stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל ניצנה
לקריאה נוספת

דן אורמן (עורך), נצנה: חפירות ומחקרים, א (באר שבע, יז), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשס"ה.
דן אורמן, חפירות חדשות בניצנה, קדמוניות, 134, 2007, עמ' 113–124.
Archaeological Encyclopedia of the Holy Land, by Shimon Gibson, Avraham Negev, p-367
משולם סיקרון, האזור המפורז בסביבת ניצנה, בשנים 1949–1956, הגורמים וההתפתחויות שהביאו לדחיקת המצרים מהאזור, אוניברסיטת בן-גוריון
נפתלי רז (עורך), "הקצין גולדמן ודב הבלונדיני נפגשו בניצנה", הוצאת נבאט, 2013. סיפורו של היהודי הראשון שחי בעוג'ה אל חפיר/ניצנה
הערות שוליים

↑  אלי שילר, ערי הנבטים בנגב - ניצנה, הוצאת אריאל 1988, עמודים:123-127
↑  Stone, M. E., ‏יאנה צ'חנובץ‏ (Q115216733), & Pogorelsky, O. (2019). Armenians in the Negev: Evidence from Nessana. Museon, 132(1-2), 123-137
↑  ‏יאנה צ'חנובץ‏ (Q115216733) and T. Jojua, ‏Georgian Graffito from Nessana, Dating to the 'Dark Age' of Christianity in Palestine, PEQ 2024, באתר Academia.edu
↑  פריט Q94122165 בוויקינתונים
↑  י. גינזבורג, גבעת רחל מתבססת ..., הַבֹּקֶר, 11 באוקטובר 1953
↑  יאיר דואר, לנו המגל הוא חרב, יד טבנקין, 1992, עמוד 176
↑  George Fisk, Memorial Egypt, Red Sea, Wildernesses Sin Paran, Mount Sinai, Jerusalem, Other Principal Localities Holy Land, 1843
↑  מיכאל אבן-ארי, לסלי שנן ונפתלי תדמור, הנגב : מלחמת-קיום במדבר (ירושלים: מוסד ביאליק, 1980) עמ' 99. אברהם נגב, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל- ערי הנבטים הנגב (ירושלים: אריאל, 1988) עמ' 9;עזרא אוריון ואבנר גורן, דרכי הבשמים: רצף מאמרים (מדרשת שדה בוקר: הוצאה לחינוך סביבתי, 2000) עמ' 38;יוסף שדור, מסעות חוקרים בהר הנגב: תולדות גילוי מחדש של הר הנגב במאות ה-19 וה-20 (באר שבע: החברה להגנת הטבע, 1976) עמ' 29.
↑  ביקורת: זאב זיוון, ‏נצנה היא נסנה, קתדרה 119, מרץ 2006, עמ' 172-171.
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb137519267 (data)  SUDOC: 078609887  VIAF: 49144647638906566090   WorldCat (עם VIAF): 49144647638906566090 
שרידי כנסייה ביזנטית בניצנה
שרידי בית החולים העות'מאני בתל ניצנה
מסילת הברזל הצבאית העות'מאנית בארץ ישראל 1914–1917
תחנת הרכבת הטורקית בניצנה. משמאל: מגדל-מיכל שסיפק מים לקטרי הרכבת. מימין: שריד קיר המשרד של מנהל התחנה.
תל ניצנה - מבט מהאוויר
היתבין בשמרין

מקדש שומרוני בהר גריזים שבשומרון
הַיָּתְבִין בְּשָׁמְרָיִן (בתרגום מארמית לעברית: היושבים בשומרון), היו קבוצת תושבים זרים שחיו בארץ ישראל בימי שיבת ציון. בין היתבין בשמרין נמנו אוכלוסיות שהוגלו לארץ ישראל על ידי מלכי אשור שלמנאסר החמישי, סרגון השני, אסרחדון ואשורבניפל. זאת כאשר הוקמה פחוות שומרון, וכן קבוצות של נכרים שחיו בארץ מזה דורות.
רקע

היתבין בשמרין מוזכרים בספר עזרא: ” פִּתְגָמָא שְׁלַח מַלְכָּא, עַל-רְחוּם בְּעֵל-טְעֵם וְשִׁמְשַׁי סָפְרָא, וּשְׁאָר כְּנָוָתְהוֹן, דִּי יָתְבִין בְּשָׁמְרָיִן--וּשְׁאָר עֲבַר-נַהֲרָה שְׁלָם, וּכְעֶת” (עזרא, ד', י"ז)
היתבין בשמרין, התפרסמו עקב התנגדותם, התנכלויותיהם, וההפרעות שיזמו, לעבודות השיקום של ירושלים ובית המקדש השני, שנעשו בידי עולי בבל, ובעקבות כך הם מכונים גם ”צָרֵי יְהוּדָה וּבִנְיָמִן” (עזרא, ד', א')
פרקים ד'- ו' בספר עזרא מתארים את השתלשלות ההתנכלויות של היתבין לבוני החומות והמקדש, את העיכוב של 18 שנה, שנגרם לפרויקט בעקבות התנכלויות אלו, ואת הסוף הטוב - חנוכת הבית השני, בשנת 6 למלך דריווש הגדול.
דחיית בקשת היתבין להשתתף בשיקום ירושלים והמקדש

