stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורנוגרפיה מקוונת

מילות מפתח מובילות שחיפשו באינטרנט הקשורות לפורנוגרפיה.
פורנוגרפיה מקוונת או פורנוגרפיה באינטרנט היא כל פורנוגרפיה הנגישה דרך רשת האינטרנט, בעיקר דרך אתרי אינטרנט, שרתי FTP, שיתוף קבצים ברשתות עמית לעמית או קבוצות דיון. הזמינות של גישה ציבורית נרחבת ל-World Wide Web, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, הובילה לצמיחת הפורנוגרפיה המקוונת. אחד האתרים הראשונים שהוקמו בתחום זה היה Danni's Hard Drive, שהוקם על ידי דני אש והיה פופולרי מאד בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
מחקר משנת 2015 מצא כי יש עלייה מסוימת בצפייה בפורנוגרפיה מקוונת, כאשר את העלייה הגדולה ביותר ניתן למצוא בילידי שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20.
רוב הצופים בפורנוגרפיה מקוונת הם גברים, כאשר נשים נוטות להעדיף רומנים רומנטיים וספרות חובבים ארוטיים. נשים היוו כרבע עד שליש מהמבקרים באתרי פורנוגרפיה פופולריים, אך מהוות רק כ-2% מהמנויים לאתרים פורנוגרפיים בתשלום. מנויים עם שמות נשיים סומנו כהונאה אפשרית בכרטיסי אשראי (אנ'), מאחר ש-"כל כך הרבה מהחיובים האלה מביאים לכך שאישה או אמא כועסת דורשת החזר על השימוש לרעה בכרטיס שלה". עם זאת, נשים מבזבזות יותר זמן באתרי פורנוגרפיה, מאשר גברים, ומתעניינות יותר בפורנוגרפיה בזמן שהן נשואות.
ראו גם

סייברסקס
פורנוגרפיית נקם
סקסטינג
לקריאה נוספת

Jacobs, Katrien; Pasquinelli, Matteo, eds. (2007). C'lickme: a netporn studies reader. Amsterdam: Institute of Network Cultures. ISBN 9789078146032.
Jacobs, Katrien (2007). Netporn: DIY web culture and sexual politics. Lanham, Maryland: Rowman & Littlefield. ISBN 9780742554320.
McCreadie Lillie, Jonathan James (במרץ 2004). "Cyberporn, sexuality, and the net apparatus". Convergence. 10 (1): 43–65. doi:10.1177/135485650401000104. {{cite journal}}:  (עזרה)
Scarcelli, Cosimo Marco (ביולי 2015). "'It is disgusting, but … ': adolescent girls' relationship to internet pornography as gender performance". Porn Studies. 2 (2–3): 237–249. doi:10.1080/23268743.2015.1051914. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Jacobs, Tom (28 באוגוסט 2015). "Pornography Consumption on the Rise". Pacific Standard. The Miller-McCune Center for Research, Media and Public Policy. ארכיון מ-2017-08-20. נבדק ב-30 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ogas, Ogi (30 באפריל 2011). "The Online World of Female Desire". The Wall Street Journal. ארכיון מ-2013-07-22. נבדק ב-4 במאי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "2021 Year in Review". Pornhub Insights. 2021. ארכיון מ-2022-12-25. נבדק ב-2023-01-07.
↑  Fratti, Karen (2017-06-13). "Women watch more porn than men, and other steamy stats from a new Pornhub survey". Yahoo! Life. ארכיון מ-2023-01-07. נבדק ב-2023-01-07.
↑  Husain, Waqar; Qureshi, Z. (2016). "Preferences in marital sexual practices and the role of pornography". Sexologies. 25 (2): 35–41. doi:10.1016/j.sexol.2016.01.005 – via Elsevier.
פרס ישראל

| --- | --- |

פסלון המוענק לזוכי פרס ישראל (במקרה זה, הפסלון שהוענק לארגון הג'וינט עם זכייתו בפרס בשנת 2007 על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה)
 מיקום הטקס:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  ישראל 
 תקופת הפרס:  1953–הווה (כ־72 שנים) 
 אתר רשמי
 
אות פרס ישראל
פרס ישראל הוא פרס שמעניקה מדינת ישראל במגוון רחב של תחומים. הענקת הפרס נערכת מדי שנה במוצאי יום העצמאות בירושלים בטקס ממלכתי בהשתתפותם של ראשי המדינה, אך שמות הזוכים מתפרסמים חודשים אחדים קודם לכן. הענקת הפרס החלה בשנת 1953 ביוזמתו של שר החינוך, בן-ציון דינור (אשר זכה בעצמו בפרס בשנת 1958 ובשנת 1973).
דינור אמר על הפרס:
מתן פרסי ישראל ביום העצמאות בא להדגיש את הקשר הפנימי האורגני בין עצמאות מדינית ובין עצמאות רוחנית. קביעת הטקס ביום העצמאות באה להזכיר לעם חזור והזכר כי עצמאותו של עמנו תלויה בעוצמתו הרוחנית ואין עוצמה רוחנית לעם אם אין העם שוקד על עצמיותו.
תקנון הפרס

