stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס
תכנון ותיאור > הגנה

בניגוד לסיירות מערכה בריטיות אחרות, עיקר השריון של אוניות הסדרה היה עשוי מפלדה בעלת מתיחה גבוהה, סוג של פלדה המשמשת מבחינה מבנית בספינות אחרות. חגורת השריון בקו המים שלהם הייתה מורכבת מפלדה בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים) מכוסה בעור בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים). החגורה השתרעה מברבטה לברבטה עם הרחבה של אינץ' אחד קדימה אל המחיצה הקדמית בעובי 2 אינץ' קצרה הרבה מהחרטום. גובה החגורה היה 23 רגל (7.0 מטרים), מתוכם 18 אינץ' (0.5 מטרים) היה מתחת לקו המים המתוכנן. מהברבטה הקדמית נמשכה מחיצה בעובי 3 אינץ' לצד האונייה בין הסיפון העליון והתחתון, ומחיצה דומה הייתה גם בברבטה האחורית. ארבעה סיפונים היו משוריינים בעובי שנע בין .75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים), עם העוביים הגדולים ביותר מעל מחסני התחמושת וגלגלי ההיגוי. לאחר אובדן של שלושה סיירות מערכה בגלל פיצוצי מחסן תחמושת במהלך קרב יוטלנד, 110 טונות ארוכות (112 טונות) של הגנה נוספת נוספה לסיפון מסביב למחסני התחמושת.
הצריחים, הברבטות ומגדל הנייוט נעשו משריון קרופ. חזיתות הצריחים היו בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) ואילו הצדדים שלהם היו בעובי בין 7–9 אינץ' (178–229 מילימטרים) והגג היה בעובי 4.5 אינץ' (114 מילימטרים). לברבטות היה עובי מרבי של 6–7 אינץ' (152–178 מילימטרים) מעל הסיפון הראשי, אך הוא הופחת ל-3–4 אינץ' (76–102 מילימטרים) בין הסיפון התחתון והראשי. שריון מגדל הניווט היה בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) והיה לו גג בעובי 3 אינץ'. מנהל בקרת האש הראשי בראש מגדל הניווט היה מוגן על ידי תא משוריין. חזית התא הייתה בעובי 6 אינץ', דפנותיו בעובי 2 אינץ' וגגו היה מוגן על ידי שריון של 3 אינץ'. צינור תקשורת עם דפנות בעובי 3 אינץ' עבר ממגדל הניווט למטה אל עמדת הניווט התחתונה על הסיפון הראשי. מחיצות הטורפדו הוגדלו במהלך הבנייה מ .75 אינץ' (19 מילימטרים) עד 1.5 אינץ' (38 מילימטרים).
בכל שלוש האוניות הותקנה בליטה נגד טורפדו רדודה המשולבת בגוף האונייה שנועדה לפוצץ את הטורפדו לפני שהוא פוגע בגוף האונייה ולשחרר את הפיצוץ התת-מימי אל פני השטח ולא לתוך האונייה. עם זאת, בדיקות מאוחרות יותר הוכיחו כי הוא אינו עמוק מספיק כדי לבצע את משימתו מכיוון שחסרו לו שכבות של תאים ריקים ומלאים שהיו נחוצים כדי לספוג את עוצמת הפיצוץ.
אוניות הסדרה

| שם> תת-סדרה קורייג'וס | המספנה> תת-סדרה קורייג'וס | הונחה> תת-סדרה קורייג'וס | הושקה> תת-סדרה קורייג'וס | כניסתה לשירות> תת-סדרה קורייג'וס | גורל> תת-סדרה קורייג'וס | גורל אולטימטיבי> תת-סדרה קורייג'וס |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קורייג'וס | ארמסטרונג ויטוורת', אלסוויק | 28 במרץ 1915 | 5 בפברואר 1916 | 28 באוקטובר 1916 | הוסבה לנושאת מטוסים, יוני 1924 | הוטבעה על ידי הצוללת U-29, 17 בספטמבר 1939 |
| גלוריוס | הרלנד וולף, בלפסט, צפון אירלנד | 1 במאי 1915 | 20 באפריל 1916 | 14 באוקטובר 1916 | הוסבה לנושאת מטוסים, פברואר 1924 | הוטבעה על ידי שרנהורסט וגנייזנאו, 8 ביוני 1940 |
תת-סדרה פיוריוס
| פיוריוס | ארמסטרונג ויטוורת', אלסוויק | 8 ביוני 1915 | 18 באוגוסט 1916 | 26 ביוני 1917 | הוסבה לנושאת מטוסים, נובמבר 1917 | נמכרה לגרוטאות, 1948 |
היסטוריית שירות

