stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוהק
הכלל

בשונה מנגעים רגילים הבאים כתוצאה מעיפוש השבר, ה"בוהק" שהוא סוג של נגע טהור הוא כתם עור הנגרם כתוצאה מבעיות בעור ומסיבה זו אינו טמא. לפעמים, נקראים כל הנגעים בשם "בוהק" כשם מושאל.
כאשר מראה זה נתגלה בבשרו של אדם, הוא אינו טמא. ולא עוד, אלא אפילו אם נגע טמא גדל אלא שהחלק שבו התפשט הנגע הוא בצבע "בוהק" הנגע אינו טמא. הבוהק אף מקלקל את הנגע ואם הוא מפסיק בין שני חלקיו של הנגע לא ניתן לצרפם.
מצד שני, למרות שהבוהק אינו נגע, הוא גם לא נחשב "בשר חי" שעל פי ההלכה אם הוא נתגלה בצרעת הוא נחשב לסימן טהרה, ואינו בכלל האמור בתורה "ומחית בשר חי בשאת".
לקריאה נוספת

בוהק, האנציקלופדיה התלמודית כרך ג' עמ' א - ב
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות טומאת צרעת, פרק א', הלכה א'.
↑  למשל: תלמוד בבלי, מסכת נדה, דף י"ט, עמוד א'.
↑  תורת כהנים תזריע פרשה א' סוף פרק ב
↑  ויקרא יג ג
ארתור זילברגלייט

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1881 גליביצה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  13 במרץ 1943? (בגיל 61) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 אירועים משמעותיים:  Transport 33 from Berlin,Berlin (Berlin),City of Berlin,Germany to Auschwitz Birkenau,Extermination Camp,Poland on 03/03/1943 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 
ארתור זילברגלַייט (Arthur Silbergleit‏; 22 במאי 1881 – 3 במרץ 1943) היה משורר וסופר יהודי-גרמני. נספה בשואה במחנה הריכוז אושוויץ.
קורות חיים

זילברגלייט נולד בעיר גלייביץ (Gleiwitz; כיום גליביצה, פולין) שבמחוז שלזיה עילית של הקיסרות הגרמנית, בסמוך לגבול הרוסי, בן למשפחה יהודית מסורתית מיוחסת. אחיו ואחיותיו היו מקס זילברגלייט, סוחר בגלייביץ; הלנה, שנישאה בברסלאו לרב ג'יימס קרקאואר, ושרלוט, שנישאה לסלומון גץ; למעט אביו, שמת מוות טבעי, כל בני משפחתו נספו בשואה, להוציא את בנה של שרלוט, היינץ-צבי גץ, ששרד.
זילברגלייט למד בבית ספר יסודי ממלכתי קתולי בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים השתלמות בבנק "הַיימן" בברסלאו.
שיריו הראשונים היו ליריים, והם לא התרכזו בעולם היהודי של בית הוריו. הוא הכיר מספר משוררים ממועדון בית הספר לשירה של ברסלאו, שהכיר לו חברו ארווין מגנוס.
בשלהי 1907 עבר לברלין, שם שימש סגן עורך העיתון Ost und West ('מזרח ומערב'), שהיה ירחון מאויר של היהדות המודרנית.
כמשורר העריץ את יצירותיהם של הוגו פון הופמנסתאל ופול ורלן. אחד מחבריו הטובים היה שטפן צווייג, מתרגם שירתו של ורלן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנדב כאח ונשלח לאימפריה הרוסית. במהלך התנדבותו חלה, וחזר לאחר תשעה חודשים מבית החולים לברלין. באפריל 1918 זכה במדליה מטעם הצלב האדום. רשמיו מהתקופה מופיעים בכרכים הראשונים של שירתו – Flandern ('פלנדריה') ו-Die Balalaika ('הבללייקה').
בתום המלחמה כתב את מחזור השירים Orpheus ('אורפיאוס'), ובו 600 שירים; המחזור ראה אור במהדורה מיוחדת לראשונה לכבוד יום הולדתו החמישים. בשנת 1919 הוזמן מטעם מועצת העם בברסלאו להרצות בשלזיה, ובהמשך במספר ערים, בהן ביטום, אופולה ופוזנן.
עבור האגדה Die Magd" ('השושבינה') זכה זילברגלייט בפרס הכבוד של העיר קלן; אגף השירה של האקדמיה הפרוסית לאמנויות העניק לו ב-9 באוקטובר 1931 פרס הוקרה; ובשנת 1931 זכה בפרס הצטיינות מטעם "קרן שילר".
בתחילת שנות ה-30 הכיר זילברגלייט את גרטרוד מיכלר (1884-1979), והם נישאו ב-15 במאי 1933. נישואיו לאישה לא-יהודייה סייעו לו להימנע מחלק מרדיפות היהודים והדיכוי בשנים הראשונות לשלטון הרייך השלישי.
משכורתה הנמוכה של גרטרוד קיימה בקושי את בני הזוג בזמן שזילברגלייט השלים את כתב היד של "Der Leuchter", והוא הצליח בכך הודות לתמיכתו הכספית של ידידו צווייג.
בעקבות הגירתם של כמה מחבריו, החל גם זילברגלייט בתהליך הגירה והגיש תצהיר לממשלת לארצות הברית, אך עזיבתו לא התאפשרה בשל מחלת השחפת שממנה סבל משנת 1936. ניסיון להשיג עבורו אישור מעבר זמני לצרפת נכשל אף הוא.
ב-3 במרץ 1943, בתקופה שבה כבר היה עיוור כמעט לחלוטין, ואף שהיה נשוי ב"נישואי תערובת", נלקח זילברגלייט על ידי הגסטאפו מדירתו ברח' אנסבכר 25 בברלין, ולאחר מאסר בן עשרה ימים נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
פרסומיו

