stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי קאבול
היסטוריה

נמל התעופה נבנה במקור בשנות ה-60 המוקדמות על ידי מהנדסים סובייטים כאשר החלה אפגניסטן להתפתח ולהיחשף לעולם המודרני. תיירים החלו לבקר במדינה דרך נמל התעופה. עידן זה הסתיים לאחר מהפכת סאור (אנ') ב-1978, במיוחד לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
נמל התעופה שימש בסיס לצבא הסובייטי בזמן מלחמת אפגניסטן מ-1979 עד 1989. הוא גם שימש בסיס לכוחותיו נשיא אפגניסטן לשעבר מולה מוחמד עומר שנותר בשליטתם עד 1992. בנובמבר 1996, נשלט נמל התעופה על ידי האמירות האסלאמית של אפגניסטן (אנ') בשליטת מולה מוחמד עומר (אנ') עד 2001, כשנסו מהעיר לאחר פלישת צבא ארצות הברית לאפגניסטן. נמל התעופה נסגר בסוף שנות ה-90 בעקבות סנקציות שהוטלו על שלטון טליבאן, עם טיסות בינלאומיות מעטות בלבד.
בעקבות פלישת נאט"ו לאפגניסטן לאחר מתקפות 11 בספטמבר, נמל התעופה של קאבול הופצץ בידי צבא ארצות הברית וכוחות הקואליציה (אנ'). לאחר השגת שליטה בידי כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, נמל התעופה החל אט אט להתפתח עם השנים. מערכת מכ"ם חדשה הותקנה בשנת 2005 ששודרגה על ידי ארצות הברית. טרמינל חדש בשווי 25 מיליון דולרים נבנה ב-2009 המשמש לטיסות בינלאומיות. נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי ואישים בכירים השתתפו בטקס חנוכת הבניין.
בניין הטרמינל החדש נפתח רשמית לטיסות בינלאומיות ביוני 2009. בניין הטרמינל הקודם שופץ והוסב לטיסות פנימיות.
תנועת הנוסעים בנמל התעופה הגיעה לכ-100,000 בשנה בשנת 2010 וכ-300 ביום. ב-23 במאי 2012, החלו בסלילת מסלול טיסה שני. הפרויקט בעלות של 26 מיליון דולר ימומן על ידי ממשלת יפן. מסלול הטיסה יהיה באורך 5.4 ק"מ ורחב 44 מטרים עם סטנדרטים בינלאומיים.
ב-15 באוגוסט 2021 נכבשה הבירה קאבול, בה נמצא נמל התעופה, בידי הטליבאן, דבר שגרם לאלפי אזרחי העיר להגיע אל נמל התעופה ולעלות על מטוסים בניסיון לברוח.
תאונות ותקריות

ב-2 בינואר 1962, מטוס DC-3 דקוטה אשר שימש כמטוס תובלה של חברת איראן אייר, התרסק כשניסה להמריא מקאבול. במהלך ההרצה על מסלול הטיסה, הבחין הטייס בכשל מנוע מספר 1. כדי למנוע התרסקות, משך הטייס בהגה המטוס כדי להמריא, אך אחד מכנפי המטוס פגע באדמה, מה שהוביל להתרסקות המטוס. 2 הטייסים שרדו את ההתרסקות.
ב-15 בינואר 1969, מטוס DC-3 דקוטה של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים התנגש במטוס דאגלס DC-6, אף הוא של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים.
ב-21 בספטמבר 1984, מטוס מקדונל דאגלס DC-10 של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים נפגע מקליע תופת לקראת נחיתה בנמל תעופה. כל נוסעי הטיסה שרדו.
ב-12 ביוני 1990, מטוס איליושין Il-76 של חברת איירופלוט נפגע מטיל בגובה שיוט של 6,858 מטר, מה שגרם לשני המנועים להכבות. המטוס נחת נחיתת חירום ללא מדפים על מסלול לא סלול. כל 10 אנשי הצוות שרדו.
ב-29 במאי 1992, מטוס טופולב Tu-154 של אריאנה נתיבי אוויר אפגנים נפגע מטיל בעודו נוחת בקאבול. חרטום המטוס נהרס אך נחת בשלום ללא נפגעים.
ב-19 במרץ 1998, בואינג 727-200 של חברת אריאנה נתיבי אוויר אפגנים התרסק בהר בגובה של 914 מטר. כל 35 הנוסעים ו-10 אנשי הצוות מתו.
ב-3 בפברואר 2005, מטוס בואינג 737-200 של קאם אייר בהפעלת חברת פניקס תעופה, נעלם מצג המכ"ם לפני נחיתה בתנאי מזג אוויר לא נאותים. צבא אפגניסטן החל במבצע מסיבי למציאת 96 נוסעים ו-8 אנשי צוות. שברי המטוס נמצאו יומיים לאחר מכן בהרים, מזרחית לקאבול. כל 104 האנשים מתו.
ב-17 במאי 2010, אבד הקשר בין מגדל הפיקוח לבין אנטונוב An-24 של חברת פמיר איירוויז האפגנית 10 דקות לאחר ההמראה. לאחר מאמצי חיפוש שנמשכו 4 ימים, נמצאו שרידי המטוס 19.3 ק"מ מקאבול. כל 39 הנוסעים ו-5 אנשי צוות מתו.
ב-8 במאי 2014, בואינג 737-400, טיסה מספר 312 של אריאנה נתיבי אוויר אפגנים, החליק ממסלול הטיסה לאחר שנחת בנמל התעופה. טיסה 312 המריאה מדלהי, הודו. 6 נוסעים נפצעו קל והמטוס נהרס.
ב-15 באוגוסט 2021, השתלט ארגון הטליבאן על קאבול, דבר שגרם לאלפי אזרחי העיר להגיע אל נמל התעופה ולנסות לעלות על מטוסים בתקווה שיצליחו לברוח. באירוע אנשים נתלו ואחזו בגלגלי מטוס תובלה אמריקאי שהמריא מנמל התעופה, אך איבדו את אחיזתם במטוס ונפלו אל מותם.
ב-26 באוגוסט 2021 התרחש הפיגוע בנמל התעופה חאמיד כרזאי, שגרם למותם של לפחות 182 בני אדם.
הערות שוליים

