stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברקלי (קליפורניה)
היסטוריה

לפני הגעתם של האירופאים כל אזור צפון קליפורניה היה שייך לשבט אוהלון האינדיאני. עדות לכך ניתן למצוא בציורי קיר רבים שנמצאו במערות באזור. המשלחת הראשונה שהגיעה לאזור היא משלחת ספרדית בהנהגתו של חואן בטיסטה דה אנדז שהגיעה בשנת 1776 בחסות האימפריה הספרדית.
בשנת 1866 מכללה פרטית בשם 'מכללת קליפורניה' באוקלנד חיפשה מיקום חדש להעביר אליו את הקמפוס. הם החליטו לבנות אותו צפונית לאוקלנד למרגלות הר הצופה על המפרץ. הנהלת הקולג' החליטה למכור חלק מהשטחים שרכשה על מנת לבנות את הקמפוס לידיים פרטיות. וכך החלו להיבנות בתי מגורים סביב המכללה. אחד המקימים של המכללה הציע לקרוא לעיירה ולמכללה על שמו של הפילוסוף האירי ג'ורג' ברקלי. תוך זמן קצר המכללה נקלעה לקשיים והייתה על סף סגירה. מדינת קליפורניה החליטה לרכוש את המכללה ולהפוך אותה לאוניברסיטה ציבורית. עם הזמן נוספו עוד ועוד בתי מגורים והחלו אף להיבנות מפעלים. בשנות ה-80 של המאה ה-19 נבנתה מסילת רכבת שחיברה את ברקלי עם מסילת סנטרל פסיפיק מה שתרם רבות לכלכלת העיר. בשנת 1872 נבנה בית דואר הראשון בעיר.
בשנת 1878 היישוב הוכרז כעיירה כאשר אוחדו כל השכונות מסביב לקמפוס והחוות מסביב לעיר ברקלי.
בשנת 1888 נמתחו קווי חשמל וטלפון בכל רחבי העיר ורכבת קלה החליפה את העגלון.
בשנת 1899 נחקק חוק עזר עירוני האוסר למכור אלכוהול במרחק של 1.6 ק"מ ממתחם הקמפוס של אוניברסיטת קליפורניה.
בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 נהרו לעיר אלפי פליטים.
בשנת 1909 קיבלה ברקלי מעמד של עיר.
בשנת 1923 איימה שרפה גדולה על העיר ברקלי. רק בזכות בריזה מהים ניצל חלק גדול מהעיר. החלק שנשרף שוקם במהירות.
במהלך מלחמת העולם השנייה גדלה העיר משמעותית בעקבות אנשים שהגיעו מכל רחבי ארצות הברית על מנת לעבוד בתעשייה הצבאית שהוקמה באזור.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, עידן ילדי הפרחים  סטודנטים רבים מברקלי הפכו לפעילי שלום. הפעולות הראשונות שלהם היו הפגנות נגד מלחמת וייטנאם. עד היום ברקלי נחשבת למעוז עולמי של פעילי שמאל, ויש המכנים אותה "עיר ההיפים", או אף, בהומור, כ"רפובליקה העממית של ברקלי".
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלה הגירה שלילית מהעיר. ההגירה הזו הלכה והתמעטה במהלך השנים ואף נעצרה בתחילת שנות ה-2000. אך בשנים האחרונות שוב החלה הגירה שלילית מהעיר לעבר הפרברים וסן פרנסיסקו. אחת הסיבות העיקריות היא העלויות הגבוהות מאוד של דירות ובתים שהן מהיקרות בארצות הברית.
בשנת 2008 מועצת עיריית ברקלי קראה למארינס של צבא ארצות הברית לסגור את לשכת הגיוס שלהם במרכז העיר מכיוון שהעירייה מתנגדת למלחמה של ארצות הברית בעיראק. החלטת המועצה הגדירה את המארינס כ״פולשים לא-רצויים שלא הוזמנו״, וראש העיר הציעה לסייע לעובדי הלשכה להתפנות.
גאוגרפיה

ברקלי ממוקמת מזרחית למפרץ סן פרנסיסקו ולעיר סן פרנסיסקו. מהעיר ישנה תצפית יפה לעבר המפרץ וגשר שער הזהב. העיר היא חלק מהמטרופולין של סן פרנסיסקו הכולל גם את אוקלנד ועוד מספר ערים באזור המפרץ. ברקלי גובלת באוקלנד ואמריוויל מדרום, אלבני מצפון וגבעות ברקלי ממזרח המשמשות גם כגבול בין המחוזות אלמידה, קנסינגטון, קנזינקטון וקונטרה קוסטה. הבדלי הגובה בין הנקודה הנמוכה בעיר (גובה פני הים) לנקודה הגבוהה בעיר (גבעות ברקלי) הן 535 מטרים.
מוסדות אקדמיים

