stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצלב האמיתי
הערות שוליים

↑  Ambrosius, 'De Obitu Theodosii', in: Corpus Scriptorum Ecclesiasticorum Latinorum, ed. O. Faller, Vienna, 1896-1962, 78, 7, pp. 373-379
↑  Socrates, Historia Ecclesiastica, I, 17, in: Migne, Patrologia Graeca, 67: 119
↑  Socrates, ibid, p. 120
↑  יעל קציר, "גלגולי הצלב הקדוש" בתוך: קדר, ב"ז (עורך), הצלבנים בממלכתם: מחקרים בתולדות ארץ ישראל – 1099–1291, ירושלים, 1987, עמ' 243–245
↑  Fulcherius Carnotensis, Historia Heirosolymitana; William of Tyre, A History of the Deeds Done Beyond the Sea
↑  Ansellus Cantor Sancti Sepulchri, in: Gallia Christiana, VII, Paris, 1744, instrumenta, J, Richard, 'Quelques textes sur les premiers temps de l'eglise latine a Jerusalem', cols, 45-46.
↑  Antoninus Martyr, De Locis Sanctis, in : Tobler and Molinier (eds.) Itinera Hierosolymitana et descriptiones Terrae Sanctae, Osnabruck 1882, I, pp. 125-126
↑  פולק משרטר, ספר 2, פרק 11, עמ' 409
↑  William of Tyre, XVII, 30, in: Valverde, 1987, LXIII, p. 804
↑  Richard de Templo
↑  Fulcher of Chartres, vol. I, p. 30; RHC Occ, vol. III, p. 361
↑  Upton-Ward, 1992, pp. 49 -50
↑  Ralph of Coggeshall, in: Rerum, 1859, LXVI, pp. 40- 41
↑  Itinerarium Richardi, in: Rerum, 1859, XXXVIII.i, pp. 377- 378; Ambroise, 1897, lines 10,089-10,139
↑  RHC HOr, IV-V, p. 274
↑  Theodericus, Libellus de locis sanctus, Bulst and Heidelberg (Eds.), 1976, p. 17
↑  קציר, יעל, "גלגולי הצלב הקדוש" בתוך: קדר, ב"ז (עורך), הצלבנים בממלכתם: מחקרים בתולדות ארץ ישראל – 1099–1291, ירושלים, 1987, עמ' 245–247
↑  אבן אלאת'יר, 685 .RHC, HOrm I, p.
↑  Gregorius VIII, Audita tremendi, in: PL, 202: 1540
↑  RHC HOr, III, p. 275, בהאא' א-דין
↑  קציר, יעל, "גלגולי הצלב הקדוש" בתוך: קדר, ב"ז (עורך), הצלבנים בממלכתם: מחקרים בתולדות ארץ ישראל – 1099–1291, ירושלים, 1987, ע' 253.
↑  Chronica regia Coloniensis (sub annorum 1238 - 1240), page 203
↑  Calvin, Traité Des Reliques
↑  Michael McKinley וspecial to CNN, What’s ‘true’ about the cross that killed Jesus?, CNN, ‏1 בפברואר 2015
↑  Gerasimos Smyrnakis, Το Αγιον Ορος (The Holy Mountain), Athens, 1903 (reprinted 1998), p. 378-379
↑  http://monasterio-de-tarlac.weebly.com/index.html
↑  Ullendorff, Edward (1968) Ethiopia and the Bible, Schweich lectures series, Oxford University Press for the British Academy
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563069905171  LCCN: sh85061565  LNB: 000112768  NKC: ph118116
ווקסהול ויוה

ווקסהול ויוה 1965
ווקסהול ויוה 1966
ווקסהול ויוה (Vauxhall Viva) היא מכונית משפחתית קומפקטית שיוצרה בבריטניה, על ידי יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1963 עד 1979 בשלוש גרסאות : HA, גרסת HB וגרסת HC.
סך הכל יוצרו 1,516,792 יחידות.
דגם הווקסהול פירנצה (1970-1975) היה פיתוח של דגם ה"ווקסהול ויוה", אבל בתצורת קופה.
ויוה הוצגה שנה אחרי שיצרנית הרכב, האחות של ווקסהול, אופל, השיקה את הקדט.
ווקסהול ויוה HA ‏(1963–1966)

