stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוי-טה-רנגיאורה
גילוי אפשרי של אנטארקטיקה

מעט מאוד ידוע על אוי-טה-רנגיאורה, או בכלל על פולינזיה הקדומה, אבל באגדות מאוריות מסופר, שבסביבות שנת 650, הוביל אוי-טה-רנגיאורה צי של סירות ואקה (קאנו) דרומה באוקיינוס הדרומי, עד שהגיעו אל "סלעים שגדלו מתוך הים, במרחב שמעבר לראפה" (כלומר, מעבר לאי רפה איטי). זה עשוי להיות תיאור של קרח ים והרי קרח צפים.
הערות שוליים

↑  Te Ao Hou The Maori Magazine, no. 59 (June 1967). The National Library of New Zealand
אגם בורגס

| --- | --- |

אגם בורגס (בחזית) וחלק מהעיר בורגס
 מידע כללי
 מיקום:  בולגריה בולגריה בורגס, בולגריה
 סוג:  אגם מלח
 מידות
 שטח:  27.6 קמ"ר
 אורך מרבי:  9.6 ק"מ
 אורך:  9.6 קילומטר
 רוחב מרבי:  5 ק"מ
 רוחב ממוצע:  5 ק"מ 
 עומק מרבי:  31.4 מטר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  בולגריה בולגריה
 קואורדינטות:  42°30′N 27°24′E﻿ / ﻿42.5°N 27.4°E﻿ / 42.5; 27.4
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור אגם בורגס(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור אגם בורגס(למפת מחוז בורגס רגילה) בורגס אייטוס קרנובט פומורייה נסבר סרדץ צארבו שומן וארנה הים השחור טורקיה ימבול ח. סליבן טר.אגם בורגס(למפת מחוז בורגס מוגדלת) בורגס אייטוס קרנובט פומורייה נסבר סרדץ צארבו שומן וארנה הים השחור טורקיה ימבול ח. סליבן טר.אגם בורגס
 
אגם בורגס הוא אגם טבעי הנמצא ממערב לבורגס, ונשפך לים השחור בתחומי העיר. אגם בורגס הוא האגם הטבעי הגדול ביותר בבולגריה, בעל שטח של 27.6 קמ"ר. מימי האגם הם מים מליחים, בעלי מליחות של 4%-11%. באגם קיימת פאונה מגוונת, ונמנים בה 23 מיני דגים, 60 מיני חסרי חוליות, ו-254 מיני ציפורים.
בעבר, האגם שימש כמרכז חשוב לתעשיית הדיג, אך בעקבות הקמת המפעלים הפטרוכימיים בעיר והזיהום שהם גורמים לאגם, ירדה קרנו של האגם בתחום זה, ובכלל, הדגה נפגעה. עם זאת, בשנים האחרונות חלה ירידה ברמות הזיהום, ומיני דגים שהייתה סברה כי נכחדו מן האגם, נצפים בו שוב.
אבוקה (קיבוץ)

| --- | --- |

אנדרטת "יד לאבוקה"
 מדינה:  ישראל ישראל
 חבל ארץ:  עמק בית שאן
 תאריך ייסוד:  11 ביולי 1941 
 תאריך נטישה:  1952 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  160
 קואורדינטות:  32°27′55″N 35°32′28″E﻿ / ﻿32.4652377°N 35.5412299°E﻿ / 32.4652377; 35.5412299 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) אבוקה(למפת עמק בית שאן רגילה) אבוקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בציר ענבים באבוקה 1946
אֲבוּקָה היה קיבוץ בעמק בית שאן, שהתקיים בשנים 1941–1952.
היסטוריה

