stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טביעת הצוללת דקר
מהלך ההפלגה > מפורטסמות' עד גיברלטר

ב-9 בינואר 1968 הפליגה אח"י "דקר" מנמל פורטסמות' בדרכה לחיפה, ועליה 69 אנשי צוות. את ראשית הדרך במפרץ ביסקאיה עשתה דקר על פני המים. מול חופי פורטוגל שילבה הצוללת בין תנועה בצלילה לבין שיוט על פני המים. באחד הימים התקרבה הצוללת לסירת דיג פורטוגזית, שממנה רכשה, באמצעות סחר חליפין, דגי ים שזה עתה נידוגו.
הצוללת נכנסה לתדלוק בגיברלטר ב-15 בינואר, ולצוותה ניתנה חופשת חוף קצרה. העיתונאי ערן שורר ירד מהצוללת והמכונאי רס"ל יחזקאל מזרחי, אשר נשאר באנגליה למספר ימים נוספים כי רעייתו הייתה בטיפול רפואי ביום ההפלגה, הצטרף לצוות. לא היו חילופים נוספים בגיברלטר, והצוללת יצאה לדרכה עוד באותו לילה, בשעה 02:00 לפנות בוקר.
מהלך ההפלגה > ההפלגה בים התיכון

לפי דיווחי המצב שנשלחו מהצוללת כל יום בשעה 06:00 בבוקר, הפליגה דקר בנתיבה במהירות ממוצעת של 7.5 קשר. הצוללת לא סטתה מנתיבה, ועשתה כנראה את מרבית הדרך בשילוב ישיר של מנועי הדיזל. הגדלת המהירות הממוצעת בכ-50 אחוז ביחס לפקודה נראתה בתחום סמכותו של המפקד בים, קיצרה את משך ההפלגה, אך הגדילה את הזמן שבו הייתה הצוללת בשינור, דבר שחייב מאמץ מיוחד של הצוות. הייתה זו הצורה החסכונית להפלגה למרחקים ארוכים, אך העדפת המהירות הגבוהה פגעה בחשאיות שיוטה של הצוללת בשעות היום, והקטינה את יכולת הגילוי שלה בשעות הלילה.
ב-21 בינואר בשעה 12:20 דיווח רענן:

”א(.)המסע התת־ימי מגיברלטר הולך כשורה ובמהירות גדולה מהמתוכננת(.) יכול ומעונין להגיע לנמל חיפה ביום א' 28 ינואר שעה 10:00(.) ב(.) מבקש לדעת תכנית הפעילות הצפויה לדקר בחודש פברואר...” 

בתקשורת שקוימה למחרת 22 בינואר, בשעה 18:30 ענתה המפקדה: ”....מאשר כניסתך לנמל חיפה ב-291000” 

הודעת האישור כללה גם תחזית הפעילות הצפויה: טקס קבלת הצוללות שישולב בטקס סיום קורס חובלים שנקבע ליום שני 5 בפברואר. שבוע מאוחר יותר מתאריך הכניסה המאושר.
בכך אושרה לצוללת כניסה לנמל כמה ימים לפני התאריך שתוכנן בפקודת ההפלגה ויום אחד מאוחר יותר מהתאריך שביקש רענן. גם במרבית המקרים בעבר הקדימו הצוללות את הגעתן מחוץ לארץ, ואז המתינו על הקרקע והכינו את הצוללת לקראת כניסתה לנמל. במברק לא נמסר הסבר לאישור במועד מאוחר יותר. רענן קיבל את ההנחיה ללא השגה ולא שינה את תוכנית השיט. "דקר" המשיכה בקורס המתוכנן, 102, לכיוון חיפה, ובאותה מהירות ממוצעת – 7.5 קשר. ב-22 בינואר שידרה "דקר" רשימת נושאים שדרשו טיפול במספנת חיל הים. ברשימה לא היה נושא המראה על בעיה בבטיחות הצלילה.
מזג האוויר במערב הים התיכון היה טוב, אך הפך לגרוע בחלקו המזרחי. הלילה שבין 24 ל-25 בינואר היה מעונן, עם גשם ורוח צפון־מערבית עד מערבית במהירות 18–25 קשר. הים היה רוגש וגובה הגלים בין 2.5 ל-4 מטרים.

דיווחי המודיעין השוטפים, שהוציאה המפקדה, הראו על פעילות רגילה של חיל הים המצרי ושל הצי הסובייטי.
חקירות אובדן הצוללת וצוותה > דיווח מפקד חיל הים על אובדן אח"י דקר

מפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל, הוציא ב-1 במרץ 1968 דו"ח שכותרתו הייתה "דו"ח אבדן אח"י דקר". הדו"ח, בהיקף של 90 עמודים, הוגש לשר הביטחון משה דיין, והציג את כל הנושאים הקשורים ל"דקר" ואת כל העובדות שהיו ידועות. בין השאר הציג הדו"ח את תרשומת הקשר עם הצוללת במהלך ההפלגה ואת התנהלות החיפושים לאחר ניתוק הקשר. הדו"ח ציין כי ”'דקר' טבעה במצולות הים במרכז האגן המזרחי של הים התיכון על הנתיב לחיפה בין השעות 250000 – 250800 ינואר 1968”.
בדו"ח סקר אראל תקלות שאירעו לצוללות אחרות, שהיו ידועות באותה עת. הוזכרו 9 מקרי אובדן צוללות בין השנים 1947 ל-1968. בשלושה מקרים לא נודעה הסיבה לאובדן, בשלושה מקרים אחרים טבעו הצוללות עקב התנגשות באונייה, ובשלושת המקרים הנותרים נגרמה טביעת הצוללות בשל תקלות טכניות.
בסיכום הדו"ח הציג אראל את תובנות חיל הים לסיבות שהיו יכולות להביא לאובדן הצוללת, תרחיש אחד או שילוב של התרחישים הבאים:
התנגשות בכלי שיט – ייתכן שהצוללת טבעה עקב התנגשות בכלי שיט אחר. אראל ייחס סבירות נמוכה מאוד לתרחיש זה, מכיוון שלו הייתה מתרחשת התנגשות כזו היה מתקבל בוודאי דיווח על כך, בשל הפרסום הרב שניתן לחיפושים. למרות הפרסום לו זכו החיפושים, לא התקבל כל דיווח על התנגשות מאונייה כלשהי;
תקלה טכנית – על פי תרחיש זה הצוללת טבעה עקב תקלה חמורה באחת מהמערכות החיוניות: הידראוליקה, לחץ אוויר, או מערכת החשמל, שהביאה לאובדן השליטה בצוללת;
תקלה תפעולית – על פי תרחיש זה לא הצליח הצוות לשמור על העומק בים הסוער או להתיישר ממצב של צלילה כלפי מטה.
אראל חשש שהחיפושים הנרחבים שנעשו יובילו למסקנה שגויה לגבי מיקום הטביעה, וכלל בדו"ח תרשים המלצה לחיפושים בעתיד. אראל הגדיר "שטח סביר לחיפוש שברי הצוללת" בהרחבה של 10 מעלות לצדי הנתיב המתוכנן לחיפה, החל מהנקודה שבה דיווחה הצוללת על מקומה בפעם האחרונה, ועד הנקודה המשוערת שבה אמורה הייתה הצוללת לשדר את הודעת הביקורת הבאה שלה על הנתיב לכיוון חיפה. בהנחה שהצוללת שמרה על נתיבה ועל מהירותה, השטח לחיפוש היה מלבן בגודל של כ-100 × 40 מיל ימי, במים שעומקם כ-3,000 מטר. לחיל הים לא הייתה באותם הימים יכולת לבצע חיפוש בעומק זה.
בדו"ח אין התייחסות לבקשת רענן להקדמת הכניסה או לאישור שניתן רק ליום המחרת. את אמונו במפקדי כלי השיט של חיל הים, בכלל ובמפקד ה"דקר", רס"ן יעקב רענן, בפרט, הביע אראל במילים: ”יש לבטל כל אפשרות שהמפקד סטה ביוזמתו בצורה קיצונית מהנתיב המוכתב לו והתקרב לחופים כל שהם...” עוד נכתב בדו"ח: ”אין לייחס את אבדן הדקר לאיזה שהוא ליקוי עקרוני הנובע מגילה, מצבה הטכני והשינויים שבוצעו בה”, והוסיף: ”אין לייחס את אבדן הדקר לאיזה שהוא ליקוי עקרוני בהרכב הצוות ואופן הכשרתו”.
ימאים ותיקים העריכו כי לתרחיש ההתנגשות ניתנה בדו"ח הערכת סבירות נמוכה מדי ויש להעלותה. לפיהם, הנימוק לכך "שלא התקבל אף דיווח של אונייה על התנגשות כזו" אינו חזק מספיק. תמיכה להשגה זאת נמצאה בדו"ח עצמו – בפרק שסקר תקלות בצוללות אחרות, תוּאר אובדנה של הצוללת הבריטית HMS Affray (אנ') שהתנגשה באונייה כשהפליגה במצב שינור בתעלת למאנש, אך ”לאוניה הפוגעת נודע הדבר רק כשעלתה על מבדוק, זמן ניכר לאחר המקרה”. היו שהעריכו, כי בתנאי החושך והים הסוער, ששררו באותו לילה, עשויה אונייה בגודל בינוני, למחוץ את תורני הצוללת השקועה מבלי לחוש בכך.
מאוחר יותר היו לוועדות החיפושים השגות על הגדרת אזור החיפושים המורחב, שהומלץ בדו"ח. כאשר חזר חיל הים לחפש על הנתיב נקבע שטח מצומצם הרבה יותר.
חקירות אובדן הצוללת וצוותה > ועדת חקירה צה"לית

