חיל ההגנה האווירית הסובייטי
היסטוריה > המלחמה הקרה

ה-PVO הופרד משירותי כוחות הצבא הסובייטיים האחרים בשנת 1949. ביוני 1949 הועברו אגף התעופה הקרבי ה-15 וגדוד התעופה הקרבי ה-180 של המשמרות PVO, בין הגדודים שלו, והפכו לחלק מההגנה האווירית הקרבית ה-20 של הצבא באוריול. שם הפך הגדוד לאחד הראשונים שצוידו במטוס מיקויאן-גורביץ' מיג-9, הראשון מתוך סדרת מטוסי הסילון של הלשכה לעיצוב מיקויאן וגורביץ'. באפריל 1950 קיבל הגדוד את מטוסי המיג-15 הראשונים של מיקויאן-גורביץ'.
במאי 1954 הועלה ה-PVO למעמד שווה ליתר הענפים של כוחות הצבא הסובייטים וקיבל את מפקדו הראשי הראשון: מרשל ברית המועצות לאוניד גובורוב.
תפקידו העיקרי של ה-PVO היה להפיל מפציצי פיקוד אוויר אסטרטגיים של ארצות הברית אם יחדרו למרחב האווירי הסובייטי. היעד המשני היו מטוסי סיור אוויריים של ארצות הברית. היו מספר מטוסים כאלה שהופלו בזמן שהם פעלו סביב גבולות ברית המועצות, כולל מטוסי מיג-17 שהפילו מטוס-סיור לוקהיד C-130 הרקולס של ארצות הברית מעל ארמניה, עם 17 הרוגים בשנת 1958. ה-PVO זכה לניצחון חשוב ב־1 במאי 1960, כאשר טיל "S-75 דווינה" הפיל את ה-U-2 של גארי פאוורס וגרם למשבר ה-U-2 הקצר של 1960.
ל-PVO הייתה שרשרת פיקוד משלו, בתי ספר לקצינים, פיקוד, מכ"מים ועוד. אולם מאמצע שנות ה-60 החלו כוחות PRO, (כוחות ההגנה נגד טילים) ו-PKO, (כוחות החלל), לצבור כוח תחת הנהגת PVO ופיקודו הגבוה, ובסופו של דבר היוו את הבסיס לצבא ההגנה האווירית והחלל הרוסי הנוכחי וכוחות החלל הרוסיים. מבחינה ארגונית, היו שני מחוזות PVO עיקריים במשך רוב ההיסטוריה של ברית המועצות לאחר המלחמה, מחוז ההגנה האווירית במוסקבה (הוקם בשנת 1950) ובאקו (הוקם בשנת 1954). שאר המדינה חולקה בתחילה לאזורי PVO שכיסו את בלארוס, אוקראינה, הבלטיות ומרכז אסיה. עם זאת, בשנת 1960 נראה כי מרבית אזורי ה-PVO האזורים אורגנו מחדש לשמונה צבאות נפרדים של כוחות ההגנה האווירית – צבא ההגנה האווירית השני, הרביעי, ה-6, ה-8, ה-10, ה-11, ה-14 וה-19. בשנת 1963 הפך חיל ההגנה האווירית העצמאי ה-30 בטשקנט לצבא ההגנה האווירית העצמאי ה-12.
בשנת 1977 התארגנו כוחות האוויר וכוחות ההגנה האווירית מחדש במדינות הבלטיות ובמחוז לנינגרד (ניסוי לניסיון הארגון הגדול מחדש בשנת 1980 המכסה את כל המדינה). כל יחידות הקרב ב-PVO הועברו ל-VVS, ה-PVO רק שמר על יחידות הטילים נגד מטוסים ויחידות הרדאר – צבא ההגנה האווירית העצמאי השישי פורק, וצבא האוויר ה-15 הפך לכוחות האוויר של המחוז הצבאי הבלטי. בשנת 1981, ה-PVO של ווייסקה, כיום, נשלל מנכסי פיקוד ושליטה והכשרה רבים שהועברו לחיל האוויר.
בספרה של כריסטינה שלטון, מפורט בסך הכל על 140 בתי ספר לקצינים, שנלקחו מרשימת "הכוכב האדום" מ־17 בינואר 1980. סה"כ, הרשימה כללה 15 בתי ספר לצבא ההגנה האווירית (ארבעה תעופה קרבית, חמישה לרדיו אלקטרוניקה ושישה לטילים נגד מטוסים).
ב־1 בספטמבר 1983 הפיל PVO את טיסת האוויר הקוריאנית 007 לאחר שמטוס המטוס האזרחי עבר למרחב האווירי המוגבל ובטעות נחשב כמטוס ריגול. בעבר טיסת האוויר הקוריאנית 902 עברה פעם למרחב האווירי של מורמנסק, ונאלצה לבצע נחיתת חירום כאשר מטוס חיל האוויר הסובייטי Su-15 ירה לעברה. פקידי ממשלת ברית המועצות הודו לבסוף בטעותם בעקבות הזעם הרב של ממשלות דרום קוריאה וארצות הברית. זה אף הביא להתפטרותו הכפויה והפתאומית של ראש המטה הכללי הצבאי המרשל ניקולאי אוגרקוב, בשנה שלאחר מכן על ידי המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (מנהיג ברית המועצות) קונסטנטין צ'רניינקו.
טיסתו של מתיאס רוסט למוסקבה במאי 1987 גרמה לטלטלה מסיבית בתוך ה-PVO. נראה כי לאחר ירי ה-KAL 007 ב-1983, איש לא היה מוכן לתת הוראה להוריד את הססנה 172 הקטן של רוסט, ותוכניות מודרניזציה בתוך ה-PVO הובילו להתקנת מערכות מכ"ם ותקשורת בגבול המדינה שלא יכלו להעביר ביעילות נתוני מעקב למערכות הקרובות יותר למוסקבה. המפקד הראשי של PVO מרשל א.א. קולדונוב היה רק בין הראשונים שהודחו מתפקידו. מעל 150 קצינים, בעיקר מ-PVO, נשפטו בבית המשפט והודחו מתפקידיהם. מעבר באופן מקיף יותר של קצינים בכירים בכוח גם באופן כללי יותר.