↑  Gannon, Kathy; Knickmeyer, Ellen; Watson, Julie; Condon, Bernard (2021-09-10). "Flight takes about 200, including Americans, out of Kabul". Associated Press (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-09-10.
יוסף בן-שלמה

| --- | --- |

פרופ' יוסף בן שלמה
 לידה:  1930 קרקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  21 באפריל 2007 (בגיל 77 בערך) ישראל 
 ענף מדעי:  יהדות, קבלה, מיסטיקה יהודית, פילוסופיה יהודית, מדעי היהדות, פילוסופיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  גרשם שלום 
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי 
 
יוסף בן שלמה (1930 - 21 באפריל 2007) היה חוקר בתחום הקבלה והפילוסופיה, תחום התמחותו היה הפילוסופיה של הדת, והוא קנה שם עולמי במומחיותו למשנת הפילוסוף ברוך שפינוזה, אשר לכמה מספריו כתב מבואות חשובים. היה מן הידועים בהוגי הדעות הישראלים, ודובר בולט של "גוש אמונים". היה פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. נמנה עם מייסדי אוניברסיטת אריאל בשומרון.
חייו ועמדותיו

יוסף בן שלמה נולד בקרקוב שבפולין בשנת 1930. בגיל 3 עלה לארץ ישראל עם הוריו, והתגורר בין בני ברק לרמת גן. בן שלמה גדל בילדותו בבית ציוני-דתי, ואף היה פעיל בתנועת הנוער של המזרחי. אך בבגרותו בחר לקיים אורח חיים חילוני. עם זאת, הסתייג מאתאיזם, וטען: "פגשתי בחיי רק שני אתאיסטים, כל השאר מכחישים".[דרוש מקור] שכן, שאלת אמונתו האישית באלוהים הייתה לדידו שאלה אינטימית, שסירב לדון בה בפומבי. לפני קום מדינת ישראל לחם ב"הגנה", ולאחר מכן שירת בחטיבת גולני. הוא נישא, ונולדו לו שתי בנות ובן.
בתחילה היה בן שלמה איש שמאל, ולאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם החותמים על כרוז המתנגד להתיישבות היהודית בחברון. בעקבות החלטות ועידת חרטום חש שהמאבק בין ישראל ומדינות ערב הוא מאבק קיומי, והצטרף לאנשי "גוש אמונים". הוא אף העתיק את מקום מגוריו ליישוב קדומים שבשומרון, והתגורר שם בדירה צנועה. בן שלמה היה דובר בולט של עמדות "גוש אמונים" ופעולותיו ביהודה, שומרון וחבל עזה. לעמדותיו נתן ביטוי כאשר הוא רואיין פעמים רבות באמצעי התקשורת. לאחר חתימת הסכמי אוסלו טען בן-שלמה, במאמר שפרסם בעיתון "הארץ", כי הסכמי אוסלו מבשרים את קץ הציונות. בין השנים 1990–1992 הגיש בערוץ חינוכית 23 יחד עם ירון לונדון את תוכנית הטלוויזיה "שבעים פנים" שעסקה בפרשת השבוע, ושדרכה נתוודעו רבים למזגו הסוער וללהט האינטלקטואלי שלו. בשנת 1994 הגיש את התוכנית "שיחות ברוח", שבה שוחח עם אנשי מחקר והגות.
בשנותיו האחרונות התמודד עם מחלת הסרטן, ממנה נפטר בג' באייר תשס"ז, בגיל 77. ימים מעטים לפני פטירתו נפרד באירוע מתוקשר ממאות מתלמידיו שבאו לקדומים לבקרו במיטת חוליו.
מפעלו האקדמי והחינוכי

