stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנף 7
הערות שוליים

1 2  ברוכים הבאים לכנף 7 - הבית החדש של כוחות האוויר המיוחדים, באתר צה"ל, 12 ביולי 2020, מאורכב בארכיון האינטרנט
↑  רוני קולמן, ‏סופה על פני הקרקע, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  שבתי בנדט‏, האיש שלעולם לא אמר "אחריי" - אלא קם והוביל, באתר וואלה, 5 במאי 2014
↑  אל"מ ב' - מפקד כוחות אוויר מיוחדים, באתר "IsraelDefense‏", 28 בינואר 2013
↑  קובי פינקלר, החלפת פיקוד ראשונה בכנף כוחות האוויר המיוחדים: "צבא מוסרי, ממושמע, צבא מנצח", באתר ערוץ 7, 4 בדצמבר 2022
לוחמים מיחידת 669 במהלך חילוץ
הדגמה של הנחתה קדמית של שמשון במהלך טקס סיום קורס של יחידת ההנחתה הקדמית
כפר

ערך זה עוסק בדפוס התיישבות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הכפר העתיק הולוקה, הונגריה
כפר הוא דפוס התיישבות אנושי המאופיין במספר פרמטרים, בהם היותו מבוסס על חקלאות, גודלו ביחס לעיר, או מיקומו באזור ספר. הכפר יהיה לרוב (אבל לא תמיד) קטן מעיירה. עד למהפכה התעשייתית ועידן העיור שבא בעקבותיה היה הכפר צורת ההתיישבות של מרבית האוכלוסייה האנושית.
כפר מסורתי וכפריר

הכפר המסורתי היה יישוב קטן שבו בדרך כלל חיו בין 5 ל-30 משפחות, וסביב בתי הכפר השתרעו האדמות החקלאיות שלו. המונח "כפריר" (Hamlet) משמש להגדרת כפר קטן ביותר הקשור מבחינה מנהלית ליחידה גדולה יותר. מקורו של השם במונח הגרמאני למתחם אדמה או מרעה. בישראל משתמשים במונח "כפריר" גם ביחס לכפר המיושב באופן עונתי או ארעי. במזרח התיכון, בערבית, לעיתים קרובות כפריר מכונה ח'ירבּה (خربة (ar')) (למשל, ח'ירבת אל-לוז), ואין לבלבל בין הכינוי הזה לבין המושג "חורבה" בעברית, או לשימוש בכינוי ח'ירבּה לאתר ארכאולוגי.
באנגליה, ההבדל המסורתי בין כפר לכפריר היה נעוץ בקיומה של קהילה דתית נפרדת בכפר, עם או בלי כנסייה. לעיתים הכפריר התהווה באזור מסחרי בשטחי הכפר, כגון טחנת קמח, מכרה או מזח. ההבדל בין כפר לעיירה או עיר הוא היעדרו של שוק בכפר וקיומו של שוק (בדרך כלל יום אחד בשבוע) בעיירה או בעיר. בקנדה גם רשות מקומית המונה אלפי תושבים עשויה להיקרא "כפריר" (Hamlet).
בחלק ממדינות ארצות הברית המונח "כפר" (Village) מהווה צורת התאגדות מוניציפלית בה ניתנות סמכויות פחותות ליישוב על ידי השלטון המקומי האזורי, מאשר הסמכויות הניתנות לעיר. אין משמעות למספר התושבים בהבחנה בין עיר לכפר.
אסיה > דרום אסיה

בשנת 2011 בהודו, 68.84% מההודים (כ-833.1 מיליון בני אדם) חיו ב-640,867 כפרים שונים. הגודל של כפרים אלה משתנה באופן ניכר. ב-236,004 כפרים הודים מתגוררים פחות מ-500 איש, ולעומת זאת, ב-3,976 כפרים גודל האוכלוסייה הוא 10,000+. ברוב הכפרים יש מקדש, כנסייה או מסגד משלהם, בהתאם לדת המקומית.
אסיה > מזרח אסיה

