stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מספר קסם (מדע)
מספרי קסם בפיזיקה גרעינית

על פי מחקרה של מריה גופרט-מאייר, בפיזיקה גרעינית מספרי קסם מציינים מספרים של נוקלאונים (כלומר פרוטונים או נייטרונים) עבורם מתקבלים גרעינים יציבים במיוחד - כלומר אנרגיית הקשר של נוקלאון בגרעין שכזה גדולה בהרבה מהאנרגיה לה ניתן היה לצפות על פי מודלים סמי-אמפיריים פשוטים. מספרי הקסם המוכרים ביותר הם: 2, 8, 20, 28, 50, 82, 126, 184. אטומים יגלו יציבות מיוחדת כאשר מספר הנייטרונים או מספר הפרוטונים שלהם הוא אחד ממספרי הקסם, אך לא כאשר סכומם הוא מספר קסם. יציבות גדולה עוד יותר תתרחש כאשר הן מספר הנייטרונים והן מספר הפרוטונים הם מספרי קסם.
אחת ההשלכות של מספרי קסם קשורה ביצירתם של יסודות טרנס-אורניים. אלו גרעינים שמספרם האטומי גדול יותר מזה של אורניום (92) ורובם אינם יציבים ומתפרקים במהירות על ידי דעיכה רדיואקטיבית. ואולם יסודות שבגרעין שלהם יש מספר קסם של נוקלאונים יציבים אמורים על פי חישובים ליצור אי של יציבות, כלומר ליצור יסודות כבדים יציבים מאוד (יסודות אלו טרם התגלו בניסוי).
המקור הפיזיקלי למספרי הקסם הגרעיניים הוא במילוי רמות קוונטיות בתוך גרעין האטום.
מספרי קסם בצברים אטומיים ומולקולריים

עם תחילת המחקר בצברים של אטומים או מולקולות התברר שרבות מהתכונות של הצברים אינן מתפתחות באופן הדרגתי כפונקציה של גודל הצבר, אלא מתאפיינות על ידי מספרי קסם. בפרט, עבור מספרים מסוימים של אטומים בצברים מתקבלים צברים יציבים במיוחד. שתי הסיבות המרכזיות שגורמות ליציבות צברים בגודל מספרי הקסם הן מילוי של רמות אלקטרוניות (במיוחד עבור צברים מתכתיים חמים) והסידור הגאומטרי של האטומים בתוך הצבר.
בניסוי מפורסם משנת 1984 נמדדה כמות הצברים של נתרן שנוצרו במקור יונים כפונקציה של גודל הצבר. התברר שעבור המספרים 2, 10, 18, 36, 54... התקבלו כמויות גדולות של צברים - דבר המעיד על כך שצברים בגדלים אלו הם יציבים במיוחד. ההסבר שניתן לתופעה הוא שבצברים מתכתיים האלקטרונים בקליפה החיצונית ביותר (האלקטרונים אשר בפס ההולכה) משותפים לצבר כולו, ולכן מתקבלים צברים יציבים במיוחד כאשר אלקטרונים אלו ממלאים רמות קוונטיות. מכיוון שבנתרן כל אטום תורם אלקטרון אחד לפס ההולכה אזי מספרי הקסם האופייניים לצברים של נתרן דומים לאלו המאפיינים את הטבלה המחזורית.
עבור צברים קרים, וכן עבור צברים שאינם מתכתיים, המיקום הגאומטרי של האטומים בתוך הצבר משחק תפקיד חשוב בקביעת מספרי הקסם. כך לדוגמה האטומים בצברים של גזים אצילים (הליום, ניאון, ארגון...) נוטים להסתדר במבנה איקוסהדרלי, ומתקבלים צברים יציבים במיוחד כאשר מספר האטומים מתאים בדיוק למספר הדרוש על מנת לסגור קליפה איקוסהדרלית. מספר הקסם הראשון בצברים אלו הוא 13, והוא מתאים לצבר הבנוי מאטום מרכזי המוקף ב-12 אטומים הנמצאים על הקודקדים של איקוסהדרון. מבנים איקוסהדרלים מאפיינים גם צברים מתכתיים רבים, וכן צברים מולקולריים רבים. ישנם גם דוגמאות לצברים שלהם מבנה מרחבי שונה - לצברים של נתרן כלורי, לדוגמה, יש מבנה קובייתי - אשר מתאימים לו מספרי הקסם 8, 27, 256... עבור צברים של אטומי פחמן, מספר הקסם הבולט ביותר הוא 60: עבור מספר זה מתקבל צבר הקרוי "פולרן", אשר יציב באופן יוצא דופן, ואשר על גילויו זכו רוברט קארל, הארי קרוטו וריצ'רד סמולי בפרס נובל לכימיה בשנת 1996.
הערות שוליים

↑  ראו הסבר מפורט בעברית במאמר דפנה מנדלר ומירי קסנר, "ניקל-48:הקסם הכפול", על­-כימיה, ספטמבר 2001 (1)
↑  Knight et al, Phys. Rev. Lett. 52, 2141 (1984)
מבנה הפולרן - צבר הבנוי מ-60 אטומי פחמן.
שלאמק שוסטר