על פי המסופר היתבין (צרי יהודה), לא התנגדו אלא ביקשו להשתתף במלאכת בניית בית המקדש, בנימוק שמאז שהם חיים בשומרון, הם מתפללים וזובחים לאלוהי ישראל.
”וַיִּגְּשׁוּ אֶל-זְרֻבָּבֶל וְאֶל-רָאשֵׁי הָאָבוֹת, וַיֹּאמְרוּ לָהֶם נִבְנֶה עִמָּכֶם--כִּי כָכֶם, נִדְרוֹשׁ לֵאלֹהֵיכֶם; ולא (וְלוֹ) אֲנַחְנוּ זֹבְחִים, מִימֵי אֵסַר חַדֹּן מֶלֶךְ אַשּׁוּר, הַמַּעֲלֶה אֹתָנוּ, פֹּה.” (עזרא, ד', ב')
ואכן, על פי האמור בספר מלכים ב', פרק י"ז, המקדש בבית אל היה אחד ממרכזי הפולחן של פחוות שומרון, ומהאמור בירמיהו, מ"א, ה', מובן כי היתבין אף קיימו פולחן באתר מקדש שלמה החרב, שבירושלים.
זרובבל בן שאלתיאל וראשי האבות סירבו לבקשה. על פי המסופר בספר עזרא, הנימוק לסירוב היה טכני-פוליטי, והתבסס על כך שאישורו של כורש, היה לבניית מקדש בירושלים אשר במחוז יהודה, ולא במחוז השומרון. אולם בספר מלכים מובהר כי הבעייתיות של היתבין, שהם שילבו עבודה זרה בעבודת השם, ואם כן הנימוק בוודאי היה אידאולוגי-דתי.
ההפרעות לעבודות השיקום

בעקבות סירובו של זרובבל, החלו היתבין בפעילות כנגד שיקום חומות ירושלים ובניית המקדש. בספר עזרא מוזכר "מכתב שטנה" אשר כתבו היתבין אל המלך אחשוורוש.
”וּבְמַלְכוּת אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ בִּתְחִלַּת מַלְכוּתוֹ כָּתְבוּ שִׂטְנָה עַל-יֹשְׁבֵי יְהוּדָה וִירוּשָׁלִָם”. מכתב זה גרר אחריו את הפסקת פעולות השיקום ודחייתם. העיכוב נמשך עד לימי ארתחששתא בנו של אחשוורוש (אכן, יש הסבורים כי ארתחששתא הוא אחשוורוש, ולשיטתם העבודה נדחתה לתקופה מאוחרת יותר בימי מלכותו).
בימי ארתחשסתא, חלו כמה וכמה מרידות כנגד השלטון הפרסי. בין המורדים ניתן למנות את המצרים, היוונים האתונאים, ומלכי קפריסין, שסייעו זה לזה כנגד הפרסים. המרד דוכא במאמצים לא קטנים, ורק בשנת 448 לפנה"ס נחתם הסכם שלום. אירועים אלו יצרו תחושת ביטחון אצל היהודים, וככל הנראה, עודדו אותם לחדש את עבודות בניית החומה והמקדש. חידוש הבנייה הביא בעקבותיו להתנגדות אקטיבית של היתבין, אשר שלחו מכתב שטנה ממוען לארתחשסתא, ובו הם מזהירים כי אם הבנייה תבנה והחומות יושלמו, אזי ירושלים תחדל לשלם מסים, והמלך יינזק. הם לא הסתפקו בכך, והוסיפו כי אם העיר תבנה על חומותיה, המלך יאבד את אחיזתו בשומרון.
מאמציהם של היתבין נשאו פרי, ובפקודתו של ארתחששתא הופסקו כל העבודות. המלך העביר צו אל רְחוּם הַמְפַקֵּד, שִׁמְשַׁי הַסּוֹפֵר, וּשְׁאָר חַבְרֵיהֶם, ואלו עלו מיד לירושלים והפסיקו את עבודות הבנייה בכוח הזרוע.
ההפרעות לעבודות השיקום > מהלכיהם של עזרא ונחמיה לביטול הצו

