stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיקוד הצפון
מפקדי הפיקוד

תשעה מאלופי פיקוד צפון הפכו לרמטכלים בצה"ל.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  שם | תקופת כהונה | צעדים עיקריים והערות |
| משה כרמל | מאי 1948 - אוקטובר 1949 | לימים שר התחבורה |
| יוסף אבידר | אוקטובר 1949 - מאי 1952 | לימים דוקטור בסובייטולוגיה. |
| משה דיין | מאי-דצמבר 1952 | לימים הרמטכ"ל ה-4 ושר הביטחון |
| אסף שמחוני | דצמבר 1952 - פברואר 1954 | ממלא מקום |
| משה צדוק | פברואר 1954 - מאי 1956 |  |
| יצחק רבין | מאי 1956 - אפריל 1959 | לימים הרמטכ"ל ה-7 וראש הממשלה |
| מאיר זורע | אפריל 1959 - יוני 1962 |  |
| אברהם יפה | יוני 1962 - נובמבר 1964 |  |
| דוד אלעזר | נובמבר 1964 - דצמבר 1969 | מפקד הפיקוד בעת מלחמת ששת הימים, לימים הרמטכ"ל ה-9 |
| מרדכי גור | דצמבר 1969 - אוגוסט 1972 | לימים הרמטכ"ל ה-10 |
| יצחק חופי | אוגוסט 1972 - ינואר 1974 | מפקד הפיקוד בעת מלחמת יום הכיפורים, לימים ראש המוסד |
| מרדכי גור | ינואר-אפריל 1974 | כהונה שנייה בתפקיד |
| רפאל איתן | אפריל 1974 - אוגוסט 1977 | לימים הרמטכ"ל ה-11 |
| אביגדור בן-גל | אוגוסט 1977 - ספטמבר 1981 | מפקד הפיקוד בעת מבצע ליטני |
| אמיר דרורי | ספטמבר 1981 - אוקטובר 1983 | מפקד הפיקוד בעת מלחמת שלום הגליל, לימים סגן הרמטכ"ל |
| אורי אור | אוקטובר 1983 - יוני 1986 |  |
| יוסי פלד | יוני 1986 - אפריל 1991 | מפקד הפיקוד בעת מבצע חוק וסדר |
| יצחק מרדכי | אפריל 1991 - נובמבר 1994 | מפקד הפיקוד בעת מבצע דין וחשבון ולימים שר הביטחון |
| עמירם לוין | נובמבר 1994 - יולי 1998 | מפקד הפיקוד במבצע ענבי זעם |
| גבי אשכנזי | יולי 1998 - אפריל 2002 | מפקד הפיקוד בעת הנסיגה מלבנון, לימים הרמטכ"ל ה-19 |
| בני גנץ | אפריל 2002 - אוקטובר 2005 | לימים הרמטכ"ל ה-20 ושר הביטחון ה-21 |
| אודי אדם | אוקטובר 2005 - ספטמבר 2006 | מפקד הפיקוד בעת מלחמת לבנון השנייה |
| גדי איזנקוט | ספטמבר 2006 - יולי 2011 | לימים הרמטכ"ל ה-21 |
| יאיר גולן | יולי 2011 - נובמבר 2014 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| אביב כוכבי | נובמבר 2014 - מרץ 2017 | לימים הרמטכ"ל ה-22 |
| יואל סטריק | מרץ 2017 - אפריל 2019 | לימים מפקד זרוע היבשה |
| אמיר ברעם | אפריל 2019 - ספטמבר 2022 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| אורי גורדין | ספטמבר 2022 - | מפקד הפיקוד במלחמת חרבות ברזל |
ראשי מטה הפיקוד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  שם | תקופת כהונה | הערות |
| מולה כהן | 1948-1949 | לימים מקים ומפקד המשמר האזרחי |
| חיים בר-לב | 1952-1953/4 | לימים הרמטכ"ל |
| בנימין גיבלי | 1955-1956 | לשעבר ראש אמ"ן |
| חיים בן-דוד | אחרי 1955 | לימים ראש אכ"א |
| עודד מסר | בין 1954 ל-1961 |  |
| משה גורן | 1959 | לימים ראש אג"א |
| ישראל טל | עד 1964 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| אריאל שרון | 1964-1965 | לימים שר הביטחון וראש הממשלה |
| דן לנר | 1965-1967 |  |
| יקותיאל אדם | 1970-1972 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| אורי בר-און | 1972-1973 |  |
| יעקב שטרן | 1974-1976 |  |
| נתן ניר | 1976-1977 |  |
| בני ארד | 1977-1979 |  |
| עמוס ברעם | 1979-1981 |  |
| משה ספקטור | 1985-1986 |  |
| עוזי לבצור | 1986- |  |
| יום-טוב תמיר | אחרי 1986 |  |
| עמנואל הרט | 1988-1990 |  |
| עמירם לוין | 1990-1991 | לימים מפקד הפיקוד |
צבי פולג: 
| רפי נוי | ?-1995 |  |
| שי אביטל | 1996-? | לימים מפקד הגיס הצפוני והמכללות הצבאיות |
| שוקי שחרור | 1998-2002 |  |
| שמואל רוזנטל | 2004 בערך עד 2006 |  |
| אלון פרידמן | 2006-2010 |  |
| בני מר | עד 2013 |  |
| אילן לביא | 2013-2015 |  |
| אשר בן לולו | 2015-? |  |
| יורם כנפו | 2018 - 2021 |  |
| גיא מרקיזנו | 2021 - 2023 |  |
| שגיב דהן | מאי 2023 - | ראש מטה הפיקוד הנוכחי |
ראו גם

