stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיקוד המזרח (הודו)
מפקדים

מפקדי הפיקוד לפני עצמאות הודו, היו כולם בריטים. להלן רשימה:
גנרל הבלוק הודסון (נובמבר 1920 – פברואר 1924)
גנרל ג'ורג' בארו (פברואר 1924 – אפריל 1928)
גנרל ג'ון שאה (אפריל 1928 – אפריל 1932)
גנרל נורמן מקמילן (אפריל 1932 – אפריל 1936)
גנרל דגלאס באריד (אפריל 1936 – אפריל 1940)
לוטננט גנרל צ'ארלס ברואד (אפריל 1940 – יולי 1942)
לוטננט גנרל נואל אירווין (יולי 1942 – מאי 1943)
גנרל ג'ורג' ג'יפרד (מאי 1943 – אוקטובר 1943)
גנרל מוזלי מיאנה (אוקטובר 1943 – דצמבר 1944)
גנרל ריצ'רד אוקונור (דצמבר 1944 – אוקטובר 1945)
לוטננט גנרל ארתור סמית (אוקטובר 1945 – ינואר 1946)
לוטננט גנרל פרנסיס טוקר (ינואר 1946 – 1947)
הערות שוליים

↑  Who was Lt Gen JFR Jacob? Here's all you need to know about the 1971 Indo-Pak war hero, באתר indiatoday.intoday.in.
עת הזמיר

| --- | --- |
עטיפת הספר
עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  חיים באר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1987
 מספר עמודים:  560
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001040621, 002815776
עת הזמיר הוא רומן מאת חיים באר שיצא לאור בשנת 1987 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד". הספר מספר את סיפורו של נחום גבירץ, מתבגר רגיש, המתגייס לצה"ל ומוצא את עצמו ביחידת הרבנות הצבאית בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים. דרך הדמויות שפוגש גבירץ, מתאר חיים באר את תקופת הנביטה של ההוויה המשיחית, וגישות תפיסתיות ודתיות שונות לגביה.
תקציר העלילה

נחום גבירץ, מתבגר רגיש, מתגייס לצה"ל ומגיע ליחידת הרבנות הצבאית ביפו. היחידה מונהגת על ידי יהודה לייב שובין, חסיד קאלושין שהצטרף לצה"ל בשנותיו הראשונות, כשמעמד החרדים במדינה ובחברה עוד לא היה ברור, כדי לנסות לדאוג לחרדים בצבא. שובין אינו רואה בתפקידו בצה"ל משמעות מעבר למקור לחלוקת טובות הנאה למקורביו, הן ממניעים אישיים, והן מתוך תפיסה אידאולוגית של נאמנות לחסידות ממנה צמח. סגנו, נתן קלר (שעברת את שמו לנתן מבצר), משתמש בכך כדי להדיחו. גבירץ, שמילא תפקיד קטן אך חיוני בהדחה, מוצא את עצמו במפתיע עוזרו האישי של מפקד היחידה החדש.
במבצר מפעפעת תחושה חזקה אך לא ממוקדת של גדלות, והוא מחפש בצורה קדחתנית את תפקידה של הרבנות הצבאית, ושלו, בעיצוב צה"ל. מבצר מושפע מגורמים שונים וסותרים:
מפקדים קרביים צבאיים שאותם הוא פוגש, שבתקופה זו הם רובם ככולם חילונים שייחסם לרבנות הצבאית נע בין התעלמות לזלזול משועשע
תלמידי הרב צבי יהודה קוק, אשר מהספר משתמע שהם מייצגים את מקימי גוש אמונים בתקופה לאחר זו שהספר מדבר עליה
אנשי ימין קיצוני, לדוגמה יוצאי לח"י
עקב רגישותו וחוסר ביטחונו, גבירץ בתחילה מוקסם ממפקדו ונגרר אחרי יוזמותיו, אך עם הזמן מתפכח ומזהה במפקדו אדם כוחני וגס רוח מבחינה אישית, ותזזיתי ומנכס רעיונות מבחינה אידאולוגית. גם גבירץ מושפע מגורמים שונים וסותרים:
רובי וזיסר, שני קברני היחידה, אשר נוטלים אותו תחת חסותם. שניהם מייצגים גישה מפוכחת ללאומנות דתית, וזיסר אף שמץ חילוניות
ספרים ושירים שאותם הוא קורא, לדוגמה ספרי סול בלו
בני ברימר, חבר ילדות אשר למד עם גבירץ בתיכון, עבר לישיבת מרכז הרב, והמשיך לנח"ל המוצנח, ואשר מייצג את תפיסת המשיחיות הדתית המייחלת לפרוץ מלחמה
חברי ילדות, אנשי שכונה, ואנשים העוברים ביחידה, המייצגים תפיסות חרדיות קלאסיות
רחלי, חברתו של גבירץ, אותה הוא פוגש במהלך אותה התקופה, אשר מעניקה משמעות חדשה לחייו מחוץ למסגרת הרעיונית הדתית.
החיכוכים בין גבירץ למבצר מתלקחים לריב גלוי, וגבירץ משולח מהיחידה בירושלים לשירות במובלעת הר הצופים.
הספר מסתיים עם פריצת מלחמת ששת הימים וכיבוש ירושלים. בפרוץ הקרבות, משויך שוב גבירץ לרובי וזיסר, קברני היחידה. עם כיבוש ירושלים, מופיע שוב מבצר, אשר מופיע כמנצח אשר תועד כמשתתף בקרבות בעזה, ופוקד על גבירץ להצטרף אליו לקראת כיבוש המקומות הקדושים בירושלים. הקברנים מנסים למנוע מגבירץ ללכת, אך הוא מתעלם מהם, ומצטרף למפקדו. שוב נוכח גבירץ בתכונות מבצר, אשר מפגין בערבוב אומץ לב ויוזמה יחד עם גסות לב ואטימות. את הסצנה האחרונה בספר, תיאר המחבר כ"משימה משיחית הזויה במרומי הר הזיתים, שממנה גבירץ לא ישוב."
התקבלות הרומן

