stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סידני הולנד
ראש ממשלת ניו זילנד > הממשלה הראשונה (1951-1950)

ממשלתו הלאומית של הולנד יישמה רפורמות כלכליות וביטלה סמכויות שליטה רבות של המדינה, כולל קיצוב חמאה ודלק. הממשלה גם הדגישה את חשיבות האינדיבידואליזם, החרות האישית והיוזמה הפרטית, כפי שהוצגו במסע הבחירות. אחד מצעדיו הראשונים של הולנד כראש הממשלה, היה לבטל ב-1 בדצמבר 1950 את המועצה המחוקקת (הבית העליון של ניו זילנד שהיה קיים עד אז). כתוצאה מכך, הפך הפרלמנט של ניו זילנד לגוף מחוקק חד-בתי. בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, לקח על עצמו הולנד את תפקיד שר האוצר. יחד עם זאת, לא קיים הולנד את הבטחתו לבטל את חובת ההתאגדות המקצועית שהונהגה על ידי הלייבור ב-1936. עקב התנגדות מצדם של כמה איגודים מקצועיים, התפשרה הממשלה על העברת חוק שיכפה על האיגודים המקצועיים להצביע ברוב על כל מתן תרומה למפלגה פוליטית, קרי הלייבור.
ב-1950, החזירה ממשלת הולנד את עונש המוות, שב-1935 צומצם בהדרגה על ידי ממשלת הלייבור ובוטל גם על מעשי רצח ב-1941. מתוך 36 הרשעות ברצח שהיו בתקופת ממשל הולנד, 22 הסתיימו בגזר דין מוות ומתוכם בוצעו 8 הוצאות להורג. כדי לפתור את הנושא השנוי במחלוקת, החליט הולנד לערוך משאל עם ביום הבחירות של 1957, אך ההצעה לבטל את עונש המוות לא עברה במשאל. אף על פי כן, לא בוצעו שום הוצאת להורג בתקופת שלטונו של יורשו של הולנד, קית' הוליאוק וב-1961 העבירה ממשלתו של הוליאוק הצבעה בפרלמנט לביטול עונש המוות על רצח.
ב-1951 התמודד הולנד עם האתגר שהציב בפניו איגוד עובדי הנמלים המיליטנטי במהלך שביתה שקיים במחצית הראשונה של השנה. סכסוך עבודה זה פרץ בעקבות סירובם של בעלי האניות לתת העלאה בשכך בשיעור 15% לעובדי הנמלים שסירבו לבצע שעות נוספות. בעלי האניות הגיבו בהשבתתם של העובדים. כאשר סירבו העובדים לגשת לבוררות, כפתה ממשלת המפלגה הלאומית תקנות חירום על פי החוק לביטחון הציבור משנת 1932 שקיצץ באופן משמעותי בחירויות האזרח, כולל חופש הדיבור. התקנות נועדו להשתיק כל ביטוי של תמיכה בעובדי הנמלים ולהפוך אותו לבלתי חוקי, כולל אספקת מזון למשפחות העובדים והוצאת פרסומים שתמכו במאבקם. בנוסף, הורה הולנד לכוחות ההגנה של ניו זילנד לפרוק מטענים בנמלים ובמקביל ביטל את רישומו של האיגוד המקצועי של עובדי הנמלים וחסם את המימון עבורו. לאחר 151 ימים נכנע הארגון.
צעדיה של ממשלת הולנד זכו לאהדה בציבור ובעיתונות. האופוזיציה של מפלגה הלייבור ופדרציית העובדים, גם הם הסכימו עם עמדתה הקשוחה של הממשלה כלפי עובדי הנמלים, עקב היחסים העכורים שהיו להם עם איגוד עובדי הנמלים. לאחר שמפלגת הלייבור מתחה ביקורת על מדיניות הממשלה, הכריז הולנד על בחירות בזק שהתקיימו ביולי 1951. המפלגה הלאומית נבחרה מחדש ואף הגדילה את הרוב שלה, זאת בעקבות הגיבוי של העיתונות השמרנית ותחנות הרדיו שהיו בשליטה ממשלתית. על פי העיתונאי וכותב הנאומים, רמדר יסקה, ניצלו הולנד וממשלתו את הרגשות האנטי-קומוניסטים שהתעוררו במהלך השביתה. הודות לאווירת המלחמה הקרה ששררה בניו זילנד, היה הולנד מסוגל לתאר את עובדי הנמלים כחלק מ"הסכנה האדומה" שהיוותה איום על הדמוקרטיה המערבית. על פי ההיסטוריון בארי גסטפסון, מערכות הבחירות של 1949 ו-1951 היו נקודות השיא בקריירה הפוליטית של הולנד.
ראש ממשלת ניו זילנד > הממשלה השנייה (1954-1951)

