stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיקה אנדלוסית קלאסית
המוזיקה כיום

המוזיקה האנדלוסית הקלאסית מהווה הבסיס למוזיקה האנדלוסית בצפון אפריקה כיום, שלצד זאת כוללת גם מרכיבים צפון אפריקאים חדשים. ברבות מהערים הגדולות של צפון אפריקה המערבית (במרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב) קיימות תזמורות אנדלוסיות ענקיות בו המוזיקאים שרים ומנגנים בו זמנית.
בעיר אשדוד שבישראל פועלת התזמורת האנדלוסית הישראלית; התזמורת נוסדה בשנת 1994 ומשמרת את המוזיקה האנדלוסית עם גוון יהודי, כפי שהייתה נהוגה בקרב יהדות ספרד וצפון אפריקה.
כלי הנגינה העיקריים של המוזיקה האנדלוסית הם עוד, רבאב, דרבוקה, קאנון, קמנג'ה, טאר ועוד. כיום נהוג לשלב במוזיקה האנדלוסית גם כלי נגינה מערביים כגון פסנתר, צ'לו, וקונטרבס.
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון הייתה התזמורת הסימפונית הראשונה מזה שנים רבות שבה ביצעה לראשונה מוזיקה אנדלוסית בעיבודים תזמורתיים קלאסיים, ובעונת הקונצרטים 2016/2017 של התזמורת הכינו סדרה מיוחדת המוקדשת כולה לסגנון המוזיקלי הזה בשם: "מאנדלוסיה באהבה". שמואל אלבז הוא המנצח והמנהל המוזיקלי של הסדרה ויורם אזולאי הוא יועצה המוזיקלי של סדרה זאת. את תזמורת ראשון לציון ליוותה קבוצת מוזיקאים מלוד בשם "מטרוז" שניגנה על כלים מסורתיים אשר התאימו לסגנון מוזיקלי זה.
לקריאה נוספת

אמנון שילוח, המוזיקה בעולם האסלאם : מבט חברתי תרבותי. ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ס 1999
אברהם עילם-אמזלג, משקל ומקצב מוזיקלי בפיוט של יהודי מרוקו, בתוך: "פאס וערים אחרות במרוקו: אלף שנות יצירה", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013, עמ' 155–178.
אמנון שילוח ואברהם עילם אמזלג, המורשת המוזיקלית של קהילות ישראל, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1985.
Amnon Shiloah, The Theory of Music in Arabic Writings (ca 900 to 1900), 2 Vol., series Bx of the Répertoire international des sources musicales, Henle Verlag, Muenchen.
Haïm Zafrani (2002). Juifs d'Andalousie et du Maghreb. Maisonneuve & Larose. p. 228.
Dwight Fletcher Reynolds, Music in Medieval Iberia: Contact, Influence and Hybridization, E.J. Brill, 2009.
Carl Davila, The Andalusian Music of Morocco: Al-Ala: History, Society and Text, Ludwig Reichert Dr., 2013.
כלי הנגינה המסורתיים של המוזיקה האנדלוסית: עוד, רבאב, דרבוקה, קאנון, קמנג'ה וטאר.
אביעד יפה

אביעד יפה מימין לצד ראש הממשלה לוי אשכול במסיבת עיתונאים קלרידג' בלונדון, בעת ביקורו של ראש הממשלה באנגליה, מרץ 1965
אביעד (עדי) יפה (12 בספטמבר 1923 – 19 במאי 1977) היה איש ציבור ודיפלומט ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
ביוגרפיה

יפה נולד בשנת 1923 ברחובות, בנם של המחנכים יצחק ובלהה יפה. כשהיה בן חודש עבר עם משפחתו להתגורר בירושלים, שבה היו הוריו ממייסדי שכונת בית הכרם. הוא למד בבית ספר התיכון בשכונה ולימודי מדעי הרוח באוניברסיטה העברית. בשנת 1936 הצטרף לארגון "ההגנה", וכן היה מראשי תנועת "המכבי הצעיר".
בשנים 1942–1945 לימד יפה בתיכון בית הכרם ובמכללה למורים על שם דוד ילין. פעילותו בהגנה נמשכה כחבר המחלקה הערבית של הש"י, ובמלחמת העצמאות השתתף בקרב הקסטל ובמצור על ירושלים. לאחר הכשרתו בקורס לדיפלומטים הצטרף בשנת 1949 לשירות החוץ ושימש בו בתפקידים שונים: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בקנדה (1953–1956), קונסול בניו יורק והממונה על מרכז ההסברה בארצות הברית (1957–1962) ומנהל מחלקת ההסברה במשרד (1965–1966). במקביל החל, בשנת 1965, הושאל למשרד ראש הממשלה וכיהן כמזכיר המדיני וראש הלשכה של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר אחריו. ביוני 1969, לקראת הבחירות לכנסת השביעית התפטר מתפקידו על מנת שיוכל להכלל ברשימת מפלגת העבודה לכנסת.
ב-1970 היה ממייסדי יד לוי אשכול.
בשנת 1972 נכנס יפה לכנסת השביעית במקומו של ראובן ברקת.
החל ב-1973 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט.
כהונתו של יפה נמשכה לאורך הכנסת השמינית ובשנה האחרונה לכהונתה (1977) מונה לכהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית. הוא נפטר יומיים לאחר הבחירות לכנסת התשיעית. הותיר אחריו את אשתו ושתי בנות: דורית הוק, אדריכלית, ורויטל יפה-כ"ץ, שופטת ונשיאת בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
יפה היה נשוי לאורה, בתו של הדיפלומט ואיש הציבור אליהו ששון ואחותו של הדיפלומט משה ששון.

