stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עזא ועזאל
שמותיהם

עזא מכונה בספר חנוך ובמקורות נוספים גם בשמות: עוזא, שמעזי (שַׁמְּעֲזַי), שמיעזא (שְׁמִיעָזָא), ומוכר גם כשמחזי (שַׁמְּחֲזַי). עֲזָאֵל נקרא גם בשמות עזאזל (עֲזָאזֵל) ועזזאל (עֲזָזֵאל)[דרוש מקור].
בגמרא

בגמרא מוזכרים עזא ועזאל רק פעמיים: פעם אחת בהקשר של עזאזל:
עזאזל - שמכפר על מעשה עוזא ועזאל
ופעם אחת בהקשר של סיחון ועוג:
סיחון ועוג בני אחיה בר שמחזאי הוו
בספר הזוהר

בספר הזוהר מובא, שעזא ועזאל הם מלאכי החבלה שקטרגו לפני הקב"ה בזמן שרצה לברוא את האדם, בטענה שהוא עתיד לחטוא לפני הקב"ה עם אשתו. בתגובה, ענה להם הקב"ה שבחטא שעליו קטרגו, עתידים הם להיכשל בעצמם. לאחר מכן ראו עזא ועזאל את בנות האדם וחשקו בהן, והקב"ה הפילם מקדושתם וגרשם אל הארץ. הזוהר הסביר שעל אף שעזא ועזאל דיברו אמת, והאדם אכן חטא עם האישה, הם בכל זאת נענשו, מפני שעונשם היה על שקטרגו על אדם שעתיד לחטוא עם אישה אחת, בעוד הם עתידים לחטוא עם נשים רבות, וממילא מידותיהם גרועות ממידותיו של אדם. בנוסף, אדם הראשון חזר בתשובה על חטאו, בעוד עזא ועזאל נותרו ברשעתם.
בתוספתא לזוהר מובא סיפור מעט שונה, לפיו עזא ועזאל התרברבו לאחר גירוש אדם וחוה מגן עדן, שאם היו הם בארץ במקום אדם, הם היו נשארים בצידקותם. בתגובה, שאלם הקב"ה אם הם חושבים שיוכלו להתגבר על היצר הרע. הם ענו שהם יכולים, ומיד הפילם הקב"ה לארץ. ברגע שהגיעו עזא ועזאל לארץ, עלה בהם היצר הרע, והם חטאו ולקחו נשים כראות עיניהם, ונעקרו מקדושתם.
ברגע שהגיעו עזא ועזאל לאוויר העולם, נהפך גופם לחומרי והמראה שלהם השתנה. הם תעו אחרי השדה נעמה, והולידו ממנה "רוחין בישין ושדין" בעולם. הם לימדו את בני האדם כשפים, קסמים ויצירת כלי נשק, והולידו את הנפילים והגיבורים. לפי הזוהר, הערב רב הם צאצאיהם של עזא ועזאל.
במדרש

במדרש בראשית רבתי מובא, שכאשר ראו המלאכים שהקב"ה מתעצב על שברא את בני האדם, נעמדו שני מלאכים ששמם שמחזאי ועזאל ואמרו לקב"ה שהם הזהירו אותו לא לברוא את האדם. הקב"ה ענה להם שהם טועים, שהרי אם לא כך, מה יהא על העולם? ענו לו שמחזאי ועזאל שהם יכלו להסתפק בעולם במקום האדם. השיב להם הקב"ה שהוא יודע שאם הם היו בעולם עם יצר הרע כמו של האדם, הם היו גרועים בהרבה מהאדם. ביקשו ממנו שמחזאי ועזאל רשות לרדת לעולם בכל זאת כדי להוכיח שהם יכולים לקדש את שם ה' בעולם. הרשות ניתנה להם, והם ירדו לעולם וקבלו יצר הרע. ברגע שראו שמחזאי ועזאל את יופין של בנות האדם - תעו אחריהן ולא הצליחו לשלוט ביצרם. ראה שמחזאי את אחת מבנות האדם ששמה אסטירה, וחשק בה. כשניסה לחטוא עמה, אמרה לו אסטירה שלא תשמע לו עד שילמד אותה את השם המפורש שעל ידי אמירתו הוא עולה לרקיע. שמחזאי לימד אותה שם זה, והיא מיד השתמשה בו ועלתה לרקיע כדי לפרוש מן העבירה. בזכות מעשה זה שלה, הנציח אותה הקב"ה לדוגמה ומופת בעולם, בשבעת כוכבי כימה. כשראו זאת שמחזאי ועזאל, נשאו להם נשים והולידו בנים. המדרש שואל על כך, איך ייתכן שבשר ודם יכול לגעת בכלל במלאכים, שהרי "משרתיו אש לוהט", ומכאן למד המדרש שלאחר שנפלו המלאכים לעולם, נעשתה קומתם כקומת בני אדם ולבשו גוף חומרי שעשוי מעפר. במדרש זה מובא גם שמהם נולדו "הענקים אשר הולכים בזדון לבם [ובגובהן] ומשלחים ידיהם בכל גזל וחמס ושפיכות דמים". עוד מוסיף המדרש כי שמחזאי הוליד שני בנים ושמותם - הייא והייא, ונשאו נשים והולידו את סיחון ועוג.
רש"י, כתב על "הנפילים" (במדבר י"ג ל"ג) שהם "ענקים מבני שמחזאי ועזאל שנפלו מן השמים בימי דור אנוש".
במדרש > זיהוי עם עזאזל

