stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריו פרננדס
הערות שוליים

↑  goal.com
↑  Dal zase gól, ale nestačilo to. Zklamaní je obrovské, hlesl Krejčí, iDNES.cz, ‏2015-08-05
↑  "JAPAN VS. BRAZIL 0 - 4". soccerway. 14 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Состав на Турцию и Гану" (ברוסית). Russian Football Union. 16 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Фернандес готов к дебюту за Россию. Главное — в обзоре дня". championat.com. נבדק ב-24 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "President of Russia decree on citizenship" (ברוסית). President of Russia. 13 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grêmio contrata atacante Jô, irmão de Mário Fernandes (Grêmio signs forward Jô, brother of Mário Fernandes); Globo Esporte, 8 June 2011
| נבחרת רוסיה – מונדיאל 2018 |
| --- | --- | --- |
|  1 אקינפייב •  2 פרננדס •  3 קוטפוב •  4 איגנשביץ' •  5 סמיונוב •  6 צ'רישב •  7 קוזיאייב •  8 גזינסקי •  9 דזאגויב •  10 סמולוב •   11 זובנין •  12 לוניוב • 13 קודריאשוב •  14 גרנאט • 15 אל. מירנצ'וק • 16 אנ. מירנצ'וק • 17 גולובין • 18 ז'ירקוב • 19 סמדוב • 20 גבולוב • 21 ירוחין • 22 דזיובה • 23 סמולניקוב • מאמן: צ'רצ'סוב |  1 אקינפייב •  2 פרננדס •  3 קוטפוב •  4 איגנשביץ' •  5 סמיונוב •  6 צ'רישב •  7 קוזיאייב •  8 גזינסקי •  9 דזאגויב •  10 סמולוב •   11 זובנין •  12 לוניוב • 13 קודריאשוב •  14 גרנאט • 15 אל. מירנצ'וק • 16 אנ. מירנצ'וק • 17 גולובין • 18 ז'ירקוב • 19 סמדוב • 20 גבולוב • 21 ירוחין • 22 דזיובה • 23 סמולניקוב • מאמן: צ'רצ'סוב | רוסיה |
| נבחרת רוסיה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 שונין •  2 פרננדס •  3 דיבייב •  4 קרבאייב •  5 סמיונוב •  6 צ'רישב •  7 אוזדוייב •  8 בארינוב •  9 סובולב •  10 זבולוטני •   11 זובנין •  12 דיופין • 13 קודריאשוב •  14 דז'יקייה • 15 מירנצ'וק • 16 ספנוב • 17 גולובין • 18 ז'ירקוב • 19 סמדוב • 20 ז'מלטדינוב • 21 פונין • 22 דזיובה • 23 קוזיאייב • 24 מוסטובוי • 25 מקארוב • 26 מוחין • מאמן: צ'רצ'סוב |  1 שונין •  2 פרננדס •  3 דיבייב •  4 קרבאייב •  5 סמיונוב •  6 צ'רישב •  7 אוזדוייב •  8 בארינוב •  9 סובולב •  10 זבולוטני •   11 זובנין •  12 דיופין • 13 קודריאשוב •  14 דז'יקייה • 15 מירנצ'וק • 16 ספנוב • 17 גולובין • 18 ז'ירקוב • 19 סמדוב • 20 ז'מלטדינוב • 21 פונין • 22 דזיובה • 23 קוזיאייב • 24 מוסטובוי • 25 מקארוב • 26 מוחין • מאמן: צ'רצ'סוב | רוסיה |
נדרים פלוס

| --- | --- |


ילד משתמש בנדרים פלוס
 נתונים כלליים
 מוטו:  ככה תורמים היום
 מייסדים:  אליהו ארואס
 תקופת הפעילות:  14 באוקטובר 2015 – הווה (9 שנים)
 מיקום המטה:  נתיבות
 מוצרים עיקריים:  פלטפורמה לסליקת אשראי
 סך המאזן:  37 מיליון
 מנכ"ל:  ברוך הרשוביץ
 עובדים:  יעל גולדשמיד, גבריאל נביזדה, דרור ישראלי, ישראל בן-לולו
  
 matara.pro
 
נדרים פלוס היא פלטפורמה ישראלית לסליקת אשראי עבור בתי כנסת, עמותות, ומוסדות תורניים. הפלטפורמה מופעלת על ידי חברת "מטרה הפקות בע"מ" ועמותת "נדרים פלוס". החברה מספקת לגבאים מכשירי טאבלט שמוצבים בכניסה לבית הכנסת, ובהם ניתן להעביר תשלומים לכל גורם שרשום בנדרים פלוס.
היסטוריה

