stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדריאה שנייה

| --- | --- |

 שיר
 יצא לאור:  1896 
 סוגה:  וריזמו, וריזמו, אופרה 
 שפה:  איטלקית 
 אורך:  2 שעה 
 לחן:  אומברטו ג'ורדאנו 
 
אנדריאה שנייה היא אופרת וריזמו בארבע מערכות מאת אומברטו ג'ורדנו, לליברית איטלקית מאת לואיג'י איליקה, ובוצעה לראשונה במרץ 1896 בלה סקאלה, מילאנו. הסיפור מבוסס באופן רופף על חייו של המשורר הצרפתי אנדרה שנייה, שהוצא להורג במהלך המהפכה הצרפתית. הדמות קרלו ז'רארד מבוססת בחלקה על ז'אן למברט טליאן, דמות מובילה במהפכה. האופרה נשארה פופולרי בקרב הקהל, אם כי הוצגה בתדירות נמוכה יותר מאשר במחצית הראשונה של המאה ה-20. אחת הסיבות להישרדותה ברפרטואר היא המוזיקה הלירית-דרמטית שסיפק ג'ורדנו לטנור, מה שמאפשר לזמר מוכשר להפגין את כישוריו הקוליים. הופעתו של ג'וזפה בורגטי בתפקיד הראשי בהופעת הבכורה העלתה אותו מיד לשורה הראשונה של זמרי האופרה האיטלקיים. הוא המשיך והפך לטנור הוואגנרי הגדול ביותר באיטליה.
ג'וזפה בורגטי, השנייה הראשון
היצירה הוצגה לראשונה בלה סקאלה במילאנו, ב-28 במרץ 1896 עם אוולינה קררה, ג'וזפה בורגטי (שהחליף את אלפונסו גארולי) ומריו סמרקו בתפקידים המובילים של הסופרן, הטנור והבריטון, בהתאמה. רודולפו פרארי ניצח.
הופעות בכורה בולטות אחרות כוללות את אלו בעיר ניו יורק באקדמיה למוזיקה ב-13 בנובמבר 1896; בהמבורג ב-3 בפברואר 1897 תחת שרביטו של גוסטב מאהלר; ובתיאטרון קמדן של לונדון ב-16 באפריל 1903 (מושר באנגלית).
מלבד בורגאטי, מבצעי שנייה המפורסמים בתקופה שבין הצגת הבכורה של האופרה לפרוץ מלחמת העולם השנייה כללו את פרנצ'סקו טאמאניו (שלמד את היצירה עם ג'ורדנו), ברנרדו דה מורו, ג'ובאני זנטלו, ג'ובאני מארטינלי, אאורליאנו פרטיל, פרנצ'סקו מרלי, בנימינו ג'ילי, ג'אקומו לאורי-וולפי ואנטוניו קורטיס. אנריקו קארוזו הופיע מספר פעמים כשנייה בלונדון ב-1907. כל הטנורים האלה למעט בורגאטי השאירו הקלטות של 78 סל"ד של אחד או יותר מאריות הסולו.
לאחר המלחמה, פרנקו קורלי, ריצ'רד טאקר ומריו דל מונקו היו המבצעים המפורסמים ביותר של התפקיד הראשי במהלך שנות ה-50 וה-60, בעוד פרשנותו של פלאסידו דומינגו לתפקיד, הייתה המובילה בקרב הדור הבא של הטנורים. לוצ'אנו פבארוטי, בן זמנו של דומינגו, שר והקליט את היצירה. הטנור הוואגנרי בן הפנר התמודד עם התפקיד במטרופוליטן אופרה ב-2007 בהצלחה מעורבת; הקול שלו היה עוצמתי בצורה מרשימה אבל לא התאים לסגנון, טענו המבקרים.
ההפקה בבימוי קית' וורנר הוצגה בשנים 2011 ו-2012 בברגנץ, אוסטריה, תחת השם "אנדרה שנייה", תוך שימוש בפסל בגובה של כמעט 78 רגל של ז'אן-פול מארה גוסס השוקע במים, מחווה לציור מות מארה של ז'אק-לואי דויד מ־1793, המתאר את המהפכן שנרצח באמבטיה שלו.
בנוסף לארבע אריות לטנור הראשי ("Un dì all'azzurro spazio"; "Io non amato ancor"; "Si, fui soldato"; "Come un bel dì di maggio"), האופרה מכילה אופרה ידועה. aria (" La mamma morta ") לגיבורת הסופרן, שהוצגה בסרט פילדלפיה (בפס הקול נעשה שימוש בגרסת מריה קאלאס. ) ראוי לציין גם את המונולוג האקספרסיבי של הבריטון "Nemico della patria" והדואט אחרון, המסעיר, סופרן-טנור לשני הגיבורים כשהם מצפים לעלות לגיליוטינה ("Vicino a te").
תקציר

