פריגטה
עידן המפרשים > הפריגטה האמיתית

תקופת הזוהר של הפריגטה נחשבת בדרך-כלל למחצית המאה ה-18 עד מחצית המאה ה-19, ושיאה במלחמות הנפוליאוניות. בציי המפרשים של אירופה בתקופה זו, המונח "פריגטה" ציין טיפוס חדש ומוגדר היטב של ספינת סיור חמושה, שעל מנת להבדילה ממשמעויות ישנות ופחות מדויקות של המילה נקראה לעיתים "פריגטה אמיתית" (true frigate). פריגטה אמיתית הוגדרה כספינה בעלת שני סיפונים אשר התחתון שבהם משמש למגורי הצוות בלבד, בעוד העליון חמוש בסוללה אחת (מכל צד) של תותחים קטנים עד בינוניים (6 עד 24 ליטראות). בכך נבדלה הפריגטה האמיתית גם מספינות סיור קטנות ממנה, אשר בהן היה מקום לסיפון אחד בלבד, גם מאוניות קו "דו-סיפוניות" גדולות, שבהן שני הסיפונים נשאו סוללות תותחים, וגם מספינות "חצי סוללה" אשר בהן חלק מן הסיפון התחתון נשא תותחים.
תוכניות מקוריות של גוף פריגטה בריטית קטנה מתקופת מלחמות נפוליאון, משלושה הבטים שונים. ההבט הצידי מראה חלק מן הסידור הפנימי, ומדגים את המבנה הטיפוסי של "פריגטה אמיתית". סיפון התותחים ניכר ב-12 אשנבי תותחים מרובעים לכל אורך הספינה. פריגטה זו הייתה חמושה בסוללה עיקרית של 12 תותחי 8-ליטראות מכל צד. מתחת לסיפון התותחים נמצא סיפון הצוות, שאינו מצויד באשנבי תותחים בהתאם להגדרתה של פריגטה אמיתית, אך נראים בו מספר גרמי מדרגות ששימשו לירידה אליו מן הסיפון העליון. חלקם התחתון של שלושת התרנים (מלמעלה) ושל מוט החרטום (מימין) נראה בשרטוט, אך לא מוצגת בו תוכנית המפרשים.
ההחלטה לוותר לחלוטין על חימוש הסיפון התחתון גמלה במשך שנים רבות, למעשה במשך מרבית חציה הראשון של המאה ה-18. זאת משום שמפקדים ימיים התקשו לעמוד בפיתוי להוסיף תותחים לפחות לחלק מן הסיפון התחתון, ובכך להגדיל את עוצמת האש של הספינה. יתר-על-כן, התקנת החימוש העיקרי דווקא בסיפון העליון נגדה את החוכמה המקובלת באותו זמן, לפיה יש להתקינו נמוך ככל האפשר כדי להנמיך את מרכז הכובד של הספינה ובכך לשפר את יציבותה. אך בשנות ה-40 של המאה ה-18, בוני אוניות צרפתיים הגיעו למסקנה שסיפון תחתון בלתי-חמוש מאפשר מספר יתרונות חשובים. אחד מהם היה גובהם היחסי של אשנבי התותחים בסיפון העליון מעל קו המים (גובה זה נקרא באנגלית freeboard), מה שאיפשר לפריגטה ללחום גם בים סוער למדי ללא חשש מחדירת מים לספינה. זאת בניגוד לשאר טיפוסי ספינות קרב באותה תקופה, אשר אפילו בים סוער רק במקצת נאלצו לסגור את אשנבי הסיפון התחתון, ובכך לוותר על השימוש בתותחים הכבדים ביותר שלהן. יתרון שני היה מגורי צוות פחות צפופים, מכיוון שהמלחים בסיפון התחתון לא נאלצו לחלוק אותו עם התותחים. בכך הוקלו מעט תנאי השירות הקשים בעיקר במסעות ממושכים (באותה תקופה חודשים ולעיתים אף שנים), ובמשימות כמו ליווי שיירות של ספינות סוחר והטלת הסגר ימי. בעקבות הצי הצרפתי אימצו את תצורת הפריגטה האמיתית גם ציים נוספים ובכללם הצי המלכותי הבריטי, שהתרשם מפריגטות צרפתיות שלכד בקרבות ימיים של מלחמת הירושה האוסטרית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הפריגטה האמיתית לטיפוס נפוץ מאוד של אוניית מלחמה, ומאות נבנו בכל הציים החשובים של אירופה, בעיקר אלו של צרפת, בריטניה, הולנד, ספרד, דנמרק, שוודיה ולקראת סוף המאה גם בצי הצעיר של ארצות הברית. אף