עמותת "נדרים פלוס" נרשמה באוקטובר 2015, והחלה את פעילותה בראשית 2016. הצבת המכשירים בבתי הכנסת החלה כפיילוט בשכונת נווה יעקב ולאחר מכן ברכסים, חיפה ונתיבות. על פי דיווחי החברה, נכון ליוני 2022, רשומים ב"נדרים פלוס" למעלה מ-6,800 מוסדות, שלהם נתרמו כ-16.6 מיליון תרומות חד פעמיות והוקמו כ-350,000 הוראות קבע. מחזור הכספים של עמותת "נדרים פלוס" לשנת 2020 עמד על למעלה מ-37 מיליון ש"ח.
בינואר 2018 הקים מייסד עמותת נדרים פלוס חברה מסחרית בשם "נדרים פלוס שירותים פיננסיים בע"מ". במרץ 2022 הודיעה החברה לרשם החברות על פירוקה מרצון.
בפברואר 2019 הקים אליהו ארואס את חברת "מטרה הפקות בע"מ" המפעילה את פלטפורמת "נדרים פלוס" לצד העמותה.
החל מיוני 2019 מגדירה "נדרים פלוס" את כספי התרומות המועברים דרכה ככספים שנתרמו למענה ועל שמה. העמותה מעבירה את התרומות למוסדות התואמים את מטרותיה, או למוסד ספציפי באם נקבע כזה על ידי התורם.
פעולות נוספות

במכשירי נדרים פלוס ניתן לבצע פעולות נוספות כמו הטענת כרטיס רב קו, מילוי מבחני דרשו וישיבה על קברו, תיקוף שעת הגעה לכולל, צפייה בזמני התפילה בבית הכנסת ובבתי כנסת סמוכים ועוד. על אף ביקורת שהועברה על פריצת "איסור האינטרנט" במגזר החרדי וביזוי בתי הכנסת, הורה הרב יצחק זילברשטיין כי מותר לאפשר טעינת רב קו בכניסה לבתי הכנסת כדי למנוע ביטול תורה.
בשבתות ומועדים אפשרות התשלומים בעמדות מושבתת והן משמשות להזעקת שירותי הצלה בעת חירום.
בתחילה היו מכשירי "נדרים פלוס" בבתי הכנסת מאושרים על ידי "משמרת הקודש והחינוך", אך לאחר שאופשרו פעולות אחרות במכשיר מלבד תרומות, סוכם על הסרת הפיקוח.
ההתנגדות למכשיר נדרים פלוס

בכינוס נגד שימוש באינטרנט שהתקיים בשנת 2022 יצא הרב צבי מאיר זילברברג במתקפה נגד מכשירים אלו בטענה שזה מחדיר את האינטרנט לתוך הציבור החרדי. בעקבות כך החל קמפיין של פשקוילים נגד המכשיר, במספר מקומות קיצונים פרצו לבתי כנסת ושברו את המכשירים. בעקבות כך הודיעה החברה כי בכוונתה לשווק עמדות תרומה שיפעלו באמצעות שרת פרטי ולא יהיו מחוברות לרשת הכללית כאשר במכשיר יש סים מיוחד שיכול לתקשר רק עם ip אחד המוגדר מראש של החברה. כאשר בשרת שיושב על כתובת ה-ip מוגדרים מראש אתרים מאושרים וכך לא ניתן לגשת לרשת האינטרנט
הערות שוליים

↑  לפי נתונים המתפרסמים בעמדות התרומה
↑  לפי דו"ח כספי המופיע באתר גיידסטאר
↑  לפי אתר רשות התאגידים מספר תאגיד 515786408
↑  לפי אתר רשות התאגידים מספר תאגיד 515984094
↑  לפי דו"ח כספי של העמותה לשנת 2020
↑  אייכלר דרש וכעת ניתן להטעין את ה'רב קו' גם מבית הכנסת, באתר jdn
↑  https://www.now14.co.il/כך-לחיצה-על-מכשיר-נדרים-פלוס-בבית-הכנס/
↑  משה ויסברג ,, ר' צבי מאיר תקף את מכשירי הנדרים בבתי הכנסת, באתר בחדרי חרדים, ‏א' חשון תשפ"ג 26/10/2022
↑  שימי שפר, מאבק חדש של הקיצוניים: הריסת מכשירי "נדרים פלוס" בבתי הכנסת, באתר כיכר השבת;יאיר לוי, סערת ה'נדרים': בד"ץ 'העדה החרדית' יתכנס לדיון חירום |, באתר בחרדי חרדים;שימי שפר, סערת 'נדרים פלוס': בכיר רבני העדה החרדית הוכה בביתו, באתר כיכר השבת
נשמיה

