stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיטי ג'נובזה
המחקר הפסיכולוגי שהתעורר לאחר הרצח

חוסר התגובה של כמות גדולה כל כך של אנשים שהיו עדים לתקיפה הובילה למחקר בפסיכולוגיה חברתית של אפקט הצופה מהצד ואפקט דילול האחריות (Diffusion of responsibility)(אנ'). באופן זה, המקרה של קיטי ג'נובזה הפך למקרה מוכר מאוד בפסיכולוגיה חברתית. המחקר התחיל בעבודתם של הפסיכולוגים ג'ון דארלי וביב לאטאן, אשר הראו שבניגוד לציפייה המקובלת, כמות גדולה של צופים מהצד מפחיתה את הסיכוי שמישהו ינסה לעזור לאדם במצוקה. הסיבות לכך מגוונות: הצופים רואים שאנשים אחרים לא עוזרים גם הם; צופים מאמינים שמישהו אחר יודע טוב יותר איך לעזור; או כולם מחכים לאות או סימן ממישהו, שצריך לפעול. מכיוון שכולם מחכים, חולף זמן רב יותר עד שמישהו מתערב; או שככל שיש יותר אנשים שצופים, כך פוחתת תחושת האחריות האישית על כל אחד; או שצופים מרגישים לא בנוח להגיש עזרה כשמישהו מתבונן עליהם.
בשנת 2007, המגזין American Psychologist(אנ') פרסם מאמר שסקר את האופן שבו המקרה של קיטי ג'נובזה מתואר בספרי לימוד בפסיכולוגיה חברתית. כותבי המאמר הגיעו למסקנה שהמקרה מובא כמשל ולא כעובדה, בעיקר עקב ההישענות על הדיווח העיתונאי הלא מדויק בזמן האירועים. לפי דברי החוקרים, למרות חוסר הדיוקים שבדיווחים אלו, סיפורה של ג'נובזה ממשיך להיות חלק משמעותי בספרי הלימוד של הפסיכולוגיה החברתית, אולי כיוון שהדרמטיות שלו מאפשרות למרצים לעורר עניין בסטודנטים.
הפסיכולוגית הפמיניסטית פרנסיס צ'רי טענה שהפרשנות של האירוע דרך ההסתכלות על אפקט הצופה מהצד איננה מושלמת. היא הצביעה על מחקרים המראים שאנשים, בעיקר באותה תקופה שבה בוצע הרצח, נוטים להתערב פחות כאשר הם רואים גבר תוקף אישה שהם חושבים שהיא חברתו או אשתו.
המקרה של קיטי ג'נובזה בתרבות הפופולרית

רצח קיטי ג'נובזה, והמיתוס על 38 אנשים שראו ולא עשו דבר, נלמדים עד היום בקורסי מבוא לפסיכולוגיה סביב לעולם והסיפור מוכר דרך שלל ספרים, תוכניות טלוויזיה ועוד.
1964 פרסם אייב רוזנטל את הספר Thirty-Eight Witnesses: The Kitty Genovese case
1966: זמר הפולק פיל אוקס כתב בהשראת המקרה את השיר Outside of a Small Circle of Friends (אנ'). השיר מתאר חמישה מקרים שונים שדרשו תגובה מצד המספר, אך בכל פעם המספר אומר שלא עשה כלום כי זה ודאי לא היה מעניין אף אחד מלבד מעגל קטן של חברים.
1974: יצא סרט הטלוויזיה Death Scream(אנ'), בכיכובו של ראול ג'וליה, שהתבסס על המקרה.
1986: מקרה הרצח של ג'נובזה מהווה תפנית משמעותית בעלילת הרומן הגרפי "השומרים". גיבור הספר, רורשאך, מחליט להפוך ללוחם-פשע במסכה בעקבות המקרה.
1996: יצא פרק בסדרת הפשע "חוק וסדר" שהתבסס על המקרה.
2000: יצא הספר "נקודת המפנה". בספר מתייחס הפובליציסט מלקולם גלדוול למקרה כשהוא כותב על רמזים קונטקסטואליים בהתנהגות אנושית.
2006: הוציא ערוץ ההיסטוריה סרט דוקומנטרי על המקרה.
2009: התפרסם הספר Acts of Violence של הסופר ריאן דייוויד ג'אן(אנ') שעוסק בסיפורה של ג'נובזה.
2016: יוצא לאור פרק 7 בעונה 5 של הסדרה "בנות", "הלו קיטי", שעוקב אחר הדמויות כשהן מנווטות את דרכן דרך מיצג תיאטרלי המשחזר את רצח ג'נובזה.
הערות שוליים

