stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוצש
אופי ותוכן המגזין

מוצש פנה בעיקר לצעירי הציבור הדתי-לאומי ועסק בין היתר בנושאי תרבות, בילוי, ספורט ופנאי, סקר מסעדות ויינות כשרים ואירועי תרבות, מופעים וסרטים המתאימים בדרך כלל לציבור הדתי.
כיום מופיעים בעיתון המדורים הבאים: ספרות, מוזיקה וקולנוע, ביקורת מסעדות, קומיקס שבועי, טריוויה, בישול, ספורט וסל תרבות - שאלות לאנשי המגזר ויוצרים שונים.
מלבד נושאי תרבות ופנאי המגזין הרבה לעסוק בענייני חברה, ובעיקר כאלה הנוגעים לציבור הדתי לאומי. בתקופת מחאת האוהלים, למשל, הוקדש גיליון לנושא יוקר הנדל"ן בריכוזים דתיים לאומיים. גיליונות אחרים עסקו בעובדים זרים, הקרע המתרחב בין דתיים לחילוניים, שליחות ציונית בתפוצות, ונושאים חברתיים אחרים.
כיום, הכותבים הקבועים במגזין הם הרב חיים נבון, הרב אברהם סתיו, רחלי מלק-בודה, יאיר אגמון, רביטל ויטלזון-יעקבס, שי גבסו, אריאל הורוביץ, אריק גלסנר, אודי דוידי, דינה אברמסון, אריאל שנבל, ג'קי לוי יחד עם שלומי צ'רקה וכן אורי אורבך היו בעלי טורים קבועים או פינות במשך תקופה ארוכה.
מספר חשיפות של המגזין זכו לפרסום, ביניהן אחת בעקבות חשיפת דבריו הביקורתיים של הרב אלי סדן בעניין מורשת רבין ואחרת בעקבות הופעה של הראל סקעת בפני בנות שירות לאומי.
יש מי שראו בו כנושא דגל של פשרנות דתית. במגזין הופיעו, בין היתר, כתבה על יוזמה שקוראת לביטול מנהג "שבעה נקיים", כתבה על הומוסקסואלים דתיים וארגונים המיוחדים להם וכתבה שמציגה באור שלילי את תופעת הגרעינים התורניים. כן פורסמו כתבות על תופעת הורדת כיסוי ראש אצל נשים דתיות, ועל אנשים המגדירים עצמם דתיים אך מסמסים בשבת.
ה"פשקוויל"

בשנה הראשונה לצאתו, הודפס בעמודי האמצע של המגזין המדור הסאטירי "הפשקוויל". המדור נערך על ידי גיל סלוביק ואסף וול (האחרון תחת שם העט "גורנישט") שהיו באותה עת עורכי הקריאייטיב במקור ראשון. הפשקוויל עוצב לעיתים קרובות כפשקוויל חרדי, והשתמש בשפה "פאשקווילית" טיפוסית, עם משחקי מילים שהתבססו על ביטויים הלכתיים, תלמודיים, מקראיים וכדומה. זהותו של גורנישט נותרה עלומה זמן רב (עוד בטרם כתב למגזין, ופעל בעיקר כטוקבקיסט), עד שאברי גלעד ביצע לו אאוטינג בשוגג בתוכנית הרדיו המילה האחרונה, בהתייחס ל"פשקוויל". לאחר שנה החל המדור מופיע מעת לעת, עד שירד באוקטובר 2012.
מוצש נוער

החל מסוף שנת 2017 מגזין מוצש נוער יוצא אחת לחודש יחד עם מוצש, היוצא פעם בשבוע. במוצש נוער כותבים עיתונאי מקור ראשון, ונושאיו מתחלפים מדי חודש. ניתן למצוא במוצש נוער טורים של כותבים שונים על גיל ההתבגרות וכן טור של הרב אברהם סתיו.
במוצש נוער ישנה התייחסות לטרנדים של הנוער הדתי והלא דתי בישראל, ראיונות עם מפורסמים ופעילים חברתיים שונים וכן מדור אקטואליה, משחקי וחידות חשיבה ועוד.
מוצש נוער מתקבל למנויי העיתון ללא עלות נוספת.
הערות שוליים

