stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ישראל–סוריה
ממלחמת ששת הימים עד לוועידת מדריד > מלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים פלש צבא סוריה אל הגולן, והצליח להשתלט על חלקים ממנו למשך מספר ימים. כוחות צה"ל כבשו שטחים אלה בחזרה לפני תום המלחמה ואף התקדמו והשתלטו על שטחים בעומק סוריה. לאחר המלחמה פרצה מלחמת התשה בין ישראל לסוריה שהתמקדה בשטח שנכבש מעבר לקו הסגול. ב-31 במאי 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. על-פי ההסכם חזרה ישראל ל"קו הסגול" למעט שטח של כ-60 קמ"ר שכולל את העיר קוניטרה, אשר חזר לשליטה אזרחית סורית. הסורים מסרו את מוצבי החרמון הסורי לאו"ם. רצועה משטח סוריה הצמודה לקו הפסקת האש נקבעה כאזור חיץ בין הכוחות הישראלים לסוריים, והיא נמצאת בשליטה צבאית של כוח בין-לאומי בחסות האו"ם המכונה אונדו"פ. מאז חתימת ההסכם גבול ישראל–סוריה שקט יחסית ואין בו עימותים צבאיים.
ממלחמת ששת הימים עד לוועידת מדריד > לאחר הסכמי שביתת הנשק בשנת 1974

עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1976 נכנס צבא סוריה ללבנון, דבר שהגביר את המתיחות עם ישראל. ראש הממשלה יצחק רבין, הצהיר על סדרת קווים אדומים לגבי פעילות צבא סוריה בלבנון (בין השאר אי הכנסת טילים המאיימים על ישראל ללבנון ואי פעילות של הצבא הסורי מדרום לכביש ביירות–דמשק). קווים אלו החזיקו מעמד עד לשנת 1980 בה פרץ עימות צבאי בין ישראל לסוריה סביב העיר הנוצרית זחלה בבקעת הלבנון. למרות הפסקת האש שהושגה באמצע 1981 האשימה ישראל את סוריה בסיוע לארגוני הטרור הפלסטינים בלבנון (בעיקר על ידי מתן מחסה בשטח הנתון לשליטתה).
ב-14 בדצמבר 1981 קיבלה הכנסת את חוק רמת הגולן הקובע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן". החוק מתייחס לשטח של כ-1,200 קמ"ר ברמת הגולן, שהוא כל השטח הנמצא בין הגבול הבין-לאומי מ-1923 וגבול השליטה הישראלית שנקבע בהסכמי הפרדת הכוחות מ-1974. בעקבות זאת קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 425 השוללת את תוקפו של החוק מבחינה בין-לאומית, וקובעת כי אמנת ז'נבה הרביעית עדיין חלה על שטח הגולן. מבחינת המשפט הפנימי של מדינת ישראל, רמת הגולן סופחה למעשה אל מדינת ישראל, והיא נחשבת נפה במחוז הצפון. זאת, אף על-פי שהחוק נמנע במכוון משימוש במילה "סיפוח" (כך על-פי נאומו של יוזם החוק, מנחם בגין, ביום קבלתו בכנסת).
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה החל חיכוך בין צה"ל לצבא סוריה שהתדרדר למלחמה של ממש בתוך שטחה של לבנון. כוחות סוריים פעלו בעיקר בגזרה המזרחית, בה נתנו מחסה לכוחות המחבלים אך גם במקומות אחרים בלבנון (ובמיוחד בביירות). לאחר המלחמה נרגעה המתיחות בין ישראל לסוריה בהדרגה (בין השאר בשל הסכסוך בין סוריה לבין הפתח שפרץ בשנת 1983) וישראל השלימה עם השתלטות סוריה על מרבית לבנון.
מאז ועידת מדריד > גורמי מתיחות

באוגוסט 1996, לאחר שדיוויזיה סורית הועברה מביירות אל גבול ישראל כחלק מתרגיל, ישראל הזיזה כוחות בעקבות דיווח כוזב של סוכן המוסד יהודה גיל, כאילו סוריה נערכת למלחמה, צעד שהוביל למשבר שהלך והחריף.
בשנות ה-2000 נרשמו מספר התפתחויות כגורמים להגברת המתיחות בין המדינות. אלו כוללים את מהפכת הארזים בלבנון בשנת 2005, שהחלישה את מעמדה של סוריה בלבנון ואת ההתקרבות בין סוריה ואיראן.
מאז ועידת מדריד > סיוע סורי לארגונים הפועלים נגד ישראל

