stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
החונטה הראשונה והחונטה הגדולה > חידושה של הלחימה באלטו פרו > התקוממויות חדשות

ביום בו התחולל הקרב בוואקי, פרץ מרד בעיר הפרואנית טאקנה שדוכאה בקלות נוכח אי הגעת העזרה המיוחלת מצבא הצפון של המורדים.
בהמשך פרצו מרידות של הילידים האינדיאנים במקומות נוספים לאחר שהצבא המלוכני השתלט בחזרה על אלטו פרו ואף הוטל מצור על לה פאס ב-29 ביוני.
בתחילת אוגוסט, הכוחות האינדיאנים בראשות חואן מנואל קאסרס (Juan Manuel Cáceres) שהיה סגנו של טופאק קטארי (Túpac Catari) במרד ב-1780, כבשו את לה פאס, טבחו במשמר המלוכני - כולל המושל המקומי, ונהגו באופו דומה בחיל המשמר שבמעבורות נהר דֶסאַגוָודֵרוֹ.
הטריאומווירט הראשון

סדרת תקריות בין החונטה והקבילדו של בואנוס איירס שהתנגד להשפעה ההולכת וגדלה של נציגי הפרובינציות הפנימיות, הובילו להחלפתה של החונטה בטריאומווירט ב-23 בספטמבר 1811.
הממשל החדש הוביל מדיניות זהירה יותר בכל מה שקשור למלחמה, והעדיף פתרונות דיפלומטיים על שימוש בכוח.
הטריאומווירט הושפע מלורד סטרנגפורד - הקונסול של הממלכה המאוחדת בריו דה ז'ניירו וניסה להגיע לפשרה עם הספרדים.
הטריאומווירט הראשון > פינוי הבנדה אוריינטל

ההתקפה הפורטוגלית לכיוון הבנדה אוריינטל שכוונה נגד כוחות המורדים שצרו על מונטווידאו החלה זמן קצר לאחר שהגיעו הידיעות על התבוסה בוואקי שבאלטו פרו ועל התמוטטות צבא המורדים הצפוני, ולאחר שהחונטה שלחה צפונה כסיוע את כל הכוחות שעמדו לרשותה. בהיעדר כוחות נוספים, החונטה הציעה לאליאו - המשנה למלך במונטווידאו - הפסקת אש ופנתה בנידון גם לכוחות המורדים ולאוכלוסייה המקומית, אך שני הצדדים דחו את ההצעה, וב-19 באוגוסט הצי המלכותי ניסה להפגיז שוב את בואנוס איירס, גם הפעם ללא הצלחה יתרה.
זמן קצר לאחר החלפת החונטה בטריאומווירט, הוא החל בניסיונות להגיע לפשרה בתיווכו של סטרנגפורד, והציע נסיגה של הכוחות הצרים על מונטווידאו. הנציג מבואנוס איירס - חוסה חוליאן פרס (José Julián Pérez) - דיווח לאנשי הבנדה אוריינטל לגבי ההסכם שיותיר אותה בידי אליאו, אך הם דחו אותה.
במקביל, כוחות לא סדירים מברזיל פלשו לצפון מזרח ארגנטינה, והשתלטו על מספר יישובים. רונדו - מפקד כוחות המורדים באזור שהחליף את בלגרנו - שלח כוחות לאזור שהדפו חלקית את הפולשים. כוחות הסדירים, הפורטוגלים-ברזילאים פנו דרומה לכיוון הבנדה אוריינטל - בתיאום עם אליאו - וזכו להצלחה חלקית.
בחזית זו בלט אנדרס גואסוררי (Andrés Guazurary), מפקד ממוצא אינדיאני-גוארני שגרש את הכוחות המלוכנים מפרגוואי שפלשו לקוריינטס לאחר נסיגתו של בלגרנו, ולימים מפקד ההתנגדות לפלישה הפורטוגלית-ברזילאית למיסיונס.
ב-12 באוקטובר 1811, המצור הוסר רשמית ממונטווידאו, ורונדו נסוג לאנטרה ריוס שבליטורל. אַרטיגָס הסיג את כוחותיו צפונה: כ-3,000 חיילים ובנוסף - אוכלוסייה אזרחית.
הסכם הפסקת האש שנחתם עוד קודם לכן בין הטריאומווירט ואליאו כלל את הסעיפים הבאים:
הפסקת מעשי האיבה.
הסרת המצור הימי מעל בואנוס איירס.
הכרה בסמכותו של מלך ספרד פרננדו ה-7.
הכרה באליאו כמשנה למלך, אם כי ללא סמכויות מחוץ לבנדה אוריינטל.
נסיגה של המורדים ושל הפורטוגלים מהבנדה אוריינטל (כולל מאזורים אחרים שהם כבשו).
המורדים הצליחו להציל בצורה זו את כוחותיהם ממפלה בבנדה אוריינטל, אך ההסכם ספג ביקורת רבה הן מצד תושבי הבנדה אוריינטל עצמם ומצד תושבי אנטרה ריוס שהרגישו שנטשו אותם, והן מצד המשנה למלך של פרו שלא התייעצו איתו וחשש שכוחות המורדים שהתפנו מהמערכה במזרח - יופנו כעת כלפיו.
הטריאומווירט הראשון > ה"רדוטה"

