stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד הית'
חייו האישיים > מוזיקה קלאסית

הית' גילה עניין רב במוזיקה קלאסית כפסנתרן, כנגן עוגב וכמנצח. בתחום זה הוא התפרסם על הכנסתו של פסנתר סטיינווי גדול למעונו ברחוב דאונינג 10, שנקנה ב־450 ליש"ט, כספי פרס קרלמן שהוענק לו על מאמציו להכניס את בריטניה לשוק האירופי המשותף ב־1963. את הפסנתר הוא בחר בעצת ידידתו, הפסנתרנית מורה לימפני. הוא ניגן בקונצרטי מזמורי חג המולד בכל שנה מנערותו ועד זקנתו. בצעירותו ניגן הית' לעיתים בעוגב בתפילות שהתקיימו בכנסיית השילוש הקדוש ברומפטון שבלונדון.
הית' ניצח על התזמורת הסימפונית של לונדון בקונצרט הגאלה ברויאל פסטיבל הול בנובמבר 1971, כשזו ביצעה את הפתיחה ליצירתו של אדוארד אלגר "קוקיין". הוא גם ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ועל התזמורת הקאמרית האנגלית, וכן על תזמורות בגרמניה ובארצות הברית. בתקופת כהונתו כראש הממשלה הזמין הית' את ידידיו המוזיקאים, כמו אייזק שטרן, יהודי מנוחין, קליפורד קרזון ורביעיית אמדאוס, להופיע הן בצ'קרס, המעון הכפרי של ראש הממשלה, הן במעון הרשמי בדאונינג 10. הית' היה הנשיא המייסד של תזמורת הנוער של הקהילה האירופית (כיום תזמורת הנוער של האיחוד האירופי) ב־1976. ב־1988 הקליט הית' את הקונצ'רטו המשולש של לודוויג ואן בטהובן ואת הקונצ'רטו לצ'לו בסול מז'ור של לואיג'י בוקריני.
חייו האישיים > כדורגל

הית' היה אוהד של קבוצת הכדורגל ברנלי. זמן קצר לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה הוא חנך ב־1974 את היציע על שם נשיא המועדון בוב לורד באצטדיון הביתי, טרף מור, שבנייתו עלתה 450,000 ליש"ט.
חייו האישיים > כתיבה

הית' כתב כמה ספרים. בין השאר הוא הוציא לאור את ספרו "שיט, מוזיקה ומסעות". הוא גם ליקט אוסף של מזמורים בשם "חדוות חג המולד" (The Joy of Christmas) שפורסם ב־1978 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. הספר כלל לחנים ומילים למגוון רחב של מזמורי חג מולד, וכל אחד מהם לווה ביצירת אמנות דתית ובהקדמה קצרה פרי עטו של הית'.
האוטוביוגרפיה של הית', "מהלך חיי" (The Course of My Life), יצאה לאור ב־1998. בידיעה על מותו שפורסמה בדיילי טלגרף נכתב שבכתיבת ספר זה "היו מעורבים עשרות חוקרים וכותבים במשך שנים רבות".
חייו האישיים > נטייתו המינית