אף שחשב בתחילה להיות פסנתרן או רופא, החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה העברית. במקביל לימד ספרות, פילוסופיה ומחשבת ישראל בתיכונים אוולינה דה-רוטשילד והתיכון ליד האוניברסיטה. המפגש שם עם פרופ' גרשם שלום גרם לו לעבור ללימודי קבלה ומחשבת ישראל. גרשום שלום ראה בבן שלמה את ממשיכו, והדריך אותו בעבודת הדוקטורט על ר´ משה קורדובירו. לפי פרופ' יוסף דן, בן שלמה היה היחיד מבין כל תלמידיו של שלום איתו טיפח קשרים אישיים וכי "אצלו ראה משהו שמעבר לתלמיד". את הדוקטורט קיבל בשנת 1964.
בן שלמה השתלם באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן לימד כעשר שנים במחלקה לפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית, והיה חוקר ב"מכון ללימודים מתקדמים על שם טרומן". בין השנים 1976–1997 שימש מרצה בחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, ותקופה ארוכה אף שימש ראש החוג. שימש גם פרופסור אורח בקתדרה ללימודי היהדות באוניברסיטה של אוניברסיטת מרילנד, ובמחלקה ללימודי הדתות באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
ב-1982 היה ממקימי המכללה האקדמית יהודה ושומרון באריאל שמאז הפכה לאוניברסיטה, ובשנת 2006 הוענק לו כאות הוקרה תואר "יקיר המכללה".
תקופה מסוימת לימד קצינים בכירים בצה"ל מחשבת ישראל במסגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בשנת 1997, לאחר שיצא לגמלאות ממשרתו באוניברסיטת תל אביב, ויתר על שנת שבתון בחוץ לארץ, והחל להקדיש את זמנו להוראת פילוסופיה כללית ויהודית לנערים ונערות לפני גיוס במכינות הקדם-צבאיות. תחילה שימש מנהל פדגוגי ומורה לפילוסופיה כללית ויהודית ולתולדות הציונות במכינה בקיבוץ מיצר שבגולן. לאחר שנה החל ללמד במכינת גליל עליון בראשות יוסי ברוך, ובמכינה לדתיים וחילוניים בעין פרת בראשות ארז אשל המחשיב עצמו כתלמידו לענייני חינוך. בעבודתו החינוכית במכינות שקד בן שלמה להרחיב את השכלתם של התלמידים, ולגעת בבעיותיהם הקיומיות, כדי שיהיו להם הכלים להפעיל מחשבה עצמאית.
אחד מתלמידיו הבולטים היה פרופ' שלום רוזנברג, ששיעוריו של בן שלמה הזינו את אהבתו לפילוסופיה. לתלמידיו אמר: "אדם צריך לבחור מה ישאיר אחריו - ספרים או תלמידים. אני העדפתי ללכת לכיוון התלמידים. אני גם חושב שאני מדבר טוב יותר מכפי שאני כותב".[דרוש מקור] תלמידיו הגישו את מועמדותו לפרס ישראל על מפעל חיים, אך הוא לא זכה.
מחיבוריו

בן שלמה עסק בעריכה וההדרה של ספרי פילוסופיה וקבלה, ובהם גם ספריו של מורו גרשם שלום. הוא נחשב לאחד המבינים והחוקרים הבולטים של הרב קוק; הוא עסק במשך חצי יובל שנים בכתיבת מחקר על שיטתו. כתב היד של המחקר, בהיקף של כ-1,500 עמודים, נותר בארכיונו הפרטי.
מאמריו רשומים באתר רמב"י.
מחיבוריו > מפרי עטו