היה אחיהם הצעיר של עמנואל יפה, מחנך שכיהן כמנהל המחלקה להכשרת מורים, כסמנכ"ל משרד החינוך וכיו"ר המזכירות הפדגוגית, ועמיקם יפה, מהנדס העיר ירושלים.
בתרבות

בשנת 2017, גילם את דמותו של אביעד יפה (כמזכיר המדיני וראש לשכתו של לוי אשכול) השחקן אלון אופנהיים בדרמת הטלוויזיה "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים". את הסרט ביים גדעון גנני. את דמותו של לוי אשכול גילם דב גליקמן. הדרמה שודרה בערוץ הציבורי.
הערות שוליים

↑  אביעד יפה נתמנה למזכיר מדיני של ראש הממשלה, חרות, 4 בינואר 1965.
↑  חגי אשד, א. יפה התפטר ויהיה מועמד לכנסת; ש. דיניץ במקומו, דבר, 16 ביוני 1969; אביעד יפה פרש משירות המדינה, דבר, 16 ביולי 1969.
↑  א. יפה הושבע כחבר-כנסת, דבר, 25 באפריל 1972.
↑  אליהו שחף, ח"כ אביעד יפה נבחר ליו"ר איגוד השחמט, דבר, 22 באוגוסט 1973.
↑  האיש שניסה למנוע מלחמה, / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים" (53:43 דקות), יו-טיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413407705171  VIAF: 2344157527427027300003   WorldCat (עם VIAF): 2344157527427027300003
פרדריק סלומון

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1826 סטרובק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  8 במרץ 1897 (בגיל 70) סולט לייק סיטי, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אוליבר 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית  קרב הלנה  Battle of Elkin's Ferry  First Battle of Newtonia  קרב וילסון קריק  קרב ג'נקינס פרי 
 
פרדריק סלומון (באנגלית: Frederick Charles Salomon;‏ 7 באפריל 1826 – 8 במרץ 1897) היה בריגדיר גנרל (עם דרגת ייצוג זמנית של מייג'ור גנרל) בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית. הגנרל היהודי הראשון בצבא ארצות הברית. אחד מארבעת האחים היהודים סלומון, אשר שניים מהם היו גנרלים בצבא ארצות הברית (פרדריק וצ'ארלס סלומון) ואחד מושל מדינת ויסקונסין (אדוארד סלומון) (הרביעי היה סרג'נט הרמן סלומון). גם בן דודם, אדוארד זליג סלומון היה גנרל בצבא הצפון, בנוסף להיותו מושל טריטוריית וושינגטון.
ביוגרפיה

