stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיפריטי
היסטוריה > במהלך מלחמת סהרה המערבית

טיפריטי הייתה המרכז למספר קרבות במהלך מלחמת סהרה המערבית (1975–1991) ושימשה כבסיס צבאי ומעוז לשני הצדדים בנקודות שונות של המלחמה. היא שימשה גם כמקום עצירה לפליטים סהרהיים בדרכם לטינדוף (אלג'יריה) בשלב הפלישה (1975–1976). חלק מהמקורות טוענים כי בינואר 1976 היו 15,000 פליטים סהרהיים ברחבי העיר.
העיירה נכבשה לזמן קצר על ידי צבא מרוקו בפברואר 1976, אך חודשיים לאחר מכן הוא נסוג, והיא נכבשה מחדש על ידי חזית פוליסריו במרץ 1977. בקיץ 1977, כוחות מרוקו שלטו שוב בעיירה, הפעם במשך כמעט שנתיים. במרץ 1979, ולאחר קרב טיפריטי, נכבשה העיירה על ידי חיילי פוליסריו.
במהלך שנות ה-80 נבנתה חומת מרוקו מצפון לטיפריטי, והשטח סביב העיירה היה ממוקש בכבדות. הסיכון הגדול ביותר היה ממזרח לחומה, במיוחד באזורים של מהיירס, טיפריטי וביר להלו, שבהם הצבא המלכותי המרוקאי (RMA) ערך פעולות התקפיות בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1991. התוצאה המסוכנת הייתה, בין היתר, פצצות מצרר מפוזרות, שעדיין קיימות באזורים אלו.
באוגוסט 1991, שבועות לפני ההכרזה על הפסקת האש, חיל האוויר המלכותי המרוקאי הפציץ שוב ושוב את טיפריטי, הרס את המבנים והבארות, וכן הרג עשרות אזרחים.
תשתית

בתי חולים ומבנים מנהליים נבנו כאן בין השנים 1989 ל-1991 על ידי סוכנויות סיוע זרות כהכנה לחזרת פליטי סהרה לסהרה המערבית, מתוך מטרה שיתקיים משאל עם בתמיכת האו"ם על עצמאות או השתלבות במרוקו. תשתיות רבות הושמדו על ידי חיל האוויר המלכותי המרוקאי באוגוסט 1991, ימים ספורים לפני ההכרזה על הפסקת האש.
כיום מסלול אווירי של האו"ם ובסיס לכוחות שמירת השלום של MINURSO נמצאים קרוב לטיפריטי.
באפריל 1999 נחנך בית החולים נווארה. הוא נבנה בשיתוף פעולה של אגודות סולידריות מהקהילה האוטונומית הספרדית נווארה. בינואר 2001 פונו המטופלים והציוד של בית החולים, בגלל האיום בחידוש המלחמה. לבסוף, בפברואר 2006, בית החולים נפתח מחדש.
ב-21 במאי 2005, ובמהלך חגיגות יום השנה ה-32 להקמת חזית פוליסריו, הציב מוחמד עבדאלעזיז (נשיא ה-SADR ) את הלבנה הראשונה של הבניין שיארח את הפרלמנט הסהראווי, המועצה הלאומית של סהראווי וכן את האבן הראשונה של רובע "שכונת סולידריות".
ב-27 בפברואר 2007 (יום השנה ה-31 להכרזה על הרפובליקה הערבית הדמוקרטית של סהרה) נחנך רובע של 150 בתים בשם שכונת סולידריות על ידי נשיא SADR, מוחמד עבדלעזיז. הוא נבנה בעזרת המחוזות האנדלוסיים של סביליה ומלאגה בספרד. ב-21 בדצמבר 2007, חנך עבדלעזיז מסגד, במסגרת שיקום ויישוב האזור החופשי.
ב-29 בפברואר 2008, השיק עבדאלעזיז את העבודות לבניית בניין עיריית טיפריטי, סכר קטן לספק לאוכלוסייה המקומית מים ואבן הפינה של מתחם ספורט, במימון דרום אפריקה.
ב-20 ביולי 2009 ביקר סאלק באבא (שר השיקום והעיור של SADR) בטיפריטי כדי להעריך את העבודות של שכונות "תדמון" ו"סלאם" וכן של הקמת מתקן זעיר להתפלה. ב-30 באוקטובר 2009, חנך עבד אלקאדר טאלב עומר (ראש ממשלת ה-SADR) רובע חדש של 20 בתים.
פוליטיקה