במהלך ניסויי הים שלה בנובמבר 1916 ליד נהר טיין, קורייג'וס ספגה נזק מבני בזמן שהפליגה במלוא המהירות בים סוער. סיפון המצודה היה חגור עמוק בשלושה מקומות בין שובר הגלים לצריח הקדמי. בנוסף, ציפוי הצד היה חסום לעין בין המצודה לסיפונים העליונים. מים נכנסו לחדר הטורפדות השקוע ומסמרות נעקרו באוגן האנכי של ברזל הזווית שאבטח את שריון הסיפון במקומו. הסיבה המדויקת עדיין לא ברורה, אבל קורייג'וס קיבלה 130 טונות ארוכות (132 טונות) של הקשחה בתגובה; גלוריוס לא קיבלה את ההקשחה עד 1918. קורייג'וס גם הותקנה באופן זמני כמקשת באפריל 1917, אך מעולם לא הניחה מוקשים. באמצע שנת 1917 שתי האוניות קיבלו תריסר צינורות טורפדו בזוגות: תושבת אחת בכל צד של התורן הראשי בסיפון העליון ושני תושבות בכל צד של הצריח האחורי ברבע הסיפון. קורייג'וס וגלוריוס שירתו יחד לאורך כל המלחמה. שתי האוניות הוקצו בתחילה לשייטת אוניות הסיירות הקלות השלישית ובהמשך הקימו מחדש את שייטת הסיירות הראשונה (CS).
אפילו כשהיא נבנתה, פיוריוס שונתה עם האנגר גדול המסוגל לאכלס עשרה מטוסים על המצודה שלה שהחליף את הצריח הקדמי. סיפון טיסה באורך 160 רגל (49 מטר) נבנה לאורך גגו. מטוסים הוטסו, ובהצלחה פחותה נחתו על הסיפון הזה. למרות שהצריח האחורי הותקן והתותח נוסה, לא חלף זמן רב עד שפיוריוס חזרה למספנה לשינויים נוספים. בנובמבר 1917 הוחלף הצריח האחורי בסיפון להנחתת מטוסים באורך 300 רגל (91 מטר) מעל האנגר אחר. הארובה והמבנה העילי שלה נותרו שלמים, עם רצועה צרה של סיפון סביבם כדי לחבר בין סיפון הטיסה הקדמי והאחורי. המערבולת מהארובה ומהמבנה העילי הייתה חמורה מספיק כך שרק שלושה ניסיונות נחיתה הצליחו לפני שנאסרו ניסיונות נוספים. תותחי ה-18 אינץ' שלה היו בשימוש חוזר במוניטורים גנרל וולף ולורד קלייב במהלך המלחמה.
כל שלוש האוניות היו בשייטת הסיירות הראשונה, שקורייג'וס הייתה אוניית הדגל שלה כאשר האדמירליות קיבלה ידיעה על תנועות ספינות גרמניות ב-16 באוקטובר 1917, מה שמצביע אולי על סוג של פשיטה. אדמירל ביטי, מפקד הצי הגדול, הורה למרבית הסיירות והמשחתות הקלות שלו לצאת לים במאמץ לאתר את אוניות האויב. פיוריוס הורחקה משייטת הסיירות הראשונה והצטוותה לסייר לאורך קו הרוחב ה-56 עד 4° מזרח ולחזור לפני רדת החשיכה. שתי האוניות האחרות לא קיבלו תחילה הוראה לצאת לים, אך נשלחו לתגבר את שייטת הסיירות הקלות השנייה המפטרלת בחלק המרכזי של הים הצפוני מאוחר יותר באותו היום. שתי סיירות קלות גרמניות מסדרת ברומר הצליחו לחמוק דרך הפערים בסיורים הבריטיים והשמידו שיירה לסקנדינביה בשעות הבוקר של 17 באוקטובר, אך לא התקבלה הודעה על הקרב עד לאותו אחר הצהריים. שייטת הסיירות הראשונה קיבלה פקודה לנסות ליירט את הספינות הגרמניות, אך הן התגלו כמהירות מדי והספינות הבריטיות לא הצליחו.
היסטוריית שירות > קרב מפרץ הלגולנד השני