Flandern. Wagner, Innsbruck o. J. [1916]
Polen. Cyklus. Hrsg. von der Vereinigung Künstlerdank (Clauß-Rochs-Stiftung). Eigenbrödler-Verlag, Berlin o. J. [1918]
Das Füllhorn Gottes. Pastelle. Hesperiden-Verlag, Berlin-Steglitz 1919
Die Magd. Eine Legende. Mit handkolorierten Lithographien von Erich Büttner. Hrsg. von der Vereinigung Künstlerdank (Clauß-Rochs-Stiftung), Berlin 1919.
Dass., Mit zwölf handkolorierten Lithographien von Ernst Zoberbier. Eigenbrödler-Verlag, Berlin 1919; dass. auch Gottschalk, Berlin o. J. [1919]; Neuveröffentlichung 1923
Der verlorene Sohn. Mit 4 Holzschnitten v. Eugen Ludwig Gattermann. Eigenbrödler-Verlag, Berlin o. J. [1920]
Die Balalaika. Ein Versreigen. Mit 8 Lithographien von Hermann Struck. Hrsg. von der Vereinigung Künstlerdank (Clauß-Rochs-Stiftung). Eigenbrödlerverlag, Berlin o. J. [1920]
Das Farbenfest. Mosaik-Verlag, Berlin 1922
Bajazzo Herbst. Illustriert mit 4 Tafeln von A. Kölblin. Drei-Kegel-Verlag, Berlin 1928
Orpheus. Zum 50. Geburtstag des Dichters am 26. Mai 1931 Arthur Silbergleit. Kartell lyrischer Autoren, Berlin-Wilmersdorf 1931
Der ewige Tag. Gedichte. Hrsg. von der Künstlerhilfe der Jüdischen Gemeinde zu Berlin. Levy, Berlin, 1935
Faksimile-Druck der Ausgabe Berlin 1935. Neu hrsg. mit einem Nachwort von Horst Bienek. Verlag europäische Ideen, Berlin 1978, ISBN 3-921572-21-5
לקריאה נוספת

Walter Meckauer, 'Arthur Silbergleit,' In: Ost und West, Jg. 1921, Heft 3-4 (März), S. 67-72 גרסה מקוונת
Arthur Silbergleit über sich selbst, In: Welt und Wort, Jg. 11 (1956), S. 213 ff.
Walter Meckauer, 'Gedenkblatt für einen schlesischen Lyriker,' Zum 80. Geburtstag des Gleiwitzer Dichters Arthur Silbergleit, In: Der Schlesier, Mai 1961.
Else Levi-Mühsam (Hrsg.), Arthur Silbergleit und Paul Mühsam. Zeugnisse einer Dichterfreundschaft. Ein Zeitbild. Eine Publikation der Stiftung Kulturwerk Schlesien, Würzburg. Bergstadtverlag Korn, Würzburg 1994, ISBN 3-87057-174-8
אקין

