עכו
היסטוריה > מלחמת העצמאות

לפי תוכנית החלוקה נכללה עכו במדינה הערבית שהייתה אמורה לקום. עובדה זאת הגבירה את תחושת הביטחון של תושביה הערבים בחודשים הראשונים של המלחמה וגרמה לעזיבת תושביה היהודים של העיר. עכו הונהגה על ידי "הוועד הערבי הלאומי" המתון, שעל פי תיאום מוקדם עם הבריטים נועד לקבל לידיו את השלטון בעיר. הקשר בין חיפה לבין יישובי הגליל המערבי עבר בעכו. התחבורה היהודית הותקפה במעבר בעכו וכך הוטל מצור על היישובים היהודיים מצפון לעיר. מצד שני, הדרך מחיפה לעכו עברה בשטח הקריות היהודי, והתקפה על רכב יהודי הייתה גוררת תקיפת התחבורה הערבית לעכו ושיבוש המסחר והכלכלה של העיר. בתחילה ניסו הערבים המתונים למנוע את הפגיעות ההדדיות על ידי משא ומתן בתיווך בריטי והגיעו להסכם אי-התקפה הדדי שהחזיק מעמד מספר שבועות, אבל עם ההחמרה במלחמה גברה יד הקיצונים. ב־17 במרץ פרץ סכסוך בין נציגי הוועד הלאומי הערבי לבין נציגות "ההגנה", כאשר "ההגנה" סירבה לאפשר לאנשי מחסום דרכים ערבי לבדוק האם במשאיות שעוברות צפונה יש נשק.
בבוקר 18 במרץ 1948 יצאו מחיפה ארבעה עובדי חברת החשמל כדי לתקן קווי חשמל שנפגעו ליד עכו. הם נסעו במכונית משוריינת עם שני משוריינים בריטים מלפנים ומאחור. ערביי עכו הציבו מחסום והטמינו להם מארב בבית הקברות מדרום לעיר. בהגיע השיירה למחסום עלה המשוריין הבריטי על מוקש וחמשת החיילים הבריטים שהיו עליו נהרגו. המשוריין השני הסתובב מיד וברח לעבר חיפה. עובדי חברת החשמל נותרו לבדם מול המתקיפים ונרצחו. לזכרם נקרא הרחוב החוצה את עכו לאורכה בשם "דרך הארבעה", ובמקום נמצא שלט המספר על האירוע.
בסוף אפריל 1948 מנתה עכו 12,000 עד 15,000 תושבים, אולם עם היציאה ההמונית של הערבים מחיפה בעת הזו, הפכה עכו למרכז מעבר וקליטה של פליטים, ולפי אומדנים בריטיים, גדלה אוכלוסייתה וב-5 במאי מנתה 40,000 איש. מקורות מודיעין של ה"הגנה" דיווחו שבעיר שוררים תנאים קשים ואנשים ישנים ברחובות ובבתי קפה. סביב 25 באפריל, עם התגברות נהירת הפליטים אל עכו מדרום, בדרך הים והיבשה, החלו תושבים אמידים להימלט מעכו צפונה, ללבנון. נפילת חיפה הערבית וזרם הפליטים גרמו פגיעה קשה במורל של תושבי עכו. בשבוע האחרון של אפריל, הנחיתו היהודים על עכו אש מרגמות, שליבתה את הגל הראשון של יציאת תושבים ממנה. ה"הגנה" צרה על העיר וניתקה את זרם החשמל לעיר.
בימים הראשונים של מאי 1948 נסוגו הבריטים ממחנותיהם שמסביב לעכו, לקראת יציאתם מהארץ, והגבירו בכך את הייאוש בקרב תושבי העיר. ב-5 במאי פרצה בעיר מגפת טיפוס, שהייתה גורם נוסף לבריחת התושבים מן העיר. סיבות נוספות לבריחה מן העיר היו הפחד מפני התקפה יהודית קרובה וכיבוש העיר, וכן התערערות ההנהגה הצבאית והפוליטית של העיר ויציאת רבים מאנשיה: ב-11 במאי נמלט ראש העירייה ללבנון; באותו יום מיד אחריו הודיע מפקד המיליציה המקומית על יציאתו; וב-14 במאי נמלטו לביירות שני חברים נוספים של הוועדה הלאומית של העיר.
