stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לינדון ג'ונסון
נשיאותו > מדיניות חוץ > וייטנאם > 1965

ג'ונסון דיבר רבות על הצורך בהסלמה, והאמין כי עם עוד מעט משאבים והשקעת כוחות, הווייטקונג יכנעו. אך למעשה יחס ההרוגים עלה ככל שהיו יותר חיילים אמריקנים בווייטנאם.
המשבר בווייטנאם החריף ב-1965, כאשר מטוסי חיל האוויר האמריקאי החלו להפציץ מטרות בצפון. באנדי הודיע בדו"ח שפעולה מידית בווייטנאם תמנע תבוסה. בנוסף, כוחות הווייטקונג הרגו שמונה יועצים אמריקנים ופצעו עוד עשרות בהתקפה על בסיס חיל אוויר. ג'ונסון לא רצה לפגוע במעמדו בציבור ולא טען שהרחיבו את המאמץ המלחמתי. הוא האמין שבאמצעות הגבלת המידע לציבור ואפילו לקונגרס, יוכל למקסם את גמישותו בנושא. רבים הניחו שההפצצות יגרמו לריסון הווייטקונג, אולם מוסריותה ויציבותה של ממשלת דרום וייטנאם נפגעה קשות.
במרץ, תמך באנדי שכוחות הקרקע יצטרפו ויתגברו את כוחות האוויר. ג'ונסון העלה את מספר חיילי הלוגיסטיקה מ-18,000 ל-20,000, וסיפק עוד חיילים למבצעים. בנוסף, החליף את מטרת הצבא מהגנה להתקפה. עם זאת, הוא המשיך להתעקש לא להציג את המדיניות בפני הציבור.
ב-2 באפריל, נאם ראש ממשלת קנדה, לסטר פירסון, באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה. בנאומו הביע את תמיכתו בהפסקת ההפצצות האמריקניות ובמציאת פתרון דיפלומטי. ג'ונסון לא יכול היה לסבול ביקורת על מדיניות החוץ בשטח האמריקני. לפני סיום נאומו, זומן פירסון אל קמפ דייוויד כדי להיפגש עם ג'ונסון למחרת היום. במהלך הפגישה תפס ג'ונסון, שנודע במזגו החם, את פירסון בצווארון, וצעק עליו "שלא תעז לבוא אל הסלון שלי ולהשתין על השטיח."
קובעי המדיניות הראשיים – מקנמארה, וסטמורלנד ובאנדי – נפגשו בהונולולו ב-20 באפריל והסכימו להמליץ בפני ג'ונסון לשלוח עוד 40,000 חיילים אל וייטנאם. באמצע יוני 1965 עמד מספר החיילים בווייטנאם על 82,000 (עלייה של 150%). כעבור שבועיים, הודיע ג'ונסון למנהיגי הקונגרס שהוא דורש עוד 700 מיליון דולרים שיסופקו לווייטנאם ולרפובליקה הדומיניקנית, בטענה שכל חבר קונגרס שיתמוך בכך ממשיך במאמץ לבלימת הקומוניסטים. הבקשה אושרה ברוב של 408 לעומת שבעה בקונגרס, ובסנאט ברוב של 88 לעומת שלושה.
ביוני דיווח השגריר שההפצצות לא השפיעו על צפון וייטנאם, ושהצבא בדרום וייטנאם נמצא בסכנת התמוטטות. הגנרל וסטמורלנד המליץ לנשיא מעט לאחר מכן להעלות את מספר החיילים מ-82,000 ל-175,000. לאחר שהתייעץ עם יועציו, החליט ג'ונסון להכריז במסיבת עיתונאים על הצעד, והודיע שישלח עוד חיילים אם יידרש. ג'ונסון היה בדילמה בין שליחת אמריקנים למות בווייטנאם ובין כניעה לקומוניסטים. אם ישלח עוד חיילים יסתבך במלחמה זרה, ואם לא, חשש מהדחה. הוא המשיך להתעקש שלא שינה את מדיניותו בנושא. באוקטובר 1965, כבר היו בווייטנאם מעל 200,000 חיילים.
בסוף השנה, לאחר התייעצות עם המטות המשולבים ויועציו, החליט ג'ונסון להגדיל את מספר החיילים ב-15,000 חיילים לחודש במהלך 1966 במקום להעלות אותם בבת אחת, כדי למנוע יחסי ציבור גרועים. במהלך אותה שנה החליט ג'ונסון למצוא פתרון דיפלומטי שיביא לחתימת הסכם שלום, וב-28 בדצמבר נפסקו ההפצצות. אך כל הצעותיו נדחו על ידי הקומוניסטים וההפצצות חודשו בעוצמה ב-31 בינואר 1966.
נשיאותו > מדיניות חוץ > וייטנאם > 1966