הערך: ר' משה קורדובירו, האנציקלופדיה העברית.
תורת האלוהות של ר´ משה קורדוברו, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשכ"ה-1965. - ספר זה זיכה אותו בשיר מפרי עטו של ש"י עגנון.
פרקים בתורתו של ברוך שפינוזה, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ג-1983.
שירת החיים - פרקים במשנתו של הרב קוק, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ט.
היסודות הפילוסופיים בקבלה לפי גרשם שלום, בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשנ"ז.
האתגר של השפינוציזם, הוצאת כרמל, תשע"ב 2012.
על היחס בין דת לבין מיסטיקה, הוצאת כרמל, ירושלים, תשע"ב 2012.
מחיבוריו > ספרים שערך, תרגם או ההדיר

גרשם שלום, הקבלה בגירונה (פרקים בתולדות הקבלה בספרד א'), ערך לפי הרצאות ד"ר י' בן שלמה, ירושלים, תשכ"ד.
גרשם שלום, הקבלה של ספר התמונה ושל אברהם אבולעפיה (פרקים בתולדות הקבלה בספרד ב'), ערך ד"ר י' בן שלמה, ירושלים, תשכ"ה.
הרמב"ם, מורה נבוכים, ליקט, פירש וצירף מבוא יוסף בן-שלמה, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, ספריית דורות 13, תשכ"ח.
יוסף בן אברהם ג'יקטיליה, שערי אורה, ההדיר וצירף מבוא והערות יוסף בן-שלמה, 2 כרכים, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, ספריית דורות 27 - 28, תשל"א-1970.
ברוך שפינוזה, מאמר על תיקון השכל, תרגם מרומית נתן שפיגל, ערך, הקדים מבוא והוסיף הערות יוסף בן שלמה, ירושלים, הוצאת מאגנס, תשל"ג.
גרשם שלום, פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה, תורגם מגרמנית על ידי יוסף בן שלמה, ירושלים, תשל"ו-1976.
ברוך שפינוזה, מאמר קצר על אלוהים, האדם ואושרו, ערך, הקדים מבוא, פירש והוסיף הערות יוסף בן שלמה, לפי תרגומה מהולנדית של רחל הולנדר-שטיינגרט, ירושלים, הוצאת מאגנס, תשל"ח.
גרשם שלום, מחקרי קבלה (א), ההדיר יוסף בן שלמה, עדכן והשלים מספרות המחקר משה אידל; תל אביב, תשנ"ח-1998.
לקריאה נוספת

פרופ’ יוסף בן-שלמה - רשימה ביבליוגרפית, דעת, 59, תשס"ו 2006.
הערות שוליים

↑  שיחות ברוח, באתר YouTube
↑  יאיר שלג, איור: תמיר שפר, לא רק לגאי ריצ'י נמאס: פרופ' יוסף דן רוצה לשחרר את הקבלה ממדונה, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2008
↑  תואר דוקטור לפילוסופיה, דבר, 15 ביוני 1964
↑  עלון באקדמיה
| גרשם שלום |
| --- | --- | --- |
| הגותו של גרשם שלום | ביבליוגרפיה של גרשם שלום • זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית • משנתו של גרשם שלום |  |
| שונות | בית גרשם שלום • פרס גרשם שלום • ספריית גרשם שלום • הנצחתו של גרשם שלום |  |
| מתלמידיו | רבקה ש"ץ אופנהיימר • ישעיה תשבי  • מתי מגד • יהודה ליבס • יוסף דן • אפרים גוטליב • יוסף בן שלמה • מאיר בניהו • מלאכי בית-אריה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258582005171  BnF: cb12320367g (data)  GND: 1070602248  ISNI: 0000 0001 1584 0510  LCCN: no92008168  NKC: ola20241231966  NTA: 297468936  SELIBR: 39786  SUDOC: 032109873  VIAF: 79743   WorldCat (עם VIAF): 79743
מוזיאון בית השומר

| --- | --- |

מוזיאון בית השומר
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  כפר גלעדי
 מיקום:  כפר גלעדי 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  משרד הביטחון
 מייסדים:  מדינת ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1969
 
 קואורדינטות:  33°14′21″N 35°34′25″E﻿ / ﻿33.239111111111°N 35.573694444444°E﻿ / 33.239111111111; 35.573694444444
 דף אתר מוזיאון בית השומר
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) מוזיאון בית השומר(למפת אצבע הגליל רגילה) מוזיאון בית השומר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון בית השומר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון בית השומר
 
שלט עורך דין של ישראל שוחט
מוזיאון בית השומר הוא מוזיאון לתולדות ארגון "השומר", התפתחות כוח המגן בארץ ישראל, וההתיישבות בגליל ובאצבע הגליל הפועל בכפר גלעדי. מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון וקיבוץ כפר גלעדי ומוכר כאתר מורשת של מדינת ישראל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך. בסמוך למקום נמצאת חלקת אנשי השומר בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי.
היסטוריה

