stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גירוש פעילי חמאס ללבנון
בג"ץ > דיון שני

הדיון השני בעתירות החל ב-17 בינואר 1993. למגורשים ניתנה האפשרות לטעון את טיעוניהם נגד הגירוש, אך כולם כאחד החליטו שלא לנצל אפשרות זו. במהלך נדיר, הטוען המרכזי מטעם המדינה היה הרמטכ"ל אהוד ברק.
הדיון לקראת הפסיקה היה קשה וכמעט גרם לקרע של ממש בין שופטי ביהמ"ש העליון. בסופו של דבר הסתמן רוב למחנהו של שמגר, המאשר את הגירוש ואת חוקיותו. אהרן ברק, שהוביל את המחנה הנגדי, כתב את החלטת המיעוט שבה נמתחה ביקורת נוקבת על התנהלות הממשלה, אך הדבר הדאיג את שמגר שבשל כובד משקלו של העניין שאף להציג מצג של תמימות דעים בין השופטים. אי לכך מיתן את החלטת הרוב ומחק ממנה כל אזכור שממנו יכול להתפרש כאילו מעשה הממשלה לא עמד בסתירה לאמנת ז'נבה, ובתמורה גנז ברק את החלטת המיעוט.
הוויכוח סביב הגירוש

החלטת הגירוש ופסיקת בג"ץ המכשירה אותה זכו לביקורות נוקבת בשני מישורים, העקרוני והמעשי.
מבחינה משפטית-מוסרית טוענים המבקרים כי גירוש בני אדם ממולדתם היא פעולה קיצונית האסורה לפי אמנת ז'נבה הרביעית, וכי יש להשתמש בו רק כאמצעי אחרון לאחר שמוצו כל שאר האפשרויות. זאת ועוד, הגירוש בוצע שלא על פי אישום אישי בביצוע פשע כלשהו, כך שהגירוש מהווה לטענתם ענישה קולקטיבית האסורה כשלעצמה גם היא באמנת ז'נבה. הטיעון הזה נתמך על ידי החלטה 799 של מועצת הביטחון מה־18 בדצמבר 1992.
ב"כבודו", ספר ביוגרפיה של אהרן ברק, הפרשה מסוכמת במילים "הממשלה ביצעה גירוש המוני תחת מעטה כבד של חשאיות בניסיון בוטה לעקוף את בג"ץ, ואפילו לא ננזפה על כך. זה היה אחד המבחנים הגדולים של בית המשפט העליון במדינת ישראל – מערכת המשפט מול מערכת הביטחון – ולמרבה הצער לא עמד בית המשפט במשימה הזאת בכבוד הראוי". ברק עצמו התחרט מאוחר יותר על שהסכים לגנוז את עמדתו מפסק הדין. שמגר המשיך לדבוק בעמדתו כי החלטת הגירוש הייתה חוקית, ולדבריו אם הדבר היה תלוי בו, אפילו לא היה מוציא בזמנו את צו המניעה הזמני.
מבחינה מעשית יש הטוענים כי הגירוש פגע בישראל ודווקא חיזק את חמאס. מחנה האוהלים של המגורשים מיקד את תשומת לב התקשורת העולמית שהציגה אותם כקורבנות. במחנה המגורשים בלטו עבד אל-עזיז א-רנתיסי ומחמוד א-זהאר, שהתקדמו בצמרת התנועה כתוצאה מכך והפכו למנהיגי הדור השני שלה. כמו כן, המגורשים ניצלו את תקופת שהותם בלבנון על מנת לטוות קשרים עם משמרות המהפכה האיראניים ועם חזבאללה, שאנשיהם הגיעו למחנה על מנת ללמדם כיצד לבנות מכוניות תופת ומטעני חבלה אחרים. מ-1994, אחרי חזרתם של המגורשים, הצליחו חלקם, תחת הנהגת יחיא עיאש, להוציא אל הפועל פיגועים שהרגו קרוב ל-100 ישראלים במשך כשנה.
לפעולה זו קמו מתנגדים גם מלבנון, רובם נוצרים, אשר ראו בפעולה זו מעשה העלול לערער את ביטחונה של לבנון. מפקד צבא דרום לבנון, הגנרל אנטואן לאחד טען שבלבנון "יש מספיק מחבלים" גם כך ואין צורך ב"יבוא" נוספים. לאחד הוסיף וביקר גירוש זה גם בספרו, "בעין הסערה – חמישים שנה בשירות מולדתי לבנון".
מרבית המגורשים שבו בתום תקופת גירושם לשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
לקריאה נוספת

נעמי לויצקי, כבודו: אהרן ברק - ביוגרפיה, עמ' 169–188. הוצאת כתר, 2001.
דני קורן ובועז שפירא, קואליציות: הפוליטיקה הישראלית: 50 שנים - 100 אירועים, זמורה ביתן, 1997, עמ' 343–347.
רוני שקד ואביבה שאבי, חמאס: מאמונה באללה לדרך הטרור, עמ' 11–21. הוצאת כתר, 1994.
מיכאל ספרד, החומה והשער: ישראל, פלסטין והמאבק המשפטי לזכויות אדם, עמ' 142–161. הוצאת כתר, 2018.
ביאורים

