stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גליה עוז
הערות שוליים

↑   גליה עוז, מקלט מספר 9 — הילדים רוצים להתקרב למציאות, קשוחה ככל שתהיה, באתר הארץ, 4 באפריל 2024
1 2  הפנקס
↑  זוכי פרס דבורה עומר לשנת 2018, בדף פייסבוק של "הפנקס", 30 בדצמבר 2018
↑  שקשוקה ושוד הלימונים הגדול באתר של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
↑  סרטון של "אורנה פורת" על ההצגה
↑   גילי איזיקוביץ, סדרת הילדים הנהדרת שאתם מפספסים בגלל סערת גליה עוז, באתר הארץ, 30 במרץ 2021
↑  גליה עוז, באתר library.osu.edu
↑   "הכה אותי, קילל והשפיל": גליה עוז הוציאה ספר על יחסיה עם אביה, עמוס עוז, באתר הארץ, 21 בפברואר 2021
↑  דניאל עוז, אוסף צדפים, ישראל: ידיעות ספרים, 2022
↑
נועה לימונה, בעקבות הדיון הציבורי סביב ספרה של גליה עוז: מהי הורות נרקיסיסטית ומהן השלכותיה על הילדים, באתר הארץ, 8 באפריל 2021
חיים לוינסון, מי שרוצה להגיע ל"חקר האמת" בסיפורה של גליה עוז ממשיך לעשות את מה שעשה אביה, באתר הארץ, 22 בפברואר 2021
אריאנה מלמד, מדוע ילדים שעברו התעללות כותבים?, באתר הארץ, 7 במרץ 2021
איציק יושע משוחח עם יפעת מזרחי, על הורים מרעילים עד יומם האחרון, בעקבות הספר "דבר שמתחפש לאהבה", "כאן" תאגיד השידור הישראלי, 28 בפברואר 2021
↑   גילי איזיקוביץ, הגל החדש בספרות העברית סוגר חשבון עם הורים מתעללים, באתר הארץ, 21 ביוני 2023
↑  פרק מן הספר שקשוקה נעלמת באתר text.org.il
↑   מאיה לוין, כמה חבל שעלילות הכלבה שקשוקה מגיעות לסיומן, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2014
↑   מאשה צור-גלוזמן, מלך העולם לא מרשה לנו כמעט אף פעם ללטף אותו, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2017
↑  מתי כבר החתול שלנו יאהב אותנו?, באתר עיר-האושר
↑  אדון שמחה וששון גליה עוז, באתר hamitlahevet
↑   נטע אחיטוב, "מייקי וקשת": ניכר שגליה עוז אוהבת ומכבדת את דמויות הילדים שבראה, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2024
↑  עופרה עופר אורן, גליה עוז, "מייקי וקשת", (איורים: רות גוילי), בבלוג "סופרת ספרים", 7 באפריל 2024
↑  קולף הסברס, באתר הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות
↑  אתר המוקדש לצייר אשר פלדמן
↑  אשר פלדמן, נופים ואנשים 1895- 1975, באתר המשכן לאמנות עין חרוד
↑  אליען לזובסקי, חילונית מסורתית, כביש ארבעים - מגזין התרבות של הדרום, גיליון 115, מרץ 2011
↑   ורד לי, יוצרת סרט על תושבי דרום ת"א ספגה גידופים במייל, באתר הארץ, 1 בינואר 2013
↑  יערה יעקב, גליה עוז: "זו ממשלה רעה שמסיתה נגד פליטים", באתר ynet, 6 בינואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289752005171  BNE: XX5006247  BnF: cb16774141g (data)  GND: 1189192047  ISNI: 0000 0000 5367 1642  LCCN: no2003036848  RERO: 02-A027182170  SUDOC: 251520080  VIAF: 1165746605953931073   WorldCat (עם VIAF): 1165746605953931073
יואל בעל שם

רבי יואל בעל שם מזמושץ' המכונה רבי יואל בעל שם הראשון (נפטר לפני שנת ה'תס"ו) היה מקובל שפעל בזמושץ' בתקופת גזירות ת"ח-ת"ט והתפרסם כבעל מופת וכבעל שם.
חייו

רב יואל נסע הרבה בכל רחבי פודוליה לרפא חולי נפש וחולי הגוף באמצעות לחשים וקמעות, ולגרש דיבוקים על ידי להטים והשבעות וצירופי שמות קדושים.
סגולותיו ורפואותיו נדפסו בספרים "תולדות אדם" ו"מפעלות אלקים". על שני הספרים נמצאות הסכמותיו של נכדו, ר' יואל בעל שם השני.
בספר "קב הישר" חלק ב', שנדפס לראשונה בשנת ה'תס"ו, מסופר על נס שערך בשנים ה'תמ"א וה'תמ"ב, אך כבר נכתב אחר שמו התואר "ז"ל".
שמואל יוסף פין זיהה אותו עם רבי יואל היילפרין שהיה רב במספר ערים במזרח אירופה. דברים אלו נדחו על ידי יעקב דוב מנדלבוים.
נפלאותיו

