stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיניטיזם
היסטוריה

בשנת 1874 הציג גאורג קנטור את תורת הקבוצות הנאיבית, והשתמש בה כבסיס לעבודתו על מספרים טרנספיניטיים. כאשר התגלו פרדוקסים כמו הפרדוקס של ראסל, הפרדוקס של ברי והפרדוקס של בורלי-פורטי בתורתו של קנטור, הוויכוח סביב קיומן של קבוצות אינסופיות הפך ללוהט, וננקטו בו עמדות שונות על ידי מתמטיקאים. כולם הסכימו לגבי קיום עצמים מתמטיים סופיים כמו מספרים טבעיים. עם זאת היו חילוקי דעות לגבי עצמים מתמטיים אינסופיים. עמדה אחת הייתה המתמטיקה האינטואיציונית שבה דגל המתמטיקאי ההולנדי ל.א.י בראואר, שדחתה את קיומם של עצמים אינסופיים עד לבנייתם. מתנגד בולט נוסף לגישתו של קנטור היה לאופולד קרונקר.
עמדה אחרת קידם דויד הילברט: עצמים מתמטיים סופיים הם עצמים קונקרטיים, עצמים מתמטיים אינסופיים הם עצמים אידיאליים, וקבלת עצמים מתמטיים אידיאליים אינה גורמת לבעיה לגבי עצמים מתמטיים סופיים. באופן פורמלי יותר, הילברט האמין שאפשר להראות שכל משפט על עצמים מתמטיים סופיים שניתן להוכיח באמצעות עצמים אינסופיים אידיאליים, ניתן להוכיח גם בלעדיהם. לכן התרת עצמים מתמטיים אינסופיים לא תגרום לבעיה לגבי עצמים סופיים. זה הוביל לתוכניתו של הילברט להוכיח את העקביות והשלמות של תורת הקבוצות תוך שימוש באמצעים פיניטיסטיים, שכן הדבר מרמז שהוספת אובייקטים מתמטיים אידיאליים היא הרחבה שמרנית של החלק הפיניטיסטי. השקפותיו של הילברט קשורות גם לפילוסופיה הפורמליסטית של המתמטיקה. מטרתו של הילברט להוכיח את העקביות והשלמות של תורת הקבוצות או אפילו של האריתמטיקה בלבד באמצעים פיניטיסטיים התבררה כמשימה בלתי אפשרית בשל משפטי האי-שלמות של קורט גדל. עם זאת, ההשערה הגדולה (Friedman's grand conjecture) של הארווי פרידמן מרמזת שרוב התוצאות המתמטיות ניתנות להוכחה באמצעים פיניטיסטיים.
כתוצאה ממשפטי האי-שלמות של גדל, כשהתברר שאין תקווה להוכיח את העקביות והשלמות של המתמטיקה, ועם התפתחותן של תורות קבוצות אקסיומטיות עקביות לכאורה כמו תורת הקבוצות של צרמלו-פראנקל, רוב המתמטיקאים המודרניים אינם מתמקדים בנושא זה. כיום, רוב המתמטיקאים נחשבים פלטוניסטים ומשתמשים ללא קושי בעצמים מתמטיים אינסופיים.
פיניטיזם קלאסי מול פיניטיזם קפדני

בספרה The Philosophy of Set Theory, מארי טיילס (Mary Tiles) אפיינה את אלו המאפשרים עצמים אינסופיים בפוטנציה כפיניטיסטים קלאסיים, ואת אלו שאינם מאפשרים אובייקטים אינסופיים בפוטנציה כפיניטיסטים קפדניים (strict finitists). למשל, פיניטיסט קלאסי יאפשר אמירות כגון "לכל מספר טבעי יש עוקב" ויקבל כמשמעותיות סדרות אינסופיות במובן של גבולות של סכומים חלקיים סופיים, בעוד שפיניטיסט קפדני לא יעשה זאת. מבחינה היסטורית, ההיסטוריה הכתובה של המתמטיקה הייתה לפיכך פיניסטית קלאסית עד שקנטור יצר את ההיררכיה של קרדינלים טרנספיניטיים בסוף המאה ה-19.
לקריאה נוספת

