stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פירואט
מקור השם

קיימים מספר הסברים למקור השם. אפשרות אחת היא שבעבר, כאשר נערכו קרבות בין בני אדם הרוכבים על סוסים, שימש המונח כסיבוב על המקום עם הסוס. בדרך זו הרוכב יכול היה למנוע מעצמו להיות מותקף מאחור מכיוון שהוא נשאר כשפניו מופנות לעבר היריב, כך הוא שלט בתנועה. שליטה בפירואט הייתה חשובה בשביל לשרוד בקרב. בתקופת הבארוק הפכה הרכיבה לאומנות ומיומנויות של סוס ורוכב הודגמו בפירואט. האפשרות השנייה היא שהמילה פירואט באה מהמילה האיטלקית "פירולו" שפירושה: יתד קטנה. הסיבוב סביב רגל אחת דומה לסיבוב של יתד.
הליך הפעולה

לכל סיבוב נדרשת הכנת הגוף לקראת הסיבוב. בהכנה לפירואט שתי הרגליים מכופפות ב"פלייה" כששתי כפות הרגליים מנוגדות זו לזו. העקבים שוקעים אל הרצפה כדי שיהיה אפשר "לקחת" תנופה. בתנועה זו, משקל הגוף על שתי הרגליים שווה, הידיים נפתחות מעמידה שלישית לשנייה כדי לקחת תנופה. הכוח לסיבוב בא מהידיים הנסגרות מעמידה שנייה.
הליך הפעולה > אופן ביצוע הפעולה

בתנועת הפירואט מרכז הגוף צריך להיות מעל הרגל התומכת, תוך כדי החזקת הגב, הכתפיים והמותניים בקו אחד. על הגוף לנטות מעט קדימה, ואסור שיטה אחורה, הראש צריך להיות מעל הכתפיים והכתפיים צריכות להיות מורדות ולהיות בדיוק מעל המותניים. על הרלווה (עמידה על כריות כפות הרגליים כשהעקבים מורמים כלפי מעלה) להיות גבוה ככל האפשר. כאשר הרגל בפאסה (הרגל מכופפת כך שאצבעות הרגל בגובה הברך של הרגל התומכת) צריך להיזהר לא לעבור עם הרגל המורמת את קו הרגל התומכת או להשאיר מרחק גדול ביניהן. בפאסה הרגל גם צריכה להתרומם כמה שיותר גבוה. בביצוע פירואט יש צורך ב"פוקוס"- הראש נשאר במבט קדימה בזמן שהגוף מתרחק מהחזית עד שהוא כבר לא יכול להישאר באותו המצב ולכן הוא צריך להסתובב במהירות, "לרדוף" אחר הגוף ולהגיע לחזית בחזרה לפני הגוף.
גלריית - תנועות הפירואט

סור לה קודה פייה
פאסה
עראבסק
אטיטיוד
עמידה שנייה ברגליים
עמידה רביעית ברגליים
עמידה חמישית ברגליים
עמידה שנייה בידיים
עמידה ראשונה בידיים
עמידה שלישית בידיים
הערות שוליים

1 2  pirouette, Collins
↑  Pirouette, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
1 2 3 4  מושגים בבלט
1 2 3  Do a Pirouette, ThoughtCo.
1 2  Pirouette, MYOSOURCE
↑  How to do a Pirouette turn
1 2  Ballet 101: The art of Pirouettes, ‏23.8.2017
פרס קנות'

| --- | --- |
 תיאור:  פרס עבור תרומה יוצאת דופן ליסודות של תורת מדעי המחשב
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  IEEE Computer Society, SIGACT 
 תקופת הפרס:  1996–הווה (כ־28 שנים) 
 נקרא על שם:  דונלד קנות' 
 אתר רשמי
 
גארי מילר (משמאל), מעניק את פרס קנות' לשנת 2008 לפולקר שטראסן
פרס קנות' (באנגלית: The Knuth Prize) מוענק משנת 1996 בעבור תרומה יוצאת דופן ליסודות של תורת מדעי המחשב. הפרס נקרא על שמו של המדען דונלד קנות', אחד מהאבות המייסדים של מדעי המחשב.
הפרס מוענק מדי שנה וחצי על ידי ה-ACM ועל ידי אגודת המחשבים של IEEE. סך הפרס הוא כחמשת אלפים דולר.
בניגוד לפרס גדל, המוענק עבור חיבורים מדעיים יוצאים מן הכלל, פרס קנות' מוענק עבור השפעה כללית בתחום מדעי המחשב.
זוכי הפרס