במהלך תקופת הכהונה של ממשלת הולנד השנייה, היא המשיכה לנקוט במדיניות של דה-רגולציה של הכלכלה על ידי ביטול הקיצוב על מוצרי מזון בסיסיים, התרת המגבלות על יבוא ועידוד הבעלות הפרטית על בתי המגורים על ידי מכירתם לציבור. בסוף שנת 1951 העבירה הממשלה את החוק למניעת ההפרעות לשוטרים, שהעניק לממשלה סמכויות משמעותיות לטיפול בסכסוכי עבודה עתידיים. ממשלת הולנד גם ביצעה רפורמות בתוכנית הפרישה לגמלאות שאפשרה לעובדי ציבור שפרשו לתבוע את זכויותיהם בתשלום חד-פעמי. למרות הנטייה של הממשלה לכיוון האגף הימני-מרכזי של המפה הפוליטית, היא המשיכה ליישם צעדי מדיניות של ממשלת הלייבור שקדמה לה, כולל צעדים לקידום התעסוקה ומדינת הרווחה. בעוד ששנות החמישים היו שנים של שגשוג כלכלי לניו זילנד ולכלכלותיהן של מדינות מערביות נוספות, האינפלציה המשיכה להוות בעיה.
בתחום מדיניות החוץ, הייתה ממשלתו של הולנד מעורבת בשורה של בריתות צבאיות והסכמי הגנה במסגרת המלחמה הקרה. בספטמבר 1951 חתמה הממשלה על ברית ANZUS עם אוסטרליה וארצות הברית. כבעלת ברית של מדינות המערב, שלחה ניו זילנד כוחות שהשתתפו במלחמת קוריאה. דרישה לאספקתם של בגדי צמר במהלך המלחמה, גרמה לשגשוג בענף גידול הכבשים בניו זילנד. בספטמבר 1954 אשררה ניו זילנד את הסכם מנילה והצטרפה ל-SEATO, ברית הגנה אזורית בתמיכתה של ארצות הברית שמטרתה הייתה להיאבק בהתפשטות הקומוניסטית בדרום-מזרח אסיה. בינואר 1955, גרמו קשריה המסורתיים של ניו זילנד עם בריטניה והפחד מאפקט הדומינו הקומוניסטי, להולנד לשלוח כוחות צבאיים לפעילות במסגרת מצב החירום המלאי. על פי ההיסטוריון דייוויד מקנטייר, להולנד היה עניין מועט במדינות החוץ והוא היה ראש הממשלה הראשון בניו זילנד שהעביר את תיק החוץ לשר אחר. במהלך תקופת שלטונו של הולנד, כיהנו שלושה שרי חוץ: פרדריק דוידג', קליפטון ווב וטום מקדונלד.
במהלך מערכת הבחירות של 1954, הצטמצמה התמיכה במפלגה הלאומית עקב חוסר שביעות הרצון של הציבור מעליית יוקר המחיה והדיור, כשמספר המצביעים עבור המפלגה קטן בכ-100,000 קולות. המפלגה הלאומית הייתה צריכה גם להתמודד עם מפלגה חדשה, "מפלגת האשראי החברתי" (Social Credit Party), שגרפה 122,573 קולות בבחירות. בנוסף, זכתה מפלגת הלייבור ביותר קולות מאלה של המפלגה הלאומית, אך לא הצליחה להקטין את הרוב של המפלגה הלאומית בפרלמנט. יחד עם זאת, הייתה המפלגה הלאומית מסוגלת להישאר בשלטון בזכות שיטת הבחירות בשיטה הרובנית. בנוסף, טוען גסטפסון שהופעתה של מפלגת האשראי החברתי פיצלה את ההצבעות עבור מפלגות האופוזיציה. במהלך מערכת הבחירות, התדרדרה בריאותו של הולנד. בכמה הזדמנויות הוא איבד את קולו והוא נאלץ להגביל את אורך נאומיו לחצי שעה. לאחר הבחירות של 1954 הקימה הממשלה ועדה מלכותית לבחינת המערכת המוניטרית של ניו זילנד. במסקנותיה, גינתה הוועדה את התאוריות של מפלגת האשראי החברתי.
ראש ממשלת ניו זילנד > הממשלה השלישית (1957-1954)