שהיו קטנות מכדי ללחום במערך הראשי של אוניות-קו, הפריגטות היו ספינות הסיור הגדולות ביותר ובדרך-כלל המהירות ביותר, ושימשו במגוון תפקידי סיור ומודיעין, לחימה בספינות הסיור של האויב, תקיפת ספינות סוחר של האויב והגנה על ספינות סוחר מן הצד שלהן. נודעה להן גם חשיבות בתפקידי שיטור והפגנת נוכחות בימי שלום, כאשר אוניות-קו לעיתים קרובות הוצאו משרות עקב העלות הגבוהה מאוד של הפעלתן. יכולת הפריגטות למסעות ממושכים אפשרה שימוש בהן אפילו במושבות המרוחקות ביותר של האימפריות הקולניאליות באותה תקופה. למשל, החוקר הצרפתי הראשון שהקיף את כדור הארץ, הרוזן לואי אנטואן דה בוגנוויל, עשה זאת בפריגטה "בודוס" (Boudeuse) בת 1,030 הטונות. מסעו ארך כשנתיים וחצי, הוא גילה וסיפח לצרפת את איי בוגנוויל, ועד שובו לצרפת בשנת 1769 איבד רק 8 מתוך צוות של כ-200 מלחים. בזירות נידחות שמהן נעדרו בדרך-כלל אוניות מלחמה גדולות יותר, אפילו נוכחות פריגטה בודדת הייתה עשויה להשפיע באופן משמעותי על מאזן הכוחות. כמו כן פריגטות היו שימושיות לאכיפת הסגר ימי, משימה מפרכת שחייבה שהייה ממושכת בים בכל מזג-אוויר, והייתה נדרשת מאוד בצי המלכותי הבריטי.
ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן הסביר את חשיבותן הרבה של הפריגטות ללוחמה הימית בעידן המפרשים כתוצאה של החסרון המוחלט באותה תקופה באמצעי תקשורת וגילוי לטווח גדול מקשר עין, דוגמת הרדיו והמכ"ם המודרניים. במרחבים העצומים של ימים ואוקיינוסים, אפילו ציים גדולים התקשו מאוד למצוא זה את זה, וגילוי מוקדם של צי האויב היה לעיתים קרובות המפתח לניצחון בקרב ובמלחמה. מפקדים ימיים יכלו לשפר את הסיכוי לגלות את האויב באמצעות פרישת הצי שלהם ברווחים הגדולים ביותר שעדיין מאפשרים קשר עין בין אוניות סמוכות (מספר קילומטרים), אך הם לא רצו לפזר באופן זה את אוניות הקו משום שלאחר גילוי האויב, גורם מפתח נוסף היה הזמן שארך לקבץ אותן בחזרה למבנה קרבי צפוף. תפקיד זה הוטל איפוא על ספינות הסיור ובעיקר הפריגטות. מקרה שהדגים את חיוניותן של הפריגטות התרחש בים התיכון בשנת 1798, בעת המרדף הארוך שניהל האדמירל הבריטי הוריישו נלסון אחרי צי הפלישה של נפוליאון בונפרטה למצרים. סמוך לאי מלטה, כמה מאוניותיו של נלסון דיווחו על מפרשים באופק שבדיעבד השתייכו ככל הנראה לצי הפלישה הצרפתי. ואולם נלסון איבד את הקשר עם הפריגטות שלו לאחר שסערה קשה הפיצה אותן, ולא רצה להסתכן בפיזור אוניות הקו על-מנת לבדוק את הדיווח. נפוליאון לעומתו הוזהר על ידי פריגטה צרפתית מנוכחות הצי הבריטי, תיקן את מסלולו מעט צפונה והצליח לחמוק מגילוי, אף שבליל 22 ביוני חלפו שני הציים במסלולים כה קרובים שעל אוניית הדגל הצרפתית ניתן היה לשמוע את התותחים הבריטים יורים על-מנת למנוע התנגשויות בערפל. כחודשיים נוספים של חיפושים במרחבי הים התיכון נדרשו לנלסון כדי למצוא לבסוף את אוניות המלחמה הצרפתיות ולהנחיל להן תבוסה בקרב הנילוס, אך נפוליאון כבר מזמן נחת עם צבא הפלישה הצרפתי במצרים, ואבדה לעד ההזדמנות ללכוד אותו בלב ים, מה שהיה עשוי למנוע את כל המלחמות הנפוליאוניות. במכתבי נלסון לממונים עליו מאותה תקופה נמצאה לעיתים קרובות דרישה לפריגטות נוספות, והוא אף התבטא במרירות כי "כשימות ימצאו את הצורך בפריגטות חרוט על לוח ליבו".