1996: אנדרו יאו
1997: לסלי וליאנט
1999: לסלו לובאס
2000: ג'פרי אולמן
2002: קריסטוס פאפאדימיטריו
2003: מיקלוש אג'קאי
2005: מיכאליס יאנאקאקיס
2007: ננסי לינץ'
2008: וולקר שטרסן
2010: דייוויד ג'ונסון
2011: ראווי קנאן
2012: ליאוניד לווין
2013: גארי מילר
2014: ריצ'רד ליפטון
2015: לסלו בבאי
2016: נעם ניסן
2017: עודד גולדרייך
2018: יוהאן הסטד
2019: אבי ויגדרזון
2020: סינתיה דורק
2021: משה ורדי
2022: נוגה אלון
2023: אווה טרדוש
2024: רג'יב אלור
צ'יוואווה (מדינה)

צ'יוואווה (ספרדית: Chihuahua; באופן רשמי: המדינה החופשית והריבונית של צ'יוואווה, ספרדית: Estado Libre y Soberano de Chihuahua), היא אחת מ-31 מדינות מקסיקו, אשר יחד עם המחוז הפדרלי, מרכיבות את 32 הגופים הפדרליים של מקסיקו. עיר הבירה שלה היא צ'יוואווה והעיר הגדולה ביותר בה היא סיודאד חוארס.
צ'יוואווה ממוקמת בצפון-מערב מקסיקו. היא גובלת עם המדינות סונורה במערב, סינלואה בדרום-מערב, דורנגו בדרום, וקואווילה במזרח. בצפון וצפון-מזרח, לצ'יוואווה גבול רחב עם ארצות הברית, והיא סמוכה למדינות ניו מקסיקו וטקסס.
צ'יוואווה היא המדינה בעלת השטח הגדול ביותר בין מדינות מקסיקו, והיא משתרעת על שטח של 247,455 קילומטרים רבועים (מעט גדולה יותר מבריטניה). כתוצאה מכך היא ידועה גם בכינוי El Estado Grande ("המדינה הגדולה").
למרות שצ'יוואווה מזוהה בעיקר עם מדבר צ'יוואווה, יש בה יותר יערות מאשר בכל מדינה אחרת במקסיקו. בשל האקלים המשתנה מתקיים במדינה מגוון רחב של צומח וחי. מבחינה טופוגרפית, המדינה מאופיינת בעיקר על ידי שטח הררי וסלעי, ועמקי נהרות רחבים. רכס הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, חלק מהרי הרוקי, שולט בפני השטח של המדינה, והוא מכיל אטרקציה תיירותית מהגדולות במדינה, קניון הנחושת (Las Barrancas del Cobre) אשר גדול ועמוק יותר מהגרנד קניון. במדרון של הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, קיימות כרי עשב גדולים של עשב צהוב קצר, מקורו של רוב הייצור החקלאי של המדינה. רוב התושבים חיים לאורך העמקים של הנהר ריו גראנדה.
מקור המילה צ'יוואווה שנוי במחלוקת ונחקר על ידי היסטוריונים ובלשנים. התאוריה המקובלת סוברת כי השם נגזר משפת נאוואטל, ומשמעותו "המקום בו מי הנהרות נפגשים".
ערים

| עיר | מספר תושבים (2005) | הערות |
| --- | --- | --- |
| סיודאד חוארס | 1.3 מיליון | העיר הגדולה במדינה |
| צ'יוואווה | 750 אלף | עיר הבירה, העיר השנייה בגודלה |
| סיודאד קוואטמוק | 125 אלף |  |
| דליסיאס | 100 אלף |  |
| פאראל | 100 אלף |  |
פרדראג מיאטוביץ'

פרדראג "פג'ה" מיאטוביץ' (בסרבית-קירילית: Предраг Мијатовић – Пеђа; נולד ב-19 בינואר 1969 בפודגוריצה, מונטנגרו, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ומנהלה הספורטיבי של פרטיזן בלגרד בהווה. מיאטוביץ' נחשב לאחד משחקני יוגוסלביה הטובים ביותר בשנות ה-90.
למיאטוביץ' 74 הופעות בנבחרות (נבחרת יוגוסלביה ונבחרת סרביה ומונטנגרו), בהן כבש 28 שערים. במסגרת הופעותיו בנבחרת יוגוסלביה שיחק מיאטוביץ' גם במונדיאל 1998 וביורו 2000.
קריירת מועדונים

