stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך פון ברנהרדי

| --- | --- |

פרידריך פון ברנהרדי (1910)
 לידה:  22 בנובמבר 1849 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  11 בדצמבר 1930 (בגיל 81) אירשברג-קונרסדורף, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מדינה:  הרייך הגרמני, ממלכת פרוסיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הפרוסית 
 השתייכות:  פרוסיה ממלכת פרוסיה   הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1869–1918 (כ־49 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הפרשים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-7   מפקד הקורפוס ה-7   מפקד דיוויזיית המילואים ה-49   מפקד הקורפוס ה-55
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת–פרוסיה   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט עם עלי אלון   מסדר העיט האדום עם עלי אלון   מסדר הכתר
 
פרידריך אדולף יוליוס פון ברנהרדי (בגרמנית: Friedrich Adolf Julius von Bernhardi; ‏22 בנובמבר 1849 – 11 בדצמבר 1930) היה קצין פרוסי, גנרל של הקיסרות הגרמנית והיסטוריון צבאי גרמני. נודע בעיקר בשל ספרו רב המכר וההשפעה Deutschland und der Nächste Krieg ("גרמניה והמלחמה הבאה") שראה אור ב-1911 וגיבש את העקרונות המיליטריסטיים הטבועים באופיה של גרמניה כאומה מתפתחת ואת רעיון מרחב המחיה הגרמני הטבעי.
תולדות חייו > קריירה מוקדמת

פון ברנהרדי נולד ב-22 בנובמבר 1849 בסנקט פטרבורג למשפחת אצולה ממוצא גרמני-בלטי, אביו תאודור פון ברנהרדי היה דיפלומט פרוסי והיסטוריון מכובד, בנם של אוגוסט פרדיננד פון ברנהרדי וסופי לבית טיק (אחות של לודוויג טיק), ואילו אימו הייתה בתו של האדמירל הרוסי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן. בשנת 1951 והיגר פון ברנהרדי עם משפחתו לשלזיה, שם התגוררו באחוזת המשפחה בקונרסדורף.
בשנת 1869 התגייס פון ברנהרדי לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-14 (נסיכות הבוחר מהסן ה-2 - פרידריך השני, רוזן הסן-הומבורג), ולחם עמו כלוטננט במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת. פון ברנהרדי היה הקצין הפרוסי הראשון שרכב על סוסו תחת שער הניצחון בפריז במהלך מצעד הכיבוש הפרוסי בבירת צרפת.
בין השנים 1891–1894 היה נספח צבאי בברן ושימש כראש ענף היסטוריה צבאית במטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית. התעניינותו התרכזה בפילוסופיה וחקר תורת הלחימה והוא קרא את רוב הספרות הרלוונטית בזמנו. תחילה סיכם את תורת חיל הפרשים ולאחר מכן פנה לגיבוש עקרוני של דרכה הצבאית הראויה של גרמניה לפי כתבי קלאוזביץ, טרייצ'קה ודרווין. ב-1901 מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-30, ב-1904 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7, וב-1907 מונה למפקד הקורפוס ה-7 במינסטר, וסטפאליה, אולם התפטר מתפקידו ב-1909 כדי לפנות זמן לכתיבת ספריו. ספרו "גרמניה והמלחמה הבאה" ראה אור ב-1911.
תולדות חייו > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ברנהרדי לסגן מפקד הקורפוס ה-5 בחזית המערבית. ב-4 בספטמבר 1915 הוא התמנה למפקד דיוויזיית המילואים ה-49 בחזית המזרחית, ופיקד על ההסתערות על ראש הגשר על הנהר סטוחיד (Stochid). ב-6 ביוני מונה פון ברנהרדי למפקד הקורפוס ה-55, והשתתף עמו בבלימת מתקפת ברוסילוב, ועל כך קיבל ב-20 באוגוסט 1916 את עיטור הפור לה מריט. לאחר מכן הועבר לחזית המערבית שם פיקד על גזרת ארמנטייר (Armentières) שבחבל נור-פה דה קאלה. בקרב איפר הרביעי הוביל פון ברנהרדי יחד עם אדולף פון קרלוביץ מפקד הקורפוס ה-19 את המתקפה על הדיוויזיה הפורטוגזית ה-2 שנכנעה לכוחותיהם, ועל כך  זכה בתוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט ב-25 במאי 1918. בין עיטוריו הנוספים, צלב מסדר פרנץ יוזף, שני עיטורי צלב הברזל ודרגה שלישית במסדר המג'ידיה.
תולדות חייו > לאחר המלחמה