באוקטובר 2003, חזית פוליסריו קיימה כאן את הקונגרס העממי הכללי ה-11 שלה, בו היא בחרה פקידים למזכירות הלאומית המבצעת שלה, לפרלמנט הגולה של המועצה הלאומית של סהרה, וכן בחרה מחדש (ב־92% מהקולות) את מוחמד עבדאלעזיז כמזכיר הכללי, תפקיד אותו מבצע מ־1976.
בדצמבר 2007, בנוכחות 250 נציגים בינלאומיים, נערך שוב הקונגרס העממי הכללי ה-12 של פוליסריו בטיפריטי. עבדאלעזיז נבחר שוב (ב־85% מהקולות), אף על פי שהציע להסדיר את החלופה בהנהגת חזית פוליסריו. כמו כן, נבחרו חברי המזכירות הארצית.
בין 2010 ל-2012, לאראבס סעיד ג'ומאני (שר לשעבר של ה-SADR) היה ראש העיר הראשון של טיפריטי. הוא הוחלף ב-2012 על ידי מוחמד סאלם דאיה.
תרבות

בפברואר 2009 אירחה העיר את "הוועידה הבינלאומית לעיור ושיקום אזורים משוחררים".
המשתתפים חתמו על "הצהרת טיפריטי", עם שלוש מטרות עיקריות:
בנייה מחדש ושיקום של השטחים המשוחררים של סהרה המערבית.
שימור השפה הספרדית, באמצעות הקמת "האקדמיה הסהרה לשפה הספרדית".
קידום הקמת "אוניברסיטת טיפרטי".
תרבות > פסטיבלים

מאז 2007, טיפרטי היא המארחת של "ARTifariti", מפגש בינלאומי שנתי של אמנים מכמה מדינות. יצירות האמנות נבנות בעיירה ונשארות בה, במוזיאון של טיפריטי או בשטחים החיצוניים. ב-27 בפברואר 2011 אירחה טיפאריטי את יום השנה ה-35 להכרזה על הרפובליקה הערבית הדמוקרטית הסהרה.
תרבות > פארק ארכאולוגי

30 קילומטרים בערך ממזרח לטיפריטי נמצא הפארק הארכאולוגי ארקייז. אתר ארכאולוגי זה, היחיד באזור, מכיל מוצגים מעניינים מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת או האפיפלאוליתית, קברי תלים ויותר ממאה מערות עם ציורי סלע.
תרבות > אוניברסיטת טיפריטי

ב-9 בפברואר 2013, שירות העיתונות של סהרה הודיע כי מוחמד עבדאלעזיז פרסם ב-23 בדצמבר 2012 צו נשיאותי הקובע כי תוקם האוניברסיטה הסהרהית הראשונה, "אוניברסיטת טיפריטי". נשיא ה-SADR מינה את ח'תוארי אמודי עבדאללהי לראש המוסד החינוכי החדש.
ספורט

מאז 2009, טיפריטי הוא קו הסיום של "מרוץ אופני סהרה", מסלול באורך 300 קילומטרים במקביל לחומת מרוקו, שמתחילה בווילאייט של אל עיון, במחנות הפליטים הסהרהיים.
גלריה

הנוף בטיפריטי
מטוסי תקיפה F-1 מיראז' מרוקאים שהופלו על ידי כוחות SPLA במהלך מלחמת סהרה המערבית
חיילי SPLA מתאספים בטיפריטי במהלך יום השנה ה-32 לחזית פוליסריו (21 במאי 2005)
ילדים סהראווים ממחנות הפליטים הסהראווים בטיפריטי, במהלך "אוניברסיטת הקיץ" (17 באוגוסט 2009)
יוג'ניו מוראלס אג'צ'ינו (מימין, חוקר טבע ספרדי) ועוזרו, במהלך משלחת ניטור על ארבה המדבר. טיפריטי, מאי 1942
שלט הזהרה מפני מוקשים המזהיר שסהרה המערבית היא אחד המקומות עם הנוכחות הרבה ביותר בעולם של מוקשים ו-UXOs. טיפריטי, 13 באוגוסט 2011
הכניסה לבית החולים נווארה
עשירון

עשירון הוא מונח מתחום הסטטיסטיקה התיאורית, המתייחס לנקודת החתך שמעליה ומתחתיה נמצא מספר שלם של עשיריות מתוך האוכלוסייה, או לקבוצת הערכים שבין שני עשירונים רצופים. העשירון ה-k הוא הנקודה שמעליה נמצאים k עשיריות מהאוכלוסייה. למשל, "העשירון העליון" הוא הקבוצה של עשירית ממשקי הבית, שהכנסתם היא הגבוהה ביותר, ואילו העשירון התחתון הוא הקבוצה של עשירית ממשקי הבית שהכנסתם היא הנמוכה ביותר.
דוגמה חישובית: ברשימה 1, 1, 1, 3, 4, 5, 5, 5, 6, 6, 8, 8, 8, 8, 8, 8, 9, 11, 15, 30 ישנם עשרים ערכים. העשירון העליון כולל את שני הערכים הגבוהים ביותר ברשימה זו, דהיינו 15 ו-30; כל ערך בין 11 ל-15 עשוי לשמש כנקודת חתך בדוגמה זו.
מרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית

הדרדנוט הברזילאי "מינאס ז'ראיס" מהסדרה בעלת אותו השם במהלך תרגול ירי. במהלך תרגול זה נראה ירי של כל התותחים הפעילים, המהווה את מטח הדופן הגדול ביותר שאי פעם נורה מתוך אוניית מלחמה.
מבט מחזית אוניית המלחמה 'מינאס ז'ראיס'.
בעשור הראשון של המאה ה-20 החל מרוץ חימוש ימי בין ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה - שלוש הארצות העשירות והחזקות ביותר באמריקה הדרומית - כאשר ברזיל הזמינה מחברה בריטית שלוש אוניות מערכה מסוג דרדנוט. נכון לאותה העת היו הדרדנוט לחוד החנית של פיתוח הציים ברחבי העולם והן עלו בעשרות מונים ביכולותיהם המבצעיות על אוניות מערכה קודמות.
בתחילת המאה ה-20, הצי הברזילאי היה חלש ומוזנח לעומת מקביליו הצי הארגנטינאי והצי הצ'ילאני. הפרש זה התבטא באיכות ובכמות כלי השיט הפעילים הכוללת. ב-1904, הקונגרס הלאומי של ברזיל הצביע בעד העברת תקציב רחב היקף להביא לסיום ההפרש הקיים. תומכי מדיניות זאת טענו בעיקר כי מהלך שכזה יתרום לחיזוק יוקרתה ומעמדה הבינלאומי של ברזיל. על אף העובדה שמספר ספינות הוזמנו בידי ברזיל בין 1904 ל-1906, כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי באותה השנה שינה את פני המערכה הימית ברחבי העולם. ממשלת ברזיל ביטלה עסקאות קודמות וריכזה את ההשקעות שלה בהזמנת שלוש אוניות המערכה מסדרת מינאס ז'ראיס מסוג דרדנוט מיצרן אוניות בריטי. עקב החשיבות הימית של הדרדנוט, קנייתם בידי ברזיל הובילה להתעניינות בינלאומית.
כאשר הגיעה השעה לתחילת בניית הדרדנוט השלישי של הצי הברזילאי מסדרת מינאס ז'ראיס, ההשקעה פגשה בקשיים חריפים: שפל כלכלי ומרד מלחים שכונה "מרד השוט" ב-1910. קשיים אלו, כמו גם עיקובים בבנייה שנוצרו עקב שינויים תכופים בעיצוב האונייה הובילו לשיקול מחודש של ההשקעות. לנוכח הקריסה הכלכלית של ספקות הייצוא הראשיות מברזיל, ולנוכח האפשרות שהאונייה תתגמד לעומת הפיתוח של סופר דרדנוטים, הוביל למכירת האונייה הלא שלמה לידי הצי העות'מאני ב-1914. במקביל לכך, לנוכח ההתעצמות הימית של ברזיל, ביטלו ארגנטינה וצ'ילה אמנה למניעת הרחבת הציים והזמינו מצידם אוניות מערכה מסוג דרדנוט גם כן: אוניות המערכה מסדרת ריבדאביה בעבור הצי הארגנטינאי ב-1910 ואוניות המערכה מסדרת אלמיראנטה-לאטורה בעבור הצי הצ'ילאני ב-1911. כל אחד מן הצדדים ניסה להקדים את שני היריבים האחרים באיכות הפיתוח, אם כי הספינות הארגנטינאיות היו שנויות במחלוקת במיוחד, והתמודדו עם התנגדות פוליטית מבית כמו גם זעם מתכנני הספינות מהתהליך הרב-סבבי שבו נעזרה ארגנטינה לבחירת העיצוב של הספינות החדשות עבור הצי שלה.
מלחמת העולם הראשונה בלמה בפועל את מרוץ החימוש הימי של ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה, שכן לפתע מצאו עצמן שלוש הארצות ללא האפשרות להזמין אוניות חדשות ממפתחים אשר מעבר לים. המלחמה עצרה את פיתוח הרישאלו, הסופר דרדנוט הברזילאי, עוד כשהייתה בשלבי שרטוט. שני דרדנוט של הצי הצ'ילאני נמכרו לבריטים לתקופת המלחמה, ואחד מהם נקנה מחדש בידי צ'ילה מאוחר יותר. מכיוון שאוניות הדרדנוט שפותחו בעבור ארגנטינה פותחו בארצות הברית - שהייתה למדינה נייטרלית בתחילת המלחמה - הם נכנסו לשירות הצי הארגנטינאי על כל מקרה ב-1915. לאחר המלחמה, שאיפות חימוש ימי מחודש מטעמן של ברזיל וצ'ילה קראו לבניית סוג חדש של דרדנוט, אך שאיפות אלו מעולם לא התממשו.
רקע: יריבויות, מרידות ושווקים > מרוץ החימוש הימי הארגנטינאי - צ'ילאני

