stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברמינגהאם
מקומות בעלי עניין

בשנים האחרונות הפכה ברמינגהאם מעיר תעשייתית אפורה לעיר בעלת מוסדות תרבות, אמנות, היסטוריה ופנאי המושכים אליה מבקרים מהעיר ומחוצה לה.
בעיר מספר רבים של אתרים בעלי עניין:
מוזיאון ברמינגהאם לאמנות – Birmingham Museum & Art Gallery – מוזיאון שנפתח בשנת 1885 ובו אוסף מרשים של אמנות, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה, תכשיטים, עבודות מתכת, קדרות ופריטים הקשורים בהיסטוריה המקומית.
מכון ברבר לאמנויות – Barber Institute of Fine Arts – מבנה המשמש כמוזיאון אמנות וכאולם קונצרטים הממוקם בקמפוס של אוניברסיטת ברמינגהאם.
מוזיאון רובע התכשיטנים – Museum of the Jewellery Quarter – מוזיאון לתולדות תעשיית התכשיטים של העיר. לפני כעשרים שנה נסגר מפעל התכשיטים המשפחתי Smith and Pepper. עיריית ברמינגהאם הפכה את המקום למוזיאון מודרני שזכה בפרסים בין-לאומיים.
טחנת סרהול – Sarehole Mill – טחנת מים פעילה, אחת משתי הטחנות הפעילות היום בעיר. הטחנה נבנתה בשנת 1542 ושימשה בתחילה לטחינת חיטה. במהפכה התעשייתית שימשה טחנת המים להפעלת מכונות עבור תעשיית המתכות. ג'. ר. ר. טולקין, הסופר המפורסם, חי בשכנות לטחנה וסיפר שהטחנה שימשה השראה לחלק מתיאורי הנוף בספרו "שר הטבעות". במקום מתקיים אירוע שנתי לזכר חייו ויצירותיו של הסופר.
ת'ינקטנק – Thinktank – מוזיאון המדע של ברמינגהאם. המקום מכיל מוצגים בנושאים מגוונים כמו מחשבים, רובוטיקה, ביוטכנולוגיה, עולם החי, גוף האדם, המדע בחיי היום-יום ועוד. רבים מהמוצגים מעודדים את המבקרים לגעת ולהתנסות.
אחוזת אסטון – Aston Hall – בית אחוזה שנבנה במאה ה-17. בבית האחוזה ניכרים, עד היום, נזקים מקרבות שהתנהלו במקום במלחמת האזרחים האנגלית. כיום פתוחה האחוזה לציבור הרחב ומוצגים בה ציורים, פסלים וריהוט מתקופות שונות.
עולמה של קדברי – Cadbury World – אתר שבו מציגה חברת השוקולד קדברי את השלבים בייצור שוקולד ואת ההיסטוריה של השוקולד ושל החברה.
פארקים – בברמינגהאם יש למעלה מ-30 דונם של שטחי פארקים. הפארק הגדול ביותר הוא פארק סאטן Sutton Park שהוא שמורת הטבע העירונית הגדולה באירופה.
הגנים הבוטניים של ברמינגהאם – The Birmingham Botanical Gardens – הגנים הבוטניים המרהיבים של ברמינגהאם הוקמו בתקופה הוויקטוריאנית ומושכים אליהם מבקרים עד היום.
מבני דת – בגלל האוכלוסייה המגוונת בעיר, יש בברמינגהאם מבני דת רבים. כנסיית פיליפ הקדוש היא הקתדרלה האנגליקנית של העיר. קתדרלת צ'אד הקדוש היא הקתדרלה הקתולית של בירמינגהאם. בעיר גם שלושה בתי כנסת המשרתים את האוכלוסייה היהודית של העיר. מסגדים רבים משרתים את האוכלוסייה המוסלמים של העיר והמסגד המרכזי של ברמינגהאם הוא אחד מהגדולים באירופה כולה.
הקהילה היהודית בברמינגהאם > המאה ה-18 – ראשיתה של הקהילה היהודית

הקהילה היהודית בברמינגהאם היא אחת הקהילות הוותיקות מחוץ ללונדון.
התעשייה המתפתחת של ברמינגהאם משכה אליה מתיישבים יהודים כבר בסביבות 1730. ברמינגהאם הייתה למרכז עבור הרוכלים היהודים שמכרו את מרכולתם בעיירות שמסביב לעיר הגדולה. תיעוד עירוני מספר על כך שבשנת 1767 חיו בעיר 6 סוחרים ובעל בית מלאכה לזכוכית בשם מאייר אופנהיים. בתחילת המאה ה-19 התפרסמו היהודים כבעלי מלאכה חשובים בתחום תעשיית המתכת, התכשיטים, השעונים ועוד.
בשנת 1791 הוקם בית תפילה יהודי בבית פרטי בשכונת פרוגרי (Froggery).
הקהילה היהודית בברמינגהאם > המאה ה-19 – הגירת יהודים ממזרח אירופה וגידול הקהילה היהודית