גרסה זו הורכבה באנגליה, אוסטרליה, פורטוגל וניו זילנד. הוויוה הייתה דומה בגודלה ובמפרטים המכניים לאופל קדט החדשה שהוצגה שנה קודם לכן ביבשת אירופה. מגרסה זו יוצרו 309,538 יחידות.
סגנון גוף: 2 דלתות, קיים גם סגנון מסחרי בדפורד HA
מנוע 4 צילינדרים, 1057 סמ"ק, הספק של 33 כ"ס, ששופר באוקטובר 1965 ל-40 כ"ס.
4 הילוכים ידניים (synchromesh)
אורך הרכב 3,937 מ"מ
רוחב - 1,511 מ"מ
גובה 1,353 מ"מ
בסיס גלגלים - 2,324 מ"מ
משקל: 709 ק"ג בדגם הסטנדרטי
דגם הסטיישן 'בדפורד בייגל מתוצרת "Bedford Vehicles" שיוצר בין השנים 1964-1973, התבסס על דגם "ויוה ווקסהול  HA".
דגם הבדפורד HA התבסס על דגם ה"ויוה ווקסהול  HA".
מכירות הווקסהול ויוה בגרסה זו התחרו ב-פורד אנגליה, פורד אסקורט (משנת 1968), ב-אוסטין 1100,  ב-מיני מיינור, וב-אופל קדט A.
המנורות האחוריות לדגם הספורט יוניפאואר GT נלקחו מדגם "ווקסהול ויוה HA".
ווקסהול ויוה HB (ספטמבר 1966 – יולי 1970)

מדגם זה יוצרו 566,391 HB יחידות.
סגנון גוף : 2 דלתות, 3 דלתות, (מיוני 1967), 4 דלתות, (מאוקטובר 1968).
מנוע 1159 סמ"ק
מנוע 1599 סמ"ק מנוע של הוויקטור ווקסהול ממאי 1968.
מנוע 1975 סמ"ק - מנוע של הוויקטור ווקסהול 1975 GT, ממאי 1968.
4 הילוכים ידניים (synchromesh), מפברואר 1967 אופציונלי גרסת הילוכים אוטומטיים מצוידת במערכת הבורג וורנר סוג 35.
אורך הרכב - 4,105 מ"מ
רוחב - 1,600 מ"מ
גובה - 1,354 מ"מ
בסיס גלגלים - 2,432 מ"מ
משקל - 770 ק"ג בדגם הסטנדרטי, 939 ק"ג בדגם ויוה (GT).
מכל דלק : 36 - 55 ליטר
ווקסהול ויוה HC‏ (1970–1979)

סגנון גוף : 2 דלתות, 3 דלתות, 4 דלתות
מנוע : 1,159 סמ"ק
מנוע 1256 סמ"ק
מנוע 1759 סמ"ק
מנוע 2279 סמ"ק
אורך הרכב - 4,137 מ"מ
גובה - 1,346 מ"מ
רוחב - 1,645 מ"מ
בסיס גלגלים - 2,464 מ"מ
תמסורת 4 הילוכים ידניים, גיר אוטומטי במנועי 1,759 סמ"ק ו- 2,279 סמ"ק, (רק בדגם ויוה SL).
משקל :833 ק"ג, ו- 1015 ק"ג
מנועי 2,279 סמ"ק הורכבו במכוניות הספורט פנתר לימה (1976-1982)
בישראל

בישראל שווק הרכב על ידי "חברת המזרח למכוניות ומסחר", באולמות תצוגה בתל אביב, חיפה וירושלים. מחירה של הווקסהול ויוה המסחרית בשנת 1966 היה 11,995 ל"י.
בישראל, ויוה ווקסהול התחרתה בתכונות ובמחיר ב- קונטסה 1300, אוסטין 1100, סימקה 1000, פורד אנגליה ו- N.S.U פרינץ 1000.
2015

בשנת 2015 חברת ג'נרל מוטורס התחילה לייצר בקוריאה את דגם "ווקסהול ויוה", המאופיין על ידי מנוע 1,000 סמ"ק, 3 צילינדרים, 5 דלתות. מחירה בבריטניה כ-8,500 שטרלינג (מחיר התחלתי).
ראו גם

ווקסהול 10
ווקסהול 12
ווקסהול 14
ווקסהול ויקטור
ווקסהול קרסטה
ווקסהול מוטורס
ווקסהול שבט
בדפורד בייגל
ווקסהול קרלטון
הערות שוליים

↑  ווקסהול ויוה, אנציקלופדיה למנועים
↑  ווקסהול ויוה - סקירה
↑  ווקסהול ויוה סקירה על ידי הפארקרים
ווקסהול ויוה 1966, מנוע 1057 סמ"ק
ווקסהול ויוה
ווקסהול ויוה 1300, 1973
ווקסהול ויוה 1971, סטיישן
הצעת חוק פאי

הצעת חוק פאי של אינדיאנה הוא כינוי להצעת חוק מספר 246 שנדונה באספה הכללית של מדינת אינדיאנה בשנת 1897. למרות שמה, המטרה העיקרית של הצעת החוק הייתה שיטה לרבע מעגל. אם כי השיטה גררה ערכים שגויים של הקבוע המתמטי פאי, המייצג את היחס בין היקף המעגל לקוטרו.
הפרשה