תמונתו של שלאמק שוסטר
שלמה (שלאמק) שוסטר (1943-1926) היה חבר בתנועת "דרור" (פרייהייט), ומגיבורי מרד גטו ורשה הצעירים ביותר.
קורות חייו

שלאמק שוסטר נולד בשנת 1926 בעיר פְּרוּשְׁקוֹב שליד ורשה למשה ובילה שוסטר.
בגטו ורשה חבר לארגון היהודי הלוחם (אי"ל) ועבר את ההכשרה בחוות צ'רניאקוב. בימי מרד אפריל נלחם בפלוגתו של הניך גוטמן בשטח המברשתנים ואחר כך בגטו המרכזי. בבוקר 10 במאי 1943, בהיותם בתעלות הביוב שברחוב פרוסטה, נשלח על ידי צביה לובטקין לחפש ולרכז את הלוחמים שהמתינו בתעלות הצדדיות. כשסיים את משימתו התברר שהכח נאלץ להתפנות מתעלת הביוב אל משאית שחיכתה סמוך לפתח התעלה. שלאמק שוסטר וחבריו ניסו להבקיע דרך מתעלות הביוב לצד הארי, שם נהרג עם כל יתר חבריו בקרב פנים אל פנים עם הגרמנים. חברו הטוב שמחה רותם ומפקדת הכח צביה לובטקין מתארים אירוע זה בספריהם.
בזמן המרד היה שלאמק שוסטר כבן 16 שנים בלבד. חרף זאת לחם בתעוזה ובנחישות כנגד הגרמנים, ושימש מופת לרבים.
צביה לובטקין מעידה עליו כך:
לא אחת נפגשתי בימי הקרבות עם עלם זה בהיר העיניים, שלאמק. תמיד, אף כי צעיר לימים היה, הצטיין בהתמצאותו המהירה ובאומץ ליבו. פעם, בסיור לילה, גיששנו למצוא את עמדות הגרמנים, והנה במקום שלא ציפינו כלל להיתקל באויב, נשמעה לפתע קריאה: עמוד! שלאמק לא נבהל. בשקט קרב אל הזקיף כמטחווי אקדח, ירה אליו והרגו. אחר פתחנו שנינו באש ושאר הגרמנים נמלטו
לקריאה נוספת

שמחה רותם (ראטהייזר), ובתוכי העבר, הוצאת לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1985.
צביה לובטקין, בימי כליון ומרד, הוצאת בית לוחמי הגיטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1979.
יצחק צוקרמן ומשה בסוק, ספר מלחמת הגיטאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956, עמ' 168-166, 170, 200, 203, 206, 208, 209, 756.
דסמנטופוקיים

| דסמנטופוקיים |
| --- | --- |

תקופה
תחילת-סוף מיוקן 24–7.25 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: דסמנטופוקיים
שם מדעי
 Desmatophocidae ‏היי, 1930

דסמנטופוקיים (שם מדעי: Desmatophocidae) היא משפחה נכחדת של טורפים דמויי כלב מהקבוצה טורפים ימיים. משפחה זו כללה שלושה סוגים אשר חיו בתקופת המיוקן. המאובנים שלהם נמצאו לחופי יפן והחוף הפסיפי של אמריקה הצפונית, כך שהם חיו בעיקר במימי צפון האוקיינוס השקט.
הדסמנטופוקיים דמו במראם לכלבי הים המודרניים והתאימו לחיים במים באותה מידה. היו אלה יצורים גדולים כמו האלודסמוס (Allodesmus) שהגיע לאורך 2.5 מטר ולמשקל 360 קילוגרם והיה טורף מרשים בעל ניבים גדולים שנועדו לרסק טרף במלתעותיו. סוגים אחרים לעומתו היו בעלי מבנה שיניים המותאם יותר לציד דגים מתמחה והם אולי היו יכולים לאכול מתחת למים. לטורפים אלה הייתה אוזן פנימית ששימשה לשמיעה תת-מימית ושפמים ארוכים. עם זאת היו להם כפות רגליים רחבות מעט והיה להם זנב קצר בקצה גופם, זנב שהתנוון אצל כלבי הים החיים כיום.
הם חיו במימי המיוקן לצידם של לווייתנאים גדולים לחופיה המערביים של אמריקה הצפונית כמו בקליפורניה ואורגון.
סוגים

אלודסמוס (Allodesmus)
Atopotarus
Desmatophoca
עריצות שלטונית בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית

בית הסראייה ביפו, 1900
במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, בעקבות היחלשות השלטון המרכזי בקונסטנטינופול, החל משלהי המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-19, נהגו שליטים מקומיים במחוזות שבארץ ישראל הנתונים למרותם בכלל ובירושלים בפרט בשיטה של עריצות שלטונית כנגד המיעוט היהודי והנוצרי ולעיתים גם כנגד המוסלמים תוך העדפת המיעוטים האהודים עליהם.
רקע