זמן: 1789-94.
מקום: בפריז ובסביבתה.
תקציר > מערכה 1

ארמון הרוזנת מקויני.
המשרתים מכינים את הארמון לנשף. קרלו ז'רארד, רב המשרתים, מתמלא זעם למראה אביו המבוגר, שחוק משנים ארוכות של עבודה קשה עבור אדוניהם האצילים. הוא מאוהב במדלנה, בתה של הרוזנת, המתבדחת עם ברסי, המשרתת המולאטית שלה. הרוזנת משלחת את מדלנה להתלבש לקראת הנשף.
האורחים מגיעים. ביניהם אבה שהגיע מפריז עם חדשות על ההחלטות האומללות של ממשלתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת. בין האורחים גם המשורר הנועז והפופולרי, אנדריאה שנייה.
האירוע מתחיל בהופעה "פסטורלית". מקהלת רועים ורועות שרים מוזיקה כפרית אידיאלית ובלט מחקה סיפור אהבה כפרי בצורת חצר מפוארת. הרוזנת מבקשת משנייה לאלתר שיר אבל הוא אומר שההשראה נטשה אותו. מדלנה מבקשת ממנו לדקלם שיר, אך הוא מסרב גם לה, באומרו ש"פנטזיה אינה ניתנת לזימון". צחוקן של הבנות מושך את תשומת לבה של הרוזנת, ומדלנה מסבירה בלעג שמוזה של השירה נעדרת מהמסיבה. שנייה כועס כעת ומאלתר שיר על סבלם של העניים, נגד בעלי השלטון בכנסייה ובמדינה, ומזעזעת את האורחים. מדלנה מתנצלת.
האורחים רוקדים גבוט, שנקטע על ידי המון אנשים מרופטים שמבקשים אוכל, ז'רארד מכריז עליהם כי "הוד גדולתה, העליבות" הגיעה למסיבה. הרוזנת מתעמתת עם ז'רארד שמתפטר ממשרתו וזורק את המדים שלו לרגלי הרוזנת, לוקח איתו את אביו, שהשליך את עצמו לרגלי הרוזנת. היא מזמינה את כולם, ומנחמת את עצמה במחשבות על מתנותיה לצדקה. הנשף ממשיך כאילו כלום לא קרה.
תקציר > מערכה 2

קפה הוטו בפריז, בתקופת שלטון הטרור.
ברסי, מהפכנית, משוחח עם אדם שנראה לה חשוד, מלשן. היא שואלת אותו אם הוא מרגל עבור רובספייר, אבל הוא אומר שהוא רק "משקיף על הרוח הציבורית". ברסי טוענת שאין לה מה להסתיר בתור "ילדה של המהפכה".
מהומה פורצת, כשעגלה נושאת אסירים נידונים אל הגיליוטינה, חולפת וזוכה ללעג מן ההמון. ברסי עוזבת. הגבר החשוד מציין שהיא הייתה עם אישה בלונדינית שהוא מחפש; הוא גם מציין ששנייה נמצא בשולחן סמוך ומחכה בעצבנות לסימן של ברסי לעברו.
רושה, חברו של שנייה נכנס. הוא מזהיר את שנייה מפני דורשי רעתו ומפציר בו לברוח. הוא מציע לו דרכון מזויף. שנייה מסרב: ייעודו הוא אהבה; הוא חיכה לאישה מסתורית ששלחה לו מכתבים בעילום שם. רושה רואה את המכתב האחרון, ומבטל אותו כאילו נכתב על ידי זונה. הוא מזהיר את שנייה שאהבה מסוכנת במהלך המהפכה. הוא משכנע אותו לקחת את הדרכון.
קבוצה של מנהיגים מהפכנים עוברת, כולל רובספייר וז'רארד, שנכנסים לבית הקפה. המרגל מדווח לו על ברסי ועל הקשר האפשרי עם הבלונדינית, שז'רארד חיפש, ואומר שהיא תבוא לבית הקפה באותו לילה. ברסי חוזרת, ומפצירה ברושה להשאיר את שנייה שם. רושה משכנע את שנייה לעזוב, אבל ברסי חוזרת במהירות, אומר לו לחכות לאישה בשם "ספרנסה" (תקווה); כולם עוזבים, חוץ מהמרגל החוזר ומסתתר.
נכנסת אישה עם ברדס. זוהי "ספרנסה". היא חושפת פניה, ושנייה מזהה אותה בתור מדלנה דה קויני. המלשן עוזב לספר לז'רארד. למרות הסכנה, שנייה ומדלנה מכריזים על אהבתם בדואט נלהב.
כשהם מתכוננים לעזוב מגיע ז'רארד. שנייה שולח את מדלנה עם רושה ופוצע את ז'רארד בדו-קרב. בהאמינו שהוא גוסס, ז'רארד מזהיר את שנייה לברוח כי הוא מבוקש על ידי המשטרה. הוא מבקש ממנו להגן על מדלנה. המלשן חוזר עם חיילים וקהל, אבל ז'רארד אומר להם שהתוקף שלו לא מוכר לו. כולם מאשימים את הז'ירונדינים.
תקציר > מערכה 3 - בית הדין המהפכני