עוד לפני ועידת מדריד סייעה סוריה לארגוני טרור פלסטינים, בעיקר לחמאס ולג'יהאד האיסלאמי, שמפקדותיהם נמצאות בדמשק. סיוע זה מתבטא בתעמולה, במתן אתרי אימונים (שאחד מהם הופצץ על ידי ישראל בשנת 2003) ובתחמושת. סיוע זה מהווה את אחת מנקודות המחלוקת העיקריות בין המדינות. כמו כן הפכה סוריה לאחד משני פטרוניו של ארגון החזבאללה השיעי והיא מסייעת לו בתחמושת (בעיקר בהעברתה מאיראן), בסיוע כספי (כנ"ל) וכן בתמיכה תעמולתית.
במלחמת לבנון השנייה סייעה סוריה בתחמושת לחזבאללה באמצעות שיירות אספקה שהותקפו על גבול סוריה-לבנון – תקיפות שהביאו למותם של אזרחים וחיילים סורים, ולהבעת חשש מפני התלקחות מלחמה בין שתי המדינות. במהלך המלחמה ירה חזבאללה רקטות סוריות, חלקן חמושות במטען רסס. לאחר המלחמה הכריזה סוריה על כוונתה לשחרר את רמת הגולן גם בדרכים צבאיות ועל תמיכתה בתושבי הגולן הנמצאים בשטח הישראלי.
מאז ועידת מדריד > פעילות ישראלית בסוריה

מספר תקיפות בסוריה, יוחסו לישראל, על פי פרסומים בתקשורת, הגם שישראל לא אישרה אותם. אלו כללו את תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בספטמבר 2007, (ישראל לקחה עליה אחריות רק במרץ 2018), חיסול בכיר חזבאללה עימאד מורנייה בדמשק ב-12 בפברואר 2008, תקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק שבסוריה בינואר 2013 ומספר תקיפות של מחסני נשק ומתקנים צבאיים במאי 2013, בדצמבר 2021 פורסם שחיל האוויר תקף בעומק סוריה כמה יעדים שבהם הסתיר משטר אסד נשק כימי, מתחת לפני האדמה. התקיפה הזו הייתה לא שגרתית ולא דומה לתקיפות האחרונות שישראל מבצעת במסגרת המב"מ. היא הייתה רחוקה ועמוקה. לפי ה"וושינגטון פוסט" התקיפות הללו היו חלק ממהלך לעצירה של מה שגורמים רשמיים בישראל הגדירו כ"ניסיון החייאה" של ייצור גז עצבים קטלני בסוריה. תקיפה דומה כבר בוצעה על ידי ישראל שנה קודם לכן.
מאז ועידת מדריד > פעילות ישראלית בסוריה > מלחמת האזרחים בסוריה

במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נורו פעמים רבות יריות ואף פצמ"רים לרמת הגולן, בחלק מהמקרים ישראל השיבה אש לעבר מקורות הירי (ראו גם מלחמת האזרחים בסוריה#ישראל). ב-5 במרץ 2014 ניסתה חוליית חזבאללה להניח מטען חבלה בסמוך לגבול הישראלי. החוליה שזוהתה נפגעה מאש צה"ל. שבועיים לאחר מכן, ב-18 במרץ, התפוצץ מטען חבלה לצד ג'יפ סיור צה"לי לאורך הגבול הסורי, ארבעה חיילי צה"ל נפצעו בפיצוץ. בתגובה תקף חיל האוויר בסיסים של צבא סוריה. בספטמבר 2014 הפילה ישראל מטוס קרב סורי שחדר לשטח ישראל.
ביוני 2016 הוקמה מנהלת שכנות טובה, האמונה על הסיוע האזרחי וההומניטרי לתושבים סורים שנפגעו ממלחמת האזרחים.
ב-17 במרץ 2017, תקף חיל האוויר שיירת נשק שהובילה אמצעי לחימה לארגון הטרור חזבאללה, מטוסי חיל האוויר חיסלו את השיירה אך בדרך חזרה לישראל שוגרו אל עבר מטוסי חיל האוויר טילי קרקע-אוויר נגד מטוסים מדגם S-200, אחד מהטילים יורט על ידי מערך ההגנה האווירית של צה"ל מעל בקעת הירדן. יירוט הטיל הפעיל אזעקה בבקעת הירדן וכתוצאה מכך, ישראל הודתה באופן רשמי בפעם הראשונה שתקפה בסוריה.
מאז ועידת מדריד > מלחמת חרבות ברזל

