מבצע ברברוסה
רקע

האידאולוגיה הנאצית ראתה בעמים הסלאביים בני אדם נחותים מטבעם ("אונטרמנשן"), שנועדו, במקרה הטוב, לשרת את גזע האדונים הארי. לפי חזונו של היטלר מזרח אירופה הייתה אמורה לשמש מרחב מחיה ("לבנסראום") של הרייך הגרמני, והאוכלוסייה המקומית אמורה הייתה להשתעבד למתיישבים האריים, שייושבו במזרח. לכך יש להוסיף את השנאה האידאולוגית העמוקה שחש היטלר כלפי הקומוניזם. כבר בשנת 1923, בספרו מיין קאמפף, כתב היטלר על כוונתו להשמיד את ברית המועצות.
במהלך שנות ה-30, עד זמן קצר מאוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניהלה ברית המועצות מדיניות תקיפה נגד גרמניה הנאצית, והובילה את ההתנגדות לעליית הנאציזם והפשיזם באירופה, באמצעות ארגון הקומינטרן, שנשלט על ידה. היא סיפקה סיוע רב לצד הרפובליקני במהלך מלחמת האזרחים בספרד, התנגדה למדיניות הפיוס של מעצמות המערב כלפי גרמניה הנאצית, ולאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים ניסתה לחתום על ברית הגנה עם צרפת ובריטניה, שתכוון כנגד גרמניה. הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם ערב הפלישה הנאצית לפולין, היווה תפנית חדה במדיניות החוץ הסובייטית. הוא היה תוצאה של שותפות אינטרסים זמנית בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית, וחוסר האמון של סטלין ביחס לכוונות מעצמות המערב, ונכונותן להתעמת עם גרמניה הנאצית. אולם ההסכם לא יצר יחסי אמון בין היטלר וסטלין, ולא שינה את העוינות האידאולוגית הבסיסית בין הנאציזם והקומוניזם. סטלין חשש מפני התעצמותה הצבאית של גרמניה הנאצית, וניסה להרוויח זמן, כדי לבנות מחדש את הצבא הסובייטי ולאפשר לו להתמודד מול מכונת המלחמה הנאצית בתנאים שווים. היטלר מצידו חשש משאיפות ההתפשטות של ברית המועצות, בעיקר באזור הבלקן, לאחר שזו סיפחה לשטחה את המדינות הבלטיות, וכבשה את בוקובינה ובסרביה מידי רומניה בקיץ 1940.
ערב פתיחת מבצע ברברוסה שלטו מדינות הציר כמעט על כל המדינות ביבשת אירופה, פרט לאיים הבריטיים במערב, ברית המועצות במזרח ומספר מדינות נוספות כמו שוודיה, שווייץ וספרד, אשר שמרו על נייטרליות במהלך המלחמה. בריטניה הגדולה נותרה הכוח היחיד שעמד מולן, אך מצבה היה קשה. הצוללות הגרמניות שלטו ללא מיצרים באוקיינוס האטלנטי, הטביעו מיליוני טונות של ספונה, ואיימו להטיל מצור ימי על האיים הבריטיים ולגרום לחנק כלכלי של בריטניה. אחיזתה של האימפריה הבריטית בים התיכון נחלשה אף היא, עקב משלוח יחידות של הלופטוואפה לסייע למלחמה שניהלה איטליה הפשיסטית נגד בריטניה באגן הים התיכון, ושליטתה על מצרים ועל תעלת סואץ החיונית הועמדה בסכנה עקב התקדמות קורפוס אפריקה הגרמני מערבה, והשתלטותו על בליטת קירנאיקה. ברית המועצות נותרה הכוח הצבאי היחיד שעלול היה לסכן את שליטת גרמניה הנאצית ביבשת אירופה.
היטלר העריך שהזמן בשל לעבור לשלב הבא של תוכניתו הגדולה – כיבוש ברית המועצות – למרות היסוסי הפיקוד העליון של הצבא הגרמני. כיבוש ברית המועצות היה הכרחי, לתפיסתו, משום שהיא הייתה עתידה להיות חלק ממרחב המחיה של העם הגרמני במזרח. בנוסף, הוא היה מתוסכל מכישלון תוכניתו להכניע את בריטניה (הקרב על בריטניה), והאמין, בדומה לנפוליאון בשעתו, כי הכנעת ברית המועצות תגרום להנהגה הבריטית להבין שאין טעם להמשיך במלחמה נגד גרמניה הנאצית. היטלר (בניגוד לדעת חלק מהפיקוד העליון של הוורמאכט) היה משוכנע שהכנעת ברית המועצות תהיה קלה יחסית, בעקבות הטיהורים שביצע סטלין בצמרת הפיקוד של הצבא האדום, והביצועים הירודים שהוא הפגין במהלך מלחמת החורף ב־1940.
ביוני 1940, בעקבות ניצחון הבזק של גרמניה במערכה על צרפת (שהפתיע לחלוטין את ההנהגה הסובייטית), הועבר המשק הסובייטי לעבודה במצב חירום, וחלק גדול מהמשאבים של ברית המועצות הופנו לחיזוק הצבא האדום באמצעות ייצור מואץ של נשק כבד וציוד צבאי. הצבא האדום עבר אף הוא תהליך מואץ מאוד של התעצמות ומודרניזציה. בספטמבר 1939 הוא כלל כ־130 דיוויזיות, כמעט כולן דיוויזיות חי"ר או פרשים. עד דצמבר 1940 גדל כוחו ל־206 דיוויזיות, ש־28 מתוכן היו דיוויזיות טנקים ודיוויזיות ממונעות, וערב הפלישה הגרמנית כלל הצבא האדום 303 דיוויזיות (81 מתוכן בתהליך הקמה), כולל 92 דיוויזיות טנקים ודיוויזיות ממונעות. כ־170 דיוויזיות נפרסו באזורים שסופחו לברית המועצות אחרי ספטמבר 1939, במרחק של עד 400 ק"מ מהגבולות המערביים של ברית המועצות, במסגרת מרחב ההגנה האסטרטגי הראשון. הפלישה הגרמנית תפסה את הצבא האדום באמצע תהליך הארגון מחדש.