stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרות גרמנית
המאה השמונה עשרה בספרות הגרמנית > הרומנטיציזם

בשלהי המאה השמונה עשרה הרומנטיציזם הספרותי שהתחיל בגרמניה אצל פרידריך שלגל שם דגש חזק יותר על רגש סובייקטיבי. סוגה ספרותית חדשה נולדה, הסיפורת, סיפור פרוזה שעסק לעיתים קרובות ביסודות על טבעיים. משוררים רומנטיים טיפוסיים היו לודוויג טיק, קלמנס ברנטאנו ויואכים פון ארנים, שהיו גם מלקטים ועורכים של סיפורי עם ושירי עם, שהולחנו על ידי רוברט שומאן ואחרים.
פרייהר פון אייכנדורף, אדלברט פון שאמיסו ולודוויג אולאנד היו בין היוצרים הבולטים של הרומנטיציזם. המגמות ההיסטוריות של הרומנטיציזם נוספו בידי האחים גרים. ארנסט תיאודור אמדאוס הופמן היה הפסיכולוגיסט הגדול של הרומנטיציזם הלא מודע. כותבי המחזות הנחשבים של הרומנטיציזם היו היינריך פון קלייסט, פרנץ גרילפרצר וכריסטיאן פרידריך הבל.
המאה התשע עשרה בספרות הגרמנית > ריאליזם

התנועה הספרותית המוכרת כ"גרמניה הצעירה" שאפה להעלאת המודעות הפוליטית הגרמנית, ועברה מהרומנטיציזם לריאליזם המפוכח, מנהיגיה הגדולים היו היינריך היינה ולודוויג ברנה. הריאליזם גובש ברומנים המשפיעים חברתית של תיאודור פונטאנה, בעוד שאדוארד מריקה ואדלברט שטיפטר פנו לצורה של קלאסיות.
המאה התשע עשרה בספרות הגרמנית > נטורליזם

תאוריית הריאליזם פותחה עוד יותר על ידי אסכולת הנטורליזם שבאה לידי ביטוי בעבודותיו של המחזאי הפורה גרהרט האופטמן.
המאה העשרים בספרות הגרמנית > סימבוליזם, אימפרסיוניזם ואקספרסיוניזם

בתקופת האימפריה הגרמנית גדלו תנועות ספרותיות אנטי נטורליסטיות, הן באו לידי ביטוי כסימבוליזם ואימפרסיוניזם בשירה (שטפאן גאורגה, ריינר מריה רילקה, הוגו פון הופמנסטאל) ובסיפורת (תומאס מאן, אלפרד דבלין, הרמן הסה, פרנץ קפקא, רוברט מוסיל, הרמן ברוך). והן גם באו לידי ביטוי כאקספרסיוניזם בפיוטים (גאורג טראקל, גאורג היים, גוטפריד בן) ובדרמה (פרנק ודקינד, גאורג קייזר, ברטולט ברכט).
הספרות של רפובליקת ויימאר נטתה כלפי מוטיבים שלפני המלחמה והצטיינה בניבויים רשמיים ויוזמות. פעילות זאת הוחנקה עם עליית הנציונל-סוציאליזם, שעודד הגירת סופרים מובילים כגון תומאס מאן וארנולד צווייג.
המאה העשרים בספרות הגרמנית > ספרות לאחר המלחמה

בעשורים שלאחר המלחמה הייתה תחייה ספרותית עם רומנים בעלי ביקורת חברתית מאת סופרים כמו היינריך בל, גינטר גראס, זיגפריד לנץ ומקס פריש. סופרי מזרח גרמניה עסקו בעיקר בריאליזם הסוציאליסטי בעוד שנושאי הספרות במערב גרמניה היו מגוונים יותר. משורר בולט ויוצא דופן, המבטא את חוויות השואה בשפה הגרמנית, הוא פאול צלאן, היהודי יליד בוקובינה שבחר בגרמנית כשפת יצירה עיקרית.
משנות השבעים עד שנות התשעים התעסקה הספרות בתקופה הנאצית. בין סופרים הנחשבים של התקופה ניתן למנות את אינגבורג בכמן, הורסט בינק, יוהנס בוברובסקי, אובה ג'ונסון, ארנו שמידט, מרטין ואלזר, פטר וייס וכריסטה וולף.
במהלך סוף המאה ה-20 לשורות הסופרים בגרמנית הצטרפו מהגרים (כמו פרידון זיימוגלו) שהגיעו לגרמניה והשתלבו בתרבותה.
לקריאה נוספת

