stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל בן עדיה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־6 חג'אז, חצי האי ערב, כיום בערב הסעודית 
 פטירה:  המאה ה־6 תימא,  חצי האי ערב,  כיום בערב הסעודית 
 צאצאים:  ברה בנת סמואל 
 
שמואל בן עדיה (בערבית: السموأل بن عادياء, א-סמואל אבן עאדיא) היה משורר יהודי שחי במאה השישית לספירה באזור חג'אז (בימינו בערב הסעודית) ומת בעיר תימא (חצי האי ערב) בסביבות 560 לספירה. לשמואל בן עדיה מיוחס ספר שירים שכתוב בערבית שנחשב לאחד הספרים החשובים בחקר השפה הערבית הטרום איסלאמית ובחקר התרבות היהודית בחג'אז. נכדתו, צפייה, הייתה אחת מנשותיו של מוחמד אחרי שנלקחה כשלל.
בימי חייו

תפקידו של בן עדיה כמשורר סייע לו רבות בהידוק קשריו עם מנהיגי השבטים הערבים באזור ועם המושלים הערבים מטעם שלטונות פרס והאימפריה הביזנטית. השירה הייתה אמצעי חשוב לבניית סטטוס חברתי ופוליטי חשוב ולהתקדמותו הפוליטית והחברתית של המשורר כאשר הייתה ההשכלה מוגבלת לשכבות מצומצמות בחברה. לפעמים ייחסו התושבים למשוררים כוחות על טבעיים בשל שליטתם בשירה. בצורה זאת הפך שמואל בן עדיה לאחד האנשים העשירים ביותר בחצי האי ערב כאשר הצליח לבנות מבצר גדול שנקרא בשם אל-אבלק. המבצר נבנה כדי לספק מקום הגנה חשוב הן למשפחתו והן לתושבי העיר תימא, ולשמש כמקום שבו הופקדו כספים ונכסים רבים בידי התושבים על מנת לשמור אותם.
דמותו ומורשתו

בספרות הערבית של ימי הביניים חוברו אגדות חינוכיות רבות סביב דמותו של שמואל בן עדיה. מטרת האגדות האלה הייתה להדגיש את ערכי המוסר של החברה בזמנו של מחבר האגדה בימי הביניים. אבן עדיה הוצג כדמות שמשקפת את האידיאל של הנאמנות והיושר. אבן עדיה מוצג כאדם שהעדיף את הנאמנות ופעל נגד האינטרסים האישיים והמשפחתיים שלו כאשר סירב למסור את הפיקדונות של המשורר הערבי הידוע אמרוא אל-קייס שהיו ברשותו למושל עיראק מטעם הפרסים. אחרי שידע המושל העיראקי שאין בכוונתו של שמואל למסור את הפיקדונות הוא רצח את בנו של שמואל, שבו החזיק כבן ערובה. הנאמנות הזאת גרמה ליצירת הפתגם הערבי המפורסם "אין אדם יותר נאמן משמואל" (אופא מן אלסמואל). סיפור זה הונצח בשירו של המוזיקאי והזמר, שי נובלמן, "רץ ביפו", שהופיע באלבומו "יומי הוא חלום".
בעת החדשה היו זרמים הן בקרב היהודים והן בקרב הערבים שניצלו את דמותו ההיסטורית לצרכים אידאולוגים על מנת לגשר בין ערבים ויהודים. היו גם זרמים במיוחד מן הצד הערבי שניסו לטשטש את זהותו היהודית של שמואל בן עדיה ולהבליט אותו כדמות ערבית לאומית אשר חייתה לפני האסלאם. עם זאת שיריו והאגדות החינוכיות סביב דמותו נשארו כמקור השראה לסופרים ואנשי רוח ערבים רבים בעולם הערבי.
על שמו רחוב מרכזי בירושלים המחבר בין מוזיאון רוקפלר לאוכף שבין הר הזיתים להר הצופים בירושלים, וכן ביפו ובחיפה.
הערות שוליים

↑  אמציה פלד, רחוב שמואל בן עדיה, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256707805171  PLWABN: 9810585484005606  GND: 119247429  ISNI: 0000 0000 8055 6965  LCCN: nr94022639  NTA: 139265767  SELIBR: 199605  SUDOC: 115470883  VIAF: 95676121   WorldCat (עם VIAF): 95676121
שרה בן דוד

| --- | --- |

שרה בן דוד
 לידה:  31 ביולי 1939 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  31 באוגוסט 2024 (בגיל 85)
 ענף מדעי:  קרימינולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 הערות:  ממקימי המרכז לטיפול בעברייני מין.
 תרומות עיקריות
 חקר הפשיעה והאלימות במשפחה.
 
