ויליאם פיט הבן
כהונה ראשונה כראש ממשלה > שנות השלום

מינויו של אדם כה צעיר עורר חששות וביקורת בציבור, ורבים העריכו שהממשלה לא תאריך ימים. אך פיט הוכיח במהרה שהוא בשל לתפקיד, וכהונתו הייתה בין הארוכות של ראשי ממשלה – 17 שנים.
עם מינויו ניסה פיט לצרף את יריביו לממשלתו כדי להחליש את כוחה של האופוזיציה, אך הדבר לא הסתדר, ופיט הפסיד בהצבעת אי אמון בבית הנבחרים. באופן חסר תקדים – אך לא מנוגד לחוק – הוא סירב להתפטר, והמשיך לכהן על אף העובדה שהיעדר תמיכה בפרלמנט מנע מן הממשלה לפעול. המלך מצדו סירב שוב ושוב להצעת הפרלמנט, הנעדרת תוקף חוקי, לפטר את פיט. לעומת מצבו בבית הנבחרים, הוא נהנה מתמיכת המלך ובית הלורדים ומאהדה גדלה והולכת בציבור, שהעריך את יושרו ויכולותיו לעומת אלה של מתחריו, וכן נטה חסד לזכר אביו. פיט נישא על גלי האהדה הציבורית לניצחון מוחץ בבחירות כלליות שתוזמנו היטב, במרץ 1784. הוא עצמו נבחר הפעם מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג', שאותו המשיך לייצג עד מותו. על אף שלאהדה הציבורית היה חלק בניצחון, הסיבה העיקרית הייתה הפעלת כוחם של המלך ושל מוסדות המדינה כדי להטות את הבחירות לכיוון הרצוי לממשלה. סדרי הבחירות בבריטניה באותה עת גרמו לכך, ששום ממשלה מכהנת לא הפסידה בבחירות כלליות במאה ה-18.
בשנים הראשונות בתפקידו עמד בראש מעייניו של פיט המאבק בחוב שהותירה המלחמה באמריקה, שעמד בשיאו על רבע מיליארד לירות שטרלינג. לצורך כך נלחם מלחמת חורמה במבריחים, העלה את שיעורי המס וייעל את מערכת המיסוי וניהול החשבונות. שיעורי המכס הופחתו, לעומת זאת, הן כדי להפחית את התמריץ להבריח והן כדי לעודד סחר – מטרה שלשמה גם נחתמו הסכמי סחר עם צרפת. בנוסף ייעל פיט, בחוק שנחקק ב-1786, את פעילותן של קרנות ההחזר (sinking funds), מכשיר תקציבי שנועד לצמצם את החוב הלאומי. הוא מנע משרי הממשלה מלהשתמש בכסף שהצטבר בקרנות, והפקיד ועדות מומחים על ניהולן באופן שהגדיל את הסכום המצטבר. הכנסה של 8 מיליון לירות לקרן התבטאה ב-10 מיליון לירות שהועברו לקיצוץ החוב הלאומי בסוף השנה.
פעולה נוספת בזירה הפנימית הייתה עוד ניסיון לקדם רפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים. לאחר שפיט נכשל בכך פעם נוספת, ב-1785, הוא לא ניסה לקדם את הנושא בהמשך דרכו.
צעדו הבולט בתחום מדיניות החוץ בתקופה זו היה ביסוסה ב-1788 של ברית משולשת, ראשונה מרבות, יחד עם הולנד ופרוסיה, במטרה לבלום איום אפשרי מצרפת – שאכן התגלה כריאלי בתוך זמן קצר. עוד פעל פיט להשלטת ניהול ריכוזי באימפריה, בעיקר בקנדה ובהודו. בהודו העבירה אליה המדינה סמכויות שהיו בידי חברת הודו המזרחית הבריטית, וריכזה בידי המושל הכללי של הודו סמכויות שהיו קודם בידי מושלים אזוריים. עם זאת, עדיין לא הכריזה על שליטה ישירה ומלאה בהודו. ב-1788 הוקמה מושבת עונשין ראשונה ביבשת אוסטרליה, אך פיט לא העריך שהיבשת הדרומית תצלח להתיישבות קבע רגילה.
בנובמבר 1788 התעורר משבר פוליטי עקב הידרדרות בבריאותו הפיזית והנפשית של המלך ג'ורג' השלישי. מאבק מר התחולל בין פיט לבין הוויגים ובראשם פוקס, שביקש להדיח את המלך ולהפקיד תחתיו כעוצר בעל סמכויות מלאות את בנו ג'ורג', הנסיך מווילס. פוקס היה ממקורביו של הנסיך וציפה שכעוצר, הוא ימנה אותו לראש ממשלה. פיט מצדו הסכים להדחת המלך אחוז הטירוף, אך תבע שהפרלמנט יאשר את זהות העוצר ושסמכויותיו של העוצר יוגבלו, כך שלא יתאפשר לו להדיח את הממשלה שמינה המלך. בסופו של דבר גברה ידו של פיט, שבמקרה זה הוביל את הפרלמנט במאבק הסמכויות מול המונרכיה. אך התאוששותו המפתיעה של המלך במרץ 1789 מנעה בשלב זה את הצורך בעוצר, לאחר שחוק העוצרות כבר היה מוכן להצבעה. האירוע, שכונה "משבר העוצרות", הביא את פיט לשיאים של כוח פוליטי ופופולריות. השמרנים חסידי המלוכה ראו את פעולתו כמעשה הגון של הגנה על זכויות המלך מול בן לא-נאמן; המלך והמלכה עצמם היו אסירי תודה; הצירים הליברלים, המבקשים לצמצם את כוחו של הכתר, ראו בתוצאות המאבק ניצחון סמלי לפרלמנט על המונרכיה השושלתית; וחוגים נרחבים בעם שמחו על כישלונו של הנסיך מווילס רודף התענוגות והבלתי אהוד.