↑  באוקטובר 2011, במסגרת ההסכם לשחרור גלעד שליט, שוחררו מאג'ד קטיש ומחמוד עטון שנשפטו כל אחד ל-3 מאסרי עולם על רצח 3 ישראלים, בהם נסים טולדנו.
↑  מאוחר יותר, לאחר שהתייעץ עם ביניש, שינה ליבאי את עמדתו והפך למתנגד נחרץ לגירוש. לבסוף נמנע בהצבעה, לדבריו בשל תמיכת היועמ"ש.
↑  הכוללים בין השאר, את שר המשפטים, פרקליטת המדינה, מנהלת מחלקת הבג"צים ושלושה שופטי ביהמ"ש העליון.
הערות שוליים

↑  CLYDE HABERMAN, ‏ISRAEL TO RETURN 100 PALESTINIANS IT HAD DEPORTED, באתר הניו יורק טיימס, 2 בפברואר 1993
↑  החטיפה והרצח של שוטר משמר הגבול ניסים טולדנו על ידי ארגון החמאס
↑  הגירוש ההמוני בשנת 1992, באתר בצלם
↑
↑  אמיר בוחבוט וג'קי חוגי, מקורות ביטחוניים: ישראל אחראית לחיסול, באתר nrg‏, 26 בספטמבר 2004
↑  לבנון: המגורשים־בטעות ישובו לישראל רק דרך מעבר זומריה – כתבה מידיעות אחרונות מינואר 1993, כפי שהועלתה באתר פרש.
↑  רוני שקד ואביבה שאבי, חמאס, עמ' 21.
↑  נעמי לויצקי, כבודו, עמ' 187.
↑  נעמי לויצקי, כבודו, עמ' 182.
↑  30 שנה לגירוש בכירי חמאס ללבנון, חדשות 12, 24 בדצמבר 2022
↑  רונן ברגמן, חזבאללה 2, ידיעות אחרונות, 2 בינואר 2009
יאנגג'ואו

| --- | --- |
גשר חמשת הביתנים באגם התמיר המערבי
גשר חמשת הביתנים באגם התמיר המערבי
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  ג'יאנגסו
 שטח:  6,626 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  4,559,797 (2020)
  ‑ במטרופולין:  2,635,435 (2020)
  ‑ צפיפות:  688.2 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  32°23′28″N 119°26′11″E﻿ / ﻿32.39117°N 119.43625°E﻿ / 32.39117; 119.43625 
 אזור זמן:  UTC +8
 www.yangzhou.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןיאנגג'ואו(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןיאנגג'ואו(למפת ג'יאנגסו רגילה) נאנג'ינג סוג'ואו וושייאנגג'ואו(למפת ג'יאנגסו מוגדלת) נאנג'ינג סוג'ואו וושייאנגג'ואו    מיקומה של יאנגג'ואו במחוז ג'יאנגסו tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
יַאנְגְג'וֹאוּ (בסינית מפושטת: 扬州; בסינית מסורתית: 揚州; בפין-יין: Yángzhōu; מילולית: "עיר מחוז יַאנְג") היא נציבות עירונית במחוז ג'יאנגסו שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 4,559,797 תושבים, מתוכם 2,635,435 בשטח האורבני. מבחינה היסטורית, יאנגג'ואו היא אחת מהערים העשירות בסין, היא ידועה בתקופות שונות בזכות משפחות המסחר הנהדרות, המשוררים, הציירים והחוקרים שלה.
גאוגרפיה

הנציבות העירונית משתרעת על פני 6,626 קמ"ר במרכז מחוז ג'יאנגסו וגובלת בבירת המחוז נאנג'ינג ובג'נג'יאנג (אנ') מדרום, בחוואיאן (אנ') מצפון, ביאנצ'נג (אנ') וטאיג'ואו (אנ') ממזרח ובמחוז אנחווי ממערב.
יאנגג'ואו שוכנת במישור הצפוני של נהר היאנגצה. התעלה הגדולה של סין, הידועה בשם תעלת ג'ינגהאנג, עוברת את המחוז מצפון לדרום; המסלול המודרני שלה עובר דרך פאתי העיר המזרחיים של האזור העירוני המרכזי של יאנגג'ואו, בעוד שהמסלול הישן עובר דרך מרכז העיר.
גופי מים מרכזיים נוספים בעיר המחוז כוללים את נהר בואושה, נהר דאטונג, נהר בייצ'נגזי, תעלת תונגיאנג, תעלת קסינטרונגיאנג, נהר ביימה, נהר באיואינג, אגם גאויו ואגם שאובו.
בדומה לרוב עיר המחוז, האזור העירוני הראשי מרושת בתעלות ואגמים קטנים. המרכז ההיסטורי של העיר (העיר מוקפת החומה לשעבר) מוקף בתעלות מכל צידיו: התעלה הגדולה הישנה מהדרום והמזרח; תעלת החפיר של העיר (הוצ'נג) המשתרעת לאורך הקצה הצפוני של העיר מוקפת החומה לשעבר ומחברת את התעלה הגדולה הישנה עם אגם התמיר המערבי; תעלת ארדו משתרעת לאורך הקצה המערבי של העיר העתיקה, מאגם התמיר המערבי עד לבריכת פרח הלוטוס (ההואצ'י), אשר מחוברת על ידי תעלת ארדאוגו הקצרה לתעלה הגדולה הישנה. ניתן להפליג עם כלי שיט קטנים ממי האגם הצר המערבי, דרך הארדו, בריכת ההואה, והארדוגו לתעלה הגדולה הישנה.
אקלים