שרה בן דוד (31 ביולי 1939 – 31 באוגוסט 2024) הייתה פרופסור לקרימינולוגיה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
תולדותיה

בן דוד נולדה בתל אביב ב-1939. משפחתה הייתה מהמעמד הבינוני הנמוך. הוריה טובה ורפאל צימט, לא היו משכילים, ואמה אף לא סיימה בית ספר עממי. עם זאת אמה הקנתה לה סקרנות לדעת, וטפחה את הרצון שלה ללימודים. בן דוד שרתה בצה"ל בחיל האוויר, ועם השחרור החלה לעבוד כפקידה בבנק, ובערב למדה בסמינר למורים למלאכה. מספר שנים שימשה מורה למלאכה לבנים, ולימדה מקצועות המתכת והעץ. לאחר הולדת ביתה הבכורה התחילה ללמוד לתואר ראשון בסוציולוגיה וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה אותו סיימה בשנת 1967, כשאמה ונעמי אחותה סייעו לה בטיפול בביתה התינוקת. את התואר השני בחינוך במגמת מחקר סיימה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1971, ואת לימודי הדוקטורט סיימה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1983. לאחר סיום לימודי התואר השני ריכזה את המחקרים במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובמרכז לבריאות הנפש בכלא איילון. התמחתה ורכשה ניסיון בטיפול בעבריינים.
פעילותיה

פעילותה המדעית והציבורית של בן דוד התמקדה בעיקר בוויקטימולוגיה ובקרימינולוגיה ובמשיקים בין שני תחומים אלו. בשנים האחרונות בן דוד פעלה בעידוד המחקר והפעילות בתחום ההטרדות המיניות של גברים ונשים, ולגבי ההדדיות באלימות בזוגיות ובמשפחה.
פרסומיה ופעילותיה המדעיות בתחום הקנו לה הכרה בין-לאומית, דבר שבא לידי ביטוי בפרס שהוענק לה באוגוסט 2009 על תרומתה לוויקטימולוגיה על ידי האגודה העולמית לויקטימולוגיה (WSV), ובפרס שהוענק לה במאי 2009 מטעם Inter-University Center Dubrovnik על תרומתה להוראה הוויקטימולוגיה. נוסף על כך שימשה כחברת הנהלה של האגודה העולמית לוויקטימולוגיה (WSV) משנת 1979, וכיהנה כ־12 שנים כסגנית נשיא באגודה זו החל משנת 1997.
לפני מספר שנים הוזמנה לפרסם מאמר לספר שהופק על ידי המשרד לענייני קורבנות של האו"ם.
מומחיותה בתחום הטיפול בעברייני מין אף היא זכתה להכרה והיא מונתה כמעריכת מסוכנות רשמית על ידי הוועדה של משרד הבריאות. מספר שנים שימשה כיו"ר המועצה המייעצת לשר המשפטים ולשר לביטחון פנים, וכחברה בוועדת ההיגוי ויו"ר הוועדה המקצועית של מרכז היום לטיפול בעברייני מין בקהילה.
שימשה מספר שנים כראש המחלקה לקרימונלוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שם גם יזמה והקימה את המגמה החברתית שיקומית בתואר השני, מגמה שמעמידה בוגרים רבים שפעילים בשטח ובאקדמיה. הקימה ועמדה בראש שלוש עמותות
שעל – שרותי עזרה לקורבן, עמותה שהוקמה בשנת 1979 והיוותה חלוץ בקידום תחום הטיפול בקורבן.
אלעם – אגודה למניעת עבריינות מין, עמותה שקדמה את מקצוע הטיפול בעברייני מין, וקדמה את החקיקה בנושא.
קלת – קרימינולוגים לשרותי תקון (correction) במסגרת פעילותה בעמותת קלת הקימה יחד עם חברותיה את המרכז הראשון לטיפול בעברייני מין בקהילה.
במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון הייתה בן דוד בין המקימים של המחלקה לקרימינולוגיה ושימשה כראשת המחלקה מיום הקמתה. המחלקה מונה כיום כ-300 תלמידים. במסגרת המחלקה מתקיימים ימי עיון ועורכים ספר בנושא עבריינות נשים ואלימות במשפחה.
בן דוד הקדישה תשומת לב רבה להדרכת סטודנטים לתארים מתקדמים, מנחה תלמידים לתואר השלישי, ולתואר השני ומשמשת כחברת מערכת בכתבי עת (Journal of Ethnicity in Criminal Justice; Journal of Offender Therapy and Comparative Criminology) כמעריכה (reviewer) של מאמרים במספר כתבי עת, כשופטת של עבודות תיזה ודוקטורט.
פעילותיה > כנסים ופרסומים בתחום האלימות במשפחה

