stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חכמי חלם

חכמי חלם (ביידיש: די כעלמער חכמים) - ביטוי שנוצר בפולקלור היהודי במזרח אירופה, לפיה הפכה בזמנו העיר חלם שבפולין למושא של בדיחות בתור עיר של טיפשים. יהודים ישבו בה מאות בשנים, והכינויים חכמי חֶלֶם או חֶלְמָאִים מרמזים לבריות שמעשיהם טיפשיים ואבסורדיים. לא ידוע מדוע דווקא חלם נבחרה לייצג "עיר של טיפשים". קיימת סברה כי הסיבה נעוצה במילה הפולנית "חולם" (ביידיש: קליסקי), שפירושה "טיפש", ומצד שני ייתכן אף כי מקור הביטוי "חולם" בפולנית בא משמה של העיר.[דרוש מקור] גרסה נוספת היא, כי חכמתם ומאידך, תמימותם של יהודי חלם, יצרה את המונח.
כיום נהוג להשתמש במושג "מעשה חלם" או "חלמאוּת" כביטוי לבזבוז כספי ציבור על ידי הרשויות, כאשר הוא נעשה בניגוד לכל היגיון, כמו סלילת כביש ארוך לשום מקום, בניית תחנת רכבת באמצע שום מקום, בניית גשר גדול מעל שדה ריק שאף אחד לא עובר בו, משלוח דואר חוזר לכתובת שאינה קיימת, וכדומה.
סופרים אחדים עסקו בליקוט סיפורים אודות חכמי חלם, בכללם הסופר אלתר דרויאנוב וכן הסופר היידי יצחק בשביס-זינגר שליקטם בספרו "שלומיאל איש חלם ועוד סיפורים", שאף עובד לסרט בשם הרפתקאות שלומיאל.
היסטוריה

ספר ראשון שכלל סיפורים על שוטים המיוחסים לעיר חלם הופיע בעילום שם בשנת 1867 ומיוחס לאייזיק מאיר דיק. הראשון להשתמש בביטוי "שוטי חלם" היה קרל פרידריך וילהלם וואנדר (Karl Friedrich Wilhelm Wander) אשר במאסף של אגדות עם בשנת 1873, כלל גם את הביטוי "שוטי חלם" על סמך מידע שקיבל מאיגנץ ברנשטיין. במהרה פשט השימוש בעיר חלם בקרב מספרי בדיחות ומחדדי חידות.
מתחילת המאה ה-20 משמש הביטוי "חכמי חלם" כביטוי שגור בדיון הפוליטי.
מסיפורי חכמי חלם

תושבי חלם נהגו, על-פי הפולקלור, לעשות מעשים נפסדים שאין בהם תכלית, ובהם היו מתגאים כאילו היוו תרומה של ממש. רבות מהבדיחות מציגות מעשי טפשות של הציבור כולו, ויש בהן העוסקות בטפשותו של חלמאי יחיד.
דוגמה:
מצאוּ לסופר-הקהל של חלם, שהוא יושב וכותב מכתב באותיות של "קידוש לבנה". אמרו לו:

אותיות גדולות אלו למה?

הסביר הסופר:

לדודי אני כותב, וחרש הוא, לא עליכם...
אחד מסיפורי חלם הידועים שמשותפים לתרבויות אחרות:
באחד הימים נתברר לתושבי חלם כי העיר מלאה בתושבים ורחובותיה צפופים. על כן כינסו את מועצת העיר שהחליטה להקים רובע מגורים חדש, אלא שהר גדול שניצב בקצה העיר מנע את ביצוע ההחלטה. לפיכך נתכנסו שוב והחליטו כי יש להזיז את ההר ממקומו. יצאו כל תושבי חלם מבתיהם וניגשו יחדיו להזיז את ההר כי גדול היה. במשך מחצית היום דחפו בידיהם את ההר עד שהחלו בגדיהם להידבק לעורם בשל המאמץ הרב. על כן פשטו את מעיליהם מעל גופם. בינתיים עברו מאחוריהם כמה גנבים זריזים, נטלו את מעיליהם ונמלטו מהמקום. כשהגיעה שעת ערב, התעייפו התושבים וביקשו לנוח ולאכול. משהביטו לאחור ראו כי המעילים שהושארו שם אינם נראים עוד באופק. על כן צהלו ושמחו שהצליחו להזיז את ההר מרחק רב ביום אחד.
כיוון שחכמי חלם הם יהודים, נכללים בסיפוריהם, בנוסף לסיפורים המופיעים גם בעמים אחרים, גם סיפורים יהודיים מובהקים. דוגמה:
משזקן שמשהּ של חלם התחיל קובל: תש כוחו ורגליו כושלות, ואין הוא מספיק להלך מבית לבית ולהקיש על כל תריס ותריס ולעורר ישנים, שיקומו ל"סליחות".