לאַרטיגָס נודע על הפסקת האש ב-23 ביוני, על גדות נהר סן חוסה, באספה ספונטנית של התושבים הקומיים שהתגייסו להטלת המצור. הוא הוגיע על החלטתו לציית להפסקת האש, אך כל האחרים הצהירו שיחדשו את המאבק לכשיתאפשר.
הנסיגה צפונה של אַרטיגָס, חייליו ואזרחים רבים שהצטרפו אליו - כ-16,000 איש - מוכרת בתור ה"רדוטה" (la redota).
ב-15 בנובמבר 1811 הטריאומווירט מינה את אַרטיגָס כמושל אזרחי וצבאי של מחוז ז'פז'ו (Yapeyú, מיסיונס) וסביבתו.
ב-18 בנובמבר אליאו שב לספרד בהוראת הממשל שם ששאף לשים קץ למרד ללא כל הסכם. לא נשלח איש במקומו, והוא נחשב למשנה למלך האחרון של תת-ממלכת ריו דה לה פלטה.
גם רונדו הסיג את כוחותיו אל מעבר לנהר אורוגוואי, והוא עצמו חזר לבואנוס איירס.
גם אַרטיגָס נסוג עם כוחותיו אל מעבר לנהר שציין את גבולה המערבי של הבנדה אוריינטל, למיסיונס דאז.
דיאגו סווסה - מפקד הכוח הפורטוגלי-ברזילאי - סירב לסגת ודרש כתנאי מוקדם פירוק המיליציות של אַרטיגָס שנותרו בבנדה אוריינטל, וערבויות שהם לא יתקפו יישובים פורטוגליים.
ויגודט שהתמנה מחדש למושל מונטווידאו דרש מהטריאומווירט לנקוט בצעדים נגד אַרטיגָס, אלא שכעת כשהמצב בצפון התייצב - הם דחו את התביעות החדשות, ויגודט ראה בכך הפרה של ההסכם (31 בינואר 1812), חידש את הלחימה, וב-4 במרץ שלח את הצי בשלישית לתקוף את בואנוס איירס, גם הפעם מבלי לגרום נזק משמעותי.
במקביל - סווסה חידש את התקפותיו באזור מיסיונס לאחר שקיבל תגבורות; הטריאומווירט שלח אליו בחודש מאי דרישה אולטימטיבית לסגת ומינה את אַרטיגָס למפקד הכוחות הפועלים נגדו, ואף שלח את מיגל אסטניסלאו סולר (Miguel Estanislao Soler) בראש גדוד תגבורת ועם סכום כסף גדול; אך לאחר שנחתם הסכם רדמקר-הררה (Rademaker-Herrera) ב-26 במאי בתיווכו של סטרנגפורד - הקונסול הבריטי בריו דה ז'ניירו - לגבי נסיגת כוחות פורטוגל חזרה לברזיל, הורה הטריאומווירט גם לאַרטיגָס לסגת, בהנחה שלאחר נסיגת הפורטוגלים יהיה ניתן לתקוף שוב את מונטווידאו.
גם הפעם סווסה סירב לבכיר בהסכם, אך לאחר מספר תקריות בשטח -הוא קיבל הוראה מפורשת ממלך פורטוגל ז'ואאו ה-6 לסגת, והשלים זאת ב-13 ביוני; ובאופן כללי הסכם הפסקת האש בבנדה אוריינטל כובד על ידי הצדדים, חרף התנגדות ויגודט - מושל מונטווידאו.
באפריל 1812, מנואל דה סרטאה (Manuel de Sarratea) - אחד מחברי הטריאומווירט - קיבל את הפיקוד על הכוחות באנטרה ריוס, אך אַרטיגָס לא קיבל את סמכותו, והמתין לשעת כושר לחזור לבנדה אוריינטל. סרטאה התמקם לא הרחק מהמחנה שלו ושידל את הקצינים והחיילים לעבור אליו, בשעה שאַרטיגָס החל להצטייר בעיני האוכלוסייה המקומית כבוגד.
בספטמבר 1812 כוח החלוץ של סרטאה, בראשות רונדו, חצה את נהר אורוגוואי מזרחה, והחל במסעו למונטווידאו. גם כוחותיו של אַרטיגָס החלו לחזור לבנדה אוריינטל, אך לא נטלו חלק בקרבות.
הטריאומווירט הראשון > מלחמת הגנה בצפון

