stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הפקידות בראשון לציון
רקע

בשנת 1882 קמה בארץ ישראל המושבה ראשון לציון. מרגע הקמתה היא סבלה בעיות רבות, בעיקר כלכליות. יוסף פיינברג, שהיה ממייסדיה נבחר כדי לגייס כספים למען המתיישבים. הוא נפגש עם הברון רוטשילד והברון החליט לקחת את המושבה הצעירה תחת חסותו. הוא שלח בידי שמואל הירש, שהיה מנהל מקוה ישראל, עשרים וחמישה אלף פרנק, על מנת ללמד את תושבי המושבה חקלאות. בנוסף, כדי לנהל את ענייני המושבה הוא מינה את האגרונום דיגור למנהל מקומי.
למשרדו של הברון רוטשילד קראו "בית הפקידות" והתואר של רוטשילד היה: "הפקיד".
תושבי המושבה קראו למשרדו "בית הפקידות", כי בו התרכזו פעולות פקידי הברון רוטשילד בראשון לציון. מכאן החלה תקופת "הפקידות" אשר השפיעה על אנשי היישוב מזמן הקמתו של בית הפקידות (1884) למשך שבע עשרה השנים הראשונות: התרמ"ג- התר"ס".
בית הפקידות היה מקביל לבית הממשלה, ורוטשילד- הפקיד היה המושל.
בתי המנהל ותפקידם

בבתי המנהל התגוררו מנהלי המושבות והפקידים, בתי המנהל מילאו תפקיד מרכזי בחיי היום-יום והיו מוקד לפעילות ציבורית וכלכלית.
בשל עיצובם הם תפסו מקום בולט בנוף השטח הבנוי של המושבות. בית הפקידות הוקם בסמוך לבתי המנהל. החלוקה ביניהם הייתה שבבית המנהל התגוררו הפקידים ובבית הפקידות הם סיפקו שירותים לתושבים. בית הפקידות היה למקום עבודתם.
בית הפקידות בראשון לציון נבנה ברחוב הראשי ב-1884 והיה שונה בצורה מובהקת בין שאר מבני הציבור במושבות אחרות. מבנה זה היה בעל שתי קומות, שאליו עלו בגרם מדרגות רחב מן הרחוב. הוא שימש את פקידי הברון במשך עשר שנים ולאחר מכן נבנה להם מבנה חדש, והמבנה הישן נמסר למשפחות מתיישבים. מאחורי הבניין בנתה הפקידות אורוות ומחסנים. הפקידות בנתה גם לרופא ולפקידי היקב בית ברחוב הראשי, שברבות הימים היו בית המועצה והעירייה.
בשנות ה-90 האחרונות של המאה ה-19 עם סיום הבנייה של היקב החלו פקידי הברון ליצור "רובע פקידותי" ברחוב המוליך מבית הכנסת ליקב (בעשור השני של המאה ה-21: רחוב הכרמל).
בית הפקידות היה צר ומספר הפקידים היה רב ולכן הוחלט ליצור מבנה חדש (כיום זה רחוב אחד העם והכרמל).
ברחוב הפקידות היו מבני ציבור, מבני חינוך, חנויות ובתי מגורים לפקידים, הם נבנו למעשה למען הפקידות וצרכיה ולמען הציבור.
בשנות האלפיים, המבנה משמש כבית יד לבנים, המנציח את זכר בני ובנות ראשון לציון, שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות טרור. גם במותם, הם חלק מהעיר, והבית מכבד את זכרם בכל ימות השנה. שם מתקיימים טקסי זיכרון, ימי עיון ומורשת קרב ופעילויות למען משפחות שכולות.
שמות פקידי הברון ושנות כהונתם

פקידי הברון ושנות כהונתם:
ז'סטין דיגור (Dugourd) תרמ"ג, 1883
יעקב בנשימול תרמ"ג-תרמ"ד, 1884-1883
יהושע אוסוביצקי - תרמד-תרמ"ז, 1887-1884
ליאון הפקיד תרמ"ז, 1887 (מספר חודשים)
דוד חיים תרמ"ז-תרמ"ח, 1887- 1888
אדולף בלוך תרמ"ח-תרנ"ד, 1894-1888
אמיל יצחק אטינגר תרמ"ח, 1885 - 1896
חיים חזן (פקיד הברון) תרנ"ד-תרנ"ט, 1899-1894
אליהו שייד - תרמ"ג-תר"ס, 1900-1883
יהושע אברבאיה - תרע"ב-תרצ"ד, 1934-1912
צבי הנרי פרנק (1937-1899)
הערות שוליים

