stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורית פלג
יצירתה > ספרים

2016 - אמנות ההכרחי, רומאן, הוצאת זמורה ביתן
2010 - פני המקום, רומאן, מהדורה חדשה עם שינויים, עמודים לספרות עברית, הוצאת זמורה ביתן
2006 - פני המקום, רומאן, עמודים לספרות עברית, הוצאת זמורה ביתן
2001 - האם היה זה ביתם, קובץ סיפורים, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה והוצאת הקיבוץ המאוחד
2000 - שתי אגדות, אגדות למבוגרים, ספר משותף עם הציירת מאיה כהן לוי, הוצאת אבן חושן
1997 - רישום סיני, קובץ פרוזה, הספריה החדשה, סימן קריאה והקיבוץ המאוחד
1992 - קולה של הגברת פאני, רומאן, ספריה לעם, עם עובד
1988 - אונה, רומאן, סימן קריאה והקיבוץ המאוחד
1985 - קווים לבנים, קובץ סיפורים, ספרית פועלים
הערות שוליים

↑  רעיה הרניק, זיכרו את השם - 'קווים לבנים' מאת: דורית פלג; ספריית־פועלים, כותרת ראשית, 4 בדצמבר 1985
↑  הספר "אונה", באתר הוצאות הקיבוץ המאוחד / ספרית פועלים
↑  הספר "שתי אגדות" באתר הוצאת אבן חושן
↑  עמרי הרצוג, המקומות היו האנשים, באתר הארץ, 14 במאי 2002
↑  עכבר העיר, 18 סופרים וסופרות יקבלו את פרס ראש הממשלה, באתר הארץ, 28 ביוני 2002
↑  "פני המקום" באתר הוצאת כנרת זמורה ביתן
↑  גבי לוין, גם אלוהים נשחק בסוף, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2006
↑  נילי אושרוב, "פני המקום" מאת דורית פלג | אלוהים יצא להוריד את הזבל, באתר הארץ, 12 בינואר 2011
↑   קרן דותן, עלילת המבט של "אמנות ההכרחי", באתר הארץ, 27 ביוני 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266443205171  BnF: cb150001004 (data)  GND: 1150170034  ISNI: 0000 0000 6659 7429  LCCN: n88194770  NKC: xx0219280  NTA: 238780139  VIAF: 285414   WorldCat (עם VIAF): 285414
ארנה רביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 ביוני 1962  (בת 62) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארנה רביב (נולדה ב-14 ביוני 1962) היא מפיקה ובמאית ישראלית. בעלת תואר דוקטור בפילוסופיה. מרצה במכללת שנקר ובאוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

ארנה רביב נולדה וגדלה בנווה עוז, פתח תקווה, בשם ארנה ארנון. היא הבכורה במשפחה ולה אחות אחת ושני אחים. בצה"ל שירתה בנח"ל והייתה שייכת לגרעין שהקים את קיבוץ שיזפון בנגב.
סבה מצד אביה הוא האגרונום וחתן פרס ישראל יצחק ארנון. אביה, דנצ'ו ארנון, הוא צלם, עיתונאי, מרצה ומורה דרך.
מצד אמה ארנה היא דור 13 בארץ, משפחתה הגיעה לארץ ישראל מהעיר פאס שבמרוקו, במאה ה-17. אמה, נעמי ארנון, הייתה מורה ואחר-כך עבדה במכון מופ"ת ובסמינר לוינסקי.
היא בוגרת תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1987). סרט הגמר שלה "עין בעין", נעשה בשיתוף עם יוחנן רביב ובכיכובו של ארנון צדוק.
בעלת תואר שני בהצטיינות בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב (2007).
זכתה במענק הצטיינות מטעם המחלקה לפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב, 2004. ב-2011 זכתה במלגת דן דוד בתחום הקולנוע והחברה.
היא סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בבית הספר לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב (2014). עבודת הדוקטורט שלה "מעבר למסך: הממד האתי של החוויה הקולנועית", מציעה פרשנות של החוויה הקולנועית, כחוויה שיש בה, במהותה, פתיחות לממד האתי. העבודה נכתבה בהדרכת פרופסור חגי כנען.
ביימה והפיקה ביחד עם בעלה יוחנן רביב, את הסרט "כלבים לא נובחים בירוק" (1996) – סרט קולנוע קומי, בהשתתפות קרן מור, רמי הויברגר, מנשה נוי, דב נבון ואנסמבל שחקנים נוספים, ביניהם שמיל בן ארי, שאול מזרחי, דנה רז ושרון רג'יניאנו.
הפיקה את הסרט התיעודי "השומרונים - בגלימות לבנות ובג'ינס כחולים" (2002) בבימויים של נירה שרמן סידס ואליה סידס. הפיקה יחד עם יונתן ארוך את הסרט התיעודי "הכובעים של ירושלים" (2005), בבימויו של נתי אדלר. הסרט מבוסס על הספר "כובעים בראש" מאת אביה. הפיקה את הסרט התיעודי "יום ירושלים" (2007), בבימויו של יונתן ארוך.
רביב ביימה את סרט התעודה "עוקף לוד" (2009) בהפקתה שולה שפיגל, דנה הפקות. הסרט מתרחש בבית ספר עמל 1 בלוד ועוקב אחרי אילן הקארי מנהל בית הספר ושלושה מתלמידיו. הסרט עוסק בנושא החינוך בפריפריה.
רביב הקימה את מגמת הקולנוע בתיכון בליך, רמת גן וניהלה אותה במשך שלוש שנים. היא ריכזה את מגמת הקולנוע בתיכון לאמנויות בירושלים ולימדה בקאמרה אובסקורה. היא מלמדת באוניברסיטת תל אביב ובשנקר.
רביב בשיתוף עם שי גינזבורג היא ממייסדיו ומארגניו של "מבט מבפנים, מבט מבחוץ", הכנס הבינלאומי על קולנוע דוקומנטרי ישראלי. הכנס מאורגן על ידי פורום היוצרים הדוקומנטריים, פסטיבל ירושלים ואוניברסיטת דיוק ומתקיים בכל שנה מאז 2012 במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים.
נשואה ליוחנן רביב מאז 1988 ולהם שתי בנות.
סרטים שביימה

