עלית קרייז
ביוגרפיה > A2Company

באחת מהצגות הראשונות בהן השתתפה בלונדון "סיפורי אלף לילה ולילה" בתיאטרון BAC‏ (Battersea Arts Centre), פגשה עלית את השחקנית האיטלקייה-אנגלייה אנטון מירטו (Anton Mirto). השתיים החליפו דעות אומנותיות משותפות ועקבו זו אחר עבודתה של זו במשך שנתיים עד אשר החליטו שהן רוצות לחבור יחד וליצור משהו מקורי משלהן. ב-1999 הן הקימו את קבוצת המופע הבין-תחומית A2 Company, וייצרו ביחד כעשרה פרויקטים רב-תחומיים מגוונים, איתם הופיעו במספר ערים באירופה. בין היתר הוזמנו ליצור עבודות לסטודיו של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, המרכז לאומנות מודרנית ICA, המרכז למחול The Place, העבירו סדנה ליצירה אישית במוזיאון הטייט מודרן לונדון. באירופה הופיעו בפסטיבלים בברצלונה (Grec Festival), דורטמונד (Off Limits Festival) גלאזגו (National Review of Live Arts), לוביינה
(City of Women Festival), וינה (WUK).
?Miss, did it hurt when you fell down from heaven
זוהי העבודה הראשונה של A2Company. עסקה בייצוגה של האישה בחברה המודרנית. בניסיון להבין את צורת היחסים בין האנשים והפער בין האישיות שהם מציגים כלפי חוץ לבין זו שנמצאת בפנים. במיצג הן חקרו מגוון רגשות חוזרים ונשנים בעלי אופי מסרס. מאז 1999 הן חידשו את miss שש פעמים, כל פעם בהתאם לשינויים שחלו בחייהן לאורך השנים – כמו יומן חי.
במהלך העבודה על הופעה זו, הן המשיכו ללכת לאודישנים לפרויקטים אחרים, באחד מהם קרייז הזמינה את הבמאי לצפות במיצג, התברר שהוא היה המנהל האומנותי של פסטיבל british visual בתיאטרון BAC, הוא אהב את המופע והזמין את קרייז ומירטו להופיע בפסטיבל. כעבור שלושה חודשים ההצגה נבחרה להשתתף באותו התיאטרון בפסטיבל best of british visual festival.
צורת עבודתן
בעבודותיהן קרייז ומירטו עובדות באמצעות אימפרוביזציות, טקסטים מקוריים, ודימויים ויזואליים מאתגרים שהן יוצרות.
הן שואלות שאלות ומנסות למצוא שפה אומנותית שתחקור את השאלות הללו ותבדוק כיצד הן נוצרו. הן מנסות לחשוף את הרגשות, המניעים והרעיונות הנסתרים על-פני השטח כדי לדעת מה מניע אותנו וכך להתמודד איתו טוב יותר וליצור דרכי התמודדות חדשות.
לרוב הן נוהגות לעבוד עם אנשים שאינם שחקנים, מתרבויות, דתות ורקעים שונים.
?Do you want this once again
זהו המופע השני. הוא היה פתיחה של סצנה אחת מ-Miss שביטאה בהומור רב את הפחד שלנו מזקנה הפרפורמנס עוסק בהשתלטותה של תרבות המיידיות, תוך כדי התעלמות מהמחיר החברתי שהיא גובה. העבודה נעשתה עם אישה בת 86 בשם ג'ין.
all those people i have met
עבודה החוקרת את הצורה שבה אנשים מקטלגים אנשים אחרים בהשפעת מערכת השקפות שמוטמעות בהם דרך חינוך וקודים חברתיים ותרבותיים.
הן עבדו עם שישה אומני וידאו ועם שלושה עשר אנשים מגיל חמישה חודשים ועד גיל שמונים שהתגוררו בקרבת התיאטרון: עיוור, עקרת בית, הומלסית, תיירת, 3 ילדות קטנות ותינוקת בת חמישה חודשים בתוך קופסאת קרטון.
I would like to say sorry
לאורך שעה התנצלו לסירוגין אנטון ועלית על כל הדברים שאי פעם עשו או לא עשו ועל אלה שאחראים הפוליטיקה, הדת וסגנון החיים המודרני. ההתנצלויות היו מוקלטות והושמעו מתוך cd players שהוחזקו על ידי האומנויות. העבודה הוצגה במסגרת (London international festival theatre) ‏LIFT ואחר כך בגלאזגו National review of live arts.
Private view
מיצג אשר בדק את היחס בין הסיבה לתוצאה וכיצד כל פעולה ולו הקטנה ביותר יכולה להשפיע על חיינו. העבודה נוצרה במהלך שבעה ימים עם עשרה אנשים בגילאים שונים. במשך 3 שעות, ישבו גברים לחלופין על כיסא ופוצצו פלסטיק לאריזה, רעש הפיצוץ הועצם באמצעות מגבר. עשרה אנשים שכובים על רצפת הגלריה היטלטלו כל פעם שנשמע קול פיצוץ והקהל הוזמן לקחת בכך חלק.
The future of Death Part I
ב-2004 הוזמנו a2company על ידי תיאטרון ”פארק דה לה וילט" בפריז לשלושה חודשים של שהות במקום ליצירת עבודה מקורית על פי בחירתן. הן החליטו לחקור את הפחד האנושי הגדול ביותר: מוות, סוף, על מנת לבדוק אם התגברות על פחד זה הייתה משנה את בחירותינו בחיינו והייתה מאפשרת דרך חיים אחרת. במשך חודש הן ישבו עם חולים סופניים בהוספיסים וערכו אתם סדנאות וידאו על פי בקשתם ויכולתם הפיזית והרגשית של החולים. לבסוף העלו מופע/פרזנטציה של מחקר זה "Toujours Sans Titre” שכלל רשימה ארוכה של שאלות פילוסופיות ואישיות, אשר על פי דמיונן, עולות במוחם של חולים סופניים בשוכבם ליד החלון במיטת חוליים בהוספיסים.
בחוזרן ללונדון ב-2005 המשיכו את חקירתן בנושא היחס הבלתי אמצעי בין חיים למוות וייצרו עבודת מיצג משולבת בICA אשר נקראה “The future of death” : חמש שעות של מיצג סטטי בו ישבו מדי שעה עשרה אנשים שונים בגלריה והחזיקו בידם תמונה ממוסגרת של אדם מת שהיה יקר לליבם. הקהל התבונן בהם מכל מרחק שבחר ויכול היה להתקרב ולשאול אותם שאלות.
מיצג חי בן חמישים דקות אשר בו ארבעים אנשים מגילאים ורקעים שונים (וללא ניסיון קודם) קוברים עצמם זה תחת זה תחת ערימות אדמה לנגד עיני הקהל.
מאז הציגו a2company את the future of death בחמש ערים נוספות באירופה: וינה, ליובליאנה, לנקסטר, דורטמונד וירושלים.
קרייז שהתה באנגליה משנת 1995 עד לשנת 2005, אז שבה להתגורר בישראל, אולם
המשיכה לטוס להופעות באירופה ולהמשיך ליצור עבודות חדשות במסגרת a2company
ביניהן:
About Blindness
הוכן לבית האופרה המלכותית (2007): אשר קרא להתבונן בפרטים וביופי הקיומי, מעבר למה שחונכנו, הורגלנו, והותננו לראות.
Tights
נוצר ב-2007 ל-The Place: כשפניהן מכוסות בגרבוני טייטץ שחורים, שהתנשאו לגובה שישה מטרים, נעו אנטון ועלית בחלל ויצרו בו צורות וקווים שביטאו מצבים נפשיים שונים.
ב-2010 הן שבו לווינה וקשרו אנשים מרקעים וגילאים שונים לארכיטקטורה עירונית במקומות שונים בעיר ויצרו קווים אלטרנטיביים ואנושיים בנוף העירוני המשתנה, בעבודה שנקראה ”and it went every where.”