במהלך מלחמת חרבות ברזל, לא נפתחה חזית רחבה בין ישראל לסוריה, אם כי נורו מתחילת המלחמה עד אוקטובר 2024 כ-60 רקטות וכטב"מים מכיוון סוריה לישראל, כשמקביל ישראל תקפה בסוריה מספר פעמים, בעיקר מטרות של חזבאללה, חמאס, ואיראן (למשל התקיפה הישראלית ליד שדה התעופה הבין-לאומי חלב (2024)).
ב-13 באוקטובר עלו דיווחים בסוריה כי צה"ל מפר את הסכם שביתת הכוחות ופועל מעבר לגבול באזור צפון מחוז קוניטרה. ב-3 בנובמבר צה"ל לקח אחריות על חטיפת אזרח סורי שפעל למען איראן לשטח ישראל.
לאחר מתקפת המורדים הסורים והפלת משטר אסד בתחילת דצמבר 2024, צה"ל פרש את כוחותיו בשטח החיץ המפורז במסגרת מבצע חץ הבשן, כדי למנוע מארגוני מורדים לפלוש אליו ולאיים ממנו על שטח ישראל.
מעבר גבול

בגבול ישראל–סוריה הנוכחי יש מעבר גבול אחד סמוך לעיר קוניטרה, המכונה לפיכך "מעבר קוניטרה". במעבר זה אין מגע ישיר בין ישראלים לסורים, והוא מתנהל בתיווך אנשי האו"ם מכוח אונדו"פ. המעבר סגור בדרך כלל למעבר אנשים וסחורות, והוא משמש בעיקר את אנשי האו"ם. המעבר משמש גם את תושבי הגולן הדרוזים, אולם הדבר מחייב סידורים מיוחדים בתיווך האו"ם.
לקריאה נוספת

יגאל קיפניס, ההר שהיה כמפלצת: הגולן בין סוריה לישראל, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2009
עודד ורון טירה, מתודולוגיה עסקית וביטחון לאומי באתר מערכות
רון טירה, עיצוב מדיניות ישראל כלפי סוריה, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב 2001
ד"ר דני אשר, המעגל הקרוב - צבאות ערב בעידן המלחמות בין המדינות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2013
עמוס גלבוע, מדוע נכשלה פסגת ג’נבה בין אסד לקלינטון? מבט על “הסיפור האבוד”, ספרו של פארוק אלשרע, מי שהיה שר החוץ הסורי, מרכז המידע למודיעין ולטרור, 22 בדצמבר 2020
וס סטודי

| --- | --- |

וס סטודי, 2008
 לידה:  17 בדצמבר 1947 (בן 77) Tahlequah, ארצות הברית 
 שם לידה:  Wesley Studie 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  הקולג' הקהילתי של טולסה  Chilocco Indian Agricultural School 
 בן או בת זוג:  Maura Dhu Studi (29 במאי 1990–?) 
 צאצאים:  Kholan Studi, Daniel Studi 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשם כבוד (2019)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2023) 
 פרופיל ב-IMDb
 
וסלי "וס" סטודי (באנגלית: Wesley "Wes" Studi; נולד ב-17 בדצמבר 1947) הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא צ'רוקי, מופיע בסרטים בעיקר בדמותם של אינדיאנים.
התבלט בזכות תפקידיו בסרטים "רוקד עם זאבים" "המוהיקני האחרון", "ג'רונימו", "העולם החדש" ו"אווטאר".
ביוגרפיה

סטודי נולד במחוז צ'רוקי שבאוקלהומה למגי ואנדי סטודי, למד בבית ספר חקלאי ולמד לדבר רק בשפת הצ'רוקי עד אשר סיים את לימודיו.
סטודי שירת במשך 18 חודשים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם, לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד סטודי בקולג' בטולסה.
סטודי התפרסם כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-90 עם הופעות בתור אינדיאני בסרטים "רוקד עם זאבים של קווין קוסטנר ו"המוהיקני האחרון" בו הופיע בתור צ'יף, מנהיג שבט מקומי בשם מגוואה.
תפקידו המוערך ביותר של סטודי היה בסרט "ג'רונימו", בו גילם את דמותו הביוגרפית של מנהיג לוחמי אפאצ'י ג'רונימו.
גילום דמותם של מנהיגי שבטים אינדיאנים הובילו את סטודי להשתתף בשני שוברי קופות: "היט" בו גילם בלש ו"סטריט פייטר" המבוסס על סדרת משחקי הווידאו הפופולריים "סטריט פייטר", בו הופיע בדמותו של סאגט בעל הרטייה.
לאחר מכן שיחק סטודי בתפקיד ראשי בסרט האימה "שוכני המצולות" ובקומדיית האקשן "אנשי המסתורין" בו התפרסם כגיבור העל המוערך, ספינקס.
ב-2005 הופיע סטודי בדרמה הרומנטית של טרנס מאליק "העולם החדש" בסרט גילם סטודי את ראש שבט פאוואטאן. בשנת 2006 גילם את דמותו של שרון במערבון "מלאכים נופלים" לצד ליאם ניסן ופירס ברוסנן.
בשנת 2009 לוהק סטודי לסרטו זוכה שלושה פרסי האוסקר של ג'יימס קמרון "אווטאר", בסרט גילם סטודי את דמותו של אייטוקן, מנהיג שבט האומטקייה ואביה של גיבורת הסרט נייטירי (זואי סלדנה).
בשנת 2019 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד.
פילמוגרפיה > קולנוע