עוד בחייו הרבו לספר ממנו מופתים ונפלאות שונים. לדוגמה:
בספר "תולדות אדם" מסופר כי "בשנת ת"ח בעת הזעם כשברחו רבים על הספינות והרקים רדפו אחריהם בדוגיות וספינות קטנות וכמעט שהשיגום", תלה רבי יואל קמע על הספינה, "והלכה במרוצה נפלאה מאד מאד ונתעלמה מעיני הרקים".
בספר "קב הישר" מסופר באריכות שבשנות ה'תמ"א-ה'תמ"ב פעל רבי יואל אצל השדים לבוא ולהתדיין בפני בית הדין הצדק שבפוזנן וגם לקיים "פסק הדין" של בית הדין לצאת מבית מסוים שכביכול השתלטו עליו.
צאצאיו

בנו של רבי יואל היה רבי אורי, אביו של רבי יואל היילפרין (השני) (אנ') שהתפרסם אף הוא כבעל שם.
בן בנו ר' צבי הירש היילפרין, בנו ר' זאב דוב שיף, מחבר "מנחת זיכרון", על מסכת עירובין.
הערות שוליים

↑  נקרא רבי יואל בעל שם הראשון כדי להבדילו מנכדו, רבי יואל בעל שם השני.
↑  קב הישר, פרק סט, באתר היברובוקס
1 2 3  עזריאל גינציג (אנ'), ‏"בעל-שם, יואל (הראשון) בר' יצחק אייזיק היילפרין", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ג, עמוד 139, באתר היברובוקס
↑  תולדות אדם, באתר היברובוקס. הספר מכיל:”פעולות וסגולות מעולות ויקרות/ לנשים עקרות/ ולהחיו' (=ולהחיות) זרע העשוקים בידי מכשפות ארורות/ או שמתים ב"מ (=בר מינן) בשנים קצרות/ מסיבת חולי כפיה ועינא בישא ושאר סיבות אשר עליהם עוברות/ וגם למקשה לילד וליולדת הרבה שמירות/ ועוד שאר רפואות כאשר עיניכם תחזנה בסימני הספר כולם על דגלם סדורות/ וגם פעולות לזכרון להיות דברי תורה על לוח לב חרות/ נלקטו מכתבי קודש של המקובלים הגדולים המפורסמים בכל העולם ה"ה מוהר"ר אלי' ב"ש (=אליהו בעל שם) וה"ה מוהר"ר יואל בעל שם...”
↑  מפעלות אלקים, באתר היברובוקס. הספר מכיל:”פעולות ע"פ שמות הקדושים והטהורים וסגולות מועילות ורפואות הטבעיות/ לא יערכם כתם אופיר ומרגליות/ מחצב מקודם הוא מכתבי... מוהר"ר יואל בעל שם...”
↑  קב הישר, פרקים ס"ט–ע'.
↑  פנקס זאמאשטש, עמ' 230–231.
↑  תולדות אדם, סי' קנח, באתר היברובוקס
↑  קב הישר, פרק סט, באתר היברובוקס
↑  מפעלות אלקים, באתר היברובוקס
↑  מפעלות אלקים, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5475 9515  LCCN: nr94031475  VIAF: 7274974   WorldCat (עם VIAF): 7274974
בנימין זאב בכר

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1850 ליפטובסקי מיקולאש, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  25 בדצמבר 1913 (בגיל 63) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני, בודפשט, הונגריה 
 מעסיק:  בית המדרש לרבנים בבודפשט 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
תמונה
הרב בנימין זאב בָּכָרָךְ ובלועזית בכר (ביידיש: בנימין זאב באכער, בגרמנית: Wilhelm Bacher, בהונגרית: Bacher Vilmos;‏ 12 בינואר 1850 – בודפשט 25 בדצמבר 1913) היה מזרחן ובלשן איש חכמת ישראל בהונגריה.
ביוגרפיה