↑  מערכת ynet, הרב אלי סדן: לרבין אין שום מורשת כמנהיג, באתר ynet, 15 בנובמבר 2011
↑  קובי נחשוני, רבנים נגד הופעת סקעת בפני בנות שירות לאומי, באתר ynet, 29 ביוני 2011
↑  בגיליון שציין שנה למגזין פורסמה כתבה שהביאה את דבריהם של אנשי תקשורת, אנשי אקדמיה ורבנים כנגד אופיו של המגזין בתחילת דרכו, ויחד עם זאת את חזרתם בהם מדבריהם ברבות הימים
↑  גיל סלוביק, מוצש, תכירו: אני הוא גורנישט, באתר ynet, 29 בדצמבר 2011
↑  אברי גלעד פלט בשידור חי מי עומד מאחורי "גורנישט",http://www.srugim.co.il/flash/231477/
| דגל ישראל שבועונים בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | מעריב סופהשבוע • זו הדרך • בראשית |  |
| בידור ופנאי | לאשה |  |
| המגזר החרדי | משפחה • בקהילה • שעה טובה • יום ליום • הדרך • העדה • כפר חב"ד • בית משיח • המחנה החרדי • החומה |  |
| התנועה הקיבוצית | הזמן הירוק • ידיעות הקיבוץ |  |
| המגזר הדתי-לאומי | בשבע • מקור ראשון (מוצש) • שביעי |  |
| ילדים ונוער | מעריב לנוער • מעריב לילדים • אותיות וילדים • זרקור |  |
| רשתות מקומונים | רשת שוקן • ידיעות תקשורת • קו עיתונות (דתי-חרדי) • השקמה |  |
| מקומונים | העיר • כל העיר (ירושלים ומודיעין) • Time Out תל אביב • כלבו – חיפה והצפון • ערב ערב באילת • השבוע באשדוד • צומת השרון • מלאבס – פתח תקווה |  |
| בערבית | כל אל-ערב • א-סנארה • אלמיתאק • אח'באר א-נקב • פנורמה • חדית' א-נאס |  |
| בשפות אחרות | נובוסטי נדלי (רוסית) • אוי קלט (הונגרית) |  |
| שבועונים מהעבר | הארץ שלנו • דבר השבוע • דבר לילדים • העולם הזה • הפועל הצעיר • להיטון • כולנו • משמר לילדים • עיתון מיוחד • פנים אל פנים • קונטרס • רימון  • שישי  • עולמו של דיסני • רייטינג • ראש אחד • במחנה • פנאי פלוס • צוהר |  |
יחיא נחום

אין תמונה חופשית
הרב יחיא נחום (שגאדרה, ה'תרל"ב 1872 – תל אביב, י"ג באדר א' ה'תשכ"ב, פברואר 1962) מונה על ידי הרב יחיא יצחק הלוי למפקח על השוחטים ועל הרבנים בתימן. לאחר עלייתו לארץ ישראל נתמנה לרב שכונת "כרם התימנים".
ביוגרפיה

נולד בכפר שגאדרה שבתימן, צפונית-מערבית לבירת תימן צנעא. הרב נחום למד והוסמך להוראה אצל הרב עואץ' מידעי. התפרנס כסוחר בדים ולשם כך היה מגיע ליישובים רבים, בעיקר לעיר צנעא שם היה לומד תורה עם חכמי העיר. הרב נחום היה מבאי בית מדרשו של הרב הראשי יחיא יצחק הלוי וזה, אחר שעמד על גדלותו בתורה, מינהו למפקח מטעם בית הדין, שתפקידו לבדוק את כל רבני הקהילות בתימן בהלכות גיטין, קידושין ושחיטה ובתפקיד זה שימש שנים רבות. הרב נחום ניחן בקול ערב ונחשב למומחה בשירה ובפיוט (קהילתו שגאדרה, הייתה ידועה בלחנים מיוחדים ובבעלי קולות ערבים במיוחד), עד כדי כך שבצנעא הבירה רבו עליו מתפללי בתי הכנסת השונים.
הרב נחום סייע בידי הרב הראשי להילחם בדרדעים – שהתנגדו לספר הזוהר ולקבלה, שנוסדו בתחילת המאה ה-20 בצנעא על ידי הדיין הרב יחיא קאפח. הרב נחום היה בין המסכימים על הספר "אמונת ה'" (ספר פולמוסי כנגד ספרו נגד הקבלה של הרב יחיא קאפח "מלחמות ה'"). הרב נחום פעל רבות להצלת יתומים יהודים מידי השלטונות שביקשו לאסלם אותם בכפייה, הוא אף הושלך לכלא מספר פעמים על פעילות זו ועונה קשות. בסביבות שנת 1935 הוא נאסר שוב על ידי מושל העיר כוחלאן ורק לאחר מאמצים מרובים שהופעלו על מלך תימן, האימאם יחיא חמיד אלדין, הוא שוחרר. בעקבות כך, החליט לברוח מתימן ובדרך רגלית ארוכה ומסוכנת עלה לארץ ישראל אף על פי שמשפחתו נשארה בתימן. הרב נחום התיישב בתל אביב בשכונת כרם התימנים והקדיש חלק מביתו לחסרי בית ועסק רבות בגמילות חסדים. הראשון לציון, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מינה אותו לרב שכונת כרם התימנים ולמפקח על הכשרות בתל אביב. לפני מינויו, התכתב עם הרב עוזיאל בהלכות שחיטה וטריפות וחלק עליו בתוקף. כשסבר הרב עוזיאל שאין להכשיר שום סירכא בכבשים ועיזים תמה עליו הרב נחום במכתבו בזו הלשון: "יסלח נא כבוד תורתו לציין לנו באיזה מקום כתב מרן דין סרכות בכבשים שהוא חלוק מבהמה גסה?". הרב נחום שימש כמגיד שיעור בישיבת אוהל תורה בתל אביב עד למותו.
בניו היו תלמידי חכמים ידועים ובפרט הרב יוסף נחום ששימש בתפקיד שליח בי"ד צנעא לאחר בריחת אביו מתימן.
הערות שוליים