↑  בית הפקידות הראשון, באתר מוזאון ראשון לציון
↑  בן ארצי י', רביעי, המושבה העברית בנוף ארץ ישראל: 1882-1914,מבנים:מחשבות תוכניות ובניה, הוצאת ירושלים : יד יצחק בן-צבי, 1988, עמ' 166-168
↑  דוד יודילוביץ, דברי ימי ראשל"צ, הוצאת דפוס מרכז, 1941, עמ' 437
בית הפקידות כיום
המרפסת של בית הפקידות לפני שנפלה
אקווס (מחזה)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ון דקסטר
 הפקה:  קרמיט בלאמגרדן דוריס אבראהמס פרנק מילטון
 כתיבה:  פיטר שאפר
 דמויות:  מרטין דיסארט אלן סטרנג
 מדינה:  ארצות הברית
 סוגה:  דרמה
 הצגת בכורה:  24 באוקטובר 1974
 מספר מערכות:  2
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  זוכה שני פרסי טוני
יפתח קצור בתפקיד אלן סטארנג, אמירה פולן בתפקיד ג'יל מייסון, אבי יקיר בתפקיד הסוס
אקווס (באנגלית: Equus, מלטינית: סוס) הוא מחזה של פיטר שאפר שנכתב ב-1973 המספר את סיפורו של פסיכיאטר שמנסה לטפל בגבר צעיר שיש לו משיכה פתולוגית לסוסים.
רקע

את ההשראה לכתיבת המחזה קיבל שאפר כאשר שמע על מעשה פשע שבוצע על ידי נער בן 17 שעיוור שישה סוסים בעיירה קטנה ליד סאפוק. המחזה מתאר תיאור בדיוני של מה שעלול היה לגרום לאירועים אלו, מבלי לדעת את פרטי הפשע. עלילת המחזה מוצגת כסיפור בלשי, הכולל את ניסיונות של פסיכיאטר הילדים ד"ר מרטין דיסארט להבין את הסיבות למעשיו של הנער, תוך התמודדות שלו עם תחושותיו-שלו אודות המשמעות והמטרות של חייו.
ההפקה המקורית הוצגה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בין השנים 1973 ו-1975, בבימויו של ג'ון דקסטר. אלק מק'קון שיחק את דיסארט, ופיטר פירת' שיחק את אלן סטרנג, הנער בן ה-17. מאוחר יותר עלתה ההפקה גם בברודוויי בכיכובו של אנתוני הופקינס בתפקיד דיסארט (מאוחר יותר גילמו את התפקיד גם ריצ'רד ברטון, לאונרד נימוי, ואנתוני פרקינס) וכן פיטר פירת' (שכבר כיכב בהפקה הלונדונית) בתפקיד אלן. כשפירת' עזב לטובת ברודוויי, דאי בראדלי החליף אותו בתפקיד אלן בהפקה בלונדון, מול מייקל ג'ייסטון כד"ר דיסארט. טום הולס החליף את פירת' בברודוויי. המחזה הועלה בברודוויי 1,209 פעמים. מריאן סלד הופיעה בכל אחת ואחת מההופעות בברודוויי, בתחילה בתפקיד הסטר, ולאחר מכן בתפקיד דורה. שאפר עיבד את מחזהו לסרט קולנוע באותו השם בשנת 1977.
אחד מהנושאים החשובים ביותר שבהם עוסק המחזה הוא טקסי הקורבן הדתיים, הבאים לידי ביטוי באופן שבו אלן סטרנג בונה תאולוגיה משל עצמו אודות הסוסים והאל "אקווס". אלן רואה בסוסים את נציגיו של האלוהים, ומבלבל את הערצתו ל-"אל" שלו עם משיכה מינית. כמו כן, המחזה בוחן את הקונפליקט בין ערכים אישיים לבין שביעות רצון וחשיבה חברתית, ציפיות ומוסדות. בהתייחסו למבנה הקלאסי של המחזה, לנושאים ולאפיון, דן שאפר בניגוד שבין הדיכוטומיה של הערכים האפולוניים והדיוניזיים לבין המערכות הקיימות בחייהם של בני-האדם.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה

מרטין דיסארט הוא פסיכיאטר בבית חולים לחולי נפש. הוא מתחיל במונולוג שבו הוא מתאר את המקרה של אלן סטרנג בן ה-17, שעיוור שישה סוסים. הוא גם מגלה את התחושה שלו כי המקצוע שלו הוא לא כל מה שהוא רוצה שיהיה ומביע את אי שביעות הרצון והאכזבה שלו מחייו. דיסארט מגלה כי יש "אספקה" בלתי נגמרת של צעירים במצוקה שעליו "לתקן" על מנת שיוכלו לחזור ולקיים "חיים נורמליים"; אבל הוא מטיל ספק בכך שיש טעם לטיפולים הללו, שכן ילדים אלו פשוט ישובו לחיות חיים משעממים, נורמליים, ללא מחויבות או "פולחן" (מוטיב חוזר במחזה זה). הוא מעיר כי פשעו של אלן סטרנג היה קיצוני, אך מוסיף כי יש צורך בקיצוניות כזו כדי להשתחרר מכבלי הקיום.
הסטר סולומון, שופט בבית המשפט, מבקר את דיסארט ואומר לו שהוא מאמין ביכולותיו לעזור לאלן להשלים עם פשעיו. בבית החולים, דיסארט מתקשה לעשות כל סוג של התקדמות עם אלן, שבתחילה מגיב לשאלותיו של דיסארט בשירה של ג'ינגלים של פרסומות מהטלוויזיה.
דיסארט מספר על חלום שהיה לו, בו מצא עצמו ביוון העתיקה, בתקופת חייו של הומרוס. בחלום, הוא משמש כאיש ציבור, העומד בראש טקס פולחן של הקרבת קורבן בהשתתפות המוני אנשים, חותך ומוציא את הקרביים של מאות ילדים. הוא נגעל ממעשיו, אך בשל רצונו להיתפס כמקצועי בעייני עמיתיו, הוא לא מפסיק את מעשיו.
דיסארט משוחח עם הוריו של אלן. הוא מגלה כי מגיל צעיר, אלן סופג השקפות עולם סותרות על הדת מהוריו. אמו של אלן, דורה, היא נוצרייה אדוקה שקראה לו כל יום מהתנ"ך. פרקטיקה זו עוררה התנגדות מצד אביו של אלן, פרנק, שאינו מאמין.
לאט לאט, דיסארט יוצר קשר עם אלן על ידי משחק שבו כל אחד מהם שואל שאלה, אשר חייב להיות ענה בכנות.
דיסארט לומד כי פרנק, המודאג מכך שאלן הביע עניין רב דווקא בהיבטים האלימים יותר של התנ"ך, השחית תמונה אלימה של הצליבה שאלן תלה מעל מיטתו. אלן החליף את התמונה עם תמונה של סוס, בעל עיניים גדולות, בוהות.
אלן מגלה לדיסארט שבמהלך נעוריו התגבשה אצלו משיכה לסוסים. החינוך המיני שלו החל עם אמו שאמרה לו שהוא יכול למצוא אהבת אמת באמצעות מסירות דתית ונישואים. במהלך הזמן הזה, אלן החל לפתח משיכה מינית לסוסים, משיכה ללטף אותם, להרגיש את הגוף השרירי שלהם ולהריח את הזיעה שלהם. אלן מגלה לדיסארט שראה סוס לראשונה בגיל שש, על חוף הים. רוכב התקרב אליו והרים אותו על הסוס. אלן היה נרגש מאוד, אולם כאשר הוריו מצאו אותו הם משכו אותו בכוח מעל גב הסוס.
דיסארט מהפנט את אלן, ובמהלך ההיפנוזה מגלה דיסרט אלמנטים מחלומו המפחיד על רצח פולחני של ילדים. דיסארט מגלה את כי אלן רוצה לעזור לסוסים להשתחרר מהשיעבוד שלהם.
בגיל 17, החל אלן לעבוד בחנות למוצרי חשמל, שם פגש את ג'יל מייסון, צעירה צעירה וחופשייה. אלן גילה בה עניין לאחר שהיא סיפרה לו שהיא עובדת עבור הארי דלטון, בעלים של אורוות סוסים. היא מציעה לאלן לעבוד עבור דלטון, והוא מסכים.
דיסארט נפגש עם דלטון, שאומר לו כי הוא אלן היה עובד למופת, ששמר את האורוות ללא רבב וטיפל היטב בכל הסוסים, ובפרט בסוס בשם נאגט. דיסארט מבין כי אלן פיתח אובססיה אירוטית כלפי נאגט (המכונה גם אקווס) שסחפה אותו לצאת לרכיבה על גבו של הסוס ללא אוכף, בשעות לילה מאוחרות, כשהוא עירום. אלן רואה את עצמו כמלך ואת אקווס כאלוהים, ויחד הם מביסים את אויביהם.
תקציר העלילה > מערכה שנייה

דיסארט נותן לאלן תרופת דמה של "סם אמת", ואלן מתחיל לשחזר את פגישותיו עם ג'יל. ג'יל, שהתעניינה באלן, ביקשה ממנו לקחת אותה לאולם קולנוע המציג סרטים פורנוגרפיים. בעודם שם, השניים נתקלים בפרנק. עבור אלן, המפגש הזה היה טראומטי, בייחוד כשהבין שאביו שיקר כשניסה להצדיק את נוכחותו במקום. עם זאת, האירוע הזה גרם לאלן להבין כי סקס הוא דבר טבעי עבור כל הגברים, אפילו עבור אביו. אלן לוקח את ג'יל הביתה, והיא משכנעת אותו לבוא איתה לאורוות.
בהגיעם לאורווה, ג'יל מפתה את אלן והם מתפשטים ומנסים לקיים יחסי מין. אלן לא מצליח לקבל זקפה, ומחליט שהסיבה לכך היא קולות צהלת הסוסים שבאורווה. ג'יל מנסה לשאול את אלן מה הבעיה, אבל הוא צועק עליה ומגרש אותה משם. לאחר שהיא מתלבשת ועוזבת את המקום, אלן ניגש עירום אל הסוסים, ומתחנן לסליחה, שכן הוא רואה בסוסים יצורים אלוהיים. אלן הנסער, שסבור שהאלוהים רואה אל תוך נשמתו, לוקח לידיו מסמר מפלדה ומעוור את ששת הסוסים שבאורווה.
בסצנה האחרונה של המחזה יש מונולוג של דיסארט, שבו הוא מטיל ספק במקצועו ותוהה עד כמה באמת עזר לאלן, והאם הטיפול שקיבל אכן יגרום לו להפוך לנורמלי או שיפגע באנושיות שלו.
הפקת ברודוויי המקורית

