stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גילוי עריות
מקרים מפורסמים בעולם

יוזף פריצל מאוסטריה, שכלא את בתו, אליזבת, במשך 24 שנים בתוך מרתף מאולתר, עיבר אותה בכפייה והביא ממנה 7 ילדים כאשר אחד מהם מת סמוך ללידתו. ב-2009 נידון למאסר עולם, אך בינואר 2024 דווח שהוא עתיד להשתחרר מכלאו עקב מצבו הנפשי והבריאותי המעורער.
משפחת גולר (Goler) בנובה סקוטיה (מחוז בקנדה) מהווה מקרה בו התקיימה התעללות מינית בילדים בכפייה בין מבוגר לילד ובין אחים, במשך שלושה דורות לפחות. ילדי המשפחה היו קורבן להתעללויות מיניות מצד אבות, אימהות, דודים, דודות, אחיות, אחים ובני דודים. במהלך החקירה שנערכה על ידי המשטרה, מספר מבוגרים הודו בגלוי על עיסוק בצורות רבות של פעילויות מיניות, כולל יחסי מין מלאים, עם הילדים. שישה עשר מבוגרים מבני המשפחה (גברים ונשים) הואשמו במאות אישומים של גילוי עריות והתעללות מינית בילדים צעירים (מגיל 5 ומעלה). דונה גולר, אחת מהילדים שעברו את ההתעללות, הוצאה מביתה בגיל בת 11 ובהמשך הפכה לפעילה למען החמרת חוקי ההתעללות בילדים ולמען הגנה משמעותית יותר על ילדים מפני פדופילים שהורשעו. סיפור המשפחה מתועד בספר "On South Mountain: The Dark Secrets of the Goler Clan", שנכתב על ידי דייוויס קרוז ואליסון גריפית'.
ביולי 2012 הוצאו שנים עשר ילדים ממשפחת 'קולט' (שם בדוי שניתן על ידי בית המשפט), בניו סאות' ויילס באוסטרליה. המקרה התגלה לאחר שתושבי עיר סמוכה התלוננו לרשויות על כך שבכפר המצוי בהרים יש ילדים שאינם הולכים לבית הספר. במקום מצאו הרשויות 40 אנשים שחיו בבקתות, מחסנים ואוהלים שהיו צמודים אחד לשני. לא נמצאו אמבטיות, מקלחות, מערכת ביוב ומים זורמים. מרבית האנשים סבלו מזיהום פטרייתי חמור בכפות הרגליים ורק חלק מהם ידעו לשלוט בשפה באופן המספיק על מנת לתקשר עם נציגי הרשויות. מאוחר יותר התברר שמלבד ילדה אחת בת 5, כל שאר בני המשפחה היו תוצר של גילוי עריות שהחל 40 שנה קודם לכן על ידי אח ואחות, כאשר ילדיהם ונכדיהם המשיכו עם גילויי העריות בין אח ואחות, אם ובנה, אב ובתו, דודים, אחיינים, אחים למחצה ואפילו סבים וסבתות עם נכדים. רובם החלו לקיים יחסי מין בגיל צעיר מאוד וכולם סבלו מבעיות בריאות קשות הכוללות קשיים בדיבור ובשמיעה, פסוריאזיס, קושי בהליכה ומחלות זיהומיות. 12 הילדים שהוצאו הועברו למשפחות אומנה וקיבלו טיפול פסיכולוגי.
בפברואר 2007, התגלה מקרה גילוי עריות שקיבל את השם The Moe incest case, על שם העיירה מו, בוויקטוריה, אוסטרליה. אישה שזוהתה בשם מ' דיווחה למשטרה שאביה בן ה-63 אנס אותה, התעלל בה פיזית ואסר אותה בביתה בין בשנים 1977–2005. המשטרה ידעה על המקרה כבר משנת 2005, כאשר מ' הגיעה למשטרה לראשונה, אך אז נסוגה מהודאתה מכיוון שאביה איים לפגוע באימה ואחייה. משפחתה של מ' הייתה מוכרת לרשויות במשך יותר מ-30 שנים; שלושה מתוך ששת הילדים במשפחה מתו והאחרים הוצאו מחזקת ההורים. לאחר פרסום המקרה עלו טענות נגד הרשויות, שידעו על הנעשה על ידי אב המשפחה ולא פעלו בנושא מוקדם יותר. במהלך השנים מ' ילדה לאביה ארבעה ילדים, כולם בעלי מומים מולדים חמורים - ילדה אחת מתה בגיל 11 שבועות עקב בעיות מוחיות והתפתחותיות חמורות, שניים מהילדים סובלים מפיגור שכלי קשה, והילד הרביעי סובל מפגם חמור בדיבור ובעיות באינטראקציה חברתית. מ' ושלושת ילדיה הועברו לטיפול הרשויות, האב הואשם ב-83 עבירות התעללות מינית, נשפט למאסר של 22 שנים וחמישה חודשים.
ראו גם

