stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרקוויאם של ורדי
תולדות חיבור הרקוויאם

אחרי מותו של ג'ואקינו רוסיני בשנת 1868, הציע ורדי שמספר מלחינים איטלקים ידועי-שם ישתפו פעולה בחיבור רקוויאם לזכר רוסיני, כאות להערצה ולכבוד שרחש ל"אדם אמיתי, אמן מעולה, שהטביע את חותמו על תקופה שלמה". כראשון למלחינים אלה הציג את סבריו מרקאדנטה. תרומתו הוא ליוזמה הייתה בכתיבת פרק הסיום, "ליבֶּרָה מֶה". במהלך השנה הבאה חיברו ורדי ועוד שנים-עשר מלחינים מפורסמים בני זמנו את ה"מיסה לרוסיני". ביצוע הבכורה נקבע ל-13 בנובמבר 1869, יום השנה הראשון למות רוסיני, ואולם, ב-4 בנובמבר, 9 ימים לפני ביצוע הבכורה, נטשה הוועדה המארגנת את המיזם. ורדי תלה את האשמה במנצח המיועד, אנג'לו מריאני. הוא ציין את חוסר ההתלהבות של מריאני למיזם, על אף היותו חבר בוועדה המארגנת מאז הקמתה, ובכך הקיץ הקץ על הידידות בין שניהם. היצירה השתכחה מלב עד 1988, כשהלמוט רילינג ניצח על ביצוע הבכורה של "המיסה לרוסיני" במלואה, בשטוטגרט, גרמניה.
בינתיים המשיך ורדי להשתעשע ב"ליברה מה" שלו, מתוסכל לנוכח החשש, שהמחווה המשולבת לחיי רוסיני לא תגיע לידי ביצוע בתקופת חייו. ורדי גמר אומר לחבר רקוויאם שלם - הפעם כולו פרי עטו - למנצוני. הוא פנה באמצעות המו"ל שלו, ג'וליו ריקורדי, לראש עיריית מילאנו והציע לו להשמיע ביום השנה הראשון למות מנצוני רקוויאם, שייכתב כולו בידיו. ראש העירייה הסכים, וביוני נסע ורדי לפריז, שם החל בעבודה על הרקוויאם, שאותו עיצב בצורה המוכרת לנו כיום. היצירה כללה את הגרסה המתוקנת של ה"ליברה מה", שחובר במקור לזכר רוסיני.
היסטוריית ביצועים > המאה ה-19

הרקוויאם בוצע לראשונה בבזיליקת סן מרקו בוונציה ב-22 במאי 1874, ביום השנה הראשון למות מנצוני. ורדי עצמו ניצח על הקונצרט, וארבעת הסולנים היו טרזה שטולץ (סופרן), מריה ולדמן (מצו סופרן), ג'וזפה קאפוני (טנור) ואורמונדו מאייני, (בס). כעבור שלושה ימים, ב-25 במאי, בוצע הרקוויאם בשנית באותו הרכב של סולנים ומנצח. הצלחתו הייתה מיידית, אם כי לא בכל מקום. האופרה-קומיק בפריז הקצתה לו שבע הופעות, אך הרויאל אלברט הול החדש בלונדון לא הצליח למלא את האולם ליצירה בעלת אופי קתולי כל כך. בוונציה עוצבה לכבוד ביצוע הרקוויאם תפאורת רקע בסגנון הכנסייתי של ביזנטיון.
שטולץ, ולדמן ומאייני שרו כולם בתפקידי אאידה, אמנריס ורמפיס בביצוע הבכורה באירופה של אאידה בשנת 1872, וגם קאפוני היו מיועד לשיר בתפקיד ראדאמס באותה בכורה, אך הוחלף בגלל מחלה. טרזה שטולץ המשיכה לקריירה מזהירה, ולדמן פרשה בגיל צעיר מאוד בשנת 1875, אך הזמרים הגברים התפוגגו כנראה לאלמוניות. טרזה שטולץ התארסה לאנג'לו מריאני ב-1869, אך לאחר זמן נפרדה ממנו.
אופיו האופראי בעליל של הרקוויאם היה מושא לביקורת. הנס פון בילוב הגדיר אותו כ"אופרה באצטלה כנסייתית". הרושם האופראי מודגש בפרק ה"לקרימוסה", המבוסס על דואט הקינה של קרלוס ופיליפ על מות רודריגו מתוך דון קרלוס, שוורדי נאלץ להוציא בשעתו מן האופרה, ותפקידי הסולנים יוצרים לעיתים "אישיות בימתית", כגון בפרק ה"ליברה מה", שבו מנהלת הסופרן דו-שיח עם המקהלה, בנוסח הארכאי של קריאה ותגובה, ללא ליווי תזמורתי, ואחר, כשהתזמורת מבשרת את בוא יום הדין, מתייצבת הזמרת, במלודיה אופראית נרגשת, לפני שופט כל הארץ.
לתקופה מסוימת נעלם הרקוויאם מן הרפרטואר המקהלתי הסטנדרטי, אך חזר אליו בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכיום הוא זוכה לביצועים תדירים ומהווה חלק בלתי נפרד מרפרטואר ההופעות של מקהלות רבות.
המחזאי ומבקר המוזיקה ג'ורג' ברנרד שו התפעל מן היצירה מאז ביצועה הראשון בלונדון והורה להשמיע את ה"ליברה מה" בהלווייתו.
היסטוריית ביצועים > המאה ה-20 ומעבר לה > ביצועים בשואה