מחלוקת על תביעות טריטוריאליות סותרות של ארגנטינה וצ'ילה בדבר הריבונות על חבל פטגוניה, האזור הדרומי ביותר באמריקה הדרומית, החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19. כששתי האומות כמעט יצאו למלחמה עליה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, הוזמנו שלוש אוניות מלחמה חדשות גדולות על ידי שתי האומות: הצ'יליאנים רכשו את הסיירת המוגנת הראשונה בעולם, 'אסמראלדה' (Esmeralda), והארגנטינאים רכשו את אוניית הסוללה המרכזית עטוית השריון "אלמיראנט בראון' (Almirante Brown) והסיירת המוגנת פטגוניה (אנ').
עשור לאחר מכן, ממשלת צ'ילה הגדילה משמעותית את תקציב חיל הים שלה והזמינה את ספינת הקרב 'קפיטן פראט' (Capitán Prat), שתי סיירות מוגנות ושתי סירות טורפדו. אוניות אלו התווספו לשתי אוניות סוללות מרכזיות והסיירת המוגנת 'אסמראלדה'. רכישות ימיות אלו היו סיבה מרכזית לדאגה עבור ממשלת ארגנטינה, שעדיין היו לה תביעות חופפות לאלו של צ'ילה על נחלות בפטגוניה וזה עתה צפתה בצ'יליאנים מנצחים את פרו ובוליביה באופן מכריע במלחמת האוקיינוס השקט. יתר על כן, בעוד שלארגנטינה היו יותר ספינות מלחמה מאשר הצ'יליאנים, כלי השיט שלהם היו קטנים יותר והצוותים שלהם פחות מנוסים מהצ'יליאנים שהשיגו ניסיון בקרב.
מול אתגרים אלה, ממשלת ארגנטינה פעלה במהירות להזמין שתי אוניות מערכה. בכך החל מרוץ חימוש ימי בין שתי המדינות שנמשך עד שנות ה-90 של המאה ה-19, ושרד אפילו את מלחמת האזרחים בצ'ילה ב-1891 שרוששה את קופת האוצר של המדינה. שתי המדינות ביצעו הזמנות של סיירות ממעצמות ימיות אירופאיות במהלך השנים הבאות, כאשר כל הזמנה כוללת גידול בהוצאות ביחס לקודמת; המירוץ הסלים באמצע העשור כאשר שתי המדינות במקום החלו להזמין סיירות משוריינות חזקות. על אף שהמתחים התקררו לזמן קצר החל ב-1898 עם הבוררות האמריקאית המוצלחת של מחלוקת גבול בצפון אזור פונה דה אטקמה (אנ') והגשת המחלוקת בפטגוניה לבוררות בריטית. עם זאת, הדטאנט הנ"ל התמוסס רק שלוש שנים מאוחר יותר כאשר הצי הארגנטינאי קנה שתי סיירות משוריינות מאיטליה והצי הצ'יליאני הזמין שתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט ממספנות בריטיות. הארגנטינאים הגיבו בחתימה על הצהרות המביעות כוונה לקניית שתי ספינות קרב גדולות יותר.
המחלוקת הגוברת הטרידה את ממשלת בריטניה, שכן סכסוך מזוין ישבש את האינטרסים המסחריים הנרחבים שלה באזור. הבריטים תיווכו במשא ומתן בין ארגנטינה לצ'ילה, וההסכמים של מאי (אנ') נחתמו ב-28 במאי 1902. ההסכם השלישי בסדרה הגביל את החימוש הימי של שתי המדינות; על שניהם נאסר לרכוש אוניות מלחמה נוספות למשך חמש שנים מבלי לתת הודעה מוקדמת של שמונה עשר חודשים טרם הרכישה. אוניות המלחמה שהוזמנו ב-1901 נמכרו: מתוך הרכישות של צ'ילה אונייה אחת נרכשה בידי הצי המלכותי הבריטי והשנייה בידי הצי הקיסרי היפני; תוכניות עבור ספינות הקרב הגדולות יותר של ארגנטינה בוטלו. בנוסף, 'קפיטן פראט' הצ'ילאנית ושתי סיירות משוריינות ארגנטינאיות פורקו מעיקר נשקם למעט הסוללות הראשיות שלהם, שכן לא היה מנוף בארגנטינה שהיה מסוגל לסלק את צריחי התותחים של הסיירות.
רקע: יריבויות, מרידות ושווקים > ברזיל: מקיסרות לרפובליקה