נְשָׁמָיָה הוא אלבום האולפן השני של זמר הרגאיי והדאנסהול הישראלי סול ג'יי. האלבום יצא לאור ב-21 במרץ 2017 דרך מאד מאן והתו השמיני.
האלבום כולל 11 רצועות שהופקו על ידי עמית שגיא, איציק פצצתי, ניר דנן, יקיר ששון ואליסף בשארי.
באלבום מתארחים רבע לאפריקה וזי קיי.
האלבום עוסק בהתמודדות של סול ג'יי עם המציאות הישראלית היומיומית, הרצון להתפרנס בכבוד, ענייני אהבה וזוגיות, שאלות של מסורת מול קדמה ועוד.
רשימת רצועות

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי סול ג'יי (למעט היכן שמצוין אחרת).
| מס' | שם | מילים | לחן | מפיק(ים) | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מנגינה  | אלון בלום | אלון בלום, עמית שגיא | עמית שגיא | 3:28 |
| 2. | עוד קצת  | אלון בלום | אלון בלום, עמית שגיא | עמית שגיא | 3:47 |
| 3. | נתעשר  | אלון בלום, דולב רם | אלון בלום, עמית שגיא דולב רם | עמית שגיא | 3:20 |
| 4. | לעוף ולנחות (כל אחד רוצה להיות כוכב)  | אלון בלום | אלון בלום | איציק פצצתי | 3:07 |
| 5. | לא הבן של רוטשילד  | אלון בלום | אלון בלום, עמית שגיא, דולב רם | עמית שגיא | 3:16 |
| 6. | הושיענא  | אלון בלום | אלון בלום, עמית שגיא | עמית שגיא | 3:27 |
| 7. | יחיה העולם (עם רבע לאפריקה)   | אלון בלום, אליסף בשארי, יקיר ששון | אלון בלום, אליסף בשארי, יקיר ששון | אליסף בשארי, יקיר ששון | 4:28 |
| 8. | אנטון בטיבט (אינטרלוד)   |   |   | עמית שגיא | 0:44 |
| 9. | המציאות (עם זי קיי)   | אלון בלום, זוהר כספי | בלום, שגיא, אנטון קוליאדקו | עמית שגיא | 3:51 |
| 10. | נעבור הכל ביחד  | אלון בלום, דולב רם, עמית שגיא | אלון בלום, דולב רם, עמית שגיא | ניר דנן, עמית שגיא | 3:59 |
| 11. | יום אחר  | אלון בלום | אלון בלום,  עמית שגיא, אנטון קוליאדקו | עמית שגיא | 5:36 |
היסטורית יציאות

| תאריך | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| 21 במרץ 2017 | הורדה דיגיטלית • סטרימינג | מאד מאן • התו השמיני |  |
| 30 באפריל 2017 | תקליטור | מאד מאן • התו השמיני |  |
הערות שוליים

↑  סול ג'יי (מפיק בפועל), עמית שגיא, איציק פצצתי, ניר דנן, יקיר ששון, אליסף בשארי
↑  נשמיה / Soul J: Neshamayah, באתר בנדקמפ (באנגלית)
↑  Soul J - נשמיה (2017, CD) | Discogs, באתר Discogs (באנגלית)
↑  נשמיה by סולג'יי (באנגלית)
↑  סולג'יי | נשמיה | דיסק אלבום, באתר דיסק סנטר
סטיאווה בוקרשט (כדורסל)

סטיאווה טוראבו בוקרשט (ברומנית: CSA Steaua Turabo București) היא קבוצת כדורסל רומנית מהעיר בוקרשט. המתמודדת בליגת העל הרומנית וביורוקאפ.
אחרי המהפכה הרומנית, היה מועדון הכדורסל הראשון ברומניה שהפך לפרטי. למרות זאת, אחרי כמה שנים בלבד הוא פשט את הרגל. ונשארה רק מחלקת הנוער בכדורסל. בשנת 2009, התמזגה קבוצת הבוגרים עם קבוצת הכדורסל של טרגובישטה, וחזרה לליגה הבכירה. בעונת 2009/10 השתתפה הקבוצה בליגה הבלקנית ולא עברה את שלב הבתים. בעונת 2010/11 השתתפה הקבוצה בגביע היורוצ'לנג'. בעונת 2015/2016 התמודדה הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
תארים והישגים

