stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איברוטיניב
התרופה במחקר

איברוטיניב נמצא בשימוש נרחב במחקר קליני, במיוחד לטיפול במחלות המערבות את המערכת החיסונית כגון לימפומות, לוקמיה לימפוציטית כרונית (CLL) ולימפומה של תאי מנטל (MCL). התרופה נבחנה במספר ניסויים קליניים בהם הוערכה יעילותה בהפחתת תסמינים ובשיפור תוצאות החולים. מחקרים נוספים בודקים את השפעתה בשילוב עם טיפולים אחרים, כולל במצבים של עמידות לטיפולים מסורתיים, והן את פרופיל הבטיחות שלה לאורך זמן.
בטיחות במהלך הריון והנקה

ישנם מחקרים המעידים על נזק בחיות בהריון, ואין ליטול את התרופה ללא התייעצות רופא. קטגוריית הבטיחות בהריון היא D.
לקריאה נוספת

איברוטיניב- האגודה למלחמה בסרטן
הערות שוליים

↑  אימברוביקה אתר היצרן
↑  Ibrutinib (Imbruvica) Use During Pregnancy, Drugs.com (באנגלית)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ארתור ג'יימס בלפור

הלורד ארתור ג'יימס בלפור, הרוזן ה-1 לבית בלפור (באנגלית: Arthur James Balfour, 1st Earl of Balfour;‏ 25 ביולי 1848 – 19 במרץ 1930) היה מדינאי בריטי וראש הממשלה של הממלכה המאוחדת.
בלפור היה שר השלטון המקומי, שר הבריאות, השר הממונה על סקוטלנד, השר הממונה על אירלנד, שר האוצר, ראש הממשלה של בריטניה בתאריכים 11 ביולי 1902 – 5 בדצמבר 1905, הלורד הראשון של הימייה ושר החוץ מטעם המפלגה השמרנית. הוא היה חבר מסדר הבירית, מסדר ההצטיינות ומועצת המלך של הממלכה המאוחדת. היה נשיא האקדמיה הבריטית בשנים 1921–1928.
תנועת הציונות רחשה לבלפור כבוד רב, בעקבות העובדה שהיה ידוע כאביה של הצהרת בלפור ה"רואה בעין יפה" הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
ילדות וקריירה מוקדמת

בלפור נולד בסקוטלנד באחוזה שנבנתה על ידי סבו ג'יימס בלפור למשפחה נוצרית ממוצא אנגלי. כבנם הבכור של ג'יימס מייטלנד בלפור ואשתו ליידי בלאנש. הוא חונך בבית הספר איטון ולאחר מכן בקיימברידג'. ב-1874 נבחר בלפור כחבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית במחוז הרטפורד, תפקיד אותו מילא עד 1885. בקיץ 1878 מונה למזכירו האישי של דודו, הלורד סולסברי. במסגרת תפקיד זה ליווה את דודו לקונגרס ברלין וצבר את ניסיונו הראשוני ביחסים בינלאומיים.
בלפור היה אחיינו של סולסברי ונמנה עם החוג הקרוב והנינוח בפסגה הבריטית. אחייניתו, בלאנש דאגדייל, הושפעה מאהדתו לעם היהודי והפכה במרוצת הזמן לפעילה ציונית. כבנו הבכור של אדם עשיר היו לו אחוזות רחבות ידיים בסקוטלנד. הוא היה נאה ומלומד, אך רבים חשבו שהוא קר וחמקני.
בלפור חילק את זמנו בין הלימודים לבין הזירה הפוליטית. כשסיים את תפקידו כמזכיר פרטי ב-1880, החל להיות פעיל יותר בחיים הפוליטיים. ב-1885 מונה לחבר מן המניין בקווארטט של לורד רנדולף צ'רצ'יל (אביו של וינסטון צ'רצ'יל) – "המפלגה הרביעית", אותה קבוצה אקטיביסטית בפרלמנט, שהתפרסמה בביקורת השופעת שהשמיעה, הן על ראש-הממשלה ויליאם יוארט גלאדסטון והממשל הליברלי שלו, והן על סר סטאפורד נורת'קוט. למרות זאת, לא התייחס הפרלמנט אל בלפור במלוא הרצינות, שכן מרבית חברי הפרלמנט ראו בו חבר צעיר שנשאר בפרלמנט רק מכיוון שזהו הדבר הנאות לאיש משפחה לעשות.
במהלך חייו, השתייך בלפור מבחינה דתית גם לכנסייה של סקוטלנד (פרסביטריאנית) וגם לכנסייה של אנגליה (אנגליקנית).
בממשלתו של הלורד סולסברי

