stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב

"ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב" הוא אלבום של הזמר הישראלי אריק איינשטיין שיצא ביוני 1980, המבוסס כולו על גרסאות כיסוי לשירי המלחין סשה ארגוב, לפזמונים של חיים חפר, נתן אלתרמן, יעקב שבתאי וע. הלל. חמישה משירי האלבום בוצעו במקור על ידי "התרנגולים" ("משעמם", "אם תרצי", "שיר אהבה חיילי", "דוד שמש ואנטנה גם", ו"הכל זהב").
את האלבום הפיק מוזיקלית שלום חנוך, ששיתף פעולה זמן קצר קודם לכן עם איינשטיין בסיבוב הופעות גדול שערכו השניים בישראל ובארצות הברית. את העיבודים לשירי האלבום יצר המוזיקאי אילן מוכיח. בהפקה הגדולה העוטפת את השירים השתתפו כמה מהזמרים והמוזיקאים המובילים בישראל של ראשית שנות ה-80, ובהם שם טוב לוי, דפנה ארמוני, ריקי גל, דויד ברוזה, קורין אלאל וגרי אקשטיין.
עטיפת האלבום

על גבי עטיפת האלבום מוצג ציור המתאר את כיכר דיזנגוף מעשה ידי האמן זוכה פרס ישראל דוד טרטקובר משנת 1979. טרטקובר חזר כאן לכיכר המקורית, שנהרסה שנתיים קודם לכן, על פי תכנונה המקורי של האדריכלית ג'ניה אוורבוך. הבניין משמאל הוא קולנוע חן בתכנון אריה שרון, והבניין מימין הוא מלון סנטר בתכנון חיים משולם.
רשימת רצועות

המוזיקה לשירים הולחנה על ידי סשה ארגוב.
| ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב> מס' | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב> שם | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב> מילים | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב> משך | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב>  | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב>  | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב>  | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב>  | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב>  | ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | משעמם  | חיים חפר | 04:00 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | אדוני השופט  | חיים חפר | 03:40 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | אם תרצי  | חיים חפר | 03:07 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | שיר אהבה חיילי  | חיים חפר | 04:22 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | אל הגבים  | יעקב שבתאי | 03:40 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | דוד שמש ואנטנה גם  | ע. הלל | 04:05 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | שיר ערש  | נתן אלתרמן | 03:30 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | בלדה על חמוריקו  | נתן אלתרמן | 03:35 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | אהובתי שלי לבנת צוואר  | יעקב שבתאי | 02:45 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | הכל זהב  | חיים חפר | 04:50 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 37:34 |  |  |  |  |  |  |
בתקליט המקורי: צד א': שירים 1–5, צד ב': שירים 6–10.
משתתפים

אריק איינשטיין: שירה
אילן מוכיח: סקסופון, פסנתר, קלידים ועיבודים
שלום חנוך: הפקה מוזיקלית, גיטרה אקוסטית, קולות רקע
דויד ברוזה, גרי אקשטיין, שלמה יידוב, חיים קריו, חיים רומנו: גיטרות
קובי כהן, אביאל סגל, ארנון פלטי: גיטרה בס
אהרון קמינסקי, אלון הלל, מאיר ישראל: תופים, כלי הקשה
שם טוב לוי: חליל, קולות
פטר ורטהיימר: סקסופון
נחום פרפקוביץ: פסנתר, קלידים, מלודיקה
אלונה טוראל: פסנתר, קלידים
קנת קרון: וויברפון
נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית: כלי נשיפה ומיתרים
יוריק בן דוד, דפנה ארמוני, ריקי גל, קורין אלאל: קולות רקע
הוקלט באולפני "טריטון"
טומי פרידמן: טכנאי הקלטה, מיקס
עוזרי טכנאי: יורם אלמדון, איתמר גפני, אורית זולוטוב
מיכאל תפוח: מפיק
דוד טרטקובר: ציור העטיפה
ולנטין טלגדי

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1922 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  8 באפריל 2006 (בגיל 84) פסדינה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לוזאן (1946) 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  CERN  אוניברסיטת שיקגו  המכון הטכנולוגי של ציריך 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (15 במאי 2003)  פרס לילינפלד (1995)  פרס וולף לפיזיקה (1991) 
 