נענו לו ראשי-העדה ותיקנו: מכאן ואילך יכנסוּ כל התריסים לחצר בית-הכנסת הגדול והשמש יקיש על כוּלם בבת-אחת...
"ספר הבדיחה והחידוד" מספר על שלוש ערי טיפשים, כל אחת וייחודה:
שלושה טיפשים הם: חלמאי, שיקלוֹבי ודרוּיי, ומה בין שלושתם?

דרוּיי בביתו – אדם ככל האדם; דרוּיי בציבור – טיפש מופלג.

חילופו בשׁקלוֹבי; בציבור – אדם ככל האדם, בביתו – טיפש מופלג.

חלמאי, בין בביתו ובין בציבור – טיפש שבטיפשים.
בשנת 1940 כתב משה גרשנזון בברית המועצות את המחזה "חכמי חלם" שהוצג על במות תיאטראות ביידיש בכל העולם, כולל בישראל.
בינואר 2022 הוצג המחזה ביידיש "די כעלעמער חכמים" בתיאטרון CENTER  SEGAL במונטריאול, קנדה.
ראו גם

קהילת יהודי חלם
תרבות יהודית חילונית
הומור בתרבות היהודית
לקריאה נוספת

אורי סלע, "חכמי חלם", בספרו מלה בסלע, הוצאת כתר, 1990.
אדיר כהן, "ההומור של חכמי חלם", מעגלי קריאה 30, מאי 2004, עמ' 65–75.
שלמה אבס (עורך), הסיפורים הבלתי נשכחים של חכמי חלם, הוצאת עגור, 1992
יניב יג'בי, מעשה חלם, הוצאת אפיק, 2023
הערות שוליים

↑  יגאל אורן, "חוג הארץ השלם" מאת רבי שלמה החלמאי : סיפורו של ספר, מרכז ההנצחה, בית יד לבנים, קריית טבעון;
יונתן אסתרקין, מפגש בן דורי: האחים בן זאב בהצגת ילדים חדשה, באתר nrg‏, 19 באוגוסט 2008
↑  Wise Men of Chelm, YIVO encyclopedia
↑  Ruth von Bernuth, How the Wise Men Got to Chelm, page 168
↑  שאלה?, חבצלת, 21 בפברואר 1896
↑  למשל: תגים העצם בגרון, דואר היום, 6 בפברואר 1927
עזריאל קרליבך, אמריקה נכנסה למלחמה, הצופה, 21 במרץ 1941
ג'יש-י מוחמד

| --- | --- |
דגל ג'יש-י מוחמד
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים)
 אידאולוגיה:  ג'יהאד סוני
 מייסדים:  Masood Azhar 
 מנהיגים:  מסעוד אזהאר
 מטה:  בהאוולפור 
 אזורי פעילות:  הודו (בעיקר ג'אמו וקשמיר) ופקיסטן
 בעלי ברית:  טליבאן טליבאן אל-קאעידה אל-קאעידה לשקאר-א-טייבה לשקאר-א-טייבה   חמאס חמאס  חזבאללה חזבאללה
 מתנגדים:  הודו הודו ישראל ישראל
 
ג'יש-י מוחמד (באורדו: جيش محمد, תרגום מערבית: צבא מוחמד) הוא ארגון טרור אסלאמי סוני הפעיל בקשמיר. היעד העיקרי של הארגון הוא להעביר את קשמיר מהודו ולמזג אותה לתוך פקיסטן תחת שלטון של שריעה אסלאמית. הארגון ביצע מספר התקפות, בעיקר על יעדים הודיים בג'אמו וקשמיר. לארגון יחסים קרובים עם הטליבאן ואל-קאעידה באפגניסטן. בשנת 2006 הוא נחשד גם בתכנון פיגוע אווירי טרנס-אטלנטי, שסוכל.
הארגון מוגדר כארגון טרור באוסטרליה, בקנדה, בהודו, באיחוד האמירויות, בבריטניה, בארצות הברית, באו"ם וב-BRICS. כמו כן, הוא מוגדר כארגון טרור אף בפקיסטן, אולם הוא מפעיל כמה מוסדות במדינה באופן גלוי ללא מפריע.
הארגון זכה לתמיכת המודיעין הבין-שירותי.
הערות שוליים