ארבעת האחים סלומון (ועוד שתי אחיות) נולדו בפרוסיה, בעיירה סטרובק (Stroebeck), שליד הלברשטאדט, כיום במדינת סקסוניה-אנהלט שבמזרח גרמניה. ההורים היו זוג יהודי גרמני, כריסטוף סלומון (1786–1872) ודורותיאה לבית קלסמן (1793–1871). האב, כריסטוף סלומון היה סרג'נט מייג'ור בצבא פרוסיה שאולץ להילחם לצד נפוליאון. השתתף בפלישה הצרפתית לרוסיה ובנסיגה ממוסקבה, ואף נפצע בקרב ווטרלו. קיבל שלוש מדליות אומץ שונות, לרבות צלב הברזל של הצבא הפרוסי. פרדריק סלומון היה בנו השני.
משסיים בית ספר תיכון הפך פרדריק סלומון למודד קרקעות ממשלתי והתגייס לחיל התותחנים בצבא הפרוסי, בו שירתו גם מודדים מסוגים שונים. במסגרת זו הוא הגיע עד לדרגת לוטננט. השתחרר מהצבא, והחל ללמוד בבית הספר לארכיטקטורה בברלין, שם כבר למד אותה עת אחיו הצעיר אדוארד. כמו סטודנטים רבים תמכו השניים בצד הדמוקרטי בהפגנות הסוערות של "אביב העמים" בברלין.
בסוף 1848, עם דיכוי מרד הפועלים והסטודנטים בברלין ודיכוי מהפכת "אביב העמים" בגרמניה בכלל, ברח סלומון מברלין לארצות הברית ואילו אדוארד סיים תואר בהיסטוריה כעבור שנה ואז עזב אף הוא את ברלין והיגר לארצות הברית. גם אחיהם הבכור צ'ארלס השתחרר מהצבא הפרוסי בעקבות דיכוי "אביב העמים" והצטרף לפרדריק ולאדוארד. סלומון השתקע בעיירה מניטוואק שבויסקונסין וחזר לעסוק במשך כ-13 שנים במקצועו כמודד קרקעות ולאחר מכן רשם קרקעות ממשלתי ומהנדס עבור חברת הרכבות. במהלך תקופה זו, הצטרפו אליו גם אדוארד, שעבד תחילה אצלו ואחר כך פנה ללימודי משפטים במילווקי, וצ'ארלס, אשר הפך להיות מודד ורשם קרקעות גם הוא, בעיר סנט לואיס, מיזורי. ב-1855 הביאו שלושת האחים למניטוואק את הוריהם, כריסטוף ודורותיאה סלומון, יחד עם שאר המשפחה.
ב-1853 נישא סלומון לאשתו הראשונה, מת'ילד לבית אבל (1834–1867), יהודיה ילידת גרמניה אף היא. נולדו להם שישה ילדים, שהבכור בהם נפטר בילדותו, בן ארבע בלבד. מת'ילד סלומון נפטרה 13 יום לאחר לידת בתה הצעירה, שנקראה אף היא מת'ילד, על שמה.
ב-1869, שנתיים לאחר הפטירה, נישא סלומון בשנית, לאחותה הבכורה של מת'ילד, הנרייטה (1824–1905). הנרייטה התאלמנה ב-1865, ארבע שנים קודם לכן, מבעלה הראשון צ'ארלס קוהן (1818–1865), שהיה בשעתו שר האוצר של מדינת ויסקונסין.
מלוטננט ועד גנרל

ב-1 במאי 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התנדבו סלומון ואחיו הבכור צ'ארלס סלומון, לצבא הצפון, לרגימנט החמישי של מיזורי (סדר גודל של בין גדוד לחטיבה בערך). סלומון קיבל דרגת לוטננט ראשון וכעבור שבועיים בלבד קפטן. אחיו הבכור צ'ארלס נבחר על ידי מתנדבי הרגימנט למפקדו בדרגת קולונל. סלומון לחם במסגרת הרגימנט של אחיו כבר בקרבות הראשונים של המלחמה, למול "חיל המשמר של מיזורי" שצידד בדרום, בחזית של דרום מערב מיזורי. הקרב הראשון שלהם היה מעין היתקלות יותר מקרב, בקרתגו, מיזורי ב-5 ביולי 1861 ואחר כך לחם הרגימנט בקרב קל יחסית בדאג ספרינגס ב-2 באוגוסט. שמונה ימים אחרי קרב זה השתתף סלומון לראשונה, תחת פיקודו של אחיו, באחד הקרבות הגדולים הראשונים של המלחמה, הקרב בוילסון קריק ב-10 באוגוסט 1861, קרב שמכונה לעיתים "קרב בול ראן של המערב". שני הצדדים הלוחמים ספגו בקרב זה מאות אבדות ובסופו היה זה הצפון שהפסיד.
עם תום הקרב בוילסון קריק, ולאור הצלחתו האישית בו, הועבר סלומון מיחידתו המקורית במיזורי, הועלה לדרגת קולונל ומונה על ידי מושל ויסקונסין דאז, אלכסנדר רנדל, למפקדו של "רגימנט חיל הרגלים המתנדבים התשיעי של ויסקונסין" (9th Wisconsin Volunteer Infantry Regiment). הרגימנט היה בשלבי הקמה באותה עת ומשסיים סלומון את מלאכת ארגונו הוא מנה כאלף לוחמים, רובם מיוצאי גרמניה כמו סלומון עצמו.
הרגימנט החדש נכנס לפעילות מלאה בצבא הצפון החל מאוקטובר 1861, והועבר בינואר 1862 לקנזס, שם הפך לחלק מהבריגדה השנייה (סדר גודל של מעל חטיבה - בערך 5,000 לוחמים). סלומון מונה למפקדה, בעוד אחיו צ'ארלס מקבל את הפיקוד על הרגימנט שלו, במקומו. בכך התחלפו האחים ביניהם בתפקידי הפיקוד, כאשר צ'ארלס הבכור, שהיה המפקד ברגימנט החמישי של מיזורי, הופך כעת לפקודו של אחיו הצעיר. הבריגדה כולה סופחה לכוח משימתי, שנשלח להילחם בחזית המערבית, באזור אוקלהומה, תחת פיקודו של קולונל בשם ויליאם ויר (William Weer).
הכוח של ויר זכה תחילה להישגים, בעיקר למול האינדיאנים משבט צ'רוקי, שתמכו אותה עת בקונפדרציית הדרום, אולם מהר מאוד התדרדר מצבו בשל ניתוק דרכי האספקה ובשל נוהגו של ויר לשתות לשוכרה.
בשלב מסוים, תוך כדי הקרבות עם האינדיאנים ולנוכח מצבו הקשה של הכוח, התארגנו קציניו ביניהם, הדיחו את מפקדם קולונל ויר, ומינו את סלומון במקומו. היה זה סלומון שהחזיר את הכוח המשימתי כולו, בשלום, לבסיסו בפורט סקוט.
גנרל בלאנט, מפקד החזית באותה עת שפט את סלומון בגין הדחת ויר תוך כדי קרב, זיכה אותו וב-16 ביוני 1862 מינה אותו הנשיא אברהם לינקולן, גם באופן פורמלי, למפקד כוח המשימה במקומו של קולונל ויר, תוך שהוא מעלה את סלומון לדרגת בריגדיר גנרל. ההעלאה בדרגה אושרה על ידי הסנאט ב-10 ביולי 1862. קולונל ויר לא הודח לחלוטין, אלא הוצב מתחת סלומון, כאחד מקציניו הכפופים לו.
בכך הפך סלומון לגנרל היהודי הראשון בצבא ארצות הברית. היחיד שקדם לו בדרגה המקבילה לשלו בצי האמריקאי היה אוריה לוי, שמונה עוד ב-1860 לקומודור, דרגה שהחל מ-1985 קרויה בצי האמריקאי אדמירל אחורי (כוכב אחד).
גנרל במלחמת האזרחים האמריקאית