ולנטין טלגדי, (בהונגרית: Telegdi Bálint; בודפשט, 11 בינואר 1922 - פסדינה, 8 באפריל 2006) היה פיזיקאי חלקיקים ניסיוני יהודי-הונגרי-אמריקאי, חתן פרס וולף, פרופסור, חבר במספר אקדמיות למדעים. אחד מאנשי-המאדים (מדענים) על פי ג'רג' מרקס.
ביוגרפיה

הוא ואביו (יזם ספנות) התגוררו במדינות דרום מזרח אירופה מגיל חודש. בשנים 1928–1929 חזרו לבודפשט לשנתיים, שם למד בבית הספר ולמד הונגרית. טלגדי למד בתיכון בווינה ועבר לאיטליה בשנת 1938 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת לוזאן בשווייץ, תואר ראשון בהנדסה כימית (עבודת הדוקטורט שלו הייתה מחקר על "הזמן המת" של שפופרת מונה גייגר של גייגר-מולר) וקיבל את הדוקטורט בפיזיקה במכון הטכנולוגי של ציריך. בין השנים 1951 לבין 1976 לימד באוניברסיטת שיקגו לצדו של אנריקו פרמי. אשתו הייתה מזכירתו של לאו סילארד. בשיקגו הוא הוכיח עם מיואונים כי סימטריית ההשתקפות הימנית-שמאלית (P-symmetry) נפגעת (זה הוכח גם על ידי אחרים), אך הוא הוכיח בנוסף שאם משקפים את המערכת ומשנים את המטען לנגדי זהו סוג של "תמונת מראה" שמופיעה בטבע, הסימטריה של שיקוף מטען + שיקוף חלל (סימטריית CP) נכונה בקירוב טוב. בשני הניסויים הוא חקר את התפוררותם של המיואונים. מיואון פשוט (שלילי) תמיד פולט אלקטרונים בכיוון קוטב אחד ביחס לכיוון הסיבוב שלו, ואנטימון ( אנטי-חלקיק טעון חיובי של המיואון) פולט אלקטרונים לכיוון הקוטב השני. בין השנים 1978–1992 הוא היה פרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech). הוא קיבל את פרס וולף לפיזיקה לשנת 1991. בשנים 1976 עד 1989, עד לפרישתו, היה פרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך (Eidgenössische Technische Hochschule). לאחר פרישתו עבד ב-CERN.
מאמרים קשורים

אנשי המאדים (מדענים)
לקריאה נוספת

ג'רג' מרקס:הגעתם של אנשי המאדים, מדענים הונגרים שעיצבו את ההיסטוריה של המאה ה-20 במערב, 2000
לקריאה נוספת > עבודותיו

בלינט טלגדי: הנצחת אנריקו פרמי, כתב העת "סקירת הפיזיקה", 2001/10
ולנטין טלגדי: התוכן האינטלקטואלי של הפיזיקה הניסוית, סקירת הפיזיקה 2002/01 (במקור:Mind over matter: The intellectual content of experimental physics, 1990)
ולנטין טלגדי: פרמי וסילארד, סקירת הפיזיקה 1997/3
מאמרים נוספים באנגלית
לקריאה נוספת > ספרות

דף עם דיוקנו
ג'רג' מרקס: ולנטין טלגדי בן 80, כתב עת "סקירת הפיזיקה" 2002/2001
אלמר נאגי:ליום הולדתו ה-80 של אמן הקאונים והמשחקים הנייטרליים, סקירת הפיזקה 2002/2001.
ג'רג' וסטרגומביi: הפגישות שלי עם ולנטים טלגדי, סקירת הפיזיקה 2002/2001
מגדלנה הרגיטאי:הפיזיקאי הנע הנצחי, כתב עת "מדע הונגרי", 2006/8 (הנצחה במותו)
ג'רג' מרקס:אגדת אנשי המאדים
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק

שלט האצולה של ריצ'רד מיורק
ריצ'רד מיורק בצרפת. דיוקן מן המאה ה-15 מתוך ספר המוקדש לג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי
ריצ'רד פלנטג'נט, הדוכס השלישי מיורק וכן ריצ'רד מיורק, ריצ'רד, דוכס יורק או ריצ'רד פלנטג'נט (באנגלית: Richard of York, 3rd Duke of York, Richard Plantagenet; ‏21 בספטמבר 1411 – 30 בדצמבר 1460) היה דוכס יורק ולורד פרוטקטור בתקופת אי-שפיותו של הנרי השישי, מלך אנגליה. נצר לאדוארד השלישי, מלך אנגליה הן מצד אביו והן מצד אמו וטוען לכתר האנגלי, טענתו לכתר הציתה את מלחמות השושנים בין בית יורק לבית לנקסטר. נהרג בקרב וייקפילד. שניים מבניו היו למלכי אנגליה, אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי. יורק הוא דמות מרכזית במחזות שייקספיר הנרי השישי, חלק ראשון, חלק שני וחלק שלישי.
משפחתו ונעוריו

אביו היה ריצ'רד, רוזן קיימברידג'. סבו מצד אביו, אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק היה בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי. אמו, אן מורטימר, הייתה בתו של רוג'ר מורטימר, רוזן מארץ' ולפיכך נינתו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השני של המלך אדוארד השלישי (והשני שהגיע לבגרות). לאחר מות אחיה, אדמונד מורטימר, רוזן מארץ' החמישי (אנ') ללא צאצאים, הפכו צאצאיה של אן, בית יורק, לטוענים לכתר; בעלי זיקה קרובה למלוכה יותר מאשר בית לנקסטר שהשתלשל מג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, בנו השלישי של אדוארד השלישי שהגיע לבגרות. בשנת 1448 אימץ לעצמו את השם פלנטג'נט, על מנת להדגיש את היותו נצר לבית המלוכה.
אמו מתה בלידתו ואביו נערף ב-1415 בשל מעורבותו במרד נגד הנרי החמישי. דודו, אדוארד מנוריץ', דוכס יורק, נהרג מספר חודשים מאוחר יותר בקרב אז'נקור ולאחר היסוס איפשר הנרי החמישי לילד היתום ריצ'רד לרשת את תואר דוכס יורק. מותו של אדמונד מורטימר, רוזן מארץ' ב-1425 הפך את ריצ'רד לטוען הראשי לכתר ולרוזן מארץ' (גבול ויילס) ואלסטר (צפון אירלנד), תוארו הכפול והאחוזות שנלוו אליו הפכו אותו לאציל החזק והעשיר ביותר באנגליה.
כאציל קטין שאינו מסוגל לדאוג לענייניו גודל ריצ'רד הצעיר בבית ראלף נוויל, רוזן ווסטמורלנד (אנ'). כשהיה ריצ'רד בן 13 שידך אותו נוויל עם בתו בת ה-9, ססילי נוויל. עם מותו של נוויל ב-1425 המשיכה לגדל את ריצ'רד אלמנתו של נוויל, ג'ואן ביופורט (אנ'). במאי 1426 הוכתר ריצ'רד כאביר על ידי ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד. באוקטובר 1429 נישא לססילי נוויל. ב-1433 התקבל למסדר הבירית.
שירות בצרפת ובאירלנד