בסין, הכפרים (村) קטנים מעיירות (乡) או ערים (镇). בטאיוואן, הכפרים הם נמוכים מבחינה מנהלית מעיירות. שם הכפר בסינית הוא "צואן" או "קאן" (村) מתחת לעיירה כפרית ו"לי" (鄉) מתחת לעיירה עירונית.
הכפר בישראל

על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ושאר רשויות המנהל הישראליות, כפר מוגדר כיישוב שיש בו בין 40 ל-2,000 תושבים קבועים. יישוב גדול יותר נקרא עיירה, ויישוב קטן יותר נחשב מקום.
בלשון הדיבור כפי שהתפתחה בארץ ישראל, המונח "כפר" מתייחס בפועל כמעט תמיד לכפר ערבי, בעוד יישוב יהודי שאינו עירוני נקרא "קיבוץ", "קבוצה", "מושב", "מושבה", או "יישוב קהילתי" – אך כמעט לעולם לא "כפר". יתר על כן, המונח "כפר" משמש לא פעם גם להתייחסות ליישובים ערביים גדולים המונים אף עשרות אלפי תושבים. למרות זאת, בהגדרות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה קיימת הגדרה ייחודית ליישוב יהודי קטן שאינו "קיבוץ", "מושב", או "יישוב קהילתי": "כפר יהודי אחר".
הערות שוליים

↑  הלשכה המרכזית לססטיסטיקה, מ ב ו א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539087205171  BNE: XX533621  BnF: cb11939034z (data)  GND: 4012775-8  HDS: 007947  LCCN: sh85143356  NARA: 10662758  NKC: ph127041 
שרידי הכפריר ח'ירבת אל-עומור בהרי ירושלים, על שלוחה לצדי נחל כסלון, שהתקיים עד לשנת 1948. "ח'ירבה" הוא כינוי מקובל בערבית במזרח התיכון לכפריר
הכפריר ויילר אוברוויל ברשות המקומית ואלדקירך בשווייץ
באיטליה, הכינוי "בּוֹרְגוֹ (it')" מתייחס לכפר קטן, שבדרך כלל גדול מכפריר אך קטן מעיירה, ושלעיתים קרובות יש לו חשיבות היסטורית. הוא מאופיין בכיכר מרכזית, מבנים היסטוריים וקהילתיות פנימית משמעותית. בתמונה – קסטיליונה דל לאגו (אנ') שבאומבריה
דלהוה, כפר במזרח הודו
הצילני נא

הצילני נא הוא ניגון יהודי-רוסי חסידי עתיק, אשר הושר כתפילה על גזרת הקנטוניסטים - חטיפת ילדי היהודים לצבא הצאר. מאיר שמעון גשורי מתאר ניגון זה כ"ניגון הספוג עצבות ויגון".
אודות הניגון

מילות הניגון הם מספר בראשית, מתפילתו של יעקב אבינו להנצל מאחיו עשו: ”הַצִּילֵנִי נָא מִיַּד אָחִי מִיַּד עֵשָׂו כִּי יָרֵא אָנֹכִי אֹתוֹ פֶּן יָבוֹא וְהִכַּנִי אֵם עַל בָּנִים. וְאַתָּה אָמַרְתָּ הֵיטֵב אֵיטִיב עִמָּךְ ” (ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוק י"ב) ולפי חלק מהגרסאות גם את הפסוק שאחריו: ”וְשַׂמְתִּי אֶת זַרְעֲךָ כְּחוֹל הַיָּם אֲשֶׁר לֹא יִסָּפֵר מֵרֹב” (ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוק י"ג).
הניגון השתמר בשלוש שושלות חסידיות שמוצאן מהאימפריה הרוסית, חסידות חב"ד, חסידות קרלין וחסידות סלונים, בניואנסים שונים.
בחסידות קרלין ברוסיה היה נהוג לשיר את הניגון בשבתות החורף, אז היו מתחילות חטיפות הילדים. אצל החסידים הניגון משמש גם כתפילה על מלחמת היצר אשר עשו מסמלו, על פי מסורת עתיקת יומין בחצר קרלין הולחן על ידי רבי אהרן הגדול מקרלין זיע"א למילים  ותוסף אסתר ותדבר ליפני המלך וכו' ולכן נהוג גם לנגן ולשיר אותו בחג הפורים ובחודש אדר בחסידות קרלין סטולין.
בחסידות סלונים, מושר הניגון לפני תפילת נעילה ביום הכיפורים.
הניגון מופיע בספר הניגונים חב"ד מס' רנ"א (251), בחוברת כתב יד של מאיר שמעון גשורי מס' 35, ב"מוזיקלישער פנקס" מאת אברהם משה ברנשטיין עמ' 71 ובתקליטי אוסף פנימי של חסידות סלונים, ניגוני ימים נוראים 2, שיר מס' 2.
מבנה הניגון