8 ימים בלבד לאחר הגעתו לסלטה, סאוודרה קיבל פקודה מהטריאומווירט להעביר את הפיקוד לפואיירדון, וזמן קצר לאחר מכן הוא נעצר.
המורדים שנסוגו מאלטו פרו בצורה לא מאורגנת וללא ציוד, התארגנו בעצמם ללא כל עזרה חיצונית ללוחמת גרילה, כשהם רותמים לעזרתם את אהדת האוכלוסייה המקומית ואת היכרותם עם השטח.
המורדים בלה פאס הביסו ב-6 באוקטובר 1811 את המלוכנים והרחיבו את תחום שליטתם.
המשנה למלך אבסקל שלח סיוע לגויינצ'ה שכלל בין היתר אינדיאנים מקוסקו, בני שבט הקצ'ואה, שטבחו בבני שבט האיימרה באלטו פרו; ולבסוף הוא הצליח לכבוש את לה פאס.
אסטבן ארסה (Esteban Arze) שסירב לערוק כמו ריוורו, יזם התקוממות בקוצ'במבה, אך הובס גם הוא על ידי המלוכנים.
כדי לסייע לו - פואיירדון שלח תגבורת - גדוד פרשים וגדוד רגלים - בראשות אאוסטוקיו דיאס ולס (Eustoquio Díaz Vélez) וסגנו - מרטין מיגל דה גוואמס (Martín Miguel de Güemes), אולם זמן קצר לאחר מכן הורה לו לחזור נוכח התקדמותו של גויינצ'ה דרומה; וב-20 בינואר 1812 הוא נסוג לקבראדה דה אומוואקה.
גם הטריאומווירט עצמו העדיף לשמור את הכוחות סמוך לבואנוס איירס ולא לסבכם במלחמות מיותרות.
בדרום אלטו פרו החלו התקוממומויות שגויינצ'ה דיכא את רובן, אך לא את כולן; אך את כוחות המורדים שעוד נותרו שם ללא ציוד מתאים - הוא מיגר לחלוטין, ובאופן כללי נהג בחוסר רחמים במפסידים והוציא רבים להורג.
הטריאומווירט הראשון > מלחמת הגנה בצפון > פינוי חוחוי והקרב בטוקומן

ב-26 במרץ 1812 הפיקוד על צבא הצפון עבר לידיו של מנואל בלגראנו, שהיה עסוק עד אז במשפט שנערך לו בעקבות כישלון המסע לפרגוואי, ובהמשך ברוסריו - נוכח פלישה ספרדית צפויה מעבר לנהר הפרנה - עיצב דגל שהטריאומווירט פקד להשמיד.
מבחינה מבצעית הוא התארגן להגנה בחוחוי עם כוחות יחסית דלים במספרם ובציודם.
מבחינה מנהלתית הוא ארגן את הכוחות, פתח בית חולים, השליט סדר ומשמעת, הקים בית משפט צבאי, דאג לייצור שוטף של אמצעי לחימה וציוד צבאי, ארגן יחידת סיור; ולבסוף - נעזר בקצין גרמני - הברון לבית הולמברג - לארגן את הארטילריה המעטה שעמדה לרשותו ולאמן את הקצינים.
לבסוף, ביום השנה השני למהפכת מאי - 25 במאי 1812 - הוא הניף בחוחוי פעם נוספת את הדגל ששמר ושהנפתו נאסרה, כגורם מלכד ומדרבן.
כשחיל החלוץ של גויינצ'ה - בראשות דומינגו טריסטאן אי מוסקוסו (Domingo Tristán y Moscoso) - התקרב לחוחוי מכיוון קוצ'במבה, קיבל בלגרנו הנחיה לסגת לקורדובה; וביולי הוא פינה את חוחוי מתושביה ודאג לא להותיר שם דבר שישמש את המלוכנים. ב-23 באוגוסט הסתיים הפינוי וזמן קצר לאחר מכן הגיעו לשם ראשוני המלוכנים.
בנסיגתו דרומה הוא לא עבר דרך סלטה שהמלוכנים כבר הספיקו לכבוש, אלא עקף אותה. ניסיון של חיל החלוץ הספרדי לתקוף את כח המאסף של בלגרנו שבראשות דיאס ולס (Díaz Vélez) ב-3 בספטמבר הסתיים בניצחון המורדים בלס פיאדראס (Las Piedras).
מעודדים מניצחונו זה, תושבי טוקומן ביקשו מבלגרנו שינסה להגן עליהם, והוא סטה מהמסלול המתוכנן, הגיע לשם ב-21 בספטמבר, דיווח לטריאומווירט על החלטתו, והחל מיד בחיזוק כוחו בעזרת מתנדבים מקומיים.
ב-24 בספטמבר טריסטאן המלוכני תקף עם 3,000 החיילים שעמדו לרשותו את 1,800 חיילי צבא הצפון של בלגרנו, ובקרב בו בלגרנו כלל לא שלט בכוחותיו הם הצליחו חרף זאת וחרף נחיתותם להביס את המלוכנים; אך רק למחרת כשטריסטאן פקד על נסיגה - בלגרנו הבין שניצח, ואף זכה מן ההפקר במספר תותחים יקרי מציאות שהמלוכנים הותירו אחריהם.
לבלגרנו לא הייתה אפשרות מעשית לנצל את הצלחתו ולרדוף אחרי טריסטאן, ובמקום זאת הוא שלח את ולס לסלטה שנכבשה קודם לכן על ידי טריסטאן. ולס הצליח לכבוש אותה, אך טריסטאן הנסוג שב וכבש אותה חזרה מידיו.
תקופת האספה המחוקקת