בעקבות הפיכה צבאית ב-1889, שהפילה את הקיסרות הברזילאית והעלתה במקומה את הרפובליקה הברזילאית הראשונה, חלקים גדולים מהצי של ברזיל נטלו נשק נגד הממשלה החדשה ויצאו בסדרת מרידות ב-1891 ובין השנים 1893–1894. בנוסף לכך הצבא נגרר ללוחמת שחיקה במלחמת אזרחים שאירעה בצפון-מזרח המדינה וכונתה מלחמת קאנודוס. האופוזיציה של חיל הים לממשלה עלתה לו ביוקר. למרות ההרחבות של תקציב הצי בארגנטינה ובצ'ילה והטכנולוגיה הימית המתקדמת במהירות של העידן, בשנת 1896 היו לצי הברזילאי רק ארבעים וחמישה אחוזים מכוח האדם הנדרש לתפעול המלא שלו. יתרה מכך, עד סוף המאה ספינות השריון המודרניות היחידות שלו היו שתי אוניות קטנות להגנת החופים. עם הגנות רעועות כל כך, הביע ז'וזה מריה דה סילבה פאראנוס, הברון של ריו ברנקו ושר החוץ של ברזיל חשש כי הדבר היחיד שנותר מגן על גבולותיה של ברזיל זה היוקרה ההיסטורית מימי הקיסרות.
עם תחילת המאה העשרים, הגדלת הביקוש העולמי לקפה וגומי הובילה לכלכלת הקפה של ברזיל ולתנופת תעשיית הגומי. הרווחים שהתקבלו העניקו לפוליטיקאים פיניירו מאשאדו מריו גראנדה דו סול והברון ריו ברנקו את ההזדמנות לבנות צי חזק כדי להשיג את מטרתם להביא את ברזיל למעמד של מעצמה בינלאומית. הקונגרס הלאומי של ברזיל העביר תוכנית רכישה ימית גדולה ב-14 בדצמבר 1904, אך הצי חילק את עצמו לשני פלגים על אילו ספינות יש לרכוש. האחד, שנתמך על ידי חברת החימוש הבריטית ארמסטרונג ויטוורת' (שבסופו של דבר קיבלה את הצו), העדיפה צי המרוכז סביב מספר קטן של אוניות מלחמה גדולות. השני, שנתמך על ידי ריו ברנקו, העדיף צי גדול יותר המורכב מאוניות מלחמה קטנות יותר.
בתחילה, סיעת אוניות המלחמה הקטנות יותר ניצחה. לאחר שחוק מס. 1,452 הועבר ב-30 בדצמבר 1905, זה אישר תקציב של 4,214,550 ליש"ט (בערך מודרני, 1,685,820 ליש"ט בערך של 1906) לבניית אוניות מלחמה חדשות, שלוש ספינות קרב קטנות, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות, שתים עשרה ספינות טורפדו, שלוש צוללות ואוניית פחם. אף על פי שממשלת ברזיל חיסלה מאוחר יותר את רכישת הסיירות המשוריינות ממניעים כספיים, שר הצי, אדמירל ז'וליו סזאר דה נורוניה, חתם על חוזה עם ארמסטרונג ויטוורת' על ספינות הקרב המתוכננות ב-23 ביולי 1906. הרכישה נתמכה על ידי נשיא ברזיל הנכנס אפונסו פנה, שאמר לקונגרס הלאומי של ברזיל בנובמבר 1906 שהספינות נחוצות כדי להחליף את כלי השיט המיושנים המרכיבים את הצי הנוכחי. ההתיישנות של הצי הומחשה לאחר שספינת קרב התפוצצה במפתיע עקב תקלה מוקדם יותר באותה שנה.
אף על פי שההזמנות הגיעו לחברה בריטית, שגריר בריטניה בברזיל התנגד להתרחבות הימית המתוכננת בשל עלותה הגדולה והשפעתה השלילית על היחסים בין ברזיל לארגנטינה. הוא ראה בה "התגלמות של יוהרה לאומית, בשילוב עם מניעים אישיים בעלי אופי ממוני". גם שגריר ארצות הברית בברזיל התבטא נגד הרכישה והזהיר את משרד החוץ שלו מפני ערעור היציבות האזורית שעלול להתרחש אם המצב יהפוך למירוץ חימוש ימי מלא. ממשלת ארצות הברית ניסתה להכריח באופן דיפלומטי את הברזילאים לבטל את הרכישה, אך ניסיונות אלה נדחו; הברון ריו ברנקו העיר שהיענות לדרישות האמריקאיות תהפוך את ברזיל לחסרת אונים כמו קובה, שהחוקה החדשה שלה אפשרה לממשלה האמריקאית להתערב בענייני הפנים שלה.
תגובת-הנגד: ארגנטינה וצ'ילה > ציים נוספים: פרו, אורוגוואי, אקוודור וונצואלה