המדינה העות'מאנית הושתתה על שני מקורות; האחד הם החוק וההלכה המוסלמית הדתית, שלהם סמכות עליונה בדמותו של "שייח אל אסלאם"; והשני הוא החוק החילוני שמקורו בנהוג וברצון השליט העליון בדמות הסולטאן העות'מאני, ה"ח'אקאן".
השליטה בשטחי המדינה העות'מאנית ראשיתה בהגיון וסדר של משטר צבאי. הקרקעות חולקו למחוזות ("סַנְגַ'ק", שפירושו דגל בטורקית, משמעו מחוז), ובראש המחוז עמד מושל (סנג'ק בֵיי). 
ארץ ישראל חולקה במשך השנים לכמה מחוזות, אשר אוחדו ופוצלו חליפות. רוב הזמן מחוז ירושלים חולק לשתי נפות (בערבית: "נַאחִיָה") – נפת ירושלים ונפת חברון. מושל המחוז ישב בירושלים, ובה גם ישבו מושלי הנפות (הסובאשים, או צ'אושים; "צ'אוּש" בטורקית היא דרגה צבאית); אך סמכותו הייתה מוגבלת, ופעולות מסוימות שלו היו מותנות באישור נציג הסולטאן (הווַאִלי), אשר מקום מושבו היה בדמשק.
במקביל לשלטונו של מושל המחוז החילוני, שלט בירושלים גם מנגנון דתי, שהיה נתון בידי הקאדי (דיין בטורקית). 
לכל אחת מהאסכולות ההלכתיות הסוניות היה קאדי נציג בירושלים. 
הקאדי הירושלמי נהג להתערב בכל ענייני הממשל, דתיים וחילוניים כאחד. לצד הקאדי היה גם חכם דת מוסלמי שנקרא מופתי – משרה שנמסרה לאיש דת מקומי (לאו דווקא טורקי). המופתי עסק בעיקר בייעוץ ולא בשיפוט.
תפקידי הממשל השונים: חילוני ודתי ופיצולם בין בעלי תפקידים חופפים למעשה, יחד עם השפעתם ופעולתם הגלויה והסמויה של מעצמות אירופה במיוחד בארץ ישראל, החלישו את כוחו של השלטון המרכזי וגרמו לאנדרלמוסיה. בעלי התפקידים השונים הפכו לשליטים למעשה בארץ; בתחילת דרכם הם היו פקידים, אשר קנו את תפקידם ומעמדם בממון או בתככים; אך הם הפכו לעיתים לשליטים עריצים. שליטים אלו נהגו ביד קשה כלפי יהודים, נוצרים, ולעיתים אף כלפי מוסלמים בירושלים.
מנהיגים עריצים > אבו סיפין

אבו סיפֵין כיהן כמושל המחוז בסוף שנות השמונים של המאה ה-16. השם "אבו סיפין" הוא כפי הנראה כינוי סמלי המתאר את גודל אכזריותו ("סייף" בערבית פירושה חרב; סייפיין – שתי חרבות). הוא התנכל לנזירים הפרנציסקנים, דרש מהם ממון, ואף אסר אחדים מהם, עד אשר כינו אותו "שד בצורת אדם". אבו סיפין המית כומר נוצרי מסוריה, וגרם בכך לרבים מן הנוצרים בירושלים לעזוב את העיר.
אבו סיפין פגע גם ביהודים בירושלים. הוא חילל את בית הקברות שבהר הזיתים, בכך שקבר בו כלבים; הוא גירש את היהודים מבית כנסת הרמב"ן, והאשים את רבי חיים ויטאל כי סירב לפתוח את מי הגיחון אשר סתם מלך יהודה המקראי חזקיהו, ורבי חיים ויטאל נאלץ לברוח מן העיר; ובנוסף, אבו סיפין נטל מן היהודים את החזקה על קבר שמואל, שהיווה מקור הכנסה חשוב לקהילה.
מנהיגים עריצים > פארוח' אבן-עבדאללה

פארוח' אבן-עבדאללה היה חייל ממלוכי משוחרר ממוצא צ'רקסי, אשר קנה את משרת הסנג'ק ביי בכסף, ובכך הקים את שושלת פארוח', אשר עמהּ נמנה גם בנו מוחמד. (לפני שמונה פארוח' לסנג'ק ביי הוא היה אמיר אל-חג', ותפקידו היה להוליך שיירות בשלום בחזרתן ממכה לדמשק, מבלי שהבדואים שחיו ליד הדרכים במדבר, יבזזו ויהרגו אותם בדרכם). אבן-עבדאללה, שהיה חכם והכיר את אורחותיהם של הבדואים, שילב חוכמה באכזריות: הוא יצא אל שבטי הבדואים במדבר עם חייליו, הכה אותם מכות רצח, והפחיד אותם פחד מוות; לאחר מכן הם נשמעו לאזהרותיו והניחו לשיירות לנפשם.
אבן-עבדאללה מונה לתפקיד הסנג'ק ביי לאחר שהציע לוואלי של דמשק לממן בעבורו את הוצאות החג' לשנת 1602-3, וזאת לאחר שכבר כיסה את גירעונותיו של הוואלי לשנת 1601. פארוח', שכל מטרתו הייתה הגדלת עושרו האישי, ביקש לכסות את הוצאות רכישת המשרה, והכביד את ידו על אוכלוסיית ירושלים בגזרות כספיות שונות ומשונות. באותה אכזריות שבה נהג כלפי הבדואים, הוסיף לנהוג גם כלפי נתיניו בירושלים.
מנהיגים עריצים > מוחמד אבן-פארוח'