במאי 1436, לאחר מותו של ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד; מונה יורק לעוצר בשם המלך בשטחים בשליטת אנגליה על אדמת צרפת. על אף חולשת הצבא הבריטי בצרפת לאחר מותו של הנרי החמישי ואובדן נתחים חשובים סביב פריז, הצליח יורק להחזיק בנורמנדי ואף לכבוש מחדש את דייפ, לה האבר, אטרטה והסביבה. כשנה וחצי לאחר מינויו הוחלף יורק על ידי ריצ'רד ביוצ'אמפ, הרוזן ה-13 מווריק (אנ') ושב לאנגליה. המלך הצעיר (בן 16) העביר את השליטה בחצרו לאנשי בית לנקסטר, בהם המפרי, דוכס גלוסטר והקרדינל הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר, שהתקוטטו ביניהם כך שהשלטון נחלש מאוד. במצב עניינים זה תמך יורק בסיעתו של גלוסטר.
ביולי 1440, לאחר תבוסות וניסיונות כושלים להגיע להסכמי שלום בצרפת, נקרא יורק מחדש לפיקוד על הכוחות האנגלים ביבשת, שם חבר עם תגבורת בת 3,000 חיילים כדי סיוע לג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי בשבירת המצור על פונטואז. הגעת יורק והתגבורת הצליחה להוביל להתקפה אנגלית מוחצת שבשיאה נשבה שארל השביעי, מלך צרפת. באוגוסט התבסס יורק ברואן. אולם הצרפתים השיבו מלחמה והצליחו לבסס אחיזה באיל-דה-פראנס. יורק הותיר את הפיקוד בשדה לטלבוט, בעוד הוא עצמו עסק בעיקר בדיפלומטיה ובכינון הסכמים עם דוכסות בורגונדיה. אולם המלך הנרי פעל בניגוד לתוכניותיו של יורק. כך למשל ב-1443 שלח את ג'ון ביופורט, דוכס סומרסט, לפקד על כוח בן 8,000 חיילים, בהם חיילים שנדרשו ליורק לשם שמירה על נורמנדי, למתקפה על גסקוניה שחיבלה גם בניסיונותיו הדיפלומטיים של יורק מול אצילי האזור. ההתקפה לא צלחה במאום וסומרסט שב לנורמנדי, שם מת כשנה לאחר מכן. יורק המשיך לתפקד כמושל צרפת (למעשה נורמנדי), ביסס את משק ביתו ברואן, שם הצטרפה אליו אשתו ובניו אדוארד ואדמונד וכן אחותם, אליזבת נולדו שם. עקב ניסיונו בצרפת גיבש דעה שלילית ביותר לגבי מדיניותו של הנרי לגבי צרפת.
ב-20 באוקטובר 1450 שב יורק לאנגליה. בשנים 1446–1447 היה יורק חבר המועצה המלכותית והפרלמנט, אך הקדיש את רוב מרצו לאחוזותיו. בפברואר 1447 הואשם המפרי, דוכס גלוסטר, בבגידה ונכלא במצודת לונדון, שם מת. כך הפך יורק לראשון בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ביולי 1447 קיבל יורק מינוי בכיר על מנת להרחיקו מן החצר ומונה למושל אירלנד שם אף היו לו נחלות, כרוזן אלסטר. יורק יצא לאירלנד רק ביוני 1449, יחד עם משפחתו, ושהה שם כשנה. באירלנד עסק יורק במגעים דיפלומטיים עם האצולה הבכירה, על מנת לגייס תומכים, שיבטיחו לו את אירלנד כמפלט בטוח למקרה שיסתכסך עם המלך.
מנהיג האופוזיציה בחצר המלך

חולשת השלטון המרכזי, שחיתות האצולה וההפסדים בצרפת עוררו זעם ציבורי. ביוני 1450 פרץ מרד עממי אלים בהובלתו של ג'ק קייד שהחל בקנט וסאסקס והתקדם עד ללונדון, שם רצחו ההמונים את הלורד הראשון של האוצר ואצילים נוספים. המרד אף עורר תביעות מצד בית הנבחרים של אנגליה כנגד המלך, להשבת רכוש שגזלו נאמניו שלא כדין.
ב-7 בספטמבר 1450 נחת יורק באנגלסי, בשובו מאירלנד והחל לנוע, תוך קיבוץ תומכים, ללונדון, אליה הגיע כעבור שלושה שבועות והמשיך לגייס תמיכה במזרח אנגליה. לתומכי יורק הייתה גם נוכחות בפרלמנט, שעל מנת לדכאה הושלך חבר פרלמנט מבריסטול למצודת לונדון לאחר שהציע להגדיר את יורק כיורש העצר (כיוון שהנרי נותר חשוך-ילדים לאחר שבע שנות נישואין) והפרלמנט פוזר במצוות המלך. ככלל, התמיכה ביורק התרכזה בקרב פשוטי העם, בעוד האצולה נטתה לכיוון המלך או שנותרה נייטרלית. לאחר דיסוי מרד ג' קייד פרש יורק לטירת לדלו. ב-1452 יצא שוב יורק ללונדון על מנת לתבוע את הכרתו כיורש עצר, אך מצא את שערי העיר נעולים בפניו ובפני תומכיו, רובם ככולם אנשי המעמד הנמוך. הוא אולץ להשבע שבועת אמונים למלך בקתדרלת סנט פול הישנה ונגד אנשיו נקט המלך בצעדי ענישה.
באוגוסט 1453 נחל הצבא האנגלי מפלה בקרב קסטיון בגסקוניה, כלומר הפסיד לגמרי את כל נחלות הכתר האנגלי על אדמת צרפת והפסיד במלחמת מאה השנים. עם שמע המצב בצרפת התמוטט המלך הנרי ושקע בהתמוטטות עצבים. על אף התנגדותה של המלכה מרגרט ושל אדמונד ביופורט, הדוכס השני מסומרסט הכריזה המועצה על יורק, הדוכס החשוב ביותר בממלכה, כעל לורד פרוטקטור בנבצרותו של המלך לתפקד. יורק השליך את סומרסט למצודת לונדון ומינה את גיסו, ריצ'רד נוויל, הרוזן החמישי מסולסברי, ללורד צ'נסלור, ובכך קנה לראשונה תמיכה משמעותית בקרב האצולה. אולם, באותה עת ילדה המלכה מרגרט מאנז'ו בחשאי את בנה היחיד, אדוארד מווסטמינסטר, שהפך ליורש העצר החוקי.
מותו