יוזם ההצעה היה ד"ר אדווין ג'יי גודווין (Edwin J. Goodwin MD) רופא במקצועו ומתמטיקאי חובב. החוק הציע לקבוע אמת מתמטית חדשה שעל פיה שיטתו של גודווין לתרבוע העיגול תהיה מחייבת במערכת החינוך ובמדידת הקרקעות באינדיאנה. הוכחה שתרבוע העיגול אינו אפשרי בבנייה בסרגל ומחוגה ניתנה 15 שנים קודם לכן על ידי פרדיננד לינדמן באמצעות משפט לינדמן. קירובים טובים יותר ל־ \pi  מאשר אלה שבהצעת החוק ידועים כבר מהעת העתיקה.
החוק נדון בוועדה לקרקעות ביצתיות ובוועדת החינוך, שאישרו אותו והעבירו אותו להצבעה במליאה. איש מהמחוקקים אשר עסקו בהעברת החוק לא הבין את ההוכחות המתמטיות של החוק, אך כולם תמכו בו כי חשבו שיש בו תרומה חיובית למערכת החינוך במדינה. במבוא להצעת החוק נאמר שתגליותיו המתמטיות של גודווין מוצעות באמצעות החוק כדי שישמשו ללא תמורה בבתי הספר באינדיאנה. הצעת החוק כללה קביעות מתמטיות אחדות, ובסופה צוינו הישגים קודמים של גודווין: פתרונותיו לבעיות של שילוש זווית, הכפלת קובייה ותרבוע העיגול הוכרו, כביכול, כתרומה למדע על ידי כתב העת American Mathematical Monthly.
תהליך החקיקה נעצר בעקבות התערבותו של קלארנס אביתר ואלדו, פרופסור למתמטיקה מאוניברסיטת פרדו, שבמקרה נכח באספה הכללית. ואלדו נשאל אם הוא מעוניין להכיר את "גאון המתמטיקה המקומי". לאחר עיון בחוק סירב הפרופסור להיפגש עם ממציא השיטות המתמטיות הללו, ואמר שהוא מכיר כבר מספיק משוגעים. באותו ערב ואלדו יצר קשר עם מספר חברים בסנאט של אינדיאנה, הסביר להם את חוסר ההיגיון בחוק, ובכך הביא לעצירת תהליך החקיקה.
ראו גם

פאי
טרחן כפייתי
בנייה בסרגל ומחוגה
הצפון החדש

| --- | --- |

כיכר המדינה וסביבתה (מבט ממגדלי עזריאלי)
 מידע
 עיר:  תל אביב-יפו 
 אוכלוסייה:  42,746 (2008)
 קואורדינטות:  32°05′18″N 34°47′24″E﻿ / ﻿32.088222222222°N 34.789972222222°E﻿ / 32.088222222222; 34.789972222222
 