ליגת הכדורסל הרומנית:
אליפות (21): 1956, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1966, 1970, 1978, 1980, 1981, 1982, 1984, 1985, 1986, 1987, 1989, 1990 ו-1991
חצי גמר: 2011
הגביע הרומני:
זכייה (2):  1966, 1981
גמר: 2011
מקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחנה פליטים 
 כתובת:  אוסוויגו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפעיל:  רשות העקירה המלחמתית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1944 – פברואר 1946 
 תאריך פירוק:  פברואר 1946 
 קואורדינטות:  43°27′45″N 76°30′11″W﻿ / ﻿43.462372°N 76.503194°W﻿ / 43.462372; -76.503194
  (למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהמקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהמקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו he
 
פליטים נרשמים במחנה הפליטים פורט אונטריו, אוסוויגו, ניו יורק, אוגוסט 1944
מקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו (באנגלית: Fort Ontario Emergency Refugee Shelter), שנודע גם בשם "מקלט בטוח" (Safe Haven), שכן באוסוויגו שבניו יורק. היה זה מרכז הפליטים הראשון והיחיד שהוקם בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. מ-1944 עד 1945 שוכנו בבית המחסה כמעט 1,000 פליטים אירופים, רובם יהודים. מקלט הפליטים הוא כיום מוזיאון ומרכז החינוך של Safe Haven.
יצירת מקלט לפליטים

ב-12 ביוני 1944 הוקם מקלט החירום לפליטים בפקודת הנשיא פרנקלין רוזוולט והופעל על ידי הרשות להעברת פליטים בזמן מלחמה (War Relocation Authority). באוגוסט 1944 קלט המקלט 982 פליטים, יהודים ברובם, ממוצאים לאומיים שונים, בעיקר יוגוסלביים, אוסטריים, פולנים, גרמנים וצ'כוסלובקיים.
מיקום והיסטוריה

מבצר פורט אונטריו שכן על 80 דונם והשקיף על ימת אונטריו. מטרת המבצר השתנתה במהלך ההיסטוריה שלו. בעברו היה עמדת סחר בריטי בפרוות, עמדה של צבא ארצות הברית ממלחמת 1812 לאורך מלחמת העולם השנייה וכן מחסן אספקה מרכזי, ומחנה חינוך לאנאלפביתים. ב-15 במרץ 1944 נסגר המבצר. אוסוויגו נהנתה מההכנסות שהגיעו מהחיילים במבצר, ושלחה משלחת לוושינגטון הבירה כדי לבקש את פתיחת המבצר מחדש. בתגובה נפתח המבצר כמקלט לפליטים.
מחנה פליטים

הוועד לענייני פליטים היה אחראי על יצירת המחנה, בחירת הדיירים והמדיניות עד סגירת המחנה ב-6 ביוני 1945.
לרשות להעברת פליטים בזמן מלחמה היה ניסיון קודם בניהול מחנה פליטים בתוך ארצות הברית. הרשות הייתה אחראים לגיבוש ויישום מדיניות במרכזי המעצר היפניים. היו הבדלים חדים בין האופן שבו שתי הסוכנויות חשבו שיש לנהל את המחנה. הרשות להעברת פליטים מצאה, תוך כדי ניהול מרכזי המעצר היפניים, שכדי לנהל מחנה בצורה חלקה ולמנוע מרד, יש לקבוע מדיניות לפני הקמת המחנות. בעוד שוועד הפליטים רצה ליישם מדיניות במחנה בהדרגה לאחר הקמת המחנה על מנת לבחון את דעת הקהל ולזכות בתמיכה ציבורית.
חששות הגירה

סוגיית ההגירה היוותה מקור לדאגה עם הקמת המחנה. הנשיא רוזוולט הבהיר שחוקי ההגירה יישמרו בתקיפות. הפליטים יהיו רק בארצות הברית, לא אזרחי ארצות הברית. לא יהיה להם מעמד של בעלי ויזה. רוזוולט הבטיח לקונגרס שהצבא לא יאפשר בריחה של פליטים. בתחילה תוכננו תוכניות להתקין זרקורים לאורך גדר הרשת הקיימת שגובהה היה שישה רגל (כמעט שני מטרים), וכן הוצבו 150 שומרים חמושים מסביב למתחם המחנה. תוכניות אלו לא יושמו. בגלל מעמד ההגירה שלהם כ"אורחים", הפליטים לא יכלו לעבוד, ולא הורשו לנסוע מאוסוויגו.
כאשר גרמניה נכנעה במאי 1945, כמעט חודש לאחר מותו של הנשיא רוזוולט, הפכה שאלת המחנה לדחופה. כליאת הפליטים הפכה בעייתית מבחינה ציבורית. לא היה ברור אם להחזיר את הפליטים למדינות מולדתם או להכניסם לארצות הברית. רוב הפליטים רצו להישאר. למעשה, ל-60% מהם היו תיקי הגירה פעילים תלויים ועומדים.
ועדת משנה הצביעה בעד סגירת המחנה, והמקלט נסגר בפברואר 1946. חלק מהפליטים בחרו לחזור לאירופה, בין אם כדי למצוא בני משפחה, או מתוך הרושם שבתיהם ועסקיהם עדיין נותרו כפי שעזבו אותם. חלקם ביקשו להישאר בארצות הברית ולא לחזור למדינה שבה האמינו שאין להם עתיד. הפליטים ממרכז אירופה וממזרחה לא רצו לחזור לארצותיהם שהיו כעת תחת כיבוש סובייטי. רבים קיבלו מעמד תושב קבע או תושב זמני והורשו להישאר בארצות הברית, ולעיתים הגיעו לבתיהם של קרובי משפחה או חברים. אחרים החלו מאוחר יותר חיים חדשים בישראל שהוקמה ב-1948.
בחירתם באיטליה של המיועדים למקלט