עוקף לוד (2009) – סרט תיעודי. מפיקה שולה שפיגל, דנה הפקות. פסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט זכה במימון פרויקט "שווים", המשותף לסינמטק ירושלים, הרשות השנייה וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הוא הוקרן בערוצים 2 ו-10. נכלל במסגרת "סל תרבות ארצי".
כלבים לא נובחים בירוק (ביימה והפיקה ביחד עם יוחנן רביב, 1996) – סרט עלילתי.
סרטים שהפיקה

יום ירושלים (2007) – סרט תיעודי, בימוי יונתן ארוך. פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.  ערוץ 1.
הכובעים של ירושלים (2005) – סרט תיעודי, בימוי נתי אדלר. מפיק שותף יונתן ארוך. זוכה פרס הצילום (איציק פורטל) והעריכה (רון גולדמן) בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים 2006. השתתף בתחרות ע"ש וולג'ין - פסטיבל הקולנוע ירושלים 2005, התחרות הרשמית בפסטיבל אידפא באמסטרדם, ובפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים. הופץ בכל העולם ובין השאר הוקרן במרכז נובל לשלום בסטוקהולם.
השומרונים - בגלימות לבנות ובג'ינס כחולים (2002) – סרט תיעודי, בימוי נירה שרמן סידס ואליה סידס. בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, עבור ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק האירופאי.
פרסומים

“The Cinematic Point of View: Thinking Film with Merleau-Ponty,” Studia Phaenomenologica Journal. Volume 16, 2016.
“Andy Warhol's Screen Tests: A Face to Face Encounter.” Angelaki: Journal of the Theoretical Humanities. Volume21, Issue 2, 2016.
“The Cinematic Close-up: Reflections in Light of the Philosophy of Emmanuel Levinas,” From Plato's Cave to the Multiplex: Contemporary Philosophy and Film, edited by Renzi Barbara Gabriella, Rainey Stephen (Cambridge Scholars Press, 2006)
למה פנומנולוגיה, תקריב  14, אוגוסט 2017
האל הנעדר, תקריב  9, ינואר 2015
הפנים של הגיבור: קריאה אתית, תקריב  7, ינואר 2014
נועה רגב

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1982 (בת 42)
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  תל אביב
 פעילות בולטת:  מרצה לקולנוע, מנהלת פסטיבל סרטי סטודנטים, מנהלת סינמטק חולון, מנהלת סינמטק ירושלים, מנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי.
 השכלה:  ד"ר בלימודי קולנוע
 מקצוע:  חוקרת קולנוע
 תפקיד:  מנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי
 
נעה רגב (נולדה ב-17 בפברואר 1982) היא מרצה לקולנוע, אשת תרבות, חוקרת קולנוע ומנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי. בעבר כיהנה כמנהלת סינמטק ירושלים ומנהלת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
ביוגרפיה

נועה רגב נולדה בשנת 1982 בתל אביב, בת למוטי רגב, איש הייטק, ואביטל רגב שושני, עורכת ספרים.
את לימודיה בבית הספר היסודי החלה בשנת 1988 בבית הספר לאומנויות בתל אביב עד שנת 1997.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת קולנוע 2000.
תוך כדי לימודיה החלה לעבוד בסינמטק תל אביב בגיל 15 בתפקידים שונים עד שנת 2005.
בשנת 2001 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר כקצינת ניהול בטייסת עד שנת 2003.
פעילות אקדמית