בספרות המדרשים של ימי הביניים מוזכר עזאל כשם אחד המלאכים הנופלים שמרד, ירד לארץ ופיתה נשים, ולא הסכים לחזור, בניגוד לחברו שמחזאי שחזר בתשובה ונותר תלוי הפוך בין שמיים וארץ. עזאל הוא המלאך שלימד את הנשים להתייפות ולענוד תכשיטים ואת הגברים ייצור נשק וטכנולוגיה[דרוש מקור]. בילקוט שמעוני מוצע ההסבר שבשל הישארות עזאל בארץ בחברת בני האדם מקריבים היהודים ביום הכיפורים: "אייל אחד לה' שייכפר על ישראל, ואייל אחד לעזאל הנמצא בעולם בכדי שייסבול עוונותיהם של ישראל והוא עזאזל שבתורה"
לפי מדרשים מסוימים עזאל הגדיל לחטוא ושכב גם עם גברים ילדים ובעלי חיים. זיווגי הכלאיים שנוצרו כתוצאה מכך יחד עם הנפילים שמרדו בה' ושאר החטאים (גם של בני האדם שאינם מפורטים) לא מצאו חן בעיני ה' והוא החליט להשמיד את הארץ במבול. עזאל הורד מדרגתו, שמו שונה לעזאזל והוא נכלא במערה[דרוש מקור].
מלאכים בספר חנוך (בני האלוהים)

בספר חנוך שמחזי ועזזאל (מצוין גם בשם עזאל) הם מנשיאי המלאכים שירדו אל בנות האדם, נשאו אותן, והן הולידו להם את הנפילים. לפי הכתוב בספר, עזזאל הוא זה שלימד את בני האדם כיצד ליצור נשקים, מגנים, כלי מלחמה, תמרוקים, אבני חן ובדים שונים, בעוד ששמחזי שהיה ראש נשיאי המלאכים, לימד אותם כישוף.
על פי ספר חנוך, עזזאל נכלא בחושך, בדוּדׇאַל מתחת לסלעים קוצניים על ידי המלאך רפאל, וביום הדין הוא ישלח לאש. לאחר שראו את כל אהוביהם ובני משפחותיהם מתים, שמחזי ושאר המלאכים נכלאו מתחת לגבעות הארץ, ל-70 דורות, עד ליום הדין בו ישולחו לאש.
ראו גם

עזאזל
נפילים
מעשה בני האלוהים
הערות שוליים

↑  זהר חלק א כג א – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  זהר חלק א לז א – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  זהר חלק א יט ב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  זהר חלק ג רח א – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  זהר חלק א כה ב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  ספר תהלים, פרק ח', פסוק ה'
↑  בראשית רבתי פרשת בראשית עמודים 29–30
↑  למשל: ילקוט שמעוני על התורה, פרשת בראשית, רמז מד "כל אותו הלילה".
↑  נפתלי טור סיני, עזאזל (ויקרא ט"ז, ח' וכו') ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה תשי"א
↑  ספר חנוך (עמ' עמודים 14–17, פרקים ו'-י'), באתר דעת
פיליפ רוטברג

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1931 ויניצה, ברה"מ 
 פטירה:  12 באפריל 2015 (בגיל 83) סנקט פטרבורג, רוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה של מצב מוצק 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  עיטור הידידות (רוסיה)  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית 
 
פיליפ רוטברג  (ברוסית: Филипп Григорьевич Рутберг‏; 22 בספטמבר 1931, ויניצה - 12 באפריל 2015, סנקט פטרבורג) היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. רוטברג התמחה בפיזיקה של חשמל וחקר פלסמה.
קורות חיים

