stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסילות הברזל הסובייטיות
חברות יורשות

| מסילת רכבת | שם האם | מדינה | שנה התחלה | אורך (בק"מ) | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רכבת ארמנית | Հայկական երկաթուղի Haykakan yerkat'ughi (HYU) | ארמניה | 1992–2008 | 845 ק"מ | תפעול ותשתית הרכבת הועבר לידי רכבת דרום הקווקז (Հարավկովկասյան երկաթուղի) בשנת 2008, חברת בת של מסילות הברזל הרוסיות. |
| רכבות אזרבייג'ן | Azərbaycan Dəmir Yolları (ADY) | אזרבייג'ן | 1991 | 2,932 ק"מ |  |
| רכבת בלארוס | Беларуская чыгунка Belaruskaya Chygunka (BCh) | בלארוס | 1992 | 5,490 ק"מ |  |
| רכבות אסטוניה | Eesti Raudtee (EVR) | אסטוניה | 1992 | 816 ק"מ | כיום התחבורה המסילתית מנוהלת בידי חברות כמו אלרון, Edelaraudtee, Operail ו-GoRail |
| רכבות גאורגיה | საქართველოს რკინიგზა sakartvelos rk'inigza (SR) | גאורגיה | 1992 | 1,513 ק"מ | באבחזיה פועלת חברת רכבות אבחזיה מאז 1992, המנותקת מ"רכבות גאורגיה". |
| רכבות קזחסטן | Қазақстан Темір Жолы | קזחסטן | 1997 | 15,000 ק"מ |  |
| רכבת קירגיזית | Кыргыз Темир Жолу | קירגיזסטן | 1992 | 417 ק"מ |  |
| רכבות לטביה | Latvijas dzelzceļš (LDz) | לטביה | 1992 | 2,269 ק"מ | כיום השתלטה על פעילות הנוסעים החברה הנפרדת Pasažieru vilciens (PV). |
| רכבות ליטא | Lietuvos geležinkeliai (‏LTG) | ליטא | 1991 | 1,766 ק"מ |  |
| רכבת מולדובה | Calea Ferată din Moldova (‏CFM) | מולדובה | 1992 | 1,156 ק"מ | בטרנסניסטריה, התחבורה המסילתית מופעלת על ידי רכבת טרנסניסטריה (Приднестровская железная дорога, Pridnestrovskaya zheleznaya doroga). |
| רכבת רוסיה | Российские железные дороги Rossiyskie zheleznye dorogi (RŽD) | רוסיה | 1992 | 85,281 ק"מ |  |
| רכבות טג'יקיות | Роӽи оӽани Тоҷикистон | טג'יקיסטן | 1992 | 616 ק"מ |  |
| רכבת אוקראינה | Укрзалізниця Ukrzaliznytsia (UZ) | אוקראינה | 1991 | 22,300 ק"מ | התחבורה המסילתית בחצי האי קרים מנוהלת על ידי רכבות קרים |
| הרכבות האוזבקיות | OTY | אוזבקיסטן | 1994 | 4,669 ק"מ |  |
ראו גם

רכבת רוסיה
מוזיאון הרכבת הרוסית, בסנט פטרסבורג, שבו נמצאים קטרים סובייטים ומכונות אחרות
לקריאה נוספת

Kelly, Peter (באפריל 1984). "Railways in the Soviet Union". Rail Enthusiast. EMAP National Publications: 24–27. ISSN 0262-561X. OCLC 49957965. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Russian Railways - History of Russian Railways (1914-1991)
↑  Russian Railways - History of Russian Railways (1991-2003)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 151027354   WorldCat (עם VIAF): 151027354
מלון ישמעילוף

| --- | --- |

מלון ישמעילוף
 מידע כללי
 סוג:  בית מלון לשעבר 
 כתובת:  יבנה 18 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1925
 תאריך פתיחה רשמי:  1925 
 אדריכל:  יהודה מגידוביץ
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אקלקטית 
 מידות
 קומות:  3 
 
 קואורדינטות:  32°03′56″N 34°46′23″E﻿ / ﻿32.065465063969°N 34.773041599269°E﻿ / 32.065465063969; 34.773041599269
  (למפת תל אביב מוגדלת) מלון ישמעילוף(למפת תל אביב רגילה) מלון ישמעילוף(למפת גוש דן רגילה) מלון ישמעילוף(למפת גוש דן מוגדלת) מלון ישמעילוף
 
מלון ישמעילוף הוא בית מלון הבנוי בסגנון אקלקטי ומיועד לשימור ברחוב יבנה 18, פינת רחוב מונטיפיורי 32, במרכז ההיסטורי של תל אביב. הבית נבנה על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' בשנת 1925.
על המבנה