המוזיאון הוקם על ידי אנשי "השומר", ובראשם מאיר ספקטור, רחל ינאית בן-צבי ונחום הורביץ בשנת 1969 במטרה להציג את תולדותיהם של ארגון "השומר" והארגון ממנו צמח, "בר גיורא", ואת תפקידיהם בהתיישבות, בגיוס נשק ובהגנת היישוב. מבנה המוזיאון תוכנן כמעין מגדל שמירה על צלע ההר הצופה לעבר אצבע הגליל וחצר תל חי.
אוצר המוזיאון ותצוגתו כוללים מסמכים היסטוריים, צילומים, דגמים ובהם ה"מדאפה" (בערבית: חדר האורחים) שבהם התקבלו תושבי האזור וחדרם של מניה וישראל שוחט, דיוראמה אור-קולית, חיזיון אור-קולי, מבחר כלי נשק, דגלים ופריטי לבוש של חברי "השומר". בחדר הנצחה מוצגים קורות חייהם של חברי "השומר", ובאגף אחר מוצגות עבודותיה של הפסלת בתיה לישנסקי בת דורם של אנשי "השומר". במוזיאון מוצג גם סיפורן של הנשים חברות "השומר", שיצאו למאבק על שוויון חובות וזכויות בארגון וביססו בכך תקדים ודגם לחיקוי.
בין המוצגים במוזיאון נמצאים דגלו המקורי של הארגון ועליו סיסמתו ”בדם ואש יהודה נפלה בדם ואש יהודה תקום”, הרובה של יוסף טרומפלדור, אותו קיבל מאנשי "השומר" עם הגיעו להגנה על תל חי, וספרים על תולדות "השומר" וחבריו, בהם "יזכור" שראה אור בשנת 1916.
משנת 2008 פועל המוזיאון במתכונת חדשה, לאחר שיפוצו במלאת מאה שנים לייסוד "בר גיורא". התצוגה החדשה נוצרה בעיצובו של האדריכל אורי אברמסון ובשיתוף עם עמותת מורשת "השומר". את התצוגה מלווה מוזיקת רקע שנכתבה ובוצעה על ידי אבינעם גולן. המבקרים עוברים בין תחנות שונות ומפעילים סרטוני מולטימדיה, בין השאר של הצלם יעקב בן דב, המראים את תקופת העלייה השנייה, וברקע מוקראים מכתבים שכתב איש "השומר" למשפחתו.
הערות שוליים

↑  מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 21
↑  הונחה אבן פינה לבית השומר ליד קבר טרומפלדור, דבר, 4 במרץ 1966; נחנך בית השומר בכפר גלעדי, דבר, 8 במאי 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375569805171  VIAF: 53151431573456302065   WorldCat (עם VIAF): 53151431573456302065
גלן מילר

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1904 קלרינדה, איווה, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1944 (בגיל 40) תעלת למאנש, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Alton Glen Miller
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1923–1944 (כ־21 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולורדו בולדר 
 סוגה:  ג'אז, ביג בנד, סווינג, בלוז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  טרומבון 
 חברת תקליטים:  בלובירד רקורדס, RCA רקורדס 
 בן או בת זוג:  Helen Dorothy Burger Miller 
 פרסים והוקרה:  כוכב הארד (פברואר 1945)  פרס גראמי למפעל חיים (2003)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.glennmiller.org
 פרופיל ב-IMDb
 
אלטון גלן מילר שנודע כגלן מילר (באנגלית: Glenn Miller;‏ 1 במרץ 1904 - כנראה 15 בדצמבר 1944) היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי, מנהלה ומנצחה של תזמורת "ביג בנד" (Big band), שנשאה את שמו ושנעימותיה בסגנון הסווינג הפכו ללהיטים מבוקשים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ראשית דרכו ולהקת גלן מילר