בשנת 2003 החלה את לימודיה לתואר הראשון (B.A) בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש בפקולטה לאמנויות. בשנת 2005 קיבלה רגב אות הצטיינות בהוראה מטעם רקטור אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 סיימה לימודיה בהצטיינות יתרה.
בשנים 2006–2009 שימשה כמורה ללימודי הבגרות בקולנוע בתיכון עירוני א' בתל אביב וכעוזרת הוראה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2007 שימשה כמנחה באוניברסיטה הפתוחה, במחלקה ללימודי לשון, ספרות ואמנות.
בשנת 2009 קיבלה תואר מוסמך מהחוג לקולנוע וטלוויזיה שבאוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה.
באותה שנה החלה את תפקידה כמרצה ללימודי תרבות, יצירה והפקה במחלקה ללימודי קולנוע שבמכללה האקדמית ספיר.
בנוסף, החלה לעבוד כמרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו היא ממלאת גם כיום.
כמו כן זכתה לפרס מטעם רקטור האוניברסיטה למורים מצטיינים.
בשנת 2011 החלה לעבוד כיועצת לתלמידי תואר המוסמך במסלול ללימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2013 סיימה את לימודיה לתואר השלישי והוסמכה כדוקטור מטעם החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. נושא מחקרה היה "קולנוע לילדים" אשר "עסק בשאלת מעמדו של הקולנוע לילדים בתוך רב-מערכת הקולנוע", בהגדרתו הז'אנרית ויחסיו הדינמיים עם דגמים קולנועיים אחרים.
פעילותה בתחום התרבות והקולנוע

את חיבתה לתחום הקולנוע גילתה נעה רגב בגיל 15, כאשר החלה לעבוד בסינמטק תל אביב במגוון תפקידים שונים. בשנת 2005, במסגרת עבודתה בסינמטק, מילאה רגב כמה תפקידי הפקה בפסטיבל דוקאביב.
בשנים 2010–2011 ניהלה את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב.
בשנים 2012–2013 שימשה כמנהלת סינמטק חולון.
בסוף שנת 2013 נבחרה לשמש כמנכ"לית עמותת "סינמטק ירושלים – ארכיון ישראלי לסרטים ופסטיבל הקולנוע ירושלים" האחראית על ניהול ותפעול הסינמטק, ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2015 שימשה כשופטת בתחרות הרשמית של פסטיבל סרטי הסטודנטים במינכן.
בשנת 2018 שימשה כשופטת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2022 הוכרז כי רגב מונתה לתפקיד מנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי.
הערות שוליים

1 2 3 4   נירית אנדרמן, נעה רגב, המנכ"לית הצעירה של סינמטק ירושלים, מתכוננת לפסטיבל הקולנוע, באתר הארץ, 6 ביולי 2014
↑  מורים מצטיינים תשס"ח, באתר הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, ‏6 בינואר 2009
↑  עדיה שוורץ, תרבות להמונים: מנהלת הסינמטק נגד המוסכמות, באתר nrg‏, 13 במאי 2016
↑  מנהלת חדשה לסינמטק חולון, באתר "סרט", 14 במאי 2012
↑  Kamin, Debra (2014-06-27). "New CEO Takes Reins of Jerusalem Film Festival". Variety (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-07-17.
↑  Noa Regev, www.berlinale.de
↑  ד"ר נועה רגב מונתה למנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי, באתר ynet, 31 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373118805171  VIAF: 57151963647800311054   WorldCat (עם VIAF): 57151963647800311054
קפיטולציות

קפיטולציות הוא שם כולל לזכויות מיוחדות של אזרחי מדינות (בדרך כלל מדינות אירופה וארצות הברית) בשטחן של מדינות אחרות באסיה ובאפריקה (בסין נהנתה גם יפן, כמו מדינות אירופה וארצות הברית, מזכויות הדומות לקפיטולציות).
בתולדות המזרח התיכון משמש המונח קפיטולציות כשם לזכויות שהשיגו מדינות אירופה וארצות הברית לאזרחיהן שהיו בתחומי האימפריה העות'מאנית. הקפיטולציות כללו, בין היתר, פטור ממסים מסוימים, והחרגה של האזרח האירופי מסמכות השיפוט של בית המשפט העות'מאני. אזרח של מדינה אירופאית, שהיה לה הסכם מעין זה עם האימפריה העות'מאנית, היה נשפט בדרך כלל אצל הקונסול של מדינתו בתחום מגוריו. יתר על כן, סכסוך משפטי בין אזרח אירופי לבין אזרח עות'מאני היה מתברר בפני פורום מעורב, שכלל את הקונסול של מדינת האם של האזרח ושופט מטעם השלטון עות'מאני.
מקור המונח הלועזי מלטינית בימי הביניים "הסכם בראשי פרקים ספציפיים", מהמילה הלטינית caput - ראש, capitulum - פרק,
בשימוש בשנת 1535.
המקור ההיסטורי של משטר הקפיטולציות