כרוז המהפכנים קורא לאנשים לתרום כסף עבור צבא המהפכה, ללא הצלחה. ז'רארד, שהחלים, נושא נאום חוצב להבות והאנשים מגיבים בהתלהבות. פותחים את ליבם וכיסיהם. אישה עיוורת בשם מדלון מגיעה עם נכדה, שאותו היא נותנת כדי להיות חייל של המהפכה. הקהל מתפזר.
המרגל מדווח לז'רארד ששנייה נעצר ונכלא בארמון לוקסמבורג, וברור שמדלנה תבוא לחפש אותו. על ז'רארד מוטל לנסח את ההאשמות נגד שנייה. ז'רארד מהסס, אך המלשן משכנע אותו שהרשעה על ידי בית הדין רק תבטיח את הופעתה של מדלנה. לבדו, מצפונו מציק לו והוא מהרהר בכך שהאידיאלים המהפכניים שלו נזדהמו על ידי האשמות השווא שלו, ולכן הוא עדיין עבד: בעבר של האצילים, עכשיו של תאוותו שלו. לבסוף התשוקה מנצחת והוא חותם על כתב האישום באווירה של ציניות. (ז'רארד: "Nemico della patria?!") המרגל לוקח את המסמך לבית הדין.
מדלנה נכנסת לבקש על חייו של שנייה. ז'רארד מודה שהוא עצר את שנייה כי הוא מאוהב בה מאז ילדותם. הוא זוכר כששיחקו יחד, וכשלבש לראשונה את מדי השירות. ספר לה כי צפה בה בסתר כשלמדה לרקוד והוא שהיה אחראי על פתיחת הדלתות. אבל עכשיו, בזכות המהפכה, הוא אדם חזק וייקח את שלו. מדלנה מסרבת: ולבסוף מבינה שזה המחיר, ומציעה את עצמה בתמורה לשחרורו של שנייה. ז'רארד מבטיח לעשות כמיטב יכלתו.
מדלנה מתארת איך ההמון רצח את אמה ושרף את ארמונה, איך היא ברחה, ואיך ברסי הפכה לזונה כדי לפרנס את שתיהן. היא מקוננת איך היא ממיטה אסון לכל מה שהיא אוהבת ולבסוף איך שנייה היה הכוח שהחזיר לה חיים.
ז'רארד מחפש את כתב האישום כדי לבטל אותו, אבל הוא כבר נעלם. הוא מתחייב להציל את חייו של שנייה גם במחיר שלו. פקיד מציג את רשימת הנאשמים, כולל שנייה. קהל של צופים נכנס, אחר כך השופטים, ואז האסירים. בזה אחר זה נידונים האסירים בחיפזון. כאשר שנייה נשפט, הוא מכחיש את כל ההאשמות.
ז'רארד מודה בכך שכתב האישום שקרי, אך בית הדין חרץ את גורלו. ז'רארד מתריס ודוחה את בית הדין: הצדק הפך לעריצות, ו"אנחנו רוצחים את המשוררים שלנו".
בית הדין דן את שנייה למוות והוא מובל עם שאר האסירים.
תקציר > מערכה 4

כלא סן לזאר
שנייה ממתין להוצאתו להורג עם רושה, כותב שיר על אמונתו באמת וביופי. רושה עוזב, כשנשמעת שירת המרסיי מבחוץ.
מדלנה נכנסת עם ז'רארד לפגישה אחרונה עם שנייה. היא משחדת את הסוהר שיאפשר לה להתחלף עם אשה נידונה. ז'רארד עוזב כדי לפנות אל רובספייר.
האוהבים שרים על אהבתם ואיחודם לאחר המוות. עם עלות השחר, נקראים שמותיהם. הם צועדים יחד אל הגיליוטינה. כשהם עוזבים, ז'רארד מופיע שוב עם נייר בידו, עם המשפט "אפילו אפלטון אסר משוררים מהרפובליקה שלו", שנכתב על ידי רובספייר כדי לדחות את תחינתו של ז'רארד על חייו של שנייה.
אריות ידועות

"Un dì all'azzurro spazio", הידוע גם בשם "L'improvviso" ("יום אחד בחלל תכלת" - שנייה)
"Come un bel dì di maggio" ("כמו יום יפה במאי" – שנייה) [זה בין הקטעים המוזיקליים המועטים יחסית שניתן לחלץ מזרימת הוריזמו של היצירה]
"Vivere in fretta" ("לחיות בחופזה" - ברסי)
"נמיקו דלה פטריה" ("אויב המולדת" – ז'רארד)
" La mamma morta " ("אמא שלי מתה..." - מדלנה)
"Vicino a te" ("לידך", מדלנה ושנייה)
האופרה בישראל