בחורף 1989/1990 היה מיאטוביץ', שחקנה של בודוצ'נוסט פודגוריצה, קרוב לחתימה בהיידוק ספליט, עד אשר נשיא פרטיזן (ולימים ראש ממשלת סרביה) מירקו מריאנוביץ' שכנע אותו לעבור לפרטיזן בלגרד. מיאטוביץ' חתם בבלגרד תמורת סכום של מיליון מארק ששולמו לקבוצת הנוער שלו, נגדה גם כבש את שער הבכורה שלו במדי פרטיזן.
בעונתו השנייה בפרטיזן כבש מיאטוביץ' 14 שערים ב-33 הופעות. למרות זאת, פרטיזן לא הצליח לזכות בתארים, ונשארה בצילה של היריבה הגדולה הכוכב האדום בלגרד, שהצליחה גם במפעלים המקומיים וגם במשחקיה באירופה. מיאטוביץ' נהיה למנהיג בקבוצה בעונת 1991/1992, תחת המאמן איביצה אוסים. הוא סייע לקבוצה לזכות בגביע היוגוסלבי ב-1992 כאשר גברה על הכוכב האדום, שהייתה באותה עת גם אלופת אירופה. באותה עונה זכה מיאטוביץ' בתואר "הכדורגלן היוגוסלבי של השנה".
עונת 1992/1993, שהחלה לאחר פירוקה של יוגוסלביה, כללה קבוצות מסרביה ומונטנגרו בלבד. בעונה זו הצליחה פרטיזן לזכות באליפות כאשר גברה על הכוכב האדום, בעוד עונה מוצלחת של מיאטוביץ'. כתוצאה מהתבלטותו הוחתם מיאטוביץ' בקבוצת ולנסיה הספרדית.
כבר בעונת הבכורה שלו בליגה הספרדית היה מיאטוביץ' בורג מרכזי בוולנסיה, תחת המאמן חוס הידינק, וכבש 16 שערים ב-35 הופעות. מיאטוביץ' המשיך להתקדם ובעונת 1995/1996, בה כבש כמות מדהימה של 28 שערים ב-40 הופעות, זכה בתואר הכדורגלן הזר של העונה בספרד. לאחר העונה המרשימה הזאת כבר לא יכלו להתעלם ממנו בריאל מדריד, וכרטיסו נרכש על ידי מועדון הפאר הספרדי.
בריאל חבר מיאטוביץ' לחלוץ יוגוסלבי אחר, דאבור שוקר, שהגיע מסביליה, ויחד הרכיבו השניים חוד קטלני. שניהם שיחקו בכל 38 משחקי הליגה של עונת 1996/1997, והובילו את ריאל לאליפות, כששוקר כובש 24 שערים ומיאטוביץ' 14. בעונת 1997/1998 סבל מיאטוביץ' מפציעות, שגרמו לחוסר יציבות בכושר המשחק שלו. למרות זאת הוא כבש 10 שערים ב-24 משחקי ליגה, ושיתף פעולה עם החלוץ הצעיר פרננדו מוריינטס שהגיע מסרגוסה ודחק את שוקר החוצה. אמנם את האליפות איבדה ריאל לטובת ברצלונה, אך הצליחה לזכות בליגת האלופות לאחר 32 שנים. במשחק הגמר נגד יובנטוס באמסטרדם ארנה ניצחה ריאל, כשמיאטוביץ' כובש את השער היחיד במשחק.
למרות הזכייה בליגת האלופות, חוזהו של המאמן יופ היינקס לא הוארך. ומחליפו חוסה אנטוניו קמאצ'ו וחוס הידינק שהחליף את קמאצ'ו הירבו למקם את מיאטוביץ' כשחקן כנף, עמדה הזרה לו. גם החלפתו של הידינק בג'ון טושאק לא עזרה למיאטוביץ', שכן השניים הסתכסכו. ההדחה המוקדמת בליגת האלופות (ברבע הגמר לדינמו קייב, בשורותיה שיחק אנדריי שבצ'נקו), יחד עם אובדן האליפות עונה שנייה ברצף, הביאו לשינויים בסגל הקבוצה. אחד מהם היה הבאתו של החלוץ הצרפתי הצעיר והמוכשר ניקולא אנלקה במקומו של מיאטוביץ', שהועבר לפיורנטינה.
בפיורנטינה, תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני ולצדו של גבריאל בטיסטוטה, לא הצליח מיאטוביץ' לבוא לידי ביטוי, עקב תחרות גדולה על ההשתתפות בהרכב. את רוב משחקיו בקבוצה שיחק מיאטוביץ' בקישור, ולכן כבש רק 4 שערים ב-3 עונותיו בקבוצה. לאחר מכן חזר מיאטוביץ' לספרד לעונת פרישה בלבאנטה מהליגה הספרדית השנייה, שם כבש 3 שערים ב-21 הופעות.
קריירת נבחרות

