stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי גיל
פרסומים נבחרים

גלים בינוניים עד רוגשים (הוצאת אגודת העיתונאים, 1965)
מסה על ראשית השידור העברי בארץ בישראל במרץ 1936.
תולדות השידור העברי בארץ ישראל של טרום המדינה, פרי מחקר ארכיוני וראיונות עם שדרים שעבדו ב"קול ירושלים". המסה שימשה בסיס לסרט "גלים בינוניים עד רוגשים", שאותו כתב והפיק והוקרן כעבור עשר שנים בערוץ 1.
בית היהלומים - סיפור הטלוויזיה הישראלית (הוצאת ספריית הפועלים 1986)
הספר עורך סקירה נושאית והיסטורית של הטלוויזיה הישראלית ואינו עוסק בתוכן השידורים. אחד הפרקים בספר, שאף פורסם במוסף הארץ לקראת פרסומו של הספר, עסק במאבק על השידורים בשבת בשבוע הראשון של נובמבר 1969. במאי 1969 קיבלה הממשלה החלטה על השידורים בשבת ובאוקטובר נערכו בחירות. גולדה מאיר ושריה הקרובים, כולל שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, רצו לדחות את השידורים בשבת, מכיוון שהם רצו את מפד"ל בממשלה. מנגד עמדו מליאת רשות השידור ובראשה הוועד המנהל, שכל חבריו היו בעד שידורים בכל ימות השבוע, זאת בניגוד לדרג הפוליטי שמינה אותם. וגם הדרג הביצועי ובראשו המנכ"ל שמואל אלמוג צידד בדעה זו. במשך שבוע שלם הממשלה הפעילה מכבש של לחצים על רשות השידור. ביום שישי, זמן מועט לפני כניסת השבת, הוציא שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון, צו ביניים, שאיפשר לרשות השידור לשדר שבעה ימים בשבוע. השידור הראשון התקיים בערב שבת, 7 בנובמבר 1969.
גשר של נייר (משרד הביטחון – ההוצאה לאור 1996)
ספר אוטוביוגרפי אודות התבגרותו של גיל כילד בקהילת זדונסקה וולה של טרום מלחמת העולם השנייה וקורותיו בשואה. "גשר של נייר" סוקר את חייו של גיל, עד לשחרורו בשנת 1945.
מתוך ההקדמה לספר של ד"ר משה בייסקי, שופט בית המשפט העליון בדימוס ושריד השואה:
" ...המחבר ניחן בשניים: ביכולת הסתכלות וקליטה של כל הסובב אותו בתחום משפחתו והעולם היהודי על היופי של דפוסי חיים והמיוחד שבהווי שנוצר במשך דורות. ועוד ניחן הנער בזיכרון מופלג שבו נחרתו הדמויות, האירועים, הפולקלור, הטיפוסים המיוחדים שהוסיפו נופך לחיי הקהילה.
.... משקוראים את התיאורים הנפלאים... נדמה לך שלא רק את העיירה שלו הוא מתאר לפניך אלא גם את העיירה שלך, והנך מרגיש כאילו חזרת למקום ילדותך שגם הוא נעלם מן המפה היהודית. והכול מתואר כבמשיכת מכחול עדינה, רישום קל של קוים המשרטטים דמויות ובכך כוחו של התיאור.... ..ובשער אחר של הספר הוא שער הגיהנום דרכו עבר... וחלק זה הוא עדות אותנטית של התנאים הבלתי אנושיים של החיים בגטאות ובמחנות והיא אמינה ביותר מפיו של ילד אשר ראה, הרגיש וחי את הזוועות...
במסמך בעל חשיבות רבה ובעדות נאמנה ומדויקת זיכה אותנו צבי גיל שבעט סופר מאפשר גם למי שלא היה שם להתוודע לאימי תקופה של ליקוי מאורות ואיבוד צלם אדם."
לשחק על חלומות (הוצאת גוונים, 1998)
רומן על ניצולי השואה הצעירים בבואם לארץ. העלילה מתרחשת על רקע אירועים דרמטיים שקדמו להקמת המדינה
מוביולה - מסע בזמן ובמרחב (הוצאת צג, הפצה הוצאת ראובן מס, 2007)
מכסה את השנים 1945–2007. הספר מספר על חייו של גיל מאז עלייתו לישראל, קליטתו בארץ, השתתפותו במלחמת העצמאות והאירועים אותם ליווה במסגרת רשות השידור.
מן היד אל הפה והלאה מזה (הוצאת טרקלין, 2011) סיפורי אנוש קצרים.
כמו פרש קווקאזי (הוצאת גוונים) רומן שראה אור במאי 2015
זוהרה (הוצאת ניב, 2020) רומן היסטורי על גיבורת המחתרת הציונית בעיראק בתקופת מלחמת העולם השנייה.
גשר של נייר - הוצאה מחודשת במהודרה דיגיטלית- ינואר 2021 (הוצאת ניב)
הערות שוליים