↑  הרב יחיא נחום ז"ל — למנוחות, הצופה, 19 בפברואר 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012374571405171  VIAF: 146168839736145401454   WorldCat (עם VIAF): 146168839736145401454
לי מילר

| --- | --- |

כריכת הביוגרפיה של מילר, "החיים של לי מילר", שנכתבה על ידי בנה, אנטוני פנרוז
 לידה:  23 באפריל 1907 פוקיפסי, ניו יורק
 פטירה:  21 ביולי 1977 (בגיל 70) Chiddingly, הממלכה המאוחדת 
 לאום:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  בית הספר אוקווד פרינדס 
 תחום יצירה:  צילום, צילום עיתונות
 זרם באמנות:  סוריאליזם
 הושפעה על ידי:  מאן ריי
 יצירות ידועות:  פורטרט עצמי באמבטיה של היטלר
 בן או בת זוג:  רולנד פנרוז (3 במאי 1947–?)  עזיז אלועי ביי (1934–1947)   מאן ריי 
 צאצאים:  אנתוני פנרוז 
 חתימה:   
 www.leemiller.co.uk
 
אליזבת "לי" מילר, ליידי פנרוז (באנגלית: Elizabeth "Lee" Miller, Lady Penrose; ‏23 באפריל 1907 – 21 ביולי 1977) הייתה צלמת אמריקאית. החלה את הקריירה שלה כדוגמנית אופנה בניו יורק בשנות ה-20, והמשיכה לעבוד בפריז, שם גם החלה לצלם אופנה ואמנות. במשך מלחמת העולם השנייה, היא פעלה ככתבת מלחמה מוערכת עבור מגזין האופנה ווג, וסיקרה את הבליץ בלונדון, השחרור של פריז, ואת מחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוואלד. הצילומים שלה מהמחנות בליווי עדות הראיה שלה, וכן צילומים שצילמה בדירתו של היטלר, נחשבים לצילומים אייקונים מהתקופה.
ילדותה

לי מילר נולדה ב-23 באפריל 1907, בפקיפסי אשר במדינת ניו יורק. הוריה היו תיאודור ופלורנס מילר, והיו לה גם שני אחים - אריק הצעיר ממנה, וג'ון הבוגר יותר. תיאודור עסק בצילום חובבני, והשתמש בלי כדוגמנית לצילומיו. כשהיא הייתה בת שמונה, היא נאנסה בעת ביקור אצל ידיד משפחה, ונדבקה בזיבה.
קריירה > דוגמנות

לי צברה ניסיון רב בדוגמנות עם אביה, שצילם אותה רבות בצילום סטריאוסקופי, גם בצילומי עירום כשהיא הייתה בשנות העשרה לחייה. היא גם למדה ממנו את טכניקות הצילום. בגיל 19, כשהלכה ברחוב בניו יורק, עצר אותה שנייה לפני שנפגעה ממכונית המו"ל של מגזין ווג, קונדה נאסט - וכך החלה קריירת הדוגמנות שלה, והיא הופיעה על שער המגזין ב-15 במרץ 1927, באיור על ידי ג'ורג' לפאפה. במשך שנתיים הייתה הדוגמנית המבוקשת בניו יורק, וצולמה על ידי הצלמים המובילים של התקופה, לרבות אדוארד סטייכן, ארנולד גנתה, ניקולס מוריי, וג'ורג' הוינינגן-הואיין. צילום של מילר שצילם סטייכן לפרסומת לתחבושות וסת של קוטקס גרם לסקנדל, והביא לקץ תקופת הזוהר שלה כדוגמנית בניו יורק.
קריירה > צילום

