stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלרי

| כרפס ריחני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: כרפס
מין:: כרפס ריחני
שם מדעי
 Apium graveolens ‏ליניאוס
סלרי, או כרפס ריחני (שם מדעי: Apium graveolens) אחד המינים של הסוג כרפס ממשפחת הסוככיים. צמח ירק מאכל ותבלין, צמח דו-שנתי אשר מקורו באגן הים התיכון, נפוץ כצמח בר הגדל בביצות - צמח ריחני זקוף שגבהו 50–70 סנטימטר. הסלרי גדל בקרקע עשירה ולחה, בשמש מלאה ואקלים מעט קריר.
כירק מאכל

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  95.4 ג'
 
 קלוריות:  16 קק"ל
 
 חלבונים:  0.69 ג'
 פחמימות:  2.97 ג'
 שומן:  0.16 ג'
 שומן רווי:  0.04%
 שומן חד בלתי רווי:  0.03%
 שומן רב בלתי רווי:  0.08%
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  22 מק"ג
  ‑ ויטמין C:  3.1 מ"ג
 
 ברזל:  0.2 מ"ג
 סידן:  40 מ"ג
 מגנזיום:  11 מ"ג
 זרחן:  24 מ"ג
 אשלגן:  260 מ"ג
 נתרן:  80 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  1.6 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
סלרי משמש כירק מאכל, כתבלין ומקור טעם ונאכל בשלמותו (גבעולים, עלים, זרעים ושורש). מכיל סידן, ברזל, אשלגן, ויטמין A וויטמין C. כצמח תרבות הוא מצוי בשני זנים סלרי שורש (Apium graveolens var. rapaceum) וסלרי עלים (var. dulce). בראשון צוואר השורש מעובה בצורת פקעת וגבעולי העלים קצרים יחסית, מגדלים אותו בעיקר בעבור שורשו הנאכל, והעלים משמשים תבלין למאכל. את הזן השני, סלרי עלים, מגדלים בעיקר בשל עליו הארוכים, המשמשים ירק מאכל.
באביב מצמיח הסלרי תפרחת המתנשאת לגובה של 1-1.6 מטר, וממנה מתפתחים אלפי זרעים. הסלרי מזריע את עצמו ומתפשט על חלקים נרחבים.
זרעי הסלרי משמשים תבלין והם נחשבים תחליף למלח. הזרעים משמשים לתיבול תבשילים, רטבים ומרקים.
צמח הסלרי מכיל רעלן בשם פסוראלן אשר במקרים חריגים ונדירים עלול לגרום נזק לדנ"א אם נחשפים לאור השמש לאחר אכילתו. יש מיעוט קטן של אנשים הסובלים מאלרגיה חמורה לסלרי. ככל הנראה האלרגן לא נהרס בבישול או אפייה.
בניגוד לתפיסה רווחת לסלרי אין "ערך קלורי שלילי" והוא מספק מעט יותר קלוריות מהדרוש לצורך עיכולו.
הערות שוליים

↑  כרפס ריחני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  כַּרְפַּס רֵיחָנִי במילון בוטניקה: צמחי ארץ ישראל (תשס"ג), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  נזק נגרם לאישה במכון שיזוף לאחר אכילת סלרי
↑  פסקה 8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284828505171  BNE: XX529731  BnF: cb13511810d (data)  GND: 4180916-6  LCCN: sh85021621  LNB: 000247018  NDL: 00570823  NKC: ph202595 
חתך גבעול של סלרי
סיקסק

| סיקסק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חופמיים
סוג:: קיווית
מין:: סיקסק
שם מדעי
 Vanellus spinosus ‏לינאוס, 1758

ביצה של סיקסק
סִיקְסָק (שם מדעי: Vanellus spinosus) הוא מין עוף ממשפחת החופמיים הנפוץ בסוריה, בירדן, בלבנון, בטורקיה ובישראל.
מאפיינים