ראש הממשלה דאז, הלורד סולסברי, לא הסכים עם דעת הרוב. הוא מינה את בלפור לנשיא מועצת השלטון המקומי (משרה שכללה בתוכה גם את תפקיד שר הבריאות), ומאוחר יותר לשר האחראי על ענייני סקוטלנד ב-1886. עם מותו של ויליאם הנרי סמית' ב-1891, מונה בלפור כ'לורד הראשון של האוצר' וכמנהיג בית הנבחרים בפרלמנט.
בשנת 1898, במהלך היעדרותו של הלורד סולסברי עקב מחלה ובהמשך עקב נסיעות לחו"ל, היה בלפור אחראי על משרד החוץ. במסגרת תפקידו ניהל את המשא ומתן הקריטי עם רוסיה בנוגע למסילות הרכבת בצפון סין. כחבר הקבינט האחראי על המשא ומתן עם הבורים ברפובליקה הדרום-אפריקאית ערב מלחמת הבורים, נשא חלק כבד באחריות לפרוץ המלחמה. עם תחילתה הלא-מוצלחת (מההיבט הבריטי) של המלחמה – היה הראשון שהבין את הצורך להפעיל את מלוא עוצמתו של הצבא הבריטי כנגד אנשי הגרילה הבורים ואוכלוסייתם האזרחית, מהלך ששינה דרמטית את פני המלחמה.
בלפור כראש ממשלה

עם פרישתו של סולסברי ב-1902, נבחר בלפור למשרת ראש הממשלה בתמיכת כל הצירים במפלגה השמרנית. בחירתו של בלפור באה עם סיום מלחמת הבורים בדרום אפריקה בניצחון בריטי, ועליית אדוארד השביעי לכס המלכות. לתקופה קצרה התנהלו כל ענייני המדינה על מי מנוחות. האופוזיציה לממשלתו של בלפור – המפלגה הליברלית – הייתה במשבר וחוסר ארגון; שני הנושאים העיקריים על סדר היום היו ענייני חינוך ורכש קרקעות באירלנד; יתר על כן, לממשלה היה עודף תקציבי, שאיפשר הקלות במיסוי. אחד מההישגים הראויים לציון של ממשלת בלפור היה הקמת 'הוועדה להגנה אימפריאלית' – גוף מחקר, תיאום וייעוץ לממשלה בנושאי אסטרטגיה צבאית, שהמשיך להתקיים עד ערב מלחמת העולם השנייה.
בסופו של דבר, התפטר בלפור וממשלתו נפלה בדצמבר 1905 לאחר שלוש שנות כהונה, בעיקר עקב פיצול מפלגתו על רקע המחלוקת על ה'העדפה האימפריאלית'. בבחירות הכלליות שנערכו לאחר מכן, הביסו הליברלים את השמרנים ובלפור עצמו איבד את מושבו בפרלמנט, אך במהרה שב אליו.
קריירה מאוחרת

לאחר ההתפטרות, המשיך בלפור כמנהיג המפלגה, וגייס את בית הלורדים השמרני כמבקר חריף של המפלגה הליברלית. ההתגייסות לפקודתו של בלפור הייתה כה מוצלחת, עד שלויד ג'ורג' הצהיר כי בית הנבחרים העליון "הפך לא לכלב השמירה על החוקה, אלא לפודל של מר בלפור".
לאחר פרישתו מתפקיד ראש המפלגה, עדיין נותר בלפור דמות מפתח בתוך מפלגתו. כשהצטרפה מפלגתו לקואליציה של אסקווית' הליברל, ירש בלפור את כיסאו של וינסטון צ'רצ'יל כשר הימייה. ב-1916, כשהתפטר אסקווית' ובמקומו עמד בראש הקואליציה לויד ג'ורג', מונה בלפור לשר החוץ, אם כי לא היה חלק מהקבינט ופעמים רבות נשאר מחוץ לתמונה.
במהלך כהונה זו פרסם בלפור את הצהרת בלפור המפורסמת ב-2 בנובמבר 1917, ועיקרה – הכרזה כי בריטניה תומכת בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
בלפור פרש מתפקיד שר החוץ בעקבות ועידת ורסאי ב-1919, אך המשיך בממשל כנשיא הוועידה היועצת למלך/מלכת בריטניה עד 1922, כאשר פרש מהממשלה יחד עם רוב הנהגת השמרנים, בעקבות מרידה בתוך המפלגה השמרנית.
בלפור נפטר ב-1930. בבתי כנסת ברחבי העולם הודלקו לזכרו נרות ונאמרו תפילות להזכרת נשמתו.
בלפור והתנועה הציונית