ברקלי היא ביתם של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי שהוא הקמפוס הראשון של אוניברסיטת קליפורניה וממנו צמחה העיר, המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, המכללה העירונית ברקלי ועוד. עם השנים נפתחו עוד ועוד מוסדות אקדמיים בעיר.
ערים תאומות

רוסיה אולן אודה, רוסיה
מאלי גאו, מאלי (אזוואד)
רוסיה דמיטרוב, רוסיה
קולומביה יונדו, קולומביה
גרמניה ינה, תורינגיה, גרמניה
ניקרגואה לאון, ניקרגואה
יפן סקאיי, יפן
קובה פלמה סוריאנו, קובה
בריג'יד קוסגיי

בריג'יד ג'פצ'ירצ'יר קוסגיי (באנגלית: Brigid Jepchirchir Kosgei, נולדה ב-20 בפברואר 1994) היא רצה קנייתית למרחקים ארוכים. היא סגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) ושיאנית עולם בעבר (לנשים הרצות במרוץ בין המינים) בריצת מרתון (2:14:04 שעות). פעמיים ברציפות אלופת מרתון שיקגו (2018 ו-2019), פעמים ברציפות אלופת מרתון לונדון (2019 ו-2020) ואלופת מרתון טוקיו (2021).
חיים אישיים

קוסגיי נולדה וגדלה במחוז אלגיו-מרקווט, קניה, ולה שישה אחים. בגיל 17, היא החלה באימוני ריצה עם חברה ולימים בעלה מתיו קוסגיי.
קריירה

קוסגיי סיימה בין השניים הראשונים בשמונה מתוך תשעת המרתונים הראשונים שרצה. היא הגיעה למקום השני במרתון ליסבון 2016 אחרי שרה צ'פצ'יר, עם זמן שיא אישי של 2:24:45. הזמן שלה היה מהיר יותר משיא המסלול הקודם.   בשנת 2017, קוסגיי ניצחה בחצי מרתון בוגוטה, והגיע למקום השלישי בחצי מרתון קופנהגן . היא הגיעה למקום השני במרתון שיקגו 2017 בזמן שיא אישי של 2:20:22. הזמן שלה היה הזמן השישי הכי מהיר אי פעם במרתון שיקגו . שבועות לאחר מכן, היא ניצחה במרתון הונולולו, ושברה את שיא המסלול ביותר מחמש דקות. בשנת 2018, קוסגיי הגיעה למקום השני במרתון לונדון מיד אחרי ויויאן צ'רויוט. לאחר שנפצעה במהלך מרתון בוגוטה, החליטה קוסגיי לרוץ את ריצת הצפון הגדולה, על מנת להתאמן לקראת מרתון שיקגו 2018. היא סיימה את האירוע במקום השני, אחרי צ'רויוט.  קוסגיי זכתה מאוחר יותר במרתון שיקגו, בו היא קבעה זמן שיא אישי של 2:18:35.  במהלך 2018, קוסגיי זכתה גם באירוע ריצת שדה באלדורט, קניה,  ובחצי מרתון קליה בקפנגוריה, קניה.
ב-2019 בגיל 25 קוסגיי זכתה במקום הראשון במרתון לונדון, והפכה לאישה הצעירה ביותר שזכתה באירוע אי פעם.  זו הייתה התוצאה השלישית בטיבה בלונדון אחרי פולה רדקליף ב-2005 עם 2:17:42 ומרי קייטני ב־2017 עם שיא העולם 2:17:01. ב־2019, קוסגיי ניצחה בזמן שיא של 1:04.28, 23 שניות מהר יותר משיא העולם הקודם של חצי מרתון שנקבע על ידי ג'ויסילין ג'פקוסגיי .
היא ניצחה במרתון שיקגו ב-13 באוקטובר 2019 בזמן שיא עולמי של 2:14:04, שיפור של שיאה האישי ביותר מ-4 דקות.  היא עברה את שיא העולם הקודם ב-81 שניות, והקדימה מעל שש דקות את המקום השני של אבבל ישענה. קוסגיי נעלה נעלי נייקי שהותאמו במיוחד עבורה, שנטען כי נתנו לה יתרון של 60–90 שניות.   בהמשך השנה היא זכתה ב-15 ק"מ מרוץ כביש סנט סילבסטר בזמן של 48:54.
בפברואר 2020, קוסגיי סיימה שנייה אחרי ישענה בחצי מרתון ראס אל חיימה (באיחוד האמירויות). הזמן של קוסגיי 1:04:49 היה טוב בשתי שניות משיא העולם הקודם. בהמשך השנה, קוסגיי ניצחה במרתון לונדון 2020 בלמעלה משלוש דקות. היא סיימה בזמן של 2:18.58.
קוסגיי נבחרה להוביל את נבחרת מרתון הנשים של קניה לאולימפיאדת הקיץ 2020 בטוקיו, יפן. שאר הספורטאיות שנבחרו בנבחרת היו ויויאן צ'רויוט ורות צ'פנג'טיץ' .  בפברואר 2021, קוסגיי אושרה בנבחרת המרתון של קניה לאולימפיאדת הקיץ 2020 שנקבעה מחדש, לצד צ'רויוט, צ'פנג'טיץ' ופרס ג'פצ'ירצ'יר. זו הייתה ההופעה הראשונה של קוסגיי באולימפיאדה. היא סיימה במקום השני אחרי ג'פצ'ירצ'יר.
מאוחר יותר באותה השנה, היא הגיעה למקום הרביעי במרתון לונדון 2021 .  במרץ 2022, קוסגיי ניצחה במרתון טוקיו 2021 בזמן של 2:16:20, השלישי הכי מהיר אי פעם.
הישגים