העלמות הצוללת דקר היוותה תקלה חמורה ביותר. ראש המטה הכללי חיים ברלב לא המתין לדו"ח המלא של מפקד חיל הים שלמה אראל וב-20 בפברואר 1968, מינה את האלוף ישראל טל, שהיה אז מפקד גייסות השריון, לוועדת חקירה צה"לית בראשותו. חברים נוספים בוועדה היו אל"ם משה גדרון, שהיה אז קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי, והסא"לים אלכס שור ויקותיאל נץ, מפקדי אוניות לשעבר בחיל הים.
על הוועדה הוטל לחקור את הנסיבות שקדמו להיעדר הצוללת דקר על ציוותה ולנסות לקבוע את סיבות האירוע. על הוועדה הוטל להתייחס בין היתר לנקודות הבאות:
האם נוהלי הקשר שנקבעו היו מתאימים ולפי הנוהג בצה"ל ובצבאות אחרים.
מדוע הפליגה הצוללת בלתי חמושה.
האם הפלגה בצלילה רצופה מגיברלטר לישראל הייתה סבירה.
מה הסיבה שהתקשורת הבלתי ברורה ביום ה' בצהריים לא עוררה חשד.
על מנת להבין גורמים ונושאים מקצועיים ימיים התנהלה ועדת החקירה בשיטה של ביצוע תחקירים קבוצתיים ולא בשיטה של גביית עדויות פרטניות. הוועדה הסתמכה על דו"ח אובדן אח"י דקר שהוגש על ידי מפקד חיל הים. בעת החקירה לא נמצאו שרידים או סימנים מהצוללת.
המסקנה העיקרית הייתה: ”לצערנו עלינו להגיע למסקנה שכנראה אנשי צוות הצוללת דקר אינם עוד בחיים.” תוכנית ההפלגה מגיברלטר לישראל בצלילה רצופה נראתה כיומרה לגיטימית להשיג סטנדרטים מקובלים בעולם. הוועדה לא ראתה עצמה מספיק מקצועית לקבוע אם השינויים שנעשו בהעברת מכלי דלק חיצוניים למכלי לחץ כפי שנעשתה באח"י לויתן (צ-75) ואח"י דקר, פגעה בכשירות הצוללת לעמוד במאמצים. הקשר שהוקם לכאורה ובצהרי יום הטביעה ומיד הופסק לא עורר חשד מתוך שיפוט מוטעה של אלחוטן.
לגבי הסיבות לטביעה הוועדה כתבה: ”אם כי קבענו בדיוק ובפירוט רב לפי הרגשתנו את כל הסיבות האפשריות לטביעת הצוללת איננו יכולים להגיע למסקנה בדבר מידת הסבירות היחסית של כל אחת מהן. העובדה שהצוללת לא הייתה חמושה לא נחשבה בעיננו לגורם שיכול היה לתרום לאובדן דקר...נראה לנו שפקודות הקבע בדבר מברקי בקורת של צוללת כל 8 שעות סבירות.”
המשמעות לגבי המשך הפעלת צוללות – חיל הים קיבל את דו"ח הוועדה באנחת רווחה. מעבר למשימותיה המוגדרות, הייתה הבנה שמסקנותיה יהיו קריטיות לגבי המשך הפעלת צוללות בחיל הים. פיקוד חיל הים היה מודע לכך שמתגבשת בחוגי המטה הכללי הערכה שלחיל הים הישראלי אין כשירות טכנית או מבצעית להפעיל כלי שיט מסובכים אלה, בשיטת פעולה מסוכנת מעצם טיבה. ציינו כי לא מעט ציים בעולם נמנעו מלהיכנס לנושא שבו יחידת הלחימה הבודדת יקרה ביותר וסיכון מתמשך. מה שלא נכתב בדו"ח טל היה חשוב אף יותר ממה שהיה כתוב בו.
ההכרזה על אובדן הצוללת

ביום רביעי 6 במרץ 1968, הכריז שר הביטחון משה דיין בכנסת כי "דקר" ואנשי צוותה נחשבים אבודים. הוכרז יום אבל לאומי ודגלי הלאום ברחבי המדינה הורדו לחצי התורן. בסיום דבריו אמר דיין:
גילוי הצוללת על קרקע הים אפשרי מבחינה תאורטית אבל אין לנו אמצעים ומכשירים לבצע זאת בכוחות ישראלים ...
אם יהיו בידי צה"ל האמצעים הדרושים לכך, נבחן את האפשרות של עריכת חיפושים כאלה, וכן נמשיך לעקוב אחר כל סימן העלול להצביע על מקום ונסיבות טביעתה של דקר ...
נתמיד במשימת חייהם ונחשל את זרועה הימית של ישראל.
עם הכרזתו של השר דיין על אובדנה של דקר, הנחו אנשי הרבנות הצבאית הראשית את משפחות אנשי הצוות של הצוללת לנהוג על פי כל דיני האבלות ולשבת שבעה. יום הפטירה נקבע ליום שלישי, כ"ט בטבת תשכ"ח, 30 בינואר 1968.
ההכרזה על אובדן הצוללת > רשימת החללים