בשנת 1856 נבנה בית כנסת שנקרא Singers Hill Synagogue. בית הכנסת משמש לתפילה עד היום. נוסח התפילה שלו הוא אורתודוקסי אולם משרת בעיקר את הקהילה המסורתית של העיר. מבנה בית הכנסת הוכרז כאתר היסטורי לאומי.
במשך השנים גדלה האוכלוסייה היהודית. בשנת 1851 חיו בעיר 730 יהודים ובשנת 1871 הוערך מספרם ב-2,360.
אחד הגורמים לגדילת הקהילה היה הגירת יהודים לאנגליה ממזרח אירופה. המהגרים החדשים לא השתלבו באופי התפילות היהודיות-בריטיות בבית הכנסת בסינגרס היל (Singers Hill) ולכן הקימו שני בתי כנסת אורתודוקסיים חדשים. בשנים האחרונות אוחדו שני בתי הכנסת האלה והם פעילים עד היום.
מרבית המהגרים היהודים ממזרח אירופה התגוררו באזור יהודי שבמרכז העיר. רבים מהם לא השתלבו היטב בחיי העיר ודיברו רק יידיש. מצב זה הביא להתפתחות מוסדות לעזרה הדדית בקהילה היהודית. ה"ארגון הפילנתרופי העברי" – Hebrew Philanthropic Society הוקם בשנת 1828 בשעה שעזרה סוציאלית כללית לא הייתה קיימת עדיין כלל. בשנת 1900 החל ארגון סיוע יהודי נוסף, ה–Birmingham Jewish Board of Guardians, לספק מזון וביגוד לנזקקים בקרב הקהילה היהודית בברמינגהאם. בשנים שלאחר מכן הוקמו מוסדות עזרה נוספים שטיפלו בקשישים ובמחוסרי הדיור בקרב תושביה היהודיים של העיר.
הקהילה היהודית בברמינגהאם > המאה ה-20 – התבססות הקהילה ודעיכתה

בתקופה הזאת ברמינגהאם שגשגה כמרכז יהודי חשוב מחוץ ללונדון. מספר חנויות יהודיים הוקמו – מחנות פיש אנד צ'יפס ועד לעשרות מתפרות בבעלות יהודית. בתקופה זו הוקם בית ספר יהודי בצמוד לבית הכנסת Singers Hill. בתחילת המאה ה-20 החלה עזיבת היהודים את "האזור היהודי" והם התיישבו בשכונות האופנתיות Edgbaston ו-Moseley. באותה התקופה הוקם בית כנסת נוסף ששירת את האוכלוסייה היהודית-רפורמית.
במלחמת העולם השנייה, מרכז ברמינגהאם הופצץ קשה על ידי חיל האוויר הגרמני. בעקבות הרס מרכז העיר עזבו אחרוני היהודים את ה"אזור היהודי" שבמרכז העיר.
בימי מלחמת העולם השנייה הגיעו אל העיר פליטים יהודיים רבים מאירופה הנאצית. נוסף על המבוגרים שהגיעו אל העיר, באו ילדים ב"משלוח הילדים" ה"קינדר-טרנספורט" (בגרמנית: Kindertransport). הקהילה היהודית בברמינגהאם פעלה רבות כדי לסייע לפליטים בתמיכה כספית, בהקמת מעונות ומועדון לפליטים ובעזרה בקליטתם בחברה הבריטית. אותם פליטים יהודים השתלבו במהירות בקהילה ורבים מהם היו לבכירים בקהילה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפשטה הקהילה היהודית ברחבי העיר, בעקבות מגמות של פִרוור. קהילה יהודית קטנה הוקמה באחד בפרווריה הרחוקים של העיר – Solihull. באותה תקופה הוקם בית ספר יסודי יהודי – King David School שהמשיך בעבודתו החינוכית של ה-Hebrew School. בית ספר זה קיים עד היום והוא אחד מבתי הספר המבוקשים ביותר בעיר.
בשנות השמונים של המאה העשרים הייתה תקופת דעיכה עבור הקהילה היהודית של ברמינגהאם. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-6,000 תושבים יהודים. גודלה של האוכלוסייה היהודית בשנת 2001 הייתה 2,343 בלבד. הסיבות לירידת מספר היהודים בעיר הן עלייה לארץ ישראל, מעבר היהודים לקהילות יהודיות גדולות יותר (לונדון ובמנצ'סטר) והתבוללות.
הקהילה היהודית בברמינגהאם > הקהילה היהודית בברמינגהאם בימינו