פרס ישראל מוענק לאזרחי ישראל שהיו תושבים בה בשלוש השנים שקדמו להצעת מועמדותם לפרס, כיחידים או כחלק מקבוצה, ובעבר גם לתאגידים ישראליים (במקרים מיוחדים ניתן הפרס לאזרחים זרים תושבי ישראל) אשר הצטיינו באחד המקצועות והתחומים המזכים בפרס. כל תושב ישראל רשאי להמליץ על אחר כמועמד לקבלת הפרס. הזוכים בפרס נבחרים על ידי ועדת שופטים ציבורית, בהחלטה המתקבלת פה אחד. לכל אחד מתחומי הפרס ועדת שופטים משלו, וזו ממונה רק לשנה אחת. ועדות השופטים מגישות לשר החינוך את המלצתן להענקת הפרס, ובדרך כלל השר מקבל המלצה זו.
יוקרתו של פרס ישראל אינה נובעת מגובה הפרס. בשנת 2024 היה גובה הפרס 75,000 ש"ח, סכום נמוך יחסית לגובהם של פרס רוטשילד, פרס בלווטניק למדענים צעירים ופרס א.מ.ת, המוענקים אף הם בישראל לישראלים.
התחומים שבהם מוענק הפרס

על מנת להקיף מגוון רחב של תחומים, הוחלט כי פרס ישראל יינתן בכל שנה בתחומי משנה משתנים משנה לשנה, במחזורים של בין ארבע ושבע שנים. התחומים הראשיים ותחומי משנה שבהם מוענק כיום הפרס הם:
מדעי היהדות, מדעי הרוח ומדעי החברה:
מחשבת ישראל
חינוך
משפטים
פסיכולוגיה
גאוגרפיה וידע ארץ ישראל
כלכלה
תלמוד
היסטוריה
סוציולוגיה
מדע המדינה
מקרא
ספרות
עבודה סוציאלית
פילוסופיה
מדעי המִנהל
בלשנות
ארכאולוגיה
קרימינולוגיה
תולדות האמנות
מזרחנות
מדעי החיים ומדעים מדויקים:
רפואה
ביולוגיה
ביוכימיה
הנדסה
מדעי המחשב
מדעי כדור הארץ
חקלאות
כימיה
סטטיסטיקה
פיזיקה
מתמטיקה
תרבות, אמנות, תקשורת וספורט:
מוזיקה
ספורט ותרבות הגוף
אדריכלות ועיצוב
תקשורת
ספרות תורנית – יוצרים
תיאטרון
ספרות ושירה – יוצרים,
תרגום לעברית של שירה וספרות
פיסול
קולנוע
זמר עברי
ציור
צילום
מחול
טכנולוגיה ומחשבים
תעשייה
טכנולוגיה וחדשנות יישומית
תקומה: גבורה אזרחית וערבות הדדית
בשנת 2024 החליט שר החינוך, יואב קיש, על הוספת קטגוריה מיוחדת לשנת 2024 בשל מלחמת חרבות ברזל.
מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
בשנת 1972 החליטה הממשלה להוסיף תחום זה לתחומי הפרס, והזוכה הראשון בתחום זה היה אברהם הרצפלד.
זוכי פרס ישראל