נולד בלִיפְּטו-סנט-מיקלוש (אנ') בהונגריה (כיום בסלובקיה) למשורר שמעון בכרך, מאחרוני תנועת ההשכלה בהונגריה וסופר עברי חשוב. היה צאצא לרב יאיר חיים בכרך, בעל ספר "חוות יאיר". לצד חינוך מסורתי סיים גימנסיה לותרנית בפרשבורג. ב-1867 התחיל ללמוד פילוסופיה ושפות המזרח באוניברסיטת בודפשט, ושמע הרצאות על התלמוד משמואל ליב בריל. ב-1868 עבר לאוניברסיטת ברסלאו והמשיך ללמוד פילוסופיה ופילולוגיה, ובמקביל המשיך בלימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו. כיהן תקופה קצרה כרבה של סגד.
ביולי 1877 הוא מונה על ידי ממשלת הונגריה יחד עם משה בלוך ודוד קויפמן לפרופסור בבית המדרש לרבנים בבודפשט ולימד תנ"ך והיסטוריה יהודית. החל מ-1907 לימד תלמוד והלכה. ב-1885 מינתה קהילת פשט את בכר למנהל התלמוד-תורה, בו לימד, בין היתר, עם מיקשה וייס ודוד שיין. בנימין בכר היה סופר פורה ופרסם למעלה מ-750 חיבורים. כתב ערכים באנציקלופדיות שונות, והיה מהתורמים העיקריים לאנציקלופדיה היהודית. מרבית חיבוריו נכתבו בגרמנית או הונגרית, ולבקשת חיים נחמן ביאליק, תורגמו רבים מהם לעברית על ידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
מכתביו

אגדת אמוראי בבל, שטרסבורג 1878
אגדת התנאים. תורגם מגרמנית על ידי א"ז רבינוביץ. ברלין תרפ"ב.
תולדות המשורר נזאמי וספריו, לייפציג 1872
ר' אברהם בן עזרא המדקדק. תורגם מגרמנית על ידי א"ז רבינוביץ. תל אביב תרצ"א.
תולדות חיי רבי יונה ג'נאח וספריו, לייפציג 1885
נצני הדקדוק: חקירה היסטורית בקדמוניות הדקדוק העברי. תורגם מגרמנית על ידי א"ז רבינוביץ. הוצאת קדם ירושלים תש"ל.
הרמב"ם פרשן המקרא. תורגם מגרמנית על ידי א"ז רבינוביץ. הוצאות דפוס אחדות תל אביב תרצ"ב.
אגדת אמוראי ארץ ישראל (7 חלקים). תורגם מגרמנית על ידי א"ז רבינוביץ. הוצאת דביר הושלם בתל אביב תרצ"ח.
ערכי מדרש חלק ראשון, תנאים. חלק שני, אמוראים. תורגם מגרמנית על ידי א"ז רבינוביץ. הוצאת דפוס אחדות תל אביב תרפ"ג.
לקריאה נוספת

משה ריינעס, דור וחכמיו : לחקר תולדות ספרות ישראל וגדולי סופריה בדור הזה. חלק א. קראקא, תר"ן. עמ' 41–49.
משה נחום צובל (מ. נ. צ.), "בכר, בנימין זאב", האנציקלופדיה העברית (כרך ח), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ט, עמ' 714 - 717
ישראל יעקב דינסטאג, "בנימין זאב בכר בתור חוקר הרמב"ם", סיני נה (א-ו), תשכ"ד, עמ' סה–פב
הערות שוליים

↑  הודפס מחדש בדפוס אתין ושושני יפו תרפ"ג, ובהוצאת דביר ירושלים תרפ"ה. הספר באתר היברובוקס
↑  הספר באתר היברובוקס. הספר הודפס מחדש ב-1970 בהוצאת קדם, ירושלים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258034205171  BIBSYS: 1048965  BnF: cb14352038f (data)  CiNii: DA0183910X  GND: 123352142  ISNI: 0000 0000 8137 1313  LCCN: n80117220  NKC: ola2002113911  NLA: 35011608  NLG: 137185  NTA: 071811400  RERO: 02-A017363998  SELIBR: 38052  SUDOC: 090483383  Trove: 789076  VcBA: 495/124031  VIAF: 57518655   WorldCat (עם VIAF): 57518655
ישראל טוויל

| --- | --- |

טוויל במדי נבחרת ישראל 1954
 לידה:  1933 (בן 92 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י)
 קבוצות כשחקן
 1950–1963:  מכבי ירושלים
 קבוצות כמאמן
 1963:  מכבי ירושלים
ישראל טוויל (נולד ב-1933) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק במכבי ירושלים ובנבחרת ישראל בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60. השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בברזיל 1954. וגם זכה בשחקן ההגנה של השנה בשנת 1961.
קורות חיים