פון ברנהרדי היה חבר בולט באיגוד הכול-גרמני, שטיפח עמדות כגון דרוויניזם חברתי, אימפריאליזם גרמני, תמיכה במיעוטים גרמניים אתניים (פולקסדויטשה) ואנטישמיות כולל גיבוש תאוריית הקשר "אגדת תקיעת הסכין בגב" שהסבירה את תבוסת גרמניה במלחמה והפצת הפרוטוקולים של זקני ציון.
פון ברנהרדי מת ב-11 בדצמבר 1930 באירשברג-קונרסדורף, והוא בן 81 שנים.
הספר "גרמניה והמלחמה הבאה"

פון ברנהרדי קבע, על סמך פרשנות לדרווין, שהמלחמה היא "צורך ביולוגי" והיא, המאבק לקיום, עומדת בבסיס כל החוקים האחרים, בין אם מדובר באינדיבידואל או באומה. כל אומה חייבת להתקדם, או שתירקב ותתנוון. לגרמניה בפרט יש ייעוד להיות מעצמה עולמית ועליה להתקדם בכל דרך להשיג ייעוד זה. כל צעד שאינו מכוון למאבק על מנת להיהפך למעצמה מדרדר את גרמניה ומנוון אותה. גרמניה "דחוקה לתחומים צרים ולא-טבעיים", מרחב המחיה הגרמני משתרע הרחק מעבר לגבולותיה, כפי שנקבעו בהסכמים ובאיחוד גרמניה. שטחי גרמניה כוללים את פולין ומערב רוסיה, את אלזס-לורן, את חבל הסודטים ועוד. מטרתה המוסרית של גרמניה הוא ראשית להרחיב את גבולותיה ואז להרחיב את שטח השפעתה, ההולמת את חשיבותה. הגרמנים לא רק רשאים לתבוע זאת, הם מחויבים לכך מוסרית וטבעית. "הכיבוש", מסכם פון ברנהרדי את ניתוחו הראשוני, "הוא חוק של הכרח בל-יגונה".
לאחר הוכחת ה"הכרח" ממשיך פון ברנהרדי לפרט את שיטות הפעולה. שיטת הפעולה היחידה היא התקפה יזומה. הוא רואה בכניעה לאמנות והסכמים בינלאומיים בגידה בייעוד. "יש להנחית את המכה ברגע המתאים ביותר", שיקולים של יחסים בינלאומיים ודעת הקהילה הבינלאומית הם עיכובים מיותרים שאין להתעכב בגללם. מוקד ההתקפה הראשון אותו סימן פון ברנהרדי היה צרפת. "יש להרוס הרס גמור כל כך את צרפת עד שלא תוכל עוד לעמוד בדרכנו לעולם. יש להרסה עד היסוד אחת ולתמיד כמעצמה."
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת דביר 1999 עמ' 19-21
הערות שוליים

↑  כל הציטוטים על סמך ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת דביר 1999 עמ' 20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305137605171  PLWABN: 9810690509605606  BIBSYS: 90630703  BNC: 000106222  BNE: XX1204684  BnF: cb131638943 (data)  CiNii: DA03345643  GND: 118658468  ICCU: IEIV028408  ISNI: 0000 0001 1020 0952  LCCN: n87803647  NDL: 00433111  NKC: hka2010604090  NLA: 36229679  NLG: 152180  NTA: 095281681  RERO: 02-A002997439  SNAC: w6md27jc  SUDOC: 070433976  Trove: 1233411  VcBA: 495/28008  VIAF: 2608961   WorldCat (עם VIAF): 2608961
התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן

החווה בנוקייב מדרום לקיבוץ עין גב, מבט מכיוון צפון
בית הקברות הבהאי ליד עין גב
התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן כללה ארבעה יישובים חקלאיים אשר הוקמו על ידי בהאים שמוצאם מאיראן, במזרח הכנרת ועמק הירדן. התיישבות זו ראשיתה בשנת 1882 והסתיימה בשנת 1951.
הגבול הבינלאומי במזרח הכנרת