האופרה הועלתה בישראל לראשונה בידי האופרה הישראלית באפריל 1963⁩ בניצוחו של ארנסט פלדי.
הערות שוליים

↑  Anthony Tommasini (24 במרץ 2007). "Rebel Poet Loses His Heart (and Head)". The New York Times. נבדק ב-6 ביוני 2020. His impressive voice, however, lacks the fleshy, red-meat Italianate qualities that this role cries out for. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Austrian Opera Recreates David's "Death of Marat" for a Revolutionary Production on Lake Constance artinfo.com
↑  In the famous "Opera Scene" from the 1993 film Philadelphia, the protagonist, Andy Beckett (Tom Hanks), translates into English the words of Maria Callas's recording, in Italian, of "La mamma morta"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403069005171  BnF: cb14460226w (data)  GND: 300058810  LCCN: no2009002761  MusicBrainz work: 520ac9a2-0b34-40c7-8ebc-bf6fa7c9ab44  VIAF: 294023124   WorldCat (עם VIAF): 294023124 
מריו סמרקו, ז'רארד הראשון
מלכה נתנזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביולי 1946 הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  12 במרץ 2015 (בגיל 68) 
 
מלכה נתנזון (29 ביולי 1946 - 12 במרץ 2015) הייתה סופרת ועיתונאית ישראלית.
נתנזון נולדה בגרמניה להורים ניצולי שואה. שלושה מאחיה של נתנזון נרצחו בידי הנאצים ושניים נוספים נפטרו. בתחילת דרכה המקצועית, החלה לפרסם את כתביה ב"על המשמר" ב-1988. במהלך הקריירה שלה עסקה בעיתונאות במגוון פלטפורמות, כולל כתיבת ביקורות ספרותיות.
היא פרסמה מאמרי ביקורת ושירה במגוון פלטפורמות. יצירותיה זכו להכרה בינלאומית ותורגמו לשפות רבות, כולל יידיש, פולנית, ערבית, אנגלית ועוד.
לאחר עלייתה ארצה הטרגדיות המשיכו ללוות את חייה גם בישראל - בן דודה אלכס נפל במלחמת ששת הימים, ובעלה אמנון נפצע קשה במלחמת ההתשה, סובל מפציעה פיזית והלם קרב מתמשך. היא נפטרה ב-12 במרץ 2015 לאחר מחלה קשה.
פרסים

מענק מאת הקרן לפיתוח תרבות, אמנות וספורט מטעם עיריית בת־ים (1992).
מלגה מטעם בית ווהלין (1995).
מענק קרן עמו"ס (1997)
פרס קרן האשה היוצרת בספרות, על שם גילה אוריאל, לשנת תשנ"ח על ספרה "אוכמניות בגשם" (1998)
יצירתה

רעלת פתאים- ספר שירה (תל אביב: ירון גולן, 1989) תורגם ליידיש
דער שלייער פון נאראָנים : לידער / איבערגעזעצט פון עברית אויף יידיש יעקב שופט (ריכטער) (תל אביב : ירון גולן, תשנ"ח 1998) <מהדורה דו לשונית – עברית ויידיש>
בובה שחורת שפתיים (תל אביב : ספרית פועלים, תשנ"ב 1992) <שירים>
בטבעת הים: שירים (תל אביב : ספרית פועלים, תשנ"ג 1993)
אוכמניות בגשם (תל אביב : ספרי עיתון 77, 1995) <לקט שירים>
ללב יש היגיון משלו (תל אביב : עקד, תשע"ג 2013)
ציפור מכונסת כנף : שירים (תל אביב : ספרא, 2014)
Zachować ten krzyk / przekład z hebrajskiego Meir Czaryski ; opracowanie Lucyna Skompska (Łódź : Oficyna Bibliofilów, 1996)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אוצר הספרות העברית - מלכה נתנזון, באתר www.helt.co.il
↑  מלכה נתנזון, באתר library.osu.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007479466105171  PLWABN: 9810533948605606  ISNI: 0000 0001 1338 6625  LCCN: n89135153  VIAF: 165586614   WorldCat (עם VIAF): 165586614
צ'ארלס מיטשל

צ'ארלס ברטון מיטשל (באנגלית: Charles Burton Mitchel‏; 19 בספטמבר 1815 – 20 בספטמבר 1864) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של הקונפדרציה מארקנסו מ-18 בפברואר 1862 ועד מותו ב-1864. כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא ייצג את ארקנסו כחבר סנאטור אמריקאי ב-1861.
ביוגרפיה