טוויל נולד בירושלים. בנעוריו חלם להיות כדורגלן, ובהתאם שיחק כדורגל בקבוצת הנערים בית"ר ירושלים. בהמשך הוא שבר את רגלו, וכתוצאה מהפציעה עבר לשחק כדורסל. זאת, בהמלצת חבריו לאור גובהו. כך, בשנת 1950 הצטרף טוויל לקבוצת מכבי ירושלים בכדורסל. עד מהרה בלט טוויל בכישרונו. באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, הכדורסל בישראל שוחק בשתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל". טוויל שיחק בקבוצת מכבי ירושלים ששיחקה בליגה של "מכבי". בשנת 1952 עלתה קבוצתו לליגה העליונה של "מכבי".
בשנת 1953 הוקמה "ועדת הכדורסל" (שלימים הוחלפה על ידי איגוד הכדורסל בישראל), שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן. שני המרכזים (הפועל ומכבי) התבקשו לשלוח ארבע קבוצות לליגה הראשונה ושש לשנייה. בניגוד לנציגות הפועל שערכה טורניר לקביעת קבוצתיה, הדרך של נציגות "מכבי" הייתה פשוטה יותר - נבחרו באופן שרירותי מכבי תל אביב, מכבי חיפה, מכבי דרום ת"א ומכבי צפון ת"א. הליגה השנייה חולקה לשני אזורים: צפון ודרום. מכבי ירושלים, שבה שיחק טוויל, שובצה בדרום יחד עם הפועל גבעת השלושה, הפועל כפר ויתקין, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי יפו.
אברהם פסח היה המאמן של מכבי ירושלים, וחמישית הקבוצה, שכללה את טוויל, יעקב שרם, מרדכי תנורי ואברהם הופמן ומנחם שירזי, כונתה "נבחרת החלומות". את העונה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה דרום, סיימה הקבוצה במקום ה-5. טוויל שיחק 18 משחקים וקלע בממוצע של 13.2 נקודות למשחק.
בעונה השנייה של הליגה הלאומית, עונת 1954/1955, גדלה הליגה הראשונה ל-12 קבוצות, שש מכל מרכז. מעין ברוך וגבע התפרקו. לליגה הראשונה הצטרפו מכבי ירושלים של טוויל וכן הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל משמר העמק, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד. למיקום הקבוצות בשתי הליגות בעונה הראשונה לא הייתה שום השפעה על רשימת המשתתפות.
בשנת 1954 השתתף טוויל במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954 שנערכה בברזיל. הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד. טוויל רשם 2 הופעות וקלע 2 נקודות. במהלך האליפות פרסמה העיתונות המקומית כתבה מצולמת על טוויל, שבה נראה עם כיפה ותפילין. הפרסום עורר התרגשות רבה בקרב הקהילה היהודית המקומית. כן בשנת 1954 ייצג טוויל את נבחרת צה"ל במשחקה נגד צרפת.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני. טוויל המשיך במכבי ירושלים למשך שבע העונות הבאות כאשר בכולן שמר על ממוצעי נקודות גבוהים - מעל 10 נקודות בממוצע למשחק. בשנת 1957 ייצג טוויל את נבחרת ישראל בכדורסל למכביה החמישית. באותן שנים בלטו משחקי הדרבי הירושלמי מול הפועל. מכבי ירושלים הייתה נחשבת הקבוצה הבכירה בעיר. משחק הדרבי השני בעונת 1961/1962 הופסק לאחר התפרצות של צופים למגרש.
בעונת 1962/1963, עונתו האחרונה במכבי ירושלים, שימש טוויל כמאמן הקבוצה, וכן השתתף בתור שחקן ב-6 משחקים. עונה לאחר מכן, לאחר שעזב טוויל את הקבוצה, ירדה הקבוצה מהליגה הבכירה ונעלמה ממפת הכדורסל הישראלי.
סך רשם טוויל 8 עונות בליגה הבכירה, שיחק 129 משחקים בהם קלע 1,731 נקודות. בנבחרת ישראל שיחק 9 משחקים וקלע 2 נקודות והשתתף באליפות העולם בברזיל.
במקביל להיותו שחקן במכבי ירושלים, החל משנת 1958, אימן טוויל את אליצור ירושלים, בזמן שהייתה מורכבת מנערים בלבד ושיחקה בליגה ב' (הליגה השלישית). לאחר עונה אחת עלתה הקבוצה לליגה א'. החל מעונת 1963/1964 המשיך טוויל לשחק ולאמן את אליצור ירושלים. כך המשיך לשחק שיחק מספר שנים נוספות בליגות הנמוכות.
לאחר הפרישה, שימש טוויל כחזן בבית הכנסת היכל יעקב שבשכונת קריית משה.
הערות שוליים