אכזריותו של מוחמד אבן פרוך, בנו של פארוח' אבן-עבדאללה, עלתה אף על זו של אביו. יש הטוענים כי למוחמד הייתה יד במותו של אבן-עבדאללה בשיירה ה-12 שבראשותה יצא למכה.
לאחר מות אביו בשנת 1621, רצח אבן-פארוח' את מנהל משק הבית שמינה אבן עבדאללה כאחראי עד שובו, ותפס את מקום אביו כסנג'ק ביי. מאותו רגע הפגין אבן-פארוח' את אכזריותו כלפי האוכלוסייה, ובעיקר כלפי היהודים. הוא סחט מאנשי הקהילה כספים בתואנות שונות, הוציא אנשים להורג, ושם את ידו על כספים שהגיעו מהתפוצות עבור הקהילה. אבן-פארוח' אסר קבוצה של נכבדים ורבנים, מתוך כוונה לסחוט מהקהילה כספים עבור פדיונם; בין האסורים: השל"ה הקדוש, שמואל טרדיולה, משה רומאני, יואל הלוי ואברהם אישפריאל. רבי אברהם אישפריאל ואחיו גם הוכו על ידי אנשיו של אבן-פארוח' מכות נמרצות, כיוון שהלשינו עליו. רבי יצחק צבאח הצליח לברוח ונאלץ לשלם שוחד כדי לחזור.
כותב אלמוני, המכנה עצמו "איש ירושלים", כתב זיכרונות על תקופתו של מוחמד אבן-פארוח', בשם: "סבלות יהודי ירושלים בימי הפחה מחמד בן פרוך". אברהם יערי הכניס את זיכרונות איש ירושלים בספרו "זכרונות ארץ ישראל" כלקט הראשון, באוסף של מאה ועשרים זכרונות שהוא כלל בספרו. על שלטונו של מוחמד הוא כותב: "בימיו נתגבש כל הרע והמגוּנה שבשלטון התוּרכי: עריצוּת השליטים הגבוֹהים, חַמדנוּת הפקידים, תוהו-ובוהו באדמיניסטרציה, חוּלשת השלטון המרכזי, הפקרתו הגמורה של האזרח ולא כל שכן העוֹלה הבא ממדינה זרה".
מנהיגים עריצים > עות'מאן

עות'מאן היה גיסו של מוחמד אבן-פארוח', וכאשר אבן-פארוח' נעדר מירושלים עקב מאסרו, שלט במקומו עות'מאן. עות'מאן היה אכזרי וחמסני לא פחות מגיסו. הוא נהג לבקר מדי שבוע במנזרים של הארמנים, היוונים והפרנציסקנים ולדרוש כסף רב לעצמו, עד שראשי הכנסיות נאלצו לברוח מן העיר. גם יהודי העיר האמידים נאלצו לחפש לעצמם מקומות מסתור מפני עות'מאן. עות'מאן דרש מהקהילה היהודית סכום כסף נכבד, ולאחר משא ומתן הסכים להסתפק במחציתו, אך משבוששו היהודים לשלם את הסכום, פרץ בראש חייליו באחת השבתות לבתי הכנסת ואסר 15 מחשובי הקהל. בין האסורים היה רבי ישעיה הלוי הורוביץ, שהיה רבה של ירושלים. לאחר ששולם כופר גדול, שוחררו האנשים, ורבי ישעיה עבר לגור בצפת.
עות'מאן, שמנעמי השלטון ערבו לו, ציפה שגיסו ימק בכלא והוא יישאר השליט של ירושלים. לשם כך הוא גם אסר את חסאן פאשה, המושל המחליף שמינה הוזיר הגדול. אך בינתיים נמלט אבן-פארוח' מן הכלא וחזר לירושלים. עות'מאן תכנן לרצוח את אבן-פארוח' עם הגיעו למצודה – אך אבן-פארוח שהיה זריז מגיסו, הרג אותו והשתלט מחדש על העיר.
הממשל בדמשק התעקש על מינויו של חסאן פאשה, ואבן-פארוח' הפך להיות מושל שכם. בשכם, שבתקופת שלטונו בה שינה את דרכיו, ולא התעמר בתושבים, המשיך למשול עד פטירתו בשנת 1639.
מנהיגים עריצים > שליטי עכו והגליל