בשנים 1943 ו-1944 בוצע הרקוויאם 16 פעמים על ידי אסירי מחנה הריכוז טרזין, בניצוח רפאל שכטר. ביצועים אלה היו יוצאי-דופן מכמה בחינות: ראשית, למבצעים הייתה רק פרטיטורה יחידה, לקולות בליווי פסנתר, כך שהיה עליהם ללמוד כל תפקיד ולשנן אותו בזכרונם; שנית, הם התאמנו במרתף חשוך, קר וטחוב, עם פסנתר שבור בלבד, לאחר ימים ארוכים של עבודות כפייה; ושלישית, הואיל והקונצרטים התקיימו לאורך תקופת זמן ממושכת, רבים מן הזמרים גורשו במשלוחים של הנאצים והיה הכרח להחליפם באחרים. הקונצרט האחרון במיוחד נתן בסיס לביטוי עצמי מכובד, בד בבד עם הניסיון להעביר את המתרחש במחנה למשלחת של הצלב האדום הבינלאומי בשנת 1944.
ב-2006 ביצע מאריי סידלין את הרקוויאם באותו אולם שבו התקיימה ההופעה לפני הצלב האדום ואת החזרות עם המקהלה ערך באותו מרתף שבן למדו אסירי המחנה את תפקידיהם והתאמנו בשירתם. היה זה חלק מפסטיבל האביב של פראג וילדי הניצולים שרו במקהלה כשהוריהם יושבים בקהל.
היסטוריית ביצועים > ביצועים בישראל > במאה ה-20

בשנת 1953 ביצעה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הרקוויאם של ורדי בניצוח פרנץ פריצ'אי ובהשתתפות הקאמרית תל אביב
בשנת 1968 ביצעה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הרקוויאם בניצוח זובין מהטה עם המקהלה הפילהרמונית תל אביב וסולנים בחזית כנסיית המולד בבית לחם.
היסטוריית ביצועים > ביצועים בישראל > במאה ה-21

לכבוד חגיגות המאה לתל אביב אירחה האופרה הישראלית החדשה את לה סקאלה בביצוע חגיגי של הרקוויאם של ורדי בפארק הירקון.
בעונת 2016 ביצעה התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון את הרקוויאם של ורדי בניצוח אנדרס מוסטונן ובהשתתפות סולנים ומקהלה מלטביה.
זובין מהטה ניצח על הרקוויאם בסיום עונת 2018/19 של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ביולי 2019. זה היה למעשה הקונצרט האחרון של מהטה כמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
גרסאות ועיבודים

להופעה בפריז, הכניס ורדי שינויים ב"ליבר סקריפטוס" כדי לאפשר למריה ולדמן סולו נוסף להופעות הבאות.
היו גם ביצועי גרסאות בליווי ארבעה פסנתרים או תזמורת כלי נשיפה ממתכת.
פרנץ ליסט עיבד את ה"אגנוס דאי" לפסנתר סולו (S. 437). גרסה זו הוקלטה על ידי לזלי הווארד.
קטע הדיאס אירה של הרקוויאם הושמע בסרטו של קוונטין טרנטינו, ג'אנגו ללא מעצורים, ומלווה קבוצה של גזענים לבנים דמויי קו קלוקס קלאן במתקפה לילית.
פרקי הרקוויאם