כל המידע מפרופיל האתלטיקה העולמית אלא אם צוין אחרת.
הישגים > שיאי תחרות מרתון

| שנה | תאריך | תחרות | מקום | דַרגָה | זמן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | 8 בנובמבר | מרתון פורטו | פורטו | 1 | 2:47:59 |
| 2016 | 3 באפריל | מרתון העיר מילאנו | מילאנו | 1 | 2:27:45 |
| 2016 | 2 באוקטובר | מרתון ליסבון | ליסבון | 2 | 2:24:45 |
| 2016 | 11 בדצמבר | מרתון הונולולו | הונולולו | 1 | 2:31:11 |
| 2017 | 17 באפריל | מרתון בוסטון | בוסטון | 8 | 2:31:48 |
| 2017 | 8 באוקטובר | מרתון שיקגו | שיקגו | 2 | 2:20:22 |
| 2017 | 10 בדצמבר | מרתון הונולולו | הונולולו | 1 | 2:22:15 |
| 2018 | 22 באפריל | מרתון לונדון | לונדון | 2 | 2:20:13 |
| 2018 | 7 באוקטובר | מרתון שיקגו | שיקגו | 1 | 2:18:35 |
| 2019 | 28 באפריל | מרתון לונדון | לונדון | 1 | 2:18:20 |
| 2019 | 13 באוקטובר | מרתון שיקגו | שיקגו | 1 | 2:14:04 |
| 2020 | 4 באוקטובר | מרתון לונדון | לונדון | 1 | 2:18:58 |
| 2021 | 7 באוגוסט | משחקים אולימפיים | סאפורו | 2 | 2:27:36 |
| 2021 | 3 באוקטובר | מרתון לונדון | לונדון | הרביעי | 2:18:40 |
| 2022 | 6 במרץ | מרתון טוקיו | טוקיו | 1 | 2:16:20 |
הישגים > שיאים אישיים

| מֶרְחָק | זְמַן (ח):מ:ש | מקום | תַאֲרִיך | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 5 ק"מ | 15:13 | ליסבון, פורטוגל | 19 במאי 2019 |  |
| 10 ק"מ | 30:58 | אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית | 4 ביולי 2022 | (גם 29:54 * לא חוקי) |
| 15 ק"מ | 48:54 | סאו פאולו, ברזיל | 31 בדצמבר 2019 |  |
| חצי מרתון | 1:04:49 | ראס אל-חיימה, איחוד האמירויות הערביות | 21 בפברואר 2020 | (גם 1:04:28 * לא חוקי) |
| מָרָתוֹן | 2:14:04 | שיקגו, IL, ארצות הברית | 13 באוקטובר 2019 | שיא עולם בעבר Mx |
ג'וליה גרנט

ג'וליה גרנט (באנגלית: Julia Grant‏; 26 בינואר 1826 – 14 בדצמבר 1902) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1869–1877.
ביוגרפיה

ג'וליה בוגס דנט, לימים ג'וליה גרנט, הייתה בתם של פרדריק ואלן ורנסשל דנט (Frederick & Ellen Wrenshall Dent). ג'וליה נולדה במטע וייט הייבן שבקרבת העיר סנט לואיס במיזורי.
ג'וליה התחנכה בפנימיית הגברת מאורוס (Misses Mauros' boarding school ) שבסנט לואיס, בה למדו בנות החברה הגבוהה, ופגשה את יוליסס גרנט בביתה בעת אירוע בו התארחו בבית חבריו של אחיה פרדריק, עמו למדו בוסט פוינט - האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
ג'וליה וגרנט התאהבו בפגישה זו, והתארסו כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1844. חתונתם נדחתה בשל מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בארבע שנים נוספות.
ג'וליה הצטרפתה לבעלה בעת שירותו במוצבי ספר שונים, וחזרה לבסוף לבית הוריה בשנת 1852 כאשר גרנט נשלח לספר המערב.
גרנט לא עמד בגעגועיו לג'וליה, והתפטר מתפקידו שנתיים מאוחר יותר על מנת לשוב אליה. ניסיונותיו בגידולים חקלאיים נכשלו, והוא עבר עם משפחתו (אשתו וארבעת ילדיהם) בשנת 1860 לבית הוריו בגאלנה שבאילינוי, שם עבד בחנות מוצרי העור של אביו עת פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית. גרנט התנדב לשירות צבאי, וג'וליה שהתה עמו במחנות הצבא ככל שיכלה.
בשנת 1869, לאחר היבחרו לנשיא, הפכה ג'וליה לגברת הראשונה של ארצות הברית - תקופה המתוארת בזכרונותיה כתקופה המאושרת בחייה.
ג'וליה קיימה נשפים רבים בבית הלבן, ואהבה לארח את החברה הגבוהה של וושינגטון.
לאחר תום תקופת נשיאותו של גרנט בשנת 1877 יצאו בני הזוג לחופשה מסביב לעולם.
לאחר שובם לארצות הברית, בשנת 1884 נכשלו שוב עסקיו של גרנט, והוא פשט רגל. על מנת לקיים את משפחתו כתב גרנט את זכרונותיו בידיעה שהוא גוסס מסרטן, במטרה שאלמנתו תחייה מהתמלוגים של ספריו. תמלוגים אלה אכן שימשו למחייתה של ג'וליה, שנפטרה בשנת 1902 בגיל 76 - גיל מבוגר יחסית באותם ימים.
בשנת 1897 נכחה ג'וליה בטקס חנוכת אנדרטת קבר גרנט בעיר ניו יורק, ומאוחר יותר אף היא נקברה באנדרטה זו.
ג'וליה גרנט
בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה

בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה, הבזיליקה האפיפיורית הזוטרה אנטוניוס הקדוש הידועה כאיל סנטו (באיטלקית: La Pontificia Basilica Minore di Sant'Antonio di Padova או Il Santo) היא אחת הכנסיות הרומיות-קתוליות הראשיות של העיר פדובה, בחבל ונטו שבצפון איטליה, המוקדשת לאנטוניוס הקדוש מפדובה.
היא אחת הכנסיות הגדולות בעולם ופוקדים אותה מעל 6.5 מיליון עולי רגל בשנה, מה שהופך אותה לאחד האתרים המקודשים ביותר של העולם הנוצרי. הבזיליקה מוכרת על ידי הכס הקדוש כאחד משמונת המזבחים הבינלאומיים של הכנסייה הרומית-קתולית.
היא איננה הקתדרלה הקתולית של העיר פדובה. כפי שמעיד שמה הכנסייה מוקדשת לקדוש אנטוניוס מפדובה ששרידים קדושים שלו נשמרים בה.
ציורי הפרסקו בקפלה של לוקה בלודי המבורך
מולה בככר ה"סנטו" ניצב פסל על הסוס של ארסמו די נרני הקרוי "גאטאמלאטה", מאת דונטלו.
דונטלו פיסל גם את הפסלים מברונזה (הקרוציפיקס של הבזיליקה, ופסלים אחרים) שהוצבו על ידי קמילו בויטו על המזבח הראשי המתוכנן על ידו.
לבזיליקת "סנטו" מעמד של בזיליקה אפיפיורית זוטרה. בהתאם להסכמים הלטרניים בין איטליה לוותיקן הבעלות והניהול של מתחם אנטוניוס בפדובה הועברו לידי הכס הקדוש, אך בו זמנית הם חלק משטח איטליה הריבונית. כיום השליח האפיפיורי במקום הוא הארכיבישוף פביו דל צ'ין, המכהן כשליח אפיפיורי של מתחמי הבית הקדוש בלורטו. (Santuari della Santa Casa di Loreto).
היסטוריה

בניית הבזיליקה התחילה בערך בשנת 1232, רק שנה אחרי מותו של אנטוניוס הקדוש. היא הושלמה ב-1310, אם כי התחוללו בהמשך שינויים מבניים נוספים (לרבות נפילת האמבולטוריום ובניית סורג חדש של בית המקהלה החל מסוף המאה ה-14 ועד אמצע המאה ה-15). אנטוניוס נקבר לפי צוואתו בכנסייה הקטנה סנטה מריה דומיני שנבנתה ככל הנראה בשלהי המאה ה-12 בסמוך למקום המנזר שהוקם על ידו ב-1229. כנסייה זו נכללה מאוחר יותר בתוך הבזיליקה כ"קאפלה של המדונה השחורה" (Cappella della Madonna Mora).
ב-1982 האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך ביקור בבזיליקה.
ביולי 2021 הכריז ארגון אונסק"ו על הבזיליקה אתר מורשת עולמית, חלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
סגנון אדריכלי