לפי תוכנית הפיקוד העליון היה על "ההגנה" לסגור על עכו ולהחזיקה תחת איום – מעין "בת ערובה" לשלום היישובים היהודיים שהיו אמורים להימצא בתחום המדינה היהודית. הבריטים החזיקו כוח צבאי בעכו ואנשי "ההגנה" המתינו ליציאתם על מנת להשתלט על עכו וסביבתה. עם הצלחת מבצע בן עמי הגיעו ידיעות על ירידת המורל בקרב לוחמי העיר הערבים ואזרחיה, בין היתר בשל הגעתם לעיר של אלפי פליטים פלסטינים שנמלטו מחיפה, ועוררו תקוה כי ניתן יהיה לכבוש את העיר בפעולת בזק. מפקד חטיבת כרמלי, משה כרמל, החליט לכבוש את העיר, חרף מברק שקיבל מהמטה הכללי, ובו התבקש לשקול שוב את ההכרח בהתקפה על עכו לנוכח הכוחות המועטים שעמדו לרשותו. ההתקפה החלה בלילה שבין 16 ל-17 במאי בהרעשת העיר החדשה במרגמות 3 אינץ' שניצבו בתל עכו ובדוידקה שמוקמה ממזרח לעיר. בחסות חיפוי זה נערכו שתי פלוגות להתקפה מצפון לעכו ופלוגה אחת להתקפת הסחה מדרום לעיר.
אף כי לעכו לא הגיעו כוחות ערבים סדירים כדוגמת צבא ההצלה, התארגנו התושבים הערבים במיליציות מקומיות להגנה על עירם. כוחות "ההגנה" שתקפו מצפון נתקלו בהתנגדות והחל קרב מבית לבית. הכוחות הערבים נסוגו לאט לכיוון בניין משטרת עכו, ששכנה לחוף הים באחת ממצודות טגארט. פגז פיאט נורה לעבר צריח המשטרה והשתיק את האש שנורתה משם. הלוחמים פרצו את השער בחומר נפץ, אך הבניין היה ריק מלוחמים. בינתיים נתפסו מספר שבויים והם נשלחו למפקדת החטיבה בקיבוץ עין המפרץ. משה כרמל ניסח מכתב שתורגם מיד לערבית ובו דרישה לכניעה ללא תנאי. המכתב נמסר לאחד השבויים שנשלח בחזרה לעכו. בשעות אחר הצהרים של 17 במאי 1948 נראה כומר צועד מכוון מצודת בית הסוהר מלווה בשני ערבים המניפים דגל לבן. הם שמעו על תנאי הכניעה ולקראת חצות שבו והודיעו כי הערבים הסכימו לחתום על ההסכם.
ב־18 במאי לפנות בוקר חתמו חברי מועצת העיר על כתב כניעה, הורו על הפסקת הלחימה ופתחו את שערי העיר העתיקה.
לאחר כיבוש העיר הקימה חטיבת כרמלי ממשל צבאי בעיר. בימים הראשונים לאחר הכיבוש, נמשכה יציאת התושבים ללבנון ולגליל המרכזי, אולם לא הוצאו פקודות גירוש ולא הופעל לחץ על התושבים לעזוב. בעיר נשארו 5,000 עד 6,000 איש, רובם תושבים מקומיים. בכך נעשתה עכו לעיר בעלת האוכלוסייה הערבית הגדולה ביותר בתחומי מדינת ישראל (לאחר נטישת רוב ערביי חיפה ויפו), והיא נותרה כזאת עד לכיבוש נצרת ביולי 1948.