אקין (בקזחית: ақын, בקירגיזית, רוסית: акын) הוא "בארד" עממי, משורר וזמר-יוצר מאלתר בתרבות עמי קזחסטן וקירגיזסטן. האקינים נבדלים מהזמרים הקרויים "ז'יראו" המשמשים משוררים אפיים, מספרי סיפורים ומבצעי שירים. האקינים מאלתרים בצורת רצ'יטטיב מלודי, תכופות בקול גרוני, כשמלווים את עצמם בדומברה - אצל הקזחים, או בקומוז (בקזחית:קיל-קוביז) אצל הקירגיזים.
מאנאסצ'י, אקין קירגיזי המדקלם את האפוס של מאנאס. צילום בקארקול ב-2002
הרפרטואר שלהם כולל שירים הקרויים "טרמה" או "טולגאו", וגם כן שירים אפיים.
אצל אוכלוסיות אנלפבתיות ברובן ושניהלו סגנון חיים נוודי, בתקופות שלפני המשטר הסובייטי, שיחקו האקינים תפקיד חשוב בביטוי המחשבות והרגשות, חשיפת העוולות והילול הגבורים.
בימינו האקינים ידועים בביצוע שירי אייטיס או אייטיש - דואו תחרותי בין שני זמרים.
אצל עמים טורקים ומונגולים היו קיימים עוד שמות נרדפים למילה "אקין", כמו "בחשי", "אשיק", "שמאן" או "קאם". אצל בשקירים זמרים-יוצרים דומים נקראים "סֶסֶנים". השם "חאפז" ניתן למי שיודע לדקלם את הקוראן בעל פה.
בשנת 2014 הכיר ארגון אונסק"ו באמנות הנגינה בדומברה בקזחסטן כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
דומברה קזחית
אקינים ידועים > קזחים

ז'איאו מוסא בייז'אנוב (1929-1835),
מהמבט אוטמיסוב (1846-1804),
שרניאז ז'ארילגאסוב (1881-1917),
סויונבאי אורנולי (1898-1815),
בירז'אן-סאל קוז'אגולוב (1897-1834),
קוראמסאולי אקאן-סרי (1913-1843),
ז'מבול ז'באיולי, ידוע גם כ-ג'מבול ג'באייב (1945-1846),
גזיז פמייזוללה (מת ב-1930),
קנן אזרבאייב (1976-1884).
אקינים ידועים > קירגיזים

ז'איסאן
טוקטוגולרצ'י (מאה ה-13-14)
טוגולוק מולדו (1942-1860)
טוקטוגול סטילגאנוב קוירוצ'ו (קודאיברגן אומורזאק אואולו) (1866-1941)
קאליק אקייב (1953-1883)
בארפי אליקולוב ("ז'ניז'וק" -"חסר השרוולים") (1949-1884)
לקריאה נוספת

Nurmakhan, Zhanash: Kazaktyn 5000 akyn-zhyrauy. Almaty 2008. ISBN 9965-742-70-7 (בקזחית)
אנרי-לאופולד לוי

| --- | --- |
אנרי-ליאופולד לוי, צילום של נדאר
 לידה:  23 בספטמבר 1840 Rue Saint-Dizier, נאנסי, צרפת 
 פטירה:  29 בדצמבר 1904 (בגיל 64) boulevard de Clichy, הרובע השמונה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Henry Léopold Levy 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1 ביולי 1872) 
 חתימה:   
 
מותו של אורפאוס, מאת אנרי-לאופולד לוי
אנרי-לאופולד לוי (בצרפתית: Henri-Léopold Lévy; ‏23 בספטמבר 1840, נאנסי, צרפת – 29 בדצמבר 1904, פריז) היה צייר יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בשל ציוריו בנושאים מיתולוגיים ומקראיים.
ביוגרפיה

לוי היה בנו של מעצב פנים ויצרן רקמה. השכלתו האמנותית החלה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, שם עבד בסטודיו של פרנסואה-אדואר פיקו, אלכסנדר קבנל ואז'ן פרומנטן.
בשנת 1865 נערכה בסלון התערוכה הראשונה שלו, שם הציג את הדמות המיתולוגית הֶקוּבָּה. שנתיים לאחר מכן הוא קיבל פרס על ציור דמותו של יהואש. בשנת 1869 הוענק לו פרס על ציורו "בכי שבויים עבריים בחורבות ירושלים". ב-1872, לאחר שצייר את דיוקנו של הרודיאס, זכה בתואר "אביר" (שבאלייה) מלגיון הכבוד.
בנוסף לציורי הקנבסים שלו, הוא יצר כמה ציורי קיר, ובמיוחד סצנות מחייו של דיוניסיוס הקדוש בכנסיית סן-מרי, "הכתרת קרל הגדול" (1881) בפנתאון של פריז ו"מסה על התהילות של בורגון" באולם הממלכתי של בורדו בדיז'ון.
למרות היותו אביר, הקריירה שלו סבלה מהאנטישמיות ששטפה את צרפת לאחר פרשת דרייפוס, והוא איבד לקוחות כשסירב לחתום על ציוריו בשם אחר. בתחילת המאה ה-20 הוא יצא לטיול ממושך במזרח התיכון עם חברו, פרומנטין, והפיק כמה יצירות אוריינטליות.
לוי גם שימש כמורה. בין תלמידיו הבולטים: ז'ורז' א. ל. בויסלייר, אנרי דאבאדי ולואיזה וידאל.
הערות שוליים