Feng Ye (2011). Strict Finitism and the Logic of Mathematical Applications. Springer. ISBN 978-94-007-1347-5.
פיליפ השני, דוכס בורגונדיה

פיליפ השני "האמיץ" (בצרפתית: Philippe le Hardi‏; 15 בינואר 1342 - 27 באפריל 1404), דוכס בורגונדיה מ-1363 עד מותו.
ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-15 בינואר 1342, לז'אן השני, מלך צרפת ולבון מלוקסמבורג, בתו של מלך בוהמיה. בשנת 1356, בגיל 14 שנה בלבד, לחם בגבורה בקרב פואטייה (שבו נפל אביו בשבי האנגלים) ועל כך זכה בכינוי "האמיץ", ובשנת 1360 זכה בתואר דוכס טורן. בשנת 1361 נפטר פיליפ דה רובְר דוכס בורגונדיה מבלי להשאיר אחריו יורש, ובשנת 1363 ז'אן השני, מלך צרפת מינה את פיליפ לדוכס בורגונדיה כתמורה על אומץ לבו בקרב. ב-19 ביוני 1369 פיליפ נשא לאישה את אלמנתו של פיליפ דה רובר, מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה לעתיד, שהייתה בתו של לואי השני, רוזן פלנדריה המכונה לואי דה מאל. מרגריט ילדה לו 8 ילדים, ובהם את בנו בכורו ז'אן שירש את דוכסות בורגונדיה אחרי מותו ב-1404.
בשנת 1384 מת לואי דה מאל, ופיליפ ירש את רוזנות פלנדריה. בשנת 1385 חתם פיליפ על "שלום טורנה" עם הפלמים אנשי העיר גנט שמרדו בלואי דה מאל ב-1379. בשנת 1385 השיא את בנו בכורו ז'אן למרגרטה מבוואריה, שהייתה בתו של אלברט הראשון, רוזן אֵנו (כיום פרובינציה בדרום בלגיה) והולנד, ואת בתו מרגריט לווילם הרביעי, בנו ויורשו של אלברט.
החל משנת 1380 שימש פיליפ כעוצר ממלכת צרפת (יחד עם אחיו לואי הראשון מאנז'ו מלך נאפולי וז'אן, דוכס ברי) בשם אחיינו שארל השישי, מלך צרפת שהיה בן 12 שנה בלבד. ניהול ענייני המדינה נפל בעיקר על פיליפ, היות שאחיו לואי הראשון היה עסוק באיטליה ואחיו ז'אן דוכס ברי עסק בענייני חבל לאנגדוק שבדרום צרפת. ב-1388 נטל המלך שארל השישי את השלטון לידיו, אך ב-1392 הוא לקה במחלת נפש ופיליפ חזר לשמש כעוצר בשמו. אולם, לואי הראשון דוכס אורליאן, שהיה אחיו של המלך שארל השישי, טען לזכותו לשמש כעוצר במקום פיליפ. התפתחה ביניהם יריבות שגרמה למעשי איבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה.
ב-15 באוגוסט 1393 השיא פיליפ את בתו קתרין ללאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה ובשנת 1401 את בתו מארי לאמדאו השמיני, דוכס סבויה. כאשר פיליפ נפטר ב-27 באפריל 1404, דוכסות בורגונדיה שלטה באֵיְנו, פלנדריה, ארטואה (כיום בצפון צרפת) ופראנש-קונטה (כיום במזרח צרפת) והפכה, למעשה, למדינה עצמאית שהתעשרה מן המסחר ומן התעשייה של נחלותיה.
משפחתו