רוברט קנדי ביקר את החלטתו של ג'ונסון לחזור להפציץ בווייטנאם, וטען שארצות הברית בדרך לאסון גדול. מעט לאחר מכן, ערכה ועדת הסנאט ליחסי חוץ שימועים טלוויזיוניים בנוגע למדיניות בווייטנאם. בחשש מהביקורת, כינס ג'ונסון עוד ועידה בהונולולו, ונכח בה שלושה ימים עם השגריר לודג' והגנרל וסטמורלנד. באפריל 1966, התעודד ג'ונסון מהעובדה שכוחות הווייטקונג ספגו יותר אבדות מהכוחות הדרום וייטנאמיים. אולם בו זמנית, למרות הלחץ על ממשלת דרום וייטנאם לחזק את עמדותיה הפנימיות, הייתה ממשלת דרום וייטנאם פגיעה, ולא רצתה לבצע תהליכי דמוקרטיזציה במדינה.
חוסר הסבלנות כלפי ג'ונסון הלך וגדל. ועדת הסנאט בנושאי הכוחות המזוינים הכריזה שהגיע הזמן לסיים את המלחמה או לסגת. ג'ונסון טען שיש לספק הרתעה מקסימלית מול התוקפנות הקומוניסטית במחיר מינימלי. בנוסף החל בהפצצות מפעלים בצפון וייטנאם בתקווה להאיץ את הניצחון. ביולי חשף סקר ש-83% מהציבור תומכים בהפצצות. אולם באוגוסט חשפה מחלקת ההגנה שההפצצות לא השפיעו על המלחמה.
לקראת הסתיו, דיווחו מקורות על התקדמות מול הכוחות בצפון וייטנאם. הצדדים לחצו על ג'ונסון להחל בדיוני שלום. אולם הפער מול צפון וייטנאם היה בלתי ניתן לגישור, כשג'ונסון מסרב להפסיק עם ההפצצות ולהסיג את כוחותיו. וסטמורלנד ומקנמארה המליצו על תוכנית להרגעת האזור. ג'ונסון העביר את הנושא להכרעה צבאית באוקטובר. באותה התקופה החל ג'ונסון להצדיק יותר ויותר את הקורבנות במלחמה. הוסכם בין ג'ונסון ובכירי ממשלו לבין הנהגת דרום וייטנאם כי הלחימה תימשך עד לניצחון, ועקב כך הורה להגביר את מעורבותה של ארצות הברית במלחמה, למרות חוסר האהדה בציבור. בשיחה עם דווייט אייזנהאואר ב-3 באוקטובר 1966, טען ג'ונסון שניסה לנצח במלחמה במהירות האפשרית.
לקראת סוף השנה היה ברור שתהליכי השלום לא עובדים, וגם ההפצצות לא הועילו. ג'ונסון הסכים להמלצתו של מקנמארה להוסיף עוד 70,000 חיילים ב-1967 אל ה-400,000 שכבר היו. מקנמארה המליץ לא להעלות את כמות ההפצצות, אולם ג'ונסון תמך בעמדת ה-CIA והגביר אותן. הדבר התרחש למרות דיונים סודיים בסייגון, האנוי ובוורשה. ההפצצות הובילו לסיום הדיונים, אולם ממילא לא האמין הממשל לצפון וייטנאם.
נשיאותו > מדיניות חוץ > וייטנאם > 1967