1 2  Galerie Emeric Hahn
↑  Citation @ the Base Leonore
↑  Stephen Ongpin Gallery
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500701805171  PLWABN: 9810620446405606  BnF: cb14957751t (data)  GND: 121907082  ISNI: 0000 0000 6659 7058  LCCN: nr97008568  Léonore: 234066  NTA: 406355932  RKD: 49778  SUDOC: 03467487X  ULAN: 500020046  VIAF: 280710   WorldCat (עם VIAF): 280710 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנרי-לאופולד לוי".
אמנת מאסטריכט

הבניין בו נחתמה האמנה
אמנת מאסטריכט, ובשמה הרשמי, "האמנה בדבר האיחוד האירופי", נחתמה ב-7 בפברואר 1992 במאסטריכט, הולנד, בין חברי הקהילה האירופית (המדינות החברות בקהילה זאת היו ראשית חברי קהילת הפחם והפלדה, כלומר צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג והולנד ובהמשך מדינות נוספות שהצטרפו לאור קהילת סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית). האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1993, האמנה החלה שלב חדש בתהליך של יצירת איחוד קרוב יותר בין עמי אירופה, זאת על ידי יצירת ממד פוליטי לקהילות הקודמות.


בין הישגי האמנה נכלל יצירתו של מטבע האירו, בנוסף האמנה הציגה את מבנה שלושת העמודים (עמוד הקהילה, עמוד מדיניות החוץ והביטחון המשותפת [CFSP], ועמוד המשפט והפנים). עמוד מדיניות החוץ והביטחון נבנה על יסוד שיתוף הפעולה האירופאי הפוליטי (EPC), אך הוא הוכנס תחת סמכות האמנה והורחב. עמוד המשפט והפנים כלל שיתוף פעולה באכיפת החוק, משפט פלילי, עניינים משפטיים אזרחיים, מקלט והגירה. האמנה הפכה לאבן היסוד של הבנק המרכזי האירופי – הסמכות המוניטרית העליונה של האיחוד האירופי ומנהיג המדיניות המוניטרית של האירו.
רקע

טרם אמנת מאסטריכט, משנות השבעים החלה להסתמן תופעה בעייתית של בריחת הון והשקעות ממערב אירופה אל ארצות הברית. עד תחילת העשור התשיעי של המאה ה-20 כבר נוצר בקהילה האירופית גירעון סחר רחב שבו היקף הייבוא לאירופה עלה בהרבה על היקף הייצוא ממנה. חלק סברו כי השלמת הפרויקט של השוק המשותף תפתור את הבעיה שנוצרה. לאור זאת, קמו שתי קבוצות, התנינים והקנגורואים, אשר הפעילו לחץ כדי לקדם שינוי מקיף במבנה המוסדי של הקהילה – שתי קהילות אלו הציעו הצעות שונות בתכליתן.
קבוצת התנינים סברה כי יש להקים קונפדרציה אירופית כדי להרחיב באופן ניכר את סמכויותיהם של מוסדות הקהילה. לעומתם, קבוצת הקנוגוראים סברו כי יש לתמוך בפישוט ובהאצה של קבלת ההחלטות כדי ליצור ליברליזציה של השוק האירופי, הם גם התנגדו להקמת הקונפדרציה. קבוצת הקנגורואים והתנינים היו שחקניות חשובות במהלך גיבוש החוק ואף גיבוש אמנת מאסטריכט מכיוון שמעצבי המדיניות של האיחוד האירופי אימצו את הצעותיהם, גם אם בצורה מלאה או חלקית.
שורשי הסכם מאסטריכט החלו בהתפתחויות כלכליות ומוסדיות עוד לפני נפילת חומת ברלין. בפועל ההסכם היווה תגובה פוליטית לאיחוד גרמניה ולסיום המלחמה הקרה. הניסיון הראשון לאיחוד מוניטרי אירופי התחיל כשני עשורים לפני, אך נכשל עקב חוסר היציבות המוניטרית העולמית ששררה בשנות ה-70. עם זאת, בשנת 1978, עקב התנאים הכלכליים והפוליטיים באירופה, היה ניסיון נוסף לשיתוף פעולה מוניטרי שיזמו קנצלר גרמניה הלמוט שמידט ונשיא צרפת ולרי ז'יסקר ד'אסטן. ניסיון זה הוביל להקמתה הרשמית של המערכת המוניטרית האירופית בשנת 1978 – מערכת ה-EMS.
צרפת וגרמניה הסכימו כי לאחר איחוד גרמניה והפרת הסטטוס קוו האסטרטגי, היה צורך מהותי לקדם את המיזוג הפוליטי. לגרמניה היו אינטרסים מהותיים לתמיכה במיזוג וזאת כי לגרמניה היה מניע לפייס את דעתה של צרפת וזאת כדי להמשיך ולקדם את תהליך האיחוד הגרמני וגם לגרום לשגשוג של היציבות הפוליטית-כלכלית של גרמניה. בנוסף, גרמניה הייתה מודעת לכך שנוכחות בין-לאומית אירופית המבוססת על עוצמת שוק תגרום לשיפור הכלכלה הגרמני והבין-לאומי כי כלכלת גרמניה הייתה נכס עוצמה מרכזי והתעלתה אף על צרפת. לכן בשנת 1990 פרסמו גרמניה וצרפת תוכנית משותפת למיזוג פוליטי בין המדינות, שבסופו של דבר עוגנה באמנת מאסטריכט.
דרכי הפעולה