איסור עריות, אין אפוטרופוס לעריות
אקסוגמיה
נישואי קרובים
תסביך אדיפוס ותסביך אלקטרה
לקריאה נוספת

ג'ודית באטלר, טענת אנטיגונה, תרגום: דפנה רז. רסלינג, 2004
ג'ודית לואיס הרמן, טראומה והחלמה, תרגום: עתליה זילבר, 1994
צביה זליגמן וזהבה סולומון, הסוד ושברו: סוגיות בגילוי עריות, 2004
ענת גור, גוף זר - הפרעות אכילה, פגיעות מיניות בילדות וטיפול מותאם, 2015
הסרט "פרינסס", בימוי: טלי שלום עזר, 2015
הסרט "פרשס", בימוי: לי דניאלס, 2009
הסרט "הרחק מהיעדרו" בבימויה של קרן ידעיה (2014) המבוסס על ספר של שז.
סרט הטלוויזיה "שרמן בחורף" בבימויו של אורי ענבר לפי ספר של אמנון דנקנר (2001)
יואל בן נון

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1946 (בן 78) ח' באייר תש"ו חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה  ישיבת מרכז הרב  תיכון דתי יבנה 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  תנ"ך, מחשבת ישראל
 רבותיו:  הרב משה צבי נריה, הרב צבי יהודה הכהן קוק
 תלמידיו:  הרב יובל שרלו, הרב בנימין לאו, הרב יעקב מדן (תלמיד חבר)
 אב:  יחיאל בן-נון 
 
 www.ybn.co.il
 פרסים והוקרה:  פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך 
 
הרב ד"ר יואל בן נון (נולד ב-9 במאי 1946, ח' באייר תש"ו) הוא רב ציוני דתי, ממייסדי ישיבת הר עציון, דוקטור למחשבת ישראל ומרצה לתנ"ך. ובעל טור יומי במסגרת מיזם 929 - תנ"ך ביחד.
ביוגרפיה

בן נון נולד בשנת 1946 בחיפה לד"ר יחיאל בן נון (פישר) ולד"ר שושנה בן נון (רוזה פירסט), מחנכים וחוקרים בתחומי היהדות והלשון העברית. בנערותו למד בישיבת יבנה בחיפה ואחר כך בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק. היה ממשחררי העיר העתיקה והר הבית בירושלים במלחמת ששת הימים בחטיבת צנחני המילואים 55.
ב-1968 פנה עם חנן פורת לרב יהודה עמיטל ויחד עם משה (מושקו) מושקוביץ הקימו את ישיבת הר עציון באלון שבות. בנוסף היה מדריך בבית ספר שדה כפר עציון ולימד בקורסי ההכשרה למדריכי החברה להגנת הטבע.
לאחר מלחמת יום הכיפורים היה הרב בן נון ממייסדי תנועת גוש אמונים. פגישת היסוד התקיימה ב–1974 בביתו באלון שבות. במשך שנים רבות היה חבר מזכירות התנועה, וב–1976 הצטרף לגרעין עפרה, כשהוא עוזב את אלון שבות.
בשנת 1985 הקים את האולפנא לבנות בעפרה ועמד בראשה כעשר שנים. בשנת 1986 ייסד עם צוות לימודי התנ"ך במכון להכשרת מורים בהר-עציון (כיום: מכללת יעקב הרצוג) את הביטאון התורני לענייני מקרא "מגדים".
בשנת 1996 הקים עם הרב יעקב שפירא את מדרשת יעוד, במסגרת רשת אמי"ת, להכשרת מורים בשירות לאומי להוראת יהדות בבתי ספר חילוניים.
בין השנים 2000–2006 עמד בראש ישיבת השילוב בקיבוץ הדתי עין צורים.
בשנת 2008 חיבר והגיש עבודת דוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא "המקור הכפול של השראה וסמכות במשנת הראי"ה קוק".
בשנת 2015 החל לכתוב טור יומי במסגרת מיזם 929 - תנ"ך ביחד.
בשנת 2018 הוענק לו פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה.
באוקטובר 2019, תשרי ה'תש"ף הוענק לו פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך על מפעל חיים.
הגותו