| 69 חללי הצוללת דקר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
רב"ט אהרון (דוגה) אהרון: 
סרן אופק (אופוצ'ינסקי) שלמה (צ'ופ): 
רב"ט אלמוג (סויסה) יוסף חיים: 
סמל אראל (אנגל) משה: 
סמל בז (בוזנה) אברהם: 
רב"ט בן צבי (בז'ז'נסקי) אליעזר: 
סמל בן שלום (ידלובקר) דוד: 
סמל בר זאב (רייכברגר) חיים: 
סמל ברנע יוסף: 
רס"ן ברקאי אברהם (בומי): 
רב"ט גל הפנר מיכאל (מיקי)): 
סמל גל גלמן ראובן: 
רב"ט גדיש משה: 
רב"ט גלילי יהודה: 
סמל דבי יוסף: 
רב"ט דגני מנחם: 
רס"ר דוניוס עזריאל דרור: 
רב"ט דרורי נמרוד: 
רס"ל הדר דהן מיכאל: 
סגן הר אבן (הריבן) צבי (מיקי): 
רב"ט ורדי (וידרמן) שלמה: 
רב"ט זהבי (גולדשטיין) צבי: 
רב"ט זוהר (קלר) יוסף: 
רס"ר טל (טייטלר) צבי: 
סמ"ר טרשי מרדכי: 
רב"ט יוחאי ישעיהו: 
רב"ט ינאי דוד: 
רב"ט ירום מאיר: 
רס"ר כהן ניסים: 
רב"ט כרמי (ויינשטיין) ישראל: 
סגן להב (סיקורל) יוסף (ג'ו): 
סגן ד"ר מאור (פולרביץ') שב"י יעקב: 
סמל מדמון עודד: 
רס"ל מזרחי יחזקאל: 
רב"ט מזרחי יעקב: 
רס"ן מימון (וסרמן) בנימין (בני): 
רס"ל מנור (מנס) דן: 
רב"ט נצר (וולברג) יוסף (יוסי): 
רב"ט נרקיס (נרגוס) מנחם: 
סגן סגל גדעון: 
סגן סנפיר (שנפר) ראובן: 
רב"ט ספרן מאיר: 
רב"ט עוגן (מרקוביץ') יצחק: 
רב"ט עוזרי בצלאל: 
רס"ל עטרי אברהם: 
רב"ט פז (פוזה) אמנון: 
סגן פז (פיינגולד) אריה: 
רב"ט פז (פומרה) צבי דוב: 
סמ"ר פרג צבי: 
סמל פרחי יוסף (ג'וג'ו): 
רב"ט קדוש אלי: 
רס"ל קול (קלורי) בנימין זאב: 
רב"ט רון אברהם (אבי): 
רס"ל רון (רינגולד) אמנון: 
רס"ל רון (שוקרון) יעקב: 
סמ"ר רונן (שטיין) יהודה: 
רב"ט רונן (וקנין) יעקב: 
רס"ן רענן יעקב: 
רס"ל רפאלי (פדידה) רפאל: 
סמ"ר שחר אברהם: 
סמל שליו (פרידמן) יוסף: 
סרן שמעון רן: 
רב"ט שני (שניאורזון) חיים: 
רב"ט שמואלי יובל: 
רב"ט שרוני (קנדל) אלכסנדר: 
רב"ט שרוני אליעזר (לוזי): 
רב"ט ששון יחזקאל: 
רב"ט שקד (מנדל) בנימין (בני): 
סמ"ר תמיר (קפלן) אמנון:
ההכרזה על אובדן הצוללת > השתתפות וחלוקת האבל

16 מתוך 69 הנספים בטביעה היו נשואים, והיעלמם הפך את נשותיהם לעגונות, שעל פי ההלכה אינן מותרות להינשא מחדש בשל הסיכוי שבעליהן עדיין בחיים. למרות ההכרזה על אנשי "דקר" כמתים, לא ניתן היה להתיר אותן מעגינותן לפני שייבדקו היטב כל נסיבות הטביעה, ותוסר לחלוטין האפשרות שאנשי הצוות עדיין חיים. הרב הצבאי הראשי, האלוף הרב שלמה גורן, ביקר בשייטת הצוללות ואף צלל בצוללת אח"י "לויתן". באישורו הוצאו ב-1 ביולי 1968 תעודות פטירה לכל אנשי הצוות. הדבר נעשה כדי לאפשר לשאיריהם לקבל פיצויים ממשרד הביטחון וכדי להסדיר את ענייני הירושה, אך על התעודות נכתב: ”אישור זה אינו מהווה היתר עגונות”. רק כשנה וחצי לאחר היעלמות הצוללת הותרו נשות אנשי הצוות מעגינותן, זאת לאחר פסק הלכה ארוך ומפורט, שבו, בין השאר, שלל הרב גורן את האפשרות שהצוללת נפגעה בידי כוח עוין. פסק ההלכה של הרב גורן התבסס בין השאר גם על הדו"ח של מפקד חיל הים, אלוף שלמה אראל.
התעלומה וחרושת השמועות

הדו"ח שהוציא האלוף שלמה אראל ב-1968 היה נייר מטה מסודר ומקיף, שכלל את כל הקשור לאובדן הצוללת, ומסקנותיו סקרו במדויק את אזור טביעתה המשוער של "דקר" ואת הסיבות האפשריות שהביאו לאסון, וכן את הכיוון להמשך המאמצים לגילויה. ואולם, הדו"ח יצא בתפוצה קטנה, והגיע לגורמי המטה הכללי של צה"ל ולשר הביטחון משה דיין. מסקנותיו כמו גם מסקנות ועדת החקירה הצהלית בראשות אלוף ישראל טל, לא הובאו לידיעת הציבור.
ללא ניצולים, קשה מאוד לחקור טביעה של צוללת, וכמעט בכל התאונות הקטלניות לא ניתן לברר את האירוע עד תומו. בתודעתן של המדינות הימיות מתקבלת טביעה של צוללות כחלק מגזירת גורל של הפעילות בים. בישראל התודעה הציבורית שונה, ואסון "דקר" נהיה לאסון לאומי. מספרם הרב של הנספים, וסמיכות האסון לטיבוע המשחתת אילת כשלושה חודשים קודם לכן, הגבירו את תחושת הכאב הציבורי. הימנעות חיל הים מפרסום הערכות לנסיבות הטביעה, עד שלא תתקבלנה ראיות חותכות, יצרו חלל שהחל להתמלא על ידי אחרים. בתודעה הציבורית בישראל החלה להיווצר תעלומת הדקר.
החלה להתפתח חרושת של שמועות. כאשר הגיעה הצוללת אח"י "דולפין" לארץ בתום מבצע החיפושים אחרי "דקר", פשטה בכל הארץ שמועה ש"דקר" נמצאה והגיעה לנמל. נפוצו גם שמועות נוספות, ספקולציות ואף חזיונות מיסטיים ועל טבעיים. חיל הים נאלץ לבדוק כל שמועה, לתייקה ולהפריכה, והתעלומה הלכה והתעצמה. ההימנעות מקביעת עמדת חיל הים לנושא, יצרה עוגמת נפש רבה אצל משפחות הצוות והעיקה על הפעלת שייטת הצוללות.
שמועות עיקריות על הגורמים לאובדנה של הצוללת, מפורטות להלן:
התעלומה וחרושת השמועות > שלילת פגיעה על ידי הצי הסובייטי