אקלים מונסון תת-טרופי עם שינויי רוח לחה; החורפים נמשכים כ-4 חודשים, הקיצים 3 חודשים ועונות המעבר חודשיים; אין שלג במשך 222 ימים בשנה; ממוצע שנתי של 2,177 שעות אור.
טמפרטורה ממוצעת: 15 מעלות צלזיוס בשנה; הטמפרטורה החמה ביותר בחודש יולי היא 27.6 מעלות צלזיוס והקרה ביותר בחודש ינואר היא 1.7 מעלות צלזיוס; הטמפרטורה המקסימלית היא 39.8 מעלות צלזיוס והמינימלית היא 5- מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,030 מ"מ, וכ-45 אחוזים יורדים בקיץ. עונת הגשמים המכונה "עונת גשם שזיף" נמשכת בדרך כלל מאמצע יוני ועד סוף יולי. בעונה זו, השזיפים מבשילים, ומכאן שם העונה.
תרבות > דיאלקט יאנגג'ואו

העגה של יאנגג'ואו (סינית: 扬州话; פין יין: Yángzhōu huà) - מייצגת את התחתית של המנדרינית היאנגצאית, ודומה במיוחד לשפה הרשמית של שושלות מינג וצ'ינג, המבוססת על ניב נאנג'ינג. עם זאת, הדיאלקט שונה במידה ניכרת מסינית מודרנית סטנדרטית, למרות שהם עדיין די מובנים הדדית.
הניב שימש גם ככלי לשיוך אזורי ופוליטי באזורי ג'יאנגביי וג'ינגנאן. בעוד שיאנגג'ואו הייתה מרכז סחר פורח ומשגשג, היא נחשבה לחלק מג'ינגנאן, אשר היה ידוע בעושרו, למרות שיאנגג'ואו הייתה צפונית לנהר היאנגצי. ברגע שהעושר והשגשוג של יאנגג'ואו נעלמו, היא נחשבה לחלק מג'ינגביי, "הנידחת". לאחר שיאנגג'ואו הוסרה מג'ינגנאן, תושביה החליטו להחליף את המנדרינית הג'יאנגוהאיית, שהייתה הניב של יאנגג'ואו, בניבי טאיהו וו. בג'ינגנאן עצמה, תת-ניבים רבים של וו נלחמו על עמדתם כניב יוקרתי.
תרבות > ציור וקליגרפיה

בתקופה של שגשוג וחסד קיסרי, האמנות של סיפור סיפורים וציור פרחו ביאנגג'ואו. הצייר-הקליגרף החדשני שיטאו חי בינאגג'ואו במהלך שנות השמונים של המאה ה-17 ושוב מ-1697 עד מותו ב-1707. קבוצה מאוחרת יותר של ציירים מאותה התקופה נקראה שמונת התמהונים של יאנגג'ואו והם התפרסמו בכל רחבי סין.
המשורר לי באי (חי בשנים 700–762) כתב בראותו את מנג האורן ליאנגג'ואו מביתן העגורן הצהוב:
בביתן העגורן הצהוב במערב

חבר ותיק שלי אומר מילות פרידה;

בערפל ובפרחי האביב

הוא יורד ליאנגג'ואו;

מפרש בודד, צל רחוק,

נעלמים בריקנות כחולה;

כל מה שאני רואה הוא הנהר הגדול

זורם לתוך האופק הרחוק.
תרבות > אדריכלות

העיר מפורסמת בזכות בתי המרחץ הציבוריים, מוצרי הלכה, מוצרי הירקן, הרקמה, חיתוך הנייר, האמנות ומלאכת בד הקטיפה שלה.
תרבות > צעצועים ופיחלוץ

ינאגג'ואו מפורסמת בתעשיית הצעצועים שלה (פוחלצים במיוחד). תיירים רבים מערים שכנות נוסעים לעיר בשביל הצעצועים האיכותיים והזולים שלה.
תרבות > סיפורי יאנגג'ואו