מלון ישמעילוף הוקם בשנת 1925.
המבנה הוקם בפינת הרחובות יבנה ומונטיפיורי, בשכונה שנקראה 'חברה חדשה' ונודעה כבר באותה עת כ'תל אביב מרכזית' שכן היא חיברה בין שכונת בעלי מלאכה לחלקן הדרומי של שדרות רוטשילד.
המגרש ששכן בין הרחובות וגבולותיו הגיעו עד לרחוב יבנה ולרחוב אחד העם, מרבית שטחו היה שייך לישמעילוף.
המבנה הוא בן שלש קומות, כאשר לקומה הראשונה חזית מסחרית לשני הרחובות, ומעליה שתי קומות ששימשו כמלון.
הבניין מעוטר בעמודים ובקשתות, ועל גגו גדר דקורטיבית, ובראש חזית המבנה מתנוססת כיפה גדולה.
היסטוריה

שנים ספורות לאחר הקמתו נערכו שינויים במבנה כאשר שטחי המסחר בקומת הקרקע הפכו אף הם לחדרי מלון, המרפסות המקוריות נסגרו לטובת הוספת שטחים למלון ובמקומם נוספו מרפסות חדשות.
במהלך השנים עבר המבנה לידי משפחת מחקשווילי, על פי עדויות מאת נכדתו של ישמעילוף הבניין היה הדבר בעקבות הפסד במשחק קלפים.
ברבות השנים הבניין ננטש והוזנח ועמד במרכזם של כמה סכסוכים משפטיים.
בשנת 2024 נמכר הבניין ביחד עם מספר נכסים נוספים לקבוצת משקיעים.
ישמעילוף

אפרים בן יואל ישמעאלוף שהבניין נבנה בהזמנתו, עלה ארצה מברלין והיה נצר לקהילת אנוסי משהד באיראן. היה עסקן פוליטי והתפרנס מהשכרת דירות ומנדל"ן. בתל אביב קרויים שני בניינים נוספים על שמו: "בית ישמעילוף" ברחוב אלנבי ו"בית ישמעילוף" ברחוב החשמל.
גלריה

מלון ישמעילוף הנטוש
מלון ישמעילוף, מבט מרחוב יבנה
שלמה קמחי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1800 
 פטירה:  1894 (בגיל 94 בערך) 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1894 
 
הרב שלמה קמחי (? - תרנ"ד 1894?) היה מרבני קושטא וחברון, ומחבר ספרי הלכה ופרשנות.
ביוגרפיה

נולד בקושטא לאביו ר' נסים יוסף דוד קמחי, אב בית הדין המקומי. נשא את בתו של ר' יהודה מוהיל. למד תורה מפי רבני עירו בבית המדרש "קול ה'" שבפרברי העיר, והרבה לדון עמהם בהלכה. דברי כמה מהם, כגון ר' יצחק אקריש, משוקעים בספריו.
בשנת תרי"ד (1854) נטל חלק פעיל במאבקם של עשרות מחכמי קושטא נגד שילוב לימודי חול בבתי הספר. בעקבות מאבק זה נאלץ לעזוב את המקום, ובחר לעלות לארץ ישראל והתגורר בחברון.
בנו היה הרב חיים נסים יוסף קמחי. חתניו: הרב נסים אליהו לומברוזו, שחתם יחד עמו על כמה פסקי הלכה ונפטר בחייו; הרב נסים משה המון; והרב חיים יעקב בכר.
ספריו

שו"ת מלאכת שלמה (סלוניקי תרכ"ב 1862) - תשובות הלכתיות, חידושים על התלמוד ודרשות.
יקהיל שלמה (איזמיר תרכ"ה, 1865) - חידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך, נדפסו עם הסכמת רבי חיים פאלאג'י.
ימי שלמה (איזמיר, תרל"ד 1874) - חידושים על הרמב"ם ומעט שו"ת. ספר זה הוגה על ידי ר' משה הלוי, שהוסיף בספר מחידושיו שלו. חידושים אלה פותחים במילה 'אמ"ה' - "אמר משה הלוי". בשדי חמד מציין פעמים רבות להערות אלו בשם "ידיד נפשי רב אחאי גאון הרמ"ה", ומכאן שמדובר בר' משה הלוי שהיה ידידו של ר' חיים חזקיהו מדיני ושימש כחכם באשי בטורקיה. אך יש שייחסו חידושים אלה לבנו של המחבר.
מימי שלמה - חידושים על השולחן ערוך, חלקי אורח חיים ויורה דעה. ספר זה נכתב בהיות המחבר בחברון, ונשלם בשנת תרנ"ג (1893). נדפס לראשונה מכת"י המחבר בשנת תשמ"ז (1987) על ידי מכון אהבת שלום. לאחר ההדפסה התגלה כת"י נוסף של המחבר, רובו מהדורה מוקדמת של ה"מימי שלמה", וחלקים ממנו נדפסו בקובצי מקבציאל החל מגיליון ל' (אדר תשס"ה).
לקריאה נוספת