פיליפ רוטברג נולד בשנת 1931 בויניצה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. הוריו היו רופאים. לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות המשפחה פונתה לקויבישב. קרובי משפחה שלא הצליחו לעזוב את העיר נרצחו על ידי הנאצים. אביו של רוטברג גויס לשורות הצבא האדום ושוחרר אחרי המלחמה בדרגת רב-סרן.
אחרי סיום לימודי בית ספר רוטברג סיים בשנת 1954 לימודי משפטים באוניברסיטת לנינגרד אך עבד בתחום תקופה קצרה. בשנת 1961 הוא סיים לימודי הנדסה תוך התמחות בפיזיקה של חשמל במכון הפוליטכני של לנינגרד. לאחר קבלת התואר הוא היה מרצה בבית ספר לטכנאים ובהמשך החל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה. במהלך עבודה במכון הוא סיים לימודי תואר שלישי ובהמשך עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1990 רוטברג התקבל החבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של בית המועצות. בשנת 2000 הוא קיבל מעמד של חבר בפעול.
רוטברג היה מלמד במכון הפוליטכני של לנינגרד וכיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 1991 רוטברג התמנה למנהל מכון מחקר של האקדמיה החדש שהוקם בסנקט פטרבורג. המכון עסק בחקר בעיות פיזיקת חשמל וזרם חזק.
רוטברג היה מומחה בתופעת פריקה חשמלית בגזים, ייצור מכונות חשמל ליצירת אימפולס חשמלי וחקר פלסמה. בתחום זה הוא כתב מספר רב של מאמרים ומספר ספרים. בבעלותו היו פטנטים בנושא. רוטברג תמך בהקמת תחנות לייצור חשמל על בסיס מקורות אנרגיה מתחדשות בעיקר תוך שימוש בפסולת.
על פעילותו בשנת 1982 רוטברג קיבל פרס ברית המועצות ובהמשך מספר עיטורים ופרסים נוספים.
רוטברג נפטר בשנת 2015 בגיל 83 .
פוקיונגוזאורוס

| פוקיונגוזאורוס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
אינפרא־סדרה:: זאורופודה
סוג:: פוקיונגוזאורוס
מין:: Pukyongosaurus millenniumi
שם מדעי
 Pukyongosaurus ‏ג'ה-מינג, 2001

פוקיונגוזאורוס (שם מדעי: Pukyongosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד דמוי-טיטנוזאור אשר חי בתחילת הקרטיקון של אסיה. המאובנים שלו התגלו בקוריאה הדרומית בשנת 2001 בידי דונג שימינג (Dong Zhiming). עם זאת חוקרים אחרים שבדקו את ממצאי המאובנים מעריכים שהללו השתייכו לאאולופוס ועקב מחסור בממצאים מעריכים שהסוג חסר משמעות כיום. מאובנים אלה כללו בעיקר חוליות ועצמות בריח קטנים המקשים על זיהוים המדויק אך מוכיחים שהיה קרוב רחוק של הטיטנוזאורים העצומים או של הממנצ'יזאוריים ארוכי הצוואר והיה קרוב בעיקר לדינוזאור האפריקני ג'ננסיה.
עין זיו

| --- | --- |

 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל 
 אזור:  מחוז הצפון 
 קואורדינטות:  33°02′16″N 35°16′22″E﻿ / ﻿33.03791°N 35.27282°E﻿ / 33.03791; 35.27282
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 ספיקה ממוצעת:  בחורף: 700 מ"ק לשעה   בקיץ: 275 מ"ק לשעה
 גישה למעיין
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) עין זיו(למפת הגליל המערבי רגילה) עין זיו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין זיו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין זיוhe
 
עין זיו הוא מעיין הנמצא בגליל העליון המערבי, בין מעיליא לאבירים. המעיין הוא מעיין איתן המהווה את מקור המים העיקרי של נחל כזיב. ליד המעיין נמצאת תחנת השאיבה עין זיו, תחנת שאיבה פעילה לשעבר, שפעילותה הופסקה בשל זיהום מי הנחל בשפכים של יישובי הסביבה.
שם

השם עין זיו ניתן למעיין באופן רשמי על ידי ועדת השמות הממשלתית ב-16 באוגוסט 1953. קודם לכן נהגו לקרוא לו "ראש המבוע".
המעיין

עין זיו הוא מעיין איתן המהווה את מקור המים העיקרי של נחל כזיב, יחד עם עין חרדלית. תפוקתו היא כ-700 מטר מעוקב לשעה בחורף ו-275 מ"ק לשעה בקיץ. לאחר שנה שחונה ירדה תפוקת המעיין ל-250 ממ"ק לשעה, כבר ביוני, בעת שבשנה רגילה הייתה התפוקה 600 מ"ק לשעה.
צמחייה

הצמחייה באזור המעיין, ובנחל כזיב בכלל היא צמחיית חורש ים-תיכוני ובנוסף גם עצי קטלב, צמחיית נחלים כגון פטל קדוש והרדוף, עצי דולב ושרכים. הדגה כוללת צפרדעים וחפף ישראלי.
פיתוח