הית' מעולם לא נשא אישה. הוא היה אמור להתחתן עם חברת ילדותו, קיי ראבן, שעל פי המסופר איבדה את סבלנותה ובסופו של דבר נישאה לקצין חיל האוויר המלכותי שהכירה בחופשה ב־1950. בפסקה בת ארבעה משפטים בספר זיכרונותיו טען הית' שהוא היה טרוד מדי בביסוס הקריירה שלו לאחר המלחמה. בריאיון טלוויזיוני עם מייקל קוקרל ב־1998 אמר שהוא שמר את תמונתה של ראבן בדירתו במשך שנים רבות.
בשל העניין הרב שגילה הית' במוזיקה הוא התיידד עם מוזיקאיות רבות, כמו הפסנתרנית מורה לימפני. כאשר כיהן כראש הממשלה, פנה אל לימפני חבר הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית טפטון במיש ואמר: "מורה, טד חייב להתחתן, האם תינשאי לו?" היא השיבה שהייתה מסכימה אילולא הייתה מאוהבת במישהו אחר. מאוחר יותר ציינה שהמחווה האינטימית ביותר שהוא עשה כלפיה הייתה הנחת זרועו סביב כתפיה.
העיתונאי ברנרד לוין כתב באובזרבר שבריטניה הייתה צריכה להמתין עד לעלייתה של החברה המתירנית כדי לקבל ראש ממשלה בתול. על פי אחד הביוגרפים של הית', פיליפ זיגלר, כשהשתתף הית' בסעודות בשלב מאוחר בחייו הוא היה "שוקע בשתיקה קודרת או מתעלם במכוון מהאישה שישבה לצידו ומשוחח עם הגבר הקרוב אליו". אחרים טענו בזמנו שהית' פשוט לא היה איש שיחה באירועים חברתיים.
ג'ון קמפבל, שב־1993 פרסם ביוגרפיה של הית', הקדיש ארבעה עמודים בספרו לדיון על נטייתו המינית. בעוד הוא מודה שהית' נתפס לעיתים בציבוריות כגיי, בעיקר בשל העובדה ש"כיום[...] אמירה כזאת מקובלת על כל רווק", הוא לא מצא שום עדות מבוססת לכך, למעט שמועות חסרות ביסוס. הערה זו נגעה לאזכור של "מקרה מטריד" בראשית מלחמת העולם השנייה בביוגרפיה שפרסם אנדרו רות' ב־1972. קמפבל הגיע בסופו של דבר למסקנה שההיבט המשמעותי ביותר במיניותו של הית' היה ההדחקה המוחלטת שלו אותה.
בריאן קולמן, שהיה חבר אספת לונדון מטעם המפלגה השמרנית, טען ב־2007 שהית', כדי שלא לגרום נזק לקריירה שלו, חדל לקיים יחסי מין הומוסקסואליים בשירותים ציבוריים בשנות החמישים. קולמן אמר שהיה ידוע לכול במפלגה השמרנית כי הית' קיבל אזהרה חמורה מהמשטרה כאשר עבר בדיקות רקע לקראת מינויו כחבר במועצה המלכותית. הביוגרף של הית', פיליפ זיגלר, כתב ב־2010 שקולמן היה מסוגל לספק מידע מועט, אם בכלל, שיתמוך באמירתו זו. זיגלר ציין גם ששום גבר לא טען כי קיים יחסי מין עם הית' ואין שום עדות לנטייתו ההומוסקסואלית כביכול באף מסמך, ושאלו שהכירוהו היטב עמדו על כך שלא הייתה לו נטייה כזאת. הוא החזיק באמונה שהית' היה א־מיני.
לורד ארמסטרונג מאילמינסטר, שהיה ידידו הקרוב של הית' ושימש מזכירו האישי, ציין שהוא מאמין כי הית' היה א־מיני. לדבריו, "מעולם לא היה אפילו רמז למיניות ביחסיו עם גברים, נשים או ילדים". ידידה אחרת של הית' ואשת סודו, שרה מוריסון, לשעבר סגנית מנהיג המפלגה השמרנית, סיפרה שהית' אמר לה בפירוש שהוא א־מיני. צ'ארלס מור, בביוגרפיה הרשמית של מרגרט תאצ'ר, אמר שחבר הפרלמנט ביל דידס האמין כי תאצ'ר "הייתה משוכנעת" שהית' היה גיי, ואילו מור עצמו האמין שאמירתה של תאצ'ר בריאיון שהעניקה ב־1974 על כך שהית' לא הקים משפחה הייתה רמז מכוון לנטייתו המינית, שנועדה לפגוע באמינותו.
חייו האישיים > נטייתו המינית > טענות להתעללות מינית בילדים