לאחר גילוי צי האויב ובעת הקרב עצמו, פריגטות באותה תקופה לא הוצבו בקו הלחימה העיקרי, שכן לא היה להן סיכוי נגד מטחי הדופן העוצמתיים בהרבה של אוניית קו גדולה. בדרך-כלל הן הוצבו מאחורי הקו, ותפקידן היה כ"ספינות חזרה" (אנגלית: repeating ship) אשר חזרו על סימוני הדגלים של מפקד הצי על-מנת להקל על העברת פקודותיו לשאר האוניות בתנאי העשן הכבד שלעיתים קרובות כיסה את אזור הקרב. בנוסף, פריגטות תכופות גררו אוניות קו שאיבדו את כל תרניהן בקרב הרחק מטווח תותחי האויב, והצילו מלחים שקפצו או נפלו המימה. במצבים כאלו נשמר בדרך-כלל מנהג ג'נטלמני לפיו מפקד אוניית קו לא יפתח באש על פריגטה של האויב אלא אם זו פתחה עליו באש ראשונה.
במאה ה-18 יצאו לפריגטות מוניטין כספינות המהירות ביותר. בפועל, מהירות ספינות מפרשים הייתה תלויה בגורמים רבים, כמו עוצמת הרוח וכיוונה, מספר וסוג המפרשים שנפרשו, מיומנות הקברניט והצוות, ומידת ניקיונו של קוער הספינה (במסעות ממושכים, גוף הספינה שמתחת לקו המים התכסה במושבות של בלוטי ים שפגעו ביכולות ההידרודינמיות שלו). בתנאים אידיאליים כמה פריגטות בנות התקופה רשמו מהירויות שיא בסביבות 13 ואף 14 קשר, אך בתנאים רגילים הייתה המהירות נמוכה בהרבה. טיפוסי ספינות קטנות בעלי מעטה אורכי, כמו הסקונר, יכלו לשוט מעט קרוב יותר לרוח מן הפריגטות בעלות המעטה הרוחבי, ולעיתים הצליחו לנצל זאת על-מנת להימלט מהן. ברוח חזקה מאוד נאלצו כל הספינות לצמצם את המפרשים ואף לקפלם לחלוטין כדי להימנע מהתהפכות, אך אילוץ זה היה פחות חמור באוניות-קו גדולות וכבדות, ולכן בתנאים כאלו הן היו עשויות להשיג פריגטות ולנצל את כוח האש העדיף שלהן ללכידתן.
במהלך המאות ה-18 וה-19 חלה עלייה הדרגתית בגודלן ובחימושן של פריגטות, בעיקר כתוצאה ממרוץ חימוש בין הציים של אותה תקופה. במלחמת הירושה האוסטרית ב-1740, פריגטה טיפוסית הייתה בעלת הדחק של כ-600 טון, והייתה חמושה בדרך-כלל ב-26 תותחי 8-ליטראות. בתקופת מלחמות נפוליאון, בשנים 1797 עד 1815, פריגטה טיפוסית כבר הייתה בעלת הדחק של 1,100 טון וחומשה ב-40 תותחים, מתוכם סוללה עיקרית של 28 תותחי 18-ליטראות. בתחילת המאה ה-19 בנתה ארצות הברית שלוש פריגטות גדולות ורבות-עוצמה אף יותר - יונייטד סטייטס, פרזידנט וקונסטיטושן (האחרונה היא כיום אוניית המפרשים העתיקה ביותר שעדיין שמורה במצב כשיר לשיט). פריגטות אלו היו בעלת הדחק של כ-1,600 טון וחימוש של 44 תותחים, מתוכם סוללה עיקרית של 30 תותחי 24-ליטראות. הן זיכו את הצי האמריקאי בכמה ניצחונות יוקרתיים על הפריגטות הבריטיות הקטנות יותר במלחמת 1812, וכתגובה מיהרו הצי הבריטי וציים נוספים לבנות גם הם פריגטות כבדות. בפריגטות כאלה חובר בדרך-כלל סיפון האחרה עם צור החרטום בסיפון עליון קל (אנגלית: spar deck), שיועד בתחילה בעיקר לשימוש המלחים המטפלים במפרשים, אך בהמשך חומש ביותר ויותר תותחים קלים מטיפוס הקרונדה, עד שבסופו של דבר שבו הפריגטות הכבדות להיות "דו-סיפוניות" בפועל, כלומר בעלות שני סיפוני תותחים מלאים.
העלייה בגודלן ובעוצמתן של הפריגטות גררה עמה גם עלייה במחיר הבנייה ובעלות התפעול שלהן. כתוצאה מכך, בתחילת המאה ה-19 ירשו טיפוסי ספינות חד-סיפוניות קלות וזולות יותר, כמו הקורבטה והסלופ, חלק משמעותי מתפקידי הסיור שמילאו הפריגטות במאה ה-18. השימוש בפריגטת המפרשים הקלאסית דעך במחצית המאה ה-19 עקב עלייתן של ספינות הקיטור.