הסיקסק הוא עוף גדות השוכן לרוב בגדות הנחלים ובמקווי מים. עד לשנות השישים קינן בישראל בעיקר בסמוך למקורות מים בצפון הארץ, אך אז החל להסתגל אף לשדות ולמישורים, תחילה באזור העמקים, וכיום הוא נפוץ כמעט בכל חלקי הארץ. הוא ניזון מחרקים, תולעים, סרטנים ורכיכות. נמצא לרוב על הקרקע ומעופף באיטיות.
לסיקסק רגליים שחורות וגבוהות בעלות שלוש אצבעות. צבע מקורו שחור. לא קיימת דו־צורתיות זוויגית, כלומר לא ניתן להבחין בין הזכר והנקבה. אין להם הבדלי לבוש בין קיץ לחורף. קיים הבדל לבוש בין פרט בוגר לצעיר, הצעיר הוא בעל גרון, מצח וכיפה חומים בהירים ושחורים לסירוגין וכנפיו נראות כטלאים חומים. בדרך כלל, הסיקסקים חיים בזוגות. הקשר הזוגי יכול להימשך מעונה אחת עד שנים רבות. הקן נבנה על קרקע מוסתרת ובתטולה מניין הביצים כולל ארבע עד חמש ביצים, וצבען חום בהיר עם כתמים שחורים כהים. שני ההורים משתתפים בקינון, וכאשר מגיע זר או פולש לאזור הקן, חגים ההורים מעליו בקריאות רמות ללא הפסקה, ומנסים לגרשו.
הסיקסק מצויד בטופר־דרבן חד במפרק הכנף, המשמש אותו לתקיפה של בעלי חיים ואף אדם המתקרבים אל צאצאיו. הדרבן ע"פ רוב מכוסה בנוצות הכנף, אך במעקב ארוך ובוחן אפשר להבחין בו בבירור. אורכו עשוי להגיע אף ל־12 מילימטר. הודות למאפיין זה נקרא שמו על ידי מחיי השפה העברית בשם "שרוני מזוין". השם סיקסק נבחר כמייצג את צליל קריאותיו, בהשפעת שמו בערבית "זקזאק". כמו כן, מכונה בערבית מדוברת "אבו ט'פר" כלומר, "בעל הטופר".
גלריה

סיקסק באגמון חולה
סיקסק בתל אביב
סיקסק בצאלים
סיקסק בפארק הלאומי ברמת גן
סיקסק באגם ירוחם
סיקסק בגן החיות התנ"כי
אפרוח הסיקסק
הערות שוליים

↑  סיקסק באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  http://www.tevahadvarim.co.il/2014/12/הסיקסק-השרוני-המזוין באתר טבע הדברים
סנאי דואה דרומי

| סנאי דואה דרומי |
| --- | --- |
 סנאי דואה דרומי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: סנאיים
סוג:: סנאי דואה אמריקני
מין:: סנאי דואה דרומי
שם מדעי
 Glaucomys volans ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סנאי דואה דרומי (שם מדעי: Glaucomys volans) הוא מין של מכרסם מהסוג סנאי דואה אמריקני החי באמריקה הצפונית. הוא קרוב למין סנאי דואה צפוני, אך מצוי דרומה ממנו, מדרום קנדה לפלורידה ואוכלוסיות שונות שלו נמצאות גם במקסיקו, גואטמלה והונדורס.
מאפיינים

אורכו של סנאי זה 21–26 סנטימטרים עם זנב באורך 8–12 סנטימטרים. הפרווה אפורה בהירה ומעט אדמדמה בכתפיים והבטן לבנה. לסנאי זנב ארוך ורגליים קצרות, אך בעלות קרום תעופה גדול אותו הם מסוגלים לפרוש בדאייה מהענפים. הסנאי הוא פעיל בלילה, והוא בעל עיניים גדולות ואוזניים גדולות ורודות.
הוא שוכן עצים ברוב זמנו וניזון על הענפים מבלוטים של אלונים, אשורים ועצי קאריה וגם מפירות, גרגרים, זרעים שונים, חרקים, פטריות, נבלות ואפילו ביצים וגוזלים. הוא עצמו נטרף בידי שונרים, עופות דורסים כמו נץ, אוח ולילית וראקונים. גם חתולים יכולים לתפוס אותם, אם הם לא נזהרים.
תפוצתו היא בעיקר ביערות נשירים ובמורדות הרים. באזורים מסוימים הוא מסתובב בגנים, אך רק בשעות החשיכה. הסנאי מצוי רוב הזמן בין העצים ויורד לקרקע מעט מאוד. במקום זה הוא מסוגל לדאות למרחקים קצרים, תוך שימוש בזנבו כהגה, ביעילות העוזרת לו לנחות על גזעים אחרים.
הסנאים מקננים בחורי עצים טבעיים או שנעשו בידי נקריים והם מרפדים את הקן בעלים וטחבים. הנקבה ממליטה 2–7 גורים בתוך חלל הקן, והם מתפתחים עד שנעשים בוגרים אחרי 120 יום. הסנאים חברותיים מאוד ונראים מקפצים ודואים יחדיו. הקבוצה יכולה להתחמם יחדיו באזורים קרים וייתכן כי היא עוזרת להתגונן מטורפים או לעזור לטפל בצעירים.
הערות שוליים