1 2  New York Times. 1964-03-14. p. 26. Retrieved 2007-07-05., Queens Woman Is Stabbed to Death in Front of Home
↑  Aggrawal, Anil. Necrophilia: Forensic and Medico-Legal Aspects. New York: CRC Press, 2010, p. 145-6
↑   מת הרוצח שחשף את פרצופה האדיש והמנוכר של ארה"ב, באתר הארץ, 6 באפריל 2016
Killer of New York City's Kitty Genovese Dies in Prison at Age 81, באתר של NBC,‏ 4 באפריל 2016
↑  Jarrett, Christian (October 23, 2007)., The truth behind the story of Kitty Genovese and the bystander ,
↑  Manning, R.; Levine, M; Collins, A. (September 2007). "The Kitty Genovese murder and the social psychology of helping: The parable of the 38 witnesses"., American Psychologist,
↑  Cherry, F. (1995) The Stubborn Particulars of Social Psychology: Essays on the research process, London, Routledge
↑  על הספה: קיטי ג'נובזה ו-watchmen
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007355725605171  GND: 143909894  ISNI: 0000 0001 1884 2618  LCCN: n98058287  NTA: 320638162  SNAC: w64012zt  VIAF: 31312635   WorldCat (עם VIAF): 31312635
ממלכת קרואטיה (925–1102)

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 שפה נפוצה:  קרואטית   לטינית
 עיר בירה:  נין   ביוגראד   סולין   קנין
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  הכתרת טומיסלאב למלך קרואטיה
 תאריך:  925
 פירוק:  איחוד עם ממלכת הונגריה
 תאריך:  1102
 ישות קודמת:  דוכסות קרואטיה   דוכסות פאנוניה
 ישות יורשת:   קרואטיה באיחוד עם הונגריה    ממלכת הונגריה
 שטח בעבר:  110,000 קמ"ר (נכון ל־אמצע המאה ה-11)
 
הכתרתו של טומיסלאב, בשדה דובנו
ממלכת קרואטיה הייתה מדינה עצמאית בימי הביניים, אשר אוחדה בשנת 1102 עם ממלכת הונגריה, ובשנת 1526 הוכפפה לשלטון בית הבסבורג, עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
רקע > הגירת הקרואטים (600–620)

בדיקות DNA מראות כי מקורם של הקרואטים במרכז אסיה לפני 10,000 שנה בערך. הפעם הראשונה ששמם הועלה על הכתב, היה בממצא ארכאולוגי בחצי האי קרים. באבן, שנקראה "אבן טנאיס" על שם האתר שבו היא נמצאה, כתובה המילה כורואתוס. האבן תוארכה לשנת 200 לפנה"ס בערך. האבן שמורה במוזאון הארכאולוגי, בסנקט פטרבורג, רוסיה.
אין שום ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה על הנושא. במקום זאת, ההיסטוריונים סומכים על ממצאים כתובים כמה מאות לאחר מכן, למרות שסביר להניח שהם מבוססים על סיפורי עם. כנראה שמקורם של הקרואטים המודרניים בפולין של היום או מערב אוקראינה. על פי מקורות כתובים מעטים מהמאה ה-10, הקרואטים ישבו בגליציה ובמישור הפאנוני (אזור הונגריה של היום). כאמור, הם הוזמנו במאה השביעית לשבת בדלמטיה על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס כדי שילחמו בברברים שאיימו לפלוש לאימפריה.
באחד המקורות הללו נאמרים דברים שונים: כי הקרואטים לא הוזמנו בידי הרקליוס, אלא הובסו בידי הברברים ויישבו מרצונם החופשי במזרח קרואטיה. מקור זה נכתב במאה ה-13, 600 שנה לאחר הגירת הקרואטים.
היסטוריה > הקמת הממלכה

טומיסלאב הוכתר בשנת 925 בשדה דובנו (Duvno) (המקורות השונים נעים בין 923 ל-928), כמלכה הראשון של קרואטיה. העיר דובנו נקראת היום טומיסלאבגראד (Tomislavgrad, "עיר טומיסלאב") לכבודו. הוא הוכר כמלך בידי האפיפיור יוחנן העשירי, כ"מלך הקרואטים" (Rex Chroatorum), ושלט בממלכה גדולה למדי, הכוללת את קרואטיה ואת בוסניה של היום. המדינה נוהלה על-פי אחד-עשר מחוזות (Županija). לכל אחד מהם הייתה טירה מלכותית מבוצרת.
בצפון-מזרח, טומיסלאב ניהל מלחמה נגד בולגריה ושליטה סימאון הראשון. הוא כרת ברית עם ביזנטיון, נגד הבולגרים, מה שאפשר לו לשלוט באיים ובערי החוף הדלמטיים כל עוד הוא עוצר את התפשטות הבולגרית. סימאון ניסה לשבור את הברית על ידי כך ששלח צבא גדול לטומיסלאב ב-926, אך נכשל בקרב. מסופר כי צבאו של טומיסלאב, שעמד מול סימאון, כלל 100,000 חיל רגלים, 60,000 פרשים, 80 ספינות-קרב גדולות ו-100 קטנות יותר.
היסטוריה > המאה ה-10