לאחר הבחירות של 1954 העביר הולנד את תיק האוצר לג'ק וואטס, לשעבר שר התעשייה והמסחר. עם פרישתם של כמה משרי ממשלתו הוותיקים, הכניס הולנד פנים צעירות חדשות לקבינט, כמו דין אייר, סיד סמית', ג'ון מק'אלפין, דום שאנד, ג'ף ג'ררד ואריק הלסטיד. במהלך תקופת כהונתו האחרונה של הולנד כראש הממשלה, שונתה מערכת מס ההכנסה כך שהמס שולם על רווחים בפועל (Pay As You Earn). בנוסף, הוקם איגוד בתי המלון בתמיכתו של הולנד ובניגוד לדעתו של קית' הוליאוק, סגן מנהיג המפלגה הלאומית, שהביע חשש מפני הגברת ההשקעות בתיירות על חשבון ההשקעות בחקלאות. לאחר ששר התעשייה והמסחר, דין אייר, יצא לנסיעת עסקים פרטית מעבר לים ב-1956, הנהיג הולנד קוד אתי שמנע כל אפשרות של ניגוד עניינים בין עבודתם של השרים לבין עסקיהם הפרטיים.
בשנות כהונתו האחרונות של הולנד, התמודדה ניו זילנד עם סדרה של משברים במאזן התשלומים שלה שהיו כרוכים בירידה תלולה לביקוש לתוצרת החמאה, הצמר והגבינה של המדינה. בנוסף, המשיכה בריאותו של הולנד להתדרדר, ובין השאר נפגעה יכולת הזיכרון שלו. בימי משבר סואץ באוקטובר 1956, לקה הולנד בהתקף לב או בשבץ מוחי קל. אף על פי כן, הוא נשאר בתפקידו במשך 48 השעות שלאחר ההתקף עד לסיומו של המשבר. על פי הביוגרף של הולנד, בארי גאסטפסון, הוא מעולם לא החלים באופן מלא לאחר המקרה. במהלך משבר סואץ, היו אוסטרליה וניו זילנד שתיים מהארצות המעטות שהגנו על הפלישה האנגלו-צרפתית. למרות מחלתו, סירב בתחילה הולנד להעביר את שרביט מנהיגות המפלגה לסגנו הוליאוק.
לאחר פגישה עם כמה מבכירי המפלגה שהתקיימה ב-1957, הסכים הולנד להתפטר מתפקידו כראש הממשלה וכמנהיג המפלגה. ב-12 באוגוסט 1957 הוא הודיע על התפטרותו בוועידת המפלגה בוולינגטון. זמן קצר לאחר שמסר הודעה זו, נפל הולנד למשכב ורופא הוזעק לבית המלון בו הוא שהה. ביום המחרת, נבחר קית' הוליאוק כמנהיג החדש של המפלגה הלאומית. ב-20 בספטמבר התפטר הולנד באופן רשמי מתפקידו כראש הממשלה והוחלף בהוליאוק. בהמשך הוענק להולנד תואר אבירות והוא מונה להיות שר בלי תיק. עקב מצב בריאותו פרש הולנד מהפרלמנט לאחר הבחירות שהתקיימו באותה שנה שלאחריהן הוקמה ממשלת הלייבור בראשותו של וולטר נאש.
מותו ומורשתו

סידני הולנד מת בבית החולים של ולינגטון ב-1961. בנו אריק הולנד היה חבר הפרלמנט ושר בממשלה בשנות השישים והשמונים. סידני הולנד היה אחד הפוליטיקאים החשובים בניו זילנד של המאה העשרים, לא רק בשל 22 שנותיו כחבר פרלמנט, מתוכם 17 שנים כמנהיג מפלגה וכמעט 8 שנים כראש ממשלה, בהם השיג הישגים משמעותיים. תרומתו העיקרית הייתה ללא ספק החלק שהוא לקח בהקמתה ובליכודה של המפלגה הלאומית, ששלטה בכיפת הפוליטיקה הניו זילנדית ברובה של המחצית השנייה של המאה העשרים.
הערות שוליים

1 2 3  Gustafson, Barry. "Holland, Sidney George". Dictionary of New Zealand Biography. Ministry for Culture and Heritage. Retrieved 30 October 2012.
↑  Aimer, Peter. "Labour Party - First Labour government, 1935 to 1949". Te Ara - The Encyclopedia of New Zealand. Retrieved 25 March 2015.
↑  נשמט השלטון מידי הלייבור בניו זילנד, על המשמר, 1 בדצמבר 1949
↑  "Legislative Council Abolished". New Zealand History. Ministry for Culture and Heritage. Retrieved 25 March 2014.
↑  "Capital punishment in New Zealand". New Zealand History. Ministry for Culture and Heritage. Retrieved 25 March 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2006128805  NARA: 18538323  SNAC: w67q07x7  TePapa: 39314  VIAF: 68697189   WorldCat (עם VIAF): 68697189
סטופניצה

