stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכל קרומר-נבו
תחומי מחקר עיקריים > מחקר ומתודולוגיה

בעבודות המחקר הראשונות שלה חקרה סיפורי חיים של נשים החיות בעוני, אשר התפרסמו בספר "נשים בעוני: סיפורי חיים: מגדר, כאב, התנגדות".
טענתה המרכזית בספר זה היא כי אנשים החיים בעוני מתנגדים לעוני לאורך חייהם, אך מכיוון שמאבקם אינו מסתיים בהצלחה ניצחת, החברה, ובכללה אנשי המקצוע, אינה מזהה את מעשיהם כהתנגדות, והם אף מואשמים בכך שהם תורמים לעוניים. בהמשך, פיתחה את התחום של מחקר פעולה משתף, אשר שם במרכז את השותפות בין חוקרים מבפנים (אנשים בעלי ניסיון חיים ביחס לתופעה הנחקרת) לחוקרים מבחוץ (מהאקדמיה) שמטרתה לקדם את האינטרסים של החוקרים מבפנים. קרומר-נבו יזמה את מחקר הפעולה הראשון בישראל עם אנשים החיים בעוני, אשר הסתכם בכנס בו הציגו חוקרים מבפנים את עמדותיהם ביחס לדיור, חינוך ומערכת הרווחה בפני אנשי אקדמיה, קובעי מדיניות, מנהלי שירותים וארגונים ואנשי מקצוע.
תחומי מחקר עיקריים > עבודה סוציאלית ביקורתית

עבודה סוציאלית ביקורתית מגשרת בין עבודה פרטנית לבין המשגה, ניתוח ופרקטיקה פוליטית, שבמרכזה התייחסות ליחסי כוח חברתיים. קרומר-נבו מרבה להרצות בתחום זה במסגרות אקדמיות ומקצועיות. היא הקימה ועומדת בראש התוכנית "עבודה פרטנית לשינוי חברתי" להכשרת סטודנטים לעבודה סוציאלית עם אנשים החיים בעוני כפרקטיקה פוליטית; הקימה יחד עם עובדים סוציאליים מאזור הדרום את הפורום הבאר-שבעי "עבודה סוציאלית. חושבת. שינוי"; והשתתפה בהקמת תוכנית ארצית להכשרת עובדים סוציאליים לעבודה ביקורתית עם משפחות בעוני במסגרת המחלקות לשירותים חברתיים בשיתוף עם משרד הרווחה והשירותים החברתיים. בנוסף, היא עוסקת בהערכת תוכניות אלטרנטיביות ומנחה סטודנטים לתארים מתקדמים לתעד, לחקור ולהמשיג דרכי פרקטיקה ביקורתיות קימות, כדי להפוך אותן לנגישות לאחרים, לתת להן נוכחות בזירה הציבורית, ועל ידי כך לחזק אותן כאלטרנטיבה לגיטימית לפעולה מקצועית.
תחומי מחקר עיקריים > עבודה סוציאלית מודעת-עוני

קרומר-נבו פיתחה ועיבדה את הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני, שהיא פרדיגמה חדשה בשדה המחקר והפרקטיקה של דיסציפלינת העבודה הסוציאלית, ומציגה פרדיגמה זו בכל רחבי העולם מאז שנת 2009 באמצעות מאמרים, הוראה ישירה ומתן הרצאות (הן במסגרות אקדמאיות מסורתיות והן בפני קהלים מגוונים של אנשי המקצוע, קובעי מדיניות, פעילים חברתיים ומעצבי דעת קהל).
ביטוי מסודר ומקיף של הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני הוצג על ידי קרומר-נבו במאמר "עבודה סוציאלית מודעת-עוני: פרדיגמה חדשה לפרקטיקה עם אנשים החיים בעוני" שהתפרסם בשנת 2015 בעברית ובאנגלית, והיא הוצגה על ידי קרומר-נבו בשנים האחרונות גם בשורת כנסים בינלאומיים.
בשנת 2016 הוזמנה קרומר-נבו על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים לשמש כיועצת אקדמית בכירה למשרד, על מנת להטמיע וליישם את הרעיונות של עבודה סוציאלית מודעת-עוני בפרקטיקה ובמדיניות של המשרד.
בשנת 2020 יצא לאור בהוצאת Policy Press(אנ') ספרה "Radical Hope: Poverty-Aware Practice for Social Work".
הספר מתאר את מרכיביה העיקריים של הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני, ואת הרקע התאורטי הרב-תחומי שבו היא מעוגנת, ומציג את האפשרויות הגלומות בשילוב הפרדיגמה בפרקטיקות המקצועיות של עבודה סוציאלית בכלל, בהסתמך על הניסיון היישומי המקיף שהצטבר במהלך יישומה במסגרת הפרקטיקה המקצועית של העובדים הסוציאליים בישראל. בשנת 2022 יצא הספר לאור גם בעברית, תחת הכותר "תקווה רדיקלית: פרקטיקה מודעת-עוני בעבודה סוציאלית", בהוצאת פרדס.
אותות הוקרה ופרסים

