stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעל פולמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באפריל 1990 (בת 34)
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 פרופיל ב-IMDb
 
יעל פולמן (נולדה ב-19 באפריל 1990) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

פולמן למדה בבית הספר הניסויי בירושלים, רוקדת ומשחקת מגיל צעיר. בוגרת בית הספר למשחק יורם לוינשטיין.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "כיפת ברזל" בתפקיד אלישבע גליקמן.
על תפקיד זה הייתה מועמדת פולמן לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה במסגרת פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017.
בשנת 2018 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "שכונה", בה גילמה את דורי, נערה המתאהבת ברחלי, כוכבת הסדרה (תותי ניניו). רומן להט"בי זה היה פורץ דרך וראשון מסוגו בסדרת נוער ישראלית.
בשנת 2019 החלה לשחק במופע הקומי "דור הוואי".
בשנת 2021 שיחקה את דמויותיהן של התאומות רננה ויערה בסרט הקולנוע "אחד בלב" בבימויה של טליה לביא. ב-2023 שיחקה בסרטה של מיכל בת אדם, "הילה".
פולמן קרובת משפחתו של הבמאי והתסריטאי ארי פולמן. היא נשואה ואם לשני בנים, מתגוררת ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  עינת אוליבייר, ‏כוכבת "כיפת ברזל": "כמישהי מירושלים השסועה, שירותי הצבאי היה מטלטל", באתר מעריב אונליין, 8 בינואר 2018
↑  מחזור 2016 בבית הספר למשחק יורם לוינשטיין
↑  ארנון שוורצמן, ‏יעל פולמן: "הייתי יכולה להימשך למישהו כמו עמרם במציאות", באתר ‏מאקו‏, 17 בנובמבר 2017
↑  רותי קדוש, פורצת דרך: יעל פולמן גאה ברומן הלהט"בי הראשון לנוער, באתר ישראל היום, 27 ביוני 2017
↑  דור הוואי - אתר האינטרנט של המופע
↑    יואב בירנברג, אחת בלב, באתר "ידיעות אחרונות", 4 באוגוסט 2021
הרמן פוראס

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 במאי 1835 צ'רנוביץ, דוכסות בוקובינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  14 במאי 1899 (בגיל 64) צ'רנוביץ, דוכסות בוקובינה,  הקיסרות האוסטרית, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 תפקידים:  רופא 
 
הרמן פוראס (פורת) (בגרמנית:Hermann Poras‏; 1 במאי 1835 צ'רנוביץ – 14 במאי 1899) היה רופא ואיש ציבור יהודי-אוסטרי, שנודע כמייסד ומנהל בית ההבראה והמכון להידרותרפיה בעיירה סולקה בבוקובינה (בימינו עיירה - ברומניה).
קורות חיים

הרמן פוראס (פורת) נולד בשנת 1835 בעיר צ'רנוביץ, בחבל בוקובינה, באימפריה האוסטרית כבנם הבכור מבין שני בניהם של ישראל פוראס, יהודי ליטאי ממרימפול ושל חנה לבית פרנקייל. הוא התייתם מאביו בנעוריו. למד בגימנסיה בעיר הולדתו ואחר כך למד רפואה באוניברסיטת וינה בה סיים עם תואר דוקטור לרפואה ב-23 בדצמבר 1859.
בשובו לצ'רנוביץ עבד כרופא ברובע ב' של העיר.
בית ההבראה בסולקה

פוראס הבחין במצב הגאוגרפיה המיוחד של היישוב סולקה, השוכן לא רחוק מהעיר רדאוץ, ובפוטנציאל הטיפולים שלו הודות למעיינות המלוחים ולאוויר הצח שבו. בשנת 1876 הוא הקים בעיירה זו את בית ההבראה (סנטוריום) והמכון להידרותרפיה שנשא את שמו, עם שתי מחלקות: למרחצאות מינרליות ולטיפול בזרמי חשמל. בקרבת הסנטוריום הוא הקים פארק עם עצי אשוח ואשוחית שיובאו ממרגלות הרי האלפים. הפארק הצטיין באוויר עתיר אוזון.
ד"ר פוראס המשיך להתגורר ברדאוץ אולם בימי הקיץ גר בסולקה על מנת לנהל את בית ההבראה. פעילותו הצליחה להפוך את סולקה לאטרקציה של תיירות מרפא שזכתה לכינוי "פנינת בוקובינה". המקום משך אורחים מכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ומגרמניה.
פוראס נפטר בשנת 1899, בגיל 64, מאוטם שריר הלב.
בנו, יוזף (1936-1874), גם הוא בוגר בית הספר לרפואה בווינה (מחזור 1898) המשיך את דרכו. הוא הביא את אשתו, אלאונורה לבית ונדר, ושאר משפחתו מווינה וניהל את בית ההבראה עד לתקופת מלחמת העולם הראשונה כשחזר לצמיתות לווינה. הסנטוריום המשיך להתקיים בשמות שונים ותחת הנהלות שונות גם במהלך המאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 הפך לבית חולים עירוני אולם בימינו פועל בו בית אבות.
בית ההבראה בסולקה > פעילותו ברדאוץ