בשנת 1953 הוחל בהזרמת מי המעיין למושב חוסן ובמקביל בוצעו עבודות להקמת תחנת שאיבה גדולה ובריכת אגירה לצידה. ב-25 באפריל 1954 נחנך מכון המים של המעיין, שכלל שלוש יחידות שאיבה. בספטמבר 1956 נחנך מפעל השקיה במעיליא שקיבל את מימין מתחנת השאיבה בעין זיו. בשנת 1959 הונח צינור שחיבר את תחנת השאיבה למפעל הקישון ולמפעל המים הארצי.
הערות שוליים

↑  יהודה זיו, על דעת המקום: מזמור לאסף, עונג שבת, 26 בפברואר 2014
↑  שמות נכונים ליישובים, חרות, 5 במאי 1954
↑  מפעל־המים בוואדי קרן, על המשמר, 11 בנובמבר 1952
↑  מפעלי מקורות בגליל המערבי מספקים מיים ליישובי ההר, על המשמר, 5 באוגוסט 1954
↑  בעין הזיו, למרחב, 21 ביוני 1955
↑  ד. בן יצחק, החל ביצוע מפעל־המים להשקיית אדמות הרי הגליל המרכזי, על המשמר, 8 ביוני 1953; המשך
↑  הושלם מכון המים בראש המבוע, הארץ, 25 באפריל 1954
↑  נחנך מפעל השהייה במעלייה, למרחב, 16 בספטמבר 1956
↑  התקדמות בחפירת מינהרת מנשה, הארץ, 21 ביוני 1959
↑  עזריה אלון, מעשה בנחל כזיב והרהורים על הנוף, למרחב, 12 בדצמבר 1958
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עליית השפה הצרפתית בבריסל

שפות שמדברים תושבי בריסל בביתם, 2006  צרפתית בלבד
  צרפתית והולנדית
  צרפתית ושפה נוספת שאינה הולנדית
  הולנדית בלבד
  לא צרפתית ולא הולנדית
שלושת המחוזות הפדרליים המרכיבים את בלגיה: ולוניה בדרום, פלנדריה בצפון ומחוז בריסל, אוטונומי ודו-לשוני באופן רשמי, בתחומה של פלנדריה (מסומן באדום).
מאז נוסדה ממלכת בלגיה בשנת 1830, הפכה בריסל מעיר שכמעט כל תושביה דוברים הולנדית לעיר מעורבת רב לשונית, שבה רוב האוכלוסייה מדברת צרפתית, והצרפתית משמשת בה כלינגואה פרנקה. שורשיו של תהליך זה, של עליית השפה הצרפתית בבריסל, עוד במאה ה-18, והוא הואץ לאחר שבלגיה זכתה בעצמאות ושטחה של העיר גדל.
עיקר התמורה התחוללה לא רק בגלל התווספות של דוברי-צרפתית לאוכלוסיית העיר, אלא בגלל מעבר של דוברי ההולנדית עצמם לדבר בצרפתית, שינוי שהתרחש לאורך כמה דורות. הסיבה העיקרית לכך הייתה היוקרה הפחותה שהשפה ההולנדית סבלה ממנה באותה עת. רק מאז שנות השישים של המאה העשרים, אחרי שנתקבע גבול לשוני ופלנדריה החלה להתפתח מבחינה חברתית וכלכלית, התחילו הפלמים לנסות ולעצור את המעבר של בריסל לצרפתית. כמה מועצות מקומיות דוברות-הולנדית בסביבותיה של בריסל הפכו גם הן לדוברות צרפתית בעקבות הגירה מן העיר, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. תופעה זו, ומעמדה של בריסל בכלל בבלגיה הפדרלית, היא אחד הנושאים מעוררי-המחלוקת ביותר בפוליטיקה של בלגיה.
משום שהעיר היא דוברת הולנדית במקורה, ומשמשת כבירתה של מדינה דו-לשונית (כמו גם בירתה של פלנדריה עצמה), המפלגות הפלמיות תובעות כי מחוז בריסל כולו (אחד משלושת החלקים המרכיבים את הפדרציה הבלגית) יהיה דו-לשוני לחלוטין, כולל העיריות המרכיבות אותו וכל השירותים לציבור. כמו כן, הן דורשות כי מחוז-הבחירה בריסל-האלה-וילפורדה (Brussel-Halle-Vilvoorde) יחולק כך שמחוז האלה-וילפורדה הפלמי יופרד ממחוז בריסל. הקהילה דוברת-הצרפתית רואה בגבול הלשוני דבר מלאכותי ודורשת כי תחום המחוז הדו-לשוני יורחב ויכלול לפחות את שש המועצות המקומיות מחוץ לבריסל שיש בהן מעמד מיוחד ללשון הצרפתית, אף על פי שהן חלק מפלנדריה. פוליטיקאים פלמיים מתנגדים בתוקף לדרישה זו.
רקע