בספטמבר 1862 הוצב בריגדיר גנרל סלומון בראש הבריגדה הראשונה בצבא קנזס, לחם בקרב הראשון בניוטוניה, ואחר כך הוביל את יחידתו בקרב בקיין היל, ארקנסו, ב-28 בנובמבר, ובפריירי גרוב ב-7 בדצמבר. הוא הועבר בהמשך מפעם לפעם מיחידה אחת לאחרת, לפי צורכי המלחמה והשתתף בקרבות רבים בחזית המערבית בעיקר, עד תום המלחמה. אחד הקרבות החשובים שלו היה הקרב על הגנת העיר הלנה, ארקנסו, ב-4 ביולי 1863. סלומון הצליח להחזיק מעמד ולהדוף צבא מורדים בסדר גודל של כ-18,000 לוחמים תחת פיקודו של הגנרל הדרומי תיאופילוס הולמס, כשלרשותו של סלומון היו רק 3,000 מלוחמי הצפון. ניצחונו בקרב זה הבטיח לצפון את השליטה בכל מזרח ארקנסו.
קרב הגנה חשוב אחר שלו התנהל במשך כחמישה שבועות ושיאו היה ב-30 באפריל 1864 בג'נקינס פרי, ארקנסו (Battle of Jenkins' Ferry). הבריגדה של סלומון היוותה כוח מגן אחורי על כוחותיו של גנרל סטיל, שנסוגו מפני כוח דרומי עדיף. סלומון הציב את כוחותיו, כ-5,000 איש, בנקודת מעבר בשם ג'נקינס פרי, על פני נהר סלין ועצר שם כוח דרומי בסדר גודל של כ-20,000 לוחמים, שרדפו אחרי כוחותיו של הגנרל סטיל. כוחותיו של סלומון ספגו אבדות של כשליש מהכוח המקורי, אך איפשרו לסטיל להגיע מהעמדה חסרת יכולת ההגנה בה היה, בקמדן, ארקנסו, אל ליטל רוק המוגנת.
במרץ 1865, סמוך לפני תום המלחמה העלה הנשיא לינקולן את סלומון, אמנם בדרגת ייצוג בלבד, למייג'ור גנרל. הוא השתחרר מהשרות ב-24 באוגוסט 1865.
לאחר המלחמה

