stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זהבה גלאון
עמדותיה הציבוריות > זכויות אדם

גלאון פעלה במגוון נושאים: במאבק לסיום הכיבוש, בעשייה פמיניסטית למען שוויון, נגד אלימות מגדרית, למען קורבנות סחר בבני אדם, נגד שנאת האחר כמו גם נגד הריכוזיות המשקית, נגד שחיתות שלטונית ובעוד נושאים רבים נוספים.
בנוסף היא מגלה עמדות עקביות של הגנה על זכויות האדם בישראל ובשטחים. בעקבות מאבק שהובילה למען הלומי קרב זכתה אוכלוסייה זו להכרה של צה"ל ומשרד הביטחון כמי שנפגעה במסגרת השירות הצבאי.
גלאון הגישה כמה עתירות לבג"ץ בטענה של פגיעה בזכויות האדם ועוולות אחרות, כמו העתירה נגד שר הביטחון בעקבות סירובו להעמיד תחת פיקוח את מתקן הכליאה 1391 (שנדחתה בשנת 2011). בנוסף הגישה גלאון עתירה נגד הצעת פוליסת ביטוח שמכסה בין היתר את ההוצאות של נושאי המשרה בתאגיד בגין האשמתם בהטרדה מינית.
גלאון מתנגדת לחוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003, שמונע מפלסטינים שנישאו לבני זוג ישראלים להתאזרח בישראל. גלאון הגישה ביחד עם האגודה לזכויות האזרח, ארגון עדאלה, והמוקד להגנת הפרט עתירה לבג"ץ, שנדחתה ברוב דעות ב-2006.
ב-2013 תמכה גלאון באי הפללה של משתמשים בסמים קלים, וטענה כי יש להפסיק את הפללת משתמשי קנאביס.
עמדותיה הציבוריות > הפללת זנאים

ב-2007 הגישה הצעת חוק להפללת צרכני זנות, ב-2017 הגישה מחדש את ההצעת החוק, בשיתוף עם חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי. החוק כלל גם סיוע לעובדים ועובדות בתעשיית הזנות שיאפשר את שיקומם והוצאתם ממעגל הזנות.
עמדותיה הציבוריות > להט"ב

גלאון ידועה כתומכת של קהילת הלהט"ב בזכות חקיקה ותמיכה פומבית במצעדי הגאווה ובמאבק לשוויון זכויות. בשנת 2009 זכתה לתואר יקירת הקהילה, בעקבות פעילותה בכנסת למען זכויות הלהט"ב ב-2022 הציעה לשלול תקציבים מישיבות ומכינות המסיתות נגד להט"ב.
עמדותיה הציבוריות > כלכלה וחברה

גלאון דוגלת בהשקפה סוציאל-דמוקרטית. כחברה בוועדת הכספים של הכנסת היא הובילה את המאבק בריכוזיות במשק, פעלה למען זכויות חברתיות, נאבקה בניגודי האינטרסים בשוק ההון, והעבירה את "חוק התספורות" הקובע כי ימונה מפקח מטעמו של בית המשפט על כל הסדר חוב הכולל "תספורת" של למעלה מ-10 אחוזים מהחוב. היא פעלה נגד הקיצוץ של הבנקים בחובות הטייקונים, והעלתה את הנושא ביחד עם ח"כ יצחק וקנין מש"ס לתודעה הציבורית.
יחד עם הח"כ חיים כץ מהליכוד יזמה הצעת חוק, שנדחתה, לאיסור על העסקה דרך קבלן במוסדות מדינה.
פעלה למען הכללת שיקולים של עידוד התחרותיות ומניעת ריכוזיות במשק במכרז על הפרטת נמל אילת. גלאון חוקקה את החוק המקיף לאיסור סחר בבני אדם, והייתה מיוזמות הצעת חוק לאיסור צריכת זנות.
עמדותיה הציבוריות > נושאים מדיניים