במהלך 1917 האדמירליות הפכה מודאגת יותר מהמאמצים הגרמניים בים הצפוני לטהר שבילים דרך שדות המוקשים שהונחו על ידי בריטניה שנועדו להגביל את פעולות צי הים הפתוח והצוללות הגרמניות. פשיטה ראשונית על כוחות שולות מוקשים גרמניים ב-31 באוקטובר על ידי כוחות קלים השמידה עשר ספינות קטנות והאדמירליות החליטה על מבצע גדול יותר להשמדת שולות המוקשים והסיירות הקלות המלוות שלהם. בהתבסס על דיווחים מודיעיניים החליטה האדמירליות ב-17 בנובמבר 1917 להקצות למבצע שתי שייטות סיירות קלות, שייטת הסיירות הראשונה שחופתה על ידי שייטת סיירות המערכה הראשונה, ובמרחק רב יותר, אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
הספינות הגרמניות, ארבע סיירות קלות של קבוצת הסיור השנייה, שמונה משחתות, שלוש פלגות של שולות מוקשים, שמונה שפרברכרס (מכמורות מלאות שעם, המשמשות לפוצץ מוקשים מבלי לטבוע) ושתי מכמורות לסימון הנתיב המטוהר, זוהו בשעה 7:30 בבוקר, בצללית השמש העולה. קורייג'וס והסיירת הקלה קארדיף פתחו באש עם התותחים הקדמיים שלהם שבע דקות מאוחר יותר. הגרמנים הגיבו בהנחת מסך עשן יעיל. הבריטים המשיכו במרדף, אך איבדו את עקבותיהם של רוב הספינות הקטנות יותר בעשן וריכזו אש על הסיירות הקלות ככל שההזדמנות אפשרה. פגיעה אחת של פגז 15 אינץ' הושגה על מגן תותח של SMS פילאו, אבל זה לא השפיע על המהירות שלה. בשעה 8:33 התותח השמאלי בצריח הקדמי של גלוריוס נהרס כאשר פגז התפוצץ בתוך קנה התותח. בשעה 9:30 שייטת הסיירות הראשונה הפסיקה את המרדף שלהם כדי שלא ייכנסו לשדה מוקשים המסומן במפות שלהם; האוניות פנו דרומה, ללא תפקיד נוסף בקרב.
שתי האוניות ספגו נזק קל מפיצוצי הלוע שלהן, ולגלוריוס נדרשו חמישה ימים של תיקונים. קורייג'וס ירתה 92 פגזים 15 אינץ' בעוד גלוריוס ירתה 57 פגזים, וקלעה רק את הפגיעה היחידה על פילאו ביניהם. הם גם ירו 180 ו-213 פגזים 4 אינץ' בהתאמה. אביזרי המיקוש של קורייג'וס הוסרו לאחר הקרב ושתי האוניות קיבלו סיפוני טיסה על גבי הצריחים שלהן ב-1918. סופווית' קאמל נישא על הצריח האחורי וסופווית' 1½ סטראטר על הצריח הקדמי.
פיוריוס הופעלה מחדש ב-15 במרץ 1918 ומטוסיה שימשו בסיורים נגד צפלין בים הצפוני לאחר מאי. ביולי 1918 היא נשאה שבעה מטוסי סופווית' קאמל שהשתתפו בפשיטה על טונדרן, ותקפו את סככות הצפלין בטונדרן בהצלחה מתונה. כל שלוש האוניות נכחו בכניעת הצי הגרמני ב-21 בנובמבר 1918.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

קורייג'וס צומצמה לעתודה ברוזית' ב-1 בפברואר 1919 לפני שהוצבה לבית הספר לתותחנים בדבונפורט בשנה שלאחר מכן כספינת אימוני צריח. היא הפכה לאוניית הדגל של האדמירל משנה שפיקד על צי המילואים בדבונפורט במרץ 1920. גלוריוס גם צומצמה לעתודה ברוזית' ב-1 בפברואר ושימשה כספינת תרגילי צריח, אך החליפה את אחותה כאוניית הדגל בין השנים 1921 ל-1922. פיוריוס הוכנסה לעתודה ב-21 בנובמבר 1919 לפני שהחלה בשחזור כנושאת מטוסים ב-1921.
הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 חייב את המדינות החתומות לצמצם קשות את תוכניותיהן לספינות מלחמה חדשות ולבטל ספינות מלחמה קיימות רבות כדי לעמוד במגבלות הטונאז' שלה. עד 66,000 טונות ארוכות (67,000 טונות) של ספינות קיימות, לעומת זאת, יכלו להפוך לנושאות מטוסים, והצי המלכותי בחר להמיר את האוניות מסדרת קורייג'וס בגלל מהירותן הגבוהה. כל אונייה שוחזרה עם סיפון טיסה באורך מלא במהלך שנות ה-20. צריחי התותחים בקוטר 15 אינץ' שלהם הוכנסו לאחסון ולאחר מכן נעשה בהם שימוש חוזר במהלך מלחמת העולם השנייה עבור אה"מ ואנגארד, אוניית המערכה האחרונה של הצי המלכותי.
בתור נושאת המטוסים הגדולה, או ה"צי", הראשון שהושלם על ידי הצי המלכותי, נעשה שימוש נרחב בפיוריוס להערכת נוהלי טיפול ונחיתה במטוסים, כולל נחיתת הלילה הראשונה אי פעם על נושאת מטוסים בשנת 1926. קורייג'וס הפכה לאוניית המלחמה הראשונה שאיבד הצי המלכותי במלחמת העולם השנייה כאשר טורפדה בספטמבר 1939 על ידי הצוללת הגרמנית U-29. גלוריוס צדה ללא הצלחה את אדמירל גרף שפה באוקיינוס ההודי בשנת 1939. היא השתתפה במערכה בנורווגיה ב-1940, אך הוטבעה על ידי אוניות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו ב-8 ביוני 1940 בים הצפוני. פיוריוס בילתה את החודשים הראשונים של המלחמה בציד אחר פושטות סחר גרמניות וליווי שיירות לפני שהחלה לתמוך בכוחות הבריטים בנורווגיה. היא בילתה את רוב שנת 1940 במימי נורווגיה בהתקפות על מתקנים ואוניות תובלה גרמניות, ורוב 1941 בהעברת מטוסים למערב אפריקה, גיברלטר ומלטה לפני שיפוץ בארצות הברית. היא העבירה מטוסים למלטה במהלך 1942 וסיפקה סיוע אווירי לכוחות הבריטיים במהלך מבצע לפיד. פיוריוס בילתה את רוב 1943 באימונים עם צי הבית, אך ביצע תקיפות אוויריות רבות נגד אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ ומטרות אחרות בנורווגיה ב-1944. היא נשחקה עד סוף 1944 וצומצמה למילואים בספטמבר לפני שהוצאה משימוש בשנה שלאחר מכן. פיוריוס נמכרה בשנת 1948 לגרוטאות.
תצוגת גובה ותוכנית ימין של סדרת קורייג'וס מתוך Brassey's Naval Annual 1923
לפיוריוס הותקן תותח 18 אינץ' יחיד
פיוריוס כפי שהושלמה במקור
צ'יין הום