ב-19 ביוני 1369 התחתן פיליפ עם מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה, בתם של לואי השני, רוזן פלנדריה ומרגרט מבראבאנט, רוזנת פלנדריה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה (1371–1419)
שארל (1372–1373)
מרגריט מבורגונדי, דוכסית בוואריה (1374–1441), התחתנה עם וילהלם השני, דוכס בוואריה
לואי (1377–1378)
קתרין מבורגונדי (1378–1425), התחתנה עם לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה
בון (1379–1399) הייתה מאורסת לז'אן הראשון, דוכס בורבון
אנטואן, דוכס בראבנט (1384–1415)
מארי מבורגונדי, דוכסית סבויה (1386–1422), התחתנה עם אמדאו השמיני, דוכס סבויה
פיליפ השני, רוזן נבר (1389–1415)
פיניסטר

פיניסטר (בצרפתית: Finistère) הוא מחוז בצרפת. מספרו במחוזות צרפת הוא 29 והוא המחוז המערבי ביותר בצרפת וחלק מחבל ברטאן. מקור שמו הוא מהתקופה הרומית, והוא נובע מהביטוי הלטיני Finis Terrae (סוף העולם). השם הברטוני למחוז הוא "Penn ar Bedd" (תחילת/סוף העולם). המחוז מחולק מנהלית לצפון ודרום פיניסטר. הפריפקטורות (סמכות מנהלית) של המחוז הן קמפר (Quimper) בדרום ועיר הנמל ברסט בצפון.
המחוז הוא חלק מאזור התפוצה של השפה הברטונית, שפה ממשפחת השפות הקלטיות.
עם אוכלוסייה של כ 907,800 תושבים, מחוז פיניסטר משתרע על 6,733 קמ"ר. קו החוף של המחוז הוא 1,430.8 ק"מ עם האיים, 1,273.3 ק"מ ללא האיים. האזור הימי שממערב לפיניסטר נקרא ים אירוס. הוא כולל כמה איים או איים הכוללים: Ouessant והארכיפלג Molène, האי Sein מול Pointe du Raz והארכיפלג Glénan מדרום.
יחידות מנהליות

| רבעים | אוכלוסייה  (1999) | שטח (קמ"ר) | צפיפות | קנטונים | קומונות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברסט | 353.541 | 1408 | 251 | 20 | 80 |
| שאטולין | 81.534 | 1804 | 45 | 7 | 61 |
| מורלה | 121.331 | 1319 | 92 | 10 | 60 |
| קמפר | 296.012 | 2202 | 134 | 17 | 82 |
הערות שוליים

↑  Pour mieux connaître le Finistère, sdis29.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554823605171  BnF: cb118814011 (data)  GND: 4086488-1  LCCN: n50029298  MusicBrainz: 7148756d-941c-41ac-9ab7-2fec4611a7aa  SUDOC: 026597217  VIAF: 127808573   WorldCat (עם VIAF): 127808573 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיליפינית

| --- | --- |

 מדינות:  הפיליפינים
 אזורים:  אסיה
 דוברים:  כ־90 מיליון
 שפת אם:  24 מיליון
 כתב:  לטינית
 משפחה:  אוסטרונזית מלאיו-פולינזית בורנאו-פיליפינית פיליפינית מרכזית טאגאלוג פיליפינית
 לאום:  הפיליפינים הפיליפינים
 מוסד:  הוועדה לשפה הפיליפינית
 קוד ISO 639-2:  fil 
 קוד ISO 639-3:  fil 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
פיליפינית (Filipino) היא השפה הרשמית של הפיליפינים, כפי שהוגדרה בחוקה הפיליפינית משנת 1987. השפה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות והיא למעשה גרסה ספרותית של שפת טאגאלוג, השפה הנפוצה ביותר בפיליפינים. עם זאת הפיליפינית נחשבת דה יורה לשפה נפרדת והיא משמשת כשפת אמצעי התקשורת והחינוך.
היסטוריה