קפיטולציות נהגו בממלכות הצלבנים במזרח התיכון בימי הביניים. ערי איטליה שסחרו עם אותן ממלכות השיגו לאזרחיהן שורה של הטבות, שצמצמו מאוד את סמכותן של אותן מדינות כלפי אזרחים אלו. חלק מהממלכות המוסלמיות שנטלו את מקומן של הממלכות הצלבניות בסוריה ובארץ ישראל היו מעוניינות בהמשך הסחר עם ערי אירופה השונות, ולשם כך נתנו לאזרחי מדינות אלו ערובות לשלומם, לרכושם ולחופש הדת שלהם.
משטר הקפיטולציות באימפריה העות'מאנית

גם האימפריה העות'מאנית העניקה הטבות מעין אלו לסוחרים אירופים ממדינות מסוימות באירופה, במיוחד מערי איטליה השונות. עם היחלשותה של האימפריה במאה התשע עשרה השיגו מדינות אירופה השונות הטבות מהסוג שהוזכר לעיל. הטבות אלו הפכו את הקונסולים לריבונים על אזרחי מדינותיהן בארצות האימפריה העות'מאנית.
הסכמי הקפיטולציה נחתמו אחרי שבריטניה, רוסיה ואוסטרו-הונגריה סייעו לשלטון העות'מאני למגר את כוחותיו של מוחמד עלי, שליט מצרים מארץ ישראל וסוריה, לאחר ששלט בהן בין השנים 1840-1831. ההסכמה לחתום על הסכמים אלו, שהיוו פגיעה מהותית בסמכות האימפריאלית של העות'מאנים, מהווים ביטוי לחולשתה ההולכת וגוברת של האימפריה מול מעצמות אירופה. הסכמי הקפיטולציות הביאו לעידן חדש עבור זרים באימפריה העות'מאנית כולה, שכן מדינות אירופה יכלו עתה להקים עבורם מערכות אזרחיות מקבילות לאלו שסיפקה האימפריה, כגון שירותי דואר, בנקים, בתי חולים, בתי ספר, סלילת דרכים ומסילות.
בהמשך דרשו מדינות אירופה אף להחיל את זכויות הקפיטולציה גם על אוכלוסיות לא-מוסלמיות במזרח התיכון, בלי קשר למוצאן. רוסיה, למשל, דרשה זאת עבור כלל היוונים האורתודוקסים במזרח התיכון, ובמיוחד בארץ ישראל; צרפת דרשה זאת עבור כל הנוצרים הקתולים, ואילו אנגליה דרשה זאת עבור היהודים והדרוזים.
סופן של הקפיטולציות

הקפיטולציות היוו עבור המדינה המארחת סמל לשעבודה בידי המדינות המפותחות, כך שמדינה שהתחזקה שאפה לביטול הקפיטולציות בשטחה. כך, למשל, ביטלה יפן את הקפיטולציות בשטחה בשנת 1899, או האימפריה העות'מאנית, ששינתה את יחסה לזרים עם מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בוטלו באימפריה העות'מאנית הקפיטולציות עבור אזרחי מדינות אירופה שהיו מדינות אויב. מצב זה גרם לקשיים רבים ליישוב היהודי בארץ ישראל שרובו הורכב מאזרחי מדינות אלו. אמנם בהסכם סוור שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחזרו הקפיטולציות, אך בהסכם לוזאן משנת 1923, כחלק מהתנערותה של המדינה הטורקית החדשה ממורשתה של האימפריה העות'מאנית, הן בוטלו שוב. בתקופת המנדט הבריטי, בוטלו הקפיטולציות בשטח ארץ ישראל, ירדן ועיראק, והזכויות מהן נהנו זרים באימפריה העות'מאנית, לא חלו עוד תחת השלטון הבריטי. כך היה גם בתחומי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
הלגיטימיות הבינלאומית של הקפיטולציות הלכה ודעכה בתקופה שבין שתי המלחמות. בשנת 1919 הכריז השלטון הקומוניסטי בברית המועצות על ויתור חד צדדי על הקפיטולציות שירש מרוסיה בפרס, ובשנת 1924 הכריז על ויתור דומה בסין, אם כי הפעם תוך כדי משא ומתן. צעדים אלו הלמו את האידאולוגיה הקומוניסטית בדבר טיבו הנצלני של הקולוניאליזם.
בשנת 1922 הוכר הצורך 'להסדיר' את עניין הזכויות האקס-טריטוריאליות (המקבילה הסינית לקפיטולציות) של המעצמות בסין. בשנת 1927 ביטלה תאילנד את הקפיטולציות בתחומה. בשנת 1928 עשתה זאת איראן (אז פרס), ובשנת 1936 עשתה זאת אתיופיה (אז חבש). במצרים, לעומת זאת, לא בוטלו הקפיטולציות עד לשנת 1937, ובסין אמנם הכריזה הממשלה על ביטול הקפיטולציות כבר בשנים 1928 ו-1929 אך רק באמצע מלחמת העולם השנייה הסכימו ארצות הברית ובריטניה להכיר בביטול הקפיטולציות, כמחווה לצ'יאנג קאי שק.
ה'קפיטולציות' החדשות