מרבית התחומים שבהם מוענק הפרס הם בתחומי חקר, ומרבית הזוכים הם חוקרים באוניברסיטאות בישראל. הפרס על מפעל חיים מוענק בכל תחומי החיים בישראל, ובהתאם לכך קהל הזוכים בו מגוון יותר. גם בתחומי התרבות, האמנות, התקשורת והספורט יוצא הפרס מגבולות האוניברסיטאות.
בדרך כלל מוענק הפרס לזוכים בשלב מתקדם של הקריירה שלהם ולארגונים ותיקים בישראל. בפרט נהוגה גישה זו בפרס על מפעל חיים. ישנם ארגונים שחרגו מהכלל הזה והוחלט להעניק להם "פרס על מפעל חיים", כגון התזמורת האנדלוסית הישראלית, שהוכרזה כזוכה בפרס לשנת תשס"ו לאחר 12 שנות פעילות בלבד, והמכון הישראלי לדמוקרטיה, שלאחר 16 שנים של פעילות ציבורית, הוחלט שיקבל את הפרס בשנת תשס"ט.
הזוכה הצעיר ביותר הוא איתיאל זהר, שהיה בן 23 בעת קבלת הפרס לגבורה אזרחית בשנת 2024. זהר קיבל את הפרס כחלק מצוות אלחנן על חילוץ אזרחים תחת אש בקרב בבארי. לפניו דינה פייטלסון קיבלה את הפרס כשהייתה בת 27 בשנת 1953.
עם הזוכים בפרס ישראל גם כאלה שזכו בפרסים בין-לאומיים יוקרתיים. שישה מ-13 חתני פרס נובל הישראלים, ש"י עגנון, אברהם הרשקו, אהרן צ'חנובר, ישראל אומן, עדה יונת ודן שכטמן, זכו בפרס זה לאחר זכייתם בפרס ישראל. שלושה מששת חתני פרס טיורינג הישראלים, מיכאל רבין, אמיר פנואלי ועדי שמיר, זכו בפרס זה קודם לזכייתם בפרס ישראל.
תקנון הפרס קובע כי "אפשר לקבל את פרס ישראל פעם אחת בלבד". טרם הוספת כלל זה זכו בפרס פעמיים בן-ציון דינור, ש"י עגנון ויעקב כהן.
תקנון הפרס קובע כי במקרים יוצאים מן הכלל ניתן להעניק את פרס ישראל גם לאדם שהלך לעולמו:
בחלוקת הפרס הראשונה, בשנת תשי"ג ניתן הפרס לגדליה אלון שלוש שנים לאחר פטירתו, בשנת תשי"ז קיבל יוחנן לוי את הפרס כ-12 שנה לאחר מותו. שבעה זכו בפרס בשנת פטירתם[דרושה הבהרה] – בתשט"ו זכה בפרס יצחק למדן, בתש"ל זכתה בפרס לאה גולדברג, בתשנ"ב זכה בפרס אבות ישורון, בתשס"ח זכה בפרס ניסן נתיב, בתשע"ג זכה בפרס רון נחמן, בתשע"ט זכתה בפרס רונה רמון ובתשפ"ד זכתה בפרס עדנה סולודר.
זוכי פרס ישראל > מסרבים ומסורבים

אחדים מאלה שנמצאו ראויים לפרס סירבו לקבלו.
בשנת 1957 סירב חנוך אלבק לקבל את הפרס, מתוך התנגדות לחלוקתו. אלבק הסביר את התנגדותו במכתב: "א) ריבוי הפרסים במדינה וחלוקתם לכל מיני אנשים ונשים מורידים את ערכם לפחות מכשיעור הראוי להתכבד. ב) המיסים הכבדים המוטלים על הציבור אינם מצדיקים לדעתי את השימוש בהם לצרכים מפוקפקים כאלה, וחוששני ליהנות מכסף זה."
בשנת 1961 סירב הרב צבי יהודה הכהן קוק לקבל את הפרס, שכן סבר שאין הפרס מגיע לו. הוא כתב במכתבו לשר החינוך אבא אבן: "יש כאן למעשה טעות מוחלטת ובשום אופן אין לי כל אפשרות לקבל את זה. ולפיכך לא יזכירו שום דבר מזה ביחס אלי...".
ב-1968 החליטה ועדת פרס ישראל להעניק לראשונה פרס בקטגוריה של "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" וביקשה להעניקו לראש ממשלת ישראל לשעבר, חבר הכנסת דוד בן-גוריון. בן-גוריון שלח מכתב לשר החינוך, זלמן ארן, שבו הביע את סירובו לקבל את הפרס, בנימוק ש"לא מגיע לי פרס בעד מילוי חובתי לארצי".
אורי זוהר, שזכה בשנת 1976 בפרס בקטגוריה של קולנוע. באקט הסירוב שלו היה מן המחאה האנטי-ממסדית[דרושה הבהרה].
בשנת 1993 הוחלט על הענקת הפרס לישעיהו ליבוביץ, ובעקבות המחלוקת שהתעוררה ויתר על הפרס.
האמן משה גרשוני שהיה אמור לקבל את הפרס בשנת 2003 הודיע כי יסרב ללחוץ את ידם של ראש הממשלה אריאל שרון ושרת החינוך לימור לבנת, ו"שאין זה הזמן לחגיגות", בעקבות כך נשלל ממנו הפרס וכספי הזכייה נתרמו לעמותה למען אמנים במצוקה.
לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל, רצו להעניק לאריק איינשטיין את הפרס, אך איינשטיין סירב לקבלו.
בשנת 2021 נבחר יהודה משי זהב לחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. ימים אחדים לאחר מכן פרסם העיתון "הארץ" תחקיר ובו עדויות כי משי זהב נהג במשך שנים להטריד ולתקוף מינית ילדים, נערים, נערות ונשים. משי זהב הכחיש את הטענות, אך הודיע שהוא מוותר על הפרס.
בשנת 2023 סירב הזמר שלמה ארצי לקבל את פרס ישראל שהוענק לו עקב המחאה נגד הרפורמה המשפטית שהתקיימה באותה עת. הוא נימק: "בעיתוי הנוכחי, כשהמדינה שלנו פצועה ושסועה, אני מרגיש שקשה לי לקבל את הפרס ולכן אני נאלץ בצער לוותר על הכבוד הגדול הזה." על כן הוחלט ע״י הוועדה להעניק את הפרס לזמר דקלון (יוסי לוי).
מחלוקות סביב פרס ישראל

