סאטע אל-חוסרי
קורות חייו

אל-חוסרי נולד ב-1880 או 1882 בתימן למשפחה מוסלמית אמידה שמוצאה בעיר חלב. אביו, שקיבל חינוך מוסלמי-מסורתי כיהן כקאדי בכיר מטעם השלטון העות'מאני בתימן. תפקידו הרם של האב גרם לכך שמשפחת אל-חוסרי עברה באופן תכוף בין חלקים שונים של האימפריה עות'מאנית, דבר שהוביל לכך שבצעירותו לא קיבל אל-חוסרי חינוך דתי-מסורתי במדרסה, אלא חינוך אזרחי. טורקית הייתה שפתו הראשונה ורק אחריה למד צרפתית וערבית. עניין זה גרם לכך שאל-חוסרי דיבר ערבית עם מבטא טורקי במשך כל חייו.
בשנת 1900, לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר העות'מאני לפקידים באיסטנבול, החל אל-חוסרי לעבוד כמחנך ופקיד במערכת החינוך העות'מאנית בבלקן. לאחר שמונה שנים הוא כבר הוכר כאחד המחנכים המשפיעים באימפריה. בשנים אלו הוא נחשף ללאומיות הבלקנית ולדגש שששמו מנסחיה על הלשון הלאומית ועל הוראתה. את שנות מלחמת העולם הראשונה אל-חוסרי העביר באיסטנבול, וב-1919 עבר לממלכה ההאשמית של סוריה, ממלכת חסות של הבריטים בראשותו של המלך פייסל. אל-חוסרי הסביר את החלטתו לעבור מאיסטנבול לתחומי הממלכה הערבית ההאשמית בכך שהוא ערבי, ומשהערבים הופרדו מהאימפריה העות'מאנית, לא נותרה לו ברירה אלא להצטרף אליהם.
לאחר מלחמת סוריה-צרפת שהובילה לסיום השלטון ההאשמי בסוריה וגירוש המלך פייסל ב-1920, הבריטים העניקו לפייסל את השליטה על עיראק, ואל-חוסרי עבר איתו גם לשם. ב-1921 נתן פייסל לאל-חוסרי הזדמנות לממש את התיאוריה הלאומית שלו, ומינה אותו למנכ"ל משרד החינוך, תפקיד שהעניק לבעליו יתר יציבות ואוטונומיה ביחס לתפקיד שר החינוך. בתפקיד זה ובתפקידיו הבאים אל-חוסרי יישם את השקפת עולמו- הקניית ערכים פטריוטיים לבני הלאום באמצעות חינוך ובעיקר באמצעות הוראת הלשון וההיסטוריה הערביות. אחד האמצעים המרכזיים להקניית ערכים של פטריוטיזם ואחדות לאומית היה הבאת מורים מסוריה ופלסטין לבתי הספר העיראקיים, במטרה שאלו ילמדו היסטוריה ולשון ערבית. מעבר להקניית ערכים לאומיים, מדיניותו של אל-חוסרי תרמה להגדלה ניכרת במספר בוגרי בתי הספר והמכללות העיראקיים.
בתחילת שנות ה-20, היה המלך פייסל נחוש לשלב את האוכלוסייה השיעית הגדולה בממלכתו בזהות הלאומית העיראקית. כחלק ממגמה זו, שר החינוך העיראקי שהמלך פייסל מינה היה באופן קבוע שיעי, דבר שיצר חיכוכים עם המנכ"ל, אל-חוסרי, שראה בשיעים בוגדים במטרה הערבית לטובת איראן ולטובת שיקולים עדתיים שיעיים. לכן, אל-חוסרי מיאן לשלב שיעים במערכת החינוך הריכוזית והלאומית מאוד שיצר, מה שגרם לחיכוכים רבים עם השיעים בעיראק. דוגמה מובהקת לחיכוך כזה הוא הסכסוך שהתגלע בין אל-חוסרי לבין אחד המשוררים הבולטים של תקופתו, מוחמד מהדי אל-ג'וואהרי, שמונה למורה בבית ספר, שפיאר באחד משיריו את הריה של איראן, למורת רוחו של אל-חוסרי.
בשל האוטונומיה הפנימית ממנה נהנתה הממלכה ההאשמית תחת השלטון הבריטי, הייתה לאל-חוסרי אפשרות להוביל מערכת חינוך ריכוזית מאוד, שמטרתה המרכזית הייתה הענקת חינוך לאומי לתלמידיה, למורת רוחם של הנציגים הבריטיים. בחסות האוטונומיה על ענייניה הפנימיים שניתנה לה בימי המנדט, וביתר שאת לאחר עצמאותה, עיראק הפכה למרכז הפעילות הלאומית-ערבית ומשכה אליה פעילים לאומיים סורים ופלסטינים שהוגלו על-ידי השלטונות המנדטוריים באותן טריטוריות. המאבק האמיתי שניהל אל-חוסרי על שליטה במערכת החינוך היה עם גורמים אחרים במשרד החינוך, שהתנגדו לדרכו. בסופו של דבר המאבקים הכריעו אותו והוא התפטר ממשרת המנכ"ל ב-1927.
לאחר התפטרותו המשיך אל-חוסרי לעמוד בשורה של משרות בכירות ומשפיעות בבגדד במסגרת מערכת החינוך והתרבות העיראקית. בשנים 1927–1937 הוא שימש כמרצה במכללה הגבוהה להכשרת מורים. במקביל, בשנים 1931–1935 הוא כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים, וב-1934–1941 כמנהל אגף העתיקות במדינה.
ב-1941, בעקבות הפיכת "הריבוע המוזהב", פלשה בריטניה לעיראק והפילה את השלטון הפרו-גרמני בראשות רשיד עאלי אל-כילאני. אירוע זה גרם לאובדן לגיטימיות לפאן-ערביות ההאשמית, והמענה של בית המלוכה ההאשמי לכך היה בהכרזה על רפורמות בתוכנית הלימודים העיראקית. כחלק מרפורמה זו, אל-חוסרי, שכתביו היו ההשראה להפיכת "הריבוע המוזהב", פוטר ממשרותיו, אזרחותו העיראקית נשללה והוא הוגלה לסוריה. המורים שהביא לעיראק מסוריה ופלסטין גורשו גם הם.
אל-חוסרי המשיך לעבוד כמורה בסוריה, ועם הכרזת העצמאות הסורית ב-1945, הוא כיהן כבכיר במערכת החינוך במדינה, והייתה לו השפעה רבה על תוכנית הלימודים ועל האופי הפטריוטי הבולט שלה. לאחר כשנתיים עבר אל-חוסרי למצרים, שם עבד במחלקה התרבותית של הליגה הערבית במשרה שבמסגרתה דאג לכך שבכל מדינות ערב תופעל מערכת חינוך ריכוזית שתתרכז בהקניית זהות לאומית פאן-ערבית. ב-1953 הקים מוסד ללימודים ערביים מתקדמים בקהיר, שבו בוגרי תארים אקדמיים קיבלו חינוך לאומי, ושימש כדיקן הקבוע שלו. ב-1966 חזר אל-חוסרי לעיראק, כעת כבר מגינה עצמאית תחת שלטון הבעת', ובה בילה את השנתיים האחרונות לחייו. עם מותו הוכרז על אבל לאומי במדינה והוא נקבר בהלוויה מכובדת שהעידה על עוצמת השפעתו וחשיבותו.