ב-1929, נסעה מילר לפריז, בכוונה ללמוד מהצלם והצייר הסוריאליסטי מאן ריי. אף על פי שבתחילה סירב לה בטענה שאין הוא לוקח תלמידים, מילר עד מהרה הפכה לדוגמנית ומשתפת פעולה שלו באמנות, וכן גם למאהבת ולמוזה שלו. היא פתחה סטודיו לצילום משלה, ולעיתים קרובות לקחה לעצמה משימות צילום של מאן ריי, כדי לאפשר לו להתרכז בציור. למעשה, רבים מהצילומים המיוחסים למאן ריי מתקופה זו צולמו על ידי מילר. יחד עם מאן ריי, מילר גילתה מחדש את טכניקת הצילום הנקראת "סולריזציה". היא הייתה חברה פעילה בתנועה הסוריאליסטית, ותרמה לז'אנר בצילומיה מלאי ההומור. בין חבריה היו פבלו פיקאסו, פול אלואר, וז'אן קוקטו. מילר אף הופיעה כפסל שקם לתחיה במיצג של קוקטו, דם של משורר, בשנת 1930.
לאחר שעזבה את מאן ריי ואת פריז ב-1932, חזרה מילר לניו יורק שם פתחה סטודיו לצילום מסחרים ופורטרטים, יחד עם אחיה אריק שעבד כעוזרה בחדר החושך. בשנה זו היא נכללה בתערוכת הצילום האירופאי המודרני בגלריית ג'וליאן לוי בניו יורק. ב-1933, לוי גם ערך למילר תערוכת יחיד. בין לקוחותיה בתחום הפורטרטים היו האמן הסוריאליסטי ג'וסף קורנוול, השחקניות ליליאן הארווי וגרטרוד לורנס, וכן הקאסט האפרו-אמריקאי של המופע האופרטי "ארבעת הקדושים".
ב-1934, היא נטשה את העסק שלה כדי להינשא לאיש העסקים המצרי, עזיז אלועי ביי, שהגיע לניו יורק כדי לרכוש ציוד לרכבת המצרית. למרות שלא עבדה כצלמת מקצועית בתקופה זו, היא המשיכה לצלם, ותיעדה את הסביבה המצרית שחיה בה יחד עם אלועי, כולל הצילום "פורטרט חלל", שנחשב לאחת העבודות הסוריאליסטיות החשובות שלה. ב-1937 מאסה מילר בחייה בקהיר, והיא שבה לפריז, שם פגשה את הצייר והאוצר הבריטי רולנד פנרוז, שהייתה עתידה להינשא לו. צילומיה לא הופיעו שוב בתערוכה עד שנת 1955, כאשר עבודתה הוצגה כחלק מ"משפחת האדם" בתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית (MOMA) בניו יורק.
קריירה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ מלחמת העולם השנייה, מילר חייתה בלונדון יחד עם פנרוז כשהחלה הפצצת העיר. היא התעלמה מתחנוניהם של בני משפחתה וחבריה לחזור לארצות הברית, ובמקום זאת החלה לעבוד כצלמת עיתונות בסיקור המלחמה עבור ווג, ותיעדה עבורם את הבליץ. מילר קיבלה הסמכה מאת הצבא האמריקאי ככתבת מלחמה עבור הוצאת קונדה נאסט ב-1942. היא שיתפה פעולה עם הצלם האמריקאי דייוויד א. שרמן, שעבד עבור LIFE. היא נסעה לצרפת זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי ותיעדה את השימוש הראשון בנאפלם במצור בסן-מלו, בשחרור פריז, בקרב על אלזס, ואת הזוועות של מחנות ההשמדה בבוכנוואלד ודכאו. היא גם צילמה את הפנים של דירתו של היטלר במינכן יחד עם שרמן, והצילום שלה באמבטיה של היטלר נחשב לאחד הדימויים האייקונים של התקופה.
בתקופה זו מילר צילמה ילדים גוססים בבית חולים בווינה, את חיי האיכרים בהונגריה, ואת הוצאתו להורג של ראש הממשלה ההונגרי לזלו ברדוסי בגין שיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית ב-1946. לאחר מכן, המשיכה לעבוד עבור ווג שנתיים נוספות, כשהיא מסקרת אופנה וידוענים.
קריירה > אנגליה

לאחר שחזרה לאנגליה ממרכז אירופה, החלה מילר לסבול מדיכאון קליני, וממה שהוגדר מאוחר יותר כתסמונת פוסט טראומה. היא התחילה לשתות הרבה, וחוותה אי-ודאות לגבי עתידה. ב-1946, נסעה לארצות הברית עם רולנד פנרוז, וביקרה את מן ריי בקליפורניה. לאחר שגילתה שהיא בהריון מפנרוז, היא התגרשה מביי, וב-3 במאי 1947, נישאה לפנרוז. בספטמבר 1947 נולד בנם, אנטוני.
מילר ופנרוז קנו בית חווה בסאסקס מזרח, ובמהלך שנות ה-50 וה-60 היה המקום לסוג של מכה לאמנים מובילים של התקופה, כמו פיקאסו, מן ריי, הנרי מור, איילין אגר, ז'אן דובופה, דורותיאה טנינג ומקס ארנסט. בעוד מילר המשיכה לצלם עבור ווג מפעם לפעם, היא החליפה את מצלמתה במחבת, והפכה לשפית גורמה מצליחה. היא גם צילמה עבור הביוגרפיות שכתב פנרוז על פיקאסו ואנטוני טפיאס, אך מראות המלחמה המשיכו לרדוף אותה, ומצבה החל להתדרדר. ייתכן שהרומן המתמשך של פנרוז עם האקרובטית דיאן דריאז תרם למצבה.
מילר נחקרה על ידי שירותי הביטחון הבריטיים, MI5, בשנות ה-40 וה-50 בחשד שהיא מרגלת עבור ברית המועצות.
מותה