נאמני בית לנקסטר בעידודה של המלכה מרגרט, לא צידדו בהסכם שהושג וגייסו צבא בצפון אנגליה, תוך ניסיון להשגת תמיכתו של ג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד. סולסברי, יורק ובנו אדמונד יצאו צפונה על מנת להתעמת עם הלנקסטרים. הלנקסטרים שלטו בצפון, כולל בעיר יורק עצמה. צבא לנקסטר הונהג על ידי בניהם תאווי הנקם של האצילים שנהרגו בקרב סנט אולבנס הראשון. ב-30 בדצמבר התנגשו הצבאות בקרב וייקפילד, כאשר יורק יצא מטירת סנדל בה התבצר, ככל הנראה בשל פעולת הונאה של יריביו או בשל פזיזות. כוחותיו של יורק כותרו וצבאו חוסל.
גורלו המדויק של יורק עצמו לא ברור. הוא נהרג בקרב או לחלופין נתפס והוצא מיידית להורג וראשו הערוף הוקע על שער העיר יורק. תיאורים מאוחרים של הקרב תומכים בפולקלור לפיו נלקח בשבי, הושם ללעג בידי שוביו, בהם המלכה מרגרט עצמה, שלאחר מכן ערפו את ראשו ועיטרו אותו בכתר עשוי נייר. תיאור זה נחקק בזיכרון הלאומי בזכות ייצוגו במחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי השישי, חלק שלישי.
צאצאיו

אן מיורק, דוכסית אקסטר (1438–1476) - נישאה להנרי הולנד, הדוכס השלישי מאקסטר
הנרי (1441), מת בינקותו
אדוארד הרביעי, מלך אנגליה (1442–1483) - נשא לאשה את אליזבת וודוויל
אדמונד, רוזן ראטלנד (1460-1443) - נהרג יחד עם אביו בקרב וייקפילד
אליזבת מיורק, דוכסית סאפוק (1444–1503) - נישאה לג'ון דה לה פול, הרוזן השני מסאפוק, אמו של אדמונד דה לה פול, הדוכס השלישי מסאפוק
מרגרט מיורק (1446–1503) - נישאה לשארל הראשון, דוכס בורגונדיה
ויליאם (1447), מת בינקותו
ג'ון (1448), מת בינקותו
ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס (1478-1449) - נישא לאיזבל נוויל, סבו של הקרדינל רג'ינלד פול
תומאס (1451), מת בינקותו
ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה (1452–1485) - נישא לאן נוויל
אורסולה (1455), מתה בינקותה
הערות שוליים