בשנת 2014 הוענק לפרופ' קרומר-נבו אות הוקרה ופרס לעו"ס (מן האקדמיה) על פועלה לקידום שינוי חברתי. אות הוקרה ופרס זה מוענק ל"עובדים ועובדות סוציאליים שבמסגרת עבודתם המקצועית ובנוסף לה תורמים תרומה משמעותית לתהליכי שינוי מדיניות ושינוי חברתי", והוא הוענק ביוזמת שר הרווחה והשירותים החברתיים, בשותפות עם השדולה למען העו"ס בכנסת ישראל ואיגוד העובדים הסוציאליים.
בשנת 2019 הוענק לקרומר-נבו אות מפעל חיים מטעם אספנט-ישראל, אות הוקרה המוענק "...לאישיות שתרמה תרומה מיוחדת לקידום המדיניות החברתית בישראל". בהודעה שפרסם אספנט-ישראל צוינה במיוחד עבודתה רבת ההשפעה של קרומר-נבו בקשר עם פיתוח ויישום הפרדיגמה של עבודה סוציאלית מודעת-עוני.
קרומר-נבו הייתה אחת ממקבלי אותות ההוקרה שחולקו מטעם משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ל"...אנשי ונשות מופת בתחום שעיצבו את העבודה הסוציאלית ואת מדינת הרווחה בישראל", וזאת במסגרת האירוע לציון שבעים שנות עבודה סוציאלית בישראל שקיים המשרד ביום העבודה הסוציאלית הבינלאומי לשנת 2019.
ספרה של קרומר-נבו "Radical Hope: Poverty-Aware Practice for Social Work" זכה עם פרסומו לביקורות משבחות ממלומדים בעלי שם עולמי בתחום, ובשנת 2021 אף זכה בפרס ספר המחקר הטוב ביותר (Book Award for Best Scholarly Book Published) מטעם האגודה האמריקאית לעבודה סוציאלית ומחקר (SSWR), פרס אשר מחולק לספרים חדשים אשר מביאים עימם תרומה מחקרית מקורית ובולטת למקצוע של עבודה סוציאלית.
ספרים שכתבה או ערכה

מיכל קרומר-נבו, נשים בעוני: סיפורי חיים: מגדר, כאב, התנגדות (2006), סדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
לאה קסן ומיכל קרומר-נבו (עורכות), ניתוח נתונים במחקר איכותני (2010), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יוחאי חקק, לאה קסן ומיכל קרומר-נבו (עורכים), הכל מדיד? מבטים ביקורתיים על דירוג וכימות (2010), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מיכל קרומר-נבו, מיה לביא-אג'אי ודפנה הקר (עורכות), מתודולוגיות מחקר פמיניסטיות (2014), סדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מיכל קרומר-נבו, רוני סטריאר ועידית וייס-גל (עורכים), ביקורת בפעולה: פרקטיקות ביקורתיות בשדה החברתי בישראל (2020), הוצאת רסלינג.
Michal Krumer-Nevo, Radical Hope: Poverty-Aware Practice for Social Work (2020), (אנ')Policy Press
מיכל קרומר-נבו, תקווה רדיקלית: פרקטיקה מודעת-עוני בעבודה סוציאלית (2022), הוצאת פרדס.
זאב ירמולוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביוני 1904 סוסנוביץ, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1984 (בגיל 79 בערך) 
 ענף מדעי:  פסיכיאטריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה 
 מוסדות:  רעות תל אביב בית חולים שיקומי  בית החולים ביקור חולים  המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל 
 
זאב ירמולוביץ (לדיסלב הרמן ירמולוביץ; 15 ביוני 1904 – 1984) היה נוירולוג ופסיכיאטר, מנהל בית חולים אברבנאל (1955–1972), מנהלו השני של מרכז רפואי רעות.
בנוסף לניהול בית החולים אברבנאל התמנה בשנת 1955 על ידי שר הבריאות דב יוסף לפסיכיאטר מחוזי – במחוז תל אביב והמרכז.
קורות חיים