 
פארק צמרת וחלק מהחניון של מסוף 2000 בקדמת התמונה
הצפון החדש הוא כינוי לחלקה של העיר תל אביב-יפו, המשתרע בין רחוב אבן גבירול ממערב, לנתיבי איילון ממזרח, ובין נחל הירקון מצפון לשדרות שאול המלך מדרום. חלק זה חופף לרובע 4 של העיר, ובשנת 2008 מנתה אוכלוסייתו 42,746 תושבים, שהיו 11.1% מכלל תושבי העיר.
כינוי זה לאזור אינו רווח למרות שהוא השם הרשמי של הרובע והוא מכונה לרוב "הצפון הישן" בטעות או נתפש כחלק ממרכז העיר. מקור שמו של האזור באבחנה בינו לבין הצפון הישן של תל אביב, המשתרע מצידו המערבי של רחוב אבן גבירול - רובע 3. במשך שנים רבות, החל משנות ה-30 של המאה ה-20, התפתחה העיר בהתאם לתוכנית גדס, בעיקר לכיוון צפון, היינו לאורך חופי הים התיכון, ועד למרחק של כקילומטר ממנו. תוכניות המתאר לצפון החדש הוכנו עוד קודם, בסוף שנות ה-40, בהשראת תוכנית גדס אולם היצע הקרקעות שלפני מלחמת העצמאות איפשר בנייה מוגבלת ביותר באזור. בתחום שטח הרובע שכנו הכפרים הערביים סומייל וג'מאסין אל ע'רבי, ובדרומו עובדו עד שנות ה-40 שדותיה של המושבה הטמפלרית שרונה. השכונה התל אביבית היחידה שהוקמה בשטח זה עוד לפני הקמת המדינה הייתה קריית מאיר, סמוך למקומה של כיכר רבין של היום.
הבנייה באזור זה החלה מ-1948 ונמשכה באופן אינטנסיבי עד שנות ה-80, אז מצאי הקרקעות הפנויות בה כבר הפך דל. עיקר הבנייה מאז שנות ה-80 ועד היום היא של מגדלי מגורים, שהאחרונים שבהם מתנשאים כבר מעל ל-30 קומות. במהלך שנות ה-50 גם נבנו לאורך הגבול המערבי של הצפון החדש בנייני רחוב אבן גבירול בעלי האכסדרה המסחרית הארוכה. החלק שממערב לרחוב זכה לשם "הצפון הישן" האזור החדש היה ל"צפון החדש" ואילו השכונות שמצפון לירקון, אשר ניצניהם החלו גם הם בשנות ה-50 כונו שכונות עבר הירקון. מסיבות אלו המושג "צפון תל אביב" השתנה עם השנים ונתון גם היום לפרשנות.
הבנייה בצפון החדש מיועדת בעיקרה למגורים והיא כוללת גם את השכונות שבין דרך נמיר לנתיבי איילון - שכונת בבלי, גבעת עמל ופארק צמרת. מגדלי מגורים ראשונים - מגדלי דוד נבנו במהלך שנות ה-70. דרומו של האזור, בסמוך למתחם הקריה בשדרות שאול המלך וברחוב ויצמן, הוא חלק מהמע"ר של תל אביב. באזור זה נמצאים גם מבני ציבור חשובים ופונקציות עירוניות נוספות, בהם המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב), מוזיאון תל אביב, המשכן לאמנויות הבמה, ספריית בית אריאלה ובתי המשפט. בחלקו המזרחי של אזור זה נמצאים תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומסוף 2000.
היקף השימוש המסחרי והציבורי באזור מצומצם. חזית מסחרית משמעותית קיימת רק בכיכר המדינה השוכן בסמוך למרכזו הגאוגרפי של האזור, ובחלקו המזרחי של רחוב יהודה המכבי; ואזור ובו מספר בניני משרדים שוכן בחלקו המערבי של רחוב ארלוזורוב. עם אלה נמנים מגדל המאה, בית הוועד הפועל של ההסתדרות, בניין קופת חולים כללית ומגדלי שקל.
אופי המבנים בצפון החדש מגוון, וככלל רחובותיו רחבים בהרבה מהצפון הקודם. רוב הבנייה היא בנייני דירות בני 4-5 קומות, בדומה לחלקים הוותיקים של העיר, אך על מגרשים גדולים בכ-50% מאלה של הצפון הישן וליבה של תל אביב: אולם מאז שנות ה-80 ובמידה רבה. גם כיום, הרבה שכונות קטנות ובחלק מהרחובות יש בנייה משמעותית של מגדלי מגורים וגם בתים צמודי קרקע. מאז שנת 2009 אזור זה מהווה את המיקום המועדף על תמ"א 38 על ידי יזמים בשל השווי הגבוה של נדל"ן באזור
ראו גם

הצפון החדש. שלושת מגדלי אקירוב ברחוב פנקס נראים בחלק הימני של התמונה
הערות שוליים

↑  דני רכט, נווה דוד (שיכון הקצינים), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
וינטרטור (כדורגל)

מועדון הכדורגל וינטרטור הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר וינטרטור.
המועדון, שהוקם בשנת 1896, זכה בשלוש אליפויות של ליגת העל השווייצרית, ובנוסף לכך העפיל פעמיים לגמר הגביע השווייצרי והסופר קאפ השווייצרי, שבכולם הפסיד.
זמן קצר לאחר הקמתו השתתף המועדון בגביע סר תומאס ליפטון, במה שנחשב למשחק הכדורגל הראשון בין קבוצות ממדינות שונות. באותו טורניר חובבני השתתפו קבוצות שלימים הפכו למועדונים המובילים בעולם, בהם יובנטוס. המועדון הפסיד בגמר לקבוצת וסט אוקלנד מאנגליה.
כעשר שנים לאחר הקמתו המועדון זכה לראשונה באליפות הליגה השווייצרית הראשונה. שנתיים מאוחר יותר, ב-1908, במועדון זכה פעם נוספת האליפות. הזכייה השלישית והאחרונה של הקבוצה האליפות הייתה בשנת 1917. לאחר מכן הקבוצה ירדה מגדולתה, ובסוף עונת 2005/2006 ירדה לליגה השנייה, בה היא משחקת עד היום, לאחר שסיימה במקום ה-14. למרות תוצאותיה הגרועות בליגה, הקבוצה הגיעה עד לחצי גמר הגביע השווייצרי. המועדון הגיע לגמר גביע הליגה השווייצרי פעמיים בשנים 1972 ו-1973 אך בשני המקרים הפסיד. כמו כן, הגיע פעמיים לגמר הגביע, ב-1968 וב-1975 אך גם הפעם הפסיד בשני המקרים.
המועדון מעולם לא העפיל לאחד מטורנירי הכדורגל הבכירים באירופה.
בסיום עונת 2021/2022 שבה הקבוצה לליגת הבכירה.
הישגים