קיבוץ אבוקה עלה על הקרקע ב-11 ביולי 1941 בעמק בית שאן, דרומית לקיבוץ נווה איתן, על אדמות שנרכשו ממשפחת אל-עלמי בידי הקרן הקיימת לישראל. מייסדיו היו קבוצת אבוקה, מחניכי תנועת גורדוניה, שהגיעו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בהכשרה בפרדס חנה. חברי הקבוצה עבדו בפרדסי המושבה ורכשו מחסכונותיהם פרות, תרנגולות, סוסים וכלי עבודה חקלאיים. באביב 1941 הציע להם פנחס לבון את הנקודה בעמק בית שאן, ולאחר שמשלחת שלהם סיירה במקום וחזרה עם דיווח חיובי, קיבלה הקבוצה את ההחלטה לעבור למקום. חלק מהחברים שלא היו מרוצים מההחלטה פרשו מהקבוצה.
בתחילה התיישבו חברי הקבוצה בחאן ערבי ישן בן שתי קומות, בנוי לבנים ומוקף חומת אבנים. בחאן הוקם מטבח והוכשרו חדרים למגורי משפחות. לחברים הבודדים הוקמו בתי קש. לרשותם הועמדו 2,000 דונם שהוכשרו לגידולי פלחה, ירקות ומטעים, הגם שרק 1,200 הוקצו להם באופן קבוע והשאר היו מיועדים לקיבוץ עין הנצי"ב. למרות הימצאותם בין שני נחלים שזרמו בקרבתם הם נאלצו להביא מים ממרחק, ומים הייתה אחת הבעיות המרכזיות של המקום.
בפברואר 1942 הצטרפו למקום חברי קבוצת "שדמות", אף היא מחניכי "גורדוניה", שעלו ב-1939 מאוסטריה ומפולין ושהו בהכשרה בהרצליה. האיחוד בין שתי הקבוצות הציל את משק אבוקה מקיפאון והכניס רוח חדשה בחיים החברתיים.
תוך שנה נבנו במקום ארבעה בתי קבע ומספר מבני משק, והקבוצה כללה 102 חברים ו-15 ילדים. חברי הקבוצה גידלו בשנה הראשונה 1,300 דונם תבואות חורף, 300 דונם תבואות קיץ, ו-50 דונם תלתן. כן קיימו רפת קטנה, לול עופות ועדר צאן, והמשיכו לעבד 300 דונם באזור ההכשרה שלהם בפרדס חנה. באוקטובר 1942 נשרפו מטבח הקבוצה והמחסן בדליקה. בשנת 1943 נקבע שהקיבוץ יישא את שמו של יצחק בן-יעקב. באוגוסט 1944 חוברה הקבוצה לרשת החשמל.
בהמשך התרחבו ענפי המשק: גידול העופות התרחב, שדות הפלחה עובדו, גן ירק סודר, כרם גפנים ניטע, ברפת היו כחמישים ראשי בקר, וכן היו עדר צאן ובריכות דגים. בנוסף, נבנו בתי מגורים, מגדל מים, בתי מלאכה ומבנים נוספים, ומספר החברים הגיע ל-160. למרות המצב הכלכלי הטוב, החלו ויכוחים בין שתי הקבוצות, בעיקר בנושאי סידור עבודה והזכות לדיור בבתי הקבע. חברי אבוקה טענו שהם ותיקים יותר, ולכן זכאים לעדיפות בדיור בבתים החדשים. גם חינוכם והרגליהם של יוצאי רומניה היו שונים מיוצאי אוסטריה ופולין למרות השתייכותם לאותה תנועה.
הוויכוחים הבלתי פוסקים והיחסים האישיים המשובשים הכבידו מאוד על החיים במקום, ובסוף 1945 עזבו את המקום אחדים מהמייסדים של הקבוצה והנאמנים ביותר לדרכה. עזיבתם גרמה לזעוע קשה והשפיעה לרעה על הנשארים. בשנים 1946–1948 פרשו עשרות חברים נוספים. בינואר 1946 היו בקבוצה 70 חברים, שאליהם הצטרפו בתחילת פברואר 25 מעולי ספינת המעפילים אנצו סרני ששוחררו ממחנה המעצר בעתלית, והקבוצה תבעה תוספת כוח אדם.
תנועת חבר הקבוצות שלחה לאבוקה גרעינים שונים בתקווה שיישבו במקום באופן קבוע אך ללא הצלחה. באפריל 1948 הגיעה למקום קבוצת שגב מעולי בלגיה והקיבוץ גדל ל-160 חברים. בשנת 1952 הונח צינור מים לשתייה. באותה שנה נשארו במקום עשרים חברים שהחליטו לעבור ליישובים אחרים. ביוני 1953 אירעה שרפה בשדות הקיבוץ.
חברי הקיבוץ האחרונים עזבו את המקום, ובמקומם הוקמה במקום בשנת 1955 חווה חקלאית של "ייצור ופיתוח" להכשרת נוער, בשיתוף עם הגדנ"ע. בספטמבר 1958 שימש המקום מחנה זמני לפועלים שעבדו באזור בקטיף כותנה. החווה לא הצדיקה את עצמה כלכלית ונסגרה. אדמות אבוקה נמסרו לעיבוד לקיבוצי הסביבה.
בנובמבר 1955 פוצצו חבלנים מירדן את הנגרייה ומכון המים במקום.
בשטחי אבוקה נמצאת שמורת טבע, שמורת אבוקה, המשמרת את שם הקיבוץ שננטש.
הנצחה