ירמולוביץ נולד בעיר סוסנוביץ בפולין. בשנת 1927 סיים את חוק לימודיו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ורשה עם תואר דוקטור לרפואה.
ב-1935 עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים וניהל את מרפאת בריאות הנפש בבית החולים ביקור חולים.
ב-1937 עבר לתל אביב, התגייס לשורות ההגנה והיה הרופא של אזור הדרום.
בשנת 1948, עם תחילת פינוי המנדט הבריטי מהארץ, מונה כרופא המחנה הצבאי הראשון של צה"ל, והשתתף בכיבוש בשייח' מוניס.
ב-1949 עבד כפסיכיאטר בשרות צה"ל, במרפאה שביפו.
ב-1952 החל לעבוד בשרות המדינה בבית חולים לבריאות הנפש – באר יעקב, שם היה מנהל מחלקה וסגן מנהל בית החולים.
ב-1955 נתמנה ירמולוביץ למנהל ביה”ח אברבנאל, במהלך אותה שנה התמנה גם לפסיכיאטר מחוזי – במחוז תל אביב והמרכז.
שימש בתפקיד מנהל בית החולים אברבנאל בין השנים 1955–1972.
במהלך שנותיו כמנהל בית החולים אברבנאל הניח את יסודות הטיפול הקהילתי, ועשה רבות למען חיזוק הקשר בין החולה לבין הקהילה.
חייו האישיים

ירמולוביץ היה נשוי לד"ר נטליה ירמולוביץ, רופאת עיניים. התגוררו ברחוב בן יהודה 89, בתל אביב. הזוג היה חשוך ילדים.
בצוואתו הוריש לבית החולים אברבנאל חלק מרכושו, וציווה על הקמת קרן על שמו, המנוהלת על ידי החברה לנאמנות של בנק לאומי לישראל.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים, י' בשבט תשכ"ג, 4 בפברואר 1963, רשימת הרופאים בעלי תואר מומחה, ירמולוביץ לדיסלב הרמן, רחוב בן יהודה 89 תל אביב, מס' רישיון מומחה :329, עמוד 738
↑  ילקוט הפרסומים, 439 8 בספטמבר 1955, כ"א באלול תשט"ו, עמוד 1318, חוק לטיפול בחולי נפש 1955: מינוי פסיכיאטרים מחוזים
↑  מגזין מרכז בריאות הנפש ע"ש אברבנאל בר עלון, ראש השנה תשע"ז, גיליון מספר 3, עמוד 15
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך: ירמולוביץ, זאב, עמוד 240
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך: ירמולוביץ, נטליה, עמוד 240
אליס בראון צ'יטנדן

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1859 ברוקפורט, ארצות הברית 
 פטירה:  13 באוקטובר 1944 (בגיל 84) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סייפרס לואן 
 מקום לימודים:  מכון האמנות של סן פרנסיסקו 
 
אליס בראון צ'יטנדן (באנגלית: Alice Brown Chittenden;‏ 14 באוקטובר 1859 - 13 באוקטובר 1944) הייתה ציירת אמריקאית, שפעלה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, והתמחתה בפרחים, דיוקנאות ונופים. היא לימדה במכון מארק הופקינס לאמנות (המכון לאמנות בסן פרנסיסקו) משנת 1897 עד 1941.
חיים אישיים

אליס צ'יטנדן נולדה בברוקפורט, ניו יורק ב-14 באוקטובר 1859 לג'וזף גלדינג צ'יטנדן ואן מרי גרין צ'יטנדן. הוריה עברו לסן פרנסיסקו בשנת 1858 מניו יורק, אך אמה חזרה לניו יורק כדי לחכות ללידתה. הייתה לה אחות קארי, שהייתה צעירה ממנה בשנתיים.
אביה עבד בתעשיית העץ בסן פרנסיסקו. היא למדה בבית הספר של דנמן וזכתה במדליית כסף על היותה בראש כיתתה כשסיימה את לימודיה בשנת 1876. היא למדה אצל וירג'יל ויליאמס בבית הספר לעיצוב (בהווה, המכון לאמנות בסן פרנסיסקו) משנת 1880 עד 1882. וקיבלה מדליות לציור.
היא נישאה לצ'ארלס פרשל אוברטון בשנת 1886 אך עזבה אותו וחזרה לבית הוריה בשנת 1887, כמה חודשים לפני שנולדה בתה מרים אוברטון בשנת 1887. אוברטון הפך לסגן הנשיא ומנהל חברת הדגים יוניון בסן פרנסיסקו. אליס התגרשה בשנת 1900 כאשר היא ובתה, מרים, התגוררו עם אמה ברחוב אוקטביה בסן פרנסיסקו. אחותה קארי ומשפחתה התגוררו גם הם עם הוריה. בעלה של קארי היה ויליאם טיילור, רב חובל בים. אליס צ'יטרדן מעולם לא התחתנה בשנית.
אישה חדשה

ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו אמניות נשים לחלק מארגונים מקצועיים, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו כנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך הן הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודותיהן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר. אמניות, "מילאו תפקיד מכריע בייצוג "האישה החדשה", הן על ידי רישום תמונות של האייקון והן על ידי שינוי דרך חייהן."
אליס צ'יטנדן הדגימה את "האישה החדשה" באמצעות האקטיביזם שלה לרפורמה חברתית, בזכות הבחירה ותנועה.
קריירה

היא ציירה לאורך כל חייה. אף על פי שהיא נסעה לחוף המזרחי של ארצות הברית, איטליה וצרפת כדי ללמוד במהלך חייה, הקריירה שלה מעוגנת בסן פרנסיסקו שם היא נחשבה לציירת גדולה שנאמר עליה כי היא "מגלמת גאון רב עוצמה" באמצעות "קסם המכחול שלה."
היא יצרה ציורים רבים של פרחים, בעיקר ורדים, חרציות ואדמוניות. מפעל חייה היה סדרה של יותר מ-256 ציורים בוטניים של 350 זנים של פרחי בר בקליפורניה במשך 50 שנה.
אליס צ'יטנדן נבחרה לציירת הפרחים המובילה של אמריקה, במארס 1895. היא אספה דגימות רבות בעצמה באופן מקומי באזור מפרץ סן פרנסיסקו, אך גם במהלך נסיעות ארוכות דרך הרי סיירה נבדה או מדבריות דרום קליפורניה. ציורים אלה נצבעו בעזרת צבעי שמן על נייר. היא קיבלה סיוע מחברתה אליס איסטווד, שהייתה אוצרת הבוטניקה באקדמיה למדעים בקליפורניה בסן פרנסיסקו.
עבודותיה היו כה מדויקות עד שהוסיפו לא רק לאמנות, אלא גם לתחום המדע.
היא ציירה גם דיוקנאות רבים, לעיתים קרובות עם צבעי פסטל. היא עשתה דיוקנאות של ג'יימס וו. מרשל, רוברט גורדון ספול, נשיא אוניברסיטת קליפורניה, והשופט ג'ון ה. בולט. כמו כן ציירה גם נופים רבים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 היה לה סטודיו בסן פרנסיסקו בקומה הרביעית בבניין פלן.
אליס צ'יטנדן הציגה שני ציורים (אחד חרציות ושני ורדים) בבניין "מדינת קליפורניה" בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי. בשנת 1885 קיימה האגודה לאמנות בסן פרנסיסקו תערוכה של כל הנשים, שנחשבה התערוכה הגדולה הראשונה מסוגה בארצות הברית, שכללה את עבודותיה של צ'יטנדן.
היא לימדה אמנות החל משנת 1897 בבית הספר לאומנויות הופקינס (לימים בית הספר לעיצוב בקליפורניה) באוניברסיטת קליפורניה ובשנת 1902 הרצתה במכון ברוקלין על "פרחי בר בקליפורניה". בשנת 1907 עד 1918 הייתה אליס צ'יטנדן פרופסור לרישום בבית הספר לעיצוב בקליפורניה.
בשנת 1941 פרשה מתפקידה בהוראה בבית הספר לאמנויות יפות בקליפורניה, והייתה חברה לחיים באיגוד האמנות בסן פרנסיסקו במשך הקריירה הנכבדה שלה.
אליס בראון צ'יטנדן נפטרה ב-13 באוקטובר 1944 בסן פרנסיסקו.
בשנת 1965 הוצגו בחברה ההיסטורית בקליפורניה 261 ציורי שמן של פרחי בר. הציורים היו באחסון באקדמיה למדעים בקליפורניה.
פרסום מוגבל של 1,000 עותקים של ארבעה מציורי פרחי הבר שלה נדפס והוצא בשנת 1968 על ידי לוטון ואלפרד קנדי.
תערוכה בשם "עצים ילידים בקליפורניה" נערכה בשנת 1992 בספריית הלן קרוקר ראסל, הגן הבוטני של סן פרנסיסקו, פארק גולדן גייט.
לאגודת החלוצים בקליפורניה יש דיוקן ושני ציורים של מבנים היסטוריים.
הערות שוליים