גלן מילר נולד ב-1 במרץ 1904 ביישוב קלרינדה במדינת איווה. תזמורתו הוקמה ב-1937. את הצלילים המובילים בתזמורת השמיעו קלרינט וסקסופון והצטרפו אליהם בנגינה הרמונית שלושה סקסופונים נוספים, שיצרו את הצליל המיוחד של התזמורת בליווי קולי של "המודרניירס" (the Modernaires), והזמרים ריי אברלי (Ray Eberle), טקס בנק (Tex Beneke), מריון האטון (Marion Hutton), דורותי קלייר (Dorothy Claire) ופאולה קלי (Paula Kelly).
ב-1938 חתמו מילר ותזמורתו על חוזה הקלטות עם חברת תקליטי RCA. הם התפרסמו באביב 1939, בעקבות הקונצרטים שקיימו באולם הריקודים בגלן איילנד קזינו היוקרתי שבניו יורק, ובאולם הנשפים של "סידר גרוב" בניו ג'רזי. צלילי הסווינג המיוחדים של התזמורת משכו את תשומת לבם של המאזינים וגם של חברות התקליטים ועד מהרה כיכב מילר בראש מצעד המכירות ומצעדי הפזמונים בכל רחבי ארצות הברית. תזמורתו הקליטה עשרות להיטים, הגדולים ביניהם היו "מונלייט סרנייד","אין דה מוד" (In the Mood), "יש לי נערה בקלמזו" (I've Got a Gal in Kalamazoo), "צומת טוקסידו" (Tuxedo Junction) ו"צ'טנוגה צ'וצ'ו" (Chattanooga Choo Choo).
להקת גלן מילר השתתפה בשני סרטים מוזיקליים, Sun Valley Serenade מ-1941 ששיאו הוא ביצוע השיר "Chattanooga Choo Choo" ומבוצעים בו גם הקטעים "Moonlight Serenade", "It Happened in Sun Valley", "I Know Why And So Do You", ו-"In the Mood". בשנה שלאחר מכן הופיעה הלהקה בסרט Orchestra Wives שבמרכזו ביצוע השיר "I've Got a Gal in Kalamazoo" והבלדה "At Last".
מילר הפך פופולרי במיוחד בקרב חיילי ארצות הברית שלחמו באירופה ובאוקיינוס השקט. הוא הרבה להופיע בפני חיילים, וגם תוכנית הרדיו הפופולרית שלו בארצות הברית, "סרנדה בשקיעה" (Sunset Serenade), הוקדשה ללובשי המדים בחזית. בכל תוכנית התבקשו חיילים בחמישה בסיסים שונים לדרג את הלהיטים הפופולריים ביותר בעיניהם מבין הנעימות שהשמיעה התזמורת. עורכי התוכנית ערכו הגרלה והבסיס שזכה בתום התוכנית קיבל במתנה מכשיר רדיו ו-50 תקליטים של הלהקה.
השירות הצבאי

ב-1942 התנדב מילר לשרת בצבא ארצות הברית. הוא גויס לצבא בדרגת קפטן והקים את "תזמורת גלן מילר של חיל האוויר של הצבא" (the Glenn Miller Army Air Force Band), שנחשבה לטובה שבתזמורותיו וקיימה לא פחות מ-800 הופעות, מהן רבות בפני החיילים באירופה.
מטוס שהוביל את מילר מלונדון להופעה בפני חיילים אמריקנים בפריז, ב-15 בדצמבר 1944, צלל מעל תעלת למאנש ונעלם. גופתו של מילר לא נמצאה, והוא הוכרז נעדר. התאוריה כי המטוס הקל שבו טס נפגע על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי ששבו ממשימת הפצצה בגרמניה, והשליכו פצצות מיותרות מעל לתעלה, נשללה, כי יש עדות שהמטוס טס בנתיב שלא אפשר מפגש כזה. הדעה המקובלת היא שהמטוס החד מנועי טס במזג אוויר גרוע וקר ביותר, דבר שגרם לכשל מנוע עקב קפיאת המאייד.
לאחר מותו

לאחר מותו המשיכה תזמורת חיל האוויר של הצבא (Army Air Force Band) להופיע עד סיום המלחמה. המוזיקה של מילר ותזמורתו נשארה פופולרית לאורך שנים רבות.
על מילר ותזמורתו נכתבו ספרים רבים, והופק סרט עלילתי בשם "סיפורו של גלן מילר" (1954), בכיכובו של ג'יימס סטיוארט.
כוכב הלכת המינורי 5062 Glennmiller  שהתגלה בפברואר 1989 על ידי אלינור הלין נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

Bedwell, Stephen F. A Glenn Miller discography and biography. Glenn Miller Appreciation Society, 1956
Butcher, Geoffrey. Next to a letter from home : Major Glenn Miller’s wartime band. Mainstream Pub., 1986
Flower, John. Moonlight serenade : a bio-discography of the Glenn Miller civilian band. Arlington House, 1972
Garrod, Charles. Glenn Miller and his orchestra. Joyce Record Club, 1995.
Polic, Edward F.. The Glenn Miller Army Air Force Band : I sustain the wings. Scarecrow Press / Institute of Jazz Studies /Rutgers University, 1989.
Simon, George Thomas. Glenn Miller and his orchestra. Da Capo Press, 1980
Snow, George. Glenn Miller & the age of swing. Dempsey and Squires, 1976.
Tanner, Paul. Every night was New Year’s eve : on the road with Glenn Miller. Cosmo Space, 1992.
מרי בולין

| --- | --- |

 לידה:  1499 בליקלינג הול, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  19 ביולי 1543 (בגיל 44 בערך) אסקס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת אנגליה
 בן זוג:  סר ויליאם קארי   סר ויליאם סטפורד
 