יחידת הקישור ללבנון
צבא דרום לבנון
רצועת הביטחון
הערות שוליים

↑   מפקד פיקוד הצפון החדש, אלוף אורי גורדין, נכנס לתפקידו, באתר צה"ל, 11 בספטמבר 2022
↑  חנן גרינברג, האם לפיקוד הצפון יהיו שני מפקדים?, באתר ynet, 8 באוגוסט 2006
↑  למה קוראים לתרגיל "אור הדגן", ומה בכלל תפקיד הגיס הצפוני?, אתר צה"ל החדש, ספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263278305171  LCCN: no2008004701  VIAF: 127052917   WorldCat (עם VIAF): 127052917 
רמטכ"ל צבא הגנה לישראל דוד אלעזר (עומד מימין וידיו על השולחן) בפגישת התייעצות צבאית במפקדת פיקוד הצפון, במהלך מלחמת יום הכיפורים, 10 באוקטובר 1973. יושב באמצע התמונה ומצביע על המפה אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי, ולצידו יושב האלוף מרדכי הוד. עוד בתמונה: האלוף רחבעם זאבי, יועץ מיוחד לרמטכ"ל (עומד מעל הוד), האלוף אלי זעירא, ראש אמ"ן (עומד בין זאבי לאלעזר) ותת-אלוף יקותיאל אדם, סגן אלוף פיקוד צפון (עומד בימין התמונה, חבוש כומתה).
הבית שאנו בונים ביחד

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יונתן זקס
 שפת המקור:  אנגלית
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ירושלים
 תאריך הופעה ראשונה:  2007
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מגיד
 תרגום:  ברוריה בן ברוך
הבית שאנו בונים ביחד – בנייה מחדש של החברה (באנגלית: The Home We Build Together: Recreating Society) של הרב יונתן זקס, הרב הראשי של הממלכה המאוחדת, הוא ספר העוסק בהצעה לבנייה מחודשת של החברה הבריטית לאחר שלדעת המחבר גישת הרב-תרבותיות נכשלה.
הספר יצא לאור בלונדון ב-2007. הוא תורגם לעברית על ידי ברוריה בן ברוך ויצא לאור בהוצאת מגיד בשנת 2023.
תוכן הספר

בספר זה, שפורסם ב-2007, זקס מציג ניתוח של האתגרים העומדים בפני החברה הבריטית במאה ה-21 והצעה לקראת בניית חברה טובה יותר.
תוכן הספר > 3 מודלים לחברה רב תרבותית