דעות המבקרים על "עת הזמיר" היו מעורבות. חוקר הספרות גרשון שקד הביע אכזבה מהספר באומרו:
לעומתו, מבקר הספרות חיים נגיד החמיא לספר:
מבקר הספרות יוסף אורן התלהב אף הוא מהספר וכתב: "ספרות הסאטירה העברית התעשרה ברומאן סאטירי-הומוריסטי שכבר מזמן לא נכתבה יצירה ברמתו ובאיכותו".
בחוגי הימין הדתי-לאומי נתפסה ההשקפה הפוליטית שביסוד הספר כבגידה. הלל ויס כתב על באר, בעקבות הספר: "מין מלשין ו'מויסר' שניאות, תמורת הכרה ציבורית ומיסוך אוטומטי של כישלונות, לגלות את חרפת הדתיים לסוגיהם - יהיו אשר יהיו".
באר עצמו התייחס לכך בראיון משנת 2017:
דבר המחבר על ספרו

באר סיפר על המניע לכתיבת הספר:
בריאיון לצור ארליך בשנת 2011 אמר באר:
בריאיון ליוני ליבנה בשנת 2017 אמר באר:
פרשנות > שם הספר

שם הספר נלקח מהפסוק ”הַנִּצָּנִים נִרְאוּ בָאָרֶץ, עֵת הַזָּמִיר הִגִּיעַ וְקוֹל הַתּוֹר נִשְׁמַע בְּאַרְצֵנוּ” (מגילת שיר השירים, פרק ב', פסוק י"ב). יצחק הררי מציין שקריאה פשטנית של מקור זה "מטעה לחשוב כי לפנינו יצירה חדורת אופטימיות, רוויית רוח אביב ושירה", ומוסיף יש לזכור את הפרשנות לפיה "מדובר גם בעת הזמירה, עת הקיצוץ בנטיעות, וזמירה מפורשת כמלחמה". שם הספר באנגלית, "The Time of Trimming", מבסס פרשנות זו.
פרשנות > אינטרפרטציות של הרומן

חנה דויד רואה ב"עת הזמיר" רומן עשיר ורב פנים, ומציעה לו שלל אינטרפרטציות:
רומן חברתי: "עת הזמיר" משקף תמונה חברתית של היהדות האורתודוקסית לגווניה, בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20, והשפעתה על החברה הישראלית בכללה.
רומן מפתח: הרומן מכיל תיאור קפדני של המציאות שעל רקעה מתרחשת עלילתו, ומבקרים אחדים זיהו את דמויותיו עם אנשים בשר ודם בני אותה תקופה. הערה בפתח הספר מכחישה כל זיקה "אל אותם אנשי-שם רבי-התהילה המתהלכים בתוכנו במלוא הדרם" – הערה שניסוחה האירוני רומז להיפוכו של תוכנה. בין שלל השמות הבדיוניים המאכלסים את הסיפור מופיע גם שם לא בדיוני, "חיים'לה באר, ששירת גם הוא ברבנות הצבאית", הלא הוא מחבר הספר, חיים באר, שאכן שירת בשירות חובה ברבנות הצבאית בשנים 1963–1965.
רומן אידאולוגי: גיבורי הרומן מייצגים אידאולוגיות של זרמים שונים ביהדות האורתודוקסית, מ"גוש אמונים" ועד לנטורי קרתא האנטי-ציוניים. דויד מדגישה כי "חשיבות הספר היא בהיותו הרומן העברי הראשון שמתאר קשת כה רחבה של זרמים ביהדות הדתית".
רומן פסיכולוגי: דויד מוצאת הסבר פסיכולוגי להתנהגותן של הדמויות המתוארות בספר, ומציינת: "כל הדמויות שסביבן בנויה העלילה הן דמויות בשר ודם, שניתן להסביר את מניעי התנהגותן בהתאם להסכמות פסיכולוגיות ואף לצפות אותה על סמך המידע שנמסר בסיפור". בכך היא מתנגדת לגרשון שקד שטען כי "באר אינו מנסה להבין את הכוחות הפועלים הבנה פסיכולוגית אמיתית".
רומן התחנכות: "עת הזמיר" מתאר את ההתפתחות של גיבורו – נחום גבירץ – בפירוט רב, וכמו כן הוא מתאר את התפתחותם של נתן מבצר ובני ברימר. לא ייפלא אפוא שמספר מבקרים תיארו את הרומן כניסיון לבניית רומאן התפתחות.
פרשנות > לשון הספר