אינְטְרוֹאיט וקירייֶה (מקהלה וסולנים)
דיאס אירה
דיאס אירה (מקהלה)
טובה מירום (מקהלה)
מוֹרְס סְטוּפֶּבּיט (בס)
ליבר סקריפטוס (מצו סופרן, מקהלה)
קווִיד סוּם מיזֶר (סופרן, מצו-סופרן, טנור)
רֶקְס טְרֶמֶנְדֶה (סולנים, מקהלה)
רֶקּוֹרְדָרֶה (סופרן, מצו סופרן)
אינְגֶ'מיסְקוֹ (טנור)
קוֹנְפוּטאטיס (בס, מקהלה)
לַקְרימוֹזָה (סולנים, מקהלה)
אוֹפֶרְטוֹרְיוֹ
דוֹמינֶה יֶזוּ כְּריסְטֶה (סולנים)
הוֹסְטיאַס (סולנים)
סַנְקְטוּס (מקהלה כפולה)
אַגְנוּס דֵאי (סופרן, מצו סופרן, מקהלה)
לוּקְס אֶטֶרְנָה (מצו סופרן, טנור, בס)
ליברה מה (סופרן, מקהלה)
ליברה מה
דיאס אירה
רקוויאם אטרנה
ליברה מה
ראו גם

רקוויאם
יום הדין
לקריאה נוספת

עדה ברודסקי (עורכת), ספר הליטורגיקה, (מילים לצלילים חלק ד'), ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ג, עמ' 194 - 203
הערות שוליים

↑  יהואש הירשברג, "קסם האופרות של ורדי", הוצאת כרמל, 2014, עמ' 198
↑  ואלדו ליימן, הקדמה לפרטיטורה של הרקוויאם, הוצאת החברה הבינלאומית למוזיקה, 1948
↑  הרקוויאם של ורדי, באתר האופרה הישראלית
↑  הירשברג, "קסם האופרות של ורדי", עמ' 398
↑  רוג'ר פארקר, "ג'וזפה ורדי" 7 במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונ ליין
↑  יהואש הירשברג, "קסם האופרות של ורדי", עמ' 406
↑  חגי חיטרון, הרקוויאם של ורדי, גרסת המולטימדיה, באתר הארץ, 28 במאי 2012
↑  אוליה זילברמן, מעריב, מארכיון הספרייה הלאומית
↑  האופרה הישראלית מארחת את לה סקאלה, הרקוויאם של ורדי בפארק הירקון
↑  דברים בעטיפת התקליטור של חברת נאקסוס
1 2  הירשברג, עמ' 400
↑  הירשברג, עמ' 401
↑  הגאזט של פיאמונטה, 22 בנובמבר 1868, עמ' 3, [Se io fossi nelle buone grazie del Santo Padre, lo pregherei a voler permettere, almeno per questa sola volta, che le donne prendessero parte all'esecuzione di questa musica, ma non essendolo, converrá trovar persona piu di me idonea ad ottenere l'intento]
↑  דייוויד רוזן, "הרקוויאם של ורדי", גוגל בוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597424905171  BNE: XX3110048  BnF: cb13920580d (data)  GND: 300166192  LCCN: n81080006  MusicBrainz work: 2d73a8a6-cead-4464-bd6f-5a55d8ad2752  VIAF: 179826316   WorldCat (עם VIAF): 179826316 
כרזת פרסום לביצוע הבכורה של הרקוויאם בלה סקאלה, 1874
הביצוע השני של הרקוויאם בלה סקאלה ב-25 במאי 1874, בניצוח ורדי. הסולנים שתמונה הם (משמאל לימין) אורמונדו מאיני, ג'וזפה קאפוני, מריה ולדמן וטרזה שטולץ.

יום הדין - ציור הקיר של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית בשלמותו
ויילי ראטלדג'

ויילי בלונט ראטלדג' הבן (באנגלית: .Wiley Blount Rutledge Jr;‏ 20 ביולי 1894 –  10 בספטמבר 1949) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. קודם לכן הוא כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ראשית חייו

ויילי ראטלדג' נולד בקלוברפורט, קנטקי, לוויילי בלונט ראטלדג' האב, כומר בפטיסטי, ולמרי לו ויגינטון ראטלדג'. לאחר שאחיו של ויילי נפטר בינקותו, נולדה אחותו, מרגרט, ב-1897. סב-סבו של ראטלדג' היה אדוארד ראטלדג', פוליטיקאי מקרוליינה הדרומית, שהיה צעיר החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. אחיו של אדוארד ראטלדג', ג'ון ראטלדג', היה נציג קרוליינה הדרומית לוועידת החוקה של 1787 ונשיא בית המשפט העליון השני של ארצות הברית.
ראטלדג' למד במשך שנתיים בקולג' מריוויל שבטנסי, ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שבה הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה ב-1914. הוא לימד בבית ספר תיכון באינדיאנה, ובמקביל למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה באופן חלקי. בהמשך הוא עבר לקולורדו, וב-1922 קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולורדו בבולדר. בעת לימודיו שם הוא הצטרף לאחוות אלפא-סיגמא-פי. ב-1917 נשא ראטלדג' לאישה את אנאבל פרסון. לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנים 1922–1924 עסק ראטלדג' בעריכת דין במגזר הפרטי בבולדר. לאחר מכן ועד 1926 הוא היה פרופסור חבר באוניברסיטת קולורדו. לאחר מכן ועד 1935 היה ראטלדג' פרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם הוא שימש כדקאן בפועל ב-1930 וכדקאן בשנים 1931 - 1935. בית ספר למשפטים זה הנציח את שמו של ראטלדג' בקריאת אולם דיונים על שמו. בשנים 1935 - 1939 היה ראטלדג' פרופסור למשפטים והדקאן של הקולג' למשפטים של אוניברסיטת איווה. בעת ששימש במשרה זו, היה ראטלדג' תומך נלהב של תוכניתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לרפורמה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופט פדרלי