עם פטירתו של טומיסלאב ב-928, ירש את הכתר אחיו הצעיר, טרפימיר השני, ששלט שבע שנים עד שמת בשנת 935. בנו קרשימיר הראשון (Krešimir) ירש את המלוכה לאחר מכן. שניהם הצליחו לשמור על הממלכה ועל יחסים טובים עם האימפריה הביזנטית והאפיפיור ברומא. קרואטיה הייתה מעצמה חזקה בחצי הראשון של המאה ה-10, אבל כשבנו הבכור של קרשימיר, מירוסלאב (Miroslav) נרצח בידי הוסאל שלו במאבק פנימי (949), קרואטיה אבדה את האיים שלה לשודדי ים, חוף דלמטיה לביזנטים, את דוכסות בוסניה לתושביה המקומיים ואת סלאבוניה (במזרח קרואטיה) למגיארים.
מיהאליו קרשימיר השני (Mihajlo Krešimir), אחיו הצעיר של מירוסלאב ובנו של קרשימיר הראשון, אשר הוכתר בשנת 949, הצליח להחזיר סדר לקרואטיה. הוא שמר על יחסים טובים עם ערי-החוף הדלמטיות, כשהוא ואשתו ילנה (Jelena) תרמו כנסיות ואדמה לערים. שמותיהם רשומים באחת מאלו.
קרשימיר השני נפטר בשנת 969, ואת הכתר ירש בנו, סטיפאן דרז'יסלאב (Stjepan Držislav), אשר שיפר את היחסים עם האימפריה הביזנטית והשתלט על חוף דלמטיה. אך ברגע שמת ב-997, שלושת בניו סבטוסלאב (Svetoslav), קרשימיר השלישי, וגויסלאב (Gojslav, שלט יחד עם קרשימיר) התחרו על הכתר, ובכך החלישו את המדינה, מה שאפשר לבולגרים והוונציאנים להשתלט בכוח על האדמות הקרואטיות בים האדריאטי. בשנת 1000 כבשו הוונציאנים את כל האיים הקרואטים, ועתה שליט ונציה נודע כ"דוכס הדלמטים" (Dux Dalmatiæ).
המאה העשירית הביאה איתה מהפכה באופן השלטון הקרואטי; הם אימצו את השיטה הפאודלית ושליטי המחוזות הוחלפו בוסאלים של המלך. האזרחים החופשיים הפכו לצמיתים והפסיקו להיות חיילים, מה שגרם לכוח הצבאי של קרואטיה לדעוך.
היסטוריה > המאה ה-11

המלך הבא בתקופה הזו, קרשימיר השלישי, ניסה להחזיר את השליטה על הערים הדלמטיות, והצליח מעט עד ל-1018, כשהובס בידי ונציה. בנו סטיפאן הראשון (Stjepan) הצליח רק בכך ששכנע את תושבי חלק מהאיים להצטרף לממלכתו ב-1050.
בשנת 1058 מת סטיפאן הראשון והוכתר בנו, פטאר קרשימיר הרביעי (Petar Krešimir, מלך 1058-1074). בזמן שלטונו של קרשימיר הרביעי הגיעה הממלכה הקרואטית לשיא גודלה. הוא הצליח לשכנע את האימפריה הביזנטית להכיר בו כשליט עליון של דלמטיה. הוא אפשר לקוריה הרומית להיכנס אל תוך חיי היומיום של קרואטיה, ובכך חיזק את שלטונו. קרואטיה תחת שלטונו של פטאר קרשימיר הרביעי הייתה במקצת יותר גדולה מבזמנו של טומיסלאב, וכללה שנים-עשר מחוזות (של טומיסלאב כללה אחד-עשר).
למרות זאת, בשנת 1072 הוא עזר לבולגרים ולסרבים למרוד באימפריה הביזנטית, וזו הטילה מצור על האי ראב (Rab). הם לא הצליחו לכבוש אותו, אבל חטפו את המלך בעצמו, מה שהכריח את הקרואטים לתת את האיים הקרואטים תמורת שחרורו. הוא נפטר ב-1074.
מלך קרואטי ראוי לציון נוסף הוא דמיטאר זבונימיר (Dmitar Zvonimir). לפני כן הוא היה דוכס בסלבוניה, וב-1075 זכה לתואר "מלך הקרואטים" בעזרת האפיפיור גרגוריוס השביעי, ומאחר וקרשימיר הרביעי בחר בו כיורשו, למרות שלא היה מבית טרפימירוביץ'. הוא סייע לנורמנים במאבקם נגד האימפריה הביזנטית וונציה. בגללו, נאלצה האימפריה הביזנטית להעביר את השליטה שלה על דלמטיה לוונציה.
אודות תקופת שלטונו כתובים בלוח הבאשצ'ה (Bašćanska Ploča). זהו הטקסט הקדום ביותר שנשמר היום בשפה הקרואטית, והוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי בזאגרב. תקופת שלטונו של זבונימיר ידועה כתקופה של שגשוג, פריחה ושלווה, שבמהלכה הקשר בין הקרואטים לבין האפיפיור התחזק כל-כך עד כי הנצרות הקתולית נשארה דתם של הקרואטים עד היום.
היסטוריה > משבר הירושה