| --- | --- |
סמל סטופניצה

כנסייה בסטופניצה
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  שוויינטוקז'יסקיה שוויינטוקז'יסקיה
 מחוז:  בוסקו
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,187 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°26′N 20°56′E﻿ / ﻿50.433°N 20.933°E﻿ / 50.433; 20.933
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיסטופניצה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיסטופניצה(למפת פרובינציית שוויינטוקז'יסקיה רגילה) קיילצה אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי  סטרחוביצה סקרז'יסקו-קמיינה לודז' של. לו. פולין קטן פודקרפצקיה מזוביהסטופניצה(למפת פרובינציית שוויינטוקז'יסקיה מוגדלת) קיילצה אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי  סטרחוביצה סקרז'יסקו-קמיינה לודז' שלזיה לובלין פולין קטן פודקרפצקיה מזוביהסטופניצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סטופניצה (בפולנית: Stopnica, ביידיש: סטאָבניץ) היא עיירה במחוז בוסקו שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, כ-55 ק"מ דרומית מזרחית לקיילצה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

סטופניצה נוסדה במאה ה-12, ובשנת 1362 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 נחרבה העיירה, והיא שוקמה רק בתחילת המאה ה-18.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי סטופניצה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17, אז קיבלו היהודים היתר לבנות במקום בית כנסת ולקדש בית עלמין. בשנת 1754 התכנסו בעיירה נציגי גליל סנדומייז'-קרקוב של ועד ארבע הארצות.
בשנת 1919 נערך פוגרום ביהודי היישוב, בו הוכו ונשדדו יהודים רבים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,300 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הציתו את בתי הרובע היהודי בה, ורצחו בה מספר יהודים. בד בבד בזזו פולנים מקומיים את חנויות ודירות היהודים ביישוב. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר. בערב פסח ת"ש, אפריל 1940, רצחו הגרמנים 13 יהודים מהעיירה שהסבו לשולחן הסדר.
בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה. בהמשך, הובאו לגטו זה מאות פליטים יהודים מרחבי פולין, ומספר יושביו הגיע לכ-5,300 איש. כתוצאה מרעב וממגפות, מתו כ-400 מיהודי הגטו.
ב-5 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים פולנים ואוקראינים, ורצחו בו למחרת כ-400 יהודים, רובם קשישים. כ-1,500 יהודים שולחו למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה, וכ-3,000 היהודים הנותרים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
סעיד חמאמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1941 יפו, ארץ ישראל המנדטורית 
 נרצח:  4 בינואר 1978 (בגיל 37 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 תפקיד:  ambassador of Palestine to the United Kingdom (1972–4 בינואר 1978) 
 
סעיד חמאמי (בערבית: سعيد حمّامي; 1941–1978) היה פוליטיקאי, דיפלומט ועיתונאי פלסטיני.
קורותיו

חמאמי נולד ביפו בשנת 1941. אביו, עביל, היה חבר במועצת העיר. בשנת 1948 ברחו הוריו בעת מלחמת העצמאות. משפחתו שהתה זמן קצר במחנה פליטים במצרים, אחר כך עברה ללבנון ומשם לעמאן שבירדן. לאחר לימודיו התיכוניים למד חמאמי ספרות אנגלית באוניברסיטה בדמשק ושם התקרב לרעיונות מפלגת הבעת'. לאחר לימודיו עבד כעיתונאי בדמשק, ובהמשך כמורה בערב הסעודית. הוא שב לסוריה והצטרף לארגון אש"ף עם הקמתו בשנת 1964. במהרה טיפס בדרגות הארגון והיה לחבר במועצה הלאומית הפלסטינית, כשהוא בן 30.
בשנת 1973 מונה על ידי יאסר ערפאת כנציג הארגון בלונדון.
ימים לאחר מלחמת יום הכיפורים פרסם מכתב ב"טיימס" שבו קרא לפלסטינים לפנות לדרך השלום.
הוא החל לקדם רעיונות של הידברות ודו-קיום בין יהודים לערבים ופתרון של שתי מדינות לשני עמים לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בפברואר 1977 הצהיר חמאמי כי "אש"ף מוכן להכיר בישראל תמורת פינוי גמור של הגדה המערבית ורצועת עזה והוא מוכן לדו-שיח על בסיס של הכרה הדדית".
באירופה יצר קשרים עם אנשי שמאל ישראלים בהם אורי אבנרי, שמחה פלפן, אמנון זכרוני, דוד שחם, ומקסים גילן.
ב-1974 נפגש בחשאי עם אורי אבנרי ומסר לו פנייה מערפאת ליצחק רבין.
בעקבות איומים טלפוניים ובכתב על חייו הציב הסקוטלנד יארד שמירה על ביתו.
הוא נרצח במשרדו בלונדון ב-4 בינואר 1978, ככל הנראה בידי קיצונים פלסטינים אשר התנגדו לדרכו המתונה כלפי ישראל.
חמאמי היה נשוי ואב לשני ילדים.
לאחר הרצח