מכ"ם המערכת
צ'יין-הום (באנגלית: chain home) הוא שמה של שרשרת עמדות מכ"ם אשר נבנו לאורך חופה המזרחי של בריטניה בידי כוחות הביטחון הבריטיים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה. עמדות המכ״ם נבנו בעקבות החשש הבריטי מתקיפה אווירית גרמנית בכלל ותקיפה על לונדון הקרובה יחסית לחוף בפרט. בסך הכל נבנו במסגרת מיזם הצ׳יין-הום 60 תחנות.
רקע

מספר שנים לפני מלחמת העולם השנייה פשטה שמועה ברחבי בריטניה אודות פיתוח נאצי של קרני רדיו קטלניות שזכו לכינוי ״קרני מוות״. מערכת הביטחון הבריטית ביקשה כתגובה חוות דעת בנושא מרוברט ווטסון ואט אשר היה ידוע באותה עת במחקריו בעניין גלי הרדיו.
ווטסון ועוזריו שללו את רעיון ״קרני המוות״ ובמקביל הציעו למערכת הביטחון הבריטית את רעיון המכ״ם לגילוי מטוסים, אשר היה אז עוד בחיתוליו. הבריטים בהיעדר עומק הגנתי אסטרטגי על ערי רצועת חופם המזרחי, חששו מתקיפה אווירית שם, ועל כן הסכימו לבחון את הצעתו של ווטסון אשר התבקש לערוך ניסוי אשר יוכיח את יעילות ואמינות הצעתו. בשל הצורך בחשאיות מוחלטת נערך ניסוי ההדגמה של ווטסון באמצעות שימוש בגלי הרדיו של אחת מתחנות השידור של ערוץ הרדיו הבריטי -BBC, ללא ידיעת מפעילי התחנה. השימוש בתחנת שידור קיימת מנע את הצורך בבנית תחנת שידור עצמאית אשר היה מעורר שאלות מיותרות. במהלך הניסוי אשר בוצע בנוכחות נציג הצבא הבריטי הראה ווטסון כיצד מזוהה מטוס קרב אשר חג במרחק מספר מיילים מתחנת השידור, וזאת באמצעות קליטת החזרי גלי הרדיו אשר שודרו מתחנת ה-BBC.
בעקבות הצלחת הניסוי פתחו הבריטים במאמצי פיתוח נרחבים בנושא, אשר בסופם נבנו עשרות תחנות מכ״ם לאורך חופה המזרחי של בריטניה.
ייחודן של התחנות במערכת זו הייתה בעיקר בזכות יעילות ומהירות ניתוב המידע שבה אל הגורמים הרלוונטיים, (מטוסים וכוחות נ.מ.) שכן למדינות נוספות ובכללן גרמניה היו גם כן מערכות מכ״ם אך בעלות יעילות נמוכה יותר בשל הסירבול ואיטיות שליחת המידע מתוכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה

בשנותיה הראשונות של המלחמה הכריעו מטוסי חיל האוויר הבריטי את המטוסים הגרמניים בקרבות אוויר רבים, וזאת רבות בזכות תחנות המכ״ם הבריטיות אשר סיפקו מידע חיוני באשר למיקום המטוסים הגרמניים.
תוך כדי לחימה הבינו הכוחות הגרמניים את עוצמת הבעיה בה נתקלו ובעקבות כך נשלחו מטוסים אשר הפציצו חלק מתחנות המכ״ם של הצ׳יין-הום. כדי להערים ולשטות בגרמנים הוסיפו הבריטים לשדר גלי רדיו סתמיים מאתרים סמוכים לתחנות המכ״ם שהופצצו, וכך גרמו למבוכה במערכות המודיעין והצבא הנאציים.
תצלום של מסך עמדת הצ'יין הום בגרסתו המוקדמת. הגל מסמל את קליטות גלי הרדיו, כאשר השנתות מסמלות את המרחק מהמשדר.
עמדת מפעיל המכ"ם בגרסה מתקדמת יותר, המאפשרת לשלוט בכיווניות המכ"ם
תחנת עיבוד נתונים בבסיס חיל האוויר בודסיי, בו פותחה מערכת הום-צ'יין, בעת פעילות של דיווח ורישום קריאות מכ"ם. על הפעילות מפקחת קצינת תעופה (עם הטלפון), ברקע התמונה מפעילת המכ"ם (ראשה מופיע סמוך למרכז התמונה) שמקריאה את הנתונים דרך אינטרקום לרשמת הנתונים (עם אוזניות)
לאחר מלחמת העולם השנייה