הספר מתאפיין בעושר לשוני, במסגרתו מתאפיינים הגיבורים גם באופן דיבורם. עמד על כך חיים נגיד:
כיאה לסיפור העוסק ברבנות הצבאית, משובץ דיבורם של גיבוריו בביטויים מהמקורות, המובאים לעיתים בצורתם המקורית, לעיתים בשיבוש מודע, ולעיתים בשיבוש שאינו מודע, המעיד על דלותו הרוחנית של האומר. בשפתם של הגיבורים משולב גם סלנג צה"לי, שהרי הסיפור עוסק ביחידה צבאית. את שילובם של שני מאפיינים אלה מתאר המספר בתיאור לשונו של נתן (נוסקה) מבצר:
פרשנות > מדרשי שמות

בספר מדרשי שמות רבים, של שמות גיבורי הסיפור ושל אחרים:
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, דחק ברב הצבאי יהודה לייב שובין לעברת את שמו:
תחילה הציע שיקרא עצמו ליש, שהוא שם המתאים להפליא לשמו הפרטי. "יהודה ליש," הגה בן-גוריון את השם החדש, בחן את צלילו ואחרי הרהור נוסף הוסיף בתרועת נצחון, "בדיוק כמו רובשוב," ופירש ואמר כי גם ליש וגם שזר משמרים בראשי תיבות את כל מרכיבי שמם הקודם. משהתמיד שובין בסירובו, פסק בן-גוריון "שובל ייקרא שמך," והסביר כי נצח ישראל הטיל עליו להיות מנושאי שָׁבלוֹ של המלך המשיח.
על חנה, בת הזקונים של הרב שובין, מסופר "ששמה הצפין בתוכו באקרוסטיכון את שלוש המצוות שבת ישראל כשרה חייבת בהם: חלה, נידה והדלקת הנר." מדרש זה לשם חנה מופיע גם בספר אחר של באר, "חבלים".
שמו הפרטי של נתן מבצר ניתן לו על ידי אביו, ניצול השואה: "את שמו גזר אביו, בטקס ברית המילה שערך הרב של הג'וינט, מתפילת צידוק הדין, שמעתה יכול לאמרה בשינוי סדר המלים, לאמור 'ה' לקח וה' נתן, יהיה שם ה' מבורך מעתה ועד עולם'." את שם משפחתו בחר נתן מבצר, שנולד כנתן קֶלֶר (ביידיש: מרתף), בעצמו, והסביר לאביו שעשה זאת "כי זה כבר מאס בשם הגלותי שיש בו זכר ריצת מנוסה במדרגות ובהלת הסתתרות, שם המדיף ריח כבד של מעמקים, של טחב ושל חביות כרוב כבוש, והוא מבקש שם חדש, שתהא בו עָצמה וגובה ואוויר פסגות". אביו הגיב ואמר: "מבצר הלא הוא שמו של אחד מאלופי עשיו", והוסיף: "מבצר איננו שמנו, מה שלא הצליחו הנאצים לעשות עשית אתה."
שם משפחתו של הרב יצחק מאיר אלתר, מייסד חסידות גור, היה רוטנברג, והוא נאלץ לשנות את שמו לאחר שנמלט. על נסיבות בחירת השם החדש מסופר:
התכעס הרבי מגור, ששם משפחתו היה עד אז רוטנברג, על חברו שנכנע להדרגיותה של הגאולה וקרא בקול: "לאלתר, לאלתר," כלומר, שתבוא הגאולה מיד, ומאז היה שם משפחתו אלתר.
על בנימין ברימר מסופר כי "רבים טעו בשמו וחשבו כי הוריו, שנולד להם לעת זקנתם, קראו לו על שם צעיר בניו של יעקב", ובהמשך מסופר מקור השם: "היא קראה לו בנימין על שם בן-ציון ומינה, אחיו ואחותו, שגופותיהם הקטנות נחו בקבר אחים בחברון".
הרב שובין מספר לאשתו על רב "שאינו בוש להזדקק בדרשותיו לאיזה אופיצֶר שוודי או דני ששמו הסרן קירכֶה גור", ועל כך עונה הרבנית, "בושה וחרפה, להזכיר בבית כנסת ערל הנושא שם של כנסייה נוצרית". לאחר מכן מגלה המספר לקורא שמדובר בסרן קירקגור.
לקריאה נוספת