↑  סנאי דואה דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
סמרן מקריס

| סמרן מקריס |
| --- | --- |
 סמרן מקריס
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: Hystricognatha
משפחה:: סמרנים
סוג:: סמרן מקריס
מין:: סמרן מקריס
שם מדעי
 Erethizon dorsata ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סַמְרָן מַקְרִיס (שם מדעי: Erethizon dorsatum) או דורבן צפון אמריקאי וכן סמרן צפון אמריקאי הוא מכרסם דמוי דורבן קוצני גדול והוא המין היחיד ממשפחת הסמרניים הנפוץ בטבע באמריקה הצפונית, והוא המכרסם הגדול ביותר ביבשת זו לאחר הבונה הקנדי. הוא מין יחיד בסוגו.
אורך: 60–90 ס"מ בממוצע.
משקל: 3.5–18 ק"ג בממוצע.
תפוצה: הסמרן נפוץ מקנדה ועד צפון מקסיקו בעיקר באזורי יערות מחטניים, אך גם במדבריות, הרים וטונדרה. הם נוהגים לקנן במאורות בעצים חלולים או סלעים.
אויבים: לסמרן יש מעט מאוד אויבים והוא מתגונן מפניהם על ידי הצלפות בזנבו הקוצני מולם. טורפיו הם בעיקר סמוריים שונים, פומה, זאבים, דובים ועופות דורסים כגון עיט ואוח וירג'יניה.
תת-מיני הסמרן:
E. d. dorsatum
E. d. bruneri
E. d. couesi
E. d. epixanthum
E. d. myops
E. d. nigrescens
E. d. picinum
אבולוציה

אבותיהם של הדורבנים מסוג סַמְרָן מַקְרִיס הגיעו ככל הנראה מאפריקה, לפני יותר מ-30 מיליון שנה. במשך מיליוני שנים נפוצו הדורבנים ליבשת אסיה ולחלקים מיבשת אירופה דרך היבשה והגיעו לדרום אמריקה בתקופה שבה אפריקה ודרום אמריקה (אז חלק מיבשת גונדוונה) היו קרובות משמעותית אחת לשנייה מאשר בתקופה הנוכחית.
בשנת 2024 התגלה מאובן נדיר של סַמְרָן מַקְרִיס בפלורידה שבארצות הברית. על ידי השוואת שלד המאובן עם עצמות של דורבנים מודרניים, גילו החוקרים מספר ממצאים: למאובן היו חסרות הלסתות לכרסום קליפת העץ כפי שקיים בדורבנים מודרניים. יחד עם זאת, לתכונות אחרות שלו היה דמיון רב יותר לדורבנים מודרניים מצפון היבשת, כולל צורת עצם האוזן התיכונה וצורות השיניים העליונות והתחתונות.
הערות שוליים

↑  סמרן מקריס באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ע"פ החלטות האקדמיה
↑  יוגב ישראלי, תעלומה דוקרנית: הדורבן המאובן מלפני 10 מיליון שנים, באתר ynet, 3 ביוני 2024
↑  Natasha S. Vitek, An extinct north American porcupine with a South American tail, current biology, ‏27 במאי 2024
זוג סמרנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533971305171
ספרוס זהוב

.
| סְפָּרוּס זָהוֹב |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
משפחה:: ספרוסיים
סוג:: Sparus
מין:: סְפָּרוּס זָהוֹב
שם מדעי
 Sparus aurata ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