המחזה עלה לראשונה בברודוויי ב-Plymouth Theatre ב-24 באוקטובר 1974, שם הוצג עד 11 בספטמבר 1976. החל מ-5 באוקטובר 1976 המחזה הוצג ב-Helen Hayes Theatre עד 2 באוקטובר 1977, לאחר 1,209 הופעות.
עיבוד קולנועי

שאפר עיבד את המחזה שלו לתסריט לסרט קולנוע שיצא בשנת 1977 בכיכובם של ריצ'רד ברטון, פיטר פירת', איילין אטקינס, קולין בלייקלי, ג'ואן פלוורייט וג'ני אגוטר, ובבימויו של סידני לומט. בניגוד להפקות הבימתיות, שבהן הסוסים מגולמים על ידי שחקנים אנושיים, לעיתים קרובות גברים שרירים עם מסכות בסגנון שבטי, לומט לא האמין שניתן לעשות זאת גם בגרסה הקולנועית, בה נדרשת מידה מסוימת של ריאליזם.
פרופסור ג'יימס מ' וולש האנגלי השווה בין המחזה לבין סרט הקולנוע, וחש כי השימוש בסוסים אמיתיים בסרט היה מובן, אבל טען שסצנות החוץ הפרו את "העיצוב התיאטרלי המופשט" שהעניק למחזה את היצירתיות שבו. וולש גם הרגיש שהסצנה בה אלן מעוור את הסוסים הייתה דוחה, ו-"רוב רוחו של המחזה אבדה כתוצאה מכך."
הפקות מאוחרות

במערב התיכון של ארצות הברית, המחזה "אקווס" הוצג בהצגת בכורה בלאנסינג, מישיגן, בתיאטרון Boarshead Theatre. את המחזה ביים ג'ון פיקס, וכיכבו בו ריצ'רד תומסן בתפקיד דיסארט, דייוויד קרופ בתפקיד אלן, כרמן דקר בתפקיד דורה, וליסה הודג' בתפקיד ג'יל. ליהוק זוג שחקנים נשוי לתפקידים של אלן וג'יל שיכך מחלוקת מקומית בשל סצנת העירום שבמחזה. הפקה זו זכתה בשני פרסי Boarshead Theatre עבור ההפקה הטוב ביותר ועבור שחקן המשנה הטוב ביותר (קרופ).
"אקווס" הוצג גם בבולטימור בשנת 1979 ב-Lovegrove Alley Theatre. בהפקה זו כיכבו צ'ארלס ס' דוטון בתפקיד דיסארט, בראד מאיס (שהיה גם הבמאי) בתפקיד אלן סטרנג, לורן רהר בתפקיד ג'יל מייסון, ורונה רהר (שהייתה אימה האמיתית של לורן) בתפקיד דורה, אימו של אלן.
"אקווס" הוצג שוב בווסט אנד של לונדון בשנת 2007, בהפקת דייוויד פג ודאפיד רוג'רס, בכיכובם של ריצ'רד גריפית'ס, דניאל רדקליף וג'ואנה כריסטי בתפקידים הראשיים. ההצגה, בבימויה של תיאה שרוק, עלתה בפברואר 2007 ב-Gielgud Theatre. ההפקה עוררה תשומת לב תקשורתית, שכן גם רדקליף וגם גריפית'ס הופיעו בסדרת סרטי הארי פוטר (בתור הארי פוטר וורנון דרסלי, בהתאמה). בפרט, ליהוקו של רדקליף – אז בן 17 – עורר מחלוקת מסוימת משום שתפקידו של אלן סטרנג דורש ממנו להופיע בעירום מלא על הבמה. לאחר שעלתה בלונדון בשנת 2007, ההפקה הועברה לברודוויי, שם הציגה ב-Broadhurst Theatre. לאחר 21 הצגות הרצה, שהחלו ב-5 בספטמבר 2008, ההצגה נפתחה רשמית ב-25 בספטמבר 2008, ורצה 156 פעמים, עד ל-8 בפברואר 2009. רדקליף וגריפית'ס שבו לגלם את דמויותיהם של אלן ודיסארט, ושרוק שבה לביים את ההצגה. צוות השחקנים כללה גם את קייט מאלגרו, אנה קאמפ, קרולין מק'ורמיק, לורנצו פיסוני, ט. ריידר סמית', גרם מלקולם, סנדרה שיפלי, קולין באג'ה, טיירון ג'קסון, ספנסר ליף, אדסולה אוסקלומי ומארק ספולדינג. על הופעתו במחזה זה, רדקליף קיבל מועמדות לפרס Drama Desk עבור השחקן הראשי הטוב ביותר בהצגה.
"אקווס" הוצג שוב בסן חוזה, קליפורניה, במרץ 2011 ב-City Lights Theater. הפקה זו, בהשתתפות השחקנים שון גילברי בתפקיד אלן סטרנג וסטיב למברט בתפקיד דיסארט, קיבלה ביקורות נלהבות. ה-"Mercury News" הגדיר את הופעתם של גילברי ולמברט "מהפנטת" וציין כי גילברי "... חושף רגשות ואפידרמיס, רוכב עירום מכל בחינה. הוא מצליח בהדרגה לגרום ליצור צעיר ולא מושך במיוחד, לא רק להיות אהוד, אלא גם בר-הצלה, תוך שמירה הן על העוינות שבו והן על האנושיות שבו". ‏"Starkinsider" העניק להפקה 4.5 מתוך 5 כוכבים, כינה את לאמברט "מעולה" ו-"בעל הופעה מושלמת", תוך שהוא קורא לגילוורי "מסנוור ובעל "יכולת טבעית לאכלס את נשמתו האמיתית. כמו הצעיר הסוער שהוא מגלם, גם לו וגם לסטראנג יש תשוקה למשהו שהוא חלק בלתי נפרד מהאישיות שלהם". הפקה זו זכתה בפרס Standout Classic Production Award מטעם Silicon Valley Small Theatre Awards.
"אקווס" הוצג שוב ביוסטון, טקסס לתקופה מוגבלת, ביולי 2014 ב-Frenetic Theater. ההפקה מומנה ברובה על ידי תרומות בקיקסטארטר והתקבלה היטב מצד מבקרים וצופים כאחד. "Broadway World" כינה את ההפקה הזו "אפלה, מרתיעה וחושנית", ושיבח את צוות השחקנים. ב-"Houston Press" נכתב שההצגה "מדהימה להפליא ... חובה לראות". ב-"Culturemap" נכתב שהצגה זו היא אחת מההפקות החמות של השנה.
הפקה בישראל