פוראס היה נשוי החל משנת 1865 עם הנרייטה וייס, ילידת לבוב (למברג). בשנת 1869 שנת נישואיו להנרייטה וייס מלבוב, נכנס פוראס לפוליטיקה ובשנים 1870–1871 נבחר כנציג של צ'רנוביץ בפרלמנט האוסטרי בווינה. פוראס ומשפתחו עבר לגור עם משפחתו לעיר רדאוץ, שם נולדו ארבעה מילדיו. ברדאוץ היה פוראס פעיל בחיי העיר כיועץ רפואי ואחר כך כרופא מחוזי. תרם תרומה חשובה להקמת יחידות לטיפול ואשפוז בחבל בוקובינה, ביניהן בית החולים העירוני של רדאוץ. פוראס כיהן גם כן למשך 20 שנה בחבר בפרלמנט של דוכסות בוקובינה בצ'רנוביץ.
ד"ר פוראס היה מעורב בסכסוך בין היהודים המודרניים ליהודים האדוקים על השליטה על בית הכנסת הגדול של רדאוץ (ה"טמפל").
באמצע מאמציו לחזק את הפעילות בבית ההבראה בסולקה, אחרי שהשיג מלווה מהשלטונות, נפטר הרמן פוראס בצ'רנוביץ באופן פתאומי מאירוע מוחי בשנת 1899. הובא לקבורה בעיר צ'רנוביץ.
חייו הפרטיים

אחיו יוזף פוראס היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי ובגיל 41 נהרג בסרייבו בעת מילוי תפקידו במבצע לכיבוש בוסניה בשנת 1878.
מנישואיו עם הנרייטה לבית וייס נולדו לו חמישה ילדים: רוזה ברדך, שנספתה בשנת 1942 בגטו טרזין, אדוארד, ריכרד, יוזף ופרדריקה וולינגר.
הערות שוליים

↑  dr Ferdinand Eisenhauer, Die Stimme 1993 עמ' 3
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכסנדר אגאסי

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1835 נשאטל, שווייץ 
 פטירה:  27 במרץ 1910 (בגיל 74) RMS Adriatic 
 ענף מדעי:  זואולוגיה, בוטניקה, אוקיינוגרפיה, ביולוגיה, גאולוגיה, אנטומיה, natural science 
 מקום קבורה:  Forest Hills Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1855)  בית הספר להנדסה ומדע שימושי של הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  Calumet and Hecla Mining Company (1866)  United States Coast Survey (1859)  Anderson School of Natural History (1873) 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מדליית ויקטוריה (1909)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית כבוד של החברה המלכותית של אדינבורו  חבר זר של החברה המלכותית (26 בנובמבר 1891) 
 צאצאים:  Rodolphe Louis Agassiz 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
אלכסנדר עמנואל אגאסי (באנגלית: Alexander Emmanuel Agassiz;‏ 1835–1910) היה מדען אמריקאי ממוצא שווייצרי, שהתמחה בזואולוגיה ימית וכן היה מהנדס מכרות.
ביוגרפיה

