stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרדוקס של ג'בונס
דוגמאות > חקלאות

הגדלת תנובה של יבול, לדוגמה חיטה, עבור שטח נתון - תקטין את השטח הנדרש לגידול כמות זהה. עם זאת, הגברת היעילות עשויה להפוך את גידול החיטה לרווחי יותר, ובכך להוביל חקלאים להסב שטחים למטרה זו, מה שיגדיל את כמות הקרקעות המיועדות לגידול חיטה.
דוגמאות > אנרגיה וקיימות

קיימת מחלוקת לגבי היקף אפקט ה"ריבאונד" ביעילות אנרגטית והרלוונטיות של פרדוקס ג'בונס לשימור אנרגיה. יש הדוחים את האפקט, בעוד אחרים חוששים שהניסיון להשיג קיימות באמצעות הגברת היעילות האנרגטית עלול להיות חסר תועלת. חלק מהכלכלנים הסביבתיים הציעו לשלב את ההתייעלות עם מדיניות שתשמור על עלות השימוש זהה (או גבוהה יותר) כדי למנוע את פרדוקס ג'בונס. מדיניות המעלה את עלות השימוש (כגון מיסוי ירוק) יכולה לשמש לשליטה באפקט ה"ריבאונד".
דוגמאות > התחזית השגויה של תומאס ווטסון

לפי תחזית המיוחסת למנכ"ל ומייסד IBM תומאס ווטסון משנות ה-50, הוא טען שבכל העולם לא יהיה צורך ביותר מחמישה מחשבים. קיימת מחלוקת אם אכן ווטסון אמר את הדברים המיוחסים לו, אך גם אם מדובר במיתוס הוא מדגים את התממשותו של פרדוקס ג'בונס. מאז שנות החמישים, הביקוש למחשבים אישיים הלך וגבר למרות שההיצע גדל והיעילות השתפרה, בהתאם לחוק מור.
דוגמאות > טלפונים סלולריים

מאז שנות התשעים הטלפונים הסלולריים מיוצרים עם מעבדים וסוללות יעילים יותר ויותר. יחד עם זאת השימוש בהם הולך וגובר, וכך זמן השימוש בין טעינות רק התקצר. זאת בעקבות המעבר מטלפון סלולרי טיפש שהסוללה בו מספיקה למספר ימים, לטלפון חכם שהגדיל את מנעד השימושים אך לרוב דורש הטענה יומית.
בדומה, השימוש בצילום דיגיטלי עלה ככל שהמצלמות התייעלו, וקיימת עליה עולמית במספר התמונות והסרטונים הנוצרים בכל שנה.
דוגמאות > בינה מלאכותית

קיימת טענה שפיתוח של בינה מלאכותית כללית עתיד ליצור אבטלה טכנולוגית בשל ההיצע הקיצוני הצפוי של יכולות וכישורים אנושיים שיוחלפו בידיה. מנגד עלתה טענה שאין חשש כזה, והביקושים ליכולות אנושיות יעלו במקביל בהתאם לפרדוקס ג'בונס.
בינואר 2025, דיווחים על התייעלות משמעותית של מודולים של בינה מלאכותית בידי חברת DeepSeek הסינית, גרמו לירידה בשווי חברות טכנולוגיה ובראשן Nvidia. מנכ"ל מיקרוסופט סאטיה נאדלה טען שלפי פרדוקס ג'בונס ההתייעלות לא צפויה להוריד את הביקושים אלא להפך.
ראו גם

הפרדוקס של מורבק
הערות שוליים

↑  Richard York, Julius Alexander McGee, Understanding the Jevons paradox, Environmental Sociology 2, 2016-01-02, עמ' 77–87 doi: 10.1080/23251042.2015.1106060
↑  ויליאם ג'בונס, The Coal Question, 1866
↑  Drones, crops and Jevons' Paradox | Centre for Society, Technology and Values | University of Waterloo, uwaterloo.ca (באנגלית)
↑  Jaume Freire-Gonz Lez, Ignasi Puig-Ventosa, Energy Efficiency Policies and the Jevons Paradox, International Journal of Energy Economics and Policy 5, 2015, עמ' 69–79
↑  אולג ברודט, האם בינה מלאכותית "תהרוג" משרות סייבר?, באתר אנשים ומחשבים, 07.12.2023
↑   ציוץ של סאטיה נאדלה, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2009007092 
ויליאם סטנלי ג'בונס, שעל שמו קרוי האפקט
מפעלים המתבססים על שריפת פחם במנצ'סטר, אנגליה. ההתייעלות באנרגיה עודדה את המהפכה התעשייתית שהגדילה את צריכת האנרגיה
בני ישראל (הודו)