ב-11 בנובמבר 2011 נחנכה אנדרטת "יד לאבוקה" במקום בו עמד הקיבוץ. האנדרטה, שעוצבה על ידי יליד אבוקה, יואב שרל, מורכבת משלדת טרקטור ועליה לוח זכוכית המנציח את המתיישבים ותולדות הקיבוץ. בשני צדי הטרקטור מופיעים שמות הגרעינים שעברו בקיבוץ.
לקריאה נוספת

בן ציון מיכאלי, יישובים שניטשו, הוצאת "מלוא", 1980
הערות שוליים

↑  יונתן אמיר, בירדן הוקמו קיבוצים ואכזבו, מעריב, 17 בינואר 1955
↑  שיתוף שכנים קרובים, דבר, 17 באפריל 1944
1 2  קבוצת אבוקה, דבר, 25 באוקטובר 1946; המשך - שני הטורים השמאליים.
↑  בעמק בית שאן: אבוקה, דבר, 23 באוגוסט 1942
↑  דליקה בקבוצת אבוקה, דבר, 15 באוקטובר 1942
↑  לזכר יצחק בן-יעקב, דבר, 28 בדצמבר 1943
↑  אור באבוקה, דבר, 30 באוגוסט 1944
↑  מיזוג קבוצת אבוקה עם שגב מחדרה, דבר, 8 באפריל 1948
↑  משקי העמק תובעים עזרה להגברת הייצור, על המשמר, 8 בפברואר 1952
↑  דליקה בשדות אבוקה, הצופה, 29 ביוני 1953
↑  המועצה האזורית בית שאן ופעולותיה, הצופה, 29 במרץ 1956
↑  מפעל החוות החקלאיות של ייצור ופיתוח, דבר, 3 ביוני 1955
↑  הוקמו שני מוסדות להכשרת נוער, דבר, 17 באוגוסט 1956
↑  שנה לקיום מרכזי הנוער, דבר, 18 באוקטובר 1957
↑  אחת עשרה חוות הוקמו, דבר, 7 בפברואר 1958
↑  8000 מועסקים בקטיף הכותנה, דבר, 11 בספטמבר 1958
↑  האם אי אפשר לאחד את שתי החוות; באותו עניין, דבר, 19 במאי 1959
↑  אבטלה חמורה בבית שאן, דבר, 19 באוגוסט 1962
↑  חוות ייצור ופיתוח יועבר לחבל בשור, דבר, 18 בינואר 1963
↑  ירדנים פוצצו, מעריב, 21 בנובמבר 1955
↑  ירדנים פוצצו בית באבוקה, הצופה, 22 בנובמבר 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465730405171 
יד לאבוקה
אוורגרין 747 סופרטנקר

| --- | --- |

מטוס אוורגרין 747 סופרטנקר ממריא מנתב"ג
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס כיבוי
 ארץ ייצור:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  בואינג (מטוס), אוורגרין (הסבה)
 תקופת שירות:  2009–2013 (כ־4 שנים)
 צוות:  5
אוורגרין 747 סופר-טנקר מבצע פעולת כיבוי במהלך השרפה בכרמל ב-2010
אוורגרין סופר-טנקר (באנגלית: Evergreen Supertanker) היה מטוס הכיבוי הגדול בעולם עד 2013. המטוס מדגם בואינג 747 הוסב למטרות כיבוי אש, והיה בבעלות פרטית של חברת אוורגרין אינטרנשיונל האמריקאית. למטוס הייתה קיבולת של 94,850 ליטר, והיה מהיחידים המצוידים במערכת לראיית לילה, שאפשרה לו לפעול גם בשעות החשכה.
ב-1 בינואר 2014, הכריזה חברת אוורגרין אינטרנשיונל על הליך פירוק. נכון ל-2016 המטוס נמצא באחסנה.
היסטוריה > פיתוח