בלפור האמין כי "הדת והתרבות הנוצרית חבות חוב בל ישוער ליהדות", ולמרות שבשנת 1903, בהיותו ראש ממשלה, היה בעיצומה של מערכת בחירות, ביקש להבין מדוע דחתה התנועה הציונית הצעה נדיבה שקיבלה משר המושבות הבריטי.
באותה שנה ביקש תיאודור הרצל מג'וזף צ'מברלין לעזור בהשגת צ'רטר להתיישבות יהודית בחצי האי סיני. צ'מברלין לא הצליח לשכנע את השלטונות הבריטיים במצרים ולכן הציע להרצל כתחליף את אוגנדה, הצעה שנדחתה על ידי הקונגרס הציוני השישי. בלפור רצה לדעת מדוע, ובשנת 1906, יועצו המדיני מר דרייפוס הציע לו להיפגש עם חיים ויצמן שהיה אז עוזר הוראה לכימיה באוניברסיטת מנצ'סטר. בפגישה זו השאיר ויצמן רושם רב על בלפור והקשר ביניהם התחדש עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והגיע לשיאו בהצהרת בלפור.
על ההצהרה שתישא את שמו אמר בלפור ברבות הימים: "בסיכומו של חשבון היה זה, בהשקיפי לאחור, הדבר הראוי ביותר שעשיתי בחיי".
ב-1 באפריל 1925 היה בלפור אורח הכבוד בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים על הר הצופים. במהלך ביקורו בארץ ישראל, הוא הוסע לביקורים בקיבוצים ובמושבות והתקבל בהם בהתלהבות. בתל אביב חנך רחוב שנקרא על שמו. לאות פרידה, הוענקה לו מגילת עזרא ונחמיה. מספר שעות לפני ליל הסדר, יצא ברכבת מצמח לדמשק. מחשש לביטחונו, הוא הורד תחנה אחת לפני דמשק והועבר למכונית שהביאה אותו למלון "ויקטוריה" בעיר. בתחנת הרכבת בדמשק המתין לו המון זועם, שכאשר הבין שבלפור אינו על הרכבת, נהר לכיוון המלון בעיר. כ-6,000 מפגינים צרו על המלון ויידו לעברו אבנים. לאחר עימות עם המשטרה, הגיע הצבא לפזר את המהומה. לאחר שפוזרו המפגינים, השליכו שני מטוסים פצצות עשן מעל המלון, בלפור הוצא ממנו והוסע לביירות, ומשם הפליג מיד לאלכסנדריה.
הנצחתו

כהוקרת תודה לבלפור הוקם על שמו המושב החקלאי בלפוריה בשנת 1922, בצפון עמק יזרעאל ליד העיר עפולה, יער בלפור מעל קיבוץ גניגר באותו אזור ורחובות ברחבי הארץ (בהם אף רחוב בלפור בירושלים, בו שוכן מעון ראש הממשלה שזכה לכינוי "הבית בבלפור").
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, התנ"ך והחרב: אנגליה וארץ ישראל (1956), תרגם אהרן אמיר, הוצאת זמורה ביתן, 1987.
בלאנש דאגדייל,‏ Arthur James Balfour, first Earl of Balfour ;c1937 New York : G.P. Putmam's Sons
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ״מאמרי הראיה/לזכר לורד בלפור״, 1930, הוצאת מוסד הרב קוק.
מאיר וכסמן, ארתור בלפור החוקר, הדאר, שנה רביעית, גליון כ, ע' 18-16, ניו יורק 1925.
הערות שוליים

↑  TBA, Past Presidents of the British Academy (אורכב 17.05.2020 בארכיון Wayback Machine).
↑  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק יג, עמ' 177.
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 181-179.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258015905171  PLWABN: 9810644424805606  BIBSYS: 90249330  BNC: 000439815  BNE: XX1216330  BnF: cb12169209p (data)  CiNii: DA04288454  GND: 119456605  ISNI: 0000 0001 1421 5596  LCCN: n50017666  NDL: 00766005  NKC: skuk0000060  NLA: 35658667  NLG: 157020  NTA: 070218501  RERO: 02-A002963457  SELIBR: 176970  SNAC: w6542kvr  SUDOC: 030232422  Trove: 1030240  VcBA: 495/179597  VIAF: 29574721   WorldCat (עם VIAF): 29574721 
בלפור בביקור בתל אביב, 1925
שולחנו של בלפור, עליו נכתבה הצהרת בלפור
ג'וזף צ'מברלין וארתור ג'יימס בלפור, איור מאת סידני פריור הול
תצלום בו נראים במת הכבוד וחלק מן הקהל בטקס פתיחת האוניברסיטה העברית שנערך על הר הצופים ב-1 באפריל 1925, ז' בניסן תרפ"ה. במרכז התצלום, עומד על הבמה, נראה הלורד ארתור ג'יימס בלפור, נושא את נאומו. סביב שולחן הנשיאות נראים, מימין לשמאל: מנחם אוסישקין (בגבו למצלמה), נחום סוקולוב, קצה כובעו של הרב ישראל לוי (הרב הראשי ליהודי צרפת), הרב יוסף הרץ (הרב הראשי ליהודי בריטניה), חיים ויצמן, הרברט סמואל, גנרל אלנבי, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב מאיר, אחד העם, חיים נחמן ביאליק, יהודה ליב מגנס. בפאתי הבמה נראים גם, בין היתר, הלורד ג'יימס דה רוטשילד והרב מאיר בר-אילן (ברלין). משני צדי הבמה ניצבים קוואסים - שומרי ראש בתלבושת מסורתית
שלט בית מספר 14 ברחוב בלפור בירושלים
אלברט באלין