כריכת הספר "ההיסטוריה של בני-ישראל מהודו" מאת חיים שמואל קהימקר, יצא בתל אביב בשנת 1937
בני-ישראל מהודו שנת 1838 (כנראה ממשפחת קמודן מוכאדם דיווקר, נשיאי הקהילה)
משפחת טלקר: הסבא דניאל, הבן משה והנכד דניאל (שנת 1870 לערך)
בני ישראל (במראטהית-יהודית: बेने इस्राएल, תעתיק: "בֶּנֶה ישראל") הוא כינויה של קהילה יהודית שהתקיימה במערב הודו לצד קהילת יהודי קוצ'ין ויהודי "בגדאד". מאז הקמת מדינת ישראל עלתה רוב הקהילה לארץ, ובה מצוי הריכוז הגדול ביותר של בני הקהילה.
בטרם העלייה לישראל באמצע המאה העשרים, מנתה הקהילה כ-24,000 נפשות שהתרכזו בעיקר במומבאי, בקולקטה, בדלהי, באחמדאבאד ובטהאנה. כיום, על-פי ההערכות, מונה הקהילה כ-85,000 אנשים בישראל, כ-3,000 באזור מומבאי, כמה מאות ברחבי הודו, ועוד כ-5,000 ברחבי העולם, כולל צאצאי נישואים בין-עדתיים.
בית הכנסת מגן אברהם של קהילת בני ישראל באחמדאבאד
באזור קונקאן

משפחות "בני ישראל" גרו במשך דורות רבים בכ-200 כפרים שונים באזור קונקאן. אחד הכפרים הידועים שבו חיו יהודי "בני ישראל" היה אליבג (Alibag). הכפר היה ידוע ככפר יהודי וגרו בו מאות משפחות. בני ישראל שימשו כדורכי שמן בקונקאן ונודעו בכינוי "שנוואר טליס", שמשמעו עוצרי שמן שומרי שבת. הם אימצו את שפת המקום, מרטהי, ולא נבדלו, למראית עין, מבני המקום. אולם, בחברה הכפרית הם נבדלו מאחרים בשל דבקותם ביהדות.
כיום גרות בכפר 5–6 משפחות יהודיות המתחזקות בית כנסת ומעסיקות חזן ושוחט. אליהו בירנבוים אשר ביקר בכפר בסוף שנת 2006 מתאר את "הגאווה היהודית של המשפחות הגרות במקום באשר לעבר המפואר של הכפר". השוחט, לוי וקרולקר, למד שחיטה כדי שמשפחתו ובני הקהילה יוכלו להמשיך לאכול בשר כשר. בכפר נמצא בית הכנסת של הקהילה אשר נבנה לפני כ-170 שנה.
חיי הדת

עדיין נותרו כ-40 בתי כנסת של הקהילה ברחבי הודו, רובם כבר אינם פעילים. חלק מבתי הכנסת נהרסו בשל עזיבת הקהילה. עם זאת, חלק מבתי הכנסת הנותרים גדולים מאוד ומרשימים ועדיין פעילים במיוחד בחגים ושבתות. רוב בתי הכנסת הוקמו החל מסוף המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-20. בתי הכנסת של בני העדה בפקיסטן נהרסו עד היסוד לאחר קום המדינה. האחרון שבהם, "מגן שלום" בקראצ'י, נהרס ב-1988 על מנת לפנות מקום למרכז קניות. בשנים האחרונות נשלחו למומבאי רבנים שונים, ושירתו שם תקופות קצרות, וכן נציגים של תנועת חב"ד, וזאת בנוסף לחזנים ולרבנים בני הקהילה במקום.
בני ישראל דבקים במסורת שלהם ובמנהגיהם, והמועדים החשובים ביותר להם הם ראש השנה, יום כיפור, שמחת תורה וחג הפסח. בחתונה, למשל, הכלה לובשת סארי לבן ויוצאת לקבל את פני החתן, כשהוא עומד על בימת בית הכנסת ומזמר את "שיר החתן" (נכתב על ידי רבי ישראל נג'ארה) המיוחד לבני ישראל. אחד המנהגים המיוחדים של בני ישראל קשור בחג הפסח: יהודי אליבג נוהגים לטבול בערב פסח את כף היד בדם (היום משתמשים בצבע אדום שלא מן החי), להטביע את היד על נייר ולתלות את הנייר מעל משקוף הדלת. מנהג זה הוא זכר לנתינת דם קורבן הפסח על משקוף הדלת בליל יציאת מצרים (שמות, י"ב, כ"ב–כ"ג), אבל הוא ייחודי ליהודי "בני ישראל".
המסורות של "בני ישראל" בהודו קשורות קשר הדוק לדמותו של אליהו הנביא. הרקע לכך הוא אגדה ידועה בקרב הקהילה, שלאחר שהמשפחות הראשונות הגיעו להודו והתיישבו בה, הגיע אליהו הנביא לבקרם בכפרים שגרו בהם וגם באליבג, לעודדם ולהבטיח להם שבקץ הגלות ישובו לארץ ישראל. בקהאנדאלה (אנ'), המקום שאליו לפי המסורת הגיע אליהו הנביא מצביעים על סלע גדול ובו קו ארוך השקוע באבן, המצביע על הסימן שהשאירו גלגלי המרכבה של אליהו הנביא; לצד הקו שני חורים גדולים באבן המציינים את פרסות הסוסים כאשר קפצו כדי לעלות השמימה.
חינוך