1 2 3 4  מאיר גבאי, במקום סלים - סלסולים, מעריב, 29 בדצמבר 1988
1 2 3  ישראל טאוויל מחדש נעוריו, הצפה, 17 בפברואר 1965
1 2  אריה ליבנת, כמעט 60 שנה וכלום לא השתנה, באתר הארץ, 25 באפריל 2012
↑  מכבי ירושלים עונת 1954/55, אתר מנהלת הליגה
1 2 3  ישראל טוויל, קלעי כל הזמנים, מנהלת הליגה
↑  כרטיס שחקן, אליפות העולם 1954, אתר פיב"א
↑  נקבע הרכב נבחרת צה"ל בכדורסל, חרות, 28 במרץ 1954
↑  אור שקדי‏, יצירת מצרים, באתר וואלה, 9 באפריל 2009
↑  21 כדורסלנים לסגל המכביה, דבר, 14 ביולי 1957
↑  כרטיס מאמן, אתר מנהלת הליגה
↑  כל החברה ומואיז הקטן, מעריב, 16 בפברואר 1989
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות העולם בכדורסל 1954 (מקום שמיני) |
| --- | --- | --- |
|  1 שניאור •  2 עופרי •  3 דניאל •  4 פכר •  5 פ.כהן •  6 טוויל •  7 שלח •  ‏8‏ ‏וינר‏‏  •‏ 9 קליין • 10 חפץ • 11 לובושיץ • 12 ארז • מאמן: שאלתיאל  |  1 שניאור •  2 עופרי •  3 דניאל •  4 פכר •  5 פ.כהן •  6 טוויל •  7 שלח •  ‏8‏ ‏וינר‏‏  •‏ 9 קליין • 10 חפץ • 11 לובושיץ • 12 ארז • מאמן: שאלתיאל  | ישראל |
טוויל (במרכז) קבוצת מכבי ירושלים, 1950
רשימת המרשלים של האימפריה הצרפתית הראשונה

מרשל האימפריה הייתה משרה אזרחית באימפריה הצרפתית הראשונה בין השנים 1804 ל-1815. היורש של משרה זו, מרשל צרפת, הוא דרגה בעלת חמישה כוכבים עם קוד נאט"ו OF-10, המקבילה ערך לאדמירל של צרפת בצי הצרפתי. בתואר זה נעשה שימוש לסירוגין והיה לא מאויש בתקופות מסוימות בהיסטוריה שלו.  מרשל היה קצין בכיר באימפריה, אשר היה זכאי למעמד גבוה בחצר הקיסר ולנשיאות מכללה אלקטורלית(אנ') (הכוונה לגוף שבסמכותו לבחור מועמדים למשרה מסוימת). בסך הכול, 26 אנשים זכו בתואר מרשל.  הקידומים האחרונים לדרגת מרשל התרחשו בשנת 1815, שנתיים לאחר הפסקה בקידומים השגרתיים לדרגה זו, כאשר נפוליאון קידם את עמנואל דה גרושי, אחד מגנרליו, למעמד זה.
נפוליאון וכמה מהמרשלים שלו
בניגוד למשרות רבות אחרות, תואר מרשל האימפריה לא היה דרגה צבאית, אלא אות הוקרה שהוענק על ידי נפוליאון. כמעט כל הקצינים שנשאו את התואר מרשל היו חיילים מקצועיים בצבא הצרפתי, וחלקם, כולל יוזף פוניאטובסקי, שירתו בצבאות זרים. מתוך 26 המרשלים, חמישה נהרגו בקרב או בתאונות.  מרשל אחד נכח בקרב ויטוריה, שנערך בשנת 1813, שם הדוכס מוולינגטון זכה במקבילה הבריטית של התואר.  רוב המרשלים ערקו לתומכי המלוכה לפני קרב ווטרלו ותבוסתו של נפוליאון, כאשר רק ארבעה מהם (וביניהם המרשלים עמנואל דה גרושי ומישל נה) שירתו תחתיו בקרב ווטרלו.
אוגוסט דה מרמון, שנולד בשנת 1774, היה הקצין הצעיר ביותר שזכה בתואר מרשל.  פרנסואה קלרמן היה המבוגר ביותר, ונולד בשנת 1735.  מרבית המרשלים קיבלו את התואר בשנת 1804 (18 מתוך 26) בעוד גרושי היה האחרון שקיבל אותו, בשנת 1815, זמן קצר לפני קרב ווטרלו.
המרשל אולי המוכר מכולם הינו ז'אן ברנדוט. ברנדוט היה קצין צרפתי שתמך במהפכה הצרפתית של 1789, מה שהוביל לקידומו המהיר בצבא. הוא מונה למרשל צרפת תחת נפוליאון. לאחר כישלון מסע מלחמה נגד שוודיה, נפוליאון הדיח אותו. באופן מפתיע, ב-1810 מונה ליורש העצר של שוודיה והפך למלך ב-1818, תוך שהוא שולט עד מותו ב-1844. צאצאיו שולטים בשוודיה עד היום.
רשימת המרשלים של האימפריה הצרפתית הראשונה