אליפות הליגה השווייצרית :
1906, 1908, 1917
הגביע השווייצרי :
סגנית: 1968, 1975
הסופר-קאפ השווייצרי :
סגנית: 1972, 1973
וילמה מנקילר

| --- | --- |
וילמה פרל מנקילר
וילמה פרל מנקילר
 לידה:  18 בנובמבר 1945 טָלַאקְוָואן, אוקלהומה, ארצות הברית 
 פטירה:  6 באפריל 2010 (בגיל 64) מחוז אדייר, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות Echota סטילוֶול, אוקלהומה ארצות הברית
 ידועה בשל:  האשה הראשונה ששימשה כצ'יף אינדיאנית ופעילה חברתית
 השכלה:  תואר ראשון
 תפקיד:  Principal Chief of the Cherokee Nation (1985–1995) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1993)  מדליית החירות הנשיאותית (1998)  פרס הומניטרי של השנה (ספטמבר 1986)  היכל התהילה של נשות אוקלהומה (1986)  פרס אליזבת בלקוול (1996)  היכל התהילה ומוזיאון הבוקרת הלאומי 
 
וילמה פרל מנקילר (בצ'ירוקי: ᎠᏥᎳᏍᎩ ᎠᏍᎦᏯᏗᎯ;‏ 18 בנובמבר 1945 - 6 באפריל 2010) הייתה ילידה אמריקאית משבט הצ'רוקי שהייתה לאשה הראשונה ששימשה כצ'יף ראשי של אומת הצרוקי בפרט, וציף ראשי של אומת שבט ילידי כלשהו בארצות הברית, אחרי פעילות נרחבת למען זכויות האינדיאנים האמריקאים.
ביוגרפיה מוקדמת

מנקילר נולדה ב-טָלַאקְוָואן (אנ') אוקלהומה, בירת אומת הצ'רוקי. היא הייתה השישית מבין אחד-עשר ילדים שנולדו לצ'רלי מנקילר יליד מאומת הצ'רוקי, ולקלרה איירין סיטון ממוצא הולנדי ואירי. שם המשפחה "מנקילר", בשפת הצ'רוקי, מתייחס לדרגה צבאית צ'רוקית מסורתית, כמו קפטן.
היא גדלה בבית חקלאי של המשפחה, ללא חשמל, אינסטלציה או קשר טלפוני, אך ביתם היה בשטח של 160 דונם הידוע בשם מנקילר פְלאטס ליד הרי הרוקי במחוז אדאיר (אנ') שבאוקלהומה, שניתן לסבהּ כחלק מהסדר שהממשלה הפדרלית של ארצות הברית עשתה. זאת כדי לאלץ את בני הצ'רוקי לעבור לאוקלהומה מאדמות השבטים שלהם במדינות קרוליינה הצפונית והדרומית וג'ורג'יה בשנות ה-30 של המאה ה-19. בשנת 1956, כשהייתה בת 11, המשפחה עברה לסן פרנסיסקו, קליפורניה, כחלק ממדיניות ההעברה של הלשכה לענייני אינדיאנים, שמטרתה להעביר אינדיאנים מקרקעות מסובסדות פדרליות, עם הבטחה לעבודה בערים הגדולות של אמריקה. אביה הפך לעובד מחסן ופעיל בארגון עובדים. בראיון ל"ניו יורק טיימס" ב-1993, מנקילר תיאר את המהלך כ"מסלול הדמעות הקטן שלי", התייחסות להרחקה בכפייה המתוארת לעייל של בני הצ'רוקי מדרום מזרח ארצות הברית על ידי כוחות פדרליים במחצית הראשונה של המאה ה-19. מאוחר יותר עברה המשפחה לדאלי סיטי, קליפורניה (אנ').
פעילותה החברתית והפוליטית