מילר נפטרה ממחלת הסרטן בביתה ב-1977, בגיל 70. שרידיה נשרפו, ואפרה פוזר בגן עשבי המרפא שטיפחה בשטח ביתה.
מורשת

בבית החווה בסאסקס מזרח, אשר ירש בנה של מילר, אנטוני, ניתנים סיורים מודרכים של עבודותיהם של מילר ופנרוז. הבית מכיל גם את האוספים האישיים של השניים.
בחייה, מילר עשתה מעט כדי לקדם את עבודת הצילום שלה. הפרסום שזכתה בו הוא בעיקר בזכות מאמציו של אנטוני מאז שנות ה-80, כולל ארכיב שיצר של עבודותיה בשם "ארכיון לי מילר".
ב-1985, פרסם אנטוני את הביוגרפיה הראשונה על אמו, בשם "החיים של לי מילר". מאז, יצאו מספר ספרים, בעיקר כנלווים לתערוכות של צילומיה, אשר נכתבו על ידי היסטוריוני אמנות וסופרים כגון ג'יין ליווינגסטון, ריצ'רד קלווקורסי, ומארק הוורת-בות. ראיונות שנתנה מילר עומדים במרכז הסרט התיעודי על חייה שיצא ב-1995, "לי מילר: מבעד למראה", שיצרו בשיתוף דייוויד שרמן וסילביאן רומט. אנטוני ושרמן כתבו ביחד את הספר "המלחמה של לי מילר: צלמת וכתבת עם בעלות הברית באירופה 1944-45".
ראיון רדיו של מילר מ-1946 נכלל בספר האודיו "סוריאליזם בבחינה", אשר יצא ב-2002. ב-2005, עובד סיפור חייה למחזה מוזיקלי "שש תמונות של לי מילר", עם מוזיקה ומילים שנכתבו על ידי המלחין הבריטי ג'ייסון קאר. גם ב-2005, יצאה ביוגרפיה נוספת של מילר מאת קרולין בורק בבריטניה וארצות הברית. ב-2007, יצא "עקבותיה של לי מילר: הדים מסיינט מאלו", תקליטור אינטראקטיבי ו-DVD בנושא צילומי המלחמה של מילר.
ב-2015, תערוכה של עבודותיה הוצגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד, אשר נקראה "לי מילר ופיקאסו", עם דגש על "מערכת היחסים בין לי מילר, רולנד פנרוז, ופבלו פיקאסו. באותה שנה, יצא הרומן ההיסטורי "האישה בתצלום" מאת דיינה גינתר, הסובב את מערכת היחסים בין מילר ומן ריי בפריז בשנות ה-30.
בשנת 2024 הפיקה קייט וינסלט (יחד עם קייט סלומון) וכיכבה בסרט "מבעד לעדשה: סיפורה של לי מילר". ווינסלט מגלמת בסרט את דמותה של לי מילר. את הסרט ביימה צלמת הקולנוע אלן קוראס, שצילמה את ווינסלט ב"שמש נצחית בראש צלול".
הערות שוליים

↑  Dark secret of the woman in Hitler's bathtub: How war photographer Lee Miller was raped as a child by a relative and forced to pose naked by her father, by David Leafe. Published 12 March 2013, retrieved 8 July 2013
↑  Prose, Francine (2002). The Lives of the Muses. Perennial. ISBN 0-06-019672-6.
↑    Duncan Gardham, Security Correspondent, ‏MI5 investigated Vogue photographer Lee Miller on suspicion of spying for Russians, files show, The Telegraph, 3 March 2009
↑  Sanchia Berg (3 במרץ 2009). "The Lee Miller File". Today BBC Radio 4. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lee Miller Archives".
↑  "Lee Miller, Through the Mirror (1995)". Dailymotion.
↑   לי מילר, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  "Lee Miller and Picasso". National Galleries Scotland.
↑  Gynther, Dana (2015). The Woman in the Photograph. New York: Gallery Books. ISBN 1476731950.
↑   רעיה מורג, גם כשרציתי להביט הצידה, לא יכולתי, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274525905171  PLWABN: 9810561658505606  BIBSYS: 99031025  BNE: XX991620  BnF: cb124098742 (data)  CiNii: DA11475484  GND: 118910256  ICCU: VIAV097035  ISNI: 0000 0003 6854 2052  LCCN: n83131363  LNB: 000326222  NDL: 00621132  NKC: js20020128021  NLA: 35701593  NTA: 074510223  PIC: 290680  RERO: 02-A024255633  RKD: 56169  SELIBR: 304487  SNAC: w6pr8tpj  SUDOC: 033209405  Trove: 1049038  ULAN: 500023704  VIAF: 46144814388336094322   WorldCat (עם VIAF): 46144814388336094322
משפחת שלוש