↑  Act of Accord, טקסט מלא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276380405171  PLWABN: 9810605010105606  BnF: cb12117611t (data)  GND: 12301266X  ISNI: 0000 0001 0128 2765  LCCN: n83230199  NTA: 074677446  SUDOC: 029580358  VIAF: 25990278   WorldCat (עם VIAF): 25990278 
ציור של הנרי פיין של הסצנה בגן המקדש מתוך המחזה של שייקספיר הנרי השישי, חלק ראשון, שבו תומכי הפלגים היריבים בוחרים ורדים אדומים או לבנים
סבטלנה אלכסייביץ'

| --- | --- |

סבטלנה אלכסייביץ', 2013
 לידה:  31 במאי 1948 (בת 76) סטניסלב, ברית המועצות
 מדינה:  בלארוס, ברית המועצות 
 לאום:  בלארוסים 
 מקום מגורים:  ברלין 
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  Faculty of Journalism of the Belarusian State University 
 שפות היצירה:  רוסית
 סוגה:  רומן
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  Zinky Boys: Soviet Voices from a Forgotten War, Voices from Chernobyl, War's Unwomanly Face, The Last Witnesses, Second-Hand Time 
 פרסים והוקרה:  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית,  פרס מדיסיס,  פרס נובל לספרות
 http://alexievich.info/indexEN.html
 חתימה:   
 
סבטלנה אלכסנדרובנה אלכסייביץ' (ברוסית: Светлана Александровна Алексиевич; בבלארוסית: Святлана Аляксандраўна Алексіевіч) נולדה ב-31 במאי 1948) היא סופרת ועיתונאית בלארוסית, זוכת פרס נובל לספרות לשנת 2015.
חייה

אלכסייביץ' נולדה בעיר סטניסלב במערב אוקראינה לאב בלארוסי ולאם אוקראינית. אביה היה איש צבא ששב למולדתו לאחר שפרש מהכוחות המזוינים, והיא גדלה בבלארוס. ב-1966 החלה לעבוד ככתבת במספר מקומונים, וב-1972 סיימה תואר בעיתונות באוניברסיטת המדינה הבלארוסית במינסק. בין 1976 ל-1984 הועסקה כעורכת ובעלת טור בירחון הספרותי "ניוֹמן". ב-1983 התקבלה לאגודת הסופרים הכל-סובייטית, ומ-1989 היא חברה בסניף פא"ן בבלארוס.
היא המשיכה לקריירה בעיתונאות, ועסקה בראיונות עם עדים לאירועים הדרמטיים ביותר במדינה, כגון מלחמת העולם השנייה, מלחמת אפגניסטן, התפרקות ברית המועצות, ואסון צ'רנוביל. לאחר רדיפה על ידי משטר לוקשנקו, עזבה בשנת 2000 את בלארוס. בעשור הבא של חייה קיבלה מקלט בערים פריז, גטבורג וברלין. בשנת 2013 חזרה אלכסייביץ' למינסק.
עבודתה הספרותית

אלכסייביץ' אינה דוברת בלארוסית, וכתבה את כל יצירותיה בשפה הרוסית. ספריה מתוארים ככרוניקה ספרותית של ההיסטוריה הרגשית של האדם הסובייטי והפוסט-סובייטי. בין יצירותיה הבולטות ביותר שתורגמו מבלארוסית לאנגלית, עדויות ממקור ראשון על מלחמת אפגניסטן, והספר 'קולות מצ'רנוביל' המתאר את קורותיהם של נפגעי אסון צ'רנוביל.
ספרה הראשון, 'פניה הבלתי-נשיות של המלחמה', יצא לאור בשנת 1985, הודפס פעמים רבות ונמכר במעל שני מיליון עותקים. ברומן זה היא מביאה מונולוגים של נשים המגוללות את סיפוריהן על מלחמת העולם השנייה, באופן ריאליסטי וקדורני שלא פורסם עד אז.
ספר נוסף, 'העדים האחרונים', מתאר זיכרונות אישיים וכואבים של ילדים במהלך המלחמה. תיאור המלחמה מבעד לעיני נשים וילדים, פורש לעיני הקורא עולם חדש ומלא של רגשות. בשנת 1993, היא פרסמה את הספר 'תחת לחש המוות', שמספר על המציאות ועל ניסיונות התאבדות עקב נפילת ברית המועצות. בתאוריה היא משקפת את האנשים הרבים שחשו שהם חלק בלתי נפרד מהאידאולוגיה הקומוניסטית, ולא היו מסוגלים לקבל את הסדר החדש ואת הפירוש החדש של ההיסטוריה, המגנה את הקומוניזם של ברית המועצות, בו האמינו.
ספריה של אלכסייביץ' תורגמו לשפות רבות ופורסמו ב-19 מדינות, אם כי רק שניים יצאו בארצה, בהוצאה פרטית בלבד; בתי-הדפוס הממשלתיים לא נתנו במה לעבודתה. היא גם זכתה בכמות גדולה יחסית של פרסים ספרותיים בינלאומיים, ביניהם פרס מדיצ'י (2013) פרס פרידריך (1998) ופרס האגודה הלאומית של מבקרי הספרות האמריקנים (2005). עם זאת, לקוראי השפה העברית הייתה סבטלנה אלכסייביץ' פחות מוכרת, ועד זכייתה בפרס נובל לא תורגמו כתביה לעברית.
בשנת 2023 ספרה זמן מיד שנייה, קצו של האדם האדום יצא לאור בעברית על ידי ספריית הפועלים, תרגמה מרוסית פולינה ברוקמן.
פרסים והוקרה