ב־13 בנובמבר 1936 המכון הלאומי ללשון בחר את שפת הטאגאלוג כבסיס לשפה רשמית של המדינה. הבחירה בטאגאלוג הושפעה על ידי הגורמים הבאים:
זוהי השפה הנפוצה ביותר ומובנת בכל רחבי הפיליפינים.
אינה מפוצלת לניבים שונים ורחוקים זה מזה.
לטאגאלוג יש מסורת ספרותית עשירה ומפותחת. יותר ספרים נכתבו בטאגאלוג מאשר בכל שפה אוסטרונזית אחרת.
זו הייתה השפה המדוברת במנילה, בירתה המדינית והכלכלית של הפיליפינים.
זו הייתה שפת המהפכה הפיליפינית והקטיפונן - שני אירועים מרכזײם בהיסטוריה של הפיליפינים.
ב־1939 השפה קיבלה את השם Pilipino וזאת על מנת להפריד אותה מהקבוצה האתנית טאגאלוג ולהפוך אותה לשפת כל הפיליפינים. ב-1973 הוכרזה בחוקה הפיליפינית על שפה "חדשה" בשם Filipino כשפה הרשמית החדשה של המדינה ובשורות החוקה אף נרמז שלא טאגאלוג ולא פּיליפינו עומדות בבסיס השפה הלאומית החדשה. בחוקה של 1987 נכתב שהשפה מבוססת על "השפות המדוברות הקיימות בפיליפינים ועל שפות אחרות" וכך למעשה היא מפרידה בין טאגאלוג לבין פיליפינית.
פאיאס

הפָאיָאס (בספרדית: Las Fallas) הוא פסטיבל מסורתי הנערך מדי שנה בערים שונות באוטונומיית ולנסיה בספרד, ובעיקר בערים ולנסיה ואלזירה, לזכר יוסף הקדוש (סן חוזה), בעלה של מריה, אמו של ישו. חמשת ימי הפסטיבל העיקריים הם בין ה-15 ל-19 במרץ, ואילו המָסְקְלֶטָה, מופע פירוטכני של חזיזים וזיקוקים, מתקיים בוולנסיה מדי יום בין ה-1 ל-19 במרץ. המונח פאיאס מתייחס הן לחגיגה והן לאנדרטאות מפוסלות שנבנות במיוחד עבור הפסטיבל ונשרפות לקראת סיומו, ומשמעותו המילולית היא 'לפידים'. פסטיבל פאיאס התווסף לרשימת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו ב-30 בנובמבר 2016.
בכל שכונה מרכזית בערים שבהן מתקיים הפסטיבל יש מועדון מאורגן של חובבי פאיאס, ה-casal faller או comissió fallera, שפועל במהלך השנה ועורך מסיבות וארוחות לגיוס כספים. כל מועדון כזה מייצר בדרך כלל שתי אנדרטאות מפוסלות, אחת למבוגרים ואחת לילדים. בעיר ולנסיה ישנן כ-400 מועדונים רשמיים ובהם כ-200,000 חברים רשומים המכונים פאיירוס (כלומר, כרבע מאוכלוסיית ולנסיה!), שבונים מדי שנה קרוב ל-800 אנדרטאות מפוסלות. באלזירה פועלים מעל 30 מועדונים ובהם מעל 8,000 חברים.
האנדרטאות

כל אנדרטה שנבנית לכבוד הפסטיבל מכונה פָאיָה (לפיד) והדמויות המרכיבות את האנדרטה מכונות נִינוֹט (בובות). האנדרטאות מאופיינות בסגנון קריקטורי והן צבעוניות וראוותניות. עם השנים הלכו האנדרטאות וגדלו, וכיום הגדולות שבהן מתנשאות לגובה של מעל 30 מטרים, וביצירתן משתתפים יוצרים ספרדים מפורסמים.
במהלך ארבעת הימים שלפני ה-19 במרץ, כל קבוצת יוצרים מוציאה את האנדרטה שבנתה למצעד ברחובות השכונה, ולאחר מכן מציבה אותה במיקום שנבחר לה מראש. האנדרטה ניצבת להנאת הקהל עד סיום הפסטיבל, ואז היא מועלית באש.
פאיה קובה (פרס שני 2012)
פסלי 'נינוט' המציגים את ברק אובמה ולדימיר פוטין, בהעמדה שהיא פרודיה על בלט מפצח האגוזים (2015)
פאלאס בשנת 2019 בוולנסיה
אירועים במהלך הפסטיבל