בדצמבר 1991 נפגשו מנהיגי האיחוד האירופי בעיירה ההולנדית מאסטריכט והסכימו לאמנה על האיחוד האירופי, וזאת לאחר אימוץ של מתווה דלור לאיחוד מוניטרי. בלב ההסכם עמדה תוכנית להשגת איחוד מוניטרי ומטבע מלא בין מדינות האיחוד האירופי וזאת יהיה מנוהל על ידי בנק מרכזי עצמאי, עד ליעד שהוצב בשנת 1999. האמנה גם קבעה מנגנונים בין-ממשלתיים חדשים לשיתוף פעולה בנושאי מדיניות חוץ וביטחון, נושאי הגירה, משטרה ומשפט.
לצורך הכנת התוכנית ויציאתה לפועל נקבעו שלושה שלבים:
1. השלב הראשון נקבע להתקיים בשנים 1991–1993 וכלל אכיפת משמעת תקציבית ועמידה ביעדי גירעון נוקשים.
2. השלב השני נקבע להתקיים בינואר 1994 ובשלב זה נקבע כי יוקם מכון מוניטרי אירופי (EMI) ושמטרתו לתאם מדיניות כלכלית בין המדינות השותפות. 3. השלב השלישי נקבע כי יחל בינואר 1999 אך עם אופציה להקדמה של השלב, בשלב זה יושק המטבע המשותף, המוסד המוניטרי יהפוך להיות הבנק המרכזי האירופי שדומה במובנים מסוימים לבנק המרכזי הגרמני.
האמנה העניקה לבריטניה את האפשרות שלא לאמץ את המטבע המשותף ובנוסף היא לא חתמה על מגילת הזכויות החברתיות. בעקבות דרישותיה של בריטניה המגילה היא רק נספח לאמנה ולא חלק אינטגרלי ממנה. בריטניה התנגדה לאמנת מאסטריכט בעיקר כי היא התעקשה על שימור השוק החופשי במדינה.
לאחר החתימה הרשמית בפברואר 1992, כל מה שנותר לאמנת מאסטריכט להיכנס לתוקף היה אשרור על ידי כל אחת מן 12 המדינות החברות. אך ביוני 1992 בעקבות משאל-עם בדנמרק, נדחתה האמנה. והדבר הוביל להתנגדות גוברת במדינות אחרות באיחוד האירופי, מה שיצר משבר אשרור ממושך. למצב זה נוספו גם משברי המטבע בספטמבר 1992 וביולי-אוגוסט 1993, דבר שסיכן את תוכנית מאסטריכט לאיחוד מוניטרי.
בסופו של יום, האמנה אושררה והתקבלה לבסוף בנובמבר 1993.
המבנה המוסדי

