ראג'פוטים
מקור > הופעתם כקהילה

ישנן אינדיקציות היסטוריות לכך שקבוצה הקוראת לעצמה ראג'פוטים התיישבה במישור אינדוס-גנגס (אנ') במאה השישית לספירה. עם זאת, דעות חוקרים חלוקות לגבי מתי המונח ראג'פוט קיבל קונוטציות תורשתיות וסימן קהילה מבוססת קלאן.
אחת הדעות טוענת שהמונחים כמו ראג'פוטרה וראוטה החלו להיות בשימוש נפוץ יותר מהמאה ה-12 ואילך כדי לציין מספר רב של אנשים וקאסטת ראג'פוט התבססה הרבה לפני המאה השלוש-עשרה. ההתייחסות למבנה הקלאן של הראג'פוטים ביצירות היסטוריות מתקופה זו כמו בכרוניקה רג'טרנגיני (אנ') מאת קלהאנה (אנ') יחד עם עדויות אפיגרפיות אחרות מצביעות על קיומם כקהילה כבר במאה ה-12.
בהתבסס על הניתוח שלו של הכתובות (בעיקר מראג'סטאן), האמין ההיסטוריון בראג'ודלאל צ'אטופאדהייה, שעד המאה ה-12, המונח ראג'פוטרה היה קשור להתנחלויות מבוצרות, בעלות על קרקעות המבוססת על קרובי משפחה ומאפיינים אחרים שהפכו מאוחר יותר להעיד על מעמד הראג'פוט. לדבריו, התואר רכש "מרכיב של תורשה" סביב 1300. מחקר של כתובות מהמאות ה-11–14 ממערב ומרכז הודו, מאת מייקל ב' בדנר, הגיע למסקנה שהכינויים כגון תאקורה, ראג'פוטרה וראוטה לא היו בהכרח תורשתיים בתקופה זו.
הראג'פוטים היו רועים נוודים ועסקו בגידול חיות משק וסחר בבקר עד הרבה יותר מאוחר ממה שסברו. בכרוניקות של המאה ה-17 של ההיסטוריון מוהנוט נאינסי (אנ'), כלומר Munhata Nainsi ri Khyat ו-Marwar ra Paraganan ri Vigat דנות במחלוקות בין ראג'פוטים הנוגעות לשוד בקר. בנוסף, אלים עממיים של הראג'פוטים - פאבוג'י, מלינת, גוגאג'י ורמדאו נחשבו למגינות של קהילות רועי הבקר. הם גם מרמזים על מאבק בקרב ראג'פוטים על שליטה על בקר ואדמות מרעה. הופעתה של קהילת ראג'פוטים הייתה תוצאה של שינוי הדרגתי מקבוצות רועים ושבטיות נוודות לקבוצות יושבי קבע. זה הצריך שליטה במשאבים ניידים להתרחבות חקלאית אשר בתורה חייבה מבנים חברתיים של קרובי משפחה, בריתות לחימה וזוגיות.
ב. ד. צ'אטופאדהייה סבור שבשלבי הגיבוש שלו, מעמד הראג'פוט היה נוטה להטמיע בקלות וקלט אנשים ממגוון רחב של משפחות. דירק קולף כתב שעם זאת עד סוף המאה ה-16, הוא הפך לנוקשה מבחינה גנאלוגית, בהתבסס על רעיונות טוהר הדם. החברות במעמד הראג'פוט עברה כעת ברובה בירושה ולא נרכשה באמצעות הישגים צבאיים. גורם מרכזי מאחורי התפתחות זו היה איחוד האימפריה המוגולית, שלשליטיה היה עניין רב בגנאלוגיה. כאשר ראשי הראג'פוט השונים הפכו לוואסלים של האימפריה, הם לא היו מעורבים עוד בסכסוכים גדולים זה עם זה. זה הפחית את האפשרות להשיג יוקרה באמצעות פעולה צבאית, והפך את היוקרה התורשתית לחשובה יותר.
לפי דייוויד לודן קיבלה המילה "ראג'פוט" את משמעותה כיום במאה ה-16. לפי קולף, במהלך המאות ה-16 וה-17, שליטי הראג'פוט והפייטנים (צ'אראנים (אנ')) שלהם ביקשו לתת לגיטימציה למעמד החברתי-פוליטי של הראג'פוטים על בסיס מוצא וקרבה משפחתית. הם המציאו אילנות יוחסין שקישרו את משפחות הראג'פוט לשושלות העתיקות, וקישרו אותן עם מיתוסים של מקורות שביססו את מעמדם כקשטרייה. זה הוביל להופעתה של מה שהאינדולוג דירק קולף מכנה "המסורת הגדולה של ראג'פוט", שקיבלה רק תביעות תורשתיות לזהות הראג'פוטית, וטיפחה רעיון של אליטיסטיות ובלעדיות. השיר האפי האגדי Prithviraj Raso, המתאר לוחמים מכמה קלאנים ראג'פוטיים שונים כמקורביו של פריטביראג' צ'והאן (אנ'), טיפח תחושת אחדות בין הקלאנים הללו. הטקסט תרם אפוא לגיבוש הזהות הראג'פוטית בכך שהציע לקלאנים הללו היסטוריה משותפת.
למרות התפתחויות אלו, חיילים מהגרים העלו תביעות חדשות למעמד של ראג'פוט עד מאוחר במאה ה-19. במאה ה-19, המנהלים הקולוניאליים של הודו דמיינו מחדש את הראג'פוטים כדומים לאבירים האנגלו-סקסונים. הם ערכו את אילן היוחסין של הראג'פוטים בתהליך של יישוב סכסוכי קרקע, סקר קאסטות ושבטים וכתיבת ההיסטוריה. אילנות יוחסין אלו הפכו לבסיס להבחנה בין הקלאנים הראג'פוטיים "האמיתיים" ו"המזויפים".