בינואר ובפברואר 1967, נעשו גישושים לשיחות שלום עם כוחות צפון וייטנאם, שלא צלחו. הו צ'י מין הכריז שהפתרון היחיד הוא נסיגה אמריקנית. ההערכות הצבאיות ממרץ 1967 חשפו הסלמה הולכת וגוברת במלחמה, בניגוד לטענות כוחות הקרקע. היה קשה להעריך את כוחו של הווייטקונג. בפברואר, הסכים ג'ונסון לתקוף את שבילי האספקה בלאוס ועוד חמישים וארבע מטרות חדשות בצפון, וגם להטמין מוקשים בנחלים כדי לתגבר את ההפצצות האוויריות.
במרץ דרש רוברט קנדי בנאומו בסנאט הגברת ההתנגדות למלחמה. התנגדותו ומועמדותו הפוטנציאלית ב-1968 הכניסה את ג'ונסון להלך רוח לוחמני, במקום לאמץ מדיניות ריאליסטית יותר. כעסו וזעמו של ג'ונסון על התסבוכת בווייטנאם והשפעתה הפוליטית עליו התבטאה בהכרזתו מול קנדי. ג'ונסון קיבל דו"חות בנושאי ההתקדמות הצבאית בקיץ, והזהיר את קנדי "אשמיד אותך ואת כל אחד מחבריך היונים בתוך חצי שנה," צעק, "תהיו מתים פוליטית בתוך חצי שנה".
במאי הציע מקנמארה לג'ונסון דרך מילוט מווייטנאם: הממשל יוכל להכריז שמטרתו במלחמה – הגדרה עצמית לדרום וייטנאם – הושגה בזכות הבחירות שעמדו להיערך בספטמבר, שיוכלו ליצור ממשלה קואליציונית. ג'ונסון לא רצה להפקיר את דרום וייטנאם, בעקבות דו"חות של ה-CIA שחשפו מאבקי כוחות, ירידה בכוחות הצבאיים ומחסור במזון בצפון וייטנאם.
באמצע 1967, כבר נהרגו או נפצעו כמעט 70,000 אמריקנים, ורוב התקשורת תיארה את הנושא כמבוי סתום. ביולי, שלח ג'ונסון את מקנמארה וקצינים אחרים לפגישה עם וסטמורלנד כדי להגיע להסכם על תוכניות לעתיד הקרוב. וסטמורלנד ביקש תגבורת של בין 80,500 ל-200,000 חיילים, לצד 470,000 החיילים שכבר היו בחזית. ג'ונסון הסכים להעלאה של 55,000 חיילים, וכך היו בווייטנאם 525,000.
באוגוסט החליט ג'ונסון, בתמיכת המטות המשולבים, להרחיב את ההפצצות, שהגיעו כמעט לכל מקום פרט להאנוי ולגבול הסיני. מאוחר יותר באותו החודש, אמר מקנמארה לסנאט שההפצצות לא יוכלו להביא את האנוי לשולחן הדיונים. המטות המשולבים היו המומים ואיימו בהתפטרות המונית. מקנמארה זומן לבית הלבן לשיחת נזיפה בת שלוש שעות. אולם דו"חות של ה-CIA תמכו במקנמארה. בינתיים, הסתיימו הבחירות בדרום וייטנאם, והייתה תקווה שיתקיימו שיחות שלום.
למרות הבחירות, נותרה ממשלת דרום וייטנאם חסרת כוח ממשי ומלאת שחיתות. בספטמבר, נראה היה שכוחות הצפון היו מוכנים לקבל בוררות צרפתית, ולכן הפסיק ג'ונסון להפציץ אזורים קרובים להאנוי. בנאומו בטקסס הסכים להפסיק את כל ההפצצות בתנאי שהו צ'י מין ינהל דיונים משמעותיים ושצפון וייטנאם לא תנצל את הפסקת האש. גם ללא תגובה, ניסה ג'ונסון להגיע למשא ומתן.
כשהמלחמה נכנסה למבוי סתום ולאור הכעס החריף כלפיו בציבור, כינס ג'ונסון קבוצת מומחי מדיניות חוץ, שנודעו כ"אנשים החכמים", כדי לגבש תפישה לגבי המלחמה- דין אצ'יסון, הגנרל עומר בראדלי, ג'ורג' בול, מקג'ורג' באנדי, ארתור דין, דאגלס דילון, אייב פורטס, אברל הארימן, הנרי קבוט לודג' הבן, רוברט מרפי ומקס טיילור. כולם התנגדו לנסיגה מווייטנאם, ועודדו את ג'ונסון להישאר באותו המסלול. ב-17 בנובמבר, בנאום לאומה, הבטיח ג'ונסון לציבור שהצבא גורם ליותר אבדות ממה שהוא סופג, ושישנה התקדמות. כעבור שבועיים, התפטר מקנמארה מתפקידו כמזכיר ההגנה. מאחורי הקלעים, הוא החל לפקפק בתוכניותיו של ג'ונסון. עוזרים רבים של ג'ונסון, כולל ג'ורג' בול ומקג'ורג' באנדי, התפטרו בשל המלחמה.
נשיאותו > מדיניות חוץ > וייטנאם > 1968