על פי הסכם ניוקומב-פולה - הגבול המנדטורי הבינלאומי 1923 והחלטת החלוקה היו אל-סמרה, נוקייב ואום ג'וני בתחום המדינה היהודית.
צבי אילן טוען שהודות לכפרים הבהאים, כלול האזור שמדרום מזרח לכנרת, בתחום מדינת ישראל. בשנת 1923, נקבעו הגבולות בין המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי. הוחלט כי כל הגולן יישאר בתחום הצרפתי-סורי. אך מכיוון שבמזרח הכנרת נמצאו שני יישובים בהאים ומרכז הקהילה הבהאית היה בחיפה, נקבע הגבול הבין-לאומי כך שהאדמות שלהם בנוקייב ובא-סמרה יישארו בתחום ארץ ישראל.
בהסכם שביתת הנשק עם סוריה בתום מלחמת העצמאות נכללו אל-סמרה ונוקייב בתוך שטח המפורז הדרומי.
ארבעת היישובים הכפריים > א-סמרה

א-סמרה הוקם במזרח הכנרת, באזור קיבוץ האון של ימינו. על פי מסורת בהאית מקומית, שטח האדמה נרכש בשנת 1882, וזהו שטח האדמה הראשון שנרכש במרחב זה. גוטליב שומאכר כותב בשנת 1887, שבכפר מתגוררים 32 מוסלמים ו-4 פרסים. בסיור נוסף בשנת 1913 הוא כותב שהיישוב שייך לעבאס אפנדי (בנו של בהא אללה), והוא כולל 40 בקתות ומעט מבני ציבור. התושבים עוסקים בגידול ירקות, אך בשטח קטן בלבד. אדמות א-סמרה חולקו בין בהא אללה לבין מירזא מוסא (שכונה בשם אקא-י-קלם). בשנת 1942 החל משא ומתן בין קק"ל לבין הבהאים, על רכישת אדמות הכפר. הנימוק העיקרי לחשיבות הרכישה, היה יצירת רציפות קרקעית בין עין גב המבודדת והמנותקת ליישובי עמק הירדן. תהליך הרכישה של חלק מהאדמות, הסתיים לאחר מלחמת העצמאות. קיבוץ האון הוקם על אדמות הכפר בקיץ 1949. ביום 4 באפריל 1951 נרצחו שבעה שוטרים ישראליים ליד הכפר הסורי אל-חמה. בתגובה הופצצו מהאוויר בתי הכפרים א-סמרה ואל-חמה. בעקבות ההפצצה, תושבי א-סמרה נמלטו לתאופיק שבסוריה.
ארבעת היישובים הכפריים > נוקייב

בסקר שערך גוטליב שומאכר בשנים 1888-1886, הוא מזכיר את כפר נוקייב, ככפר קטן ועלוב במזרח הכנרת (אזור עין גב של ימינו) ובו חמש בקתות ומתגוררים בו 20 מוסלמים. בספר "הכמיהה להתיישבות יהודית בעבר הירדן", מסופר שבשנת 1888, התקיימה התמודדות בין תושבי בני יהודה לבין הפרסי, לרכישת אדמות באזור. מכאן, שהאדמה במקום נרכשה כנראה לאחר ביקורו של שומאכר בשנת 1886. בשולי הכפר הוקמה חווה חקלאית שנוהלה על ידי מירזא מוחמד קולי, אחיו למחצה של בהא אללה. שומאכר סייר באזור שוב בשנת 1899 וכתב שבמקום נבנו מחסן ושתי בקתות לתושבים הפרסים ולידם נטוע בוסתן המושקה במי ואדי פיק. בשנת 1913 סייר שומאכר באזור, פעם נוספת, וכתב שיש במקום שלוש בקתות, גן ירק וארבעה גנים. השטח שייך לעבאס אפנדי ונטועים בו מטעי: אפרסקים, תפוחים, רימונים, תאנים, תפוזים ולימונים, המושקים על ידי מימי ואדי פיק. המטעים נראים נפלא על רקע השטח הצחיח שסביב הכנרת. את הפירות והירקות שלחו ברכבת מצמח לחיפה ולדמשק. בשנת 1936 רכשה הכשרת הישוב 9,450 דונם, שהיוו חלק מאדמות הבהאים. בשנת 1937 הוקם קיבוץ עין גב, והחווה של הבהאים נמצאה בתוך שדות הקיבוץ. במהלך השנים התקיימו יחסי שכנות טובים בין הקיבוץ לשכניו הבהאים. בזמן מלחמת העצמאות הועברו התושבים הבהאים לחיפה. מרבית מבני החווה נהרסו, ובשנת 2015 נשארה רק בקתה אחת ששופצה לצורכי עובדי הבננות. בנוקייב היה בית קברות בהאי שהיה בתחום הקיבוץ. בשנת 1985 הועברו הקברים לבית קברות חדש שהוקם למרגלות הר סוסיתא.
ארבעת היישובים הכפריים > אום ג'וני