ברית המועצות הייתה ספקית הנשק העיקרית לצבאות ערב באותה תקופה. ביוני 1967, לאחר תבוסת צבאות מדינות ערב במלחמת ששת הימים, ניתקה ברית המועצות את קשריה הדיפלומטיים עם ישראל. ב-10 ביולי 1967 אף נכנסו כוחות הצי הסובייטי לנמלי מצרים וסוריה כדי להרתיע את ישראל מתקיפה. חיל הים נקט זהירות והתרחק מכל מגע עם כוחות סובייטיים בים. שנה מאוחר יותר, נענו הסובייטים לבקשת נאצר ובמסגרת מבצע קווקז, קיבל חיל האוויר הסובייטי אחריות להגנה אווירית בגזרות החיכוך, אך לא היה מקרה של פעילות צבאית סובייטית יזומה נגד כלי שיט ישראלי.
בדו"ח מודיעין מיום ניתוק הקשר עם "דקר", שהועבר גם ל"דקר", לא נרשמה פעילות מיוחדת באזור הנתיב. כדי להציב מארב לצוללת בים הפתוח יש צורך בהתארגנות של מספר כלי שיט ומטוסי סיור, פעילות שקשה לבצעה מבלי שתתגלה על ידי אמצעי מודיעין של מדינות אחרות. קהילת המודיעין האמריקאית, שעקבה באופן שוטף אחר הסובייטים, דיווחה לישראל שלא הייתה פעילות כזאת.
אף על פי שהשמועה על הטבעת "דקר" בידי הצי הסובייטי נדחתה עוד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, עם חידוש היחסים עם ברית המועצות בדצמבר 1991 והעלייה הגדולה ממנה, נפוצו שוב שמועות על פגיעה כביכול של "דקר" בידי הצי הסובייטי. גם שמועות אלו נבדקו ונמצאו לא אמינות, ומקורן היה בעיקר בנטייתם של העולים לייחס למשטר הסובייטי כוונות זדון ויכולת למזימות חשאיות.
התעלומה וחרושת השמועות > שלילת פגיעה על ידי חיל הים המצרי

אפשרות שהועלתה כסיבת לאובדנה של "דקר" הייתה הטבעתה על ידי חיל הים המצרי. כלי השיט המצרים הוכיחו יכולת נמוכה בלוחמה בצוללות כאשר ב-6 ביוני 1967 לא הצליחו לפגוע באח"י תנין גם אחרי שירתה טורפדו בקרבת אלכסנדריה. הבדיקה העלתה כי הצי המצרי לא פעל בגזרת נתיב השיט של הצוללת. ב-28 בינואר 1968 הודיעה ממשלת מצרים, ביוזמתה, כי לכוחות הים שלה אין קשר להיעלמות. לו היה הצי המצרי מטביע את "דקר" לא הייתה למצרים סיבה להסתיר ניצחון ימי כזה ובוודאי היו אף מתגאים בו. למרות הכרזת ממשלת מצרים, פורסמו בעיתונות המצרית סיפורים שונים על הטבעתה כביכול של הצוללת בידי הצי המצרי באזור אלכסנדריה. המועדים של הסיפורים לא התאימו ואופן הפגיעה לא היה ברור, אך בעקבות המסקנה השגויה של חקירת מצוף הצוללת שהתגלה ב-1969 קיבלה הסברה תימוכין.
התעלומה וחרושת השמועות > שלילת טביעה בשל כשל מבני

