שריקה
השריקה בתרבות האנושית

יש לשער שהשריקה שימשה לתקשורת בלתי מילולית מקדמת דנא, ובעזרתה ניתן היה לתקשר על פני מרחקים גדולים ולהזהיר מסכנות. אזכורה הראשון של השריקה בכתב מופיע בתנ"ך בספר מלכים: ”וְהַבַּיִת הַזֶּה יִהְיֶה עֶלְיוֹן כָּל עֹבֵר עָלָיו יִשֹּׁם וְשָׁרָק וְאָמְרוּ עַל מֶה עָשָׂה ה' כָּכָה לָאָרֶץ הַזֹּאת וְלַבַּיִת הַזֶּה” (מלכים א ט, ח) - השריקה כאן היא אות לתדהמה, כפי שמפרש רש"י: "וכן דרך כל הרואה חורבן פתאום לשרוק". כדרך לתקשורת מופיעה השריקה בספר ישעיהו: ”וְנָשָׂא-נֵס לַגּוֹיִם מֵרָחוֹק, וְשָׁרַק לוֹ מִקְצֵה הָאָרֶץ; וְהִנֵּה מְהֵרָה, קַל יָבוֹא.” (ספר ישעיהו ה, כו) כבר בעת העתיקה היה מקובל גם לשרוק לאות בוז: קיקרו מתפאר במכתב לאטיקוס משנת 61 לפנה"ס על כך שזכה לתשואות מבלי שנשרקה לו ולו שריקת בוז אחת (sine ulla pastoricia fistula). אף שבמקורות אחדים יש רמיזות לכך, לא ניתן לקבוע בוודאות אם בעת העתיקה היה נהוג לשרוק מנגינות.
לשריקה היה תמיד אופי קליל ולא רציני, עד שבתקופת הרנסאנס נוצרה המסורת של שריקה־אמנותית. בתקופה זו, שבה מרבית כלי הנגינה היו בשלבי התפתחותם הראשוניים, הציגה השריקה אלטרנטיבה רצינית לשירה. עובדה זו השתנתה עם חלוף הזמן, עד שבשיא תקופת הבארוק איבדה אמנות־השריקה את חשיבותה בתזמורת הקאמרית, לא הושמעה עוד באירועים חברתיים, ולבשה במהרה את התפקיד שיש לה היום - תפקיד של תופעת שוליים, סוג של קוריוז אקזוטי מעט, אבל לא אמנות של ממש.
בתרבויות רבות נקשרה השריקה, ועודנה נקשרת, לכישוף ולאמונות טפלות. כאן היה תפקידה של השריקה לזמן או לגרש שדים. השריקה נקשרה גם לשטן, ובאזורים נוצריים ומוסלמיים אחדים נתפסה כטמאה ונאסרה. באופרה "מפיסטופלה" של המלחין האיטלקי אריגו בויטו, השטן שורק במקום לשיר. לעיתים קרובות, נאסרה השריקה בפומבי במיוחד לנשים. בתוככי מכרות נחשבה השריקה לעיתים כמביאה מזל רע.
על-פי מסורת הימאים, השריקה בים אסורה, עקב שלוש סיבות:
כאשר שורקים בים, נפטון חושב ששורקים לאשתו ומשתולל.
בים נחשבת השריקה לסימן מצוקה, שאסור להשמיע בזמן שאינו מצוקה.
בעבר, בספינות גדולות, רב המלחים היה מסמן למלחים איזה מפרשים להוריד/להעלות באמצעות שריקות. לכל מפרש הייתה שריקה אופיינית לו. מלח שהיה שורק להנאתו על הסיפון היה מבלבל את כולם ומחולל מהומה.
עד היום נפוצה מאוד האמונה הטפלה שלפיה השריקה על בימת התיאטרון או האופרה מביאה אסון. מקורה של אמונה זו בתקופה שבה השתמשו בגז או בנפט לתאורה. כאשר חומר הבעירה של המנורות האלה אזל, הן השמיעו צליל שריקה, כדי שאנשי התאורה יידעו באיזו מנורה לטפל. כך יכלו שריקות אנושיות להביא לאנדרלמוסיה גדולה במהלך החזרות וההצגות עצמן. אף שהסיבה המקורית לאיסור על השריקה חלפה זה מכבר, עדיין אין רואים אותה בעין יפה במקומות רבים.
השריקה מופיעה גם כמוטיב מרכזי במספר יצירות ספרותיות. דוגמה אחת לכך היא סיפור "השריקה" מאת הסופר האידי י"ל פרץ, שבו נער שאינו יודע קרוא וכתוב בוקע שערי שמיים בשריקה הנאמרת במקום תפילת יום כיפור. דוגמה אחרת מופיעה בסרט המתח "M או הרוצח מדיסלדורף" של הבמאי פריץ לאנג משנת 1931. לאנג מאפיין את הרוצח בשריקה של המנגינה "באולמו של מלך ההר" מתוך היצירה "פר גינט" מאת אדוורד גריג. באחת הסצנות המפחידות ביותר בסרט, רצח הילדה איננו מוצג, ובמקומו מושמעת רק השריקה, שאותה למדנו לקשר עם דמותו של הרוצח, ואז נשמעת זעקת הילדה, שלאחריה נמשכת השריקה, וכך מבינים את שהתרחש.
השריקה באמצעות האצבעות יכולה להגיע לעצמות צליל גבוהות הצורמות לאוזן. מסיבה זו ומסיבות אחרות נתפסת השריקה בציבור על פי רוב כבלתי מנומסת. שריקתם של גברים לנשים מזדמנות ברחוב נחשבת למחווה גסה במיוחד (אך שירה של נעמי שמר "אהבת פועלי הבניין" מתחיל במילים "יום יום כשאת עוברת כאן בתשע, אנו לך שורקים מן הסולם", והשריקה אינה נחשבת בו לגסות). הפרופסור האמריקאי צ'ארלס שו אף כתב בשנת 1931 בניו יורק טיימס שהשריקה היא "סימנו המובהק של הטיפש" וששום אדם מצליח בעל שיעור קומה אינו שורק.
עם זאת, נוהגים אנשים רבים לשרוק לעצמם מנגינות, לרוב כשהם בגפם. שריקה שכזו מציינת בדרך כלל מצב רוח נינוח ושמח, אך יש הנוהגים לשרוק בלכתם בחושך כדי לאזור אומץ ולהפיג את תחושת הבדידות.
שנים רבות הייתה נהוגה בארץ שריקה כאמצעי לקריאה. בני משפחה וחברים אמצו לעצמם שריקה מסוימת, לעיתים קרובות מנגינת שיר ידועה, כדי לקרוא זה לזה. כך היו לתנועות הנוער שריקות שלהן המבוססות על מנגינת המנון התנועה. ב-8 באוגוסט 2007 קרא רזי ברקאי בתוכניתו מה בוער לצופים להעלות לשידור ולהשמיע את השריקה המשפחתית כמחווה לתקופה היא.