במהלך המאה ה-19 התפתח הכפר מדרום לכנרת, באזור הדגניות של ימינו. בשנת 1887 התגוררו במקום 65 איש. המישור מסביב לכפר הוא כולו אדמה הניתנת לעיבוד, וגידלו בה בעיקר חיטה ושעורה. בעמק הצמוד לנהר הירדן, שנקרא הזור,  גידלו בהשקיה מטעים וירקות. אדמות הכפר נרכשו על ידי הבהאים בין השנים 1887-1882, כאשר חלקם היו בבעלות מירזא מוסא והחלק האחר בבעלות בהא אללה. מג'יד אל-דין ירש את מירזא מוסא ו-עבד אל-בהאא' ירש את בהא אללה. מכיוון שמג'יד אל-דין תמך במוחמד עלי, שהיה במאבק על הנהגת התנועה כנגד עבד אל-בהאא', לא היה קשר בין שתי חלקות האדמה הבהאיות בכפר אום ג'וני. שניהם עיבדו את השטח על ידי אריסים ערביים. בשנת 1903, מג'יד אל-דין מכר את השטח שלו כ-3,200 דונם, ועל אדמה זו הוקם קיבוץ דגניה א'. יתרת השטח, שהייתה בבעלותו של עבד אל-בהאא', נמכרה לקרן הקיימת, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה. על האדמות האלה הוקמו הקיבוצים דגניה ב', בית זרע וחלק מאפיקים. מג'יד אל-דין המשיך להתגורר במקום עד ליום מותו. היה לו בוסתן ליד הירדן ובו עצי פרי ועצי נוי ופרחים, וכן פינת רחצה על שפת הירדן. הוא קיים קשרים טובים עם חברי דגניה א' שהוזמנו אליו ושמעו ממנו על עיקרי הדת הבהאית
ארבעת היישובים הכפריים > עדסייה

במקום הנקרא עדסייה היו התנחלויות חקלאיות במשך 2,500 השנים האחרונות, ואולי גם מוקדם יותר. המיקום במפגש הנהרות ירדן וירמוך, גרם להיותו צומת דרכים לסוחרים, שיירות וצבאות כובשים. כפר זה היה היחיד מארבעת היישובים, שרוב אוכלוסייתו הייתה בהאית. הכפר נמצא בשטח ממלכת ירדן. אדמות הכפר נרכשו על ידי עבד אל-בהאא' בשנת 1901 מידי השייח' הבדואי Fayyad-un Shamdien שהיה בעל האדמות. רכישת הקרקע נבעה מהצורך בתוספת אדמה חקלאית שתהווה מקור לאספקת מזון למשפחתו של עבד אל-בהאא'. היות שחלק מהאדמות שנרכשו בימי בהא אללה הוחזקו בידי תומכיו של מחמד עלי, נותרו שטחים מצומצמים בלבד בידי תומכי עבד אל-בהאא'. עבד אל-בהאא' קבע כי הוא הקדיש את כל שטח עדסייה לבהא אללה, ואין להעביר את הזכויות על האדמה למתיישבים הבהאים. אחרי מלחמת 1948 השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו. בעקבות הרפורמה החקלאית בשנת 1962, קרקעות הבהאים הועברו לחקלאים אחרים, ומרביתם עזבו את המקום וכך למעשה הסתיימה התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ובעמק הירדן.
ארבעת היישובים הכפריים > עדסייה > הקמת היישוב הבהאי