יצחק הררי, נוצת הטווס - ארוס ומוות בפרוזה של חיים באר, הוצאת "דיונון", תל אביב, 2007.
חנה דויד, "'עת הזמיר' לחיים באר : על התקבלות הרומן ומבחר אינטרפרטאציות", ספר ישראל לוין ב 1995, עמ' 65–103
יוסף אורן, "סאטירה על הרבנות הצבאית הראשית : על ספרו של חיים באר, 'עת הזמיר'",עתון 77 99-98, 1988, עמ' 16–17
גרשון שקד, "העורב הסאטירי בנוצות הזמיר (על 'עת הזמיר' מאת חיים באר ושאר עניינים)", מאזנים סא 10–11, 1988, עמ' 24–27 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הלל ויס, "בעקבי עת הזמיר", בספרו עלילה – ספרות הכליון הישראלית ספרית בית-אל, 1992, עמ' 142–151
חיים וייס, "'נייתי ספר ונחזי': קנוניות ושוליות ברומן 'עת הזמיר'", בקובץ: חנה סוקר-שווגר וחיים וייס (עורכים), מלאכת החיים - עיונים ביצירתו של חיים באר, הוצאת עם עובד, תשע"ד
הערות שוליים

↑  חיים באר, מסע דילוגים (2019), עמ' 51
↑  גרשון שקד, "העורב הסאטירי בנוצות הזמיר (על 'עת הזמיר' מאת חיים באר ושאר עניינים)", מאזנים סא 10–11, 1988, עמ' 2-24.
1 2  חיים נגיד, "עת הזמיר והזמירה", מאזנים סא 10–11, 1988, עמ' 30-28.
↑  יוסף אורן, "סאטירה על הרבנות הצבאית הראשית", עתון 77 99-98, מרץ-אפריל 1988, עמ’ 17-16.
↑  הלל ויס, עלילה - ספרות הכיליון הישראלית, ספריית בית אל, 1992, עמ' 144
1 2    יוני לבנה, "לאף אחד אין צורך בקרנף זקן", באתר "ידיעות אחרונות", 28 במאי 2017
↑  מצוטט בספרה של הגר ינאי, לכתוב ולהוציא לאור - מדריך עכשווי לכתיבת פרוזה ולפרסום ספרים, עם עובד, 2022, עמ' 30
↑  צור ארליך, רומאן בהשגחה פרטית: עם חיים באר על יאקים קדושים וידיים מכוונות, 11 בספטמבר 2010
↑  יצחק הררי, נוצת הטווס - ארוס ומוות בפרוזה של חיים באר, הוצאת "דיונון", תל אביב, 2007, עמ' 35-34.
↑  חנה דויד, "'עת הזמיר' לחיים באר : על התקבלות הרומן ומבחר אינטרפרטאציות", ספר ישראל לוין ב, 1995, עמ' 65–103.
↑  עת הזמיר, עמ' 375
↑  עת הזמיר, עמ' 281
↑  עת הזמיר, עמ' 43
1 2  עת הזמיר, עמ' 64
↑  חיים באר, חבלים, עמ' 20
↑  עת הזמיר, עמ' 158
↑  עת הזמיר, עמ' 175
↑  עת הזמיר, עמ' 132-131
↑  עת הזמיר, עמ' 62
| כתבי חיים באר |
| --- | --- | --- |
| שירה | שעשועים יום יום |  |
| רומנים | נוצות • עת הזמיר • חבלים • לפני המקום •  אל מקום שהרוח הולך • חלומותיהם החדשים • בחזרה מעמק רפאים |  |
| ספרי עיון | גם אהבתם גם שנאתם - ביאליק, ברנר, עגנון מערכות-יחסים • מזיכרונותיה של תולעת ספרים • חדרים מלאים ספרים • קשר לאחד |  |
צ'ליוסקין (אונייה, 1933)