ב-21 במרץ 1939 מונה ראטלדג' על ידי הנשיא רוזוולט כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה כדי לאייש בו מושב שיפוטי שנוסף אליו אז. ב-4 באפריל אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-2 במאי הוא הושבע לכהונתו. ראטלדג' כיהן בבית משפט זה עד ל-14 בפברואר 1943, עת קודם לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-11 בינואר 1943 מינה הנשיא רוזוולט את ראטלדג' כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'יימס פרנסיס ברנס. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-8 בפברואר וב-15 בפברואר הושבע ראטלדג' לכהונתו. במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון שימש ראטלדג' כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבבים השמיני והעשירי. ראטלדג' היה פחות שמרן באופן משמעותי בהשוואה לברנס, והוא נותר בעל ברית איתן של הנשיא רוזוולט במשך כל תקופת כהונתו על כס השיפוט עד למותו ב-1949.
שופט פדרלי > משנתו השיפוטית

ראטלדג' החזיק בעמדות ליברליות חזקות, במיוחד בכל מה שנגע לפירוש סעיף הזכות להליך הוגן של התיקון ה-14 לחוקה. ב-1946 הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "קוטיקוס נגד ארצות הברית" (Kotteakos v. United States) ש"הממשלה שלנו לא קיימת מתוך שיקול של נוחות או יעילות גרידא. יש לה עניין עם כל אזרח, בהיותו מוגן על ידי ההגנות האישיות ההיסטוריות שלנו, כולל אלו שקיימות במשפט הפלילי. אנו מעיזים להיות רשלנים או שאננים כלפיהן כאשר נוהג זה הופך לשכיח בארץ".
ראטלדג' הרחיב את השקפתו בחוות דעת מיעוט שכתב בפסק הדין "ימאשיטה נגד סטייר" (Yamashita v. Styer), שבו הגנרל היפני טומויוקי ימאשיטה עתר בבקשה להוצאת צו הביאס קורפוס כערעור על הרשעתו בפשעי מלחמה במלחמת העולם השנייה. בחוות דעת זו כתב ראטלדג':
דברים רבים מונחים על כף המאזניים בנוגע לגורלו של גנרל ימאשיטה. לא קיימת אפשרות שתהיה כלפיו סימפתיה אפשרית שבה תישאל השאלה אם הוא אשם במעשי הזוועה שבגינם מתבקש מותו. אך הצדק על פי החוק יכול וצריך להעשות... אין זה מוקדם מדי, זה לא יהיה מוקדם אף פעם, שהאומה הזאת תדבק בעקשנות למסורותיה החוקתיות הגדולות, אין שום דבר שיותר ישן או אוניברסלי יותר מההגנה כנגד כוח בלתי מרוסן מאשר ההליכי המשפט הנאותים וענישת הנדונים, וזה, עבור כל האנשים, בין אם הם אזרחים, זרים, או אויבים.
לדבריו של השופט פליקס פרנקפורטר, ראטלדג' היה חלק מהציר הליברלי יותר של שופטי בית המשפט העליון, יחד עם השופטים פרנק מרפי, ויליאם אורוויל דאגלס והוגו בלאק. קבוצת שופטים זו התנגדה במשך שנים לאידאולוגיה של פרנקפורטר בנוגע לריסון השיפוטי. דאגלס, מרפי, ולאחר מכן ראטלדג', היו השופטים הראשונים שהסכימו עם הרעיון של בלאק, שבתיקון ה-14 שולבו ההגנות של מגילת הזכויות, השקפה שלימים תהפוך לחוק.
עוזרים משפטיים