גלאון דוגלת בהשקפה שמדינת ישראל היא "מדינתו של העם היהודי ומדינת כל אזרחיה". היא הביעה התנגדות ל"זכות השיבה" של כל הפליטים הפלסטינים לתוך מדינת ישראל, ותמכה ביוזמת ז'נבה הכוללת שיבה מוגבלת של פליטים לישראל.
ב-2002 בתקופת האינתיפאדה השנייה הייתה אחת מהמתנגדות הבולטות לסיכולים הממוקדים, בטענה שהם מהווים הוצאה להורג ללא משפט, המנוגדת לחוק ולזכויות האדם האלמנטריות שיש גם לפושעים. בניגוד לרוב חבריה בסיעת מרצ שהביעו התנגדות תקיפה לסרבנות בתקופת האינתיפאדה השנייה, גילתה (יחד עם רומן ברונפמן) סימפתיה לסרבנות.
ב-2006 בעת מלחמת לבנון השנייה הייתה מהראשונים בשמאל שיצאו נגד המלחמה,היא יצאה נגד הקו המיליטינטי שנקט יוסי ביילין חבר מפלגתה. אחרי המלחמה קראה להתפטרותם של אהוד אולמרט ועמיר פרץ ולהקמת ועדת חקירה ממלכתית, ועמדה בראש המאבק הציבורי והמשפטי לפרסם את עדויות בכירי הממשלה בפני ועדת וינוגרד.
ב-2005 גלאון הייתה היחידה מבין חברי סיעתה שהתנגדו לתוכנית ההתנתקות, בטענה שהיא מעדיפה הידברות. בנוסף ציינה כי מי שלא ידבר עם אבו מאזן יוביל לעליית החמאס לשלטון. חרף התנגדותה לתוכנית התנתקות, הצביעה בעד התוכנית בטענה שהיא תומכת בסיום הכיבוש ובפינוי התנחלויות.
ביוני 2008, לאחר שבג"ץ אישר את פינוי הכפר הבדואי ח'אן אל-אחמר, יצאה גלאון נגד הממשלה, המתנחלים ושופטי בג"ץ. היא קראה להשתמש בכל הכלים של מאבק לא אלים, כולל אי ציות אזרחי וחסימת הדחפורים.
ב-2008 גלאון התנגדה למבצע עופרת יצוקה ולאחר הגשת דו"ח גולדסטון קראה לפתיחת חקירה ישראלית בנושא הדו"ח. ב-2012 היא התנגדה למבצע עמוד ענן וקראה למשא ומתן בתחילת המבצע. היא טענה ש"אין פתרון צבאי, רק מדיני. אלימות רק מובילה ליותר אלימות וליותר שנאה". היא טענה שיש להגיע להסכם על פיו החמאס יתחייב שלא להוסיף ולהתחמש וישראל תסיר חלקית את המצור, תפתח מעברים לסחורות ותאפשר לתושבי רצועת עזה לעבוד בישראל.
ב-2013 בריאיון לגלי צה"ל אמרה זהבה גלאון שהיא מחרימה מוצרים מרמת הגולן. ב-2015 אמרה שזו הייתה אמירה לא מוצלחת.
ב-2014 בתחילת מבצע צוק איתן היא קראה להפסקת אש חד צדדית וטענה שלא ניתן לנצח את הטרור לא מהאוויר ולא במבצע קרקעי, עוד הוסיפה כי יש להיכנס למשא ומתן עם אבו מאזן. לאחר המבצע ב-2015 ציינה את העובדה שגם עם תום המבצע ממשיכים לירות טילים על ישראל. היא הדגישה את הסבל של חברי הקיבוצים בעוטף וטענה שהמשך ה"טפטופים" הוא תוצאה של האין-מדיניות של ממשלת ישראל מול עזה, שהכניסה, לדבריה את "דאעש" לעזה. היא טענה כי עזה מתפקדת ומשגשגת הוא הפתרון הנכון. עוד הוסיפה שאי העשייה של נתניהו מובילה למצב הביטחוני הנוכחי.
אחרי מבצע עלות השחר באוגוסט 2022 היא טענה שיש ללכת לרגיעה ארוכת טווח. בדבריה ציינה כי לא מדובר על תהליך שלום או תהליך מדיני מול חמאס אלא הסדרה שתביא שקט וביטחון לתושבים לא רק באמצעים צבאיים, אלא לפתוח מעברים ולייצר שיקום כלכלי של רצועת עזה.
חקיקה