דניסים שנידוגו.
סְפָּרוּס זָהוֹב ,שם עממי: דניס או צִ'יפּוּרָה (באנגלית: Gilt-head bream; שם מדעי: Sparus aurata) הוא דג קטן ממשפחת הספרוסיים הגדל במימי הים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי. משקלו הממוצע נע סביב 500 גרם ואורכו כ-40 סנטימטר אך הוא עשוי להגיע למשקל של 17 קילוגרם ואורך של 70 סנטימטר. עורו של הדניס כסוף, הוא מתאפיין בפס זהוב בין עיניו ובשרו לבן.
דג הדניס משמש כמאכל לאדם וגידולו נפוץ בישראל, ספרד, טורקיה ויוון. נהוג גם לגדלו בבריכות מים מלוחים. באילת הוא גדל בכלובי דגים נייחים במימי ים סוף עד 2008 ובאשדוד בכלובי דגים ניידים במימי הים התיכון על גבול המים הטריטוריאליים.
השם "דניס" מקורו בשיבוש לשוני של ישראלים למילה הטורקית דניז – deniz (שפירושה ים). את הדג, שנקרא בטורקית צ'יפורה, ניתן לגדל בבריכות, או לדוג בים. לדג שמגיע מהים קוראים בטורקית "צ'יפורה דניז" או בתרגום לעברית: "צ'יפורה מהים". עם הזמן נשכח השם המלא ונשארה רק הסיומת "דניז" שהשתבשה ל"דניס". כיום, רובם המכריע של הדגים המצויים בשוק הישראלי מגיעים אמנם מחקלאות ימית, אך השם "דניס" נשאר כשמו של הדג, ללא קשר למקור גידולו.
הערות שוליים

↑  סְפָּרוּס זָהוֹב באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  נתוני המין סְפָּרוּס זָהוֹב על פי אתר fishbase
↑  גיל ססובר, ימי הזוהר של הדניס, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565730905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סנאי אדום

| סנאי אדום |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: סנאיים
תת־משפחה:: סנאים
סוג:: סנאי
מין:: סנאי אדום
שם מדעי
 Sciurus vulgaris ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סנאים אדומים על עץ.
סנאי אדום או סנאי אירופי (שם מדעי: Sciurus vulgaris) הוא מין של סנאי ממשפחת הסנאיים החי ביערות ממוזגים ברחבי אירואסיה. הוא קרוב משפחה של המין סנאי אפור, החי באמריקה הצפונית ולעיתים מתרבה אתו.
אורכו של הסנאי 19-28סנטימטר וזנבו נע בין 14–20 סנטימטר. משקלו מגיע ל-250–340 גרם. שני המינים דומים בגודלם. סנאי זה בעל פרווה אדמונית ובטן לבנה, בעל אוזניים ארוכות, זנב שעיר המזדקר מעלה וכפות חזקות הנחוצות בטיפוס על עצים. לחלק מהפרטים ישנה פרווה חומה או שחורה.
הסנאים חיים בחבורות קטנות ומבלים על העצים, וכשאין סכנות גם על הקרקע, והם פעילים בעיקר בשעות הדמדומים. הם מצויים במגוון אזורים, אך נפוצים בעיקר ביערות מחטניים ובטייגה. הם ניזונים בעיקר מאצטרובלי עצי מחט אך גם מזרעים, אגוזים, פטריות, פירות יער, חרקים ואף ביצים וגוזלים. כמו רוב הסנאים הם בעלי שיניים חדות וחזקות היכולות לפצח אגוזים ואצטרובלים קשים.
הסנאים יכולים להגיע לתוחלת חיים של 7 שנים בטבע ול-10 שנים בשבי.
תת-מינים

S. v. alpinus.
S. v. altaicus.
S. v. anadyrensis.
S. v. arcticus.
S. v. balcanicus.
S. v. chiliensis.
S. v. cinerea.
S. v. dulkeiti.
S. v. exalbidus.
S. v. fedjushini.
S. v. formosovi.
S. v. fuscoater.
S. v. fusconigricans
S. v. leucourus.
S. v. lilaeus.
S. v. mantchuricus.
S. v. martensi.
S. v. ognevi.
S. v. orientis.
S. v. rupestris
S. v. ukrainicus.
S. v. varius.
S. v. vulgaris
הערות שוליים

↑  סנאי אדום באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558087405171  LCCN: sh85045618  NKC: ph548972
סולמית יקרה

| סולמית יקרה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
תת־מחלקה:: חלזונות עילאיים
סדרה:: סורבאוקונכה
על־משפחה:: סגוליות
משפחה:: סולמיים
סוג:: סולמית (Epitonium)
מין:: סולמית יקרה
שם מדעי
 Epitonium scalare ‏קארולוס ליניאוס (1758)
שמות נוספים
 Precious Wentletrap