עם הסרת האיום מגרמניה הנאצית על בריטניה, לא היה צורך לשכלל את תחנות המכ"ם, והפעילות ברובן הופסקה.
החדשות אודות הניסוי בפצצת אטום שערכה ברית המועצות באוגוסט 1949 ותחילת המלחמה הקרה עוררו את בריטניה לבנות יכולת לאתר מפציצים סובייטים. חלק מהפתרון היה השמשה מחדש של תחנות הצ'יין הום הקיימות, לצד פיתוח חידושים טכנולוגיים. מערכת הראדאר שהחליפה את תחנות הצ'יין הום היא מערכת הROTOR (אנ').
ראו גם

מכ"ם
פריסת המערכת
קדר-110

| --- | --- |

טיל בליסטי מסוג קדר-110(8 במרץ 2016)
 מידע בסיסי
 ייעוד:  טיל בליסטי לטווח בינוני
 ארץ ייצור:  איראן איראן
 יצרן:  התעשיות הביטחוניות של איראן 
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  דו שלבי, דלק נוזלי ודלק מוצק
 משקל:  19,000 ק"ג 
 ממדים
 אורך:  15.86 מ' 
 קוטר:  1,250 מ"מ 
 ביצועים
 טווח:  בין 1,800 ל-2,000 ק"מ
 ראש קרב והנחיה
 הנחיה:  מערכת ניווט אינרציאלית, GPS 
 ניווט:  אינרציאלי
 
קדר-110 (בפרסית: قدر-110) הוא טיל בליסטי לטווח בינוני שפותח על ידי איראן. לטיל טווח של 1,800 עד 2,000 ק"מ. הוא הוצג לראשונה על ידי צבא משמרות המהפכה האיראניים במצעד צבאי שנתי לציון מלחמת איראן-עיראק.
מאפייני הטיל

טיל קדר-110 הוא גרסה משופרת של השיהאב 3, הידוע גם בשם קדר-101. ההערכה היא שיש לו שלב ראשון של בעירה באמצעות דלק נוזלי ושלב שני של בעירה באמצעות דלק מוצק, המאפשרות לו טווח של 1,500 ק"מ.
הטיל נחשף לראשונה במצעד שנתי לרגל יום השנה לתחילת מלחמת איראן-עיראק.
הטיל מיוצר בשלושה דגמים:
"קדר S" לטווח של 1,350 ק"מ
"קדר H" לטווח של 1,650 ק"מ
"קדר F" לטווח של 1,950 ק"מ
סדרת הטילים קדר-110 נושאת ראש נפץ במשקל של 650 ק"ג עד 1000 ק"ג אותו נושא ה-קדר-F. אורכו 15.5 עד 16.58 מטר, עם משקל כולל של 15 עד 17.48 טון, כאשר דגם הבסיס כבד יותר בשני טון בהשוואה לשהאב-3 .
לקדר-110 יכולת תמרון גבוהה יותר וזמן פריסה מערכת קצר יותר מהשיהאב 3, זמן הפריסה שלו הוא 30 דקות לעומת השיאהב 3 שיכול לערוך מספר שעות. הטיל יוצר כולו באיראן.
ב-21 בנובמבר 2015 וב-29 בינואר 2017, איראן ביצעה שיגורים של ה-קדר-110. ארצות הברית ראתה בכך הפרה של החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 2231 שקוראת לאיראן לא לעבוד על שום טילים בליסטיים המסוגלים לשאת ראשי נפץ גרעיניים, כולל שיגורם. שגריר רוסיה באו"ם חלק על כך, וטען כי "קריאה שונה מהטלת איסור, כך שמבחינה חוקית אין אפשרות להפר קריאה, ניתן להיענות לקריאה או להתעלם ממנה, אבל אתה לא יכול להפר קריאה". שר החוץ של איראן, ג'וואד זריף, הגיב באומרו כי מכיוון שלאיראן אין נשק גרעיני, ולטענתה אף אין בכוונתה להחזיק בו, היא אינה מתכננת את הטילים שלה כך שיוכלו לשאת ראשי נפץ גרעיניים. הצהרה אשר הופרכה לכאורה לאור חשיפת ארכיון הגרעין האיראני על ידי מדינת ישראל ב-2018. עם זאת, עמית בכיר להגנת טילים ב-IISS מייקל אלמן ציין כי תכנון הפצצה שהוצג על ידי בנימין נתניהו יתאים לחרטום נודונג או שהאב-3 של איראן לפני 2004, אך לא אף אחד מהטילים שלאחר 2004, כולל טיל קדר-110.
ב-9 בנובמבר 2023, במסגרת מעורבותם של החות'ים במלחמת חרבות ברזל, שוגר טיל קדר-110 מתימן על ידי החות'ים לעבר ישראל, שיורט על ידי מערכת חץ-3 כשהיה עדיין מחוץ לאטמוספירה של כדור הארץ, במה שתואר כאירוע הלחימה הראשון בחלל בהיסטוריה האנושית.
במתקפה האיראנית על ישראל שוגרו עשרות טילי קדר 110 מאיראן ותימן לעבר ישראל, רובם המוחלט יורט במה שנחשב להצלחה הגנתית חסרת תקדים.
מאפייני הטיל > מדינות וארגונים העושים בו שימוש