מאחר שבהודו היו לקהילת בני ישראל זכויות מלאות, הגיעו רבים לעמדות בכירות במערכת המשפט, היו ממקימי מערכת הרפואה ההודית ומקימי מערכת החינוך ההודי במהאראשטרה, והקימו מערכת חינוך לבני ישראל. הסופר חיים שמואל קהימקר, הקים את אגודת העזובים לחינוך יתומי ויתומות הקהילה בשנת 1853, המחנך והסופר יוסף יחזקאל ראג'פורקר, שימש כבוחן בשפה העברית החל מ-1871 באוניברסיטת בומביי. בשנת 1875 ייסדה "החברה לעידוד החינוך של בני ישראל" את "בית הספר הישראלי", מוסד לחינוך יסודי בשפה האנגלית. ב-1892 נוסף עליו גם בית ספר תיכון. בשנות השלושים הוסב שמו ל"בית ספר אלי כדורי", על שם הנדבן שתמך בו. רוב תלמידיו היו יהודים, ולימדו בו עברית, נוסף על אנגלית ומרטי. כיום, שפת ההוראה בבית הספר היא מרטי ואין כלל יהודים בין תלמידיו. איגוד בוגרי בית הספר היהודי (לימים, הוא נודע בכינוי "אגודת המכבים") נוסד בשנת 1917 ובתקופת השיא שלו, בשנות החמישים, השתתפו באספותיו מאות אנשים.
בשלהי המאה ה-19 הוקם בבומביי בית ספר על שם יעקב ששון לילדי "הבגדאדים". תחילה הוטלו הגבלות על מספר התלמידים מבני ישראל. ב-1970 היו כמעט כל התלמידים היהודים בבית הספר מבני ישראל.
רבים מהגברים של הקהילה קיבלו השכלה כללית ולא מעט בנו קריירה צבאית בעמדות מפתח בכירות בצבא הבריטי-הודי. עם סיום השלטון הבריטי היו לקצינים בצבא ההודי. שחקנים וזמרי תיאטרון מבני ישראל פעלו בתחילת המאה העשרים בהודו, ועם הקמת התעשייה הבוליוודית במומבאיי, היו אנשי קולנוע מקהילת בני ישראל. אחד האישים הבולטים מהקהילה הוא שמואל יחזקאל דיווקר, מקים בית הכנסת הראשון של הקהילה "שער הרחמים" ב-1796, וצאצאיו היו בין מנהיגי הקהילה כמאה שנים תחת התואר "קמודאן מוכאדם" שעבר בירושה.
השתלבות בני הקהילה בארץ ישראל

בהינתן הצלחתם תחת הממשלה הבריטית, רבים מ"בני ישראל" התכוננו לעזוב את הודו בשנת 1947. הם האמינו כי התעוררות הלאומיות והדגש על דתות מקומיות יביאו לפחות הזדמנויות עבורם. בסופו של דבר רובם היגרו לארץ ישראל.
כאשר החלה העלייה של משפחות בני ישראל לארץ, וכן צעירים רבים מהקהילה שהגיעו כדי להכין תשתיות לקראת בואה של המשפחה המורחבת, הם נתקלו בקשיים בהשתלבות המשפחות בארץ. בני קהילת בני ישראל נשלחו לעיירות פיתוח ללא מקומות תעסוקה. ב-1951 התלוננה קבוצה מבני ישראל על אפליה ופתחה במחאה השקטה בהנהגת אייזיק (אק איי) דיווקר, ודרשה לחזור להודו.
בין השנים 1960–1964 פתחו בני הקהילה במחאה השנייה נגד פסיקתם של כמה רבנים שפסקו כי בני הקהילה אינם יהודים. מנהיג המחאה היה בהנהגת שמשון שמשון (קילקר). המחאה נסתיימה עם הצהרת ראש ממשלת ישראל לוי אשכול שעל הממסד הרבני לחדול מאפלייתו כלפי הקהילה.
לפי דו"ח הוועדה העליונה על הפזורה ההודית (2012), שסקר את החיים בישראל עבור קהילת בני ישראל, בעיר באר שבע בדרום הארץ נמצאת הקהילה הגדולה ביותר של בני ישראל, ויש להם סוג חדש של משפחה רב-לאומית.
בדרך כלל בני ישראל לא פעלו פוליטית מאז אמצע שנות ה-60 של המאה הקודמת ופעלו באמצעים צנועים יותר. הם כן יצרו קשרים כלכליים מתמשכים עם הודו, אך הם בעלי מעמד פוליטי מצומצם בישראל. הקהילה, אף על פי שהייתה בישראל במשך דורות רבים, שמרה על מסורות רבות מהודו, מלידה ופולחנים כמו מהנדי. יהודים ממוצא הודי נחשבים בדרך כלל לספרדים, אף על פי שרובם המכריע אינם ממוצא ספרדי; הם השתלבו היטב מבחינה דתית עם הקהילה הספרדית בישראל.
המעמד בהלכה הרבנית