מאז 2010 החלה מחלקת הקרימינולוגיה בראשות פרופ' בן-דוד לערוך סדרה של כנסים ("פשיעה בוורוד" ב-30 במאי 2011, "פנים שונות לאלימות במשפחה" ב-21 בנובמבר 2011, וכנס בין-תחומי ובין-לאומי בנושא: "אלימות, עימותים ואחדות במשפחה: בחינה מחודשת של הדוקטרינות הטיפוליות והשיפוטיות") בכנסים אלה הועלה הנושא של ההדדיות באלימות במשפחה, קורבנות גברים, הטיה של נתונים מחקריים בתחום האלימות במשפחה, ופגיעה בגברים במסגרת הליכי גירושין, תלונות שווא על אלימות ועבירות מין ועוד. שותפים לדרך ולארגון הכנסים – ד"ר שרון אהרוני-גולדברג – ממכללת נתניה, ד"ר יואב מזא"ה מהקריה האקדמית אונו, ד"ר יעל אביעד, ד"ר חגית בוני-נוח וד"ר אינה לוי מאוניברסיטת אריאל, והעיתונאי גיל רונן, יו"ר "שדולת המשפחה".
כמו כן פרסמה מאמר תחת הכותרת "הפמיניזציה של האלימות במשפחה" במידעון של אגודת הקרימינולוגים "קרימובלוג" (ינואר 2012) בו טענה כי: "אלימות נשית בזוגיות לא נתפסת כעובדה קיימת ולכן כמעט שלא מוכרת ולא מטופלת על ידי רשויות החוק והסוכנויות החברתיות השונות."
במסגרת המחלקה לקרימינולוגיה, בשיתוף עם ד"ר יואב מזא"ה מהקריה האקדמית אונו, בן-דוד אף שקדה על ספר שייקרא "אלימות אילמת" כשד"ר יעל אביעד היא העורכת הראשית, ויעסוק באלימות של נשים נגד גברים במסגרת זוגיות. בריאיון בתוכנית "עושים סדר חדש" עם גל גבאי בטלוויזיה החינוכית (19 בנובמבר 2012) אף סיפרה כי קיימת תופעה של השתקת מחקרים הסותרים את הטענה כי רק גברים הם אלימים בזוגיות, וכי קיבלה איומים לפני כנס "פשיעה בוורוד": "קיבלנו איומים שאם אנחנו נקיים את הכנס יפוצצו לנו את הכנס, יארגנו מחאות וכו'".
פעילותיה > מרכז יום לטיפול בעברייני מין בקהילה

בן דוד עבדה רבות בתחום הטיפול בעבריינים במחקר ובעיבוד חומר מדעי כדי להשיג חסות ותמיכה בהקמת מרכז יום לטיפול ולמחקר של עברייני מין. המרכז פועל כיום תחת משרד הרווחה, כששרות המבחן, הרשום לשיקום האסיר ועמותת קלת חברים בוועדת ההיגוי.
הקמת המרכז נבעה מתוך הבנה כי טיפול בעברייני מין ומניעת עבריינות מין הם צורך חברתי חיוני, וכי על מנת להגן על החברה ולהקנות לעבריינים דפוסי התמודדות חלופיים, יש צורך בפתרון מוסדר בקהילה. המרכז נמצא במרכז הארץ ומיועד לתת מענה לאוכלוסייה של גברים מגיל 18 ומעלה, העומדים בקריטריונים מסוימים, אשר ביצעו עבירות מין או עבירות בעלות אופי של פגיעות מיניות. המרכז פעל החל משנת 2005 והוא מהווה מרכז יחיד מסוגו בארץ שסיפק מענה לאוכלוסיית עברייני המין.
בשנותיה האחרונות עסקה יחד עם עמיתים בתכנון מרכז לשלום המשפחה, מרכז שבו יינתנו קורסים וסמינרים לקהילה הרחבה ולאנשי מקצוע בתחום, טיפול וגישור לזוגות ולילדים במשפחות בהם יש סכסוכים, מחקר והוראה בתחום המשפחה, האלימות הסכסוכים והגישור.
מחקריה