שמעון ואנונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה, ירושלים תשס"ו - עמ' 559-561, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הערות שוליים

↑  קובץ 'מוריה' שמד-שמו עמ' ס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298524805171  ISNI: 0000 0000 2810 3088  LCCN: n86072168  NTA: 298784270  VIAF: 8865930   WorldCat (עם VIAF): 8865930 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שלמה קמחי".
מצד בוקק

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°12′04″N 35°21′32″E﻿ / ﻿31.20111111°N 35.35888889°E﻿ / 31.20111111; 35.35888889
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) מצד בוקק(למפת צפון הנגב רגילה) מצד בוקק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצד בוקק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצד בוקק
 
המצד וקטע מכביש 90. ברקע נראים מלונות עין בוקק וים המלח
מראה המצד מכיוון עין בוקק. בצידו השמאלי של המבנה נראים שרידי המגדל הדרום-מזרחי
פינתו הדרום-מזרחית של המצד
מצד בוקק הוא מצודה ביזנטית מדגם קסטלום, השוכנת ממערב לעין בוקק, על גדתו הצפונית של נחל בוקק, מקום בו הוא מגיח מערוצו הקניוני אל מניפת הסחף שיצר.
היסטוריה

בעבר נחשבה המצודה כחלק מלימס פלשתינה, קו הביצורים הרומי אשר הגן על הדרכים העתיקות לאדום ולדרום מואב. אולם, הממצא הנומיסמטי והקרמי במקום מצביעים על כך כי המצודה נבנתה בתקופה מאוחרת יותר. בשנות השבעים זיהה במקום הארכאולוג מרדכי גיחון ארבע שכבות הרס המבדילות בין ארבעה שלבים שונים לאורך התקופה הביזנטית בהם הייתה המצודה בשימוש, עד שננטשה באופן סופי בתקופה הערבית בארץ ישראל:
ימי השושלת הקונסטנטינית (עד 363) - תקופה זו הסתיימה בחורבן כתוצאה מאסון טבע או פלישת שבטים ערבים;
מימי הקיסר ואלנס עד אמצע המאה ה-5 - גם תקופה זו הסתיימה בחורבן כתוצאה מאסון טבע או פלישת שבטים ערבים;
מאמצע המאה ה-5 עד הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל בשנת 614 - תקופה זו הסתיימה בחורבן כללי של המצודה;
כעשור שנים בימי הקיסר הרקליוס, עד לכיבושה בידי הערבים - הכיבוש הערבי לא הביא לחורבנה המלא של המצודה, אך היא ננטשה או נכנעה;
לאחר מכן שכנה במצודה אוכלוסייה קבועה עד לתחילת שלטון בית אומיה, בשנת 661.
במאמרה משנת 1999 שופכת ג'ודי מגנס אור על תיארוכו המדויק של המבצר, וקובעת שיש לתארך את זמן בנייתו לאמצע המאה השישית לספירה. את חורבנו של האתר קובעת לסוף המאה השביעית, וזאת על סמך קריאה מחודשת של הקרמיקה לאורך כל השכבות שזיהה גיחון. על פי הניתוח של מאגנס, אשר הוכיחה כי מטבעות של המאה השישית נמצאו גם מתחת לרצפות החדרים המשויכות על פי גיחון לשלב הראשון של המבנה, יש לתארך את כל שלבי המבנה ומשך קיומו אל התקופה הביזנטית המאוחרת.
האתר