מיטשל נולד ב-19 בספטמבר 1815 בגאלטין, טנסי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נאשוויל, ב-1833, ואת לימודיו בבית הספר לרפואה ג'פרסון בשנת 1836. לאחר מכן עבר לוושינגטון, ארקנסו, שם עסק ברפואה במשך 25 שנים. הוא היה בעל עבדים. בשנת 1848 כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארקנסו, ובין השנים 1853 ל-1856 כיהן כמקבל כספי ציבור. בשנת 1860 ניסה להיבחר לקונגרס ה-37 של ארצות הברית. מיטשל נבחר כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית לייצג את ארקנסו בסנאט של ארצות הברית, וכיהן מה-4 במרץ 1861 עד ל-11 ביולי 1861, אז הודח מתפקידו בשל תמיכתו בקונפדרציה. בהמשך נבחר לסנאט של מדינות הקונפדרציה במושב הראשון של האספה הכללית של ארקנסו, וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-20 בספטמבר 1864, יום לאחר יום הולדתו ה-49. הוא נקבר בבית העלמין הפרסביטריאני בוושינגטון, ארקנסו.
הערות שוליים

↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-19, נבדק ב-2022-07-14
↑  בתפקידו כמקבל כספי ציבור (Receiver of Public Moneys), מיטשל היה אחראי על קבלת כספים עבור ממשלת ארצות הברית, בעיקר הכנסות ממכירת קרקעות ציבוריות. תפקיד זה היה חלק ממערכת חלוקת הקרקעות הפדרלית במאה ה-19, שבה נמכרו קרקעות ציבוריות למתיישבים ולמשקיעים כדי לקדם פיתוח והתיישבות, במיוחד באזורים המערביים של המדינה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no00083401  US Congress: M000801  VIAF: 6942706   WorldCat (עם VIAF): 6942706
הנרי וורטון קונוויי

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1793 מחוז גרין, הטריטוריה הדרום-מערבית, ארצות הברית  
 פטירה:  9 בנובמבר 1827 (בגיל 34) נפוליאון, טריטוריית ארקנסו, ארצות הברית  
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Scull Cemetery 
 מפלגה:   המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
 
 
 
הנרי וורטון קונוויי (באנגלית: Henry Wharton Conway‏; 18 במרץ 1793 – 9 בנובמבר 1827) היה קצין צי ארצות הברית במהלך מלחמת 1812 ופוליטיקאי בטריטוריית ארקנסו, שנבחר כציר טריטוריאלי (1823–1827) לבית הנבחרים של ארצות הברית לשלושה קונגרסים רצופים. הוא מת בשנת 1827 כתוצאה מפצעים מדו-קרב עם רוברט קריטנדן, חבר ובעל ברית פוליטי לשעבר.
ביוגרפיה

קונווי נולד למשפחת בעלי מטעים ב-18 במרץ 1793, כבן של תומאס ואן (לבית הרקטור) קונוויי, במחוז גרין, הטריטוריה הדרום-מערבית והתחנך על ידי מורים פרטיים. היו לו שני אחים צעירים שהלכו אחריו לפוליטיקה במערב.
במהלך מלחמת 1812, קונוויי הוסמך כצוער בצי ארצות הברית, והועלה לדרגת לוטננט בשנת 1813. בשנת 1817, הפך קונוויי לפקיד במשרד האוצר של ארצות הברית. לאחר שחסך כסף למסעו, הוא הצטרף בשנה שלאחר מכן להגירה מערבה לטריטוריית מיזורי. בשנת 1820 עבר לטריטוריית ארקנסו, שם הפך פעיל בפוליטיקה המקומית ויצר חברות וברית עם רוברט קריטנדן. אחיו הצעירים, ג'יימס ס. ואליאס נ. קונוויי, הפכו אף הם לפוליטיקאים בארקנסו לאחר שהפכה למדינה בשנת 1836; הם כיהנו כמושל הראשון והחמישי של המדינה, בהתאמה. בטריטוריית ארקנסו, הוא מונה לתפקיד גובה כספי ציבור ושירת בתפקיד זה בשנים 1820–1821.
בשנת 1822 נבחר קונווי כנציג טריטוריאלי לקונגרס ה-18, ונבחר מחדש לקונגרסים ה-19 וה-20, וכיהן בסך הכול מ-4 במרץ 1823 ועד למותו.  בעקבות חילוקי דעות פוליטיים בשנת 1825, התרחקו קונוויי וקריטנדן זה מזה, כאשר עימותם הפומבי פורסם בעיתונים.
הסכסוך בין קונוויי לקריטנדן הוביל לדו-קרב שהתקיים ב-29 באוקטובר 1827, בסמוך לעיירה נפוליאון. קונווי נפצע פצעי מוות ונפטר מספר ימים לאחר מכן, ב-9 בנובמבר 1827. הוא נקבר בבית העלמין סקאל, בפוסט ארקנסו, ארקנסו.
מחוז קונווחי, ארקנסו, נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  "Henry Wharton Conway". Conway-Crittenden Duel - The Central Arkansas Library System. נבדק ב-20 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הנרי וורטון קונוויי, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Henry Wharton Conway". Govtrack US Congress. נבדק ב-20 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Patsy's Primrose Lane".
↑  "Henry Wharton Conway". The Political Graveyard. נבדק ב-20 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1211759431  US Congress: C000712  VIAF: 6450159248051904870000   WorldCat (עם VIAF): 6450159248051904870000
שלום סבא