באוגוסט 2015 נפתחה חקירה מטעם כמה יחידות במשטרת בריטניה בנוגע לחשדות להתעללות מינית בילדים מצידו של הית'. הוועדה לחקירת תלונות נגד המשטרה בחנה חשדות שהעלה קצין משטרה בכיר לשעבר – שהאשמות פליליות כלפי בעלת בית בושת פיליפינית, מיירה פורד (שהורשעה מאוחר יותר במקרה אחר), על כך שסיפקה נערות קטינות ללקוחות, לא נחקרו במשטרת וילטשייר לאחר שעל פי המסופר היא "איימה לחשוף" את העובדה שהית' היה מעורב במקרים של התעללות בקטינים. השאלה הייתה אם היחידה חקרה כראוי את הטענות שהועלו בשנות התשעים. באותו חודש הכחישה פורד את הטענה שהיה ברשותה מידע כזה או שבו השתמשה כאמור. עורך הדין שייצג אותה באותה תקופה פרסם הצהרה: "מרשתי לשעבר ביקשה ממני להבהיר שבשום שלב היא לא הצהירה שטד הית' היה לקוח שלה ושבשום שלב היא לא איימה לחשוף אותו כלקוח שלה אם החקירה כנגדה תימשך". נציג התביעה בפרשה זו אישר שמכתב בנדון שנשלח למערכת הטיימס לא זכה להתייחסות בשל העובדה ששלושה עדי תביעה סירבו להעיד – לא בשל חשדות כלפי הית'. במאי 2016 דיווח הטיימס שהוועדה לחקירת תלונות נגד המשטרה החליטה כי טענותיו של קצין המשטרה הבכיר לשעבר היו חסרות ביסוס.
עם פתיחת החקירה דווח בדיילי מירור שגבר טען כי ב־1961, כשהיה בן 12, אנס אותו הית' בדירה במייפייר לאחר שהוא ברח מביתו.
החשדות נגד הית' נחקרו כחלק מ"מבצע מידלנד" (Operation Midland) של משטרת המטרופולין של לונדון, שבו היא חקרה טענות היסטוריות על התעללות בילדים ומעשי רצח קשורים. עדותו של אדם ושמו ניק הועברה למשטרה מאתר התחקירים Exaro, לאחר שזה התראיין שם על חשדות להתעללות מינית בילדים בידי מפורסמים בדירה בכיכר דולפין בפימליקו. הית' היה אחד מאותם אישים.
בספטמבר 2015 דיווח הגרדיאן שהקצינים המנהלים את החקירה חלוקים בדעתם אם ניתן להמשיך במבצע מידלנד, שכן לא נמצאו ראיות מסייעות. רשת סקיי ניוז דיווחה שמשטרת ג'רזי חוקרת חשדות כנגד הית' כחלק מחקירה רחבה יותר, ושחקירה דומה התנהלה בה בעת במשטרת וילטשייר. קרן הצדקה על שמו של הית', שמנהלת את המוזאון שפועל בביתו, הודיעה שהיא מקדמת בברכה את החקירה.
בנובמבר 2016 דיווח הגרדיאן שהקרימינולוג הבכיר ריצ'רד הוסקינס ציין כי העדויות נגד הית' שהועלו בחקירתה של משטרת וילטשייר, ובכללן האשמות חסרות בסיס על התעללות פולחנית שטנית, היו "מגוחכות" ו"דמיוניות", והושגו באמצעות הפרקטיקה השנויה במחלוקת של "תרפיית שחזור זיכרון" (recovered-memory therapy). בדצמבר אותה שנה דיווח הגרדיאן ש־15 איש הגישו תלונה על פגיעה מינית מצד הית'. באותו חודש הודיע מפקד משטרת וילטשייר כי החשדות להתעללות פולחנית שטנית "אינם נוגעים לסר אדוארד הית'".
במרץ 2017 סגרה משטרת וילטשייר את תיק החקירה, לאחר שעלותו הגיעה ל־1.5 מיליון ליש"ט במשך שנתיים ולאחר ששום עדות מבוססת לא נמצאה ב־42 עדויות שמסרו ארבעים איש (בהם שלושה שמות שונים שנעשה בהם שימוש לאדם אחד). בספטמבר אותה שנה הוכרז שבחקירה בלתי תלויה על אודות התעללות מינית בילדים תיבדק חקירת המשטרה בעניינו של הית'. המשטרה הודיעה שאילו עדיין היה הית' בחיים, היא הייתה חוקרת אותו באזהרה על שבעה מ־42 החשדות, אך אין להסיק דבר על אשמתו או על חפותו. בדיווח המסכם אישר מפקד משטרת וילטשייר כי "לא נמצאו עדויות מבוססות נוספות" שיתמכו בהאשמות על התעללות פולחנית שטנית.
לקריאה נוספת

John Campbell, Edward Heath: A Biography, London: Jonathan Cape, 1993 (הספר בקטלוג ULI)
Michael McManus, Edward Heath: A Singular Life, Elliott & Thompson, 2016, ISBN 978-1783962648
Mark Garnett, Edward Heath, 1965–70 and 1974–75 in Leaders of the opposition: from Churchill to Cameron, Palgrave Macmillan, 2012, עמ' 80-96
Edward Heath, Edward HeathThe Course of my Life: The Autobiography of Edward Heath, Hodder & Stoughton, 1998, ISBN 978-0340708521
אלפרדו פוני

אלפרדו פוני (באיטלקית: Alfredo Foni;‏ 20 בינואר 1911 – 28 בינואר 1985) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הבלם. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
ביוגרפיה