המחזה עלה לראשונה בישראל בשנת 1976 בתיאטרון הקאמרי, בתרגום של אהוד מנור ובבימוי של הבמאי האנגלי פיטר ג'יימס. את התפקיד הראשי של הנער אלן סטרנג גילם יפתח קצור שהיה בן 18 בתפקידו הראשון כשחקן אשר זיכה אותו גם במועמדות לכינור דוד כשחקן השנה בתיאטרון תשל"ו. את תפקיד הפסיכיאטר, מרטין דייסארט גילם אבנר חזקיהו. עוד השתתפו בהפקה המקורית עדנה פלידל, נתן כוגן, אביב גר, מרים גבריאלי, ראובן שפר, אבי יקיר, גבי קרן ואמירה פולן. המחזה עלה שוב בתיאטרון בית ליסין בשנת 2008 בתרגום של דורון תבורי ובבימוי של רוני פינקוביץ'.
פרסים ומועמדויות

| שנה | טקס הפרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1975 | פרס טוני | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |
| 1975 | פרס טוני | השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי במחזה | פיטר פירת' | מועמדות |
| 1975 | פרס טוני | השחקנית הטובה ביותר במחזה | פרנסס סטרנהגן | מועמדות |
| 1975 | פרס טוני | הבמאי הטוב ביותר במחזה | ג'ון דקסטר | זכייה |
| 1975 | פרס טוני | עיצוב התאורה הטוב ביותר | אנדי פיליפס | מועמדות |
| 1975 | Drama Desk Award | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |
| 1975 | Drama Desk Award | השחקן הטוב ביותר במחזה | אנתוני הופקינס | זכייה |
| 1975 | Drama Desk Award | השחקן הטוב ביותר במחזה | פיטר פירת' | מועמדות |
| 1975 | Drama Desk Award | השחקנית הטובה ביותר במחזה | פרנסס סטרנהגן | זכייה |
| 1975 | Drama Desk Award | הבמאי הטוב ביותר במחזה | ג'ון דקסטר | זכייה |
| 1975 | Drama Desk Award | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | ג'ון נפייר | מועמדות |
| 1975 | Drama Desk Award | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | ג'ון נפייר | מועמדות |
| 1975 | Drama Desk Award | עיצוב התאורה הטוב ביותר | אנדי פיליפס | מועמדות |
| 1975 | Outer Critics Circle Award | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |
| 1975 | Outer Critics Circle Award | הופעת המשחק הטובה ביותר | אנתוני הופקינס | זכייה |
| 1975 | Outer Critics Circle Award | הופעת המשחק הטובה ביותר | פיטר פירת' | זכייה |
| 1975 | Outer Critics Circle Award | Special Award | פיטר פירת' | זכייה |
| 1975 | New York Drama Critics' Circle | המחזה הטוב ביותר | פיטר שאפר | זכייה |
| 1975 | Theatre World Award | Theatre World Award | פיטר פירת' | זכייה |
לקריאה נוספת