אגאסי נולד ב-17 בדצמבר 1835 בנוישטל שבשווייץ ועבר לארצות הברית עם אביו, לואי אגאסי, בשנת 1849. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1855, לאחר מכן למד הנדסה וכימיה, וקיבל את התואר הראשון למדעים בשנת 1857. בשנת 1859 הפך לעוזר בסקר החופים של ארצות הברית. מכאן ואילך הוא הפך למומחה בזואולוגיה ימית. אגאסי נבחר לחבר עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1862. עד קיץ 1866 עבד אגאסי כעוזר במוזיאון להיסטוריה של הטבע שהקים אביו בהרווארד.
ידידו של אגאסי, קווינסי אדמס שו, גילה מרבץ נחושת עשיר בחצי האי קווינאו במישיגן. הוא עם קבוצת חברים, רכשו את גרעין השליטה במכרות, שבסיסה בעיירה קלומט, מישיגן. באותו קיץ הוא ערך סיור כדי לראות את המכרות בעצמו והפך לגזבר המפעל.
במהלך חורף 1866 ותחילת 1867 החלו פעולות הכרייה להחלש, בגלל הקושי להפיק נחושת מהקונגלומרט. היזם הולברט מכר את הנכסים שלו במכרות ועבר למיזמים אחרים. אבל אגאסי סירב לוותר על התקווה מהמכרות. הוא שב אליהם במארס 1867, עם אשתו ובנו הצעיר. באותה תקופה הייתה קלומט יישוב נידח, כמעט בלתי נגיש במהלך החורף. אגאסי נאבק לשמור על התפוקה במכרות, ושו דאג לצד הפיננסי, והשיג סיוע כספי מג'ון סימפקינס, להמשך פעילותו.
אגאסי המשיך להתגורר בקלומט, והתקדם בהדרגה לייצוב פעולות הכרייה, והצליח לחזור לבוסטון בשנת 1868 לפני שהחורף סגר את הדרכים. המכרות המשיכו לשגשג ובמאי 1871 אוחדו כמה מכרות כדי להקים את חברת הכרייה קלומט ובחרה את שו כנשיאה הראשון. באוגוסט 1871 שו "פרש" לדירקטוריון ואגאסי הפך לנשיא, תפקיד אותו מילא עד מותו. עד סוף המאה הייתה חברה זו יצרנית הנחושת הגדולה ביותר בארצות הברית, שייצרה שנים רבות למעלה ממחצית מהתפוקה בארצות הברית.
אגאסי היה גורם מרכזי בהמשך הצלחתו של המכרה וביקר בו פעמיים בשנה. הוא התקין מיכון חדש ומשוכלל שהצליח להרים 24 טונות סלע מעומק של 1,200 מטר. הוא גם בנה מסילת ברזל וכרה תעלת מים לשייט. עם זאת, לאחר זמן מה המכרות לא דרשו את תשומת ליבו ברציפות, והוא חזר לתחומי העניין שלו בהיסטוריה של הטבע בהרווארד. מתוך רווחיו ממכרות הנחושת, הוא נתן להרווארד כ -500,000 דולר להקמת מוזיאון לזואולוגיה השוואתית ולמטרות אחרות.
זמן קצר לאחר מות אביו בשנת 1873, רכש אגאסי חצי אי קטן בניופורט, רוד איילנד, עם נופים מרהיבים. כאן בנה בית גדול ומעבדה לשימוש כבית מגורים בקיץ. הבית הושלם בשנת 1875 שמו הנוכחי - הפונדק בקאסל היל.
בשנת 1875 הוא סקר את אגם טיטיקקה שבפרו, בדק את מכרות הנחושת של פרו וצ'ילה, וערך אוסף של עתיקות פרואניות למוזיאון שהקים בהרווארד, בו שימש כאוצר הראשון משנת 1874 עד 1885 ואחר כך היה מנהלו עד מותו בשנת 1910.  בין 1877 ל־1880 הוא השתתף בשלוש משלחות סקר ימי של קרקעית הים, והציג תיאור מלא של הממצאים בשני כרכים שכתב (1888).
בשנת 1896 ביקר אגאסי באיי פיג'י וקווינסלנד ובדק את שונית האלמוגים "המחסום הגדול", כשהוא מפרסם מאמר בנושא בשנת 1898.
כתביו האחרים של אגאסי בנושא זואולוגיה ימית, רובם כלולים בפרסומי המוזיאון לזואולוגיה ההשוואתית. עם זאת, בשנת 1865 הוא פרסם עם אליזבת אגאסי, אמו החורגת, מאמר על חוף הים בתולדות הטבע, יצירת מופת. הם גם פרסמו, בשנת 1871, על בעלי החיים הימיים של מפרץ מסצ'וסטס.
הוא קיבל את אות המסדר הגרמני Pour le Mérite for Science and Arts באוגוסט 1902.
אגאסי כיהן כנשיא האקדמיה הלאומית למדעים, שמאז 1913 העניקה לזכרו את מדליית אלכסנדר אגאסי.
הוא נפטר ב־27 במרץ 1910 על סיפון האונייה "אדריאטי" בדרך לניו יורק מאנגליה.
הוא היה אב לשלושה בנים - ג'ורג' ר. אגאסי (1861–1951), מקסימיליאן אגאסי (1866–1943) ורודולפה אגאסי (1871–1933).
מורשת