פיתוח המטוס החל לאחר שתי תאונות בהן התרסקו שני מטוסי כיבוי כבדים, מטוס C-130 הרקולס ומטוס PB4Y-2 Privateer בשנת 2002, שאחת מסיבותיהם הייתה גילם המתקדם של המטוסים. מחלקת הפנים של ארצות הברית ביקשה ממספר חברות לפתח מטוס כיבוי כבד חדש, שיחליף את המטוסים הישנים שהיו בשירות.
חברת התעופה אוורגרין אינטרנשיונל איירליינס (Evergreen International Airlines), הציעה להסב עד ארבעה מטוסי בואינג 747 שברשותה למטוסי כיבוי. טיסת הבכורה של מטוס הסופרטנקר הראשון, מדגם בואינג 200–747, הייתה ב-19 בפברואר 2004. החליף אותו מטוס אחר, מדגם 100–747, שהיה מוצב בדרך קבע בנמל התעופה של סקרמנטו בקליפורניה.
בנוסף לקיבולת הגדולה היו למטוס מספר יכולות שהבדילו אותו משאר מטוסי הכיבוי, בהן: יכולת ניווט באמצעות מכשיר GPS, אמצעי ראיית לילה, שאפשרו למטוס לפעול גם בשעות החשיכה, מהירות טיסה של 970 קמ"ש, ויכולת טיסה בגבהים נמוכים במיוחד של כ-60 מטר.
היסטוריה > פעילות מבצעית

המטוס הופעל לראשונה בשריפה גדולה שפרצה בשנת 2009 במחוז קואנקה בספרד. בדצמבר 2010 שכרה ישראל מטוס זה כדי להילחם בשרפה בכרמל.
היסטוריה > הוצאה משירות

בשל קשיים כלכליים של חברת אוורגרין, המטוס מאוחסן מאז מאי 2013 בבית הקברות למטוסים Pinal Airpark מחוץ ל-Marana, אריזונה, ממתין לגריטה. לוח הבקרה של הפלת המים הוצע במכירה פומבית ב-eBay באפריל 2015.
ב-1 בינואר 2014 הכריזה חברת אוורגרין אינטרנשיונל על הליך פירוק. נכון ל-2016 המטוס נמצא באחסנה.
ראו גם

בואינג 747 גלובל סופרטנקר
אגם ביישהיר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  טורקיה טורקיה
 סוג:  אגם 
 מידות
 שטח:  650 קילומטר רבוע
 אורך:  45 קילומטר
 רוחב ממוצע:  20 ק"מ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  טורקיה 
 ערים:  ביישהיר
 קואורדינטות:  37°47′0″N 31°33′0″E﻿ / ﻿37.78333°N 31.55000°E﻿ / 37.78333; 31.55000
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראגם ביישהיר(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראגם ביישהיר
 
אגם ביישהיר (בטורקית: Beyşehir Gölü) הוא אגם במערב טורקיה. שטחו 650 קמ"ר והוא אגם המים המתוקים הגדול במדינה (השני הוא אגם אאירדיר עם שטח של 450 קמ"ר).
האגם נמצא בגבול מחוזות קוניה ואיספרטה. אורכו כ-45 ק"מ ורוחבו 20 ק"מ. הוא מוזן מההרים שבסביבתו. גובה המים באגם משתנה בהתאם לעונת השנה ובממוצע הוא כ-10 מטרים. המים מנוצלים לצורכי חקלאות. על שפת האגם ממקום פארק לאומי.
על מספר איים של האגם נשמרו שרידים של מנזרים יוונים.
אבנר רבן

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1937 רמת דוד, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  11 בפברואר 2004 (בגיל 66)
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה ימית
 מקום מגורים:  ישראל
 פרסים והוקרה:  ממשלת איטליה ואונסקו על תרומתו למחקר הארכאולוגי הימי
 תרומות עיקריות
 חקר נמל קיסריה, תל עכו
אבנר רבן (15 במאי 1937 - 11 בפברואר 2004) היה ארכאולוג ימי ישראלי. פרופסור בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