פוני נולד ב-20 בינואר 1911 באודינה שבאיטליה. תחילה שיחק עבור הקבוצה אודינזה שמעיר הולדתו, וערך את הופעת הבכורה שלו בגיל 16 בלבד, בשנת 1927. לאחר מכן שיחק עבור הקבוצות לאציו ופאדובה. בשנת 1934 נרכש על ידי יובנטוס והחליף שם את בלמה הוותיק וירגיניו רוסטה. פוני שיחק בהגנה לצד פייטרו ראבה, ובזכות מערכת היחסים המאוד טובה ביניהם הם היו לבין צמד הבלמים הטובים ביותר בעולם בתקופתם. פוני זכה עם יובנטוס בליגה האיטלקית בשנת 1935, ופעמיים בגביע בשנים 1938 ו-1942. הוא שיחק בקבוצה במשך כ-13 שנים, שבמהלכן לא פספס אפילו לא משחק אחד במשך שבע עונות רצופות. בסך הכל ערך פוני 226 הופעות בליגה עם יובנטוס, ו-370 בסך עם כל הקבוצות בהן שיחק.
פוני ערך את הופעות הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-3 באוגוסט 1936, נגד ארצות הברית, במהלך המשחקים האולימפיים שנערכו בברלין. באותו טורניר זכה עימה במדליית זהב אולימפית.
במונדיאל 1938 שנערך בצרפת החליף בתפקיד את הבלם ארלדו מונצליו, ושיחק בהגנה לצד חברו מיובנטוס פייטרו ראבה. בסיום הטורניר איטליה זכתה ושמרה על תוארה. פוני נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר. פוני הוא מבין ארבעת השחקנים האיטלקיים היחידים שזכו גם במדליית זהב אולימפית וגם במונדיאל, כאשר גם סרחיו ברטוני, אוגו לוקאטלי ופייטרו ראבה עשו זאת.
לאחר פרישתו מקריירת המשחק פנה פוני לקריירת אימון, ואימן קבוצות מאיטליה ומשווייץ. הוא היה המאמן של נבחרת איטליה בין השנים 1954–1958, אך נכשל עימה כאשר לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות למונדיאל 1958. פוני אימן את אינטר וזכה עימה פעמיים ברצף בליגה האיטלקית בשנים 1953 ו-1954. היה המאמן של נבחרת שווייץ במונדיאל 1966.
פוני נפטר ב-28 בינואר 1985 בלוגאנו שבשווייץ, בגיל 74.
תארים > כשחקן

אליפות איטליה: 1934/35
הגביע האיטלקי (2): 1937/38, 1941/42
מדליית זהב אולימפית: 1936
מונדיאל: 1938
הנבחרת המצטיינת של המונדיאל: 1938
תארים > כמאמן

אליפות איטליה (2): 1952/53, 1953/54
פוני (עומד, באמצע) עם קבוצת יובנטוס בעונת 1940/41
אלכסנדר סבצ'ין

| --- | --- |

אלכסנדר סבצ'ין
 לידה:  17 באוגוסט 1878 אודסה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1858–1883)
 הוצאה להורג:  29 ביולי 1938  (בגיל 59) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  גיא ההריגה בקומונרקה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  בית הספר לתותחנים מיכאילובסקי  האקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1899–1938 (כ־39 שנים)
 דרגה:   גנרל-מאיור  מפקד דיוויזיה
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הים השחור ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן מלחמת העולם הראשונה מלחמת הגבולות היפנית-סובייטית
 עיטורים
 מסדר סנטה אנה, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סנטה אנה, דרגה 4  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
אלכסנדר אנדרייביץ' סבצ'ין (ברוסית: Александр Андреевич Свечин;‏ 17 באוגוסט 1878 – 29 ביולי 1938) היה גנרל-מאיור רוסי אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה ושימש לתקופה קצרה כראש המטה הכללי של הצבא האדום. הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
ביוגרפיה