סיבה נוספת שהועלתה הייתה כשל מבני בצוללת. על פי טענה שהועלתה בידי אנשי מספנת הצי בפורטסמות', שיפוץ הצוללת היה בעייתי, והוספת מכלי פיצוי גרמה להחלשת מבנה הצוללת. מכלים אלה נועדו עבור צוללני שייטת 13, והוספתם החלישה את גוף הצוללת. בנוסף, הועלתה גם הדעה שהדקר הייתה כבר זקנה וסבלה מעייפות החומר.
טענות אלו נמצאו חסרות בסיס. בחוגים טכניים מקובל להניח שהצוללת מסוגלת לבצע ללא קושי עשרת אלפים צלילות לעומק מקסימלי. מעבר לכך, חולשת מבנה קשורה ללחץ הידרוסטטי גבוה הנוצר בצלילה לעומק רב. צוללות בסיור מבצעי צוללות מדי פעם לעומק מרבי אך ספק אם הדבר נעשה בהפלגתה של "דקר", בה נוצל כל רגע להתקדמות מהירה לחיפה. גם הוספת מכלי הפיצוי כסיבה לטביעה נדחתה; הוספת מכלים כזאת בוצעה גם בצוללת אח"י "לווייתן", ששירתה בחיל הים עד סוף 1973 ללא תקלה. בבדיקות שנערכו לא נמצאה ראיה לתלות בה את אובדנה של "דקר" בהוספת המכלים. השמועות על פגמים באיכות הצוללת נדחו, לאור העובדה כי הצוללת עברה שיפוץ ארוך בנוכחות הצוות, קיימה אימונים רבים בפיקוח מקצועי, ועשתה דרך ארוכה מבלי שיתגלו בה תקלות משמעותיות.
התעלומה וחרושת השמועות > סיבות על-טבעיות

בנוסף לניסיונות להציע סיבות רציונליות לטביעתה של הצוללת, הוצעו גם סיבות מהתחום המיסטי. אחד מההסברים המיסטיים שהוצעו היה קשור לשמה המקורי של הצוללת, אה"מ "טוטם". בעת שירותה של הצוללת בצי הבריטי, נשאה הצוללת טוטם מתוצרת האינדיאנים משבט Cowichan ממערב קנדה, שהיה מעין קמע שלה. הצוללת הייתה מציגה אותו בקדמת הגשר בעת הימצאה בנמלים. אנשי הצוות הבריטי ייחסו חשיבות רבה לקמע, עד כדי כך שכאשר נגנב הטוטם בעת ביקור בנמל הליפקס בשנות ה-50, הצוות הבריטי לא הסתפק בציור של "המגן הרשמי". ההפלגה נדחתה עד שנרכש טוטם חדש אצל האינדיאנים. לקראת מכירת הצוללת לחיל הים הישראלי הוסר הטוטם מן הצוללת. על-פי ההסבר המיסטי, הסרת הטוטם מהצוללת הייתה הסיבה להיעלמותה, בהיותו הקמע ש"שמר" על הצוללת. 

חיל הים התייחס אל הצוללת בשמה החדש ועם קבלתה לשירות חיל הים, יחד עם הדגל והמגן הבריטי לא נותר זכר גם לטוטם. ספרו של ערן שורר, שתיאר את הלך הרוח בצוות הצוללת, אינו מזכיר כלל את נושא הטוטם ולא נראה ששלוות נפשם של אנשי הצוות, או אופי תפקודם, הוטרדו בשל חסרונו של הטוטם.
טענה אחרת בישראל הייתה כי צוות הדקר לא שמר את דיני ישראל ולכן נענש. למרות זאת, הכתב ערן שורר מספר על רס"ל אברהם עטרי, טבח הצוללת, שהוגדר על ידי מפקד השייטת, הדר קמחי, כ"אחד מל"ו צדיקים" כי הצליח לשמור על כשרות מלאה במטבח הצוללת הקטן.
התעלומה וחרושת השמועות > שמועות פנימיות

אנשי חיל הים לא היו בקיאים בנושא "דקר" והיעלמותה. פיקוד חיל הים רצה להתמקד בתפקוד השוטף ולמנוע עיסוק שיסיח את הדעת. ואולם, התוצאה הייתה הפוכה: קציני החיל לא ידעו לְהָזֵם את השמועות החיצוניות, ואף החלו להוות בעצמם כר נוח לשמועות. גם קצינים בתפקידים בכירים, לא הכירו את דו"ח אראל ולעומת זה נחשפו לדו"ח חקירות המצוף ומסקנתו השגויה, וכאשר החלו החיפושים במצרים בתחילת שנות השמונים החלו להתפתח שמועות ותאוריות בהתאם.
תקלות בצוללות אחרות