Henry Garland and Mary Garland (eds.), The Oxford Companion to German Literature, Oxford University Press, 1997.
הערות שוליים

↑  יוהאן וולפגנג פון גתה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565447605171  BnF: cb11976069q (data)  GND: 7503128-0  HDS: 011201  LCCN: sh85054380  NDL: 00561603  NKC: ph117246 
איור מתוך קודקס מנסה, אסופה של שירי אהבה אבירית שנכתבה בגרמנית תיכונה גבוהה בציריך, בראשית המאה ה-14
פסלם של גתה (משמאל) ושילר בוויימאר
פסל ראשו של היינריך בל, מן הסופרים הגרמנים הבולטים בדור שלאחר המלחמה
קורנית (עשב תיבול)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  עשבי תיבול 
 מרכיבים עיקריים:  aerial parts 
 
קורנית, או תימין, הוא עשב תיבול ארומטי אשר מופק מהעלים המיובשים של צמח הקורנית (Thymus vulgaris) ממשפחת השפתניים. הקורנית בעלת ארומה וטעם חזק המזכיר קימל ואניס.
שימושים קולינריים

קורנית נפוצה במטבחים רבים ברחבי העולם ולרוב נעשה בה שימוש בהכנת המאכלים הבאים:
מרקים ותבשילים – התבלין משמש בדרך כלל להכנת מרקים, ציר ותבשילים שונים.
בשר ועופות – זהו מרכיב מרכזי במרינדה של בשרים שונים, ובמיוחד בשר כבש, עוף ובשר בקר.
ירקות ופירות ים – התבלין פופולרי במיוחד לתיבול ירקות קלויים כמו תפוחי אדמה, גדר, קישואים ופלפלים. בנוס, לכף הוא גם נפוץ לתיבול דגים ושרימפס.
שימושים קולינריים > שימוש במטבחים אזוריים

במזרח התיכון קורנית היא מרכיב מרכזי בזעתר אשר משמש לתיבול חומוס, לבנה, סלט ירקות ולזרייה על פיתה, יחד עם שמן זית.
בארצות הברית קורנית מהווה מרכיב נפוץ במטבח הקריאולי של ניו אורלינס והוא משמש בין היתר להכנת מאכלים בולטים כמו גמבו וג'מבליה.
קורנית היא מרכיב נפוץ במטבח הצרפתי ונכלל בתערובת התבלינים ארב דה פרובאנס אשר משמשת לתיבול בשרים ודגים על הגריל או ירקות מאודים והוא משמש גם כמרכיב מרכזי בהכנת המאכלים הצרפתיים רטטוי וקסולה.
במטבח האיטלקי קורנית נפוצה במיוחד ברטבים על בסיס עגבניות, בפיצות ובמנות פסטה.
ראו גם

קורנית (צמח)
הערות שוליים

↑  6 Surprising Health Benefits of Thyme, Health.com (באנגלית)
↑  Thyme | Herb Gardening | U of I Extension, web.archive.org, ‏2020-09-27
1 2  Thyme, McCormick Science Institute (באנגלית)
↑  Dima Al-Sharif, Explaining Zaatar!, Dima Al Sharif, ‏2015-12-08 (באנגלית אמריקאית)
| עשבי תיבול ותבלינים עיקריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש (אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל (אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בוקה גרני • ארב דה פרובאנס • גאראם מסאלה • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • טנדורי מסאלה (אנ') • תערובת חמשת התבלינים • אבקת שום (אנ') • מלח שום (אנ') • חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • שארנה סול • טאביל • ברבר • ראס אל חנות • בהרט • דקה • אריסה • חוויאג' • זעתר |  |
זלצבורג (מדינה)