סבצ'ין נולד באודסה ב-17 באוגוסט 1878. אביו ואחיו היו שניהם גנרלים בצבא הרוסי. הוא למד בבית ספר לצוערים בסנט פטרבורג ולאחר מכן בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי, וב-1899 התגייס לצבא האימפריה הרוסית. ב-1903 הוא סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי. בין 1904–1905 לחם במלחמת רוסיה-יפן כמפקד פלוגה ברגימנט הסיבירי ה-22. לאחר מכן שימש כקצין מטה במפקדת הקורפוס ה-16 ובמפקדת הארמייה המנצ'ורית ה-3.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים הפיני ה-5. לאחר מכן מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7. ב-1916 הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה למפקד דיוויזיית הים השחור. בהמשך מונה לראש מטה הארמייה ה-5. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לבולשביקים, ולפיכך מונה למפקד המחוז הצבאי סמולנסק. אחיו, לעומת זאת, הצטרף לצבא הלבן ולחם כנגד הבולשביקים. ב-2 באוגוסט 1919 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא האדום. באוקטובר של אותה שנה, בעקבות סכסוך עם המפקד העליון יואכים ואצטיס, הוא פוטר מתפקיד הרמטכ"ל והתמנה לתפקיד פרופסור באקדמיית המטה הכללי.
בפברואר 1931, הוא נעצר במהלך טיהור של קצינים לשעבר בצבא הצאר. סבצ'ין נידון לחמש שנות מאסר בגולאגים. גזר הדין לא בוצע, וכבר בפברואר 1932 הוא חזר לשירות. הוא נעצר שוב במהלך הטיהורים הגדולים, והואשם ב"השתתפות בארגון אנטי-מהפכני" ו"אימון טרוריסטים". הוא הוצא להורג ב-29 באוגוסט 1938. שמו טוהר ב-1956.
אלכסנדר סולובצוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בנובמבר 1847 קאזאן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 במרץ 1923 (בגיל 75) מוסקבה, ברה"מ 
 השכלה:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
אלכסנדר סולובצוב (ברוסית: Александр Владимирович Соловцов;‏ 14 בנובמבר 1847, קאזאן, רוסיה – 20 במרץ 1923, מוסקבה). היה שחמטאי רוסי. התפרנס מעבודה בקונסרבטוריון של מוסקבה בו התמנה לפרופסור למוזיקה.
חלק מקום שלישי רביעי עם עמנואל שיפרס בתחרות סנקט פטרבורג 1878/79 בתחרות ניצחו במשותף מיכאיל צ'יגורין ושמעון אלאפין. בתחרות מוסקבה בשנת 1879 חלק מקום ראשון וניצח בתחרות מוסקבה בשנת 1880.
סולובצוב השתתף במספר דו-קרבות: סיים בתיקו 1:1 עם מיכאיל צ'יגורין בשנת 1884, ניצח 7:2 מול רפאל פאלק, הפסיד לצ'יגורין 0:4 בשנת 1892. בשנת 1894 ניצח את ז'ק מיזס. בשנת 1899 ניצח דו-קרב מול בוריס גריגורייב והפך לאלוף מוסקבה הראשון בשחמט.
הערות שוליים

↑  http://storiascacchi.altervista.org/storiascacchi/tornei/1851-99/1879sanpietroburgo.htm
↑  Log in or Subscribe – ChessCafe.com, chesscafe.com
↑  ראו כאן
↑  Match Chigorin!, www.chessgames.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכסנדר הרביעי (אפיפיור)

האפיפיור אלכסנדר הרביעי (בלטינית: Alexander IV; ‏1199 או 1185 – 25 במאי 1261) היה האפיפיור מ-12 בדצמבר 1254 עד מותו בשנת 1261.
ביוגרפיה