אהרן שלוש – אבי המשפחה
משפחת שְׁלוּשׁ היא משפחה יהודית ספרדית, שענפיה התפזרו בגלות באירופה ובצפון אפריקה. ענף אחד מהמשפחה עלה לארץ ישראל מצפון אפריקה באמצע המאה ה-19 והתיישב ביפו.
אבי המשפחה – שהעלה את המשפחה לארץ ישראל וקבע את מושבה ביפו – הוא אברהם שלוש; בנו הוא אהרן שלוש, ממייסדי השכונה היהודית נווה צדק; ילדיו של אהרן: אברהם חיים שלוש, יוסף אליהו שלוש, ויעקב שלוש השתתפו בפיתוח התשתית ההתיישבותית ובייסוד אחוזת בית (לימים העיר תל אביב-יפו) ונכדיו  ובני זוגם המשיכו לפתח את התשתיות הלאומיות העתידיות. בין הבולטים שבהם (רשימה חלקית בלי בני זוג):  משה שלוש, צדוק שלוש, אבנר שלוש, גבריאל שלוש, ירוחם לוריא, רפאל מהודר, זכי שלוש ורבים נוספים אחרים. 
לאורך השנים תרמה המשפחה לעיצובה הכלכלי והתרבותי ולפעמים אף הפוליטי של "היישוב הישן" וה"הישוב החדש". 
בין היתר ניתן למנות בין צאצאי ענף המשפחה בישראל את משפחות מנור וזכאי צאצאיו של דוד לובינסקי, את יואב שלוש, את רפי (רפאל) מהודר, ואת נעם לניר, דליה מזור, ואמנון רובינשטיין (שהתחתנו בה) וכן רבים אחרים מפורסמים לא פחות. 
אף כיום, משפחת שלוש ממשיכה להשפיע על המשק הישראלי, בכל גווניו ותחומיו.
יחסי אלג'יריה – הממלכה המאוחדת

| יחסי אלג'יריה – הממלכה המאוחדת |
| --- | --- |
אלג'יריה: הממלכה המאוחדת


אלג'יריה: הממלכה המאוחדת
שטח (בקילומטר רבוע)
2,381,740: 243,610
אוכלוסייה
47,073,622: 69,311,072
תמ"ג (במיליוני דולרים)
239,899: 3,340,032
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,096: 48,189
משטר
דמוקרטיה סמי-נשיאותית: מונרכיה חוקתית

יחסי אלג'יריה–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הַמַמְלָכָה הַמְאֻחֶדֶת שֶׁל בְּרִיטַנְיָה הַגְּדוֹלָה וצפון אירלנד.
רקע

במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה אלג'יריה, שהייתה אז תחת שלטון צרפת של וישי, על ידי קבוצת הארמיות ה-18 האנגלו-אמריקנית.
בשנת 1962 קיבלה אלג'יריה את עצמאותה מצרפת לאחר מלחמה קשה, וזמן קצר לאחר מכן כוננה עימה בריטניה יחסים דיפלומטיים. בין המדינות קיים שיתוף פעולה במגוון רחב של תחומים, כולל קידום עסקי, אנרגיה, תרבות, תיירות וביטחון.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב־1967 הכריזה אלג'יריה על ניתוק היחסים עם בריטניה.
נציגויות דיפלומטיות

בריטניה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר בלבד. מאידך, אלג'יריה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון בלבד.
חוות החופש

ערך זה עוסק במקלט לבעלי חיים הנמצא בישראל. אם התכוונתם לסדרת הטלוויזיה, ראו .
| --- | --- |


 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  עולש 
 תקופת הפעילות:  2016–הווה (כ־8 שנים) 
 www.freedom-farm.org.il
 
חוות החופש היא מקלט הצלה ושיקום של בעלי-חיים שהגיעו מתעשיות המזון והניסויים בבעלי החיים. החווה הוקמה ב-4 באוקטובר 2016 במושב עולש שבעמק חפר. החווה מהווה מרכז חינוכי המאפשר מפגש בין בני אדם לחיות משק, כדי לעודד חמלה כלפי בעלי החיים בתעשיות הבשר, החלב והביצים. הארגון פועל ללא מטרות רווח ומרבית הפעילות השוטפת נעשית על ידי מתנדבים. כל ההכנסות לחווה מגיעות מתרומות.
היסטוריה וחזון