סביב רבים ממקבלי הפרס שורר קונצנזוס באשר לזכותם לפרס זה, בזכות מוניטין שצברו בציבור הרחב או בתחום אקדמי, אף שאינם בהכרח מוכרים לציבור הרחב. עם זאת, יוקרתו של הפרס, כפרס ממלכתי, מביאה לכך שלעיתים נכרכת ההחלטה על מתן הפרס במחלוקת פוליטית עזה.
מחלוקות סביב פרס ישראל > מחאות וביקורת

בשנת 2004 המליצה ועדת השופטים על הענקת הפרס לאמן יגאל תומרקין. שרת החינוך, התרבות והספורט, לימור לבנת, פנתה לוועדה בבקשה שתבחן מחדש המלצה זו, לאור פניות רבות של אזרחים "לבטל את הענקת הפרס לתומרקין בשל התנהגות והתבטאויות פוגעות של הפסל". הוועדה בחנה שוב את העניין ועמדה על החלטתה הקודמת להעניק את הפרס לתומרקין.
בשנת 1992 מחה יובל נאמן, מזוכי פרס ישראל 1969, על הענקת הפרס לסופר אמיל חביבי, תוך שהוא משליך את תעודת הפרס שלו לכיוונו של חביבי.
מחלוקות סביב פרס ישראל > בחירת השופטים

בפברואר 2015 נמנע ראש הממשלה ושר החינוך, בנימין נתניהו, מלאשר את חברותם בוועדות השיפוט לפרס של חיים שריר, אריאל הירשפלד ואבנר הולצמן. נתניהו הציג את המניע להחלטתו: "במשך השנים מונו לוועדה הבוחרת יותר ויותר גורמים קיצוניים בעמדותיהם, ובהם גורמים אנטי ציוניים – למשל כאלה התומכים בסרבנות לשרת בצה"ל – ופחות מדי נציגים אותנטיים של חלקים נרחבים אחרים בעם". במחאה על כך החל גל התפטרויות של שופטים ובהם גיל הראבן, ניסים קלדרון, נורית גרץ, יונה אליאן, זיוה בן-פורת, אפרים חזן, אורי הולנדר ורם לוי. מועמדים לפרס ישראל ובהם רות דיין, יצחק בן נר, יגאל שוורץ, חיים באר, סמי מיכאל ודויד גרוסמן הסירו מועמדותם. מועצת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים הביעה מחאה על פסילת השופטים שפגעה במעמדו של הפרס, והציעה להעביר את הכפפתו לגורם ממלכתי כגון לשכת נשיא המדינה. בעקבות הנחייתו של היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לפיה עקב תקופת הבחירות אין לקבל החלטות בנושא, חזר בו נתניהו מהחלטתו. אף על פי כן, רוב השופטים שהתפטרו והמועמדים שהסירו את מועמדותם הודיעו שלא יחזרו בהם. אל המסירים את מועמדותם לפרס הצטרף העיתונאי דן מרגלית. בעקבות עתירה לבג"ץ של קבוצת אנשי רוח, נקבע כי הפרס בתחום חקר הספרות לא יוענק.
זוכים בני אותה משפחה > הורים וילדים

דב כרמי (אדריכלות, 1957), רם כרמי (אדריכלות, 2002) ועדה כרמי-מלמד (אדריכלות, 2007)
יעקב בן-תור (מדעי החיים, 1955) ואמנון בן-תור (חקר הגאוגרפיה, 2019)
יהושע ברטונוב (תיאטרון, 1959) ודבורה ברטונוב (אמנות הבד והבימה, 1991)
אהרן הראל-פיש (חקר הספרות הכללית, 2000) ודוד הראל (מדעי המחשב, 2004)
הרב עובדיה יוסף (ספרות תורנית, 1970), עדינה בר-שלום (מפעל חיים, 2014) והרב יצחק יוסף (ספרות תורנית, 2024)
יעקב לויצקי (מדעים מדויקים, 1953) ואלכסנדר לויצקי (מדעי החיים, 1990)
זוכים בני אותה משפחה > אחים