חלק נכבד בהגותו של הרב בן נון סובב סביב התנ"ך ולימודו. בהמשך ליהודה אליצור הוא שואף לשאוב משמעויות עכשוויות מהתנ"ך ולהעמיד את הכתוב על פשוטו.
הרב בן נון הוא מהדוברים הבולטים בפולמוס "תנ"ך בגובה העיניים", שבו ביקר את גישת רבני ישיבת הר המור וסבר שיש להתייחס לגיבורי התנ"ך כדמויות אנושיות, שאינן שונות במהותן מן הלומדים. לטענתו רק בדרך זו ניתן לשאוב משמעות ערכית ומוסרית מסיפורי האבות.
הרב בן נון עוסק גם במדרשי חז"ל, תוך התמקדות במחלוקת העקרונית בין בתי המדרש של רבי עקיבא ורבי ישמעאל, וכן בפרשנות מקורית לתורתו של הרב קוק.
בעקבות הרב צבי יהודה הכהן קוק, הדגישו הוא וחנן פורת את החשיבות בלימוד התנ"ך בישיבות. הוראתו ופעילותו בישיבת הר עציון, במכללת הרצוג ועוד תרמה למהפכת התנ"ך בציבור הדתי-לאומי.
הרב בן נון קורא להתאמת נוסח התפילה לימינו. כך למשל, את השורה "העיר הקודש והמחוזות היו לחרפה ולביזות" שבפיוט "זכור ברית" לערב ראש השנה שינה ל"ההר הקודש והמחוזות...". בתפילת אבינו מלכנו הוא הוסיף את הבקשות: "אבינו מלכנו, מלא מאגרינו מים", וכן "אבינו מלכנו, הרם קרן מדינתך".
לדעתו כל חשמל (מלבד הביולוגי) נחשב כאש וצריך להיות אסור מדאורייתא להשתמש בו בשבת. הוא מאזכר בהקשר זה את החשמל בספר יחזקאל המתייחס לברקים שהם, על פי המדע הידוע לנו כיום, חשמל, ויש בהם יסוד של אש.
פעילות והשקפות פוליטיות

בדומה להגותו התורנית, גם השקפתו הפוליטית של הרב בן נון עצמאית וייחודית.
השקפתו, המבוססת על ראייה היסטורית של תולדות עם ישראל, מדגישה את הצורך בקונצנזוס ובמניעת פיצול ומלחמת אחים בעם היהודי. בעקבות זאת הוא בוחן בסוגיות העומדות על הפרק את דעת הציבור היהודי הכללי (בעיקר דעת הרוב החילוני) ומנסה שלא להיכנס למחלוקת אתו.
בשנת תשנ"ב פרסם בכתב העת נקודה מאמר בשם "לא הצלחנו להתנחל בלבבות" ובו כתב שהוא וציבור המתנחלים כשלו בכך שהסתפקו בבניית התנחלויות, ללא התנחלות בלבבות ושותפות עם כל תושבי המדינה.
הרב בן נון היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים השונים בציבור היהודי בישראל.
הרב בן נון התפרסם לאחר רצח רבין, כשתקף את האווירה בציבור הדתי-לאומי לפני הרצח, ואמר שברשותו מידע על רבנים שפסקו שחל על רבין 'דין רודף' ובכך נתנו לגיטימציה להורגו (ראו: תגובת החברה הדתית לרצח רבין). הוא לא סיפק פרטים או ראיות, ודבריו נתפסו בקרב רבים בציבור הציוני דתי כבלתי לגיטימיים ואחדים מרבני הציבור הדתי לאומי הוציאו עליו דין נידוי. הביקורת הציבורית החריפה עליו הביאה למעברו מעפרה לאלון שבות.
בניסן ה'תשס"ב (2002) כתב בנקודה, לרגל עשרים שנה לפינוי ימית:
הרב בן נון הרבה להתראיין בתקופה שסביב תוכנית ההתנתקות. כחודש לאחר הריסת מבני הקבע בעמונה ב-2009 פרסם מאמר חריף בעיתון הצופה בשם "עדת סאטמר המתחדשת" ובו תקף את התנהלותה של הציונות הדתית בעת "ההתנתקות" ולאחריה. הוא כתב כי גישת המאבק החריף והאלים רק הזיקה, והדגיש כי אף שהדמוקרטיה מאפשרת "אי ציות אזרחי" דווקא התורה אוסרת. את מאמרו חתם בשורה:
ב-5 במרץ 2006, כשלושה שבועות לפני הבחירות לכנסת השבע עשרה, הודיע הרב בן נון על תמיכתו במפלגת קדימה באמרו כי "ככל הנראה, בשנים הקרובות ייקבעו שם כל ההחלטות המשמעותיות. כדי להציל כמה שיותר מההתיישבות צריך להיות שם". הוא טען כי המאבק התמידי של ראשי ההתיישבות על "הכול" גרם פעמים רבות לכך שהם נשארו ללא כלום. עם זאת, הוא נמנע מלקרוא לאנשים להצביע עבור המפלגה.
על אירועי בית השלום בחברון וכתב: "אם חברון היהודית לא תחבר אליה את כל עם ישראל, היא עלולה להיחרב חס ושלום. המפתח נמצא בידי אנשי חברון עצמם. אם ינהגו כדוד, יחברו אליהם את עם ישראל. אם ינהגו כאבשלום, בבריונות אלימה, אפילו יצליחו פה ושם, עם ישראל יקיא אותם, וה' יעלים עינו מהם, חס ושלום. הבטחת ה' הגנוזה בחברון היא נצחית, ודווקא משום כך היא יכולה להישמר לדור ראוי. אין הבטחה מיוחדת לדור הזה, או לדור פרטי אחר".
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיע על תמיכתו במפלגת הבית היהודי.
לדעתו היה ראוי לסגור את מקום המקדש בהר הבית לבני אדם מכל הדתות, עד שיגיע עם ישראל למדרגה הנדרשת לצורך בניין בית המקדש.
עוד נושאים המעסיקים אותו הם המלחמה בתאונות הדרכים, הפערים החברתיים בישראל והמאמץ לשפר את איכות הסביבה.
ספרים ומאמרים

