קרב קולד הרבור
מהלך הקרב

לצבא הצפון היו 109,000 חיילים איש ולצבא הקונפדרציה כ 59,000 חיילים, בדומה לאלו שנפרסו בקרב בשממה שני הצבאות, שסבלו מאבידות כבדות מאוד במהלך המערכה הממושכת, בנו מחדש את כוחם והגיעו לעימות כשהמפקדים נחושים שלא לסגת מעמדותיהם.
ב-31 במאי, שלח גרנט את הפרשים של שרידן קדימה כדי להשתלט על הכפר קולד הארבור. בהגיעם ליעדם, נאלצו הפרשים הצפוניים להיכנס ללחימה עיקשת עם כוח פרשים של צבא הקונפדרציה מתוגבר בחיל רגלים. לאחר עימות קצר נסוגו חיילי הקונפדרציה לאחור ותפסו עמדה מדרום-מערב לכפר. למחרת, חיילי צבא האיחוד עמדו מול מתקפת נגד מאורגנת בצורה גרועה, חיל הפרשים של שרידן החזיק מעמד עד הגעתו של חלוץ החלוץ של צבאו של גרנט שהבריח את התוקפים, מבלי להשיג יתרון מכריע. לבסוף, בלילה של 1 ביוני עמדו שני הצבאות זה מול זה במבנים המוכנים לקרב.
לאחר ההתכתשויות ב-31 במאי וב-1 ביוני, גרנט תכנן את התקיפה לעלות השחר ב-2 ביוני, מתוך אמונה שאנשיו של לי לא היו במצב להילחם. מאידך גם חיילי האיחוד היו רחוקים מלהיות מוכנים ומוטיבציה להילחם, במיוחד אנשיו של וינפילד סקוט הנקוק, שהגיעו באיחור והיו מותשים לאחר צעדת לילה קשה. ההסתערות נדחתה ל-3 ביוני. במהלך תקופה זו, חייליו של לי הספיקו לחזק את עמדותיהם ולקבל תגבורת. למרבה הפלא, למרות שקיבלו פקודות - ויום נוסף - להתכונן לפני ההתקפה מפקדי צבא האיחוד לא ביצעו כמעט שום סיור של חזית שבעת הקילומטרים כתוצאה מכך, החיילים שלהם הסתערו כעיוורים. כאשר קיבלו את פקודותיהם מוקדם בבוקר ה-3 ביוני, החיילים כתבו את שמותיהם וכתובותיהם על פיסות נייר, והצמידו את הפתקים לחלק הפנימי של חולצותיהם, כדי שניתן יהיה לזהות את גופותיהם לקבורה. crossroads-at-cold-harbor
מתחילת ההסתערות פגעה אש ארטילרית וחי"ר כבדה בחיילי האיחוד בקווי החזית וגרמה לאבדות כבדות. חיילי הקונפדרציה לחמו מתוך מערכת הגנה מורכבת ממספר טבעות ביצורים שנבנו בצורת זיגז ונבנו באופן שחיפו אחד על השני באש תוך הגנה על האגפים. למרות מערכת ההגנה הזו, כמה גדודים של הקורפוס השני של הנקוק הצליחו לחדור לחלק הדרומי של רשת ההגנה לפני נהדפו על ידי המגינים. במהלך השעה המכרעת הראשונה של המתקפה העיקרית, התותחים הדרומיים ירו מטח אחר מטח של ירי לעבר חיילי האיחוד שהתקדמו כברווזים במטווח. הם הסתערו בגלים ומתו בשורות, לא פחות מ-7,000 חיילי האיחוד נפלו באותה שעה נוראה, רובם ב-10 הדקות הראשונות. השדה היה זרוע עד מהרה בהרוגים ופצועים. אחד מחיילי האיחוד כתב לאחר המלחמה: "נראה היה כאילו מדובר ברצח, לא במלחמה, או במקרה הטוב נעשתה טעות חמורה מאוד". לאורך כל החזית, מתקפת האיחוד הייתה אסון. בתום המתקפה חיילי האיחוד התחפרו בעמדותיהם ועד 12 ביוני, לא הייתה עוד תקיפה של האיחוד. אולם גם במצב הסטאטי בו בהיו הכוחות לא פסקה הלחימה והפכה למלחמת חפירות שבה האבדות היו גבוהות מאוד, שכן הקווים היו קרובים מאוד במקומות מסוימים וארטילריה משני הצדדים הפגיזה את העמדות האויב כמעט ללא הפסקה. במידה מסוימת ניתן לומר כי קרב קולד הרבור חזה את מה שחיילים אירופאים יעברו במהלך מלחמת העולם הראשונה. רשת השוחות סיבכה את משימת התוקפים שספגו אבדות נוראיות והחיילים היו בטראומה מהלחימה האכזרית ומהיקף ההרג.
יומיים לאחר ההתקפה הקטלנית גרנט כתב ללי וביקש הפסקת אש, כדי ששני הצדדים יוכלו להחזיר את נפגעיהם; לי השיב שאין לונפגעים ב-7 ביוני תיקן גרנט את בקשתו, וביקש לאפשר לו לאסוף את הפצועים שלו; לי נענה והעניק הפוגה של שעתיים. בשלב זה, נספו רוב הפצועים שלא זחלו או נישאו בחזרה אל הקווים של צבא האיחוד. לאחר ששכבו על שדה הקרב במשך ארבעה ימים תחת שמש.
ב-12 ביוני צבא הפוטומק של האיחוד נסוג וניתק מגע כדי לצעוד לדרום מזרח כדי לחצות את נהר ג'יימס ולאיים על פטרסבורג, צומת רכבת חיוני מדרום לריצ'מונד.