סלומון לא חזר לאחר המלחמה לוויסקונסין, אלא השתקע במיזורי, שם המשיך בעבודתו האזרחית המקורית כמודד, מהנדס ורשם קרקעות ממשלתי. ב-1867 נפטרה אשתו מת'ילד וכעבור שנתיים הוא נישא בשנית, לאחותה הבוגרת יותר, שהתאלמנה אף היא, הנרייטה. בפברואר 1877 מונה לרשם הקרקעות והאחראי על המדידות (Surveyor General) של יוטה ועבר לסולט לייק סיטי, יוטה. כעבור עשרים שנה נפטר ונקבר שם.
ב-1927 הקימה עיריית מניטוואק, ויסקונסין מצבת גרניט בחצר בית המשפט בתחומה, "יד" לזכרו ולזכרם של שלושת אחיו.
ראו גם

יהדות ארצות הברית
הערות שוליים

↑  דרגת סרג'נט (אנ') המקבילה לדרגת סמל.
↑  כריסטוף סלומון, באתר "Find a Grave" (באנגלית).
↑  צ'ארלס קוהן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  קטע עיתון מ-1927, על הקמת "יד" לזכרם של ארבעת האחים סלומון, באתר האגודה ההיסטורית של ויסקונסין
↑  "Wisconsin's Salomon Brothers in the Civil War"
יקיר הר-זהב

יקיר הר-זהב
יקיר הר-זהב במדי בית"ר בסביבות 1924
יקיר הר-זהב (גולדברג) (תרס"ד, 11 במאי 1904 – א' באייר תשכ"ז, 20 ביוני 1967) היה ממנהיגי תנועת הנוער בית"ר, איש האצ"ל, חבר המועצה הארצית של "תנועת החרות", מנהל קרן תל חי ועיתונאי ישראלי.
קורות חיים > בפולין: מ-1904 עד 1933

יקיר הר-זהב (גולדברג) נולד בוורשה שבפולין, לגלה (לבית לוין) וליהושע גולדברג. הוריו היו צאצאים למשפחות יהודיות שישבו דורות רבים בעיר ורשה. הוא למד בחדר, בתלמוד תורה, בישיבה, בבית ספר יסודי פולני ולבחינות הבגרות הממשלתיות כ"אקסטרן".
בנערותו, בשנת 1916, היה לחניך תנועת הנוער "השומר הצעיר". השתתף בארגון "ההגנה העצמית" על הקהילה היהודית בוורשה בעת הפרעות הקשות בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בשם "מיליציה לודובה". בעקבות קרב תל חי בחורף 1920, הקים עם חבריו תנועת נוער חדשה בשם "הסתדרות נוער ע"ש יוסף טרומפלדור-הגלילי".
שנתיים לאחר מכן התאחדה התנועה החדשה עם "השומר הצעיר" בפולין, אך בגלל תהליכי ההשמאלה בתנועת "השומר הצעיר", פרשו הר-זהב וחבריו מהתנועה.
בשנת 1923 היה הר-זהב ממייסדי תנועת צעירים ציונית של מעריצי זאב ז'בוטינסקי בשם "הסתדרות הנוער האקטיביסטי ע"ש זאב ז'בוטינסקי". התנועה נרשמה לאחר שנה כאגודת ספורט בשם "השחר" של ההסתדרות הציונית, והקימה סניפים בקהילות ישראל בפולין. הר-זהב כיהן בראשות "השחר" במחוז ורשה והסביבה מקיץ 1925. ראש בית"ר, זאב ז'בוטינסקי, עודד את איחוד "השחר" עם תנועת הנוער בית"ר. ב-1926 נפגשו אנשי "השחר" עם אנשי בית"ר ובראשם אהרן צבי פרופס, ואחר כך עם ז'בוטינסקי, שהגיע לפולין ב-1926 והתקבל במשמר כבוד של חניכי "השחר". לאחר האיחוד בין בית"ר ל"השחר", היה הר-זהב לאחד ממנהיגיה, ונשא בתנועה בתפקידי ניהול והדרכה. בין השאר היה מפקד "ברית הרצל" ו"תל חי". ב-1928 השתתף בארגון "הכינוס העולמי של בית"ר" בוורשה בהשתתפות ז'בוטינסקי.
ב-1929 נשא לאישה את מרסה לבית גולדשטיין.
הר-זהב היה שותף פעיל בהקמת יחידות אחדות בצבא הפולני בשנים 1929–1932. הוא היה ממייסדי הלגיון ע"ש ברק יוסלביץ בצבא הפולני, השתתף בכינוסי "הליגיונרים של המרשל יוסף פילסודסקי" בראדום ובטרנוב.
בקיץ 1933 יצא עם חבריו לארץ ישראל. הר-זהב וארבעה מחבריו נסעו חלק מהדרך במכונית. הנסיעה הייתה ממושכת ולוותה בקשיים רבים. הם היו לבושים במדי בית"ר הרשמיים כחלק מהסברה על התנועה בציבור הרחב. המדים עוררו תשומת לב חיובית מצד אנשי הצה"ר ובית"ר; וגם עוינות, מצד חברי תנועות נוער של הציונות הסוציאליסטית - כאשר עברו בפולין, ומצד לאומנים מקומיים - כאשר עברו ברומניה.
קורות חיים > בארץ ישראל: מ-1933 עד 1967