החפירות באתר החלו בשנת 1968 ונוהלו על ידי פרופ' מרדכי גיחון מאוניברסיטת תל אביב. הו נמשכו שלוש עונות והסתיימו ב-1970. המצודה נחפרה כחלק מפרויקט רחב באזור, במקביל נחשפו גם שתי בריכות מהתקופה הרומית למרגלותיה, וכן האופיקינה שעל חוף המלונות.
המצודה ניצבת על גבעת חצץ ממערב לכביש 90, ומידותיה הן 20X20 מטרים. בארבע פינותיה קבועים מגדלים רבועים שמידותיהם 6X6 מטרים. חומותיה נבנו מאבנים בסיתות גס ובמילוי אבני גוויל ושברי אבן. רוחבן של החומות הוא כשני מטרים ושרידיהן ניצבים כיום לגובה של עד שישה מטרים. החומות הוקמו על גבי תעלות יסוד שנחפרו עד שכבת החצץ הקשה של הגבעה, ושכבות החצץ הרכות שפונו בתהליך זה שימשו לבניית רצפת החדרים בתוך המצד ולהתגברות על שיפוע הגבעה. שיטת בנייה זו העניקה למבנה יציבות מפני רעידות אדמה, ותרמה להשתמרותו.
על פי חלקו השמור של המצד, הניחו החוקרים כי בראש המגדלים והחומות נקבעו שינות, וכי בתוך שטח המצד הוקמו מבנים בני קומה בודדת וביתר סבירות בני שתי קומות. המגדלים סוגלו לתפקד כמוצבים העומדים ברשות עצמם, במקרה שחלקי המצד האחרים נתפסו בידי אויב, והם אפשרו כיסוי טוב של השטח שלמרגלות חומות המצד. אלמנט אדריכלי נוסף שהתגלה במצד הוא קשתות משחררות לחץ שנקבעו מעל פתחי הכניסה לארבעת המגדלים הפינתיים.
בנובמבר 2013 בוצעה חפירת הצלה בחצר המצד שנועדה להנגישו למבקרים, אשר נוהלה על ידי מירי פינס מאוניברסיטת תל אביב. מאז החפירה בוצעו עבודות שימור וחיזוק בקירות המבנה.
הערות שוליים

↑  Magness, Jodi, The Roman and Byzantine Near East; Some Recent Archaeological Research. Vol. 2., Journal of Roman Archaeology, 1999
↑  Gichon, M., En Boqeq, Ausgrabung in einer Oase am Toten Meer. Band I – Geographie und Geschichte der Oase. Das spatromisch-byzantinische, Mainz, 1993
↑  Gichon, M., Fischer, O. and O. Tal, En Boqeq. Excavations in an Oasis on the Dead Sea Shores, part II, Mainz, 2000
הדוב פדינגטון (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  ספר הילדים הפופולרי "הרפתקאות הדוב פדינגטון" מאת מייקל בונד
 בימוי:  פול קינג 
 הופק בידי:  דייוויד היימן StudioCanal
 תסריט:  מייקל בונד האמיש מק'קול
 עריכה:  מארק אוורסון 
 שחקנים ראשיים:  ראו טבלה
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס
 צילום:  אריק וילסון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, צרפת 
 חברת הפקה:  Heyday Films, סטודיו-קאנל UK 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  הממלכה המאוחדת 23 בנובמבר 2014 ישראל 26 במרץ 2015
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, עברית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לונדון, פרו 
 תקופת התרחשות:  העשור השני של המאה ה-21 
 תקציב:  50 - 55 מיליון דולר
 הכנסות:  259.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   paddington
 סרט הבא:  פדינגטון 2
 www.paddington.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדוב פדינגטון (באנגלית: Paddington) הוא סרט קומדיה לייב-אקשן בריטי משנת 2014 המבוסס על ספר הילדים הפופולרי "הרפתקאות הדוב פדינגטון" מאת מייקל בונד. את הסרט ביים פול קינג על פי תסריט מאת האמיש מק'קול ובהפקת דייוויד היימן.
בסרט מככבים בן וישו, יו בונוויל, סאלי הוקינס, ג'ולי וולטרס, ג'ים ברודבנט, פיטר קפלדי וניקול קידמן. הסרט יצא להקרנת בכורה ב-23 בנובמבר 2014 בממלכה המאוחדת.
תקציר עלילת הסרט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חסר פרטים על דמות הנבל בסרט.
דוב צעיר שנולד בפרו מגיע ללונדון על גבי ספינה. הדוב המוזר עוטה מעיל כחול וכובע אדום, שניהם מצמר ולצווארו הפתק "נא לטפל יפה בדוב הזה". כשהוא מוצא את עצמו לבדו בתחנת הרכבת פדינגטון, הוא מתחיל להבין כי חיי העיר הם לא מה שהוא חשב שהם. זאת, עד שהוא פוגש במר וגברת בראון, שידועים גם כהנרי ומרי בתחנת הרכבת והם מחליטים לקרוא לו על שם התחנה בה מצאו אותו. משפחת בראון מתאהבת בדוב ומחליטה שישהה בביתם לצמיתות והוא הופך לחברם טוב של ילדיהם ג'ודי וג'ונתן, ולחלק מן המשפחה. הדוב מתגלה כחכם, שובה לב ובעל חוש צדק מפותח, אך גם נוטה לשובבנות והוא נקלע להרפתקאות שונות ומוזרות.
צוות השחקנים

| תפקיד | שחקן | מדבב בעברית | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הדוב פדינגטון | בן וישו | מיכאל אלוני | תחילה לוהק לתפקיד השחקן הבריטי קולין פירת', אבל הוחלט שקולו אינו מתאים לדמות ולבסוף נבחר בן וישו. |
| הנרי בראון | יו בונוויל | עמוס שוב | דיבובו האחרון של עמוס שוב לפני פטירתו |
| מרי בראון | סאלי הוקינס | מונה מור |  |
| גברת בירד | ג'ולי וולטרס | אסתי קוסוביצקי |  |
| מר גרובר | ג'ים ברודבנט | צביקה שוורצברג |  |
| מר קארי | פיטר קפלדי | דרור טפליצקי |  |
| ג'ונתן בראון | סמואל ג'וסלין | נדב ירושלמי |  |
| מיליסנט | ניקול קידמן | הילה זיתון |  |
הפקה