רוקד עם זאבים (1990)
הדלתות (1991)
המוהיקני האחרון (1992)
ג'רונימו(אנ') (1993)
סטריט פייטר (1994)
היט (1995)
שוכני המצולות (1998)
הלוחש לסוסים (1998)
אנשי המסתורין (1999)
כוכב קרח (2001)
אלוף ללא עוררין (2002)
הפרש הבודד (2003) - סרט טלוויזיה
חיה (2005)
העולם החדש (2005)
מלאכים נופלים (2006)
הדרך (2008)
אווטאר (2009)
שוגר (2013)
הדרך לפלומה (2014)
מטוסים 2: לוחמי האש (2014) - דיבוב
מיליון דרכים להתפגר (2014)
אויבים (2017)
בלה שובי הביתה (2019)
שיר אהבה (2022)
Mending the Line‏ (2022)
Canyon of the Dead‏ (TBA)
Yesteryear‏ (TBA)
The Midway Point‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

אל המערב (2005)
ליבי קבור בברך פצועה (2007) - סרט טלוויזיה
ירח קומנצ'ה (2008) - מיני-סדרה
מלכים (2009)
הדרך האדומה (2015)
פני דרדפול (2016)
Woke ‏ (2020)
האנטומיה של גריי (2021)
עובדי אלוהים (2021)
כלבי השמורה (אנ') (2023-2021)
שומרי הרוחות (2022) - דיבוב
אסתר וילנסקה

אסתר וִילֶנְסְקָה (8 ביוני 1918 – 8 בנובמבר 1975) הייתה פוליטיקאית ישראלית, קומוניסטית, וחברת הכנסת מטעם מפלגת מק"י.
קורות חייה > ראשית דרכה

אסתר וילנסקה נולדה ב-1918 בעיר וילנה כאסתר נוֹבִיק, ולימים שינתה את שמה ל"וילנסקה" (בפולנית: "וילנאית").
למדה בגימנסיה העברית של "רשת תרבות" בווילנה, והייתה פעילה בתנועת "השומר הצעיר" יחד עם אבא קובנר ובן דודו בר קובנר (לימים מאיר וילנר). בשנת 1938 פרשו וילנר ווילנסקה מן התנועה, כיוון שזו לא הייתה מספיק סוציאליסטית לטעמם והתפצלו דרכיהם של השלושה. אבא קובנר בחר להישאר בפולין ולימים הצטרף לפרטיזנים, ואילו וילנסקה ווילנר עלו לארץ ישראל וב-1940 נישאו.
לאחר עלייתה ארצה הצטרפה וילנסקה למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה - פק"פ, חברה לארגונים קומוניסטיים נוספים וכתבה וערכה בביטאון מק"י "קול העם" ובהמשך הפכה לעורכת הראשית של העיתון. ב-1943, בעקבות חילוקי דעות במפלגה בנוגע לגיוס לצבא הבריטי ושיתוף פעולה עם ההסתדרות בהפגנות ושביתות, תפסה וילנסקה מקום בהנהגת המפלגה. בשנת 1944 הצטרפה ללשכה הפוליטית של המפלגה ונבחרה לאספת הנבחרים הרביעית מטעם "רשימה דמוקרטית עממית", יחד עם שמואל מיקוניס וש. סמואלוב.
הייתה חברת הליגה לקשרי ידידות עם ססס"ר (ברית המועצות). בשנת 1949 ניצלה פגישה של הליגה להתקפה על מדיניותה של ממשלת ישראל.
בשנת 1948 נאסר עליה לצאת לחו"ל כדי להשתתף בעצרת האו"ם.
פעלה רבות לחיזוק ושיתוף פעולה בין ערבים ליהודים במפלגה הקומוניסטית. הייתה נואמת מרכזית בוועידת האיחוד של המפלגה הקומוניסטית היהודית עם הליגה לשחרור לאומי הערבי. נכללה ברשימת הקומוניסטים לאספה המכוננת, אולם לא נבחרה. באפריל 1949 נבחרה למועצת פועלי תל אביב והייתה חברת הוועדה לחינוך מקצועי של ההסתדרות.
קורות חייה > פועלה בכנסת