ציים אחרים של מדינות אמריקה הדרומית, בעלי משאבים מוגבלים ומומחיות מועטה בהפעלת אוניות מלחמה גדולות, לא היו במצב להגיב. הצי הפרואני, הרביעי בגודלו ביבשת, הושמד במהלך המערכה הימית של מלחמת האוקיינוס השקט נגד צ'ילה (1879–1883). לממשלת פרו נדרשו יותר מעשרים שנה להזמין אוניות מלחמה חדשות - סדרת 'אלמירנטה פראו' וסדרת 'קורונל בולוגנאסי', סיירות תצפית שנרכשו ב-1906 וב-1907. אלו תוגברו על ידי שתי צוללות ומשחתת שהוזמנה מצרפת. אלמירנטה גראו נועדה להיות ספינת הדגל של הצי רק עד לרכישת ספינת מלחמה חזקה יותר; יחד עם קורונל בולונזי, הם היו אמורים להיות "החלוצים" של הצי המודרני. גורמים בעיתונות העלו הערכה ב-1905 שצי מודרני זה יורכב משלוש אוניות פרה-דרדנוט, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות ומספר אוניות מלחמה קטנות יותר.
אף אחת מהתוכניות הללו לא יצאה אל הפועל. ההתרחבות הגדולה ביותר הגיעה ב-1912, כאשר עבור הצי הפרואני נחתם הסכם לרכוש סיירת משוריינת צרפתית מיושנת תמורת שלושה מיליון פרנק. ממשלת פרו שילמה אחד מתוך שלושה תשלומים מתוכננים, אך הרכישה ספגה ביקורת מבית על כך שלא הצליחה לשנות שום מאזן כוחות מול צ'ילה. כאשר נפלה רכישת סיירת פוטנציאלית לידי אקוודור, הפרואנים הפסיקו לשלם עבור הרכישה, והסיירת הוסבה מאוחר יותר לספינת סוחר ונגרטה ב-1923. ציים נוספים של מדינות אמריקה הדרומית הוסיפו גם ספינות קטנות יותר לכוחות הצי שלהם באותה תקופה. הצי האורוגוואי רכש את הסיירת המוגנת 'מונטווידאו' ב-1908 וסיירת תותחים וטורפדו במשקל 1,422 טון שנקראה 'אורוגוואי' בשנת 1910. צי ונצואלה רכש סיירת משוריינת 'שרסיקאל סוקרה', מארצות הברית ב-1912. צי אקוודור רכש את 'בוליבר המושיע', סיירת תותחים טורפדו, מצ'ילה, ב-1907, ביחד עם שתי אוניות קיטור קטנות; וספינת משמר חופים קטנה אחת.
תוצאות: בנייה ופיתוח

הספינה המובילה של ברזיל, מינאס ז'ראיס, הושלמה על ידי חברת ארמסטרונג ב-17 באפריל 1907, בעוד אחותה סאו פאולו הושלמה אחריה ב-30 באפריל בידי חברת ויקרס. השלמת הגוף החלקי הדרוש להשקת מינאס ז'ראיס נדחה בעקבות שביתה של חמישה חודשים עד ל-10 בספטמבר 1908. סאו פאולו הושקה בעקבות כך ב-19 באפריל 1909. לאחר התאמה, התקופה שלאחר השקת אוניית מלחמה שבה היא מושלמת, מינאס ז'ראיס עברה ניסויים מרובים של לבדיקת המהירות, הסיבולת, היעילות והנשק של הספינה בספטמבר, כולל מה שהיה באותה תקופה מטח הדופן הכבד ביותר שנורה אי פעם. מינאס ז'ראיס הושלמה ונמסרה לברזיל ב-5 בינואר 1910. הניסויים הוכיחו שהפיצוץ מהצריחים העליונים של התותחים לא יפגע באנשי הצוות בצריחים התחתונים. הספינה עצמה הצליחה להגיע ל-39.692 קמ"ש על כוח סוס (ihp) של 27,212. סאו פאולו עקבה אחרי מינאס ז'ראיס ביולי, לאחר ניסויים משלה בסוף מאי, שם הספינה הגיעה ל-40.046 קמ"ש ב-28,645 כוחות סוס.
'ריבדאביה' של ארגנטינה נבנתה על ידי חברת Fore River Ship and Engine Company במספנה שלה במסצ'וסטס. כפי שהתבקש בחוזה הסופי, 'מורנו' קיבל קבלנות משנה לתאגיד בניית ספינות ניו יורק של ניו ג'רזי. הפלדה לספינות סופקה ברובה על ידי חברת הפלדה 'בית לחם סטיל' של פנסילבניה. 'ריבדאביה' הושקה ב-25 במאי 1910 - מאה שנים לאחר הקמת ממשלת ארגנטינה העצמאית הראשונה, ה-חונטה הראשונה (ראו מלחמת העצמאות של ארגנטינה) - והושקה ב-26 באוגוסט 1911. 'מורנו' הונחה ב-10 ביולי 1910 והושקה ב-23 בספטמבר 1911. הבנייה של שתי הספינות ארכה זמן רב מהרגיל, והיו עיכובים נוספים במהלך הניסויים הימיים שלהן כאשר אחת הטורבינות של 'ריבדאביה' נפגעה ואחת מהטורבינות של 'מורנו' לא תפקדה. השתיים הושלמו רשמית רק בדצמבר 1914 ופברואר 1915. אפילו יציאת 'מורנו' לדרכה לארגנטינה עמדה בסימן תקלות, שכן הספינה התנגשה והטביעה ארבה ועלתה על שרטון פעמיים.
אלמיראנטה-לאטורה של צ'ילה הושקה ב-27 בנובמבר 1913. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה, הופסקה העבודה על אלמיראנטה לאטורה באוגוסט 1914, והיא נרכשה רשמית ב-9 בספטמבר לאחר שהקבינט הבריטי המליץ על כך ארבעה ימים קודם לכן. אלמיראנטה-לאטורה לא הוגדלה בכוונה כמו הדרדנוט שבנו מספנות בריטיות עבור הצי העות'מאני וחיל הים הברזילאי, כתוצאה ממעמד "נייטרלי ידידותי" של צ'ילה עם הממלכה המאוחדת. הבריטים היו צריכים לשמור על מערכת יחסים זו בשל תלותם ביבוא חנקתי צ'יליאני, שהיה חיוני לתעשיית החימוש הבריטית. הספינה הצ'יליאנית - כלי השיט הגדול ביותר שנבנה על ידי ארמסטרונג עד אז - הושלמה ב-30 בספטמבר 1915, נרכשה בידי הבריטים מהצ'ילאנים והוכנסה לשירות הצי המלכותי הבריטי ב-15 באוקטובר ושירתה בו במהלך המלחמה. העבודה על ספינת הקרב האחרת, אלמיראנטה-קוקרן, הופסקה לאחר פרוץ המלחמה. הבריטים רכשו את הדרדנוט הלא שלם מידי הצ'ילאנים ב-28 בפברואר 1918 להסבה לנושאת מטוסים, שכן אלמיראנטה קוקרן היה גוף הספינה הגדול והמהיר היחיד שהיה זמין באופן מיידי ויכול לעבור המרה לכדי נושאת מטוסים ללא בנייה מחדש משמעותית. עדיפות נמוכה ומריבות עם עובדי המספנה האטו את השלמת הספינה; הוא הושק לשירות הצי המלכותי בתור 'איגל' ב-1924.
המהלך השני: רכישה ברזילאית נוספת > הסופר–דרדנוט "רישאלו"