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1857 המבורג, הקונפדרציה הגרמנית 
 התאבד:  9 בנובמבר 1918 (בגיל 61) המבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  המבורג 
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסדורף 
 מקום מגורים:  המבורג 
 מעסיק:  המבורג-אמריקה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  אביר דרגה שנייה במסדר העיט האדום  1st Class Order of the Crown  Red Cross Medal 
 
אלברט באלין (Albert Ballin;‏ 15 באוגוסט 1857 - 9 בנובמבר 1918) היה איל ספנות יהודי גרמני, בעל כוח והשפעה בתקופת האימפריה הגרמנית ובזמן שלטון הקיסר וילהלם השני.
קורות חיים

באלין נולד למשפחה יהודית בהמבורג. אביו, ששורשיו בדנמרק, היה בעל סוכנות הגירה שארגנה אשרות לארצות הברית. כאשר מת אביו של באלין בשנת 1874, קיבל על עצמו באלין את הנהלת העסק. העסק התפתח לקו ספנות עצמאי, שחסך בהוצאות הנסיעה בכך שהוביל מטען בדרך חזרה מארצות הברית. בשנת 1886 התקבל באלין לעבודה בחברת "המבורג אמריקה" (Hamburg Amerikanische Packetfahrt Actien Gesellschaft) שהייתה חברה מובילה בתחום ההובלה הימית בין גרמניה וארצות הברית. בשנת 1899 היה למנהלה הכללי של החברה.
על אף שהיה איש עסקים מצליח ביותר, מנע ממנו מוצאו היהודי את הקידום בגרמניה של סוף המאה ה-19. למרות זאת היה לידידו ואיש סודו של הקיסר וילהלם השני.
באלין היה חלוץ בתחום הפלגות הנופש. הוא היה בין הראשונים שראו צורך בהוספת יוקרה ונוחות למסע הימי, וראו חשיבות בהגדרת ספינות נוסעים מהודרות לא רק ככלי תחבורה אלא כמתקן נופש בפני עצמו. ב-22 בינואר 1891 יזם את נסיעתה הראשונה של ספינת הנוסעים המהודרת "אוגוסטה ויקטוריה" שנקראה על שם רעייתו של הקיסר אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין. הספינה יצאה למסע תענוגות במזרח התיכון למשך שישה שבועות. בתחילה זכה ללעג ממתחריו, אך הסתבר כי הנסיעה הייתה להצלחה, וחלק מצי האוניות של חברת "המבורג אמריקה" הוסב לאוניות נוסעים מהודרות. בשנת 1899 יזמה החברה בניית אוניית נוסעים מהודרת, שהייתה הראשונה מסוגה שנבנתה מראש בהתאמה לצרכיהם של נוסעים עשירים המחפשים מסע תענוגות ימי. הספינה "באלינשטדט" (Ballinstadt – עיר באלין) הפליגה מדי שבוע מהמבורג, החל משנת 1901, כשעל סיפונה אלפי נוסעים מרחבי אירופה. באלין עצמו הירבה להפליג על סיפון הספינה, שוחח עם הנוסעים, ושאל אותם לצרכיהם ובדבר השיפורים שיש לערוך בספינותיו.
בשנים המתוחות שקדמו למלחמת העולם הראשונה שימש באלין כמתווך בין האימפריה הגרמנית ובריטניה. באלין הבין כי אם תפרוץ מלחמה התוצאה תהיה הרס עמל חייו. הוא ניסה ליזום מהלך לפיו ייפסק מרוץ החימוש הימי, אך לא תיפסק התחרות בתחום ספינות הנוסעים. כאשר פרצה המלחמה התברר כי חששותיו היו מוצדקים, ורבות מספינותיו נפגעו בפעולות האיבה. יומיים לפני הכרזת שביתת הנשק בשנת 1918, שסיימה את המלחמה, התאבד באלין כאשר נטל מנת יתר של גלולות שינה. לאחר כניעתה של גרמניה, הוחרמו שלוש ספינות הפאר של החברה בידי הצד המנצח.
זכרו של באלין מונצח בדרכים שונות, ביניהן בול דואר המציג את דיוקנו, שיצא בשנת 1957 על ידי שירות הדואר של מערב גרמניה, ורחוב הקרוי על שמו בהמבורג.
לקריאה נוספת

עמוס אילון - רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743-1933, תרגם מאנגלית דני אורבך, הוצאת דביר, 2004.
Lamar Cecil, Albert Ballin; business and politics in imperial Germany, 1888-1918, Princeton University Press, 1967.
Bernhard Huldermann, Albert Ballin, Berlin: Gerhard Stalling, 1922.
דיוקנו של באלין על בול דואר של גרמניה המערבית משנת 1957
מצבה לזכרו, בבית הקברות אולסדורף בהמבורג
שירי צוק