↑  Hughes, Dean Milton. Artists in California, 1786-1940 (1st ed.). Hughes Pub. Co. p. 89.
↑  "Biographical Sketches"
↑  Alice Brown Chittenden, The Society of California Pioneers
↑  Laura R. Prieto. At Home in the Studio: The Professionalization of Women Artists in America. Harvard University Press; 2001. ISBN 978-0-674-00486-3. pp. 145–146.
↑  The New York Times Index, New York Times Company, 1917. (באנגלית)
↑  "Alice Chittenden Honored"
↑  "Concerning the Wild Flower Paintings of Alice B. Chittenden", larribeau.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008068862  SNAC: w6cg0gj1  VIAF: 58890643   WorldCat (עם VIAF): 58890643 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אליס בראון צ'יטנדן".
אליס צ'יטנדן, ורדים, 1906
אליס צ'יטנדן, דיוקן של ביתה, מרים, 1893
אליס צ'טנדן, דיוקן אמה, אנה מרים צ'יטנדן, 1900
אל טורקל

אל טורקל (בספרדית: El Torcal de Antequera) הוא שמורת טבע ברכס ההרים סיירה דל טורקל (Sierra del Torcal) הממוקמת כ-14 קילומטרים מדרום לעיר אנטקרה (אנ'), ליד הכביש המהיר A-45 (אנ') במחוז מאלגה (ספ') שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד. היא ידועה בתצורות השטח יוצאות הדופן שלה, והיא נחשבת לאחד הנופים הקרסטיים המרשימים ביותר באירופה.
יעל איברי באל טורקל
ביולי 1929 הוגדר האזור כ"אזור טבעי מוגן אנדלוסי בעל עניין לאומי" (Espacio Natural Protegido Andaluz de interés Nacional). באוקטובר 1978 הוגדר שטח בן 11,170 דונם כפארק שמורת טבע (Parque de la reserva Natural), וב-1989 הוא הוגדר "אזור טבע" (Paraje Natural). ב-2016 נוספה השמורה יחד עם הדולמנים: דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל שליד אנטקרה וההר פניה דה לוס אנמורדוס, צפונית-מזרחית לאל טורקל, לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו בשם "אתר הדולמנים של אנטקרה". חמשת האתרים מהווים מכלול חשוב הקשור לתרבות של התקופה הנאוליתית.
נוף טיפוסי של אל טורקל
גאולוגיה

סיירה דל טורקל (או אל טורקל) הוא רכס הרים קטן המפריד בין הערים אנטקרה מצפון ומאלגה מדרום. יש בו ארבעה קטעים גאולוגיים: סיירה פלאדה (Sierra Pelada), טורקל אלטו (Torcal Alto), טורקל באחו (Torcal Bajo) וטאחוס אי לדרס (Tajos y Laderas). הנקודה הגבוהה ביותר באל טורקל היא קמורו דה לאס סייטה מסאס (Camorro de las Siete Mesas‏, 1,336 מטרים) בטורקל אלטו.
אבן הגיר מתקופת היורה היא בת כ-150 מיליון שנה, והושקעה במסדרון ימי שהשתרע ממפרץ קדיס עד אליקנטה בין האוקיינוס האטלנטי הנוכחי לים התיכון. קרקעות ימיות אלו התרוממו לגובה של למעלה מ-1,300 מטר בתקופת השלישון, כחלק מהקימוט האלפיני, וכתוצאה מכך נוצר רכס הרים צנוע הבנוי שכבות אבן גיר אופקיות, דבר נדיר באנדלוסיה. מאוחר יותר, סדרה של שברים, סדקים והעתקים בזוויות ישרות (בדרך כלל צפונית-מערבית לדרומית-מזרחית וצפונית-מזרחית לדרומית-מערבית) נוצלו על ידי תהליכי סחיפה ויצרו את הסמטאות בין גושי אבן הגיר הגדולים הנראים כיום. הגושים עצמם היו נתונים לתהליכים של המסה על ידי מים חומציים (קרסטיפיקציה) ולהתפצלות בשל תהליכי קפאון-הפשרה, שפעלו על שכבות אבן הגיר האופקיות וגרמו לצורות השונות הנראות כיום, שרבות מהן דומות לחפצים יומיומיים וקרויים על שמם. כמו "הספינקס", "הכד", "הגמל", "הבורג" וכו'. משטחים שטוחים אחרים עברו קרסטיפיקציה והפכו לטרשים מחוספסים שבהם ההליכה קשה.
כמו הרבה רכסי אבן גיר מסיבית, כולל אל טורקל מערות וצורות תת-קרקעיות אחרות, חלקן בעלות חשיבות היסטורית כמו "מערת השור" (Cueva del Toro) שבה נתגלו ממצאים מהתקופה הנאוליתית. מקור המערות קשור גם הוא להמסה של אבן גיר תת-קרקעית במי גשמים חומציים.
אל טורקל הוא שלוחה של הרכס הקשתי סיירה סובטיקה (Sierra Subbética), ונמצא בגובה בין 1,100 ל-1,400 מטרים. סלעים טרשיים וערוצים מתחלפים כל הזמן לצורות חדשות. עמודים גבוהים עשויים לוחות אבן בגדלים שונים נראים כאילו הונחו באופן מלאכותי זה על גבי זה.
ביולוגיה