0.2% מתושבי העיר ברמינגהאם מגדירים את עצמם כיהודים. זהו שיעור נמוך יחסית לשיעור הממוצע של יהודים בערי אנגליה, ויילס האחרות. בברמינגהאם שתי קהילות אורתודוקסיות וקהילה רפורמית אחת. בעיר ארבעה בתי כנסת ומוסדות יהודיים נוספים כגון בית אבות, תנועות נוער יהודיות, בית הלל (מעונות ומועדון לסטודנטים יהודים), בית חב"ד, מקווה, חנות כשרה, עיתון קהילתי, ספרייה יהודית, תוכניות ללימוד עבור בני מצווה ועוד.
על אף העובדה שמדובר בקהילה קטנה, הקהילה היהודית של ברמינגהאם נחשבת לגדולה ביותר במרכז אנגליה וחמישית בגודלה בבריטניה. גודלה הקטן של הקהילה תורם לגיבושה ולמעורבות הרבה של התושבים היהודים בעבודה הקהילתית, הדתית, החינוכית, התרבותית והחברתית בעיר. שיתוף הפעולה בין הקהילות היהודיות שבברמינגהאם ומינוי בעלי תפקידים צעירים ותוססים הביאו לשגשוג ולליכוד מחודש בקהילה היהודית הקטנה של העיר.
קיטון הקהילה הביא לדיונים על אודות הצורך באיחוד בתי הכנסת בעיר כדי להמשיך ולקיים תפילות קבועות במשך כל ימות השנה. ואכן, אוחדו שני בתי כנסת האורתודוקסיים ובשנים האחרונות אף מתקיים מניין של תפילות השחרית המתקיים לסירוגין בבית הכנסת המרכזי Central Synagogue ובית הכנסת הוותיק – Singers Hill.
אחד מהישגי הקהילה הקטנה הוא הפעלת בית הספר היסודי היהודי King David. בית הספר מספק חינוך יהודי ציוני לכל תלמידיו, הכוללים גם לא מעט תלמידים בני דתות שונים. אחרי התלמידים היהודיים, מספר התלמידים הגדול ביותר הם מוסלמים. תלמידים נוספים הם בני דת ההינדו או תלמידים סיקיים. כל התלמידים בבית הספר לומדים יהדות ועברית.
בתרבות

ברמינגהאם היא הזירה בה מתרחשת עלילת סדרת הטלוויזיה "כנופיית ברמינגהאם". הסדרה, המתרחשת בתקופה שבין מלחמות העולם, משחזרת את המציאות התעשייתית בעיר.
ערים תאומות

לעיר ברמינגהאם שבע ערים תאומות:
ארצות הברית שיקגו, ארצות הברית (מ־1993)
גרמניה לייפציג, גרמניה (מ־1992)
צרפת ליון, צרפת (מ־1951)
גרמניה פרנקפורט, גרמניה (מ־1966)
דרום אפריקה יוהנסבורג, דרום אפריקה (מ־1997)
איטליה מילאנו, איטליה
הרשות הפלסטינית רמאללה, הרשות הפלסטינית
חדש וישן בברמינגהאם
מערכת התחבורה הפנימית בנמל התעופה של ברמינגהאם
תעלה במרכז ברמינגהאם
חברי להקת בלאק סבאת
תיאטרון עירוני
מרכז העיר בלילה
מוזיאון ברמינגהאם לאמנות
טחנת סרהול
אחוזת אסטון
בית הכנסת Singers Hill
לאיוש ארדאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1929 טרגו מורש, ממלכת רומניה 
 פטירה:  23 במרץ 2020 (בגיל 90) 
 מדינה:  הונגריה 
 
לאיוש ארדאי (בהונגרית: Erdélyi Lajos;‏ טרגו מורש, 17 במאי 1929 – בודפשט, 23 במרץ 2020)  היה עיתונאי, צלם יהודי-הונגרי מפורסם בטרנסילבניה ובהונגריה, זוכה פרסים רבים והוציא למעלה מעשרה ספרים/אלבומים על עבודותיו ומחקריו. הוא זכה בפרס שאנדור שייבר.
קורות חיים