1996 - פרס טוכולסקי מטעם פא"ן השוודי
1997 - פרס אנדריי סיניאבסקי, רוסיה
1998 - פרס יריד הספרים בלייפציג
1998 - פרס קרן פרידריך אברט
1999 - פרס הרדר
2007 - פרס אוקספאם/פא"ן
2011 - פרס רישארד קפוצ'ינסקי, פולין
2013 - פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית
2013 - פרס מדיסיס
2014 - חברה במסדר האמנויות והספרות בדרגת קצין.
2015 - זוכת פרס נובל לספרות
2018 - פרס אנה פוליטקובסקיה
הערות שוליים

↑  מאשה גסן, Svetlana Alexievich’s Nobel Win, ניו יורקר 8 באוקטובר 2015.
↑  ynet, סבטלנה אלכסייביץ' היא כלת פרס נובל לספרות, באתר ynet, 8 באוקטובר 2015
↑  גיא פרחי, ‏סבטלנה מי?, באתר ‏מאקו‏, 8 באוקטובר 2015
↑   מעין איתן, יצירה מפעימה שנפרדת מהעידן הסובייטי, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2023
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302305405171  PLWABN: 9810542389205606  BIBSYS: 90938562  BNC: 000659177  BNE: XX893367  BnF: cb121882342 (data)  CANTIC: a12310074  CiNii: DA0949182X  GND: 115696938  ICCU: UBOV639328  ISNI: 0000 0001 1608 8738  LCCN: n85164256  LNB: 000158774  MusicBrainz: 885224be-031e-460d-822c-b84f8fe9068a  NDL: 00511756  NKC: js20020204022  NLA: 56642409  NLG: 134547  NLK: KAC201106716  NSK: 000616060  NTA: 079557678  RERO: 02-A000005530  RSL: 000033541  SELIBR: 34862  SUDOC: 030474426  Trove: 1630076  VIAF: 24646187   WorldCat (עם VIAF): 24646187
האסכולה הגרמנית החדשה

Franz Liszt
האסכולה הגרמנית החדשה (בגרמנית: Neudeutsche Schule) הוא מונח שהוצג בשנת 1859, על ידי פרנץ ברנדל, עורך הנויה צייטשריפט פיר מוזיק, כדי לתאר מגמות מסוימות במוזיקה הגרמנית. אף כי המונח שימש לעיתים קרובות במאמרים ובספרים העוסקים בתולדות המוזיקה של המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, הגדרה ברורה היא מורכבת. בנוסף, מי שנחשב כנציג האסכולה הגרמנית החדשה, הוא שנוי במחלוקת. המונח אפוא בעייתי. משתמשים בו אנשים שונים בתקופות שונות עם משמעויות שונות. בדרך כלל מוסכם כי פרנץ ליסט היה אחד הנציגים הבולטים של האסכולה הגרמנית החדשה. יש גם קונצנזוס כי יוהנס ברהמס לא לקח חלק בהתנגדות לה. מעבר לכך, הפרשנויות שונות זו מזו. המאמר הנוכחי מפרט את המרכיבים העיקריים הקשורים למונח זה. נציגי האסכולה הגרמנית החדשה התעמתו עם מוזיקאים שמרנים יותר במה שנקרא מלחמת הרומנטיקנים.
היסטוריה