אלכסנדר אגאסי מונצח בשמו המדעי של מין לטאה, אנוליס אגאסי.
רשימת פרסומים

Agassiz, Alexander (1863). "List of the echinoderms sent to different institutions in exchange for other specimens, with annotations". Bulletin of the Museum of Comparative Zoology 1 (2): 17–28.
Agassiz, Elizabeth C., and Alexander Agassiz (1865). Seaside Studies in Natural History. Boston: Ticknor and Fields.
Agassiz, Alexander (1872-1874). "Illustrated Catalogue of the Museum of Comparative Zoology, at Harvard College. No. VII. Revision of the Echini. Parts 1-4". Memoirs of the Museum of Comparative Zoology 3: 1–762. Plates
Agassiz, Alexander (1877). "North American starfishes". Memoirs of the Museum of Comparative Zoology 5 (1): 1–136.
Agassiz, Alexander (1881). "Report on the Echinoidea dredged by H.M.S. Challenger during the years 1873-1876". Report of the Scientific Results of the Voyage of H.M.S. Challenger During the Years 1873-76. Zoology. 9: 1–321.
Agassiz, Alexander (1903). "Three cruises of the United States Coast and Geodetic Survey steamer 'Blake' in the Gulf of Mexico, in the Caribbean Sea, and along the Atlantic coast of the United States, from 1877 to 1880. Vol I". Bulletin of the Museum of Comparative Zoology 14: 1–314.
Agassiz, Alexander (1903). "Three cruises of the United States Coast and Geodetic Survey steamer 'Blake' in the Gulf of Mexico, in the Caribbean Sea, and along the Atlantic coast of the United States, from 1877 to 1880. Vol II". Bulletin of the Museum of Comparative Zoology 15: 1–220.
Agassiz, Alexander (1903). "The coral reefs of the tropical Pacific". Memoirs of the Museum of Comparative Zoology 28: 1–410. Plates I. Plates II. Plates III.
Agassiz, Alexander (1903). "The coral reefs of the Maldives". Memoirs of the Museum of Comparative Zoology 29: 1–168.
Agassiz, Alexander (1904). "The Panamic deep sea Echini". Memoirs of the Museum of Comparative Zoology 31: 1–243. Plates.
הערות שוליים

↑  The Guide to Nature, 1910. (באנגלית)
↑  John William Leonard, Albert Nelson Marquis, Who's who in America, Marquis Who's Who, 1908. (באנגלית)
1 2  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Agassiz, Alexander Emanuel". Encyclopædia Britannica. 1 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 366–367.
↑  ההיסטוריה של המוזאון לטבע בהרווארד
↑  "PROF. AGASSIZ DIES ON LINER AT SEA; Wireless from His Son on the Adriatic to Major Higginson Gives No Details". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1910-03-30. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-04-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298378905171  BIBSYS: 90584317  BnF: cb12401334h (data)  CiNii: DA14115510  DSI: 120  GND: 116256605  HDS: 028769  ICCU: GEAV001377  ISNI: 0000 0001 0864 9160  LCCN: n87149270  NKC: mub2018990830  NLA: 35001690  NTA: 070225842  PIC: 309265  RERO: 02-A002910702  SNAC: w6sb477z  SUDOC: 033114099  Trove: 785076  VIAF: 5016739   WorldCat (עם VIAF): 5016739 
אגאסי על ספינת המחקר באוקיינוס מתבונן ברשתות הדייג שעלו ממעמקים
הבית והמעבדות שבנה אגאסי בניופורט, רוד איילנד
יוון העות'מאנית

מפת האימפריה העות'מאנית בשיא גודלה, יוון מסומלת בעיגול האדום.
מפת האימפריה הביזנטית בשנת 1180, לפני מסע הצלב הרביעי, ופלישות הטורקים.
יוון העות'מאנית הוא שמה של תקופה בהיסטוריה של יוון שבה כמעט כל השטחים המוכרים כיום כיוון המודרנית נכללו באימפריה העות'מאנית. התקופה החלה במאה ה-14 ונמשכה עד הכרזת המרד היווני בשנת 1821, וסיום מלחמת העצמאות היוונית והכרזת העצמאות של יוון המודרנית בשנת 1832. היוונים מכנים תקופה זו Tourkokratia, "השלטון הטורקי".
רקע

הטורקים העות'מאנים חדרו לאירופה לראשונה בשנת 1354. השטחים שכיום מהווים את יוון, כלומר דרום הבלקן, ואיי הים האגאי, נשלטו עד לתקופה זו על ידי האימפריה הביזנטית במשך 900 השנים האחרונות. כוחם של הביזנטים נחלש בהדרגה במשך זמן מה, כאשר שליטתם באסיה הקטנה הלכה ונעלמה עם כיבושי העמים המוסלמים. כוחם נחלש עוד יותר בעקבות מסע הצלב הרביעי בשנת 1204 שהוביל לכיבוש חלקים גדולים ממנה על ידי ה"פרנקים" והקמתם של ממלכות "פרנקיות" שונות בשטחה. הביזנטים הצליחו בסופו של דבר להחזיר לעצמם את שליטתם על רוב שטחי האימפריה, אולם כוחם נחלש ולא עמד להם נגד הפלישה של הטורקים לאירופה.
הכיבוש העות'מאני