חמשת הימים והלילות של הפסטיבל הם מסיבת רחוב מתמשכת שכוללת תהלוכות רבות: היסטוריות, דתיות והיתוליות. המונים יוצאים לרחובות, ופיצוצים נשמעים במשך כל היום ואף במהלך הלילה.
אירועים במהלך הפסטיבל > לה קְרִידָה – ערב הפתיחה

מציין את תחילתה הרשמית של עונת החגיגות. נערך בערב יום ראשון האחרון של פברואר, בשער סרָנוס בוולנסיה (Torres de Serranos), שער הכניסה ההיסטורי לעיר.
אירועים במהלך הפסטיבל > לה דֶסְפֶּרְטֶה

כל יום של הפסטיבל מתחיל ב-8:00 בבוקר ב"תרועת השכמה". תזמורות כלי נשיפה ותופים צועדות ברחובות ומנגנות מוזיקה ערה, ויוצרי הפאיאס צועדים בעקבותיהן בתלבושות מסורתיות ומדליקים חזיזים.
אירועים במהלך הפסטיבל > לה מַסְקְלֶטָה

מופעי חזיזים וזיקוקים שמתוכננים לפי מקצבים קבועים מראש, מתקיים מדי יום (בשעה 14:00 מ-1 עד 19 במרץ בעיר וולנסיה, ועל פני תקופה קצרה יותר בערים אחרות); המסקלטה המרכזית והאחרונה נערכת בכיכר בעירייה ב-19 במרץ.
אירועים במהלך הפסטיבל > לה פְּלָנְטָה

עד 15 במרץ יש לסיים את בנייתם של כל הפאיאס. כדי לחגוג את סיום בנייתם, נערך מופע זיקוקים שמכונה בוולנסית Amb de las Falles. הוא מתקיים בכיכר העירייה בוולנסיה כדי לחלוק כבוד לכל מי שאיפשר את העבודות הללו.
אירועים במהלך הפסטיבל > מִנחת הפרחים

באירוע זה, כל אחד ממועדני הפאיאס מגיש מנחה של פרחים למרים אם ישו, הפטרונית הראשית של העיר ולנסיה. המנחות מוגשות במהלך כל היום בימים 17-18 במרץ. פסלה של מריה הבתולה והבסיס הגדול שעליו הוא ניצב מכוסים בכל הפרחים שהוענקו לה.
אירועים במהלך הפסטיבל > ליל האש

בלילות ה-15, 16, 17 וה-18 מתקיימים מופעי זיקוקים. בוולנסיה, הם נערכים באפיק הנהר הישן (שהוטה מאפיקו, והפך לפארק). כל מופע הוא גדול וראוותני מקודמו, והאחרון נקרא ליל האש (בוולנסית La Nit del Foc).
אירועים במהלך הפסטיבל > תהלוכת האש

בערב האחרון של הפסטיבל, ב-19 במרץ בשעה 19:00, מתקיימת תהלוכה המכונה תהלוכת האש (בוולנסית Cavalcada del Foc). היא כוללת פסלים מתנפחים, אנשים בתחפושות, זיקוקים, אבק שריפה, מופעי רחוב ומוזיקה.
אירועים במהלך הפסטיבל > לה קְרֶמָה