דמיטאר זבונמיר מת ללא יורשים ב-1089. המלך הנבחר היה סטיפאן השני, בנו של פטאר קרשימיר הרביעי. אך כשנבחר היה כבר זקן מאוד, והוא מת שנתיים לאחר מכן, ב-1091. הוא היה המלך האחרון לבית טרפימירוביץ' ועם מותו בא סוף השושלת. לאחר מותו היה ברור כי המועמד הטוב ביותר למלוכה היה לאסלו הראשון מלך הונגריה, שכן היה גיסו של דמיטאר זבונימיר, ולאחותו ילנה הייתה השפעה רבה בפאנוניה.
צבאו של לאסלו פלש לקרואטיה מיד לאחר מות סטיפאן, ומהר מאוד כבש את כל פאנוניה, ולאחר מכן הוא נתקל בהתנגדות מעטה בדלמטיה. הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון הגיב בכך שהכריח שבטים פראיים מחצי האי קרים לתקוף את המגיארים. לאסלו נסוג מקרואטיה, אך לא לפני שהשאיר את הנסיך אלמוש (Álmos Herceg, בקרואטית: Almoš) לשלוט על סלבוניה.
האדונים הפאודלים הקרואטים נאבקו בעצמאות קרואטיה מהונגריה, ובחרו במלך קרואטי חדש: פטאר סוואצ'יץ' ( Petar Svačić) בשנת 1093. הוא הצליח לאחד את הממלכה באזור מרכז דלמטיה ולסלק את אלמוש מסלבוניה (1095). לאחר שלאסלו מת באותה שנה, עלה לשלטון אחיו של הנסיך אלמוש - קאלמאן מהונגריה (Könyves Kálmán, קרואטית: Koloman), שחתם על הסכם שלום עם האפיפיור אורבנוס השני. קאלמאן הוביל צבא לתוך קרואטיה ב-1097. צבאו של פטאר סבצ'יץ' הובס בקרב והוא עצמו נהרג. קאלמאן וכוחותיו נקראו חזרה להילחם בגליציה ב-1099, והאצילים הקרואטים ניצלו את ההזדמנות לשחרר את עצמם מהשלטון ההונגרי.
היסטוריה > איחוד עם הונגריה

בשנת 1102 חזר קאלמאן לקרואטיה, ובעקבות כך הכירו בו האצילים הקרואטים כמלך משותף להונגריה וקרואטיה. קרואטיה איבדה את עצמאותה והפכה לחלק מממלכת הונגריה, וכן נאלצה להעמיד את צבאה לרשות מלך הונגריה. קאלמאן לא הטיל על הקרואטים מיסים, ושני הכתרים נשארו קשורים זה לזה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ראו גם

קרואטיה באיחוד עם הונגריה
ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית)
ממלכת קרואטיה-סלאבוניה
היסטוריה של קרואטיה
אבן טנאיס, המילה כורואתוס (XOΡOAΘOΣ) מודגשת
"מות פטאר סוואצ'יץ'", אוטון איבקוביץ (Oton Ivekovic)
מלחמת הקסטלמארזים

מלחמת הקסטלמארזים (באיטלקית: Guerra castellammarese), הידועה גם בשם מלחמת העולם של המאפיה, הייתה מאבק דמים בין צוותו של ג'וזפה מסרייה לבין צוותו של סלבטורה מרנזנו על השליטה במאפיה האמריקאית בניו יורק בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. המלחמה נקראת כך על שם העיירה קסטלמארה דל גולפו בסיציליה, שם נולד מרנזנו. המלחמה הייתה אחד האירועים החשובים בתולדות הפשע המאורגן בארצות הברית, והסתיימה עם חיסולו של ג'וזפה מסרייה ב-15 באפריל 1931, והכתרתו של מרנזנו ל"בוס כל הבוסים" (מאיטלקית: capo di tutti capi) - המנהיג העליון של המאפיה. למרות זאת, זמן קצר לאחר ניצחונו, נרצח מרנזנו על ידי לאקי לוצ'יאנו. לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו וחברו מאיר לנסקי להקים את המועצה, גוף בו יושבים הבוסים של חמש המשפחות של המאפיה האמריקאית ותפקידה למנוע מלחמות דומות ולתכלל את הפעילות הפלילית של כלל הארגונים.
בעקבות מלחמה זו המאפיה האמריקאית אורגנה מחדש במבנה בו היא מחזיקה כעת, כאשר מרנזנו נחשב האב המייסד של שיטת חמש המשפחות, ולאקי לוצ'יאנו המייסד של המועצה. בזכות שיטה ארגונית זו הפכה המאפיה האמריקאית לאחד מארגוני הפשע החזקים בעולם.
הרקע למלחמה

מתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים עמד ג'וזפה מסרייה בראש עולם הפשע המאורגן של האיטלקים בניו יורק. הוא צבר את כוחו במשך העשור, כאשר בסופו כבר היה השליט הבלתי מעורער של המאפיה, הרבה הודות לחיסולים הרבים שביצע. כאשר עלה בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה ב-1922, הוא החל לרדוף את המאפיה הסיציליאנית - דבר שגרם לרבים מהמאפיונרים הצעירים (שרובם היו מבני קסטלמארה דל גולפו) להגר לארצות הברית. זמן קצר לאחר הגירתם של הצעירים, נוצר בניו יורק פלג של המאפיה הסיציליאנית ששאף להדיח את מסרייה משלטונו. ב-1925, החליט הבוס הגדול של המאפיה בסיציליה - דון קאשו פרו, להרחיב את עסקיו ולשלוט גם על הארגון שפעל בניו יורק. לשם פעולה זו, הוא שלח לארצות הברית את סלבטורה מרנזנו, שכבר אז נחשב לבכיר מאוד בארגון. מרנזנו התיישב בברוקלין, שם כבר התמקמו חבריו מספר שנים קודם לכן, והחל לנגוס בשליטתו הבלעדית של מסרייה.
מהצד השני של המערכה ניצב לאקי לוצ'יאנו, מאפיונר צעיר ששימש כמפקד במשפחת מסרייה. לוצ'יאנו שגדל במנהטן, טיפח קשרים עם אנשים רבים בעולם התחתון הניו-יורקי, כשרובם היו בכלל יהודים ואירים. מסרייה, שהיה שייך לדור המאפיונרים הישן (כונו "הפיטים המשופמים" בשל שפמיהם המטופחים), התנגד ליצירת קשר עם מאפיונרים שאינם איטלקים - גישה שלוצ'יאנו וחבורתו (שכונו "הטורקים הצעירים") לא הסכימו לה. בנקודה זו, הפכה מלחמת הקסטלמארזים בראש ובראשונה למאבק בין-דורי, ורק לאחר מכן למאבק שליטה בין מסרייה למרנזנו. הטורקים הצעירים, שרצו להרחיב את עסקיהם ונעצרו על ידי הבוסים המבוגרים, החליטו לרקום בריתות עם שני הפלגים ושאפו להשתלט על אחד מהם.
מהלך המלחמה > המערכה הראשונה

המלחמה החלה בשני אירועים שונים שקרו בפברואר 1930. הראשון היה הוראתו של מסרייה להרוג את גספר מילאזו, שבאותם ימים שימש כנשיא סניף דטרויט של האיחוד הסיציליאני והיה חבר בפלג הקסטלמארזים. ההוראה לרצח הגיעה משום שמילאזו חבר לג'ו איילו (נשיא סניף שיקגו של האיחוד הסיציליאני), שהיה יריבו של אל קפונה - בן בריתו של מסרייה. האירוע השני היה רציחתו של גאטנו ריינה בפקודת מסרייה. ריינה, ששימש כחבר בכיר בצוותו של מסרייה, נחשד על ידו בבגידה לכיוונם של הקסטלמארזים ועל כן החליט להרוג אותו. מסרייה שלח למשימה את ויטו ג'נוביז, שירה בריינה מחוץ לביתו שברובע הברונקס. הרצח הסתבר כטעות טקטית של מסרייה, משום שכל בני משפחתו של ריינה העבירו את תמיכתם למרנזנו והקסטלמארזים.
מספר חודשים לאחר מכן, ביולי של אותה שנה, נרצח קורבן נוסף מפלג הקסטלמארזים. היה זה ויטו בונוונטרה - מראשי המחנה הקסטלמארי ואחד מאנשיו הקרובים של מרנזנו. החיסול, שהגיע בהוראתו של ג'וזפה מורלו, היווה הצלחה גדולה בקרב המחנה של מסרייה, שחשב שפעולה זו תרגיע את הקסטלמארזים ותסיים את המלחמה.
מהלך המלחמה > המערכה השנייה

חודש לאחר רציחתו של בונוונטרה, יצאו הקסטלמארזים לפעולת נקם. הם רצחו את ג'וזפה מורלו, שהיה אחד מהמאפיונרים המכובדים באותה תקופה ומתכנן הרצח של בונוונטרה, במשרדו במזרח הארלם. שבועיים לאחר מכן, ספג מסרייה מכה נוספת, כאשר ג'וזף פינזולו - האיש שמונה למפקד במקומו של גאטנו ריינה, נרצח על ידי אנשיו של ריינה. למרות המכה הקשה שספג, תגובתו של מסרייה הגיעה במהירות. באוקטובר 1930, הוא הורה לחסל את ג'ו איילו, ששימש כאיש הקשר של הקסטלמארזים בשיקגו. רציחתו של איילו הייתה גם חלק ממלחמת הכנופיות בשיקגו, כשלאחר הרצח התייצב אל קפונה - בן בריתו של מסרייה, כשליט של העולם התחתון בעיר.
מהלך המלחמה > המערכה השלישית