ביטול הקפיטולציות לא מנע, ואולי אף החריף, סוגיות הקשורות בהגנה על זכות הקנין של אזרחי מדינות המערב מפני מערכות השלטון והמשפט בארצות אסיה ואפריקה. לאזרחי המדינות העשירות היה רכוש רב באותן ארצות, וניסיונות של ממשלותיהן להפקיע ולהלאים אותו, עורר מתח מדיני ובינלאומי רב. כך למשל ניסיונותיו של ראש ממשלת פרס מוחמד מוסאדק להלאים את תעשיית הנפט בארצו הביאו את ארצות הברית ובריטניה לפעול לסילוקו. הלאמת תעלת סואץ על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הביאו למבצע מוסקטר ובעקיפין הקלו על ישראל במלחמת סיני. גם הלאמת תעשיית הנחושת בצ'ילה על ידי נשיא צ'ילה דאז סלבדור איינדה תרמה להידרדרות החמורה ביחסים בינו לבין ארצות הברית.
עקב מקרים אלו ואחרים החלו תאגידים מערביים לתור אחר דרכים חדשות שיגנו על רכושם מפני הלאמה והפקעה, במדינות שבחלקן נהנה רכוש מעין זה מהגנת הקפיטולציות. בלחצן של המדינות העשירות (שחלקן נהנו בעבר מהקפיטולציות) נחתמה שורה של אמנות בינלאומיות, שיצרו חסינות לתאגידים אלו מפני הפקעה אפשרית של רכושם. אמנות אלו אינן בדיוק הקפיטולציות שרווחו בעבר, שהגנו בעיקר על האזרח, אלא סוג של הסדר הגנה על רכושם של תאגידים בינלאומיים.
ראו גם

סודיט
היישוב הישן#השפעת המודרנה ומעצמות אירופה
לקריאה נוספת

יצחק בן-צבי, ארץ-ישראל ויישובה בימי השלטון העותמאני, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו, עמ' 136-123. (הספר בקטלוג ULI)
זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק יד: יסורי ישיבת ארץ ישראל לפני הקפיטולציות, מזכרונות ר' משה ריישר, עמ' 179–182.
הערות שוליים

↑  במילון האקדמיה ללשון העברית הוצע השם - כִּרְסוּמֵי רִבּוֹנוּת במילון דיפלומטיה (תשנ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  לפי 2010 Douglas Harper Online Etymology Dictionary
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283349905171  BnF: cb12247834t (data)  LCCN: sh85019981
דלית קימור

| --- | --- |

 לידה:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  התיכון ליד האוניברסיטה  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 בן או בת זוג:  ירין קימור 
 פרופיל ב-IMDb
 
דלית קימור היא במאית קולנוע וטלוויזיה, כתבת ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם דלית שקד והתחנכה בירושלים. אמה, ד"ר מלכה שקד, חוקרת ספרות עברית וספרות השוואתית ואביה, פרופסור גרשון שקד, היה פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. למדה בתיכון ליד האוניברסיטה. בוגרת תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית מהאוניברסיטה העברית בירושלים ו-MFA (תואר שני באמנויות יפות) מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
קימור הייתה נשואה לבמאי הטלוויזיה ירין קימור. היא אם לשניים ומתגוררת ברמת גן.
החל מ-1993 עבדה קימור ככתבת עצמאית בתוכנית התחקירים "מבט שני" בערוץ 1, שם שודרו עשרות כתבות שלה, רובן בין 15–25 דקות.
סרטיה התיעודיים של קימור עוסקים לרוב בנושאים חברתיים, שוויון האישה, ילדים בעלי צרכים מיוחדים והמרקם החברתי תרבותי בישראל.
קימור עבדה כלקטורית לקרנות קולנוע שונות, חברה בהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ומלמדת קולנוע במספר גופים אקדמיים.
סרטיה הדוקומנטריים