נולד בשם רינאלדו די ג'ן או רינאלדו קונטי באנאני (בימינו במחוז רומא), הוא היה, מצד אמו, בן למשפחת דה קונטי די סגני, רוזני סגני, כמו אינוקנטיוס השלישי וגרגוריוס התשיעי. דודו גרגוריוס התשיעי מינה אותו לחשמן המגן של מסדר הפרנציסקנים בשנת 1227, לקמרגלנגו של הכס הקדוש (אנ') מ-1227 עד 1231 ולבישוף אוסטיה בשנת 1231 (או 1232). הוא הפך לדיקן מועצת הקרדינלים בשנת 1244 (או 1240). לאחר מותו של אינוקנטיוס הרביעי בשנת 1254 הוא נבחר לאפיפיור בנאפולי ב-12 בדצמבר 1254.
אלכסנדר הרביעי ירש את אינוקנטיוס כאפוטרופוס של קונרדין, המלך האחרון מבית הוהנשטאופן, שהבטיח לו הגנה; אבל בתוך פחות משלושה שבועות הוא קשר איתו בהתנצלות, והתנגד במרירות לדודו של קונרדן מנפרד. אלכסנדר הרביעי איים על החרם ונגע נגד מפלגת מנפרד ללא השפעה. הוא גם לא הצליח לגייס את מלכי אנגליה ונורווגיה במסע-צלב נגד בית הוהנסטאופן. רומא עצמה הפכה גם לגיבלינית נגד האפיפיור, שנסוג לוויטרבו, שם מת ב-1261. הוא נקבר בקתדרלת ויטרבו, אך קברו נהרס במהלך שיפוצים במהלך המאה ה-16.
תקופתן של אלכסנדר כאפיפיור התמקדה במאמצים לאחד את הנצרות האורתודוקסית המזרחית עם הכנסייה הקתולית, בהקמת האינקוויזיציה בצרפת, במתן טובות הנאה למסדר המנדיקנטים, ובניסיון לארגן מסע צלב נגד הטטרים לאחר הפשיטה השנייה נגד פולין ב-1259.
ב-26 בספטמבר 1255 הקים אלכסנדר הרביעי את מסדר הקדושה קלרה מאסיזי, מייסדת המסדר הדתי לנשים הנקרא "קלרות המסכנות". ב-29 באוקטובר 1255, בבולה האפיפיורית "בנינה אופרטיו", הכריז אלכסנדר על "הידע שלו" על הסטיגמטה המיוחסת לפרנציסקוס מאסיזי.
ב-27 בספטמבר 1258 הכריז אלכסנדר בבולה אפיפיורית, כי "ניחוש או כישוף" לא ייחקר על ידי האינקוויזיטורים של הכנסייה, שהוטל עליהם לחקור כפירה. עבירות של קסמים יש להשאיר לרשויות המקומיות, אלא אם כן היה להן "ידע בכפירה גלויה", אשר כללה "התפללות על מזבחיהם של אלילים, הקרבת קורבנות, התייעצות עם שדים, או ניסיון לעורר תגובות מהם". בתקופה זו בהיסטוריה של הכנסייה, השימוש בקסמים לא נראה ככפירה מטבעו, אלא מושרש באמונות טפלות או באמונות שגויות.
ב-14 במאי 1254, זמן קצר לפני מותו, העניק אינוקנטיוס הרביעי את סיציליה, אחוזה פיאודלית של האפיפיור, לאדמונד, הבן השני של הנרי השלישי, מלך אנגליה. אלכסנדר אישר את המענק ב-9 באפריל 1255, תמורת 2,000 אונקיות של זהב לשנה, שירות של 300 אבירים במשך שלושה חודשים בעת הצורך, וכן 135,541 מרקים לפצות את האפיפיור עבור הכסף שהוא השקיע בניסיון להדיח את מנפרד, מלך סיציליה. ניסיונותיו הכושלים של הנרי לשכנע את נתיניו לשלם את המיסים הנדרשים כדי לעמוד בדרישותיו של אלכסנדר היו אחד הגורמים בסכסוך בין המלך לפרלמנט, שהגיע לשיאו במלחמת הברונים השנייה. ב-12 באפריל 1261, זמן קצר לפני מותו, הוציא אלכסנדר בולה אפיפיורית עבור המלך הנרי, שפטר אותו ואת אצילי הממלכה שלו משבועות שנקבעו בהוראות אוקספורד, שמילאו תפקיד במלחמה.
הערות שוליים

↑  לפי אנציקלופדיה בריטניקה Alexander IV | Crusades, Papal States, Interregnum | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  P. Touron, "Alexandre IV contre Manfred," Le Moyen Âge 69 (1963), pp. 391–99
↑  A. Tomassetti (ed.), Bullarum, Diplomatum et Privilegiorum Sanctorum Romanorum Pontificum Taurensis editio (Turin 1858), pp. 620–624, no. XX.
↑  A. Tomassetti (ed.), Bullarum, Diplomatum et Privilegiorum Sanctorum Romanorum Pontificum Taurensis editio (Turin 1858), pp. 626–627, no. XXII.
↑  KNOX., LITTLE, W. J. (2016). ST. FRANCIS OF ASSISI : his times, life and work. FORGOTTEN Books. p. 317. ISBN 978-1331689393. OCLC 978482977.
↑  1969-, Davies, Owen (2009). Grimoires : a history of magic books. Oxford: Oxford University Press. pp. 43. ISBN 9780199204519. OCLC 244766270.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: numeric names: authors list (link)
↑  A. Tomassetti (ed.), Bullarum, Diplomatum et Privilegiorum Sanctorum Romanorum Pontificum Taurensis editio (Turin 1858), pp. 663–666, no. XLVI.
↑  Bailey, Michael D. (2010). Battling demons : witchcraft, heresy, and reform in the late Middle Ages. Pennsylvania State University Press. p. 35. ISBN 9780271022260. OCLC 652466611.
↑  August Potthast, Regesta pontificum Romanorum II (Berlin 1875), no. 15364. Thomas Rymer, Foedera, Conventiones, Literae et cujuscunque generis Acta Publica inter Reges Angliae et alios... I. 1, edition tertia (Hagae Comitis: apud Joannem Neaulme 1745), p. 181.
↑  Potthast, ii. nos. 15784-5. Rymer I .1, p. 196.
↑  Rymer,Foedera, I.i. 316-18, Simon Lloyd, Edmund Crouchback, Oxford Online Dictionary of National Biography, 2004. Rymer I. 2, pp. 12–13: a letter of King Henry to Cardinal Riccardo Annibaldi de Molaria, Cardinal Deacon of Sant' Angelo.
↑  J. R. Maddicott, The Origins of the English Parliament, 924–1327, Oxford University press, 2010, p. 235
↑  Thomas Rymer, Foedera, Conventiones, Literae et cujuscunque generis Acta Publica inter Reges Angliae et alios... I. 2, edition tertia (Hagae Comitis: apud Joannem Neaulme 1745), pp. 62–63. Harding, Alan. England in the Thirteenth Century. Cambridge University Press. p. 290.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אינוקנטיוס הרביעי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אורבנוס הרביעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378205105171  BNE: XX1168268  BnF: cb10492578h (data)  GND: 100936040  ICCU: SBLV242352  ISNI: 0000 0004 2009 4163  LCCN: nr95035913  VcBA: 495/29070  VIAF: 63995257   WorldCat (עם VIAF): 63995257
אינטגרל אליפטי