הידיעות על הניצחון בטוקומן - שלדעת היסטוריונים רבים היא הניצחון החשוב במלחמה כולה - גרמה בבואנוס איירס לביקורת חריפה נגד הטריאומווירט שפקד על בלגרנו לסגת לקורדובה, ושרק הודות להתעקשותו להגן על טוקומן הושג הניצחון; ובהפיכה ביוזמתו של חוסה דה סן מרטין הודח הטריאומווירט והוחלף באחר, הוא הטריאומווירט השני.
הממשל החדש כינס אספה מחוקקת, והתנער סופית מפרננדו ה-7.
הטריאומווירט השני ושני הדירקטורים (Directores Supremos) שבאו בעקבותיו - היו מחויבים ללוֹחְיָה לָאוּטָרוֹ (Logia Lautaro) שהתוותה את מדיניות הפנים, החוץ, והמלחמה.
לטריאומווירט השני ולדירקטורים שבאו בעקבותיו הייתה מדיניות החלטית יותר לגבי הגנת ארגנטינה ולגבי היומרות לחדש את ממלכת המשנה שהתפוררה, והם שלחו תגבורות רבות לכוחות בצפון ובבנדה אוריינטל.
שובו של פרננדו השביעי לכס המלוכה בספרד הוביל למדיניות נחרצת מצד ספרד נגד כל פשרה עם המורדים ודחיית כל הסדר שמשמעותו אינה השבת הסדר הקודם על כנו.
השלטון נקט בפדיניות אגרסיבית, והדירקטור הראשון שנבחר ב-31 בינואר 1814 - חרווסיו אנטוניו דה פוסדס (Gervasio Antonio de Posadas) מהטריאומווירט השני - הפנה את כל מאמציו לכיבוש מונטווידאו כדי שלא תשמש את הצי הספרדי להנחתת תגבורות. כוח בן 10,600 חיילים שנשלח לשם מספרד התפנה לברזיל בעקבות נפילת מונטווידאו לידי המורדים, ומשהפורטוגלים סירבו לאפשר לו לרדת שם - הם הרחיקו עד לוונצואלה.
מחליפו של פוסדס ב-11 בינואר 1815 - קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) הקדיש את מאמציו לבסיסו שלטונו בבואנוס איירס ודיכוי המרד בליטורל. הוא לא קידם פעולה צבאית בצפון, וניסה להחליף את סן מרטין ששימש כמושל קוז'ו (Cuyo) אך נכשל בכך.
לאחר החלפתו המוקדמת של אלוואר ב-18 באפריל 1815 שזנח את המדיניות האגרסיבית, נבחרו שני דירקטורים זמניים - איגנסיו אלברס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas) ומפקד הצבא הצפוני לשעבר - אנטוניו גונסלס בלקרסה (Antonio González Balcarce), ששלטו בפועל רק על חלק מהפרובינציות, בשל המרד הפנימי.
צבא הצפון המשיך בהכנותיו ההתקפיות בהשראת ניצחונות העבר באלטו פרו.
תקופת האספה המחוקקת > המצור השני על מונטווידאו

ב-20 באוקטובר 1812, זמן קצר לאחר הגעת הידיעה על הדחת הטריאומווירט הראשון, המורדים הטילו שוב מצור על מונטווידאו.
ב-31 בדצמבר, מבלי לדעת שהמורדים קיבלו תגבורות בלילה הקודם, המלוכנים תקפו אותם וספגו מפלה קשה בקרב סריטו (Cerrito).
הנצורים יכלו להחזיק מעמד בזכות עליונותם הימית, אך הם לא ינסו שוב את כוחם בקרב קרקעי נגד הצרים עליהם. עם זאת, במהלך 1813 החלו שוב להגיע אליהם תגבורות - כ-3,440 חיילים שרבים מהם נהרגו. עד אז הספרדים נתנו עדיפות לכוחות שנלחמו בתת ממלכת גרנדה החדשה ובתת ממלכת ספרד החדשה, אך כעת למעלה משליש מהכוחות נשלחו למונטווידאו.
בשל מחסור במזון, המלוכנים ממונטווידאו יצאו להתקפות לאורך חופי נהרות אורוגוואי ופרנה, עד שיחידת הפרשים בראשות סן מרטין הכתה בהם בקרב סן לורנסו (San Lorenzo) ב-3 בפברואר 1813, ומאז העיר נותרה סגורה.
הטריאומווירט השני החליט להכיר באַרטיגָס (שנחשב עד כמורד) ובכוח שסר לפיקודו, והורה לסרטאה לשוב לבואנוס איירס בתחילת 1813. אַרטיגָס הצטרף למצור תוך שהוא מכפיף עצמו פורמלית לרונדו, אך שומר למעשה על מידה של עצמאות. במהלך 1813 המצור נותר סטטי, למעט תקריות מזדמנות.
תקופת האספה המחוקקת > המערכה השנייה באלטו פרו