לאיוש ארדאי נולד במשפחה יהודית, אמו ואחותו ניספו בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ, אביו והוא הצליחו לשרוד תוך מאמצים וייסורים גדולים. הוא השלים את לימודי התיכון בעיר הולדתו ובקלוז', ולאחר מכן סיים את לימודיו בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת בויאי ב-1950. הוא נאלץ לעבוד בתור מסגר, למרות היותו בעל תואר אקדמי, ואחר כך הוצב במשרדי השבועון "דרך חדשה" (Új Út) והירחון "אישה עובדת" (Dolgozó Nő), שניהם בשפה ההונגרית, והיה צלם בסניף קלוז' של האקדמיה. בשנת 1958, הפך לעובד של מגזין "אמנות" של טרגו מורש, אחר כך של ה-Új Élet דו שבועום חברתי צבעוני של ההונגרים ברומניה. הוא כתב דוחות מקומיים וזרים, מאמרים על תורת הצילום ואסתטיקת הצילום, ותמך שוב ושוב בהקמת מוזיאון צילום מודרני. מנקודת המבט של ההיסטוריה התרבותית, העניין המדעי החלוצי שלו במסורות ההיסטוריות של אמנות הצילום ההונגרית מעוררת עניין.
ארדאי עיבד ופרסם את התצלומים המקוריים של חוקר אפריקה הטרנסילבני המפורסם, שאמו טלקי (Teleki Samuel) על אפריקה הפנימית שצולמו במחצית השנייה של המאה ה-19, יחד עם רשימותיו מהתקופה של הנוסע והמתייר לודוויג פון הוהנל (גר'), קצין ימי מברטיסלבה (טלקי שאמו באפריקה, 1977). כרך (1974), והוא הציג את דיוקנאותיו של סופרים ואמנים הונגרים ברומניה בגלריות של קורונק (1976) ו- Új Élet (1977). כרכיו העצמאיים היו רבים כגון: אמנות בתי הקברות היהודיים העתיקים (1980).
ארדאי עבר להונגריה דרך קבע ב-1988 ופרסם את מאמריו ב"מדיאר נמזט" עד 1992 ועסק גם בפוליטיקה. בשנת 2009, אורגנה תערוכת צילומים של דיוקנאות האמן שלו בגלריה Vigadó.
מחקריו

אוניברסיטת בויאי למדע, קלוז'. הפקולטה למשפטים וכלכלה. בחינה ממלכתית, 1947–1950
אוניברסיטת בויאי למדע, קלוז'. היסטוריה - הפקולטה לפילוסופיה, 1950–1952
מקומות עבודה

מערכת השבועון Új Út (דרך חדשה), קלוז', 1949-1953
בית מלאכה לרכבת, קלוז', חניך, 1953
מערכת הירחון "האישה העובדת" (Dolgozó Nő Szerkesztőség), קלוז', 1954-1957
המכון הארכאולוגי, קלוז', מעבדת צילום, 1957-1958
מגזין "אמנות", אחר כך מערכת "Új Élet", מגזין בתמונות, צלם עיתונות, טרגו מורש, 1958-1988
הוא עבר להונגריה
גמלאי מ-1988
ספריו שיצאו בדפוס

באלאז' אורבאן – ארץ הסקלרים בתמונות. הוצאת קריטריון, בוקרשט, 1971
תקריב. עשרים סופרים הונגריים ברומניה (יחד עם אילדיקו מארושי), הוצאת קריטריון, בוקרשט, 1974
שאמו טלקי באפריקה. הוצאת קריטריון, בוקרשט, 1977
אמנות של בתי קברות יהודיים ישנים. הוצאת קריטריון, בוקרשט, 1980
פורטרטים. תמונות מאת לאיוש ארדאי. (טקסט: פאל בודור). מוזיאון פטפי לספרות, 1991
בית החיים (The House of the Living). הוצאה לאור הטטורוני, בודפשט, 1992
"דואר בקבוקים" לדורות הבאים. הוצאת Balassi, בודפשט, 1998, רישומים מאת Imre Holló, מחקר המבוא מאת לאיוש ארדאי (מהדורות הונגרית, אנגלית, גרמנית)
אריך הופמן אלבום תמונות. אסף חיבר, ערך וגם ההקדמה נכתבה על ידי: לאיוש ארדאי. אנציקלופדיה ורלג, בודפשט. 1999
הישרדות, זיכרונות של צלם, ספרי לאודר, הוצאת אורורה, בודפשט, 2006
סדנאות הישרדות. הגיל שלנו, קומפ-פרס. קלוז', 2009
הישרדות. זיכרונות של צלם; Zachor, בודפשט, 2012 (אני זוכר)
Survival. A photographer remembers; angolra תורגם לאנגלית על ידי Jim Tucker; Zachor, בודפשט, 2014 (I remember)
פרסים והוקרה

מסדר ההצטיינות התרבותי דרגה 4 - 1969
ARTIST FIAP (Federation International de l'Art Photographic). 1974
פרס על שם הרב שאנדור שייבר, 2011
פרס מפעל חיים לתרבות יהודית הונגרית, 2019
חברות בארגונים מקצועיים ואמנותיים

איגוד העיתונאים הרומני
איגוד הצלמים הרומני
אגודת העיתונאים ההונגרים
אגודת הצלמים ההונגרים
עבודות הצילום שלו > תערוכות קבוצתיות

ברומניה:
טרגו מורש
קלוז'
אוראדיה
פטרוזני
טימישוארה
סיביו
קריובה
בוקרשט
בינלאומי:
בוקרשט, 1959; 1969
הונג קונג, 1960
ז'או - ברזיל, 1967
Photoeurop (בריסל, פריז, לוזאן), 1966
Herrsching, 1968
בריירו, פורטוגל, 1968
טוקיו, יפן, 1969
לורנקו מרקס, מוזמביק, 1970
סן חוזה, קליפורניה, מקסיקו, 1970
עבודות הצילום שלו > תערוכות יחיד

