פאווליק מורוזוב
המיתוס

על פי המיתוס בגרסתו הפופולרית, פאווליק מורוזוב היה ילד נאה שנולד למשפחת איכרים ענייה בכפר גרסימובקה שליד יקטרינבורג. פאווליק היה תלמיד טוב ומנומס וקומוניסט נאמן שהנהיג את חבריו בתנועת הפיונירים בבית ספרו. בגיל 13, כשנודע לו שאביו טרופים (Трофим), שהיה יו"ר הסוביט (הוועד) של הכפר, עסק בזיוף מסמכים ומכירתם למגורשים קולאקים שכונו אויביה של המהפכה בברית המועצות, הוא הלשין על אביו לנ.ק.ו.ד., ובכך הביא על אביו גזר דין של חמש או עשר שנות עבודות כפייה, אותם האב ככל הנראה לא שרד. המשפחה לא ראתה בעין יפה את ההלשנה, ובשלושה בספטמבר נרצח מורוזוב ביחד עם אחיו הצעיר בידי דודו, סבו, סבתו ובן דוד, בעת שקטף תותים. הרוצחים נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד., הועמדו לדין והוצאו להורג בירייה, לאחר שמאות מברקים מרחבי ברית המועצות דרשו למצות איתם את הדין.
סיפורו של פאווליק מורוזוב התפרסם בעיתונות המקומית, עד שהגיע למוסקבה ופורסם בעיתון "פראבדה" לילדים. בשנת 1933, מקסים גורקי העלה על נס את סיפורו של מורוזוב והניע מסע של הפיכתו לגיבור לאומי, למרות שעל פי השמועות סטלין לא התלהב מהסיפור והשתמש כלפי המלשין הקטן שהסגיר את אביו במונח המקביל ל"חלאה". גורקי ביקש מהסופר ויטלי גוברב לכתוב ספר על הילד וכך נולד ספר ילדים ראשון, שאחריו באו יצירות רבות נוספות, על הילד מורוזוב. על פי הספר, מורוזוב לא הסתפק בהלשנה על אביו, ובמשך הזמן הוא הספיק להלשין על שכן, על דודתו ועל סבו. הוא היה מנהיג של חבורת פיונירים טובים שנאבקה נגד כנופיית הרעים וסבלה ממנה הצקות רבות.
בהמשך הוקמו פסלים של מורוזוב, רחובות, פארקים, בתי ספר, קנים של הפיונירים, תחרות סקי וקולחוז נקראו על שמו. אופרה, מספר שירים, ספרי ילדים ויצירות אחרות נכתבו לכבודו. בית הספר בכפרו ואנדרטה המציינת את מקום הרצחו הפכו לאתרי עלייה לרגל למאות אלפי תלמידי בתי ספר מרחבי ברית המועצות. ביטאון הפיונירים ניהל מסע לעידוד ילדים להלשין על קרוביהם בדומה למעשהו הנאצל של פאווליק מורוזוב. בשנת 1935 הבמאי הידוע סרגיי אייזנשטיין החל בצילום סרט קולנוע בשם "שדה בז'ין" שהיה מבוסס על הסיפור של פאווליק מורוזוב, אך בהוראת השלטונות הסרט לא הושלם. בשנות ה-40, מעמדו של מורוזוב ירד והוא פינה את מקומו לגיבורי המלחמה נגד הנאצים, אך הוא עדיין שמר על מעמד מוביל: בשנת 1948 הוצג פסל של מורוזוב במוסקבה, ובשנת 1955 הוא הוגדר כפיוניר מספר 1 בספר הכבוד של ארמון הפיונירים במוסקבה. בשנות ה-60 וה-70 חזר פאווליק לקדמת הבמה, הפעם עם דגש על גבורתו אל מול אנשי כפרו ומות הקדושים שלו ופחות על המלשינות. בתחילת שנות ה-80 התפתח אנטגוניזם נרחב כנגד פאווליק המלשין בחוגי האינטליגנציה בברית המועצות, ובשנת 1991 היה פסלו אחד הראשונים ליפול, ביחד עם פסלו של פליקס דזרז'ינסקי. לאחר נפילת ברית המועצות המיתוס של מורוזוב הוצא מתוכנית הלימודים הרוסית, ועולי הרגל הדירו את רגליהם מהאנדרטה שלו. אולם בשנת 2003 קרן של ג'ורג' סורוס תרמה $7,000 לפתיחה מחדש של המוזיאון, תוך הצגת פרספקטיבה רחבה יותר על התקופה והסיפור.
כדרכם של מיתוסים, גרסאות שונות של הסיפור הופיעו בזמנים שונים. בתקופות מסוימות, פשעו של האב במיתוס היה אגירת תבואה, כאשר השלטונות הסובייטים בקשו לקדם את הקולקטיביזציה ולהילחם באלו שמחביאים את התבואה שלהם. בחלק מגרסאות הסיפור, פאווליק הלשין למורה בבית הספר ולא לנ.ק.ו.ד. הרוצחים הוגדרו בחלק מהסיפורים כעשירים או קולאקים ראקציונרים, אויבי הקולקטיביזציה.
לאחר הרצח, אמו של מורוזוב עברה לעיר אחרת בברית המועצות והתפרנסה מפנסיה ממשלתית ומתהילתה כאמו של הגיבור. לאחר שבן נוסף שלה מת מסרטן, נותרה האם עם בן יחיד שבצחוק הגורל נשלח לעשר שנות מאסר במחנה עבודה באשמת כוונה לעבור את הגבול ולרגל עבור גרמניה. גם פגישה אישית של האם עם לברנטי בריה לא הצליחה להביא להקלה בעונשו.