בסוף המאה ה-18 ובשלושים השנים הראשונות של המאה ה-19, ישבו בעכו מושלי מחוז צידון, אשר חלש גם על ירושלים, והפעילו כלפיה את עריצותם. הם הציקו ליהודים ולנוצרים, אך גם גורלם של המוסלמים בימיהם לא שפר עליהם. הנוצרים והיהודים (וכל הלא-מוסלמים), מכל מקום, היו נתינים נחותים; נאסר עליהם לשאת נשק, והם חויבו במס גולגולת מיוחד. עדותו של לא-מוסלמי כנגד מוסלמי לא התקבלה בבתי הדין.
מנהיגים עריצים > אחמד אל-ג'זאר

הראשון בין שליטים אלו היה אחמד אל-ג'זאר (1775–1804), אשר שמו "אל-ג'זאר" (הקצב) ניתן לו עקב אכזריותו הרבה ומנהגו להטיל מומים בנתיניו. אל-ג'זאר הצליח להדוף את כוחותיו של נפוליאון שניסה לכבוש את עכו, ולאחר ניצחונו זה ביסס את שלטונו גם בירושלים.
הנוסע האירי תומאס ויילי, שהתארח בחצרו של גז'אר בתחילת מרס 1789, מתאר אותו כ"מפלצת" ששבר לנגד עיני אורחיו את גבו של אחד ממשרתיו בהכאה בפטיש עשוי כסף. הרוזן אוגוסט דה פורבין, באחד מתיאוריו של העיר עכו, כותב כך: ”שמונת אלפים עד עשרת אלפים טורקים, ערבים, יהודים ונוצרים מתהלכים ברחובות עכו ובשווקיה השורצים מחלות, ומראם קודר ופראי. תחושת אי-נעימות משתלטת בך בפוגשך בדמויות נוראות מעוותות צורה, ויצורים שכמו קמו מקברם זוחלים כאן ערומים למחצה, עטופים בשמיכות גדולות, מטונפות, שצבען לבן דלוח עם פסים שחורים, והראש עטוף סמרטוטים בטורבאן. בכל מקום רואים לצד חולי העיניים, את המסכנים שהיו טרף לאכזריותו של ג'זאר פשה, עוורים, עלובי חיים כרותי חוטם וכרותי אוזניים. צירוף זה של בני אדם עצלים ועלובי חיים מעורר שאט נפש. ניתן לראותם בכל שעות היום רובצים בשמש מתחת לחומות גני הסראיה.” אכזריותו של אל-ג'זאר הייתה כה קיצונית, שאף מיועצו האישי והנאמן, היהודי חיים פרחי, לא חסך את שבטו, ובעת כעס חתך את תנוך אוזנו ואת קצה אפו וניקר את עינו הימנית.
מנהיגים עריצים > סולימאן פאשה

לאחר מותו של אל-ג'זאר פרץ מאבק קשה בין עוזריו על ירושתו. במאבק זה הייתה ידו של סולימאן פאשה (1804–1818) על העליונה, והוא זכה להכרת השלטון המרכזי. מרידה של מושל יפו, מוחמד אגא א-שאמי (המכונה אבו נבוט), דוכאה על ידיו ביד חזקה. סולימאן הוכר על ידי מושל דמשק כמי שמצטיין בדיכוי מרידות, והלה נתן לו חירות מליאה לפעול בדיכוין כרצונו. עיקר כוחו של סולימאן פאשה לא בא מתמיכת השלטון, אלא ממקורות עוצמה פרטיים, כגון: צבא פרטי, מנגנוני בירוקרטיה, הכנסות מהחכרות, מונופולים על מכירת חיטה, שמן זית, וכותנה והשלטת פחד. בעלי בריתו באזור ירושלים היו משפחת טוקאן ומשפחת אבו גוש. עם זאת, תחת השפעתו של יועצו הקרוב חיים פרחי, שבעבר שיחד את המופתי והקאדי של דמשק כדי שיתמכו בעמדת סולימאן ויחזקו את מעמדו באיסטנבול, היה יחסו של סולימאן ליהודים נוח יותר מאשר קודמיו ואף מאלו שבאו אחריו. באופן כללי, סולימאן היה שליט נוח יותר, והוא הפסיק את המדיניות של השלכת אנשים לכלא, הטלת מומים בהם והוצאות להורג.
מנהיגים עריצים > עבדאללה פאשא