איראן איראן
חות'ים חות'ים
הערות שוליים

↑  לילך שובל, רונית זילברשטיין, "אירוע היסטורי": מערכת "חץ 3" הופעלה לראשונה - ויירטה טיל ששוגר מתימן לאילת, באתר ישראל היום, ‏ה-9 בנובמבר 2023
↑  שקד סבן, ‏בלחיצת מקש במקלדת: יירוט הטיל הבליסטי מתימן וההיסטוריה שעשה "חץ 3" | פרטים חדשים, באתר ‏מאקו‏, 11 בנובמבר 2023
נשק אוטונומי קטלני

רחפן אוטונומי קטלני
גרירת לנד רובר דיפנדר סרבית עם רובוט קרבי נגרר מסוג "מילוס".
מערכת "חץ דורבן"
כיפת ברזל במהלך שיגור טיל מיירט
כלי נשק אוטונומיים קטלניים (באנגלית: Lethal autonomous weapons; הכינוי המקוצר LAWs או AWS) הם סוגי מערכות צבאית אוטונומיות שיכולות לחפש ולתקוף מטרות באופן עצמאי על סמך מערכת חוקים, אילוצים ותיאורים מתוכנתים (אלגוריתמים). מערכות הנשק האוטונומיות מוכרות בצבאות העולם בשמות מערכות נשק אוטונומיות קטלניות (Lethal Autonomous Weapon Systems-LAWS), או בשם מערכות נשק אוטונומיות (Autonomous Weapon Systems - AWS), שהם למעשה מערכות נשק רובוטי או רובוטים רוצחים. מערכות הנשק האוטונומיות עשויות לפעול באוויר, ביבשה, בים (מעל ומתחת למים) או בחלל. קיימת בעולם התנגדות למתן אוטונומיה מלאה למערכות נשק קטלניות שבכוחן להרוג בני אדם. נכון לשנת 2018 נעשה ניסיון לחבר אמנה להגבלת השימוש בנשק האוטונומי, במובן, שאת הפקודה האחרונה לתקוף ולפתוח באש ייתן אדם, מפעיל המערכת. אם כי ישנם מקרים יוצאים מן הכלל המיוחסים למערכות נשק "הגנתיות" הפותחות באש כנגד גורמים העוינים את סביבתן כגון כיפת ברזל, מעיל רוח, חץ דורבן ואחרים. זאת כדי לקצר את לוח הזמנים הקריטי של התגובה האנושית.
משמעות המושג נשק אוטונומי

למילה "אוטונומי" יש משמעויות שונות בתחומים שונים. בהנדסת מכונות במלה אוטונומי מתייחסים ליכולת של המכונה לפעול ללא מעורבות אנושית. בפילוסופיה המשמעות להיות אוטונומי עשויה להתייחס לאדם שהוא עצמאי או חופשי מבחינה מוסרית. במדע המדינה המילה אוטונומי עשויה להתייחס ליכולת של אזור או מחוז להיות עצמאי מחוקי המדינה שלו ולהכתיב לעצמו חוקים משלו. מבחינת פיתוח מערכת נשק, ההתייחסות למערכת נשק כאוטונומית אינו ברור בהשוואה למקובל בתחומים האחרים. מאחר שאין תקן מוגדר ומוסכם למושג נשק אוטונומי. הוא יכול להשתנות מאוד בין המדינות והארגונים השונים.
ישנן הגדרות רבות למושג נשק אוטונומי קטלני. נכון לשנת 2018 המדיניות הרשמית של משרד ההגנה של ארצות הברית בנושא אוטונומיה במערכות נשק, מגדירה מערכת נשק אוטונומית כ"מערכת נשק שלאחר הפעלתה או דריכתה, היא יכולה לבחור ולתקוף מטרות ללא התערבות נוספת של מפעיל אנושי". הת'ר מ. רוף (Heather M. Roff), מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (אנ'), מגדירה מערכות נשק אוטונומיות כ"מערכות נשק חמושות, המסוגלות ללמוד ולהתאים את 'תפקודן בתגובה לנסיבות המשתנות בסביבה שבה הן פרוסות', כמו כן הן מסוגלות לקבל החלטות ירי בעצמם". הגדרה זו של מערכות נשק אוטונומיות היא ברף הגבוה בהשוואה להגדרות של חוקרים אחרים כמו פיטר אסארו ומארק גוברוד. לטענתם הגדרת נשק אוטונומי צריכה להיות: מערכת נשק הפועלת באופן חלקי או מלא ללא התערבות אנושית והיא לא חייבת להיות מסוגלת לקבל החלטות לגמרי לבד כדי להיקרא אוטונומית. בהגדרתם מספיק שמערכת הנשק תהיה מעורבת באופן פעיל בשלב אחד או מספר שלבים בתהליך השמדת המטרות. החל ברכישת המטרות (אנ') ועד לירי בסוף.
ארגונים אחרים, לעומת זאת, מציבים את הסטנדרט של מערכת הנשק האוטונומית ברף גבוה יותר. משרד ההגנה הבריטי מגדיר מערכות נשק אוטונומיות כ"מערכות נשק שמסוגלות להבין ולתפוס ברמה גבוהה את סביבתן ולהיות מסוגלות לנקוט בפעולה מתאימה כדי להביא לתוצאה הרצויה. הן צריכות להיות מסוגלות להחליט על דרך פעולה, מתוך מספר חלופות, ללא תלות בפיקוח ובקרה אנושיים.
כתוצאה מריבוי ההגדרות ובמטרה לכתוב אמנה בין המדינות יש צורך תחילה לקבוע מושגים מקובלים המגדירים מה הוא בדיוק נשק אוטונומי.
מערכות הגנה אוטונומיות