פיתוח הסרט יצא לדרך בשנת 2007 כאשר מפיק סרטי "הארי פוטר", דייוויד היימן הוכרז כמפיק הסרט בעוד האמיש מק'קול החל בכתיבת התסריט. אך ההפקה יצאה לדרך באופן ממשי רק בשנת 2013 כאשר החלו הצילומים בלונדון והוכרז על ליהוקו של קולין פירת' לתפקיד הדוב פדינגטון.
ב-13 בספטמבר 2013 החלו הצילומים, ובסיוע טכנולוגיית לכידת תנועה והוספת אפקטים ממוחשבים נוצר הדוב פדינגטון הקולנועי. ביוני 2014 קולין פירת' ויתר על דיבוב קולו של הדוב, לאחר שבאולפני ההפקה הוחלט כי קולו אינו מתאים לדמות וביולי 2014 הצטרף בן וישו להפקה כמחליפו של פירת'.
הסרט יצא להקרנת בכורה ב-23 בנובמבר 2014 בלונדון שבממלכה המאוחדת, וב-26 במרץ 2015 בישראל.
סרט המשך

באוקטובר 2016 הוכרז על סרט ההמשך "פדינגטון 2" שיצא ב-10 בנובמבר 2017.
הערות שוליים

↑  הגרדיאן, הדוב פדינגטון הולך להוליווד, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2007
↑  איתמר זהר, השיא של "פדינגטון 2": הסרט עם הכי הרבה ביקורות טובות אי פעם, באתר הארץ, 21 בינואר 2018
אור סיגולי, ‏קולנוע | "פדינגטון 2" הוא המלצה חמה לבילוי לכל המשפחה, באתר גלובס, 23 במרץ 2018
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב – קווי מטרו

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  תל אביב-יפו, כפר סבא, רעננה, הוד השרון, הרצליה, רמת השרון, רמת גן, בני ברק, גבעתיים, חולון, ראשון לציון, בת ים, באר יעקב, רמלה, לוד, נתניה, נס ציונה, רחובות, פתח תקווה, גבעת שמואל, קריית אונו, אור יהודה
 שם המערכת:  מטרו תל אביב
 מפעיל:   נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים
 מידע על ההקמה
 עלות:  150 מיליארד ש"ח
 פתיחת המערכת:  פתיחה חלקית: 2034  פתיחה מלאה: 2037 (משוער)
 מידע על המערכת
 תחילת המערכת:  קו המטרו M1‏: כפר סבא – מזרח / דפו צפוני  קו המטרו M2‏: אזור תעשייה סגולה  קו המטרו M3‏: אזור תעסוקה הרצליה
 סיום המערכת:  קו המטרו M1‏: לוד – צפון / קפלן   קו המטרו M2‏: בית חולים וולפסון   קו המטרו M3‏: נמל התעופה בן-גוריון / הקוממיות
 סוג המערכת:  רכבת תחתית
 אורך המערכת:  145 ק"מ
 צבע על המפה:  כחול (M1), כתום (M2), וצהוב (M3)
 מספר נוסעים ביום:  2,020,000 (משוער)
 מספר הקווים:  3
 מספר התחנות:  109
 https://www.nta.co.il/metro
 תרשים המערכת
   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    תרשים של מערך הדנקל בגוש דן: רכבת (בשחור), הרכבת הקלה - הקו האדום (באדום), הרכבת הקלה - הקו הירוק המתוכנן (בירוק), הרכבת הקלה - הקו הסגול המתוכנן (בסגול), שלושת קווי המטרו M1 (בכחול), M2 (בכתום), M3 (בצהוב). 
 