סולמית יקרה (שם מדעי: Epitonium scalare) הוא מין של חילזון ימי טורף בסוג סולמית (אפיטוניום) שבמשפחת Epitoniidae (סולמיים, אפיטוניים) בענף חלזונות עילאיים. השם העממי האנגלי של החילזון, "Precious Wentletrap" (״קונכיית מדרגות ספירליות יקרה"), נובע מהצורה הייחודית של הקונכייה שלו - קונכייה מגדלית סלילית שלאורכה שורת טבעות או צלעות מעגליות העוטפות את פיתולי הקונכייה. בשל יופייה ונדירותה הפכה קונכייה זו למבוקשת ויקרה מאוד, ולכן הקידומת Precious - יקר.
חילזון זה נפוץ באזור האוקיינוס ההודי ומערב האוקיינוס השקט, בעיקר בים סוף (הים האדום), חופי מדגסקר ודרום אפריקה וסביב האיים של פיג'י ויפן. החילזון לא נצפה עד כה בחופי ישראל, אולם קיימים בהם מינים אחרים בני הסוג סולמית, כגון סולמית סתומה Epitonium lamellosum, הדומים לו באופן כללי.
הסולמית שייך לענף חלזונות עילאיים, אך יש מחלוקת האם לשייכו לענף הבן Sorbeoconcha או לענף הבן Hypsogastropoda.
הקונכייה

הקונכייה שלו נחשבת ליפה ומרשימה במיוחד, והיא אחת הגדולות במשפחת הסולמיים, שמכונים גם Wentletraps. גודלה נע בין 25 ל-72 מילימטר, כך שהקונכיות הגדולות יכולות להגיע למעל 7 סנטימטר באורך. צבע הקונכייה הוא לבן עד קרם בהיר. צורתה מגדלית סלילית ופיתוליה תפוחים ועגולים, ואינם חופפים. לפרט בוגר יש בדרך כלל 6–9 פיתולים. לאורך ציר הפיתול משובצות במרווחים אחידים טבעות לבנות (מעין צלעות מעגליות) העוטפות את פיתולי הקונכייה ומחזקות אותה. צלעות טבעתיות אלה מאפיינים את המשפחה והעניקו לה את שמה העממי: ונטלטרפ - Wentletrap, בהולנדית: wendeltreppe, שפירושו "מדרגות לולייניות" או "מדרגות ספירליות". גם השם העברי "סולמית" מקורו בטבעות אלה המזכירות שלבים של סולם ספירלי המתפתל לאורך הקונכייה.
אורח חיים

הסולמית חייה על קרקעיות חול וטין בתוך הים, תזוזתה מועטה מאוד ומלבד גיחות תקופתיות לאכילה ורבייה, רוב הזמן היא מחופרת בסמוך לטרף שלה - בעלי חיים ישיבים (כלומר, כאלה הקבועים במקומם), בעיקר בני מערכת הצורבים (אלמוגים ושושנות-ים).
אורח חיים > תזונה

רוב מיני הסולמית מתמחים בטריפת שושנות-ים ומנהלים איתן יחסים של טפילות חיצונית. הם מתחפרים לידן ופעם בכמה זמן יוצאים ממחבואם וניזונים מהן. הסולמית שולפת חדק ארוך מאוד (אורכו מגיע לעיתים לפי 4 מאורך הקונכייה), מפרישה חומרים משתקים ומרדימים, ובעזרת המשננת חותכת זרוע משושנת-הים ובולעת אותה וכן תולשת בשר מגוף שושנת-הים ואוכלת אותו. הסולמית מקפידה לא להרוג את שושנת-הים שממנה היא ניזונה (הפונדקאית) אלא רק לפצוע אותה על מנת שתוכל לאכול ממנה שוב ושוב.
מינים שונים של סולמית ניזונים גם מחלקים אחרים בשושנת-הים. יש מינים של סולמית שמתמחים באכילת שושנת-ים ממין מסוים וביניהם לבין שושנות-הים מתנהל מרוץ חימוש כימי, שכן הסולמיות מפתחות חסינות לתאים הצורבים של שושנות-הים.
אורח חיים > רבייה