זקס טוען בספרו כי מדיניות הרב-תרבותיות, כפי שהתנהלה בבריטניה, כשלה במטרה לקדם חברה מגוונת ומאוחדת. במקום לקרב בין קבוצות שונות בחברה, היא יצרה ניכור והפרדה. זקס מציע מודל חדש לחברה רב-תרבותית, המבוסס על בניית נרטיב לאומי משותף ויצירת תחושת שייכות הדדית.
זקס מציג שלושה מודלים על מנת להבין גישות שונות לחברה רב-תרבותית:
מודל "הבית בכפר": מודל זה מייצג את הגישה המסורתית של הטמעה, שבה המהגרים מצופים להסתגל לתרבות הרוב. זקס טוען כי מודל זה יוצר תחושת זרות וניכור בקרב המיעוטים, שכן הם נדרשים לוותר על חלקים מהותיים מזהותם.
מודל "המלון": מודל זה מייצג את הגישה הליברלית של שוויון פורמלי, שבה כל אדם זכאי לאותן זכויות. עם זאת, זקס טוען כי מודל זה אינו מייצר קשרים עמוקים בין חברי הקבוצות השונות, שכן מלון הוא באופיו מקום זמני שאינו מייצר תחושת שייכות ואחריות אלא ניכור.
מודל "הבית שאנו בונים ביחד": מודל זה מייצג את הגישה המועדפת על זקס, שבה בניית החברה הרב-תרבותית היא פרויקט משותף לכל החברים בה. כל קבוצה תורמת את ייחודה, ובכך נוצר בית משותף. זו הצעתו של זקס לאלטרנטיבה למדיניות הרב-תרבותיות, הצעה המבוססת על יצירת נרטיב לאומי משותף ובניית חברה שבה כל החברים שותפים בבנייתה. הוא טוען כי רק באמצעות שיתוף פעולה ויצירת תחושת שייכות הדדית ניתן להשיג חברה רב-תרבותית מאוחדת והרמונית.
בספר זה, זקס מבקר את הגישה הרב-תרבותית וטוען כי היא מחזקת פילוגים חברתיים במקום לגשר עליהם. במקום גישה זו, הוא מציע לבנות נרטיב לאומי משותף שיעניק תחושת שייכות ויעוד משותף. בנוסף, זקס מדגיש את החשיבות של חיזוק מושג "טובת הכלל", של פיתוח תרבות של נימוס ואחריות, ושל ההגנה על מרחבים נייטרליים מפני פוליטיזציה.
דרך המודל של "הבית שאנו בונים ביחד", זקס מדגיש את החשיבות של כבוד הדדי ושיתוף פעולה בין קבוצות שונות בחברה. הוא מציע גישה של אינטגרציה, שאינה מובילה להתבוללות, תוך הכרה בשונות התרבותית והדתית. הספר מציע רעיונות מעשיים לקידום שוויון, אחדות חברתית ופתרון סכסוכים בין קבוצות שונות. זקס קורא לכל אזרח לקחת חלק פעיל בבניית עתיד טוב יותר, תוך הדגשת חשיבות הנתינה ותחושת השייכות.
תוכן הספר > הכוחות המשפיעים על החברה

לפי התיזה של זקס, שלש כוחות פועלות על החברה: כוח השלטון, כוחות השוק וכוחה של החברה. לדעתו, הבעיה העיקרית של החברה הבריטית קשורה לחברה, לא למדינה.
השאלה איננה כוח אלא תרבות, מוסר, לכידות חברתית, הקשרים הסמויים שמאחדים אותנו - או שאינם מצליחים לאחד אותנו - לכלל יישות קולקטיבית שיש בה מידה של אחריות משותפת ותחושת גורל משותף… כשחברה מתפוררת, הפולטיקה מאבדת את הלגיטימציה. מדוע עלי לכבד את החוקים ואת הממשלה של חברה שאינני חש שייכות לה? ברגע שהשאלה עולה לדיון, אנו מוצאים את עצמנו חשובים על מילה שאינה נשמעת רבות בדיון הפוליטי, השתייכות
תוכן הספר > הצורך בנרטיב ובחידוש של ברית

זקס טוען שבמקום הגישה הרב תרבותית שנכשלה, יש לבנות נרטיב לאומי כבסיס של זהות, שיאפשר לקהילות השונות להתאחד סביבו. הוא מציע לחדש את מושג הברית, כהסכם וולנטרי המקדם שיתוף פעולה בין הקבוצות השונות ותחושת שייכות.
תוכן הספר > מקורות ההשראה של זקס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בספר זה, זקס שואב השראה מהוגים חברתיים ומדיניים רבים.
כמו כן, זקס שואה השראה מן המקרא. לדוגמה, הוא מציע ללמוד איך בונים חברה מהפיכת בני ישראל לעם אחרי יציאת מצרים. לדעתו, בנייה זו התאפשרה אודות להצעת מיזם משותף של בניית המשכן. המאפיינים של מיזם זה המאפשרים את בניית החברה הם: כל אחד מצופה להרים תרומה אישית למיזם משותף; ההשתתפות היא וולונטרית; ההבדלים הבין-אישיים זוכים להערכה, ומאפשרים לבנות משכן יפה ושלם יותר. "לא דינמיקה של המון הנסחף לאמוק קולקטיבי איחדה אותם, כי אם תודעה של תכלית משותפת, של עזרה בהקמת דבר שאיש לא יוכל להקימו לבד. קהילות בונות; הן אינן הורסות. הן מוציאות מאיתנו את המיטב שבנו, לא את הירוד. הן מדברות לא אל הרגשות הנמוכים שבנו, כגון הפחד, אלא אל השאיפות הנעלות שלנו – כגון בניין בית לשכינה בקרבנו."
הרקע לכתיבת הספר