↑  צבי גיל, גשר של נייר, משרד הביטחון: ההוצאה לאור, 1986, ע' 308-300
↑  אילנה באום, "לחם"ו"עמוד האש" מכירות טובות בחו"ל, מעריב, 26 בפברואר 1987
↑  רן גפן, איאן מק׳קאלן במקום יוסי בנאי, חדשות, 4 באוגוסט 1986
↑  עמוד האש ־ לארה"ב?, מעריב, 24 במרץ 1988
↑  "מנשר ניצולי השואה", באתר יד ושם
↑  עדו בן פורת, לראשונה - ניצול שואה יאמר את תפילת "אל מלא רחמים" בעצרת ביד ושם, באתר ערוץ 7, כ"ו בניסן תשפ"ב, 27 באפריל 2022
↑  בשנת 1998 פורסמה המסה במסגרת ספר "אמצעי תקשורת המונים בישראל" בעריכת פרופסור דן כספי ופרופסור יחיאל לימור בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
↑  בית היהלומים, 81-69.
↑  מוביולה, 249-247.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284478505171  LCCN: n88246012  VIAF: 10162284   WorldCat (עם VIAF): 10162284
מוזיקה ברזילאית

״הגיטריסט״ (1899) - יצירה מאת האומן הברזילאי ז'וזה פראס דה אלמיידה ז'וניור
המוזיקה הברזילאית נוצרה כתוצאה מהמפגש בין התרבויות השונות הקיימות בברזיל, כאשר בבסיסה היא היא תוצר של השילוב הייחודי בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, עם הגעתם של העבדים האפריקאים לברזיל בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
בעלת סגנונות וזרמים רבים, כגון סמבה, בוסה נובה, MPB, שורו, טרופיקליה, רוק ברזילאי, ראפ ברזילאי ועוד, המוזיקה הברזילאית מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות ומסימני ההיכר של ברזיל ברחבי העולם.
רקע היסטורי

בתקופת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, הועברו אפריקאים למדינות אמריקה, ביניהן ברזיל, לצורך כוח-עבודה זול. ב-1436 הובאו תריסר העבדים האפריקאים הראשונים לליסבון, וב-1466 מנו כבר כאלף עבדים, וב-1535 ומספרם הגיע לעשרת אלפים. בזמן שהאירופים ראו את עצמם כמייצגים את הציוויליזציה, הטכנולוגיה והמדע – כלומר את בעלי הדת האמיתית והמפותחים, אפריקה נתפשה כמקום חסר תרבות, בו האנשים מחזיקים בדתות שקריות, במנהגים נחותים, ובמעשים ברברים ופראיים. המוזיקה והשירה של האפריקאים נתפשו כנחותים בהשוואה למה שהיה מקובל באירופה.
כלי הנגינה של האפריקאים כללו בעיקר כלי הקשה וכלי נשיפה טבעיים, כגון קרני בעלי חיים, והאירופאים ראו בכך ביטוי לרמתם הנמוכה של האפריקאים, כאלו שחסרה בהם היכולת להבין וליצור כלי נגינה משוכללים, שמסוגלים להפיק צלילים נעימים, עדינים ומורכבים. מקצבי התופים ותרועות הקרנות, שהיוו את כלי הנגינה העיקריים בריקודים ובטקסים באפריקה, נשמעו בקרב האירופאים כרעש מונוטוני חסר הרמוניה. בנוסף, השירה באפריקה, המלווה את המוזיקה, המאופיינת בעיקר בקריאה של סולן ותשובה של הקהל, נשמעה לאירופאים כשירה חסרת מלודיה וגיוון.
במהלך השנים, המפגש בין התרבויות השונות, בין המסורות האירופאיות והאפריקאיות, ההיטמעות החברתית והמיזוג הגזעי, החלו לטשטש את ההבחנות בין שחורים ולבנים, עבדים ואדונים, פראות ותרבות.
אפריקה איננה יחידה מוזיקלית הומוגנית. כפי שלא ניתן לדבר על שפה או תרבות "אפריקאית" אחת, לא ניתן לדבר על מוזיקה "אפריקאית". ישנם אזורים רבים באפריקה שבכל אזור יש מאפיינים מוזיקליים ייחודיים. בדרך כלל ניתן לומר כי חלקה הצפוני של אפריקה מאופיין בהשפעות אסלאמיות, והחוף המערבי מובחן מהחוף המזרחי על ידי הדגש החזק יותר על כלי ההקשה.
בשנת 1680 התאחדו עבדים בחוות ובערים בבאהיה (Bahia), והקימו תחת הגנת הכנסייה מסדרים. מסדרים אלו דאגו לשיפור תנאי חייהם של העבדים ולימים נאסף כסף שבו נקנתה חירותם. בחגים נוצרים ובימי ראשון (כ-80 ימים בשנה ויותר) ניתנה הזדמנות לאפריקאים לצעוד בתהלוכות קתוליות, לשיר שירי תהילה לישו במקצבים ובכלי נגינה מהמולדת שלהם. בכל מצעד כזה, העבדים הפגינו את הקשר שלהם עם התרבות האפריקאית באמצעות תלבושות, שירים והצגות תוך כדי התהלוכה הדתית הנוצרית.
כמו כן, הסמבה העירונית התפתחה בשכונות העוני של המאה ה-16 של ריו דה ז'ניירו. בהתחלה מוזיקת הסמבה החלה בתופים קצביים שאליהם התלוו טקסים דתיים אפריקאים שהובאו לברזיל בידי העבדים האפריקאים.
התרבות הברזילאית