הניגון מופיע בסולם מינורי. לפי גרסת חב"ד בסולם פריגיש ולפי נוסח קרלין בסולם מינור הרמוני עם חריגה בסיום כל קטע לסולם פריגיש. לפי נוסח סלונים (וכן היו בחב"ד ששרו כך) הניגון מופיע בסולם פריגיש אך משולבת בו ההגבהה של הדרגה השביעית, כבסולם הרמוני. כמו כן, ישנם שינויים לא משמעותיים נוספים, אך המבנה של הניגון שווה.
סיום הניגון מהמילים "ואתה אמרת היטב" (תיבה 17 בתווים להלן), שנוי בגרסאות שונות. על פי נוסח קרלין הוא מסתיים כמו סיום הקטע הראשון של הניגון, בחריגה קודרת לסולם פריגיש. בנוסח סלונים, הוא עובר לסולם מז'ורי, בנימה אופטימית יותר וחוזר בסיום לסולם המקורי, ואילו בנוסח חב"ד הסיום הוא ניגון עצמאי, עליז ומהיר, אשר מוכר בנוסח שונה כניגון פורים מחצרות קרלין-סלונים "ונהפוך הוא אשר ישלטו היהודים המה בשונאיהם".
תווי הניגון

תווי הניגון על בסיס נוסח סלונים - סיום הניגון (4 התיבות האחרונות) בנוסח קרלין:
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
הסיום על פי נוסח סלונים:
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
הסיום על פי נוסח חב"ד:
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
הערות שוליים

↑  אדון הסליחות
↑  מאיר שמעון גשורי, אוסף ניגוני קרלין (חוברת כתב יד הנמצאת באוניברסיטה העברית בירושלים), שיר מס' 35 מפי קלמן גולדרייך.
↑  כמו כן קיימות הקלטות של יעקב מזור מטיש של ערב יום הכיפורים בישיבת בית אברהם סלונים (1988), בארכיון הצליל בספרייה הלאומית.
↑  מתיבה 15 בתווים המופיעים למעלה, עוברים לקטע זה.
↑  מתיבה 17 עוברים לקטע זה.
| ניגוני חב"ד |
| --- | --- | --- |
| הניגונים המכוונים | "ניגון שלוש תנועות" ■ אדמו"ר הזקן: ניגוני רבי שניאור זלמן • "ארבע בבות" • "אבינו מלכנו" • "אלי אתה" • "כאיל תערוג" • "קול דודי" ■ אדמו"ר האמצעי: "ניגון הקאפעליע" ■ הצמח צדק: "ניגון ההשתטחות" • "ימין ה' רוממה" • "כאיל תערוג" ■ אדמו"ר המהר"ש: "לכתחילה אריבער" ■ אדמו"ר הרש"ב: "ניגון הכנה" • "ניגון רוסטוב" ■ אדמו"ר הריי"צ: "ניגון הבינוני" ■ הרבי מלובביץ': ניגוני הרבי מלובביץ' • "אנעים זמירות" • "אתה בחרתנו" • "דרכך אלוקינו" • "הוא אלוקינו" • "והיא שעמדה" • "כי אנו עמך 1" • "כי אנו עמך 2" • "צמאה לך נפשי" • "צמאה צמאה" • "רחמנא דעני" • "שאמיל" |  |
| ניגונים נוספים | "קול ביער" • "הנשמה יורדת" • "פדה בשלום" • "ניגון לי"ב–י"ג תמוז" • "והריקותי לכם ברכה" • "ניע זשוריצי כלופצי" • "ניגון לחסידי הצמח צדק" • "ניגון הקפות" • "ניגון הכנה" • "ממצרים גאלתנו" • "יעלה תחנוננו" • "ופרצת" • "הצילני נא" • "הושיעה את עמך" • "אך לאלוקים" • "אימתי קאתי מר" • "ניגון מפולטבה" • "שובה השם" • "ניגון הפלפול" |  |
ישנם מעל 500 ניגוני חב"ד, מובאים רק ניגונים נבחרים
כללי: ניח"ח • ספר הניגונים ■ פרויקטים: ניגוני חב"ד (16 אלבומים) • משה לאופר מנגן חב"ד (4 אלבומים) • צמאה (6 אלבומים) ■ אלבומים: ניגון הבעש"ט • אבינו מלכנו • האפ קאזאק • יענקל יענקל
הדוכסות הגדולה של ליטא