ערך זה עוסק באונייה סובייטית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
"צ'ליוסקין בנמל לנינגרד בקיץ 1933
"צ'ליוסקין בנמל לנינגרד בקיץ 1933
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית נוסעים ומשא שוברת קרח
 צי:  צי הסוחר הרוסי 
 חברת ספנות:  סבמורפוט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Burmeister and Wain, דנמרק
 הושקה:  11 במרץ 1933
 תקופת הפעילות:  3 ביוני 1933 – 13 בפברואר 1934 (256 ימים)
 אחריתה:  טבעה ב-13 בפברואר 1934
 מיקום:  ים צ'וקצ'י
 מידות
 הֶדְחֶק:  7,500 טון
 אורך:  92 מטר
 רוחב:  16.6 מטר
 שוקע:  6.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  12.5 קשר (23 קמ"ש)
 גודל הצוות:  52
 מספר נוסעים:  60
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק של 2,450 כ"ס
האונייה "צ'ליוסקין", (ברוסית: Челюскин), הייתה אוניית נוסעים ומשא רוסית להפלגות בין שפך נהר לנה לבין נמל ולדיווסטוק. ב-13 בפברואר 1934, היא טבעה אך הצוות הצליח לארגן מחנה על הקרח. להצלת האנשים אורגן מבצע אווירי מוצלח ולטייסים שהשתתפו במבצע הוענק תואר גיבור ברית המועצות שנוסד בעקבות האירוע.
"צ'ליוסקין" נבנתה בדנמרק לפי הזמנת ברית המועצות. האונייה הייתה מיועדת להעברת נוסעים ומשאות באוקיינוס הקרח הצפוני. בהתאם לכך, היא חוזקה והוגדרה לצורכי ביטוח כאוניית נוסעים ומשא מדגם שובר קרח.
האונייה הושקה ב-11 במרץ 1933 וב-3 ביוני 1933 עזבה את דנמרק בדרכה ללנינגרד תחת השם "לנה". לאחר הגעתה לנמל היעד הוחלט להחליף את שמה ל"צ'ליוסקין" לזכר חוקר הארצות הרוסי סמיון צ'ליוסקין.
מסע האונייה

ב-16 ביולי 1933 עזבה האונייה את לנינגרד בדרכה לולדיווסטוק. על המסע פיקד רב חובל ולדימיר וורונין וראש המשלחת היה אוטו שמידט, גאוגרף וחוקר ידוע של אזור הצפון. בדרכה נכנסה האונייה למספנות בהן נבנתה ועברה תיקונים קלים. ב-2 באוגוסט 1933 עזבה האונייה את נמל מורמנסק ועל סיפונה 112 אנשים. מטרת המסע היה ללמוד את היכולת לעבור את המעבר הצפון-מזרחי במהלך קיץ בודד. באזורים הקשים היה מתוכנן להיעזר בשובר קרח.
גושי הקרח הראשונים החלו להפריע לתנועת האונייה מזרחה בים קארה. בעזרת שוברי קרח האונייה הצליחה לעבור את האזור והמשיכה בצורה עצמאית. בים צ'וקצ'י התברר שלא ניתן להמשיך במסע וב-23 בספטמבר נלכדה האונייה על ידי גושי קרח. במשך כחודשיים נסחפה האונייה מזרחה על ידי הקרח וב-4 בנובמבר 1933 התקרבה למצר ברינג. עד לים הפתוח נותרו קילומטרים בודדים ואף נשלח מברק ברכה לולדיווסטוק. עקב שינוי בכיוון תנועת הקרח החלה האונייה להיסחף בחזרה לכיוון צפון-מערב. בקרבת מקום הייתה שובר קרח, אך אוטו שמידט סירב לקבל את עזרתו כי חשב שאחר מסע כה ארוך בקרח האונייה תמשיך להחזיק מעמד. במשך מספר חודשים המשיכה האונייה להסחף ולהתרחק ממים פתוחים ללא קרח. ב-13 בפברואר 1934 בעקבות הלחץ הגדול על הדפנות, נשברה האונייה וטבעה בתוך שעתיים.
הצוות התארגן בעוד מועד ולכן הצליח לארגן על הקרח מחנה זמני ולהעביר למחנה את המצרכים. בסך הכול היו במחנה 104 אנשים. 8 אנשים עזבו את האונייה עוד במהלך המסע מסיבות שונות ומנהל המשק בוריס מוגילביץ' נהרג במהלך עזיבת האונייה.
מבצע ההצלה