בקיץ 1996, יחד עם המעבר של מיאטוביץ' לריאל מדריד, חזרה יוגוסלביה להתחרות לאחר 4 שנות השעיה בעקבות אמברגו של האומות המאוחדות. מיאטוביץ', שהיה באותה תקופה כוכב בקנה מידה אירופאי, היה שחקן מפתח בנבחרת, ששיחקה בשיטה התקפית שהתאימה לו. בשני משחקי הפלייאוף על ההעפלה למונדיאל 1998 נגד נבחרת הונגריה כבש מיאטוביץ' 7 שערים (שלושער במשחק הראשון בבודפשט ורביעייה בגומלין בבלגרד). יוגוסלביה ניצחה 1–12 בסיכום שני המשחקים והעפילה למשחקי המונדיאל בצרפת.
למונדיאל הגיעה יוגוסלביה עם ציפיות גבוהות. רבים חשבו שהנבחרת, שהציגה סגל שהורכב מכוכבים מקבוצות אירופאיות, תהיה "הסוס השחור" של הטורניר, ומיאטוביץ', שהגיע לאחר זכייה עם ריאל מדריד בליגת האלופות, אף רמז כי יוגוסלביה תגיע לשלבים הגבוהים של הטורניר. למרות כל הציפיות, יוגוסלביה הודחה כבר בשמינית הגמר, כשמיאטוביץ' כבש רק שער אחד ואף החמיץ פנדל במשחק בו הודחה יוגוסלביה נגד נבחרת הולנד.
לטורניר יורו 2000 הגיע מיאטוביץ' מפיורנטינה, ללא הלחץ והציפיות שליוו את נבחרתו בטורניר ב-1998. הוא שיחק בכל משחקיה של יוגוסלביה בטורניר, אם כי בעמדה אחורית יותר, כשבעמדת החלוץ שיחק סאבו מילושביץ'. את הטורניר סיים מיאטוביץ' ללא שערים.
לאחר הפרישה מכדורגל

לאחר שפרש ממשחק ב-2004 המשיך מיאטוביץ' להתגורר בוולנסיה והפך לסוכן שחקנים. ביולי 2006 חבר מיאטוביץ' לרמון קלדרון במירוץ לנשיאות ריאל מדריד. כשקלדרון זכה בתפקיד מונה מיאטוביץ' למנהל הספורטיבי של המועדון, ומאז מתגורר במדריד.
מיאטוביץ', שהגיע במקור ממונטנגרו, היה מעורב בכמה הפגנות נגד הפגזות נאט"ו ביוגוסלביה. הוא נקנס על ידי ריאל מדריד במעל 5 מיליון פזטות, לאחר שסירב לעלות למשחק נגד אלאבס באפריל 1999, בעיצומה של מלחמת קוסובו.
פרס קלרמונט

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה 
 תקופת הפרס:  העשור של 1980 – הווה 
 נקרא על שם:  מרסל קלרמונט
 
פרס קלרמונט הוא מענק הניתן אחת לשנתיים למוזיקאים ישראלים צעירים בתום תחרות הנושאת את שם הפרס.
התחרות אינה פתוחה בפני כל אחד, ורק רשימת מצומצמת של מועמדים אשר הומלצו על ידי ועדה המורכבת בין השאר מאנשי קרן התרבות אמריקה-ישראל רשאים להגיש מועמדותם. בתחרות מוענק פרס הכולל מענק כספי וכן האפשרות להקליט דיסק לצורכי הזוכה. מקור הפרס בתרומת המלחין והנדבן השווייצרי מרסל (מוריס) קלרמונט בראשית שנות ה-80. בנוסף לפרס הראשי, מוענק פרס מיוחד על ביצוע יצירה מאת קלרמונט.
תחרויות פרס קלרמונט, כמו תחרויות אחרות, נערכות בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
בתחרויות הראשונות הוענקו פרסים עבור פסנתר, כינור, צ'לו וקומופוזיציה, וכיום ניתן הפרס לכנרים ופסנתרנים בלבד.
בין הזוכים בפרס בפסנתר: אסף זהר, מיכל טל, רן צמח, ארנון ארז, תומר לב, דניאל גורטלר, דוראל גולן, בוריס גילטבורג (2004), טל חיים סמנון (2006), ישי שאער (2008), תומר גבירצמן (2010), יבגני יונטוב (2012), דניאל בורוביצקי (2014) ואיתי נבון (2016). בשנת 2018 חולק הפרס לראשונה בין שני פסנתרנים, אלמוג סגל ותום בורו.
בין זוכי הפרס לכינור ניתן למנות את חגי שחם, איתי שפירא, רועי שילוח, קרן טננבאום, איתמר זורמן (2004), סמיון גבריקוב (2006), הדר רימון (2008), יובל הרץ (2010), דמיטרי דניאל אסקרוב (2012), אורי ויסנר-לוי (2014) וויקטוריה גלמן (2018).
הערות שוליים

↑  הזוכים בפרס קלרמונט
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרדריק, נסיך הולנד

פרדריק, נסיך הולנד (ובשמו המלא: וילם פרדריק קארל, בהולנדית: Willem Frederik Karel; 28 בפברואר 1797 - 8 בספטמבר 1881) היה בנו השני של וילם הראשון, מלך הולנד, וחתנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
ביוגרפיה