אחד מעוזרים המשפטיים של ראטלדג', ג'ון פול סטיבנס, מונה ב-1975 כשופט בבית המשפט העליון. התקופה בה שימש סטיבנס כעוזרו המשפטי של ראטלדג' השפיעה עליו. הוא סייע לראטלדג' לנסח את חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אהרנס נגד קלארק" (Ahrens v. Clark). ב-1948, פסק בית המשפט ברוב של שישה מול שלושה שלמעט במקרה בו עצורים מוחזקים בתחום השיפוט של בית המשפט הפדרלי המחוזי כאשר הם עותרים לצו הביאס קורפוס, לבית משפט זה אין שום סמכות שיפוטית לדון בעתירה. ראטלדג' התנגד לפסק דין זה, בטענה שבמקום שסמכות השיפוט תסתמך על מקום הימצאו של העציר, היא צריכה להסתמך על מיקומו של האחראי על המעצר. ג'ון פול סטיבנס הלך בהמשך בעקבות פסק דין זה והשלכותיו המשפטיות. ב-1973 הפך בסופו של דבר בית המשפט העליון את פסק הדין, ופסק באופן דומה לחוות דעתו של ראטלדג'. השקפותיו של ראטלדג' זכו לאישור פורמלי של בית המשפט העליון ב-2004, כאשר סטיבנס קבע בפסק הדין "רסול נגד בוש" (Rasul v. Bush) שעל בתי המשפט להתייחס למיקומו של האחראי על המעצר, ולא על מיקומו הפיזי של העצור. פסיקה זו אפשרה לעצורים במתקן המעצר בגואנטנמו לעתור לבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז קולומביה בבקשה לצו הביאס קורפוס.
עוזר משפטי נוסף של ראטלדג' היה לואיס פולק, שהיה לשופט פדרלי ודקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ובית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
מותו

ויילי ראטלדג' נפטר ב-10 בספטמבר 1949 ביורק שבמיין, לאחר ששבועיים קודם לכן הוא לקה בשבץ מוחי בעת שנהג ברכבו במהלך חופשה. הוא נטמן בבית הקברות גרין מאונטיין שבבולדר.
הערות שוליים

↑  "Wiley Blount Rutledge, Associate Justice of the U.S. Supreme Court". geni family tree.
↑  Wiley B. Rutledge - Oyez project
↑  Leuchtenburg, William E. (1995). The Supreme Court Reborn. Oxford; New York: Oxford University Press. p. 220.
↑  "Kotteakos v. United States, 328 U.S. 750 (1946)". Justia Law.
↑  Ball, Howard. Hugo L. Black: Cold Steel Warrior. Oxford University Press, p. 14.
↑  "Rasul v. Bush". www.oyez.org.
↑  "Ahrens v. Clark, 335 U.S. 188 (1948)". Justia Law.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416168805171  GND: 12981282X  ISNI: 0000 0000 8385 5290  LCCN: n88059235  SNAC: w6st7wvv  SUDOC: 084578459  VIAF: 57702067   WorldCat (עם VIAF): 57702067
הרוח נושבת על...

הרוח נושבת על... (מאנגלית: A Cold Wind Blows) או מי כמוני? הוא משחק חברה. המשחק מקובל בין היתר בתנועות נוער ובשיעורי תיאטרון.
המשחק אינו דורש עזרים וניתן לשחק אותו בעמידה או בישיבה. המשחק קצר ונמשך מספר דקות, ומשוחק כל עוד המשתתפים בו נהנים מהמשחק.
המשחק הומצא בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי תנועת המשחקים החדשים, שחיפשה משחקי חברה שאינם בנויים על תחרות בדומה למשחק הכיסאות, בראשותו של אנדרו פלוגלמן.
צורת המשחק

משתתף אחד נמצא באמצע המעגל ומכריז "הרוח נושבת ל..." ונושא משותף שיש לו ולאנשים נוספים. לדוגמה: אם יש למשתתף יש משקפיים ולעוד אנשים יש משקפיים, הוא יכול להכריז "הרוח נושבת על כל מי שיש לו משקפיים". כל מי שיש משקפיים יצטרך להחליף מקום ומי שבמרכז המעגל צריך לתפוס מקום ריק. כאשר מרכז המעגל תופס מקום פנוי האחרון שלא תפס מקום נמצא במרכז המעגל.
הערות שוליים

↑  Youth Group Games, www.jubed.com (באנגלית)
וילהלם אדוארד ובר

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1804 האימפריה הרומית הקדושה ויטנברג, סקסוניה 
 פטירה:  23 ביוני 1891 (בגיל 86) הקיסרות הגרמנית גטינגן, פרוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום מגורים:  ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות גטינגן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג  אוניברסיטת גטינגן 
 מנחה לדוקטורט:  יוהאן שווייגר 
 מוסדות:  אוניברסיטת לייפציג  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 תלמידי דוקטורט:  אדוארד ריקה, ארנסט אבה, פרידריך קולראוש, Theodor Reye 
 פרסים והוקרה:  מדליית קופלי (1859)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1859)  חבר זר של החברה המלכותית (21 בנובמבר 1850)  מדליית מאטאוצ'י (1879)  מדליית קוטניוס (1879)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
וילהלם אדוארד וֶבֶּר (בגרמנית: Wilhelm Eduard Weber;‏ 24 באוקטובר 1804 – 23 ביוני 1891) היה פיזיקאי גרמני, שהמציא יחד עם קרל פרידריך גאוס ב-1833 את הטלגרף האלקטרומגנטי. על שמו קרויה יחידת המידה ובר יחידת המידה לשטף מגנטי.
ביוגרפיה