↑  Moj, Deoband Madrassah Movement 2015, p. 98: "Deobandis like Masood Azhar, a graduate of Jamia Binouria who later set up a jihadist outfit named Jaish-e-Muhammad (JeM) in 2000, reportedly at the behest of Pakistan's military establishment."
1 2  Jaffrelot, The Pakistan Paradox 2015, p. 520: "as soon as he was freed, Masood Azhar was back in Pakistan where he founded a new jihadist movement, Jai-sh e Mohd Shaikh, which became one of the jihadist groups the ISI used in Kashmir and elsewhere."
↑  "Jaish-e-Mohammad: A profile". BBC News. 2002-02-06. נבדק ב-2009-12-02.
↑  "Attack May Spoil Kashmir Summit". spacewar.com. נבדק ב-20 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Moj, Deoband Madrassah Movement 2015, p. 98: "In addition to guerilla activities in Kashmir, JeM kept close ties with the Taliban as well as al-Qaeda in Afghanistan."
↑  Bill Roggio (16 בינואר 2016). "Pakistan again puts Jaish-e-Mohammed leader under 'protective custody'". The Long War Journal. {{cite news}}:  (עזרה): "In 2008, JEM recruitment posters in Pakistan contained a call from Azhar for volunteers to join the fight in Afghanistan against Western forces," according to the US Treasury’s 2010 designation of the group’s emir.
↑  Riedel, Deadly Embrace 2012: "The answer is JeM's friend and ally, Osama bin Laden's al Qaeda." (p. 69) "Or as Pakistan's interior minister Rehman Malik has put it, "They—Lashkar-e-Janghvi, the Sipah-e-Sohaba Pakistan, and Jaish-e-Mohammad—are allies of the Taliban and al Qaeda" and do indeed pursue many of the same goals." (p. 100)
הממשלה הזמנית ביהודה

הממשלה הזמנית ביהודה הוא כינוי לישות מדינית, ששלטה במשך תקופה קצרה (66–68 לספירה) ביהודה, בזמן המרד הגדול של היהודים בשלטון הרומאי. היא הוקמה בשנת 66 על ידי כוחות המורדים של יהודה ממפלגות הפרושים והצדוקים, ושמה לה למטרה לשלוט במדינת יהודה. הממשלה פעלה עד למצור (אנ') על בית המקדש השני בידי הקנאים בשנת 68, אז נטבחו רוב מנהיגיה במאבק בין המורדים, באירועים שקדמו למצור על ירושלים. יוסף בן גוריון היה מראשיה.
שם

השם "הממשלה זמנית ביהודה" הוא כינוי בלבד לישות זו ואין שם אחיד. כך למשל בחר יעקב נפתלי שמחוני, בתרגומו ל"מלחמת היהודים", לכנות את הישות הזאת "ממשלת החירות בירושלים", כמו גם "ממשלת־העם בירושלים" או "הממשלה הלאומית בירושלים".
באנציקלופדיה "ההיסטוריה של ארץ ישראל", למשל, מופיע הכינוי "הממשלה הזמנית" וגם "ממשלת המתונים".
היסטוריה > התהוות

בעקבות תבוסת גאלוס בבית חורון בשנת 66 לספירה, אספת העם התכנסה בהדרכתו הרוחנית של שמעון בן גמליאל ובכך הוקמה ממשלת זמנית יהודית בירושלים. חנן בן חנן, הכהן הגדול, מונה לאחד מראשי הממשלה החדשה והחל בתגבור העיר, כאשר גם יהושע בן גמלא לוקח תפקיד מוביל. יוסף בן מתתיהו מונה למפקד בגליל ובגולן ואילו יוסף בן שמעון מונה למפקד יריחו. יוחנן האיסי מונה למפקד יפו, לוד וכל אזור טמנה.[דרושה הבהרה] אלעזר בן חנניה מונה למפקד המשותף באדום יחד עם יהושע בן צפיא.
היסטוריה > שיטת מטבע

לדברי ההיסטוריון הבריטי ססיל רוט, הממשלה החדשה החלה כמעט באופן מיידי להטביע מטבעות כסף שאף על פי שהם "לא היו מובחנים לא בתכנון ולא בביצוע", הייתה להם חשיבות סמלית במאבק לעצמאות, משום שהם היו נטולי שם, שנה וללא תמונת הקיסר הרומי, ומכיוון שהיו עשויים מכסף. מטבעות כסף היו פריבילגיה של מטבעות קיסריות; מטבעות הברונזה שהמחוזות הורשו לטבוע היו סמל לכניעת הפרובינציות לרומא. ישנה הסכמה מדעית רחבה לפיה מטבעות שהונפקו על ידי ממשלת יהודה במהלך המרד משתמשים בכתב עברי עתיק ובסמלים יהודיים הכוללים ניצני רימונים, לולבים, אתרוגים וביטויים הכוללים "שקל ישראל" ו"חרות ציון", כהצהרות פוליטיות שנועדו לגייס תמיכה בעצמאות.
היסטוריה > פירוק