יוסי בנאי (אמנויות הבמה, 1998) וגברי בנאי (מפעל חיים, 2000)
שרה הסטרין-לרנר (מדעי הרפואה, 1955) ושלמה הסטרין (מדעים מדויקים, 1957)
יגאל ידין (מדעי היהדות, 1956) ויוסי ידין (אמנות הבד והבימה, 1991)
רחל ינאית בן-צבי (תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, 1978) ובתיה לישנסקי (מפעל חיים, 1986)
יובל נאמן (מדעים מדויקים, 1969) ורות בן-ישראל (חקר המשפט, 2001)
אהרון צ'חנובר (חקר הביולוגיה, 2003) ויוסף צ'חנובר (מפעל חיים, 2021)
אפרים קציר (מדעי החיים, 1959) ואהרן קציר (מדעי החיים, 1961)
מיכאל רבין (חקר מדעי המחשב, 1995) ומרים בן-פרץ (חקר החינוך, 2006)
נתן שרון (חקר הביוכימיה, 1994) ושמואל שטריקמן (חקר הפיזיקה, 2001)
עדינה בר-שלום (מפעל חיים, 2014) והרב יצחק יוסף (ספרות תורנית, 2024)
זוכים בני אותה משפחה > בני זוג

יהודית ברוניצקי ויהודה ברוניצקי (תעשייה, 2018)
מירי ארנטל וחיים ארנטל (מפעל חיים, 2019)
יעקב יער (אדריכלות, 2007) ורות ברמן (חקר הבלשנות, 2021)
אליהוא כ"ץ (מדעי החברה, 1989) ורות כ"ץ (חקר התרבות, האמנות והמוזיקולוגיה, 2012)
דוד עמירן (גאוגרפיה, 1977) ורות עמירן (חקר ארץ ישראל, 1982)
יעקב רכטר (אדריכלות, 1972) וחנה מרון (תיאטרון, 1973)
יוסף קאפח (מדעי היהדות, 1969) וברכה קאפח (מפעל חיים, 1999)
זוכים בני אותה משפחה > בני זוג לשעבר

חיים הזז (ספרות יפה, 1953) ויוכבד בת-מרים (ספרות, 1972)
חנה מרון (תיאטרון, 1973) ויוסי ידין (אמנות הבד והבימה, 1991)
דליה רביקוביץ (שירה, 1998) ויוסף בר-יוסף (תיאטרון, 2003)
זוכים בני אותה משפחה > סבים ונכדים

יוסף צבי הלוי (ספרות תורנית, 1958) ואברהם חיים הלוי (חקלאות, 2002)
מנחם מנדל כשר (ספרות תורנית, 1963) ואסא כשר (חקר הפילוסופיה הכללית, 2000)
התפלגות הזוכים

רובם הגדול של זוכי הפרס הם גברים יהודים אשכנזים. עד שנת 2024 הוענק הפרס ל-777 איש, מתוכם רק ל-129 נשים (פחות מ-20%). בשליש ממספר השנים שבהן הוענק הפרס כל הזוכים היו גברים. עד כה, רק שבעה אנשים שאינם יהודים זכו בפרס: השייח' אמין טריף, כמאל מנצור ואמל נסראלדין בני העדה הדרוזית, אלדין חתוקאי בן העדה הצ'רקסית-מוסלמית, והנוצרים מכרם ח'ורי, אמיל חביבי והאב מרסל דיבואה. אף על פי שכ-15% מאזרחי ישראל הם ערבים-מוסלמים, איש מהם לא זכה בפרס מעולם. מתוך 158 זוכים בפרס ישראל בתחומי התרבות השונים עד 2008 (כולל מוסדות), היו כ-10 מזרחיים.
התפלגות זאת הביאה לביקורת בתקשורת. בעקבות הענקת הפרס בשנת 2007 שאל המבקר והעורך בני ציפר:
הייתכן שלא נמצא מקום בתוך 15 קטגוריות הפרס מועמד ראוי אחד שאינו אשכנזי? ואם כן, מה זה אומר עלינו כמדינה המתיימרת לשוויוניות, אם בין יותר ממחצית אוכלוסייתה הבאה ממדינות אסיה ואפריקה (כניסוח העלונים הסטטיסטיים), לא נמצא אפילו אדם אחד מהנולדים ביבשות הללו ראוי לקבל את פרס ישראל, שמפעל חייו אינו שווה ציון ושלא תרם דבר למדינה.
לאחר חלוקת הפרסים ב-2009 כתב הפרשן רינו צרור:
”ההדרה של בני המזרח מפרס ישראל נמשכה גם השנה. הדחה, הסטה. בטקס האחרון אפילו מראית עין כמו פרופ' סמי סמוחה או האמן פנחס כהן גן לא התקיימה... חוץ מג'קי לוי כמנחה, כלום.” (מוספשבת של "מעריב", 1 במאי 2009)
ביקורת זאת זכתה להד בדו"ח מבקר המדינה שקבע "התהליך שלפיו נבחרים הזוכים מוביל לכך שאין הלימה בין התפלגות האוכלוסייה לבין מקבלי הפרס במהלך השנים", והמליץ: "ראוי שהמשרד ימנה ועדה מקצועית אשר תהיה אחראית לקביעת התקנון ולשינויים בו וכן תבחן מעת לעת את התאמתו לשינויים המתחוללים בחברה הישראלית כך שירחיבו את מעגל מקבלי הפרס ויאפשרו את הענקתו גם לבאים מקבוצות אוכלוסייה נוספות מבלי לפגוע במצוינות הנדרשת לקבלתו".
תגובת משרד החינוך הייתה ש"בחלק גדול מהמקרים אין נשים ובני מיעוטים בכלל בקרב המועמדים ולכן אין אפשרות להעניק להן את הפרס. בשנת תש"ע מונו נשים במרבית הוועדות, כך שבוודאי ניתנה תשומת לב לנושא זה. אישה שעמדה בראשות אחת מוועדות השיפוט הסבירה שהקיפוח לכאורה איננו בעת דיוני הוועדה על מתן הפרס, המחסור במועמדות מבטא את הקושי שהיה לנשים במהלך השנים להגיע לעמדות בכירות ולהישגים אקדמיים, שיבשילו לכדי מתן פרס ישראל כיום".
פערים בהתפלגות הזכיות בין גברים לנשים, ובין יהודים לאינם יהודים בכלל ולערבים בפרט, אינם ייחודיים לפרס ישראל, אלא קיימים גם בהתפלגות זוכים בפרסים בין-לאומיים. לשם השוואה, מתוך 876 פרסי נובל שהוענקו (עד 2014, לא כולל פרסים לארגונים) רק 47 פרסים חולקו לנשים (5.4%), ואחוזי היהודים בקרב זוכי פרס נובל גבוהים בהרבה מחלקם באוכלוסיית העולם, ומספרם גבוה בהרבה ממספר הערבים שזכו בו.
חברי כנסת זוכי פרס ישראל