עיתון הארץ דיווח כי ארגון "קול המהפכה הפלסטינית" נטל אחריות לרצח בטענה ש"קיים מגע עם המדינה היהודית".
אבו איאד, חבר הוועד המרכזי של פתח, שפרש מפת"ח והסתתר בעיראק האשים ברצח את ארגונו של אבו נידאל.
פעילי שמאל ישראלים נכשלו בניסיון למצוא אולם (בית סוקולוב ו"מועדון התיאטרון" ביפו, למשל) לצורך העלאת ערב לזכרו.
סטאד דה סוויס ונקדורף

| --- | --- |


 כינוי:  ונקדורף
 מיקום:  ברן שבשווייץ
 קואורדינטות:  46°57′46″N 7°27′54″E﻿ / ﻿46.962778°N 7.465°E﻿ / 46.962778; 7.465
 אבן יסוד:  2003
 תקופת הפעילות:  30 ביולי 2005 – הווה (19 שנים)
 עלות הבנייה:  350 מיליון אירו
 בעלים:  Stade de Suisse Wankdorf Nationalstadion AG
 מפעיל:  Stade de Suisse Wankdorf Nationalstadion AG
 משטח:  סינתטי
 אדריכל:  Marazzi Generalunternehmung AG
 קבוצות:  יאנג בויז ברן
 מושבים:  32,000
 ממדי משטח:  105 × 68 מטר
 www.stadedesuisse.ch
 he
 
הסטאד דה סוויס ונקדורף הוא אצטדיונה של קבוצת הכדורגל השווייצרית יאנג בויז ברן. זהו אצטדיון הכדורגל השני בגודלו בשווייץ שכל המקומות בו הם בישיבה. הסטאד דה סוויס הוא אחד האצטדיונים שאירחו את משחקי יורו 2008.
היסטוריה

הסטאד דה סוויס נבנה על הקרקעות שעליהן היה אצטדיון ונקדורף שנהרס בשנת 2001. לאצטדיון החדש 32,000 מושבים. בגג המבנה ישנם לוחות סולריים המייצרים בשנה אחת 700,000 קוט"ש. האצטדיון נחנך רשמית ב-30 ביולי 2005, אף על פי שהמשחק הראשון בו התקיים שבועיים קודם, ב-16 ביולי, ובו הפסידה יאנג בויז ברן לאולימפיק מרסיי בתוצאה 3-2 לעיני 14,000 צופים.
יורו 2008

במהלך יורו 2008 אירח האצטדיון שלושה ממשחקי בית ג' בשלב הבתים.
יורו 2008 > טבלת המשחקים באצטדיון

| תאריך | שלב | קבוצות | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 9 ביוני 2008 | בתים - משחק ראשון | הולנד הולנד - איטליה איטליה | 0-3 |
| 13 ביוני 2008 | בתים - משחק שני | הולנד הולנד - צרפת צרפת | 1-4 |
| 17 ביוני 2008 | בתים - משחק שלישי | הולנד הולנד - רומניה רומניה | 0-2 |
המושב החם

מאפיין יוצא דופן של האצטדיון הוא קיומו של מושב יחיד בצבע אדום (כל שאר המושבים צהובים ושחורים). מושב זה היה הראשון שהותקן באצטדיון החדש, ב-20 בינואר 2005, ואת הכבוד להסיר מעליו את הלוט קיבל שחקן ומנהל עבר של היאנג בויז - וולטר אייך. לא נמכרים כרטיסים לכיסא זה, ובכל משחק יושבת בו אישיות מכובדת, שבדרך כלל קשורה ליאנג בויז.
שימושים נוספים