נוף בזלצבורג
מדינת זלצבורג (בגרמנית: Salzburg; מילולית: "טירת המלח") היא אחת מתשע המדינות המרכיבות את אוסטריה. היא ממוקמת במרכז אוסטריה, סמוך לגבולה עם גרמניה. אוכלוסייתה מונה כ-530,000 תושבים, והיא משתרעת על שטח של 7,154 קמ"ר. עיר בירתה היא זלצבורג, שהיא גם מחוז בפני עצמו במדינה. המדינה גובלת במדינות האוסטריות אוסטריה עילית ממזרח, שטיריה ממזרח, קרינתיה מדרום, וטירול ממערב ומדרום, בגרמניה (המדינה הגרמנית בוואריה) מצפון, ובאיטליה (האזור האוטונומי דרום טירול) מדרום.
חלוקה מנהלית

זלצבורג מחולקת לחמישה מחוזות (הנקראים בגרמנית Bezirke ובניב המקומי Gaue), ועיר מחוז אחת.
חלוקה מנהלית > מחוזות

פינצגאו
פונגאו
לונגאו
טננגאו
פלכגאו
חלוקה מנהלית > ערי מחוז

זלצבורג
גאוגרפיה

הנהר הראשי במדינה הוא זלצך, המתחיל בהרי האלפים וזורם מדרום לצפון לכיוון בוואריה, שם הוא מתחבר לנהר אין הזורם לדנובה. בדרום המדינה משתרעים הרי האלפים, ובהם נמצאים גם ההרים דאכשטיין וגרוסגלוקנר.
בשטח מדינת זלצבורג נמצאת העיירה באד הופגאסטיין הידועה באתר סקי שלה ומעיינות המרפא שלה והעיירה פלכאו הידועה באחד מאתרי הסקי הגדולים באירופה.
היסטוריה

זלצבורג הייתה ארכיבישופות עצמאית בקיסרות הרומית הקדושה עד 1803 כשהקיסרות אורגנה מחדש וזלצבורג ניתנה לפרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, אחיו של הקיסר פרנץ השני כפיצוי. בעקבות תבוסת אוסטריה בקרב אוסטרליץ נגד נפוליאון בונפרטה זלצבורג סופחה כפיצוי לבוואריה ופרדיננד גורש לווירצבורג. ב-1816 בעקבות תבוסתו של נפוליאון קיבלה אוסטריה בחזרה את זלצבורג כפיצוי מידי בוואריה בקונגרס וינה. מאז נהייתה זלצבורג מדינה פדרלית באוסטריה. לאחר צאת הסרט "צלילי המוסיקה" זכתה זלצבורג לפרסום ומבקרים רבים עוד באים לראות את הבית בו צולם הסרט.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה זלצבורג באזור הכיבוש האמריקאי.
הערות שוליים

↑  אוסטריה חולקה בין 4 המעצמות, הצופה, 27 ביוני 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548052405171  BnF: cb11981631p (data)  GND: 4051423-7  ISNI: 0000 0004 0452 3343  LCCN: n80060488  MusicBrainz: e684b527-18ff-4f84-85db-4a66f3b10dd0  NKC: ge136959  VIAF: 234095447   WorldCat (עם VIAF): 234095447
צגלד

צֶגְלֵד (בהונגרית: Cegléd) היא העיר המאוכלסת ביותר הרביעית במספר במחוז פשט, אחרי אֵרד, דונאקסי וסיגטסנטמיקלוש. היא מכונה גם: "שער המישור ההונגרי הגדול".
מיקום

צגלד ממוקמת 74 ק"מ דרומית-מזרחית לבודפשט. מיקומה הגאוגרפי דומה לקצ'קמט ונאג'קרש. העיר ממוקמת במישור שבין הדנובה לבין נהר הטיסה. ייצור הדגנים התפתח בחלק האדמה השחורה של אדמות העיר וגידול בעלי חיים בחלק אדמות החול, ומאוחר יותר גם גידול גפנים ועצי פרי. שטחי צגלד התאפיינו בעבר באזורים ביצתיים, אזורי מים ואזורי ההצפה של נחל גריה.
מקור השם

לפי כמה מקורות, שמה של העיר נגזר גם מהמילה הטורקית "cegle", "cigle" שמשמעותה ערבה. על פי דעות אחרות, השם נובע מהמילה "szeglet" שפירושה בהונגרית סוגַר או זיז שמציין את העובדה שכבישים חשובים נפגשים בפאתי העיר.
היסטוריה > התקופה הפרהיסטורית