כאמור, מרבית תחומי הפרס הם על מחקר מדעי ולפיכך רוב זוכי פרס ישראל הם חוקרים באוניברסיטאות. אולם במהלך השנים (נכון לשנת 2021) זכו ארבעים ואחד חברי הכנסת בפרס ישראל. בשנת 2013 נחנך בכנסת "קיר ההוקרה לחברי הכנסת זוכי פרס ישראל" ביוזמת השר אורי אורבך. רוב חברי הכנסת שזכו בפרס זכו בו בתחום מפעל חיים או בתחום מדעי היהדות, הרוח והחברה. במהלך השנים זכו שלושה חברי כנסת בלבד בפרס ישראל בתחום המדעים המדויקים: פרופ' יובל נאמן (מדעים מדויקים, 1969), פרופ' יוסף רום (טכנולוגיה והנדסה, 1976) ופרופ' אלכס לובוצקי (מתמטיקה, 2018).
בקולנוע

פרס ישראל נמצא במרכז סרטו של יוסי סידר "הערת שוליים". הסרט עוסק בשני חוקרי תלמוד, אב ובנו. ועדת הפרס מחליטה על הענקתו לבן, אך בטעות שרת החינוך מבשרת לאב שהוא הזוכה. מנקודה זו נמשך הסרט בחיפוש מוצא מהתסבוכת שנוצרה.
סידר הוא בנו של חתן פרס ישראל חיים סידר.
לקריאה נוספת

אור ברק, פרס ישראל – הפוליטיקה מאחורי התהילה, הוצאת רואים אור, 2018
תראנוס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  אליזבת' הולמס 
 תקופת הפעילות:  2003 – 4 בספטמבר 2018 (כ־15 שנים)
 מיקום המטה:  פאלו אלטו, קליפורניה, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  שירותי בריאות, טכנולוגיה רפואית 
 מוצרים עיקריים:  בדיקות דם
 נשיא:  ראמש "סאני" בלוואני (נשיא ו-COO)  ג'ורג' שולץ (חבר הנהלה)
 יו"ר:  אליזבת הולמס
 מנכ"ל:  אליזבת הולמס
 
תראנוס (באנגלית: Theranos) היה תאגיד אמריקאי בבעלות פרטית שהוגדר לימים כתאגיד פורץ דרך בתחום הטכנולוגיה הרפואית. החברה טענה שהיא יצרה כלי לבדיקת דם שדרש כמויות קטנות מאוד של דם. עם זאת, טענות אלו הוכחו ב-2018 כשקריות.
החברה נוסדה בשנת 2003 על ידי אליזבת הולמס בת ה-19. תראנוס גייסה יותר מ-700 מיליון דולר ממשקיעים פרטיים, מה שהזניק את השווי שלה לכ-10 מיליארד דולר בשיאה ב-2013 וב-2014.
תביעות

ב-2015, פרופסור למחקר הרפואה ג'ון יואנידיס, הכימאי אלפתריוס דיאמנדיס ועיתונאי התחקירים ג'ון קארירו, הטילו ספק באמינותה של תראנוס ויצאו כנגדה. החברה עמדה בפני שורה של אתגרים משפטיים ומסחריים מצד רשויות רפואיות, משקיעים פרטיים, הוועדה לניירות ערך ולבורסות, פרקליטים כלליים של ארצות הברית, שותפים עסקיים לשעבר ועוד. עד יוני 2016, הוערך כי ההון האישי של הולמס, מנכ"לית החברה, ירד מ-4.5 מיליארד דולר לכמעט 0 דולרים. ב-4 בספטמבר 2018, לאחר מספר שנים של מאבק, תביעות וסנקציות כנגד החברה שבוצעו על ידי SEC (הוועדה לניירות ערך ולבורסות), החברה פורקה.
משפט