אינטגרל אליפטי הוא פונקציה מהצורה:
כאשר  c מספר קבוע,  R היא פונקציה רציונלית של שני משתנים ו- P היא פולינום ממעלה 3 או 4.
אינטגרל אליפטי אינו פונקציה אלמנטרית. פונקציות מסוג זה נקראות אינטגרל אליפטי כי הן הופיעו לראשונה בניסיונות לחשב היקף של אליפסה.
אינטגרלים אליפטיים נחקרו לראשונה על ידי ג'וליו פניאנו (Giulio Fagnano) ולאונרד אוילר בסביבות 1750.
באופן כללי, אינטגרלים בעלי הצורה הזאת אינם ניתנים לביטוי כצירופים של פונקציות אלמנטריות, אך חריגות מן הכלל הזה קורות כאשר ל- P שורשים מרובים, או כאשר  R(x,y) אינה מכילה חזקות אי-זוגיות של  y. אחד המשפטים החשובים בנוגע לחישוב אינטגרלים אליפטיים קובע שכל אינטגרל אליפטי ניתן להביא לצורה שמערבת אינטגרלים של פונקציות רציונליות עם אינטגרלים של אחת משלוש הצורות הקנוניות של לז'נדר (אינטגרלים אליפטיים מהסוג הראשון, השני והשלישי).
מינוח

אינטגרלים אליפטיים לא שלמים הם פונקציות של שני משתנים; לעומת זאת, אינטגרלים אליפטיים שלמים הם פונקציות של משתנה יחיד. המשתנים הללו ניתנים לביטוי במגוון של דרכים שונות אך שקולות (הן מתארות את אותו האינטגרל). רוב הטקסטים נצמדים למינוח הבא:
\alpha  היא הזווית המודולרית.
k=\sin \alpha  הוא המודולוס האליפטי או האקסצנטריות.
m=k^{2}=\sin ^{2}\alpha  נקרא הפרמטר.
כל אחד משלושת הגדלים שהוזכרו לעיל נקבע בהינתן כל אחד מהשניים האחרים.
את המשתנה השני מסמנים לעיתים קרובות באות  \varphi , והוא מכונה האמפליטודה של האינטגרל האליפטי.
מיון אינטגרלים אליפטיים

האינטגרל האליפטי הבלתי שלם מהסוג הראשון  F מוגדר כ:
F(\varphi ,k)=F\left(\varphi \,|\,k^{2}\right)=F(\sin \varphi ;k)=\int _{0}^{\varphi }{\frac {\mathrm {d} \theta }{\sqrt {1-k^{2}\sin ^{2}\theta }}}.
זוהי הצורה הטריגונומטרית של האינטגרל; אם מציבים  t=\sin \theta  ו- x=\sin \varphi  אז מקבלים את צורת יעקובי של האינטגרל:
האינטגרל האליפטי הבלתי שלם מהסוג השני  E בצורתו הטריגונומטרית הוא:
E(\varphi ,k)=E\left(\varphi \,|\,k^{2}\right)=E(\sin \varphi ;k)=\int _{0}^{\varphi }{\sqrt {1-k^{2}\sin ^{2}\theta }}\,\mathrm {d} \theta .
כשמציבים  t=\sin \theta  ו- x=\sin \varphi  מקבלים את צורת יעקובי:
האינטגרל האליפטי הבלתי שלם מהסוג השלישי  \Pi  הוא:
או:
\Pi (n;\varphi \,|\,m)=\int _{0}^{\sin \varphi }{\frac {1}{1-nt^{2}}}{\frac {\mathrm {d} t}{\sqrt {\left(1-mt^{2}\right)\left(1-t^{2}\right)}}}.
כאשר המספר  n נקרא המאפיין ויכול לקבל כל ערך, ללא תלות במשתנים האחרים.
מיון אינטגרלים אליפטיים > אינטגרלים אליפטיים שלמים