בן דוד הגדירה שני מושגים חדשים בתחום הוויקטימולוגיה – קורבן קריירה ודהומניזציה של הקורבן. פרופ' שניידר הנשיא הראשון של האגודה העולמית לויקטימולוגיה אף ציין את תרומתה לשבח. לפני כעשר שנים פתחה ופרסמה גישה תאורטית חדשה בוויקטימולוגיה – ויקטימולוגיה נורמטיבית או ויקטימולוגיה של הקורבן. גישה זו מהווה את אחת מאבני היסוד של פרספקטיבה חדשה בוויקטימולוגיה – הוויקטימולוגיה החיובית – אותה פיתח נתי רונאל מאוניברסיטת בר-אילן בסיוע, בין היתר, של בן דוד.
מחקריה > הפמיניזציה של האלימות במשפחה

לטענת שרה בן דוד ההתייחסות לתופעת האלימות במשפחה היא מוטה, ועוברת "פמיניזציה". בן דוד מצביעה על ממצאי מחקר רבים המוכיחים כי האלימות הזוגית אינה מצטמצמת לאלימות גברית ולקורבנות נשית, אלא שזוהי תופעה הדדית, בה לעיתים האישה היא האלימה ולעיתים הגבר ובמקרים אחרים שניהם גם קרבנות וגם פוגעים. התפישה לפיה מדובר בתופעה קולקטיבית בה קבוצת הגברים פוגעת בקבוצת הנשים מגבילה את ההתייחסות החוקית והמעשית רק לאלימות זוגית בה הגבר הוא המכה.
בספרות הוויקטומולוגית לא ניתנה עד כה תשומת לב למורכבות התופעה של האלימות בזוגיות, זאת מאחר שהקמת מרכזי סיוע לנשים ופרסומים של פמיניסטיות ביססו את התפישה שנשים הן קורבנות וגברים תוקפים. עם זאת, השאיפה להגדרה נקיה משיפוט ערכי, מקשה על הגדרת הקורבן באלימות זוגית, מאחר שלא תמיד ברור כיצד התחילה האלימות, ולא תמיד זה שנפגע הוא הקורבן (האלימות יכלה להיות תוצאה של ייזום, קינטור או אף תקיפה מצד הקרבן). כך לטענת בן דוד התפיסה החברתית עדיין מקובעת בהנחה שגויה שהאלימות בין בני זוג נובעת מניסיון הגברים להבטיח עליונותם, והאלימות הנשית היא תמיד לצורך הגנה עצמית, ויש התעלמות והשתקה של הממצאים המצביעים על חפיפה בין הקורבן לעבריין.
הערות שוליים

↑  תופעת אלימות של נשים נגד גברים, נובמבר 2012, ערוץ אוניברסיטת אריאל
↑  מרכז יום לטיפול בעברייני מין בקהילה, נובמבר 2009, אתר המוסד לביטוח לאומי
↑  מידעון האגודה הישראלית לקרימינולוגיה וקהילת הקרימינולוגים בישראל, ינואר 2012, האגודה הישראלית לקרימינולוגיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258570405171  ORCID: 0000-0002-0286-9979  VIAF: 121348520   WorldCat (עם VIAF): 121348520
תימנית-יהודית

| --- | --- |
 מדינות:  תימן, ישראל
 אזורים:  עדן, צנעא, אל-ביידא, שבוה 
 דוברים:  50,300 (נכון ל־1995) 
 כתב:  אלפבית עברי
 משפחה:  שפות אפרו-אסיאתיות שפות שמיות שפות שמיות מרכזיות שפות ערביות ערבית של חצי האי ערב
 לאום:  יהדות תימן
 קוד ISO 639-3:  jye 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
תימנית־יהודית היא דיאלקט של ערבית יהודית שמדובר על ידי יהודי תימן. זוהי שפה מעורבת, שמורכבת ברובה מהשפה הערבית המדוברת בתימן, אך מכילה גם יסודות עבריים. ניב זה של ערבית נכתב, כמו ניבי ערבית־יהודית אחרים, בכתב עברי. היו הבדלים ברורים בין מחוזות ואזורים שונים בתימן, שלכל אחד מהם היה דיאלקט משלו.
לבד מתימנית־יהודית, שימשו את היהודים בתימן שפות נוספות: עברית מקראית במקרא, עברית משנאית וארמית בלימוד המשנה, הגמרא ותרגום אונקלוס, וערבית־בינונית יהודית כשנלמד תפסיר רב סעדיה גאון, כתבי הרמב"ם וחכמים תימנים בני אותו דור. בדיבור עם מוסלמים יושבי תימן השתמשו היהודים בשפת המדינה, הערבית־תימנית. השפה שימשה גם כשפה העממית של נשות תימן, שבה הוּשְׁרה שירתן.
יסודות השפה