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1973 (בת 51) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  רומנים, ילדים
 shirizuck.co.il
 
שירי צוק, (נולדה ב-6 באוגוסט 1973) היא סופרת, תסריטאית ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה

צוק גדלה בחיפה ובנעוריה עברה עם משפחתה לתל אביב. היא למדה בתיכון עירוני ה'. שירתה בחיל המודיעין.
בוגרת תואר ראשון בתקשורת וניהול מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
צוק החלה את דרכה בתחום התקשורת כאחת הכותבות בתוכנית הטלוויזיה "מקרה לילה" של שי אביבי.
פרסמה שני רומנים למבוגרים ותשעה ספרי ילדים.
בשנת 2010, בעקבות עבודתו של בעלה, העתיקה צוק את מגוריה לעיר צ'ינדאו שבסין יחד עם משפחתה, שם התגוררו כארבע שנים. בעקבות תקופה זו החליטה צוק לכתוב סדרה של ספרי ילדים שעוסקים בחגי ישראל. 
 כיום מתגוררת המשפחה בתל אביב. צוק נשואה ואם לשניים.
יצירתה > ספריה לילדים

הדוב בו, ספר ילדים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
מפלצות ותירוצים (עיבוד), ספר ילדים, הוצאת קלסיקלטת, 2009
סבתא בישלה דייסה, ספר משחק, הוצאת קלסיקלטת, 2010
מי יצחיק את הנסיכה, ספר משחק, הוצאת קלסיקלטת, 2014
חגי וחגית חוגגים את פסח, הוצאת כתר, 2014
חגי וחגית חוגגים את חנוכה, הוצאת כתר, 2014
ים יבשה, ספר ילדים, הוצאת כתר, 2016
המוצץ של סבא, ספר משחק, הוצאת קלסיקלטת, 2016
נומי פית החלומות, ספר ילדים, הוצאת קלסיקלטת, 2017.
יצירתה > ספריה לנוער צעיר

מי רוצה כוח על? ההתחלה, הוצאת סיגליות, 2020.
מי רוצה כוח על? 2 להציל את צלילה
יצירתה > ספריה למבוגרים

קודם כל תירגעי, רומן, ידיעות ספרים, 2000
חמש עשרה דקות, רומן, ידיעות ספרים, 2002.
יצירתה > תסריטאות

כתיבה בתוכניות לילדים ונוער
'אחותי קפצה כיתה', 'בית הכלבים', 'רחוב סומסום', 'כדברא', 'ראש גדול', 'השיר שלנו', 'השמיניה', 'כוכב הצפון', 'שרגא בישגדא', 'צמר ויעלי', 'הפלנטונים', 'החצר של פופיק', 'בית הספר למכשפים', 'שחק אותה סשו', 'המובילים', 'טלפנולי', 'איגלו וטרלה', 'מיכל הקטנה והמפלצות', 'המופע המבולבל של יובל', 'זבנג' ועוד.
כתיבה בתוכניות למבוגרים
'אולי הפעם', 'גירושים נפלאים', 'טיפול נמרץ', 'מקרה לילה'.
טלנובלות סלולריות
'מסונוורים', 'הנסיכה'.
ב־2017 שירי זכתה במקום הראשון בתחרות הפורמטים היוקרתית 'פורמג'יניישן' עבור הפורמט שיצרה: MUSEUM OF ME.
יצירתה > עיתונות

כתיבת והגשת פינת האקטואליה הסאטירית, תוכנית הבוקר של שידורי קשת, 1998-2000.
ביקורת ספרים, מגזין בלייזר, 2005-2017
שמנדריק, טור אישי, מוסף הארץ, 2007
כתיבת והגשת פינת ביקורת הספרים השבועית, העולם הבוקר, רשת, 2016-2018.
הערות שוליים

↑  שירי צוק, באתר www.ishim.co.il
↑  רעות ברנע, "חשוב לי שגם להורים יהיה כיף", באתר כלכליסט, 16 באפריל 2014
↑  שירי צוק, באתר hanashary.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283647805171  LCCN: no00075867  VIAF: 297488280   WorldCat (עם VIAF): 297488280
וילי ליברמן פון ואלנדורף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באוקטובר 1863 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  1939 (בגיל 75 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השכלה:  אוניברסיטת וירצבורג  אוניברסיטת גיסן 
 
וילהלם [וילי] אדגר סלומון, ריטר ליברמן פון ואלנדורף (בגרמנית: Willhelm [Willy] Edgar Salomon Ritter Liebermann von Wahlendorf;‏ 6 באוקטובר 1863, ברלין – 1939, לונדון) היה כימאי, יזם וממציא אריסטוקרטי יהודי גרמני. דודנו של ולטר רתנאו (לימים שר החוץ של גרמניה של ויימאר).
קורות חיים