Shaffer, Peter (2005). Equus. New York: Simon and Schuster. ISBN 978-0-7432-8730-2.
מטאדור (רקטה)

| --- | --- |
מטול מטאדור
מטול מטאדור
 מידע בסיסי
 ייעוד:  רקטת כתף נגד מבנים, נגד חי"ר מבוצר ונגד רק"ם
 ארץ ייצור:  ישראל ישראל גרמניה גרמניה סינגפור סינגפור
 יצרן:  Dynamit Nobel Defence ורפאל - מערכות לחימה מתקדמות
 פיתוח:  ישראל ישראל: רפאל - מערכות לחימה מתקדמות   סינגפור סינגפור: הכוחות המזוינים של סינגפור
 עלות יחידה:  25,000 ש"ח
 שימוש ראשון:  2008
 מלחמות ומבצעים:  מבצע עופרת יצוקה (2008–2009)  מבצע צוק איתן (2014)  מבצע שובר גלים (2022)  מלחמת רוסיה-אוקראינה (2022–היום)  מלחמת חרבות ברזל (2023-היום)
 תקופת השירות:  2000 בצה"ל: 2008 – הווה (כ־25 שנים)
 משתמשים:   צה"ל,  ימ"מ וצבאות נוספים (ראו מפעילות)
 פלטפורמת שיגור:  מטול חד-פעמי הנישא על ידי חייל בודד
 גרסאות:  MATADOR-MP   MATADOR-WB   MATADOR-AS   מפצח קל משקל
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  דלק מוצק
 משקל:  רגיל: 10.325 קילוגרם (22.76 ליברות)  קל משקל: 6.5 קילוגרם (14 ליברות)
 ממדים
 אורך:  1 מטר (3.3 רגל)
 קוטר:  90 מילימטרים (3.5 אינץ')
 ביצועים
 מהירות:  200 מטר לשנייה
 טווח:  אפקטיבי: 50–400 מטר
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  טאנדם עם מטען חלול
 הנחיה:  אין הנחיה, כיוון ראשוני מתבצע באמצעות כוונות אופטיות, ניתן להתקין אמצעי לראיית לילה על גבי מסילת פיקטיני
מטול מטאדור
למעלה: מטול מטאדור, למטה: רימון סיימון
מטאדור (MATADOR - Man-portable Anti Tank Anti Door) היא רקטת כתף אישית וחד-פעמית נגד מבנים, ביצורים ורק"ם רך. הרקטה נורית ממטול כתף אישי הנישא על ידי לוחם חיל רגלים. הרקטה פותחה בשנת 2000 על ידי רפאל - הרשות לפיתוח אמצעי לחימה, צבא סינגפור (SAF), Defence Science & Technology Agency ו-Dynamit Nobel Defence.‏ המטאדור מבוסס על ה-Armbrust שפותח על ידי סינגפור וגרמניה. המטאדור נמצא בשימוש צה"ל בדגמי "מפצח האגוזים" ו"מפצח קל משקל".
מידע טכני

המטאדור היא רקטה בקליבר 90 מ"מ הנישאת במשגר חד-פעמי באורך כמטר, עליו מותקנת מערכת בקרת אש מתקדמת.
המטאדור היא הרקטה הקלה מסוגה. ראש הקרב שלה יעיל הן נגד רכב קרבי משוריין והן נגד קירות לבנים. הרשף האחורי הנפלט מהמשגר והרתע שלה קטנים, ולכן אפשר לירות אותה גם מתוך חללים סגורים, כגון מבנים.
המטאדור אמור לחדור את השריון של רוב הנגמ"שים והטנקים הקלים הנמצאים בשירות כיום. ראש הקרב שלו הוא בעל יכולת כפולה, כאשר הוא פועל במצב השהייה. הוא יוצר פתח גדול יותר מקוטר של 45 סנטימטרים (18 אינץ') בקיר לבנים כפול, וכן פועל כנשק נגד אדם (נ"א) הפוגע באנשים שנמצאים מאחורי הקיר. בכך הוא נשק שימושי ביותר בלוחמה בשטח בנוי.
הרקטה עצמה אינה רגישה לרוח חיצונית הודות למערכת ההנעה שלה ומהירות לוע גבוהה של 250 מטר לשנייה, דבר המגביר את דיוקה.
את ראש הקרב (רש"ק) של המטאדור ניתן להפעיל הן כמטען חלול ("ליינר" HEAT) נגד רכב קרבי משוריין והן כחומר נפץ מרסק ("מעיך" HESH) נגד קירות וביצורים. הבחירה נעשית על ידי שינוי במרעום הרקטה ובמיקומו - מורחב קדימה או מוסג אחורנית.
כמו ה-Armbrust, המטאדור מצויד במערכת Countermass המקטינה את הרתע בעת הירי. המערכת מורכבת מקרעי פלסטיק היוצאים מהחלק האחורי של המשגר בעת הירי. הפלסטיק מואט על ידי התנגדות האוויר, ובכך הרתע והרשף מוקטנים ומתאפשר ירי בטוח מחללים סגורים. בנוסף, מיקום המערכת לוקח בחשבון את מרכז המסה של המשגר עם הרקטה, ובכך מאפשר איזון טוב יותר של המשגר, דבר הגורם לירי יותר מדויק.
מפעילות

קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
ישראל ישראל: נכנס לשירות בצה"ל ב-2008 בשם "מַפְצֵחַ אגוזים", וב-2018 נכנס לשירות דגם משופר הנקרא "מפצח קל (משקל)". משרת גם בימ"מ.
סינגפור סינגפור: המפעילה העיקרית של הנשק, ביחד עם ישראל.
גרמניה גרמניה: הצבא הגרמני הזמין 1,000 יחידות מטאדור AS, תחת השם RGW90 עם אפשרות הרחבה לשימוש נגד מבנים. בסוף 2020 הזמין צבא גרמניה עוד 3,000 רקטות.
בריטניה בריטניה: שימוש בגרסה נגד מבנים ובונקרים.‏
וייטנאם וייטנאם: בשימוש כוח הנחתים של צבא וייטנאם.
סלובניה סלובניה: בשימוש צבא סלובניה, דגם RGW 90.
בלגיה בלגיה: צבא בלגיה הזמין מטאדור תחת השם RGW90 בעלות של 19 מיליון אירו.
אוקראינה אוקראינה: צבא אוקראינה קנה 5,100 רקטות בכדי לתמוך במלחמה של אוקראינה נגד רוסיה תמורת 25 מיליון יורו מהיצרנית הגרמנית Dynamit Nobel Defence. משלוח ראשון של 2,650 רקטות התקבל במרץ 2022, ו-2,450 הרקטות הנותרות סופקו במאי 2022.
מקסיקו מקסיקו: 3,000 יחידות RGW60 בצבא מקסיקו.
מפעילות > שימוש בצה"ל ובימ"מ

המטאדור נקרא בצה"ל "מַפְצֵחַ האגוזים", ושימושו העיקרי בלוחמה בשטח בנוי, ובפרט לפגיעה יעילה במבנים, בביצורים ובחמושים המתבצרים בתוך מבנים.
נעשה בו שימוש מבצעי ראשון במבצע עופרת יצוקה (2008–2009). המטאדור זכה לחוות דעת חיוביות ביותר ממשתמשיו, בייחוד כאשר נעשה בו שימוש נגד מבנים. בשנת 2010 הוכנסו בו מספר שיפורים והוא נכנס למחלקות החי"ר.
ב-2018 רכש צה"ל אלפי יחידות מדגם משופר של המטאדור, שבו השיפור העיקרי הוא הקטנת משקל המערכת בכ-40%. הדגם המשופר נקרא "מפצח קל משקל".
המטאדור נמצא גם בשימוש הימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל.
השימוש ברקטה נעשה כשלב מתקדם בנוהל סיר לחץ, כאשר נק"ל ורקטות קלות יותר, כמו לאו, אינן מספיקות, לפני שימוש בטילים כבדים יותר כמו הספייק ("גיל"), ולפני הריסת הבית באמצעות כלים הנדסיים.
במבצע שובר גלים נעשה מספר פעמים שימוש מתוקשר במטאדור, שאף תועד בסרטוני וידאו.
במטאדור נעשה שימוש רב במלחמת חרבות ברזל, ובייחוד בתמרון הקרקעי ברצועת עזה לצד רקטות כתף M72 לאו, "חולית" ו"יתד" (שתי האחרונות הן רקטות כתף אמריקאיות).
ב-16 באוקטובר 2024 נעשה שימוש במטאדור בקרב בו נהרג יחיא סינוואר, וככל הנראה סינוואר נפצע באופן אנוש מירי זה לצד ירי הטנק וחוסל בירי צלף.
צ

צ' היא האות ה-18 באלפבית העברי. שמה של האות הוא צָדִי (בפי יהודי תימן צאד, כבערבית). רבים קוראים לאות צַדִּיק. מקורה של הגייה זו הוא כנראה בטעות הנובעת מהאות ק' העוקבת לאות צדי בסדר האלף-בית, אך היא מתועדת החל מן המאה ה-11.
הגייה