אצל הסולמית קיימת דו-מיניות עוקבת: היא מתחילה את חייה כזכר וכשהיא גדלה ומתבגרת היא הופכת לנקבה. הנקבות גדולות פי 3 מהזכרים. לא ברור עדיין כיצד הזכר מפרה את הנקבה, אך אחרי שהיא הופרתה, הנקבה מטילה כ-100 כמוסות בלילה בסמוך לפונדקאית. כל כמוסה מכילה כ-250 ביצים מוקפות בחלמון. מן הביצים בוקעים וליגרים זעירים שחיים במשך כחודש בפלנקטון, ואז שוקעים לקרקעית ומתגלגלים לגרסה קטנה של הצורה הבוגרת. הם גדלים מהר בתחילת חייהם ולא מפסיקים לגדול עד יום מותם.
לקריאה נוספת

יוסף הלר (זואולוג), רכיכות הים של ארץ ישראל, הוצאת אלון ספר, 2011. עמ' 93–95.
ס. פיטר דנס, מדריך שדה Smithsonian Handbook: Shells, הוצאת דורלינג קינדרסלי. עמ' 53.
סנונית סגולה

| סנונית סגולה |
| --- | --- |
 סנונית סגולה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: סנוניתיים
סוג:: סנונית כהה
מין:: סנונית סגולה
שם מדעי
 Progne subis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סנונית סגולה (שם מדעי: Progne subis) היא מין של ציפור ממשפחת הסנוניתיים החיה ברחבי אמריקה הצפונית, ובחלק מאמריקה הדרומית.
אורך סנונית זו 20 סנטימטרים והיא בעלת גוף סגול-כחול, כנפיים שחורות וראש גדול כחול עם אזור העיניים כהה יותר משאר הגוף. המקור בהיר והרגליים קטנות. הסנונית בעלת כנפיים גדולות העוזרות לה לנווט באוויר במהירות בעקבות טרף מעופף כמו זבובים ופרפרים. הנקבות דומות לזכרים, אך קטנות יותר וצבעם אפור עם גוון כחול בכנף.
הסנונית חיה ברחבי אמריקה הצפונית מקולומביה הבריטית עד מקסיקו, ובחורף היא נודדת דרומה עד אגן האמזונאס בברזיל.
מאז המאה ה-20 החלו התושבים ברחבי ארצות הברית להכין לסנוניות קנים מלאכותיים בעלי קיר הגנה מפני טורפים. כתוצאה מכך הסנונית החלה להתרבות במהירות והכפילה את מספרה ביבשת.
תת-מינים

Progne subis subis
Progne subis hesperia
Progne subis arboricola
הערות שוליים

↑  סנונית סגולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550904105171
סרפד דו-ביתי

| סרפד דו-ביתי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: סרפדיים
סוג:: סרפד
מין:: סרפד דו-ביתי
שם מדעי
 Urtica dioica ‏לינאוס, 1753

סרפד דו-ביתי (שם מדעי: Urtica dioica) הוא מין של צמחים עשבוניים רב-שנתיים מהסוג סרפד. הצמח קיים במיוחד באירופה, באסיה ובאמריקה הצפונית.
בצפון אירופה הסרפד הדו-ביתי נפוץ בעיקר באזורים הכפריים בשטחי האדמה המוזנחים בעיירות.
כמו מינים אחרים מאותו הסוג, עור האדם חשוף המתחכך בצמח גורם בדרך כלל לפריחת עור זמנית וכואבת.
תצלום מקרוב של גבעול הצמח
הערות שוליים

↑  סרפד דו-ביתי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536424705171  GND: 4158245-7  LCCN: sh85128155  NKC: ph121846 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סערון שחפי

| סערון שחפי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יסעוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יסעוריים
סוג:: יסעור שחפי
מין:: סערון שחפי
שם מדעי
 Fulmaris glacialis ‏לינאוס, 1761
תחום תפוצה


הביצה.
סַעֲרוֹן שחפי (שם מדעי: Fulmaris glacialis), הוא מין של עוף ימי ממשפחת היסעוריים. בעבר הוא נחשב למין ממשפחת השחפיים.
אורכו של הסערון השחפי 46 ס"מ, מוטת כנפיו 102–112 ס"מ ומשקלו 450–1,000 גרם. הוא בעל נוצות ראש לבנות עם כסות גוף חומה-אפורה ומקור צהוב. הכפות בעלות קרומי שחייה והסערון השחפי מסוגל לשחות ואף לצלול לעומק לא-רב.
הסעורנים השחפיים מעופפים בחבורות קטנות באזורים הארקטיים של צפון האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי. הם אינם מרחיקים מעוף מהחופים וגם לא מצויים הרבה ביבשה. הם מעופפים בחבורות ודואים מעל הים.
הם ניזונים מדגים קטנים ומסרטנים אותם הם חוטפים מפני המים או צוללים לשם כך. לעיתים הם ניזונים עם עופות ים אחרות או אף עם כלבי ים ולווייתנים. הם מסוגלים גם לשתות מי ים ולפלוט את המלחים בצורת רסס.
תת-מינים