ראוי להזכיר כי העיר גם מפורסמת בשל אמנות עתיקה עממית הנקראת סיפורי ינאגג'ואו (扬州 评 话), שהיא כמו סיאנגשנגים-הביצועים הקומיים הסיניים המסורתיים. היא עלתה כביצוע משחק בתקופת שושלת מינג. במופע, האמן מתאר בפרטים סיפור היסטורי מעניין לקהל, תוך שימוש בדיאלקט הינאגג'ואואי. סיפורים אלה נערכו על ידי אמנים, כך שהם מעוררים סערת רגשות בקרב הקהל והם מצחיקים מאוד. האמן הידוע ביותר של סיפורי ינאגג'ואו היה שאוטנג וואנג. היצירות המפורסמות ביותר שלו הן עשרת הפרקים של שירי וו (武 十 回), עשרת פרקים של שירי ג'יאנג (宋 十 回), עשרת הפרקים של לו ג'וניי (卢 十 回), ועשרת הפרקים של שי-קסיו (石 十 回).
תרבות > מטבח יאנגג'ואו

למטבח המקומי, המכונה מטבח יאנגג'ואו, מוניטין רב, ולמאכליו צבע, ארומה, טעם ומראה מושכים. הצבע המקורי של כל מרכיב נשמר לאחר הבישול, ולא מוסיפים רוטב שמנוני, כדי לשמור על הטעם הטרי של המזון.
במטבח יאנגג'ואו כל המנות הן מורכבות, בין אם זולות או יקרות, והטבחים משקיעים זמן רב בהכנתן. כדוגמה ניתן לראות את הכנת ה-"זוגאנסי" - תבשיל שעועית יבשה פרוס, מנה פופולרית שעולה רק כמה יואן. השעועית היבשה נעשית על ידי המסעדה שמגישה אותו, ולכן הטעם מובטח. הטבח חותך את מצע השעועית המוקשה בעובי סנטימטר ל-30 חתיכות, כל אחת בעובי נייר אך אינה שבירה, ולאחר מכן מאדים אותן במשך שעות עם נצרי במבוק קצוצים ושריונות שרימפס במרק עוף. בדרך זו יכולים דפי השעועית היבשים לספוג את הטעם של המרכיבים האחרים, והמרק צח אך מתובל.
חלק מהמאכלים היצירתיים ומושכי העין הגדולים ביותר של סין מגיע מבית הספר של ינאגג'ואו לאומנויות המטבח שנקרא הואי-יאנג (הידוע גם בכינויו בית ספר וויאנג). יחד עם המטבח הסצ'ואני, המטבח הקנטונזי, והמטבח השאן-דונגי, מטבח ההואי-יאנג (淮扬菜) הוא מיומנות ייחודית שהמקומיים די גאים בה.
אישים

נשיא סין ג'יאנג דזה מין נולד וגדל ביאנגג'ואו. בית הספר התיכון שבו הוא למד ממוקם מול משרדו של הנוטריון הציבורי של יאנגג'ואו.
ערים תאומות

קוריאה הדרומית יונגין, קוריאה הדרומית
ארצות הברית קנט, ארצות הברית
ראו גם

רשימת ערים אחיות ותאומות בסין (הערך באנגלית)
הערות שוליים

↑  China: Jiāngsū (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
↑  古运河—荷花池—瘦西湖水上游览线全部贯通 (התעלה הגדולה הישנה- בריכת ההואה- נתיב המים התיירותי של האגם הצר המערבי פתוח באופן מלא) 20/9/2010
↑  绿杨城郭水上游4·18亮相 (ראה את המפה שבקישור) 29/3/2011
↑  Teachers of the inner chambers: women and culture in seventeenthcentury China (דורותי קו (1994) Teachers of the inner chambers: women and culture in seventeenthcentury China (מאוירות, מבואר ed.). הוצאת אוניברסיטת סטנפורד. p. 21. ISBN 0-8047-2359-1. מקור: 23/9/2011. "עם הדרת יאנגג'ואו הגיע הזלזול בניבה, גרסה של ג'יאנגוהאיית מנדרינית (גוואנהואה).ניבי הוו השונים מאזור אגם טאי הפכו לשפה המדוברת מבחירה, עד כדי החלפת המקור ...")
↑  Vibeke Børdahl, The Oral Tradition of Yangzhou Storytelling, London: Routledge, 1996; Vibeke Børdahl and Jette Ross, Chinese Storytellers: Life and Art in the Yangzhou Tradition, Cheng and Tsui 2002.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494370205171  BnF: cb13736741c (data)  GND: 4306092-4  LCCN: n2003067278  MusicBrainz: c77c085a-5ada-447d-a771-e9269837e95c  NKC: ge843445  SUDOC: 066839300  VIAF: 133891972   WorldCat (עם VIAF): 133891972 
מבנה עתיק מעל אגם שאושי
מבנה ספריית ילדים, באזור ספריית יאנגג'ואו הציבורית
אלומיניום