בלילה האחרון של הפסטיבל ב-19 במרץ, בסביבות חצות, אנדרטאות הפאיאס נשרפות במדורות ענק. אירוע זה מכונה 'השריפה' (La Cremà), והוא שיאו של הפסטיבל. הוא הסיבה לכך שהאנדרטאות נקראות פאיאס ("לפידים"). באופן מסורתי, הפאיה בכיכר העירייה בוולנסיה היא זאת שנשרפת אחרונה.
כל פאיה מכוסה בזיקוקים, ואלה מודלקים ראשונים. הפאיה עצמה מוארת לאחר או במהלך פיצוץ הזיקוקים. לאחר מכן מבעירים את הפאיה. ברחובות צרים, החום עלול לחרוך את הבניינים מסביב, והכבאים מכבים את חזיתותיהם, תריסי החלונות, שלטי הרחוב וכו' בזרנוקי מים כדי למנוע מהם להתלקח או להימס, מתחילת הקרמה ועד סופה.
מסקלטה בוולנסיה
יוצרת פאיאס, פאיירה, בזמן שריפת הפאיה שלה
לה קרמה, 2002
היסטוריה

ישנן השערות שונות לגבי מקורו של פסטיבל פאיאס. אחת מהן מצביעה על כך שהפאיאס התחילו בימי הביניים, כאשר בעלי מלאכה נפטרו מהחפצים השבורים וחתיכות העץ ששמרו במהלך החורף, על ידי שריפתם בחגיגת יום שוויון היום והלילה באביב. נגרי וולנסיה השתמשו בקרשים מעץ כדי לתלות נרות במהלך החורף, שכן אלה היו נחוצים כדי לספק אור לעבודה. עם בוא האביב כבר לא היה צורך בהם, ולכן נשרפו. עם הזמן, ובהתערבותה של הכנסייה, תאריך שריפת הקרשים תוזמן למועד חג יוסף הקדוש, הפטרון של הנגרים.
מסורת זו המשיכה להתפתח. את ערימות העץ ששרפו החלו להלביש בבגדים כך שהן נראה כמו אדם. לעיתים קרובות נוספו גם מאפיינים המזוהים עם מישהו מוכר מהשכונה כדי ללגלג עליו, או עם דמות שנואה. אלה היו הנינוטים הראשונים. עם השנים החלו אנשי השכונות לארגן את בניית הפאיאס, וכך נולדו המבנים המורכבים, כולל דמויותיהם השונות.
עד תחילת המאה ה-20, הפאיאס היו קופסאות גבוהות ועליהן שלוש או ארבע בובות שעווה לבושות בבגדי בד. כאשר היוצרים החלו להשתמש בקרטון, היה קל יותר לעצב אותם באופן יצירתי. ייצור ועיצוב הפאיאס המשיכו להתפתח בתקופה המודרנית, והתצוגות הגדולות עשויות מפוליסטירן ושעם רך המעוצבים עם מסורים חמים. טכניקות אלו מאפשרות את יצירת הפאיאס הענקיים בגובה של למעלה מ-30 מטרים.
בתחילת המאה ה-20, ובמיוחד במהלך מלחמת האזרחים בספרד, הפכו האנדרטאות לאנטי-ממסדיות יותר באופיין, ולעיתים קרובות היו ביקורתיות כלפי הממשלות המקומיות או הלאומיות. אלו ניסו לאסור את הפאיאס מספר פעמים, אך ללא הצלחה. תחת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו האנדרטאות היו בין הביטויים הציבוריים הנלהבים הבודדים שהותרו, על אף שהחגיגה איבדה חלק ניכר מאופייה הסאטירי בגלל הצנזורה הממשלתית. במהלך תקופה זו, נוצרו כמה מנהגים דתיים חדשים כגון מינחת הפרחים למריה, שהיום הם מנהגים קבועים בפסטיבל.
צילומי פאיאס שזכו בתחרויות במהלך השנים
2006: נואו קמפנאר
2007: נואו קמפנאר
2008: נואו קמפנאר
2009: נואו קמפנאר
2010: מנזר ירושלים-Matemàtic Marzal
2011: מנזר ירושלים-Matemàtic Marzal
2012: נואו קמפנאר
2013: מנזר ירושלים-Matemàtic Marzal
2014: פלזה דל פילאר
2015: פלאזה דל פילאר
2016: קובה-ליטראטו אזורין
2017: L'Antiga de Campanar
2018: מנזר ירושלים-Matemàtic Marzal
הערות שוליים