התרבות הברזילאית מהווה מכלול רחב של אלמנטים אנושיים, חברתיים ואמנותיים שמאפיינים את ברזיל וייחודים רק לה. התרבות הברזילאית היא סינתזה בין עמים וקבוצות אתניות רבות שהגיעו ממקומות שונים בעולם קיימו את תרבותם ולבסוף יצרו תרבות מבודלת מהמקור שיצרה את התרבות הברזילאית. תרבות ברזיל היא פסיפס תרבותי אתני ייחודי המורכב מהשפעות רבות ושנות כמו השפעות פורטוגליות, אירופאיות, אפריקאיות, ילידיות, אסייתיות ועוד. הריבוי האתני הביא לגיוון רב מאוד ולמעשה התרבות הברזילאית היא אחת התרבויות העשירות בעולם.
המוזיקה היא אחד המרכיבים המשמעותיים והייחודיים בתרבות הברזילאית. המוזיקה הברזילאית מביאה לידי ביטוי את השילוב בין התרבויות השונות והמעמדות השונים המרכיבים את האוכלוסייה הברזילאית. הזהות בין המוזיקה לתודעה תרבותית ומעמדית היא שנתנה לה את כוחה ואפשרה לה להשתמר עד ימינו ולהתערב במסורות מוזיקליות אירופיות ואינדיאניות. הכנסייה ובעלי החוות והמטעים ראו כבר קודם את המוזיקה כגשר בינם לבין העבדים השחורים. בדרך זו ניצלו העבדים את המוזיקה כדי להציג עצמם כחלק מהתרבות הברזילאית החדשה, וכשכבה חברתית (גם אם נמוכה ביותר) שלמשתייכים אליה יש סיכוי לטפס מעלה.
כלים מוזיקליים > אגוגו (Agogo)

אגוגו הוא כלי הקשה מוזיקלי העשוי מברזל. זהו כלי נגינה אפריקאי המשמש ככלי נגינה ללהקות, שבטים, וקבוצות שונות. אגוגו - מילה מהשפות הכושיות (כינוי לשפות על שמו של כוש בן חם, בנו של נח). כיום משמש האגוגו ככלי נגינה גם במסיבות, אירועים ובקרנבל, ובעולם הקפוארה.
כלים מוזיקליים > בירימבאו (Berimbau)

הבירימבאו הוא כלי הקשה, וכלי הנגינה הראשי מבין כלי הנגינה בקפוארה (Berimbau de barriga). כלי נגינה אפריקאי ושם באפריקה ומשמש ככלי נגינה ללהקות, שבטים, וקבוצות שונות. בברזיל בסוף המאה ה-20, הצטרף הוא לעולם הקפוארה. כיום הבירימבאו כמו באפריקה, הוא כלי נגינה שמשמש ללהקות וקבוצות שונות (Berimbau de boca). הבירימבאו הוא זה שקובע את הקצב במעגל של הקפוארה ושל כלי הנגינה האחרים. באפריקה ואף בברזיל, הבירימבאו שימש גם לליווי סיפורים, שירים והמחזות שונות.
כלים מוזיקליים > אטאבקי (Atabaque)

האטאבקי הוא כלי נגינה/תוף אוריינטלי מאוד עתיק אצל הפרסים והערבים. בעבר השתמשו בו ככלי נגינה פואטי והוא שימש ככלי נגינה מועדף בו השתמשו במסיבות ובמפגשים מוזיקליים. היה גם לכלי נגינה אפריקאי הרבה זמן.
כלים מוזיקליים > פאנדירו (Pandeiro)

הפַּאנְדֵירוֹ הוא כלי נגינה ברזילאי עממי, אשר משמש ככלי מלווה לקפוארה. הפאנדירו שייך למשפחה של תופי מרים. משתייך לכלי הקשה ודומה במקצבו לכלי האטאבקי, אך מאפשר אלתורים רבים יותר.
אישים ידועים