הבזיליקה הוא בניין ענק מחוסר סגנון אדריכלי מסוים. במשך מאות השנים הוא התפתח תחת השפעות שונות כפי שנראה בחיצוניותו.
הבזיליקה התחילה בזמנו ככנסייה בת ספינה יחידה, בדומה לבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
עם אפסיס ובית מקהלה, טרנספטים רחבים, שתי גומחות ספינה מרובעות מכוסות בכיפות הדומות לאלו של בזיליקת סן מרקו בוונציה. הסגנון החיצוני הוא תערובת של יסודות רומנסקים וביזנטיים עם כמה אפיונים גותיים
מאוחר יותר במאה ה-13 התווספו סיטראות בסגנון גותי, כשאורכה של כל גומחה חולק לשתי גומחאות-סיטראות בעלות קשתות מחודדות וקמרונות צלעות מחולקים לארבעה חלקים.("פורפרטייט").
האפסיס המזרחי הורחב גם כן בסגנון גותי, וזכה להוספת קמרון צלעות ושש קפלות קורנות בסגנון צרפתי.
ב-1691 נבנתה גם קפלת האוצר - בסגנון בארוקי על ידי פיליפו פארודי, תלמיד של ברניני.
בחוץ לחזית הלבנים המרכזית אגף מרכזי רומנסקי שהורחב בצדדים בעת בניית הסיטראות והתווספו לו ארבע גומחות גותיות עמוקות ומרפסת מקורה אלגנטית מכוסת ארקדות המשתרעת לאורך חזית הבניין.
גמלון החזית אינו משתנה בצד הספינה או הסיטראות ומסתיר את התומכים הרחבים מאוד בעלי אותו הפרופיל ועתירי הפסלים הנראים היטב מן הצדדים.
הכיפות, בדומה לכיפות סן מרקו, מתרוממות בחוץ כמו במבנים הביזנטיים, בעוד שהצריחונים הקטנים המרובים המלווים את הכיפות מזכירים מינרטים טורקיים. בחוץ בקו הגג הראשי כל אגף בבניין מצויד בגמלון קטן מקושט ב"ארקדות עיוורות" עשויות לבנים.
גמלונים אלה מתערבבים עם הכיפות, עם התומכים הרחבים ועם הצריחונים תוך יצירת צורה פיסולית מסיבית מגוונת ומאוחדת כריבוי מרכיביה.
הכן הענק והאנדרטת הפרש הדינמית של הקונדוטיירה שבמרכז ככר הבזיליקה מעניקים לבניין ממד נוסף.
דברי האמנות ואוצרותיה של הבזיליקה

בפנים הכנסייה נראים מצבות מרובות, כמה מהן בעלות ערך אמנותי. בסיטרה הימנית, הקאפלה של הסקרמנט הקדוש הידועה כ"קאפלת גאטאמלאטה" מאחסנת את קברם של הקונדוטיירה גאטאמלאטה ושל בנו, ג'אנאנטוניו.
אוהל המועד עוצב על ידי ג'ירולמו קמפניה. הקאפלה על פסיה הפוליכרומיים הרחבים ותבליטיה הגותיים מכילה כמה שכבות קישוטים, שבו השכבה האחרונה היא פסיפס בגומחה הגבוהה האחורית המייצג את רוח הקודש עם קרני אור מוזהב יורדים על רקע הרקיע הכחול כהה. זו עבודתו של לודוביקו פוליאגי מהשנים 1927–1936.
שרידי אנטוניוס הקדוש נמצאים לפי המסורת בקפלה המקושטת של האוצר הבארוקי (שנבנתה אחרי 1691. גופת הקדוש שנשמרה בעבר בקפלת המדונה השחורה הושכבה החל מ-1350 בקפלת טרנספט נפרדת, קאפלת אנטוניוס הקדוש, שעיצובה הפנימי מיוחס לטוליו לומברדי שיצר גם את התבליטים השישי והשביעי המתארים את הנסים שעשה "אנטוניוס הקדוש ("נס הלב של הקמצן", "נס החוזר בתשובה"). התבליט השלישי "הקדוש מקים לתחייה את האדם הנרצח") הוא יצירת מופת מאת ג'ירולמו קמפניה. הפסלים משלהי המאה ה-16 נוצרו על ידי טיציאנו אספטי.
הבזיליקה מאחסנת גם כמה תמונות חשבונות של המדונה. המדונה השחורה ("מדונה מורה") היא פסל של המדונה עם הילד ישו מאת הפסל הצרפתי רינלדינו די פוי-ל'אווק מ-1396. שמה מתייחס לשיערה ולגון עורה השחום.
ה"מדונה של העמוד" (Madona del Pilastro) היא פרסקו מאמצע המאה ה-14 מאת סטפאנו דה פרארה, הממוקם על תמך סמוך לסיטרה השמאלית.
בין הפסלים בולטת גם נברשת הפסחא שבאפסיס, הנחשבת ליצירת מופת של אנדראה בריוסקו שסיים את עיצובה בשנת 1515.
באזור המזבח הגבוה נראים פסל מברונזה של "המדונה עם הילד" ועוד שישה פסלים של קדושים מאת דונטלו, שיצר גם ארבעה תבליטים המתארים פרקים מחייו של אנטוניוס הקדוש.
בצד המערבי של הספינה ממול לקבר הקדוש שוכנת קאפלה של יעקב הקדוש. שהוזמנה על ידי בוניפאצ'ו לופי בשנות ה-70 של המאה ה-13. קירות הקפלה הזאת בסגנון גותי, מצוירים בפרסקואים המציגים את סיפורי יעקב הקדוש ואת הצליבה מאת אלטיקיירו דה דזוויו. "הצליבה" מאת אלטיקיירו הוא אחד הציורים חשובים ביותר של שלהי המאה ה-14. נראים בקפלה גם פארסקואים מאת ג'ירולמו טסארי.
ברליקוואריום מזהב בבזיליקה שמורים לפי המסורת סנטרו ולשונו של אנטוניוס הקדוש.
המוזיקה בבזיליקה