יצירת מערכת שלושת העמודים הייתה תוצאת רצונם של המדינות החברות באיחוד האירופי, מתוך עניין להרחיב את הקהילה הכלכלית האירופית לתחומי מדיניות נוספים (כגון: החוץ, צבא, משפט פלילי ושיתוף פעולה שיפוטי) ובמקביל לחשש מצד מדינות חברות אחרות, בעיקר בריטניה, על הוספת תחומים מסוימים שלדעתם רגישים מכדי להיות מנוהלים על ידי מנגנונים על-לאומיים של הקהילה הכלכלית האירופית, (כלומר רצו להמשיך לנהל אותם באופן ריבוני).
שלושת העמודים היו הרחבות של מבני מדיניות שהיו כבר קיימים.
העמוד הראשון הוא הנדבך הכלכלי-מסחרי ובשמו, "הקהילה האירופית" והוא בעצם המשכה של הקהילה הכלכלית האירופית, בעוד "הכלכלה" נשמטה משם הקהילה על מנת לייצג בסיס מדיניות רחב יותר שניתן על ידי האמנה. בנוסף העמוד הראשון מייצג גם את קהילת הפחם והפלדה וגם את סוכנות האטום האירופית. האמנה קבעה כי לתחומי ייצוג אלו, לאיחוד האירופי יש עליוניות על הריבונות המדינתית.
העמוד השני עוסק במדיניות חוץ וביטחון, אשר היה קיים כבר משנות ה-70, ובנוי על הנהלים הבין-ממשלתיים הקיימים של שיתוף פעולה מדיני אירופי ((EPC. באמנה נקבע כי המדינות החברות יגדירו מדיניות חוץ וביטחון משותפת שתוכל להוביל בהמשך למדיניות הגנה משותפת, והכוונה היא להקמת מטה צבאי אירופי משותף. המטרה הכללית של עמוד זה היה פיתוח עמוד משותף בנושאים שבהם למדינות החברות באיחוד קיים עניין משותף, והמועצה האירופית היא שהוסמכה לפרט ולקדם מטרה זו. בנדבך זה ההחלטות מתקבלות על בסיס בין-ממשלתי ויש צורך בקונצנזוס. באמנה, סמכות היוזמה בענייני החוץ והביטחון הוענקה לראשי המדינות ולא למוסדות האיחוד. בריטניה התנגדה לאמנה ועל כן האיחוד המערב אירופי לא נכלל באיחוד האירופי וגם לא בעמוד הנ"ל.
העמוד השלישי נוגע במשפט וענייני פנים והוא אכן הרחיב את השתתפותו באכיפת החוק, משפט פלילי, מקלט והגירה ואף שיתוף פעולה שיפוטי בעניינים אזרחים כמו מאבק בסמים ובהונאות בין-לאומיות. לפי האמנה נקבע כי כל פעילות קהילתית שתתקיים בתחומים האלו, תתנהל על פי נורמות משפטיות של האמנה האירופית לזכויות אדם של המועצה האירופית (ECHR). בעמוד הזה, לנציבות יש סמכות יזומה והיא יכולה להציע קווי מדיניות אך רק בתנאי שיש הצבעת רוב. גם בחלק מהתחומים שנמנו כאן היה קיים שיתוף פעולה בין-ממשלתי עוד במסגרת אמנת שנגן בשנת 1990.
השינויים הבולטים

האמנה ניסחה את מטרותיו של האיחוד האירופי ובהם סעיפים הקשורים בהגברת הדמוקרטיות, הלגיטימיות והיעילות של האיחוד; פיתוח ממד חברתי ; פיתוח מדיניות חוץ וביטחון ; ביסוס איחוד מוניטרי-כלכלי. באמנה ישנה התייחסות מפורשת שלאיחוד האירופי יש גם מטרות פוליטיות.
בנוסף, האמנה הניחה את היסודות המשפטיים והמוסדיים לאיחוד מוניטרי, התוותה את השלבים להקמת הבנק המרכזי האירופי ואף חיזקה את סמכויות הפרלמנט האירופי. האמנה הרחיבה את פעילות הקהילה לתחומים חדשים כמו הגנת הצרכן, חינוך, סביבה, תרבות, בריאות, מחקר ופיתוח הכשרה מקצועית.
מבנה שלושת העמודים פותח כדי להפריד בין הנושאים המסורתיים של הקהילה האירופית, הלא הוא הנושא הכלכלי, לבין הנושאים המדיניים, פליליים וביטחוניים וזאת כי לא הושג קונצנזוס בכל התחומים.
הסעיפים הראשונים והאחרונים באמנה כוללים מבוא והוראות סופיות אשר מטרתם לחבר בין שלושת העמודים כדי ליצור את האיחוד האירופי. אנו יודעים כי ממשלת בריטניה דאגה להפריד את הקשר בין שלושת העמודים אך מדינות אחרות דווקא דאגו להדגיש ולחזק את הקשר ביניהם.