עזרא ונחמיה לא שקדו על השמרים, אלא עשו כל מאמץ לשכנע את המלך לבטל את הצו ובשנה השביעית למלכות ארתחששתא (458 לפנה"ס) נשלח עזרא מטעם המלך, ובידיו ייפוי כוח, המעניק לעזרא אוטונומיה משפטית לדון את כל היהודים היושבים בעבר הנהר (הלבנט) הן בדיני ממונות והן בדינים פליליים על פי חוקי התורה, וכן הרשאה חדשה, המרחיבה את זכויות המקדש בירושלים, ומתירה להעביר כסף וזהב לצורכי המקדש והקורבנות. בנוסף תרם המלך כסף וזהב לעבודת המקדש, ואף ציווה על גזברי היתבין שבשומרון, לתרום למטרות אלו בעין יפה.
מאמציו של נחמיה, הוכתרו בהצלחה מאוחר יותר, ורק ב-445 לפנה"ס מינה אותו ארתחשסתא לפחה ביהודה והתיר לו לבנות את חומות ירושלים. נחמיה לא התמהמה, וחילק את המלאכה בין אנשי העם אשר הציבו את הקירות, השערים, והדלתות. אך הדבר לא מצא חן בעיני ראשי היתבין בשמרין: סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי, גֶשֶׁם הָעַרְבִי, וטוֹבִיָּה הָעַמּוֹנִי, אשר קשרו קשר להרוג את העושים במלאכה. הדבר נודע לנחמיה, והוא חילק את העם לשניים, חצי העם המשיך במלאכת הבניין והחצי השני אחז בנשק, כדי להגן על הבונים מפני הקושרים.
הערות שוליים

↑  פירוש ד"ר מרדכי זר-כבוד, לספרי עזרא ונחמיה, הוצאת ראובן מס, ירושלים, ה'תש"ט, עמוד 45, באתר היברובוקס
↑  בניגוד לפירושו של ד"ר מרדכי זר-כבוד ישנם חוקרים הסבורים ש"צרי יהודה ובנימין" הייתה קבוצת אנשים אחרת - ישראלים שנשארו בישראל בסטאטוס של בעלי אחוזות, למרות שארצם הפכה לפחווה אשורית. (עולם התנ"ך - דניאל, עזרא ונחמיה, דברי הימים הוצאה לאור בע"מ, בעריכת מיכאל הלצר, יצחק אבישור, אוריאל רפופורט ומיכאל קוכמן, 1993-1996, רעננה, עמוד 149)
↑  ”וַיְצַו מֶלֶךְ-אַשּׁוּר לֵאמֹר הֹלִיכוּ שָׁמָּה אֶחָד מֵהַכֹּהֲנִים אֲשֶׁר הִגְלִיתֶם מִשָּׁם וְיֵלְכוּ וְיֵשְׁבוּ שָׁם וְיֹרֵם אֶת-מִשְׁפַּט אֱלֹהֵי הָאָרֶץ. וַיָּבֹא אֶחָד מֵהַכֹּהֲנִים אֲשֶׁר הִגְלוּ מִשֹּׁמְרוֹן וַיֵּשֶׁב בְּבֵית-אֵל וַיְהִי מוֹרֶה אֹתָם אֵיךְ יִירְאוּ אֶת-ה'”
↑  ”וַיֹּאמֶר לָהֶם זְרֻבָּבֶל וְיֵשׁוּעַ, וּשְׁאָר רָאשֵׁי הָאָבוֹת לְיִשְׂרָאֵל--לֹא-לָכֶם וָלָנוּ, לִבְנוֹת בַּיִת לֵאלֹהֵינוּ:  כִּי אֲנַחְנוּ יַחַד נִבְנֶה, לַ-ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל, כַּאֲשֶׁר צִוָּנוּ, הַמֶּלֶךְ כּוֹרֶשׁ מֶלֶךְ-פָּרָס.” (ספר עזרא, פרק ד', פסוק ג')
↑  ”וַיִּהְיוּ הַגּוֹיִם הָאֵלֶּה יְרֵאִים אֶת-ה' וְאֶת-פְּסִילֵיהֶם הָיוּ עֹבְדִים גַּם-בְּנֵיהֶם וּבְנֵי בְנֵיהֶם כַּאֲשֶׁר עָשׂוּ אֲבֹתָם הֵם עֹשִׂים עַד הַיּוֹם הַזֶּה.” (מלכים ב', י"ז, מ"א)
↑  ספר עזרא, פרק ד', פסוק ו'
↑  עולם התנ"ך - דניאל, עזרא ונחמיה, דברי הימים הוצאה לאור בע"מ, בעריכת מיכאל הלצר, יצחק אבישור, אוריאל רפופורט ומיכאל קוכמן, 1993-1996, רעננה, עמוד 119
↑  ”כְּעַן יְדִיעַ לֶהֱוֵא לְמַלְכָּא דִּי הֵן קִרְיְתָא דָךְ תִּתְבְּנֵא וְשׁוּרַיָּא יִשְׁתַּכְלְלוּן מִנְדָּה-בְלוֹ וַהֲלָךְ לָא יִנְתְּנוּן וְאַפְּתֹם מַלְכִים תְּהַנְזִק”  (עזרא, ד', י"ג)
↑  ”מְהוֹדְעִין אֲנַחְנָה לְמַלְכָּא דִּי הֵן קִרְיְתָא דָךְ תִּתְבְּנֵא וְשׁוּרַיָּה יִשְׁתַּכְלְלוּן  לָקֳבֵל דְּנָה חֲלָק בַּעֲבַר נַהֲרָא לָא אִיתַי לָךְ” (עזרא, ד', ט"ז)
↑  עזרא, ד', י"ז–כ"ד
↑  עזרא ה
↑  ספר עזרא, פרק ז'
↑  ספר נחמיה, פרק ב', פסוקים א'–ט'
| השומרונים |
| --- | --- | --- |
| כללי | שומרונים • הדת השומרונית • הר גריזים • היתבין בשמרין |  |
| היסטוריה | מקדש השומרונים בהר גריזים • מרידות השומרונים • מוזיאון השומרונים - גריזים |  |
| לשון | אלפבית שומרוני • עברית שומרונית • ארמית שומרונית • ניקוד שומרוני |  |
| חיבורים | נוסח שומרון (ספר אבישע, התרגום השומרוני) • תיבת מרקה • אסאטיר • ספר יהושע השומרוני • תולידה • קמעות שומרוניים |  |
| דת | הכהן הגדול השומרוני • לוח השנה השומרוני |  |
| דמויות ידועות | בבא רבה • אבו אל-חסן מצור • יוליאנוס בן צבר • אברהם בן יעקב הדנפי • אהרן בן מניר • מלתקי • סנבלט • שמעון הקוסם • אבו אל-פתח |  |
| התייחסות בדתות אחרות | השומרונים בהלכה • השומרוני הטוב |  |
המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה

| --- | --- |

 מדינה:  צ'כיה
 מנהיגים:  Kateřina Konečná 
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־36 שנים)
 אידאולוגיות:  קומוניזם, אלטר-גלובליזציה, מרקסיזם, סוציאליזם, אירוסקפטיות 
 מטה:  פראג 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 ארגונים בינלאומיים:  השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק,
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 בית הנבחרים הצ'כי:  0 / 200
 הסנאט הצ'כי:  0 / 81
 הפרלמנט האירופי:  1 / 2121 מושבים מוקצים לצ'כיה
 
 http://www.kscm.cz/
 
המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה (בצ'כית: Komunistická strana Čech a Moravy) היא מפלגה קומוניסטית בצ'כיה. יחד עם המפלגה הקומוניסטית במולדובה, ה-KSČM היא מהמפלגות היחידות באירופה המזרחית הפוסט-קומוניסטית שלא הורידו את התואר "קומוניסטית" משמן לאחר 1989, אם כי עשתה מעט שינויים במצע שלה. במשך רוב שני העשורים הראשונים לאחר מהפכת הקטיפה, המפלגה הייתה מבודדת פוליטית והואשמה בקיצוניות (ארגון הנוער שלה אף הוצא אל מחוץ לחוק בשנים 2006-2010), אך היא התקרבה אל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית. בשנים אלו המפלגה אף כמעט הוצאה אל מחוץ לחוק. עד שנת 2013 הייתה המפלגה היחידה שעוד הדפיסה עיתונים משל עצמה.
היסטוריה

ה-KSČM הוקמה בשנת 1989[דרושה הבהרה] על ידי המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. היו"ר שלה הוא Vojtěch Filip. בפרלמנט האירופי היא חלק מהשמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק. ארגון המפלגה החדשה היה דמוקרטי יותר ומבוזר יותר מאשר המפלגה הקודמת, ונתן כוח רב לסניפים המוניציפליים. בתחילה הייתה שותפה למפלגה קומוניסטית בסלובקיה, אך האיחוד התפרק בשנת 1992. בתחילת דרכה של המפלגה, היו ויכוחים רבים לגבי שם המפלגה – האם להשאיר אותו כמו שהוא, או להחליף את המילה "קומוניזם" בתיאור אחר. לבסוף, כ-75% מחברי המפלגה החליטו להשאיר את שם המפלגה כמו שהוא.
בשני העשורים לקיומה של צ'כיה, המפלגה הייתה קטנה וללא יכולת השפעה אמיתית. בנובמבר 2008 ביקש הסנאט של הרפובליקה הצ'כית מבית המשפט העליון להוציא את המפלגה אל מחוץ לחוק, כתוצאה מהמצע שלה. רוב הסנאטורים בצ'כיה תמכו בהצעה זו, ונמקו בכך שהמפלגה אמצה את המניפסט הקומוניסטי של קרל מרקס ולא התכחשה אל האלימות כדרך להשגת כוח. לבסוף ההצעה לא התממשה, מכיוון שרק הממשלה (ולא הרשות המחוקקת) זכאית לבקש דבר כזה מבית המשפט.
מספר החברים במפלגה נכון לשנת 2017 היה בערך 33,000. בסיס החברות מתיישן ומתדלדל ללא הרף. בשנת 1992 היו מעל 350,000 קומוניסטים, ובאפריל 2008 מנתה המפלגה רק כ-77,000 חברים.
הערות שוליים