המוזיקה הברזילאית הצליחה לחלחל אל תרבויות וסגנונות מוזיקה רבים והתקיימה הפריה הדדית ביניה לבין סגנונות אחרים. ישנן מדינות רבות בהן המוזיקה הברזילאית נגעה בסגנונות המוזיקה המקומית, והדבר נכון גם לאמניה של המוזיקה הברזילאית. רבים מזמריה זכו להצלחה בינלאומית, ביניהם כרמן מירנדה, ז'ילברטו ז'יל, קייטנו ולוזו, גל קוסטה, ז'וֹאַאוֹ ז'ילברטו, ז'ורז'י בן ז'ור, אנטוניו קרלוס ז'ובים, באדן פאוול, מריה בתניה, שיקו בוארקי ועוד.
על אף שלא ניתן לומר במדויק מיהם האנשים האמונים על ההצלחה והתפרשותה של המוזיקה הברזילאית בעולם, כן ניתן לציין כמה שהתבלטו בתחומים שונים והגיעו להצלחה משמעותית; הראשונה שבהם היא גל קוסטה- זמרת ברזילאית אשר משלבת בין כמה סגנונות מוזיקה, ביניהם מוזיקה שחורה ומקצב סמבה ברזילאית. קוסטה התפרסמה גם בזכות שיתופי פעולה שעשתה עם זמרים מפורסמים במוזיקה הברזילאית כדוגמת קאיטנו ולוזו, אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ילברטו ז'יל.
אישים ידועים > אנטוניו קרלוס ז'ובים

אישיות מרכזית ומוכרת במוזיקה הברזילאית, המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים (מוכר גם כטוֹם ז'ובים) נחשב בעיני רבים לאבי הבוסה נובה. ז'ובים היה מעבד, פסנתרן, משורר, יוצר וזמר והתפרסם בזכות שיריו הרומנטיים ושילובם הנועז עם מוזיקת הג'אז. המוזיקה של ז'ובים הושפעה ממוזיקה עממית מקומית מילדותו בריו דה ז'ניירו וכן מהמלחין הברזילאי הייטור וילה לובוס. מוזיקת הבוסה נובה היא שילוב של סגנונות הג'אז ומוזיקה אימפרסיוניסטית צרפתית. מוזיקה זו, שהתפרסמה בעולם בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20 ומוכרת כמוזיקה ברזילאית, תרמה לפרסומו של ז'ובים כאחד מהמוזיקאים החשובים ביותר של המאה ה-20. ז׳ובים זכה להכרה עולמית בזכות שיתופי פעולה וביצועים לשיריו מאת אומני ג׳אז בינלאומיים מוכרים כגון פרנק סינטרה, סטן גץ, אלה פיצג׳רלד, הרבי הנקוק, צ׳יק קוריאה ואחרים.
אישים ידועים > משפחת ולוזו ו-MPB - מוזיקה ברזילאית פופולרית

משפחה של מוזיקאים ממקימי זרם הטרופיקלי, קאיטנו ולוזו ומריה בתניה שלחו ידם גם בסגנון המוזיקה Musica Popular Brasileira) MPB – בעברית: מוזיקה ברזילאית פופולרית). ה- MPB משלב בין סגנונות מוזיקליים עירוניים כמו סמבה ושורו לבין מוזיקה מערבית כמו מוזיקת פופ ורוק. סגנון זה התבסס במהלך תקופת הדיקטטורה הברזילאית מתוך מטרה לייצר מוזיקה לאומית שקוראת לשינוי חברתי ומשטרי, בעיקר בידי סטודנטים וחוגים אינטלקטואלים.
אישים ידועים > גל קוסטה

גל קוסטה גדלה בסביבת מוזיקה; אביה היה בעל חנות תקליטים, ולכן אין זה מפתיע שהחלה לנגן ולהופיע כבר בילדות. קוסטה הושפעה באופן רב ממוזיקת הסמבה והייתה אחת ממובילות ומפתחות הזרם הטרופיקלי שהתפתח בברזיל בשנות ה-60. הזרם, שהחל כתחילה כסגנון מוזיקה ורק לאחר מכן הוגדר כזרם, שילב בין מוזיקה מסורתית ולבין מוזיקה חדשנית. מלבד הצלילים החדשניים, המוזיקה כללה קולות פוליטיים שלא פעם יצאו נגד הממשל, המשטר הצבאי וחוסר ההתייחסות לשכבות חלשות באוכלוסייה. למרות צנזורים מצד הממשל, הזרם היה פופולרי. קייטנו ולוזו, ז'ילברטו ז'יל ומריה בתניה ייצגו את הזרם גם הם, ומתוך כך נוצרו שיתופי פעולה יחד עם קוסטה.
דוגמה לצנזור שחוותה קוסטה היה בתקליטה Índia שיצא ב-1973 אשר בעטיפתו הציג את קוסטה בביקיני חושפני, ונאסר בסופו של דבר לפרסום למרות מחאותיה. ובכל זאת, למרות הצנזור, ואולי בגללו, היא הוציאה בשנות ה-80 את אלבומה Fantasia, שזיכה אותה בשלושה אלבומי פלטינה והצלחה בינלאומית.
מוזיקה ברזילאית בישראל