התעוררו תהיות ביחס למעמדם של "בני ישראל" והאפשרות לשלבם במניין ואף להתחתן עימם. לכן, נשלחה בשנת ה'תר"ג שאלה מבני הקהילה בכלכתא אל הרבנים הגדולים בבגדאד לשאול על דעתם בנושא "בני ישראל", וזה לשונה:
זה היום כמה שנים בא למחנינו מן בומבאי איש ואשתו ובניו מהיאודים הידועים במקומותם "בני יסראיל" וזה האיש מיום שידענו עד היום הזה הוא וביתו כולם מתנהגים כמונו כמשפט הרבנים, שומרים כל מצוות ונזהרים מכל מה שאסרו ז"ל ואינם מפילים דבר מדבריהם. גם הולידו בנים בתוכינו ומלנו אותם כבנינו ובגדלם למדו אותם ת"ת עם בנינו והם היום כמונו בלי הפרש כלל... והן עתה גדלו בניהם והגיעו לפרק הנישואין ומבקשים להנשא בבנות ישראל ונפשינו לשאול הגיעה אם נוכל לתת להם מבנותינו ונקח מבנותם...
רבני בגדאד השיבו לבני הקהילה בכלכתא שהם רשאים לקבלם לקהילה ולהתחתן עימם.
בשנת ה'תר"ל ביקר הרב אברהם חיים עבו, בנו של הרב שמואל עבו בבומביי. בראותו את היחס המזלזל מצד היהודים הבגדאדים שבהודו, עורר את אביו למחות על כך. חכמי צפת הספרדים והאשכנזים הצטרפו אליו, וביחד שלחו איגרת לבני משפחת ששון בזו הלשון:
בוודאי שאסור לרחקם ולגרום להם בזיון, שעל ידי כך יחזרו לסורם... אלא אדרבא, מצווה רבה לקרבם ולהשתדל עמהם להורותם בדרך אשר ילכו בה. ובפרט בערים ההם אשר שם נמצאים המסיתים (המסיונרים הבריטים), חלילה וחלילה תהיו אתם הגורמים שיעזבו תורת ה' תמימה, וילכו אחרי ההבל.
לאיגרת זו נוספו עוד איגרות. בשנת ה'תרע"ד רבני ירושלים ובגדאד דנו בנושא שוב, והגיעו למסקנה לאסור את החיתון עם בני הקהילה.
מבנה הקהילה הדתית

קהילת "בני ישראל" התנהלה במשך השנים על פי ההנהגה של "החזן", שהוא היה הדמות הרוחנית בקהילה. המורה הרוחני שעל פיו נעשה כל דבר. הקהילה הייתה ממושמעת מאוד לדברי "החזן" בכל דבר רוחני. המצב כיום במומבאי הוא שרוב רובם של יהודי הקהילה הם מ"בני ישראל" – כחמשת אלפים איש. רובם המכריע השתקעו במדינת ישראל וכ-2,000 היגרו לארצות דוברות אנגלית – אנגליה, קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה, ורק כ-200 איש נותרו מהבגדאדים. כיום ניתן לומר, ש"בני ישראל" הם אלו שמקבלים לתוכם את היהודים העיראקים.
את חיי הקהילה היהודית בהודו מאפיין מספרם הרב של ארגוני חברה ורווחה. ארגון הנשים "סטרי מנדל" שנוסד ב-1913 על ידי המחנכת רבקה ראובן (נוגאוקר), המעון לנטושים וליתומים שנוסד ב-1934 במתכונתו הנוכחית ומטפל גם כיום בקומץ קשישים. במשך השנים פעלו בקרב בני ישראל גופים שונים – מועדוני ספורט, ארגונים ציוניים ואגודות צדקה וגמילות חסדים.
קהילת בני ישראל בהודו היא כיום, נכון לשנת 2019, קהילה קטנה, הנאבקת על קיומה ושורדת בזכות מנהיגיה ומאמציהם של ארגונים יהודיים, וביניהם הג'וינט. בעקבות ההגירה גדולת ההיקף, הפעילות הקהילתית הצטמצמה. עיתונים וכתבי-עת של בני ישראל, שהתפרסמו בתפוצה רחבה, מופיעים כעת באופן לא תדיר. עם זאת, בקרב קהילות היהודים בהודו מתרחש תהליך של התלכדות, ונוצרו קשרים בינן לבין קבוצות שונות בישראל ובארצות הברית.
הבונים החופשיים

מתחילת המאה ה-19, ובעקבות השפעת הבריטים בקרב חברי הקהילה, רבים הצטרפו לארגון "הבונים החופשיים" והגיעו לדרגות הבכירות. הם נשלחו ללשכות הארגון במדינות כגון: בהודו, ישראל, קנדה, ארצות הברית.[דרוש מקור]
ראו גם