פרקי האבות – אוסף מאמרים על ספר בראשית, מתוך כתב העת "מגדים". הוצאת תבונות, תשס"ג
מחביון עז – פרקי הלכה ומוסר – מאמרים בנושאי הלכה ומחשבת ההלכה. ישיבת עין צורים, תשס"ו
נס קיבוץ גלויות – כוחה של יהדות ישראלית, ידיעות אחרונות, 2011
ישעיהו – כציפורים עפות, ידיעות אחרונות, תשע"ג. (נכתב עם הרב בנימין לאו)
המקור הכפול: השראה וסמכות במשנת הרב קוק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ד
זכור ושמור – טבע והיסטוריה נפגשים בשבת ובלוח החגים, הוצאת תבונות, 2015
מקראות – יתרו: עיון רב-תחומי בתורה (יחד עם שאול ברוכי), משכל הוצאה לאור, 2017
אני קהלת: מקהלת קולות בדמות אחת, (יחד עם הרב יעקב מדן) מגיד וישיבת הר עציון, 2017
מקראות – משפטים: עיון רב-תחומי בתורה (יחד עם שאול ברוכי), ידיעות ספרים, 2018
נביאים מול מעצמות – מישעיהו והושע עד ירמיהו אל מול האימפריה האזורית, 2022
מקראות – בינה בתורה: שיעורים קצרים ומורחבים על סדר התורה – בראשית-שמות, 2022
מחביון תורתך – מתורת ארץ ישראל, הוצאת מכללת הרצוג תבונות, 2024
הרב בן נון פרסם מאמרים נוספים, בעיקר בנושאי תנ"ך, רובם בכתב העת "מגדים" וכן סדרת טורי פרשנות מלאה על התנ"ך במסגרת פרויקט 929.
עוד הוציא קובץ של תקליטורי שמע בשם "שירת התורה", שבהם הוא קורא את פרשת השבוע של ספר בראשית, ולאחר כל פרק שיעור בעניינו. קובץ זה יצא בהוצאת תבונות.
מתלמידיו

הרב יובל שרלו[דרוש מקור]
הרב יעקב מדן (תלמיד חבר)[דרוש מקור]
הרב בנימין לאו[דרוש מקור]
משפחתו

אחיו, הרב אלחנן בן נון, כיהן כרב היישוב שילה במשך שלושים שנה, והיה ראש ישיבה בבית אורות.
הערות שוליים

↑  יחיאל בן־נון באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  מחברת "The Tawananna in the Hittite kingdom" (הוצאת וינטר, 1975). גרסה מקוונת באתר גוגל ספרים
↑  פרס היצירה התורנית - לרב יואל בן נון, באתר ערוץ 7, 19 ביולי 2018
↑  ראו על כך, בין היתר, במאמרו: על לימוד תנ"ך בישיבות, בספר מה אהבתי תורתך (אלון שבות תשע"ד) עמ' עד-קג. הרב בן נון מתאר במאמר זה את השינוי שהתחולל בתחום ומתייחס גם לחלקו האישי בו.
↑  קישור למאמר באתר ציונות דתית ריאלית
↑  יואל בן נון, הרס החיבור הגנוז בחברון, באתר ynet, 5 בדצמבר 2008
↑  נדב גדליה, הרב יואל בן נון: חוזר לבית היהודי, באתר nrg‏, 1 בינואר 2009
↑  דף הספר, אתר ידיעות ספרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310497005171  BnF: cb169681109 (data)  ISNI: 0000 0000 6695 1694  LCCN: nr2004015682  VIAF: 66418272   WorldCat (עם VIAF): 66418272 
הרב יואל בן נון והרב מיכאל רוזנצוויג
פרס גרובר בגנטיקה

| --- | --- |
 תיאור:  תרומות בכל תחומי המחקר של הגנטיקה
 מיקום הטקס:  אוניברסיטת ייל 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  קרן גרובר ואוניברסיטת ייל
 תקופת הפרס:  2001–הווה (כ־24 שנים)
 נקרא על שם:  פיטר ופטרישה גרובר
 gruber.yale.edu
 