עם הייצור החקלאי החלה גם ההתיישבות. ניתן למצוא שרידים של כמה יישובים מוקדמים באזור (למשל, התקופה הכלקוליתית) בגבול צגלד של ימינו. האנשים הראשונים המוכרים כעם שהתיישבו באזור צגלד היו הסקיתים נוודים ממוצא איראני. בית הקברות שלהם נתגלה באזור. השלטון הרומי לא התפרש לאזור זה, אך בתקופה הרומית חיו כאן הסרמטים הנוודים (יאזיגים) גם ממוצא איראני. לאחר סערות נדידת העמים ובמהלך התיישבות המדיארים במרכז אירופה, כנראה שבט הנסיך ארפאד (מנהיג השבטים המדיארים אשר פלשו לאדמת הונגריה במאה התשיעית לספירה) כבש את שטחו של מחוז פשט. על פי הממצאים, האזור סביב צגלד היה מיושב בעת הכיבוש.
היסטוריה > תקופת הכיבוש הטורקי

פחות משלוש מאות שנה לאחר פלישת המונגולים, סכנה נוספת איימה על הונגריה: הטורקים.
צגלד הועלתה באש לאחר קרב מוהאץ' ואחרי כיבוש בודה בשנת 1541 ואחר כך סולנוק בשנת 1552 כל האזור היה תחת שלטון טורקי במשך 150 שנה. בעידן הכיבוש הטורקי העיר הפכה לאחוזת אוצר הסולטאן, להאס (האס=סוג של אחוזה באימפריה העות'מאנית, אחוזת שירות שהכניסה לפחות 100,000 אקצ'ה בשנה), כך שהיא נהנתה משלווה יחסית. אוכלוסיית הסביבה ברחה לתוך העיר לנוכח ההרס של יישוביהם, והשטח החקלאי העצום סיפק הזדמנויות לחקלאות בקר די בטוחה. כתוצאה הרפורמציה הפרוטסטנטית, אוכלוסיית העיירה הפכה לקלוויניסטית, והקלוויניסטים השתלטו גם על הכנסייה הקתולית בעיר.
היסטוריה > המאה ה-20

במלחמת העולם הראשונה מתו כמעט 1,000 מתושבי צגלד, וגם ימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 לא חלפו ללא נפגעים. במלחמת העולם השנייה גורשו יהודי העיר למחנות ההשמדה, בעיקר לאושוויץ וכ -670 מהם נספו. הצבא הסובייטי שחרר את העיר מעול השלטון הנאצי-הגרמני והפשיסטי-הונגרי ב־4 בנובמבר 1944. על גבול העיר הפעיל הצבא האדום מחנה שבויי מלחמה ענקי. בשנות השבעים של המאה ה-20 העיר החלה להתפתח, אך לאחר שינוי המשטר, התעשייה והחקלאות שלה כמעט פסקו, אם כי החשיבות של התיירות עלתה (מרכז ספא ופנאי צגלד)והיא צמחה וצומחת ללא הרף.
היסטוריה > יהודים ובית הכנסת

מספר היהודים בעיר החל לגדול לאחר אביב העמים ב-1848. בית הכנסת בעיר תוכנן עבור הקהילה בידיי ליפוט באומהורן - בהונגרית - Baumhorn Lipót, שתכנן בתי כנסת רבים, ובנייתו הסתיימה בשנת 1906. יהדות צגלד סבלה לא פעם מאנטישמיות בצורות שונות. ב-1919 הודרו יהודי העיר מכניסה לבריכת השחייה העירונית. במאי 1944 הוכנסו היהודים לגטו ואולצו לענוד טלאי צהוב, ולאחר מכן נשלחו חברי הקהילה על-ידיי הנאצים וחברי מפלגת צלב החץ ההונגריים בעיקר לאושוויץ, שם רובם הושמדו. חלק קטן, כ-130 יהודים שרדו וחזרו להונגריה בתום מלחמת העולם השנייה, ולא כולם לצגלד. בהיעדר מתפללים יהודים, החליטה עיריית צגלד להפוך את בית הכנסת לאולם ספורט, והוא הפך למרכז לטניס שולחן. בצורתו החיצונית נשאר המבנה כשהיה, הוסף לו לוח זיכרון עם פרטי המתכנן ושנת סיום הבניה, אך לא מצוין בו שהמבנה שימש בעבר כבית כנסת.
מידע נוסף