העות'מאנים, לאחר שהביסו את הבולגרים בשנת 1371, ואת הסרבים בשנת 1389, התקדמו לעבר יוון גופה. הכיבוש של האימפריה הביזנטית לקח כ-60 שנה, בשנת 1453 נפלה בירת האימפריה קונסטנטינופול לידי מהמט השני, ובשנת 1458 נכבשה אתונה. הפלופונסוס (מוראה) נשאר בשליטה ביזנטית עד לשנת 1460, וונציה וג'נובה שלטו בכמה משטחי הפלופונסוס וכמה איים יוונים, אולם עד 1500 היו רוב שטחי האימפריה הביזנטית, ויוון בתוכם, בידיים עות'מאניות. בשנת 1571 נפל לידי הטורקים האי קפריסין וב-1699 הם כבשו את כרתים מידי הוונציאנים. רק האיים היוניים, שנשלטו על ידי ונציה, היו החלק היחידי מיוון שלא נפלו לידי האימפריה העות'מאנית.
יוון תחת שלטון הטורקים > מינהל ומיסוי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אין כל התייחסות לשינויים במעמד השטחים הכבושים: סנג'ק? איילט? יש להבהיר את ההתפתחויות.
העות'מאנים חילקו את יוון (בדומה לשאר האזורים שבשליטתם) לשש נפות[דרושה הבהרה]:
מוריאה - הפלופונס
נגרופורט - מרכז יוון כולל האי אוויה
דרום אלבניה כולל צפון-מערב יוון
סלניק - סלוניקי ורוב מקדוניה
כרתים
האיים בים האגאי
כל נפה נשלטה על ידי מושל שהחזיק בתואר פחה. הפחות היו כפופים ישירות לסולטאן הטורקי, שישב בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) בירת האימפריה. חלקים נרחבים מהאדמה הכבושה הוענקו לנאמני הסולטאן ולחיילים וותיקים בשיטה פיאודלית. האדמה לא הייתה יכולה להימכר או לעבור בירושה, ולאחר מותו של המחזיק בה חזרה הקרקע לידי הסולטאן, שהיה יכול לבחור אם להעביר אותה ליורשיו של בעל האדמות המקורי, או לחלק אותה מחדש לנאמניו. לגבי האיכרים היוונים לא הורגש שינוי רב בחיי היום יום, כאשר מעמדם אשר דמה למעמד צמיתים לא השתנה, ורק אדוניהם בעלי הקרקע הוחלפו מפרנקים והאצולה הביזנטית, לטורקים. במקרים מסוימים מצבם אף השתפר במשהו כיוון שהטורקים הפגינו לרוב אדישות ליוונים, וכול עוד המס שולם בזמן, הניחו אותם לנפשם.
העות'מאנים לא דרשו מהיוונים להתאסלם, למרות שמספר גבוה של יוונים התאסלם (במקרים מסוימים רק למראית עין), כדי לאפשר לעצמם יותר אפשרויות כלכליות וחברתיות באימפריה המוסלמית. נתינים לא מוסלמים לא שירתו בצבא הטורקי, ונטל הגיוס הוסר מהם. היוצא דופן מכך היה "מס הילדים" (דוושירמה) שלפיו כל קהילה נוצרית הייתה מחויבת לתת ילד זכר אחד מתוך חמישה לסולטאן. הילדים הנוצרים אוסלמו, גודלו על ידי האימפריה, ואומנו להיכנס לשורות היניצ'רים - חיל העילית של הצבא העות'מאני, שהיה נאמן לחלוטין לסולטאן בלבד. למרות שעול זה היה קשה מאוד על האוכלוסייה היוונית, במקרים רבים הורים שמחו שבניהם נלקחו למטרה זו, כיוון שמשמעות הדבר הייתה הבטחת עתידו של הנער. ידועה [דרוש מקור] אף תופעה של שיחוד הפקידים הטורקים האחראים על גיוס הילדים על ידי הורים היוונים, כדי שבניהם ייבחרו לגיוס.
היוונים שילמו, חוץ מהמס לאדוניהם הפיאודלים, גם מס קרקע, מס גולגולת, ומס מסחר (שכלל הכפלת מסי היבוא והיצוא שהוטלו על הנתינים המוסלמים), ישירות למדינה. מס זה נאסף באופן לא קבוע ולרוב על ידי ההנהגה המקומית והדתית של היוונים עצמם.
לרוב לא התערב השלטון העות'מאני בחיי היוונים, ולמעשה התנער מכל אחריות להגנה, משפט, חינוך וקיום כלכלי של היוונים, תפקידים שהיוונים לקחו על עצמם.
יוון תחת שלטון הטורקים > שלטון אוטונומי וה"מילט א רום"