לשפה התימנית־יהודית שלושה מרכיבים עיקריים: הבסיס, שהוא הרכיב הערבי; רכיב עברי; ורכיב ארמי. הרכיב הערבי היה המרכזי מבין השלושה; הוא השפיע על כל תחומי הלשון: הפונטי, הדקדוקי, הסמנטי והתחבירי, ובין השאר גרם ליצירת צורות חדשות במילים עבריות וארמיות, על פי הדקדוק הערבי. הרכיב העברי, ברובו, "שוּערב" לצורות ערביות על בסיס מילים עבריות, אך לא כולו. מקור רכיב זה בעברית לרבדיה השונים: לשון המקרא, הגמרא והמדרשים, וספרות השו"ת. היסוד הארמי מקורו בתקופה שבה דיברו יהודי תימן בשפה הארמית.
הייחוד של החטיבה התימנית הכתובה, אחת מארבע חטיבות הערבית היהודית המרכזיות לדברי יהושע בלאו, הוא השימוש במילה "קד" – כבר – גם כאשר היה מופרדת מהפועל, וגם במשפטים שמניים.
היסטוריה

יצחק גלוסקא מניח שבתחילה, לאחר גלותם מארץ ישראל והגעתם לחג'אז ולצפון תימן, שימשה את יהודי תימן הארמית הארץ־ישראלית והחִמְיַרִית, ולאחר מכן, עם הגעתם של גלי הגירה נוספים, הוחלפה בארמית בבלית. בהמשך, עם הדורות, הוחלפה זו בשפה שהושפעה משפתם של ערביי תימן. גלוסקא מצביע על השימוש הרב, גם לאחר המעבר לדיבור בערבית, במילים ובצורות לשוניות ארמיות בשפה. עם זאת, לדברי יהושע בלאו אין הבדל של ממש בין שפתו הדבורה של מוסלמי תושב צנעא לזו של יהודי.
השפה התפתחה, בין השאר, כ"שפת סתרים" שהבדילה את יהודי תימן מהמוסלמים תושבי תימן, ושימשה אותם כשרצו לומר דבר שלא יובן על ידיהם. היקף השימוש במילות סתר היה נרחב יותר בערים, שם הצורך בהסתרת מידע היה רב יותר. בכפרים, שבהם היה דו־קיום נרחב יותר בין היהודים למוסלמים, שפת הסתר נשאה לרוב נופך הומוריסטי.
כשמרבית יהודי תימן עלו לישראל במסגרת מבצע מרבד הקסמים ולאחריו, מרבית התימנים החליפו את התימנית־יהודית בעברית בתור שפת האם ושפת הדיבור היום־יומי שלהם.
ראו גם

הגייה תימנית
לקריאה נוספת

יצחק גלוסקא, "השפה", בתוך: חיים סעדון (עורך), קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים: תימן, ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח ומשרד החינוך, ה'תשס"ב, עמ' 143–154
Shachmon Ori, "Yemenite Judeo-Arabic", in: Norman A. Stillman (ed.), Encyclopedia of Jews in the Islamic World, <http://dx.doi.org/10.1163/1878-9781_ejiw_SIM_000717>
יאיר מדאר־הלוי, מילון יָאֵר יָאִיר: לשונם של יהודי צפון תימן, רחובות: האגודה לטיפוח חברה ותרבות, התשע"ג 2013
נעמה מלאכי, שיחון תימני עברי, תל אביב: הוצאה עצמית, 2015
מעטוף סעדיה בן יצחק, מילון עברי-ערבי בדיאלקט חבאני, מושב ברקת: הוצאה עצמית, 2007
הערות שוליים

↑  Arabic, Judeo-Yemeni באתר Ethnologue
↑  Shachmon Ori, "Yemenite Judeo-Arabic", in: Norman A. Stillman (ed.), Encyclopedia of Jews in the Islamic World, <http://dx.doi.org/10.1163/1878-9781_ejiw_SIM_000717>
1 2  גלוסקא, עמ' 143
↑  על השירה העממית של נשות תימן ראו: נסים בנימין גמליאלי, דיוואן שירת הנשים אהבת תימן: השירה העממית התימנית, מהדורה רביעית תשע"א 2011
↑  גלוסקא, עמ' 146
↑  ראו #היסטוריה
↑  בלאו, עמ' 65
↑  גלוסקא, עמ' 147
↑  גלוסקא, עמ' 143–144
↑  Joshua Blau, The Emergence and Linguistic Background of Judeo-Arabic, Jerusalem: Ben-Zvi Institute for the Study of Jewish Communities in the East, 1999, p. 54
1 2  Shachmon, Ori, "Hebrew as a secret Language in Yemenite Judeo-Arabic", in: Geoffrey Khan (ed.), Encyclopedia of Hebrew Language and Linguistics.
↑  ראו: נצחיה יעקב, צעד (תימני) גדול: לראשונה מילון עברי־תימני, באתר ישראל היום, 14 בינואר 2014
↑  ראו: רועי צ'יקי ארד, יהודי, דבר תימנית: איך אומרים "נלעס גת ביחד"?, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007466258905171
תוניסיה בימי הביניים