הנשק האוטונומי הקטלני הישן ביותר הוא מוקש היבשה, שהיה בשימוש כבר במאה ה-16 והמוקשים הימיים, שהוכנסו לשימוש במאה ה-17. מוקשים נגד אדם נאסרים לשימוש במדינות רבות על פי אמנת אוטווה משנת 1997, לא כולל את ארצות הברית, רוסיה וחלק גדול ממדינות אסיה והמזרח התיכון.
דוגמאות (נכון לשנת 2018) של מערכות נשק אוטונומיות קטלניות הן מערכות הגנה אקטיביות אוטומטיות מסוג "hardkill", כגון מערכות CIWS (אנ') מונחות מכ"ם המשמשות להגנה על ספינות היו בשימוש מאז שנות ה-70 של המאה העשרים (למשל, ה-Phalanx CIWS האמריקאי). מערכות כאלה יכולות לזהות ולתקוף באופן אוטונומי טילים מתקרבים, רקטות, ירי ארטילרי, מטוסים וכלי שיט השטים על פני הים וזאת, על פי קריטריונים שנקבעו על ידי המפעיל האנושי. מערכות דומות קיימות עבור טנקים, כמו הארנה הרוסית, המעיל רוח הישראלי וה-AMAP-ADS (אנ') הגרמנית. בדרום קוריאה ובישראל נעשה שימוש במספר סוגים של רובי זקיף (אנ') נייחים כגון רואה-יורה, שיכולים לירות לעבר בני אדם וכלי רכב. למערכות רבות של הגנה מפני טילים, כמו כיפת ברזל, יש גם יכולות הכוונה אוטונומיות.
הסיבה העיקרית לכך שאין "אדם בלולאה" במערכות הגנה האקטיביות היא הצורך בתגובה המהירה.
מערכות נשק אוטונומיות התקפיות

מערכות בעלות דרגת אוטונומיה גבוהה יותר נכללות במל"טים או כלי טיס קרביים בלתי מאוישים, כגון המל"ט הסילוני מסוג טאראניס BAE Systems Taranis (אנ') העשוי לשאת מערכת תקיפה אווירית מסוג Future Combat Air System (אנ'). למל"טים יש את היכולה לחפש, לזהות ולאתר גופים עוינים באופן אוטונומי, אך תקיפת המטרה תעשה על פי פקודה המפורטת בפקודת המשימה. המל"ט יכול להגן על עצמו מפני מטוסי אויב (ראו קריאה נוספת - Heyns 2013, §45). מזל"ט מדגם Northrop Grumman X-47B יכול להמריא ולנחות על נושאות מטוסים (הודגם ב-2014).
לפי האקונומיסט, ככל שהטכנולוגיה מתקדמת, יישומים עתידיים של כלי שיט תת-ימיים בלתי מאוישים עשויים לכלול פינוי מוקשים, הנחת מוקשים, הנחת רשת חיישנים נגד צוללות במים שבמחלוקת, סיורים עם סונאר פעיל, אספקה מחדש של צוללות מאוישות. בשנת 2018, נטען כי רוסיה מפתחת "טורפדו חדש בין-יבשתי, בעל חמוש גרעיני, מונע בכוח גרעיני, אוטונומי תת-ימי" בשם "פוסידון".
רוסיה מפתחת באופן פעיל טילים בעלי בינה מלאכותית, מל"טים, כלי רכב בלתי מאוישים, רובוטים צבאיים ורובוטים להגשת עזרה רפואית.
השר הישראלי איוב קרא הצהיר ב-2017 כי ישראל מפתחת רובוטים צבאיים, כולל רובוטים זעירים, בגודל זבוב.
באוקטובר 2018, בנאום של בכיר בחברת האבטחה הסינית Norinco, נאמר כי "בשטחי הקרבות העתידיים, לא יהיו אנשים שילחמו", וכי השימוש בנשק אוטונומי קטלני בלחימה, הוא "בִּלתִי נִמנַע". בשנת 2019, שר ההגנה האמריקאי מארק אספר יצא כנגד סין על מכירת רחפנים המסוגלים לפגוע בבני אדם ללא פיקוח אנושי. בשנת 2019 הצבא הבריטי פרס כלי רכב בלתי מאוישים ורובוטים צבאיים. הצי האמריקאי פתח את ציי "רוח רפאים" של ספינות בלתי מאוישות.
בשנת 2020 מזל"ט מסוג Kargu 2 (אנ') איתר ותקף מטרה אנושית בלוב, על פי דו"ח של פאנל המומחים של מועצת הביטחון של האו"ם בנושא לוב, שפורסם במרץ 2021. ייתכן שזו הייתה הפעם הראשונה שרובוט אוטונומי חמוש תקף בני אדם.
סוגיות אתיות ומשפטיות > התקן האמריקאי לנשק אוטונומי