יומיים לאחר קבלת הידיעות על הטביעה החלה התארגנות למבצע הצלה. בראש הוועדה הועמד ולריאן קויבישב. הוחלט לארגן מבצע אווירי. כעבר שלושה שבועות, ב-5 במרץ 1934 הצליח הטייס אנטולי ליאפידבסקי להגיע למחנה ולפנות ממנו 10 נשים ושני ילדים. בטיסה השנייה התקלקל מטוסו והוא הצטרף לשוהי המחנה.
הטיסה הנוספת נערכה רק ב-7 באפריל. במהלך שבוע הצליחו חמישה טייסים לפנות את המחנה. בסך הכול בוצעו 24 טיסות בהם השתתפו 6 מטוסים - שלושה מתוצרת ברית המועצות, שניים מתוצרת ארצות הברית ומטוס נוסף מתוצרת גרמניה. האנשים הועברו ליישוב על שפת הים כ-160 ק"מ מהמחנה. טייס האוניה עם מטוסו הגיע ליישוב באופן עצמאי.
בימים האחרונים של השהייה במחנה, חלה מנהל המשלחת אוטו שמידט ולכן הוחלט להעביר אותו לנום, ארצות הברית לטיפול רפואי.
למבצע היה סיקור נרחב בתקשורת הסובייטית והטייסים נחשבו לגיבורי-על של המדינה. כאשר הטייסים וחברי המשלחת הגיעו למוסקבה אורגנה להם קבלת פנים חגיגית. בעקבות האירוע הוחלט על ייסוד תואר הכבוד גיבור ברית המועצות והטייסים היו מקבלי התואר הראשונים. עבור העזרה במבצע ההצלה קיבלו שני טכנאים אמריקאים עיטור לנין. כל שוהי המחנה קיבלו את עיטור "הכוכב האדום". הצוות הטכני שתמך במבצע מהיבטים שונים כולל יצירת קשר רדיו עם המחנה גם קיבל עיטורים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלו חיפושי האונייה. בשנת 2004 נערך מבצע ארכאולוגי תת-ימי ונמצאו שרידי אונייה. בהמשך התברר שמדובר באונייה אחרת. בשנת 2006 נמצאו שרידים נוספים. צילומים וחלקי מתכת הועברו לדנמרק. בפברואר 2007 אישרו מומחי המספנות הדניות שמדובר בחלקי האונייה צ'ליוסקין.
כבר בשנת 1934 הוקרן סרט תיעודי על מבצע ההצלה. בשנת 1984 באולפני לנפילם צולם סרט נוסף על הנושא.
פנגולין מלאי

| פנגולין מלאי |
| --- | --- |
 פנגולין מלאי
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פנגולינאים
תת־סדרה:: Eupholidota
משפחה:: פנגולניים
סוג:: פנגולין
מין:: פנגולין מלאי
שם מדעי
 Manis javanica ‏דמארה, 1822

פנגולין מלאי (שם מדעי: Manis javanica) הידוע גם כפנגולין סונדה הוא פנגולין הנפוץ במדינות דרום-מזרח אסיה בהן תאילנד, אינדונזיה (ג'אווה, סומטרה, בורנאו, איי סונדה הקטנים), הפיליפינים, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, מיאנמר וסינגפור.
אורך גופו 40-55 ס"מ (ללא הזנב), אורך זנבו 35-45 ס"מ ומשקלו 5-7 ק"ג. זנבו, גבו ורגליו מבחוץ מכוסים קשקשים. צבע הקשקשים בגבם חום ירקרק או צהבהב. בטנו ופניו מכוסים בשיער לבן עד חום בהיר. הפנגולין המלאי קרוב לפנגולין הסיני, אך גדול ממנו, צבעו בהיר יותר וטופרי רגליו הקדמיות קצרים יותר. הוא חסר שיניים, ובעל לשון באורך של כ-25 ס"מ המסייעת לו בהשגת מזונו.
הפנגולין המלאי פעיל בלילה. הוא מתגורר במאורות. הוא ניזון מנמלים ומטרמיטים. הוא בעל חושי ריח ושמיעה חדים, וניחן ביכולת טיפוס מצוינת.
ההיריון אורך כחמישה חודשים ובסופו נולד לרוב גור אחד במשקל של 100 עד 500 גרם. הגורים פוקחים את עיניהם כעבור כ-10 ימים מן הלידה, בגיל שלושה חודשים הם נגמלים מיניקה ובגיל שנה הם מגיעים לבגרות מינית. האם לוקחת את גוריה על זנבה.
טורפיו העיקריים הם הטיגריס ונמר ערפילי מצוי. הפנגולין המלאי ניצוד על ידי האדם לצורך מזון, ולשימושים ברפואה עממית שם נעשה בקשקשיו שימוש לטיפול במחלות עור.
הערות שוליים

↑  פנגולין מלאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| פנגולינאים |
| --- | --- | --- |
| פנגולין | פנגולין פיליפיני • פנגולין הודי • פנגולין סיני • פנגולין מלאי |  |
| פנגולין עצים | פנגולין עצים קטן • פנגולין עצים גדול |  |
| פנגולין גדול | פנגולין ענק • פנגולין הכף |  |
פנגולין מלאי על ענף
פגוציטוזיס

| --- | --- |

 שיוך:  vesicle-mediated transport 
 תיאור ב:  המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה 
 מזהים
 קוד MeSH:  G04.417.350 
 מזהה MeSH:  D010587 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0031308 
 