פרס גרובר בגנטיקה (באנגלית: The Gruber Prize in Genetics) הוא אחד משלושה פרסים בין־לאומיים בשווי 500,000 דולר שמוענק על ידי קרן גרובר שהוא ארגון ללא כוונת רווח הממוקם באוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט. הפרס בגנטיקה מוענק החל משנת 2001 למדענים מובילים על תרומות מכובדות בכל תחומי המחקר של הגנטיקה. הפרסים הבין־לאומיים האחרים של הקרן הם פרס גרובר בקוסמולוגיה שנוסד בשנת 2000 ופרס גרובר במדעי המוח שנוסד בשנת 2004.
רשימת זוכי הפרס

להלן רשימת זוכי הפרס נכון לשנת 2024:
2001 - רודולף יאניש
2002 - רוברט הורביץ
2003 - דייוויד בוטשטיין (אנ')
2004 - מרי-קלייר קינג
2005 - בוב ווטרסטון (אנ')
2006 - אליזבת בלקברן
2007 - מיינארד אולסון (אנ')
2008 - אלן ספראדלינג (אנ'), מכון קרנגי למדע ומכון הווארד יוז לרפואה (אנ')
2009 - ג'נט דוויסון ראולי, פרופסור באוניברסיטת שיקגו
2010 - ג'רלד פינק (אנ'), מכון מרגרט והרמן סוקול, פרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
2011 - רונלד דייוויס (אנ'), אוניברסיטת סטנפורד
2012 - דגלאס סי וואלאס (אנ')
2013 - סוונטה פבו
2014 - ויקטור אמברוז, אוניברסיטת מסצ'וסטס, דייוויד באולקומב (אנ'), אוניברסיטת קיימברידג' ווגארי רובקון (אנ'), אוניברסיטת הרווארד
2015 - עמנואל שרפנטייה, מרכז הלמהולץ לחקר זיהומים (אנ') וג'ניפר דאודנה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
2016 - מייקל גרונשטיין (אנ'), אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וצ'ארלס דייוויד אליס (אנ'), קרן רוקפלר
2017 - סטיבן אלדג' (אנ'), מכון הווארד יוז לרפואה
2018 - ג'ואן צ'ורי (אנ'), מכון סאלק למחקרים ביולוגיים (אנ') ואליוט מאירוביץ (אנ'), המכון הטכנולוגי של קליפורניה
2019 - ברט פוגלשטיין (אנ'), בית החולים ג'ונס הופקינס ומכון הווארד יוז לרפואה
2020 - בוני באסלר (אנ'), אוניברסיטת פרינסטון ומכון הווארד יוז לרפואה
2021 - סטיוארט אורקין (אנ')
2022 - רות להמן (אנ'), מכון ווייטהד (אנ') והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ג'יימס פריס, מרכז פרד האצ'ינסון לחקר הסרטן (אנ') וג'רלדין סיידו (אנ'), בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס
2023 - אלן ג'ייקובסון (אנ') ולין אליזבת מקוייט
2024 - הוגו בלן (אנ')
הערות שוליים

↑  Gruber Foundation, Genetics Laureates
פרס גרובר במדעי המוח

| --- | --- |
 תיאור:  מחקר בתחומי מדעי המוח
 מיקום הטקס:  אוניברסיטת ייל 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  קרן גרובר והאגודה למדעי המוח
 תקופת הפרס:  2004–הווה (כ־21 שנים)
 נקרא על שם:  פיטר ופטרישה גרובר
 gruber.yale.edu
 
פרס גרובר במדעי המוח (באנגלית: The Gruber Prize in Neuroscience) הוא אחד משלושה פרסים בין־לאומיים בשווי 500,000 דולר שמוענק על ידי קרן גרובר שהוא ארגון ללא כוונת רווח הממוקם באוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט. הפרס במדעי המוח מוענק החל משנת 2004 למדענים מובילים בתחומי המחקר של מדעי המוח. הפרסים הבין־לאומיים האחרים של הקרן הם פרס גרובר בקוסמולוגיה שנוסד בשנת 2000 ופרס גרובר בגנטיקה שנוסד בשנת 2001. זוכי פרס גרובר במדעי המוח מועמדים על ידי האגודה למדעי המוח (אנ').
רשימת זוכי הפרס