במשך כארבעה חודשים בלגרנו ארגן את צבאו, הכפיל את מספר החיילים ודאג למשמעת; אך במקביל נותק הקשר מהולמברג - הקצין הגרמני שסייע לתותחנים - לאחר שהסתכסך עם חלק מהקצינים.
ב-12 בינואר 1813 החל במסעו צפונה לכיוון סלטה, שם טריסטן - המפקד המלוכני - גם הוא שקד על חיזוק צבאו ונהנה מתגבורות ששלח אליו גויינצ'ה - מפקד הצבא המלוכני של תת-ממלכת פרו: שני גדודי רגלים, יחידת פרשים ו-6 תותחים.
חודש מאוחר יותר, על גדות נהר חורמנטו (Juramento, שבועה) צבא הצפון נשבע אמונים לאספה המחוקקת הכללית ולדגל, שתחתיו ילחם מעתה ואילך.
טריסטן ציפה להתקפה מדרום - כיוון הגעתו של בלגרנו, אך בסיוע של קצין מסלטה - המורדים התמקמו מצפון לעיר, תוך שהם חוסמים דרכי נסיגה אפשריות לחוחוי.
ב-20 בפברואר 1813 בלגרנו תקף את המלוכנים והם נכנעו תוך שהם מותירים את ציודם בשטח.
בלגרנו שלא היה ערוך לטפל בכ-3,200 שבויים - שחרר אותם בתמורה לכך שישבעו שלא ירימו יותר נשק נגד הפרובינציות המאחדות של נהר לה פלטה.
גויינצ'ה נסוג מפוטוסי שבאלטו פרו לאחר שסיכם עם בלגרנו על הפוגה בת 40 יום, ושלח למשנה למלך את התפטרותו; ובמקומו נשלח לפקד על הצבא המלוכני - חואקין דה לה פסואלה (Joaquín de la Pezuela). צבא הצפון ניצל את נסיגת המלוכנים ונכנס שוב לאלטו פרו, כשמספר ערים שם מצטרפות אליו עוד בטרם הגיע, אם כי באחד המקרים ניסיון לזנב בצבא המלוכני הנסוג הסתיים בתבוסה המורדים מטאקנה שניסו להתקדם לארקיפה וניגפו בקמיירה (Camiara).
החיילים של טריסטן "שוחררו" משבועתם לבלגרנו על ידי הבישוף של לה פאס והמשנה למלך (הם הותירו את שבועתו של טריסטן עצמו על כנה והוא אמנם לא שב להילחם).
בתחילת אוגוסט 1813 - פסואלה נטל את הפיקוד על הצבא המלוכני שתוגבר לכדי 5,000 חיילים, והחל לנוע לכיוון אלטו פרו שרוב שטחה היה בידי בלגרנו והמורדים.
בלגרנו ניסה לעורר מרידות בעורפו של פסואלה המתקדם, ובמקביל ביקש סיוע מבואנוס איירס.
התכתובת לגבי בקשת התגבורת נפלה לידיו של פסואלה, והוא החליט להקדים ככל האפשר את התקפתו.
ב-1 באוקטובר 1813, בקרב וילקפוחיו (Vilcapugio), בלגרנו עמד להביס את המלוכנים, אבל אי הבנה גרמה לעצירת התקפתו ולבסוף לתבוסתו.
בלגרנו נסוג מזרחה לאָיוֹוּמָה (Ayohuma) בה הצליח לגייס כוח נוסף שלרובו לא היה ניסיון צבאי קודם. הפעם פסואלה ניצח את בלגרנו בקלות, כוחו הצטמק לשליש מכוחו המקורי, והוא נסוג אל מחוץ לאלטו פרו.
בינואר 1814 בלגרנו העביר את הפיקוד על צבא הצפון לידי חוסה דה סן מרטין.
תקופת האספה המחוקקת > נפילת מונטווידאו

המצור השני על מונטווידאו נמשך לאורך שנת 1813 ללא שינויים משמעותיים וללא הכרעה.
היחסים בין אַרטיגָס והשלטון בבואנוס איירס התדרדרו לאחר שהנציגים מהבנדה אוריינטל לאספה - נדחו, ורונדו בחר אחרים במקומם; בד בבד עם המחלוקת בין השאיפות הפדרליות של אַרטיגָס בה כל פרובינציה תהנה ממידה רבה של עצמאות פנימית, לבין המגמות הריכוזיות של בואנוס איירס.
בסוף ינואר 1814 אַרטיגָס הסיג את כוחותיו מהמצור על מונטווידאו לגדות נהר אורוגוואי; כשהם משוכנעים שבבואנוס איירס מעוניינים להפוך את הבנדה אוריינטל ממושבה ספרדית למושבה שלה.
בתגובה, השליט הבכיר פוסדס הכריז על אַרטיגָס כבוגד במולדת, קבע פרס על ראשו, ושלח כוח צבאי להילחם בו; במה שהפך לראשונה מבין מלחמות האזרחים של ארגנטינה.
הכוח נשלח מתוך כוונה להכות באַרטיגָס ולהמשיך משם למונטווידאו ולהדק את המצור, אך הוא ניגף בפני אַרטיגָס; ומייד לאח מכן קוריינטס, מיסיונס ותושבי הבנדה אוריינטל הצטרפו לדרישותיו הפדרליות של אַרטיגָס והכוחות הצרים לא קיבלו שום תגבורת.
ויגודט, המושל המלוכני של מונטווידאו, חשב שיצליח לגייס את אַרטיגָס לצידו, אך הוא דחה את הצעותיו.
תקופת האספה המחוקקת > נפילת מונטווידאו > המלחמה הימית ולכידת מונטווידאו