הדוכסות הגדולה של ליטא (בליטאית: Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė; בלטינית: Magnus Ducatus Lituaniae ;ברותנית מערבית (סלאבית עתיקה): Wialikaje Kniastwa Litowskaje, Ruskaje, Żamojckaje; בבלארוסית: Вялікае Княства Літоўскае, Vialikaje Kniastva Litoŭskaje; בפולנית: Wielkie Księstwo Litewskie) הייתה מדינה במזרח אירופה שהתקיימה מהמאה ה-12 ועד המאה ה-18. הדוכסות נוסדה על ידי הליטאים, אחד השבטים הבאלטים הפגאניים שמוצאו ממזרח ליטא ומערב בלארוס של היום. מהמאה ה-13 התערו השליטים הבאלטים בשבטים סלאביים, אבותיהם של הבלארוסים המודרניים וקיים ויכוח האם הייתה ליטא מדינה באלטית החל מאותה תקופה.
לאחר היווסדה התפשטה הדוכסות וכבשה שטחים גדולים שהיו שייכים לרוס של קייב. הדוכסות הגדולה של ליטא כללה את השטח עליו שוכנות המדינות ליטא, בלארוס, אוקראינה, חלקים מלטביה, מולדובה, רוסיה ופולין. בשיא התפשטותה, במאה ה-15, היא הייתה המדינה הגדולה באירופה. החל מהמאה ה-14 הורכבה רוב אוכלוסיית הדוכסות מסלאבים מזרחיים. מסיבה זו מקובל להתייחס לדוכסות כאל מדינה סלאבית החל מתקופה זו.
הרחבת שטחי השליטה של הליטאים החלה במאה ה-12 על ידי פשיטות על הערים העשירות נובגורוד ופסקוב. במאה ה-13 החלו המלחמות עם המסדר הטבטוני והליבוני. בתקופה זו עלה לשלטון הדוכס מינדאוגאס (בליטאית: Mindaugas, בבלארוסית: Міндоўг, Mindoŭh). בסביבת 1250 הוא התנצר באחת הכנסיות הראשונות בדוכסות שנבנתה בעיר לובץ'. בעקבות קבלת הנצרות הוא הוכתר למלך ליטא ב-1253. נסיגתו מהנצרות הביאה להורדת הממלכה לדרגת דוכסות גדולה ובתואר זה התייחסו לליטא החל מהמאה ה-14.
הממלכה הרב-לשונית התהוותה בזמן שלטונו של הדוכס הגדול גדימינאס (ליטאית: Gedimínas, בלארוסית: Гедзімін, Hedzimin).
בזמן שלטונו של בנו, אלגירדאס (ליטאית: Álgirdas, בלארוסית: Альгерд, Alherd), הדוכסות התפשטה לשיא שטחה הטריטוריאלי.
יורשו של אלגירדאס, יוגאיילה (ליטאית: Jogaila, פולנית: Władysław Jagiełło, בלארוסית: Ягайла, Jahajła), פתח פרק חדש בהיסטוריה של הדוכסות בחתימתו על הסכם קרבו ב-1386. הסכם זה איחד את הדוכסות הגדולה עם ממלכת פולין באוניה פרסונלית וחייב את קבלת הנצרות הקתולית על ידי הליטאים הבאלטים, שהיו העם הפגאני האחרון באירופה.
זמן קצר לאחר מכן עלה ויטאוטאס הגדול (ליטאית: Vytautas, פולנית: Witold Kiejstutowicz, בלארוסית: Вітаўт, Vitaŭt) לשלטון בדוכסות הגדולה. הוא הוביל את צבא הדוכסות לקרב גרונוולד ב-1410, שסימל את תחילת הנפילה של המסדר הטבטוני. אחרי מותו של ויטאוטאס, הורעו היחסים של ליטא עם ממלכת פולין
והאצילים הליטאים ניסו לבטל את האיחוד עם פולין.
מלחמות כושלות עם הנסיכות הגדולה של מוסקבה הן אלו ששמרו על האיחוד, למרות ניסיונות של כמה אריסטוקרטים רבי השפעה לפרקו.
בסופו של דבר, ב-1569, יצר איחוד לובלין את האיחוד הפולני-ליטאי. לדוכסות הגדולה של ליטא הייתה ממשלה, חוקים, צבא ומשרד אוצר נפרדים במסגרת הפדרציה הזו.
בתקופת האיחוד הייתה ליטא מעורבת במלחמות רבות, כמו המלחמה הליבונית ומלחמת הצפון הגדולה. האיחוד עם פולין לא מנע אבדות טריטוריאליות לאימפריה הרוסית המתחזקת. ב-1795 התפרק האיחוד הפולני-ליטאי וחולק בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה.
היווצרות הדוכסות > תחילתה של עוצמה מדינית