מטרו תל אביב (נקראת גם MetroTLV) היא מערכת רכבת תחתית של שלושה קווים שתהיה מערכת משלימה לדנקל (הרכבת הקלה). היא נועדה להרחיב את רשת הקווים לפרברים המרוחקים יותר – כפר סבא ורעננה בצפון, פתח תקווה במזרח, ורחובות ונס ציונה בדרום, ולקצר משמעותית את זמני הנסיעה למרכזי התעסוקה בתל אביב. הקווים נועדו בין היתר כתחליף לקווי הרכבת הקלה שהוקפאו: הקו הצהוב והקו הוורוד.
תוואי הקווים הוגדרו לפי שלושה "מסדרונות ביקוש":
קו המטרו M1 – קו מצפון (כפר סבא ורעננה) לדרום (ראשון לציון, לוד ורחובות) דרך תל אביב. זהו הקו שאמור להסיע הכי הרבה נוסעים והוא הארוך והיקר במערכת. עלותו היא 82 מיליארד שקל כאשר התחנות אמורות לעלות 20 מיליארד והמנהרות 13 מיליארד.
קו המטרו M2 – קו מזרח-מערב שיספק שירות מדרום פתח תקווה דרך רמת גן לתל אביב.
קו המטרו M3 – קו בצורת חצי טבעת שיחבר בין כל קווי הרשת ויאפשר מעבר ביניהם.
ההערכה היא שבניית קווי המטרו במרכז תושלם עד לשנת 2037 בערים תל אביב, גבעתיים, בני ברק, גבעת שמואל, ראשון לציון, חולון, בת ים, פתח תקווה, קריית אונו ויהוד מונוסון בהיקף 78 ק"מ מסילות, 59 תחנות ו-3 מתחמי דיפו, כאשר הקטעים הראשונים יושלמו בשנת 2034. טרם ידוע מתי יושלם שלב ב' הכולל הארכת המסלולים לערים רחוקות יותר כמו רעננה והרצליה בצפון ולוד ורחובות בדרום בהיקף 74 ק"מ מסילות ו-50 תחנות נוספות. משרדי הממשלה מעריכים שהתועלת הכלכלית מהקמת המטרו תהיה 390–550 מיליארד ש"ח עד 2040, ובלעדיו האבדן המשקי יגיע לכ-25 מיליארד ש"ח מדי שנה.
הערות שוליים

↑  הקרב על המטרו: המספרים של פרויקט הענק נחשפים, באתר גלובס, 2 בנובמבר 2020
1 2  "קריסה תחבורתית": מטרו בישראל - רק בשנת 2034, באתר ישראל היום, 22 בדצמבר 2022
↑  אסף זגריזק, ‏אנחנו תקועים בפקק ויש בכביש מסלול ריק: מירי רגב יוצאת נגד נתיבי התחבורה הציבורית. ומה היא חושבת על המטרו?, באתר גלובס, 2 בינואר 2023
↑  עלות החלופה המומלצת של מערכת ההסעה בתל אביב - 4 מיליארד ד', באתר גלובס, 17 בפברואר 1997
↑  תמ"א 23 א' להקמת רשת מסילות למערכת הסעת המונים משולבת במטרופולין גוש דן
↑  ענת ג'ורג'י, טענה: תוכניות במרכז חייבות להתחשב בתוואי הרכבת הקלה, אף שסביר כי ישונה, באתר הארץ, 8 בפברואר 2002
↑  המחלוקת בין עיריית ת"א לנ.ת.ע הולידה תוכנית חדשה לרכבת הקלה , באתר TheMarker‏, 19 ביולי 2004
↑  שרון קדמי, רכבת מאדום לירוק, באתר הארץ, 20 באפריל 2006
↑  תמ"א 23א שינוי 4
↑   אורן דורי, משרד התחבורה מציע: קווים עיליים של הרכבת הקלה בת"א יוסבו לתת־קרקעיים, באתר TheMarker‏, 27 ביולי 2016
↑  נתי יפת , ‏8 מתמודדות על הפעלת הקו האדום; סיסטרה תתכנן קווי מטרו, באתר גלובס, 14 בינואר 2017
↑  איתי בלומנטל, לא רק רכבת קלה: תכנון קווי המטרו של גוש דן יוצא לדרך, באתר ynet, 15 ביולי 2018
↑  רועי רובינשטיין, המטרו בגוש דן - צעד נוסף לקראת תחילת עבודות, באתר ynet, 15 באפריל 2019
↑  אסף זגריזק, כ-45 ק"מ, עם 31 תחנות: הושלם תכנון הקו הדרומי בפרויקט המטרו בגוש דן, באתר ynet, 11 באוקטובר 2021
↑  עמוד תכנית המקטע הצפוני באתר "מעירים" (ע"ר) המאפשר לדון ולעקוב אחר התקדמות התכנית
↑  עמוד תכנית קו מטרו M2 באתר "מעירים" (ע"ר) המאפשר לדון ולעקוב אחר התקדמות התכנית
↑  גיא נרדי, ‏נת"ע פרסמה את מכרז המתכננים לשבעת הטרמינלים של המטרו, באתר גלובס, 26 בנובמבר 2020
↑  יובל שדה, חוק המטרו אושר לקריאה שנייה ושלישית בכנסת, באתר כלכליסט, 15 בפברואר 2022
↑  שירית אביטן כהן ואסף גריזק, ‏בורות ופופוליזם בדרך לפיזור: כך נראים הימים האחרונים של הכנסת ה-24, באתר גלובס, 28 ביוני 2022
↑  יובל שדה, אמיתי גזית, לפני ההצבעה על חוק המטרו: ועדת השרים אישרה את התוכניות לשני קווי מטרו, באתר כלכליסט, 22 במאי 2022
↑  מרימים לתחתית: פרויקט המטרו של גוש דן, באתר ynet, 13 ביולי 2021
↑  דן רבן, אחרי העיכובים, חוק המטרו אושר סופית: הצפי לקו הראשון - לא לפני 2040, באתר ynet, 25 ביולי 2024
↑  אסף זגריגק, ‏המטרו כבר בעיכוב של 4 שנים: אלו התוכניות שיכריעו אם הפרויקט יתחיל להתקדם, באתר גלובס, 22 בדצמבר 2022
↑  אסף זגריזק, ‏חשש לניגוד עניינים בבניית הקו האדום והירוק ברכבת הקלה, באתר גלובס, 21 בפברואר 2022
↑  יובל שדה, המטרו מתקדם: פורסמו החברות שינהלו את התכנון והביצוע, רגב חתמה על צווי הפקעת קרקע, באתר כלכליסט, 20 באוגוסט 2023
↑  התקדמות פרויקט הרכבת הקלה בגוש דן, באתר www.mevaker.gov.il
↑  אלמוג עזר, עתירה נגד מכרז המטרו: הזוכות נכשלו בפרויקט הקו האדום, באתר כלכליסט, 22 בנובמבר 2023
מגדל השעון (יפו)