עד לתקופתו של סולימאן המפואר היה השלטון הטורקי המוסלמי סובלני כלפי בני דתות אחרות בשטחו, והתייחס לנוצרים כאחד מ"עמי הספר", התייחסות שזיכתה אותם במעמד של בני חסות, ושלטון ה"מילט א רום". כחלק ממדיניות ה"מילת" הטורקית לגבי עדות המיעוטים ברחבי האימפריה, שיטה שדגלה באוטונומיה פנימית ודתית רבה, יצר הסולטאן מהמט השני את משרת "מנהיג האומה" (ביוונית אתנארכוס, בטורקית מילט באשי). מהמט, בשנת 1453, אישר את מינויו של גנדיוס, או מינה אותו ישירות, למשרת הפטריארך האקומני של קונסטנטינופוליס והעניק לו סמכויות חדשות. סמכויות אלה הפכו אותו, ואת הכנסייה, למנהיגי כל היוונים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
האימפריה הכירה בזכויותיה של הכנסייה היוונית לקיים מוסדות תרבות וחינוך, אישרה לה להשתמש בשפה היוונית לצורכי דת חינוך ומינהל, נתנה לה זכויות לגבות מיסים מקהילתם ולנהל את רכושה המשותף, ונתנה לה את הסמכות להקים בתי דין בעלי סמכויות אזרחיות שישפטו את הקהילה היוונית (כלומר כל משפט פרט למשפטים פלילים ומשפטים שנגעו לבגידה או פגיעה בביטחון האימפריה העות'מאנית). בתמורה היו אחראים ראשי הכנסייה בפני הסולטאן לסדר ומשמעת בקרב הקהילה הנוצרית, והפטריארך היה אחראי ישיר להתנהגותם הטובה של הנוצרים. בנוסף היו אחראיים ראשי הכנסייה על תשלום מס הגולגולת של הקהילה היוונית, ומיסים וחובות נוספות. הפטריארכים ראו לרוב את השלטון הסובלני יחסית של הטורקים, כעדיף על שלטונם של בני ונציה הקתולים, שאיימו על האמונה האורתודוקסית בדרכים שהעות'מאנים מעולם לא איימו.
הכנסייה היוונית שימשה כתוצאה מכך בשני תפקידים כפולים ומנוגדים במשך שלטון העות'מאנים ביוון. מצד אחד היא היוותה את מנהיגות העם היווני, משמרת הדת והשפה היווניות, ומבצרה של ההיסטוריה והתרבות ההלנית. מצד שני הייתה הכנסייה מכשיר שלטוני ביד השלטון העות'מאני הזר, מכשיר שבעזרתו דיכאו ושלטו הטורקים על היוונים.
בנוסף לשלטון העצמאי הדתי, ערים יווניות מסוימות, כגון רודוס ואתונה, שמרו על מידה מסוימת של שלטון מוניציפלי עצמאי, לעומת מספר ערים שהועמדו תחת שלטון ישיר של מושלים עות'מאנים. אזורים מסוימים כגון חצי האי מאני שבפלופונסוס נהנו מעצמאות כמעט מוחלטת, עקב השלטון הטורקי הרופף במיוחד שהיה שם.
יוון תחת שלטון הטורקים > כלכלה ומסחר