בנוסף, האמנה הגבירה את העוצמה הפוליטית של הפרלמנט האירופי וזאת באמצעות ביסוס הליך חקיקה חדש, שהוא הליך ההחלטה המשותפת שהיה רלוונטי רק לעמוד הראשון. הפרלמנט הועצם גם על ידי הכפפת הרכב הנציבות לאישור הפרלמנט ; הסמכת הפרלמנט למינוי נציב קבילות הציבור ; הכרה בקבוצות המפלגות האירופיות כאלו שמייצגות את הרצון הפוליטי של הציבור האירופי ועוד.
תחת משטרו של אמנת מאסטריכט, במהלך שנות ה-90 התקיימו כמה וכמה מועצות שרים לענייני צדק וביטחון הפנים, והמועצה נחשבה לפעילה ביותר מבין שאר המועצות.
אמנת מאסטריכט אחראית גם על כינון מעמדו של האזרח האירופי. האמנה מבטיחה סל של זכויות יסוד כמו: חופש תנועה ומגורים בכל המדינות החברות באיחוד האירופי, הזכות לקבלת הגנה מהשירותים הקונסולריים של כל אחת מן המדינות החברות בעת שהות במדינה לא חברה, הזכות לבחור ולהיבחר לפרלמנט האירופי, הזכות לעתור אל מוסדות האיחוד האירופי בכל אחת משפות האיחוד הרשמיות ולקבל תשובה בשפה זו.
לפי בקשת דנמרק, בהסכם אדינבורו אושרו עבורה מספר חריגות מאמנה.
חתימתה וכניסתה לתוקף

אמנת מאסטריכט נחתמה ב-7 בפברואר 1992 במאסטריכט שבהולנד, שם התקיימו דיונים סופיים בדצמבר 1991. האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1993, ותוקנה ושופרה על ידי אמנות מאוחרות יותר.
אישור האמנה לא היה פשוט בכמה מהמדינות. משאל עם בצרפת תמך באמנה ברוב קטן מאוד – 51.05% תמכו בו, ודנמרק דחתה את האמנה המקורית. בבריטניה האישור נעשה על ידי הפרלמנט, שם "מורדי מאסטריכט" כמעט הפילו את ממשלתו של ג'ון מייג'ור בשל נושא זה.
דוגמאות ליישום > דוגמה ראשונה – האירו

בינואר 1999 המועצה האירופית הצהירה כי 11 מדינות בהם צרפת, גרמניה, הולנד, איטליה, ספרד ועוד, עומדות בתנאי ההתכנסות שנדרשו לאימוץ המטבע האירופי לפי אמנת מאסטריכט. האירו הושק והיה ליחידת מטבע המשמשת לצרכים חשבונאיים אך עדיין לא היה לשימוש פיזי. יוון בהתחלה לא עמדה בקריטריונים ורק בוועידת פיירה שנערכה בינואר 2000 אושר צירופה לגוש האירו. בריטניה, שוודיה ודנמרק בחרו להישאר מחוץ לאיחוד המוניטרי. בדנמרק ובשוודיה האירו נדחה במשאל העם ואילו בבריטניה, הממשלה היא שהחליטה על כך.
מטבע האירו הצעיר חווה קשיים רבים, ערכו בהשוואה לדולר ירד, בספרד ובאירלנד הופיעו סמני אינפלציה ובמיוחד עקב שיעורי האבטלה הגבוהים במדינות האירו לעומת המדינות ששמרו על המטבע הלאומי שלהן. אך למרות קשיים אלו, ההתקדמות בביצוע האיחוד המוניטרי נמשכה ובינואר 2002 האירו הפך להיות המטבע הרשמי ב-12 מדינות והן קיבלו את השם "גוש האירו". ימי המעבר למטבע האירו היו ימים חשובים למיזוג האירופי כי האירו שימש כסמל מרכזי להתקדמות המיזוג.
דוגמאות ליישום > דוגמה ראשונה – האירו > המשבר הראשון

לאמנת מאסטריכט הייתה מערכת כללים קבועה עבור המדינות החברות בגוש במסגרת הסכם היציבות והצמיחה שעיגן את המחויבויות הקשורות בחברות. כמעט אף אחת מן המדינות לא הצליחה לעמוד בכללים לזמן רב. כלל השמירה על הגירעון התקציבי ברמה הנמוכה מ-3% מהתל"ג היה קשה מאד לביצוע ועל כן פורטוגל, אירלנד, צרפת ואף גרמניה לא הצליחו לעמוד בכלל. אך ב-2005 התבצעה רפורמה בהסכם היציבות והצמיחה ועדיין למדינות גוש האירו היה קשה לעמוד בכללים שנקבעו. למרות המשברים והביקורת הציבורית על גוש האירו, מדינות רבות המשיכו להצטרף לגוש במהלך השנים כמו סלובניה ב-2007 וקפריסין בשנת 2008.
דוגמאות ליישום > דוגמה 2 ליישום – גוף הפרלמנט האירופי