הממשל בבואנוס איירס הקים כוח ימי קטן במטרה לסלק את המלוכנים מהנהרות הפנימיים של ארגנטינה ומריו דה לה פלטה עצמו.
הכוח כלל ימאים זרים, כולל המפקד האירי גיז'רמו בראון (Guillermo Brown) שהביס את המלוכנים בקרב על האי מרטין גרסיה - צפונית לבואנוס איירס ב-15 במרץ 1814, ואילץ את הצי המלכותי לסגת מנהר אורוגוואי שהמוצא שלו לריו דה לה פלטה נשלט על ידי האי.
הידיעה על שובו הצפוי של פרננדו ה-7 לכתר הספרדי חייבה את המורדים להאיץ את צעדיהם: ב-20 באפריל 1814, הצי של בראון עגן מול מונטווידאו והטיל עליה מצור ימי.
הצי המלוכני בפיקוד מיגל דה לה סיירה (Miguel de la Sierra) יצא לקראתו, אך בקרב שנערך ב-15 עד 17 במאי רוב אוניותיו טובעו או נלכדו, ומיעוטן נמלט לספרד או נותר בנמל.
הסגר על מונטווידאו היה כעת מוחלט, אמנם למפקד הכוח הצר - רונדו - היו מעט פחות חיילים מאשר לוויגודט, אך משהגיעה תגבורת בראשות אלוואר שקיבל את הפיקוד ב-17 במאי עם השלמת הניצחון הימי - הכף נטתה לטובת המורדים.
אלוואר פתח במשא ומתן עם ויגודט, וסוכם שיתאפשר למלוכנים להפליג לספרד עם כל הציוד, והמורדים יקבלו את העיר כפקדון מידי פרננדו ה-7; אך בשל התנגדות המושל הבכיר פוסדס - ההסכם לא כובד על ידי המורדים, וב-23 במאי 1814 הם כבשו את העיר, שבה את המלוכנים והחרים את נשקם.
נפילת מונטווידאו הסירה את האיום הימי מעל בואנוס איירס וכל ריו דה לה פלטה היה כעת בידיהם. ויגודט וקציניו שוחררו, אך שאר החיילים לא וכן נשק וכלי שיט.
הצי עצמו פורק, בעיקר לצורך פרעון חובות.
תקופת האספה המחוקקת > נפילת מונטווידאו > מלחמת האזרחים

עם נפילתה של מונטווידאו לא תמו הבעיות בבנדה אוריינטל אלא רק שינו כיוון: אלוואר לא קיים את הבטחתו להעביר את העיר לידי אַרטיגָס ותקף אותם, וכך התחדשה מלחמת האזרחים.
מלחמה זו נמשכה חודשים רבים בבנדה אוריינטל ובאנטרה ריוס, ריתקה כוחות, ומנעה הפנייתם לחזית הצפונית שרק בה עדיין נלחמו במלוכנים.
בינואר 1815, לאחר ניצחונו של אַרטיגָס בקרב גוואז'בוס (Guayabos), אלוואר חתם על הסכם שלום עם אַרטיגָס והעביר לידיו את השלטון בבנדה אוריינטל, אך סירובו של אַרטיגָס לעצור את הסיוע לפדרליים באנטרה ריוס ובקוריינטס אילץ את בואנוס איירס להמשיך ולחזיק שם כוחות משמעותיים.
מערכה נוספת נגד הפדרליים באפריל 1815 הסתיימה במרד של היחידות מהבירה ובנפילתו של אלוואר. מחליפו - השליט הבכיר איגנסיו אלברס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas) חתם על הסכם חדש עם אַרטיגָס שאיפשר להפנות יחידות רבות לחזית הצפונית, אך תומאס יפר את ההסכם מספר חודשים לאחר מכן, והליטורל ימשיך לרתק כוחות עוד שנים רבות.
תקופת האספה המחוקקת > מלחמת הגאוצ'וס

בחזית הצפונית, הפלישה המלוכנית השנייה לתוך ארגנטינה - בראשות פסוואלה (Pezuela) - נעשתה מבלי להבטיח את העורף ומבלי לדאוג למאסף; וכתוצאה מכך התחדשו המרידות באלטו פרו על ידי לפחות 10 התארגנויות מקומיות שלא תמיד היו מתואמות זו עם זו.
שתי ההתארגנויות המשמעותיות היו של חואן אנטוניו אלברס דה ארנאלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) באזור קוצ'במבה ואיגנסיו ווארנס (Ignacio Warnes) בסנטה קרוס שביחד זכו בניצחון בקרב פלורידה ב-25 במאי 1814 והשתלטו על קוצ'במבה.
הצבא המלוכני עצמו שנשלח מפרו השתלט על סלטה וחוחוי - במסעו דרומה נוכח המורדים הנסוגים הפעם בהנהגת סן מרטין, וגייס כוחות נוספים באזור.
סן מרטין הסיג את כוחותיו אל מצפון לטוקומן בהערכה שאין לו עדיין יכולת להתמודד עם הפולשים, והטיל על יחידה לא סדירה של גאוצ'וס בפיקודו של מנואל דורגו (Manuel Dorrego) לנהל קרב מאסף ולעכב אותם במידת האפשר; וזמן קצר לאחר מכן החליף את דורגו במרטין מיגל דה גוואמס (Martín Miguel de Güemes) ואפולינריו סראוויה (Apolinario Saravia) שנעזרו בבעלי חוות מהאזור לארגן כוחות נוספים ודאגו לאספקה של נשק וציוד; ובאמצע 1814 הם שלטו על רוב שטחה החקלאי של סלטה.
סן מרטין התפטר מהפיקוד על הצבא הצפוני לאחר 4 חודשים בלבד בשל בעיות בריאותיות, והעביר את השרביט לחוסה רונדו.
הפעולות של גוואמס והידיעות שהגיעו לגבי נפילת מונטווידאו שכנעו את פסואלה לוותר על ניסיונו לתקוף את טוקומן, ולסגת צפונה עד לסוויפצ'ה שבאלטו פרו.
תקופת האספה המחוקקת > המהפכה בקוסקו