מאז היווסדה במאה העשירית הייתה בריסל עיר דוברת הולנדית, בדיאלקטים המקומיים של בראבנט. על כל פנים, במאתיים השנים שמתחילת המאה ה-19 חל שינוי דרסטי בסיטואציה הלשונית. מצד אחד הלכה הצרפתית ודחקה את רגליה של ההולנדית, ומצד שני הפכה העיר, במהלך המאה העשרים, לעיר בעלת אופי בינלאומי יותר ויותר, זאת בשל נוכחות מוסדות האיחוד האירופי ונאט"ו בעיר, על כל השירותים הנלווים אליהם. רוב המהגרים הזרים שהגיעו לעיר באו ממדינות דוברות-צרפתית, או שהעדיפו להשתלב בקהילה הדוברת צרפתית ולא בקהילה הדוברת הולנדית.
יותר מאשר כל עיר דוברת-הולנדית אחרת, בריסל נשלטה על ידי נסיכים ושליטים זרים, והללו לעיתים קרובות השתמשו בצרפתית כלשון החצר. דבר זה היה נכון במיוחד תחת שלטון בורגונדיה. במשך דורות רבים סבלה ההולנדית בבלגיה ובישויות הפוליטיות שקדמו לה מתדמית נחותה, ואילו הצרפתית הייתה לשון התרבות. בכל אופן, המעבר רחב-ההיקף לצרפתית החל במאה ה-19, ובשנת 1910 כבר דיווח רוב מבין הנשאלים במפקד אוכלוסין שנערך בשטח החופף למחוז בריסל של ימינו כי השפה היחידה או העיקרית שלהם היא צרפתית. במחצית המאה העשרים כבר עבר מספר דוברי הצרפתית כשפה יחידה את מספר הדו-לשוניים. 
במחצית השנייה של המאה העשרים נוספו לאוכלוסייה העירונית בבלגיה מהגרים רבים, שנוטים לבחור בשפה הצרפתית כלינגואה פרנקה, גם אם אין זו שפתם הילידית. כיום 76.7% מתושבי מחוז בריסל מדברים צרפתית בביתם, 15.6% מדברים הולנדית ו-27.6% מדברים שפה אחרת (הסכום הוא יותר מ-100% כיוון שרבים מדברים יותר משפה אחת בביתם).
ימי הביניים המאוחרים

בסביבות שנת 1000 הפכה רוזנות בריסל לחלק של דוכסות בראבנט (ועל ידי כך לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה), ולאחת מארבע ערי הבירה שלה, לצדן של לוון, אנטוורפן ודן בוס. בארבע הערים הייתה הולנדית עתיקה השפה העיקרית. חלק גדול של הדוכסות מדרום לבריסל היה דובר צרפתית עתיקה, סביב העיר ניוול (Nivelles), וכיום הוא מהווה את פרובינציית בראבנט הוולונית בבלגיה. הגבול בין שתי הלשונות, כמו ברוב חלקיה של בלגיה כיום, משמר את הלימס, הגבול ההיסטורי בין האימפריה הרומית לבין שבטים גרמאנים מחוץ לאימפריה.
בתחילת דרכה של בריסל הייתה השפה הרשמית בה לטינית, כמו בחלקים רבים אחרים באירופה. מסוף המאה ה-13 נטו התושבים לעבור לשפת הדיבור המקומית; בריסל הייתה הראשונה בבראבנט שעברה לשפה ההולנדית, ועד המאה ה-16 כבר הייתה הולנדית בינונית, למעשה הדיאלקט הבראבנטי שלה, שכונה "דיטש", Dietsch - שפתן הרשמית של ערי הדוכסות. הולנדית נותרה השפה הרשמית עד סוף המאה ה-18. לפני שנת 1500 כמעט ואין מסמכים בצרפתית בארכיוני העיר. לשם השוואה, בערים אחרות ברוזנות פלנדריה השכנה (כמו ברוז', גנט או קורטרייק) מוצאים 30 - 60 אחוז של מסמכים בצרפתית באותה התקופה.
אחרי מותה של יואנה, דוכסית בראבנט, ב-1406, הפכה הדוכסות לחלק מדוכסות בורגונדיה, והשימוש בצרפתית הלך וגבר. ב-1477 נהרג הדוכס שארל הקירח בקרב נאנסי. בתו, מארי מבורגונדיה, התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וארצות השפלה עברו לשלטון בית האבסבורג ("שבעה-עשר המחוזות"). בריסל הייתה לבירת הישות הפוליטית החדשה. ב-1506 הפך פיליפ היפה, בנה של מארי, למלך קסטיליה, וכך החלה תקופת ארצות השפלה הספרדיות.
תחת שלטון ספרד