הממשלה הזמנית החלה לאבד מכוחה בשנת 68, כאשר סכסוכים בין המורדים הובילו להרג של מרבית חבריה. על פי יוסף בן מתתיהו, חנן בן חנן הסית את העם להתקומם נגד הקנאים ששלטו במקדש. כוחותיו של חנן צרו על הקנאים שהחזיקו בבית המקדש. כאשר יוחנן מגוש חלב הוביל את הקנאים להאמין שחנן יצר קשר עם המצביא הרומאי אספסיאנוס בבקשה לקבלת עזרה בהשתלטות מחדש על כל ירושלים, הקנאים המיואשים, ביקשו מהאדומים לסייע במניעת מסירת העיר לידי הרומאים. כשהגיעו האדומים, הקנאים פתחו בפניהם את שערי ירושלים והאדומים שחטו את כוחותיו של בן חנן והרגוהו.
לאחר ששחררו את הקנאים מבית המקדש, טבחו האדומים והקנאים בפשוטי העם. שרידי ממשלת המורדים זימנו את סיעת האיכרים בראשות שמעון בר גיורא לירושלים במטרה לעמוד בפני הקנאים המשתוללים. בעוד שבר גיורא הכריזמטי השתלט על חלק ניכר מהעיר, הוא לא ניסה להחזיר את השלטון, אלא שלט בעצמו. הלחימה המרה בין פלגי הקנאים לבר גיורא נמשכה עד למצור הרומי בשנת 70.
הכרה

ממשלת יהודה כלל לא הוכרה על ידי האימפריה הרומית ולמעשה נהנתה מהכרה מוגבלת בקרב פלגי המורדים. לממשלת המורדים בירושלים הייתה סמכות מועטה בגליל, שם התושבים המקומיים לא היו מרוצים מהעובדה שמי שאינו מקומי, יוסף בן מתתיהו, מונה למפקד אזורי, בצעד שלא זכה לתמיכת יוחנן מגוש חלב ויוסטוס מטבריה, שדחו את סמכותו. יתר על כן, הקנאים, האיכרים והפלגים הרבים מעולם לא היו בשליטת הממשלה הישירה. ממלכת חדייב אכן סיפקה לה תמיכה ישירה, והעבירה אספקה משמעותית וכ-500 גברים חמושים כתמיכה, אך לא מעבר לכך.
אחרי פירוקה

ירושלים נותרה בעיקר בשליטת הקנאים עד שנת 70, אז סולקה בידי הכוחות הרומיים.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  A Chronology of the Life of Josephus and his Era
↑  י. נ. שמחוני, מלחמת היהודים עם הרומאים, בפרק "הערות ובאורים", עמ' 448: "ממשלת־העם בירושלים", ועמ' 449: "הממשלה הלאומית בירושלים" ו"הממשלה בירושלים". בלוח מאורעות המלחמה, עמ' 519: "ממשלת־חרות"; במפתח השמות (עמ' 523 ואילך) נעשה שימוש עקבי בכינוי "ממשלת־החרות בירושלים".
↑  ישראל ל. לוין, ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 4: "שלטון רומי", עמ' 252–253.
1 2 3  Ben Zion, S. A Roadmap to the Heavens: An Anthropological Study of Hegemony Among Priests. p45.
↑  "Silver Shekel from the First Jewish Revolt, 66–70 CE". The Center for Online Judaic Studies. אורכב מ-המקור ב-9 באפריל 2013. נבדק ב-6 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   Roth, Cecil.
↑   Ariel, Donald T. "Judaea and Rome in Coins, 65 BCE - 135 CE."
↑  Bradley W. Root.
מפת השטח המשתנה שבידי הכוחות היהודיים במהלך המרד
מטבע שהונפק על ידי המורדים בשנת 68, ועליו כיתוב בכתב העברי הקדום. פנים המטבע מצהיר "שקל, ישראל. שנת 3." בצדו ההפוך נכתב: "ירושלים הקדושה".
הכיכר האדומה

מפת הקרמלין במוסקבה. למידע על מקום  לחצו עליו
הכיכר האדומה (ברוסית: Кра́сная пло́щадь, תעתיק: "קראסנאיה פלושד") היא הכיכר המפורסמת במוסקבה, ונחשבת פעמים רבות למרכזה של העיר ולמרכזה של רוסיה כולה. שמה המקורי של הכיכר היה "כיכר המסחר", אך במהלך המאה ה-16 שונה השם לכיכר השילוש על שם הכנסייה שניצבה בעבר בחלקה הדרומי (כיום ניצבת במקומה כנסיית וסילי הקדוש).
את השם "הכיכר האדומה" קיבל המקום רק במהלך המאה ה-17, שכן הוראת המילה הרוסית "קראסנאיה" (красная) הייתה "יפה", ולא רק "אדומה" כפי שהיא כיום. השם אינו קשור ללבנים האדומות מהן בנויים חלק מהמבנים סביב הכיכר ואף לא לצבע האדום בהקשרו הסובייטי או הקומוניסטי.
מבנה הכיכר