להלן רשימת זוכי הפרס נכון לשנת 2024:
2004 - סימור בנזר (אנ')
2005 - אריק קנודס (אנ') ומסאקאזו קונישי (אנ')
2006 - מסאו איטו (אנ') ורוג'ר ניקול (אנ')
2007 - שיגאטאדה נקאנישי (אנ')
2008 - ג'ון אוקיף
2009 - ג'פרי סי. הול, פרופסור באוניברסיטת מיין (אנ'), מייקל רוסבאש, פרופסור באוניברסיטת ברנדייס ומייקל יאנג, פרופסור באוניברסיטת רוקפלר
2010 - רוברט וורץ (אנ')
2011 - הודא זוע'בי
2012 - לילי ג'אן (אנ') ויו נונג ג'אן (אנ'), אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו
2013 - איב מרדר
2014 - תומאס ג'סל (אנ')
2015 - קרלה ג'יי שץ ומיכאל גרינברג (אנ')
2016 - מו-מינג פו (אנ'), המכון למדעי המוח, האקדמיה הסינית למדעים (אנ') אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
2017 - ג'ושוע סנס (אנ'), המרכז למדעי המוח, אוניברסיטת הרווארד
2018 - אן גרייביל, מכון מקגוברן לחקר המוח (אנ') במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוקיהידה היקוסאקה (אנ'), המכון הלאומי לעין (אנ') במכונים הלאומיים לבריאות ווולפרם שולץ (גר'), אוניברסיטת קיימברידג'
2019 - יוסף טקהאשי (אנ')
2020 - פרידריך בונהופר, קורי גודמן ומארק טסייה-לאבין (אנ').
2021 - קריסטין פטי וכריסטופר וולש (אנ')
2022 - לארי אבוט (אנ'), אמרי בראון (אנ'), טרי סיינובסקי (אנ') וחיים סומפולינסקי
2023 - הודא אקיל (אנ')
2024 - קורניליה ברגמן, ג'רלד רובין (אנ')
הערות שוליים

↑  Gruber Foundation, Neuroscience Laureates.
מחוז א-ריאן

| --- | --- |

תחנת שאיבה ליד א-ריאן
 מדינה:  קטר (מדינה) קטר
 בירת המחוז:  א-ריאן
 תאריך ייסוד:  1972
 שטח:  2,450 קמ"ר
 גובה:  55 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  605,712 (2015)
 קואורדינטות:  25°18′30″N 51°22′00″E﻿ / ﻿25.308333333333°N 51.366666666667°E﻿ / 25.308333333333; 51.366666666667 
 אזור זמן:  UTC +3
  אתר האינטרנט הרשמי של מחוז א-ריאן
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מחוז א-ריאן (בערבית: الريان; בתעתיק מדויק: אלריאן) הוא מחוז בקטר, שטחו הוא 2,450 קילומטרים, כשמינית משטח מדינת ישראל. מחוז א-ריאן גבל בכל מחוז בקטר מלבד מחוז א-שמאל עד לקריעה של שנת 2015.
דמוגרפיה

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה במחוז:
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
היסטוריה

מחוז א-ריאן נוסד בשנת 1972 על ידי המשרד לעניינים עירוניים, אשר קבע בנוסף שמועצת המחוז תורכב מארבעה אנשים לפחות והם יחליטו את ההחלטות החשובות במחוז. השנה החשובה והדרמטית ביותר למחוז היא שנת 2004, אז נקרעו ממנו שטחים רבים אך גם נוספו אליו שטחים. היו אף עיירות עצמאיות שחולקו בידי מחוזות הענק א-ריאן ואל-וכרה.
ב-2015 נקרעו מהמחוז שטחי ענק במזרח המדינה וצמצמו אותו לחצי משטחו - מ-5,814 ק"מ ל-2,450 ק"מ. בשטחים אלה נוצר מחוז חדש בשם "א-שחנייה".
הערות שוליים

↑  אתר מפקד האוכלוסין בקטאר
↑  אתר העירייה
עזרא ביק

| --- | --- |

הרב עזרא ביק, 2007
 לידה:  1950  (בן 75 בערך) ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבה יוניברסיטי  אוניברסיטת קולומביה  ישיבת רבינו יצחק אלחנן 
 השתייכות:  אורתודוקסיה מודרנית
 תחומי עיסוק:  אמונה, תלמוד, מחשבת ישראל
 רבותיו:  הרבנים יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, אהרן ליכטנשטיין
 חיבוריו:  י"ג מידות של רחמים   תפילת שמונה עשרה ויסודות האמונה
 מספר צאצאים:  5 
 
הרב עזרא אהרן ביק (נולד ב-1950) הוא ר"מ בישיבת הר עציון, מייסד אתר תורת הר עציון (לשעבר בית המדרש הווירטואלי), סופר ועורך.
ביוגרפיה