ב-14 במרץ 2018, תראנוס, הולמס ונשיא החברה לשעבר ראמש "סאני" בלוואני הואשמו בהונאה על ידי ה-SEC (הוועדה לניירות ערך ולבורסות). ב-15 ביוני 2018, הודיע פרקליט ארצות הברית עבור המחוז הצפוני של קליפורניה על הגשת כתב אישום נגד הולמס באשמת הונאה ויצירת קנוניה. גם נגד בלוואני הוגש כתב אישום מאותם הסיבות. המשפט היה אמור להתחיל באוגוסט 2020, אך הוא התעכב עקב מגפת הקורונה והריונה של הולמס. משפטה של הולמס החל ב-31 באוגוסט 2021, בעוד שמשפטו של בלוואני נדחה ל-9 במרץ 2022. ב-3 בינואר 2022 הולמס הורשעה בארבעה סעיפים של הונאת משקיעים.
משפטו של בלוואני נפתח ב-9 במרץ 2022, וב-7 ביולי 2022 הורשע בהונאת משקיעים ומטופלים וצפוי לעונש של עד 20 שנות מאסר.
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, web.archive.org
↑  Condé Nast, Exclusive: How Elizabeth Holmes’s House of Cards Came Tumbling Down, Vanity Fair, ‏2016-09-06 (באנגלית)
↑  John Carreyrou, Bad Blood: Secrets and Lies in a Silicon Valley Startup, Knopf Doubleday Publishing Group, 2018-05-21, ISBN 978-1-5247-3166-3. (באנגלית)
↑  The Blood Unicorn Theranos Was Just a Fairy Tale, בלומברג
↑  Rago, Joseph (2013-09-08). "Elizabeth Holmes: The Breakthrough of Instant Diagnosis". Wall Street Journal (באנגלית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2022-03-11.
↑  Avi Salzman, Theranos: From Unicorn Hype to ‘Massive Fraud’, www.barrons.com (באנגלית)
↑  This CEO is out for blood, Fortune (באנגלית)
↑  The wildly hyped $9 billion blood test company that no one really understands, וושינגטון פוסט
↑  Abelson, Reed; Pollack, Andrew (2016-04-19). "Theranos Under Federal Criminal Investigation, Adding to Its Woes". The New York Times (באנגלית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-03-11.
↑  Carreyrou, John (2018-09-05). "Blood-Testing Firm Theranos to Dissolve". Wall Street Journal (באנגלית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2022-03-11.
↑  Sara Ashley O'Brien, Elizabeth Holmes indicted on wire fraud charges, steps down from Theranos, CNNMoney, ‏2018-06-15
↑  Theranos founder Elizabeth Holmes to stand trial in 2020, TechCrunch (באנגלית)
↑  Yasmin Khorram, Elizabeth Holmes trial pushed to August following surprise pregnancy announcement, CNBC, ‏2021-03-17 (באנגלית)
↑  Elizabeth Holmes’ co-defendant ‘Sunny’ Balwani to face trial this month, finance.yahoo.com (באנגלית)
↑  Griffith, Erin; Woo, Erin (2022-01-04). "Elizabeth Holmes Found Guilty of Four Charges of Fraud". The New York Times (באנגלית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-03-11.
↑  ארה"ב: שותפה של אליזבת הולמס בחברת תראנוס הורשע בהונאה, באתר ynet, 7 ביולי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1162212322  LCCN: n2018015605  NKC: ko20181019005  VIAF: 13152199250014282149   WorldCat (עם VIAF): 13152199250014282149
המכינה ביפו

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מכינה קדם-צבאית
 השתייכות:  התנועה הרפורמית
 תקופת הפעילות:  2003–הווה (כ־22 שנים)
 תלמידים
 :  כשישים
 מיקום
 מיקום:  וסרמן 10, תל אביב
 קואורדינטות:  32°03′20″N 34°45′47″E﻿ / ﻿32.0555°N 34.763027777778°E﻿ / 32.0555; 34.763027777778
 https://www.facebook.com/HaMechina
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מכינת תלם (נודעה בשם המכינה ביפו. שמה המלא: המכינה הקדם צבאית למנהיגות תלם) היא מכינה קדם-צבאית שנוסדה ביפו ב-2003 על ידי התנועה הרפורמית בישראל.
היסטוריה