בכל שנות כהונתה בכנסת שימשה גלאון כחברה באופוזיציה. עם זאת, במסגרת פעילותה יזמה שורה ארוכה של חוקים, אשר כמה מהם אף אושרו, בהם:
חוק איסור סחר בבני אדם (תיקוני חקיקה), התשס"ז–2006.
חוק סל שיקום לנשים מוכות היוצאות ממקלטים. חוק נוסף לעונשי מינימום בעבירות מין ואלימות במשפחה.
תיקון לחוק זכויות החולה, כך שיכיר בבני זוג מאותו המין כבני זוג לכל דבר ועניין. לפני התיקון לא ניתנה לבן זוג כזה אפשרות לקבל החלטות בנוגע למצבים קריטיים.
תיקון לחוק הגנת הפרטיות, הקובע כי פרסום פרטים על אודות עברו המיני של אדם מהווה פגיעה בפרטיות.
תיקון לחוק סדר הדין הפלילי, המסמיך את בית המשפט להורות על עריכת תסקיר לגבי מצבו של נפגע העבירה או בני משפחתו, כאשר מדובר בעבירות אלימות שונות.
חוק המאפשר את החלתן של הוראות חוק זכויות נפגעי עבירה, גם בהליכים משמעתיים בשירות המדינה.
תיקון לחוק למניעת אלימות במשפחה, המסדיר את האפשרות לבקש צו הגנה מפני קטין.
תיקון לחוק בתי המשפט, הקובע כי דיון בעבירות של סחר בבני אדם לשם זנות יהיה בפני דן יחיד.
"חוק התספורות" להגבלת "תספורת" בהסדרי חוב (יחד עם יצחק וקנין).
תיקון לחוק גיל פרישה שדחה את ההעלאה המדורגת לגיל הפרישה לנשים מגיל 62 לגיל 64 עד לשנת 2017 (יחד עם חברי כנסת רבים נוספים).
פרסים

פרס "הנשיא קרטר לזכויות האדם" (1989) בשם ארגון "בצלם". גלאון הייתה המנכ"לית המייסדת של הארגון.
פרס "נשים מבטיחות" (2004) מהמועצה הלאומית של נשים יהודיות (NCJW) על פעילותה למען נשים וקידום שוויון מגדרי.
"פרס מהטמה גנדי לפיוס ושלום" (2005) (יחד עם חנאן עשראווי), שמחולק בדרום אפריקה, על פעילותה למען שלום וזכויות אדם.
עיטור נשיא המדינה למאבק בסחר בבני אדם (2009) על "היותה פורצת דרך שנטלה תפקיד מרכזי במאבק בסחר בבני אדם" (מתוך נימוקי ועדת הפרס).
אות "יקירת הקהילה" (2009) מטעם אגודת הלהט"ב על הישגיה ופעילותה הפרלמנטרית והציבורית למען שוויון זכויות מלא לקהילת הלהט"ב בישראל.
אות אומ"ץ (2012) "על רגישותה ונכונותה לפעול לנוכח תופעות של אי-צדק חברתי" (מתוך נימוקי הפרס).
אות אבירת איכות השלטון (2014) מטעם התנועה לאיכות השלטון על מאבקה לפירוק הריכוזיות במשק ונגד החיבור של הון-שלטון.
ליאור כפיר רפאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באוקטובר 1970 (בן 54) דימונה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
ליאור כפיר רפאל (נולד ב-16 באוקטובר 1970) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי ישראלי. חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה

כפיר רפאל נולד בדימונה, גדל והתחנך בניו יורק, ז'נבה והרצליה.
בצה"ל שירת כקצין בתותחנים. לאחר שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון במגמת הפקה ותסריטאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 (יחד עם חברו לכתיבה אמיר בן-סירה) התקבל ככותב ראשי לתוכנית "אברהם ויעקב", תוכניתם של אברי גלעד וקובי מידן ששודרה בערוץ 2 ומשם דרכו לעולם התסריטאות החלה להסלל. בין שלל יצירותיו ניתן למנות גם את:
התוכנית הקומית, "חלומות בהקיציס", בכיכובם של איל קיציס וטל פרידמן, ששודרה בערוץ 2.
תוכנית האירוח הקומית, "יצפאן", בכיכובו של אלי יצפאן ששודרה ב-HOT3 בחברת HOT.
התוכנית הקומית, "המופע המרכזי", בעריכת גורי אלפי.
הסדרה הקומית, "אחד העם 1".
התוכנית, "המצב", בהגשת אברי גלעד ועלמה זק ששודרה בערוץ 2.
התוכנית הסאטירית, "משחק מכור", עם ליאור שליין, גורי אלפי ועינב גלילי.
הסדרה, "השיר שלנו", ששודרה ב-YES ובערוץ 2.
הסרט, "ברונו מאוהב", עבור הפרויקט "סרטים מכאן", פרויקט סרטי המקור של חברת הוט.
"אחד העם 101"
התוכנית הסאטירית, "ארץ נהדרת".
משנת 2005 יוצר, מביים וגם כותב את הסדרה הקומית, "מה זה השטויות האלה?", בכיכובה של הקומיקאית עדי אשכנזי, שמשודרת בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת. בשנת 2008 הסדרה אף נמכרה לרשת הטלוויזיה "CBS" האמריקאית והפורמט של הסדרה נמכר גם לרשתות הטלוויזיה של איטליה, ספרד ורשתות נוספות ברחבי העולם.
בשנת 2008 החל רפאל להשתתף בפאנל התוכנית הלילית, "טינופת", המשודרת בערוץ הוט 3.
משנת 2009 הצטרף לצוות הכותבים של התוכנית הסאטירית, "ארץ נהדרת", המשודרת בערוץ 2 וכיום בקשת 12.
משנת 2011 החל לכתוב לתוכנית הבידור, "מועדון לילה", תוכנית המשודרת בערוץ 2.
בשנת 2013 היה שותף לכתיבת התסריטים של התוכנית הקומית, "בובה של מדינה", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2017 יצר וכתב את הסדרות "נופלות על הרגליים" ו"בית הכלבים".
ב-2019 יצר וכתב את סדרת הדרמה "בת אל הבתולה".
משנת 2020 כותב בתוכנית "הצחוקייה".
חיים אישיים