אורכה של הכיכר הוא 695 מטר ורוחבה 130 מטר, וסביב לה ובשטחה שוכנים מבנים היסטוריים חשובים:
מדרום-מערב לכיכר שוכן הקרמלין ולאורך חומותיו ניצבים המאוזוליאום של לנין, בו מוצגת לראווה גופתו החנוטה של ולדימיר איליץ' לנין, מייסד ברית המועצות, וכן בית הקברות של חומת הקרמלין.
דרומית-מזרחית לכיכר שוכנת כנסיית וסילי הקדוש, מן המבנים המפורסמים בעולם, וסמוך לה אנדרטת מינין ופוז'ארסקי והבימה העגולה הידועה בשם לובנויה מייסטו.
צפונית מזרחית לכיכר נמצאת חנות גום וסמוך מצפון לה קתדרלת קאזאן.
בצידה הצפון-מערבי של הכיכר ניצבים שער התחייה וקפלה קטנה שלידה לוח ארד המסמן את קילומטר אפס של מוסקבה, וכן המוזיאון ההיסטורי הממשלתי.
בקצה הצפון-מערבי של הכיכר וצמוד לקתדרלת קאזאן נמצא בניין עיריית מוסקבה הישן.
אל הכיכר מובילים מספר רחובות שהחשובים שבהם הם "וסילבסקי ספוסק" ("מורד ואסילי") המוביל ממנה דרומה אל נהר מוסקבה ואל "גשר מוסקבורצקי הגדול" (Большой Москворецкий мост), וכיכר מאנז' (Манежная площадь) מצידה הצפון-מערבי.
היסטוריה

הכיכר האדומה נוצרה בסוף המאה ה-15 כאשר בפקודת הצאר איוואן השלישי נהרסו מבני העץ סביב חומת הקרמלין בשל סכנת שרפה לארמון הצאר, ובמקומם הוקמה ליד החומה המזרחית כיכר למסחר קמעונאי. בין השנים 1508–1516 נחפרה תעלת מגן בעומק של 12 מטר בין חומת הקרמלין לבין הכיכר, ותעלה זו, שהייתה מוגנת בחומות, הייתה קיימת עד לאחר שנת 1812. בחלק הצפוני של הכיכר היו שערים לאזור המסחרי של העיר (קיטאי-גורוד) והשער היחיד שנותר מאלה הוא שער התחייה. בשנים 1555–1560 נבנתה כנסיית וסילי הקדוש בדרום הכיכר, במקום בו ניצבה קודם לכן כנסיית השילוש. בשנות ה-30 של המאה ה-16 נבנתה בכיכר בימה מיוחדת שזכתה לשם לובנויה מייסטו. הבימה שימשה להכרזת פקודות הצאר ולא הרחק ממנה היה מקום להוצאות הפומביות להורג. במהלך המאה ה-16 נבנו סביב הכיכר בנייני ממשלה ובנייני ציבור חשובים, ובבניין "בית המרקחת הראשי" של העיר החלה לפעול אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1755. בשנת 1786 נבנה בחלק המזרחי של הכיכר בניין מסחרי חדש, ובשנת 1818 הוצבה אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בחזיתו. בשנת 1930 הוזזה האנדרטה למקום אחר בכיכר שם היא ניצבת גם כיום. במהלך המאה ה-19 השתנה מראה הכיכר באופן מהותי. בין השנים 1875–1881 נבנה בצידה הצפוני של הכיכר המוזיאון להיסטוריה, ובחלקה המזרחי הוקם בניין מסחרי בשנים 1889–1893. הבניינים נבנו בסגנון מעין רוסי ישן, כך שידמו לחומותיו ולמגדליו של הקרמלין.
בתקופה הסובייטית הוקמו המאוזוליאום של לנין (1929-1930) ובמות לישיבת אחמ"ים (1930-1931). באותה תקופה נשתלו עצי אשוח לאורך חומת הקרמלין. בתקופה זו גדלה חשיבותה של הכיכר והיא הייתה לכיכר המרכזית במדינה, אשר שימשה לעריכת מצעדים צבאיים ולהפגנת העוצמה הסובייטית. הכנסיות שהפריעו למצעדים (קתדרלת קאזאן והקפלה האיוורית ליד שער התחייה) נהרסו, ומקובל שגם כנסיית וסילי הקדוש נועדה להריסה. על המצעדים החשובים שנערכו בכיכר נימנים מצעד אחד במאי לפני הפלישה הגרמנית, המצעד שנערך בנובמבר 1941 כאשר הצבא הנאצי הגיע לקרבת מוסקבה ומצעד הניצחון ב-1945.
ב-28 במאי 1987 נחת מתיאס רוסט, טייס חובב ממערב גרמניה עם מטוס קל בלב הכיכר האדומה (אזור אסור לטיסה). הנחיתה עברה בשלום לאחר מעבר כל מערכות ההגנה האווירית ההדוקה של בירת ברית המועצות, העמידה במבוכה את הצמרת הסובייטית. עקב המקרה פיטר הנשיא מיכאיל גורבצ'וב את שר ההגנה הרוסי סרגיי סוקולוב ואת ראש מערך ההגנה האווירית אלכסנדר קולדונוב, שניהם גיבורי מלחמת העולם השנייה ונציגי המשטר הישן.
בתחילת המאה ה-21 משמשת הכיכר גם לקונצרטים שונים, והופיעו בה פול מקרטני, פינק פלויד, רד הוט צ'ילי פפרז ואומנים ידועים נוספים. מסורת המצעדים הצבאיים בכיכר חודשה כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20, והיא נערכת פעם בשנה בחגיגות יום הניצחון, למרות הקושי בהעברת כלי רכב כבדים לאחר הקמת כנסיות שנהרסו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מאז 2009 נערך בכיכר, מדי שנה, גם פסטיבל בינלאומי למוזיקה ותזמורות צבאיות הזוכה להתעניינות ציבורית רבה ברוסיה ובעולם.
מבט מן האוויר על הכיכר
רכבי שרד זיל 4104 בזמן מצעד צבאי בכיכר האדומה לציון שבעים שנה למלחמת העולם השנייה
הקרמלין והכיכר האדומה
מועדון ספורט צעירי טייבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 שם מלא:  מועדון ספורט צעירי טייבה
 כינוי:  הפועל צעירי טייבה
 תאריך ייסוד:  2008
 אצטדיון:  האצטדיון העירוני, טייבה
 ליגה:  ליגה א'
מועדון ספורט צעירי טייבה (נקראת גם: הפועל צעירי טייבה; בערבית: هبوعيل شباب الطيبة) הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר טייבה.
היסטוריה