אחרי 1531 נודעה בריסל בשם Princelijcke Hoofstadt van 't Nederlandt, מילולית "הבירה הנסיכותית של ארצות השפלה". אחרי חלוקת ארצות השפלה בעקבות מלחמת שמונים השנה, ובמיוחד אחרי נפילת אנטוורפן בידי צבא ספרד, עבר המרכז התרבותי והכלכלי של ארצות השפלה צפונה, אל הרפובליקה ההולנדית. בראבנט ופלנדריה היו למבצרים של קונטרה-רפורמציה, והכמרים הקתוליים המשיכו להקריא את דרשותיהם בלטינית.
הולנדית נחשבה כשפת הקלוויניזם, ולכן נתפסה כאנטי-קתולית. בהקשר של הקונטרה-רפורמציה, היה על רבים מאנשי הדת הקתוליים בארצות השפלה ללמוד באוניברסיטת דוּאֶה (Douai) דוברת-הצרפתית. ואולם, ההולנדית לא הודרה לחלוטין מתחום הדת. כך למשל דיווח פרדינן ברונו (Brunot) כי ב-1638 הישועים נשאו את הדרשה הכנסייתית שלוש פעמים בשבוע בהולנדית ופעמיים בצרפתית. בעוד שהשפה ההולנדית עברה סטנדרטיזציה ברפובליקה ההולנדית, הרי שבארצות השפלה הדרומיות המשיכו לדבר בדיאלקטים מקומיים. במהלך המאה ה-17 הצרפתית הייתה מקובלת (כמו במקומות רבים באירופה) כלשון האצולה והמעמדות הגבוהים.הלשונות המנהליות באותה התקופה היו הצרפתית, ובמידה פחותה גם הספרדית. כמה אצילים דוברי-צרפתית עברו להתגורר בגבעות המשקיפות על העיר התחתית של בריסל, והביאו איתם את משק-ביתם שהיה ולוני בעיקרו. שינוי זה גרר אחריו מעבר של ולונים רבים לעיר, שבאו בתקווה למצוא בה עבודה. זו אחת הסיבות שבגללה הניב הבראבנטי של בריסל כולל מילים רבות ממוצא ולוני, אף כי הוולונים עצמם עברו עד מהרה לדבר הולנדית.
תחת שלטון אוסטריה

בעקבות חוזה אוטרכט, עברה הריבונות הספרדית בארצות השפלה הדרומיות לידי הענף האוסטרי של בית האבסבורג. האזור החופף פחות-או-יותר לבלגיה של ימינו נקרא כעת "ארצות השפלה האוסטריות".
במאה ה-18 כבר החלו להישמע מחאות נגד דעיכת השימוש בשפה ההולנדית, שקיבלה מעמד של "שפת רחוב". היו לכך כמה סיבות. מדיניות הדיכוי של הספרדים אחרי חלוקת ארצות השפלה, ובעקבותיה עזיבת חלק גדול מן האליטה האינטלקטואלית אל הרפובליקה ההולנדית, הותירה את פלנדריה ללא מעמד גבוה. בסוף המאה ה-17 בא תור הזהב בהולנד אל קצו, קרנה של הרפובליקה ההולנדית ירדה, והשפה ההולנדית איבדה אפוא ממעמדה כשפה המתאימה לפוליטיקה, תרבות ועסקים. בינתיים הלכה התרבות הצרפתית והתפשטה. התיאטרון ובית-האופרה La Monnaie ("המטבעה", ובהולנדית De Munt), לדוגמה, שנפתח ב-1700, העלה באמצע המאה ה-18 95% מן המופעים בצרפתית. בעת מלחמת הירושה האוסטרית, בין 1745 ל-1749, הייתה בריסל בשלטון צרפתי, וב-1780 כבר אומצה השפה הצרפתית בידי חלק גדול מהבורגנות הפלמית, שזכו מאוחר יותר לכינוי הגנאי "פרנסקיליון" (Franskiljon, או בתרגום חופשי "צרפתי קטן"). התפתחות זו, לצד העמקת העוני בקרב המעמדות הנמוכים, דוברי ההולנדית, הוסיפה עוד לתיוג ההולנדית כלשון של פשוטי העם בבריסל: בין 1755 ו-1784 הוכפל מספר העניים בבריסל, ועמד כעת על 15%.  המיעוט דובר-הצרפתית היה אמיד למדי, והיווה את המעמד העליון בפועל.
שיעור התושבים בבריסל שבחרו לדבר צרפתית מחוץ לביתם היה 5-10 אחוזים ב-1760, ועלה ל-15% ב-1780. על פי מסמכים רשמיים וארכיונים שונים, נראה כי ב-1760 כחמישית מן הצווים וההכרזות העירוניות נכתבו בצרפתית; עשרים שנה לאחר מכן השיעור עלה לרבע. על כל פנים, יותר ממחצית המסמכים הרשמיים בצרפתית מקורם בבורגנות דוברת-הצרפתית, שהיוותה רק כעשרה אחוזים מן האוכלוסייה. ב-1760 כתבו בתי-עסק קטנים ובעלי מלאכה רק 3.6% ממסמכיהם בצרפתית; ב-1780 עלה שיעור זה ל-12.8%. על כל פנים, בחיי החולין הולנדית עדיין הייתה השפה השלטת.
הפוליטיקאי והמשפטן איש בריסל יאן-בפטיסט ורלוי (Jan-Baptist Verlooy) כתב ב-1788 מסה על הזנחת שפת-האם בארצות השפלה (Verhandeling op d'Onacht der Moederlijke Tael in de Nederlanden) ובה קבע כי 95% מאוכלוסיית בריסל מדברים הולנדית כשפת אם.  במסה זו הוא הדגיש את חשיבות השימוש בשפה ההולנדית כדי לפתח את התרבות בארצות השפלה.
במהלך "המהפכה הבראבנטית" בשנים 1789–1790 ("המדינות הבלגיות המאוחדות") פרסם השלטון העירוני כמה צווים בהולנדית ובצרפתית זו לצד זו, בעיקר בשל נוכחותם של מהפכנים ולוניים. באופן כללי, עד הפלישה הצרפתית ב-1794 השתמש השלטון העירוני של בריסל בצרפתית רק ב-5% מן ההכרזות של העירייה, וכל השאר היו בהולנדית. בקרב אנשי המינהל ההאבסבורגי, צרפתית הייתה לשון התקשורת, אבל פשוטי העם רק לעיתים רחוקות באו במגע עם מסמכים האבסבורגיים.
תחת שלטון צרפת