הפרלמנט האירופי כיום הוא המוסד היחידי תחת האיחוד האירופי שהאזרחים בוחרים בו ישירות, לכן מבסס לעצמו מעמד של נושאי קולם של אזרחי אירופה. מאז החתימה על אמנת מאסטריכט, גוף הפרלמנט האירופי הפך מגוף מייעץ ללא סמכויות, לשותף ייצוגי המקנה לו לגיטימיות רבה בתהליכי החקיקה באיחוד האירופי והוא שותף למועצת השרים האירופית בכמה תחומי מדיניות. בנוסף, הפרלמנט האירופי גם משמש כמפקח על יישום המדיניות בפועל, בגלל שאין רק רשות מבצעת אחת, תפקיד הפרלמנט האירופי הוא לפקח על שחקנים ורשויות שונים המשתרעים על שטח גאוגרפי נרחב.
דוגמאות ליישום > דוגמה 3 ליישום – קרן המטבע הבין-לאומית

לאמנת מאסטריכט הייתה משמעות רבה לתפקידה הגלובלי של קרן המטבע הבין-לאומית, משום שהיא פגעה באופי ובמבנה של המערכת המוניטרית הבינלאומית. בתקופה המוקדמת שלאחר החתימה על אמנת זו, הפוטנציאל של קרן המטבע הבינלאומית להרחיב את מעורבותה עם האיחוד האירופי זכה להתנגדות נחרצת מצד קבוצה קטנה של מקבלי החלטות ופקידים לאומיים. כמה שחקנים לאומיים התנגדו להמשך האינטגרציה האירופית באופן כללי וביקשו להתנגד לסיכוי שקרן המטבע הבינלאומית תתייחס לאיחוד האירופי "כמו מדינה" בכל הנוגע למעקב כלכלי ודיאלוג מדיניות בפרט. שחקנים אחרים, הכוללים את הפקידים של האיחוד האירופי, העדיפו לבודד את האיחוד האירופי מפני פיקוח של קרן המטבע הבינלאומית וביקורת אפשרית להגיע.
עדכון והחלפה – אמנת ליסבון

בשנת 2007 נחתמה אמנת ליסבון בעיר ליסבון שבפורטוגל, שהחליפה את אמנת מאסטריכט ואת הסכם רומא (מכונן השוק האירופי המשותף, 1957) כמסמך היסוד של האיחוד האירופי, תוך שהיא מאמצת חלקים מהחוקה האירופית שנדחתה בשנת 2005. האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בדצמבר 2009.
ראו גם

הסכם רומא (1957)
אמנת לוקסמבורג (1986)
אמנת אמסטרדם (1997)
אמנת ניס (2004)
אמנת ליסבון (2007)
האמנה לכינון חוקה לאירופה (2005)
אמנת ההצטרפות לאיחוד האירופי (1972)
הערות שוליים

↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 91-93
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 290
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 74-75
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה פתוחה, 2016, עמ' 74-75
1 2 3 4 5 6 7  Michael Baun, An Imperfect Union, New York, 1996
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 88-89, 148-150
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, New York, 1996, עמ' 93-94
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 145-146
↑  יעל פקטור, דנמרק לא חברה של אף אחד, חדשות, 9 ביוני 1992
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 93-95
↑  Andrew Duff, John Pinder, Roy Pryce, Maastricht and Beyond: Building a Europran Union, London, 1994
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 92
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדינות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 92
1 2  Andrew Duff, John Pinder, Roy Pryce, Maastricht and Beyond: Building the European Union, London, 1994
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 92-93, 475-477
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 93, 501-503
↑  Andret Duff, John Pinder, Roy Pryce, Maastricht and Beyond: Building the European Union, London, 1994
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 90-93
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 274-276
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 345-347
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 326-327
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 504-506
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 109-111
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 109-112
↑  שרה קאהן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות, האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 285-287, 345-347
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404691205171  BNE: XX3607513  GND: 4510028-7  LCCN: n92079431  NKC: unn2016898490  VIAF: 176278908   WorldCat (עם VIAF): 176278908