↑  Komunistická strana Čech a Moravy, Aktualne.cz, ‏19-3-2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2001114043  NKC: ko2002139401  SUDOC: 159090849  VIAF: 125679468   WorldCat (עם VIAF): 125679468
ביאטריס מינץ

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1921 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  3 בינואר 2022  (בגיל 100) Elkins Park, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אמבריולוגיה, ביולוגיה התפתחותית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת איווה (1946)  אוניברסיטת ניו יורק  מכללת האנטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו (1960)  מרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן (1960)  אוניברסיטת פנסילבניה 
 תלמידי דוקטורט:  Blanche Capel 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה של האגודה האמריקנית לחקר הסרטן (2013)  AACR Award for Lifetime Achievement in Cancer Research (2012)  פרס אלברט סנט-גיירגי לקידום חקר הסרטן (2011)  פרס פרל מייסטר גרינגרד (2007)  פרס מרץ' אוף דיימס בביולוגיה התפתחותית (1996)  עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע  מדלית ג'ון סקוט (1994)  מדלית זהב לרפואה ע״ש ארנסט יונג (1990)  מדליית איגוד התורשה של אמריקה (1981)  פרס רוזנסטיל (1979) 
 
ביאטריס מינץ במעבדתה
ביאטריס מינץ (באנגלית: Beatrice Mintz;‏ 24 בינואר 1921 – 3 בינואר 2022) הייתה אמבריולוגית יהודייה-אמריקאית, אשר תחומי המחקר העיקרים שלה היו הנדסה גנטית והתמיינות תאים (בקשר למחלת הסרטן, בייחוד מסוג מלנומה).
מינץ הייתה מהחוקרות הראשונות לייצר יונקים כימריים ויונקים טרנסגניים (אנ'). בשיטות אלו, הצליחה לפתח את המודל הראשוני לטיפול במלנומה. את רוב ימיה כחוקרת העבירה מינץ במרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן (אנ') שבפילדלפיה, שם הופקדה בשנת 2002 על קתדרת ג'ק שולץ למדע בסיסי.
על עבודותיה בתחומי ההנדסה הגנטית וחקר סרטן המלנומה זכתה בפרסים, ביניהם פרס אגודת מרץ' אוף דיימס בביולוגיה התפתחותית ב-1996 על פיתוח עכברים טרנסגניים, ומדליית (אנ') אגודת התורשה האמריקאית (אנ') לשנת 1981.
מינץ הייתה חברה באקדמיה הלאומית למדעים, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, באגודה האמריקאית לקידום המדע (אנ'), באקדמיית פונטיפיקאל למדעים (אנ') ובחברה הפילוסופית האמריקאית.
ביוגרפיה

ביאטריס מינץ נולדה לסמואל וג'ייני שטיין מינץ, זוג יהודי ממיקולינצה שהיגר לניו יורק. היא סיימה בהצטיינות את לימודיה במכללת האנטר שבמנהטן ב-1941, ולאחר מכן המשיכה ללימודי תואר באוניברסיטת ניו יורק ב-1942. בהמשך עברה לאוניברסיטת איווה, שם קיבלה תואר שני ב-1944 ודוקטורט ב-1946 בלימודי התפתחות הרבייה בדו-חיים.
בשנים 1946–1960 שמשה כמרצה באוניברסיטת שיקגו, אז עברה למרכז לחקר מחלת הסרטן, אשר לימים נקרא "מרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן" בפנסילבניה. בשנת 1965 התמנתה לפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה.
נפטרה ב-3 בינואר 2022.
פעילות מחקרית