ב-30 בינואר 1968, התרחשה מתקפת טט, בה תקפו כוחות הצפון והווייטקונג את חמש הערים הגדולות בדרום וייטנאם, כולל סייגון ואת השגרירות האמריקנית ובניינים ממשלתיים אחרים. המתקפה אומנם נכשלה, אולם הייתה ניצחון פסיכולוגי, כשהציבור האמריקני החל להביע התנגדות נחרצת למלחמה. שדרני החדשות החלו לפקפק ביכולת של עוד חיילים לשנות את המצב הסבוך באזור, וג'ונסון הבין שאיבד את התמיכה מצד אמריקה המרכזית. רק 26% מהציבור תמכו באופן ניהול המלחמה, כש-63% מתנגדים. ג'ונסון הסכים להוסיף עוד 22,000 חיילים לחזית, על אף דרישת המטות המשולבים לכמות גדולה פי עשרה.
במרץ 1968, היה ג'ונסון נואש וחיפש דרך לצאת מהמלחמה בכבוד. מזכיר ההגנה החדש, קלארק קליפורד, תיאר את המלחמה כמצב ללא תוחלת והבטיח לצאת מווייטנאם. הוא החליט להגביל את ההפצצות והוביל לכך שתשעים אחוז מהאוכלוסייה בצפון וייטנאם ו-75% משטחיה לא חוו הפצצות. ב-25 במרץ, שוב נפגשו "האנשים החכמים" עם הנשיא. הפעם הם לא רצו להוסיף חיילים והמליצו לג'ונסון לפתוח במשא ומתן. ג'ונסון קיבל במהירות את המצב.
ב-31 במרץ, הודיע ג'ונסון לאומה על התחלת צעדים להגבלת המלחמה, והכריז על הפסקה חד צדדית של ההפצצות ועל רצונו להיכנס לדיונים. בנוסף, הודיע באותו נאום שלא יתמודד לעוד כהונה כנשיא.
באפריל, הצליח ג'ונסון לפתוח בשיחות שלום בפריז, והדיונים בנושא החלו במאי. הדיונים לא הצליחו להביא תוצאות משמעותיות, והוחלט על דיונים פרטיים יותר. כעבור חודשיים נחשף שגם הדיונים הללו לא הביאו תוצאות. למרות המלצות להפסיק את ההפצצות כדי להוביל לדיונים פוריים יותר, סירב ג'ונסון באוגוסט. באוקטובר, כשהצדדים התקרבו לקראת הסכם לגבי הפסקת ההפצצות, שכנע המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון את כוחות דרום וייטנאם שהוא יספק להם תנאים טובים יותר, כדי למנוע הסכם עד לאחר הבחירות. לאחר מערכת הבחירות, מטרתו המרכזית של ג'ונסון הייתה לגרום לסייגון להצטרף אל שיחות השלום בפריז. באופן אירוני, כוחות דרום וייטנאם חזרו לדיונים רק לאחר שניקסון שכנע אותם. הם המשיכו להתווכח על עניינים סמליים עד לכניסתו של ניקסון לתפקיד.
רבים טענו שהערכת השפעתה של המלחמה על האהדה כלפי ג'ונסון הייתה מוגזמת. המלחמה לא הייתה אהודה והובילה לפילוג במפלגה הדמוקרטית. המפלגה הרפובליקנית לא הייתה מקשה אחת, וניקסון זכה לתמיכת שני הפלגים שלה כשהבטיח להקטין את מספר החיילים ולסיים את העימות.
בשיחה עם רוברט מקנמארה, קילל ג'ונסון את מלחמת וייטנאם ויצא נגד "חבורת הקומוניסטים" שמנהלת את הניו יורק טיימס בנוגע לכתבותיהם נגד המלחמה. הוא טען שהמלחמה הייתה דרך לחסל אותו: כיוון שהתערב במלחמה, הוא איבד את כל תוכניות החברה הגדולה מבית. אולם אם לא היה מתערב והיה נותן לקומוניסטים להשתלט על דרום וייטנאם, היה נתפס כפחדן ופוגע בהשפעה האמריקנית בעולם.
נשיאותו > מדיניות חוץ > ברית המועצות

למרות מחויבותו לתורת הבלימה, ניסה ג'ונסון להביא לפיוס עם ברית המועצות עצמה, והכין את הקרקע לקראת הדטאנט של שנות השבעים. ג'ונסון דאג מפני מלחמה גרעינית, וביקש להקטין את המתחים באירופה. ממשל ג'ונסון ניסה להגיע להסכמי בקרה על נשק עם ברית המועצות, חתם על אמנת החלל החיצון ועל האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, והניח את הקרקע לדיוני סאל"ט. ג'ונסון נפגש עם ראש הממשלה הסובייטי אלכסיי קוסיגין בניו ג'רזי ב-1967. כעבור שנה, ריסקו כוחות ברית ורשה את האביב של פראג, ניסיון הדמוקרטיזציה בצ'כוסלובקיה. המעורבות הצבאית סיימה את ניסיונו של ג'ונסון להגיע להסכם לבקרת נשק, על אף שארצות הברית לא שקלה להתערב לטובת צ'כוסלובקיה.
נשיאותו > מדיניות חוץ > מכירת נשק

הקונגרס חוקק באוקטובר 1968 חוק שתמך במדיניות הממשל בנושאי בקרת נשק. החוק חייב את ארצות הברית לעולם חופשי מסכנות הנשק והקים ועדה שפיקחה על מכירת הנשק האמריקני.
נשיאותו > מדיניות חוץ > יחסיו עם ישראל