| --- | --- |

שלום סבא (1940)
 לידה:  14 בינואר 1897 טילזיט, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  12 בפברואר 1975 (בגיל 78) הופהיים-אם-טאונוס, גרמניה
 שם לידה:  Siegfried Shalom Sebba 
 לאום:  ישראלי, גרמני
 תחום יצירה:  ציור, פיסול, סצנוגרפיה 
 יצירות ידועות:  הגז, הרועה הצעיר
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
זיגפריד שלום סֶבָּא (Siegfried Shalom Sebba;‏ 14 בינואר 1897, גרמניה – 12 בפברואר 1975, גרמניה) היה צייר, מעצב תפאורה, צלם ומאייר ספרים ישראלי.
תערוכות יחיד

1925 - Zieglers Kabinett, פרנקפורט, גרמניה (ציורים ורישומים מדרום-מזרח אסיה).
1937 - גלריה משכית, תל אביב (רישומי תפאורת במה ותלבושות להצגת "מרד המתים" בתיאטרון "הבימה").
1945 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1947 - גלריה מקרא סטודיו, תל אביב (רישומי תפאורת במה ותלבושות להצגת "אדיפוס המלך" בתיאטרון "הבימה").
1955 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1961 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1963 - Frankfurter Kunstkabinett, פרנקפורט, גרמניה.
1981 - Staatliche Kunstsammlungen, קאסל, גרמניה.
1983 - Stadtmuseum Hofheim am Taunus, גרמניה.
1987 - בית האמנים בירושלים.
1994 - משכן לאמנות עין חרוד, המוזיאון הפתוח תפן.
1995 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
2023 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
מבחר תערוכות קבוצתיות

1926 - "הזצסיון הברלינאי" (Berliner Secession), ברלין.
1926 - תערוכת אמנות בינלאומית (Internationale Kunstausstellung), דרזדן.
1946 - "אמנות שימושית", בית הנכות בצלאל, ירושלים.
1947 - "אמנים נבחרים ארץ-ישראלים", בית הנכות בצלאל, ירושלים.
1947 - "אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל", בית הנכות בצלאל, ירושלים.
1952 - "תערוכה ארצית של הציור והפיסול בישראל, למלאת 20 שנה ליסוד המוזיאון", מוזיאון תל אביב לאמנות.
1957 - "Art et Travail", המוזיאון לאמנות והיסטוריה, ז'נבה.
1958 - "עשר שנות ציור ישראלי", מוזיאון תל אביב לאמנות.
1959 - "התערוכה הכללית של אמני ישראל", מוזיאון תל אביב לאמנות.
1980 - "המיתוס של כנען: השפעת תרבות המזרח הקדום על האמנות הישראלית בת-זמננו". אוניברסיטת חיפה.
1983 - "אמנות עיצוב הבמה בתיאטרון העברי", אוניברסיטת חיפה, הגלריה לאמנות.
1985 - "ציוני דרך באמנות ישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1987 - "רובינא: ציירי הארץ מציירים את חנה רובינא", בית ראובן, תל אביב.
1988 - "עם בונה ארץ", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
1989 - "לחיות עם החלום", מוזיאון תל אביב לאמנות.
1996 - "נמרוד: תמונה קבוצתית", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1998 - "עיצוב הבמה העברית מהדיבוק ועד כפר", מוזיאון מאנה-כץ, חיפה.
2003 - "מחורבותיך אבנך - דימוי החורבה בישראל 2003-1803", זמן לאמנות, תל אביב.
2008 - "העשור הראשון - הגמוניה וריבוי", המשכן לאמנות עין חרוד.
2009 - "זולו: מסע והרפתקה באמנות ישראלית", מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, תל אביב.
2011 - "המוזיאון מציג את עצמו: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2013 - "Faszination Fremde", מוזיאון Giersch, פרנקפורט.
2014 - "בדילוג על המופשט: פנינים מאוסף יוסי ודניאלה ליפשיץ", האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
2017 - "ברלין עיר האורות: בין שתי מלחמות", מוזיאון בית הרמן שטרוק, חיפה.
2019 - "זבת חלב", מוזיאון בית חנקין, כפר יהושע.
אוספים ציבוריים