יהדות הודו
בני אפרים
בני מנשה
בית הכנסת מגן אברהם (הודו)
ביתא ישראל
בני משה
לקריאה נוספת

ולטר פישל, היהודים בהודו: חלקם בחיים הכלכליים והמדיניים, ירושלים: מכון בן צבי, 1960.
הרבנות הראשית לישראל, בני ישראל - פסקי הלכה ומקורות ובירור דינם ושאלת מוצאם, ירושלים, הרבנות הראשית לישראל, תשכ"ב (1962).
שלוה וייל, "יחסים בין אישיים ושימושי לשון בקרב 'בני ישראל' בארץ", בתוך: ש. דשן ומ. שוקד (עורכים), יהודי המזרח. ירושלים, שוקן. עמ' 306–311, 1985.
אליעז ראובן-דנדקר, הענף השונה-סיפור צאצאיו של יצחק בן דאדא קמודן דיווקר, הוצאת קמודן מוכאדם, 2016.
שלוה וייל, הודו בסדרת "העליות הגדולות מארצות המזרח, דפי מידע ומקורות", מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח ומשרד החינוך, מנהל חברה ונוער תחום מורשת יהדות המזרח, ירושלים התש"ס, 40 עמ'
שלוה וייל, מקוצ'ין לישראל, ירושלים: קומו ברינה.
ליזה־מזל בנימין, שארית ישראל שהייתה בארץ אופיר, הוצאת טופ, 2011.
סופי יהודה, נפל משמיים, הוצאת אחיטל, 2012.
אילנה שזור (סוגבקר), אמא הודו, אבא ישראל, הוצאת קמודן מוכאדם, 2017.
אליעז ראובן-דנדקר, אז, מה הקר שלך?-מסע להודו הנסתרת, הוצאת קמודן מוכאדם בסיוע מרכז מורשת יהדות קוצ'ין, 2018.
דפנה שמשון־מוסניקוב, מאבקיו של שמשון שמשון-האיש שלא ידע מנוח, הוצאת אוריון, 2018.
אליעז ראובן-דנדקר, המדריך לבני ישראלי המתחיל-תרבות, היסטוריה ומנהגים, הוצאת קמודן מוכאדם בסיוע מרכז מורשת יהדות קוצ'ין והמרכז למורשת יהדות הודו, 2019.
אילנה שזור ו-אופיר שמאי, המלידה של הבני ישראל מהודו, הוצאת המרכז למורשת יהדות הודו והמרכז למורשת יהדות קוצ'ין בשיתוף הלו"ז העברי, 2020.
אליעז ראובן-דנדקר, הג'אמט-א. נשים מעוררי השראה מקהילת הבני ישראל מהודו, הוצאת קמודן מוכאדם בסיוע מרכז מורשת יהדות הודו, 2020.
חיים שמואל קהימקר, ההיסטוריה של "בני ישראל" שבהודו, הוצאת טקסט רץ, ירושלים תשפ"ג
Weil, S. 2011 'Bene Israel', in Adele Berlin (Ed.-in-Chief, 2nd edition) Oxford Dictionary of Jewish Religion, New York: Oxford University Press, 131, 2011.
Weil, S. Bene Israel Rites and Routines' in: Shalva Weil (ed.) India’s Jewish Heritage: Ritual, Art and Life-Cycle, Mumbai: Marg Publications, 2009.
Weil, S. (Third reprint) India's Jewish Heritage: Ritual, Art and Life-Cycle, Mumbai: Marg Publications, 2009.
Yulia Egorova, Jews and India: Perceptions and Image, Routledge, 2008.
Nathan Katz, Ranabir Chakravarti, Braj M. Sinha, and Shalva Weil (eds.). Indo-Judaic Studies in the Twenty-first Century, New York: Palgrave-Macmillan, 2007.
Weil, S. 'Bene Israel'; 'Cochin Jews', in Michael Berenbaum and Fred Skolnik (eds) Encyclopedia Judaica, Detroit: Macmillan Reference, 3: 335-339, CD-Rom, 2007.
Shalva Weil Weil (ed.). India's Jewish Heritage: Ritual, Art and Life-Cycle, 2nd ed., Mumbai: Marg Publications, 2004.
Nathan Katz. Who Are the Jews of India?, Berkeley: University of California Press, 2000.
Orpa Slapak (ed.), The Jews of India: A Story of Three Communities, UPNE, 1995.
Joan Roland. Jews in British India: Identity in a Colonial Era,Hanover, N.H.: University Press of New England, 1989.
Shirley Berry Isenberg. India ’s Bene Israel: A Comprehensive Inquiry and Sourcebook, Bombay: Popular Prakashan, 1988.
Strizower, Schifra. The children of Israel: the Bene Israel of Bombay. B. Blackwell, 1971.
Haeem Samuel Kehimkar, The History of the Bene Israel of India, Tel-Aviv: Dayag Press Ltd', 1937
פומפיוס פלקו