התחלת פגוציטוזיס: 1. הקולטנים החיצוניים של הפגוציט מפוזרים 2. לאחר תחילת ההצמדה הם נדחסים ומחוברים בהמוניהם לגוף הזר 3. הקולטנים מתחילים את תנועת שלד התא לשחרור הלסתות
פגוציטוזיס (מהיוונית העתיקה: fagein, לאכול, ו-kytos, תא באנגלית: Phagocytosis) הוא התהליך שבו תא בולע חלקיק מוצק מסביבתו. לאחר מכן, החלקיק נכנס לפאגוסומה בתוך התא. פגוציטוזיס נצפתה לראשונה על ידי הקנדי ויליאם אוסלר ב-1876, אך ללא קשר לכך, גם איליה מצ'ניקוב האוקראיני צפה וחקר אותה בפירוט.
פגוציטוזיס היא צורה של אנדוציטוזה. אורגניזמים חד-תאיים (פרוטוזואה) אוקריוטים ניזונים ממנו, בעוד שבאורגניזמים רב-תאיים הוא משמש בעיקר את תאי מערכת החיסון להסרת חיידקים פתוגניים, פסולת תאים וחלקיקים מוצקים קטנים שנשאפו פנימה.
במערכת החיסון

לקבוצות מסוימות של תאי דם לבנים (נויטרופילים, מונוציטים, מקרופאגים, תאי פיטום, תאים דנדריטים) יש קולטנים שמזהים מולקולות האופייניות לחיידקים ובולעים פתוגנים באופן פעיל, וזו הסיבה שהם נקראים פגוציטים (כלומר תאים בולעים). לאחר זיהוי החיידק (או האופסונינים או הנוגדנים המעודדים פגוציטוזיס ונקשרים לפתוגנים), מופעלת מערכת האקטין - מיוזין המבצעת את תנועות התא והתא מקיף את הגוף הזר בלסתותיו ואז בולע אותו בציטופלזמה. החלקיק הזר מוקף בממברנה, קרום השומנים של הפאגוזומה, שלאחר מכן מתאחד עם ליזוזום המכיל אנזימים מתפרקים ונוצר הפגוליזוסומה.
פירוק של חומרים שנבלעים יכול להתרחש עם או בלי שימוש בחמצן.
פירוק תלוי חמצן כרוך בשימוש ב-(NADPH) - (Reduced nicotinamide adenine dinucleotide phosphate) ויצירת רדיקלי חמצן חופשיים. האנזים מיילופרוקסידאז מייצר רדיקלים היפוכלוריט ממימן על-חמצני ויון כלוריד, אשר מגיבים מאוד ותוקפים את החומרים האורגניים של החיידק.
הפירוק הבלתי תלוי בחמצן כולל שחרור של אנזימי פירוק ספציפיים, דפנזין (Defensin), לקטופרין (Lactoferrin) וחלבונים אנטיבקטריאליים אחרים.
באפופטוזיס

שאריות תאים לאחר מוות תאי מתוכנת, אפופטוזיס, מנוקים על ידי מקרופאגים במהלך תהליך הנקרא efferocytosis (מהמילה הלטינית efferre=לקבור). במהלך אפופטוזיס, כמה מולקולות, שנמצאות בין היתר בתוך התא (קלרטיקולין, פוספטידילסרין, אנקסין A1, LDL מחומצן, גליקנים), מועברות אל פני התא. קולטני פני השטח של מקרופאגים ורצפטורים חופשיים מזהים אותם ומתחילים פגוציטוזיס. אם תהליך זה מעוכב (למשל בגלל מוטציה), הפסולת התאית שהצטברה יכולה לעורר תהליכים אוטואימוניים.
בתאים בודדים

בפרוטוזואה חד-תאית פרוטוזואה, פגוציטוזיס היא צורת התזונה היחידה או אחת ממנה.
בדומה לפגוציטים של בעלי חיים, אמבות מקיפות את החפץ לבליעה בלסתות בולטות. Entamoeba histolytica, הגורמת לאמביאזיס בבני אדם, יכולה לצרוך תאי דם אדומים שלמים בדרך זו. יכולת זו, הנקראת אריתרופגוציטוזיס, היא התכונה האמינה היחידה שבאמצעותה ניתן להבחין בין E. histolytica למינים דומים שאינם גורמים למחלות, כגון Entamoeba dispar.
ריסניות ניזונות גם מפגוציטוזיס. לתאים שלהם יש חריץ מיוחד, ציטוסטומה או פה. בדומה לפגוציטים, ליזוזום מלא באנזימי עיכול מחובר לפאגוזומה באורגניזמים חד-תאיים, ולאחר פירוק הטרף, חומרים מזינים שמישים מתפזרים לתוך הציטופלזמה.
פרס היינריך היינה

| --- | --- |
 תיאור:  פרס ספרות גרמני
 מדינה:  גרמניה 
 הגוף המעניק:  דיסלדורף 
 סכום הזכייה:  25,000 אירו 
 תקופת הפרס:  1972–הווה (כ־52 שנים) 
 נקרא על שם:  היינריך היינה 
 אתר רשמי
 