מוזיאון תל אביב לאמנות.
משכן לאמנות עין חרוד.
מוזיאון ישראל, ירושלים.
מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם.
מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, ניו יורק.
המוזיאון העירוני לאמנות, קאסל, גרמניה.
Hessisches Landesmuseum, דרמשטאדט, גרמניה.
Stadel Museum, פרנקפורט, גרמניה.
המוזיאון העירוני, הופהיים-אם-טאונוס, גרמניה.
Frobenius-Institut, Goethe-universitat, פרנקפורט, גרמניה.
גלריית טייט, לונדון.
המוזיאון הבריטי, לונדון.
גלריה

לזכר הנופלים (הנה אני מביא לכם רוח וחייתם), 1955
בטון
בית יד לבנים, גבעתיים
ריסון כוחות הטבע
ציור קיר
הטכניון, חיפה
סורגים מעוצבים ברוח תנועת העבודה בבית הוועד הפועל, תל אביב
כתביו בנוגע לתאוריה של אמנות הציור ועיצוב תפאורת במה

זיגפריד סבא, "Variable Raumillusion Im Buhnenbild", בתוך כתב העת Die Scene, ברלין, פברואר 1927, עמ' 49–53.
שלום סבא, "לתיקונו של בימוי האופרה", בתוך כתב העת במה, גיליון ב', אפריל 1940, עמ' 59.
שלום סבא, "מכתב ליוסף אופין (1953)", בתוך: שלום סבא, ספר התערוכה הרטרוספקטיבית, משכן לאמנות עין חרוד, 1994, עמ' 81–88.
שלום סבא, "פרספקטיבה קירונית חדשה: טקסטים מאת שלום סבא", בתוך: שלום סבא, ספר התערוכה הרטרוספקטיבית, משכן לאמנות עין חרוד, 1994, עמ' 89–97.
שלום סבא, "על הלשון האסוציאטיבית של הצבע", בתוך: שלום סבא, ספר התערוכה הרטרוספקטיבית, משכן לאמנות עין חרוד, 1994, עמ' 111–112.
סרט דוקומנטרי

שלום סבא 1975-1897, כתיבה: גליה בר-אור, בימוי והפקה: עדנה קוברסקי, עדן הפקות בע"מ, 1995 (כ-14 דקות).
אדמונד רייס (פוליטיקאי)

אדמונד רייס (באנגלית: Edmund Rice‏; 14 בפברואר 1819 – 11 ביולי 1889) היה פוליטיקאי אמריקאי. רייס כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מינסוטה מ-4 במרץ 1887 עד 3 במרץ 1889.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אדמונד רייס הבן נולד בווייטספילד, ורמונט ב-14 בפברואר 1819, לאדמונד רייס ואלן (דורקי) רייס, שהיו ממוצא אנגלי ושושלתם השתרשה בניו אינגלנד מאז המאה ה-17. בנובמבר 1838 עבר רייס לקלאמזו, מישיגן, כדי ללמוד משפטים. בשנת 1841 מונה לרשם בית המשפט לענייני שוויון, ובשנת 1842 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בקלאמזו. בשנת 1845 מונה לנציב בית המשפט לענייני שוויון. בשנת 1847 התגייס לצבא במסגרת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וקיבל דרגת לוטננט ראשון ברגימנט הראשון של מתנדבי מישיגן, פלוגה A. רייס היה אחיו הצעיר של הנרי רייס. הוא נישא לאנה מריה אקר ב-28 בנובמבר 1848, ונולדו להם 11 ילדים: אלן רייס, ג'סי רייס, אנני רייס, רייצ'ל רייס, אדמונד רייס השלישי, סטיוארט רייס, סדג'וויק רייס, ויליאם אקר רייס, מריה רייס, וירג'יניה רייס ופיליפ דורקי רייס.
בתו ג'סי התחתנה עם פרנק המילטון קלארק, נשיא מסילת לייק סופיריור ומיסיסיפי וחבר למשפחת הבנקאות קלארק בפילדלפיה, פנסילבניה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

ביולי 1849 עבר רייס לסיינט פול, טריטוריית מינסוטה, ומונה לאותו שנה למזכיר המחוז השלישי של בית המשפט העליון של מינסוטה. בשנת 1851 נבחר לחבר בית הנבחרים הטריטוריאלי. רייס המשיך לעסוק בעריכת דין עד שנת 1856, כאשר נבחר לתפקיד נציב מחוז רמזי.
בשנה שלאחר מכן מונה לנשיא חברת הרכבות מינסוטה ופסיפיק, תפקיד שמילא עד שנת 1863. באותה שנה הפך לנשיא חברת הרכבות סיינט פול ופסיפיק ולחברת הרכבות סנט פול ושיקגו. הוא כיהן כנשיא סיינט פול ופסיפיק עד שנת 1872 וכנשיא סיינט פול ושיקגו עד שנת 1877. בשנת 1879 מונה לנאמן של חברת סיינט פול ופסיפיק.
רייס כיהן בסנאט של מדינת מינסוטה בין השנים 1864–1866 ובין השנים 1874–1876, והיה חבר בבית הנבחרים של מינסוטה בשנים 1867, 1872, 1877 ו-1878. הוא נבחר לראש עיריית סיינט פול וכיהן בתפקיד זה מ-1881 עד 1883. רייס נבחר שוב לראשות העיר ב-1885 וכיהן עד פברואר 1887, אז התפטר כדי לכהן בקונגרס ה-50 של ארצות הברית, שבו כיהן מ-4 במרץ 1887 עד 3 במרץ 1889.
בשנת 1879, הוא היה המועמד הדמוקרטי למושל מינסוטה, אולם המושל המכהן ג'ון פילסברי הביס אותו ונבחר לכהונה שלישית.
לאחר שהובס ב-1888, רייס פרש מפעילות ציבורית ופוליטית. הוא מת בוייט ביר לייק, מינסוטה, ב-11 ביולי 1889 ונקבר בבית הקברות אוקלנד בסיינט פול.
לוטננט אדמונד רייס, 1847
צניחה חופשית

