יורש העצר של ערב הסעודית
היסטוריה

יורש העצר האחרון של המדינה הסעודית השנייה (אמירות נג'ד) היה עבד אל-עזיז,הידוע כאבן סעוד,  שאיבד את התואר כאשר המדינה נכבשה על ידי הרשידים ב-1890 וסופחה לאמירות ג'בל שמר. בני בית סעוד יצאו לגלות ומצאו מקלט במספר מדינות ערביות במפרץ הפרסי במשך כמעט עשור. לאחר התבוסה בקרב סריף בשנת 1900 ויתר עבד א-רחמן בן פייסל, אביו של עבד אל-עזיז, על שאיפותיו להחזיר את השטח, אך עבד אל-עזיז אבן סעוד וקרוביו נותרו נחושים להחזיר את נג'ד. בראשית העשור הראשון של המאה ה-20 יצאו בני סעוד לפשיטות מרובות ולמלחמות כיבוש כדי לנסות להשיב את נג'ד מהרשידים. מאמציהם היו מוצלחים, והם הקימו את המדינה הסעודית השלישית (אמירות ריאד). לאחר שעבד אל-עזיז כבש מספיק שטח והוכר כאמיר, הוא מינה את בנו הבכור תורכי כיורשו. לאחר שתורקי מת במגפת השפעת הספרדית ב-1919, מינה עבד אל-עזיז את בנו השני סעוד ליורשו. הסעודים המשיכו להרחיב את גבולותיהם לכל נג'ד וב-1925 כבשו את החיג'אז. ב-1932, לאחר שאבן סעוד ניהל את ממלכת נג'ד וחג'אז כשתי מדינות נפרדות, הוא איחד אותן לערב הסעודית. אבן סעוד הכריז על עצמו כמלך, וקבע את סעוד לנסיך הכתר.
כשדן המלך אבן סעוד בירושה לפני מותו נראה היה שהוא מעדיף את הנסיך פייסל נסיך הכתר סעוד בשל ניסיונו הרב של פייסל. שנים רבות לפני כן זיהה אבן סעוד את פייסל בתור המבריק מבין בניו ונתן לו אחריות רבה במלחמה ובדיפלומטיה. עם זאת, אבן סעוד קיבל את ההחלטה להשאיר את הנסיך סעוד כנסיך הכתר. מילותיו האחרונות לשני בניו, סעוד ופייסל, שכבר נאבקו זה בזה, היו "אחים אתם, התאחדו!"
לאחר מותו של אבן סעוד פרץ מאבק עז בין בניו הבכורים של עבד אל-עזיז, סעוד ופייסל. פייסל הוכרז כראש ממשלת ערב הסעודית ב-1954, אך היו לו סמכויות מוגבלות. זמן קצר לאחר מכן חוותה הממלכה בעיות כלכליות וחובות כתוצאה מהמדיניות ההרסנית של סעוד, שכללה גזלת הכנסות הנפט, ארמונות מפוארים ותככים בתוך ומחוץ לערב הסעודית, בעוד שפייסל היה מקושר לפיכחות, אדיקות, צניעות, חסכנות ומודרניות. כשהמצב במדינה החמיר אילץ בית סעוד את המלך סעוד להאציל את רוב סמכויותיו הביצועיות לפייסל ב-1958. עם זאת, פייסל עדיין לא היה מסוגל להשתמש בסמכויותיו שכן סעוד המשיך למנוע את מהלכיו, מה שגרם לפייסל להתפטר. לאחר שסעוד המשיך במדיניותו הכושלת הוא הביא את ערב הסעודית לסף קריסה. ב-4 במרץ 1964 פתחו פייסל ואחיו בהפיכה לא אלימה. פייסל הפך לעוצר, וסעוד נשאר המלך כתפקיד טקסי בלבד. בנובמבר אילצו העולמא, הקבינט ובכירי משפחה המלוכה את סעוד להתפטר, ופייסל הפך למלך. ב-6 בינואר 1965 הצהיר סעוד על נאמנותו למלך פייסל.
הבא בתור, הנסיך מוחמד, היה יורש העצר לזמן קצר אך ויתר על תוארו זה לטובת הנסיך ח'אלד ב-1965.
זמן קצר לאחר שהמלך פייסל נרצח על ידי אחיינו הפך ח'אלד למלך ערב הסעודית ופהד לנסיך הכתר. בתקופת שלטונם אימצו ח'אלד ופהד מדיניות אסלאמית שמרנית לאחר הניצחון בקרב על הכעבה ב-1979, שפרץ לאחר שהמיליציה האסלאמיסטית הקיצונית אל-אח'ואן תפסה את השליטה בכעבה שבמכה. ב-1982 מת המלך ח'אלד ופהד עלה לשלטון. לאחר שלקה בשבץ מוחי ב-1995 הפך נסיך הכתר עבדאללה לעוצר הרשמי למשך שארית שלטונו של פהד. כשעבדאללה הפך למלך ב-2005 עם מותו של פהד, הוא החל בתהליך מודרניזציה, נתן זכות בחירה לנשים ואיפשר להן לעבוד בתפקידים ממשלתיים. עבדאללה גם הקים את מועצת הנאמנות, גוף המורכב מבניו ונכדיו של מייסד ערב הסעודית אבן סעוד, כדי לבחור בהצבעה חשאית מלכים ויורשי עצר עתידיים.
כשהמדינה הפכה לגרונטוקרטיה בשנות ה-2000 ובתחילת שנות ה-2010, מתו מזקנה שני יורשי עצר, סולטאן ונאיף, תוך פחות משנה. בינואר 2015, עם המלכתו של סלמאן, הפך בנו האחרון של המלך עבד אל-עזיז, מוקרן, לנסיך הכתר. הוא הודח לאחר שלושה חודשים בלבד לטובת אחיינו, מוחמד בן נאיף. מוחמד, נכדו הראשון של אבן בעוד שהחזיק בתואר, הודח בעצמו ביוני 2017 על ידי מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, והוא ואביו סלמאן הפכו לאב ובן הראשונים, מאז ימיו של אבן סעוד, בתוארי המלך ויורש העצר.