F. g. glacialis
F. g. auduboni
F. g. rodgersii
הערות שוליים

↑  סערון שחפי באתר הרשימה האדומה של IUCN
סיס הרים

| סיס הרים |
| --- | --- |
 סיס הרים במעופו
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: סיסאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: סיסיים
סוג:: Tachymarptis
מין:: סיס הרים
שם מדעי
 Tachymarptis melba ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סיס ההרים (שם מדעי: Tachymarptis melba) הוא מין עוף ממשפחת הסיסיים. מקור השם המדעי של הסוג מגיע מיוונית עתיקה, takhus, "מהירות" ו-marptis "תופס". מקור שם המין, melba, אינו ידוע.
קולו של סיס ההרים
סיס ההרים מקנן בהרים מדרום אירופה עד ההימלאיה. כמו סיס החומות, הוא נודד למרחקים גדולים, וחורף הרבה יותר דרומה באפריקה הדרומית.
לסיסים רגליים קצרות מאוד אשר משמשות אותם רק עבור היצמדות למשטחים אנכיים. מבלים את רוב חייהם באוויר וניזונים מחרקים שהם תופסים במקורם.
בישראל סיס ההרים הוא חולף, מקנן נפוץ וחורף נדיר. במהלך נדידתם להקות סיסי הרים חולפות בכל רחבי ישראל.
תיאור וביולוגיה

הסיס דומה במראה החיצוני לסנונית הרפתות או סנונית הערים. היא, למרות זאת, כלל לא קרובה טקסונומית למיני ציפורי שיר אלו, מכיוון שסיסים משתייכים לסדרת הסיסאים. הדמיון בין הקבוצות הוא תוצאה של אבולוציה מתכנסת, המצביע על סגנון חיים דומה.
סיס ההרים מקנן בהרים מדרום אירופה עד ההימלאיה. כמו סיס החומות, הוא נודד למרחקים גדולים, וחורף הרבה יותר דרומה באפריקה הדרומית.
ניתן להבדיל את סיס ההרים בקלות מסיס החומות לפי ממדיו הגדולים יותר ובטנו וצווארו הלבנים. הם גדולים בערך פי שניים ממרבית הסיסיים האחרים שבטווח תפוצתו, אורכו כ-20 עד 23 ס"מ, מוטת כנפיו כ-57 ס"מ ומשקלו כ-100 גרם. לשם השוואה, מוטת כנפיו של סיס החומות היא כ-42 ס"מ. סיס ההרים הוא בעיקר בצבע חום כהה, עם כתמים לבנים מתחת למקור ועל החזה המופרדים על ידי פס חום כהה. יש לו זנב קצר המפוצל בקצהו וכנפיים ארוכות מאוד המעוקלות אחורנית ומזכירות צורת סער או בומרנג אך עשויות גם להיות מתוחות בצורה ישרה (כמו בתמונה). הצעירים דומים לבוגרים, אבל נוצותיהם בהירות בקצוות. תעופתם היא איטית יותר ממיני סיסיים אחרים.
התנהגות

סיסים אלו בונים את הקנים שלהם בחורים הנמצאים בסלעים או במבנים מעשה ידי אדם. הקן הוא בצורת צלוחית, הבנוי מנוצות של מינים שונים של ציפורים, המחוזק על ידי חומר צמחי יבש ורוק. בכל הטלה יש 2 או 3 ביצים. הסיסים חוזרים לאותו קן שנה לאחר שנה, ובונים את הקן שלהם מחדש במקרה הצורך, ונשארים עם אותו בן הזוג במשך כל חייהן. סיסים צעירים יכולים להוריד את חום הגוף שלהם ולהפוך לרדומים במקרה שתנאי מזג אוויר קשים מפריעים להוריהם לתפוס חרקים כראוי. הם הסתגלו לתנאי מחיה עירוניים, ולעיתים קרובות מקננים בבניינים ישנים בערים לאורך הים התיכון.
מחזור חיים