מרשלים שסומנו ב-† (וגם צבועים ברקע כחול) הם כאלה שנהרגו בקרב או נהרגו בתאונה.
| תמונה | שם | תאריך לידה | תאריך פטירה | תאריך קידום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   | לואי-אלכסנדר ברתייה† | 20 בנובמבר 1753 | 1 ביוני 1815 | 19 במאי 1804 |
|  | ז'ואקים מירא | 25 במרץ 1767 | 13 באוקטובר 1815 | 19 במאי 1804 |
|  | בון אדריאן ז'אנו דה מונסי | 31 ביולי 1754 | 20 באפריל 1842 | 19 במאי 1804 |
|  | ז'אן-בטיסט ז'ורדן | 29 באפריל 1762 | 23 בנובמבר 1833 | 19 במאי 1804 |
|  | אנדרה מסנה | 6 במאי 1756 | 4 באפריל 1817 | 19 במאי 1804 |
|  | שארל-פייר פרנסואה אוגרו | 21 באוקטובר 1757 | 12 ביוני 1816 | 19 במאי 1804 |
|  | ז'אן-בטיסט ז'ול ברנדוט | 26 בינואר 1763 | 8 במרץ 1844 | 19 במאי 1804 |
|  | ז'אן-דה-דייה סו | 29 במרץ 1769 | 26 בנובמבר 1851 | 19 במאי 1804 |
|  | גווילאומה ברון | 13 במאי 1763 | 2 באוגוסט 1815 | 19 במאי 1804 |
|   | ז'אן לאן† | 11 באפריל 1769 | 31 במאי 1809 | 19 במאי 1804 |
|   | אדואר מורטייה† | 13 בפברואר 1768 | 28 ביולי 1835 | 19 במאי 1804 |
|  | מישל נה | 10 בינואר 1769 | 7 בדצמבר 1815 | 19 במאי 1804 |
|  | לואי-ניקולא דאבו | 10 במאי 1770 | 1 ביוני 1823 | 19 במאי 1804 |
|   | ז'אן-בטיסט בסיאר† | 6 באוגוסט 1768 | 1 במאי 1813 | 19 במאי 1804 |
|  | פרנסואה-כריסטוף דה קלרמן | 28 במאי 1735 | 13 בספטמבר 1820 | 19 במאי 1804 |
|  | פרנסואה ז'וזף לפבר | 15 באוקטובר 1755 | 14 בספטמבר 1820 | 19 במאי 1804 |
|  | קתרין-דומיניק דה פריניון | 31 במאי 1754 | 25 בדצמבר 1818 | 19 במאי 1804 |
|  | ז'אן-מתיה-פיליבר סרירה | 8 בדצמבר 1742 | 21 בדצמבר 1819 | 19 במאי 1804 |
|  | קלוד ויקטור-פרן, הדוכס מבלון | 7 בדצמבר 1764 | 1 במרץ 1841 | 13 ביולי 1807 |
|  | ז'אק אטיין ז'וזף אלכסנדר מקדונלד | 17 בנובמבר 1765 | 25 בספטמבר 1840 | 12 ביולי 1809 |
|  | ניקולא שארל אודינו | 25 באפריל 1767 | 13 בספטמבר 1847 | 12 ביולי 1809 |
|  | אוגוסט פרדריק דה מרמון | 20 ביולי 1774 | 23 ביולי 1852 | 12 ביולי 1809 |
|  | לואי-גבריאל סושה | 2 במרץ 1770 | 3 בינואר 1826 | 8 ביולי 1811 |
|  | לורנט דה גביו סאן-סיר | 13 באפריל 1764 | 17 במרץ 1830 | 27 באוגוסט 1812 |
|   | יוזף פוניאטובסקי† | 7 במאי 1762 | 19 באוקטובר 1813 | 17 באוקטובר 1813 |
|  | עמנואל דה גרושי | 23 באוקטובר 1766 | 29 במאי 1847 | 17 באפריל 1815 |
הערות שוליים

1 2  Pattison 2010, p. xii.
↑  Pattison 2010, p. 10.
↑  Pattison 2010, p. xi.
1 2 3 4 5  Pattison 2010, pp. 305–315.
↑  Pattison 2010, p. xviii.
↑  Heathcote 1999, p. 2.
↑  Delderfield 2002, pp. 208–210.
1 2 3 4  Pattison 2010, pp. 200–218.
1 2 3 4  Pattison 2010, pp. 316–321.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 1–22.
↑  Atteridge 1911, Chapter I.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 23–48.
↑  Atteridge 1911, Chapter XVII.
↑  Atteridge 1911, Chapter VII.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 245–250.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 251–258.
↑  Delderfield 2002, p. 208.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 49–71.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 259–267.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 72–92.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 93–116.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 268–277.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 117–140.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 278–285.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 141–161.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 162–182.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 286–295.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 322–332.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 344–348.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 349–353.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 296–304.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 183–199.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 333–343.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 219–230.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 231–244.
1 2 3  Pattison 2010, pp. 354–358.
בריאן קית'

