ג'ון לנון
ביוגרפיה > 1962–1970: שנות הביטלס > 1962–1965: שחר ימי הביטלס

בשנת 1962 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת EMI, אחרי שנדחתה על ידי חברת דקה (Decca), דחייה שמוזכרת לעיתים קרובות בהקשר של טעויות עסקיות פטליות. הלהקה צירפה מתופף חדש, רינגו סטאר, שהחליף את המתופף הקודם, פיט בסט. באותה שנה התחתן לנון עם סינתיה פאוול. כשעוד היו בני זוג, באוגוסט 1962, סיפרה לו סינתיה שהיא בהיריון. היא סיפרה ש"ראתה איך כל הצבע נעלם לו מהפנים והחרדה חודרת לו לעיניים". לנון חייב היה להתחתן עם אם ילדו, לא בגלל אהבה רבה, אלא כי באותם ימים שערורייה כזו הייתה עלולה לחסל את הקריירה שלו. כך נכנס לנון ב-23 באוגוסט 1962 לנישואים בלי אהבה. על פי דודתו מימי, התחוללה בערב החתונה דרמה גדולה, כאשר בסיומה זעק לנון בדמעות "אני לא רוצה להתחתן". בריאן אפשטיין, אמרגנו, שימש כשושבין בחתונה, ושילם על המסיבה שנערכה לאחר מכן. בנוסף, שילם אפשטיין על חדר פרטי בבית החולים כשסינתיה ילדה את בנם ג'וליאן שנה לאחר החתונה, ואף הציע להם את דירתו כדי שיהיה להם מקום להתגורר. אפשטיין הוא סנדקו של ג'וליאן לנון, בנו, שאותו הזניח בתקופת הביטלמניה ולאחריה.
הביטלס זכו להצלחה עצומה בבריטניה כמעט מן ההתחלה, בשנת 1963, כשנה לאחר תחילת ההקלטות ב-EMI. בהופעה לכבוד המלכה האם ואישים נוספים ממשפחת המלוכה הבריטית, אמר לנון את הערתו המפורסמת, שהתקבלה דווקא בהומור ואהבה בחצר הארמון: "לשיר הבא נצטרך את עזרתכם. אלו שיושבים במקומות הזולים יותר, אנא מחאו כפיים. היתר, בבקשה רשרשו בתכשיטיכם". בשנת 1964, אחרי שנה של ביטלמניה בריטית, הופיעה הלהקה במופע של אד סאליבן, תוכנית טלוויזיה אמריקאית פופולרית, במה שסימן את תחילתה של הביטלמניה האמריקאית ובמידה מסוימת גם את "הפלישה הבריטית". אז החלה תקופה של שנתיים מרוכזות של ביטלמניה, שבהם הופיעו הביטלס ברחבי העולם, כתבו שירים, יצרו סרטים ולנון אף הוציא שני ספרים, In His Own Write ו-A Spaniard in the Works.
שיריהם התאפיינו באותה תקופה בפשטות, אקורדים מועטים, ונושאים שעוסקים בתחום שבינו לבינה. עם זאת, החל מסוף שנת 1964, וביתר שאת משנת 1965 ואילך, ניכרה במילות שיריו של לנון התפכחות מעליצות הנעורים שאפיינה את שירי הביטלס בשנים הראשונות. שירים כמו "I'm a Loser" או "No Reply" מהתקליט Beatles for Sale שיצא בסוף 1964 מבטאים תחושת חוסר ערך, אובדן דרך, אובדן עשתונות ונטיות אלימות, שעמדו בניגוד לתדמית העליזה-תמיד ונטולת הדאגות של הביטלס.
תחושת אובדן הדרך והניתוק מהמציאות התעצמה אצל לנון במהלך השנתיים הבאות, בהן חש שהוא זקוק לעזרה "כדי לחזור למציאות" (כפי שכתב בשיר "!Help"), כאשר שיריו הופכים יותר ויותר אישיים וחושפניים, בעוד הוא עצמו שוקע בשימוש הולך וגובר בסמים קלים, הזייתיים וקשים. לנון גיבש במהלך שנים אלו את הסגנון שאפיין אותו בשנים הבאות – סגנון מאוד אישי, חושפני וישיר. משירי אהבה פשוטים וקלילים, הוא התפתח לשירים מורכבים יותר מבחינת המילים, אשר חשפו חוויות מחייו, בעקבות, בין השאר, המלצה שקיבל מבוב דילן – "בחייך, ג'ון, תקשיב למילים". מאמצע שנות השישים חל מפנה במילות השירים של הביטלס, ובעיקר של ג'ון. לא היו אלה רק מילות השיר "!Help", שאכן ביטא מצוקה קשה מבעד למנגינת הרוקנרול. אם עד אז שירי האהבה של הביטלס עסקו בסיפורי אהבה פשוטים גם אם עצובים, עתה שירים כמו "Girl" סיפרו על מערכת יחסים מסובכת ומורכבת, וכללו רמיזות אתאיסטיות ציניות ("בילדותה כשאמרו לה שהכאב יוביל לאושר / האם היא עדיין מאמינה בזה אחרי שהוא מת?").
באותם ימים, ימי הביטלמניה, לא יכלו הביטלס לשמוע את עצמם בהופעותיהם, מבעד לצרחות הנערות המתרגשות למראה אליליהן. לנון לא אהב זאת – הוא היה שרוי באותן שנים, כאמור, במשבר קשה שנוצר ממה שהוא ראה כ"לחייך לכולם". שורה של אירועים דרמטיים הביאה את הביטלס לבסוף להחליט על הפסקה בהופעותיהם הפומביות, לרווחתו הגדולה של לנון. תחילה היה זה ריאיון שהעניק בחודש מרץ 1966 לעיתונאי האנגלי מורין קליב מה"איבנינג סטנדרד", בו טען כי "הנצרות עומדת להיעלם... אנחנו יותר פופולריים מישו עכשיו". הריאיון עבר ללא תגובה בבריטניה, אך כאשר פורסם בארצות הברית במהלך אותו קיץ, הוא גרם לשערורייה רבתי, שכללה הפגנות בהן שרפו המפגינים תקליטים של הביטלס. התבטאותו זו של לנון גרמה לכעס רב מצד המוסדות הנוצריים, שהתאפיין בשריפה המונית של תקליטי הביטלס, בעידוד הקו קלוקס קלאן. בתגובה, נאלצו לנון ואפשטיין לטוס לארצות הברית כדי להתנצל בפני הקהל, רק כדי שהלהקה תוכל לצאת לסיבוב ההופעות שלה במדינה. רק בשנת 2008, לאחר כ-42 שנים, זכה לנון (לאחר מותו) לסליחה רשמית מטעם הוותיקן.
בנובמבר 1966 נכנסו ארבעת חברי הלהקה לשיחה עם צוות ההפקה ואמרגן הלהקה. לנון אמר "איננו רוצים להמשיך במסע ההופעות. נמאס לנו מזה, ואף אחד לא יכול לשמוע אותנו מאחורי כל צרחות הילדים. אנחנו רוצים פשוט להקליט...". ג'ורג' מרטין, המפיק של הלהקה, הגיב בזלזול – "איך תתקיים להקה שלא מופיעה? אף אחד לא עשה את זה!", אך לנון היה נחרץ בדעתו – "אם לא נופיע, נוכל לנגן מוזיקה שלא חייבת להיות מסוגלת להתנגן בהופעה חיה. נוכל ליצור צלילים שאף אחד לא שמע קודם לכן". מילים אלו מייצגות נאמנה את גישת הלהקה בשנים הבאות, שנות הסטודיו.