בהמשך לעבודת דוקטורט שלה, שעסק בהתפתחות הרבייה בדו-חיים, החלה מינץ בשנות ה-50 לחקור את התפתחות הרבייה בעכברים. כחלק ממחקר זה היא ביצעה ניסוי בו יצרה "עכברים כימריים" באמצעות הנדסה גנטית, כלומר עכברים שרקמותיהם הורכבו ממספר קבוצות תאים בעלות הרכב תורשתי שונה. בעקבות הניסוי, הבינה מינץ כי היצור הכימרי מורכב מתאי גזע "גמישים" בגוף העובר, שהתחלקו ויצרו תאי גזע בעלי הרכב תורשתי שונה, מה שיצר מעין "תצרף" של DNA שהוביל ליצור הכימרי. מסקנות המחקר הובילה אותה להשערה שמנגנון דומה פועל גם בבסיס מחלת הסרטן. על פי השערה זו, ייתכן שהתאים הסרטנים מקורם בסטייה התפתחותית בה תאי הגזע מתרבים יתר על המידה על חשבון התמיינות התאים הטבעית של הגוף. ניסויים נוספים עזרו לה לאשש את השערתה.
מינץ הייתה בין הראשונים שייצרו עכברים טרנסגניים. בעכברים אלו, השונים מעכברים כימריים, מבנה ה-DNA שונה. בשיטה זו, יכלה מינץ לפתח מודל עכברי של מחלת המלנומה, ובכך לאפשר טיפול מוצלח במלנומה בעתיד.
מינץ ורודולף יאניש פרסמו פריצה טכנולוגית בשנת 1974. יאניש היה חוקר באוניברסיטת פרינסטון, שחקר את הסיבה שסוגי סרטן מסוימים הופיעו רק כאשר הוא הדביק עכברים בוגרים בווירוס. בהשראת עבודה קודמת של מינץ, הוא בדק אם הזרקה של וירוס לעכברים בשלב מוקדם תתבטא ב-DNA, ואילו סוגים של הסרטן יופיעו. מינץ ויאניש הראו כי ה-DNA של הווירוס SV40 יכול להיות משולב לתוך הדנ"א של עכברים, להתפתח ולהתמיד לבגרות וכנראה ללא היווצרות הגידול. אמנם, רק תאים סומטיים (אנ') הושפעו, כלומר ה-DNA לא הועבר לדורות הבאים.
במהלך יותר מ-50 שנותיה במרכז פוקס צ'ייס, ביאטריס מינץ סייעה לחשוף את המקורות של הסרטן במה שהיא כינתה "השאלות הגדולות". שאלות אלו הובילו לצעדים גדולים במחקר הסרטן, לרבות פיתוח מודלים של עכברים כימריים ומהונדסים, המאפשרים למדענים לזהות קשרים בין הפיתוח והסרטן.
פרסים וחברויות

חברת האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), 1973
חברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, 1982
חברת אקדמיית פונטיפיקאל למדעים, 1982
מדליית איגוד התורשה של אמריקה, 1981
מדליית זהב ע"ש ארנסט יונג (אנ') לרפואה, 1990
ציון לשבח לנשים במדע מאת האקדמיה למדעים של ניו יורק בשנת 1993
מדליית החברה האמריקנית לסרטן, 1997
פרס אגודת מרץ' אוף דיימס בביולוגיה התפתחותית (אנ'), 1996 (עם ראלף ברינסטר (אנ'))
פרס פרל מייסטר גרינגרד, 2007
בנוסף, בשנת 2002 הופקדה מינץ על קתדרת ג'ק שולץ למדע בסיסי במרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן בפילדלפיה.
ראו גם

אן מק'לארן, שותפתה למחקר של מינץ
הערות שוליים

1 2 3  Beatrice Mintz (1921-) | The Embryo Project Encyclopedia, embryo.asu.edu
↑  Martha J. Bailey, American women in science: a biographical dictionary, Vol. 1, ABC-CLIO, 1994, עמ' 252
↑  Beatrice Mintz, PhD | Class of 2013
1 2 3 4 5  Jack Schultz Chair in Basic Science, Fox Chase Cancer Center
1 2  Beatrice Mintz, The Pontifical Academy of Science
1 2  Beatrice Mintz (b. 1921), Smithsonian Institution Research Information System
↑  Geneticist Recognized for ‘Lifetime Achievement’ | Fox Chase Cancer Center - Philadelphia, PA, www.foxchase.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286034605171  CiNii: DA14049438  GND: 1344148212  ISNI: 0000 0000 2550 7685  LCCN: n85809869  NTA: 115031359  SNAC: w6895v0n  VIAF: 65474773   WorldCat (עם VIAF): 65474773
ה'תקפ"ג

ה'תקפ"ג (5,583) ובקיצור תקפ"ג – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 1822, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 5 בספטמבר 1823.
המולד של תשרי חל ביום שני, 10 שעות ו-484 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 16 במחזור העיבור ה-294. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 11 (סימנה יאיבא) במחזור השמש ה-200.
שנה זו היא שנת 1,754 לחורבן הבית, ושנת 2,134 לשטרות.
נולדו

כ"ב בשבט - רבי צדוק (רבינוביץ') הכהן מלובלין, אחד מהיוצרים המקוריים והפוריים ביותר מבין גדולי החסידות.  שייך לחסידות איז'ביצה-ראדזין, אם כי הושפע גם מספרי ברסלב וחב"ד. (נפטר ט' באלול ה'תר"ס)
נפטרו