האזור שבו נמצאת כיום תוניסיה התאפיין בתקופת ימי הביניים בצמיחה ושגשוג של התרבות הערבית והמוסלמית לצד ההיבט ההומני שהתפתח אף הוא עם עלייתם של היסטוריונים והוגי דעות, שהידוע בהם הוא אבן ח'לדון. באותה תקופה נשלטה תוניסיה על ידי ממלכות ושושלות שונות, חלקן מערביות וחלקן מזרח-תיכוניות ואפריקאיות. תקופת ימי הביניים בתוניסיה מוגדרת החל מכיבושה על ידי האימפריה המוסלמית ועד להשתלטותה של האימפריה העות'מאנית.
פלישת האימפריה המוסלמית-ערבית

| --- | --- |
 :  ראו גם – האימפריה המוסלמית
בניגוד לארצות השכנות בצפון אפריקה ובמגרב, שקיבלו על עצמן מהר את הדת והתרבות המוסלמית עם פלישת האימפריה המוסלמית לאזורן בראשית ימי הביניים, תושבי הקבע הילידים והצאצאים האירופיים בתוניסיה סירבו להיכנע ללא מרד לשלטון המוסלמי. עד שהפכה תוניסיה לערבית ומוסלמית דיה נדרשו שלוש פלישות של הלוחמים הערבים לשטחה וכיבושה הסופי. על כן, תהליך הערביזציה שעברה תוניסיה היה איטי ומתמשך.
בשנת 647, ימי הביניים המוקדמים, הותקפה קרתגו, אז מעצמה אזורית שישבה בתוניסיה, על ידי המוסלמים. אף על פי כן, הם לא הצליחו לכבוש אותה כתוצאה מהטקטיקה הימית המנוסה של הקרתגים. עם זאת בשנת 661 פרצה מלחמה נוספת בין המוסלמים לקרתגים והפעם הם הצליחו לכבוש את האזור עם לכידת העיר ביזרטה, הצפונית ביותר ביבשת אפריקה. לצער המוסלמים, הם נאלצו להחזיר את האזור לשלטון האימפריה הביזנטית אך לא למשך זמן רב, כאשר בשנת 670 מסע כיבושים שניהל עוקבה בן נאפע הכריע את המערכה: הוא ייסד את העיר קירואן, שנחשבת עד היום לעיר הדתית של תוניסיה, ובה המסגד הגדול של קירואן, שהוא המסגד העתיק ביותר ביבשת אפריקה ככל הנראה. באותה שנה העיר הופכת למרכז המסעות המוסלמיים שיצאו לכבוש את אזורי המגרב; בשנת 695 הצליחו המוסלמים לכבוש את קרתגו מידיי היוונים, אך הושבה על ידי הביזנטים פעם נוספת. לבסוף, תוניסיה נכבשה סופית בשנת 698.
בניגוד לכובשים הקודמים שהגיעו לתוניסיה, הערבים לא רק כבשו את קו החוף אלא גם נכנסו אל פנים המדינה, שם ניסו להשתלט על החלק התוניסאי במדבר סהרה, שהיה בשליטת השבטים הברברים. הברברים התנגדו בגבורה לכובש המוסלמי, וסירבו להמיר את דתם לאסלאם. לאחר שנים אימצו הברברים את האסלאם אך עם זאת התנתקו מן הזרם המרכזי בו ורובם המוחלט דבק בח'וארג'. בשנת 745 אף ניסו הח'ורארג'ים הברברים לכבוש את קירואן, מה שלא החזיק זמן רב אמנם אך שימש סמל לכוחם של הברברים גם לאחר מות מנהיגתם כאהינה. אגב כך, המשיכו הברברים הח'ורארג'ים להילחם למרוד בשלטון של ח'ליפות אומיה.
השתלטות האע'לבים