החל משנות ה-60 המוקדמות הייתה קיימת קבוצה בשם הפועל טייבה, שהייתה גם קבוצת הכדורגל הראשונה מן המגזר הערבי בישראל שעלתה לשחק בליגה הבכירה במשך עונה אחת. לאחר שירדה בסיום עונת הבכורה שלה, חזרה לליגת המשנה, והמשיכה להתדרדר עד שהתפרקה בשנת 2003.
בשנת 2008 הוקמה קבוצת מועדון ספורט צעירי טייבה (או בכינוייה "הפועל צעירי טייבה"). כבר בעונת הקמתה (2008/2009) התחילה לשחק בליגה ג' מחוז השרון, ובתום העונה החמישית של הקבוצה בליגה (2012/2013) ואף על פי שסיימה במקום ה-2 בליגה אחרי היריבה העירונית שמשון בני טייבה - שתי הקבוצות העפילו לליגה ב'.
אחרי 7 עונות נוספות בליגות ב', בסיום עונת 2019/2020 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה א', 12 שנים מהקמתו. את עונת העלייה לליגה א' סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ב' דרום א', כשעשר נקודות מפרידות בינה לבין המקום השני, והיא השיגה בעונה זו 56 נקודות ליגה ב-25 משחקים שהיוו 74.66% הצלחה. למשך רוב עונת עלייה זו התחרתה איתה קבוצת עירוני בית דגן, אותה הביסה טייבה פעמיים במשך העונה. ב-25 משחקיה בעונה זו, ניצחה הקבוצה 17 פעמים, סיימה ב-5 תוצאות תיקו והפסידה 3 פעמים בלבד (הפסד בודד בבית). כמו כן כבשה הקבוצה 77 שערים – ממוצע של יותר מ-3 שערים למשחק אחד (ולמעשה הקבוצה שכבשה את כמות השערים הגבוהה ביותר בעונה זו בליגה ב' דרום א') ובנוסף ספגה רק 24 שערים (פחות משער אחד, בממוצע, למשחק – הנתון הנמוך ביותר בליגה בעונה זו).
בעונת 2020/2021 שובצה צעירי טייבה בליגה א' צפון.בעונת 2024/2025 הקבוצה לא נרשמה לליגה ובכך פורקה.
הערות שוליים

↑  ‏הפועל כפר שלם והפועל איכסל עלו אוטומטית לליגה הלאומית, באתר ספורט1, 13 באפריל 2020
חולצת טי

חולצת טי ועליה מוטבע סמליל ויקיפדיה
ילדות לבושות בחולצת טי
חולצה הצבועה בשיטת TieDye
חולצת טי (באנגלית: T-shirt), או חולצת קמץ היא חולצה קצרה הנלבשת על מחצית הגוף העליונה, הן על ידי גברים והן על ידי נשים. החולצה נקראת על שם דמיונה לצורת האות T בשפה האנגלית. זוהי חולצה חסרת כפתורים וללא צווארון, כאשר פתח הצוואר של החולצה עגול (ולא בצורת V), ושרווליה קצרים ומגיעים למחצית הזרוע בין הכתף לבין המרפק. חולצות להן שרוולים קצרים או ארוכים יותר אינן חולצות טי.
החולצות מיוצרות לרוב מכותנה, פוליאסטר או שילוב של השניים, ולעיתים מעוטרות בציורים או סמלים.
היסטוריה