הרב ביק נולד בארצות הברית לשיינה (סוניה) ולישעיהו (צ'ארלס) ביק, ממנהיגי תנועת המזרחי בארצות הברית, בנו של הרב חיים יחיאל מיכל ביק ונצר לשושלת הרבנית ביק-רפפורט (אנ'). הוא גדל בשכונת פורסט הילס בקווינס.
הרב ביק למד והוסמך לרבנות בישיבת רבינו יצחק אלחנן אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק וכן בישיבה יוניברסיטי שם למד בחברותא עם הרב מרדכי ויליג אצל הרב אהרן ליכטנשטיין. במקביל ללימודיו הרבניים הוא השלים תואר M.S בפילוסופיה יהודית בישיבה יוניברסיטי ותואר M.A בפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה.
הרב ביק שימש כמרצה בבית הספר שטרן לנשים שבישיבה יוניברסיטי. בשנת ה'תשל"ז עלה עם משפחתו ארצה והחל לכהן כר"מ בישיבת הר עציון. בשנת ה'תשנ"ג הוא הקים את בית המדרש הווירטואלי של הישיבה - תורת הר עציון ע"ש ישראל קושיצקי. באתר למעלה מ-30,000 שיעורים, בעברית ובאנגלית. כיום, הרב ביק משמש כמנהל האתר וכר"מ של תוכנית הסטודנטים בישיבה. בנוסף, הוא משמש כיועץ ההלכתי של מיזם "דרכיה" שמטרתו חיבור בין נשים לעולם ההלכה.
בשנת 2010 יצא ספרו הראשון "י"ג מידות של רחמים" שעוסק במשמעותן ופירושן של י"ג מידות וזכה לפרסום רב. בשנת 2014 הוציא את הספר "תפילת שמונה עשרה ויסודות האמונה" שעוסק במקורה, פירושה ומשמעותה של תפילת שמונה עשרה. שני הספרים יצאו בהוצאת מגיד ותורגמו לאנגלית. כמו כן, ערך את הסדרה Torah MiEtzion -"תורת עציון" שמאגדת מאמרים שנכתבו בשיטת הפשטות המתחדשים על חמישה חומשי תורה בעברית (יחד עם יונתן פיינטוך) ובאנגלית (יחד עם הרב יעקב ביזלי). בנוסף, פרסם הרב ביק מאמרים במגוון כתבי עת, בעברית ובאנגלית.
הרב ביק נשוי לאיטה, מרצה בכירה למדעי המדינה באוניברסיטת אריאל לשעבר והם הורים לחמישה. הם מתגוררים באלון שבות.
ספריו

י"ג מידות של רחמים - עשרה שיעורים על קיום האדם, הוצאת מגיד, 2010; וכן באנגלית בשנת 2010 בשם "In His Mercy: Understanding the Thirteen Midot"
תפילת שמונה עשרה ויסודות האמונה, הוצאת מגיד, 2014; וכן באנגלית בשנת 2022 בשם "Shemoneh Esrei: Exploring the Fundamentals of Faith Through the Amida Prayer"
ספריו > בעריכתו

Torah MiEtzion - New Readings in Tanach, יחד עם הרב יעקב ביזלי, הוצאת מגיד, בראשית (2011), שמות (2012), ויקרא (2014), במדבר (2014), דברים (2012)
תורת עציון: פשטות מתחדשים בפרשיות השבוע, יחד עם יונתן פיינטוך, הוצאת מגיד, בראשית (2014), שמות (2015), ויקרא (2015), במדבר (2016), דברים (2015)
הערות שוליים

↑  Rabbi Ezra Bick to Wed Etta Zablocki, הניו יורק טיימס, 16 בנובמבר 1975.
↑  הרב עזרא ביק באתר תורת הר עציון
↑  על האתר באתר תורת הר עציון
↑  על אודות דרכיה
↑  הרב ביק באתר הוצאת קורן
↑  Meydata Advanced Internet Technologies, Torah MiEtzion - New Readings in Tanach, ארכיון אלון שבות (בעברית)
↑  איטה והרב עזרא ביק בארכיון אלון שבות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307753905171  ISNI: 0000 0004 0271 8198  LCCN: no2012038806  NTA: 182162141  VIAF: 298728748   WorldCat (עם VIAF): 298728748
אשקלון (עיר עתיקה)

| --- | --- |

שער העיר הכנענית בתל אשקלון ולימינו הסוללה – מהתקופה הכנענית התיכונה (2000–1550 לפני סה"נ)
 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הכלקוליתית, תקופת הברזל, תקופת הברונזה, התקופה הפרסית בארץ ישראל 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°39′43″N 34°32′46″E﻿ / ﻿31.661944444444°N 34.546111111111°E﻿ / 31.661944444444; 34.546111111111
  (למפת השפלה מוגדלת) אשקלון(למפת השפלה רגילה) אשקלון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אשקלון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אשקלון
 
מטבע כסף עם דמות אלת אשקלון אטרגטיס
תיאור המצור שהטיל צבא מצרים העתיקה בהנהגת רעמסס השני על אשקלון הכנענית שמרדה בו (1280 לפנה"ס).
שברים עם כתובות בעברית ויוונית ומנורה מבית כנסת באשקלון מהמאה ה-5 עד המאה-7 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
חורבות אשקלון, צילום מ-1921
קרב אשקלון במסע הצלב הראשון בשנת 1099
המצור על אשקלון (1153)
קבר שיח' עואד, מבנה ממלוכי מהמאה ה-13
אשקלון נמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל העתיקה. מקור שמה של אשקלון הוא שקל, שפעם היה שמה של העיר. העיר התקיימה בדרום-מערב העיר אשקלון של ימינו.
תולדות העיר > בתקופת מסעי הצלב