2000: "תינוק לפי הזמנה", 52 דקות. תסריט ובימוי, שודר בערוץ 1, השתתף בפסטיבלים ברחבי העולם, השתתף בגמר פרס הבימוי ב-s-cinema באוסטרליה.
2002: "רק אהבה וחיבוק", 58 דקות. תסריט ובימוי. שודר בערוץ 1.
2005: "חיים על קו הקץ", 72 דקות. תסריט ובימוי. (פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2005) שודר בערוץ 1, השתתף בתחרות פרס אופיר.
2006: "חמוצים", 59 דקות, תסריט ובימוי, (הרשות השנייה בשיתוף הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה). שודר ב-PBS בארצות הברית בפריים טיים מחוף לחוף, ובמקומות נוספים בעולם (ב-12 ארצות, בהן: בלגיה, אוסטרליה, פינלנד, איטליה). בארץ - בערוץ 2 ובyes דוקו. הסרט השתתף בפסטיבל אידפא 2006 בתחרות ה-Silver wolf, בדוקאביב 2006, ובפסטיבלים רבים נוספים ברחבי העולם: סלוניקי, סיאול (זכה בציון לשבח) בפסטיבל קרוסרודס בארצות הברית (זכה במקום הראשון לסרט הדוקומנטרי), בפסטיבל סנקט פטרסבורג (זכה פרס מיוחד), בפסטיבל קייב ובפסטיבלים נוספים.
2009: "המועדון של אידה", 59 דקות. תסריט, בימוי והפקה. שודר בערוץ 1, בפסטיבל דוקאביב 2009, בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות ובפסטיבלים שונים ברחבי העולם. זכה בפרס ההפצה בפסטיבל סרטי נשים רחובות, בפרס קנואה הזהב בפסטיבל הסרטים הונולולו ובפרס רמי הזהב בפסטיבל יוסטון.
2018: “מוייסרים" (באנגלית:"Unkept secrets") - שעה ועשר דקות. תסריט, בימוי והפקה בתמיכת יס דוקו וקרן מקור. זכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים חיפה 2018.
2019: "הגברת G" ‏ (Mrs. G), 55 דקות, תסריט ובימוי. דוקאביב 2019, שודר בכאן 11 ובפסטיבלים יהודיים ברחבי העולם.
סרטי דרמה

2015: "סמירה" - בימוי, 40 דקות, במימון קרן מקור. השתתף בפסטיבל חיפה 2015, שודר בערוץ 1.
הערות שוליים

↑  הסרטים הזוכים בפסטיבל הסרטים 2018 חיפה, באתר haifahaifa.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009541091105171  LCCN: no2006099496  NTA: 30308216X  VIAF: 287646233   WorldCat (עם VIAF): 287646233
חנה טואג

חנה טואג בצילום משפחתי
חנה טואג (נולדה ב-23 באפריל 1951, י"ז בניסן ה'תשי"א) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה

טואג נולדה בבאר שבע להורים יוצאי לוב ומצרים. היא בוגרת בית הספר התיכון מקיף ב', בוגרת תואר ראשון בספרות משווה וספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן וגם בעלת תעודת הוראה.
בשנת 1995 למדה קולנוע וטלוויזיה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1977–2007, שימשה כאשת חינוך, בתחילה כמורה לספרות בתיכון רוגוזין שבקריית גת, בהמשך כרכזת ספרות וכמנהלת פדגוגית.
ב־2001 זכתה בפרס בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". וב־2004 יצא קובץ ספוריה "עלים של חסה" שנקרא על שמו של הסיפור שזכה.
בשנת 2007 יצאה לפנסיה מוקדמת מההוראה והפנתה את מרב זמנה לכתיבה. טואג כותבת רומנים. פרוזה ייחודית עם נגיעות ליריות ויסודות של סוריאליזם.
שיריה של טואג ראו אור בכתבי עת רבים ובין היתר ב: פסיפס, משיב הרוח, מאזניים, הכיוון מזרח ואחרים שולבו באנתולוגיות בין היתר: עורו הישראלים, אלפיים שנות שירה של השפה העברית, ובשדה כובס.
ספריה > "עלים של חסה" קובץ סיפורים קצרים, הוצאת כרמל, 2004