בהונגריה
WRITER PORTRAIT, בודפשט, המוזיאון הספרותי Petőfi, 1991
פרצופים טרנסילבניים, גורלות, סומג, 1992
תקריב, מרכז התרבות EVIG Üzemek, בודפשט, 1994
כנסיות טרנסילבניות, קדושים בצד הדרך, האוניברסיטה הקתולית Pázmány Péter, בודפשט, 1992
אמנות עממית מבתי הקברות היהודיים הישנים, בודפשט – גלריה עירונית; לודג' בני ברית, בודפשט; חנות הספרים בלסי; Fészek Art Club, קרן התרבות ההונגרית, Paks, Pécs Janus Pannonius University of Science; Győr, מוזיאון János Xantus; טאטה, מרכז תרבות (בין 1991 ל-1998
פנים וגורלות, גלריית Drakodent, Szombathely, 1993
שנות השישים - דיוקנאות של אמנים טרנסילבונים, מוזיאון ארנסט, בודפשט, 2001
דיוקנאות של Lajos Erdélyi, גלריה קולטה, בודפשט, 2008
דיוקנאות של סופרים מטרנסילבניה, בקסקסאבה, גיולה, 2009
במיעוט כפול, Csányi5 - מוזיאון ההיסטוריה היהודית של Erzsébetváros, 2019
פסיפס טרנסילבניה, גלריית תמונות ארט, 2019
מקומות בינלאומיים אחרים
אמנות עממית של בתי קברות יהודיים, ניו יורק, הקונסוליה הכללית של הונגריה, 1993
Washington, Capitoleum, Cannon Rotunda 1993
פנים וגורלות, בית הונגרי, ניו יורק, 1994
פנים וגורלות, השבתניקים הסקלרים, פורטרטים, בית הונגרי, ניו יורק, 1995
Die Hauser der Lebendigen, אאכן GDR, 1996
The Old Jevish Cemetery, Birmingham, (ארצות הברית), 2000
Kunst in der Alten Jüdischen Friedhöfen, אמנות עממית של בתי קברות יהודיים,
ברלין, Collegium Hungaricum 2002; ריגה, לטביה, 2011; טאלין, אסטוניה, 2011
סרטי דיוקן

בעיקר עבור הטלוויזיה ההונגרית ברומניה
Romániai Magyar Televízió, Közelkép Erdélyi Lajossal, Csáki Zoltán, 1972; Cselényi László, 1994
MTV „ÉS CSINÁLTAK MAGUKNAK FARAGOTT KÉPET” Tolmár Kata portréfilmje (The message of the stones), 1993
Cselényi László, Kiállítás New Yorkban, Duna TV, 1993
Jancsó Miklós:A kövek üzenete, Kárpátalja, 1994
A palackposta üzenete, Duna TV, Marosi Péter, 1998
A 80. éves E. L. Duna TV, Marosi Péter, 2009
Arcélek, Csáky Zoltán filmje, Duna TV, 2009
„LALÓ” – Jávor István dokumentum filmje, 2010
תצלומיו באוספים ציבוריים

המוזיאון הלאומי ההונגרי, בודפשט
המוזיאון ההונגרי לצילום, קסקמט
מוזיאון פטפי לספרות, בודפשט
האגודה המדעית של טרנסילבניה, קלוז'
מוזיאון בית ההתפוצות (אנו), תל אביב, ישראל
המוזיאון הגאוגרפי ההונגרי בארד
מוזיאון העיר, Székelyudvarhely, רומניה
ספרות