מקורן של חולצות הטי בשלהי המאה ה-19. החולצות נוצרו מחציית הפיג'מה (ה-union suit) שהייתה מקובלת אז לשני חלקי לבוש - חלק עליון וחלק תחתון. בשלהי המאה ה-19 החלו פועלים, בעיקר כורים ואנשים העובדים במפעלים חמים, ללבוש חולצות T בשל נוחותן בסביבות עבודה חמות.
החולצות הפכו פופולריות בארצות הברית לאחר שהן נופקו על ידי צי ארצות הברית למלחי הצי במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. המלחים לבשו את החולצות כגופיות מתחת למדיהם, אולם בשל האקלים החם באזורים בהם התרחשה המלחמה נהגו המלחים להוריד את חולצות המדים ולהישאר עם גופיות הטי בלבד.
בשל העובדה שמדובר בחולצות נוחות, זולות וקלות בניקוי הפכו חולצות הטי במהרה לבגד מקובל בקרב הפועלים באירופה ובארצות הברית, וזמן קצר לאחר מכן הפכו לבגד מקובל בקרב בני המעמדות הנמוכים, ובני נוער מכל המעמדות. תקופת השפל הכלכלי הגדול הגבירה את הפופולריות של החולצה הזולה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נהגו לוחמים רבים אשר לבשו את החולצות כחלק ממדיהם, להמשיך וללבוש את החולצות בלא המדים, ותוך זמן קצר הפכה החולצה ללבוש אופנתי. מעמדן של חולצות הטי כלבוש אופנתי התקבע בעקבות לבושו של מרלון ברנדו בסרט חשמלית ושמה תשוקה משנת 1951.
היסטוריה > עיטורי החולצה

במשך עשרות השנים הראשונות לשימוש בחולצה היו חולצות הטי חולצות לבנות בלא עיטורים. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, החלו מספר חברות ממיאמי שבפלורידה לעטר חולצות טי בסמלי אתרי נופש מקומיים, ובין היתר קיבלו זיכיון מחברת וולט דיסני להציג את דמויות דיסני על החולצות. חולצות אלה זכו להצלחה רבה, אולם הציורים שעליהם דהו במהרה.
בשנת 1955 החל שימוש בפלסטיסול - דיו עמיד יותר שאינו יורד בכביסה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפכו חולצות טי המעוטרות בכתמי צבע "Tie-Dye" לחולצות המזוהות עם דור הפרחים בארצות הברית ובאירופה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הומצאו סוגי דיו המשנים את צבעם בטמפרטורות שונות, ואיפשרו שיווק של חולצות המשנות צבען. פיתוח מדפסות הלייזר איפשר הדפסה מהירה ופשוטה של תצלומים על גבי החולצות, ופיתוח האינטרנט אפשר עיצוב אישי של חולצות שונות.
חיילי יחידות בצה"ל (ובפרט יחידות קרביות), הנמצאים בקורס צבאי, נוהגים להפיק בסיום הקורס חולצות סוף מסלול, כשהן מעוטרות בכתוביות ואיורים.
סריול יפני

| סריול יפני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צניניתיים
סוג:: סריול
מין:: סריול יפני
שם מדעי
 Seriola quinqueradiata ‏טמינק ושלגל, 1845

סריול יפני (שם מדעי: Seriola quinqueradiata) הוא מין של דג ממשפחת הצניניתיים ומהסוג סריול, החי לאורך האוקיינוס השקט בטווח שבין קוריאה להוואי. הוא נחשב לדג מאכל משובח במטבח היפני ולעיתים מכונה "טונה צהובת זנב", אך מדובר בטעות שכן הוא לא קרוב למשפחת הקולייסיים.
מאפיינים

סריול זה הוא דג גדול באורך של מעל 150 ס"מ ומשקל של מעל 40 ק"ג שצבעו כחול-כסוף עם קו צדדי כחול-ירוק, סנפירים וזנב צהובים ובטן בהירה כשהצעירים בעלי פסים צהובים אופקיים לגופם. הוא בעל סנפירים ארוכים וחדים העוזרים לחתוך דרך המים ובעל ראש משולש עם עיניים גדולות, לסתות גדולות ונוקשות וזנב דמוי-מגל חזק.
הסריול הוא מין הנודד לאורך האוקיינוס בנתיבים קבועים ומחפש בהם מזון. הוא טורף האוכל דגים אחרים וכן דיונונים וטרף דומה שהוא תופס בלסתותיו.
הסריול נידוג לאורך חופי יפן ובעיקר האי הונשו למאכל מאחר שבשרו משובח ובעל תכולת שומן גבוהה והוא משמש בעיקר להכנת סושי או סשימי. הוא מגודל גם בחקלאות ימית לאורך יפן. לא ידוע על הידלדלות האוכלסייה עקב דיג.
הערות שוליים

↑  סריול יפני באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00561069
שלומי בן יאיר

| --- | --- |

 לידה:  1983  (בן 41 בערך)
 בת זוג:  מור
 מספר צאצאים:  3
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד רם בחטיבת החילוץ  מפקד בא"ח העורף  מפקד מחוז ירושלים והמרכז בפיקוד העורף  ק.אג"ם פיקוד העורף במלחמת חרבות ברזל  מפקד חטיבת החילוץ
שלומי בן יאיר (נולד ב-1983) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשמש כמפקד חטיבת החילוץ וההדרכה. שימש קודם לכן בפיקוד העורף כקצין אג"ם, כמפקד מחוז ירושלים והמרכז, כמפקד גדוד רם וכמפקד בא"ח העורף במחנה זיקים.
ביוגרפיה