ספר הביכורים של טואג, מאגד סיפורים קצרים המשקפים עולמות פנימיים של דמויות שונות וביניהם "העיוור שרואה ריחות" הדמות המזדקנת שחולמת על ליל רומנטי בטוסקנה וזו שחולמת מהבקתה בכפר האתיופי על אהבה. הסיפורים הקצרים מציגים אהבות נכזבות, דמיונות, טירוף ומוות ומשלבים זאת בדמיון עשיר, צבעים מרהיבים ולכל אחיזה במציאות ומפגש עם הצד האפל של הנפש.
נועה מנהיים כתבה על הספר ב"זמן תל אביב" במדור ספרות:
"לכאורה, עוד ספר ביכורים. רק לכאורה, כי ספרה של חנה טואג "עלים של חסה", ממחיש את הפער בין סיפורים קצרים שהם סקיצות לקליפים או סתם הגנבות של רגע, לסיפורים קצרים המבקשים להציג לפנינו, בהרף עין, תמונת עולם שלמה. ייתכן שזה נובע מעולמה הפנימי העשיר. תהיה הסיבה אשר תהיה, אפלוליתם, קדרותם וניצוצות הצבע והפנטזיה שבכל זאת מצליחים להאיר אותם, הופכים את סיפורי הקובץ לראויים בהחלט."
קובץ הסיפורים הקצרים "עלים של חסה" יצא במקביל במהדורה הדיגיטלית של אינדיבוק ושל בוקסילה (Booxilla).
הסיפור "עלים של חסה" מתוך אוסף הסיפורים הקצרים תורגם לספרדית, נכלל באנתולוגיה "אחד אלוהינו" של ירון אביטוב וזכה בתחרות הסיפור הקצר ב"הארץ", 2001.
מנימוקי השופטים:
"גיבורת הסיפור "עלים של חסה" ממלאה בהקפדה וברצון אחר כל ציפיותיה של החברה שהיא חיה בה. היא, "אשת חיל" החרדית האידיאלית - עקרת בית, אם לשמונה ומפרנסת. חייה מוכתבים על ידי המצוות שהיא שומרת בהקפדה, וללא כל הערכה, הכרה או אפילו אמון מצדו של העילוי ששודך לה. אותו איש מצמצם את מערכת היחסים שלהם לשורת פקודות ולבחינה ספקנית של ביצוען, ודוחה כל ניסיון להתקרבות מצדה. אפילו יחסי האישות שלהם נטולי חום וחיבה ומצטמצמים במילוי המצווה שבהם. הדיכאון שהיא שוקעת בו כתוצאה מכך מתואר באמפתיה ובכישרון רב, והביקורת אטימותם של בן הזוג והחברה הסובבת משתמעת מתוך הסיפור בלא כפייתה של פרשנות חיצונית. לקראת סוף הסיפור מידרדרת הגיבורה למחוזות של טירוף ומוצאת נחמה ונקמה במרידה דווקא ברמשים מטילי האימה שסימלו בעיניה בעבר את שלטונו של בעלה. בכך מתעשר הסיפור ברבדים סמליים ובממדים פנטסטיים. רגישות העיצוב ומקוריותו של העולם הסיפורי מבליטות את "עלים של חסה" על פני רוב הסיפורים שנשלחו לתחרות."
ספריה > לאורה, הוצאת מודן, 2009

עלילת הספר מתרחשת בלוב הקולוניאלית, המצויה באותן השנים תחת כיבוש איטלקי, ומגוללת את סיפור האהבה האסור של לאורה היהודייה שהרתה ללורנצו (חייל איטלקי שאינו יהודי), ערב מלחמת העולם השנייה. בספר דמויות נוספות המחדדות את הלך הרוח, ביניהן: אם המשפחה (אמיליה בן עטר), מפרנסת יחידה לאחר רצח האב במדבר, איתה מתגוררים הסב העיוור (שמצליח לראות מעבר למציאות), האח מנואל והתינוק רפאל. את הרומן ביססה טואג על תחקיר ועל הווי העדה הלובית המוכר לה מבית אימה, והוא נכתב כמחווה לקהילה היהודית עשירת המסורת בלוב.
זוהי הפעם הראשונה בספרות העברית, שהתקיים עיסוק בחיי היהודים בלוב הקולוניאליסטית (ערב מלחמת העולם השנייה). על ספר זה זכתה טואג בפרס קוגל, מנימוקי השופטים: "לאורה הוא רומן ביכורים של חנה טואג, אך בשלותו הרעיונית והרגשית, בנוסף לערכו הספרותי, מאפשרים לראות בו אחד הרומנים המשובחים שנכתבו בישראל בשנים האחרונות" (פרופ' יוחאי אופנהיימר, אוניברסיטת תל אביב).
בשנת 2012 יצא הרומן "לאורה" במהדורה הדיגיטלית של Getbooks.
ספריה > הרובע הקטן, הוצאת אבן חושן, 2015