בשנת 799, כשנה לפני תחילת המאה ה-9, איברהים בן אל-אגלאב, מושל האזור של תוניסיה ושליחו של הח'ליף הארון א-רשיד, פתח במלחמה עזה כנגד המורדים הברברים. בשנת 800 בערך, הח'ליף העניק לאל-אגלאב את תואר ה'אמיר', ובכך נתן לו סמכויות רבות וכוח צבאי רב שיפעל למרותו. לאחר שקיבל את תואר האמיר התיישב בקירואן והפך שם לראשון מבין שושלת האע'לבים שהתקיימה עד שנת 909. בתקופת שלטונם של האע'לבים, אזור מזרח המגרב, ובכללו תוניסיה, חווה שגשוג וצמיחה חסרי תקדים. במהלך תקופה זו, תוניסיה הפכה למרכז תרבותי חשוב עם הגעת אוכלוסיות ערביות רבות מתוך משיכה דתית לקירואן. השושלת שרדה זמן כה רב בשלטון בעיקר בזכות הצי הימי החזק שלה, שנועד למנוע פלישות מן הים.
השושלת הפאטמית

בראשית המאה העשירית, הברברים של השבט החזק של קוטאמה, שהומרו על ידי אבו עבד אללה אח-צ'י'י, סירבו לשלוט באגלביד ולכן יצאו, מקביליה הקטנה, לכבוש את איפריקיה. בדצמבר 909 הכריז האימאם אובייד אללה אל-מהדי, צאצא של פטימה זהרה (בתו של מוחמד), כמנהיג ואימאם של תוניסיה וייסד את השושלת השיעית של הפאטמים תוך שהוא מכריז כגוזל את הח'ליפים האוביים והעבאסים התגייסו לסוניזם.
הוא הפיל את השושלת האע'לבית ששלטה במקום והייתה מנאמניה של העבאסים, בעזרת דעוה שנעשתה על ידי הדַאעי(אנ') (מטיף) אבו עבדאללה אלחֻסֵין אלשיעי(אנ') בקרב השבטים הברברים שבגבול האמירות האע'לבית בשנת 909. לאחר מכן כבש את האמירות האידריסית באזור מרוקו של היום ועד מהרה הצליח להשתלט על כל אזור המגרב, הכולל בימינו את שטחן של המדינות מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב. את בירתו הקים בעיר אלמהדיה שבתוניסיה, שנקראה על שם תוארו השלטוני, אלמהדי - הגואל.
לאחר שמצרים נפלה בידם, הפאטמים עברו מיד מאלמהדיה, עם כל אוצרות הארמון ועם קברי הח'ליפים הקודמים. את אפריקיה הם הותירו לשלטון של האמירים הזירים. במחצית הראשונה של המאה ה-11, הזירים, השליטים הברברים ששלטו בצפון אפריקה בשם הפאטמים, הכריזו על עצמאות ועל מעבר לזרם הסוני האורתודוקסי.
הערות שוליים

↑  Kenneth J. Perkins, Tunisia: Crossroads of the Islamic and European Worlds, Westview Press, 1986, עמ' 48-52, ISBN 978-0-7099-4050-0. (באנגלית)
↑  Unesco International Scientific Committee for the Drafting of a General History of Africa, UNESCO General History of Africa, Vol. III, Abridged Edition: Africa from the Seventh to the Eleventh Century, University of California Press, 1992-11-03, עמ' 118-120, ISBN 978-0-520-06698-4. (באנגלית)
↑  Charles André Julien, History of North Africa: Tunisia, Algeria, Morocco, from the Arab Conquest to 1830, Routledge & K. Paul, 1970, עמ' 7, ISBN 978-0-7100-6614-5. (באנגלית)
↑  Qantara - Grande Mosquée de Kairouan, archive.wikiwix.com
↑  The Ancient Carthage - Sights, History and Culture, UNESCO World Heritage, www.sights-and-culture.com, ‏(מאורב)
↑  Madelung, Wilferd & Lewinstein, Keith, Ṣufriyya, מתוך: Encyclopaedia of Islam, New Edition, Volume IX: San–Sze, 1997, עמ' 767–768
↑  Qantara - Les Aghlabides (800-909), www.qantara-med.org
תוניסיה במשחקים הפאראלימפיים

תוניסיה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בסיאול (1988), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה תוניסיה חלק מעולם.
היסטוריה