לאחר מכירת 'ריו דה ז'ניירו', ממשלת ברזיל ביקשה מארמסטרונג וחברת ויקרס להכין עיצובים לאוניית מלחמה חדשה, מהלך שנתמך נחרצות על ידי ליגת הצי של ברזיל. חברת ארמסטרונג הסכימה לבנות את האונייה ללא תשלומים נוספים מברזיל. הם השיבו עם לפחות 14 עיצובים, שישה מוויקרס (מדצמבר 1913 עד מרץ 1914) ושמונה מארמסטרונג (בפברואר 1914). העיצובים של ויקרס השתנו בין שמונה לעשרה רובי 15 אינץ' ושמונה תותחי 16 אינץ', עם מהירויות בין 22 ל-25 קשרים (לספינות עם ה-22 קשרים ניתן להפעיל ירי מעורב, ככל שמשתמשים יותר בנפט), ותזוזות בין 26,000 טונות ל-30,000. ארמסטרונג לקחה שני עיצובים בסיסיים, האחד עם שמונה והשני עם עשרה תותחי 15 אינץ', ושינה את המהירויות והירי שלהם.
בעוד שרוב המקורות המשניים אינם מזכירים שברזיל הזמינה אוניית מלחמה, עם כניסתה של האונייה לאנציקלופדיית ספינות המלחמה "ספינות הקרב של כל העולם של קונווי" (Conway's All the World's Fighting Ships) אף צוין כי "ברזיל לא בחרה מבין ארבע וריאציות העיצוב". הממשלה בחרה במה שסומן כעיצוב 781, הראשון מבין שמונת העיצובים בגודל 15 אינץ' שהגישה ארמסטרונג, אשר חלקו גם מאפיינים דומים עם סדרת הדרדנוט אה"מ אליזבת ואה"מ ונג'נס שנבנו באותה העת עבור הממלכה המאוחדת. ממשלת ברזיל בהנהגתו של דה פונסקה ביצעה הזמנה לספינה אחת בעיצוב זה, שתיקרא 'רישאלו', ממספנת ארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק ב-12 במאי 1914. איסוף ראשוני של חומרים הושלם עבור תאריך הנחת השלד המתוכנן ב-10 בספטמבר, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 עיכבה את התוכניות. הפיתוח של 'רישאלו' הושעה רשמית ב-14 בינואר 1915 ובוטל ב-13 במאי 1915.
הידרדרות: חוסר יציבות ותרעומת אזרחית > ניסיונות מכירה