בן יאיר התגייס לצה"ל בשנת 2001 ושובץ לחיל ההנדסה הקרבית. בהמשך עבר לפיקוד העורף והיה ממקימי חטיבת החילוץ. השתתף במשלחת הסיוע למקסיקו לאחר רעידת האדמה בצ'יאפס.
חיים אישיים

בן יאיר גדל בצפת וכיום מתגורר ברחובות.
נשוי למור ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  בן בוחבוט, חשיפה: זו התוכנית הצבאית למקרה של ירי טילים מאסיבי על העיר, באתר mynet‏ ירושלים, 6 באוגוסט 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואיס סלבריוס

| --- | --- |

דמותו של רב-טוראי בלוץ' (מתוך 'הטוניקות הכחולות').
 לידה:  4 בדצמבר 1933 Ghlin, בלגיה 
 פטירה:  22 במאי 1972 (בגיל 38) 
 מדינה:  בלגיה 
 שם עט:  Salvé 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  קומיקס פרנקו־בלגי 
 זרם ספרותי:  אסכולת מרסינל 
 יצירות בולטות:  The Blue Coats, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
לואיס סלבריוס, הידוע גם בשם סלבריוס או סלבה (4 בדצמבר 1933 –  22 במאי 1972) היה אמן קומיקס וולוני. הוא היה ידוע בעיקר בזכות היצירה המשותפת של הסדרה Les Tuniques Bleues. הוא נפטר מוקדם מהתקף לב, אחרי שהסדרה שלו נלקחה על ידי ווילי למביל.
ביוגרפיה

סלבריוס נולד ב-4 בדצמבר 1933 בעיר סוואניס שבאזור ולוניה, בלגיה.
ב-1 באפריל 1953, בגיל 23, הצטרף סלבריוס לצבא הבלגי. בזמן ששירת בחיל הרגלים החל לצייר קריקטורות ובדיחות מאויירות על גבי פוסטרים שאותם תלה על קירות חדרו ועד התרמילים שלו. לאחר שהשתחרר הציג סלבריוס 'תיק עבודות' המורכב מאותם ציורים לאחראי העיצוב של הוצאת דיופוס (אנ'). הוא התקבל לעבודה במחלקה לעיצוב של החברה בשנת 1956 ובמשך זמן רב לא קיבל עבודות איור אמיתיות, אלא דברים שוליים כגון יצירת תשחצים ותשבצים עבור העיתונים היומיים. על כן, סלבריוס ביקש העברה לסטודיו הציור של החברה, TVA Dupuis, שם עבד זמן מה כצלם. אחרי תקופה בה לא עסק בציור, הוא קיבל סוף סוף עבודות ציור שונות, כמו איור סדרת Risque-Tout (צר'), יצירת אותיות לסדרת Robbedoes (צר') ועיבוד של רישומים שונים.
בשנת 1959 פרסם את הקומיקס הראשון שלו כחלק מפרסומת למשקה ססמל. מספר קומיקסים עצמאים שלו פורסמו בין 1959-1960 ובשנת 1961 פרסם רצועות ראשונות ממה שעתידה להיות סדרת הקומיקס הראשונה שלו, טים ואטום (פרודיה על סיפורים מאת ז'אק דבוס (צר')). בשנות ה-60 של המאה העשרים פרסם עוד רצועות קומיקס שונות ורבות, ובשנת 1969, ראול קאובין, הקומיקסאי ועורך העיתון פילוט, הציע לו ליצור סדרת קומיקס שתופיע באופן קבוע בעיתון כמילוי המחלל שהותיר לאקי לוק.
צ'ארלס דיופוס, מנהל הוצאת דיופוס, הסכים לוותר על התחייבויותיו של סלבריוס להוצאה, והוא וקאובין מיהרו ליצור יחד את הקומיקס Les Tuniques Bleues (הטוניקות הכחולות) שעתיד להפוך לאחד הקומיקסים הבלגים המוכרים ביותר אי פעם. לאחר שנאגד לאוסף ראשון שהיה לרב מכר, עבדו השניים על רצועות נוספות עבור אוסף שני, אך ההצלחה נקטפה ממנו כאשר הוא נפטר במפתיע מהתקף לב בשנת 1972. במותו היה בן ארבעים ושתיים בלבד, תוך כדי העבודה על האוסף השני שנקרא 'Les Tuniques Bleues The Outlaws 2'. את האוסף יסיים הקומיקסאי למבלי (צר') שימשיך את הסדרה בעוד כמה ספרים. בשנת 1973, לאחר מותו, קיבל סלבריוס פרס סן מישל על ההומור המיוחד ברצועות הקומיקס.