ובר נולד בוויטנברג. אביו, מיכאל ובר, היה מורה לתאולוגיה באוניברסיטה המקומית. אחיו היה ארנסט היינריך ובר, אף הוא מדען בעל שם.
לאחר קבלת התואר, התמנה לפרופסור באוניברסיטה, ומאוחר יותר, בהמלצת קרל פרידריך גאוס, התמנה לפרופסור באוניברסיטת גטינגן, בהיותו רק בן 27. הוא התפרסם בזכות שיעוריו המעניינים המלווים בניסוים פרקטיים, ובעידודו את תלמידיו להתנסות אף הם בניסויים המתוארים בשיעור.
ב-1833 המציא יחד עם קרל פרידריך גאוס את הטלגרף האלקטרו-מגנטי הראשון, שקישר בין מצפה הכוכבים אל מכון הפיזיקה בתוך אוניברסיטת גטינגן.
באוקטובר 1837 פוטר ובר מתפקידו באוניברסיטה על ידי ממשלת הנובר, כאחד משביעיית גטינגן (שבעה פרופסורים מהאוניברסיטה שמחו כנגד השינויים בחוקת ממלכת הנובר).
ובר יצא לטייל בעולם, וביקר בין השאר באנגליה. ב-1843 התקבל לתפקיד פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת לייפציג. ב-1849 חזר לתפקידו הקודם באוניברסיטת גטינגן. כמו כן היה מנהל מצפה הכוכבים באוניברסיטה. פרש מהוראה ב-1870.
ב-1859 זכה במדליית קופלי "בזכות מחקריו בחשמל, מגנטיות ואקוסטיקה".
עבודות נבחרות

Weber, Wilhelm E. 1892-94. Wilhelm Weber's Werke. Berlin: J. Springer
Weber, Wilhelm and Carl Friedrich Gauss, eds. 1837-1843. Resultate aus den Beobachtungen des Magnetischen Vereins. Göttingen, Leipzig
ראו גם

ציר זמן של המהפכה התעשייתית השנייה
טלגרף
הערות שוליים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
↑  וילהלם ובר בספריה הווירטואלית באתר מכון מקס פלנאק בברלין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277348205171  BIBSYS: 90243246  BnF: cb123383637 (data)  BPN: 50973158  CANTIC: a11453692  CiNii: DA06449124  GND: 11862976X  ISNI: 0000 0001 0908 9628  LCCN: n83826165  MGP: 57721  NKC: nlk20000091969  NLA: 36101524  NTA: 069431272  RERO: 02-A016533319  SELIBR: 321553  SNAC: w6xp91x1  SUDOC: 03233379X  Trove: 1212493  VIAF: 64078196   WorldCat (עם VIAF): 64078196 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם אשפורד

| --- | --- |

 לידה:  1746 ברמינגהאם, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  17 באפריל 1824 (בגיל 78 בערך) דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Donnybrook Cemetery 
 
ויליאם אשפורד (באנגלית: William Ashford;‏ 1746 – 1824) היה צייר אנגלי שעבד באירלנד, שם התגורר מגיל 18, לאחר שנסע לשם כדי להיכנס לתפקיד במשרד המדידות הממשלתי. ציוריו המוקדמים ביותר היו יצירות פרחים וטבע דומם, אך משנת 1772 הוא הציג נופים. הוא הפך לנשיא אגודת האמנים האירית ב-1813, ונבחר לראשונה לנשיא האקדמיה המלכותית היברניאן. עבודותיו כוללות אוסף של נופים שצוירו עבור הרוזן הרביעי פיצוויליאם.
ביוגרפיה

אשפורד נולד בברמינגהאם, אנגליה ב-1746. הוא היה בנו של ריצ'רד אשפורד. מעט ידוע על השכלתו, אך ההנחה היא שהוא קיבל הכשרה טכנית או אמנותית באנגליה. הוא עבר לדבלין, אירלנד, בשנת 1764 בגיל שמונה עשרה לאחר שהשיג מינוי במשרד רישום קרקעות באמצעות השפעתו של המודד הכללי, ראלף וורד. עבודתו, לפחות בשנים הראשונות, כללה בדיקת הנשק המאוחסן במבצרים ובמחנות ברחבי אירלנד.
אשפורד התחתן בסביבות 1775, אם כי שמה של אשתו אינו ידוע. לזוג נולדו שני בנים ובת אחת. גם בנו דניאל, הפך לאמן, אך לא זכה לאותה הערכה כמו אביו. משנת 1792 ועד מותו התגורר אשפורד בבית בסנדימאונט, מחוז דבלין, שתוכנן עבורו על ידי האדריכל ג'יימס גנדון .
קריירה