השם ליטא נזכר לראשונה בכרוניקה של קוונדינבורג ב-1009. האזכור הזה כולל מידע מועט על המדינה או על המבנה החברתי שלה וכולל את העובדות שהיא גובלת ברוס של קייב ושיש בה תושבים פגאנים.
אזכורים לליטא מופיעים גם במקורות הסלאביים בתור אחד האזורים שהותקפו על ידי רוס. לפי הכתוב, ההתקפה הראשונית הייתה כושלת, אבל הנסיכים הגדולים של קייב הצליחו עם הזמן לכבוש שטחים מהליטאים. בתחילת המאה ה-12 העלו ליטאים פגאנים מס לנסיכות פולוצק. ב-1131 החל מסטיסלב מקייב מבצע צבאי גדול נגד הליטאים והצליח להכניע אותם לזמן קצר. אך מיד אחרי שקיפל את צבאו תקפו הליטאים חזרה, והצליחו לפגוע בכמה יחידות של הקייבים שנשארו מאחור. הצלחה זו סימלה את תחילת הופעת הליטאים ככוח משמעותי באזור. מקורות רוסיים מאותה תקופה מספרות שהליטאים "הופיעו מהביצות שלהם, שאותן בעבר הם לא העזו לעזוב, והטרידו את שכניהם".
באותה תקופה הליטאים נהגו ליצור בריתות עם שליטים רוסים מקומיים והשתדלו לא לפתוח במלחמה כוללת מול הרוסים. בנקודה כלשהי בין 1180 ל-1183 החל המצב להשתנות, והליטאים החלו לארגן פשיטות צבאיות מאורגנות על הנסיכויות הסלאביות, בעיקר פולוצק ופסקוב.
אחרי פשיטה מוצלחת על ליווניה ב-1185, החלו התושבים המקומיים לבנות מבצרים כדי להגן על האוכלוסייה המקומית. בתחילת המאה ה-13, הליטאים החלו להוות איום ממשי לשכניהם הבלטים והגרמאנים ממערב, כמו גם לשכניהם הסלאבים ממזרח.
ההתעוררות הפתאומית של הפעולות הצבאיות סימנה את התלכדות המדינה סביב השבטים של ליטא העילית (אוקשטאיטיה), על חשבון ליטא התחתית (סמוגיטיה, זאמוט). לקראת סוף המאה ה-12 החלה הדוכסות למעשה להתהוות בשטחים אלו.
שנת 1202 סימנה התפתחות נוספת לקראת יצירת המדינה החדשה: הקמת מיליציה נוצרית - המסדר הליבוני - שהיווה איום משמעותי על הכוחות הפגאניים באזור. האיום אף גדל עם היווצרות אויבות אזוריות חדשות כמו גליציה-ווהלין והמסדר הטבטוני, שהוקם ב-1226. בסופו של דבר הסימן הברור ביותר לשיתוף הפעולה בין כלל השבטים הליטאיים היה הסכם השלום עם גליציה-וולין ב-1219. זהו המסמך הקדום ביותר המעיד על שיתוף פעולה בין מספר גדול של דוכסים ליטאים. המסמך כולל חתימות של 21 דוכסים כולל חמישה מאוקשטאיטיה - ז'יווינבודאס (Živinbudas), דאויוטאס (Daujotas), ויליקיילה (Vilikaila), דאוספרונגאס (Dausprungas) ומינדאוגאס. נראה שז'יווינבודאס היה בכיר יותר מאחרים וכל הדוכסים הליטאים היו קשורים האחד בשני בקשרי משפחה שונים.
על ההסכם חתמו גם כמה דוכסים מליטא תחתית (סמוגיטיה), מה שהצביע על הגברת שיתוף הפעולה בין הליטאים. על אף שבעבר היו מספר מלחמות בין הליטאים לבין הסמוגיטים, הם דיברו ניבים דומים והיו להם כעת אויבים משותפים.
ההכרה הרשמית במטרות המשותפות ויצירת היררכיה בין חותמי ההסכם, רמזה על הקמת מדינה בעתיד. מינדאוגאס, אחד מהנסיכים שצוינו לעיל, היה זה שהעלה את קרנה של ליטא והפך אותה למדינה חזקה ולגיטימית ולמעצמה אזורית.
החלשות ותחילת הסוף