בשנת 1858 הציגו פרנץ ליסט ופרנץ ברנדל קונגרס של מוזיקאים.
היום השלישי של הטונקונסטלר-ורסממנג, 3 ביוני, נפתח על ידי ברנדל בנאום "לפתוח את הדרך להסכם". נאומו של ברנדל הוא מקור המונח האסכולה הגרמנית החדשה. הוא פורסם כגרסה מודפסת בנויה צייטשריפט פיר מוזיק החל מיום 10 ביוני 1859.
ברנדל נזכר ברוברט שומאן, שהקים את הנויה צייטשריפט פיר מוזיק כדי לפתוח את הדרך לסוג חדש של האמנות, שמקורו ביצירותיו של בטהובן. בזמן ששומאן השקיף את דעתו של האמן. כתביו היו סובייקטיביים בלבד. במקרים רבים השקפתו של שומאן הייתה תלויה ברגשות חולפים שמעוררת המוזיקה. לברנדל הייתה מטרה גבוהה יותר. הוא פיתח עקרונות מוזיקליים מובחנים ושמר עליהם. הנויה צייטשריפט פיר מוזיק הפך לקול של עמדות מתקדמות בחיים המוזיקליים העכשוויים. כתוצאה מכך התרחש סכסוך עם מפלגות אחרות. והזכיר את הקנאות הדתית של פעם.
מומחים של השנים האחרונות הוכיחו בפני ברנדל מהישגיהם כי הוא לא טעה. ברנדל הזכיר בשמו רק את וגנר, שהגשים בצורה נפלאה את האידיאל של האופרה הגרמנית הטהורה, אך הוא הזכיר גם שניים אחרים. בעוד שברנדל לא ציטט במפורש את שמם, מההקשר ברור שאלה ברליוז וליסט. על פי ברנדל במאמרו הסימפוניסטי דיכטונגים של פרנץ ליסט משנת 1858, הייתה זו האמונה שלו כי הפואמות הסימפוניות של ליסט היו האידיאל המושלם ביותר למוזיקה האינסטרומנטלית של אותה תקופה. לעומת זאת, הסימפוניות של שוברט, מנדלסון ושומאן, ככל שיהיו מפוארות ויפות, יכולות להיחשב רק כיצירות (כלומר אחרי בטהובן).
התנגדויות של ברליוז לווגנר

אם היה ניתן לדמיין את האסכולה הגרמנית החדשה כקבוצה של אמנים עם מטרות דומות, ההצטרפות ליסט עם וגנר הייתה כבר בעייתית; אך עדיין הייתה בעיה נוספת ביחס לברליוז. ברליוז הצהיר בנחרצות באביב 1860, בעקבות הקונצ'רטי הברנדנבורגיים שהגיש וגנר בתיאטרון האיטלקי בפריז, כי הוא עצמו לא היה קשור לסגנון ולאידאולוגיה של וגנר. וכל אלה שטענו שהוא נציג אסכולה משותפת יחד עם וגנר טעו.
בניגוד לברהמס ויואכים ב"מניפסט" שלהם, ברליוז העביר רשימה מפורטת של נקודות קריטיות וכן רשימת עקרונות בהם תמך. הוא עשה שימוש במונח "musique de l'avenir" (מוזיקה של העתיד), כמעשה נגד וגנר. הפולמוס של ברליוז נגד ואגנר מופעל על ידי הדברים הבאים: "וגנר שומר על המוטו של המכשפות במקבת: "הוגן הוא עבירה ועבירה זה הוגן".
נקודות אחרות של ברליוז היו בקנה אחד עם עמדותיו של וגנר. דוגמה אליה הסכים ברליוז היא: "המלחין צריך לחפש את האחידות הפנימית של הדרמה והמוזיקה, צריך להעביר את רגש המילים, ובכך צריך להתייחס לדמותו של האדם המוצג כמו גם למבטאיה של השפה המדוברת."
סופה של האסכולה הגרמנית החדשה

לבסוף האסכולה הגרמנית החדשה לא צברה תאוצה. לאט לאט הפופולריות שלה דעכה. מנהיגיה נפטרו, ולא היה לה המשך. וזה סופה של האסכולה הגרמנית החדשה. שהתחילה בחוק חדשני עד שלאט לאט נעלמה.