בסוף ספטמבר 1951, חודש וחצי אחרי שנבחרה לכהונה בכנסת השנייה והיא בת 33, נולד לווילנסקה ולצבי ברייטשטיין (עורך "קול העם" באותה תקופה) "הילד הראשון של הכנסת", יוסי. בספרה פרקי חיים, שבו תיעדה את זיכרונותיה מפעילותה הציבורית הענפה, היא תיארה גם את חוויית ההיריון הראשון בכנסת.
וכך היא כותבת:
בימי היריוני השני הייתי פעילה מאוד במערכת הבחירות לכנסת השנייה ושמי הופיע במקום הרביעי של רשימת מועמדי מק"י. מדי שבוע הייתי נוסעת לאסיפות בחירות במקומות שונים בארץ ונחרתה בזיכרוני אסיפת בחירות המונית בקולנוע ירושלמי, ליד הבניין הישן של הסתדרות הסטודנטים. זו היתה אסיפה סוערת מאוד, אך יצאתי ממנה בשלום.
ועוד כתבה:
היה זה אוגוסט, החודש השמיני להריוני. האסיפה נערכה בשבת בבוקר והכניסה היתה בחינם. הקהל נמנה עם תומכי המפלגה, אך היו גם מתנגדים. למרות קריאות הביניים שהושמעו מצדדים שונים של האולם, הצלחתי להרצות הרצאה מקיפה ולענות על שאלות הקהל. על השולחן שניצב על הבימה העמידו החברים הירושלמים, שאירגנו את האסיפה, צנצנת גדולה של פרחים, לבל תבלוט לעיני הקהל כרסי שהיתה אז בין שיניי.
קורות חייה > פועלה בכנסת > עימותים בתוך המפלגה

בבחירות לכנסת השלישית כיהנה כחברת כנסת בסיעת מק"י, שמנתה אז שישה חברים, יחד עם שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה, ואמיל חביבי. בהמשך התגלעו עימותים במפלגה על רקע חשדות לריגול של בכירים בה וכן בשל עמדות לאומניות של הנציגים הערבים במפלגה, בטענה שהמפלגה נשלטת על ידי יהודים.
ב-1959 הייתה וילנסקה ראשונה ברשימת המועמדות לוועידת הפועלות השמינית מטעם הקומוניסטים והבלתי מפלגתיים, ושנייה ברשימה הארצית לוועידה התשיעית של ההסתדרות הכללית (מטעם הקומוניסטים). הציעה הצעת חוק הקורא לשוויון שכר בין נשים לגברים, ואף השוואת שכר לכולם (ערבים, פועלי דחק, נוער עובד). הצעה זו נדחתה במהרה.
בכנסת החמישית הייתה אחת מבין 11 נשים שכיהנו כחברות בכנסת. בין היתר התבטאה וילנסקה ביחס לזכויות נשים: היא קראה נשים לפקוח את עיניהן ולהפוך את רגשותיהן לקריאה לכוח, כוח שיביא תרומה גדולה למאבק החברתי למען הקידמה והשלום: "המפלגה הקומוניסטית היא המפלגה היחידה המרימה את כבוד האשה".
אסתר וילנסקה כיהנה בכנסת לצד בעלה לשעבר, מאיר וילנר מטעם אותה המפלגה. בסך הכל כיהנה כחברת כנסת שלוש פעמים: בכנסת השנייה, בכנסת השלישית ובכנסת החמישית.
בשנת 1973 פרשה ממק"י, הקימה את מפלגת אק"י (אופוזיציה קומוניסטית ישראלית), בטענה שמפלגה זו אינה שמאלית די הצורך ומגלה נטייה לציונות בהקשר לסכסוך הערבי-ישראלי. במקביל הקימה את הירחון הדים, ביטאון תנועה זו, שם יצאה נגד השיטה הקפיטליסטית באומרה כי אין להסתפק בתמורות דמוקרטיות ובתיקונים חברתיים בשיטה הקפיטליסטית ויש לפתח חזית פועלים אחידה כדי ליצור שינוי יסודי בשלטון המדינה ובבעלות על אמצעי הייצור.
קורות חייה > עמדותיה

בשידור בקול ישראל ב-13 בינואר 1949, פתחה את הדברים במילים אלו: "עם תום שנה למלחמת הגבורה של העם והצבא נגד הפולשים ממדינות ערב שאורגנה על ידי השליטים האימפריאליסטים הבריטיים". לטענתה, מלחמת העצמאות היא תולדה של מאבק אימפריאליסטי כנגד העם בישראל שנעזר בברית המועצות. לטענתה היה ניסיון אמריקני-אנגלי לבטל את עצמאות המדינה וניסיון לכפות "שלטון אמריקאי עליון במדינתנו" (בעצרת האו"ם, 10 דצמבר בפאריס). היא יצאה כנגד "ועדת הפיוס האמריקאית אנגלית טורקית" בטענה שזהו ניסיון אימפריאליסטי לכפות ערכים אימפריאליסטים על ישראל והמזה"ת. לדעתה, הדרך היחידה להתנגד לתוכנית זו היא שינוי מוחלט של המדינה ביחס למיעוט הערבי, הלאמה של החברות המונופוליסטיות הזרות, ברית ידידות עם מדינות הדמוקרטיה העממית וברית המועצות, ודחיית כל חסות אימפריאליסטית, ולהפוך את המדינה למולדת לעמלים ולא מדינה לנצלנים.
לאחר מלחמת ששת הימים קראה מעל דפי העיתונות לסגת מהשטחים שנכבשו:
ההקרבה העצמית הגדולה של הלוחמים, מקורה היה בשאיפה להבטיח את קיומה של ישראל אולם בשום פנים ואופן לא לכבוש שטחים של ארצות שכנות [...] פעילות למען סיפוח שטחי הכיבוש משמעותה היא התעלמות מקיומם וזכויותיהם של העמים הערבים השכנים [...] שום עם לא יסכים להיות נתין לכיבוש זר.
קורות חייה > מותה