אַלוּמִינְיוּם (Aluminium; בעברית: חַמְרָן) הוא יסוד כימי מתכתי שסמלו הכימי Al ומספרו האטומי 13. האלומיניום הוא מתכת רקיעה וכסופה. זהו היסוד השלישי בשכיחותו (כ-8 אחוז) בקרום כדור הארץ, אחרי חמצן וצורן, והשכיח ביותר בין המתכות. אלומיניום מופק בעיקר מבוקסיט ומצוין בחסינותו לחמצון, בעמידותו ובצפיפותו הנמוכה, המאפשרת ייצור מוצרים קלי משקל. לאלומיניום חשיבות כלכלית גבוהה והוא משמש בתעשיות רבות (משקופים וכנפי חלונות, מטוסים, דלתות, ידיות וכיוצא בזה).
תכונות

האלומיניום היא מתכת קלה, שצפיפותה שליש מצפיפות פלדה או נחושת. חשיל (מחושל בקלות, השני בחשילותו אחרי זהב), רקיע (מקום ששי ברקיעותו), מתגבש ומעוצב בקלות. רך יחסית ונוח לעיבוד שבבי. לאלומיניום ברק עמום הנוצר בעקבות שכבה דקה של אלומיניום חמצני - אלומינה, המופיעה מיד בחשיפה לאוויר. האלומינה קשה ביותר, ואינה מתפוררת מגוף האלומיניום, ובכך מקנה לו עמידות לשיתוך.
חסר תכונות מגנטיות. מוליך בצורה טובה חשמל וחום.
שימושים

במונחים של כמות או ערך, השימוש באלומיניום עולה על זה של כל מתכת אחרת פרט לברזל. על פי נתוני איגוד האלומיניום הבינלאומי בשנת 2011 הופקו בעולם (לא כולל מחזור) כ-44 מיליוני מטר מעוקב אלומיניום.
לאלומיניום טהור חוזק מתיחה נמוך, אך בסגסוגות עם מתכות אחרות, כגון נחושת, אבץ, מגנזיום וצורן, מפגין האלומיניום תכונות מצוינות המתאימות לתפקידים רבים.
האלומיניום משמש ליצירת מוצרים העומדים בעומס מכני בינוני ודורשים משקל נמוך ועמידות בשיתוך.
לרוב המראות בימינו שכבת אלומיניום במשטחן האחורי. גם במראות של טלסקופים משתמשים באלומיניום. שימושים נוספים:
משמש ליצירת חלקי מכוניות, מטוסים, משאיות, פסי רכבת, כלי שיט, טילים וכדומה בזכות משקלו הקל.
שימושים רבים מאוד בתחום הבנייה - הוא משמש כחומר עיקרי למסגרות חלונות ודלתות.
כלים יומיומיים כמו כלי מטבח, בזכות היותו מוליך חום מצוין, והקלות שבה ניתן להחזיקו נקי ומבריק.
פחיות שתייה, משום שהמכלים אינם מחלידים, משקלם זניח וקל מאוד למעוך אותן לצורך איסוף.פחית אלומיניום
קווי תמסורת חשמליים; על אף שאלומיניום מוליך רק 60% מהמוליכות של נחושת הוא זול יותר.
לאלומיניום טהור (99.999%) שימוש בתעשיית האלקטרוניקה ובייצור תקליטורים.
אבקת אלומיניום משמשת לעיתים קרובות להכנת צבע כסף.
גופי קירור לרכיבים אלקטרוניים פולטי חום, למשל: מעבדי מחשבים עשויים מאלומיניום בזכות מוליכות החום הטובה שלו. נחושת עדיפה לתפקיד זה אך היא יקרה וקשה יותר לייצור.
לאלומיניום חמצני תפקיד בייצור זכוכית ואבני אודם וספיר מלאכותיות.
נייר עטיפה - נייר העטיפה (כגון של שוקולד) הוא בעצם יריעת אלומיניום דקה הניתנת לגלילה ולעטיפת מוצרי מזון.
באלומיניום פחמני משתמשים בתעשיית תרסיסי הדאודורנט כחומר מונע הזעה.
תערובת של תחמוצת מתכתית (כתחמוצת ברזל) עם אבקת אלומיניום נקראת תרמיט ומשמשת לריתוך ולמטרות צבאיות.
כמרכיב באלום, משמש ברפואה כתוסף (ממרץ, אדג'ובנט) בחיסונים רבים, כולל חיסוני DTP (דיפתריה, צפדת, שעלת), צהבת A, צהבת B, פפילומה (HPV) ופנאומוקוק. בימינו, רוב עומס האלומיניום הנצבר בגוף התינוק בשנה הראשונה מגיע מחיסוני השגרה.
היסטוריה