בנובמבר 1930, תכננו הקסטלמארזים לפגוע נואשות במסרייה, כנקמה על רציחתו של ג'ו איילו. הם רצחו את אלפרד מינאו וסטיב פרג'ינו, שני מאפיונרים בכירים בצבאו של מסרייה. בעקבות הרצח, החל גל עריקה מהכנופיה של מסרייה לזו של מרנזנו והקסטלמארזים. בפברואר 1931 נרצח ג'וזף קטניה - בכיר נוסף בארגון של מסרייה, שהחל לחשוד כי יש בוגד בתוך המחנה שלו. מסרייה שם את האצבע המאשימה על לוצ'יאנו, והחליט להרוג אותו. לוצ'יאנו נחטף על ידי אנשיו של מסרייה, נדקר עשרות פעמים והושלך לחוף הים כדי להתבוסס בדמו.
למרות הפציעה הקשה, לוצ'יאנו שרד את ניסיון ההתנקשות, ואחרי מספר שבועות בבית החולים הוא שוחרר לביתו. כשחזר לביתו הוא קיבל דיווח ממאיר לנסקי שמסרייה הוא זה שניסה להורגו, ובנוסף הוא זכה לכינוי "לאקי", בזכות המזל שהשאיר אותו חי.
מהלך המלחמה > המערכה הרביעית

מיד עם חזרתו לפעילות, נפגש לוצ'יאנו עם מרנזנו והציע לחסל את מסרייה, בתמורה לשליטה במשפחת מורלו-טרנובה - משפחתו של מסרייה שהייתה הגדולה ביותר במאפיה בארצות הברית. מרנזנו שקיווה לסיים את המלחמה, הסכים להצעה ושלח את לוצ'יאנו לפעולה. בימים המעטים שבין ההחלטה להתנקשות, ניסה מסרייה להגיע להסכם שלום עם הקסטלמארזים, אך אלו סירבו.
ב-15 באפריל 1931, נפגשו לוצ'יאנו ומסרייה במסעדה בקוני איילנד, כביכול על מנת להרגיע את היחסים ביניהם. בזמן הישיבה, נכנסו למסעדה אנשיו של לוצ'יאנו (בהנהגתו של באגסי סיגל), והחלו לירות לכיוונו של מסרייה. לפי האגדה, באותו הזמן שהה לוצ'יאנו בשירותים. מיד לאחר הרצח, ברחה החבורה ומעולם לא נתפסה. רצח זה סימל את סיומה של מלחמת הקסטלמארזים ואת ניצחונו של סלבטורה מרנזנו.
רציחתו של מרנזנו

מספר ימים לאחר ניצחונו, הבין מרנזנו שכדי לשמור על יציבות יש צורך בהקמת מסגרת מסודרת שתפעל ותתנהל כמו המאפיה בסיציליה. בנוסף, החליט מרנזנו ליצור את מבנה המאפיה האמריקאית כמו שהיא מוכרת כיום: בוס, סגן, קונסיליירי (יועץ), קאפו וחיילים. לעצמו הוא נתן התואר "Capo di tutti capi" - בוס כל הבוסים. הוא כינס ישיבה גדולה כדי לחגוג את ניצחונו, ובה הגדיר את חמש המשפחות של ניו יורק וראשיהן, ראשי המשפחות היו: לוצ'יאנו, שקיבל את השליטה בארגון של מסרייה, אלברט אנסטסיה, ג'וזף בוננו, טומי לוצ'זה, וג'וזף פרופצ'י.
מהר מאוד החל מרנזנו לחשוש מלוצ'יאנו והבין שהפתרון היחיד שבו יוכל לשמור על תוארו הרם, יהיה לרצוח אותו. לוצ'יאנו, שהיה המאפיונר בעל הקשרים הרבים ביותר, שמע על תוכניתו של מרנזנו והחליט להקדימו. בספטמבר 1931, חצי שנה בלבד לאחר סיום מלחמת הקסטלמארזים, נרצח סלבטורה מרנזנו במשרדו שבמנהטן על ידי ארבעה מחבריו של לוצ'יאנו.
לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו (שהיה לבוס החזק ביותר בניו יורק) ולנסקי להקים את מועצת המאפיה, שתפקידה היה להשליט סדר במשפחות, למנוע מלחמות ביניהן ולהפוך את המאפיה לארגון ממוסד כמו חבריהם בסיציליה. תחת קורת גג אחת ובחסות לוצ'יאנו, התאחדו חמש המשפחות מניו יורק שגיבש מרנזנו ביחד עם משפחות נוספות מכל רחבי ארצות הברית למוסד מאורגן ומסודר.
התייחסויות בתרבות הפופולרית