אתר עיריית צגלד
מרכז ספא ופנאי צגלד
מדריך למפות - צגלד
תצלומי אוויר של צגלד
תמונת מצלמה חיה של צגלד.
צגלד ב- funiq.hu
הערות שוליים

↑  Zsinagógából tornaterem: a ceglédi zsidók tragédiája, Múlt-kor történelmi magazin, ‏2004-10-12 (בהונגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562239705171  BnF: cb12285565m (data)  LCCN: n84064716  MusicBrainz: f38abc91-8fa7-4eb2-b827-4212bf799a79  NKC: ge885633  VIAF: 152492285   WorldCat (עם VIAF): 152492285 
בנין עירית צגלד
בית הכנסת בצגלד. הפך ב-2004 למרכז טניס שולחן.
פרס נובל לספרות

| --- | --- |

ההודעה על זכיית הסופר הצרפתי ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו בפרס נובל לספרות, האקדמיה השוודית בסטוקהולם, אוקטובר 2008
 מיקום הטקס:  סטוקהולם 
 מדינה:  שוודיה 
 הגוף המעניק:  האקדמיה השוודית 
 סכום הזכייה:  880,000 אירו 
 תקופת הפרס:  1901–הווה (כ־124 שנים) 
 נקרא על שם:  אלפרד נובל 
 אתר רשמי
 
פרס נובל לספרות מוענק מדי שנה, החל משנת 1901, לסופר, שיצר את "היצירה יוצאת הדופן ביותר בעלת נטייה אידיאליסטית" (the most outstanding work of an idealistic tendency). המונח "יצירה" מתייחס בדרך כלל למכלול ספריו של הסופר, אם כי לעיתים בוחרת ועדת הפרס לציין ספר ספציפי. האקדמיה השוודית היא זו הקובעת את זהות מקבל הפרס.
הפרס הוענק פעם אחת לסופר ישראלי, ש"י עגנון, בשנת 1966.
התפלגות דמוגרפית של הזוכים

את פרס נובל בספרות מקבלים בעיקר סופרים שכותבים דווקא בשפות מסוימות ובמשפחות של שפות מסוימות. נכון לשנת 2021, 93% מהחתנים כתבו בשפות הינדו-אירופיות וחמש השפות השכיחות ביותר בהן כתבו חתני הפרס הן, על פי סדר השכיחות, הן אנגלית (25%), צרפתית (14%), גרמנית (12%), ספרדית (9%) ושוודית (6%), שמתוכם רק אחד כתב בשפה מענף לא אירופי של שפות אלו. כמו כן, 73% מהזוכים נמנים כתושבי מדינות אירופאיות, ו-11% כתושבי ארצות הברית. אזרחי שאר העולם זכו ב-16% מהפרסים בלבד. ראו את הדיאגרמות לפירוט נוסף.
נכון לשנת 2024, מתוך 121 הזוכים, רק 18 (15%) היו נשים. יותר ממחציתן זכו בו בשלושת העשורים האחרונים מתוך 12 העשורים, בהם הוא מחולק. כמו כן, 16 מהזוכים היו יהודים (13%).
ביקורות > תנאי האידיאליזם

בשנים הראשונות של פרס נובל, הקריטריון של "אידיאליזם", שנקבע על ידי צוואתו של אלפרד נובל היה הגורם העיקרי לכך שסופרים ומחזאים חשובים כמו לב טולסטוי, אנטון צ'כוב, אמיל זולא, אוגוסט סטרינדברג, ג'ק לונדון, הנרי ג'יימס, תומאס הארדי והנריק איבסן, שיצירותיהם נחשבות פסימיות מדי, לא זכו בפרס. על פי היסטוריון הספרות פרנסואה קומבה, האקדמיה השוודית, בהשפעת המזכיר הנצחי קרל דוד אף וירזן, קירבה בתחילה את מושג ה"אידיאליזם" ל"פטריוטיות" וכיבדה את כל הספרות הלאומנית או האזורית האירופית (תיאודור מומסן, הנריק סינקביץ', פרדריק מיסטרל...). במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה שוודיה לא השתתפה, תבעה הוועדה קו של נייטרליות, ותגמלה סופרים ממדינות לא לוחמות, כמו דנמרק או סופרים כמו רומן רולאן, שחזונם האוניברסליסטי והאופטימי היה קונצנזואלי.
אחרי 1920 השתנתה הגישה.
ביקורות > סופרים אירופאים