כפיר רפאל נשוי ואב לארבעה ילדים. מתגורר עם משפחתו בזכרון יעקב.
הערות שוליים

↑  אתר "אישים"
ארז לאופר

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1962 (בן 62) ישראל 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 http://www.erezlauferfilms.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ארז לאופר (נולד ב-23 ביוני 1962) הוא במאי סרטי תעודה ישראלי, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
קריירה

לאחר סיום לימודי הקולנוע, עבד במשך 7 שנים בניו-יורק. ב-1993 ערך לאופר בשיתוף הג'דס ופניבייקר את The War Room, שתיעד את מאחורי הקלעים של מסע הבחירות של קלינטון ב-1992. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר האמריקאי בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר באורך מלא. ב-1994 היה במאי שותף של הסרט Woodstock Diary שהציג הופעות מפסטיבל וודסטוק שלא נחשפו עד אז, ושודר ברחבי העולם לציון 25 שנה לפסטיבל.
ב-1995, כשחזר לארץ, ביים את סרטו הראשון באורך מלא "אדינבורו לא מחכה לי". בשנות ה-90 יצר סרטים נוספים על אמנים ישראלים, בשיטת הקולנוע הדוקומנטרי הישיר – מצלמה על הכתף, התערבות מינימלית. ב-2002 ביים והפיק את הסרט "לס מואה טמה", שסיפר את סיפורו של בנם של ניצולי השואה מחיפה שהפך לכוכב ענק בצרפת. הסרט, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, נבחר להשתתף בפסטיבל קאן במסגרת Director's Fortnight, זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2003 ובאותה שנה שודר בשעת צפיית שיא בשידורי קשת – ערוץ 2 ובערוץ France 5 הצרפתי.
ב-2004 לאופר כתב, ביים וצילם את "יורים ושרים", סדרה היסטורית-דוקומנטרית בת ארבעה פרקים אודות תופעת הלהקות הצבאיות בישראל. הסדרה הוקרנה בפסטיבל ירושלים ובפסטיבל חיפה והייתה מועמדת לפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
ב-2006 יצר עם אביו, נחום לאופר, את הסרט "דילמת הדריין".
ב-2008 יצר את "רפסודה לבומביי".
ב-2012 ביים את הסרט "יום אחד אחרי השלום" הסרט זכה בפרס השופטים והקהל בפסטיבל Movies That Matter, בפרס התחקיר בדוקאביב, הוצג בעשרות רבות של פסטיבלים נוספים ברחבי העולם וזכה בפרסים רבים.
ב-2015 ביים את הסרט "רבין: במילותיו שלו", לציון 20 שנה לרצח. הסרט, שהורכב מטקסטים של רבין ומחומרי ארכיון שלו בלבד, זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינ"ל חיפה, הוקרן בפסטיבלים רבים בעולם, והופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית ובאוסטרליה.
ב-2024 יצא לשידור ב"יס דוקו" סרטו התיעודי "המבוקש: רוני קלדרון" על רוני קלדרון, שחקן כדורגל שהפך לעבריין, נכלא בישראל ובברזיל, ברח מהכלא ונעלם.
לאופר הוא חבר באקדמיה האמריקאית לקולנוע, חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע, חבר בפורום הדוקומנטרי בישראל.
חיים אישיים

לאופר חי עם גיא לביא, ולשניים שני ילדים.
לקריאה נוספת

גליה יהב, "מדברים בשם האמן המת. האמן החי מדבר: על סרטו של ארז לאופר 'לס מואה טמה' ועל סרטו של תומר הימן 'אביב'", מעין אמיר (עורך), דוקומנטלי, עמ' 180–191, עם עובד, 2007
רוית הכט, מורשתו האמיתית של רבין: להפסיד זקוף ולא לנצח כבהמה, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2015
ארי קטורזה, איך זה שכוכב אחד העז, ומת, באתר ynet, 28 בנובמבר 2002
טלי ליפקין-שחק, פרומו, הספינה שלא הגיעה, באתר nrg‏, 21 באפריל 2006
הערות שוליים