באל טורקל נמנו 664 מינים של צמחים, ובהם מגוון גדול של פרחי בר, כולל כאלו הגדלים על סלעים כדוגמת Linaria anticaria‏, Saxifraga biternata‏, Linaria oblongifolia‏, Viola demetria‏, Saxifraga reuterana, רב-רגל פשוט (Polypodium cambricum) ומין הטבורית הנדיר Umbilicus rupestris, וצמחים אחרים כדוגמת שושנים, אדמוניות, ורד הכלב ו-30 מינים של סחלבים.
בעלי החיים כוללים מין אחד של דו-חיים, 11 מינים של זוחלים ובהם תלום-קשקשים מצוי ולטאה ספירית (Timon lepidus), 82 מיני עופות ובהם נשר מקראי, זג אדום-מקור ובז מצוי, ו-22 מיני יונקים, ובהם יעל איברי ויונקים פעילי לילה כדוגמת גיריות וסמורים ומכרסמים כדוגמת נברנים.
מתקני מבקרים

שמורת הטבע של אל טורקל נגישה באמצעות כביש מהכפר וייאנואבה דה לה קונספסיון (Villanueva de la Concepción). במרכז המבקרים טורקל אלטו יש מרכז מידע, מצפה כוכבים אסטרונומי, שירותים, חנות ומסעדה, עם שני חניונים, האחד בכניסה לפארק הטבע והשני ליד מרכז המבקרים. החנייה היא נקודת המוצא לטיול קצר לנקודת תצפית מרשימה ושלושה מסלולי הליכה מסומנים בצבעים הכוללים נקודות תצפית נוף רבות:
המסלול הירוק הוא הקצר והקל ביותר, באורך 1.5 קילומטרים, אורך כ-45 דקות ומוביל לאגן העמק טורקה דה לה מסטה (Torca de La Maceta).
המסלול הצהוב אורכו 2.5 קילומטרים ומוביל אל "לאס ונטנייאס" (Las Ventanillas) בגובה 1,200 מטרים עם נוף פנורמי של עמק מאלגה. מכיוון שאל טורקל מתנשא משמעותית מעל השטח שמסביבו, נשקף נוף פנורמי מרשים. אפשר לראות את וייאנואבה דה לה קונספסיון וביום בהיר את הרי מלאגה או אפילו את הים התיכון.
המסלול הכתום או דרך גישה - מסלול של 3.5 קילומטרים בין שני החניונים, התחתון והעליון, המאפשר למבקר להגיע ברגל לאזור הטבע.
מרכז המבקרים מארגן פעילויות, מסלולים וביקורים מחוץ לשבילי ההליכה הציבוריים. בגלל הטמפרטורה הקיצונית בקיץ ובחורף, מתרחשים רוב הביקורים באביב ובסתיו.
גלריה

"הבורג"
טרשים באל טורקל
הערות שוליים

↑  Antequera Dolmens Site – UNESCO site
1 2  Fauna y vegetación
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563804705171  GND: 7747906-3  LCCN: sh2003008354  VIAF: 235293637   WorldCat (עם VIAF): 235293637
איילת נחמיאס-ורבין

איילת נחמיאס-וֶרבִּין (נולדה ב-19 ביוני 1970, ט"ו בסיוון ה'תש"ל) היא עורכת דין ופוליטיקאית ישראלית, מומחית בממשל תאגידי. כיהנה כחברת הכנסת העשרים מטעם מפלגת העבודה. בשנים 2021–2023 שימשה יושבת-ראש מכון היצוא הישראלי.
ביוגרפיה