השטח היה מכוסה בצמחייה טבעית, כולל עצים ושיחים קוצניים (סידריה). הכנת הקרקע לעיבוד חקלאי הייתה משימה קשה. בתחילה נשלחו שני חקלאים בהאים לטפל באדמת עדסייה, אך התנכלויות השכנים הערבים ומעשי שוד של התוצרת החקלאית, גרמו לעזיבתם אחרי שלוש שנים. לאחר מכן, האדמה הוחכרה לסוחר הנוצרי סורסוק. סורסוק בנה את בית ההארחה הראשון ביישוב, אך לא החזיק מעמד יותר משנתיים. עובדיו הצליחו לטפל בשטח קטן בלבד, וגם בשטח זה היבול היה מועט ורוב היבול נשדד.
שלב שני בהתפתחות היישוב היה בשנת 1907. עבד אל-בהאא' פנה לעצרת הרוחנית של הבהאים בטהראן, וביקש לשלוח חקלאים בהאים כדי שיתיישבו במקום. המתיישבים החדשים הגיעו מכפרים באזור העיר יזד ורובם היה מתושבי הכפר Mahdiyabad. במהלך השנים הבאות, עד 1913, הגיעו עוד משפחות להתיישב במקום. עבד אל-בהאא' הבטיח לאנשיו שיש במקום אספקת מים, אדמה פורייה, מזג אוויר חמים ושפע של שמש, ועודד עולי רגל נוספים שהגיעו אליו לחיפה, ללכת ולחיות בעדסייה. אבל החקלאים נתקלו בהתחלה בקשיים רבים. הם לא ידעו את שפת תושבי האזור ולא ידעו להתמודד מולם. אבל, עבד אל-בהאא' עודד אותם והמריץ אותם לעשות את המיטב. דבריו של המנהיג היו מקור השראה ועידוד לחקלאים וגרמו להם להשקיע מאמצים גדולים כדי לייצר יותר יבולים. בזמן השלטון העות'מאני היו קשיים רבים שנבעו מיחס השלטונות ומיסים כבדים שהוטלו בזמן מלחמת העולם הראשונה. אבל בזמן המנדט הבריטי, המצב הכללי השתפר. לא כל אדמות עדסייה נרכשו על ידי הבהאים ולכן בכפר התגוררו גם חקלאים ערבים שגידלו בעיקר חיטה ושעורה וכן גידלו בעלי חיים. כמו כן, ערבים הועסקו במקום בעבודות זמניות, בעיקר בעונות הקטיף השונות. לאור החשיבות של המקום, עבד אל-בהאא' הגיע לביקורים רבים ונשאר להתארח במקום. כמו כן, הגיעו למקום בהאים אחרים שהגיעו להתרשם מהיישוב והתארחו בו. עבד אל-בהאא' היה נותן עצות חקלאיות מועילות וכן ייעץ לאנשיו על טיפוח חיי החברה של הקהילה והמליץ לקיים קשרי ידידות עם השכנים הערבים. בחודש יולי 1917, מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיאה, וירדו מעט גשמים באותה שנה והיבול היה דל, האספקה החקלאית הייתה מצומצמת והיה חשש לרעב בערים הגדולות. עבד אל-בהאא' הגיע לעדסייה וביקש לשלוח חיטה לתושבים הרעבים בחיפה ועכו. החקלאים הבהאים נתנו את כל התוצרת שהייתה להם, וגם נסעו לכפרים השכנים וקנו מכספם כל תוצרת חקלאית, ושלחו את הסחורה בשיירות שכללו 200 גמלים. לאחר פטירתו של עבד אל-בהאא' בשנת 1921, הנהיג את הקהילה שוגי אפנדי, עד למותו בשנת 1957. המנהיג החדש, שם דגש על הקמת תשתיות פיתוח, ביסוס וחיזוק הממשל הבהאי, קידום חיי הקהילה והקמת מבנים חברתיים כמו בית הספר ו"בית תפילה בהאי". הוא המליץ לחקלאים לשלוח את בניהם ובנותיהם ללמוד חקלאות כדי שיפתחו ויקדמו את החקלאות. ביישוב הוקמו ועדות חקלאיות שיזמו תוכניות של מחזורי זרעים, סוגי הגידולים ופיתוח משק החי. בשדות היישוב גידלו ירקות, מטעים של עצי פרי ומטעי בננות, וממשלת ירדן התגאתה ביישוב הזה ושלחה אליו אורחים ונציגים כדי ללמוד ולהתרשם מהשיטות והטכניקות החדישות שיושמו בעדסייה.
סיום התיישבות הבהאים > היישובים שהיו בתחומי מדינת ישראל

בשלושת היישובים הראשונים: א-סמרה, נוקייב ואום ג'וני, ישבה רק קבוצה מצומצמת של בהאים, ועיקר העבודה התבצע על ידי אריסים ערביים. אדמות אום ג'וני וחלק מאדמות א-סמרה ונוקייב, נמכר לגורמי התיישבות יהודיים. במלחמת העצמאות הועברו הבהאים מנוקייב לחיפה. הכפר א-סמרה נעזב אחרי הפגזה ישראלית בשנת 1951. עקב פינוי אדמות נוקייב ועזיבת א-סמרה, הבהאים קיבלו פיצוי ואדמות חלופיות, בגליל המערבי.
סיום התיישבות הבהאים > הקהילה הבהאית בעדסייה