אבנר רבן נולד בקיבוץ רמת דוד. את שירותו הצבאי עשה בשייטת 13 ולאחר שחרורו למד אמנות במכללת אורנים. רבן לימד גאוגרפיה בבית הספר האזורי ביפעת וריכז חוגי העשרה בארכאולוגיה. במסגרת סקר ישראל היה הממונה על הטיפול במפות סקר משמר העמק ונהלל.
ב-1960 היה ביחד עם אלישע לינדר ממייסדי "האגודה למחקר תת-ימי בישראל". הוא למד גאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1972 ולאחר סיום התואר הראשון התקבל למסלול ישיר לדוקטורט בארכאולוגיה. במהלך לימודי הדוקטורט שהה שנה כתלמיד מחקר בבית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה. ב-1981 קיבל את תואר הדוקטור על מחקרו "תפוצתו ומקורותיו של הקנקן המיטלטל לסוגיו, במזרחו של הים התיכון, בתקופת המקרא" (בהנחיית טרודה דותן ואיזידור פרלמן). הוא היה מזכיר האגודה למחקר תת-ימי בישראל ויושב ראש המכון ללימודי ים, מכון שהיה אחד ממקימיו.
כבוגר תואר ראשון התחיל ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, ב-1974 התחיל ללמד בחוג לציוויליזציות ימיות, חוג שהיה ממקימיו, ובמקביל לימד במכללת אוהל שרה (כיום מכללת עמק יזרעאל על שם מקס שטרן). מ-1991 היה ראש החוג לציוויליזציות ימיות וראש המרכז ללימודי ים על שם רקנאטי וכן חבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה. ב-1992 קיבל דרגת פרופסור חבר וב-1999 פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
היה חבר בעשרות גופים הקשורים למדע, ארכאולוגיה, חקר ארץ ישראל. השתתף בעשרות כנסים מדעיים וימי עיון שאת חלקם יזם. היה בחבר הנאמנים של מכללת עמק יזרעאל.
רבן נפטר באנגליה ב-11 בפברואר 2004, במהלך שנת שבתון באוקספורד. מדי שנה מתקיים באוניברסיטת חיפה כנס ארכאולוגי לזכרו. הכנס נעשה בשיתוף עם רשות העתיקות החוג לארכאולוגיה, החוג לציוויליזציות ימיות ומוזיאון הכט.
רבן היה חוקר ראשי של נמל קיסריה ההרודיאני, מחקר אותו ניהל במשך עשרים עונות חפירה, הוביל משלחות מחקר בנמלי הים התיכון, יזם וניהל את סקר ים סוף. רבן היה שותף בחקר אתר הצלמיות בשבי ציון, חקר את תל עכו, נמל עכו ועתלית. הוא גילה ספינת משא בים סוף שטבעה במאה ה-17 ועליה מאות כדים ייחודים. על סמך חפירות שערך בים וביבשה, הוא שיחזר את מתאר המעגן הפנימי של נמל קיסריה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, עמד בראש צוות שחקר את הספינה העות'מאנית אל-שריעה שטבעה בכנרת בשנת 1918.
רבן זכה לפרסים מטעם ממשלת איטליה ואונסקו על תרומתו למחקר הארכאולוגי הימי.
ספרים

אלישע לינדר ואבנר רבן, ארכאולוגיה תת-ימית, הוצאת כתר, 1979
אבנר רבן, ארכיאולוגיה ימית, פרקי מבוא, אוניברסיטה משודרת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1987
אבנר רבן, סקר ארכאולוגי של ישראל, מפת נהלל 28 16-23, הוצאת האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, ירושלים, תשמ"ג
אבנר רבן, סקר ארכאולוגי של ישראל, מפת משמר העמק 32 16-22, הוצאת רשות העתיקות, ירושלים, 1999
כתב את הערכים: "ארכאולוגיה ימית", "קיסריה-ים", "עתלית-ים", "עכו-ים" ו"דור-ים" באנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל.
ממאמריו

אבנר רבן, שיטות סקר, חפירה, רישום, צילום ושימור בארכאולוגיה תת-ימית, קדמוניות ד, תשל"א, עמ' 38–42.
אבנר רבן, ארכאולוגיה ימית, בתוך: מיכאל אבי-יונה (עורך), חוף וים - קובץ מאמרים והרצאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"ח-1977, עמ' 123–150.
אבנר רבן, הנמלים הקדומים של הים התיכון, בתוך: יהודה קרמון, אבשלום שמואלי, גבריאל הורביץ (עורכים), אגן הים התיכון, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב; האוניברסיטה העברית בירושלים ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב, עמ' 120–145.
אבנר רבן, הנדסת נמלים בעולם הקדום, מדע כ"ז, 1983, עמ' 165–170 (גרסה מקוונת באתר סנונית).
אבנר רבן, הנמלים הקדומים של ארץ-ישראל בתקופת המקרא, בתוך: אלי שילר (עורך), ספר זאב וילנאי, ירושלים: הוצאת אריאל, תשמ"ד, עמ' 240–253.
אבנר רבן, יעקב כהנוב, דגמי חרס של כלי שיט פיניקיים באוסף מוזיאון הכט, מכמנים 17, יוני 2003, עמ' 17–30.
נספח: חמישה דגמי סירות מחפירות תל עכו, מכמנים 17, יוני 2003, עמ' 31–36.
אבנר רבן ויעל ארנון, ‏'על חוף הים הביזנטי, אין עוד עיר יפה ממנה...': קיסריה בתקופה האסלאמית הקדומה ומתקני המים שלה, קתדרה 122, דצמבר 2006, עמ' 203-177 (פורסם לאחר מותו)
אבנר רבן עם מיכל ארצי בחפירות בלימנטפה
רבן בודק חלק מפיטס שנמצא בחפירות הימיות בלימנטפה
אבנר רבן בחפירות בלימנטפה בטורקיה בשנת 2003
אוניברסיטת ג'ילין