#invoke:תבנית מידע
מגדל השעון של יפו, אוגוסט 1954
המגדל והכיכר ב-1929
המגדל, הכיכר והסראייה
חלקו העליון של המגדל
עבודות מתכת בעיצוב האמן אריק קורן, המשולבות בחזית המגדל
מגדל השעון בשעת ערב
מגדל השעון של יפו, צילום מזווית נמוכה.
מגדל השעון ביפו הוא מגדל שעון שהוקם על ידי מוריץ שינברג, יזם נדל״ן, שען וצורף יהודי מיפו. המגדל, שהוקם בשנת 1903, הוא אחד משישה מגדלי שעון שנבנו בארץ ישראל לציון 25 שנים לכהונתו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. המגדל נבנה בעזרת תרומתם של תושבי העיר, ערבים ויהודים, ובראשם יוסף בק מויאל, והוא אחד ממאה מגדלי שעון שנבנו ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה. המגדל בנוי מאבן כורכר, וצורתו מזכירה במעט כנסייה אירופית. בראש המגדל כיסוי נחושת, שבו שני שעונים ופעמון המצלצל אחת לחצי שעה. על שם המגדל נקראת הכיכר בה נמצא כיכר השעון.
היסטוריה

אבן הפינה הראשונה הונחה ב-1 בספטמבר 1900, במעמדם של הקאימם (השליט המחוזי העות'מאני), פקידי הממשלה ונציגי הדתות. מגדל השעון נבנה במרכז כיכר השוק הגדול של יפו, בסמוך למסגד מחמודיה, ל"קישלה" (תחנת המשטרה ביפו ובית המעצר) ולבית הסראייה. בשנת 1901 הושלמה הקומה השנייה והחלה בניית הקומה השלישית. ב-1903 הסתיימה הבנייה, ובמגדל הותקנו שני השעונים. בקומה השנייה נחקקה הטורה, חותמו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
ביומנו של השען שינברג מובא הרקע להחלטה על בניית מגדל השעון, תוך ציון תאריך שונה:
בשנת 1902 חל איזה חג יובל בחצר השולטן עבדול חמיד. פקידי הממשלה הטורקית יחד עם נכבדי יפו הערבים והנוצרים הוזמנו לאספה בבית הממשלה כדי לדון איך לחוג את יובלו של השולטן ובאיזה אופן להנציח ביפו את זכר המאורע הזה על ידי איזה מפעל ציבורי חשוב. גם אני הייתי בין הקרואים. היו שהציעו לחפור ולבנות באר ציבורית ועוד הצעות ממין זה. הבנתי מיד שמכל ההצעות הללו לא יצא דבר, יען כי את הכסף שיאספו למטרות אלו ישלשלו הנאספים לתוך כיסיהם. על כן הצעתי דבר שנראה לי ליותר ממשי וניתן להגשימו בנקל: הצעתי היתה לבנות מגדל יפה באמצע העיר, ובמגדל זה לשים שעון גדול שיראה את הזמן מארבעה צדדים - בשני כיוונים את השעה האירופית, ובשניים [האחרים] את השעה הערבית. דעתי נתקבלה. את סידור השעון כמובן שמסרו לי ואני התמסרתי לדבר הזה במרץ רב, ואמנם התקנתי את השעון העירוני הגדול הנראה עד היום בכיכר שלפני בית הממשלה ביפו.