בגיל 17, נישאה מנקילר להקטור הוגו אולאיה דה בארדי, סטודנט מאקוודור. הם עברו לאוקלנד ונולדו להם שתי בנות. מנקילר הפכה למעורבת במרכז האינדיאני של סן פרנסיסקו, והשתתפה במחאת כיבוש האי אלקטרז ב-1969 (אנ'). לדבריה, כשמחאת אלקטרז התרחשה, היא נעשתה מודעת למה שצריך לעשות כדי ליידע את שאר העולם שגם לאינדיאנים יש זכויות. מיד לאחר מכן התנדבה לפעילות בתביעת שבט נהר הפיט (אנ') נגד חברת פסיפיק גז וחשמל (אנ') על הזכויות על מיליוני דונמים של אדמת השבט, ולמדה את היישומים המעשיים למימוש "ריבונות וזכות שבטית בארצות הברית" (אנ'). היא למדה בקורסי ערב בסקייליין קולג' (אנ') ובאוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו (אנ') בו בזמן שעבדה כרכזת תוכניות אינדיאניות לבתי הספר הציבוריים באוקלנד. לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, חזרה מנקילר בשנת 1977 לאוקלהומה עם בנותיה. היא התנדבה בעניינים שבטיים, הובילה קמפיינים לתוכניות בריאות ובתי ספר חדשים, ועבדה כמנהלת פיתוח הקהילה עבור אומת צ'רוקי. היא קיבלה תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת פלמינג ריינבאו בסטילוֶול, אוקלהומה (אנ'), ולקחה קורסים לתואר שני בתכנון קהילה באוניברסיטת ארקנסו (אנ').
כמנהלת מחלקת הפיתוח הקהילתי של אומת צ'רוקי אותה הקימה בשנת 1981, היא סייעה בפיתוח מערכות מים כפריות ושיקום דיור. הפרויקט הראשון שלה היה בבל, אוקלהומה (אנ') - קהילה קטנה של צ'רוקי בת 200 משפחות ללא מים זורמים, אבטלה גבוהה ותחושה מתמשכת של חוסר אונים. במסגרת המיזם היא הביאה לכך שתושבי בל ייבנו לעצמם ובעצמם קו מים באורך של כ-25 קילומטר ובמשך 14 חודשים. מיזם חלוצי זה באוקלהומה זכה להפקת סרט עלילתי באורך מלא בשנת 2013 ושמו "דבר הצרוקי למען מים" (אנ'). בשנת 1983, ובעקבות פעילותה, נבחרה על ידי ראש השבט הראשי, רוס סווימר (אנ'), כשותפהּ להתמודדותו במסע הבחירות המחודש שלו. עם ניצחונם, הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לסגנית ראש אומת הצ'רוקי. בשנת 1985 התפטר סווימר כאשר מונה לעוזר המזכיר של הלשכה האמריקאית לענייני האינדיאנים, ומנקילר ירשה אותו. היא נבחרה בקמפיין משלה ב-1987 ונבחרה שוב ב-1991. בשנת 1987 כבר זכתה בהכרה לאומית כשנבחרה לאשת השנה של "מגזין Ms" (אנ'). על תרומתה בשירות הקהילה ועל תפקידי המנהיגות שלה, היא הוכנסה בשנת 1986 ל"היכל התהילה של נשות אוקלהומה" (אנ'), ובשנת 1994 ל"היכל התהילה (הכללי) של אוקלהומה" (אנ'). במהלך כהונתה היא הביאה לירידה משמעותית בתמותת תינוקות ועלייה בהישגים החינוכיים באומת הצ'ירוקי. בשנת 1995 היא בחרה שלא להתמודד שוב עקב בעיות בריאות.
במהלך כהונתה כצ'יף ראשי, מנקילר התחתנה בשנית ב-1986 עם צ'ארלי לי סוואְפּ, איש צ'רוקי מובהק ומלא ודובר את שפת הצ'רוקי באופן שוטף. הם התגוררו על אדמת אבותיה של מנקילר ב"מנקילר פלאטס".
פעילותה לאחר פרישתה ממנהיגות אומת הצ'רוקי

למרות בעיות הבריאות האישיות שלה, מנקילר המשיכה לכתוב, להרצות וללמד תרבות אינדיאנית אמריקאית: בשנת 1993 בשיתוף עם מייקל וואליס (אנ') הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה; היא ערכה ספר אודות ההיסטוריה של הנשים בארצות הברית, שיצא לאור בשנת 1998; ובשנת 2004 יצא לאור ספרה "כל יום הוא יום טוב: הרהורים מאת נשים ילידיות עכשוויות".
. בשנת 1998 מונתה לפרופסור אורח בדארטמות' קולג', ובאותה שנה הנשיא ביל קלינטון העניק לה על תרומתה את מדליית החירות הנשיאותית. לאחר תם כהונתה, בשנת 1998 מונתה לפרופסור אורח בדארטמות' קולג', ובאותה שנה הנשיא ביל קלינטון העניק לה את מדליית החירות הנשיאותית.
מנקילר מתה מסרטן הלבלב ב-6 באפריל 2010. הנשיא ברק אובמה ספד לה באלה המילים: כאשה הראשונה ששימשה כצ'יף של אומת צ'ירוקי, היא שינתה את מערכת היחסים בין אומה לאומה - בין אומת הצ'ירוקי והממשלה הפדרלית, ושימשה השראה לנשים במדינתה וברחבי אמריקה כולה. היא קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית, היא זכתה להכרה על חזונה ומחויבותה לעתיד מזהיר יותר עבור כל האמריקאים. מורשתה תמשיך לעודד ולהניע את כל מי שממשיך בעבודתה".
בשנת 2022 הופק מטבע בן רבע דולר עם דמותה על גביו. זאת במסגרת מיזם של "המטבעה הלאומית של ארצות הברית" שמטביעה דמויות נשים חשובות ומעוררות השראה על מטבע של רבע דולר (אנ').
הערות שוליים