נקבעו קריטריונים מיוחדים על ידי הוועד לפליטים והנשיא רוזוולט לשם בחירת הפליטים שיורשו להגיע לארצות הברית. הנציג המיוחד לאונרד אקרמן יחד עם רות גרובר, כתבת, נסעו לאיטליה, לערוך את הבחירה ולאחר מכן להביא את הנבחרים לנמל בנאפולי. הפליטים נדרשו להיות פליטים ללא אפשרות למקלט אחר. רוזוולט הצהיר שהקבוצה צריכה לכלול בעיקר נשים וילדים - גברים כשירים בגיל צבא לא ייכללו - יחד עם זוג רבנים, חצי תריסר רופאים ומספיק עובדים מיומנים כדי לתחזק את המחנה. נשים בשליש השלישי להריון לא יכלו לעלות על הספינה מכיוון שלא היו מתקנים לטיפול במקרה של צירי לידה. כמה נשים התאמצו להסתיר את הריונן כדי להיכנס לספינה. פליטים שברחו מיוגוסלביה, קומוניסטים או בעלי קשרים פוליטיים עם טיטו, לא הורשו להצטרף. רק אלה שנשבעו לפטר השני, מלך יוגוסלביה, ולא רצו שום קשר עם טיטו, סטלין והמפלגה הקומוניסטית התקבלו.
בית מקלט נטוש לחולי נפש באוורסה (Aversa) שבאיטליה שימש כאזור איסוף מרכזי לפליטים. לאחר הבחירה, אקרמן הביא את הפליטים לנאפולי, שם המתינה ה-Henry Gibbins, ספינת תובלה של חיילים, להצטרף לשיירה.
לאחר ימי ההמתנה בנמל נאפולי, יצאה הספינה ובמשך 17 ימים חצתה את האוקיינוס האטלנטי. עבור רוב הפליטים הנסיעה הייתה מאוד לא נוחה. היו ערסלים משולשים מבד במקום מיטות וסדינים. כמו כן, הם נתקלו באש אויב זמן קצר לאחר הכניסה לאוקיינוס האטלנטי. בנוהל, הספינה שחררה עשן שחור כהסוואה, אבל פתחי האוורור לא נפתחו והסיפונים התחתונים התמלאו בעשן, מה שהוסיף לאימת הפליטים. השילוב של תזונה רגילה והפלגה בים השפיע לרעה על אלה שהיו רגילים לרעב ולתזונה לקויה. רובם היו חולים חלק ניכר מהמסע, רבים סבלו מהקאות תכופות, וחלקם נשארו כך במשך כל זמן ההפלגה.
הספינה הגיעה לעיר ניו יורק ב-3 באוגוסט 1944. הפליטים נאלצו להישאר על הספינה לילה אחד כדי לאפשר הוצאת חיילים פצועים משאר הספינות בשיירה והבאתם לבתי חולים.
חווית הירידה מהאוניה הייתה טראומטית עבור חלק מהפליטים. הם היו נתונים לאותה שגרה של כל החיילים החוזרים, אך ללא הסבר, מה שהוסיף לבלבול ולפחד שלהם. הם רוססו נגד טפילים בנוכחות שומרים חמושים. רק אז יצאו ברכבת לאוסוויגו בנסיעה של יומיים.
החיים במקלט