במקהלת הבזיליקה באמצע המאה ה-17 שר כילד אגוסטינו סטפאני, לימים מלחין, נגן עוגב, בישוף ודיפלומט.
בשנות ה-1720 שימש כקפלמייסטר (מאסטרו די קאפלה) של הבזיליקה המלחין פרנצ'סקו אנטוניו קלגארי. במאה ה-18 שימש כאן קאפלמייסטר גם ג'וזפה טרטיני, כנר ומלחין בארוקי ידוע. ב-1872 לואיג'י בוטאצו התמנה כנגן עוגב בבזיליקה.
אישים נוספים קבורים בבזיליקה

קונסטנצו פורטה
ברברה סטרוצי
מרייטה דה פאטרס
פייטרו במבו
אדווארד קורטנה, ברון ראשון דבון
הבזיליקה במדיה אמנותית אחרת > ציור

1836 - רודולף פון אלט מצייר את הבזיליקה בציור הנמצא במוזיאון אלברטינה בווינה
ציור על אבן של הבזיליקה מופיע בליטוגרפיה בספר של רוברטו די ויזיאני מ-1842 על הגן הבוטני של פדובה (גן הפשוטים)
הבזיליקה במדיה אמנותית אחרת > קולנוע

בעלילת הסרט האיטלקי "La lingua del santo" (לשונו של הקדוש) בבימוי קרלו מצקוראטי, שני גנבים מסתננים בלילה לתוך הבזיליקה ויוצא להם לגנוב מתוך תיבת שרידים קדושים את הלשון של אנטוניוס הקדוש, ואחר כך דורשים תמורתה כופר גדול.
לקריאה נוספת

Alessandra Sibilia, L'iconografia degli affreschi della cappella di San Giacomo al Santo: analisi e ipotesi alternative
, in Atti del convegno internazionale Cultura Arte e Committenza al Santo nel Trecento, Padova, Basilica del Santo, 24-26 maggio 2001, Centro Studi Antoniani, 2003.
הערות שוליים

↑  Executive Summary
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570632905171  GND: 4075796-1  ISNI: 0000 0001 2302 5647  LCCN: n82092308  LNB: 000085666  NKC: olak2003164589  SUDOC: 03115008X  VIAF: 168658045   WorldCat (עם VIAF): 168658045 
מראה מצפון של הבזיליקה סנט'אנטוניו בפדובה
מראה מתוך הבזיליקה
ציורי פרסקו מאת אלטיקיירו די דזוויו בקאפלת יעקב הקדוש בבזיליקה סנט'אנטוניו בפדובה
סמל הבזיליקה סנטו אנטוניו בפדובה
בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה בציור מאת רודולף פון אלט, 1836
בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה בליטוגרפיה על הגן הבוטני הסמוך מאת רוברטו די ויזיאני, 1842
בנטון (חברה)

| --- | --- |


חנות של בנטון בקניון
 נתונים כלליים
 מייסדים:  משפחת בנטון 
 תקופת הפעילות:  1965–הווה (כ־59 שנים) 
 חברת אם:  אדיזיונה 
 חברות בנות:  United Colors of Benetton  Sisley 
 מיקום המטה:  טרוויזו 
 קואורדינטות:  45°42′29″N 12°13′05″E﻿ / ﻿45.7081087°N 12.2179756°E﻿ / 45.7081087; 12.2179756 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הטקסטיל, קמעונאות 
 מוצרים עיקריים:  ביגוד 
 הכנסות:  2,100,000,000 אירו (נכון ל־2008) 
 עובדים:  9,766 (נכון ל־2008) 
  
 www.benettongroup.com
 he
 
United Colors of Benetton בפארמה, איטליה
United Colors of Benetton בפראג, צ'כיה
קבוצת בנטון (באנגלית: Benetton Group) הוא מותג אופנה בינלאומי שהמטה שלו ממוקם בפונצנו ונטו, איטליה. לקבוצת בנטון רשת של כ-4,000 חנויות ברחבי העולם והיא פועלת כחברת בת בבעלות מלאה של חברת ההחזקות "אדיציונה" (Edizione) של משפחת בנטון, שלה פעילות בתחומים נוספים מלבד אופנה.
היסטוריה > השנים הראשונות