היעלמותה של "דקר" הביאה לבחינת תאונות של צוללות בציים אחרים; המקרים שהיו ידועים עד האירוע תוארו בדו"ח אראל. מן הדו"ח עולה כי גם ציים בעלי וותק רב בהפעלת צוללות לא היו חסינים מתאונות ותקלות. ציי העולם שומרים על סודיות רבה בנושאי הפעלת צוללות בכלל ולגבי תקלות מבצעיות בפרט, אך מהתפלגות הסיבות לתקלות הידועות ניתן להעריך את ההסתברות לסיבות שהיו עלולות לגרום לטביעת "דקר".
התנגשות בכלי שיט אחר – דו"ח שהופק בהזמנת ארגון גרינפיס, שכותרתו "Peacetime Naval Accidents" מתאר מאות תקלות בכלי שיט צבאיים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה ועד 1989, תקלות שלא נבעו מפעילות קרבית. בסך הכל מתוארים 385 אירועים. 232 מן האירועים המתוארים לא היו יכולים להיות הסיבה לטביעת "דקר", מאחר שהם כוללים סיבות כמו תקלות בעת תיקונים במספנות או תמרונים בנמל, מקרים המופיעים בעומק רדוד (הסתבכויות ברשתות דייג, עליה על שרטון, או היתקלות בקרקעית), תקלות בהנעה גרעינית, ותקלות הקשורות לחימוש, כמו פיצוץ טורפדו וכדומה ("דקר" לא הייתה חמושה כלל בעת מסעה). מתוך 153 התקלות שייתכן ואירעו ב"דקר" התקלה הנפוצה ביותר היא התנגשויות עם כלי שיט אחר (107 אירועים, כ-70 אחוזים מן האירועים), שריפות (21 אירועים, 14 אחוזים), מקרי הצפה (18 פעמים, כ-12 אחוזים), ופיצוץ מצברים (7 פעמים, קצת פחות מ-5 אחוזים). בדיקת אזורי ההתנגשות מעלה שמרביתם קרו בקרבת מיצרים בהם מתקיימת צפיפות בתנועת כלי השייט. אזור תנועת הדקר בים הפתוח לא נחשב לצפוף וסבירות של 50 אחוזים נראית מתאימה יותר.
פרסום שראה אור שנים רבות מאוחר יותר מתאר שאוניית הקיבוץ א.מ דרור שהפליגה בדרכה לחיפה באותו אזור חוותה חבטת ברזל בתחתית. הנושא לא נבדק בתקופה הרלוונטית.
תקלה תפעולית או טכנית – ניתוח הסטטיסטיקה מעלה כי אף צוללת לא נפגעה בשל טעות תפעולית. שמירת העומק בכל הצוללות נעשית על ידי צוות של שלושה אנשים לפחות, וב"דקר", כמו בשאר הצוללות מסדרת T, שמירת העומק נעשתה בהשגחתו המיידית של קצין המשמרת, כך שבקרת הטעויות הייתה מיידית. מכאן שבלי מידע ייחודי על האירוע, ניתן ליחס את טביעת הדקר בסבירות נמוכה להתנגשות. האפשרות שקרתה תקלה טכנית קיימת אף היא.
הסיכון בשינור – לפי הערכה בלתי רשמית של הצי הצרפתי שתי הצוללות מסדרת "דפנה" שנעלמו: הצוללת "מינרב" ((French submarine Minerve (S647) בשנת 1968 והצוללת "אוורידיצה" ((French submarine Eurydice (S644) בשנת 1970, שייטו במצב שינור כאשר טבעו. לאחר טביעות אלה עברה מערכת השינור בצוללות הצרפתיות שיפור משמעותי.
הסבירות הגבוהה ביותר לתקלה טמון בסיכון המובנה בשיטת ההפלגה במצב שינור בים סוער. בעת הפלגה בשינור, נעשית הזנת האוויר למנועים דרך חלל הצוללת באמצעות צינור שינור, שבראשו מצוף המונע כניסת מי הים. פתח יניקת האוויר נמצא בגובה מטר אחד מעל פני הים. בים גבה גלי פתח היניקה מתכסה מדי פעם על ידי הגלים. המצוף המונע כניסת מים חוסם גם את כניסת האוויר. יניקת המנועים שואבת את האוויר מחלל הצוללת. תנאים אלה ייצרו תת-לחץ וחוסר אוויר לנשימה, מה שיגרום לקשיי תפקוד של הצוות וכיבוי המנועים.
בעת הטביעה נרשם באזור שיוט הדקר ים גבה גלי 4.00-2.5 מטר, וכיוון תנועת הגלים ממערב למזרח ייצור זמני כיסוי ארוכים.
יישום לקחים

חיל הים לא המתין למציאת השברים ואף לא לתחילת החיפושים. ההשערות לגבי גורלה של "דקר" אמנם לא פורסמו, אך המשך פעילותה של שייטת הצוללות חייב יישום מיידי של לקחים שנלמדו.
למרות חוסר הבהירות לגבי נסיבות האובדן, התקבלה החלטה עוד בשבוע של האירוע להמשיך להפליג ולצלול עם הצוללת אח"י לויתן, אף על פי שנהוג במקרים של תקלות לעצור את פעילותם של כל הכלים מאותה סדרה עד בירור מהות התקלה ויישום הלקחים הנדרשים. לקבלת ההחלטה תרם מפקד הלוויתן מיכאל ברקאי, שאחיו היה בין הנעדרים; הוא הודיע בקשר עם התקרבותו לחיפה, כי ”הלויתן צוללת טובה וחייבים להמשיך ולתת לה לצלול”. ברקאי חשש שעצירת הצלילות תפגע בביטחון הצוות. העובדה שאחיו הצעיר היה בין הנעדרים נתנה לבקשתו גם משמעות מוסרית. אברהם בוצר, אז ראש מחלקת ים , העריך את המצב, קיבל את הערכתו של ברקאי ואישר את הצלילה שהתבקשה. ובהמשך ניתן לכך גיבוי גם על ידי מפקד חיל הים שלמה אראל. עם זאת, במשך כל החיפושים נמצאה "לויתן" על פני המים, כדי לא לבלבל את המחפשים.
בשייטת הצוללות ובחיל הים ננקטו צעדים שיכולים להיחשב כלקחים הנוגעים לאירוע: צלילה נעשתה רק על מנועים חשמליים; הפלגה בשילוב ישיר של מנועי הדיזל לציר המדחף הורשתה רק בתנועה על מימית; גזרות הפעולה של הצוללות חולקו לריבועים והצוללת נדרשה לדווח על חריגה מהריבוע המתוכנן; תקופות השירות בין השיפוצים קוצרו; מספר אנשי הצוות בדור הבא של הצוללות הועמד על שליש ממספרם בצוללות ה-T. בנוסף, בהפלגותיהן של הצוללות הבאות לארץ, העיקרון המנחה חזר להיות "הגעה בטוחה במועד" (Safe and Timely Arrival), שמקורו עוד מימי השיירות במלחמת העולם השנייה.
עם הזמן ולאחר המעבר לצוללות הגל וצוללות דולפין פג התוקף של חלק מהלקחים הטכניים, אך נושא "דקר" המשיך להימצא במודעות המיידית של הצוללנים. ההכרה ש"לטעות קטנה בצוללת עשויה להיות השפעה קריטית" הוטמעה.
החיפושים אחרי שברי הדקר > ניהול החיפושים