המספר הרב של הזוכים האירופאים בכלל, והשוודים בפרט היה נושא לביקורת. נכון לשנת 2021, 73% מחתני הפרס היו אזרחי מדינות באירופה.
בשנת 2008 הצהיר הוראס אנגדהל, אז המזכיר הקבוע של האקדמיה, כי "אירופה היא עדיין מרכז העולם הספרותי", וכי "ארצות הברית היא מבודדת וסגורה מדי. הם לא מתרגמים מספיק ולא ממש משתתפים בדיאלוג הגדול של ספרות". בשנת 2009, מחליפו, פיטר אנגלונד, דחה את הטענה באומרו: "ברוב השפות יש סופרים שמגיע להם לקבל פרס נובל, וזה נכון גם לגבי סופרים הן מארצות הברית והן מאמריקה הלטינית". כמו כן, הוא הודה באירופוצנטריות של הפרס, ואמר כי "אני חושב שזו בעיה. אנו נוטים להזדהות בקלות רבה יותר עם הספרות שנכתבה באירופה, במסורת האירופית". מבקרים אמריקאים ציינו את העובדה שסופרים אמריקאים מפורסמים כגון פיליפ רות, קורמאק מקארתי או תומאס פינצ'ון, או סופרים מאמריקה הלטינית, כגון חורחה לואיס בורחס, חוליו קורטאסר או קרלוס פואנטס לא זכו בפרס, ואילו סופרים פחות ידועים כגון הסופרת הגרמנית הרטה מולר, שכמעט ואיננה מוכרת מחוץ לגבולות מדינתה זכו.
באפריל 2018 חברים בוועדת הבחירה של הפרס התפטרו בעקבות חקירה של הטרדות מיניות של ז'אן-קלוד ארנו הנשוי לאחת מחברות הוועדה. בעקבות זאת החליטה האקדמיה השוודית לדחות את ההכרזה על פרס נובל ל-2018 כך שיפורסם יחד עם הזוכה של 2019.
לקריאה נוספת

פניני נובל - מבחר נאומים של כלות וחתני פרס נובל לספרות, כתר הוצאה לאור, 2007.
הערות שוליים

↑  לצורך החישוב, מדינה נחשבת אירופית אם בירתה באירופה
↑  Kirsch, Adam (2008-10-03). "The Nobel Committee has no clue about American literature". Slate.com. נבדק ב-2013-10-01.
↑  "Judge: Nobel literature prizes 'too Eurocentric' | World news | guardian.co.uk". Guardian. 2009-10-06. נבדק ב-2013-10-01.
↑  "Academy turmoil delays Nobel prize". BBC News (באנגלית בריטית). 2018-05-04. נבדק ב-2018-05-04.
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7505382-2
שברינקה