בניגוד לקודמיו (אל-ג'זאר וסולימאן פאשה), אשר שלטו בירושלים ממקום מגוריהם בעכו, העתיק עבדאללה פאשא (1801–1833?) את מגוריו לירושלים. בשונה מסולימאן פאשה, עבדאללה נהג בתושבים ביד קשה, ואת חיים פרחי, שסייע לו רבות בהעברת הירושה מסולימאן אליו, רצח בעקבות סכסוך שהתגלע בין השניים. בתקופתו פרץ מרד של האוכלוסייה הירושלמית, בעקבות מיסים כבדים שהטיל עליהם מושל דמשק מוסטפא פאשה. עבדאללה התבקש לדכא את המרד, והוא צר על העיר במשך שבועיים, בשַלבו שימוש בהפגזה כבדה על העיר עם הבטחה להקלה בעומס המיסים. המרד חוסל, אך ההבטחות לא קוימו, ועומס המיסים רק גבר, לכיסוי עלוּת עליות הרגל למכה. כדי לבצר את שלטונו בירושלים בפרט וארץ ישראל כולה, הוא פגע בנכבדים מקומיים – אף בכאלה שבעבר הלא רחוק היו בני בריתו. בתחילת שנת 1831 צר עבדאללה על המעוז של חמולת ג'ראר, מצודת סנור, ובמקום שקודמיו, דאהר אל-עומר ואחמד אל-ג'זאר, נכשלו כמה פעמים, הצליח: בחודש מרץ נכנעו הלוחמים במצודה, והיא נהרסה עד היסוד.
מנהיגים עריצים > אבראהים פאשא

בסוף שנות העשרים של המאה ה-19 הייתה מצרים נתונה בתהליך של התפתחות, ומושלהּ מוחמד עלי, נשא את עיניו לכבוש את ארץ ישראל, כבסיס להתקפה והגנה מפני העות'מאנים. לשם כך הוא גייס צבא וצי  בהנהגת בנו אבראהים פאשא, אשר ב-31 באוקטובר החל את הפלישה לסוריה. אברהים פאשה עודד את המיעוטים הלא-מוסלמים בארץ בתקופה הראשונה לשלטונו, כדי שיהיו בני בריתו; בין השאר ביטל חלק מהחוקים המפלים, ואישר את הקמתם של ארבעת בתי הכנסת הספרדיים ברובע היהודי ואת ההתיישבות היהודית בכפר ג'רמק (מירון), מאידך הוא הטיל שורת מיסים על תושבי הארץ כולם ושלח גובים שפעלו באכזריות. לאחר דיכוי מרד הפלחים המוסלמים כנגד שלטונו, ההיסטוריון יצחק בן-צבי מציין כי אברהים פחה הנהיג שיטות גבייה אכזריות ועונשים קולקטיביים כלפי האוכלוסייה; "וכך התרוששו" הכפריים, ניסו לברוח ונטשו את המשקים שלהם ובאה ירידה כלכלית רבה. צבאותיו של אברהים פחה גם לא "חמלו על היהודים", "לא הבחינו בין צדיק לרשע", "ונתנו לצבא לשדוד ולהרוג, כך קרה למשל בחברון ...", כאשר הקהילה היהודית נפגעה קשות בגופה וברכושה, החיילים השתוללו, אנסו, בזזו ופצעו. בין פעולותיו של אברהים היה מאסר שרירותי של עשרים מרבני טבריה, "ודרש כופר תמורת שחרורם" (כנראה 50,000 זהובים - סכום עתק באותם ימים).
תקופת הטנזימאט - זניחת העריצות השלטונית

תקופת הטנזימאט 1839–1876 הייתה תקופה של רפורמות שלטוניות; היה זה מהלך של זניחת העריצות השלטונית ואימוץ עקרונות שלטון ומינהל מערביים. תקופה זאת החלה עם עלייתו לשלטון של הסולטאן הליברלי אבדילמג'יט הראשון, אשר התחייב להעניק שוויון לכל נתיניו ללא הבדלי דת ואמונה. מסי הגולגולת שהוטלו על שאינם-מוסלמים בוטלו, ואף מוסדות המדינה נפתחו בפניהם. בירושלים ובכל חלקי ארץ ישראל הייתה השפעה ניכרת לשינויים שבאו בעקבות הטנזימאט, ובעיקר להחלטה כי לא ייחרץ גזר דין מוות על אדם ללא משפט.
ראו גם

ירושלים בתקופה העות'מאנית
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל - מונחים
לקריאה נוספת > מחקרים

יצחק בן-צבי, ארץ-ישראל ויישובה בימי השלטון העותמאני, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו. (הספר בקטלוג ULI)
ישראל ברטל (עורך), ספר ירושלים, 1800–1914, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ע.
מינה רוזן, הקהילה היהודית בירושלים במאה הי"ז, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת משרד הביטחון.
שלמה שבא, ארץ ישראל, הוצאת דביר, 2001.
נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ב', (מהתקופה המוסלמית המוקדמת ועד הכיבוש המצרי), תל אביב: הוצאת דביר, 1987.
אריה מורגנשטרן, השיבה לירושלים - חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה התשע עשרה.
הערות שוליים