בהגיעם לפורט אונטריו, רבים הופתעו, פחדו וכעסו לראות שהמבצר מוקף בגדרות תיל. הם הרגישו שעזבו את אירופה בציפייה שיובאו למקום מבטחים וחופש, אך במקום זאת הובאו למחנה ריכוז אחר. רק לאחר הסברים של הצוות במבצר החלו הפליטים לקבל בהסתייגות את דבר קיומה של הגדר. עם זאת, היה חוסר חופש במחנה. בחודש הראשון לא הורשו הפליטים לצאת מהמחנה. אפילו קרובי משפחה שנסעו לאוסוויגו לא הורשו להיכנס למחנה, והם נאלצו לבקר את קרוביהם מבעד לגדר. אזרחים מקומיים מאוסוויגו ביקרו במחנה כדי לקבל את פני הבאים החדשים, העבירו ממתקים ומתנות דרך הגדר ואנשים מסירקיוז, אוטיקה, אגם טאפר, נמל זקטס (Sackets), מקסיקו, רומא, פולין, רוסיה, פרנקפורט, איליון, ווטרטאון וקווינסברי, שהיו ממוצא יהודי, מוצא קתולי או פרוטסטנטי באו לתת חבילות או תרומות של בגדים, מזון וצעצועים לילדים.
במקלט היו 496 "יחידות" למשפחות או ליחידים ללא ליווי. הפליטים עברו טראומה, ממנה היו צריכים להחלים. כמעט 100 מהפליטים היו כלואים בעבר בבוכנוואלד או בדכאו. חלקם הצליחו להימלט. אחרים הוסתרו ונעזרו על ידי חברי קבוצות מחתרת או שכנים, או שעשו עסקאות עם מבריחי שוק שחור כדי להביא אותם למקום שבו היו בקרבת הכוחות המתקדמים של בעלות הברית. רבים מהם היו פליטים במשך 7 או 8 שנים, וכמעט כולם סבלו מחסור במזון, מחלות, עינויים וטראומה. פליטים אחרים היו עצירים אזרחיים במחנות ריכוז איטלקיים, אך שוחררו בעקבות שביתת הנשק האיטלקית ושומריהם לשעבר אמרו להם ללכת דרומה כדי להימנע מלהילכד מחדש על ידי הגרמנים.
לרבים היו תקוות להצטרף לקרובי משפחה שכבר היו בארצות הברית. לאחרים היו סיבות שונות לרצות לבוא למחנה הפליטים באוסוויגו. חלקם התעניינו בטיפול בריאותי שיוכלו לקבל בארצות הברית. אחרים התעניינו במערכת החינוך לילדיהם. אחרים חיפשו עבודה או הזדמנויות כלכליות בארצות הברית.
עם זאת, לא דאגותיהם או ציפיותיהם של הפליטים קבעו את מדיניות המחנה. כוונת שלטונות המחנה הייתה לספק את הצרכים הבסיסיים של הפליטים, ולא יותר. לא הייתה תוכנית לטיפול רפואי מלבד במקרים שאיימו על בריאותו של אדם או כלל הקבוצה, ולא היו תוכניות לחנך את ילדי הפליטים, אף על פי שלילדים ובני נוער פליטים התירה הרשות המקומית באוסוויגו ללמוד בבתי ספר מקומיים ולמורים הותר להיכנס למחנה.
מתוך 982 הפליטים שחיו במחנה הפליטים בפורט אונטריו, 187 היו מתחת לגיל 16, ו-116 היו מעל גיל 60. רובם היו יהודים. אחרים היו קתולים, פרוטסטנטים ויוונים ורוסים אורתודוקסים. הבדלי הדת - כמו גם הבדלי הגיל והלאום - גרמו למתח בקרב הפליטים במחנה.
רבים במחנה התלוננו על אובדן החירויות. היו החרמות בידי המכס האמריקאי, צנזורה של דואר, והם לא יכלו לעזוב את המחנה. אולם בספטמבר 1945 הוסר ההסגר. תושבי המחנה קיבלו אפשרות לבקר באוסוויגו. אלפי מבקרים זרמו למחנה. ב-20 בספטמבר 1945 אלינור רוזוולט ואשתו של הנרי מורגנטאו הבן ביקרו במחנה.
בתקשורת

בשנת 2001, שידרה CBS סרט טלוויזיה בשם Haven על מקלט הפליטים ועל רות גרובר.
בשנת 2012, תוכנית הטלוויזיה Ghost Hunters ערכה חקירה על-נורמלית באתר.
הערות שוליים

↑  Marks, Edward B. Token Shipment: the Story of America's War Refugee Shelter., Washington, D. C.: U. S. Govt. print. off, 1946.
↑  United States Holocaust Memorial Museum. Fort Ontario Emergency Refugee Shelter Bibliography
↑  "Haven". 11 בפברואר 2001 – via www.imdb.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Haven".
↑  "YouTube". www.youtube.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261212605171  CiNii: DA04376529  ISNI: 0000 0001 0092 0390  LCCN: n88193289  VIAF: 150206054   WorldCat (עם VIAF): 150206054
סטרמבה למנה