התפשטותה המהירה של רוסיה הביאה לכך שתוך זמן קצר התפתחה יריבות בינה לבין ליטא ואחרי הסיפוח של נובגורוד לרוסיה ב-1478 שרוסיה היא כוח שיש להתחשב בו. בין 1492 ל-1508, איוון השלישי הצליח להכניע את הליטאים עוד מספר פעמים והצליח לקבל את השליטה על צ'רניגוב ובריאנסק. ההתפשטות הרוסית וההשפעה שלה על הסלאבים בתחומי הדוכסות היוו סכנה מוחשית לקיומה של האחרונה. המצב הזה דחף את ליטא להידוק הקשרים עם פולין והקמת האיחוד הפולני-ליטאי ב-1569. במסגרת האיחוד, ליטא העבירה לפולין חלקים מאוקראינה שהיו בשליטתה והפולנים החלו בתהליך איטי של פולוניזציה באותם שטחים. כעבור זמן קצר הפולוניזציה הגיעה גם לליטא אף על פי שלהלכה ליטא הייתה חברה שוות ערך באיחוד עם ממשלה, אוצר וצבא משלה. מצב זה התקיים עד 1791, אז ליטא ופולין אוחדו למדינה אחת למשך 4 שנים עד החלוקה השלישית של פולין ב-1795 וסוף העצמאות המדינית של ליטא ופולין.
תקופת האיחוד הפולני-ליטאי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תקופת נפוליאון

אחרי חלוקות פולין, רוב שטחיה של הדוכסות לשעבר סופחו לאימפריה הרוסית והקיסר הרוסי נטל התואר "הדוכס הגדול של ליטא". ב-1812, זמן קצר לפני הפלישה הצרפתית, תושבי הדוכסות מרדו ברוסים. אחרי זמן קצר הגיע נפוליאון לווילנה והכריז שם על הקמת ממשלה זמן לדוכסות הגדולה של ליטא, שמצידה כריזה על תחייתו של האיחוד הפולני-ליטאי. האיחוד מעולם לא יצא לפועל, שכן בצבא הצרפתי נדחק מרוסיה כעבור חצי שנה בלבד ובדצמבר 1812, וילנה שוב נכבשה על ידי הצבא הרוסי.
שפות והרכב אתני