וילם נולד ב-28 בפברואר 1797 בברלין, שהשתייכה לממלכת פרוסיה, כבנם השני של וילם השישי, נסיך אורנז'-נסאו ווילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט. פרדריק התחנך בפרוסיה, ואחד ממוריו היה קרל פון קלאוזביץ. בהיותו בן 16, לחם פרדריק בקרב לייפציג כחלק מהצבא הפרוסי.
בשנת 1813 חזר פרדריק עם משפחתו להולנד כשאינו יודע לדבר בהולנדית, ונשלח לאוניברסיטת ליידן להשלים את השכלתו. במהלך תקופת מאה הימים קיבל פרדריק תפקיד פיקודי בצבא הבריטי, ואף לחם עמו בקרב ווטרלו.
פרדריק היה אמור לרשת את נחלות המשפחה הגרמניות לאחר מות אביו, אולם בקונגרס וינה איבדה המשפחה את הנחלות, ובמקום זאת הוא נעשה יורש הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. בשנת 1816 ויתר פרדריק על זכותו בתמורה לשטח בהולנד וקבלת התואר "נסיך הולנד". בנוסף קיבל פרדריק פיצוי נוסף על ידי קצבה שנתית של 190,000 גילדן הולנדי, ובכך נהיה לחבר בית אורנז'-נסאו העשיר ביותר. פרדריק קנה בכסף הרב שקיבל אחוזה גדולה בגרמניה, שהייתה יותר גדולה מאחוזתו בהולנד.
בשנת 1826 מונה פרדריק לשליח הכללי של משרד המלחמה בצבא. בתפקידו זה, ארגן פרדריק מחדש את הצבא לפי המודל הפרוסי. פרדריק ייסד את האקדמיה הצבאית בברדה, וצייד את הצבא בנשק מודרני.
בשנת 1829 היה פרדריק מועמד לעלות על כס המלוכה היווני, אך הוא סירב, מכיוון שלא רצה להיות מלך במדינה ששפתה ומסורתה זרים לו.
כאשר פרצה המהפכה הבלגית בשנת 1830, פיקד פרדריק על הכוחות שנשלחו לבריסל על מנת לדכא את המרד שם. פרדריק הוביל את הכוחות בלחימה בבריסל כמה ימים, אך לא הצליח לכבוש מחדש את העיר. פרדריק השתתף גם בשנת 1831 יחד עם אחיו וילם, במבצע שנערך במשך 10 ימים על מנת לכבוש את בלגיה מחדש, אך נכשל בתפקידו.
לאחר התפטרות אביו מכס המלוכה בשנת 1840, פרש פרדריק מהחיים הציבוריים, והתיישב באחוזתו בווסנאר. בשנת 1846 רכש פרדריק את ארמון מוסקאו בפרוסיה, שהיה בנוי בפארק מוסקאו, שהיה אחד הגנים המפורסמים ביותר באירופה.
לאחר מותו של אחיו וילם השני, מלך הולנד בשנת 1849, נותרה המדינה עם חוב גדול. פרדריק שילם מעל מיליון גילדן לצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, שהיה גיסו של וילם השני. פרדריק גם שכנע את אחיינו וילם השלישי, מלך הולנד לעלות על כס המלוכה, לאחר שהלה רצה לוותר על התפקיד. וילם השלישי מינה את פרדריק למפקח הכללי של הצבא, תפקיד אותו מילא עד התפטרותו בשנת 1868 בעקבות כישלון ניסיונו למודרניזציה של הצבא. פרדריק גם הצליח למנוע גירושין בין המלך וילם השלישי והמלכה סופיה, נסיכת וירטמברג, וב-8 בספטמבר 1881 מת באחוזתו שבווסנאר.
משפחתו

ב-21 במאי 1825 התחתן פרדריק עם לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, ממנה היו לו 4 ילדים:
לואיזה, נסיכת הולנד (1828–1871), התחתנה עם קרל החמישה עשר, מלך שוודיה
פרדריק (1833–1834)
וילם (1836–1846)
מריה, נסיכת הולנד (1841–1910), התחתנה עם וילהלם, נסיך ויד
פרדריק גואולנד הופקינס

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1861 איסטבורן, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  16 במאי 1947 (בגיל 85) קיימברידג', אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום לימודים:  קינגס קולג' לונדון  אוניברסיטת לונדון  טריניטי קולג'  בית החולים גאי  Imperial College School of Medicine 
 מנחה לדוקטורט:  Thomas Stevenson 
 מוסדות:  קינגס קולג' לונדון  אוניברסיטת קיימברידג' 
 תלמידי דוקטורט:  מלקולם דיקסון, ג'ון הלדיין 
 פרסים והוקרה:  Honorary Fellow of the Royal Society Te Apārangi  מדליית ביילי (1915)  מדליית אלברט (1934)  הרצאת קרוניאן (1915)  מדליית קופלי (1926)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1929)  המדליה המלכותית (1918)  פרס קמרון של אוניברסיטת אדינבורו  מסדר ההצטיינות  Knight Bachelor  עמית החברה המלכותית 
 
סר פרדריק גואולנד הופקינס (באנגלית: Sir Frederick Gowland Hopkins;‏ 20 ביוני 1861 – 16 במאי 1947) היה ביוכמיאי אנגלי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1929 על גילוי הוויטמינים. נשיא החברה המלכותית בין השנים 1930 - 1935.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