↑  Enrique Ávila López (7 בדצמבר 2015). Modern Spain. ABC-CLIO. p. 341. ISBN 978-1-61069-601-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "La mascletà « Distrito Fallas" (בספרדית). Distrito Fallas. 9 באפריל 2008. אורכב מ-המקור ב-26 בנובמבר 2020. נבדק ב-29 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Martin, Charles B. (במרץ 1973). "The Fallas: A Folk Festival of Valencia". The Journal of Popular Culture. 6 (4): 854. doi:10.1111/j.0022-3840.1973.00854.x. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Valencia Fallas festivity included in UNESCO's intangible cultural heritage list". EPA European Pressphoto Agency b.v. European Pressphoto Agency. 30 בנובמבר 2016. אורכב מ-המקור ב-1 בדצמבר 2016. נבדק ב-1 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gil-Manuel Hernàndez i Martí (1 בינואר 1996). Falles i franquisme a València. Afers. p. 92. ISBN 978-84-86574-36-9. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Fallas - Comisiones por número de censo" (בספרדית). 16 בפברואר 2016. אורכב מ-המקור ב-11 באפריל 2019. נבדק ב-13 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Encarnación Galindo García (30 ביולי 2014). Las fallas de Valencia: Mucho más que un sueño. Cambridge University Press. p. 44. ISBN 978-84-9848-049-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Carol Styles Carvajal; Jane Horwood; Nicholas Rollin (2004). Concise Oxford Spanish Dictionary: Spanish-English/English-Spanish. Oxford University Press. p. 293. ISBN 978-0-19-860977-3.
↑  Antonio Ariño (1999). El Teatre en la festa valenciana. Generalitat Valenciana. p. 328. ISBN 978-84-482-2333-5.
↑  Eamonn Rodgers (11 במרץ 2002). Encyclopedia of Contemporary Spanish Culture. Routledge. p. 174. ISBN 978-1-134-78858-3. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Irwin Altman; Setha M. Low (6 בדצמבר 2012). Place Attachment. Springer Science & Business Media. p. 217. ISBN 978-1-4684-8753-4. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  La Valencia de los años 30: entre el paraíso y el infierno. Carena Editors, S.l. 1999. p. 207. ISBN 978-84-87398-35-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 243837900   WorldCat (עם VIAF): 243837900 
יוצרי פאיאס בתלבושות מסורתיות צועדים אחרי התזמורת
תחילתו של פאיאס 2014
פנמה במשחקים הפאראלימפיים

פנמה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה (1992) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות. במשחקי החורף לא נטלה פנמה חלק מעולם.
הספורטאי הפאראלימפי המצטיין של פנמה בכל הזמנים הוא סעיד גומז, שזכה לאורך הקריירה בשמונה מדליות פאראלימפיות. שלוש מהן מזהב, ארבע מדליות כסף ומדליית ארד אחת והוא האתלט היחיד בתולדות פנמה שזכה במדליה פאראלימפית. במשחקים שהתקיימו בשנת 1992 זכה גומז במדליית זהב בריצת 5000 מטר (קטגוריה B3), תוך שהוא קובע שיא עולם של 15:06.17 דקות, ובשתי מדליות כסף במרוצים ל-1500 ו-800 מטר. במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) זכה גומז בשתי מדליות זהב נוספות, תוך שהוא שובר שיא עולם במירוץ ל-1500 מטרים, ובמירוץ ל-5000 מטרים.
ראו גם

פנמה במשחקים האולימפיים
פנמה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  Men's 5,000 m B3 באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
↑  Men's 1,500 m T12 באתר הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
פנמה במשחקים האולימפיים לנוער

| --- | --- |
פנמה
 
 הוועד האולימפי הלאומי
 קוד ייצוג:  PAN
 השתתפות במשחקי הקיץ (באפור: לא השתתפה)
 2010 • 2014 • 2018
 השתתפות במשחקי החורף (באפור: לא השתתפה)
 לא השתתפה
פנמה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מפנמה לא זכה במדליה אולימפית לנוער. השתתפות הספורטאים מפנמה היא סמלית.
השתתפות במשחקים > משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של פנמה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת הגיעו להישג בענף האתלטיקה וסיימו במקום השמיני בריצת 100 מטר לנערים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים כדורסל ורכיבה וסיימו במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שמונה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים. בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא העפילה לגמרים בענף האתלטיקה. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים גולף, התעמלות ושחייה
ראו גם