↑  Donna, Chief Wilma Pearl Mankiller, Find a Grave
↑  וילמה מנקילר, באתר EFerrit
1 2 3 4  Linda D. Wilson, MANKILLER, WILMA PEARL (1945–2010)., The Encyclopedia of Oklahoma History and Culture
1 2 3 4 5 6 7  Elizabeth Brando, Wilma Mankiller, National Women's History Museum
↑  ההיגוי של שם העיר הוא כנכתב לעיל בעברית, למרות שבאנגלית האות N לא מופיעה בסוף השם. ראו הקשיבו לצורת ההיגוי.
↑  Native American leader, אנציקלופדיה  בריטניקה
1 2  Mary Crescenzo, Return to Mankiller Flats, Oaklahoma, Yale Divinity School
1 2 3 4 5 6  Wilma Mankiller, Iowa State University: Archives of Women's Political Communication
↑  Melissa McGlensey, Remembering Wilma: The Cherokee Word For Water, Ms: More Then a Magazine, a  Movement, 28 January, 2014
↑  Wilma Mankiller, Michael Wallis, Mankiller: A Chief and Her People, Google Books, 1993
↑  Wilma Pearl Mankiller (Ed.), The Reader's Companion to U.S. Women's History, Google Books, 1998
↑  Wilma Mankiller, Every Day Is a Good Day: Reflections by Contemporary Indigenous Women, goodreads, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378989105171  BIBSYS: 97050626  CiNii: DA08484691  GND: 119215853  ISNI: 0000 0004 5707 094X  LCCN: n91047490  NLA: 58807282  NTA: 12243983X  RERO: 02-A003557070  SNAC: w6t74wj4  SUDOC: 060718684  VIAF: 47566500   WorldCat (עם VIAF): 47566500 
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, מעניק למנקילר את מדליית החירות, ינואר 1998.
ויליאם גיבס מקאדו

.
ויליאם גיבס מקאדו הבן (באנגלית: .William Gibbs McAdoo, Jr‏; 31 באוקטובר 1863 – 1 בפברואר 1941) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקני. הוא היה חבר התנועה הפרוגרסיבית, והיה מקורב לנשיא וודרו וילסון: הוא היה מנהל מטה הבחירות של וילסון בבחירות בשנת 1912, התחתן עם בתו והיה מזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופתו. הוא היה אחראי למימון מלחמת העולם הראשונה, ונתן הלוואות רבות למדינות ההסכמה. הוא גם היה נשיא איגוד הרכבות. בבחירות ב-1920 וב-1924, הוא היה המועמד המוביל בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, והיה סנאטור מטעם מדינת קליפורניה.
ראשית הקריירה הפוליטית

מקאדו נולד ליד מריאטה, ג'ורג'יה. הוריו היו הסופרת מרי פיית' פלויד (1832–1913) ועורך הדין ויליאם גיבס מקאדו האב (1820–1894). דודו, ג'ון דייוויד מקאדו, היה קצין במלחמת האזרחים האמריקנית ושופט בבית המשפט העליון של טקסס. כשאביו מונה להיות פרופסור באוניברסיטת טנסי, משפחתו עברה לנוקסוויל.
לאחר שסיים את לימודיו, מקאדו התחיל בקריירה כעורך דין והתחתן עם אשתו הראשונה, שרה פלמינג, ב-18 בנובמבר 1885, ונולדו להם שבעה ילדים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, הוא איבד את רוב הונו כשניסה לחבר את מערכת הרכבות של נוקסוויל לחשמל. ב-1892 הוא עבר לניו יורק סיטי. בתחילת המאה העשרים, מקאדו תכנן פרויקט לבניית מנהרה שתחבר בין מנהטן לניו ג'רזי, כשהמנהרה תעבור מתחת לנהר הודסון. הפרויקט הסתיים ב-1908 והקנה לו אהדה רבה.
אשתו הראשונה מתה ב-1912. באותה השנה, הוא היה סגן יושב הראש של הוועידה הדמוקרטית הלאומית.
מזכיר האוצר של ארצות הברית