הופקינס נולד בשנת 1861, גדל באיסטבורן, עיר בסאסקס שבאנגליה, עם אמו ודודו. אביו נפטר כשהיה תינוק. כילד, התעניין בספרות ובכתיבה, וגם אהב לחקור את החיים על שפת הים בעזרת מיקרוסקופ. בגיל 10 אמו עזבה את הבית, הופקינס למד בבית הספר של לונדון. הוא היה תלמיד מבריק והצטיין בכימיה. בגיל 17 עזב את בית הספר ולקח קורס ערב בכימיה. לאחר מכן למד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עד גיל 28 נאלץ הופקינס לעבוד כדי לממן את הלימודים בבית הספר לרפואה הוא סיים את לימודיו בזמן הקצר ביותר האפשרי. לאחר מכן עבד במעבדה בבית החולים Guy, בלונדון.
ביוגרפיה > אוניברסיטת קיימברידג'

בשנת 1898 הופקינס הוזמן לאוניברסיטת קיימברידג' כדי לחקור את ההיבטים הכימיים של הפיזיולוגיה. באותה תקופה ביוכימיה לא הייתה ענף נפרד במדע, הופקינס הסכים להצעה כדי ללמוד ולפתח את התחום. מאוחר יותר התמנה לחבר ומורה בעמנואל קולג', קיימברידג'. בשנת 1910 הפך לחבר בטריניטי קולג', קיימברידג' וחבר כבוד בעמנואל קולג'. רק בגיל 49, כאשר הפך לחבר בטרנטיני קולג' קיבל שכר הולם. בשנת 1914 הפך לפרופסור הראשון לביוכימיה באוניברסיטת קיימברידג' וכיהן כראש המחלקה לביוכימיה בקיימברידג'. בשנת 1925, לאחר שפיתח את תחום הביוכמייה, הוקם מבנה למחלקה החדשה לביוכימיה באוניברסיטת קיימברידג'.
מחקריו

בשנת 1912 פרסם את מחקרו הידוע ביותר, בו הוא גילה את הויטמינים. מחקרו של הופקינס נערך בקבוצת עכברים, אותם האכיל במרכיבים מרכזיים בחלב - שומנים, חלבונים ופחמימות, במקום בחלב עצמו. הוא ראה שתזונה זו לא הספיקה לעכברים לגדול ולהתפתח כראוי, גם עם תוספי מינרלים. עבודתו קבעה כי יש גורמים נוספים בחלב החשובים לתזונה נכונה, אותם הוא כינה "accessory food factors" (בתרגום חופשי: תוסף משלים תזונה). ממצאיו בנושא היו הראשונים להסביר את הרעיון של ויטמינים. על גילוי זה חלק הופקינס את פרס נובל לשנת 1929 לפיזיולוגיה או לרפואה עם כריסטיאן אייקמן.
להופיקנס גילויים נוספים, ביניהם:
גילוי הטריפטופן, השיטה לבידודו ולזיהוי מבנהו
טריפטופן וחומצות אמינו אחרות לא יכולות להיווצר בגוף אלא מסופקות על ידי תזונה נכונה
גלוטתיון יכול להיות טריפפטיד של חומצה גלוטמית, גליצין וציסטאין
קסנטין אוקסידז (אנזים המצוי ברקמה) מזרז את החמצון של קסנטין והיפוקסנטין לחומצת שתן
השרירים צוברים חומצה לקטית בזמן פעולתם
פיתוח תגובת צבע חדשה לחומצה לקטית
פרסים ואותות כבוד

בין השנים 1930- 1935 הופקינס כיהן כנשיא של החברה המלכותית. במהלך תקופה זו השפיע רבות על בני דורו.
להופקינס תארים מכובדים נוספים:
מסדר ההצטיינות בשנת 1935
מדליית קופלי בשנת 1926
תואר אבירות בשנת 1925
המדליה המלכותית בשנת 1918
חיים אישיים

בשנת 1898 התחתן הופקינס עם ג'סי אן סטיבנס. לזוג שתי בנות, אחת מהן סופרת וארכאולוגית באוניברסיטת קיימברידג'.
המשורר ג'ראד מנלי הופקינס היה בן דודו הרחוק.
עיר של יחיד

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת ערובין, דף נ"ט, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר זמנים, הלכות עירובין, פרק ה', הלכה י"ט
 שולחן ערוך:  אורח חיים, סימן שצ"ב, סעיפים א'-ג'
 
עיר של יחיד הוא כלל בהלכות עירוב חצרות המבדיל בין עיר של יחיד שאותה ניתן לערב באופן מוחלט, לבין עיר של רבים שיש להותיר בה חלק שאינו מעורב. בנוסף, לפי שיטות מסוימות, מחלק הכלל בין רשות הרבים הנחשבת לכזו רק אם יש בה שישים ריבוא, לבין רשות היחיד.
מקור