הקמת המגדל סימנה שינוי תרבותי בעיר, שכן עד אז הפעמונים היחידים שצלצלו היו בראשי צריחי הכנסיות והמסגדים, והקמת מגדל השעון ה"אזרחי" סימלה את השינוי התרבותי לכיוון של חברה אזרחית. כיכר השעון הפכה למקום מרכזי לאחר הריסת חומות העיר במאה ה-19, ובסביבותיה פעלו שווקים, מבני הממשל ומרכז מסחרי, וכן "תחנה מרכזית לכרכרות ולעגלות" ברחוב בית אשל של ימינו שנמצא בסמוך לכיכר השעון, שממנה יצאו שירותי תחבורה ציבורית לרחבי ארץ ישראל. השען הראשון שטיפל במנגנון השעון היה נתנאל מרקוביץ', שהיה בעל חנות שעונים ברחוב אסקנדר עוואד (לימים "רחוב בוסטרוס" הסמוך). בעת גירוש יהודי תל אביב-יפו על ידי הטורקים בזמן מלחמת העולם הראשונה, קיבל נתנאל מרקוביץ' אישור מיוחד מהמושל הטורקי להישאר בעיר כדי לכוון ולטפל בשעון.
בשנת 1965 שופץ המגדל על ידי עיריית תל אביב, הותקנו בו שעונים חדשים, סורגים אמנותיים ועבודות אמנות אחרות, שנוצרו בידי האמן אריה קורן. לאחר שנות הזנחה רבות, בהן הוא לא צלצל ומחוגיו לא נעו, שופץ המגדל בשנית בשנת 2001 על ידי האדריכלים אייל זיו, איתן עידו ורלי פרטו ביוזמת החברה הממשלתית לתיירות ועיריית תל אביב-יפו. במהלך השחזור נמצאו המנגנון המקורי של השעון והפעמון.
שלושה מתוך ארבעת לוחות השיש שנשאו את חותם הסולטן עבדול חמיד השני אבדו, ובמקומם הותקנו רפליקות מזכוכית. הרביעי, הפונה לכיוון דרום, חודש ושוחזר בשנת 2016 על ידי רשות העתיקות.
ביולי 2017 מכרה הכנסייה היוונית אורתודוקסית את הבעלות על הקרקע עליה נמצא מתחם השעון ביפו ב-5.2 מיליון ש"ח, לחברת "Bona trading".
בשנות ה-80 של המאה ה-20, השעון תוקן ותוחזק על ידי השען אברהם אמיר. ב-2021 תוקן השעון על ידי סוזנה קאופמן.
ממדי המגדל

גובה מן הבסיס עד קצה האנטנה: 27.8 מטרים; קומה א' - 6.9 מטרים; קומה ב' - 4.36 מטרים;
אורך בסיס המגדל ורוחבו: 3.8 מטרים כל אחד;
אורכן של חותמות הסולטאן: 100 סנטימטר; רוחבן: 70 סנטימטר;
הפעמון: קוטר - 60 סנטימטר; גובה - 110 סנטימטר; משקל - 130 קילוגרם;
לוח השעון: קוטר - 1.3 מטרים, מחוג גדול - 65 סנטימטר, מחוג קטן - 35 סנטימטר
ראו גם

כיכר השעון
מגדלי השעון העות'מאניים בישראל
לקריאה נוספת

אבנר וישניצר, היו זמנים: על שעונים ואנשים בשלהי התקופה העותמאנית, הוצאת מאגנס, 2022
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "משה (מוריס) שינברג", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 421
↑  ג. משעולי, השעונים המתקתקים לטובתנו, מעריב, 10 באוגוסט 1979

אברהם רותם, מציע לקרוא מגדל מויאל ל"מגדל השעון" ביפו, מעריב, 30 בספטמבר 1968
↑  באה"ק, המליץ, 18 בספטמבר 1900
↑  דבר ראשון, ‏חותם הסולטאן שבנה את מגדל השעון ביפו שוב מתנוסס עליו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 13 בדצמבר 2016
↑  אמיתי גזית, הפטריארכיה היוונית מכרה גם את מתחם השעון ביפו, באתר כלכליסט, 18 ביולי 2017
↑  קורין אלבז-אלוש, בזכות שענית בעלת שם עולמי: נפתרה התקלה במגדל השעון ביפו, באתר ynet, 31 בדצמבר 2021
↑   מנשה ענזי, סיפור שמתחיל במגדל השעון ביפו, באתר הארץ, 1 בפברואר 2023