אירועים מהמלחמה (במיוחד זכורה ההתנקשות בסלבטורה מרנזנו) מופיעים בספרו של מריו פוזו, הסנדק.
הסרט מאפיונרים מ-1991 מתאר חלק מאירועי המלחמה, כולם מנקודות מבטו של לאקי לוצ'יאנו.
לקריאה נוספת

Carl Sifakis, The Mafia Encyclopedia, New York: Checkmark Books, 2005, ISBN 9780816056958
Selwyn Raab, Five Families: The Rise, Decline, and Resurgence of America's Most Powerful Mafia Empires, St. Martin's Griffin, 2006, ISBN 9780312361815
David Critchley, The Origin of Organized Crime in America: The New York City Mafia, 1891-1931, New York: Routledge, 2008, ISBN 9780415990301
Mike Dash, The First Family: Terror, Extortion, Revenge, Murder and The Birth of the American Mafia, New York: Ballantine Books, 2010, ISBN 9780345523570
שיקגו סטינג

שיקגו סטינג (באנגלית: Chicago Sting), הייתה קבוצת כדורגל מהעיר אילינוי שבשיקגו שבארצות הברית, אשר שיחקה בליגת ה־NASL בין השנים 1974–1988.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-1974 על ידי לי שטרן, שניסה להפוך את ליגת ה-NASL לאחת מליגות הספורט החשובות בשיקגו. עד מהרה לי סטרן בחר בביל פולקס כמאמן הראשון של המועדון.
פולקס בנה קבוצה המורכבת בעיקר משחקנים בריטים.
עונת הפריצה של שיקגו סטינג הייתה עונת 1981, בה זכתה הקבוצה באליפות הסוקר בול 81', כשהחלוץ הגרמני של הקבוצה קרל-היינץ גרניצה, כבש 42 שערים בכל העונה. הקבוצה זכתה באליפות השנייה של ליגת ה-NASL בעונת 1984, שנחשבת לעונה האחרונה של ליגת ה-NASL.
לאחר נפילת ליגת ה-NASL ב-1984, קבוצת שיקגו סטינג שיחקה רק בתחרויות של ליגות אולמות. במהלך עונת 1987/88, המועדון נאבק בבעיות כלכליות ובעלי המועדון שקלו להעביר את הבסיס שלהם לדנבר.
בסוף 1988, הודיע בעלי המועדון לי סטרן על פירוק המועדון.
שחקני עבר בולטים

קנדה ברוס וילסון
ישראל בני אלון
ארצות הברית מירו ריס
הולנד דיק אדבוקאט
הולנד וילם ואן הנחם
מערב גרמניה קרל-היינץ גרניצה
תארים והישגים

NASL
אליפות (2): 1981, 1984
המהפכה המסחרית

ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המהפכה המסחרית באירופה הייתה התרחבות גדולה של המסחר, שהחלה במאה ה-11 ונמשכה עד הופעת המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה-18.
החל ממסעי הצלב, גילו האירופים מחדש את הסחר בתבלינים, במשי ובמוצרים אחרים נדירים באירופה. התפתחות זו יצרה רצון חדש למסחר, והמסחר התרחב במחצית השנייה של ימי הביניים. מדינות אירופיות חדשות, במסעות של גילוי, חיפשו נתיבי מסחר חלופיים במאות ה-15 וה-16, שאיפשרו למעצמות האירופיות לבנות רשתות סחר בינלאומיות גדולות ומרובות. המהפכה המסחרית מתבטאת בגידול במסחר הכללי ובצמיחת שירותים פיננסיים כגון בנקאות, ביטוח והשקעות, בעקבותיהם התפתחו הערים כמרכזי מסחר, התחזקותן ויצירת בריתות, דוגמת ברית ערי הנזה.
המהפכה המסחרית הובילה ליצירת שיטה אחידה של מידות ומשקולות וכן ליצירת מטבע אחיד.
הערות שוליים

↑  האוניברסיטה הפתוחה, יסודות השלטון המקומי, 2004, עמ' 62, מסת"ב 978-965-06-0722-7
המעדנייה של כץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסעדה 
 כתובת:  לואר איסט סייד 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1888
 תאריך פתיחה רשמי:  1888 
 קואורדינטות:  40°43′20″N 73°59′15″W﻿ / ﻿40.7223°N 73.9874°W﻿ / 40.7223; -73.9874
 katzsdelicatessen.com
 he
 