אסתר וילנסקה נפטרה בשנת 1975 מהתקף לב והותירה את בעלה, בן ובת משותפים. נקברה בבית העלמין הדרום.
ספריה

קווים לדרך ישראל אל הסוציאליזם, תל אביב: הוועד המרכזי של מק"י, 1968.
השאלה הלאומית בהלכה ובמעשה של הבולשביקים עד מותו של לנין 1924, תל אביב: הדים, 1977.
התקוממות האיכרים הגדולה בגרמניה: חלוץ המהפכות החברתיות, תל אביב 1971.
וילנסקה, א. (עורכת), 100 שנה להולדתו של לנין, תל אביב: הוועד המרכזי של מק"י, 1970.
וילנסקה, א. (עורכת), 100 שנה להולדתו של פרידריך אנגלס, קובץ מאמרים, רשימות ומובאות, תל אביב: הוועד המרכזי של מק"י, 1970.
וילנסקה, א. (עורכת), האינטרנציונל הסוציאליסטי והתהוות הקומאינטרן, תל אביב: עם עובד, 1974.
לקריאה נוספת

צבי ברייטשטיין (עורך), פרקי חיים: אסתר וילנסקה, תל אביב: קרן להנצחת זכרה של אסתר וילנסקה, 1984.
הערות שוליים

↑  רשימת צירי אסיפת הנבחרים, משמר, 21 באוגוסט 1944.
↑  לאן פני הליגה לקשרי ידידות עם ססס"ר?, דבר, 12 ביוני 1949.
↑  לא ניתן רישיון יציאה לחו"ל לאסתר ווילנסקה, מעריב, 10 במאי 1948.
↑  ועידת האיחוד של הקומוניסטים, דבר, 24 באוקטובר 1948.
↑  21 רשימות, על המשמר, 7 בינואר 1949.
↑  ועד פועל חדש למועצת פועלי ת"א, על המשמר, 27 באפריל 1949.
↑  אושר הרכבן של מחלקות הועה"פ, דבר, 25 בנובמבר 1949.
↑  יובל אזולאי,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'הילד הבכור בכנסת לא של מיכאלי, הוא נולד ב-1951, באתר הארץ, 14 ביולי 2009.
↑  גבריאל מוקד,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'בין שני האינטרנאציונלים, עמדה, 1 במרץ 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269580005171  PLWABN: 9810687430305606  GND: 1047827670  ISNI: 0000 0000 6665 3988  LCCN: n85104621  SELIBR: 243653  VIAF: 10265263   WorldCat (עם VIAF): 10265263
פין ג'ונס

| --- | --- |

פין ג'ונס בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2017
 לידה:  24 במרץ 1988 (בן 36) אנגליה
 שם לידה:  Terence Jones 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 מקום לימודים:  בית הספר לאומנויות  Hayes School 
 בן או בת זוג:  קריסטין קוואלארי (2008–2010) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טרנס "פין" ג'ונס (באנגלית: Terence "Finn" Jones; נולד ב-24 במרץ 1988) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, המוכר בשל גילום דמותו של סר לוראס טיירל בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO, ובשל גילום דמותו של דני ראנד / איירון פיסט בסדרות "איירון פיסט" ו"המגנים" מבית מארוול קומיקס שעלו בשירות הסטרימינג של נטפליקס.
ביוגרפיה

ג'ונס נולד בשם טרנס "טרי" ג'ונס בלונדון, אנגליה. הוא למד בבית הספר תיכון לאומנויות בלונדון במשך שלוש שנים. בבגרותו שינה ג'ונס את שמו הפרטי, כדי למנוע בלבול עם טרי ג'ונס, חבר מונטי פייתון.
קריירה