בתוך שלוש שנים מהגעתו לדבלין, אשפורד הציג עם אגודת האמנים. בתחילה הוא עבד על ציורי פרחים וטבע דומם, ובשנת 1772 הוצג נוף שלו באיגוד האמנויות המלכותי של דבלין. לאחר מותו של תומאס רוברטס, הפך אשפורד לצייר הנוף הבולט באירלנד.
הוא נבחר לנשיא אגודת האמנים האירית ב-1813, והיה חבר מייסד של האקדמיה המלכותית היברניאן, והפך לנשיא הנבחר הראשון שלה ב-1823.
אשפורד היה בין ציירי הנוף המוערכים ביותר של אירלנד בזמנו, בדומה לתומס רוברטס וג'ורג' בארט. מוסדות כמו אגודת האמנים באירלנד, האקדמיה לאמנים בדבלין והאגודה קורק לקידום אמנויות יפות הציגו את עבודותיו. הוא היה פורה ביותר בין השנים 1777–1813, ומכר ציורים רבים במכירות פומביות.
הוא גם הציג באנגליה, באקדמיה המלכותית בלונדון משנת 1775 ועם אגודת האמנים משנת 1777. אף שהפך לעמית האגודה בשנה שלאחר מכן, אשפורד הציג שם רק באופן ספורדי, יצירות שהוצגו שם כולל סט של תצוגות של צפון ויילס. משנת 1806 הוא הופיע במוסד הבריטי החדש שהוקם. חלק מהיצירות שלו שהוצגו שם, צוירו כמה שנים קודם לכן, כולל תמונות המציגות סצנות ממחזות שייקספיר. אשפורד התגורר במספר כתובות בדבלין ובלונדון, ונסע הלוך ושוב והציג ככל שהקריירה שלו התקדמה.
בתחילת המאה ה-19 - כנראה בין 1804 ל-1806- הוא צייר עבור הלורד פיצוויליאם סט נופים בהר מריון וסביבתו. העבודה לפיצוויליאם הייתה הגדולה האחרונה שקיבל, אף על פי שהמשיך לצייר, וערך תערוכה של עבודותיו בחדר הישיבות של אגודת דבלין ב-1819. בעשור האחרון לחייו הוא צייר פחות, כאשר הציור הידוע האחרון שלו מתוארך לשנת 1821. בשנת 1823 הוא מונה לנשיא הראשון של "האקדמיה המלכותית ההיברניאנית" (בשנת 1824 פרנסיס ג'ונסטון מונה במקומו).
עבודתו של אשפורד נתפסת כמושפעת מאוד מציירים כמו קלוד לורן וריצ'רד וילסון, במיוחד בשימוש שלו בפלטה צבעים חמה. אמנים כמו ג'יימס ארתור אוקונור מציגים את השפעתו של אשפורד בז'אנר ציורי הנוף האירי. בנוסף לציור הנוף שלו, אשפורד ידוע גם בציורי הפרחים שלו, כאשר עבודתו המוקדמת מצוירת בסגנון הולנדי .
אשפורד מת ב-17 באפריל 1824 בביתו.
הערות שוליים

↑  Crookshank, Anne (2004). "Ashford, William (1746–1824)". Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press
↑  Beaumont, Daniel (2009). "Ashford, William". In McGuire, James; Quinn, James (eds.). Dictionary of Irish Biography. Cambridge: Cambridge University Press.
↑  William Ashford, Landscape Painter - Irish Artists, www.libraryireland.com
↑  Crookshank, Ann (1995). "A Life Devoted To Landscape Painting: William Ashford". Irish Arts Review Yearbook. 11.
↑  Berger Collection (BCET) | Artists | William Ashford, web.archive.org, ‏2005-01-07
↑  William Ashford at Whyte's: Biographies or Irish Art and Irish Artists. Retrieved 22 March 2008.
↑  Arnold, Bruce. A Concise History of Irish Art. Thames and Hudson, London. 1969. pp. 91–92. Retrieved 21 April 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1037479599  ISNI: 0000 0000 6706 5408  LCCN: nr90005366  RKD: 2708  ULAN: 500005085  VIAF: 46609524   WorldCat (עם VIAF): 46609524
המלחמות העות'מאניות–פרסיות