בינתיים הגיעה לפסוואלה הידיעה על המרד שפרץ בקוסקו בהנהגת קצינים לשעבר בצבא המלוכני, והם השתלטו על מספר מקומות באלטו פרו בהצלחה רבה.
פסואלה שלח את סגנו - הגנרל רמירס אורוסקו (Ramírez Orozco) - והוא הצליח לכבוש חזרה את כל הערים שנפלו לידי המורדים, כולל קוסקו עצמה ב-25 במרץ 1815, אם כי המרידות הקטנות נמשכו לאורך כל אותה תקופה.
בינתיים גוואמס ניצל את חוסר היוזמה של פסואלה שהתמודד בעיקר עם המרידות הפנימיות בשטח שבשליטתו והגיע לאומוואקה לקראת סוף 1814.
השליט הבכיר דאז - פוסאדס - הורה על החלפת רונדו באלוואר, אך קצינים רבים התנגדו לכך וסירבו להישמע להוראותיו של אלוואר, ועל כן אלוואר חזר לבואנוס איירס. פוסאדס התפטר, ואלוואר עצמו החליף אותו.
תקופת האספה המחוקקת > המלחמה בצ'ילה

בצ'ילה השכנה, קבלת העצמאות הייתה ללא שפיכות דמים. כמעט ולא הייתה התנגדות צבאית מצד המלוכנים, וב-1811 נשלחה משם יחידה לסיוע במאבק באזור ריו דה לה פלטה, שבפועל נשארה בבואנוס איירס ללא תעסוקה.
ב-1812, במהלך עימותים בין המורדים הצ'ילאנים, באי צ'ילואה (Chiloé) ובעיר ולדיוויה (Valdivia) שבדרום התקוממו נגד הממשלה, וקיבלו על עצמם את סמכותו של המשנה למלך של תת-ממלכת פרו - אבסקל, שניצל את ההזדמנות ושלח יחידה קטנה בת 20 קצינים ו-50 חיילים מצוידים היטב.
תוך חודשים ספורים, הבריגדיר אנטוניו פארחה (Antonio Pareja) הקים צבא קטן, התקדם צפונה, והשתלט על טלקוואנו (Talcahuano) וקונספסיון (Concepción) בראש כוח בן 3,400 חיילים, והצית בכך את מלחמת העצמאות שלה בשנת 1813.
היחידה מצ'ילה חזרה מבואנוס איירס לארצה, ובמלחמה לאורך שנת 1813 לא הושגה הכרעה. הממשל ביקש סיוע מבואנוס איירס, וקיבל יחידה בת 257 רגלים מקוז'ו ומקורדובה בפיקוד סנטיאגו קארראס (Santiago Carreras) - המושל לשעבר של קורדובה שהוחלף על ידי מרקוס בלקרסה (Marcos Balcarce) - וסגנו חואן גרגוריו דה לאס אראס (Juan Gregorio de Las Heras). היחידה הגיעה לסנטיאגו דה צ'ילה באוקטובר 1813.
היחידיות הארגנטיניות סייעו לגנרל חואן מאקנה (Juan Mackenna) בקרבות בקוצ'ה קוצ'ה (Cucha Cucha) ובממברייאר (Membrillar).
תקופת האספה המחוקקת > המלחמה בצ'ילה > הגירוש מצ'ילה

צ'ילה התדרדרה למלחמת אזרחים בין תומכי ברנרדו או'היגינס (Bernardo O'Higgins) ותומכי חוסה מיגל קררה (José Miguel Carrera) שגירש את כוחותיו של לאס אראס, שחצה את האנדים למנדוסה, ונשלח משם על ידי סן מרטין - מושל קוז'ו באותה תקופה - חזרה לצ'ילה.
יחד עם לאס אראס גורשו על ידי קררה גם מספר קצינים צ'ילאנים שגרמו לסן מרטין לצאת בסופו של דבר נגדו.
זמן קצר לאחר מכן המורדים הובסו כליל על ידי המלוכנים בפיקוד מריינו אוסוריו (Mariano Osorio) בקרב רנקגווה (Rancagua). לאס אראס ליווה את הממשלה, מספר יחידות ואזרחים רבים למנדוסה.
קררה המשיך להיחשב כמנהיג הגולה של צ'ילה, אך סן מרטין - בעצת או'היגינס גירש אותו והעמיד את הכוחות תחת פיקודו של בלקרסה. חיילים רבים ערקו ושובו לבתיהם בקיץ, אחרים הצטרפו לכוחות באזור בואנוס איירס, והשאר נותרו בקוז'ו והצטרפו בהמשך לצבא האנדים.
תקופת האספה המחוקקת > המלחמה בצ'ילה > התוכנית היבשתית של סן מרטין