לאחר ש'ריו דה ז'ניירו' נרכשה על ידי האימפריה העות'מאנית, ממשלת ארגנטינה בהנהגת הנשיא רוקה סאנס פניה נכנעה לדרישה הרווחת בקרב הציבור הארגנטינאי והחלה לחפש קונה עבור שני הדרדנוטים שלהם. הכסף שהתקבל בתמורה נועד להיות מוקדש לשיפורים פנימיים של הצי הארגנטינאי. שלוש הצעות חוק המורות למכירת אוניות המלחמה הועמדו בפני הקונגרס הלאומי הארגנטינאי באמצע 1914, אך לא אחת מהן עברה. ובכל זאת, הבריטים והגרמנים הביעו דאגה מכך שניתן למכור את הספינות לאומה לוחמת, בעוד שלפי הדיווחים הממשלות הרוסיות, האוסטריות, העות'מאניות, האיטלקיות והיווניות היו מעוניינות ברכישת שתי הספינות.
ממשלת יוון, שהייתה נתונה כאמור במירוץ חימוש דומה עם האימפריה העות'מאנית, הייתה להוטה במיוחד לרכוש את אחת מאוניות הדרדנוט הדרום אמריקאיות. הניו-יורק טריביון דיווח בסוף אפריל 1913 שממשלת ארגנטינה דחתה הצעה של 17.5 מיליון דולר מידי יוון עבור 'מורנו' לבדה, מכירה שהייתה מניבה להם רווח גדול על עלות הבנייה המקורית של הספינות (12$ מיליון). התיאבון היווני לרכוש אחת מהאוניות גדל לאחר שהרכישה העות'מאנית המפתיעה של 'ריו דה ז'ניירו' העניקה ליריביהם "הבטחת עליונות ימית". עבורם, הבעיה הייתה ברורה: ביחד עם 'ריו דה ז'ניירו', העות'מאנים יחזיקו בשני דרדנוט עד סוף 1914. כדי להתנגד להם, יוון תרכוש רק את הדרדנוט 'סלאמיס', שבנייתה תוכננה להסתיים במרץ 1915, ושני תת-דרדנוטים מיושנים לחלוטין, שנרכשו מארצות הברית במאי 1914 לקראת מלחמה אפשרית בעות'מאנים.
ארצות הברית, שדאגה שהנייטרליות המדינית שלה תופר והטכנולוגיה שלה תשמש מעצמות שעלולות להפוך עוינות לה, הפעילה לחץ דיפלומטי על ממשלת ארגנטינה לשמור על הספינות, מה שעשתה בסופו של דבר. גופים עיתונאיים דיווחו גם בסוף 1913 וגם בתחילת 1914 כי יוון הגיעה להסכמה על רכישת אוניית המלחמה דרדנוט הראשונה של צ'ילה כאיזון למאזן-נגד מול הרכישה העות'מאנית של 'ריו דה ז'ניירו', אך למרות הערכות ותוכניות מתפתחות בתוך צ'ילה למכור את אחד או את שני הדרדנוט, שום עסקה לא יצאה לפועל.
בכל אחת מהמדינות המעורבות במירוץ החימוש הדרדנוט הדרום אמריקאי, קמו תנועות שדגלו במכירת האוניות כדי להפנות את סכומי הכסף המשמעותיים במה שנראה בעיניהם כעיסוק ראוי יותר, שלרוב נגע לפיתוח פנים. עלויות אלו נתפסו בצדק כעצומות. לאחר הזמנת סדרת 'מינאס ז'ראיס', עיתון ברזילאי השווה את עלות הרכישה הראשונית של שלוש האוניות המקוריות כשווה ל-3,125 מיל של פסי רכבת או 30,300 בתי מגורים. ההיסטוריון הימי רוברט שיינה העמיד את המחיר על 6,110,100 ליש"ט ללא התחשבות בתחמושת, שעמדה בפני עצמה על 605,520 ליש"ט, או שדרוגים הכרחיים לרציפים, שעמדו על 832,000 ליש"ט. עלויות תחזוקה ונושאים קשורים רבים העלו את המחיר של האוניות לאורך הפיתוח. שתי האוניות מסדרת 'ריבדאביה' נרכשו עבור כמעט חמישית מההכנסה השנתית של ממשלת ארגנטינה, נתון שלא כלל את העלויות תחזוקה.
בנוסף, התסיסות הלאומיות שהחריפו את מרוץ החימוש הימי פינו את מקומן למיתון הכלכלי ולעמדת הציבור השלילית בעיקרה שקראו לתמוך בהשקעות בתוך המדינה במקום הוצאות צבאיות. בהתייחסו לכך, כתב שגריר ארצות הברית בצ'ילה, הנרי פרתר פלטשר, למזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן: "מאז שהתחילה היריבות הימית ב-1910, התנאים הפיננסיים, שלא היו טובים די כבר אז, החמירו; הזמן מתקרב לקראת התשלום הסופי, התחושה גברה במדינות האלה שאולי הן זקוקות הרבה יותר לכסף מאשר לאוניות קרב".