חזית המעדנייה בשעות הערב.
פנים המסעדה
המעדנייה של כץ (באנגלית: Katz's Delicatessen, "כץ דליקטסן", ובקיצור Katz's Deli, "כץ דלי") היא מעדנייה המגישה אוכל בסגנון המטבח היהודי המזרח-אירופי (אף שהמסעדה אינה כשרה). המסעדה ממוקמת ברחוב האוסטון בשכונת הלואר איסט סייד שברובע מנהטן בעיר ניו יורק.
לצד מוסדות מזון היסטוריים אחרים: מפעל המזון של "סטרייט'ס" ומאפיית הקניש של יונה שימל, המעדנייה היא אחד השרידים להיסטוריה היהודית של הלואר איסט סייד.
המעדנייה נוסדה בשנת 1888, ומאז הפכה לשם דבר בסגנונה ולאתר תיירות פופולרי. המסעדה ידועה בכריכי נקניק הפסטרמה שלה, שנחשבים לטובים ביותר בניו יורק.
מדי שבוע מוכרת המעדנייה כ-2,200 ק"ג קורנד ביף, כ-1,400 ק"ג סלמי וכ-12,000 נקניקיות.
למעדנייה שיטה ייחודית להזמנת אוכל. כל סועד מקבל כרטיס, מזמין אוכל והמוכר ממלא בכרטיס את מחיר הפריט שהוזמן. התשלום מבוצע ביציאה מהמעדנייה, כשכל סועד חייב להחזיר את הכרטיס שקיבל, אפילו אם הוא ריק. כרטיס שאובד גורר קנס.
התמיכה בצבא ארצות הברית

במהלך מלחמת העולם השנייה יצאה המעדנייה במיזם פרסומי לתמוך בחיילי צבא ארצות הברית על ידי רכישה ומשלוח של נקניקי סלמי לחיילים. מיזם זה עדיין פעיל, וכיום נשלחים הנקניקים לחיילים בעיראק ובאפגניסטן. הסיסמה "שלח סלמי לחייל בצבא" (send a salami to your boy in the army) הפכה לשם דבר בתקופת מלחמת העולם, ואף אוזכרה בשירו של טום לרר "להתראות אמא" (So Long Mom).
אזכורים תרבותיים

המעדנייה הופיעה בסרט "כשהארי פגש את סאלי", ובה התרחשה הסצנה המפורסמת שבה מג ראיין מזייפת אורגזמה (אנ') אל מול בילי קריסטל, ואסטל ריינר אומרת: "אני אזמין את מה שהיא אוכלת" (I'll have what she's having). בעקבות זאת, על השולחן שאליו ישבו בני הזוג בסצנה מופיע הכיתוב "כשהארי פגש את סאלי... נקווה שתזמיני מה שהיא הזמינה!" (Where Harry met Sally...hope you have what she had!).
במעדנייה צולמה סצנת הפגישה של ג'וני דפ עם סוכני ה-FBI בסרט "דוני בראסקו".
הערות שוליים

↑  המעדנייה, באתר "התייר הווירטואלי" (באנגלית)
↑  תיאור המסעדה, באתר Citysearch (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 105938065X  LCCN: n2014055464  VIAF: 310617478   WorldCat (עם VIAF): 310617478 
השלט המצביע על השולחן בו צולמה הסצנה מהסרט כשהארי פגש את סאלי
מטר - הוצאה לאור

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  משה טריואקס 
 תקופת הפעילות:  1985–הווה (כ־39 שנים) 
 מיקום המטה:  בני ברק 
 קואורדינטות:  32°05′47″N 34°49′34″E﻿ / ﻿32.096387642085°N 34.826084487293°E﻿ / 32.096387642085; 34.826084487293 
 ענפי תעשייה:  הוצאה לאור 
 מוצרים עיקריים:  ספר 
  
 www.matarbooks.co.il
 he
 
מטר - הוצאה לאור היא הוצאה לאור ישראלית בבעלות משפחת טריוַאקס שהוקמה ב-1985. ההוצאה מתמחה בספרי עיון, ניהול, הדרכה, ספרות מקור ופסיכולוגיה.
אודות

משפחת טריוַאקס, יצחק טריואקס ואחריו בנו גבריאל ובניו שלו, יצחק וביני (בנימין), הייתה במשך עשרות שנים המפיצה של האנציקלופדיה העברית. עם דעיכת עסקי ההפצה, הקימו בשנת 1985 יצחק וביני ודודם משה טריואקס את ההוצאה, אשר התמחתה בנישה של ספרי ניהול והדרכה, אשר לא הייתה מפותחת בארץ בשנות השמונים. בהמשך, הרחיבה ההוצאה את תחומי עיסוקה וכיום היא מוציאה ספרים מכל סוגה. 
שמה של ההוצאה מורכב מראשי התיבות של "משפחת טריואקס" (מטר).
הספר הראשון שהוציאו היה "איאקוקה" של לי איאקוקה, מנהל פורד. בין הספרים הבולטים שיצאו בארץ בהוצאת מטר נמנו רודף העפיפונים של חאלד חוסייני, אבא עשיר אבא עני של רוברט קיוסאקי, ימי שלישי עם מורי של מיץ' אלבום, וספריהם של טל בן שחר, בריאן גרין, אלן דרשוביץ ודן אריאלי.
מאז שנת 2005, מוציאה מטר את ספריה של הסופרת האירית מריאן קיז, ביניהם "יש שם מישהו" ו"הכוכב הנוצץ בשמים".
כיום ביני טריוַאקס משמש כמנכ"ל ההוצאה והסופר בן ורד כעורך הראשי שלה.