במשנה כתוב כך:
עיר של יחיד ונעשית של רבים, מערבין את כולה. ושל רבים ונעשית של יחיד, אין מערבין את כולה, אלא אם כן עשה חוצה לה כעיר חדשה שביהודה, שיש בה חמשים דיורין - דברי רבי יהודה. רבי שמעון אומר: שלוש חצרות של שני בתים
הראשונים נחלקו בהגדרת "עיר של יחיד" ו"עיר של רבים". שורשה של מחלוקת זו, היא בהגדרת דין רשות הרבים: לפי רש"י רשות הרבים היא רק עיר שמצויים או שמתגוררים בה שישים ריבוא (שש מאות אלף) אנשים, בדומה לרשות הרבים המקורית שמשם נלמד האיסור - דגלי מדבר. כשם שישראל במדבר היו שישים ריבוא וכך היה המדבר רשות הרבים כך כל עיר שאין בה שישים ריבוא אינה נחשבת לרשות הרבים, אך רבים מהראשונים (ראו להלן) חלוקים על הכלל. בהתאם לכך הם גם מפרשים את המשנה.
ההשלכות במחלוקת היא בפירוש משנה זו: לפי רש"י וקבוצת הראשונים שסבורה כמותו, עיר של יחיד היא עיר כזו שאין בו שישים ריבוא. הרמב"ם ושאר הראשונים שסבורים כמותו חלוקים על פירושו של רש"י, מפני שהוא סובר שכמות האנשים אינה משפיעה על קיום או שלילת דין רשות הרבים, ולכן הם מפרשים שעיר של יחיד היא עיר שהיא "קניין יחיד", כלומר שהיא בבעלות משפטית-ממונית של אדם אחד.
בדומה כותב הרשב"א, שמדובר בעיר שבנאה היחיד לעצמו והשכירה או מכרה אך שייר בה חלק לעצמו. בשיטת קבוצת ראשונים אלו חלוקים הדעות יש שסבורים (ביניהם הרשב"א) שגם אם היחיד השכיר את כל העיר לרבים כליל, נחשבת העיר לעיר של רבים ויש צורך שישייר לעצמו חלק בעיר כדי שתהא העיר קרויה עיר של יחיד, אך אחרים סבורים שאם הרבים משלמים ל"יחיד" מס שכירות כך שמשפטית היא עדיין שייכת לו נחשבת עדיין העיר ל"עיר של יחיד".
מקור > תנאי שישים ריבוא - מחלוקת הראשונים > שיטת רש"י

בשיטת רש"י עצמה קיימת אי בהירות: יש הסוברים שהוא סובר שעיר של רבים היא כזו שמתגוררים בה שישים ריבוא, אך לפעמים הוא כותב "עיר שמצוין בה שישים ריבוא", וכן כתב הריטב"א בשיטתו: ”רש"י ז"ל אינו מצריך שיישבו בעיר ששים ריבוא, אלא שיכנסו בה שישים, כאלו הכרכים והעיירות שהם פתוחים למקומות הרבה ורגילים בה סוחרין וכיוצא בהם”. כדוגמה הוא מביא את העיר ירושלים, שלא התגוררו בה שישים ריבוא, אך היא נחשבה לרשות הרבים מכיוון שנכנסו בה שישים ריבוא באופן קבוע, כמו למשל בשעת שלוש הרגלים שבהם באו כל ישראל להקריב קרבנות בבית המקדש. כמו כן, נחלקו הפוסקים בשיטתו, האם יש צורך שיכנסו שישים ריבוא כל יום או די בכך שיהיו מצוין בה שישים ריבוא גם אם לא בכל יום. השולחן ערוך הביא את שיטה זו במילים אלו: ”ויש אומרים שכל שאין בה שישים ריבוא עוברים בו בכל יום אינו רשות הרבים”. המשנה ברורה לעומתו, כותב כי: "חיפשתי בכל הראשונים העומדים בשיטה זו ולא נזכר בדבריהן תנאי זה (=בכל יום) רק שיהיו מצוין בה שישים ריבוא". ב"שער הציון" כותב המשנה ברורה שהמקור היחיד לדין זה הוא ברש"י שכתב "עיר של יחיד - שלא היו נכנסים בה תמיד שישים ריבוא", אך גם שם לא ברור שזו היא כוונתו.
רבים מהראשונים סבורים כרש"י, בהם ההלכות גדולות, הסמ"ג, הסמ"ק, הספר התרומה, רבנו מאיר, הרוקח, תוספות, הרא"ש, האור זרוע, הטור ורבינו ירוחם.
מקור > תנאי שישים ריבוא - מחלוקת הראשונים > שיטת הראשונים שאינם מצריכים שישים ריבוא

לעומת זאת, הרמב"ם, רבינו תם, הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, המגיד משנה, הר"ן, המרדכי, הרשב"ם, רבינו אליעזר ממיץ ב"ספר יראים", הריב"ש והמאירי סבורים כשיטת הרמב"ם שאין צורך בשישים ריבוא לדין רשות הרבים, וכן היא דעת רוב הגאונים והמשנה ברורה כותב שכן הסברא.
קביעת שם העיר