Romániai Magyar Irodalmi Lexikon, I. köt. Kriterion Kiadó, Bukarest, 1981
Markovics Ferenc, Fények és tények, Folpress Kiadó, Budapest, 2006
Halász Anna: Mélységes derű. Előre, 1970. június 16
Farkas Sándor (Mikó Imre): Székelyföld képekben – recenzió. Utunk, 1971
Cseres Tibor: Álomképek – százéves képes könyvben, Népszabadság, 1972. ápr. 30
Pálfy G. István: A nagy nemzedék vallomása, Valóság, 1975
DeákTamás: Erdélyi Lajos kiállítása elé, A HÉT, 1976, július 9
Szilágyi Júlia: A fáradtság dicsérete, Korunk Galéria katalógusa, 1976
Nagy Pál: Erdélyi Lajos az Új Élet Galériában, Új Élet, 1977
Ditrói Ervin: Kiált a kő. Útunk, 1980/48
Scheiber Sándor: Régi zsidó temetők művészete, Magyar Nemzet
Markó Béla: Erdélyi Lajos az Új Élet Galériában, Új Élet, 1982/23 sz.
Constanta Nita: Un artist fotograf din Tirgu Mures. Rev. Fotografia, 1987. Nr. 17
Major Ottó: Erdélyi Lajos kiállítása a Károlyi Palotában. Magyar Hírlap, 1991. okt. 10
Ágoston Vilmos: Az erdélyi Erdélyi. Körülnézni a körkörös kétségbeesés Európájában. Magyar Nemzet, 1991. okt. 25
Szépréti Lilla: Erdélyi lajos batyuja. Erdélyi Figyelő, 1992/2 sz.
Szegő György: A kövek üzenete. Beszélgetés Erdélyi Lajossal. Fotóművészet, 1993/3
Metz Katalin: Sírkertek történelmi magányossága. Új Magyarország, 1994. ápr. 21
Bodor Pál: A szerencsés fotográfus. E. L. hallgatag képei. Respublika, 1994/21 sz.
Horváth Andor: Erdélyi Lajos 70. éves. A HÉT, 1999. május
Claudia Kern: Die Hauser der Lebendigen zeigen eine reiche Kultur. Aachener Zeitung, 1996. okt. 14
Die Photographien des Erich Hoffmann vom Alpen (Karpaten) korps. Pester Lloyd Zeitung, 1999. okt.
Szarka Klára: Máramaros krónikása. Magyar Hírlap, 1999. dec. 1
Horváth Andor: Emberek és Műhelyek (A túlélés műhelyei, Korunk – Komp-Press Kiadó, 2009
Nagyítás, Valaczkay Gabriella, Népszabadság, 2010.nov. 10
Demény Péter: Aki az emberre szakosodott, Népszabadság 2010. március 6.
Nagyítás, Valaczkay Gabriella, Népszabadság, 2010. november 10.
מאמרים קשורים

זכרונותיו של באלאז' אורבן
הערות שוליים

↑  Meghalt Erdélyi Lajos fotóművész, transindex.ro, 2020. március 23.
↑  Elhunyt Erdélyi Lajos marosvásárhelyi születésű fotográfus, újságíró, maszol.ro, 2020. március 23.
↑  Erdélyi Lajos: Művészportrék, kiállítás, Békéscsaba, 2009
ראו גם

לאיוש ארדאי: הישרדות, אושוויץ, בירקנאו, 1944
לקריאה נוספת

Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés I. (A–F). Főszerk. Balogh Edgár. Bukarest: Kriterion. 1981.
Új magyar irodalmi lexikon I. (A–Gy). Főszerk. Péter László. Budapest: Akadémiai. 1994. 520. o. ISBN 963-05-6805-5
Erdélyi Lajos (Laló) 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280522605171  BnF: cb127147760 (data)  GND: 140473394  ISNI: 0000 0000 7834 8665  LCCN: n80159186  SUDOC: 16252983X  VIAF: 69054245   WorldCat (עם VIAF): 69054245
ט.ט.ט ריגה

ט.ט.ט ריגה (בלטבית:  TTT Riga) הוא מועדון כדורסל הנשים מהעיר ריגה, בירת לטביה. פרוש השם - "תאגיד לרכבת קלה וטרוליבוסים" ( Tram and Trolley Trust). הקבוצה זכתה במספר רב של אליפויות ברית המועצות, לטביה ותוארים אירופיים במשך 25 שנים.
תארים

אליפות ברית המועצות בכדורסל נשים (21): בתקופת 1960–1984
יורוקאפ (1): 1987
יורליג (18) בתקופת 1960–1982
אליפות לטביה (13) בתקופת 1991–2011, 2014,2015
שחקניות מפורסמות

סקאיידריטה סמילדזינה (1958–1972) - 3 פעמים אלופת עולם, 5 פעמים אלופת אירופה במסגרת נבחרת של ברית המועצות
אולייאנה סמיונובה (1968-1987) - פעמיים אלופה אולימפית, 3 פעמים אלופת עולם, 10 פעמים אלופת אירופה במסגרת נבחרת ברית המועצות, נכנסה לאולם תהילת הכדורסל של ארצות הברית (1993) ושל פיב"א (2007)
פליס שרגנהיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 במרץ 1922 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  31 בדצמבר 1944 (בגיל 22) ברגן-בלזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום מגורים:  ברלין 
 בן או בת זוג:  לילי ווסט 
 
אבן זיכרון באתר ההיסטורי ברגן בלזן
פליצה רחל שרגנהיים (בגרמנית: Felice Rachel Schragenheim; ‏9 במרץ 1922 – 31 בדצמבר 1944) הייתה לוחמת התנגדות יהודייה בנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. נודעה בשל סיפור האהבה הטרגי בינה לבין לילי ווסט. מצאה את מותה במהלך צעדת המוות ממחנה הריכוז גרוס-רוזן למחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה.
סיפור יחסיה עם ווסט מתואר בסרט "אמה ויגואר" משנת 1999, ספר באותו שם מאת אריקה פישר, וסרט התיעודי משנת 1997 סיפור אהבה: ברלין 1942.
שרגנהיים גורשה מברלין לטרזיינשטט ב-8 בספטמבר 1944. ב-9 באוקטובר 1944. היא גורשה מטרזינשטט למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו. לקראת סיום המלחמה האסירים, כולל פליס שרגנהיים, הועברו בצעדת מוות לגרוס-רוזן, וייתכן שאחר כך המשיכו לברגן בלזן. תאריך ומקום מותה לא ידועים.
מלחמת העולם השנייה