המסע ארך שבועות ארוכים. חבורת הבית"רים הגיעה לארץ ישראל לאחר שעברה בערים איסטנבול וביירות, ממנה הפליגו בספינת דייגים וירדו בחוף שמצפון לעכו. משם הלכו ברגל עד לבית החרושת "נשר" שליד חיפה. בחיפה נעצרו הר-זהב וחבריו על ידי השלטונות הבריטיים באשמת היותם מהגרים בלתי-לגליים. הם נאסרו בכלא עכו כשלושה חודשים. ומשם הועברו לכלא ביפו, בו נפגשו עם ד"ר אב"א אחימאיר, צבי רוזנבלט ואברהם סטבסקי שנעצרו כחשודים ברצח חיים ארלוזורוב. לאחר חודשי מעצר אחדים, שוחררו הר-זהב וחבריו מהכלא בערבות כספית, בעקבות שתדלנותם של חברי הצה"ר ובית"ר אב"א אחימאיר, עקיבא ברון, יצחק ילין ואחרים. הר-זהב התקבל לעבודה כפקיד בחברה לקבלנות בניין של צבי סטריכלביץ בתל אביב, ואחר כך עבר לנהל את סניפה בחיפה, עד 1939.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, במקביל לעבודתו אצל סטריכלביץ, התמנה הר-זהב למנהל קרן תל חי - שטיפלה במצבם הנפשי והכלכלי הקשה של לוחמי האצ"ל ומשפחותיהם, היה מפקד בית"ר בחיפה, וכן היה פעיל ב"ברית החייל" - איגוד חיילים יהודים משוחררים של התנועה הרוויזיוניסטית - ושימש בו כמזכיר כללי. בעקבות גל המעצרים של חברי הצה"ר ובית"ר בשנים 1936–1937, כאשר רבים נשלחו אל כלא עכו לתקופת מעצר מנהלי משתנות, התמנה הר-זהב לטפל בצורכיהם של העצורים ולקשר ביניהם לבין מוסדות הצה"ר, ולשמש כ"מוכתר" המייצג את האסירים ומקשר בינם לבין מפקד הכלא גראנט.
פעילותו עוררה אצל הבריטים והערבים בכלא חשדות ונקמנות. והוא נאסר בכלא עכו ב-1938. הוא נפגש עם שלמה בן-יוסף, שהיה חניך בית"ר והיהודי הראשון שעלה לגרדום. הר-זהב השיג רישיון מיוחד מסגן מפקד בית הסוהר, ובלווית מנחם ארבר (נציב בית"ר בארץ ישראל) כאשר רגשות עמוקים ממלאים את לבם של הנוכחים, הקריא לשלמה בן-יוסף את מכתבו של ז'בוטינסקי.
מלחמת העולם השנייה פרצה בספטמבר 1939. בעקבות הסברה שניהלה הממשלה הבריטית, רבים מלוחמי האצ"ל וחברי הצה"ר התגייסו אל הצבא הבריטי. הר-זהב ומנחם ארבר הקימו עבורם לשכת גיוס לצבא הבריטי של הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) ב-1940. ב-1941 היה הר-זהב נציג תנועת ז'בוטינסקי ב"וועד למען החייל". הר-זהב היה מעורב בשירותם של המגויסים בבריגדה היהודית עד גמר המלחמה.
בשנת 1944 נעצר הר-זהב על ידי הבריטים כאיש התנועה הרוויזיוניסטית. תחילה נשלח לכלא ביפו ואחר כך למחנה המעצר בלטרון במשך שלושה חודשים. בכלא הצטרף להנהלת מטבח המחנה. הר-זהב דאג למניין תפילה במחנה המעצר ובבתי הכלא שנאסר בהם או שבא כאורח לבקר אסירים. הוא שוחרר מהמעצר לאחר התערבותו המשפטית של עו"ד מקס זליגמן. ושוב נאסר במחנה המעצר בלטרון במשך חודשיים.
במלחמת העצמאות פעל בקרב שורות האצ"ל, עד הקמת צה"ל. הוא מונה לאחראי על הטיפול בחללי האצ"ל בקרבות שנוהלו ביפו, ברמלה וביהודייה.
משנת 1949 מילא הר-זהב תפקידים רבים. הוא המשיך לנהל את קרן תל חי, היה חבר המועצה הארצית של "תנועת החרות", חבר המועצה העולמית של בית"ר וקצין נציבות בית"ר, חבר במועצה הארצית של "חרות", ואב הבית של מצודת זאב, וביוזמתו התנהל בבניין מניין תפילה במועדי ישראל. הר-זהב, וחבריו דוד בוקשפן, צבי בונפלד, הרמן סגל, יצחק ילין, משה יזרעאלי, ואחרים, יזמו את הקמתו של המגדל בשטחו של בית מצודת זאב, שבנייתו הסתיימה ב-1963.
נפטר ב-1967 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
כתביו