בשנת 1099, עם הגעת מסעי הצלב לארץ, הייתה אשקלון מבצר חשוב לפאטמים, ולמרות שבקרב אשקלון שנערך בסמוך לה ניצחו הצלבנים, לא נפלה אשקלון בידיהם.
בשנת 1150 בוצרה העיר על ידי שליטה הפאטמי בחמישים ושלושה מגדלים והייתה העיר האחרונה שעמדה בפני הצלבנים. שלוש שנים לאחר מכן נפלה העיר בידי הצלבנים ומלכם בלדווין השלישי מלך ירושלים, וזאת לאחר מצור שהוטל עליה במשך חודש. העיר שעברה לשליטת הצלבנים נכללה ברוזנות יפו ואשקלון, והייתה לחשובות שבערים הפאודליות שבה. בשנת 1187 הובסו הצלבנים בקרב קרני חיטין על ידי מוסלמים בהנהגת צלאח א-דין, וממלכת ירושלים נפלה. הצלבנים גורשו מהעיר על ידי המוסלמים בהנהגת א-דין, ואלה האחרונים הרסו את העיר, העלו אותה באש וסתמו את נמלה.
הנוסע בנימין מטודילה מצא באשקלון (בשנת 1170 לערך) כ-200 יהודים רבניים, כ-40 קראים וכ-300 שומרונים. עם הריסת העיר בשנת 1191, על פי הוראת צלאח א-דין, עברה הקהילה היהודית לירושלים.
העיר זכתה לתחייה בשנת 1192, כאשר הצלבנים חזרו אליה בראשות מנהיגם ריצ'רד לב הארי. הם שיקמו את העיר וביצרו אותה בחפיר, חומה, מגדל ושערים. חומת העיר הוקמה על גבי סוללה בגובה 10 מ' ואורכה הוא כ-3.4 ק"מ, מהם כ-1.2 ק"מ לאורך חוף הים. לשם חיזוק החומה שולבו בה עמודים רומיים. בחומה היו כחמישים וארבעה מגדלים, ובפינתה הדרומית-מזרחית הייתה מצודה. הכניסה לעיר הייתה באמצעות ארבעה שערים.
סופה של אשקלון העתיקה הגיע בשנת 1270 וזאת לאחר שהסולטאן הממלוכי, ביברס, הרס סופית את העיר, מילא את נמלה וסתם אותו, וכתוצאה מכך ננטשה העיר.
חפירות ארכאולוגיות בעיר

בשנת 1815 נערכה באשקלון חפירה ארכאולוגית ראשונה על ידי משלחת חופרים בראשות ליידי הסטר לוסי סטנהופ. סטנהופ הייתה אחייניתו של ראש ממשלת אנגליה ויליאם פיט הבן וניהלה את משק ביתו. כאשר מת פיט, יצאה סטנהופ למסע למזרח התיכון והתאהבה במקום. היא בנתה בית גדול בכפר ג'וּן בהרי השוף ליד צידון ושם הקיפה את עצמה במשרתים ואירחה תיירים מאירופה ואנשים חשובים.
יום אחד הגיע לידה כתב יד עתיק ובו פרטים על אוצר זהב המוסתר בחורבות אשקלון. היא בקשה מסולימאן פאשה, מושל עכו וארץ ישראל, לחפור במקום. סולימאן התייעץ עם עוזרו חיים פרחי וזה המליץ לתת לה רישיון לחפור תמורת קבלת חצי מהאוצר. סטנהופ שכרה 150 ערבים שהחלו לעבוד בהתלהבות. הם גילו פסל שיש גדול, אך סטנהופ, שחששה כי הסולטן יחשוב שהיא מחפשת אחר עתיקות בניגוד לרישיון החיפוש שניתן לה, הורתה לנפץ אותו. לאחר עבודה מאומצת של שבועיים שבהם לא נמצא כל אוצר, הורתה סטנהופ על הפסקת החפירות וחזרה מאוכזבת לביתה בהרי הלבנון.
חפירות יסודיות במקום נערכו לראשונה בשנים 1921–1922 וחשפו את הבזיליקה הרומית. המחקר במקום התחדש בשנת 1985 בחפירות משלחת המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד בתמיכת הנדבן האמריקאי ליאון לוי. בין הממצאים הייחודיים שהמשלחת מצאה היה בית קברות לכלבים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל, שנת 500 לפנה"ס לערך.
בשנים האחרונות נחשף סמוך לגן הלאומי אשקלון בית קברות פלִשתי שכמותו לא נתגלה עד כה.
ראו גם

גן לאומי אשקלון
אשקלון