הסטאד דה סוויס שימש ב-14 בינואר 2007 כמגרש הוקי קרח. בתאריך זה נפגשו שתי יריבות מקומיות (אס. סי. ברן ואס. סי. לאנאגנו) למשחק לעיני 30,076 צופים. בכך נקבע שיא קהל למשחק הוקי קרח באירופה, מכיוון שמשחקי הוקי קרח נערכים בדרך כלל באולמות סגורים, בעלי תכולת צופים קטנה יותר.
משחק הוקי קרח באצטדיון
סטפני הנון

| --- | --- |

סטפני הנון
 לידה:  31 באוקטובר 1974 (בת 49) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  סן פרנסיסקו 
 פעילות בולטת:  CTO של הקמפיין הנשיאותי של הילרי קלינטון ב-2016
 השכלה:  בית הספר להנדסה של אוניברסיטת סטנפורד  בית הספר לעסקים של הרווארד  תיכון תומאס ג'פרסון למדע וטכנולוגיה 
 מעסיק:  חברת גוגל 
 
סטפני הנון (באנגלית: Stephanie Hannon; נולדה ב-31 באוקטובר 1974) הייתה מנהלת הטכנולוגיות הראשית (CTO) של קמפיין התמודדות לנשיאות ארצות הברית של הילרי קלינטון ב-2016. היא הייתה האישה הראשונה להחזיק בתואר של CTO של קמפיין נשיאותי מרכזי. לפני כן הנון הייתה מנהלת חטיבת ניהול המוצר של חדשנות אזרחית והשפעה חברתית של גוגל. הפוקוס שלה היה על בניית כלים לסייע לקהילות להגיב לאסונות טבע כמו גם ביצירת שקיפות של תוצאות בחירות. היא עבדה בעבר בתור מנהלת מוצר בגוגל מפות וב-Google Wave.
הנון נולדה בוושינגטון די. סי. וגדלה ברסטון שבווירג'יניה. היא למדה לתואר ראשון במדעי המחשב ולתואר שני בהנדסת חשמל באוניברסיטת סטנפורד, כמו גם לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
כאשר הנון נשכרה בתור ה-CTO של הקמפיין של קלינטון, הדבר דווח במספר אמצעי תקשורת ובפרט הודגשה העובדה כי בפעם הראשונה שוכרים אישה לתפקיד זה. המינוי תואר ככזה שמסייע לפתוח את הדלת לנשים לתעשייה שהיא באופן מסורתי גברית.
הערות שוליים

↑  Kia Kokalitcheva, 5 Things We Learned From Hillary Clinton’s Campaign CTO, Fortune.com, ‏30 August 2016
1 2  Philip Rucker, Hillary Clinton hires Google executive to be chief technology officer, The Washington Post, ‏8 April 2015
1 2  Yasmin Aslam, Hillary Clinton hires first-ever female presidential campaign CTO, MSNBC, ‏10 April 2015
↑  Alissa Walker, Report: Hillary Clinton Just Hired a Google Exec as CTO of Her Campaign, Gizmodo, ‏8 April 2015
סעיד מוסא

סעיד מוסא (נולד ב-19 במרץ 1944), היה ראש ממשלתה השלישי של בליז מאוגוסט 1998 עד פברואר 2008.
חייו

מוסא נולד בסן איגנסיו, ילד רביעי מתוך שמונה, לאב פלסטיני שהגיע מאל-בירה בשנת 1930 ואם ממוצא מעורב סקוטי ומאיה.
אחרי שסיים את לימודיו בבליז, הוא למד משפטים באוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה, ממנה קיבל תואר במשפטים בהצטיינות בשנת 1966. שנה לאחר מכן שב לבליז, שימש כשופט וכיועץ לכתר בלשכת התביעה הציבורית. דאגתו לרווחתם של עובדי מדינה הובילה לבחירתו לנשיא איגוד השירות הציבורי. בשנת 1969 הוא עבר למגזר הפרטי.
מוסא הצטרף למפלגת האיחוד העממי (PUP) מפלגת השלטון הנוצרית-דמוקרטית, וב-1974 התמודד מטעמה ללא הצלחה על מקום במועצה המחוקקת. בבחירות 1979 נבחר למועצה. שירת בממשלתו של ג'ורג' קאדל-פרייס במספר תפקידים בכירים ואף היה חבר בוועדה שחיברה את חוקת בליז לאחר שזכתה בעצמאותה ב-1980.
ב-1996 הפך למנהיג המפלגה ובשנת 1998 נבחר לראש ממשלה לאחר שמפלגתו ניצחה בפער של כ-20 אחוזים מן הקולות. מוסא החזיק בתיק החוץ עד שנת 2002.  לאחר כניסתו לתפקיד העמיד בראש סדר העדיפויות בענייני חוץ ורפורמה פוליטית. בינואר 2000 ממשלתו אישרה את הקמת אוניברסיטת בליז. את מסע הבחירות כדי להיבחר מחדש הוא ניהל תחת הסיסמה "אין דרך חזרה", והבטיח ליצור 20,000 מקומות עבודה חדשים ולתת למקומיים גישה לאותם תמריצי השקעה כמו זרים. בהשבעתו לקדנציה שנייה, הצהיר כי התפתחות כלכלית וחברתית תמשיך להיות עיקרה של ממשלתו והבטיח לשפר את הגישה לחינוך ואיכותה.
בשנת 2003 נבחר לכהונה נוספת כראש ממשלה. הפעם ניצחה ה-PUP ברוב קטן יותר מן הקולות, אך עדיין שלטה ללא מצרים בבית הנבחרים עם 26 מתוך 31 צירים. (הבחירות בבליז הן אזוריות).  בבחירות שנערכו ב-7 בפברואר 2008 הפסידה מפלגת האיחוד העממי ליריבתה השמאלית, מפלגת האיחוד הדמוקרטי, בפער של 17 אחוזים. למחרת החליף דין בארו את מוסא בראשות הממשלה, וכעבור מספר ימים התפטר מוסא מהנהגת המפלגה.
בעשר שנותיו כראש-ממשלה נרשמה צמיחה כלכלית גבוהה בבליז, אך הפופולריות של ממשלתו דעכה עקב טענות לשחיתות.
הערות שוליים