הנשיא ג'ונסון היה הראשון, שבנה את הברית האסטרטגית בין המדינות. ביטוי לעמדתו הערכית של ג'ונסון, המסבירה את יחסו החיובי לישראל, ניתן לראות בפגישה בינו לבין ראש ממשלת ברית המועצות קוסיגין. הסובייטי שאל מדוע הוא תומך בישראל ? ג'ונסון מספר: "הוא לא יכול להבין מדוע זה נרצה לתמוך בשלושה מיליון יהודים, כאשר יש מאה מיליון ערבים, אני אמרתי לו שהמספרים אינם קובעים מי צודק". לאור תשובתו ששמה דגש על צדק ומוסר, ברור מדוע ג'ונסון, הוא הראשון שיצר את המפנה ביחסים בין המדינות.
ג'ונסון היה הנשיא האמריקאי הראשון שחתם עם ישראל על מזכר הבנות, ובו הודגשה מחויבותה של ארצות הברית לביטחונה של ישראל, וישראל הסכימה כי לא תהיה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון.
במאי 1964 הוזמן לוי אשכול לפגישה עם הנשיא לינדון ג'ונסון. בכך, אשכול היה ראש הממשלה הישראלי הראשון שהוזמן באופן רשמי לבית הלבן.
ביוני 1967, המתחים בין ישראל ומדינות ערב השכנות לה הובילו למלחמת ששת הימים. במהלך ריאיון ב-1993, ציין מזכיר ההגנה בממשלו של ג'ונסון, רוברט מקנמארה, כי נושאת מטוסים מהצי השישי של ארצות הברית נשלחה לכיוון מזרח הים התיכון על מנת לעזור לישראל במלחמה. עם תקיפתה של ישראל במצרים, חשש הממשל האמריקאי כי הסורים, בעזרתם של הרוסים, יתקיפו את ישראל. הרוסים הגיבו לצעד זה בתוקפנות, ואמרו לממשל בקו ישיר ממוסקבה כי "אם אתם רוצים מלחמה, תקבלו מלחמה". ברית המועצות תמכה במשך כל המלחמה בבנות בריתה הערביות, וכן חימשה אותם והציבה את כוחותיה הימיים במזרח הים התיכון. במהלך המלחמה הופעל לראשונה הקו החם מוסקבה-וושינגטון. המלחמה הסתיימה בניצחון ישראלי מהיר.
בתום מלחמת ששת הימים, הביע ממשל הנשיא ג'ונסון את עמדתו כי חזרה מיָדית של ישראל למצב ששרר ב־4 ביוני 1967 בטרם פרוץ המלחמה, לא תהווה מרשם לשלום אלא לחידוש מעשי האיבה. מזכיר ההגנה האמריקני, רוברט מקנמארה, פנה לגנרל ארל ווילר, ראש מטה הכוחות המשולבים, בשאלה מהו "השטח המינימלי" שישראל תהיה אולי זכאית להותיר בידיה כדי לאפשר הגנה יעילה יותר. ווילר הגיב בתזכיר מה‐29 ביוני 1967 לפיו: "מנקודת מבט צבאית מקצועית גרידא, ישראל חייבת להשאיר בידה חלק מהשטחים הערביים הכבושים על מנת לספק גבולות בני הגנה מבחינה צבאית".
לאחר המלחמה לא כפה ג'ונסון על ישראל, כדווייט אייזנהאואר בזמנו, נסיגה מהשטחים שכבשה, אם כי הבהיר שיהיה צורך לסגת מחלק מהם בעתיד, וכן תמך בהחלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם. בספטמבר 1968 אמר ג'ונסון: "ברור שחזרה לקווי 4 ביוני 1967 לא תביא שלום. הגבולות חייבים להיות בטוחים ומוכרים".
ג'ונסון אישר את מכירת מטוסי הסקייהוק שהגיעו לישראל לראשונה בסוף 1967, וכן את מטוסי הפנטום ב-1969.
נשיאותו > מדיניות חוץ > התערבות ברפובליקה הדומיניקנית

בתחילת 1965, שלח ג'ונסון את חיל הנחתים אל הרפובליקה הדומיניקנית כדי להגן על השגרירות ולהגיב לאיום קומוניסטי במלחמת האזרחים באזור. באותו האביב הצדדים הגיעו להסכם. המשבר חיזק את תפיסתו של ג'ונסון שעליו לשכנע את תומכיו ויריביו מבית ומחוץ שיש לו דרך להתמודד מול הקומוניסטים בווייטנאם.
נשיאותו > מערכות בחירות > בחירות אמצע הכהונה של 1966

בבחירות אמצע הכהונה של 1966, איבדו הדמוקרטים ארבעים ושבעה מושבים בבית הנבחרים לרפובליקנים, ועוד שלושה בסנאט. למרות ההפסדים, נותרו הדמוקרטים הרוב בקונגרס. הרפובליקנים התמקדו בנושאי החוק והסדר לאחר המהומות בערים הגדולות, במלחמת וייטנאם, ובכלכלה, כשהם מזהירים מפני העלייה באינפלציה והעלייה בגירעון. ההפסדים פגעו בעיקר בליברלים של המפלגה, ומנעו מג'ונסון להעביר חוקים בקונגרס. הבחירות סייעו לשיקומה של המפלגה הרפובליקנית לאחר ההפסדים ב-1964.
לאחר הנשיאות