1 2  רותה קופפר, "במייק ברנדט התאהבתי, לחבב את רוני קלדרון היה קשה", באתר כלכליסט, 28 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440953105171  BnF: cb141133866 (data)  GND: 1022112449  ISNI: 0000 0000 5206 9721  LCCN: no99043342  VIAF: 2100748   WorldCat (עם VIAF): 2100748 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בן גלעדי

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1985 (בן 39) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 עיסוק:  מפיק קולנוע
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 בת זוג:  רומי אבולעפיה
 פרופיל ב-IMDb
בן גלעדי (נולד ב-4 באוגוסט 1985) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי הפועל בארצות הברית, בריטניה וישראל.
ביוגרפיה

גלעדי נולד בתל אביב לשחקנית חנה לסלאו ויזם התקשורת אביב גלעדי.
בנעוריו עבר עם אמו להרצליה פיתוח.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון במגמת מוזיקה.
לאחר שירותו הצבאי, השלים תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > ביצתעין

ב-2009 הקים את חברת ההפקות הראשונה שלו, ביצתעין, עם השותפים יותם גנדלמן וגל מוג'ה. תחילה התרכזה החברה בהפקת קליפים ופרסומות. השלושה יצרו עשרות פרסומות וקליפים לאמנים כמו הדג נחש, מונטי פיורי, קותימן, אסף אמדורסקי, קרולינה ועוד, שזכו להכרה ופרסים בינלאומיים.
עם יציאתו של מוג'ה בשנת 2014 וכניסתה של המפיקה מיקה תימור החברה החלה להתמקד בהפקת טלוויזיה. ב-2016 הפיקה ביצתעין את סדרת הדוקו צל של אמת ולצד Submarine Entertainment מכר גלעדי את הסדרה לענקית המדיה נטפליקס.
לאור ההצלחה של צל של אמת, בשנת 2019 הופקה ושודרה סדרת המשך: רוצח כביש החוף. באותה שנה החל גלעדי לפתח סדרת טלוויזיה לענקית התוכן Endevour Content, אותה הוא יוצר עם אשתו רומי אבולעפיה וחגי לוי.
ביוגרפיה > AI Film

ב-2013 עבר גלעדי ללונדון לעבוד כמפיק בחברת ההפקות "AI Film" בבעלותו של המיליארדר לן בלווטניק. במהלך תקופתו הפיקה ומימנה החברה את הסרטים המשרת (2013), אני, טוניה (2017), הסרבן (2016), שתיקה (2016) ועוד.
ביוגרפיה > Pulse Films

ב-2018 הקים גלעדי קרן משותפת בין "AI Film" ו-"Pulse Films" שמטרתה לפתח, להפיק ולממן סרטים עצמאים בתקציבים של עד 6 מיליון דולר ללא תלות באולפנים או מפיצים בינלאומיים.
בשנת 2019 הפיק את הסרט "Pig" (אנ') עם ניקולס קייג, הסרט נקנה להפצה על ידי הסטודיו Neon ונחשב לאחד הסרטים המצליחים והמעורכים ביותר של שנת 2021.
חיים אישיים

נשוי לשחקנית רומי אבולעפיה. ב-2013 עברו השניים להתגורר בלונדון שבאנגליה. בראשית 2018 נולד לבני הזוג בן, ובשנת 2022 נולדה להם בת.
הערות שוליים