נראה שהרקע לכתיבת ספר זה הוא הפיגועים בלונדון בשנת 2005, שבמסגרתם ארבעה מחבלים מאל־קאעידה התפוצצו בשלוש תחנות רכבת תחתית בלונדון, רצחו כ־52 אנשים ופצעו כ־700 נוספים. בעקבותיהם, כאשר התברר שארבעת המחבלים לא היו זרים, אלא בעלי אזרחות בריטית שגדלו והתחנכו במדינה, החברה הבריטית נכנסה להלם וזקס החל לכתוב על כישלון הגישה הרב תרבותית.
ביקורות > ביקורת על המתודולוגיה של זקס

בספר זה, זקס מציג את מודל "הבית" כמקביל לברית המקראית של עם ישראל אחרי שיצא ממצרים. הוא משווה את בניית המשכן לבניית אומה מודרנית מגוונת, ומדגיש את החשיבות של תרומת הפרט לבניית הקולקטיב. ביקורת על הספר טוענת כי פרשנות זו מרחיקה לכת ומעוותת את הסיפור המקראי. הביקורת מצביעה על כך שהרב זקס התעלם מההקשר ההיסטורי והתרבותי של עם ישראל, והציג תמונה מעוותת של הלאומיות המקראית. לדבריה, ההשוואה בין עם ישראל לבריטניה המודרנית אינה עומדת במבחן המציאות, שכן עם ישראל היווה קהילה שבטית בעלת זהות אתנית ייחודית ובעלת שורשים היסטוריים ותרבותיים משותפים, בעוד שבריטניה היא חברה רב-תרבותית.
ביקורות > התעלמותו מהאיסלאמיזם הקיצוני

זקס, בספרו, נמנע מלהתייחס באופן ישיר לאתגר שהאיסלאמיזם הקיצוני מציב לחברות ליברליות. למרות שהוא דן במגוון מיעוטים, הוא אינו מתמודד ישירות עם האלימות הקשורה לאיסלאמיזם הקיצוני, וזאת למרות ההשלכות החמורות שלה. הביקורת מצביעה על כך שהרב זקס, כרב ראשי, היה אמור להציג את הבעיה באופן ברור יותר, בהתאם ל"מוסר הנביאים" הקורא למנהיגים להיות כנים ואמיצים.היא מפקפקת במשמעות של "בית משותף" בהקשר של קבוצות שמאמצות ערכים הסותרים את הגישה הליברלית, כמו עליונות אסלאמית ואלימות נגד נשים.
ביקורות > על הרלוונטיות של ספר זה לחברה בישראל

זקס מתייחס בספר זה לחברה באנגליה, אבל לדעת המבקרים, התייחסותו לחברה, הופכת את הספר לכזה שמתאים גם לחברה הישראלית: הוא משתמש במושגים כמו רב-תרבותיות, פוליטיקה של זהויות, וקבוצות שונות בחברה המשמשים לעיתים קרובות גם לתיאור החברה בישראל. התובנות העולות מן הספר עשויות לסמן כיוון חדשני ויצירתי לקראת יצירת חברה מכילה ומלוכדת יותר.
הערות שוליים

1 2 3 4  The Home We Build Together: Recreating Society, The Rabbi Sacks Legacy, ‏31 October 2007
1 2 3  הבית שאנו בונים ביחד, באתר הוצאת קורן
1 2 3 4  יונתן זקס, הבית שאנו בונים ביחד – בנייה מחדש של החברה, ירושלים: מגיד, 2023
1 2 3 4 5  מתן חסידים, בבריטניה כמו בישראל: התזה המרכזית של הרב זקס לא עובדת, באתר מקור ראשון
↑  William Liss-Levin­son, The Home We Build Together: Recreating Society, Jewish Book Council, ‏5 March 2012
↑  יונתן זקס, הבית שאנו בונים ביחד – בנייה מחדש של החברה, עמ' 177–179
↑  הרב יונתן זקס, קהילות וקהלים / שיג ושיח פרשת ויקהל-פקודי, באתר "שיג ושיח", ‏19 במרץ 2020
↑  אפרים ב"ק, ‏לקראת תשעה באב: הספרים שיעבירו לכם את הצום, באתר "סרוגים", 5 באוגוסט 2024
יוליה גאבור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במאי 1953 (בת 71) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1978) 
 בן או בת זוג:  Gábor Szigethy 
 
יוליה גאבור (בהונגרית: Gábor Júlia; בודפשט, 31 במאי 1953) היא ספרנית ועורכת יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה

יוליה גאבור נולדה בבודפשט כבתם של זוג השחקנים המפורסמים היהודים הונגרים מיקלוש גאבור ואווה רוטקאי.
בין השנים 1972–1978 הייתה סטודנטית לשפות הונגרית-אנגלית בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
מ-1974 עד 1975 עבדה כאשת מכירות עבור "הוצאת הספרים גונדולט" (Gondolat Kiadó).
מ-1978 עד 1980 הייתה הספרנית בספריית הלאומית על שם סצ'ני.
מ-1980 עד 1983 עבדה ב"גן החיות והגן הבוטני של בודפשט" (Fővárosi Állat- és Növénykert) כספרנית וכן כמנהלת עסקאות בינלאומיות וכמטפלת.
משנת 1983 עד 1999 הייתה המזכיר/ה בפועל של "המרכז ההונגרי של המכון הבינלאומי לתיאטרון" (International Theatre Institute-ITI) ליד אונסק"ו.
בין 1999- 2003 הייתה רכזת היחסים הבינלאומיים בתיאטרון הלאומי במישקולץ.
בשנת 2000 הייתה מנהלת פסטיבל התיאטראות ההונגרי.
יוליה גאבור מעולם לא רצתה להיות שחקנית למרות היות הוריה שחקנים מפורסמים מאוד, בין הבולטים שבשחקני התיאטרון והקולנוע ההונגריים והוריה מעולם לא התערבו בבחירותיה, לכן היא בחרה את דרכה הן באוניברסיטה והן לאחריה.
חיים אישיים

בעלה הוא סיגטי גאבור, היסטוריון של ספרות.
בשנת 1987 ייסדה את פרס אווה רוטקאי להנצחת אמה. ב-1989 היא ובעלה הקימו את חדר הזיכרון של אווה רוטקאי, שפעל עד 2005.
סרטים

סינבד (1970)
יצירותיה לתיאטרון

Karton (előadó) - קרטון (מנחה)
Idén nem kérek ajándékot! - אני לא מבקש מתנה השנה!
És Lőn... - וזה היה...
כתביה

בשפת המקור:
Kölcsey Antónia naplója; szerk.; Magvető, Bp., 1982 (Magyar Hírmondó)
Száz rejtély a magyar kommunizmus történetéből; szerk. Gábor Júlia, Halmos Ferenc; Gesta, Bp., 2004
Gábor Júlia–Szigethy Gábor: Álomszínészpár. Történetek Ruttkai Éváról és Latinovits Zoltánról; Helikon, Bp., 2010
Áldás, áldomás; szerk. Gábor Júlia, Szigethy Gábor; Bencés, Pannonhalma, 2010 (Bencés humor sorozat) + CD
בתרגום חופשי:
יומנה של אנטוניה קולצ'אי, הוצאת מאגווטה (Magvető), הוצאת מאגווטה 1982 (ניוזלטר הונגרי)
מאה תעלומות מתולדות הקומוניזם ההונגרי ; עורכים. יוליה גאבור, פרנץ האלמוש; ג'סטה, 2004
גאבור סיגטי – יוליה גאבור: זוג שחקנים חלומי. סיפורים על אווה רוטקאי וזולטאן לטינוביץ'. Helikon, 2010
ברכה, איחולים חגיגיים; עורכים: יוליה גאבור, גאבור סיגטי; בנדיקטינים, פנונהלמה, 2010 (סדרת הומור בנדיקטיני)
לקריאה נוספת

MTI Ki kicsoda 2009. Szerk. Hermann Péter. Budapest: Magyar Távirati Iroda. 2008. ISBN 978-963-1787-283 (מיהו מי. 2008. סוכנות הידיעות ההונגרית
ראיון עם יוליה גאבור ועם בעלה גאבור סיגטי עם צאת ספרם המשותף "זוג שחקנים חלומי" (בהונגרית).
מיתוס הכוח הזכרי

| --- | --- |

כריכת הספר "מיתוס הכוח הזכרי"
 מידע כללי
 מאת:  וורן פארל 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  לימודי מגדר 
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי ברקלי 
 תאריך הוצאה:  1993 
 
מיתוס הכוח הזכרי: למה גברים הם המין הניתן להקרבה (באנגלית: The Myth of Male Power) הוא ספר שיצא לאור ב-1993, ונכתב על ידי וורן פארל. פארל טוען, כי התפיסה הנפוצה לפיה לגברים יש כוח חברתי וכלכלי מופרז, היא שגויה. לדעתו, גברים מופלים באופן שיטתי ובדרכים רבות.
ספרו של פארל, "מיתוס הכוח הזכרי", נחשב כספר יסוד של תנועת הגברים, כמו ספרו של הְרבּ גולדברג, "הסיכונים בלהיות זכר".
הספר תורגם לשפות שונות, כולל גרמנית ואיטלקית.
הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח

ב"מיתוס הכוח הזכרי", וורן פארל הציע לראשונה באופן מעמיק את קווי המתאר של התזה, שבסופו של דבר ירחיב בספרי ההמשך שלו על תקשורת ("נשים לא יכולות לשמוע מה שגברים לא אומרים"), הורות ("האיחוד בין אב לבנו"), ועבודה ("למה גברים מרוויחים יותר").
כפי שכותרת הספר מרמזת, ב"מיתוס הכוח הזכרי" מערער פארל את האמונה כי בידי גברים מרוכז כל הכוח, על ידי קריאת תיגר על ההגדרה של כוח. הוא מגדיר כוח כ-"שליטה של אדם על חייו". וכן כותב כי: "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; ותפקיד הגברים היה להרוויח כסף."
אחת הדוגמאות בהן פארל משתמש כדי להמחיש את היעדר הכוח הזכרי, היא החובה שהוטלה על גברים בלבד להתגייס למערכת השירות הסלקטיבי (מערכת גיוס החובה האמריקאית לשעת חירום). הוא כותב, שאם כל קבוצה אחרת, כמו: יהודים, אפרו-אמריקאים, ונשים הייתה נבחרת בהתבסס רק על מאפייני הלידה שלה כדי להיות הקבוצה היחידה הנדרשת על פי החוק להירשם למוות פוטנציאלי, היינו קוראים לזה אנטישמיות, גזענות או סקסיזם. גברים, הוא אומר, הותנו על ידי החברה לקרוא לזה "תהילה" ו"כוח", וכתוצאה מכך, לא רואים זאת כדבר שלילי.
פארל טוען כי תפיסה זו יוצרת בעיות פסיכולוגיות לשני המינים: "החולשה של גברים היא החזות החיצונית של כוח; והכוח של נשים היא החזות החיצונית של חולשה." הוא מוסיף כי חברות חיברתו לרוב נערים וגברים להגדיר כוח, בתמצית, כ"תחושת מחויבות להרוויח כסף שמישהו אחר משתמש בו, בזמן שאנו מתים מוקדם יותר." להרגיש מחויבות, הוא טוען, זה לא כוח.
הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח > "למה גברים הם המין הניתן להקרבה"

כותרת המשנה של הספר היא "למה גברים הם המין הניתן להקרבה." פארל טוען, כי מבחינה היסטורית היו שני המינים ניתנים להקרבה למען הישרדות: נשים הסתכנו במוות בלידה; גברים הסתכנו במוות במלחמה. עם זאת, הוא מציין, שיש הבדל עיקרי: הסיכון של נשים נבע יותר מן הביולוגיה; והסיכון עבור גברים הצריך תהליך של סוציאליזציה.
פארל מציין מאפיינים שונים בחברה המודרנית, כגון הנטייה לשייך עבודות בסיכון גבוה - כמו חייל, כבאי, כורה פחם, וכן הלאה - לגברים: כמעט כל המקצועות המסוכנים ביותר מאוישים על ידי גברים בלבד. ככל שרמת הסיכון עולה בתוך נגזרות של מקצועות מסוימים, כך יש בהן אחוזים גבוהים יותר של גברים. ישנם גם נתונים נוספים, בשילוב עם היעדר מחאה ציבורית או ניוד חברתי סביבם, המורים על אותו כיוון של הקרבה זכרית. גברים הם קורבנות של מרבית הפשעים האלימים בפער ניכר מנשים. הם מהווים את מרבית חסרי הבית, מרבית ההרוגים והפצועים מתאונות עבודה, מרבית המכורים לסמים ולאלכוהול ומרבית האסירים. שיעורי ההתאבדות גבוהים הרבה יותר אצל גברים מאשר נשים. פערי תוחלת החיים מושפעים מכל אלו, ובנוסף, טוען פארל, הנתונים מראים כי בזמן ששיעורי המוות מסרטן השד, דומים לאלו של סרטן הערמונית, ארצות הברית משקיעה תקציבים הגדולים פי שישה במחקר ובטיפול בסרטן השד.
נתונים אלה, מציע פארל, יכולים להיות מוסברים רק בכך, שהחברה האמריקאית מעניקה ערך גדול יותר לחייהן של נשים, מאשר אלו של גברים.
הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח > "לאן הולכים מכאן?"