ההשפעה הראשונה של הכיבוש העות'מאני על כלכלת יוון הייתה מזיקה. אובדן אוכלוסייה גדול והגירה של יוונים מחוץ לשטחה של הלאס הובילה לירידה נרחבת בהיקף הסחר והתפוקה החקלאית בשטחה. אולם עקב העובדה שהסחר נחשב בעיני טורקים רבים לבזוי, אימצו במהרה היוונים (והיהודים) את רוב המסחר באימפריה העות'מאנית. למעשה מימיו של מהמט השני עבר המסחר בין המזרח למערב, מידיהם של האיטלקים לידי הנתינים הלא מוסלמים של האימפריה העות'מאנית, ארמנים, יהודים ויוונים. היוונים ערכו מסחר פורח דרך הים והיבשה עם מערב אירופה ועם גרמניה ורוסיה.
היוונים שימשו למעשה כגשר כלכלי מסחרי בין העות'מאנים המוסלמים לאומות הנוצריות, דבר שהוביל להתעשרותם של רבים מהם. פריחה זו הגיעה לשיאה במהלך המאה ה-18, כאשר יושבי האיים היוונים נהנו ממנה במיוחד. העיסוק הכלכלי והימי הענף של היוונים, ביחד עם גלי הגירה מסוימים, הובילו להתפתחותם של מושבות יווניות באירופה המערבית ורוסיה, שהזרימו קשרי מסחר וכסף לתוך יוון העות'מאנית בפרט, והאימפריה העות'מאנית בכלל.
פתיחת שערי האימפריה העות'מאנית ליהודים מגורשי ספרד במאות ה-15 וה-16 המריצה את הכלכלה ואת המסחר בכל רחבי האימפריה העות'מאנית, ובייחוד ביוון, שם התיישבו מרבית האוכלוסייה היהודית.
חדירתם של יוונים לשורות הפקידות העות'מאנית ויצירת המעמד החדש של הפאנאריוטים (יוונים ששירתו בפקידות הגבוהה) הובילה לצמיחתה של מעמד עשיר יווני. גם מעמד הביניים העירוני חווה פריחה בהיבטים הכלכלים של חייו כתוצאה משלטונה של האימפריה העות'מאנית. בניגוד לכך, הכפריים העניים החלו לחוש יותר ויותר את העול הכלכלי והמדיני של הטורקים, ורבים מהם נמלטו להרים ונהפכו לשודדי דרך, דבר הפגע בתפוקה החקלאית של הארץ, ובביטחון דרכי המסחר שלה.
באיים הידרה, פסרה (Psara) וספצס היו במאות ה-18 וה-19 מרכזי סחר ימי חשובים והתגוררו בהם מספר רב של סוחרים עשירים, שהקימו מושבות עצמאיות למחצה של סוחרים ששלחו ידם הן במסחר לגיטימי והן בהברחות ושוד ימי. בעקבות הסכם קוצ'וק קאינרג'ה יכלו ספינות אלו לשוט תחת דגל רוסי.
יוון תחת שלטון הטורקים > השפעות תרבותיות

שילובה של יוון אל תוך האימפריה העות'מאנית הוביל להשפעות תרבותיות מרחיקות לכת, השפעות שעדיין מורגשות ביוון של היום. בראש וראשונה יוון הייתה המקום הראשון באירופה בה השתרשה דת האסלאם, והיא שימשה כפתח להתפשטות האסלאם ברחבי הבלקן.
המגוון האתני של תושבי יוון השתנה והתרחב משמעותית עם הגירתם של מספר רב של אלבנים, בולגרים, ורומנים במהלך תקופה זו. בנוסף לכך טורקים רבים התיישבו והשתקעו בתרקיה. יהודים מגורשי ספרד, ניצלו את פתיחת הדלת של האימפריה העות'מאנית כלפיהם והתיישבו ברחבי יוון, רובם התיישבו בסלוניקי, שהפכה למרכז יהודי עיקרי בתקופה זו באימפריה העות'מאנית.
מחוזות יוונים רבים נעשו מבודדים ומנותקים משאר העולם, כאשר הגבלות על נסיעה (על יוונים שלא היו סוחרים) הוטלו על האוכלוסייה המקומית. התרבות היוונית הידרדרה כתוצאה מכך, ושיעורי האנאלפביתיות הלכו וגדלו, כאשר רק בכנסייה היוונית נשארו שרידים לתרבות היוונית, ורוב המשכילים היוונים.
הבידוד הפנימי הוביל לשבירתה של השפה היוונית למספר רב של ניבים מקומיים, שספגו לתוכם כמויות גדולות של מילים טורקיות וסלאביות.
אלמנטים של תרבות עממית כגון מוזיקה יוונית, ריקוד יווני, ובישול יווני הושפעו גם הם מהתרבות הטורקית, וספגו לתוכם מספר אלמנטים עות'מאניים מובהקים, שחלקם קיימים עד היום (2005).
יחד עם זו, עליית קרנו של הסוחר היווני בתוך האימפריה העות'מאנית הובילה להתפתחות מעמד זה, ולזרימתו של דם חדש בעורקיה של התרבות היוונית. קהילות יווניות ומושבות סוחרים חדשות ברוסיה ובמרכז אירופה טפטפו ליוון, ומיוון, זרמים אמנותיים והשפעות תרבותיות. הכנסייה הצליחה לשמור על אחדות ורוח לאומית מסוימת בקרב תושבי יוון הנוצרים, ואף שימרה את השפה היוונית.
עלייתם של מנהיגים מקרב היוונים בקרב המנהל המקומי של היוונים, ולאחר מכן בשורות הפקידות העות'מאנית, הובילה לצמיחתו של מעמד חברתי חדש ועשיר - ה"פאנאריוטים". במקביל התפתחו מקרב מעמד האיכרים הצמיתים קבוצות של שודדי הרים- הקלפטים.
במקביל לשינויים התרבותיים של תושבי יוון, חלה השפעה הפוכה על השלטון העות'מאני מצד התרבות היוונית, השפעה שהחלה מאז ימי מהמט השני (שהיה ידוע בכך שדיבר יוונית). יוונים רבים (וגם יהודים) שמשו במינהל העות'מאני, בצבא, ובצי העות'מאני. כמו כן נתקבלו לחצר הסולטאנים מהנדסים, בוני אוניות, ואדריכלים יוונים. קרבה זו של נושאי תרבות יוונים לסולטאן, ולמוקדי הכוח העות'מאנים, הביאו להשפעה ניכרת של תרבות יוונית על התרבות הטורקית. דוגמה מובהקת לכך אפשר למצוא באדריכלות העות'מאנית, כפי שהיא משתקפת במבנים טורקיים מהתקופה, שאפשר לראות עליהם בבירור את השפעת קודמיהם הביזנטים והיוונים.
במהלך המאה ה-18 התעוררה בקרב היוונים תנועה תרבותית וספרותית חדשה, שנושאי הדגל שלה היו אדמנטיוס קוראיס וקונסטנטינוס ריגס, תנועה שדגלה בתחייתה של תרבות ושפת יוון העתיקה. התנועה הזו הייתה בעלת השפעה גם מחוץ ליוון, והייתה אחת מהגורמים להתפשטותו של הפילהלניזם במערב אירופה וברוסיה.
דעיכתו של השלטון העות'מאני, והתעוררות הלאומיות היוונית