השפות הרשמיות של הדוכסות היו רותנית (גרסה עתיקה של בלארוסית ואוקראינית), לטינית, גרמנית ופולנית. עד 1697, הרותנית הייתה השפה הרשמית בה נכתבו החוקים והייתה שפת ההתכתבות עם השכנות ממזרח; לטינית וגרמנית שימשו לדיפלומטיה אירופית. ב-1697 החליפה הפולנית את הרותנית בתור השפה הראשית.
באשר לשפה הליטאית, היא מעולם לא הייתה שפה רשמית או שפת הממשל בדוכסות. אין גם עדות לכך שויטאוט או יוגאילה דיברו שפה אחר זולת הרותנית ואין ולו מסמך רשמי אחד של הדוכסות הכתוב בשפה זו. חשוב לציין, שבאותה תקופה הלאומיות כמעט ולא הייתה קיימת ואצילים שעברו למקום אחר נהגו לאמץ את שפת ודת המקום. כך במאה ה-14 וה-15 נוצר פער בין משפחת המלוכה הקתולית, לבין האצולה ורוב התושבים שהיו אורתודוקסים (הליטאים החלו להיטמע בתקופה זו בשבטים הסלאביים הסמוכים).
במאה הראשונה לקיומה של הדוכסות, היוו הליטאים הבאלטים 70% מהאוכלוסייה. עם ההתפשטות דרומה ומזרחה, שיעורם קטן ל-30%, בעוד שרוב התושבים נמנו עם העמים הסלאביים המזרחיים (בעיקר בלארוסים של היום). מיעוטים חשובים אחרים היו היהודים, שהגיעו לאזור החל מהמאה ה-13 והטטרים. החל מהמאה ה-14 הסלאבים היוו את הרוב המכריע של תושבי הדוכסות והשפה הרותנית הייתה השפה הרשמית של הדוכסות ובה נכתבו החוקים. סמלי הממלכה החל מהמאה ה-13 היו סמלים סלאביים שנורשו בעיקר מפולוצק. מסיבה זו, החל מהמאה ה-14 הדוכסות נחשבת למדינה סלאבית כמו פולין, רוסיה וכדומה.
דת ותרבות

אחרי התנצרותו של מינדאוגס ב-1252 והכתרתו למלך ליטא ב-1253, ליטא הוכרזה כמדינה נוצרית קתולית. ב-1260 המעמד נלקח ממנה, בשל הטענה של האבירים הטבטונים, לפיה מינדאוגס חזר לדת הפגאנית. עד 1387, המשיכו האצילים הליטאים לדבוק בדת הפגאנית. הכפריים הליטאים הבאלטים נחשבו לפגאנים אדוקים, שכן הם שמרו על הדת למרות מאות ארוכות של תנועות מיסיונריות בקרבם. שאריות של מנהגים מהדת הפגאנית (כמו הבאת מזון לקברים של קרובי משפחה שנפטרו) השתמרו עד המאה ה-17. תושבי השטח של בלארוס ואוקראינה המודרניות, כמו גם האצילים באותם מחוזות, היו נוצרים אורתודוקסים (יוונים קתולים אחרי האיחוד של ברסט). ב-1387 הדוכס יוגאילה קיבל את הנצרות הקתולית, על אף שמרבית נתיניו ואציליו המשיכו להיות אורתודוקסים. האיחוד של ברסט מ-1596 היה ניסיון לקרב בין השליטים הקתולים לנתינים האורתודוקסים, בכך שהאחרונים המשיכו לקיים את מנהגי דתם תוך קבלת את סמכות האפיפיור.
אוניברסיטת וילנה (הלימודים בה אז היו בפולנית) הוקמה ב-1579, על ידי המלך סטפן בטורי והיא אחת האוניברסיטאות הפעילות העתיקות במזרח אירופה. עבודת של הישועים בתקופת הקונטרה-רפורמציה הפכה את האוניברסיטה לאחד מהמרכזים המדעיים והתרבותיים החשובים באזור ולמרכז המדעי החשוב ביותר באיחוד הפולני ליטאי.
דת ותרבות > יהודים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המחלוקת על המורשת