לאחר שסיים את כהונתו בינואר 1969, חזר ג'ונסון לחוותו שבסטונוול, טקסס, יחד עם עוזרו וכותב נאומיו, הארי מידלטון, שכתב שני ספרים עם ג'ונסון, בהם ספר המלווה את תקופת נשיאותו שפורסם ב-1971, הנקרא "The Vantage Point: Perspectives of the Presidency 1963–1969". כאשר מאמצי הנשיא קנדי ושלו הניבו פרי, נכח ג'ונסון בטקס שיגור אפולו 11 לירח ביולי 1969. ב-1971 נפתחה הספרייה לזכרו באוניברסיטת טקסס,. הוא תרם את החווה שלו בצוואתו לציבור לצורך הקמת מוזיאון היסטורי.
ג'ונסון העביר ביקורת חיובית על מדיניות החוץ של ממשיכו בתפקיד, ריצ'רד ניקסון, אך סייג זאת באומרו כי ניקסון נלחץ להשיב את כוחות הצבא מווייטנאם בחיפזון, טרם יכולתם של הדרום וייטנאמים להגן על עצמם. הוא שב והזהיר מנפילתה של דרום וייטנאם לידי השלטון הקומוניסטי בצפון.
הוא תמך במועמדותו הלא מוצלחת של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן בבחירות לנשיאות ב-1972, על אף שמקגוורן היה ביקורתי מאוד כלפי מדיניות החוץ של ג'ונסון. עם זאת, התנגד עקרונית ג'ונסון למינוי של מקגוורן למועמד הדמוקרטי. "ניקסון יכול להיות מובס רק אם הדמוקרטים לא יפנו שמאלה מדי", התעקש. הוא חש כי אדמונד מאסקי היה יכול להיות מועמד טוב ולגבור על ניקסון. אף על פי כן, סירב לנסות לסקל את מינוי של מקגוורן כי חש שחוסר הפופולריות שלו במפלגתו שלו רק תעזור להלה. בן טיפוחיו הפוליטי, ג'ון קונלי, שירת כמזכיר האוצר של ניקסון ולאחר מכן התפטר כדי להוביל קבוצת דמוקרטים תומכי ניקסון. הייתה זאת הפעם הראשונה בה היו משני צדדים שונים במערכות בחירות.
לאחר נשיאותו חווה ג'ונסון מספר אירועים בריאותיים, ובפרט התקפי לב חוזרים ונשנים, בהם תעוקת לב. הוא גם חווה כאבים בקיבה, שזוהו על ידי רופאיו כדיברטיקולוזיס. בינואר 1969, שעה שהוא נמצא במטוס בדרכו חזרה לטקסס לאחר השבעתו של ניקסון, שב לעשן לאחר 15 שנים שלא עשה כן, מאז התקף הלב שחווה ב-1955. הוא חזר לעשן בתדירות גבוהה. בהמשך מצבו הלך והחמיר, והוא נאלץ ללכת להתייעצויות רפואיות ביוסטון. רופאו האישי, מייקל דבאקי, גילה כי על אף שעורקי הלב של ג'ונסון חוו פגיעה קריטית, מצבו הכללי של לבו היה כה ירוד, כך שאפילו ניתוח מעקפים עלול להוביל לסיבוכים הרי אסון.
לאחר הנשיאות > מותו

לאחר שמצבו הבריאותי הוגדר כסופני, שב ג'ונסון לחוותו שבטקסס. בעת הזמן המשוער 15:39 לפי שעון טקסס, הזעיק ג'ונסון את מאבטחיו מהשירות החשאי בשל כאבים בחזה. הסוכנים אצו לחדרו, שם מצאו אותו ללא יכולת תגובה כשהטלפון בו השתמש עדיין בידו. משם הוטס לסן אנטוניו לבית החולים, וכשהגיע הוכרז על מותו. ג'ונסון מת בגיל 64, והתגלה כי זה כתוצאה מאוטם שריר הלב.
מותו של ג'ונסון היה מותו השני של נשיא ארצות הברית בטווח של חודשים אחדים. הנשיא הארי טרומן מת רק פחות מחודש קודם לכן, ב-26 בדצמבר 1972. לאחר מותם הצמוד לא היו באותה עת לארצות הברית נשיאים לשעבר הנמצאים בחיים. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז מותו של קלווין קולידג' לקראת סיום כהונתו של הרברט הובר ב-1933.
הלווייתו נערכה בכנסייה הנוצרית נשיונל סיטי שבוושינגטון די. סי., ובין משתתפיה נמנו הנשיא המכהן, ריצ'רד ניקסון, וראש ממשלת יפן בעת כהונתו של ג'ונסון, אייסאקו סאטו. הוא נטמן בבית הקברות המשפחתי שלו בסטונוול, שנכלל בשטח הפארק הלאומי ההיסטורי של ג'ונסון. הוא מת ימים ספורים לאחר השבעתו של ניקסון לכהונה שנייה. לאחר מותו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית. מרכז החלל ג'ונסון נקרא על שמו.
מורשת והערכה

נשיאותו של ג'ונסון הותירה חותם עמוק על המדינה, בדמותם של מדיקר, תוכניות נגד עוני, הגנה על הסביבה, מימון לחינוך ותוכניות ממשלתיות אחרות. חוקי זכויות האזרח שהעביר זכו לשבחים על הסרת המחסומים לקראת שוויון גזעי. היסטוריונים רבים מדרגים אותו כנשיא טוב. הבנתו את הקונגרס אפשרה לו להעביר חקיקה רבה. הוא הסתייע ברוב הגדול של מפלגתו בקונגרס ובציבור שהיה מוכן לקבל תוכניות ממשלתיות, אולם הקואליציה השמרנית של הדמוקרטים הדרומיים והרפובליקנים התנגדה לו, וחסמה כמה מתוכניותיו. בנוסף, כמה מתוכניותיו בוטלו. מדיניותו בווייטנאם נחשבת לכישלון, ובנוסף פוגעת במוניטין שלו. בנוסף, קואליציית הניו דיל התפרקה בתקופת ג'ונסון. לאחר עזיבתו את התפקיד, ניצחו הרפובליקנים בחמש מתוך שש מערכות בחירות, ורונלד רייגן ביטל תוכניות רבות שלו, אם כי השאיר חלק מהן על כנן.
ג'ונסון נהג לעבוד 18–20 שעות ברצף. הוא נחשב לאחד ממנהיגי הרוב החזקים ביותר בסנאט, הכיר כל סנאטור באופן אישי וידע כיצד לתמרן אותם.
ג'ונסון אהב להציג את המאפיינים הטקסניים שלו בציבור, ולבש כובעי בוקרים. שירות הפארקים הלאומי ממשיך להפעיל את החווה שלו.
ג'ונסון היה נוצרי אדוק, והתייחס לנושאי חוץ ופנים, כמו גם לנושאים גזעיים וחברתיים, מבחינה מוסרית.
בתרבות הפופולרית