וודרו וילסון הצליח לשכנע את מקאדו להצטרף לפוליטיקה אחרי פגישה ביניהם ב-1910. מקאדו עבד במטה הבחירות של וילסון ב-1912, ולאחר ניצחונו של וילסון, מקאדו מונה לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, משרה בה יכהן מ-1913 עד 1918.
ב-7 במאי 1914, הוא התחתן עם בתו של וילסון, אלינור. מקאדו הציע להתפטר לאחר שהתחתן איתה, אולם וילסון לחץ עליו להמשיך במאמציו ליצירת הפדרל ריזרב. מקאדו העביר את החוק שביסס את הפדרל ריזרב בדצמבר 1913.
לקראת פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, מקאדו נאלץ להתמודד עם משבר כלכלי חמור. לאחר שהמלחמה פרצה, משקיעים בריטים וצרפתים המירו את הנכסים האמריקניים שלהם בדולרים, אותו המירו לזהב על בסיס תקן הזהב. דבר זה היה עלול לגרום לירידה בערך הדולר ולשפל כלכלי. לאחר מכן האירופאים גם יצליחו לקנות חומרי גלם למלחמה במחיר זול. כדי למנוע שפל, מקאדו סגר את הבורסה לארבעה חודשים כדי למנוע מהאירופאים להמיר נכסים, ודבק באופן נוקשה בתקן הזהב. צעד זה מנע קריסה כלכלית, וגם הפך את ארצות הברית למעצמה כלכלית לראשונה בהיסטוריה. הצעד גם מנע חולשה כלכלית של מדינות ההסכמה בתחילת המלחמה.
המשקיעים לא הצליחו להמיר את נכסיהם, ולכן נאלצו להשתמש בכסף מהמדינות שלהם. כדי לשלם על החומרים שקנו לקראת המלחמה, הם שילמו לאמריקאים בשטרות חוב. ארצות הברית הפכה לראשונה לספקית הלוואות במעמד של אירופה.
כדי למנוע סגירות בנקים, מקאדו הפעיל את חוק אולדריץ'-ורילנד מ-1908, שאפשר לו להכניס עוד כסף למחזור.
קריירה מאוחרת

לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה, מקאדו מונה לאחראי על איגוד הרכבות של ארצות הברית, תפקיד בו החזיק עד לסיום המלחמה בנובמבר 1918.
במרץ 1919, לאחר שעזב את תפקידו, מקאדו פתח משרד עורכי דין. הוא עזב את המשרד ב-1922 כדי להתמקד בפוליטיקה.
מקאדו ניסה לקבל את מועמדות מפלגתו לנשיאות פעמיים: ב-1920 הוא הפסיד לג'יימס מידלטון קוקס, וב-1924 לג'ון דייוויס, אף על פי שבשני המקרים הוביל בסיבוב הראשון. ב-1920, הביע מקאדו תמיכה בביטוח פציעות, דמי אבטלה ויום עבודה של שמונה שעות. הוא תמך גם בחוק שכר מינימום ובהתערבות ממשלתית בשוק העבודה.
כתומך נלהב בחוק היובש, המשלחת מניו יורק ושאר אנשי הצפון שהתנגדו לאיסור על אלכוהול מנעו את זכייתו ב-1920. ב-1924, זכה מקאדו לתמיכה מצד הקו קלוקס קלאן. הוא לא גינה את הקלאן. ב-1933 עד 1938 היה מקאדו סנאטור מטעם מדינת קליפורניה. ב-1934 הוא התגרש מאלינור, וחודשיים לאחר שחתמו על הסכם גירושין ביולי 1935, הוא התחתן עם דוריס קרוס בת ה-26.
מקאדו זכה לתשלום של 25,000 דולר מאדוארד דוני, איל נפט, והחזיר את הסכום לאחר שגילה על מעורבותו של דוני בשערוריות שוחד.
מותו ומורשתו

מקאדו מת מהתקף לב בוושינגטון, לאחר כניסתו לתפקיד של פרנקלין דלאנו רוזוולט בפעם השלישית. הוא נקבר בווירג'יניה. על שמו נקראה העיר מקאדו בטקסס.
מקאדו טען ש"זה בלתי אפשרי לנצח בור בוויכוח". בהתייחסו לוורן הרדינג, מקאדו אמר שהצהרותיו היו "צבא של משפטים פומפוזיים שמנסים לחפש רעיון".
ויני ג'ונס

וינסנט פיטר "ויני" ג'ונס (באנגלית: Vincent Peter "Vinnie" Jones; נולד ב-5 בינואר 1965) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת קשר בקבוצות וימבלדון, שפילד יונייטד, צ'לסי ובנבחרת ויילס.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל הפך ויני ג'ונס לשחקן קולנוע. כשחקן כדורגל היה ידוע בסגנון משחק אגרסיבי, ותדמיתו כברנש קשוח על המגרש ומחוצה לו תרמה לליהוק שלו בסרטים לתפקידים דומים.