סבו, יוזף ליברמן (1783–1860), ייסד בגרמניה את המפעל הראשון להדפסה על גבי כותנה, והביא להתעשרות המשפחה. אביו זכה בתואר אצולה על פועלו כאספן אמנות.
ליברמן למד כימיה באוניברסיטאות וירצבורג וגיסן, שם פרסם את עבודתו על "השאלה הנוגעת להגדרה של כמויות קטנות של שומן במרגרינה". הוא המשיך את מחקריו בתחום המזון וכמו כן היה מעורב במס' מיזמים תעשייתיים. ליברמן היה בעל אחוזה, התפרסם כפרש וכצלף מצטיין והיה חבר באגודות סייף ומועדונים יוקרתיים.
ב-1887 שירת בצבא הפרוסי בגדוד עילית והיה מועמד לקצונה אולם נדחה בשל מוצאו היהודי, בתגובה הזמין את הקצין האחראי לדחייה מקנזן לדו-קרב של כבוד. מקנזן כיוון לראשו של ליברמן והחטיא אך במעט, ליברמן פגע ברגלו והפך אותו לנכה לצמיתות. הוא נשפט ונידון למאסר אולם שוחרר לאחר כתשעה חודשים בלבד.
ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נאלץ לגלות לאנגליה, ושם כתב את זיכרונותיו תחת הכותרת "מאבקי" ("מיין קאמפף" – כשם ספרו הנודע של אדולף היטלר). נפטר בגלות כעבור שלוש שנים. זיכרונותיו פורסמו בשנת 1988 תחת השם "זיכרונותיו של יהודי גרמני 1863–1936" (Erinnerungen eines deutschen Juden 1863-1936).
ספרו

Erinnerungen eines deutschen Juden, 1863–1936, München 1988 (בגרמנית)
לקריאה נוספת

עמוס אילון, רקוויאם גרמני, הוצאת דביר, 2005, עמ' 243–245.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264682205171  PLWABN: 9810671936905606  GND: 118829319  ISNI: 0000 0000 6674 5858  LCCN: n88655766  NLA: 35457574  SUDOC: 226261980  Trove: 959678  VIAF: 3267660   WorldCat (עם VIAF): 3267660 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'י

ערך זה עוסק במושג מהפילוסופיה הסינית. אם התכוונתם לתקן הטעינה האלחוטית Qi, ראו .
התפתחות סימן הצ'י. משמאל: הסימן בכתב עידן הברונזה (אנ')
צ'י (סינית מסורתית ווייטנאמית: 氣; סינית מפושטת: 气; פין-יין: qì; וייד-ג'יילס: ch'i; מלאית: چي; לאית: ຊີວິດ; מונגולית: ᠬᠡᠢ ᠶᠢ'; בורמזית: အသက်; תאית: ลมปราณ; קמרית: ឈី) הוא מושג סינוספירי (אנ') המתאר את כוח החיוּת הטבוע בכל היצורים החיים והצמחים. מילולית ניתן לתרגם את המושג גם ל"נשימה", או "אוויר". ניתן למצוא מושגים דומים בתרבויות אחרות, והוא דומה במידת מה לפראנה מהפילוסופיה ההודית ולמושג "נפש" בקבלה. המושג צ'י משמש רבות ברפואה הסינית ובמספר אומניות לחימה סיניות, לדוגמה טאי ג'י צ'ואן וצ'י קונג.
אין כל הוכחה לקיומו של הצ'י. הרפואה הקונבנציונלית והמדע אינם מקבלים את הסברות אודות קיומו.
הצ'י בפילוסופיה הסינית

הטקסט המוקדם ביותר בו יש התייחסות למושג צ'י נמצא בבמאמרות של קונפוציוס (מהמאה ה-5 לפנה"ס), שם משמעותו היא "נשימה". כאשר הוא מחובר למילה הסינית לדם נוצר המושג שוּאֶה-צ'י (מסינית: 血氣, פין-יין: xue–qi) המתאר תכונת אופי מסוימת הדומה למזג:
האדם הנאצל מוסרית שומר עצמו משלושה דברים. כשהוא צעיר השואה-צ'י שלו עוד לא יציב, אז הוא שומר עצמו מפני תשוקות מיניות. כשהוא מגיע לשיאו, השואה-צ'י שלו לא נכנע בקלות, אז הוא נמנע מתוקפניות. כאשר הוא מגיע לגיל מאוחר השואה-צ'י שלו מוצה, הוא נשמר מבעלתנות.
הפילוסוף מו דזה השתמש במילה צ'י כדי לתאר גז רעיל הנפלט מפגרים שלא נקברו כהלכה. בנוסף הוא תיעד כיצד מנבאי עתידות צופים בצ'י של השמיים (ככל הנראה עננים) כדי לחזות בעתיד.
מנציוס, ממשיך דרכו של קונפוציוס, השתמש בביטוי צ'י כדי לתאר את מצבו הבריאותי ואת החיות של אדם. אותו הצ'י תואר כחיוני לערנות ושניתן לשלוט בו באמצעות כוח הרצון. אם טופח כהלכה, נטען שהצ'י מסוגל לצאת מעבר לגוף האדם ולהתפשט ליקום. ניתן גם להשפיע עליו באמצעות חיים מוסריים וטהורים בהתאם לכללי הקונפוציאניזם. אך לפי מנציוס ישנם גם כוחות המסוגלים להזיק לצ'י של אדם.
לפי הפילוסוף הדאואיסטי ג'ואנג דזה הרוח היא הצ'י של העולם. מעבר לכך, הוא תיאר את הכוחות המיסטיים המנוגדים יין ויאנג כ"צ'י הגדול ביותר". הוא תיאר את היווצרות עובר האדם כהצטברות של צ'י: ”בני האדם נוצרים מהצטברות של צ'י. איפה שהצ'י נצבר שם יש חיים. מהיכן שהוא מתפזר יש מוות. יש צ'י אחד שמחבר וחודר לכל הדברים בעולם.” (הספר ג'ואנג דזה)
ברפואה הסינית