 חתימה:   
 
מרי בולין (באנגלית: Mary Boleyn; ‏ 1499 - 19 ביולי 1543) הייתה בת למשפחת בולין, שהייתה לה השפעה ניכרת בימיו של המלך הנרי השמיני. היא הייתה אחותה של מלכת אנגליה אן בולין ודודתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, מצד אמה. בעבר טענו היסטוריונים כי מרי היא אחותה הצעירה של אן, אבל ילדיה חשבו שהיא הייתה מבוגרת ממנה, וכך חושבים גם רוב ההיסטוריונים היום.
מרי הייתה אחת מפילגשיו של המלך הנרי השמיני. נטען כי המלך היה אביהם של שניים מילדיה, אבל הוא לא הכיר בהם כפי שהכיר בהנרי פיצרוי, בנה של פילגשו בסי בלאונט, והם לא נשאו כמוהו את שם המשפחה "פיצרוי" - בן לא חוקי של מלך - המעיד על ייחוסם. נאמר גם שהיא הייתה פילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, יריבו של הנרי השמיני.
מרי בולין נישאה פעמיים, ב-1520 וב-1534: בפעם הראשונה היא נישאה לסר ויליאם קארי, ובפעם השנייה, היא נישאה לחייל, סר ויליאם סטפורד. הנישואים השניים לאדם הנחות ממנה במעמדו הכעיסו את אחותה, המלכה אן, והביאו לגירושה מהארמון. מאז היא חיה באלמוניות יחסית עם משפחתה.
השנים הראשונות

מרי נולדה, כפי הנראה, באחוזת המשפחה 'בליקלינג הול' בנורפוק, וגדלה בטירת היבר בקנט.
אביה היה הדיפלומט העשיר סר תומאס בולין, ואמה - ליידי אליזבת בולין. אין כל עדות על המועד המדויק, אבל היא נולדה בין 1499 ובין 1508. רוב ההיסטוריונים מאמינים שהיא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדי משפחת בולין ששרדו ובגרו.
נראה שבני המשפחה עצמם האמינו שמרי היא הבכורה, שכן בשנת 1597, כשנכדה של מרי, ג'ורג קארי, תבע את התואר רוזן אורמונד, הוא טען שהוא היורש החוקי של משפחת בולין. לג'ורג', אחיהן של אן ומרי, לא היו ילדים, ובהיעדר שושלת של יורש זכר, עובר התואר לשושלת של היורשת הבכורה. אילו הייתה אן בת בולין הבכורה, אזי חוקי ירושת האריסטוקרטיה היו קובעים שהתואר שייך לבתה, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. מצד שני, אליזבת הציעה להנרי, בנה של מרי, את התואר לפני מותו, והוא סירב לקבלו. אילו הייתה מרי בת בולין הבכורה, היה הנרי יורש את התואר עם מות סבו, ולא היה צריך להציע לו אותו. יש עוד ראיות להיותה של מרי מבוגרת מאן, ובנוסף להן, היא נישאה ראשונה, ב-4 בפברואר 1520, ולפי המסורת, הבת הבוגרת נישאת לפני הצעירה. ב-1532, כאשר אן קיבלה את התואר המרקיזה מפמברוק, התייחסו אליה כאל "אחת מבנותיו של תומאס בולין". אילו הייתה הבכורה, סביר שהיו מזכירים עובדה זו. כך או כך, רוב ההיסטוריונים מסכימים שמרי היא הבכורה, ומעריכים שנולדה בסביבות 1499.
פעם חשבו שמרי היא זו שהתחנכה בחוץ לארץ ובילתה במחיצת מרגרטה לבית הבסבורג, אבל עכשיו ידוע שזו הייתה אחותה, אן. את רוב ילדותה בילתה מרי באנגליה. כשהייתה בת חמש עשרה, הבטיח עבורה אביה תפקיד של בת לוויה לאחות המלך, הנסיכה מרי טיודור, שנסעה לפריז כדי להינשא שם ללואי השנים עשר, מלך צרפת. כעבור מספר שבועות, רבות מהמלוות האנגליות של המלכה נשלחו בחזרה הביתה, אבל מרי בולין הורשתה להישאר, כנראה משום שאביה היה השגריר החדש של אנגליה בצרפת. גם כשהמלכה מרי טיודור התאלמנה ב-1515 ועזבה את צרפת, נשארה מרי בולין מאחור והצטרפה לחצרו של היורש של לואי, פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ואשתו, קלוד.
רומן מלכותי בצרפת