המסקנה לגבי מיקום השברים בחוף המצרי, שהגיעה מחוקרי המצוף, עמדה בסתירה למסקנות שבדו"ח אראל. דו"ח אראל היה מסווג ומרבית אנשי החיל מודרו ממנו. המסקנה החדשה נתקבלה ללא ערעור והוצגה כעובדה לחיל הים. הדבר פגע בביטחון העצמי של החיל, והיוותה מכשול להמשך תהליך החיפושים. באותן שנים עסק חיל הים במלחמת ההתשה, ובתהליך של הסבת חיל הים ממשחתות וטרפדות מיושנות לספינות טילים ודבורים חדישים. הפעולות המבצעיות הרבות בים התיכון ובים סוף היו עיקר עניינו של חיל הים, ופענוח תעלומת "דקר" נותר בתחום אחריותה של שייטת הצוללות. על יכולת החיפוש במים עמוקים עוד לא היה ידוע בישראל, ולמעשה לא ניתן היה לעשות דבר.
האלופים אברהם בוצר, בנימין תלם ומיכאל ברקאי לא דחו את דו"ח המצוף, אך גם לא ראו בו בסיס לעבודה לנוכח אי הסבירות של מסקנותיו. ברקאי, שהכיר היטב את הנושא (כמפקד אח"י "לוויתן", כידידו הטוב של יעקב רענן וכאחיו של סגן המפקד), העריך ש"דקר" נמצאת על הנתיב המתוכנן בעומק הים. במשך השנים הועברה חקירת הטביעה משייטת הצוללות לטיפולו האישי של מפקד חיל הים. כל אחד ממפקדי החיל, במשמרתו, הביא את התובנה שלו ואת סגנון הפיקוד שלו לנושא. מתחילת שנות ה-80 ואילך מונו קצינים שהיו אחראים לנושא, ואלו פעלו בכפיפות ישירה למפקד חיל הים. היו אלה לפי הסדר: סא"ל יואב עיטם, תא"ל מיל הדר קמחי, תא"ל מיל גדעון רז, ובשלב המחקר אל"ם מיל דורון עמיר.
העיקרון המנחה בחיל היה לא להביע הערכות והשערות שאין להן ראיה חותכת. הדבר נבע מתפישת האחריות המקצועית, אך לא מעט גם מהרגשת המחויבות לחברים שאבדו ב"דקר". למעשה, לא נערך תחקיר בפורום קציני חיל הים לאירועי הדקר. הדבר היה מתוך המגמה הלא מוצהרת לכוון את הקצינים שיעסקו בעניינים הנוגעים לאחריותם.
משפחות צוות ה"דקר" התארגנו ליצירת לחץ שיביא להמשך חיפוש הצוללת. התארגנותן אכן סייעה לשמירת המוטיבציה לחיפושים, אך לא הייתה להן אפשרות לשקול את המידע שהגיע אליהן. התקשורת שמחה לשתף עמן פעולה ולהגביר את העוצמה של כל פנייה מהמשפחות. גם קודם לכן ובאופן טבעי שרר בחיל הים הרצון שלא להוסיף לכאבן של המשפחות, שהפך כעת לשיקול בעל משקל רב. מידור נושא הדקר ננקט מסיבה מוצהרת שלא להכאיב למשפחות, ולא מסיבה של מניעת מידע לאויב. סיבה אחרת ולא מוצהרת הייתה לאפשר עבודה שקולה. היות שנושא ה"דקר" היה סוחף בעוצמתו, וכדי שמפקדים וקציני החייל יוכלו לרכז את תשומת לבם למשימות הכרוכות בביטחון השוטף ובהכנות ללחימה מודרו גם הם, במכוון, מעיסוק בנושא. מדיניות המידור הצליחה מבחינת קציני חיל הים, ומיקדה את עבודתם במשימות המבצעיות, אך יצרה חשדנות אצל המשפחות.
לפי תפישת חיל הים החיפושים באתרים השונים היוו חלק מתהליך מתכנס, שבו נעשה בכל עת מה שניתן היה להיעשות באותה תקופה. מונו אנשים מתאימים שהשקיעו את מלוא מחשבתם ומרצם, חלקם בהתנדבות וכולם בתחושת שליחות. המאמצים למציאת השברים, שנעשו על ידי כל המעורבים בנושא, הניבו לבסוף פרי. לדעת חיל הים קוימה התחייבותו של שר הביטחון משה דיין לחיפוש שרידי הצוללת במלואה.