ויליאם הנרי ג'ונסון
קריירה

ג'ונסון הגיע לפריז, בסתיו 1927. הוא בילה שנה בפריז, והציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במועדון הסטודנטים והאמנים בנובמבר 1927. לאחר מכן עבר לדרום צרפת, בהשפעת עבודתו של הצייר האקספרסיוניסטי חיים סוטין בצרפת למד ג'ונסון על המודרניזם. בתקופתו כאמן עבד ג'ונסון במגוון מדיות: חיתוכי עץ, שמן, צבעי מים, עט ודיו. לעיתים קרובות הוא השתמש בכל החומרים הקיימים בהישג יד כדי להביע את עבודתו.
בתקופה זו פגש ג'ונסון את אמנית הטקסטיל הדנית הולצ'ה קראק (Holcha Krake) (6 באפריל 1885 - 13 בינואר 1944). הולצ'ה נסעה עם אחותה ארנה, שהייתה גם היא ציירת, ובעלה של ארנה, הפסל האקספרסיוניסטי כריסטוף פול (Christoph Voll). ג'ונסון הוזמן להצטרף אליהם לסיור בקורסיקה. ג'ונסון והולצ'ה נמשכו הדדית למרות ההבדלים הבין גזעיים, תרבותיים והגילאים ביניהם.
ג'ונסון חזר לארצות הברית בשנת 1929. האמן העמית ג'ורג' לוקאס עודד את ג'ונסון להציג את עבודתו בקרן הרמון כדי להתמודד על פרס קרן ויליאם א' הרמון להישגים בקרב אפרו-אמריקאיים בתחום האמנות. כתוצאה מכך, ג'ונסון קיבל את מדליית הזהב של הרמון באמנויות. הוא זכה לתהילה כ"מודרניסט אמיתי, ספונטני, נמרץ, תקיף וישיר ".
בעודו בארצות הברית ביקר ג'ונסון גם את משפחתו, שם צייר מספר ניכר של יצירות חדשות. במהלך ביקור זה הצליח ג'ונסון להציג בפומבי את ציוריו פעמיים. ההזדמנות הראשונה הייתה בפגישה במכון המורים במחוז מולדתו ב-22 בפברואר 1930. השנייה הייתה בימק"א המקומית שבה עבדה אמו של ג'ונסון. הבוס שלה, ביל קובינגטון, סידר לג'ונסון להציג 135 מציוריו ב-15 באפריל 1930.
ג'ונסון חזר לאירופה בשנת 1930 הוא נסע לדנמרק כדי להצטרף מחדש להולצ'ה קראק. בני הזוג חתמו על הסכם ממון ב-28 במאי 1930, והתחתנו כמה ימים לאחר מכן. ג'ונסון ואשתו בילו את רוב שנות השלושים בסקנדינביה, שם התעניין באמנות העממית. ג'ונסון התמקד ביצירות אמנות והשתמש בטכניקות והמיומנות שלמד ממוריו הרבים לאורך השנים.
אולם ככל שגאה הנאציזם בגרמניה ובאירופה בסוף שנות השלושים, אמנים רבים נפגעו. גיסו של ג'ונסון, כריסטוף וול, פוטר מתפקיד ההוראה שלו, ואמנותו תויגה "כמנוונת". ג'ונסון וקראק בחרו לעבור לארצות הברית בשנת 1938.
במהלך שנות הארבעים הפכה אמנותו להיות בעלת ביטוי חזק, ויצר את הסגנון שבו הוא מוכר. היצירות חלקן תוססות וחלקן קודרות. הציורים המופשטים האלה מתארים את החוויה האפרו-אמריקאית הן מנקודת מבט היסטורית והן אישית.
ג'ונסון הצטרף לפרויקט האמנות הפדרלי, ובעזרת מרי ביטי בריידי, ג'ונסון מצא בסופו של דבר עבודה כמורה במרכז לאמנות הקהילתית בהארלם. שם הוא ומורים אחרים הדריכו כ-600 תלמידים בשבוע, במסגרת פרויקט אמנותי פדרלי מקומי.
הוא התמקד בתרבות ובמסורות אפרו-אמריקאיות, והפיק ציורים שהתאפיינו בפשטות כאמנות העממית שלהם. ג'ונסון היה נחוש בדעתו "לצייר את עמו".
הוא הנציח את התרבות והדימויים האפרו - אמריקאים במסגרות העירוניות של יצירות כגון חיי רחוב - הארלם, קפה ומוזיקאי רחוב, וכן במסגרות הכפריות - בעבודה, בזריעה, ויציאה לשוק. המציאות הקשה של חיי השחורים תוארו בכמה יצירות שהיו תגובה להתפרעויות הגזעיות ב-1943 בניו יורק. סדרה נוספת של עבודות הראתה חיילים שחורים ואחיות בזמן המלחמה.
יצירותיו הדגישו בצבעים בולטים ותוססים ודמויות פשטניות, ותיאוריו את התרבות האפרו-אמריקאית נעזרו בחינוכו בדרום הכפרי. בנוסף, הוא השתמש במוטיבים דתיים ופוליטיים לאורך כל עבודתו. הוא שאף להמחיש את עושר התרבות האפריקאית ואת המודרניזם של הרנסאנס בהארלם.
אולם אף שזכה למידת הצלחה כאמן במהלך שנות הארבעים והחמישים, הוא מעולם לא הצליח להשיג יציבות כלכלית.
ברמה האישית, שנות הארבעים היו קשות. חדשות רעות הגיעו מאירופה. גיסו כריסטוף וול נפטר בקארלסרוהה, גרמניה, ב-16 ביוני 1939, לאחר חקירה של הנאצים. משפחתה של הולצ'ה עברה את הכיבוש הגרמני בדנמרק בביתם באודנס.
בדצמבר 1942 עברו ג'ונסון ואשתו לדירת סטודיו גדולה יותר בגריניץ' וילג'. שבוע לאחר מכן נהרסו יצירות האמנות והרכוש האישי של ג'ונסון כאשר הבניין עלה באש.
ב-13 בינואר 1944 סבל ג'ונסון מאובדן נוסף כאשר אשתו הולצ'ה מתה מסרטן השד. כדי להתמודד עם האבל האישי, הוא חזר לבקר את משפחתו וצייר יצירות עם נשאים דתיים, כגון הר גולגולתא.
בשנת 1946 עזב ג'ונסון ועבר לדנמרק כדי להיות עם משפחת אשתו. עם זאת, התנהגותו נעשתה לא יציבה וגרמה להתמוטטות נפשית. כאזרח אמריקאי לא כשיר נפשית, הוא נשלח חזרה לניו יורק על ידי שגרירות ארצות הברית באוסלו. עורך דין מונה על ידי בית המשפט כאפוטרופוס החוקי שלו.
הוא נכנס לבית החולים סנטרל איליפ סטייט בלונג איילנד ב-1 בדצמבר 1947, שם הוא בילה את עשרים ושלוש השנים האחרונות של חייו.
הוא מת ב-13 באפריל 1970.
מפעל חייו נרכש בשנת 1967 על ידי האוסף הלאומי לאמנויות יפות של המכון הסמיתסוניאני, שארגן תערוכה רטרוספקטיבית בשנת 1971, זמן קצר לאחר מותו.