נחמיאס-ורבין נולדה וגדלה בצפון הישן בתל אביב. סבה וסבתה מצד אביה, מאיר ורשל נחמיאס, נמלטו מסלוניקי שביוון בינואר 1933. בת דודתה היא השחקנית חני נחמיאס. מצד אמה, נחמה, נחמיאס-ורבין היא נכדתם של אברהם שטרן ושרה שטרן (שהייתה הבעלים של קפה תמר), ונינה של אחד משבעת מייסדי נהלל, מיכאל קרסיק.
נחמיאס-ורבין היא בוגרת לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובעלת תואר שני במשפט מסחרי בתוכנית ברקלי באוניברסיטת תל אביב.
נחמיאס-ורבין חברה במפלגת העבודה החל משנת 1991, מאז הייתה פעילה בתא אופק, תא הסטודנטים של מפלגת העבודה בקמפוס הר הצופים. בגיל 21 היא החלה את דרכה המקצועית במפלגה עם ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין, כשליוותה אותו טרם היבחרו לראשות הממשלה, ובהמשך כעוזרת ליועץ המשפטי במשרד ראש הממשלה. ורבין נמנתה עם המעגל הקרוב לרבין עד להירצחו. לאחר שסיימה סטאז' בעריכת דין, היא ייסדה את עמותת "שלום חבר" להנצחתו וכיהנה כמנכ"לית שלה.
ב־2007 נפטר אביה, ויחד עם אחיה הם ירשו את מפעל "תבליט פלסטיק" העוסק בהשקיה וטכנולוגיית מים. היא מונתה ליו"ר המפעל. בנוסף, כיהנה כדירקטורית בכמה חברות מובילות במשק הישראלי, לרבות ”זאפ גרופ”, קופות הגמל של "אל על", הרשות לפיתוח כלכלי של תל אביב, הקרן לנזקי טבע בחקלאות, "אפקון תעשיות" ודש קופות גמל.
במקביל פעלה להקמת הסניף הישראלי של ארגון הדירקטוריות הבין-לאומי, שמטרתו לקדם השתתפות נשים במוקדי קבלת החלטות. במשך השנים כיהנה כיושבת-ראש משותפת של הארגון, שם פעלה ורבין לקידומן של הנשים בדירקטוריונים, ובמקביל עמדה בראש ארגון הדירקטוריות בישראל. בשל מומחיותה כדירקטורית, שימשה כמרצה בתוכנית "להב פיתוח מנהלים" בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הקימה את פורום נשות המילואימניקים, למען שוויון בנטל בין כל חלקי החברה הישראלית.
ביוגרפיה > חברת הכנסת

בשנת 2012 התמודדה לראשונה בפריימריז של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה והגיעה למקום ה־36 ברשימה הארצית (הבטחת ייצוג לאישה). ב־2015 לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודדה ורבין בפריימריז של מפלגת העבודה והוצבה במקום ה-22 ברשימת המחנה הציוני לכנסת, אשר שוריין לאישה ונבחרה לכנסת. בשנת הכהונה הראשונה שלה בכנסת העניק לה המכון הישראלי לדמוקרטיה את אות הפרלמנטר המצטיין לשנת 2016. חברה בוועדת החוץ וביטחון, שם היא חברה בוועדת המשנה לכוח אדם. יזמה וישבה בראש ועדת המשנה לבחינת משק האשראי בישראל. יזמה וחברה בוועדת החקירה הפרלמנטרית לבחינת משק האשראי בישראל, וכן חברה בוועדת הכלכלה, וועדת הכנסת והוועדה המיוחדת לזכויות הילד, ובוועדת המשנה לקידום עסקים קטנים ובינוניים.
במסגרת תפקידיה בכנסת פעלה נחמיאס ורבין לחיזוק התעשייה הישראלית, לחיזוק האחריות התאגידית בחברות ציבוריות וממשלתיות, להעסקת עובדים הוגנת לקידום ועידוד העסקת מבוגרים והעסקת בעלי מוגבלויות. בין היתר, היא הקימה ושימשה יושבת-ראש השדולה לקידום התעשייה בישראל, השדולה למען המשפחה הישראלית, שדולת "כחול לבן" ועוד. בין היתר, דרשה לתעדף תוצרת ישראלית בשיפוץ המתוכנן בטרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון
היא יזמה את השדולה לעידוד תרומת איברים, לאחר החלטת הוריה של ליאל בבלר לתרום את איברי ביתם שנהרגה בתאונת דרכים. כיהנה גם כראש שדולת הידידות ישראל-יוון. בינואר 2018, נסעה יחד עם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, לטקס לרגל יום השואה הבינלאומי שנערך בפרלמנט היווני באתונה, וכן השתתפה עימו באירוע הנחת אבן הפינה של מוזיאון חדש לזכר השואה, אשר מוקם בסיוע ממשלת יוון בסלוניקי.
ב-16 בינואר 2019 הודיעה שלא תתמודד בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לשיבוץ מועמדיה לבחירות לכנסת ה-21.
ביוגרפיה > לאחר הכהונה בכנסת

ב-2020 מונתה לסגנית-נשיא התאחדות התעשיינים וליו"ר מיזם "JReady" של הסוכנות היהודית, רשת לסיוע לקהילות היהודיות בהתמודדות ומוכנות למצבי חירום.
בשנים 2021–2023 שימשה כיו"ר מכון היצוא הישראלי. היא משמשת כיו"ר הקרן לנפגעי טרור של הסוכנות היהודית וכיו"ר הוועד המנהל של בית בן-גוריון בתל אביב.
בפברואר 2022 השתתפה בתוכנית הבישול של ערוץ 13 "המסעדה הבאה".
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשואה לעברי ורבין, סא"ל במילואים מחיל השריון ובנו של משה ורבין, שכיהן כראש מועצת רמת השרון. לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
הערות שוליים