היוונים והרומאים הקדמונים השתמשו במלחי אלומיניום כחומרי צביעה ובתור חומר עוצר דימום בפצעים. אלום (מלח אלומיניום) עדיין משמש כחומר עוצר דימום. ב-1761 גיטון דה מורבו הציע לקרוא לאלום אלומין.
ב-1754 הכימאי הגרמני אנדריאס זיגיסמונד מרגרף הצליח לייצר אלומינה (תחמוצת האלומיניום) על ידי בישול חרסית עם חומצה גופרתית ולבסוף תוספת אשלג.
ב-1808 זיהה האמפרי דייווי את האלומיניום כמתכת באלום.
בידוד אלומיניום בוצע לראשונה על ידי פרידריך ולר ב-1827 כשערבב אשלגן עם אלומיניום כלורי. ולר שיפר את התהליך שביצע הנס כריסטיאן ארסטד שנתיים לפני כן, בו הופק לכאורה אלומיניום, וטען כי ארסטד הפיק למעשה אשלגן.
האדם הראשון שגילה את האלומיניום במכרה בוקסיט (מינרל המכיל אלומיניום) ומיצה אותו בהצלחה היה פ. ברטייה.
אנרי סנט-קלר דוויל (Henri Etienne Sainte-Claire Deville) שיפר את התהליך, תוך שימוש בנתרן. נפוליאון השלישי שהתרשם מהמתכת ציווה להחליף את הסכו"ם בארמון לכלי אלומיניום. החפצים הראשונים שיוצרו מאלומיניום היו רעשן לבנו הפעוט של נפוליאון השלישי, ושרשרת שעון עשויה אלומיניום אשר הוענקה למלך סיאם שביקר אז בצרפת. חזונו של נפוליאון השלישי לייצר ציוד צבאי מאלומיניום הביא לתמיכת ממשלת צרפת בפיתוח ואיפשרה לדוויל להרחיב את ייצור החומר עד ל-2 טונות שהופקו בשנת 1859. עם זאת הפקת האלומיניום המשיכה להיות יקרה ומסובכת - ב-1884 עם השלמת בנייתה של אנדרטת וושינגטון הוצבה פירמידת אלומיניום שבראשה הועמד, כמפגן של עוצמה טכנולוגית, קודקוד מתכת שמשקלו כ-3 ק"ג והיה פריט האלומיניום הכבד ביותר שהופק עד אז.
ייצור המוני של אלומיניום התאפשר רק בזכות פיתוחיו של האמריקאי צ'ארלס מרטין הול שרשם פטנט ב-1886 על תהליך אלקטרוליזה למיצוי אלומיניום. בתהליך זה מבוצעת אלקטרוליזה של תחמוצת אלומיניום המומסת במינרל קריאוליט כשהוא מותך. פטנט זה הוזיל את מיצוי האלומיניום ממינרלים וכיום זהו תהליך המקובל בכל העולם.
ב-1909 התגלה בגרמניה כי עירוב של אלומיניום, נחושת, מנגן ומגנזיום יוצר סגסוגת חדשה שנקראה דוראלומין (Duralumin, שם מסחרי שאיננו כבר בשימוש) שלה תכונות הדומות לפלדה רכה אך משקלה הסגולי שליש בלבד מזה של פלדה. תכונות אלו איפשרו ייצור מטוסים קלים וחזקים מדוראלומין.
ייצור אלומיניום

אף-על-פי שאלומיניום הוא יסוד נפוץ בקרום כדור הארץ (בין 7.5% ל-8.1%), הוא אינו מופיע בטבע כמתכת ולא ניתן להפרידו בשיטות מסורתיות. אלומיניום נחשב מתכת מסחרית חדשה והיא מיוצרת בכמויות מסחריות מ-1900. מיחזור אלומיניום הפך לחלק חשוב בתעשיית ייצורו. זיקוק אלומיניום דורש כמויות חשמל עצומות.
ייצור אלומיניום > תהליך באייר

רוב האלומיניום מופק מהמינרל בוקסיט, בתהליך שנקרא "תהליך באייר" (Bayer Process).
הבוקסיט נטחן ומושרה בנתרן הידרוקסידי (NaOH) בסיר לחץ. בתנאים אלו Al2O3 הופך ל-NaAl(OH)4 ומתמוסס בעוד טיטניום, צורן וברזל נשארים כמשקע. התערובת מסוננת ומועברת למכל שיקוע שבו NaAl(OH)4 מתגבש ל-Al(OH)3. הגבישים נשטפים ומחוממים בכבשן לטמפרטורה של 1000 מעלות צלזיוס עד שנוצר Al2O3, בהתאם למשוואה הבאה:
\ 2Al(OH)_{3(s)}\rightarrow Al_{2}O_{3(s)}+3H_{2}O_{(g)}
תחמוצת האלומיניום עוברת אלקטרוליזה ועל הקתודה מתקבל אלומיניום נוזלי טהור (ברמת נקיות של 99%).
מיחזור אלומיניום

על מנת להפיק אלומיניום כחומר גלם תעשייתי, בתהליך הרגיל שאינו כולל מיחזור אלומיניום, יש לכרות אותו במכרות עפרת בוקסיט (Bauxite), לאחר מכן מפרידים את האלומיניום מהעפרה, מעבירים אותו תהליך מורכב, מחממים אותו ואז מעבירים אותו אלקטרוליזה – בסיומו של תהליך ארוך ויקר זה מתקבל אלומיניום שניתן לייצר ממנו דברים. זהו תהליך הצורך כמויות אדירות של אנרגיה, שמעורב בו זיהום סביבתי שונה. בעוד שמיחזור דורש רק 5% מהאנרגיה הדרושה לייצורו.
בישראל, יש כמה חברות ומפעלים העוסקים בתהליכי מיחזור אלומיניום – בעיקר חברות המייצרות פרופילי אלומיניום וממחזרים חומר גלם וכמו כן מיחזור לצורכי ייצור פחיות משקה חדשות.
כימיה > דרגת חימצון 1+