סיס ההרים מבלה את רוב חייו באוויר. הוא דוגר על צוקים אנכיים או קירות.
ב-2011, פליקס ליאצ'טי ועמיתיו במכון השווייצרי לצפרות סימנו שישה סיסיי הרים בתגים אלקטרוניים שעוקבים אחריי תנועותיהם. בעקבות כך התגלה כי הסיסים יכלו להישאר באוויר מעל 200 ימים רצופים.
הערות שוליים

↑  סיס הרים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Jobling, James A., The Helm dictionary of scientific bird names : from aalge to zusii, London: Christopher Helm, 2010
↑  דותן יושע, מגדיר הציפורים של ישראל - סיס הרים, באתר פורטל צפרות
↑  BTO BirdFacts | Alpine Swift, blx1.bto.org (באנגלית)
↑  Stevenson, Terry., Field guide to the birds of East Africa : Kenya, Tanzania, Uganda, Rwanda, Burundi, London: T & A D Poyser, 2002
↑  Tachymarptis melba (Alpine Swift), www.iucnredlist.org
↑  Stromberg, Joseph. "This Bird Can Stay in Flight for Six Months Straight". Smithsonian (באנגלית). נבדק ב-2017-12-30.
ביצים של סיס הרים
סמור

ערך זה עוסק ביונק במשפחת הסמוריים. אם התכוונתם לקינוח אמריקאי, ראו .
| סמור |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: סמוריים
תת־משפחה:: סמורים
סוג:: סמור
שם מדעי
 Mustela ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סמוּר (שם מדעי: Mustela) הוא סוג טורף במשפחת הסמוריים. בסוג זה נכללים כ-15 מינים, ובהם ההרמין, חמוס השלגים, חמוס סיבירי וחמוס מבאיש ממנו בוית החמוס. אורכם של הסמורים נע בין 12 ל-45 סנטימטר, ולרובם יש פרווה אדומה או חומה ובטן לבנה. מינים מסוימים משירים בחורף ופרוותם נעשית לבנה. אורך זנבם נע בין 22 ל-33 סנטימטר. גופם של הסמורים הוא ארוך וגלילי, ורגליהם קצרות, מה שמאפשר להם להיכנס אל תוך מחילות בחיפוש אחר טרף, מכרסמים בעיקר.
תפוצה ובתי מחייה

הסמורים מצויים בכל העולם מלבד אוסטרליה ואנטארקטיקה. הסמורים האפריקאים מוגבלים לחלקה הצפוני של היבשת, וכך גם הסמורים בדרום אמריקה. לעומת זאת, הם נפוצים בכל שטחי צפון אמריקה, אירופה ואסיה (מלבד איים שונים, ואזורים מסוימים כגון תת היבשת ההודית). הם הובאו על ידי האדם למקומות נוספים כמו ניו זילנד.
הסמורים חיים במגוון של בתי גידול, ואלו משתנים ממין למין. הם נפוצים מהקטבים, במקרה של חמוס השלגים וההרמין, עד ליערות הגשם במקרה של הסמור הקולומביאני וסמור האמזונאס, ואפילו עד לאזורים עירוניים, כמו במקרה של הסמור המצרי.
הסמור והאדם

הסמורים מסמלים בתרבויות רבות מרמה וגנבה, זאת בעיקר בשל חיבתם לחפצים נוצצים. בספרות הסמור משמש לעיתים כסמל לנוכל. כמו כן, הסמורים מפורסמים בגלל הנזקים שהם גורמים לחקלאות, על ידי טריפת תרנגולות.
עם זאת, יחסו של האדם לסמור אינו שלילי לגמרי. החמוס המבוית הוא חיית מחמד נפוצה, גם בישראל. בתקופות קדומות היה נהוג להשתמש בו, ובסמורים אחרים, בתור מדבירים טבעיים - הם היו ניזונים ממכרסמים בשדות, ובכך עוזרים לחקלאים. זה הוביל לכך שכמה מיני סמורים הובאו לאזורים שונים בעולם, והדוגמה הבולטת ביותר לכך הם הסמורים בניו זילנד. חמוס השלגים, ההרמין, והחמוס המבאיש הביאו שם תועלת בהתחלה אך בהדרגה הפכו למזיקים. כיום הם נחשבים לגורמי פגיעה משמעותייים במערכת האקולוגית.