אל משחקי הקיץ הפאראלימפיים שנערכו בסיאול בשנת 1988 שלחה תוניסיה משלחת של ספורטאי בודד, האתלט מונעם אל-עבד שאף זכה בשתי מדליות ארד. גם אל המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) שלחה תוניסיה ספורטאי בודד, שלא זכה במדליה.
עיקר הצלחתה של תוניסיה במשחקים החל במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) כשזכתה המשלחת ב-11 מדליות פאראלימפיות, עם 6 מדליות זהב. במשלחת בלט האצן מאהר בולג שזכה בשלוש מדליות זהב, במרוץ ל-5,000, 800 ו1,500 מטר (קטגוריה T13), ובאחרון אף שבר את השיא הפאראלימפי עם תוצאה של 3:56.97 דקות.
מאז המשחקים בסידני המשיכה המשלחת התוניסאית והתקדמה, כשבכל טורניר היא מצליחה להשיג יותר מדליות מאשר בטורניר שקדם לו. במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) הצליחה המשלחת להשיג 18 מדליות, 8 מהן מזהב. במשלחת בלט שוב בולג שזכה בשלוש מדליות זהב נוספות, עליהן הוסיף מדליית כסף אחת. הוא זכה שוב בזהב במירוץ ל-1,500 מטרים, תוך שבירת שיא עולם בקטגוריית הנכות שלו עם 3:51.09 דקות, במדליית זהב במרוץ ל-10,000 מטרים עם שיא פאראלימפי של 32:02.16 דקות, במירוץ ל-5,000 מטר עם שיא פאראלימפי נוסף של 14:54.08 דקות, ובמירוץ ל-800 מטר נכנע לשיא עולם של האצן הספרדי אווילה איגנסיו וזכה במדליית הכסף.
מדליות לפי אולימפיאדה

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) | 0 | 0 | 2 | 2 |
המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992): 0
| המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) | 0 | 2 | 0 | 2 |
| המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) | 6 | 4 | 1 | 11 |
| המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) | 8 | 7 | 3 | 18 |
| המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) | 9 | 9 | 3 | 21 |
| המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) | 9 | 5 | 5 | 19 |
| המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) | 7 | 6 | 6 | 19 |
| המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) | 4 | 5 | 2 | 11 |
| סה"כ | 43 | 38 | 22 | 103 |
ראו גם

תוניסיה במשחקים האולימפיים
תוניסיה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  רשימת המשתתפים במשחקים 1988 באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
↑  ספורטאי תוניסיה באתר הוועד הפאראלימפי
↑  Sydney 2000 Paralympic GamesMen's 1,500 m T13
↑  ATHENS 2004 Paralympic GamesMen's 1,500 m T13
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Men's 10,000 m T13
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Men's 5,000 m T12
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Men's 800 m T12
תסלים

תסלים (בערבית: تسليم) הוא המושג אשר מגדיר את החלק האחרון שבתפילה האסלאמית (צלאה).
התסלים מתבצע על ידי אמירה של המילים "א-סלאם עליכום ורחמת אללה" (ערבית: السلام عليكم ورحمة الله), שמשמעותן "השלום עליכם, ורחמי אללה". הדבר נאמר פעמיים: פעם אחת בעת שהמתפלל מפנה את ראשו לצד ימין, ובפעם השנייה כאשר המתפלל מפנה את ראשו לצד שמאל.
התסלים מסמל למעשה את סיום התפילה.
הערות שוליים

↑  Maudoodi, Syed Abul ʻAla, 1903-1979,, Worship in Islam : an in-depth study of 'Ibadah, Salah and Sawm, Markfield
↑  Early Islam : a critical reconstruction based on contemporary sources, Amherst, New York
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: teslim--tevekkul 
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תוכנית מורגנטאו
הערות שוליים

↑  John L. Chase "The Development of the Morgenthau Plan Through the Quebec Conference" The Journal of Politics, Vol. 16, No. 2 (May, 1954), pp. 324–359
↑  John L. Chase "The Development of the Morgenthau Plan Through the Quebec Conference" The Journal of Politics, Vol. 16, No. 2 (May, 1954), pp. 324–359
↑  Pas de Pagaille בטיים מגזין, 28 ביולי 1947.
↑  John Dietrich. The Morgenthau Plan: Soviet Influence on American Postwar Policy (2002) p. 123 (Dietrich in turn references the number to: Eugene Davidson, The Death and Life of Germany, p. 166)
↑  Herbert Hoover's press release of The President's Economic Mission to Germany and Austria, Report No. 1: German Agriculture and Food Requirements, February 28, 1947. pg. 2
↑  תוכנית מורגנטאו באתר Bundeszentrale für politische Bildung (בגרמנית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4170550-6
שמיסן

שני שמיסנים בגדלים שונים משמאל ומימין
גיישה עם שמיסן
קיטגאווה אוטאמרו, "פרחי אדו: סיפורה של אישה צעירה השרה לשמיסן," סביבות 1880
נגן שמיסן וזמר
נגן שמיסן עממי מנגן על שמיסן במזרח הרחוק
שמיסן מלווה שירה מסורתית
שמיסן (ביפנית: 三味線, מילולית "שלושה מיתרים"), או סאנגן (三絃) הוא כלי נגינה יפני בעל שלושה מיתרים, שעליו מנגנים באמצעות מפרט שנקרא "באצ'י".