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 אוניברסיטה
 על שם:  ג'ילין 
 תקופת הפעילות:  1946–הווה (כ־78 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  לי יואניואן (李元元)
 צוות:  15,626
 תלמידים
 סטודנטים לתואר ראשון:  43,024
 סטודנטים לתואר שני:  24,021
 שונות
 כינוי קבוצת הספורט:  吉大
 מיקום
 מיקום:  צ'אנגצ'ון, בירת פרובינציית ג'ילין
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  43°52′48″N 125°18′04″E﻿ / ﻿43.88°N 125.30111111111°E﻿ / 43.88; 125.30111111111
 www.jlu.edu.cn
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןאוניברסיטת ג'ילין(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןאוניברסיטת ג'ילין
 
אוניברסיטת ג'ילין (בסינית: 吉林大学, פין-יין: Jílín Dàxué, באנגלית: Jilin University - סימול: JLU) היא אוניברסיטה מובילה בסין הכפופה למשרד החינוך.
לאוניברסיטה, הממוקמת בצ'אנגצ'ון, בירת פרובינציית ג'ילין שבצפון-מזרח סין, 7 קמפוסים בשישה מחוזות, אשר מכילים 39 מכללות שונות העוסקות בפילוסופיה, יחסים בינלאומיים, כלכלה, משפטים, ספרות, חינוך, היסטוריה, מדעים, הנדסה, חקלאות, רפואה, ניהול ומדעים צבאיים.
אוניברסיטת ג'ילין נחשבת לאחת המובילות בסין ומופיעה קבוע ברשימת "10 המובילות".
היסטוריה

בשנת 1946, נוסדה כ"המכללה הצפון-מזרחית לניהול בחרבין" שבחיילונגג'יאנג. אוניברסיטת ג'ילין מיזגה לתוכה אוניברסיטאות ומכללות רבות ואף שינתה את שמה מספר פעמים. במאי 1948, התמזגה "המכללה הצפון-מזרחית לניהול" עם אוניברסיטת חרבין ושמה שונה ל"האקדמיה הצפון-מזרחית למדעים" בנובמבר 1948 היא עברה לשן-יאנג, ליאונינג ושמה הוחזר להיות "האקדמיה הצפון-מזרחית לניהול". בשנת 1950 שונה שמה ל"האוניברסיטה הצפון-מזרחית העממית".
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה, היא פונתה לצ'אנגצ'ון, ג'ילין. בשנת 1958, שונה שמה ל"אוניברסיטת ג'ילין" (JLU).
בשנת 2000 סופחו אליה אוניברסיטת ג'ילין לטכנולוגיה, אוניברסיטת בת'ון לרפואה, אוניברסיטת צ'אנגצ'ון למדעים וטכנולוגיה ומכון צ'אנגצ'ון לדיוור וטלקומוניקציה.
בשנת 2003 הוקם קמפוס זהוהאי.
באוגוסט 2004 הפכה האוניברסיטה ללוגיסטיקה צבאית להיות אחד הקמפוסים של JLU.
אוורו וולקן

אוורו וולקן (באנגלית: Avro Vulcan) היה מפציץ אסטרטגי ארבעה-מנועי בעל כנף בתצורת דלתא וללא כנפוני זנב. המטוס נועד למשימות הפצצה אסטרטגיות בגובה רב והיה בשירות חיל האוויר הבריטי (RAF) בשנים 1956–1984. המטוס היה אחד מבין שלושת מפציצי סדרת ה-V שיוצרו (ויקטור, וולקן, וליאנט) ונחשב למתקדם שבהם.
ברוב שנות המלחמה הקרה שימשו מטוסי הוולקן, שנשאו חימוש גרעיני, להרתעה. בשנת 1982, במהלך מלחמת פוקלנד, השתתפו המטוסים במבצעי אייל שחור כשהם נושאים פצצות ש"כ או טילי שרייק.
רקע - כוח מפציצי V