לפי תורות המזרח קיימת ביקום ובכל גוף אנרגיית החיים שהיא הבסיס לבריאות הנפשית והפיזית. המצדדים בקיומו של הצ'י, טוענים כי ניתן לראות בבהירות את השפעותיו. הדעה המקובלת כיום, בין רבים מאנשי מדע והרפואה הקונבנציונלית, היא כי מצבי בריאות וחולי מושפעים גם מדברים שקשה יותר לכמת, כגון קיומו של לחץ נפשי, היעדר מוטיבציה, או לחלופין קיומם של אושר והומור. טענת התומכים בנושא היא שניתן להשתמש בטיעון זה כדי לאשש או לפחות לעורר ספק סביר, בדבר קיומה של אנרגיית החיים (או הצ'י) והשפעתה על בריאותו של האדם, כחלק משלים של המושג המופשט "נפש".
ברפואה הסינית > מקורות הצ'י בגוף

צ'י הוא אחד אולם יש לו מספר תפקידים.
על פי הפילוסופיה המזרחית, לצ'י שבאדם שלושה מקורות:
צ'י של אוויר: מקורו בנשימה.
הצ'י המתקבל מהמזון: מקורו במזון.
צ'י מולד: מתקבל בתורשה מההורים.
ברפואה הסינית > המרידיאנים - ערוצי אנרגיה

על פי המטאפיזיקה הסינית העתיקה, כפי שהיא מתבטאת ברפואה המסורתית ובמיסטיקות השונות, ה"מרידיאנים" הם רשת מסועפת של ערוצי אנרגיה, החוצים את הגוף לאורך ולרוחב, ואשר בהם זורם הצ'י. המסורת הסינית משופעת בפרטים עליהם ועל הקשר שלהם, לכאורה, לתפקוד הגוף. תעלות הצ'י עוברות דרך איברי הגוף השונים, הפנימיים והחיצוניים, ויוצרות ביניהם חיבור וקשרי גומלין. קשרי גומלין אלה קיימים בין איברים הרחוקים אחד מן השני הן מבחינת מיקומם בגוף והן מבחינת התפקוד שלהם. הנחת היסוד ברפואה הסינית, בשיאצו ובתורות מזרח נוספות היא, שקיימת השפעה הדדית בין המרידיאנים השונים.
לפי התורה, בגוף 14 מרידיאנים בעלי נקודות דיקור. מתוכם 12 מרידיאנים (או נאדי בסנסקריט) עיקריים העוברים בגפיים, בגוף ובראש אשר מהם מסתעפים מרידיאנים משניים שקשורים אל הראשיים בקשרים הדוקים. לכל מרידיאן עיקרי יש "שלוחות" ברמות שונות של עומק בגוף. מהרדוד לעמוק: מרידיאני השריר והגידים - אלו מסלולים שטחיים של המרידיאן העיקרי ותפקידם להזין את הרקמות השטחיות. מרידאני חיבור - אלו שלוחות מהמרידיאן העיקרי שמחברות אותו לבן הזוג שלו במערכת המרידיאנים ולרוב לאיבר שקשור אל המרידיאן. ברמה הכי עמוקה קיים המרידיאן המתפצל - שלוחה של המרידיאן העיקרי שתפקידה להביא אנרגיות טהורות אל הראש. יש שמונה מרידיאנים הנקראים "נפלאים" או יוצאי דופן שמתוכם שני מרידיאנים בעלי נקודות דיקור מוגדרות (בניגוד לשש ה"נפלאים" הנותרים) החוצים את הגוף לאורכו באמצעיתו ונקראים Ren ו-Du.
כלומר, לפי התורה ישנם 14 מרידיאנים שניתן להשפיע עליהם ודרכם ישירות בעזרת מחטי הדיקור, אולם יש מספר רב ומגוון של מרידיאנים בגוף אשר יוצרים רשת הנפשה שמחברת, מזינה ומווסתת את הגוף.
כל נקודה שבה מצטלבים שני מרידיאנים או יותר, נקראת ביפנית טסוּבּוֹ (Tsubo), והיא מאפשרת "פתח הצצה" לזרימת הצ'י בגוף. כל הנקודות יחדיו משמשות לריפוי ברפואה הסינית, ובאמצעות דיקור סיני או לחיצות בשיאצו או טוינה (שני סוגי עיסוי - הראשון יפני והשני סיני), ניתן לאזן את הגוף, לשחרר חסימות אם הן קיימות, ולאפשר "זרימה אנרגטית טובה".
דוגמאות להשפעת איברים שונים על איברים אחרים באמצעות המרידיאנים, לפי טענות העוסקים בתחום:
לכבד השפעה על העיניים ועל מערכת הגידים
לכליות השפעה על המוח ועל מערכת העצבים
הטחול והלבלב משפיעים על הרחם
הריאות משפיעות על העור
ברפואה הסינית > דיסהרמוניה של הצ'י

