ / ﻿50.933611°N 6.875°E﻿ / 50.933611; 6.875
 אבן יסוד:  1921
 תקופת הפעילות:  1923–הווה (כ־101 שנים)
 שופץ:  1972–1975   2003
 עלות הבנייה:  47.4 מיליון מארק גרמני (117.4 מיליון אירו עבור בנייתו מחדש)
 בעלים:  Kölner Sportstätten 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  גרקן, מארג ושות' 
 קבוצות:  פ.צ. קלן
 מושבים:  50,374 (במשחקי הבונדסליגה)  46,175 (במשחקים בינלאומיים)
 ממדי משטח:  105×68 מטר
 rheinenergiestadion.de
 he
 
אצטדיון ריין אנרגי (בגרמנית: RheinEnergieStadion) הוא אצטדיון כדורגל בעיר קלן שבגרמניה המשמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל פ.צ. קלן מהבונדסליגה. לראשונה בשנות ה-20, ועבר מאז מספר מתיחות פנים כשהאחרונה שבהן נערכה לטובת אירוח משחקי מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. האצטדיון קרוי כיום על שם חברת האנרגיה הגרמנית ריין אנרגי.
היסטוריה

לאחר חוזה ורסאי בשנת 1919, נאלצה גרמניה להסיר את הביצורים בעיר קלן, וכך התאפשר לבנות אצטדיון גדול, ולתת 15 אלף מקומות עבודה לתושבי העיר שעסקו בבנייה. האצטדיון שהוקם נקרא אז מונגרסדורפר שטדיון (בגרמנית: Müngersdorfer Stadion), ושם זה נותר שמו הרשמי של האצטדיון עד לשנת 2001. בניית האצטדיון סייעה לא רק לייצב את כלכלת גרמניה, אלא גם להקנות יוקרה ותועלת כלכלית לעיר קלן. עלות בניית האצטדיון דאז מוערכת ב-47.4 מיליון מארק גרמני.
חשיבותו של האצטדיון עלתה משמעותית כאשר ניתנה חשיבות רבה בעיר קלן לספורט, ונערכו באצטדיון משחקי ספורט רבים לעיני קהל רב. בנובמבר 1927 נערך באצטדיון המשחק הבינלאומי הראשון, בו נפרדה נבחרת גרמניה מנבחרת הולנד בתיקו 2-2. מאז ועד היום (2016), שיחקו באצטדיון זה 19 משחקים בינלאומיים, בהם הפסידה הנבחרת הגרמנית פעם אחת בלבד. משחק היסטורי נוסף שנערך באצטדיון זה היה המשחק הראשון שנערך בגרמניה לאחר תום מלחמת העולם השנייה. במשחק זה נפגשו נירנברג וקייזרסלאוטרן, כאשר נירנברג ניצחה 2-1 לעיני 75 אלף צופים.
האצטדיון שימש לאורך השנים מקום מפגש גם לספורטאים בלתי מקצועיים, שהיו מקיימים תחרויות ריצה, כאשר בשנת 1929 השתמשו בשירות זה כ-38 אלף איש. החל משנת 1933 ועליית המשטר הנאצי, נאסר על יהודים לקחת חלק במפגשים אלו. לאחר המלחמה, לא התאפשרו עוד מפגשים לספורטאים בלתי מקצועיים באצטדיון.
בשנת 1974 נערך הגביע העולמי בגרמניה המערבית, והעיר קלן הגישה את מועמדותה להיות אחת הערים המארחות. לשם כך, הוכנה תוכנית מקיפה לשיפוץ אצטדיון מונגרסדורפר ולהגדלתו ל-80 אלף מקומות ישיבה. עם זאת, העירייה לא הצליחה לגייס את הסכום לבניית האצטדיון בגודל הרצוי, והשיפוץ הושלם אך בגודל קטן יותר, שכן התרבו ההוצאות הבלתי צפויות, שעיריית קלן התקשתה לעמוד בהן. בסופו של דבר, העיר קלן לא אירחה משחקים במונדיאל זה. בנובמבר 1975 הושלם השיפוץ, והאצטדיון החדש הכיל 61 אלף מקומות, ונחנך במשחק דרבי בין פ.צ. קלן ופורטונה קלן, בו ניצחה פ.צ. קלן בתוצאה 1-0.
לאורך השנים, האצטדיון שימש כמגרש ביתי של פ.צ. קלן, אך גם קבוצות אחרות השתמשו בו במשחקי גביע אופ"א. באייר לברקוזן ובורוסיה מנשנגלדבך אירחו בו משחקים חשובים ב-שנות ה-80 ושנות ה-90, על אף שיש להן אצטדיונים משלהן. בעונת 2004/05 אצטדיון זה היה למגרשה הביתי של אלמניה אאכן במשחקיה בגביע אופ"א, כאשר האצטדיון שלה דאז, אולד טיבולי, לא עמד בתקנים של אופ"א מפאת גודלו הצנוע. בשנת 2005 אירח האצטדיון שלושה משחקים בגביע הקונפדרציות 2005, לרבות משחק הפתיחה.
עם היוודע שגרמניה תארח את מונדיאל 2006, החל שיפוץ נוסף של האצטדיון, שהושלם בשנת 2003. הפעם נבנה האצטדיון ללא מסלול ריצה ומתקני אתלטיקה קלה, זאת על מנת לאפשר לקהל להיות קרוב יותר למשטח הדשא. בסופו של דבר, זכתה העיר קלן באירוח המונדיאל, ונערכו חמישה משחקים באצטדיון, שנקרא בתקופת המונדיאל "אצטדיון הגביע העולמי". עלות השיפוץ, שבעצם היה הריסה כמעט מוחלטת של המונגרסדורפרשטדיון ובנייתו מחדש, עמדה על כ-117.4 מיליון אירו. לאחר המונדיאל, שונה שמו של האצטדיון לאצטדיון ריין אנרגי, על שם חברת האנרגיה ריין אנרגי.
בשנת 2004 האצטדיון זכה במדליית ארד מטעם הוועד האולימפי הבינלאומי בתחום האצטדיונים ומתקני הפנאי.
בשנת 2010 נערכו באצטדיון טקסי הפתיחה והסיום של המשחקים הגאים.
בעונת 2019/20 נערכו באצטדיון זה מספר משחקים במסגרת הליגה האירופית, לרבות משחק הגמר, בו ניצחה סביליה את אינטר מילאנו בתוצאה 3-2. משחקים אלה נערכו ללא קהל, באצטדיון ריין אנרגי ובשלושה אצטדיונים נוספים בסביבתו. המשחקים נערכו בחודש אוגוסט, בעקבות דחיית סיום עונת הכדורגל עקב התפשטות מגפת הקורונה באירופה.
האצטדיון במונדיאל 2006