AlH מיוצר בחימום אלומיניום ב-1,500 מעלות צלזיוס בסביבת מימן.
Al2O מיוצר בחימום Al2O3 עם צורן בריק בטמפרטורה של 1,800 מעלות צלזיוס.
Al2S מיוצר בחימום Al2S3 יחד עם שבבי אלומיניום בריק בטמפרטורה של 1,300 מעלות צלזיוס.
AlF, AlCl ו-AlBr קיימים במצב צבירה גז והם מיוצרים כשתרכובת הלוגנית מחוממת עם אלומיניום.
כימיה > דרגת חימצון 2+

אלומיניום חד-חמצני (AlO) יכול להיווצר כששורפים אבקת אלומיניום בחמצן.
כימיה > דרגת חימצון 3+

ניתן להפיק אלומיניום הידריד AlH3)n) מ-Al(CH3)3 ומימן. ניתן גם לייצרו מ-AlCl3 כשנמצא בתמיסת אתר.
אלומיניום קרביד Al4C3 מופק בחימום אלומיניום ופחמן בטמפרטורה העולה על 1,000 מעלות צלזיוס.
ניתן להפיק אלומיניום חנקתי (AlN) בחימום אלומיניום וחנקן בטמפרטורה של 800 מעלות צלזיוס או בהידרוליזה של אמוניה עם אלומיניום הידרוקסידי.
אלומיניום זרחתי (AlP) מיוצר גם הוא בצורה דומה לזו של AlN.
Al2S3 מיוצר כשמעבירים על אבקת אלומיניום מימן גופרתי (H2S), זהו חומר רב צורתי.
סיכונים בריאותיים

על-פי רוב, אין לאלומיניום השפעה על תאים חיים. עם זאת, ישנם אנשים המפתחים אלרגיה לאלומיניום, המתבטאת בדלקת בעור, גירודים ועוד[דרוש מקור].
קיימים מחקרים המראים קשר בין ריכוזי אלומיניום גבוהים במי השתייה למחלת אלצהיימר, כמו גם למחלות ניווניות אחרות של המוח. במחקרים אחרים נמצא כי המחיצות (plaques), הנוצרות במוחותיהם של חולי אלצהיימר, מכילות לעיתים כמויות אלומיניום גדולות יחסית, אף כי טרם הוצע מנגנון המקשר בין נוכחות האלומיניום לבין המחלה.
הערות שוליים

↑  World Aluminium — Primary Aluminium Production
↑  Mirjam Kool, Kaat Fierens, Bart N. Lambrecht, Alum adjuvant: some of the tricks of the oldest adjuvant, Journal of Medical Microbiology 61, 2012-07, עמ' 927–934 doi: 10.1099/jmm.0.038943-0 (באנגלית)
↑  L. S. Keith, D. E. Jones, C. -H. S. J. Chou, Aluminum toxicokinetics regarding infant diet and vaccinations, Vaccine, Aluminum Adjuvants in Vaccines: Workshop Summary 20, 2002-05-31, עמ' S13–S17 doi: 10.1016/S0264-410X(02)00165-2 (באנגלית)
↑  Richards, Joseph William (1896). Aluminium: Its history, occurrence, properties, metallurgy and applications, including its alloys (3 ed.). Henry Carey Baird & Co.
↑  ספר המתכות, פרקים בתולדות הכימיה, פרופ' יצחק קלוגאי, הוצאת ראובן מס, 1960
↑  סם קין, הכפית הנעלמת - הקסם המסתורי של הטבלה המחזורית, פרק 13
↑  פורטל מיחזור, מיחזור אלומיניום, באתר https://www.recycling.co.il, ‏20 נובמבר 2012
↑  "Aluminum and silica in drinking water and the risk of Alzheimer's disease or cognitive decline: findings from 15-year follow-up of the PAQUID cohort", פברואר 2009, American Journal Of Epidemiology
↑  "Demonstration of aluminum in amyloid fibers in the cores of senile plaques in the brains of patients with Alzheimer's disease", נובמבר 2009, Journal Of Inorganic Biochemistry
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294750205171  BnF: cb11976300k (data)  GND: 4001573-7  LCCN: sh85003956  NARA: 10637694  NDL: 00560358  NKC: ph120753 
אלומיניום
חנניה דהן

| --- | --- |

 לידה:  1915 טבת תרע"ו סלא, מרוקו
 פטירה:  5 באפריל 1998 (בגיל 83 בערך) ט' ניסן תשנ"ח 
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  חולון
 פעילות בולטת:  הקים וניהל את בית הספר העברי הראשון בסלא, ציר בקונגרס הציוני, חבר מרכז מפא״י, מנהל המחלקה לקליטה וארגוני עולים מטעם מפא״י, סגן חבר 'הוועד הפועל הציוני', סגן חבר הוועד הפועל של ההסתדרות
 תפקיד:  מנהל בית ספר 
 מפלגה:  מפא״י
 