דיוקן היינריך היינה מאת מוריץ דניאל אופנהיים, 1831
פרס היינריך היינה (בגרמנית: Heinrich-Heine-Preis) הוא פרס ספרותי, הקרוי על שמו של היינריך היינה, מגדולי השירה והספרות של גרמניה. הפרס ניתן בדיסלדורף, עיר הולדתו של היינה, ב-13 בדצמבר, שהוא יום הולדתו.
היסטוריה

הענקת פרס היינריך היינה בדיסלדורף החלה בשנת 1972, עם חגיגות 175 שנה להולדתו של היינה. בתחילה חולק הפרס אחת לשלוש שנים, ומשנת 1981 הוא מחולק אחת לשנתיים. לזוכה בפרס מוענקים, מלבד היוקרה הכרוכה בקבלתו, גם 50,000 אירו.
הפרס מוענק לאישיות שבאמצעות יצירתה, ותוך התייחסות לזכויות האדם בהתאם לרוח עבודתו של היינה, תרמה לקידום רווחתם האנושית והפוליטית של בני האדם; קידמה את ההבנה ההדדית בין בני האדם, וסייעה להבנה כי כל בני האדם שייכים לקבוצה אחת: האנושות.
עם הזוכים בפרס היינריך היינה נמנים סבסטיאן הפנר (1978), מקס פריש (1989), ואלפרידה ילינק (2002). בדצמבר 2008 הוענק הפרס לסופר הישראלי עמוס עוז, שרבים מספריו תורגמו לגרמנית, וב-2024 לדויד גרוסמן.
פרס ספרותי בעל שם זהה התקיים בגרמניה המזרחית החל משנת 1953, וחדל להתקיים בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה.
זוכי הפרס

1972 קארל צוקמאייר
1975 פייר ברטאו (Bertaux)
1978 סבסטיאן הפנר
1981 ואלטר ינס (Jens)
1983 קארל פרידריך פון וייצזקר (Weizsäcker)
1985 גינטר קונרט (Kunert)
1987 מריון דנהוף (Dönhoff)
1989 מקס פריש
1991 ריכרד פון וייצזקר
1993 וולף בירמן
1996 ולדיסלב ברטושבסקי (Bartoszewski)
1998 הנס מגנוס אנצנסברגר (Enzensberger)
2000 וינפריד גיאורג זבאלד
2002 אלפרידה ילינק
2004 רוברט גרנהארד (Gernhardt)
2006 פטר הנדקה
2008 עמוס עוז
2010 סימון וייל (Veil)
2012 יורגן האברמס
2014 אלכסנדר קלוגה
2016 א. ל. קנדי
2018 לאולוקה אורלנדו
2020 רייצ'ל סלמנדר
2022 יורי אנדרוכוביץ'
2024 דויד גרוסמן
ראו גם

ספרות גרמנית
הערות שוליים

↑  חיים אברהם‏, עמוס עוז זכה בפרס היינריך היינה - וואלה תרבות, באתר וואלה, 5 בנובמבר 2008
↑  וואלה תרבות‏, הסופר הישראלי דוד גרוסמן זכה בפרס היינה היוקרתי, באתר וואלה, 22 באוגוסט 2024
פונקציה זניחה

במתמטיקה ובקריפטוגרפיה פונקציה זניחה (Negligible function) היא פונקציה שהערכים שהיא מחזירה קטנים מאוד - זניחים - ביחס לערכים שהיא מקבלת. פורמלית, פונקציה 



f
:

N

→

N



{\textstyle f:\mathbb {N} \to \mathbb {N} }

 נחשבת לזניחה אם לכל פולינום  p, הפונקציה קטנה יותר מהר מהפונקציה 



1

/

p


{\textstyle 1/p}

. בקריפטוגרפיה, המטרה היא שכל יריב מוגבל חישובית יוכל להצליח לשבור את ההצפנה (כלומר, לגלות את הטקסט המקורי שהוצפן) בהסתברות זניחה לכל היותר, כלומר, עבור טקסט מוצפן באורך  n, היריב יוכל להצליח לגלות את הטקסט הסודי המקורי בסיכוי לכל היותר  negl(n), כאשר  negl היא פונקציה זניחה. ככלל סכמה קריפטוגרפית תחשב בטוחה אם ההסתברות של שבירה אפילו חלקית שלו (כמו הפיכת פונקציה חד-כיוונית או הבחנה בין פלט מחולל פסאודו-אקראי לבין רצף אקראי אמיתי) חסומה על-ידי פונקציה זניחה של אורך הקלט.