בתחילת שנות ה-20 לחייה עבדה שרגנהיים כאסיסטנטית בהוצאה לאור בברלין, שהייתה אוהדת את המשטר הנאצי, בעוד ששרגנהיים הצטרפה לתנועת ההתנגדות.
בשנת 1942, הוצגה שרגנהיים על ידי מכרה, שהועסקה כעוזרת בית במשק הבית בברלין של גינטר ווסט, חייל נאצי, לאשתו של ווסט, שרלוט אליזבת "לילי" ווסט, אשר התגוררה בברלין, עם ארבעת ילדיה בזמן שבעלה היה במלחמה. בתחילה הוצגה שרגנהיים כ"פליס שרודר", ובסופו של דבר היא התקרבה מספיק לווסט עד שבטחה בה. לאחר שסיפרה לה מהו שמה האמיתי וחשפה את ההיסטוריה שלה כחברה יהודייה במחתרת ההתנגדות הגרמנית, התאהבה שרגנהיים במהרה בלילי ווסט.
החיזור שלהן היה מסורתי, על פי קייט קונולי, כתבת ה"גרדיאן ארצות הברית" בברלין בזמן הראיון שלה עם לילי ווסט בשנת 2001. לאחר שהכירו, הייתה שרגנהיים "מגיעה לתה אצל לילי כמעט מדי יום, ומביאה פרחים ושירים שאותם כתבה. בין לבין השתיים היו כותבות זו לזו. "כאשר ווסט אושפזה במרץ 1943, שרגנהיים "הביאה ורדים אדומים מדי יום. . . ". ב־25 במרץ השתיים התארסו, שרו וחתמו בכתב על אהבתם, אותה חתמו בחוזה נישואין כעבור שלושה חודשים."
בנות הזוג החלו לחיות יחד בביתה של ווסט בברלין, לאחר שווסט נפרדה באופן חוקי מבעלה בשנת 1942. הן נשארו זוג עד יולי 1944, כאשר הלשינו על שרגנהיים בפני גורמים נאציים והיא נתפסה בידי הגסטפו. היא נעצרה בדירה שחלקה עם ווסט, נלקחה למחנה המעבר שולשטראסה בברלין והוחזקה שם עד 4 בספטמבר 1944. לאחר מכן גורשה למחנה הריכוז טרזיינשטט בצ'כוסלובקיה. על אף הסכנה, ווסט ערכה ביקורים חוזרים ונשנים והחליפה עימה מכתבי אהבה עם שרגנהיים בשולשטראסה. שם קיבלה שרגנהיים השראה לכתוב שיר אהבה לווסט.
בזמן ששרגנהיים נכלאה בטרזיינשטט, ווסט ניסתה לארגן ביקור, אך מפקד המחנה סירב לאשר זאת. לפני שבנות הזוג הספיקו להתאחד, גורשה שרגנהיים לאושוויץ. על פי ההערכות היסטוריות היא נשלחה באחת או שתי צעדות מוות לברגן-בלזן. בתחילה מאושוויץ לגרוס-רוזן ומשם לברגן בלזן. אף על פי שלא ניתן היה לקבוע את גורלה המדויק, בית משפט בברלין הוציא פסק דין בשנת 1948 שקבע כי תאריך מותה היה ה-31 בדצמבר 1944.
הנצחה