הר-זהב היה עיתונאי פורה והשתתף בעיתונות היהודית והרוויזיוניסטית, כגון בעיתונים: "נאש פשגלאד" (בפולנית: Nasz Przeglad; בעברית: "סקירתנו"), בעלוני תנועת בית"ר ו"ברית החייל", ב"המשקיף" וב"חרות".
לקריאה נוספת

חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך א: מן העם (1923 – 1933), כרך ב: (חלק ראשון): אל העם (1933 – 1935), (חלק שני): אל העם (1935 – 1938), ירושלים – תל אביב: בהוצאת הוועד להוצאת ספר בית"ר, תשכ"ט – תשל"ו (1969 – 1976).
יקיר הר-זהב, סקירה, חי"ל, זכרונות ורשימות, סימול התיק: כ 17 - 1, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
יקיר הר-זהב, הר-זהב יקיר, מאמרים וכתבי יד, 01.01.1938 - 31.12.1961, סימול התיק: פ 79 - 9, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
הערות שוליים

↑  חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך א: מן העם (1923 – 1933), ירושלים – תל אביב: בהוצאת הוועד להוצאת ספר בית"ר, תשכ"ט–תשל"ו (1969 – 1976), עמ' 79, באתר כותר.
↑  חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך א: מן העם (1923 – 1933), ירושלים – תל אביב: בהוצאת הוועד להוצאת ספר בית"ר, תשכ"ט–תשל"ו (1969 – 1976), עמ' 80, באתר כותר.
↑  חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך ב: (חלק ראשון): אל העם (1933 – 1935), ירושלים – תל אביב: בהוצאת הוועד להוצאת ספר בית"ר, תשכ"ט – תשל"ו (1969 – 1976), עמ' 242, באתר כותר.
↑  אוסף אצ"ל, כלא עכו - מכתבים של אסירים אל יקיר גולדנברג (הר-זהב), סימול התיק: כ 4 - 28/ 12, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  ראו: אוסף אצ"ל, כלא עכו - מאמרים וכתבות בעיתונות (כולל משנת 1952), סימול התיק: כ 4 - 28/ 7, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  יקיר הר-זהב, סקירה, חי"ל, זכרונות ורשימות, סימול התיק: כ 17 - 1, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  ארכיון עו"ד זליגמן, שחרור יקיר הר-זהב ממעצר - התכתבות ב-1947, סימול התיק: ח 13 - 2/ 15, ארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  אוסף אצ"ל, קרבות רמלה - עדויות, מפות, כתבות, דוחו"ת (כולל מהשנים 1957–1992), סימול התיק: כ 4 - 7/ 18/ 1, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  אוסף אצ"ל, כיבוש יהודיה - סקירות, כתבות, עדויות, מפות (כולל מהשנים 1949–1978), סימול התיק: כ 4 - 7/ 7/ 1, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  קרן תל-חי, התרמה, דו"חות חדשיים, סימול התיק: ל 21 - 9/ 3, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  ראו: יקיר הר-זהב, התכתבות עם תנועת החרות, 01.01.1949 - 31.12.1966, סימול התיק: פ 79 - 6, בארכיון מכון ז'בוטינסקי
↑  משלימים את בית ז'בוטינסקי, מעריב, 25 בנובמבר 1964.
↑  יקיר הר-זהב באתר GRAVEZ
↑  ראו: י. ש. פקר (עורך), חזית החייל - קובץ לבעיות ברית החייל וחיילים משוחררים, תל אביב: המפקדה הראשית לברית החייל, 1945. סימול הספר: בחייל- 5, ארכיון מכון ז'בוטינסקי.
טלז

ערך זה עוסק בעיר בליטא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אנדרטה לזכר יהודי טלז שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
טֶלְז (בליטאית: Telšiai; בז'מאיצ'ו: Telšē; בפולנית: Telsze; ברוסית: Тельшяй; ביידיש: טעלז) היא עיר בצפון מערב ליטא, ובירת מחוז טלז והחבל ההיסטורי ז'מיטייה (Žemaitėjė, ביידיש זאמוט). העיר שוכנת על שבע גבעות לחופיו של אגם מסטיס. עוד ידועה העיר כמרכז דתי קתולי.
היסטוריה