ג' בכסליו - רבי ברוך עוזר, רב העיר המבורג.
א' בתמוז - רבי קלונימוס קלמן הלוי אפשטיין, מחבר הספר "מאור ושמש"
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
הזירה הימית במלחמת ההתשה

המכלית "פטריה" של חברת צים מביאה דלק מאבו רודס לאילת.
המכלית "טאורוס" של חברת צים טוענת דלק באבו רודס להעברה לאילת
מלחמת ההתשה בזירה הימית התאפיינה בלחימה מתמשכת בין ישראל למצרים, שכללה פעילות כלי שיט, חוליות קומנדו ימי ומטוסים. מוקד האירועים היה בגזרת תעלת סואץ ומפרץ סואץ עם זירות משנה לאורך מפרץ אילת, חופו הצפוני של חצי האי סיני, ונתיבי השיט והנמלים במערב אפריקה. זירות עימות נוספות התפתחו בין ישראל למחבלים הפלסטינים, לאורך החוף הלבנוני, נהר הירדן ובמצרי באב אל-מנדב.
התקופה מאופיינת בצמיחה גדולה של חיל הים הישראלי בבניין כוח ספינות סער, הצוללות מסדרת T, סירות קומנדו ימי, ספינות סיור (דבורים ויתושים). חיל הים הישראלי שיפר את התארגנותו המבצעית והוקמו בסיסי שליטה חדשים בחופי סיני, הים התיכון וים המלח. הוקמו מתקני תחזוקה בחיפה אשדוד ואילת, בסיס ההדרכה הצטייד במתקני אימון ממוחשבים ומפקדת החיל הועברה לבסיס הקריה בתל אביב.
הפעילות העיקרית בזירה הימית הייתה הפקת נפט במערב חצי האי סיני ומפרץ סואץ והובלתו לאילת. מחצית מתצרוכת הנפט של ישראל סופקה בדרך זו.
תיארוך הלחימה בזירה הימית

פעולות איבה החלו זמן קצר לאחר הכרזת הפסקת האש במלחמת ששת הימים, עוד לפני הכרזתו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ב-8 במרץ 1969, על תחילת מלחמת ההתשה. הערך שלפנינו עוסק בפעילות הקרבית בזירה הימית עד לתחילתה של הפסקת האש הרשמית ב-8 באוגוסט 1970, אף שפעילות קרבית, בזירה הימית ובזירות אחרות, נמשכה גם לאחר מכן, עד לקראת מלחמת יום הכיפורים.
בעלי תפקידים בעת המלחמה

בצד הישראלי הובילו את הלחימה: ראש הממשלה, גולדה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל, חיים בר-לב, אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, מפקד חיל האוויר, מרדכי הוד.
מפקדי חיל הים בתקופת המלחמה היו האלופים: שלמה אראל שהוחלף בספטמבר 1968 על ידי אברהם בוצר.
הפקת הנפט בסיני נעשתה על ידי חברת נתיבי נפט בניהול מרדכי פרידמן ודן קמחי.
שייטת 13 נשאה במרבית היוזמה ההתקפית של חיל הים הישראלי במלחמת ההתשה. מפקדיה היו סא"ל דב שפיר, שהוחלף במאי 1968 על ידי סא"ל זאב אלמוג.
בעלי תפקידים נוספים בישראל בזירה הימית
| תפקיד | דרגה ושם |
| --- | --- |
ראש מספן הים: תא"ל בנימין תלם
ראש מספן המודיעין (רמד"ן): סא"ל ראובן אשכנזי ואחריו אל"ם רמי לונץ
ראש מספן הציוד (רמצ"ד): אל"ם עקיבא פגי
ראש מספן כוח האדם (רמכ"א): אל"ם דב שפיר ואחריו סא"ל יצחק קט
רע"ן מבצעים ח"י: סא"ל אורי פז, סא"ל אלי תמיר, סא"ל יצחק דוידי
מפקד יחידת השליטה הימית: רס"ן עמי מאור, רס"ן ניסים משיח
קצין תכנון מבצעים במטה חיל הים: רס"ן אלכס דרורי
מפקד בסיס חיפה: תא"ל יצחק גזית, תא"ל צבי תירוש.
מפקדי שייטת ספינות הטילים: אל"ם הדר קמחי
מפקדי שייטת הצוללות: סא"ל אברהם דרור
מפקדי שייטת 13: סא"ל דב שפיר, סא"ל זאב אלמוג
מפקד אוניית האם אח"י נגה: רס"ן חנינא עמישב, רס"ן חיים גבע
מפקדי זירת ים סוף: סא"ל זאב אלמוג (אברוצקי), אל"ם עזרא קדם (כריש)
מפקד כוח הנחיתה במבצע רביב: אל"ם ברוך הראל מחיל השריון
מפקד ימי של כוח הנחיתה במבצע רביב: זאב אלמוג (אברוצקי)
מפקד בסיס אילת: רס"ן צבי פז
מפקד בסיס ראס סודר: אמנון בן ציון
מפקד פלגת הנחתות בים סוף: רס"ן יוסף הררי, רס"ן זאב יחזקאלי, רס"ן מייק אלדר, רס"ן חיים גבע ורס"ן יוסי לוי
מפקד פלגת הטרפדות 912: רס"ן חיים אברבנאל עד לפירוק הפלגה
מפקד פלגת הדבורים 915 בזירת ים סוף: 1970 רס"ן הרצל שחף
מפקד אוניית האם אח"י בת-ים: מייק אלדר
מפקד אוניית האם אח"י בת גלים: רס"ן זאב אריאל
מפקד בסיס אשדוד: סא"ל מיכאל ברקאי, סא"ל איתן ליפשיץ
מפל"ג הטרפדות 914: רס"ן מיכה לצרוס
מפקדי פלגת הנחתות 921: רס"ן אריה שפר, רס"ן משה לוי
מפקד בסיס דפנה: סרן ירוחם רון, רס"ן עמי שראל
מנהלי הפקת הנפט באבו רודס: עזרא יהודאי, שלום סלע, מילוש יעלי, ואלישע רואי.
רבי החובלים במכליות הנפט: אילן דגן, יעקב הרצוג, יהודה נוימן, דני נקדימון וזאב תירוש
בצד המצרי הוביל את הלחימה מפקד חיל הים המצרי, אדמירל פואד אבו זיכרי שפיקד על חיל הים המצרי עד ספטמבר 1969, ובעקבות מבצע רביב הוחלף במחמוד עבד אל-רחמן פהמי.
חיל הים המצרי