כלל זה, כפי שהוא מתפרש לפי שיטת רש"י (עיר שיש בה שישים ריבוא איש) מעורר שאלה: כיצד ייתכן שעיר מסוימת תהיה עיר של רבים, הרי כל עיר בעולם התיישבה באופן הדרגתי, וכמעט ולא קיים מקום יישוב שבאו יחד שישים ריבוא איש להתיישב בה בפעם אחת. ואם כן כל עיר בעולם היא "עיר של יחיד ונעשית של רבים".
יש שכתבו שעיר של יחיד היא עיר שהייתה כזו בשעת העירוב הראשון ויש מהראשונים שסבורים שאמנם אין צורך שיהיו בעיר שישים ריבוא בפעם אחת, אלא די בכך שיכנסו לעיר שישים ריבוא. דבר כזה ייתכן, שמיד בהקמת העיר מוקם בה מקום מסחר גדול הגורם לשישים ריבוא איש להיכנס בה לעיתים מזומנות.
בטעם תקנת "עיר של יחיד" יש שכתבו שמכיוון שכבר הוחזקה בהיתר וחל עליה שם היתר אין ראוי לשנות את דיניה גם כאשר נהפכה לעיר של רבים. יש שכתבו שהסיבה היא מפני שאין לטעות בה ולדמות אותה לרשות הרבים אמיתית שיש בה ט"ז אמה (ושישים ריבוא) מכיוון שכבר נקרא עליה שם עיר של יחיד ויש ששילבו בין שני הטעמים וקבעו שמדובר בצירוף.
הכלל

בדין של עיר של יחיד, קבעו חז"ל שני כללים:
מותר לערב את כולה, בניגוד לעיר של רבים שאסור לערב את כולה, שלא תשתכח תורת רשות הרבים.
בעיר של רבים, חובה לערב את כל העיר או כל מבוי בפני עצמה, כי אם מערבים רק חלק ממבואות העיר, תאסר כל העיר בטלטול.
הכלל > דין שיור

כאמור, בעיר של רבים יש צורך להשאיר חלק מהעיר שאינו מעורב, כדי שלא תשתכח תורת עירוב. נחלקו התנאים בגדר השיור. לפי דעת רבי יהודה יש לשייר חמישים בתים שאינם מעורבין, אך רבי שמעון סובר שדי בשלוש חצרות שבהם שני בתים.
האמוראים הסתפקו האם השיור צריך להיות שיור כזה, שיהיה מדובר בשטח שניתן היה לערב אותו, או שמא גם שטח כזה שלא ניתן לערב אותו על פי ההלכה ושיירו אותו נחשב כשיור. כך למשל מסופר שבני העיר קקונאי באו לפני רב יוסף בבקשה שישלח אחד מתלמידיו לערב את העיר. רב יוסף שלח לשם את גדול תלמידיו אביי. כאשר אביי בא לעיר הוא מצא שבסופה קיימים בתים שפתחם לכיוון הנהר ואין להם פתח לכיוון העיר, בתים כאלו אינם ניתרים בעירוב העיר. הוא הסתפק אם ניתן לשייר בתים אלו. מצד אחד עמד לפניו לשון המשנה ”אין מערבין את כולה” שממנה משמע שמדובר בבתים שהייתה אפשרות לערב אותם, ולא מערבים אותם. לעומת זאת, עמדו לפניו שתי עובדות הלכתיות: האחת מעשה של רבה בר אבוה, שעירב את העיר מחוזא כשהוא מערב כל שכונה באופן נפרד (כך שהשכונה האחרת משמשת כ"שיור" לחברתה), אף על פי שבין השכונות היו חריצים עמוקים שבהם אכסנו פירות, ועל פי ההלכה החריצים מפרידים בין חלקי העיר שיהיה אסור לערב אותם כאחת, אך ייתכן שאין להביא ראיה ממעשה זה, שכן למרות שבאופן מעשי לא הייתה אפשרות לערב את העיר, הייתה אפשרות לבצע מעשה שעל ידו ניתן יהיה לערב את כל העיר (אם יעשו גשר מעל החריצים). כך שלמסקנא סביר שאכן צריך שהשיור יהיה מבתים שהייתה אפשרות לערב אותם יחד עם העיר.
שיטה אחרת היא שיטת רבי יצחק שדי בשיור בית אחד וחצר אחת. באופן נדיר, מדובר באמורא שחלוק על תנאי המשנה.
להלכה נחלקו הראשונים: לפי רשי ותוספות נפסק כשיטת רבי שמעון שאין צורך לשייר בעיר חמישים בתים שאינם מעורבים, ודי לשייר שלוש חצרות של שלושה בתים, אך הרי"ף פוסק כרבי יצחק, וסובר שמדובר בתנא ודבריו מובאים בברייתא, ומכיוון שכך יש לפעול על פי הכלל הלכה כדברי המיקל בעירוב. כך גם נפסק ברמב"ם.