על פי הרפואה הסינית, בצ'י שנמצא בתוך הגוף חלים שינויים ללא הרף.

הטאואיסטים בסין האמינו, שהפרעה בזרימה החופשית של האנרגיה בגוף היא סיבת המחלות וההזדקנות. לכן, על מנת שגוף האדם יתפקד בצורה טובה, יש צורך ליצור איזון בין היין והיאנג ולאפשר זרימה אנרגטית חופשית של הצ'י בגוף.
חוסר או עודף בצ'י באיבר מסוים עלול לגרום למחלה או להפרעה תפקודית כלשהי. הרפואה הסינית ותורות המזרח מתמקדות בזיהוי סיבת ההפרעה, או החסימה האנרגטית הגורמת לסטגנציה, איתורה בגוף ושחרורה. הדבר נעשה באמצעות דיקור, לחיצה, מגע, או טיפול באמצעות תרופות או צמחים שיש עליהם מסורת של אלפי שנים כבעלי השפעה אנרגטית.
כל שינוי לרעה מקורו בדיסהרמוניה (יציאה משיווי משקל) של הצ'י. הרפואה הסינית ממיינת סוגים שונים של הפרעות בצ'י:
חוסר צ'י: הגוף רפוי, טמפ' הגוף צונחת, העור חיוור ושקוע. הטיפול הנהוג במצב זה הוא טיפול במגע (שיאצו או טווינה) כדי להחזיר את החום ותחושת המלאות לגוף.
עודף צ'י: הגוף מתוח ונוקשה, טמפ' הגוף עולה והעור אדום. אדם הסובל מעודף צ'י יטופל באמצעות דיקור ויאכל מאכלים שנחשבים ברפואה הסינית ל"קרים" כדי לקרר את גופו.
צ'י מורד (צ'י "שלא נשמע לכללים"): במקרה של התעטשות ישנה יציאה מהירה של אוויר במקום כניסה איטית של אוויר או במקרה של הקאה כאשר המזון יוצא מחוץ לגוף דרך הפה במקום להיכנס דרכו ולהזין את הגוף.
סטגנציה של הצ'י (צ'י "תקוע"): מדובר בבעיה בזרימת הצ'י בשל חסימה במרידיאנים. לכל אורגניזם חי יש מבנה קיברנטי השומר על עצמו בהומיאוסטזה ומשתמש במנגנון שיש בו היזון חוזר במטרה להבטיח זרימה מתמדת. קיימים מקרים, שבהם עקב קושי נפשי או גופני משמעותי, קיימת חסימה אנרגטית, במקום הזרימה הטבעית, וקיים חסך או עודף אנרגטי, המשפיעים על הגוף או על הנפש. סטגנציה יכולה להתרחש בעת עודף צ'י ובעת חוסר צ'י והסימן הראשון להופעתה של סטגנציה הוא כאב מקומי באותו מקום שבו הצ'י תקוע. כדי לדעת האם מקורה של הסטגנציה הוא בחוסר צ'י או בעודף צ'י עורכים בדיקה של רגישת המטופל למגע; אדם שנהנה מהמגע, סובל מחוסר צ'י, ואילו אדם שסובל מהמגע, סובל מעודף צ'י.
ההפך מהסטגנציה היא הזרימה האנרגטית, אשר כמו החסימה אנרגטית, אינה מוגבלת רק לגוף פיזי. בכל חדר או מרחב, ולמעשה בכל היקום קיימת אנרגיית החיים.
התחום המתמחה בזרימה האנרגטית במרחב, באיתור חסימות אנרגטיות ובהתאמת המרחב לייעודו ולאנשים שבו, הוא תחום הפנג שואי.