בראשית שנות ה-50 החליטו הבריטים להקים את כוח התקיפה הגרעיני האסטרטגי בחיל האוויר המלכותי שנודע בשם הרשמי "כוח V" או מפקדת כוח ההפצצה הראשי (אנ').
לצורך כך, נבנו שלושה דגמים של מפציצי דגם-V:
ויקרס ואליאנט (אנ') - טס לראשונה ב-1951 ונכנס לשירות ב-1955.
אוורו וולקן (כולם היו מדגם 698) - טס לראשונה ב-1952 ונכנס לשירות ב-1956.
הנדלי פייג' ויקטור - טס לראשונה ב-1952 ונכנס לשירות ב-1958.
בשיאו, יוני 1964, מנה הכוח 50 מטוסי ואליאנט, 70 מטוסי וולקן ו-39 מטוסי ויקטור.
מטוסי ה-V
ויקרס ואליאנט
אוורו וולקן
הנדלי פייג' ויקטור
ייצור ודגמים

המתכנן והיצרן היה חברת א.ו.רו (A.V.Roe) (אנ') שנרכש על ידי חברת הוקר סידלי ב-1963.
טרם תחילת הייצור הסדרתי, החברה ייצרה מספר דגמים מוקטנים לכדי 1/3 בשם Avro 707 (אנ') לצורך ניסויים ובחינת עקרונות כנף הדלתא.
סה"כ סופקו 134 מטוסים - 45 מדגם B1 ו-89 מדגם B2. דגם B1 יצא משירות בשנת 1967 ודגם B2 בשנת 1984.
דגם B1 סופק לחיל האוויר בשנת 1956 ומחירו אז עמד על 750,000 ליש"ט. משנת 1960 החלה אספקת דגם B2 עם מנועים משופרים, כנף גדולה יותר, מערכות ל"א (ECM) וחשמל משופרות. חלק מהדגמים הותאמו לנשיאת טילי Blue Steel גרעיניים מתוצרת אוורו.
במטוס לא הותקנו תותחים ולא היו בו מערכות נשק להגנה. בתחילה ההגנה התבססה על מהירות גבוהה וטיסה בגובה רב כדי להימנע מיירוט. אמצעי ל"א הותקנו רק ב-1960 וממחצית שנה זו שונתה הטקטיקה לטיסות נמוכות.
באמצע שנות ה-70, הותאמו תשעה וולקנים למשימות סיור מכ"ם ימיות והדגם נקרא MRR. בשנים האחרונות לשירותו שישה וולקנים הוסבו למשימות תדלוק אווירי (K2).
חימוש

פצצת גרעין אחת (מדגמים שונים) או 21 פצצות 1,000 ליברה (450 ק"ג) בתא הפצצות.
במהלך מבצעי אייל שחור הותאמו המטוסים לנשיאת טילים נגד מכ"ם מדגם שרייק.
הווה

בימינו נותרו 19 וולקנים המוצגים באתרים שונים בארצות הברית ובבריטניה.
מטוס וולקן מס' זנב XH558 שופץ וטס עד לאוקטובר שנת 2015 בתצוגות אוויר שונות ומאז מוצב בשדה דונקאסטר שפילד. למטוס ניתן השם "רוחה של בריטניה". שניים אחרים, מספרי זנב XL426 (אנ') ו-XM655 (אנ') בעלי כשירות להסעות על הקרקע בלבד, הוצבו בשדה התעופה סאות'אנד בלונדון ובוולסבורן מאונטפורד.
טיל גרעיני בלו סטיל (אנ')
ארבעה מטוסי אוורו 707 ושני וולקנים בתערוכת פרנבורו 1953
תא הפצצות פתוח בטיסת ראווה של וולקן
מבט מהאוויר על מטוס אוורו וולקן בתצוגה בשנת 1984
אוטרנדורף

| --- | --- |
סמל אוטרנדורףסמל אוטרנדורף

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה פדרלית:  סקסוניה התחתונה סקסוניה התחתונה
 מחוז:  קוקסהאפן (אנ')
 תאריך ייסוד:  סביבות 1110
 שטח:  33.54 קמ"ר
 גובה:  0-6 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  7,458 (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  53°48′29″N 8°53′59″E﻿ / ﻿53.808111111111°N 8.8997361111111°E﻿ / 53.808111111111; 8.8997361111111 
 אזור זמן:  UTC+1
 www.otterndorf.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאוטרנדורף(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאוטרנדורף(למפת סקסוניה התחתונה רגילה) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדאוטרנדורף(למפת סקסוניה התחתונה מוגדלת) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדאוטרנדורף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוטרנדורף (בגרמנית: Otterndorf; בגרמנית תחתית: Oterndörp) היא עיירה במחוז קוקסהאפן (אנ') במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה, על גדות נהר המדם (גר') יובלו של נהר האלבה. נכון לראשית 2017 התגוררו בעיירה 7,283 איש.
היסטוריה