All the Way (אנ') ‏(2016) – סרט טלוויזיה
LBJ (סרט) (2016) – סרט קולנוע
פארקלנד
ראו גם

הקבינט של ארצות הברית בממשל לינדון ג'ונסון
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם לינדון ג'ונסון
לקריאה נוספת

אברהם בן-צבי, ארצות הברית בזירה הבינלאומית מאז 1945, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2006, עמ' 118–126. (הספר בקטלוג ULI)
תום שגב, 1967 – הארץ שינתה את פניה, כתר, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
בות מוני, פרשת חייו של לינדון ג'ונסון, תרגום ואחרית דבר: יוסף נדבה, הוצאת יחדיו, 1964. (הספר בקטלוג ULI)
Irving Bernstein, Guns or Butter: The Presidency of Lyndon Johnson. New York: Oxford University Press. (1996) ISBN 978-0195063127 (הספר בקטלוג ULI)
John A. Andrew, Lyndon Johnson and the Great Society. Chicago: Ivan R. Dee. (1999) ISBN 978-1566631853 (הספר בקטלוג ULI)
Joseph A. Califano, Jr., The Triumph & Tragedy of Lyndon Johnson: the White House Years, Texas A&M University Press, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
Robert Dallek, Lyndon B. Johnson: Portrait of a President (2004) ISBN 978-1280502965 (הספר בקטלוג ULI)
Randall Woods, LBJ: Architect of American Ambition. New York: Free Press. (2006) ISBN 978-0684834580 (הספר בקטלוג ULI)
פלאנט שין

| --- | --- |

הלוגו של הסדרה "פלאנט שין" בעברית.
 מבוסס על:  ג'ימי ניוטרון 
 סוגה:  קומדיה, פנטזיה
 יוצרים:  ג'ון א' דייוויס   סטיב אודקרק   קית' אלקורן
 מדבבים:  תומאס לנון רוב פאולסן קנדי מילו פרד טטצ'יורה סוליי מון פריי בוב ג'ולס דבי דריברי ג'ף בנט ג'פרי גארסיה 
 מדבבים בעברית:  סער בדישי (שין / דורקוס)   מתי אטלס (נסמית')   לי בירן (דופי)   עדי טופול   עמי מנדלמן (הקיסר)   דרור מרגלית   
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית, עברית
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  26 
 תוכנית מקור:  ג'ימי ניוטרון
 הפקה
 מפיק:  פול מרשל
 חברת הפקה:  O entertainment Omation
 הפצה:  Paramount Networks International, הולו 
 מוזיקה:  מיכאל טברה 
 אורך פרק:  23 דקות (התוכנית מורכבת משני פרקים)
 שידור
 רשת שידור:  ניקלודיאון 
 רשת שידור בישראל:  ניקלודאון ישראל
 תקופת שידור מקורית:  2 באוקטובר 2010 – 15 בפברואר 2013
 קישורים חיצוניים
 אתר האינטרנט הרשמי של הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פלאנט שין (באנגלית: Planet Sheen, בתרגום חופשי לעברית: כוכב שין) היא ספין אוף של הסדרה הרפתקאותיו של ג'ימי ניוטרון: ילד גאון, ושל סרט אשר הועמד לפרס אוסקר, ג'ימי ניוטרון. הסדרה עוסקת בהרפתקאותיו של שין אסטבז, נער רפה שכל, בעל בעיות קשב וריכוז וגיבור הסדרה. הרעיון לפיתוח הסדרה נעשה בגלל העמדת הסרט לאוסקר. היא מהווה ספין אוף והצלחת הסדרה, הרפתקאותיו של ג'ימי ניוטרון: ילד גאון. הסדרה נוצרה על ידי ג'ון א' דייוויס, סטיב אודקרק וקית' אלקורן.
עלילה