"שברינקה" בלבוש איסטרי מסורתי
שַבְרִינְקֶה (סלובנית: Šavrinke, צורת יחיד: Šavrinka; באיטלקית: savrine/saurine) היו נערות ונשים מצפון איסטריה הסלובנית ואיסטריה הקרואטית, שמכרו יבולים וסחורות קלות אחרות בשווקים העירוניים, ובייחוד בטריאסטה, כהשלמת הכנסה לבתיהן. המוצר המרכזי שהן מכרו היו ביצים. על מנת להשיגן, השברינקה לעיתים קרובות היו מביאות חזרה מן העיר מוצרים כמו מחטים, בדים, סיכות ומספריים.
כמו צורות רבות של עבודת נשים מחוץ לבית, רוב הנשים שנודעו כשברינקה עבדו במקצוע כנשים מתבגרות. רובן ליוו את אימן לאחר שהשלימו שש כיתות בבית ספר יסודי והמשיכו לעבוד במקצוע רק עד יום חתונתן. במצבים כלכליים קשים במיוחד היו הנשים ממשיכות לעבוד גם לאחר החתונה, מה שהתאפשר בעיקר אם היישוב העירוני שבו מכרו את מרכולתן היה קרוב יחסית (כשלוש שעות הליכה). במקרים אחרים יכול היה מסען של השברינקה לארוך גם מספר ימים ובמהלכו נהגו גם ללקט פירות ואגוזים בדרך.
השברינקה בדרך כלל הגיעו מבתי אב עניים. גברי הבית, בהתאם, חיפשו גם הם עבודה על ידי הליכה ברחבי הכפר עם מעדר על כתפם. כפי שהיה המעדר על הכתף סימן לכך שהגבר הוא זמין לעבוד וגם עני, היה לנשים סימן מקביל: העפר, הבוץ וצואת בעלי החיים שהצטברה על רגליהן מן הדרך. בדיאלקט הסלובני המדובר באזור זה, שנקרא ברז'נייה או קרשקי רוב, לסוג זה של עפר דרכים היו קוראים שַבְרֶה, ומכאן קיבלו נשים אלו את שמן. רוב המילונים, עם זאת, יתרגמו את המילה הסלובנית šavra כאישה "מוזרה" או "שלומיאלית". לא ברור האם גבעות שברין שבסלובניה נקראות על שם הנשים או להפך.
צורת תעסוקה זו התקיימה בעיקר החל מסוף המאה התשע עשרה ונעלמה כמעט לגמרי עד סוף מלחמת העולם השנייה. על אף היותו של סחר זה מוסד כלכלי חשוב בכפר האיסטרי בעתות שלום, עבודתן של השברינקה נקטעה בשל תקנות ממשלה לפיקוח על סחר הביצים באיסטריה של ימי מלחמת העולם הראשונה ובאיטליה הפאשיסטית, שלה השתייכה איסטריה לאחר המלחמה. בתקופת הפאשיזם, סחר בביצים דרש רישיונות יקרים, מה שהפך את רוב הנשים הסוחרות למבריחות בפועל, כאלו שסיכנו את עצמן ולעיתים את (תזונת) ילדיהן. תחת השלטון האיטלקי, הענישה על סחר לא חוקי הייתה לרוב עבודתן של כוחות המשטרה המקומיים, שנהגו להחרים את הביצים ולעיתים לעצור את המבריחה ללילה אחד. הסתגלותן של הנשים לאי-החוקיות של עבודתן הובילה להתווספותם של מוצרים נחשקים אחרים לרפרטואר של השברינקה, במיוחד גראפה וסיגריות. זה היה המצב גם במקרים שבהם הסחר שלהן כבר לא נתפס כפלילי אחרי מלחמת העולם השנייה, כפועל יוצא של אמנת רומא של שנת 1955. נוסח האמנה אפשר עבודה חוצת-גבול בהיקף מסוים.
בסלובניה העכשווית, השברינקה הפכו לחלק מן הפולקלור המקומי של איסטריה. הזיכרון הציבורי תופס אותן כנשים שהוסיפו הכנסה ראויה לקנאה לכפריהן באמצעות עבודה קשה, מה שהפך אותן בשלב מסוים גם לבנות זוג נחשקות למטרות נישואין. כסמל של איסטריה, חייהן של השברינקה הונצחו ברומאנים כגון הרומן שברינקה מאת מריאן טומשיץ' (1986) וכן בשירים כגון במחזור "שירים שבריניים" (Šavrinske pesmi) של אלויז קוציאנצ'יץ' (1962). דרומית לכפר חראסטבוליה שבסלובניה הליטורלית הציב הפסל המפורסם יוז'ה פוהלן בשנת 1990 פסל של שברינקה הנושאת סלסלת לחם על ראשה. אגודות תרבות מקומיות, ובראשן "Šavrini inu anka Šavrinke", מקיימות סצנות תיאטרון המשחזרות את חייהן ובפרט את מסען כדרך לשמר את מורשתן. גילוין מחדש של השברינקה בסוף שנות השמונים נתפס על ידי אנתרופולוגים וחוקרי תרבות כחלק מתהליך של פיתוח זהות מקומית איסטרית חוצת גבולות, אך כזו שמדגישה את קיומו, אם לא את עליונותו, של המרכיב הלאומי הסלובני באזור.
הערות שוליים