המוזיקה הברזילאית לא פסחה על מדינת ישראל, ומוזיקאים רבים הושפעו ממנה ומזרמיה המגוונים. המפורסם שבהם הוא האלבום "ארץ טרופית יפה" שהוקלט ב-1977. האלבום כלל תרגומים של אהוד מנור ואורי ארפז לשירים של יוצרים ברזילאיים כגון ז'ורז'י בן ז'ור, ויניסיוס דה מוראיס, אנטוניו קרלוס ז'ובים ואומנים נוספים. זמרים וזמרות ישראליים רבים השתתפו באלבום: מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל, יוריק בן דוד וצילה דגן, והכניסו לחלק מיצירותיהם המאוחרות יותר את הכלים והסגנונות השונים שהכירו במסגרת האלבום.
מלבד היותה נעימה לאוזן, המוזיקה הברזילאית טומנת בחובה גם מסרים חברתיים, רומנטיים ובעלי משמעות. האומנים זכו להצלחה בינלאומית בזכות יכולתה של המוזיקה הברזילאית להיטמע בסגנונות אחרים ובזכות קצבה הנעים, וייתכן גם בזכות אותם מסרים חברתיים שרבים ראו בהם השתקפות של קולם.
הערות שוליים

↑  Maya Talmon Chvaicer, Black and White — Slavery and Culture: 'Blacks' Dances' in Brazil / שחור ולבן — בין עבדות ותרבות: 'ריקודי השחורים' בברזיל
↑  "מוסיקה ברזילאית - השורשים השחורים - ברזיל - מסע אחר". מסע אחר. נבדק ב-2018-03-25.
↑  Chris McGowe ,1991, The Brazilian Music Book: Brazil's Singers, Songwriters and Musicians Tell the Story of Bossa Nova, MPB, and Brazilian Jazz and Pop Kindle Edition,
↑  Ruy Castro, 2003, Bossa Nova: The Story of the Brazilian Music That Seduced the World,
↑  Dazed (2016-02-17). "The Brazilian movement that redefined 70s counterculture". Dazed (באנגלית). נבדק ב-2018-03-25.
ריקוד אפריקאי המבטא שמחה
ריקוד אפריקאי מסורתי
חגיגות הקרנבל בסאו פאולו, עם שילוב של מסורות אפרו-ברזילאיות
כלי הנגינה בירימבאו
ז׳ילברטו ז׳יל
אנטוניו קרלוס ז׳ובים (טום ז׳ובים)
האחים קאיטנו ולוזו ומריה בתניה
גל קוסטה
עטיפת האלבום ״ארץ טרופית יפה״
מתי כספי עם ביצוע במסגרת האלבום ״ארץ טרופית יפה״
לייב וייספיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוקטובר 1921 ז' בתשרי תרפ"ב 
 פטירה:  16 באוקטובר 1997 (בגיל 76) ט"ו בתשרי תשנ"ח 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
יהודה אריה לייב (לייבל'ה) לעוי-וייספיש (ז' בתשרי תרפ"ב, 9 באוקטובר 1921 - ט"ו בתשרי תשנ"ח, 16 באוקטובר 1997) היה אחד ממנהיגי נטורי קרתא ונודע בשל עיסוקו בהגותו של פרידריך ניטשה.
פעילות פוליטית

אביו של וייספיש, שלמה זלמן, היה בנו של דוד בהר"ן, נכדו של נחום לעווי ונינם של משה ריבלין ועקיבה יוסף שלזינגר. אמו, חסא אסתר, הייתה בתו של אשר לעמיל בהר"ן, אחיו של דוד בהר"ן. בן דודו היה נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב.
וייספיש היה ממקימי 'נטורי קרתא' ואחד משלושת המנהיגים הבולטים שלה בראשית דרכה, לצד עמרם בלוי ואהרן קצנלנבוגן. וייספיש בלט בקיום קשרים מטעם הקבוצה עם בני דתות ולאומים אחרים. הוא נפגש עם שרי חוץ של מדינות אחדות וכונה "שר החוץ של נטורי קרתא". כמה חודשים לאחר קום המדינה, הוא חצה את הגבול עם ירדן ליד שכונת בית צפאפא בירושלים. הוא נשלח בשם אנשי נטורי קרתא להציע לשלטונות הירדניים לפלוש לירושלים ולכרות ברית צבאית עם החרדים שבה. וייספיש נכלא בראמאללה ושם יצר קשר עם שבויים ישראלים. ב-22 בפברואר 1951 החזיר אותו הלגיון הירדני לישראל והוא נעצר. את המשפט נגדו ניהל חיים כהן ובית המשפט המחוזי בירושלים גזר עליו שישה חודשי מאסר בפועל. לימים השניים התיידדו על רקע אהבתם המשותפת לניטשה.
ב-1952 הורשע באי-התייצבות לרישום לצה"ל ונגזרו עליו 3 חודשי מאסר. בהמשך אותה שנה פעל במסדרונות האו"ם למען בינאום ירושלים. ב-1954 גורש מארצות הברית.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, ולאחר שנטורי קרתא חדלה להיות תנועה רבת השפעה, ניכס לעצמו הרב משה הירש את הכינוי "שר החוץ של נטורי קרתא" והנהיג את התנועה לצד בנו של קצנלנבוגן.
פעילות פילוסופית