מחזוריה הראשונים של המכינה מנו פחות מעשרה חניכים. בהמשך עלה מספר החניכים. כיום מונה המכינה כחמישים חניכים.
החל משנת 2007 המכינה ממוקמת ברחוב יעקב וסרמן.
בשנת 2017 נפתחה שלוחה של המכינה בחולון. בעקבות פתיחת השלוחה החדשה השתנה המבנה הארגוני של המכינה. שמה של המכינה שונה מ״המכינה ביפו״ ל״מכינת תלם״ ותחתיה שתי השלוחות - הוותיקה ביפו והחדשה בחולון.
היסטוריה > ראשי המכינה

2003 - 2006 - אורי מאיר
2006 - 2012 - אהרל'ה פוקס
2012 - 2013 - ליאורה אזרחי ורד
2013 - 2021 - שמעון (שמקו) אל עמי
2021 - היום - מעיין מורג
לימודים

החניכים לומדים מדי בוקר 3 שיעורים. השיעורים כוללים נושאי יהדות כגון תפילה, תלמוד, ארון הספרים וזרמים ביהדות; נושא החברה בישראל - מגילת העצמאות, הגות ציונית, דילמות מוסריות וזכויות אדם; נושאים כלליים - כמו ערבית מדוברת, מגדר, שפינוזה, בישול, מוזיקה וכתיבה יוצרת. ראש המכינה מעביר שיעור שבועי.
לחניכים השפעה על תוכנית הלימודים והם יכולים להציע הצעות חדשות. פעם בשבועיים החניכים מזמינים מרצה אורח.
במהלך השנה עוברים החניכים קורס עזרה ראשונה, סמינר בצפון בנושא ציונות ביחס ליהודי וערבי תושבי ישראל[דרושה הבהרה], בנייה והפעלה של סוכה שאליה מגיעות קהילות מיפו, סמינר ניווטים, השתתפות בפסטיבל הקהל, שבוע עבודה, שבוע צבא, אירועי "מאירים את יפו", סמינר יהודה ושומרון, יום מיעוטים, סמינר דרום, שבת בשכונת מאה שערים, שבת בקיבוץ יהל, פרויקט "לך לך" שבו כל חניך יוצא למסע של שלושה ימים למקום שמעניין אותו, סמינר פסח, "במדבר", אירועי תיקון ליל שבועות.
התנדבות

במסגרת המכינה החניכים מתנדבים במגוון מסגרות ביפו ובדרום תל אביב אחר הצהריים כשלוש פעמים בשבוע, בדרך כלל עם ילדים ונוער. את המכינה מלווים אגף הרווחה והמישלמה ליפו. החניכים בוחרים את מקום ההתנדבות.
בנוסף מצופה מהחניכים ליזום פרויקטים נוספים שיתרמו לקהילה ביפו ובדרום תל אביב. בעקבות כך נפתחו קבוצת תיאטרון לנוער, מרכז למידה וחוג טייקוואנדו.
חיי קבוצה

התלמידים חברים בוועדות טיולים, ועדת בית, גזברות, יפו והקהילה, תרבות ורוח, גיוסים (הרכבת המחזור הבא של המכינה), אקולוגיה, פרולטריון (תחזוקה), ספורט ותקשורת.
במהלך הלוז השבועי יש משבצות שבהן מדברים על חיי הקבוצה ומעלים הצעות איך להשתפר כקהילה; ערב חברתי שאותו מעבירים המת"שים של אותו השבוע; מפגש עם רכזת ההתנדבות של המכינה; שעת אקטואליה; קבלת שבת ועונג שבת. כמו כן ישנה מסגרת "ביטוי אישי" שבה חניך מספר על עצמו או על נושא שמעניין אותו.
יוסטוס פון ליביג

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1803 דרמשטאדט, הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  18 באפריל 1873 (בגיל 69) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בון  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת גיסן  אוניברסיטת היידלברג 
 תלמידי דוקטורט:  קרל שמידט, Leopold Pfaundler, Sir Benjamin Collins Brodie, 2nd Baronet, פרידריך אוגוסט קקולה, אוגוסט וילהלם פון הופמן, קרל רמיגיוס פרזניוס, Sir Benjamin Collins Brodie, 2nd Baronet, Leopold Pfaundler, יוהאן היינריך יעקב מילר, יאקוב פולהארד, בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מדליית אלברט (1869)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853)  חבר זר של החברה המלכותית (4 ביוני 1840)  מדליית קופלי (1840)  אזרח כבוד של מינכן  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 צאצאים:  Johanna Liebig, Georg von Liebig, Hermann von Liebig 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
יוסטוס פון ליביג (גרמנית:  12 במאי  Justus von Liebig‏; 1803, דארמשטאדט גרמניה – 18 באפריל 1873, מינכן גרמניה) היה כימאי גרמני מגדולי הכימאים של המאה ה-19. מ"אבות הכימיה האורגנית". תרם תרומה משמעותית לכימיה החקלאית ולביוכימיה, נחשב לאחד מראשוני תעשיית הדשן הכימי.