↑  Del Bello, Nicoló (1890). La Provincia dell' Istria. Studi economici. Koper: Capodistria. p. 132.
↑  Ivančič, Miloš (2014). Abitanti so v Istri. Lipa. ISBN 97896193762-0-1.
↑  Andrejabutolo (2018-07-11). "Šavrinske vasi". skokcezplot. נבדק ב-2021-03-07.
↑  "šavra". Slovar slovenskega knjižnega jezika (Druga, dopolnjena in deloma prenovljena ed.). Inštitut za slovenski jezik Frana Ramovša ZRC SAZU. 2014.
↑  Rožac Darovec, Vida (2007). "L'attraversamento del confine nei ricordi delle donne istriane". Qualestoria. XXXV (1): 37–58.
↑  Ledinek, Špela; Rogelja, Nataša (2000). Potepanja po poteh Šavrinke Marije. Ljubljana: Slovensko etnološko društvo. ISBN 9789619031988.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שברינקה".
בית יעקב

ערך זה עוסק ברשת חינוך חרדית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כיתת הבוגרות השנייה של "בית יעקב", 1934, לודז'
פתיחת שנת הלימודים החרדית בבית ספר "בית יעקב" בבית שמש, א באלול ה'תשפ"ד, עם הנשיא יצחק הרצוג ומנכ"ל החינוך העצמאי אליעזר סורוצקין
תנועת בית יעקב היא תנועת בתי ספר חרדית לבנות, הגדולה בעולם. "בית יעקב" הוקמה ב-1918 בקרקוב על ידי שרה שנירר והתפתחה בידי תלמידותיה באירופה ובהמשך בארצות הברית ובישראל. תחת שם זה פועלים בתי הספר לבנות של החינוך העצמאי ובתי ספר נוספים ברחבי העולם, כמו גם גני ילדים ומעונות יום. נכון לשנת תשע"ח ישנם ברשת בישראל, למעלה מ-37,300 תלמידים, 5,300 אנשי צוות וכ-1,700 גני ילדים צהרונים ומשפחתונים.
בית יעקב לאורך הדורות

עם פרוץ השואה היו בפולין קרוב לשלוש מאות בתי ספר "בית יעקב". עם חורבן יהדות אירופה בתקופת השואה חרבו גם כל בתי הספר של הרשת באירופה מלבד בית הספר יסודי התורה - בית יעקב בעיר אנטוורפן. אולם, תלמידות רבות של שרה שנירר שרדו והן אשר היוו את הלוז של רשת החינוך כיום. בכל רחבי העולם היהודי-חרדי קיימים כיום בתי ספר "בית יעקב". כך גם בבריטניה, צרפת, בלגיה, שווייץ, ארצות הברית, מדינות דרום אמריקה וישראל.
בשנות ה-30 התארגנו בארץ ישראל בתי ספר בית יעקב במקומות יישוב רבים. בשנת 1935 כבר היו בתי ספר בירושלים, תל אביב, טבריה, פתח תקווה, בני ברק וכפר אתא והם התארגנו לרשת אחת לפעילות משותפת. בשנת 1937 נפתח סמינר בית יעקב למורות בתל אביב. בשנת ה'תש"ב, 1942 אומצה רשת בית יעקב על ידי אגודת ישראל המנהלת אותה במסגרת החינוך העצמאי בישראל ובארץ. אולם הכינוי 'בית יעקב' נותר והוא מתייחס לבתי ספר חרדיים לבנות. רשת בית יעקב כיום היא רשת מוכרת שאינה רשמית, בשונה מתלמודי התורה של הבנים שהם מוסדות פטור. בשונה משאר מערכות החינוך בארץ במערכת החינוך החרדית אין חטיבת ביניים. לפיכך, בית ספר היסודי כולל את כיתות א'-ח' והחל מכיתה ט' מתחיל התיכון.
רשת החינוך 'בית יעקב' כוללת כיום בתוכה גני ילדים, מעונות יום, משפחתונים, בתי ספר, תיכונים ולימודי מקצוע בכיתות י"ג-י"ד, ולעיתים גם שנה שלישית של סמינר.
ארגון הנוער בנות בתיה

בראשית שנות ה-60 הוקמה תנועת נוער נלווית לרשת החינוך של בית יעקב, הפעילה עד היום ונקראת בנות בתיה. בנות התנועה נפגשות לפעילות חברתית בתחומי בית הספר. פעילות התנועה ממומנת בחלקה מתמיכה כספית של משרד החינוך וכן מתקציבי החינוך המוניציפלי.