באוקטובר 2009, פין גילם את דמותו של ג'יימי בסדרה הבריטית "Hollyoaks Later". בינואר 2010 גילם את דמותו של טים הבדון בעונה האחת עשרה של סדרת הדרמה הרפואית הפופולרית "רופאים". באותה שנה, הופיע בשני פרקים של הסדרה הוותיקה "The Bill". הוא הופיע בסדרת הבת של דוקטור הו, "הרפתקאות שרה ג'יין". ביוני 2010, פורסם כי ג'ונס יופיע בסדרת הטלוויזיה של רשת HBO, "משחקי הכס" כסר לוראס טיירל. הסדרה, אשר מבוססת על סדרת ספרי הפנטזיה האפית "שיר של אש ושל קרח", מאת הסופר האמריקאי ג'ורג' ר. ר. מרטין שיצרו צמד המפיקים האמריקאים-יהודיים דייוויד בניוף וד. ב. וייס הפכה לאחת הסדרות המצליחות בטלוויזיה.
בשנת 2012 הופיע בתפקיד קטן בסרט האימה טעות בכיוון 5: קשרי דם. בשנת 2014 הופיע בסרט האימה "The Last Showing" כמרטין ווטס.
בשנת 2016, ג'ונס לוהק לגלם בתפקיד ראשי את דמותו של דני ראנד/איירון פיסט בסדרה "איירון פיסט", אשר פרקיה של העונה הראשונה עלו ב-17 במרץ 2017 לצפיית סטרימינג במסגרת השירות של נטפליקס. בשנת 2017 השתתף גם בסרט האימה "המנסרים מטקסס: ההתחלה", לצדו של סטיבן דורף.
בשנת 2021 הצטרף לקאסט העונה השנייה של הסדרה הקומית מבית אפל TV פלוס, "דיקנסון" על חייה של המשוררת אמילי דיקנסון, בתפקיד של סמואל בולס, עורך העיתון ספרינגפילד רפובליקן.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | טעות בכיוון 5: קשרי דם | טדי |  |
| 2014 | Sleeping Beauty | בארו |  |
| 2014 | The Last Showing | מרטין ווטס |  |
| 2017 | המנסרים מטקסס: ההתחלה | סגן סורל |  |
| 2021 | ערים | בריאן |  |
| 2022 | Canyon of the Dead | צ'ארלס לינדברג |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Hollyoaks Later | ג'יימי | 5 פרקים |
| 2010 | הוליאוקס | ג'יימי | 9 פרקים |
| 2010 | הרפתקאות שרה ג'יין | סנטיאגו ג'ונס | 2 פרקים |
| 2010 | The Bill | מארק קנדי | 2 פרקים |
| 2010 - 2011 | רופאים | טריסטן בנטלי / טים הבדון | 2 פרקים |
| 2011 - 2016 | משחקי הכס | סר לוראס טיירל | תפקיד משני; (עונות 6-1); 21 פרקים |
| 2015 | Life in Squares | ג'וליאן בל (אנ') | מיני-סדרה |
| 2017 - 2018 | איירון פיסט | דני ראנד / איירון פיסט | תפקיד ראשי (2 עונות); 23 פרקים |
| 2017 | המגנים | דני ראנד / איירון פיסט | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2018 | לוק קייג' | דני ראנד / איירון פיסט | פרק: "The Main Ingredient" |
| 2021 - הווה | דיקנסון | סמואל בולס (אנ') | תפקיד ראשי (עונה 2); 10 פרקים |
| 2022 | לשחות עם כרישים | מרטי | מיני-סדרה |
| 2022 | The Visitor | רוברט | סרט טלוויזיה של Epix |
קולמן דומינגו

| --- | --- |

דומינגו, 2024
 לידה:  28 בנובמבר 1969 (בן 55) ארצות הברית פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 שם לידה:  קולמן ג'ייסון דומינגו
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 עיסוק:  שחקן ‏•‏‏ מחזאי ‏•‏‏ במאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טמפל
 בן זוג:  ראול דומינגו (2014–היום)
 פרסים והוקרה:  Out100 (2023)  טיים 100 (2024) 
 http://www.colmandomingo.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
קולמן ג'ייסון דומינגו (באנגלית: Colman Jason Domingo; נולד ב-28 בנובמבר 1969) הוא שחקן, מחזאי ובמאי אמריקאי. הוא זכה לשבחים רבים, כולל זכייה בפרס אמי ומועמדויות לפרס אוסקר ולשני פרסי טוני. בשנת 2024, נכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם של מגזין "טיים".
ילדות והשכלה