↑  באסלאם הסוני קיימות ארבע אסכולות הלכה: האסכולה החנפית, האסכולה השאפעית, האסכולה המאלכית והאסכולה החנבלית.
↑  נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ב', (מהתקופה המוסלמית המוקדמת ועד תקופת הכיבוש המצרי), הוצאת דביר, עמ' 476–477.
↑  מינה רוזן, הקהילה היהודית בירושלים במאה הי"ז, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב והוצאת משרד הביטחון, עמ' 35.
↑  מינה רוזן, הקהילת היהודית בירושלים במאה הי"ז, אוניברסיטת תל אביב והוצאת משרד הביטחון, 1984, עמ' 35–36.
↑  שלמה שבא, ארץ ישראל, הוצאת דביר, 2001, עמ' 317–318.
↑  ירושלים לדורותיה, כרך 8, האוניברסיטה הפתוחה.
↑  שלמה שבא, ארץ ישראל, הוצאת דביר, 2001, עמ' 318.
↑  זאת ירושלים, חלק שני, הוצאת משרד החינוך ויד בן צבי, עמ' 88.
↑  נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ב', (מהתקופה המוסלמית המוקדמת ועד תקופת הכיבוש המצרי), הוצאת דביר, עמ' 420–421.
↑
איש ירושלים, סבלות יהודי ירושלים בימי הפחה מחמד בן פרוך בתוך זכרונות ארץ ישראל (העורך: אברהם יערי), הוצאת מסדה- רמת גן, הוצאה:1974 - הדפסה: 1983. עמודים 45 - 73
↑  יהושע בן אריה, ירושלים - עיר בראי התקופה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשל"ז, עמ' 125–130.
↑  נתן שור, המלכה לעתיד ברחה, בספרייה הווירטואלית של מטח
↑  יהושע בן אריה, ישראל ברטל, ההיסטוריה של ארץ ישראל - שלהי התקופה העות'מאנית, ירושלים : הוצאת כתר ויד בן צבי, עמ' 24–27.
↑  ראו: יצחק בן-צבי, ארץ-ישראל ויישובה בימי השלטון העותמאני, עמ' 348-344.
↑  ראו: אריה מורגנשטרן, השיבה לירושלים - חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה התשע עשרה, עמ' 454, הערה 156.
ציור קיר לזכרו של חיים פרחי, על קיר אודיטוריום עכו
משק החלב בישראל

פרה מזן הולשטיין
משק החלב בישראל הוא שם כולל לייצור, ההפצה והצריכה של חלב בישראל.
ייצור החלב

ענף החלב מהווה את אחד מענפי המשק הוותיקים בישראל אשר עליו נשענו קיבוצים ומושבים רבים טרם הקמת מדינת ישראל ולאחריה. חלק ניכר מיישובים אלו נשען על הענף גם בהווה. אולם יישובים רבים סגרו את ענף הרפת שלהם והיום המגמה היא לעבור לרפתות גדולות יותר. גל אחד של סגירת רפתות התרחש בתחילת שנות ה-70.
כ-60% מתנובת החלב הארצית באים מלמעלה מ-180 משקים שיתופיים - קיבוצים ומושבים שיתופיים. לאלה יש עדרים גדולים, המונים כל אחד בממוצע 300 פרות חולבות. כ-38% מתנובת החלב הכללית מיוצרים בכ-1,400 משקים משפחתיים, המצויים בתוך כ-135 מושבים.
בניגוד למרבית הענפים במשק הישראלי, ענף החלב מאופיין על ידי תכנון מרכזי ופיקוח הדוק אשר ראשיתם עם קום המדינה. אמצעי התכנון והפיקוח כוללים קביעת מכסות ייצור, מחירים מפוקחים ושורת אמצעים נוספים. כל אלו מוסדרים במסגרת "חוק תכנון משק החלב, התשע"א – 2011" כאשר הגורם האמון על מדיניות התכנון והפיקוח והוצאתה לפועל הוא מועצת החלב (ראה פירוט להלן).
תנובת החלב הממוצעת של הפרה הישראלית היא הגבוהה בעולם - 11 אלף ליטר בשנה, כפול מתנובות החלב של המדינות המפותחות באירופה. בעקבות הסכם שנחתם ב-2006 עם גורמי ממשל סיניים, מועצת החלב הישראלית התחייבה לגלות לסינים סודות מקצועיים כדי להעלות ב-70% את תפוקת החלב, ולהגיע לתפוקה הישראלית.
ייצור החלב > מניעת ייבוא

על מנת לחזק את תעשיית ייצור החלב בישראל, מוטלים מכסים גבוהים על מוצרי חלב מיובאים. כך למשל המכס על חלב נוזלי ועל גבינות רכות הוא 100%, על שמנת מתוקה הוא 220% ועל חמאה הוא 140%. מכסים אלו מונעים מהצרכן הישראלי לפנות ליצרנים לא ישראליים, ומחסלים באופן מעשי כל אפשרות של תחרות מול יצרני חלב מחו"ל.
הנימוקים המרכזיים להטלת המכסים הגבוהים על מוצרי החלב הם הגנה על עובדי המגזר החקלאי העוסק בייצור החלב, תרומתם לערכי הציונות וייסוד הארץ, ומניעת תלות של ישראל במדינות אחרות בעת משבר ביטחוני או כזה הנגרם מנזקי טבע.
מחלבות