בשנות ה-70 קנה וייספיש את פרסומו בציבור הישראלי דרך העיסוק המרובה שלו בהגות הפילוסופית של ניטשה. את עיסוקו זה הצדיק באומרו "בלי לקרוא ניטשה, אי אפשר להבין כלל את היהדות". וייספיש סבר שניטשה, שיצא כנגד תורות המוסר של הנצרות ושל קאנט והציב אידיאל של האדם העליון הנעלה מן הטוב והרע, קרוב לרעיון של מוסר הנובע מכוח החיים היהודי האינטואיטיבי.
ניטשה, ששלל כל שיטה באשר היא שיטה, העריץ לדעת וייספיש את היהדות, משום ש"היהדות זה לא שיטה, היהדות זה החיים בעצמם", כדבריו. למרות שלא רכש השכלה מסודרת, נחשב וייספיש דובר ומרצה מבוקש, והוזמן להשתתף בסימפוזיונים במכון ון ליר ובאוניברסיטאות שונות. וייספיש אף שאף להעלות את עצמותיו של ניטשה לארץ ישראל.
פרטים ביוגרפיים

וייספיש התגורר מרבית שנות חייו בשכונת מאה שערים בירושלים, עבד כסופר סת"ם וניהל בית מלאכה לייצור תפילין. לו ולאשתו, זהבה, ילידת עיראק, נולדו 11 ילדים, אך אשתו לא נחשבה לחלק טבעי בסביבתו הקרובה.[דרושה הבהרה]
בתו שרה התפרסמה כדוגמנית. אחד מבניו התגייס לצה"ל, ונוּדה על ידי אביו.
וייספיש נפטר בט"ו בתשרי ה'תשנ"ח.
ראו גם

מאמר של וייספיש, בתוך יעקב גולומב (עורך), ניטשה בתרבות העברית (ראו גם במבוא של גולומב).
רוני אבירם, החילון כמבוא לצמיחתו של האדם האחרון: ביקורת המודרניות של פרידריך ניטשה, בתוך: דני סטטמן ואבי שגיא (עורכים) בין דת למוסר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
הערות שוליים

↑  לייבלה ווייספיש כותב אגרת מכלא רמאללה, מעריב, 1 בנובמבר 1950
↑  צע"ת בענין מעצר ל. ווייספיש, חרות, 3 במאי 1951
↑  קימי קפלן, חרדים־קנאים וערבים – מציאות ודימוייה, זמנים 135, קיץ 2016, עמ' 39‏, JSTOR 26899802
↑  חיים כהן, מבוא אישי: אוטוביוגרפיה, עמ' 212, 280
↑  אי-התיצבות - עברה נמשכת, חרות, 2 במרץ 1952
↑  נטורי קרתא בין כתלי או"ם, דבר, 26 בדצמבר 1952
↑  בשולי דברים, דבר, 15 במרץ 1954
↑
↑  זהר אהליאב, נערת הקזינו, מעריב, 15 באפריל 1987
חברה לטיסות חסך

מטוס בואינג 200–737 של חברת ריאנאייר
מראה תא הנוסעים במטוס בואינג 737–800 של חברת ריאנאייר עם פרסומות על תאי המטען והנחיות בטיחות שמודבקות על גב המושבים ולא מודפסות על כרטיס נפרד והמושבים אינם בעלי יכולת נטייה לאחור.
חברת חֶסֶךְ (נקראת גם לואו-קוסט, מאנגלית: Low-Cost Carrier או LCC) היא חברת תעופה שמחירי טיסותיה נמוכים מאוד בהשוואה לחברות התעופה הרגילות; המחיר הנמוך מתאפשר בשל היעדרם של שירותים מסורתיים לנוסע, כגון ביטוח מפני ביטול הכרטיסים שהוזמנו. תופעת חברות טיסות החסך החלה בארצות הברית, התפשטה לאירופה בשנות ה-90 וכיום משגשגת בעולם כולו. כמה מחברות התעופה הללו מוכרות חלק מהכרטיסים במחירים סמליים, או אפילו בחינם (כאשר הנוסע נדרש לממן רק את אגרות הנמל).
מודל עסקי