ההיגוי המסורתי בקרב יהודי ארצות ערב היה כשל האות המקבילה הערבית - ص - המבוטאת כמעין ס' כבדה או עיצור מכתשי מלועלע, חוכך שורק, אטום (IPA: ‏/sˤ/). ההיגוי הנפוץ במאה ה־21 מייצג שילוב של העיצורים תּ+ס או עיצור מכתשי, מחוכך שורק, אטום (IPA: ‏/ʦ/).
בקרב החוקרים קיימת מחלוקת בדבר ההגייה העברית המקורית של האות צ'. מצד אחד יש הקובעים כי במקור נהגתה האות צ' כדרך יהודי ארצות האסלאם וכי ההגייה הנפוצה כיום מקורה בהשפעת שפות אירופיות, ומצד שני יש הקובעים כי ההגייה המקורית הייתה כפי שמקובל במאה ה־21.
בהתאם לחלוקתן של אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, צ' נמנית עם חמש האותיות השיניות: זסשר"צ.
צד"י עם גרש (צ') נהגית /ʧ/ (‏ch, כבמילה צ'ילה), וזאת על פי כללי התעתיק של האקדמיה ללשון העברית. מקור הסימון הזה חדש, מימי תחיית הלשון, אך השימוש בגרש מקורו בלאדינו, שם הוא משמש על האותיות ב׳ (v), ג׳ (j ו־ch אנגליות), ד׳ (th במילה האנגלית other), ז׳ (j צרפתית), פ׳ (f) ו־ש׳ (sh) אך לא על האות צ. האות צ נבחרה ככל הנראה בגלל צורת הגייתה האשכנזית ts הדומה לצליל ch האנגלי, וגם בהשפעת הרוסית, בה האות Ц (נהגית צ) דומה לאות Ч (נהגית צ') או שפות כמו צ'כית ופולנית, בהן הצליל צ' נוצר משילוב של c (נהגית צ) עם סימן דיאקריטי או אות כלשהי.[דרוש מקור] בסופי מילים לפי התקן צד"י גרושה נכתבת כאות סופית, אך כיום מתחילים לכתוב אותה כצד"י רגילה לפעמים. עלית לדוגמה קוראת לחטיף שלה "פיתה קראנצ'" בניגוד לתקן.
בפעלים שהאות הראשונה שלהם היא צ' חל, כמו באותיות: 'ז', 'ס' ו'ש', שיכול עיצורים בבניין התפעל. בנוסף מתרחשת הידמות הגורמת להחלפת האות ת' באות ט', לדוגמה: הצטער, הצטרף.
ייצוג האות צ'

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| צ' (צַד=צמח/שתיל, או קרס דיג במשמעות של ציד) באלפבית הפרוטו-כנעני | צ' באלפבית הפיניקי | צ' באלפבית הארמי |
צ' היא אחת מחמש אותיות מנצפ"ך, שצורתן משתנה בסוף מילה - "ץ" (כבמילה "עץ").
ב-Unicode האות צ מיוצגת על ידי 05E6, והאות ץ על ידי 05E5. הצורה הסופית קודמת לצורה התוכית, כמו בקידודים אחרים הכוללים עברית, משום שזה מאפשר מיון מילוני פשוט של מילים לפי ערכי התווים שלהם: המילה ***קץ*** תבוא לפני המילה ***קצה*** כי הערך של ץ נמוך מזה של צ.
בקוד מורס מיוצגת האות צ' באמצעות הרצף (משמאל לימין): .-- (קו קו נקודה).
הוא ייצוגה של צ' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות צ' באמצעות המילה "ציפור".
באיתות בדגלי סמפור צ' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מערבה (שמאלה) ודגל שני הפונה דרום-מזרחה.
שימוש

בגימטריה ערכה של צ' הוא 90. ערכה של ץ הוא 900, אך השימוש בו אינו נפוץ, והערך 900 מיוצג על ידי הצירוף תת"ק.
האות צ' מהווה לרוב קיצור למילה "צפון". בישראל האות צ', המוטבעת על מוצר או רכיב כלשהו, מסמלת את היותו שייך לצה"ל.
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות צ' היא כ־1.28% מכלל אותיות האלפבית העברי ושל הצורה הסופית ץ היא כ־0.14%. ץ סופית היא הנדירה ביותר בשימוש בעברית מודרנית.
ראו גם

ص – האות צאד בערבית
ض – האות דאד בערבית
ظ – האות טַ'א בערבית
לקריאה נוספת

חיים נחמן שפירא, הַסִּיוּם הַווֹקַלִי שֶׁל שֵׁם הָאוֹת צָדֵי, מזרח ומערב, כרך ג (ז-יב), ירושלים תרפ"ט, עמ' 188–190
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ג, עמוד ב'.
↑  אוצר מילים, מנוקדות על פי המסורת ההגוי של ק"ק תימן, באתר "מתימן יבוא - פורטל יהדות תימן" (הערך "צַאדּ")
↑  Steiner Richard C: Affricated Sade in the Semitic Languages (American Academy for Jewish Research Monograph Series, 3), New York, 1982.
↑  כללי התעתיק, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  כשקירילוס ומתודיוס שאלו את הכתב היווני היו חסרות להם אותיות לצלילים סלאביים שלא קיימים ביוונית, אז השם לקחו מן האלפבית העברי, כך למשל Ш מקורה באות העברית ש. משערים שמקור שתי האותיות האלו באות העברית צ.

האות צ' בשתי צורותיה (הרגילה והסופית) מוצגת בגופנים הבאים (מימין לשמאל): פרנק-ריהל, אריאל, דוד, כתב רש"י, כתב סת"ם, כתב, חיים