החברה נוסדה על ידי האחים לוצ'יאנו וג'וליאנה בנטון במקור כמפעל סריגים. בשנת 1955, בגיל 20, היה לוצ'יאנו סוכן מכירות של בגדים וג'וליאנה אחותו הייתה תופרת. בשעות הפנאי היא תפרה בגדים לעצמה במכונת תפירה שאולה. היא סרגה סוודר צהוב ללוצ'יאנו, שמשך תשומת לב ולאחר שאנשים שאלו אותו איפה קנה אותו, הוא זיהה את הפוטנציאל של אחותו, החליט למכור את האופניים והאקורדיון שלו ובכסף שקיבל תמורתם קנה לה מכונת תפירה. הבגדים של ג'וליאנה נמכרו לחנויות ברחבי איטליה בהצלחה. ב-1965 הוקמה רשימת בנטון כחברה קטנה לייצור בגדים יחד עם עוד שני אחים נוספים ג'ילברטו ופקרלו. החנות הראשונה שלהם נפתחה בעיירה בלונו שבמחוז ונטו, ושנה לאחר מכן נפתחה חנות גם בפריז. אחר כך התרחבה במהירות לרשת חנויות. בסוף שנות ה-70, לאחר שפתחה כ-200 חנויות באיטליה, התפשטה החברה לשאר אירופה והקימה מפעלים ביפן ובארצות הברית.
היסטוריה > שנות השיא

בשנות ה-80 וה-90 בנטון היה למותג אופנה מוביל, החברה החלה לפעול במזרח אירופה, במזרח הרחוק, ואחר כך גם בסין והודו, היא פתחה חנות חדשה בקצב שלפחות אחת ביום וב-1992 פעלה כבר ב-80 מדינות והפעילה כ-7,000 חנויות. היא יצרה כ-5,000 מוצרים שונים, כולל קוסמטיקה ואביזרי אופנה, והייתה צרכנית הצמר הגדולה ביותר בעולם. החברה זכתה להצלחה למרות קמפיינים פרסומיים פרובוקטיביים, ולטענת לוצ'יאנו בנטון הם למעשה הגדילו את החשיפה של הציבור למותג.
ב-1986 ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור בבורסה איטליאנה, עם זאת משפחת בנטון המשיכה להחזיק ב-70% מהמניות.
ב-1993 הקימה משפחת בנטון את חברת "ספורטסיסטם", חברה שעסקה בציוד ספורט, ורכשה מספר מותגים מובלים בתחום, קבוצת בנטון עצמה רכשה את החברה מידי המשפחה והיא הפכה לחברת בת שלה ב-1997.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, המשפחה החלה לגוון את פעילותה, ולהתרחב לעסקים נוספים. בין השאר, הייתה שותפה להקמת חברת תקשורת סלולרית, רכשה את חברת המחשבים אוליבטי, שהייתה בעלת רוב המניות של חברת טלקום איטליה. בנוסף רכשה ב-1995 את חברת "אוטוגריל" (Autogrill), המפעילה תחנות שירות ומסעדות לצד כבישים ראשיים באיטליה, צרפת וספרד וב-1999 רכשה, במכרז ההפרטה הגדול ביותר של ממשלת איטליה עד אז, את "אוטוסטרדה" (Autostrada), החברה שמפעילה כמחצית מכבישי האגרה המהירים במדינה. ב-2003 רכשה את מלוא הבעלות בחברה והפכה אותה למפעילת האוטוסטרדות הגדולה באירופה על יד רכישות ומיזוגים.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 איבד המותג ממעמדו, בשנת 2000 הוא עוד דורג במקום ה-75 ברשמית 100 המותגים המובילים בעולם של חברת היועץ "Interbrand", אולם בשנת 2002, הוא כבר לא נכלל ברשימה. הכנסות החברה החלו לרדת בשנים אלו. במאי 2000, לאחר 18 שנים, בנטון החליטה להיפרד ממנהל הקריאייטיב שלה אוליביירו טוסקני, שהקמפיינים הפרובוקטיביים שלו החלו לפגוע במכירות החברה בארצות הברית השמרנית. ובמשך השנים הבאות סגרה לבסוף את כל החניות שהפעילה בארצות הברית. החברה גם סבלה מתחרות גוברת מצד מתחרות דוגמת זארה ו-H&M, שהיו גמישות וזריזות יותר בהתאמת המוצרים שלהן לטעם הקהל, ובניגוד לבנטון שמפעילה את רוב החנויות שלה באמצעות זכיינים, הן מחזיקות ישירות בבעלות ברוב החנויות שהן מפעילות. החברה החלה לגייס אנשי הנהלה חיצוניים, אך בנובמבר 2006 המנכ"ל וסמנכ"ל הכספים של החברה התפטרו.
ב-2012 החל תהליך מעבר בין דורי, לבני הדור השני של המשפחה שלוצ'יאנו בנטון, הבכור מבין ארבעת האחים שייסדו את הקבוצה, העביר את תפקיד היושב ראש לבנו השני אלסנדרו. בני הדור השני כוללים 15 ילדים. אלסנדרו בנטון ניהל קודם קריירה עצמאית מצליחה, שהקים בגיל צעיר חברת השקעות בשם "21 Investimenti". ב-1999 מכר נתח של 10% בחברה לסילביו ברלוסקוני, זמן קצר לפני שהחל את הקדנציה השנייה שלו כראש ממשלת איטליה. באותה שנה גם מחקו את מניות הקבוצה מהמסחר בבורסה.
ב-2018 נפטרו שניים מהאחים המייסדים, ג'ילברטו בנטון שהיה אחראי על השקעות המשפחה מחוץ לענף האופנה, וקרלו בנטון, האח הצעיר. באותה שנה גם אירע אסון התמוטטות גשר מוראנדי, שהיה תחת אחריות חברת "אוטוסטרדה" שבבעלות המשפחה. "אוטוסטרדה" נמנעה במשך שנים מביצוע עבודות התחזוקה הנדרשות בגשר, התעלמה מדיווחים פנימיים שהגשר עלול לקרוס ואפשרה תרבות של טיוח שנועדה לאפשר לה לחסוך בהוצאות הכבדות על תחזוקה.
שיווק