בעקבות המלחמה המהפכנית של 1794, שבה ניצחה צרפת את אוסטריה, סופחו ארצות השפלה הדרומיות לרפובליקה הצרפתית הראשונה. עד לפירוקה של הקיסרות הראשונה ב-1815 הייתה בריסל המרכז המנהלי של מחוז שהצרפתים קראו לו "דיל" (Dyle), החופף בערך למחוזות בראבנט הפלמית, בראבנט הוולונית ובריסל של ימינו. אוכלוסיית העיר ירדה מ-74,000 תושבים ב-1792 ל-66,000 ב-1799. עד לכינון הקונסולאט ב-1799 דיכאו הצרפתים את הקתולים ביד ברזל. אוניברסיטת לוון נסגרה ב-1797, הכמרים הוכרזו כפושעים וכנסיות נבזזו. הכלכלה הבלגית שותקה לחלוטין: נאסר על יצוא מנמל אנטוורפן, מיסים כבדים הוטלו ונגבו במטבע קשה, בעוד שהסחורות שקנו הצרפתים שולמו בשטרות-חוב חסרי ערך (Assignat). בתקופה מוקדמת זו של הכיבוש הצרפתי נמלטו כ-800,000 בלגים מארצות השפלה הדרומיות. השלטון הצרפתי המשיך את הפגיעה במעמד ההולנדית במדינה, וביטל את מעמדה כשפה מנהלית. תחת הסיסמה "אומה אחת, שפה אחת" הפכה הצרפתית ללשון היחידה המקובלת בחיים הציבוריים, לרבות בתחום הכלכלה, הפוליטיקה וחיי החברה. החוקים שהנהיגו השלטונות הצרפתיים, ובמיוחד הגיוס רחב-ההיקף לצבא הצרפתי, שהוכרז עליו ב-1798, עוררו איבה בעיקר בקרב החלק הפלמי באוכלוסייה, והביאו למה שכונה מלחמת האיכרים. בין השאר, גרמה מרידה זו לחיזוק התחושה כי ההולנדית היא שפתם של עניים חסרי השכלה. האריסטוקרטיה בפלנדריה, כמו במקומות אחרים באירופה, המשיכה במעבר ללשון הצרפתית; הכיבוש הצרפתי הכין גם את הקרקע למעבר הדרגתי של המעמד הבינוני הפלמי לצרפתית, מעבר שסייעה לו מערכת החינוך הצרפתית.
בתחילת המאה ה-19 ביצע משרד הסטטיסטיקה הנפוליאוני סקר בנושא שימוש בשפות, אשר גילה כי הולנדית היא עדיין השפה הנפוצה ביותר בבריסל ובלוון, אף כי בכמה רבעים בבריסל כבר שלטה הצרפתית. בעיר ניוול השפה השלטת הייתה ולונית, שכיום כמעט נכחדה. במרכז העיר בריסל (הרובע המכונה "המחומש", ליבה של העיר ההיסטורית) צרפתית הייתה השפה הנפוצה בשווקים ובשכונות כמו קאודנברג וסאבלון, ואילו הולנדית שלטה באזורי הנמל. בכפר סן ז'יל, כיום שכונה של בריסל, דיברו הולנדית - כיום בשכונה מתגוררים דוברי צרפתית.
מאז עצמאות בלגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