| --- | --- |

בריאן קית' בסרט "דינו" (1957)
 לידה:  14 בנובמבר 1921 בייון, ארצות הברית 
 התאבד:  24 ביוני 1997 (בגיל 75) מליבו, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1946–1997 (כ־51 שנים)
 מקום לימודים:  איסט רוקאוויי 
 בן או בת זוג:  Judy Landon (1954–1969)  Frances Helm (1948–1954) 
 פרסים והוקרה:  מדליית האוויר  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.briankeith.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בריאן קית' (באנגלית: Brian Keith; נולד ב-14 בנובמבר 1921 – 24 ביוני 1997) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. במהלך הקריירה שלו שנמשכה שישה עשורים זכה להכרה על הופעותיו בסרטי קולנוע, בהם סרט המשפחה "אבא מתארס" בהפקת חברת וולט דיסני משנת 1961, הקומדיה "הרוסים באים, הרוסים באים" מ-1966, וסרט ההרפתקאות "הרוח והאריה" מ-1975, בו גילם את הנשיא תאודור רוזוולט.
שניים מתפקידיו הידועים ביותר בטלוויזיה הם הדוד ביל, הרווק שהפך לאב בעל כורחו, בקומדיית המצבים "משפחה שכזאת" בשנות ה-60 של המאה ה-20, ומילטון סי. הרדקאסל, השופט בדימוס הקשוח בסדרת הדרמה "הרדקאסל ומקורמיק" (אנ') משנות ה-80 של המאה ה-20. עוד כיכב בתוכנית "המופע של בריאן קית'", ששודרה ברשת NBC בין 1972 ל-1974, בה גילם דמות של רופא ילדים שמנהל מרפאה באואהו, וגם כיכב בסיטקום "Heartland" של רשת CBS.
ביוגרפיה

קית' נולד בשם רוברט אלבה קית' בביון (אנ') שבניו ג'רזי, לשחקן רוברט קית' (אנ') ולשחקנית התיאטרון הלנה שיפמן, ילידת אברדין שבמדינת וושינגטון. הוא גדל כקתולי. הוריו התגרשו, ואביו עבר לחיות בהוליווד. את קריירת המשחק החל בגיל שנתיים, ב-1924 השתתף בסרט האילם "Pied Piper Malone". אמו המשיכה להופיע על במת התיאטרון וברדיו, וסבתו אפקר עזרה בגידולו בלונג איילנד, קרוב למקום הולדתו. היא לימדה אותו לקרוא ספרים ברמה מעל לגילו. לפני שלמד לקרוא נהג לשהות מאחורי הקלעים בתיאטרון בו הופיעו הוריו. אמו ציינה שהיא הייתה מושיבה אותו בחדר ההלבשה שלה, והוא היה נשאר רגוע ושלו. בשנים 1927 עד 1929 הייתה אמו החורגת פג אנטוויסל (אנ'), שהייתה שחקנית ברודוויי ידועה. ב-1932 היא התאבדה בקפיצה מהאות "H" בשלט הוליווד המפורסם.
ב-1939, אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון איסט רוקאוויי (אנ'), הצטרף קית' לחיל הנחתים של ארצות הברית (1942–1945). הוא שירת כמקלען אוויר במלחמת העולם השנייה והוענקה לו מדליה "Air Medal" (אנ').
קריירה