פומפיוס פלקו (בלטינית: Quintus Roscius Coelius Murena Silius Decianus Vibullius Pius Iulius Eurycles Herculanus Pompeius Falco) היה איש צבא רומאי ומשנת 105 עד 108 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס. בשנת 108 לספירה נתמנה לקונסול.
תולדות חייו

שמו מעיד על קשרי משפחה עם מרקוס רוסקיוס קואליוס שהיה קונסול בשנת 81. ייתכן שאמו השתייכה למשפחת הרוסקיים. מסלול ההתקדמות שלו נשמר המספר כתובות שונות. פלקו היה הקונסול הראשון במשפחתו תחילת הקריירה שלו אופיינית לבן מעמד הסנטורים. הוא מתחיל כדקמוויר, וממשיך כטריבון צבאי ביהודה בלגיון העשירי פרטנסיס. לאחר שירותו כטריבון צבאי נכנס פלקו לסנאט כקווסטור, ובשנת 97 כיהן כטריבון עממי. בזמן כהונתו כטריבון עממי פנה אל פליניוס הצעיר וביקש את עצתו אם לקחת חלק במשפטים בזמן כהונתו כטריבון. לאחר הטריבונאט עלה לדרגת פרייטור. בתפקידו הבא היה מפקד הלגיון החמישי מקדוניקה, וכמפקד הלגיון השתתף במלחמה הדאקית הראשונה וקיבל עיטור מידי טראיאנוס. פלקו כיהן כנציב ליקיה-פמפיליה במשך שנתיים (103–105). בשנת 105, בעקבות הצורך להחליף את יוליוס קוודראטוס באסוס, מונה פלקו לשמש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס. המעבר של פלקו מפרובינקיה קיסרית-פריטורית אחת לשנייה מהווה תופעה יוצרת דופן. הנוהג היה לקבל את הקונסולאט לאחר קדנציה אחת כנציב של פרובינקיה קיסרית-פריטורית. ההיסטוריון רונלד סיים סיים סבר כי העברתו של פלקו מליקיה-פמפיליה ליהודה הייתה כרוכה במצב חירום בפרובינקיית יהודה, בין כתוצאה מתסיסה פנימית ובין כתוצאה מאיום חיצוני. פלקו צבר ניסיון צבאי ביהודה בזמן כהונתו כטריבון צבאי וכמו כן שירת כמפקד לגיון, לפיכך התאים לתפקיד של נציב יהודה.
אחד המכתבים שכתב פליניוס הצעיר לפומפיוס פלקו שייך לתקופת נציבותו של פלקו ביהודה. במכתב מבקש פליניוס מפלקו להעניק לבן חסותו תפקיד של טריבון צבאי. הבקשה מולאה בחלקה, בן החסות קורנליוס מיניקינוס מונה למפקד של הקוהורטה הדמשקאית-ארמנית הראשונה שהוצבה ביהודה. בזמן כהונתו כנציב יהודה קשר פלקו קשרים עם הקולוניה של ניאפוליס, כתוצאה מתרומות למפעלי בנייה. הקשרים נמשכו זמן רב לאחר עזיבתו את יהודה.
פומפיוס פלקו התמנה לקונסול בספטמבר שנת 108. סיים טען כי הוא קיבל את הקונסולאט בהיעדרו, בזמן שהותו ביהודה, שכן פלקו נזכר באחת הכתובות כקונסולרי מיד לאחר תפקידו ביהודה. אולם מהכתובות האחרות של פלקו אין ביסוס להנחה כי היה נציב יהודה כקונסולר. כמו כן הוא היה ברומא בשנת 108 השנה בא נזכר שמו ברשימת הקונסולים, ולכן אין סיבה להניח שהוא היה קונסול בזמן שירותו בפרובינקיית יהודה.
לאחר שעזב את יהודה מונה פלקו כקונסול. לאחר הקונסולאט חל עיכוב בקידומו של פומפיוס פלקו, הנציבות קונסולרית הראשונה ניתנה לו רק בשנת 116 בפרובינקיה מואסיה התחתונה. תחת אדריאנוס הוא היה הנציב של הפרובינקיה הקיסרית-קונסולרית בריטניה משנת 118 ועד לשנת 122‏ פומפיוס פלקו נחשב למי שהצליח לדכא את המרד הבריטי ב-119, אם כי במחיר קשה, שכן הלגיון התשיעי היספנה הושמד. ב-122 ביקר הקיסר אדריאנוס בבריטניה לקדם את בניית ההחומה בגבול הצפון ואת תפקיד הנציב מסר אז אחר. אחרי שירותו בבריטניה הועבר פלקו לשרת בפרובינקיה סנטורית ומונה לפרו-קונסול של פרובינקיית אסיה בשנת 123/4, אך לא זכה לקונסולאט נוסף.
לקריאה נוספת