↑  Musa, Said (1944–), ENCYCLOPEDIA.COM
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130250414  ISNI: 0000 0001 2037 9909  LCCN: n2011036593  NTA: 291078788  SUDOC: 262177242  VIAF: 171264784   WorldCat (עם VIAF): 171264784
סעיד בן עאמר

סעיד בן עאמר (בערבית: سعيد بن عامر), היה סחאבי, ואחד מחבריו הקרובים של הנביא מוחמד.
ביוגרפיה

למרות ששמו של סעיד בן עאמר כמעט שאינו מוזכר בהקשר של הצחאבה, הוא נחשב לצדיק, וליווה את הנביא מוחמד בכל מלחמותיו.
סעיד התאסלם מעט לפני קרב ח'ייבר. מאז שהוא קיבל את האסלאם ונשבע אמונים לנביא, הוא הקדיש את חייו לשירות האסלאם. על פי המסורת, היו לו כל המידות הטובות: צייתנות, מתינות, כבוד עצמי, צניעות, ענווה, רוחניות, ויראת אללה. אולם, על פי המסורת, מראהו החיצוני של סעיד לא העיד על תכונותיו. הוא נראה אדם פשוט, עני ואף מוזנח בלבושו.
כאשר עומר בן אל-ח'טאב שחרר את מועאויה הראשון מתפקידו כמושל חומס שבסוריה, הוא חיפש אדם מתאים להחליפו. הסטנדרטים של עומר למינוי מושל היו גבוהים מאוד. הוא האמין שאם מושל ביצע חטא, טעות, או הפרת אמונים כלשהי, שני אנשים יאלצו לתת את הדין אצל אללה: הוא (עומר) והמושל. חומס נחשבה לעיר שבה היו פיתויים רבים למוסלמי מאמין. לכן, עומר היה סבור שרק צדיק ומאמין יוכל להתגבר על הפיתויים של חומס. עומר הציע לסעיד את המשרה, אך סעיד סירב באומרו "אל תחשוף אותי לפיתויי הזה!". עומר השיב: "אני נשבע באללה, לא אתן לך לאכזב אותי. אתה מניח את האחריות והעול שבשלטון על הכתפיים שלי, ואז מסרב לעזור לי?". מילים אלה שכנעו את סעיד, שנסע עם אשתו הטרייה לחומס.
עומר צייד את סעיד בכסף רב, אך סעיד השתמש בכסף רק לצרכיו הבסיסיים ביותר, ואת השאר נתן לזכאה (צדקה), תוך שהוא מסתיר את הדבר מאשתו בתירוצים שונים. כשנודע לה הדבר, ולאחר שכל תירוציו לא הועילו, הצליח לשכנעה שהצדקה היא המעשה הראוי.
חומס שבתקופה ההיא הייתה מכונה "כופה השנייה". שם שביטא את נטייתם של אנשי העיר למרוד בשליט. למרות זאת, מסופר שהם אהבו את שליטם החדש סעיד, וצייתו לו.
המסורת מספרת, שעומר שמע תלונות מאנשי העיר על סעיד, וכשביקש ממנו את להסביר את מעשיו - תירץ את כל התלונות באופן שהניח את דעתו של עומר, שנוכח לדעת שסעיד הוא מאמין אמיתי.
סעיד נפטר ב-642, בשנה ה-20 להג'רה.
הערות שוליים