פנמה במשחקים האולימפיים
פנמה במשחקים הפאראלימפיים
| מדינות העולם במשחקים האולימפיים לנוער |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין   • הרשות הפלסטינית • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה • ארובה • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל  • ברמודה • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פוארטו ריקו • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל • איי קוק  • איי שלמה • גואם • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה • סמואה האמריקנית • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
פצצה מלוכלכת

פצצה מלוכלכת היא פצצה קונבנציונלית אשר מוסיפים לה פסולת גרעינית או חומרים רדיואקטיביים על מנת לגרום לזיהום ופאניקה נרחבים. החשש העיקרי הוא מפני שימוש של ארגוני טרור בפצצות כאלו. למרות שסביר שהפגיעה בחיים מפצצה כזו לא תעלה בהרבה על הפגיעה מאירועים כדוגמת הפיגוע באוקלהומה סיטי, האפקט הפסיכולוגי והנזק הכלכלי יהיו גדולים בהרבה.
נכון להיום, למרות מספר ניסיונות של שימוש בנשק לא קונבנציונלי על ידי קבוצות טרור, (כדוגמת כת אום שינריקיו ביפן) לא נמצאו ראיות משכנעות שלקבוצות טרור יש פצצות כאלו ולא נעשה בהן שימוש.
במשך ארבע שנים, החל מ-2010, ערכה ישראל סדרת ניסויים לבדיקת השפעתה של פצצה מלוכלכת.
ראו גם

פצצה מומלחת
הערות שוליים

↑  חיים לוינסון, ישראל ערכה סדרת ניסויים במדבר לבדיקת ההשלכות של פצצות רדיואקטיביות, באתר הארץ, 8 ביוני 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרדיננד מריאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 באוגוסט 1902 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נהרג:  7 באוגוסט 1946 (בגיל 43) מינכן, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של מינכן 
 שם לידה:  Ferdinand Haschkowetz 
 מדינה:  אוסטריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרדיננד מריאן (בגרמנית: Ferdinand Marian; ‏14 באוגוסט 1902 – 7 באוגוסט 1946) היה שחקן קולנוע אוסטרי.
ביוגרפיה

נולד בשם פרדיננד היינריך יוהאן השקובץ (Ferdinand Heinrich Johann Haschkowetz) בווינה בשנת 1902. אמו הייתה זמרת ואביו נגן. את שמו האמנותי נטל מאביו. בבגרותו למד משחק באוניברסיטת וינה. בשנת 1914 גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ונשלח להילחם נגד איטליה[דרוש מקור]. לאחר מלחמת העולם הראשונה מריאן החל לשחק בתיאטרון העירוני של גראץ, מאוחר יותר שיחק בתיאטרון הקאמרי של מינכן וב"דויטשה תיאטר" בברלין. במקביל החל בשנת 1933 לשחק גם בקולנוע, בעיקר תפקידים של נבל. בשנת 1936 נישא בהמבורג לשחקנית מריה ביק.
בשנת 1940, לאחר האנשלוס בין גרמניה ואוסטריה, בחר בו הבמאי הגרמני פייט הרלן להשתתף בסרט האנטישמי "היהודי זיס", שנועד להזהיר את העם הגרמני מפני היהודי המתבולל. מריאן ניסה לסרב, אך אולץ לשחק על ידי גבלס. הסרט היה לשובר קופות בגרמניה ומריאן המשיך לככב בסרטים גרמנים רבים. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא התיישב בברלין המערבית ונהרג בתאונת דרכים בשנת 1946. הוא נקבר בבית העלמין הצפוני של מינכן.