סן מרטין הבין במהלך פיקודו על צבא הצפון שיהיה קשה מאוד לכבוש את אלטו פרו ואת פרו מסיבות גאוגרפיות ולוגיסטיות. לב השלטון המלוכני בדרום אמריקה היה בלימה, ומשם אבסקל - המשנה למלך - ניהל את המערכות באלטו פרו ובצ'ילה.
לפי מספר היסטוריונים, סן מרטין ביקש להתמנות למושל קוז'ו מתוך כוונה לחצות את האנדים ולהגיע מצ'ילה ללימה דרך הים, אך בהמשך שינה את תוכניתו לתוכנית יבשתית.
השלטון בבואנוס איירס חיזק את הצבא בקוז'ו, כולל הנספחים הצ'ילאניים והעמיד בראשו את לאס אראס. לקראת סוף 1814 הצטרפו יחידות חדשות שמשימתן הייתה למנוע פלישה מלוכנית אפשרית מצ'ילה.
תקופת האספה המחוקקת > הפלישה השלישית לאלטו פרו

אלוואר - המושל הבכיר בתחילת 1815 - לא קיבל כל החלטה לגבי צבא הצפון, אך בינואר אותה שנה רונדו החל להתקדם צפונה לאלטו פרו, כשהאיטיות היא המאפיין הבולט של מערכה זו.
גוואמס - מפקד כוח החלוץ - הוחלף בקולונל מרטין רודריגס ( Martín Rodríguez), אך זה נפל בשבי בקרב טחאר (Tejar) בפברואר. התבוסה הלא משמעותית דחתה את ההתקדמות צפונה עד לחילופי השבויים ולניצחון בפואסטו דה מרקס (Puesto del Marqués) באמצע אפריל.
פסואלה, מפקד הכוח המלוכני באלטו פרו, נסוג צפונה מפני המורדים בשל העדרו של סגנו - ראמירס אורוסקו, והשטחים נתפסו על ידי הכוחות המורדים המקומיים.
בבואנוס איירס הודח אלוואר באפריל 1815 על ידי אלברס תומאס (Álvarez Thomas) ורונדו התמנה לדירקטור, אך מכיוון שהוא לא היה יכול למשול בפועל אלא רק על הצפון - תומאס מילא את מקומו בבירה.
גוואמס שנפגע מהתפקיד המשני שרונדו נתן לגאוצ'וס שלו ומתוך הערכה שהצבא הצפוני יובס בסופו של דבר בשל העדר משמעת, נטש את תפקידו וחזר לסלטה תוך שהוא משתלט על הנשק שבחוחוי, ונבחר על ידי תושביה כמושל. רונדו הכריז עליו כעל עריק, אך בשלב זה לא היה יכול לעשות דבר באופן מעשי.
תקופת האספה המחוקקת > הפלישה השלישית לאלטו פרו > קרב סיפה סיפה

איטיותו של רונדו העניקה למלוכנים שהות להתארגן ולקבל תגבורות מצ'ילה וכן כוחות שהתפנו מדיכוי המרד בקוסקו, ובאוקטובר - פסואלה המלוכני הביס את מרטין רודריגס המורד בקרב ונטה אי מדייה (Venta y Media), גרם לו לנפגעים רבים ולפגיעה במורל הצבא.
לעזרת רונדו נשלח בנובמבר כוח שהתפנה זמנית ממלחמת האזרחים. גוואמס שחשש שהם ינסו להדיחו בדרכם צפונה, אסר עליהם לעבור בסלטה אלא אם כן יכירו בו כמושל.
רונדו הוביל את צבאו לקוצ'במבה ונערך באופן שסבר שיעניק לו יתרון, אך תמרון מוצלח של פסואלה העניק לו יתרון מוחץ בקרב סיפה סיפה ב-29 בנובמבר 1815. הצבא הצפוני איבד כאלף חיילים - הרוגים ושבויים, ואת כל הארטילריה ובהמות המשא. רונדו עצמו נימלט כשצבאו מתפזר לכל עבר, ובמהלך דצמבר המלוכנים ישתלטו על מרבית שטחה של אלטו פרו, חוץ מסנטה קרוס שנותרה בידי המורדים המקומיים.
רונדו ניסה להדיח את גוואמס במרץ 1816, אך גוואמס נמנע מעימות צבאי והותיר אותו ללא אספקה, ואילץ אותו להכיר בו כמושל סלטה.
מתקפת הנגד היחידה שיזמה בואנוס איירס הייתה על ידי כוח שנשלח צפונה בפיקוד גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid), אך הוא הובס בשני קרבות ונסוג דרומה.
תקופת האספה המחוקקת > הפלישה השלישית לאלטו פרו > פירוק הרפובליקטות

רוב מפקדי הרפובליקטות - הכוחות המורדים העצמאיים ברחבי אלטו פרו - המשיכו במאבקם במלוכנים, אך הובסו זה אחר זה במהלך שנת 1816,
וחוסלו או נפלו בשבי.