פרוזה לירית רגישה, המפגישה בין ריאליזם ובין פנטזיה. גיבור הספר יוצא למסע בעקבות צרור מכתבים שכתבה חבצלת (אימו) לאחותה (אסתר) במשך 40 שנה וזאת לאחר שבחרה ללכת אחר אהבה אסורה. מסעו של הגיבור, הוא מסע בזמן ומסע נפשי אל המודעות העצמית ואל החיבור לשורשים.
שלומית כהן אסיף כתבה על הספר:
"הרובע הקטן" הוא ספר עמוק ועשיר, מלא התבוננות שיש בה משהו מטפיזי. הוא מכיל 56 פרקים קצרים והכתיבה אינה כרונולוגית, אלא משחקת בין הזמנים ומריצה את העבר לעתיד ואת ההווה לעבר. טואג מחברת ביניהם ומוצאת גשר בין הקטבים השונים של החברה השסועה שלנו. הספר מביא איזו נחמה לקורא: אמונה באדם, שאינו אלא רובע קטן בתוך רובע גדול, ובאפשרותו של הפרט לבחור ולנתב את דרכו במציאות המבולבלת. וכל זה על גשר רחב דיו, בלי לדחוף, יש בו מקום לכולם, לכל הצבעים ובני הצבע... בכל ספריה יש איזו תיבת תהודה של ניגון יהודי מרגש הפורטת בפיוטיות ומציירת עולם דימויים מקורי".
ספריה > אהבה מסותרת, הוצאת כרמל, 2018

רומן לירי ציורי, המשלב מעט סוריאליזם בעודו מגולל רומן בין יהודייה לערבי. בשפה קולחת, מתארת טואג מציאות בלתי נסבלת. מלבד האהבה האסורה מופנה זרקור אל עבר מצב שכונת הרכבת בלוד, מעמדן של הנשים הערביות, העוולות החברתיות ושאלות הזהות. לאורכו של המסע, שזורות אפיזודות מצד דמויות המשנה, אשר חוות: שכול, אובדן ותחושת תלישות, בעולמות המתנגחים זה בזה ללא הכרעה.
המשורר והסופר מרדכי גלדמן כתב על הספר:
"קראתי בספרה החדש של חנה טואג "אהבה מסותרת" מרותק ונרגש. הוא כתוב ברגישות רבה, ביצירתיות ובחכמת לב. עניינו נישואיה של יהודיה לערבי מאהבת נעורים, הגורמים לה להתאסלם, לחבוש חיג'אב ולגור עמו בכפר משפחתו. לכאורה הסיפור הזה תוצאותיו ידועות מראש - ייסורים וחוויה של התפצלות. אבל חנה מגוללת את הסיפור במקוריות, ביכולת המצאה ובאמפתיה נדירה. כך אנו מכירים את העומק הטרגי של נפש הגיבורה ושל סובביה - בעלה, ילדיה, חמותה ואחרים - ואת עומק הפצע ביחסי יהודים וערבים..."
הרומן אהבה מסותרת, פורסם בשנת 2015 במהדורה הדיגיטלית של אתר "עברית".
ספריה > "שלוש מטפחות" הוצאת כרמל, 2021

תקציר העלילה: איסבל היא בת לצאצאי האנוסים בעיירה בלמונטה שבצפון פורטוגל, עיירה שלאורך מאות שנים הצליחה לשמור בסתר על יהדותה ומנהגיה היהודיים עד לגלויה ב־1917 על ידי המהנדס היהודי פולני שמואל שוורץ. איסבל נעה בין שני עולמות: עולמה הסגור של העיירה וזה המודרני, שבחוץ. היא עוברת לליסבון הבירה, לומדת באוניברסיטה ספרות ואנגלית ומלמדת באחד מבתי הספר התיכוניים בעיר. הספר מתאר את תהליך התחקותה אחר שורשיה ההיסטוריים והרוחניים כיהודייה. סבתּה, גבריאלה, מותירה לאיסבל לאחר מותה ירושה חידתית, שנכדתה תצטרך לפענח בדרכה אל מהותה ושורשיה. במהלך העלילה מתוודע הקורא אל דמויות שונות, ביניהן קרובי המשפחה ואנשי העיירה ואל מסורת נדירה ומיוחדת ששרדה בעיירת מולדתה. כאן הנר לא כבה
לעולם, כפי שלא כבה במקומות אחרים בהם אוימו היהדות והיהודים. במכחול רגיש ולירי הנע מהריאליסטי לסוריאליסטי מתפתחת העלילה המשלבת היסטוריה, געגוע וחלום.
פרסים

2001 – "פרס כתיבה" בתחרות “הסיפור הקצר” של עיתון “הארץ".
2011 - פרס "קוגל".
חייה האישיים

חנה טואג נשואה ואם ל-4 ילדים. מתגוררת בראשון לציון.