אחרי מלחמת העצמאות השטח נמצא בשליטת ממלכת ירדן, והבהאים שהיו קשורים למרכז הרוחני שלהם בחיפה התקשו להמשיך להתגורר שם, וחלקם עזבו. בשנת 1962, ממשלת ירדן יזמה רפורמה קרקעית. במסגרת הרפורמה, נקבע שהזכאות על ייצור חקלאי ובעלות על הקרקע, ניתנת לבעלי הקרקעות שעובדים באדמתם ומעוניינים להמשיך לעבד אותה. אולם, שוגי אפנדי טען שהאדמה שייכת לקהילה ומוקדשת לבהא אללה, ולכן אסור למתיישבים הבהאים לקחת את האדמה הזאת לעצמם. לכן, הם לא קיבלו את הצעת הממשלה לקבלת זכאות על הקרקע. כתוצאה מכך, חולקה האדמה לחקלאים אחרים. החקלאים הבהאים עזבו את עדסייה ליישובים אחרים בירדן או למדינות אחרות. חלק מהם נשלח על ידי הקהילה, להפיץ את הדת הבהאית ברחבי העולם. מספר מועט של בהאים נשאר במקום, ושכר שדות ומטעים מהבעלים החדשים, כך שהם נשארו כחקלאים ביישוב, אך לא פגעו בהוראות של שוגי אפנדי. בשנת 1974, נותר מהקהילה הבהאית המשגשגת רק בית התפילה Hazirat Ul ובית הקברות הבהאי.
ראו גם

הדת הבהאית
עמק הירדן
לקריאה נוספת

שי רוזן, המרחב הבהאי בארץ ישראל, עבודת גמר לקבלת תואר מוסמך האוניברסיטה, אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודי ארץ ישראל, 2011.
שי רוזן, "התיישבות הבהאים בעמק הירדן", בתוך: אוכלוסיות לא מוכרות ויישובים מיוחדים בישראל, הוצאת אריאל, ירושלים, אריאל 205-204, 2014.
שי רוזן, 'פינוי–פיצוי', הכפר א-סמרה 1948–1951: סוגיה ביחסי מדינת ישראל והקהילה הבהאית, ג'מאעה כ"א, תשע"ד, עמ' 31-58.
הערות שוליים

↑  גוטליב שומכר, הגולן, הוצאת ספרים אריאל, ירושלים, 1998, עמוד 181
↑  http://www.shishibagolan.co.il/page_49554 הרצאה של איני עבאדי
↑  צבי אילן, הכמיהה להתיישבות יהודית בעבר-הירדן, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1984, עמוד 80
↑  בן אריה, עמק הירדן התיכון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1965, עמודים 149-136
↑  דרכה של דגניה, סיפור חמישים שנות הקבוצה, מאת קבוצת דגניה א', הוצאת "דבר", תל אביב, 1961, עמוד 21
↑  Iraj Poostchi, "Adasiyyah: A Study in Agriculture and Rural Development", Bahai Studies Review, Vol 16 (2010), p 105-61
בצבע כהה המפורז הדרומי עין גב (נוקייב), אל-סמרה, אל חמה
מירזא מוחמד קולי, מנהל החווה בנוקייב
החווה בנוקייב, מבט מכיוון דרום, 1949
בית התפילה בעדסייה
גבי נוימרק

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1946 פלשתינה (א"י), האימפריה הבריטית 
 פטירה:  4 בדצמבר 2000 (בגיל 54)
 עמדה:  סנטר
 גובה:  1.98 מטרים
 קבוצות כשחקן
 1966–1975   1975–1977   1977–1981:  מכבי תל אביב   מכבי חיפה   בית"ר תל אביב
 הישגים כשחקן
 זכה ב-8 אליפויות  זכה ב-7 גביעי מדינה  נבחר לחמישיית העונה (1970)
 
גבריאל (גבי) נוֹיְמַרְק (17 באוגוסט 1946 – 4 בדצמבר 2000) היה כדורסלן ישראלי, בגובה 1.98 מטרים, ששיחק בין היתר בעמדת הסנטר במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה

נולד לוויקטור ואילזה נוימרק בטבריה. החל את הקריירה במועדון הכדורסל של מכבי נתניה.
בעונת 1966/1967 עבר למכבי תל אביב, בה שיחק 9 עונות במהלכן היה שותף ב-8 אליפויות ו-7 גביעי מדינה. נוימרק שיחק, בין היתר, תחת המאמן יהושע רוזין, יחד עם טל ברודי. אחת ההופעות היותר זכורות של נוימרק היא במשחקה של מכבי תל אביב בטורקיה נגד אלופת טורקיה, במהלכו עלה מהספסל, קלע 29 נקודות, ומכבי הפסידה רק ב-4 הפרש. בגומלין ניצחה מכבי ועלתה לשלב הבא. בעונת 1970 נבחר לחמישיית העונה.
לאחר שאת מרבית השנים האחרונות במכבי תל אביב בילה על הספסל, בעונת 1975/1976 עבר למכבי חיפה ורשם בה את עונתו הטובה ביותר עם ממוצע של 23.2 נקודות למשחק. בעונת 1977/1978 עבר לבית"ר תל אביב, שם שיחק ארבע עונות עד לפרישתו בסיום עונת 1979/1980.
נוימרק רשם 57 הופעות במדי נבחרת ישראל ולקח חלק באליפות אירופה בכדורסל 1969, משחקי אסיה 1970, הטורניר הקדם אולימפי מינכן 1972 ו-אליפות אירופה בכדורסל 1973.
ב-4 לדצמבר 2000 נפטר נוימרק בגיל 54, לאחר מאבק במחלת הסרטן. נטמן במושב אביחיל בו התגורר. בתו היא השדרנית ומגישת החדשות רומי נוימרק.
סטטיסטיקה

סטטיסטיקות קריירה:
סה"כ נקודות בקריירה: 3,193
סה"כ משחקים בקריירה: 261
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים: 60
שיא נקודות בקריירה: 35
עונות בליגה: 15
| עונה | קבוצה | עונה סדירה> משחקים | עונה סדירה> ממוצע נקודות למשחק |
| --- | --- | --- | --- |
| 1966-67 | מכבי תל אביב | 15 | 3.3 |
| 1967-68 | מכבי תל אביב | 6 | 4.8 |
| 1968-69 | מכבי תל אביב | 18 | 18.9 |
| 1969-70 | מכבי תל אביב | 22 | 16.5 |
| 1970-71 | מכבי תל אביב | 20 | 11.7 |
| 1971-72 | מכבי תל אביב | 17 | 9.8 |
| 1972-73 | מכבי תל אביב | 20 | 14.2 |
| 1973-74 | מכבי תל אביב | 22 | 9.5 |
| 1974-75 | מכבי תל אביב | 23 | 6.9 |
| 1975-76 | מכבי חיפה | 24 | 23.2 |
| 1976-77 | מכבי חיפה | 16 | 17.1 |
| 1977-78 | בית"ר תל אביב | 19 | 9 |
| 1978-79 | בית"ר תל אביב | 21 | 18.7 |
| 1979-80 | בית"ר תל אביב | 16 | 9.1 |
| 1979-80 | בית"ר תל אביב | 2 | 3 |
הערות שוליים