רוב חברות טיסות החסך פועלות על פי העקרונות העסקיים הבאים, או חלק מהם:
אין מחלקות יוקרה במטוס. אלא מחלקת תיירים בלבד.
דגם יחיד של מטוס, לרוב ממשפחת בואינג 737 או איירבוס A320, מה שמפחית מאוד את הוצאות הטיפול והתחזוקה במטוסים והכשרת צוותי האוויר.
תמחור פשוט וברור[דרוש מקור] כשלרוב, מחירי כרטיסי הטיסה עולים ככל שמתמלא המטוס, כך שהמקדימים להזמין נהנים מן המחירים הנמוכים ביותר. דמי הביטול גבוהים לעומת אלו של חברות סדירות, וחישוב המחיר מבוסס על טיסות בכיוון אחד, ולא על טיסות הלוך-חזור כמו בחברות תעופה מסורתיות, דבר המפשט מאוד את הליך ההזמנה.
מקומות לא מסומנים; דבר המעודד את הנוסעים לעלות למטוס מוקדם כדי לתפוס מקומות רצויים, מה שמבטיח עלייה מהירה למטוס. חברות התעופה דורשות תוספת תשלום לשמירת מקום.
טיסה לשדות תעופה מִשְנִיים, שתנועת המטוסים בהם דלילה או לחלופין המראה ונחיתה בשדות תעופה מרכזיים בשעות השפל. הדבר מבטיח שיעור איחורים נמוך, ודמי הנחיתה שחברת התעופה נדרשת לשלם נמוכים בהרבה. בחלק משדות התעופה הללו, הרשות או הממשלה המקומית אף מסבסדים את חברת התעופה, במטרה לעודד תיירות ותעסוקה באזור.
לוח זמני הטיסות מעוצב כך, שהמטוס ישהה כמה שפחות זמן על הקרקע (פחות משעה בין נחיתה להמראה). דבר המבטיח את יעילות (מִקְסוּם) השימוש במטוס.
חוסר שימוש בגשרי עליה למטוס בשל העלות הגבוהה (הן בשל זמן השהייה על הקרקע והן בשימוש בגשר), ושימוש גם בשדות תעופה גדולים במדרגות ניידות.
דגש על מכירה ישירה של כרטיסים, לרוב דרך האינטרנט, ללא תיווך סוכני נסיעות.
מזון ומשקאות הם בתשלום נפרד ונוסף על כרטיס הטיסה.
הנוסע נחשף במהלך תהליך ההזמנה, כמו גם בטיסה עצמה, לפרסומות למוצרים שונים.
כמה חברות תעופה (ובראשן ריאנאייר) ידועות בשימוש בטכניקות שונות של גידור, כדי להגן על עצמן מפני עליית מחירי דלק סילוני.
חיוב עבור תוספת כבודה מעבר לתיק קטן שניתן לעלות על המטוס. הן על כבודה שנכנסת לבטן המטוס והן על תיקים בתאי האחסון מעל תא הנוסעים.
בניגוד לחברות תעופה סדירות, לחברות תעופה זולות אין נציגות מקומית ביעדים אליהן טסה החברה. מה שמוביל לחסכון בכוח אדם, אך גם בהתחמקות מחוקי מדינות היעד בכל מה שקשור לזכויות צרכניות.
בניגוד לחברות תעופה סדירות, עובדי חברות לטיסות חסך, הם ללא קביעות ותנאי העסקה שלהם לא מוגדרים בהסכם קיבוצי.
היסטוריה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא חסרה התייחסות להתמודדות החברות עם משבר הקורונה לעומת חברות סדירות.
חברת התעופה הראשונה שהפעילה בהצלחה את המודל העסקי הייתה פסיפיק סאות'ווסט איירליינס בארצות הברית ב-6 במאי 1949. אך החברה שחוללה את המהפכה בשוק הטיסות הייתה סאות'ווסט איירליינס, שהחלה לטוס ב-1971, והייתה מאז רווחית כל שנה למעט 1973 (שנת משבר הנפט). משהתחיל שוק חברות התעופה להיפתח, הגיע המודל גם לאירופה, שם שתי החברות המצליחות ביותר הן ריאנאייר האירית, שהתחילה לטוס לפי המודל ב-1991, ואיזיג'ט הבריטית, שהוקמה ב-1995. שתי החברות האלו הן בשנת 2023 חברות התעופה הגדולות ביותר באירופה מבחינת מספרי נוסעים. חברות תעופה זולות נוספות נוצרו מאז ברחבי העולם.
חברות לטיסות חסך מהוות איום על חברות תעופה מסורתיות. בעיקר כאלו המבוססות על טיסות קצרות יחסית של עד 3 שעות, בהן החברות לטיסות חסך יכולות להתחרות בהן בקלות. כניסת חברות תעופה הזולות הובילו לפשיטת הרגל של מאלב, ספנאייר ואייר ברלין. וכן לדילול משמעותי בפעילות של נתיבי אוויר צ'כים, וטארום. אך פגיעה משמעותית של חברות התעופה הזולות הנה בשוק טיסות השכר. שהוביל לפשיטת רגל של חברות שכר רבות באירופה. הבולטת היא תומאס קוק. ודילול משמעותי בפעילות של חברות שכר כמו TUI.  בשווקים בהם הופיעו חברות לטיסות חסך נאלצו החברות המסורתיות לקצץ קיצוץ חד במחיריהן, ולעיתים קרובות לאמץ אלמנטים נוספים של חברות טיסות החסך, כמו ביטול מחלקת העסקים, בידור בטיסה, וארוחות טיסה בטיסות קצרות.
בשנים 2001–2003, שבהן נפגעה תעשיית התיירות כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר, מלחמת עיראק ומגפת הסארס, כמעט כל חברות התעופה המסורתיות סבלו מהפסדי ענק, בעוד רוב חברות החסך נשארו רווחיות. במשבר התעופה עקב מגפת הקורונה בשנים 2020-2022 לחברות התעופה הזולות היו הפסדים נמוכים משל חברות התעופה המסורתיות. ואחרי המשבר הן אף הצליחו להגדיל את כמויות הנוסעים שלהן לעומת חברות הסדירות. כמו כן נגסו החברות לטיסות חסך נתח גדול מרווחי הרכבות המהירות, בעיקר באירופה - מחיר כרטיס טיסה בדרך כלל זול יותר מכרטיס רכבת.
כמה מהחברות המסורתיות ניסו להקים חברות תעופה לטיסות חסך משלהן (BUZZ של KLM, למשל, או GO של בריטיש איירווייז), אבל רוב הניסיונות נכשלו. בעיקר בשל עלויות כוח האדם שכפופים להסכמים הקיבוציים של חברת האם.  אך יש כמה חברות שהצליחו. הבולטות הן מנגו של סאות' אפריקן איירווייז, טרנסאוויה של אייר פראנס-KLM ויורווינגס של לופטהנזה.
בעיות משפטיות