כל אחד מהאינטגרלים האליפטיים שהוזכרו מקודם נקראים שלמים כאשר האמפליטודה מקיימת  \varphi ={\frac {\pi }{2}} או  x=1. למשל, האינטגרל האליפטי השלם מהסוג הראשון  K הוא:
גרף של ערך האינטגרל האליפטי השלם  K(k) כפונקציה של  k.
אינטגריטי

ערך זה עוסק במערכות הפעלה בזמן אמת.. אם התכוונתם לכנות, אמיתות - מושג בתחום האתיקה, ראו .
| --- | --- |
 מפתח:  גרין הילס 
 פלטפורמות:  ARM 
 אתר אינטרנט:  http://www.ghs.com/products/rtos/integrity.html 
 
אינטגריטי (באנגלית: INTEGRITY) ואינטגריטי-178B הן מערכות הפעלה זמן אמת (RTOS) המיוצרות ומשווקות על ידי חברת גרין הילס.
אינטגריטי

אינטגריטי מוסמכת POSIX ומיועדת לשימוש במערכות משובצות 32 סיביות או 64 סיביות. ארכיטקטורות מחשבים נתמכות כוללות וריאנטים של: ARM, Blackfin, ColdFire, MIPS, PowerPC, XScale ו-x86. כמו כן אינטגריטי נתמך על ידי ספריות SSL/TLS פופולריות כגון wolfSSL.
אינטגריטי-178B

אינטגריטי-178B היא גרסה תואמת התקן התעופתי DO-178, של אינטגריטי. משתמשים בה בכמה מטוסי צבא כמו ה-B-2 -16, F-22 ו-F-35, וכלי הטיס המסחרי איירבוס A380. תכנון הליבה שלה מבטיח זמני מחשוב מוגבלים על ידי ביטול תכונות כגון הקצאת זיכרון דינמית.
יכולות הביקורת והנדסת האבטחה אפשרו לה להשיג את דירוג הערכת הבטחת הערכה (EAL) ברמה 6, על ידי הסוכנות לביטחון לאומי (NSA). אולם יש לציין כי הערכת האבטחה (TOE) של ארכיטקטורת היעד של לא כוללת רכיבים כמו מערכת קבצים ותקשורת, ומתמקדת כמעט אך ורק בליבה. מערכות הפעלה אחרות, כגון Windows, MacOS או Linux, אף שהן מוערכות ברמות אבטחה נמוכות יותר, כוללות בדרך כלל יכולות אלה בתוך ה-TOE שלהן.
ארכיטקטורות מעבדים נתמכות

חבילת התמיכה בארכיטקטורה (ASP) של אינטגריטי מספקת תמיכה למשפחות מעבדים רבות:
PowerPC/Power ISA
AMD ו Intel: x86
ARM Holdings: ARM
MIPS
הערות שוליים

↑  "i.MX6 CAAM with Integrity OS - wolfSSL" (באנגלית אמריקאית). 2018-10-26. נבדק ב-2019-02-14.
↑  "Board or bored? Lockheed Martin gets into the COTS hardware biz". VITA Technologies Magazine. 10 בדצמבר 2010. נבדק ב-9 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Kelly Jackson Higgins (2008-11-18). "Secure OS Gets Highest NSA Rating, Goes Commercial". Dark Reading. נבדק ב-2013-12-01.
↑  "Integrity-178B Separation Kernel Security Target" (PDF). SAIC. 2011-01-31. נבדק ב-2011-03-22.
אלמה וייך חושן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בספטמבר 1965 (בת 59) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר אליאנס תל אביב  סמינר הקיבוצים 
 
אלמה וייך חושן (נולדה ב-5 בספטמבר 1965) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה

וייך חושן נולדה ב-1965, גדלה בתל אביב ולמדה בתיכון אליאנס. במשך שנים עסקה בעריכת דין ושימשה כיועצת משפטית לחברות הכבלים.
בשנת 2001 החליטה לשנות את חייה ונרשמה ללימודי בימוי והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים. מאז היא כותבת, מביימת ומפיקה את יצירות התיאטרון שלה, וכן מורה לדרמה ורכזת מגמת תיאטרון בתיכון בן-צבי בקריית אונו.
ב-2011 ראה אור רומן הביכורים שלה, כף רגלו של הסוס, בהוצאת זמורה ביתן.