טלז היא אחת הערים העתיקות בליטא, והיא נזכרה לראשונה בכתובים בשנת 1450. היא נקראת על שם אחד היובלים הנשפכים אל אגם מסטיס (טלשה Telšė), ולפי אגדה היא נוסדה על ידי האביר ג'יוגאס (Džiugas), שנודע גם בשם טלשיס (Telšys). העיר צמחה במהירות בתקופת עצמאותה של ליטא בין שתי מלחמות העולם, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה יחד עם כל ליטא לשליטה סובייטית. ב-24 ביוני 1941 וביום המחרת, התרחש טבח ראיניאי בסמוך לעיר, ובמהלכו רצחו חיילי הצבא האדום 76 אסירים פוליטיים ליטאים.
יהודי העיר

יהודים החלו להתיישב בעיר במאה ה-16 והיו תחת קהילת העיר קידן, הקהילה ידעה עליות ומורדות מבחינת מספר חבריה ואף היו פעמים בהן היהודים היו רוב דחוק. המשורר יהודה לייב גורדון ששימש כמורה בעיר, תיאר כי אנשי הקהילה היו שמרניים. בסוף המאה ה-19 פעלה בעיר ישיבת טלז שהייתה אחת הישיבות החשובות ביותר באירופה. בשנת 1897 מנו היהודים 3,080 תושבים, קרוב למחצית האוכלוסייה.
על אף ההגמוניה החרדית בקהילה, פעלו בה לאחר מלחמת העולם הראשונה גם תנועות ציוניות רבות, בהן בית"ר, צעירי ציון, גורדוניה ונצ"ח. עד 1920 היה בה גם סניף של תנועת הבונד הסוציאליסטית הלא-ציונית. היו בה קיבוצי הכשרה של תנועות החלוץ והציונים הכלליים, ובשנת 1933 הוקם גם קיבוץ הכשרה של החלוץ הדתי.
בתקופה שבין מלחמות העולם היו בטלז כ-2,500 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר. במרץ 1939 סיפחה גרמניה הנאצית את עיר הנמל ממל, ובעקבות זאת נמלטו רבים מיהודיה וחלקם הגיעו לטלז. עקב כך כמעט הוכפל מספר יהודי טלז, וערב מלחמת העולם השנייה היו בה כ-4,800 יהודים.
בעקבות סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נסגרה הישיבה וכל המוסדות התורניים.
עם כיבוש ליטא על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה, ביוני 1941, עוד לפני כניסת הגרמנים השתלטו ליטאים על העיר. אלה גרשו את היהודים מבתיהם לעבר אגם מאסטיס. לאחר שהנשים הופרדו מן הגברים ונשלחו ליער ריין, נשלחו גם הגברים ליער. למקום נשלחו גם יהודים מעיירות סמוכות. הגברים הוצאו בימים הבאים בקבוצות ונרצחו בבורות ירי. הנשים שנותרו ביער נשלחו ביולי למחנה גירול. הצפיפות שם הייתה גדולה, כיוון שלמקום נשלחו גם נשים וילדים מעיירות סמוכות. בשל התזונה הלקויה, הצפיפות הרבה ותנאי ההגיינה הגרועים במחנה, התפשטו במקום באוגוסט מגפת טיפוס הבהרות ומחלת השנית. בעקבות המגפה פונה המחנה ו-500 נשים ונערות נשלחו לגטו טלז. שאר יושבי המחנה נרצחו בבורות ירי.
לגטו זה הועברו גם יהודי אלסיאד. בדצמבר 1941 הוחל בחיסול הגטו. כמה מאות נשים הצליחו להימלט דרך האגם והגדר, השאר הובלו בקבוצות לבורות שניכרו ליד אחוזת ריין, שם נרצחו. מבין הבורחות שרדו רק 64 נשים את השואה.
בית כנסת בנוי עץ שרד בעיר.
בשנת 2013 נפטר בעיר היהודי האחרון.
יהודי העיר > אישים ידועים

יוסף יהודה לייב בלוך הרב של טלז, וראש הישיבה
הרב זלמן סורוצקין - היה תלמיד ישיבת טלז
הרב אליעזר גורדון - ראש ישיבת טלז.
ערים תאומות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
צ'כיה קרנוב, צ'כיה (מ־2001)
לקריאה נוספת

יהדות ליטא (כרך ג', עמ' 315–316) תל אביב, ה'תשכ"ג
בנות עמי מטלז, אסתר פרבשטיין, הוצאת מוסד הרב קוק, 2024.