כחלק ממאבקן של חברות התעופה הוותיקות בחברות החסך, הוגשו נגדן תביעות ותלונות בבתי משפט והגופים המשפטיים האחראים לתחרות וקרטלים. במקרה אחד תבעה לופטהנזה מבית המשפט בגרמניה לאסור על ריאנאייר לקרוא לשדה התעופה האן (Hahn) המרוחק כשעתיים נסיעה מהעיר פרנקפורט בשם פרנקפורט-האן ולפרסם השוואות בין מחירי טיסות לופטהנזה מפרנקפורט למחירי ריאנאייר מפרנקפורט-האן. בית המשפט התיר לריאנאייר להשתמש בשם פרנקפורט-האן, אך חייב אותה לציין את המילה 'האן' במודעותיה.
בכמה מקרים אחרים הוגשו תלונות כנגד סבסוד חברות התעופה טיסות חסך על ידי שדות התעופה הקטנים בנימוק של פגיעה בתחרות החופשית או סבסוד לא-חוקי. במקרה אחד הצליחה אייר פראנס להביא להפסקת הסבסוד בשדה התעופה של שטרסבורג - שהוא שדה ממשלתי - בטענה שמדובר בסובסידיה לא חוקית; כתוצאה מכך נפסקו טיסות החסך לעיר. במקרה אחר עלתה טענה נגד הסובסידיות שמקבלת ריאנאייר בשדה התעופה של שרלרואה בבלגיה (שריאנאייר משווקת כשדה תעופה של בריסל), הנמצא בבעלות פרטית. על פי טענות שלא אומתו, לא נגבו מריאנאייר דמי נחיתה, ושולמו לה 100,000 אירו על כל קו טיסה חדש שנפתח בשדה. לטענת ריאנאייר מדובר בתחרות הוגנת, כיוון שאותם התנאים היו יכולים להיות מוצעים לכל חברה אחרת. לטענת התובעים (חברת סבנה, שפשטה את הרגל בינתיים) המכרז נתפר לפי מידותיה של ריאנאייר ולא איפשר הפעלת חברות אחרות משרלרואה. בית המשפט האירופי הכריע לרעת ריאנאייר, אולם השית עליהם קנס נמוך במיוחד - כמיליון אירו - והתיר להם להמשיך בהסדר עם שדה התעופה בשינויים מעטים בלבד.
טיסות מוזלות לטווח ארוך

כאשר מדובר בטיסות לטווחים ארוכים, הדבר לא כלכלי לחברות התעופה הזולות, הן בשל הוצאות הדלק, והן בשל הצורך לשכן את אנשי צוות האוויר במדינות היעד. דבר המוביל להוצאות כספיות כבדות. אך היו כמה ניסיונות להציע טיסות טרנס אטלנטיות במחיר נמוך. חברת התעופה הראשונה שהציעה טיסות טרנס-אטלנטיות מוזלות הייתה לייקר איירווייז של פרדי לייקר, שהפעילה "רכבת אווירית" בין לונדון וניו יורק בסוף שנות ה-70, עד שפשטה את הרגל.
חברת התעופה הלאומית של אירלנד, אייר לינגוס, הנמיכה מאוד את המחירים כדי להתחרות בריינאייר והחלה להציע טיסות טרנס-אטלנטיות לפי מודל טיסות החסך, החל ממאה אירו. בשנות ה-20 של המאה ה-21 קיימים מספר חברות בת של חברות תעופה סדירות המציעות טיסות ארוכות במודל של טיסות חסך: אלו סקוט של סינגפור איירליינס, וזיפאייר (אנ') של ג'פאן איירליינס.