העלילה מתחילה בכך ששין אסטבז, גיבור הסדרה, התגנב למעבדתו של חברו הטוב ביותר, ג'ימי ניוטרון. לאחר שהתגנב למעבדה, שין מצא את החללית הסודית שחברו בנה. שין נכנס לחללית, ותוך התלהבות רבה לחץ על כפתוריה ובלי כוונתו נשלח לחלל החיצון. לאחר שעבר מרחק של ארבעה מיליון ואחת שנות אור מכדור הארץ, שין התרסק על כוכב שנקרא "זינו". זינו הוא כוכב לכת בעל צורה מוזרה - כדור ירוק שבו תקוע קיסם החוצה את הכוכב, המאוכלס על ידי חייזרים הנקראים זינואיינים. החללית פגעה בבית זינואייני השייך לדורקוס, יועצו של קיסר זינו והרסה אותו, ותוצאת ההתרסקות גרמה לשנאתו של דורקוס את שין.
מאז הריסת ביתו, דורקוס רוצה להשמיד את שין ולנקום בו, אך למרבה צערו, שין מסכל את תוכניותיו לחסל אותו. במהלך הסדרה, הקיסר רוכש חיבה כלפי שין. בזינו, שין מכיר חברים חדשים: דופי דופוויאלר (שבלול ירוק המרכיב משקפיים, אשר דומה מאוד לחברו של שין על פני כדור הארץ, קרל וויזר), הקיסר (השליט הגדול של זינו המאמין כי שין בא להביא את הגאולה לכוכב), נסמית' (שימפנזה זכר חכם אשר נשלח מכדור הארץ והתרסק כמו שין על הכוכב) ובת ששמה אספה, בה במהלך הסדרה שין מתאהב.
הפקה

פלאנט שין נוצרה על ידי ג'ון א' דייוויס, סטיב אודקרק וקית' אלקורן. הסדרה מבוססת על הדמויות שנוצרו על ידי ג'ון א' דייוויס. לסדרה עונה אחת ובה 26 פרקים והיא משודרת בניקולודיאון. הסדרה הופקה במקור על ידי C.O.R.E בטורונטו, אך הפקתה עברה ל-Bardel Entertainmet, לאחר ש-C.O.R.E התפרקה. הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-2 באוקטובר 2010 יחד עם הפרק הראשון של הסדרה כלב חשאי. הסדרה משודרת ב-40 מדינות שונות ברחבי העולם.
דמויות > דמויות ראשיות

שין אסטבז: (סער בדישי) נער מקסיקני בן 12, רפה שכל, גבוה ורזה, היפראקטיבי והגיבור של הסדרה. בעל בעיות קשב וריכוז. שין למד בכיתה ד' בפעם השלישית ברציפות, לפני ששוגר לזינו. כיועץ המלכותי של קיסר זינו, שין לעיתים קרובות מציל את ממלכתו של הקיסר לבדו, בניגוד לתפקידו בסדרה המקורית. שין מאוהב בבחורה זינואיינית ששמה אספה. שין גר מול ביתו של דורקוס בבית הנראה כראשו, אוהב קופים (בעיקר את נסמית'), ואת הגיבור שלו - אולטרה לורד (אדון העוצמה).
מר נסמית': שימפנזה זכר החי על כוכב הלכת זינו 48 שנה. נסמית' הגיע לזינו כשימפנזה רגילה, אבל אחר התרסקות החללית שלו ב-1962, הוא פיתח אינטליגנציה מתקדמת ויכולת לדבר, עקב כוח המשיכה הגבוה יותר. על פני כדור הארץ, היה אמן קרקס, יחד עם אשתו, בוורלי. נסמית' גר יחד עם שין בתקווה לתקן את החללית כדי לחזור לכדור הארץ. שין מפיל עליו כל האשמה על מעשה רע שביצע ומתייחס אליו לעיתים קרובות כקוף מחמד, מכונה על ידי שין וחבריו "קופיף".
אספה: נערה גלימוריאנית. אספה אמיצה ונערת טום בוי. צבע עורה הוא כחול. שין מאוהב בה והיא מאוהבת בו. יש לה חיית מחמד מסוג צ'וקטוואו, הנקראת "צ'וק-צ'וק". דוברת 14 שפות ושרה יודל.
דופי דופוויאלר: הגרסה הזינואיינית לקרל וויזר, חברו של שין מהסדרה המקורית. הוא דומה לשבלול ירוק ומרכיב שני זוגות משקפיים על ארבע עיניו. כמו קרל, הוא מודאג ולחוץ לעיתים קרובות ויכול להיעלב בקלות רבה. דופי הוא ביישן ופחדן, והוריו תמיד מנסים לגונן עליו ולהרחיקו משין בגלל מחשבתם ששין משפיע עליו לרעה.
הקיסר: הקיסר הוא השליט של זינו. הוא סגול, קטן ודומה לדיונון. הוא מאמין כי שין הוא הגאולה וכי לא יכול לקרות דבר יותר טוב ממנו על הכוכב זינו, ולכן תמיד הולך אחר רעיונותיו המטופשים של שין. יש לו 11 זרועות ו-8 קצוות זקן. אביה של הנסיכה אום ובעלה של הקיסרית.
דורקוס אורליוס: דורקוס הוא הנבל העיקרי בסדרה. לפני ששין נחת בכוכב, דורקוס היה היועץ המלכותי של הקיסר. כששין נחת, הרס שין לדורקוס את הבית בהתרסקות החללית, ואף תפס את מקומו כיועץ המלכותי של הקיסר. כתוצאה ממקרים אלה, דורקוס נשבע לנקום בשין ובמקרים רבים מנסה להורגו אך ללא הצלחה, הבית שלו נהרס כמעט בסוף כל פרק.