A. R. Birley, The Roman government of Britain, London 2005, pp. 114–118
E. Dabrowa, Quintus Pompeius Falco, in: Legio X Fretensis. A Prosopographical Study of its Officers (I-III c. A.D.), Stuttgart, 1993, pp. 36–37
E. Mary Smallwood Quintus Pompeius Falco, in: The Jews under Roman rule: from Pompey to Diocletian, 1976, p. 549
Ronald Syme, Consulates in Absence, The Journal of Roman Studies, Vol. 48, No. 1/2 (1958), p. 4
הערות שוליים

↑  ILS 1035, 1036 ; AE 1957, 336 ; AE 1972, 57, CIL VI 31752
↑  ILS 1035
↑  פליניוס הצעיר, מכתבים א', 23.
↑  Ronald Syme, Consulates in Absence, The Journal of Roman Studies, Vol. 48, No. 1/2 (1958), p. 4
↑  פליניוס הצעיר, מכתבים ז, 22
↑  ILS 2722
↑  AE 1972, 577
↑  Ronald Syme, Consulates in Absence, The Journal of Roman Studies, Vol. 48, No. 1/2 (1958), p. 4
↑  CIL III 12470
↑  CIL XVI 69
↑  AE 1957, 18
| מושלים בפרובינקיית יהודה / סוריה פלשתינה |
| --- | --- | --- |
| מגלות ארכלאוס עד המלך אגריפס (41-6 לספירה) | מגלות ארכלאוס עד המלך אגריפס (41-6 לספירה) |  |
| פראיפקטים | קופוניוס (9-6) • מרקוס אמביבולוס (12-9) • אניוס רופוס (15-12) • ואלריוס גראטוס (26-15) • פונטיוס פילאטוס (36-26) • מארקלוס (37-36) • מארולוס (41-37) |  |
| ממות אגריפס עד פרוץ המרד הגדול (66-44 לספירה) | ממות אגריפס עד פרוץ המרד הגדול (66-44 לספירה) |  |
| פרוקוראטורים | קספיוס פאדוס (46-44) • טיבריוס יוליוס אלכסנדר (48-46) • ונטידיוס קומאנוס (52-48) • אנטוניוס פליקס (60-52) • פורקיוס פסטוס (62-60) • לוקיוס אלבינוס (64-62) • גסיוס פלורוס (66-64) |  |
| בזמן המרד הגדול (70-66 לספירה) | בזמן המרד הגדול (70-66 לספירה) |  |
| מושלים זמניים | אספסיאנוס • טיטוס • מרקוס אנטוניוס יוליאנוס (תאריכים לא ידועים) |  |
| מחורבן בית שני עד דיכוי פולמוס קיטוס (117-70 לספירה) | מחורבן בית שני עד דיכוי פולמוס קיטוס (117-70 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-פראייטורים | סקסטוס וטולנוס קריאליס (71-70) • סקסטוס לוקיליוס באסוס (73-71) • לוקיוס פלביוס סילבה (81-73) • סלווידנוס (אנ') (86-81) • פומפיוס לונגינוס (90-86) • טיטוס פומפוניוס באסוס (93-90) • סקסטוס הרמטידיוס קמפנוס (96-93) • סקסטוס אטיוס סוברנוס (?) • טיבריוס קלודיוס אטיקוס הרודס (אנ') (102-99) • גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס (105-102) • פומפיוס פלקו (108-105) • טיבריאנוס (117-114 לספירה) |  |
| מפולמוס קיטוס עד סוף מרד בר כוכבא (136-117 לספירה) | מפולמוס קיטוס עד סוף מרד בר כוכבא (136-117 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-קונסולים | לוסיוס קווייטוס (118-117) • מרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוס (120-118) • לוקיוס קוסוניוס גאלוס (122-120) • פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס (125-122) • קווינטוס טיניאוס רופוס (133-130) • יוליוס סוורוס (136-133) |  |
| סוריה-פלשתינה: מסוף מרד בר כוכבא (234-136 לספירה) | סוריה-פלשתינה: מסוף מרד בר כוכבא (234-136 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-קונסולים | קאלפורניוס אטיליאנוס (סביב 139) • דומיטיוס סנקה (סביב 142) • ד. ואליוס פידוס (סביב 150) • קוינטיאנוס (סביב 152) • דומיטיוס קורבולו (151-154) • דקימוס סיוס סנקה (157-155) • מקסימוס לוקיליאנוס (סביב 160) • יוליוס קומודוס (165-162) • פלויוס בואתוס (עד 170/169) • ארוקיוס קלרוס (שנות ה-70) • יוליוס לפידיאנוס (סביב 186) • מרקוס אולפיוס ערביאנוס (אמצע שנות ה-90) • מרקוס יוניוס מקסימוס (199-198) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1021092622  VIAF: 232889816   WorldCat (עם VIAF): 232889816
פטר ואן פלס

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1926 אוסנבריק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 במאי 1945? (בגיל 18) מאוטהאוזן, אוסטריה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום מגורים:  אוסנבריק, אמסטרדם 
 השכלה:  Israelitischen Elementairschule 
 