חיל הים המצרי היה ערוך בתקופת מלחמת ההתשה בכוח רב עם כלי שיט מסוגים שונים. הצי, שלא נפגע כלל במלחמת ששת הימים, היה פרוש בשני בסיסים בים התיכון - הבסיס המרכזי בנמל אלכסנדריה והבסיס הקדמי לפעילות נגד ישראל בנמל פורט סעיד. מרבית כלי השיט היו מתוצרת סובייטית. סדר הכוחות כלל: 12 צוללות דגם W שבמהלך התקופה הוחלפו 6 מהן לדגם R החדישות יותר. שש משחתות, מהן ארבע מדגם סקורי, 19 ספינות נושאות טילי ים-ים סטיקס, מהן 12 מדגם אוסה הנושאת 4 טילים ו-7 מדגם קומאר עם שני טילים. שלושים טרפדות מהן 6 דגם שרשן ו-24 מדגם P183. מקשות דגם T43 ו-12 ספינות נגד צוללות דגם SO1. בחיל הים המצרי התקיימה יחידת קומנדו, שהופעלה במהלך המלחמה פעם ראשונה בתחום החבלה הימית.
חלק מתוך הכוח שכלל ארבע משחתות, שתי צוללות, 3 ספינות טילים, ארבע טרפדות ושתי ספינות משמר, נמצא בבסיסים בים סוף, ערדקה ספאג'ה וראס בנאס. היות שתעלת סואץ הייתה חסומה ולא ניתן היה להחליף כלי שיט בין הזירות.
מערכת נשק מסוג אחר שנכנסה לצי המצרי, והופעלה לפי הדרכת הסובייטים, היו סוללות תותחים 130 מ"מ מכווני מכ"ם. לתותחים אלה היה טווח יעיל של כ-20 ק"מ. הסוללות שהטרידו במיוחד היו אלה שבקרבת נמל פורט סעיד בים התיכון והסוללה ברס מחג'רה בצפון מפרץ סואץ. הסוללות פעלו במהלך מלחמת ההתשה ושיא פעולתן היה במלחמת יום הכיפורים. מטחי הסוללות היו מדויקים ורק במקרה יצאו כלי השיט מטווח האש שלהם ללא פגע.
הפלסטינים

הפלסטינים הקימו בלבנון קבוצות חבלה ימית, וקיבלו אימון והדרכה מצבאות ערב. בידי המחבלים היו סירות דיג וסירות מהירות. חימושם כלל נשק קל, רימונים, מקלעים ומטולי רקטות. קבוצה שהתבססה בתימן הפעילה סירה מהירה ורקטות.
הפלגות קוימו על ידי פלסטינים בין לבנון לרצועת עזה. חלקם נתפסו על ידי חיל הים הישראלי. כמחצית הסירות שנתפסו התברר כי מטרתם הייתה הברחת טובין לרצועת עזה.