לאחר שנת 1600 נכנסה האימפריה העות'מאנית לתקופה של דעיכה ארוכה. ההידרדרות הייתה מורכבת גם מדעיכה צבאית, שהתבטאה בכישלונות צבאיים חוזרים ונשנים מול כוחות אירופה ורוסיה הנוצרים, וגם מדעיכה פנימית, שביטוייה היו שחיתות הולכת וגוברת, אי יעילות ממשלתית, בירוקרטיה משתוללת, והגברת דיכוי המיעוטים הלאומים והדתיים שבתוכה.
נפילה זו בשלטונה של האימפריה הובילה לאי שביעות רצון, אי סדר, ומרידות מזדמנות ברחבי האימפריה, כמה אזורים התנתקו לחלוטין מהאימפריה. הטורקים, כתגובה, שינו את טיב המשטר שלהם באימפריה בכלל וביוון בפרט, וביססו משטר צבאי נוקשה, משטר שעודד את התגברות ההתנגדות היוונית לכיבוש הטורקי.
שינויה של המערכת הפיאודלית העות'מאנית הישנה, ממצב בו בעלי אדמות לא היו יכולים להוריש או למכור את אדמתם, ובמותם הייתה חוזרת האדמה לסולטאן, למצב בו בעלי אדמות יכלו להוריש ולמכור את אדמתם, דרדרו את האיכרים היוונים למעמד של צמיתים משועבדים לקרקע. השינויים האלה הובילו לעוני, ירידה בכמות האוכלוסייה, והפיכת חלקים גדולים מהכפריים היוונים לשודדי דרכים.
במקביל להתדרדרות המעמדות הנמוכים, השתפר מצבם של היוונים המיוחסים בתוך האימפריה במהלך המאות ה-16 וה-17, ומעמד הפאנאריוטים הגיע לשיא כוחו והשפעתו במאות האלה. הצורך הטורקי הגודל והולך באנשים מיומנים ומשכילים בתחומים ניהולים, טכניים וכלכלים, כדי להתמודד עם הכוחות המדיניים באירופה, הובילו לגיוס הולך וגובר של יוונים משכילים לשירות המדינה העות'מאנית. משנת 1700 והלאה החלו הפאנאריוטים למלא חלק מהמשרות הגבוהות ביותר של האימפריה העות'מאנית.
חלק מהפאנאריוטים שימשו כדיפלומטים, לארצות אירופה, ובמהלך שליחותם הם באו במגע עם האידאולוגיות של הליברליזם והלאומיות, שפרחו ברחבי מערב אירופה. כתוצאה מכך החלה לצמוח בקרבם, ובקרב הסוחרים היוונים שגם באו במגע עם מערב אירופה ורוסיה, תנועת הלאומיות המודרנית של היוונים.