דומינגו נולד וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה, בתור השלישי מבין ארבעה ילדים. דומינגו גדל במשפחה ממעמד הפועלים, תחת גידולה של אמו אדית' בולס ובעלה. אמו של דומינגו הייתה עקרת בית שעבדה גם בבנק, ואילו אביו החורג קלרנס עסק בליטוש רצפות למחייתו. אמו של דומינגו נפטרה בשנת 2006, יום לאחר האודישן שלו למחזמר "Passing Strange", ואביו החורג נפטר מספר חודשים קודם לכן.
אביו הביולוגי של דומינגו היה מבליז, ולו קרובים מגואטמלה. הוא עזב את המשפחה כשדומינגו היה בן תשע. בילדותו סבל דומינגו מליקוי בדיבור, גמגום, ואמו שלחה אותו לקלינאי תקשורת.
דומינגו סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1987, ולאחר מכן למד באוניברסיטת טמפל, שם למד עיתונאות. זמן קצר לאחר מכן עבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם החל את דרכו כשחקן, בעיקר בהפקות תיאטרון.
דומינגו לימד במוסדות חינוך שונים, בהם המכון הלאומי לתיאטרון של אוניל, אוניברסיטת טקסס באוסטין ואוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
קריירה > 1994–2010: תחילת הקריירה

דומינגו כיכב בתפקידים של מר פרנקלין ג'ונס, יופ ומר ונוס במחזמר הרוק המצליח "Passing Strange", שלאחר הפקה מוצלחת בתיאטרון הציבורי בשנת 2007, עלה לברודוויי ב-28 בפברואר 2008. הוא זכה בפרס אובי באביב 2008 כחלק מהצוות של "Passing Strange" בהפקת אוף-ברודוויי ושיחזר את תפקידיו בגרסת הסרט של Passing Strange, בבימויו של ספייק לי, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס בינואר 2009. בשנת 2010, המחזה האוטוביוגרפי שכתב דומינגו, "A Boy and His Soul", עלה בהפקת אוף-ברודוויי, וזכה בפרס לוסיל לורטל על הופעת הסולו הטובה ביותר. דומינגו גם גילם את תפקיד בילי פלין במחזמר שיקגו, שנחשב להפקת החידוש הארוכה ביותר בברודוויי.
במהלך תקופה זו דומינגו גם הופיע במספר רב של סדרות טלוויזיה. הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בסדרה המשטרתית נאש ברידג'ס בשנת 1997, והוא השתתף במספר פרקים בסדרה זו. הוא גילם תפקיד קטן בסרטו של קלינט איסטווד "פשע אמיתי" משנת 1999, והופיע בסרטים העצמאיים Desi's Looking for a New Girl (2000), ‏Kung Phooey (2003) ודרמת הפשע "שקרים באפלה" (2006). בנוסף, הוא השתתף בתפקידי אורח בסדרות "חוק וסדר", "חוק וסדר: כוונה פלילית" ו"חוק וסדר: משפט וצדק". בין השנים 2008 ל-2010 השתתף בתוכנית המערכונים "The Big Gay Sketch Show".
קריירה > 2011–2017: פריצה לתודעה

בשנת 2010, דומינגו זכה להכרה על הופעתו במחזמר "נערי סקוטסבורו", בבימויה של סוזן שטרומן. תפקידו במחזמר זה זיכה אותו במועמדות לפרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר במאי 2011. כשההצגה עלתה בלונדון בסתיו 2013, דומינגו היה מועמד לפרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר באפריל 2014.
דומינגו שיתף פעולה עם הבמאי ספייק לי, והופיע בסרטיו "נס בסנט אנה" (2008) ו"קיץ ברד הוק" (2012). בנוסף, הוא הופיע בתפקיד החייל הארולד גרין בסרטו ההיסטורי של סטיבן ספילברג, "לינקולן" (2012). בשנה שלאחר מכן הוא הופיע בסרטי זכויות האזרח "42" (2013) בתפקיד לוסון בואומן ובסרט "המשרת" (2013) בתפקיד פרדי פולוס. בשנת 2014 השתתף בסרטה של אווה דוברני "סלמה", וגילם את הפעיל והכומר הבפטיסטי ראלף אברנת'י.
בשנת 2015, דומינגו החל להופיע בתפקיד חוזר בסדרת הזומבים הפוסט-אפוקליפטית של AMC, "אימת המתים המהלכים", בתפקיד ויקטור סטרנד. בדצמבר אותה שנה, הוכרז כי דומינגו יקודם לתפקיד ראשי בעונה השנייה של הסדרה. באותה שנה הוא גם הופיע בתפקיד ד"ר ראסל דניאלס בסדרה "הניק" של רשת סינמקס. בשנה שלאחר מכן הוא הופיע בסדרות "לוציפר" ו"הוראס ופיט" של לואי סי. קיי. בשנת 2017, הצטרף דומינגו לאקדמיה לאמנויות הקולנוע ומדעים כחבר בענף השחקנים.
בשנת 2018, דומינגו הצטרף לאיגוד הבמאים של אמריקה כבמאי, וביים את הפרק ה-12 בעונה הרביעית של "אימת המתים המהלכים", והיה לשחקן הראשון ביקום "המתים המהלכים" שביים פרק בסדרה. בשנת 2020, דומינגו חתם על עסקה עם רשת AMC לפיתוח פרויקטים חדשים.