סטרמבה למנה (ברומנית: Strâmbă-Lemne), הוא דמות מהמיתולוגיה  הרומנית המככב באגדות עם רומניות, אחיו התאום של ספרמה פאטרה.
משמעות השם "סטרמבה למנה" ברומנית היא: "מעקם עצים". סטרמבה למנה ואחיו התאום, ספרמה פאטרה, הם שני ענקים שקדמו למבול ושרדו אותו תוך כדי שחייה.
מרטין שולץ

מרטין שולץ (בגרמנית: Martin Schulz; נולד ב-20 בדצמבר 1955) הוא פוליטיקאי גרמני ששימש כנשיא הפרלמנט האירופי בשנים 2017-2012, וכנשיא מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D) בפרלמנט האירופי בשנים 2012-2004 ובמהלך 2014. שולץ נבחר בינואר 2017 כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לקנצלר גרמניה בבחירות 2017.
קורות חייו > קריירה מקצועית

מרטין שולץ נולד בשנת 1955 בכפר הלרת, כיום חלק מהעיר אשוויילר שבמערב גרמניה, הממוקמת בסמוך לגבול עם הולנד ובלגיה, למשפחה קתולית. הוא התחנך בבית הספר המקומי חינוך דתי, ולאחר סיום לימודיו, עבר הכשרה מקצועית בשנים 1975 ו-1976 כמוכר ספרים. באמצע שנות העשרים לחייו חווה שולץ משבר מתמשך, הוא הידרדר לאלכוהוליזם, איבד את כספו ושקל אף להתאבד. בשנים הבאות הצליח לשקם את חייו כאשר עבד עבור מספר הוצאות לאור, ובשנת 1982 פתח חנות ספרים בורסילן (אנ') הסמוכה לעיר הולדתו, אותה ניהל במשך 12 שנה עד שנת 1994. באותן שנים הספיק שולץ ללמוד גם שפות, וכיום הוא יודע מלבד השפה הגרמנית גם אנגלית, צרפתית, הולנדית, ספרדית ואיטלקית.
קורות חייו > קריירה פוליטית

בשנת 1974, כשהוא בן 18 בלבד, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). עד מהרה הפך למעורב במאבקים פוליטיים וחברתיים בגרמניה, ובשנת 1984 נבחר למועצת עיריית ורסילן וכיהן כחבר מועצה במשך שתי קדנציות. החל משנת 1987 החל לכהן כראש העירייה. בהיבחרו לראש עיריית ורסילן כשהוא בגיל 31 בלבד, הפך לראש העירייה הצעיר ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה. בשנת 1998, לאחר 11 שנים בתפקיד, הוא עזב את תפקידו, לאחר שהעירייה נקלעה לקשיים תקציביים.
במקביל לתפקידו כראש עירייה, רץ שולץ בשנת 1994 לפרלמנט האירופי במסגרת מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D), ובין השנים 2004 ל-2012 כיהן כיושב ראש המפלגה. ב-17 בינואר 2012 נבחר שולץ לנשיאות הפרלמנט האירופי, ושימש בתפקידו זה עד ינואר 2017. בינואר 2017 הוא נבחר כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לקנצלר בבחירות 2017.
שולץ פעיל שנים רבות בקרן פרידריך אברט ומשנת 2021 הוא נשיא הקרן.
חיים אישיים

מרטין שולץ נשוי ואב לשניים. תחביבו המרכזי הוא קריאה, ובנוסף לכך הוא אוהד של מועדון הכדורגל פ.צ. קלן.
תארים ועיטורים

גרמניה בגרמניה, בשנת 2006: מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
רוסיה בפדרציה הרוסית, בשנת 2009: תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של קלינינגרד (אנ')
צרפת בצרפת, בשנת 2010: המסדר הלאומי של לגיון הכבוד
איטליה באיטליה, בשנת 2012: צלב האביר הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
רומניה ברומניה, בשנת 2012: צווארון בית הנבחרים של רומניה; תואר דוקטור לשם כבוד מבית הספר הלאומי למדע המדינה ומנהל הציבורי של בוקרשט (אנ')
ישראל בישראל, בשנת 2014: תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית
ספריו