חוות החופש הוקמה על ידי עדית רומנו ומיטל בן-ארי, אשר נפגשו בעת פעילות התנדבותית משותפת בעמותת Vegan Friendly בשנת 2012. בעקבות שינויים אישיים בחיי כל אחת מהן, ובזכות מטרה משותפת לחולל שינוי במה שהן תפסו כחוסר צדק כלפי בעלי החיים בתעשיות המזון מן החי, הן החליטו להקים את החווה. החווה הוקמה ב-4 באוקטובר 2016 במושב עולש, עמק חפר, ישראל.
בעלי החיים המגיעים לחווה עוברים שיקום וטיפול רפואי ומקבלים הזדמנות לחיי חופש. לדיירי החווה מספר אזורי מחיה מקורים ואזורי מרעה בהתאם לצרכיהם וגודלם. במקום פועלת מרפאה לטיפולים היומיים השוטפים בבעלי החיים, ובמקרים קשים יותר יש לחווה קשר עם וטרינרים קבועים.
תחום שיקום בעלי חיים מתעשיית המזון הוא תחום חדש בישראל, לכן נדרשו מקימי החווה והצוות שהתגבש סביב היוזמה ללמוד על אופן הקמה, שיקום וטיפול בעלי חיים עם מאפיינים דומים. לשם כך, נסע הצוות ללמוד מחוות שיקומיות בארצות-הברית שם נחשפו גם לאופן הטיפול בפגמים גנטיים מולדים וטיפול בנכויות נרכשות אצל בעלי החיים בתנאי חיים לא טבעיים. מייסדות החווה והצוות שומרים על קשר רציף ומלווה באופן עקבי על ידי מנטורית מחוות ההצלה "Woodstock Farm Animal Sanctuary" בארצות הברית.
כחלק מהחזון החינוכי של החווה להוביל לשיח של חמלה כלפי בעלי החיים ולעורר מודעות למתרחש בתעשיות המזון, נערכים במקום סיורים לקהל הרחב ולילדים החל מגיל ארבע. המבקרים יכולים להתרשם מהחווה, הדיירים וסיפוריהם. המידע והנתונים הנמסרים במסגרת הסיורים מותאמים לגילאי המבקרים.
אוכלוסיית הדיירים

בחווה מתגוררים בעלי-חיים אשר הגיעו ממשקי תעשיות המזון מהחי: פרות, כבשים, עזים, תרנגולות, תרנגולי הודו, חזירים וברווזים. לצידם חיים בעלי-חיים מתעשיות נוספות: חמורים אשר שימשו לסחיבת משא וארנבונים מתעשיית הניסויים בבעלי-חיים.
באתר החווה מופיעים שמות וסיפורי ההצלה של כלל דיירי החווה.
פעילויות חינוכיות

לצד הצלה ושיקום של בעלי-חיים, חוות החופש מהווה מרכז חינוכי המעביר פעילויות עבור בתי-ספר, בדגש על גילאי תיכון. בחווה החל פיילוט של פעילויות במסגרות חינוכיות של משרד החינוך; התוכנית צפויה להגיע בעתיד גם למוסדות חינוך בלתי פורמלי ולגילאים צעירים יותר. התוכנית החינוכית משלבת הרצאה ושיחת היכרות, לאחריה מתקיים ביקור בחווה הכולל סיור ופעילות התנדבותית של התלמידים בחווה. בתקופת מגפת הקורונה, נעשתה התאמה של התוכנית החינוכית כך שהיא יכולה להתקיים גם מרחוק באמצעות שיחות וסיורים בווידאו.
מרכז המבקרים

בשנת 2020 הוקם בחווה מרכז מבקרים שיהווה מרכז חינוכי שמשלב אמצעים דיגיטליים במטרה ליצור חוויה רב-חושית על תעשיית בעלי החיים, אך פתיחתו נדחתה עקב פריצת מגפת הקורונה, ונפתח לקהל הרחב החל משנת 2021. במרכז מוצג מידע על השלכות של צריכת מזון מהחי מבחינה מוסרית, בריאותית ואקולוגית, והמבקרים יוכלים לחוות באופן מוחשי את מסלול חייהם של בעלי-החיים בתעשיות המזון מהחי, מתחילתו ועד סופו.
פעילויות שיקומיות לאנשים

בחוות החופש מתקיימות פעילויות שיקומיות וטיפוליות עבור אנשים. קיימים מספר פרויקטים שיקומיים הכוללים פרויקט התנדבות של צעירים המאובחנים על הספקטרום האוטיסטי שנמשך מספר שנים, תוכנית של טיפול בסביבת בעלי-חיים לילדים, ביקורים והתנדבויות מאורגנות של אנשים עם צרכים מיוחדים ומתמודדי נפש. לצד הפרויקטים הקבועים, חוות החופש החלה בשיתוף פעולה עם שירות בתי הסוהר במסגרתו אסירים מאגף שיקומי בבית-סוהר במרכז הארץ מגיעים לחווה להתנדב, זאת לאחר פעילויות היכרות בבית-הסוהר ובחווה עצמה.
חוות החופש כתופעה חברתית בישראל ובעולם

לחווה עוקבים רבים מרחבי העולם ברשתות החברתיות בעברית ובאנגלית. מבקרים בחווה וועוקבים שנחשפו לסרטונים ופרסומים ברשתות השונות, העידו על שינויים בהרגלי התזונה ובאורח החיים כתוצאה מחשיפה לסיפוריהם של דיירי החווה שניצלו מתעשיות המזון מהחי, בעקבות זאת הופקה סדרת הרשת  "חוות החופש", ששודרה בערוץ כאן 11.
ראו גם