ההתיישבות באוטרנדורף החלה בשנת 1100, וב-1400 קיבל היישוב זכויות עיר, והוא היישוב המרכזי בחבל הדלן (אנ').
יהודי אוטרנדורף

אוטרנדורף הייתה המרכז היהודי של חבל הדלן, אבל גם בשיא פריחתה במחצית המאה ה-19 לא עלה מספר אנשי הקהילה היהודית במקום על 15 משפחות וחלקן היו משויכות לקהילה פורמלית בלבד, ולמעשה ניהלו את חייהן ביישובים סמוכים, כמו אילינוורט (גר'), נורדלדה (אנ'), אלטנברוך (גר') ושטיינאו (אנ').
לקריאה נוספת

דניאל פרנקל ותמר אברהם (עורכים), פנקס הקהילות: גרמניה, כרך רביעי: צפון מערב גרמניה, חלק I, עמ' 125–126 (הערך נכתב בידי יירגן בומבך).
אגם בליה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אגם קרחוני 
 מידות
 שטח:  0.0465 קילומטר רבוע
 גובה:  2034 מטר מעל לפני הים
 אורך:  0.360 קילומטר
 רוחב ממוצע:  0.19 ק"מ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  רומניה 
 קואורדינטות:  45°36′07″N 24°37′01″E﻿ / ﻿45.602°N 24.617°E﻿ / 45.602; 24.617
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור אגם בליה (למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור אגם בליה 
 
אגם בֶּליָה (ברומנית: Lacul Bâlea) הוא אגם קרחוני, הנמצא במרומי הרי פגרש (Făgăraș) שבמרכז רומניה, בגובה 2,034 מטר.
ניתן להגיע אל האגם מכביש טרנספגרשאן במהלך הקיץ (במהלך החורף הכביש חסום בחלקו), או במהלך כל השנה בעזרת רכבל בשם Bâlea Cascadă.
בשנת 2006 נוסד מלון הקרח הראשון במזרח אירופה בקרבת האגם.
הערות שוליים

↑  אגם בליה
↑  Travel guide to Romania: chilling out at Lake Balea and the Ice Hotel
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של רומניה ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אגם ביקאז

| --- | --- |
אגם ביקאז והסכר
אגם ביקאז והסכר
 מידע כללי
 מיקום:  רומניה רומניה
 סוג:  מאגר מים 
 מידות
 שטח:  33 קמ"ר
 נפח:  1.25 קמ"ק
 אורך מרבי:  40 ק"מ
 מידע נוסף
 נהר מזין:  ביסטריצה
 מקור לנהר:  ביסטריצה
 מדינות באגן הניקוז:  רומניה 
 ערים:  ביקאז
 קואורדינטות:  47°01′11″N 26°03′15″E﻿ / ﻿47.019588888889°N 26.054080555556°E﻿ / 47.019588888889; 26.054080555556
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור אגם ביקאז (למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור אגם ביקאז 
 
אגם ביקאז (ברומנית: Lacul Bicaz), או בשמו הרשמי אגם מעיין ההר (ברומנית: Lacul Izvorul Muntelui) הוא אגם אגירה ברומניה, שנבנה על אפיק נהר ביסטריצה, במחוז ניאמץ. האגם ממוקם 4 ק"מ מהעיר ביקאז וכ -35 ק"מ מהעיר פיאטרה ניאמץ.
הסכר נבנה בין השנים 1950–1960 ונועד לתפעול תחנת הכוח ההידרואלקטרית ביקאז-האלון (Bicaz-Stejaru). הסכר הוא באורך 435 מטרים, גובהו 127 מטרים ורוחבו המרבי בבסיסו הוא 119 מטרים. אורך האגם הוא 40 קילומטרים ושטחו 33 קילומטרים רבועים. הקיבולת המקסימלית היא 1.25 קמ"ק מים, וההיקף הממוצע שלו הוא כ-71 ק"מ.
הערות שוליים

↑  cazaretransilvania.ro, Lacul Bicaz
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של רומניה ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.