↑  אורי זר אביב, לתרגם קליפים לאנגלית, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2011
↑  Gal Vardi, Global Intrigue: An Interview with Monti Fiori, Vice, ‏2012-05-29 (ביוונית)
↑   איתי שטרן, נטפליקס רכשה את הסדרה הישראלית "צל של אמת" להפצה בינלאומית, באתר הארץ, 27 בינואר 2017
↑  Peter White, Peter White, ‘Shadow Of Truth’ Producer EGG Films Unveils First-Look At Israeli Serial Killer Doc Series ‘The Coastal Road Killer’, Deadline, ‏2019-07-17 (באנגלית)
↑  אריק וייס, האם יוצרי "צל של אמת" פיענחו את תעלומת "רוצח כביש החוף"?, באתר חדשות 13, 6 ביולי 2019
↑  Peter White, Peter White, ‘Fauda’ Writer Michal Aviram, ‘Harem’ Star Romi Aboulafia & ‘The Affair’ Co-Creator Hagai Levi Team On Female Detective Thriller ‘The Public’, Deadline, ‏2019-04-11 (באנגלית)
↑  Hagai Levi to produce new thriller series, The Jerusalem Post | JPost.com
↑  Pulse Films, AI Film launch production fund
↑  Dave McNary, Dave McNary, Sundance: Pulse, AI Film Partner to Launch New Film Fund Backed by Len Blavatnik, Variety, ‏2018-01-17 (באנגלית)
↑  New Production Fund PulsexAI Unveiled, The Hollywood Reporter (באנגלית)
↑  Nicolas Cage, Alex Wolff to Star in Pulse Films’ Truffle Hunter Movie ‘Pig’, Google News (באנגלית)
↑  Bettina Makalintal, Nicolas Cage's New Movie Is Like 'National Treasure,' But About... A Pig?, Vice, ‏2019-09-24 (באנגלית)
↑  Anthony D'Alessandro, Anthony D'Alessandro, Nicolas Cage & Alex Wolff Team For Truffle Hunter Pic ‘Pig’, Deadline, ‏2019-09-23 (באנגלית)
↑  Nicolas Cage Plays a Truffle Hunter in an Upcoming Film, Food & Wine (באנגלית)
↑  Matt Donnelly, Matt Donnelly, Neon Wins Domestic Rights to Nicolas Cage Revenge Thriller ‘Pig’ (EXCLUSIVE), Variety, ‏2020-03-26 (באנגלית)
↑  Nicolas Cage and Alex Wolff Revenge Thriller 'Pig' Picked Up by Neon, TheWrap, ‏2020-03-26 (באנגלית)
↑  יאיר רוה, "אני מעדיף ליצור סרט קטן מאשר להפיק לנטפליקס", באתר כלכליסט, 5 באוקטובר 2021
↑  'West Side Story' and 'Pig' among Barack Obama's favourite films of 2021, NME, ‏2021-12-17 (באנגלית בריטית)
↑  יפעת הללי אברהם, ‏בלי שבתות ובלי חגים: רומי אבולעפיה התחתנה, באתר ‏מאקו‏, 27 ביוני 2016
↑  בלונדון התנהג כרומי, באתר עלונדון, ‏2014-03-07
↑  רומי אבולעפיה חושפת בטן הריונית של חודש שביעי | TMI, באתר https://tmi.maariv.co.il
אור לי-טל

| --- | --- |

אור לי-טל
 לידה:  25 בדצמבר 1981 (בן 43)
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עריכה (קולנוע)
 מקום לימודים:  החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב
 יצירות בולטות:  מעברות, אנשים שהם לא אני, הצלילה
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
אור לי-טל (נולד ב-25 בדצמבר 1981) הוא עורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי בתחום העלילתי והדוקומנטרי. סרטיו הארוכים והקצרים השתתפו בפסטיבלים בינלאומיים כגון קאן, טורונטו, ונציה, לוקרנו וטרייבקה וכן בפסטיבלים מקומיים כגון ירושלים וחיפה. סדרת הטלוויזיה "מעברות", בה היה שותף, זכתה בפרס האקדמיה לשנת 2019 בקטגוריית העריכה הטובה ביותר לסדרה תעודית או עובדתית.בשנת 2022 מועמד לפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר עבור הסרט "הדרך לאילת".
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נולד בירושלים, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. נשוי לעו״ד ורד זייטמן, ומתגורר כיום בגבעתיים.
פילמוגרפיה

"הדרך לאילת" בבימוי יונה רוזנקיאר
"מישהו יאהב מישהו" בבימוי הדס בן ארויה
"הצלילה" בבימוי יונה רוזנקיאר
"אנשים שהם לא אני" בבימוי הדס בן ארויה
"פעם הייתה ילדה" בבימוי נטלי קפלן
״קורדרוי״, בבימויה של הדס בן-ארויה
"מאיר אריאל: שיר כאב", בבימויו של אליאב לילטי
"מעברות" (בשיתוף עם דורון ג'רסי), זוכת פרס האקדמיה על עריכת תמונה בסדרה תיעודית ועובדתית לשנת 2019
"צליל מכוון", בבימויה של יעל אלרוד
״טיול לילי״ בבימוי אורי בירגר, זוכה פרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 2021.
״קוסמופוליטן״ בבימוי מורן נקר, השתתף בתחרות הסרט הקצר בפסטיבל חיפה ובפסטיבל סרטי הסטודנטים בשנת 2019
"פרפרים" בבימוי יונה רוזנקיאר, השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן 2019, בחירה רשמית פסטיבל טורונטו 2019
"יום רגיל" (בשיתוף עם נוהר חסין) בבימוי לי גילת, זוכה פרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר 2019
"אשת השגריר" בבימוי דינה צבי ריקליס
"גבולות" בבימוי דנה לרר
"Les Feullies Morte" בבימוי נועם אליס
"חזרה" בבימוי שי לוי, הופיע בשבוע המבקרים של פסטיבל קאן 2012
"תפרים" בבימוי עדיה אמרי אור, זוכה פרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה
"על מרתה לעוף" בבימוי מעיין ריף, מתחרה בתחרות הסטודנטים הרשמית של פסטיבל קאן
הערות שוליים