1 2 3  יובל פייס, גבי נוימרק הלך לעולמו, באתר ynet, 5 בדצמבר 2000
1 2 3  Art-Up LTD, מנהלת ליגת העל בכדורסל | היסטוריה | קלעי כל הזמנים | גבי נוימרק, באתר basket.co.il
↑  סיכויים טובים למכבי תל אביב להעפיל לרבע הגמר על המשמר
↑   שי פוגלמן, רומי נוימרק, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2018
↑  Art-Up LTD, גבי נוימרק, באתר מנהלת ליגת העל בכדורסל
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1969 (מקום אחד עשר) |
| --- | --- | --- |
|  1 טייכנר •  2 אשד •  3 לישינסקי •  4 דורי •  5 בוכבינדר •  6 נוימרק •  7 שטרקמן •  ‏8‏ ‏דקל‏‏  •‏ 9 קמינסקי • 10 מרזל • 11 טורנשיין • 12 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  |  1 טייכנר •  2 אשד •  3 לישינסקי •  4 דורי •  5 בוכבינדר •  6 נוימרק •  7 שטרקמן •  ‏8‏ ‏דקל‏‏  •‏ 9 קמינסקי • 10 מרזל • 11 טורנשיין • 12 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - משחקי אסיה בכדורסל 1970 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 טייכנר •  2 ברזילי •  3 לישינסקי •  4 כהן-מינץ •  5 גלבוע •  6 נוימרק •  7 שטרקמן •  ‏8‏ ‏גרין‏‏  •‏ 9 קרן • 10 מרזל • 11 טורנשיין • 12 שוורץ • מאמן: שלח  |  1 טייכנר •  2 ברזילי •  3 לישינסקי •  4 כהן-מינץ •  5 גלבוע •  6 נוימרק •  7 שטרקמן •  ‏8‏ ‏גרין‏‏  •‏ 9 קרן • 10 מרזל • 11 טורנשיין • 12 שוורץ • מאמן: שלח  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1973 (מקום שביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 זקס •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 בן-דוד •  5 קרן •  6 ברקוביץ' •  7 לייבוביץ' •  ‏8‏ ‏נוימרק‏‏  •‏ 9 ענבר • 10 מרזל • 11 אייזנר • 12 ינאי • מאמן: חמו  |  1 זקס •  2 אבישר •  3 ברודי •  4 בן-דוד •  5 קרן •  6 ברקוביץ' •  7 לייבוביץ' •  ‏8‏ ‏נוימרק‏‏  •‏ 9 ענבר • 10 מרזל • 11 אייזנר • 12 ינאי • מאמן: חמו  | ישראל |
כלבם של בני בסקרוויל (סרט, 1932)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  כלבם של בני בסקרוויל מאת ארתור קונאן דויל
 בימוי:  גארת' גאנדרי 
 הופק בידי:  מייקל בלקון 
 תסריט:  אדגר וואלאס 
 עריכה:  איאן דלרימפל 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון סטיוארט רוברט רנדל פרדריק לויד
 צילום:  ברנרד נוולס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Gainsborough Pictures
 חברה מפיצה:  Gaumont British Distributors
 הקרנת בכורה:  10 באפריל 1932 (לונדון) 14 באפריל 1932 (ניו יורק)
 משך הקרנה:  72 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט בלשי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט פשע 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כלבם של בני בסקרוויל (באנגלית: The Hound of the Baskervilles) הוא סרט מסתורין בריטי משנת 1932 בבימויו של גארת' גאנדרי ובכיכובם של ג'ון סטיוארט, רוברט רנדל, ופרדריק לויד. הסרט מבוסס על הרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל. שרלוק הולמס נקרא לחקירת מוות חשוד בדארטמור. חברת ההפקה הייתה Gainsborough Pictures. הסופר אדגר וואלאס כתב את התסריט.
הפקה

סרט זה היה העיבוד הקולנועי הראשון של הרומן "כלבם של בני בסקרוויל". תקציב הסרט היה 25,000 ליש"ט.
ב-28 בפברואר 1931 צולמה בתחנת הרכבת לאסטלי הסצנה בה נראים שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון מגיעים לתחנה.
במשך שנים רבות סברו שרק הצילומים, ללא הקול, עדיין קיימים. אולם ב-1991 נתרם למכון הסרטים הבריטי (BFI), סט שלם של התשלילים והפסקול על ידי Rank Corporation. הסרט נמצא בשלמותו בארכיון BFI.
צוות השחקנים

ג'ון סטיוארט – סר הנרי בסקרוויל
רוברט רנדל – שרלוק הולמס
פרדריק לויד – דוקטור ווטסון
הת'ר אנג'ל – בריל סטפלטון
רג'ינלד באך – סטפלטון
וילפרד שיין – דוקטור מורטימר
סם לייבסי – סר הוגו בסקרוויל
הנרי האלט – ברימור
סיביל ג'יין – גברת ברימור
אליזבת ווהן – גברת לורה ליונס
קבלה

המבקרים מצאו שהסרט לוקה בחסר. Bioscope טען "הסרט נשען על הדיאלוגים של אדגר וואלאס יותר מאשר על העלילה". ב-Picturegoer נכתב ש"הסרט אינו עושה צדק עם הסיפור המרתק של ארתור קונאן דויל".
הערות שוליים

↑  "The Hound of the Baskervilles". BFI. אורכב מ-המקור ב-2012-10-22. נבדק ב-2019-01-15.
1 2  Barnes, Alan (2011). Sherlock Holmes on Screen. Titan Books. pp. 77–78. ISBN 9780857687760.
1 2  Eyles, Allen (1986). Sherlock Holmes: A Centenary Celebration. Harper & Row. p. 81. ISBN 0-06-015620-1.
↑  "BRITISH FILMS". The West Australian. Perth: National Library of Australia. 5 ביוני 1931. p. 2. נבדק ב-4 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Railway Magazine no.407 (May 1931) Pages 412 & 418
25 במרץ

25 במרץ הוא היום ה-84 בשנה (85 בשנה מעוברת), בשבוע ה-13 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 281 ימים.