המלחמות העות'מאניות–פרסיות (בטורקית: İran-Osmanlı savaşları; בפרסית: جنگ‌های ایران و عثمانی) היו סדרת מאבקים צבאיים, אשר התרחשו מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 בין שתי המעצמות הגדולות במזרח התיכון, האימפריה העות'מאנית והאימפריה הספווית.
הדם הרע בין המדינות נגע בין לבין לנושא דתי, האימפריה העות'מאנית היוותה את המרכז הסוני של האסלאם (בראשה היה הח'ליפה) ופרס המרכז השיעי של האסלאם, נושא מדיני-אסטרטגי, פרס היוותה חוד משויף המכוון אל תוך מרכז האימפריה העות'מאנית אשר ביכולתו לאיים על אסיה הקטנה, דבר אשר מנע מהאחרונה לרכז כלל כוחותיה במאבקים בחבל הבלקן, נגד מעצמות אירופאיות כגון האימפריה הרומית הקדושה, האיחוד הפולני-ליטאי, רוסיה הצארית ועוד רבים אחרים.
המלחמות השפיעו על מצבו של המזרח התיכון בשלוש המאות המדוברות ולבסוף קבעו את גבולה המערבי של איראן.
קרב צ'לדיראן (1514)

המערך הראשון בין שתי המדינות התרחש בשנת 1514, זמן קצר לאחר שהשושלת האזרית תחת שאה אסמאעיל הראשון כבשה את ממלכת פרס והשליטה את ממשל האימפריה הספווית מעליה. מערך ההתנגשות הצבאית מקורו בסכסוך טריטוריאלי בעבר מזרח אסיה הקטנה ומאז מלחמות הטורקים בטימור לנג הממשל הבין כי האומה הפרסית מאיימת על הבירה קונסטנטינופול (כיום איסטנבול) דרך אסיה הקטנה.
הכוחות הטורקים, אשר השתוו לפרסים במספרים של 1 ל-1.5 לטובתם של הטורקים, הביסו את הפרסים במערך מוחץ אשר עצר את ההתפשטות הפרסית מערבה ופתח את דרכה של האימפריה העות'מאנית לעבר הקווקז. השאה הפרסי אסמאעיל הראשון נפגע וכמעט נחטף במהלך הקרב ולבסוף הורה על נסיגה צבאית. הטורקים דחקו בכוחותיו של אסמאעיל עד לבירה הפרסית של תבריז, שם נכנע השאה והוחלט על מסירת שטחים לאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1516 הפרסים פעלו להחזרת השטחים הכבושים. המערך המחודש נגמר באסון גדול מהקודם לפרסים והביא ניצחון עות'מאני מכריע, צבאות טורקים סיפחו את דרום-מזרח אנטוליה, צפון מזרח סוריה וצפון עיראק.
מלחמת 1532–1555

המלחמה הגדולה בין פרס לטורקיה התרחשה עקב סכסוך גבול, כאשר הביי של ביטליס הכריז על העברת השטחים שבשליטתו לידי הפרסים ומאוחר יותר בעת שאה תהמאספ הראשון (שאה פרס), התנקש במושל בגדאד אשר היה תומך של סולימאן הראשון (הפאדישאה הטורקי השלט).
על תהמאספ נאמר כי למד מטעויות אביו אסמאעיל וידע כי מערך ישיר נגד הצבא הטורקי, אשר זמן קצר לפני כן כבש את ממלכת הונגריה וכעת היה מוכן בכללו למערך בחזית המזרחית, יביא לסופה של האימפריה הספווית, על כן השאה חישב מהלכים ופינה את כל מערב המדינה מעבר לאספהאן, לעבר ח'וראסאן.
הכוחות הטורקים, אשר לא ידעו על המאורע נעו דרך הרי הזגרוס, בפעולה שגרמה לאיבוד חיים חמור, עד אשר הגיעו אל הבירה הפרסית של תבריז ומצאו אותה שוממת. הכוחות נעו אל חוף הים הכספי, אך איש לא נמצא גם שם. בהחלטה אסטרטגית להשיג מרכזים חשובים, הכוחות הטורקים נעו דרומה אל בגדאד, בפעולה שדרשה תנועה חוזרת דרך הזגרוס. בנוסף לכך, הפרסים האזרים (אשר במקורם היו נוודים) השתמשו בטקטיקת אדמה חרוכה והרעיבו את הצבא העותמא'ני אשר נעצר בצדו המערבי של הרי הזגרוס לבסוף עם כוח אדם אשר הופחת מחיל של 200,000 לכדי 170,000 בלי ירייה אחת.
גבולות חדשים נקבעו לאחר שהכוחות הפרסים חזרו לכבוש את הבירה ולבסוף כלל מסופוטמיה ועיראק הועברו לידי טורקיה.