האצטדיון אירח חמישה משחקים במהלך מונדיאל 2006:
אנגולה 0 - 1  פורטוגל, שלב הבתים
צ'כיה 0 - 2  גאנה, שלב הבתים
שוודיה 2 - 2  אנגליה, שלב הבתים
טוגו 0 - 2  צרפת, שלב הבתים
שווייץ 0 - 0 (3-0 בפנדלים)  אוקראינה, שמינית הגמר
הופעות חיות

בנוסף למשחקי הכדורגל, נערכו באצטדיון בקלן הופעות חיות רבות. בשנת 1986 נערכה באצטדיון הופעה של להקת קווין. בהופעה זו חגג הגיטריסט בריאן מיי את יום הולדתו ה-39, והקהל שר עמו באופן סימבולי את השיר 39. מייקל ג'קסון הופיע באצטדיון שלוש פעמים, בשנים 1988, 1992 ו-1997. סך כל הצופים בשלוש ההופעות של מייקל ג'קסון עמד על כ-195 אלף. האבנים המתגלגלות הופיעו באצטדיון בשנת 1982.
מספר אמנים נוספים שהופיעו באצטדיון בקלן: AC/DC, ריהאנה, פינק, קולדפליי, ולהקת הרוק הגרמנית הפופולרית אנהייליק.
גלריה

פנים האצטדיון
פנים האצטדיון
חזית האצטדיון מוארת בלילה
מראה האצטדיון לפני השיפוץ, 1997
אצטדיון ספורט המים האולימפי (ריו דה ז'ניירו)

| --- | --- |

 מיקום:  ריו דה ז'ניירו
 קואורדינטות:  22°58′51″S 43°23′42″W﻿ / ﻿22.980944444444°S 43.394972222222°W﻿ / -22.980944444444; -43.394972222222
 תקופת הפעילות:  8 באפריל 2016 – הווה (8 שנים) 
 מושבים:  18,000 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) אצטדיון ספורט המים האולימפי(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) אצטדיון ספורט המים האולימפי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון ספורט המים האולימפי של ריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית: Estádio Olímpico de Desportos Aquáticos) הוא בריכת השחייה האולימפית המקורה, שמארחת את תחרויות השחייה המרכזיות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובאולימפיאדת הנכים.
הקמת המתקן התחילה ב-2013. במקור המבנה תוכנן כמבנה קבע המכיל 18,000 צופים שנועד לשמש לאחר האולימפיאדה כמתקן אימון לשחיינים ובתכנון הוצג שחלק מהחזיתות וגג המבנה יחופו בתריסים שקופים למחצה שיאפשרו חדירת אור יום טבעי אך לא מסנוור וגם יסייעו לאוורור טבעי של המבנה. בנוסף הובטח כי יותאמו חזיתות מבנה הבריכה להקרנת תצוגות מולטימדיה צבעוניות. אולם בפועל הוחלט כי המבנה יהיה זמני בלבד ויפורק לאחר האולימפיאדה וחלקיו ישמשו להקמת 2 פארקי מים בערים אחרות בברזיל. תכולת המבנה היא 15,000 צופים ובתוכו 2 בריכות לאימונים ולתחרויות השחייה. גם צורתו החיצונית שונתה מתכנונו הראשוני. גג הביתן נתלה על 4 עמודי ענק שהוצבו ב-4 פינות היציעים ובולטים כתרנים מעל גג המבנה. חזית המבנה שהפך לזמני כוסה בחיפוי שקוף למחצה ועליו עבודת אמנות מצוירת של האמנית הברזילאית אנדריאה ורחו. העבודה צוירה בגוונים כחולים ויוצרת צורות המדמות גלים התואמים את ייעוד המבנה.
מבנה הבריכה האולימפית הוקם ב"בארה אולימפיק פארק" ברובע בארה דה טיז'וקה בעיר ריו דה ז'ניירו, שמכיל רבים ממתקני הספורט האולימפיים. הבריכה אירחה את תחרויות השחייה ושלבי הגמר של תחרויות הכדורמים. תחרויות נוספות בענפי המים התקיימו במרכז ספורט המים מריה לנק הסמוך.