צניחת Formation Skydive (FS) ברביעייה (4-Way)
צניחת טנדם
יציאה בשיטת IAD
צניחה מסוג Freefly Headown
צניחה חופשית על רקע השרפה בכרמל.
צניחה חופשית היא ספורט אתגרי בה אדם קופץ ממטוס, נופל נפילה חופשית למשך זמן קצוב ואז פותח את המצנח ונוחת על הקרקע.
סקירה כללית

בדרך כלל הצנחנים עולים בעזרת מטוס לגובה של בין 6,000-15,000 רגל (2-5 קילומטרים). הם קופצים ומתחילים בנפילה חופשית עד הגיעם לגובה של כ-3,500 רגל (מעט יותר מ-1,000 מטרים) לבעלי רישיון צניחה A ו-B או 3,000 רגל לבעלי רישיונות צניחה מתקדמים (את הגובה יודעים הקופצים בעזרת מד גובה המוצמד ליד).
בגובה זה פותחים הקופצים את המצנח כדי להאט את מהירות הנפילה ולנחות בבטחה על הקרקע. מרגע שהמצנח נפרש, הצנחן יכול לשלוט בכיוון צניחתו בעזרת שני הגאים.
משיכה במיתר ההיגוי הימני או השמאלי תסובב את המצנח ימינה או שמאלה בהתאמה. בצורה זו, יכול הצנחן לכוון את עצמו לנחיתה במיקום מסוים ובטוח.
על מנת לקבל רישיון צניחה, חייב הצנחן המתלמד לצנוח לפחות 25 פעמים, ולהראות, בין היתר, יכולת לנחות בנקודה מסוימת ברדיוס קטן.
על מנת לנחות, על הצנחן למשוך בשני הבלמים יחד ואז המצנח שנטייתו הטבעית כלפי מטה, מתאזן ומגיע לטיסה אופקית מקבילה לקרקע.
למרות השם בעברית "מצנח", הציוד המשמש לצניחה חופשית ספורטיבית מורכב ממצנח אשר מבנהו ככנף.
צורה זו מאפשרת למצנח להתנהג כ"דאון" - צבירת מהירות יכולה לאפשר עילוי, עילוי ניתן להמיר למרחק, מרחק ניתן להמיר לצבירת מהירות וחוזר חלילה.
קיימות שתי גישות לנחיתה:
המסורתית, האטה הדרגתית ו"הזדקרות" שבסופה נוגעות רגלי הצנחן ברכות בקרקע.
המתקדמת, ידועה בשם swoop, צבירת מהירות משמעותית בקרבה לקרקע (800-300 רגל) על ידי איבוד גובה מהיר והגברת זרימת האוויר על פני הכנף, וברגע הנכון, המרת מהירות האוויר הגבוהה לעילוי וטיסה אופקית מהירה סנטימטרים ספורים מעל פני הקרקע. זוהי טכניקה מסוכנת אשר דורשת אימונים רבים ועקב מורכבותה (דהירה במהירות של כ-90-100 קמ"ש אנכית אל הקרקע ומעבר לטיסה אופקית כ-50 רגל מעל הקרקע) גובה מחיר כבד בחיי אדם ונחשבת היום לסיבת המוות המובילה בספורט.
בניגוד לרחיפה, מצנח צניחה חופשית בנוי כך שהוא טס במיטבו בעודו מאבד גובה והדרך היחידה לגרום לו לטפס היא על ידי הזדקרות (בניגוד לדאיה בה טסים בתוך תרמיקה העולה מעלה).
על מנת לפתוח את המצנח הראשי יש למשוך את ה-pilot chute (מצנחון) אשר נמצא בתחתית הרתמה המחוזקת לגב ומחזיקה את המצנח המקופל. ניתוק המצנח הרגיל ופתיחת המצנח הרזרבי נעשים בעזרת ידיות אשר נמצאות בקדמת החזה.