↑  אור לי-טל | איגוד העורכים, באתר editors.org.il
↑  רן בוקר, "הנערים" זכתה בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה, באתר ynet, 29 באפריל 2020
↑  מאחורי המקלדת עם אור לי-טל | הכנסת עורכים | הבית לעורכי וידאו, באתר הכנסת עורכים, ‏2021-01-06
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רם נהרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במאי 1970 (בן 54) רמת גן, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  במאי
 יצירות בולטות:  אהבה זה כואב, אמא'לה, ככה זה
 פרופיל ב-IMDb
 
רם נהרי (נולד ב-12 במאי 1970) הוא במאי, תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

נהרי נולד ברמת גן לאם פסיכולוגית ולאב כימאי. בהיותו בגיל שלוש עברה משפחתו לארצות הברית למשך שנתיים, בעקבות הקריירה האקדמית של הוריו. עם שובה ארצה התגוררה המשפחה ברמת השרון.
בוגר תיכון אלון במגמת קולנוע.
בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
נהרי כתב וביים את סרט הטלוויזיה "כוכב זורח מעל הלב" יחד עם תמר מרום בשנת 2001. הסרט, בכיכובם של אילנה ברקוביץ', דאנה איבגי ואסי כהן העוקב אחר ימיהם האחרונים של חבורת צעירים לפני גיוסם לצה"ל, זכה להצלחה רבה.
לאורך השנים שימש נהרי בערוץ 24 כמנהל אמנותי ובזכיינית ערוץ 2, קשת. בשנת 2003 יצר את סדרת האנימציה "היפשושיות" בערוץ 24, בה מככבות דמויותיהן ההומוריסטיות של שושנה דמארי ויפה ירקוני בדיבובה של חנה לסלאו.
בשנת 2004 ביים את סדרת הטלוויזיה "אהבה זה כואב", יחד עם הכותבים דנה מודן ושבי גביזון. בסדרה, הופיעה מודן עצמה, לצד אסי כהן, עמי סמולרצ'יק ודורית בר-אור. הסדרה נחלה הצלחה, וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה 2004. שנה לאחר מכן, ביים יחד עם התסריטאית תמר מרום את "אמא'לה" בכיכובה של אורנה בנאי. הסדרה זכתה לשבחים ונהרי בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
סרטו "אל תשכחי אותי" זכה בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים בטורינו, נובמבר 2017: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס השחקנית המצטיינת (מון שביט), ופרס השחקן המצטיין (ניתאי גבירץ). הסרט יצא לאקרנים בישראל בקיץ 2019.
בשנת 2018 ביים את סדרת הטלוויזיה "ככה זה", בה כיכבו אסי כהן ודנה מודן. הסדרה המשיכה לעונה שנייה.
באוקטובר 2024, פורסם כי נועה קולר עובדת על סדרה חדשה בשם "מקום שמח" בשיתוף עם נהרי. הסדרה תעלה בשנת 2025 בערוץ "כאן".
נהרי אב לשני בנים בהורות משותפת עם מיכל ויניק. מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, הסרט "אל תשכחי אותי" זכה בשלושה פרסים בפסטיבל טורינו, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2017
↑  רן בוקר, עם ליא קניג ועידן חביב: אחרי "חזרות" - כל הפרטים על הסדרה החדשה של נועה קולר, באתר ynet, 31 באוקטובר 2024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2005 - אין, קטגוריה חדשה | פרס האקדמיה לטלוויזיה - הבמאי הטוב ביותר בסדרה קומית-דרמטית  2006 - רם נהרי ("אמא'לה") | הבא: 2007 - שחר ברלוביץ' ("מסודרים") |
עמיר מנור

| --- | --- |

 לידה:  31 בדצמבר 1979 (בן 45) ראשון לציון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
עמיר מנור (נולד ב-31 בדצמבר 1979) הוא במאי קולנוע ועיתונאי ישראלי.
קורות חייו

מנור הוא יליד ראשון לציון, בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו ביים את הסרטים "שמש זלעפות" (30 דקות) בכיכובם של ערן פסח וטלי שרון, "אדומים" (40 דקות), "חורבה" (47 דקות) ו"ארצות" (28 דקות). ב-2012 יצא לאקרנים חיותה וברל, סרטו העלילתי הארוך הראשון, בכיכובם של רבקה גור ויוסף כרמון.
סרטו "אדומים", המבוסס באופן חלקי על התנסויותיו בקומונה בחיפה, מספר את קורותיה של קומונה תל אביבית המתפרקת בליל האחד במאי בעקבות מתחים אידאולוגיים בין חבריה. הסרט זכה בפרס על שם ענת פרחי לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים 2007, וכן השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי במיאמי. הסרט בכיכובם של אפרת אביב, גל פרידמן, איתי שור ונגה פוגל, הוקרן בסינמטקים ובאולמות האוזן השלישית. אופי הקומונה בא לשקף את תפיסת עולמו המרקסיסטית מאו-איסטית של מנור.
"חורבה" בכיכובם של אפרת אביב, דאנה איבגי ומיכאל אלוני, מתאר את מעללי שלושת רוצחיו של אסף שטיירמן בחורבה בה שהו לאחר הרצח. סרט זה שאף הוא זכה להקרנה מסחרית באולמות האוזן השלישית ובסינמטקים, קיבל ביקורות אוהדות ממבקרי הקולנוע ואף הושווה לסרט אלפנט. פסקול הסרט נכתב על ידי ברי סחרוף.
"ארצות" מבוסס על סיפורה האמיתי של משפחה פלסטינית ממזרח ירושלים המכניסה לביתה אם חד הורית יהודיה ובנה. מימונו של הסרט נעשה באמצעות פרסי הזכייה על סרטו הקודם ובתמיכת קרן שרת ועמותת עיר עמים.
"חיותה וברל", מספר על היום האחרון בחייהם של זוג זקנים, חיותה (רבקה גור) וברל (יוסף כרמון), ותיקי תנועת העבודה, שחיים בדרום תל אביב, ומתמודדים מול ניכור הסביבה, והשינויים האידאולוגים שעברו על החברה הישראלית. מנור כתב וביים את הסרט, שהחל כפרויקט גמר בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, והוא הופק על ידי אסף אמיר. גור וכרמון זכו בפרסי המשחק בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה וזכה לשבחי המבקרים.
בין השנים 2006-2004 מנור שימש ככתב ותחקירן במקומונים "כל העיר" בירושלים וב"העיר" בתל אביב. בין השנים 2007-2005 כתב מנור גם את מדור הגאווה "גייהנום" בעכבר העיר. תחילה תחת הפסבדונים "ארז מאירסון" ועם יציאתו הציבורית מהארון תחת שמו האמיתי. בשנת 2007 עבר לשמש כתחקירן כלכלי-פוליטי במערכת תוכנית התחקירים עובדה. בין היתר היה חתום על התחקיר על ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני. בתחילת 2008 עבר לעבוד ככתב מגזין במערכת עיתון מעריב.
בין השנים 2008 - 2010 מנור שמש כמדריך חברתי במכינת בינה, המכינה הקדם צבאית של הישיבה החילונית "בינה" וכמורה לקולנוע בבית הספר הדמוקרטי קהילה בתל אביב.
בשנת 2013 התקבל מנור למסגרת ה"אטלייה" בפסטיבל קאן, שם הציג את התסריט לסרטו השני, הבית ברחוב פין. התסריט, העוסק בעולמן של הנשים בזנות בדרום תל אביב, בשנת 2017 הסרט קיבל מענק הפקה מקרן רבינוביץ׳ לאומנויות.
מנור כתב וביים את סרט הבית ברחוב פין אשר הופק ביולי 2019. הסרט צולם על ידי גיא רז וצפוי לצאת לבתי הקולנוע במהלך 2024.
מנור כתב וביים ב-2015 את הסרטון המרכזי לעצרת הזיכרון המרכזית "זוכרים את הרצח, נאבקים על הדמוקרטיה", 20 שנה לרצח רבין.
באותה שנה, הפיק את הסרט אני לא מאמין, אני רובוט?!, שיצא ישירות לווידאו תחת השם "Robot Awakening" במדינות ההבלקן, מזרח אירופה ובטוגו. מנור מאמין גדול בקולנוע ה"Direct-To-Video" ובשפע הכמותי והאיכותי אותו הוא מייצג.
הוא הושפע במיוחד מהבמאים ג'ים ג'ארמוש, ז'אן-לוק גודאר וניל ברין.