1 2  Taalgebruik in Brussel en de plaats van het Nederlands, מחקר מאת רודי יאנסנס, ינואר 2008
↑  Le Service de la langue française
↑  VILLES, IDENTITÉS ET MÉDIAS FRANCOPHONES, REGARDS CROISÉS, Paul Tourret
↑  Nederlands in België, D. Geerts
↑  De historische kracht van de Vlaamse beweging in Belgie, מאת י. פלראקרס, שר התרבות הפלמית של בלגיה, 1973
↑  La Flandre ne prendra pas Bruxelles..., בעיתון La Libre Belgique
↑  Brussel historisch, באתר השלטון הפלמי של בריסל.
↑  Flemish residents and the Dutch language in Brussels, Rudi Janssens, page 83
↑  תוצאות מפקדי אוכלוסין בנושאי לשון, מתוך ויקיפדיה הצרפתית. המידע נלקח ממחקר שהתפרסם ב-De Vlaamse Gids של 1960.
↑  Bruxelles, la Flandre et le fédéralisme, ארנסט מנדל, 1963.
↑  Vlaanderen tot 1914, אתר קבוצת-העבודה בנושא השפה ההולנדית באוניברסיטה החופשית של ברלין.
↑  Perspectives socialistes sur la question flamande, ארנסט מנדל וז'אק ירנה, 1958
1 2  "המיתוס של המעבר המוקדם ללשון הצרפתית: שימוש בשפות בבריסל מהמאה ה-12 עד 1794", מאת פאול רידר.
1 2  "ארצות השפלה האוסטריות כפי שנראו בעיני זרים", תומאס דה וולף.
↑  "השפה ההולנדית בבריסל" באתר אוניברסיטת וינה (בהולנדית)
↑  Petite histoire de la Belgique et ses conséquences linguistiques, באתר אוניברסיטת לאוול בקוויבק סיטי.
↑  Le français en Wallonie et à Bruxelles aux XVIIe. et XVIIIe. siècles, מאת דניאל דרואך (Daniel Droixhe), באתר האוניברסיטה החופשית של בריסל
↑  Nederlands in België, D. Geerts
↑  על פי מחקר משנת 1979 של הבלשן הבלגי ארווה אסקן (Hasquin), פרופסור באוניברסיטה החופשית בבריסל, דיברו 90% מהאוכלוסייה ב-1785 הולנדית כשפת אם.
↑  היסטוריה של בריסל, באתר DigitaalBrussel של הקהילה הפלמית בבריסל (בהולנדית)
↑  Belgium under French Administration, 1795-1799, אלכסנדר גאנס
↑  Algemeen Nederduitsch en Friesch Dialecticon, מאת יוהאן וינקלר (בהולנדית), מחקר בלשני כולל משנת 1874
↑  Le français en Wallonie et à Bruxelles aux XVIIe. et XVIIIe. siècles, דניאל דרואך, האוניברסיטה החופשית בבריסל
העמוד הראשון במסה של ורלוי מ-1788, הנחשבת לחיבור הראשון בנושא בעיית השפה בפלנדריה.
פוואיו טמבו

פוואיו טמבו (באנגלית: Fwayo Tembo; נולד ב-2 במאי 1989) הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת הקשר הימני.
קריירה

טמבו התחיל את הקריירה שלו בקבוצות מקומיות עד שבגיל 19 הצטרף לאטואל דו סאהל מליגת העל התוניסאית. ב-29 במאי 2010 חתם בפ.צ. בזל מליגת העל השווייצרית תמורת 1.2 מיליון אירו. ב-20 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2-3 נגד פ.צ. ציריך. ב-14 באוגוסט 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 4-1 ללוצרן. בקיץ 2012 חתם באסטרה ג'יורג'יו מליגת העל הרומנית. טמבו טען שהסיבה לעזיבתו הייתה כי מאמן הקבוצה תורסטן פינק אמר לעברו הערה גזענית. באפריל 2016 חזר לזמביה וחתם לשנתיים בפאוור דינמוס. ב-19 באוגוסט 2016 הושאל להפועל רעננה לעונה אחת.
בצעירותו, השתתף טמבו עם נבחרת הנוער של זמביה באליפות אפריקה לנוער והיה מלך שערי הטורניר עם חמישה שערים. ב-19 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 3-0 למרוקו. ב-5 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-4 נגד קומורו.
הערות שוליים

↑  רז אמיר ויגאל ברמן, ‏גורש ממשיך בשער ב"ש, גם בוזגלו ושהר בהרכב, באתר ONE‏, 20 באוגוסט 2016