פילוח שיווק מוצרי החלב בישראל
תנובה (49%)
שטראוס גרופ (23%)
טרה (11%)
אחר (17%)
שוק מוצרי החלב בישראל נשלט ברובו המכריע על ידי 3 מחלבות עיקריות: תנובה עם נתח שוק של כ-49%, שטראוס עם נתח שוק של כ-23% וטרה עם נתח שוק של 11% (נכון ליולי 2019). כל שאר היצרנים הקטנים יותר מתמודדים על כ-17% מנתח השוק.
שיווק > צריכה

בראשית ימי המדינה הייתה צריכת החלב לנפש בישראל נמוכה ורופאים התריעו על העדר חלב מספיק לילדים בשכבות העניות בישראל. משנת 1950 קיבלה ישראל מקרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים סיוע בחלב לילדים. הקרן עזרה לישראל בקביעות עד שנת 1966, כאשר שרת החוץ דאז, גולדה מאיר, הודיעה לקרן שישראל מספקת את צורכי ילדיה בחלב בכוחות עצמה.
בשנת תשט"ו עמדה צריכת החלב מתוצרת ישראל בישראל על 88 ליטר לנפש לשנה, בשנת תשט"ז על 90.7 ליטר לנפש לשנה ובשנת תשי"ז על 92.8 ליטר לנפש לשנה. רוב החלב נמכר כחלב נוזלי לצרכן וחלקו הועבר לתעשייה, אשר בנוסף השתמש בכ-200 מיליון ליטר אבקת חלב מיובא.
הגידול בצריכת מוצרי חלב מייצור מקומי היה ב-2019 2.5%, בעוד הגידול באוכלוסייה נאמד ב-2.0%. כלומר, הצריכה לנפש של מוצרי חלב עלתה ב-0.5%. סך הצריכה השנתית לנפש בשנת 2019 נאמדת ב-177.3 ליטר, לעומת 177.5 ליטר בשנת 2018. התחום שרשם את הצמיחה הגדולה ביותר הוא קטגוריית המעדנים: 8% במעדני הפרי ו-7% במעדני הקרם. התחרות הרבה, המאפיינת את הקטגוריה, מסבירה את שיעור הצמיחה הזה. אף שהצריכה במונחי נוזלים עלתה ב-2.5%, הרי שהביקוש לחלב גולמי מייצור מקומי עלה ביותר מ-5%, זאת בשל הקטנת השימושים באבקות חלב מיובאות.
שיווק > אריזה

בראשית ימי המדינה נמכר החלב בכדים ובפחים. בשנת 1956 החלה תנובה בשיווק חלב בבקבוקים.
שיווק > אחוזי שומן

עד שנת 1958 שווק על ידי תנובה חלב עם 2.6% שומן. בספטמבר 1958 הועלה אחוז השומן ל-3%. בשנת 1960 דנה המועצה לשיווק וייצור חלב בהצעה לשווק חלב דל שומן, אולם ההצעה נדחתה בגלל התנגדות היצרנים. בשנת 1968, החלה טנא נגה (לימים תמוזג לתוך תנובה גם כן) לשווק חלב דל שומן של 1% שומן במקביל לחלב הרגיל של 3% שומן. בסוף 1971 החלה גם תנובה למכור חלב דל שומן שיוצר במחלבה החדשה ברחובות. חלב רגיל נמכר עם 2.8% שומן.
שיווק > מחיר

בראשית ימי המדינה, מחיר החלב נכלל בסל המוצרים הבסיסיים שקבע את מדד המחירים לצרכן ועל כן מחירו לצרכן היה בפיקוח ונקבע בשנת 1954 על 250 פרוטות לליטר. הממשלה העניקה ליצרנים סובסידיה של 41.6 פרוטות לליטר. אל מול תלונות של יצרני החלב שדרשו את העלאת המחיר או ביטול הפיקוח, ודרישת משרד האוצר לבטל את הסובסידיות שהטילו עול כבד על תקציב המדינה, הוקמה בשנת 1954 ועדה לבחינת מחיר החלב שקבעה ביוני 1955 שאין להעלות את מחיר החלב כדי לא לפגוע בצריכה ובמקום זאת יש לייעל את הייצור. בתחילת 1956 הוחלט על העלאת הסובסידיה בכ-27 פרוטות לליטר בגלל עליית מחיר המספוא. בדצמבר 1956 במהלך דיוני התקציב עלתה כוונה לקצץ את הסובסידיה לחלב. בפברואר 1957 החליטה הממשלה על העלאת מחיר החלב ב-50 פרוטות לליטר, תוך הורדת הסובסידיה ב-23 פרוטות לליטר. אולם בעקבות ירידה בצריכת החלב שיצרה עודפי ייצור, הועלתה הסובסידיה חזרה במאי 1957. באמצע 1958, אל מול גידול בייצור החלב, הוחל בדיונים לביטול הסובסידיה לחלב.
כחלק מהתכנון והפיקוח הכולל על משק החלב שמופעל על ידי הממשלה ומועצת החלב, מפקח משרד הכלכלה על מחירי חלק ממוצרי החלב, בהתאם לחוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים. מחירי המוצרים המפוקחים נקבעים על ידי הממשלה, ומפורסמים בכל עת באתר משרד התמ"ת.