פארל טוען, כי גברים ונשים צריכים לעשות קפיצה אבולוציונית מדגש על הישרדות - לדגש על איזון ראוי בין הישרדות והגשמה.
הוא טוען שתנועת הנשים הובילה חיברות מחדש של נערות להיות נשים שמאזנות בין הישרדות להגשמה עצמית, אך מעולם לא הייתה תנועה דומה של חיברות מחדש של נערים להיות גברים המנסים להשיג את האיזון הזה מרגע שהם לוקחים אחריות הורית וכלכלית על הילדים. לפיכך, פארל מאמין, שבנים וגברים נמצאים עשורים מאחורי נערות ונשים מבחינה פסיכולוגית ומבחינה חברתית, ובאופן מתגבר והולך גם מבחינה אקדמית ומבחינה כלכלית. במצגות האחרונות של פארל בנושא זה הוא העריך, כי הגברים ב-2011 נמצאים במקום שהיו הנשים ב-1961.
הפתרון הפוליטי של פארל הוא "לא תנועת נשים המאשימה גברים, ולא תנועת גברים המאשימה נשים, אלא תנועת מעבר מיגדרית". הוא מגדיר "תנועת מעבר מיגדרית" ככזו, שמטפחת את המעבר מן התפקידים הנוקשים של העבר שלנו לתפקידים גמישים יותר של העתיד.
הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח > "פרדוקס השכר"

גברים, טוען פארל, לומדים להרוויח כסף כדי לקבל אישור מההורים וכבוד מצד גברים אחרים; גברים הטרוסקסואלים גם לומדים להרוויח כסף כדי להרוויח את דרכם לאהבה מצד נשים ("נשים לא מתחתנות עם גברים שקוראים את הספר "מדוע גברים הם כפי שהם" בתור בלשכת האבטלה").
פארל הציג "במיתוס הכוח הזכרי" את התזה, שהרחיב לעומק בספרו מ-2005: "מדוע גברים מרוויחים יותר": והיא שלהרוויח כסף זה דבר הכרוך באיבוד כוח. וטוען, שלהרוויח כסף זה פחות נוגע לכוח, ויותר לעיסקאות חליפין. פארל מציע, כי "הדרך לשכר גבוה היא דרך אגרה" - אתה מרוויח יותר כאשר אתה משלם 25 אגרות ספציפיות, כמו עבודה בשעות מרובות יותר, או בעבודות מסוכנות יותר, או רחוקות יותר מהבית, או שחסרה בהן הגשמה עצמית."
ראו גם

יום הגבר הבינלאומי
הערות שוליים

↑  Clatterbaugh, Kenneth (2000). "Literature of the U.S. Men's Movements". Signs. 25 (3): 883–94. doi:10.1086/495485. JSTOR 3175420.
↑  Warren Farrell, The Myth of Male Power, (N.Y.: Simon & Schuster, 1993), Chp. 2
↑  Warren Farrell, The Myth of Male Power, (N.Y.: Simon & Schuster, 1993), Chapter 2 & 3.
↑  This critique of Farrell is part of feminist James Sterba's critique of The Myth of Male Power and Why Men Earn More in Oxford University Press' book, Does Feminism Discriminate Against Men?, (Oxford: Oxford University Press, 2008), which is a debate of thirteen gender issues between James Sterba, representing feminist theory, and Warren Farrell, articulating gender transition theory.
↑  Farrell chapter 2.
↑  especially Components 1 and 2.
↑  (text of a presentation from the Dec. 2010 Integral Spiritual Experience). |dead-url=yes|archive-url=https://web.archive.org/web/20110901232702/http://warrenfarrell.com/articles.php?id=81#
↑  Warren Farrell, The Myth of Male Power, (N.Y.: Simon and Schuster, 1993), Personal Introduction.
↑  Why Men Earn More, Dr. Warren Farrell, Part I.
פארל בכנס העולמי למנהיגים רוחניים, 2010.
צריחת האנפה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ליאן הרן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  האשט 
 תאריך הוצאה:  2006
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה ביתן
 תאריך:  2008
 סדרה
 סדרת ספרים:  סיפורי האוטורי
 ספר קודם:  נוגה הירח
 הספר הבא:  רשת השמיים רחבה
 
צריחת האנפה (באנגלית: The Harsh Cry of the Heron) הוא ספר ההמשך לטרילוגיה הפופולרית מאת ליאן הרן, סיפורי האוטורי, אשר יצא בשנת 2006. העלילה מתרחשת 16 שנים לאחר סיום אירועי הטרילוגיה, ומתארת את האירועים שמובילים בסופו של דבר למפלתו של טקאו, בהתאם לנבואה שנגלה לו שנים קודם לכן.
ראו גם