בנטון ידועה בחסויות הספורט שלה, ובקמפיין הפרסום שלה "United Colors". ב-1982, בנטון שכרה את אוליביירו טוסקני כמנהל הקריאייטיב שלה, שהוביל לשינוי במיקוד הפרסומי לטובת יצירת פרסומות קמפיינים המעלים את המודעות לנושאים שונים ברחבי העולם, תחת הקונספט של "עולם ללא גבולות". ההחלטה על שינוי בתפיסה השיווקית, הייתה במחשבה שחברה הפרוסה ברחבי העולם ממילא לא יכולה לצאת במסע פרסום אחיד למוצרי האופנה שלה, כאשר בחלק מן הארצות שורר חורף ובאחרות קיץ. אוליבריו טוסקני הסביר: "פרסום חייב בדרך כלל לשקר ולהעמיד פנים, או לפרסם את קלאודריה שיפר המושלמת. זה לא המשחק של בנטון. אנחנו רוצים להגיד משהו, והמחלוקת מוכיחה שהשגנו את המטרה. הנושאים החשובים מקבלים חשיפה וגורמים לאנשים לחשוב כך שאי אפשר יותר לטאטא אותם מתחת לשטיח".
מודעות החברה עוררו מחלוקת בכל רחבי העולם. בארה״ב סירבו לפרסם בשנת 1985 מודעת חוצות של ילד ערבי מחבק ילד יהודי. בדרום אפריקה סירבו בשנת 1984 מגאזינים המיועדים לקהל קוראים לבן לפרסם מודעה המראה צעירים מגזע שונה (לבנים, שחורים ואסיאתיים) רוקדים ביחד. וגם תמונה של גבר לבן מנשק אישה שחורה. נוצרים ברחבי העולם הזדעזעו מתמונת כומר ונזירה המתנשקים וגרמו להפסקת הפרסום. מודעה אחרת הציגה תינוק שזה עתה נולד מכוסה בדם, לא רחוץ, שחבל הטבור עדיין מחובר אליו. מודעה שלישית כללה סוס שחור שמזדווג עם סוסה לבנה, בעוד שמודעה רביעית הראתה ילדה בהירה עם שיער בלונדיני מחבקת ילד כהה עור ששערו עוצב לקרני שטן.
בשנת 1989, טוסקני מיקד מחדש את אסטרטגיית הפרסום של בנטון במסגרת הקמפיין "United Colors of Benetton". המודעות הגרפיות של הקמפיין, תיארו מגוון נושאים אקטואליים, כולל: סצנת ערש דווי של אדם (פעיל האיידס דייוויד קירבי) שמת מאיידס, ספינות פליטים מאלבניה, זוג פקיסטני מפלס דרך בתוך שיטפון, חייל מחזיק מה שנראה כעצם של אדם וגירוש של פעילים פוליטיים באפריקה.
בנובמבר 2011, קבוצת בנטון הקימה את קרן UNHATE, והשיקה קמפיין תקשורת עולמי המתואר כהזמנה למנהיגים ואזרחי העולם להילחם ב"תרבות השנאה". בנטון טען שהקמפיין נוצר כדי לשמש כאסטרטגיית האחריות החברתית שלו. סדרת הכרזות של UNHATE השתמשו בתמונות של מנהיגים פוליטיים ודתיים, כמו נשיא ארצות הברית ברק אובמה עם הוגו צ'אווס, נשיא ונצואלה, מתנשקים זה עם זה. במרכז מילאנו נתלה שלט ובו אנגלה מרקל וניקולא סרקוזי מתנשקים, ובישראל נתלו שלטי חוצות של ראש הממשלה בנימין נתניהו כשהוא מנשק את יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס. בעקבות מחאת הוותיקן, בנטון הסירה מודעה שבה נראה לכאורה האפיפיור בנדיקטוס ה-16 מנשק את אחמד מוחמד אל טייב, האימאם של מסגד אל אזהר במצרים.