Der gefesselte Riese. Europas letzte Chance. Rowohlt Berlin, Berlin 2013, ISBN 978-3-87134-493-0.
Warum wir jetzt kämpfen müssen. Gastbeitrag von Martin Schulz in der FAZ vom 6. Februar 2014 (Feuillleton, S. 25)
Gastbeitrag zum Film ´´Unsere Mütter, unsere Väter´´ - FAZ vom 20. März 2013
הערות שוליים

↑  "Martin Schulz personal Webpage"
↑  "Martin Schulz MEP".  Retrieved 2012-01-30.
↑  "Europa-Union Deutschland". Retrieved 2012-01-30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431853105171  PLWABN: 9810682396205606  BNE: XX4665105  BnF: cb16712989z (data)  CANTIC: a11783849  GND: 1032149744  ISNI: 0000 0001 2131 5229  LCCN: n2008009276  NKC: xx0198720  NTA: 20370746X  RERO: 02-A003809652  SUDOC: 148763154  VIAF: 265838477   WorldCat (עם VIAF): 265838477 
הרב דוד משה ליברמן מעניק חנוכייה לנשיא
מרטין שולץ עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין בעת ביקורו בפרלמנט האירופי, יוני 2016
נורת' אמריקן XB-70 ולקירי

הXB-70 ולקירי (באנגלית: XB-70 Valkyrie) מתוצרת נורת' אמריקן היה גרסת מטוס ניסוי של ה-B-70, שנועד לשמש כמפציץ כבד המסוגל לטוס במהירויות של מאך 3 ובגבהים של 21,300 מטר. אף על פי שלא היו מטוסי יירוט שיכלו להשיג מפציץ זה בתקופה בה פותח, גרמו טילי הקרקע-אוויר הסובייטיים, אשר הוכנסו לשירות בשלהי שנות ה-50 לספקות בקשר ליכולותיו לבצע את משימתו. חיל האוויר האמריקאי ביטל לבסוף את התוכנית השאפתנית בשנת 1961. הפרויקט הפך לתוכנית מחקר ובמסגרתה נבנו שני דגמי ניסוי שסומנו כ-XB-70A, שהשתתפו במגוון תוכניות ניסוי משותפות לחיל האוויר ונאס"א. אחד ממטוסי הניסוי התרסק בשנת 1966  לאחר התנגשות עם מטוס F-104 סטארפייטר, והמטוס השני המשיך את טיסות הניסוי עד להוצאתו משירות בשנת 1969, אז הועבר למוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית.
תהליך הפיתוח > ביטול תוכנית הרכש

בשנות ה-50 המאוחרות פיתחו הסובייטים שורה של סוללות נ"מ, בראשם ה-SA-2 שהחלו מאיימות על מטוסים החודרים לשטח האווירי שלהם. בשל פיתוחים אלה השתנו תורות הלחימה של המפציצים ועברו לחדירה בגובה נמוך על מנת להסתתר בתוואי הקרקע מהמכ"ם של האויב, המכוון את טילי הנ"מ. בגובה זה היו צפויים יתרונותיו של ה-B-70 להיות הרבה פחות משמעותיים על פני מטוסי ההפצצה הישנים יותר. חששות ממערכות הנ"מ הסובייטיות וכן משום שהטילים הבליסטיים היו אמורים לבצע את אותה העבודה במחיר זול הרבה יותר גרמו לשאלות לגבי כדאיות השימוש במטוס. על כן הוחלט על ייצור מטוס XB-70 בודד לטובת תוכניות ניסוי, וביטול פיתוח מערכות משימה. ב-1960 הצליח הסנאטור ג'ון פ. קנדי להשיג מימון של 265 מיליון דולר לתוכנית לאחר קמפיין שבו טען שנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר לא מעביר מספיק תקציבים להגנה. מאוחר יותר אישר הנשיא אייזנהאואר עוד תוספת של 155 מיליון דולר. עקב הגדלת המימון הוגדל הרכש לשני מטוסים ופיתוח מערכות משימה שונות, וייצור מטוסי הניסוי הוגדל לשלושה.
ב-1961 הצהיר הנשיא קנדי שהמימון לתוכנית לא מוצדק ושה-B-70 יהפוך למטוס מחקר, מתוך כל ההקצאות קיבלה תוכנית הפיתוח בפועל 100 מיליון דולר, ייצור המטוסים הוקטן לשתי יחידות, בוטלו פיתוחי מערכות המשימה ותא הטייס וכן מערכת המילוט הוקטנו לטובת צוות של שניים במקום צוות של ארבעה. קרטיס לה מיי, ראש המטות החדש של חיל האוויר ניסה עדיין לגייס תמיכה בתוכנית הפיתוח, אך נסיונותיו כשלו והתוכנית בוטלה.