המדיניות הנוכחית של ארצות הברית קובעת: "שמערכות נשק אוטונומיות... יעוצבו כדי לאפשר למפקדים ולמפעילים להפעיל רמות מתאימות של שיפוט אנושי בשימוש בכוח." עם זאת, המדיניות מחייבת שמערכות נשק אוטונומיות שהורגות בני אדם או המשתמשות בכוח קינטי, הבוחרות מטרות ללא התערבות אנושית נוספת, יהיו מאושרות ועומדות בתקנים ב"רמות המתאימות", במידה ולא מערכות נשק כאלה אסורות. רובוטים, ציידים-רוצחים "חצי אוטונומיים" המזהים ותוקפים מטרות באופן אוטונומי אינם נדרשים להסמכה. סגן שר ההגנה רוברט וורק אמר ב-2016 שמשרד ההגנה "לא יאציל סמכות קטלנית למכונה כדי לקבל החלטה", אך ייתכן שיהיה צורך לשקול זאת מחדש מכיוון ש"משטרים אוטוריטריים" עשויים לעשות שימוש בכלי נשק אוטונומיים. באוקטובר 2016 הנשיא ברק אובמה הצהיר בתחילת הקריירה שלו, שהוא חושש מעתיד שבו נשיא ארצות הברית יעשה שימוש בכלי נשק אוטונומיים כגון מזל"טים יוכל "לקיים מלחמות תמידיות בכל רחבי העולם, כשהרבה מהן סמויות, ללא כל דין וחשבון או דיון דמוקרטי". החל משנת 2018 בארצות הברית, הבינה המלאכותית הקשורה לביטחון הוכנסה לסמכותה של הוועדה לביטחון לאומי לבינה מלאכותית. ב-31 באוקטובר 2019, מועצת החדשנות הביטחונית של משרד ההגנה של ארצות הברית פרסמה את טיוטת הדו"ח המתאר חמישה עקרונות לשימוש בבינה מלאכותית בנשק ומציעה 12 המלצות לשימוש אתי בבינה מלאכותית על ידי משרד ההגנה שיבטיחו שמפעיל אנושי יוכל תמיד לבדוק את 'הקופסה השחורה' ולהבין את תהליך שרשרת ההריגה kill-chain.
סוגיות אתיות ומשפטיות > הפרות אפשריות של אתיקה

סטיוארט ראסל, פרופסור למדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הצהיר שהדאגה שיש לו מהשימוש במערכות נשק קטלניות אוטונומיות היא שהשימוש בהן הוא לא אתי ולא אנושי. הבעיה העיקרית שלו בשימוש במערכות הנשק האוטונומיות היא שקשה להן להבחין בין לוחמים לבלתי מעורבים.
כלכלנים וחוקרי משפט חוששים שמערכות הנשק האוטונומי יפרו את המשפט ההומניטארי הבינלאומי, במיוחד את עקרון ההבחנה, המחייב את היכולת להבחין בין לוחמים לבלתי מעורבים, ואת עקרון המידתיות, המחייב פגיעה פרופורציונלית באזרחים בשונה מפגיעה במטרות הצבאיות. חשש זה מוזכר לעיתים קרובות כסיבה לאסור כליל על השימוש ב"רובוטים רוצחים". יש המטילים ספק, אם חשש שכזה יכול להוות טיעון כנגד מערכות הנשק האוטונומיות שאינם מפרות את המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
דו"ח משנת 2021 של שירות המחקר של הקונגרס האמריקני קובע כי "אין איסור משפטי מקומי או בינלאומי על פיתוח ושימוש במערכות נשק אוטונומיות", למרות ההתעסקות המתמשכת באמנת האו"ם, האמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים (CCW).
יש אומרים שמערכות הנשק האוטונומיות מטשטשות את הגבולות שבו ניתן לקבוע מי אחראי להרג מסוים. הפילוסוף רוברט ספארו טוען שנשק אוטונומי הוא אחראי סיבתי אך לא מוסרי, בדומה לילדים המשחקים בחיילים או בשוטרים וגנבים. טענתו, שבכל אחד מהמקרים, שיש סיכון לזוועות שיתרחשו ללא גוף מתאים הנושא באחריות, יש הפרה של דיני מלחמה. תומאס סימפסון ווינסנט מולר טוענים שהם עשויים לותר על התיעוד של מי נתן איזו פקודה. במקרים בהם השימוש בנשק האוטונומי נעשה בשדה הקרב שבו ברור שלא נמצאים בו בלתי מעורבים כגון בחלל או בים הפתוח הרחק מכל חוף בו לא עשויים להיות אזרחים בלתי מעורבים.