↑  Said Ibn Aamir Al-Jumahi, sunnah.org (ארכיון)
↑  Sa'id Ibn Amr Al Jumahi RA - The Poor Governor, sohabih.blogspot.co.il (באנגלית)
↑  "Saeed Ibn Aamir Al-Jumahi". Islamweb. נבדק ב-2018-04-03.
↑  Armstrong, Karen, 1944-, Islam : a short history, Modern Library ed, New York: Modern Library, 2000
↑  Armstrong, Karen, 1944-, A history of God : the 4000-year quest of Judaism, Christianity and Islam, 1st Ballantine books ed, New York: Ballantine Books, 1994
↑  Esposito, John L.,, Islam : the straight path, Fifth edition, New York: Oxford University Press, 2016
↑  Sa'id ibn Amir al-Jumahi, allabouthistorymuslim.blogspot.co.il (באנגלית)
↑  Ernst, Carl W., 1950-, Following Muhammad : rethinking Islam in the contemporary world, Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2003
↑  Hamid, Abdul Wahid., Companions of the prophet, New rev. ed, Leicester, UK: Mels, 1998-
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: said-b-amir
סטפני טאבס ג'ונס

סטפני טאבס ג'ונס (באנגלית: Stephanie Tubbs Jones;‏ 10 בספטמבר 1949 – 20 באוגוסט 2008) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הדמוקרטית ששימשה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו בשנים 1999 ועד למותה בשנת 2008. ג'ונס היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לקונגרס מטעם אוהיו. הייתה חברה בוועדות האתיקה והחינוך.
ג'ונס הייתה חברה ב-NAACP.
ביוגרפיה

ג'ונס נולדה ב-10 בספטמבר 1949 בקליבלנד, אוהיו, שם התבגרה ולמדה תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. בשנת 1974 סיימה לימודי דוקטורט במשפטים באותה אוניברסיטה. התחתנה בשנת 1976. היא החלה לעבוד כשופטת וכתובעת מקומית. היא עבדה כתובעת עד שהחלה לעבוד בקונגרס. בשנת 1990 ניסתה להיבחר לבית המשפט העליון של אוהיו, ללא הצלחה. בשנת 1998 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים עם רוב של כ-80% על פני מועמד הרפובליקני ומועמד עצמאי. היא נבחרה שוב לתפקיד בשנים 2000, 2002, 2004 ו-2006 כאשר תמיד ניצחה ברוב של למעלה מ-75%. בשנת 2004 קיבלה 100% מהקולות לאחר שהייתה המועמדת היחידה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 2008 תמכה ג'ונס בהילרי קלינטון בפריימריז הדמוקרטים, אך הכריזה על תמיכה בברק אובמה לאחר שקיבל את המועמדות הדמוקרטית.
ג'ונס נפטרה כתוצאה מדימום מוחי ב-20 באוגוסט 2008.
סון וון-פיונג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באפריל 1979 (בת 45) סיאול, קוריאה הדרומית 
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 מקום לימודים:  Korean Academy of Film Arts, אוניברסיטת סוגנג 
 שפות היצירה:  קוריאנית 
 יצירות בולטות:  Almond, Intruder 
 
זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
סון וון-פיונג (באנגלית: Sohn Won-pyung; בקוריאנית: 손원평; ילידת 1979) היא סופרת ילידת קוריאה הדרומית, שזכתה בפרסים ספרותיים בארצה. בספריה היא חוקרת את משמעות הקיום האנושי וכתיבתה מתאפיינת בדמויות ייחודיות ובהתפתחות מהירה של העלילה.
ביוגרפיה

נולדה בסיאול, בירת קוריאה הדרומית, ב-1979, והיא בתו השנייה של סון האק-קיו (אנ'), פוליטיקאי דרום קוריאני ומי שהיה מושל של מחוז קיונגי, המאוכלס ביותר במדינה. היא סיימה לימודי סוציולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת סוגנג (אנ'). סון מאמינה שאת כישורי החשיבה המובנית היא רכשה בלימודי הסוציולוגיה, ושתפישת האינדיבידואליות, שעליה למדה כסטודנטית לפילוסופיה, תרמה לכתיבתה. סון עוסקת גם ביצירת סרטים וגם בכתיבת רומנים. לדבריה לכל אחד מהתחומים יש אפיון ייחודי משלו, אך מאחר שהיא נמשכת הן לתהליכי יצירה המחייבים עבודת צוות (כמו בקולנוע) והן לתהליכי יצירה אישיים (כמו כתיבה) היא תמשיך לפעול ולהתפתח בשני התחומים הללו ולא תוותר על אף אחד מהם.