אל מרי בפריז הצטרפו אביה, סר תומאס, ואחותה אן, אחרי שנת לימודים אחת בהולנד. מרי ניהלה מספר רומנים, וביניהם רומן עם המלך פרנסואה עצמו.
היסטוריונים מעריכים כי הידיעות על מעלליה המיניים של מרי מוגזמות, אך המלך הצרפתי קרא לה "סוסתי האנגלייה" וגם "זונה גדולה, הידועה מכולן לשמצה".
כשחזרה ב-1519 לאנגליה, מונתה להיות בת לוויה לקתרין מאראגון, אשתו של הנרי השמיני.
פילגש מלכותית

בסמוך לחזרתה נישאה מרי לוויליאם קארי שהיה עשיר ובעל השפעה בחצר המלך, והמלך היה אורח בחתונתם. בשלב כלשהו, אם כי לא ידוע מתי בדיוק, התחילו הנרי ומרי לנהל רומן. יש אומרים שזה היה ב-1521. הקשר לא פורסם ברבים, ומרי לא זכתה לתהילה, לעושר ולכוח שזכו לו לעיתים הפילגשים בצרפת ובמדינות נוספות. הקשר נמשך חמש שנים, כפי הנראה, והסתיים לפני לידת ילדה השני של מרי, הנרי קארי, במרץ 1526. בתה של מרי, קתרין קארי, נולדה ב-1524.
כבר במהלך הקשר, או קרוב לסיומו, נפוצו שמועות על כך שהמלך הוא אביו של אחד מילדיה של מרי, או של שניהם. היה מי שהעיד שבנה של מרי, הנרי קארי, דומה למלך הנרי השמיני. כעשר שנים אחרי שהנרי נולד, ציין ג'ון הייל, הכומר מאיילוורת', כי פגש 'אדון קארי צעיר' שמתיימר להיות בנו הממזר של המלך.
לא נמצאו עדויות חדשות התומכות בטענה שהנרי הוא בנו הביולוגי של המלך.
אשתו של הנרי השמיני, קתרין מאראגון, הייתה נשואה לאחיו הגדול ארתור, נסיך ויילס, אבל הוא נפטר כמה חודשים אחרי החתונה, כשהיה בן חמש עשרה בלבד. מאוחר יותר ניצל הנרי עובדה זו כדי לבטל את נישואיו לקתרין, בטענה שנישואים ראשונים אלה יצרו קשר של קרבה בינו ובין קתרין. אפשר לפרש את חוקי הכנסייה ולהגיע למסקנה שכאשר מרי הייתה לפילגשו של הנרי, נוצר קשר דומה של קרבה בינו ובין אחותה אן. בשנת 1527, כשהנרי פנה לבקש ביטול לנישואיו מטעם האפיפיור, הוא ביקש גם היתר לשאת את אחות פילגשו.
האחות שעלתה לגדולה

אחותה של מרי, אן, שבה לאנגליה בינואר 1522, והצטרפה עד מהרה לחצר המלוכה כאחת מבנות לווייתה של המלכה קתרין. אן זכתה לפופולריות רבה בארמון, אך לא הייתה קרובה במיוחד לאחותה, והחוגים החברתיים שלהן היו שונים.
אף על פי שמרי הייתה יפה ממנה, אן הייתה, כפי הנראה, שאפתנית וחכמה יותר. כשהמלך גילה בה עניין, היא סירבה להיות לפילגשו. בפיקחות רבה, היא חיכתה לשעת כושר ולא נכנעה מיד לתביעותיו המיניות. באמצע שנת 1527 הנרי כבר גמר אומר לשאת אותה לאישה, וגם משום כך המשיך ופעל למען ביטול נישואיו לקתרין מאראגון. כעבור שנה, כאשר בעלה של מרי מת מהתפרצות של מחלת ההזעה, נתן הנרי לאן אפוטרופסות על אחיינה, הנרי קארי. בעלה של מרי השאיר לה חובות כבדים ואן דאגה שהנרי יתחנך במנזר ציסטרסיאני מכובד. אן השתדלה למען מרי גם כדי שתקבל קצבה שנתית קטנה בגובה 100£.