פטר ארון ואן פלס (בגרמנית: Peter Aron van Pels‏; 8 בנובמבר 1926, אוסנבריק – 10 במאי 1945, מחנה הריכוז מאוטהאוזן) היה קורבן של המשטר הנאצי, אשר נזכר ביומנה של אנה פרנק תחת השם הבדוי "פטר ואן דאן". ואן פלס הסתתר מיולי 1942 ועד אוגוסט 1944 יחד עם אנה פרנק ושישה יהודים נוספים במחבוא שבכתובת פרינסנחרכט 263, אמסטרדם – המבנה שבו שוכן כיום בית אנה פרנק.
ביוגרפיה

פטר ואן פלס נולד בשנת 1926 באוסנבריק, גרמניה, ברחוב מרטינישטראסה. הוא היה בנם היחיד של הרמן ואן פלס ואוגוסטה ואן פלס (לבית רטגן). לאחר סיום לימודיו, למד נגרות.
ב-1937 עברה משפחתו לאמסטרדם כדי להימלט מהחקיקה האנטי-יהודית בגרמניה הנאצית, והתיישבה בקרבת משפחת פרנק. בשנת 1939 החל אביו, הרמן ואן פלס, לעבוד בחברת "פקטאקון" (Pectacon) של אוטו פרנק, שעסקה בתערובות תבלינים לתעשיית הבשר והנקניקים.
ב-13 ביולי 1942 נכנסה משפחת ואן פלס למסתור בחלל הסודי שבבניין החברות אופקטה (Opekta) ופקטאקון, בכתובת פרינסנחרכט 263, יחד עם הרופא היהודי פריץ פפר, בני משפחת פרנק – אוטו, אדית, מרגוט ואנה. יומנה של אנה פרנק מתאר את המפגש שלה עם פטר – מרגשות של אדישות ואף סלידה בתחילה ועד התפתחות של חיבה הדדית בין השניים.
הרהיט היחיד ששרד מן הנספח הסודי עד היום נבנה, ככל הנראה, על ידי פטר ואן פלס.
ב-4 באוגוסט 1944 פשטה הגסטפו על המסתור, וכל שמונת המסתתרים נעצרו. ואן פלס נשלח לאושוויץ. ידוע כי במהלך שהותו שם חלק באופן קבוע את מנות המזון שלו עם אוטו פרנק. בלילה שבין 17 ל-18 בינואר 1945, עם התקדמות הצבא האדום, נשלח ואן פלס לצעדת המוות. לאחר מסע בין מחנות שונים, הגיע ב-25 בינואר 1945 למחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה. כעבור ארבעה ימים, ב-29 בינואר 1945, הועבר למחנה החיצוני מלק, שם ככל הנראה חלה.
ב-11 באפריל 1945 הוחזר מהמרפאה במחנה מלק אל מחנה מאוטהאוזן, שם אושפז במרפאה.
תאריך פטירתו נקבע ל-10 במאי 1945, ימים ספורים לאחר שחרור המחנה. שמו מופיע בפנקס הנפטרים של בית החולים במחנה, וכן ברשימה של צבא ארצות הברית, שהתבססה ככל הנראה על אותו פנקס. בטרם התגלה הרישום במסמכי המחנה, קבע הצלב האדום, בהיעדר נתונים, את 5 במאי – יום השחרור הרשמי של מאוטהאוזן – כתאריך פטירתו של ואן פלס. בשל כך, מופיע תאריך זה במסמכים רבים, בהם אבן נגף שהונחה לזכרו וכן בביוגרפיה של אנה פרנק מאת מליסה מילר.
אביו, הרמן ואן פלס, נרצח בתאי הגזים באושוויץ באוקטובר 1944. אמו, אוגוסטה ואן פלס, הועברה בין מחנות ריכוז שונים ונרצחה ב-9 באפריל 1945 במחנה רגוהן, מחנה משנה של מחנה בוכנוואלד.
לזכר משפחת ואן פלס הונחו "אבני נגף" מול ביתם לשעבר ברחוב מרטינישטראסה 67א באוסנבריק.
פיטר ואן פלס הוא הדמות הראשית ברומן "הילד שאהב את אנה פרנק" (תרגום לגרמנית: "Der Junge, der Anne Frank verliebte", 2005) מאת אלן פלדמן. ברומן, סיפור האהבה בין פיטר לאנה הוא בדיוני. לאחר מכן מספק המחבר לפיטר המשך מומצא לסיפור חייו, שבו הוא שורד מאסר במחנה ריכוז, מהגר לארצות הברית ושם חווה את הגילוי המחודש והטראומטי של עברו המודחק בתחילה.
ציטוטים אודות פטר ואן פלס

מקס ואן קרוולד, שחי כדייר משנה עם משפחת ואן פלס בשנים 1940 ו-1941:
ברטל הס, בן דודו של הרמן ואן פלס: