ספירת העומר
מנהגי אבלות בימי הספירה

לכתחילה נשאו ימי ספירת העומר אופי שמח וחיובי, אך לאחר חורבן בית המקדש השני, השתנה צביונם והם הפכו לתקופת אבל. השינוי מוסבר על ידי אסון שאירע במהלך ימי הספירה, ובו 24 אלף תלמידיו של רבי עקיבא מצאו את מותם. כתוצאה מהאסון, עתיד מסירת התורה היה נתון בסכנה והוא ניצל בזכות כך שרבי עקיבא לימד חמישה תלמידים אחרים תחת הנספים:
שנים עשר אלף זוגים תלמידים היו לו לרבי עקיבא, מגבת עד אנטיפרס, וכולן מתו בפרק אחד, מפני שלא נהגו כבוד זה בזה. והיה העולם שמם, עד שבא רבי עקיבא אצל רבותינו שבדרום, ושנאה ("ושנה אותה") להם: רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון ורבי אלעזר בן שמוע. והם הם העמידו תורה אותה שעה... כולם מתו מפסח עד עצרת.
במדרש רבה מופיע ציוויו של רבי עקיבא לתלמידיו האחרונים: ”אמר להם: בניי! הראשונים לא מתו אלא (מפני) שהייתה עינם צרה אלו לאלו. תנו דעתכם שלא תעשו כמעשיהם! עמדו ומלאו את כל ארץ ישראל תורה!” (בראשית רבה, פרשה ס"א)
למרות שבתלמוד מבואר כי סיבת מותם הייתה מגפה (אסכרא), יש הסוברים (על פי הנוסח הספרדי של אגרת רב שרירא גאון), שה"מגפה" הנזכרת כאן היא ביטוי אלגורי הרומז למות תלמידיו במרד בר כוכבא. הם מבססים זאת בעיקר על תמיכתו הברורה של רבי עקיבא במרד זה, על כך שבתי המדרש לא היו יכולים להכיל מספר כה רב של לומדים, ועל כך שהדבר עשוי להסביר מוות של תלמידים רבים כל כך בפרק זמן קצר. לפי דעה זו, המילה "תלמידיו" מתפרשת לא כתלמידים היושבים בבית המדרש, אלא כאלו הדוגלים במשנתו הרוחנית. סברה זו הועלתה לראשונה על ידי נחמן קרוכמאל, ואומצה על ידי חוקרים רבים ואף על ידי רבנים ספורים, שהביאו לה ראיות. לאחרונה הועלו פקפוקים רבים על הסברה ועל הראיות. ישנה גם פרשנות דתית לפיה ימי הספירה הם ימי דין מתקופות קדומות, ומותם של תלמידי רבי עקיבא נגרם בגלל תכונותיה של ספירת העומר, ולא להפך.
אין עדות ישירה מהמאות הראשונות לספירה על מנהגי אבלות. יש אזכור מבבל במאה ה-9 של מנהג אבלות בספירת העומר, שאינו הלכה, לזכר תלמידי עקיבא: איסור נישואים. עם התפשטות סמכותו של התלמוד הבבלי המשיך גם מנהג זה. בימי הביניים הייתה החמרה של מנהגי האבלות, וכן ייחוס שלהם לפרעות שונות. במאה ה-13 ייחס בעל ספר האסופות את המנהגים לפרעות ולגזירות שאירעו בין פסח לעצרת ביהדות אשכנז, כגון פרעות תתנ"ו ותתק"ו. המהרי"ל, שחי בתקופת מסעות הצלב, מסמיך את מנהגי האבל של ספירת העומר לאירועי הדור ואת ל"ג בעומר להצלה ניסית שהתרחשה בהם. במאה ה-17, בעקבות פרעות ת"ח ות"ט, הונהגו מנהגי אבלות במשך שלוש שנים, מיום ל"ג בעומר של השנה האחת עד יום ל"ג בעומר של השנה השלישית
במרוצת הדורות התפתחו מנהגי אבלות שונים בימי הספירה. מנהגי האבלות העיקריים הם איסור על נישואים ואיסור על תספורת, ומקורם אינו ברור. מנהג נוסף שהתפתח הוא האיסור על עבודה לאחר השקיעה. כיום ימי הספירה מוגדרים ימים של "קצת אבלות" ונוהגים למעט בהם בשמחה: לא להסתפר ולהתגלח, לא לקיים חתונות, לא לשמוע מוזיקה (יש המקלים בשמיעת מוזיקה ללא ליווי כלי זמר או בשמיעת מוזיקה שקטה), ולא לרקוד. כמו כן יש שמחמירים ונמנעים מללבוש בגד חדש או מלאכול פרי חדש כדי לא לברך "שהחיינו". ישנם הבדלים במנהגי האבלות ובמשך הזמן שנוהגים בהם בין העדות השונות, שאחד המקורות להם הוא הפרעות הרבות שעברו על יהודי אירופה וזכרם שולב במנהגי האבל שם.
אין נוהגים אבלות בשבתות ובראשי חודשים. בחול המועד פסח מצווה לשמוח, ולכן שרים, מנגנים ורוקדים. הרבנות הראשית לישראל קבעה את יום העצמאות, ה' באייר, כיום הלל והודאה. על פי פסק זה הלכות האבלות אינן נוהגות ביום זה, וניתן להתגלח ולהסתפר לקראתו. הדבר נכון גם לגבי יום ירושלים. יש הנוהגים לערוך בי"ד באייר הילולה לרבי מאיר ולרבי יהודה בר אלעאי שאף הם, כמו רבי שמעון בר יוחאי, מגדולי תלמידיו של רבי עקיבא, ואשר חלק גדול ממסורת המשנה מופיעה בשמם. החל מל"ג בעומר, היום ה-33 לספירה, נוהגים ברוב הקהילות להפסיק את מנהגי האבלות, מכיוון שביום זה פסקו תלמידי רבי עקיבא למות. הספרדים מתירים לשיר, לנגן ולרקוד לכבוד הילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר, אך ממשיכים את שאר מנהגי האבלות עד בוקר יום ל"ד בעומר, ורק אז מסתפרים, מתגלחים ומתירים להתחתן. בקהילות האשכנזים ישנו מגוון רב של מנהגים שונים: רבים מקיימים את מנהגי האבל ממוצאי חג הפסח ועד ל"ג בעומר, כמו הספרדים; יש הנוהגים באבלות מחג הפסח עד לראש חודש סיוון, למעט ראש חודש אייר ול"ג בעומר; יש הנוהגים אבלות מראש חודש אייר עד ראש חודש סיוון או עד שלושת ימי ההגבלה; ויש הנוהגים אבלות בכל ימי ספירת העומר עד ערב חג שבועות.