חנניה דהן (1915 טבת תרע"ו -5 באפריל 1998 ניסן תשנ"ח) היה פעיל ציוני, סופר וחוקר יהדות מרוקו, ובפרט הפולקלור, השירה והאמנות. יו"ר ועד הקהילה בעיר סלא במרוקו בה הקים את בית הספר העברי הראשון בעיר והיה מנהלו. כן היה דהן ציר בקונגרס הציוני, חבר מרכז מפא״י, מנהל המחלקה לקליטה וארגוני עולים מטעם מפא״י, סגן חבר 'הוועד הפועל הציוני, סגן חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ומזכיר מפא"י בבת ים.
קורות חיים

דהן נולד בשנת 1915 בעיר סלא שבמרוקו. בשנת 1921 למד בחדר וקיבל חינוך מסורתי דתי. בשנת 1927 למד בבי"ס אליאנס. בשנת 1933, בגיל 17, נכלא בעקבות פעילות ציונית. בתקופת היותו מזכיר הקהילה במרוקו בשנת 1943הקים את בית הספר העברי הראשון "תלמוד תורה". זהו בית הספר הראשון שבו היה שילוב של לימודי קודש עם לימודי חול והוא שימש כמנהלו. בבית ספר למדו לימודי עברית, תורה, דקדוק, היסטוריה וספרות. בשנת 1942 נישא לאסתר.
בשנת 1943 הקים דהן מועדון ציוני חברתי בשם "בוגרי אליאנס". במועדון פעלה מקהלה לשירים בעברית. בשנת 1946 ייסד את התנועה הציונית "מזרחה" בעיר סלה והרחיב את פעילות התנועה לעיר וזאן. בשנת 1947 הפך לאסיר ציון במרוקו בעקבות פעילות התנועה. בשנים אלו דהן היה חבר בפדרציה הציונית במרוקו ושימש יו״ר תנועת הנוער בוגרי כי״ח.
בשנת 1948 עלה דהן למדינת ישראל דרך מחנה במרסיי, צרפת. משם עבר למחנה עולים ברעננה שם התמנה לסגן המחנה. עם העברת העולים ליפו, איתר אורווה נטושה והפך אותה לבית כנסת "אורחות חיים" הקיים עד היום.
נתקלתי במציאות איומה וראיתי את הניכור בכל מה שקשור ליהודי מרוקו. מי שלמד היסטוריה יודע כמה סופרים, משוררים ורבנים הקימה יהדות זו. מתוך חוסר הידע של הישוב הגעתי למסקנה שהקהילה שלנו לא תוכל להיקלט במדינה אלא אם תדע לתת את תרומתה לתרבות המתחדשת של עם ישראל
פעילותו הציונית

בשנת 1949 התמנה להיות מנהל הקליטה והעלייה במפלגת מפא"י. בתפקיד זה ניהל מסע הסברה לעולים החדשים וקלט אותם עם הגעתם ליישובים שונים ברחבי הארץ. בתפקיד זה כיהן במשך 17 שנה. דהן הועמד לבחירות לכנסת השלישית בשנת 1955 בתפקיד מנהל מחלקת מרכז מפא"י. דהן שימש גם מרצה מטעם מרכז התרבות והחינוך של ההסתדרות ומטעם מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית. היה פקיד במחלקת הקליטה של מרכז מפא״י, מנהל המחלקה לעדות המזרח ומרכז המדור ליוצאי צפון-אפריקה. פעמיים שימש ציר לקונגרס הציוני מטעם מפא"י: ב־1956 בקונגרס ה-24, וב־1961 בקונגרס ה-25. אז גם נבחר כחבר הוועד הציוני העולמי.
דהן הקים עם הח"כ לשעבר אשר חסין את התאחדות יוצאי צפון אפריקה בישראל. בשנת 1952 הקים בקול ישראל את הערוץ לדוברי ערבית מוגרבית ובמשך עשור שידר פרשנויות שונות לאירועי השבוע בשפה זו.
בשנת 1976 נבחר למזכיר מפלגת העבודה בבת ים, תפקיד בו שירת 20 שנה. בשנת 1986 פרש לגמלאות ועסק רק בכתיבה ומחקר. ב־1989 תרם אוסף תשמישי קדושה ממרוקו למוזיאון ארץ ישראל בתל אביב אשר מוצגים בתערוכה "בפאתי מערב". בשנת 1998 נפטר והותיר אחריו חומר בעל ערך היסטורי שנתרם על ידי בני המשפחה למכון בן צבי. לאחר מותו משפחתו הוציאה לאור את הספר "עין רואה ואוזן שומעת".