סיפורי האוטורי
רשת השמיים רחבה
נג'מה סדיק

| --- | --- |

 לידה:  1945 בנגל, הודו הבריטית 
 פטירה:  8 בינואר 2015 (בגיל 70 בערך) קראצ'י, פקיסטן 
 מדינה:  פקיסטן 
 פעילות בולטת:  הקמת ארגונים פמיניסטיים: פורום פעולת נשים (WAF) שירקאט גאה
 ידועה בשל:  התנגדות לחקלאות תאגידית וגידולים מהונדסים גנטית
 מקצוע:  עיתונאית
 
נג'מה סדיק (באורדו: نجمہ صدیقی) (1943 – 8 בינואר 2015, קראצ'י) הייתה עיתונאית, סופרת, פעילת זכויות אדם, פמיניסטית, סביבתנית, וציירת פקיסטנית. היא גם ערכה מחקר בנושאים חברתיים-כלכליים, חיברה ספרים רבים, וכתבה מאמרים. היא ייסדה את שירקאט גאה ב-1975, ארגון נשים שמטרתו להעלות מודעות להפרות זכויות האדם נגד נשים. היא גם הקימה את פורום פעולת נשים (WAF) של פקיסטן.
ביוגרפיה

סדיק נולדה ב-1943 בבנגל, הודו הבריטית, וגדלה במזרח פקיסטן (היום בנגלדש) בסביבה חקלאית אשר השפיעה על חשיבתה בהמשך חייה. היא למדה בבית ספר תיכון בדאקה. לאחר שנישאה, עברה לקראצ'י שם התחילה לעבוד בתור קופירייטרית במשרד פרסום. כאשר הייתה בת 19 היא ערכה את תערוכת הציורים הראשונה שלה בקראצ'י.
סדיק החלה לעבוד כעיתונאית עבור מספר עיתונים, בתחילה בעיתון היומי "Dawn" ולאחר מכן עבד גם ב"The News", "The News International", וב-"The Nation".
בשנת 1975, כשהיא מוטרדת מהיקף הפרות זכויות האדם במדינתה, סדיק, יחד עם שבע נשים אחרות הקימה עמותה בשם שירקאט גאה. היא גם הקימה את פורום פעולת נשים (WAF) בפקיסטן ב-1981, יחד עם חברות מייסדות שביניהן פארידה שהיד והינה ג'ילאני. הן היו מונעות מהחוקים שקבע אז הגנרל זיא אל-חאק, ששלט אז כנשיא פקיסטן במשטר צבאי. הוא ביקש לאסלם את פקיסטן, והעביר בין היתר מגוון חוקים נגד זכויות נשים. היא יסדה את "WE", מגזין שבועי של עיתון "The News", אשר סקר קשת רחבה של נושאים. לאחר שעזבה את העיתון, היא עבדה בתור עיתונאית עצמאית עבור מספר עיתונים, וכתבה על נושאים הקשורים לזכויות האדם, מגדר, והסביבה. אחרי שהיא הפסיקה לעבוד בעיתונים, היא הקדישה את זמנה בעיקר בקידום הפעילות של שירקאט גאה ו-WAF.
סדיק הייתה מתנגדת חריפה לגידול מהונדס גנטית (GMO) וכן של חקלאות תאגידית בינלאומית. היא הייתה אחת מהראשונות לחקור את נושא ההנדסה הגנטית, והיא קיימה פעילות לקידום חקלאות זעירה אורגנית.
מותה

סדיק נפטרה עקב אי ספיקת כליות בקראצ'י ב-8 בינואר 2015 בגיל 72.
פרסומים

סדיק פרסמה ספרים ומאמרים רבים, ביניהם How They Run Pakistan, How They Run the World, How They Kill the World, Financial Terrorism, ו-Ground Realities. מאמרים שלה נכללו גם בכתבי עת וספרים בינלאומיים. בעת מותה, היא עסקה בעריכת תרגום לאנגלית של עבודתה של אמה סיידה פטימה סדיק, על הקוראן. אמה הייתה האישה המוסלמית היחידה מהודו המאוחדת שהחזיקה בשני תוארי דוקטור מבריטניה.
לקריאה נוספת

Have, Václav l (2007). The View from Prague: The Expectations of World Leaders at the Dawn of the 21st Century. Central European University Press. ISBN 978-963-7326-95-0.
הערות שוליים

↑  Hasan, Shazia (9 בינואר 2015). "Rights activist, journalist Najma Sadeque is dead". Dawn. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Veteran journalist Najma Sadeque passes away". The News. 9 בינואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4097 4273  LCCN: n2006221080  VIAF: 38818542   WorldCat (עם VIAF): 38818542