אליזבת ווסט המשיכה לחיות אחרי מותה של פליס שרגנהיים יותר משישים שנה. לאחר מותה ב־31 במרץ 2006 וקבורתה לאחר מכן בדורפקירשה גיסנסדורף (בית העלמין של כנסיית הכפר גינסדורף), בליכטרפלדה (ברלין), גרמניה, הונחה מצבה לזכר יחסיה עם שרגנהיים.
קרובי משפחתה של שרגנהיים הציבו אבן זיכרון באתר מחנה הריכוז בברגן-בלזן. הכתוב על המצבה מציין כי מותה של שרגנהיים התרחש במרץ 1945.
בתחילת אמצע שנות התשעים מכרה לילי ווסט את הזכויות לסיפור רומן האהבה שלה עם פליס שרגנהיים לעיתונאית האוסטרית אריקה פישר, שחקרה את שירתה של שרגנהיים, מכתבי הזוג ואת חיי הזוגיות שלהן, ואז כתבה את הספר שיצא לאור בשנת 1994."אמה ויגואר", ברלין 1943, שהופק לסרט "אמה ויגואר: סיפור אהבה" משנת 1999. נכון לשנת 2018, ספרה של פישר תורגם ל־20 שפות.
בריאיון בשנת 2001, ווסט בת ה־89 נזכרה:
זו הייתה האהבה העדינה ביותר שניתן לדמיין. . . . הייתי מנוסה למדי עם גברים, אבל עם פליס הגעתי להבנה עמוקה הרבה יותר של יחסי מין מבעבר. . . . היה חיבור מיידי, ופלירטטנו בצורה מדהימה. . . . התחלתי להרגיש חיה כמו שמעולם לא הרגשתי. . . היא הייתה החצי השני שלי, ממש ההשתקפות שלי, תמונת המראה שלי, ולראשונה מצאתי את האהבה יפה מבחינה אסתטית, וכל כך עדינה. . . . פעמיים מאז שעזבה, הרגשתי את נשימתה ונוכחותה החמה לידי. אני חולמת שניפגש שוב – אני חיה בתקווה.
הערות שוליים

↑  "Felice Felicitas Rachel Schragenheim," in "The Central Database of Shoah Victims' Names."
↑  "Schragenheim, Felice Felicitas Rachel" in The Memorial Book of the Federal Archives for the Victims of the Persecution of Jews in Germany (1933-1945).
1 2  באופן רשמי, תאריך מותה הוגדר כ-31 בדצמבר 1944 על ידי בית משפט בברלין בשנת 1948. קרובי משפחתה הציבו מצבת זיכרון בברגן בלזן, ועליה נכתב "מרץ 1945" כתאריך מותה.
↑  Ferber, Lawrence (2000-08-29), "Lily's love", The Advocate, נבדק ב-2007-09-01
↑  Fischer, Das kurze Leben der Jüdin Felice Schragenheim.
↑  Aimee & Jaguar: A Love Story, Berlin 1943.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432953305171  PLWABN: 9810550331305606  BnF: cb12445047t (data)  GND: 124237835  ISNI: 0000 0000 9789 7459  LCCN: n94065392  NKC: ola2003167556  NTA: 125151411  SUDOC: 033599408  VIAF: 64934734   WorldCat (עם VIAF): 64934734 
מצבתה של אליזבת "לילי" ווסט, דורפקירשה גיסנסדורף, ליכטפלדה (ברלין), גרמניה ( CC-by-SA 3.0 ).
טבורוירי בולטפלאג

טבורוירי בולטפלאג (בפארואזית: Tvøroyrar Bóltfelag; או בקיצור TB) הוא מועדון כדורגל חצי-מקצועני מאיי פארו, מהעיר טבורוירי, שנמצאת באי סוד'ורוי, אחד מאיי פארו. הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון ויד סטורה שנמצא על האי, וצבעי הקבוצה הם שחור, לבן וסגול.
קבוצת הכדורגל TB נוסדה ב-13 במאי 1892, והוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר באיי פארו, וגם נחשב לאחד הוותיקים ביותר בממלכה הדנית, שאיי פארו הם חלק מהם. בשנות ה-40 וה-50 המועדון הצליח לזכות ב-3 אליפויות, ובשנות ה-70 וה-80 המועדון הגיע לשיא הצלחתו וזכה ב-4 תוארי אליפות הליגה הפארואזית. בנוסף זכה המועדון גם ב-5 גביעי מדינה של איי פארו.
לאחר תום עונת 2016, הוחלט ששלושת המועדונים של האי סוד'ורוי, שהם TB, פ.צ. סוד'ורוי ורוין הוואלבה יתמזגו למועדון חדש לעונת 2017. אולם המיזוג לא הושלם עד 2018 והשם היה שלושת השמות ביחד לעונת 2017: "TB/FC Suðuroy/Royn". שלושת המועדונים טרם פורקו, הם ממשיכים בנפרד לקבוצות הילדים והנשים. ב-2017 היו אלו רק קבוצות הגברים שישחקו על שיתוף הפעולה החדש. בפארואזית הקבוצה החדשה מכונה Suðuroyarliðið (קבוצת Suðuroy). המאמן הראשי הראשון של קבוצת Suðuroy הוא המנג'ר הסקוטי מוריס רוס. לאחר שנתיים שלושת המועדונים סיימו את שיתוף הפעולה ו-TB Tvøroyri המשיך לשחק עם הרישיון שלהם שהיה לליגת העל של פארו. בשנת 2020 TB הפכה לחברה ב-Club of Pioneers, רשת של מועדוני כדורגל הוותיקים ביותר.
תארים

אליפויות הפרמייר ליג של איי פארו (7): 1943, 1949, 1951, 1976, 1977, 1980, 1987
הגביע של איי פארו (5): 1956, 1958, 1960, 1961, 1977