חוות החופש (סדרת רשת)
תרנגול או תרנגולת פטם עם הליכון וגור חתולים אוכלים זה לצד זה בחוות החופש. תרנגולי פטם מתקשים בהליכה בגלל גופם המעוות
עמי טראוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוגוסט 1948 (בן 76)
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
עמי טראוב (נולד ב-30 באוגוסט 1948) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה

במהלך השנים השתתף טראוב במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בשנת 1977 שיחק בסרט הקולנוע "מסע אלונקות", לצדם של גידי גוב, דובל'ה גליקמן, מוני מושונוב, שלמה בראבא ושחקנים נוספים. באותה שנה גילם דמות המבוססת על חנן פורת, מראשי גוש אמונים, במותחן הפוליטי "קשר הדבש", על פי תסריט של אריה קרישק ובבימויו של יעוד לבנון (הסרט זכה בפרס ראשון באותה שנה).
בשנת 1981 שיחק בסרט הקולנוע "לא לשידור". (שוב בבימויו של יעוד לבנון) באותה שנה שיחק בסרטו של רנן שור "הקרב על מבצר וויליאמס". במהלך השנים 1981–1982 השתתף בסדרה "ארץ מולדת" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 1982 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "צלילה חוזרת", בו הוא השתתף. בשנת 1983 גילם את דמותו של אילן בסרט הקולנוע "נגוע".
בשנת 1988 שיחק בסדרת המתח "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "יום המזל של דויד". בשנת 1989 שיחק בתיאטרון הבימה במחזה "האב". בין השנים 1992–1995 גילם את יצחק (איזי) מרקוביץ', אביו של עידו מרקוביץ' (משה בן-בסט) בשלוש העונות של סדרת הנעורים "עניין של זמן". בשנים 1992–2000 דיבב את דמותו של "מומינאבא" בסדרת האנימציה "המומינים".
בשנת 1993 שיחק בסרט הקולנוע "קופסה שחורה" לצד קרן מור, מתי סרי, ברוריה אלבק ועוד. באותה שנה הוא דיבב את דמותו של "טראח" בסדרת האנימציה "קוסמים קטנים". בשנת 1994 שיחק בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" לצד שירילי דשא, שרית סרי, יואב הייט, והילד אדם בסנטה. בשנת 1995 שיחק בתיאטרון חיפה במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר". בין השנים 1998–1999 שב לגלם את דמותו של יצחק (איזי) מרקוביץ', בסדרה "20 פלוס", שהייתה סדרת בת של "עניין של זמן".
חיים אישיים

טראוב נשוי לצלמת חני ורדי והוא אביה של השחקנית גאיה טראוב.
יהושע פאליק זאב וולפסון

| --- | --- |

 לידה:  1835 מוינשט, רומניה 
 פטירה:  1915 (בגיל 80 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1915 
 
הרב יהושע פאליק זאב וולפסון (ה'תקצ"ה 1835 – כ"ו באלול ה'תרע"ה, 1915) היה רב רומני ששימש כרבן של טרגו-אוקנה (אנ') ופלטיצ'ן. מחבר תורני, פעיל ציוני ומרבני תנועת המזרחי. נחשב לאחד מגדולי רבני רומניה, היה בקי בתורת הנסתר ובעל השכלה כללית.
ביוגרפיה

יהושע פאליק (Osias Falik או Oișe Falik; פעמים רבות פאלליק) נולד בשנת ה'תקצ"ה (1835) במוינשט ליוסף צבי, למד בבית המדרש בעירו והצטיין בלימודיו התורניים. נסמך לרבנות בידי הרב ישעיהו שור רבה הכולל של יאשי, הרב משה אריה לבל רבה של בקאו, והרב יוסף שאול נתנזון מלבוב ("שואל ומשיב").
בין השנים תר"ל-תרל"ה (1870–1875) שימש הרב פאליק ברבנות בטרגו-אוקנה (אנ'). בספרו הראשון, "נהורא דאורייתא", שיבח את חברי קהילתו "אשר משכוני בעבותות אהבה ממקום חנותי, להיות להם לרב ומורה הוראה. לא אשכח לנצח חסדם וטובם עלי".
בשבט תרל"ה (1875) החל הרב פאליק לכהן כרבה של פלטיצ'ן (פאלאטיציאני), עיר גדולה וחשובה שבה כיהנו רבנים מפורסמים. לאחר שפירט את תולדות הרבנות בעיר, כתב על כהונתו במקום: "משכוני בעבותות אהבה הגבירים מפה, ונתקבלתי לרב פה בחסד הבורא יתברך כולם ובשלום, כי כבר קצרה נפשם ברוב המחלוקות שהיו בעיר מן זמן פטירת רבי אפרים". בתרמ"ג (1883) ייסד בעירו חברה להכנסת אורחים.
הרב פאליק שימש כרבה של פלטיצ'ן במשך כארבעים שנה, עד פטירתו בכ"ו באלול ה'תרע"ה (1915).