↑  רון גרנות, דיבידנדים: איילת נחמיאס-ורבין חוגגת, באתר כלכליסט, 26 ביולי 2010
↑  איילת נחמיאס-ורבין, די לתרגילי האקרובטיקה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 במאי 2015
↑   שרי מקובר-בליקוב, האמת המטרידה שלי, באתר "ידיעות אחרונות", 23 בינואר 2019
↑  הבוגרים שלנו, באתר אוניברסטית תל אביב
↑  מזל מועלם, (הקישור אינו פעיל, 4 במאי 2018)ח"כ נחמיאס ורבין: הרצוג צריך לקבוע מועד לפריימריז, באתר אל-מוניטור, 9 בספטמבר 2015
↑  טליה לוין, ‏ח"כ איילת נחמיאס ורבין: "יצחק רבין היה המצפן שלי", באתר מעריב אונליין, 15 באוקטובר 2017
↑  אסי גל, נשות הלשכה של רבין: "הייתה לנו תחושה קשה שנכשלנו בהגנה עליו", באתר Xnet‏, 19 באוקטובר 2015
↑  אריק בנדר, הכירו את המועמדת, באתר nrg‏, 28 באוקטובר 2012
↑  עידו באום, הדירקטורית איילת נחמיאס-ורבין: לא כל בעלי השליטה מחפשים רק לחלוב את החברות, באתר TheMarker‏, 27 באוקטובר 2009
↑  איילת נחמיאס-ורבין, אבירות השולחן, באתר סלונה, ‏9 במרץ 2011
↑   עפרה אידלמן, קבוצת מיקוד של אשה אחת: איילת נחמיאס-ורבין נערכת לכנסת, באתר הארץ, 11 באפריל 2015
↑   נעה בן ארצי בתמיכתה באיילת נחמיאס-ורבין, באתר יוטיוב,‏ 25 בנובמבר 2012
↑  תוצאות הבחירות המקדימות במפלגת העבודה (פריימריז), באתר מפלגת העבודה, ‏30 בנובמבר 2012
↑   עמית סגל, חדשות 2, ‏60 שניות, זוז: איילת נחמיאס-ורבין, באתר ‏מאקו‏, 5 בינואר 2015
↑  עמרי נחמיאס‏, הכירו את המועמדים החדשים של מפלגת העבודה, באתר וואלה, 12 בינואר 2015
↑  מורן אזולאי, העבודה בחרה: יחימוביץ', שפיר ושמולי במקומות הראשונים, באתר ynet, 14 בינואר 2015
↑   צבי זרחיה, השנה הראשונה שלי בכנסת: "הנושא החשוב באמת הוא ההקשבה לציבור", באתר TheMarker‏, 29 ביוני 2016
↑  יובל אזולאי,, ‏ח"כ נחמיאס ורבין: להעדיף חברות ישראליות בשיפוץ טרמינל 3, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2018
↑  איתמר אייכנר, אתונה, סגירת המעגל המרגשת של הח"כית ביוון, באתר ynet, 29 בינואר 2018
↑  טל שניידר, ‏ח"כ איילת נחמיאס-ורבין פורשת: "ביתי אינו אותו הבית", באתר גלובס, 16 בינואר 2019
↑   ניר גונטז', "אבי גבאי? אני לא יודעת מה הוא. היה סלאלום אידיאולוגי קשה מדי", באתר הארץ, 16 בינואר 2019
↑  נווית זומר, איילת נחמיאס ורבין מונתה לתפקיד סגנית נשיא התאחדות התעשיינים, באתר כלכליסט, 24 בפברואר 2020
↑  יוני קמפינסקי, הסוכנות היהודית משיקה: רשת חירום יהודית, 16 בנובמבר 2020, באתר ערוץ 7
נחמיאס-ורבין יחד עם יו"ר העבודה יצחק הרצוג ויו"ר קק"ל דני עטר, במפגש בסניף העבודה המקומי בפרדס חנה
עלי אלון

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1935 עין שמר, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  11 בפברואר 2018 (בגיל 83) עין שמר, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  א. עלי 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 מספר צאצאים:  4 
 
קברו של עלי אלון בבית העלמין בעין שמר
עלי אלון (היה ידוע בשם העט א. עלי, 5 בינואר 1935 – 11 בפברואר 2018) היה משורר ועורך ישראלי.