לאחר המלחמה החל קית' לשחק בתיאטרון והקריירה שלו הסתעפה למשחק בסרטי קולנוע ואחרי כן בתוכניות טלוויזיה. ב-1952 הופיע לראשונה בטלוויזיה בשלושה פרקים בסדרה "Tales of Tomorrow", שהובילו אותו לתפקידים נוספים כמו ב-"Police Story", אנתולוגיה משנות החמישים, "Eye Witness", הסדרה "The United States Steel Hour", "רוברט מונטגומרי מגיש", "The Motorola Television Hour", סדרת הדרמה " Campbell Playhouse", הסדרה "he Pepsi-Cola Playhouse", הדרמה "The Elgin Hour", "הרפתקאותיו של אלרי קווין", והתוכנית "ג'יין ויימן מגישה". ב-1955 החל לככב בתוכנית טלוויזיה משלו "Crusader" בתפקיד העיתוני מאט אנדרס שמנסה לשחרר שבויים ממדינות קומוניסטיות.
במהלך שנות החמישים והשישים של המאה העשרים הופיע קית' בתפקידי אורח בסדרות כמו "The Ford Television Theatre", סדרת הדרמה "Wire Service", בסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש", ב-"Climax!", בסדרה "Zane Grey Theatre", ב-"Rawhide", ב-"Laramie", ב-"The Untouchables", הסדרה "האמריקאים", ב-"Outlaws", ב"איש וירג'יניה", ב-"The Fugitive", בשני פרקים בסדרה "Wagon Train", ובחמישה פרקים ב-"77 Sunset Strip".
ב-1960 זכה קית' לשבחים על הופעתו בתפקיד ראשי בסדרה קצרת הימים של סם פקינפה "איש המערב". ב-1961 הופיע בתפקיד אב לתאומות בסרט "אבא מתארס" לצדן של היילי מילס ומורין או'הרה. ב-1966 כיכב קית' יחד עם סטיב מקווין במערבון "נבדה סמית'". ב-1968 שיחק בתפקיד האלמן ג'ייק איברסון בקומדיה "מישהו במיטתה של אמא" ("With Six You Get Eggroll") בכיכובה של דוריס דיי ובסרט האסונות "מזרחית ליאווה".
קריירה > משפחה שכזאת

ב-1966 קיבל קית' את תפקיד הדוד ביל דייוויס בסדרה הקומית הפופולרית של רשת CBS "משפחה שכזאת". על הופעתו בתפקיד זה היה מועמד שלוש פעמים לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית. בעקבות הסדרה היה שמו מוכר בכל בית. התוכנית הייתה ברוח הקומדיות המצליחות שהיו נפוצות בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, ועסקו בנושא אלמנות ובבעיות שמעסיקות הורה יחיד. בין הסדרות הפופולריות היו "המופע של אנדי גריפית'", "My Three Sons", "הבוורלי הילבילים", "Petticoat Junction", "כאן לוסי", "ג'וליה", "The Courtship of Eddie's Father", "חבורת בריידי", "משפחת פרטרידג'" ו-"Sanford and Son". במהלך העונה הראשונה ב-1966 הפכה הסדרה מיידית ללהיט, ודורגה במקום ה-15 במדד נילסן. גם ב-1971 בסיום העונה החמישית זכתה הסדרה לרייטינג גבוה, אבל בוטלה אחרי 138 פרקים.
קריירה > תפקידים נוספים

קית' המשיך לככב בתפקיד רופא הילדים ד"ר שון ג'יימיסון בסיטקום של NBC "המופע של בריאן קית'" שצולם בהוואי באחוזה למרגלות דאימונד הד המוכר גם בשם "The Little People". ב-1974 בוטלה הסדרה אחרי שתי עונות. ב-1975 שיחק קית' בסרט "חטיפה במדבר" וגילם את הנשיא תאודור רוזוולט. ב-1983 חזר להופיע בסדרת טלוויזיה וגילם שופט בדימוס נרגן בשם מילטון סי. הרדקאסל בסדרה "הרדקאסל ומקורמיק" יחד עם דניאל יו קלי (אנ') שכיכב לצדו בתפקיד מארק מקורמיק. הסדרה של רשת ABC הייתה דרמת פשע עם אלמנטים קומיים. הכימיה בין קית' וקלי הפכה את הסדרה ללהיט והיא שודרה במשך שלוש שנים עד לביטולה ב-1986.
עוד כיכב קית' בתפקיד סטיבן "השועל" האלידיי במיני-סדרה בת שישה חלקים בשם "The Zoo Gang", העוסקת בקבוצה של לוחמים לשעבר במחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה. איתו כיכבו בסדרה ג'ון מילס, לילי פאלמר (אנ'), ובארי מורס (אנ').
בעונה הראשונה של הסיטקום "Evening Shade" הופיע קית' בתפקיד אורח בפרק "Chip Off The Old Brick" בתפקיד אביו הקולני של הרמן סטילס (בגילומו של מייקל ג'טר).
קית' דיבר רוסית שוטפת ולכן לוהק פעמיים לתפקיד של רוסי. האחד ראש הממשלה הסובייטי במיני-סדרה "מלחמת העולם השלישית" עם רוק הדסון, והשני בתפקיד מדען סובייטי בסרט "מטאור" בכיכובה של נטלי ווד. בסרט "הרוסים באים! הרוסים באים!", גילם קית' את מפקד המשטרה באי שבקרבתו עולה על שרטון צוללת סובייטית, כך שהרוסית בסרט תורגמה עבורו על ידי הדמות ששיחק אלן ארקין.
ב-1997 בסרטו האחרון "Rough Riders" גילם קית' את דמותו של הנשיא ויליאם מקינלי. הבמאי ג'ון מיליוס הקדיש לו את הסרט במילים "בריאן קית', שחקן, נחת, בדחן".