לדעתם של מרבית ההיסטוריונים, אחד האפקטים הבולטים של השלטון הליטאי היה יצירת הבדלי הלאומיות בין תושבי רוס הקייבית. בעוד שאבותיהם של הרוסים היו תחת שליטת המונגולים באורדת הזהב, הרי שאבותיהם של האוקראינים ובעיקר הבלארוסים היוו חלק משמעותי בדוכסות הגדולה של ליטא. ראייה לכך היא מקרה נובגורוד שסופחה לנסיכות מוסקבה כ-300 שנים לפני קייב. תרבותה ושפתה של נובגורוד היו שונות מאלה של ולדימיר ומוסקבה, אך כוחן של האחרונות גרם להן להטמיע את בני נובגורוד. הימצאותן של אוקראינה ובלארוס בתחומי ליטא ופולין גרמה ליצירות זהות לאומית נפרדת במחוזות אלו עוד לפני הסיפוח לאימפריה הרוסית בסוף המאה ה-18.
עם זאת, ישנה גם דעה לפיה החלוקה הלאומית של הסלאבים המזרחיים התרחשה עוד מוקדם יותר, בימי רוס הקייבית, בלא גבול פוליטי המפריד בין הלאומים השונים.
מדינת ליטא המודרנית רואה עצמה כיורשת של הדוכסות הגדולה ומשתמשת בסמלים הלאומיים שלה. מנגד, ישנה טענה היסטורית, לפיה דוכסות ליטא הייתה מדינה סלאבית לפי אוכלוסייתה, תרבותה, שפתה, סמליה ומוצאם של שליטיה ולכן היורשת האמיתית שלה היא דווקא בלארוס (שאף ירשה את מרבית שטחה של הדוכסות), שסמלי הדוכסות היו סמליה הרשמיים בשנים 1918–1919 ו-1991–1995, נמצאים בשימוש עד היום בסמלי חלק מערי בלארוס וכן בקרב מתנגדי משטר לוקשנקו וחוגים לאומניים. היסטוריונים שונים, בתמיכת תנועות פוליטיות מסוימות, טוענים כי חלוקת השמות הנוכחית בין הארצות מוטעית וכי בלארוס צריכה להיקרא ליטא (Litva) ואילו ליטא צריכה להיקרא זאמוט (Zhmud) ובהתאמה כך צריכים להיקרא גם העמים.
הספרות היהודית אינה מבחינה בדרך כלל בגבולות הפוליטיים המודרניים וכוללת את כל יהודי ליטא ובלארוס תחת השם "יהודים-ליטאים".
ראו גם

האיחוד הפולני-ליטאי
ליטא
בלארוס
אוקראינה
לקריאה נוספת

# S. C. Rowell.
. Vilnius, 2003
Norman Davies. God's Playground. Columbia University Press; 2 edition (December 15, 2002) ISBN 0-231-12817-7
בנפיקה ליסבון

בנפיקה ליסבון (בפורטוגזית: Sport Lisboa e Benfica) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר ליסבון.
בנפיקה הוא המועדון המעוטר ביותר בפורטוגל. הקבוצה זכתה ב-80 תארים מקומיים. שיא של 38 תוארי אליפות פורטוגל, שיא של 26 זכיות בגביע הפורטוגלי, שיא 7 זכיות בגביע הליגה הפורטוגלית ו-9 זכיות בסופר קאפ הפורטוגלי. בנוסף זכה המועדון בגביעי אירופה ב-1961 וב-1962, בנוסף לחמש פעמים בהם העפילה הקבוצה לגמר. אלופת הגביע הביניבשתי ב-1961 וב-1962 ובגביע אופ"א/ליגה האירופית ב-1983, 2013 ו-2014. עשרת משחקי הגמר האירופיים של בנפיקה הם שיא מקומי.
בנפיקה ליסבון היא אחת משלוש הקבוצות היחידות בפורטוגל (יחד עם פורטו וספורטינג ליסבון) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
בנפיקה נבחרה במקום ה-12 במועדון המאה של פיפ"א ודורג במקום ה-9 ברשימת 200 המועדונים המובילים באירופה של המאה ה-20 של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל. בנפיקה מחזיקה בשיא אירופי עבור הכי הרבה ניצחונות רצופים בליגה המקומית (29) אותם השיגו בעונת 1972/1973.
ב-2006 הכתיר ספר השיאים של גינס את בנפיקה ליסבון כ-"Most widely supported football club" (בתרגום חופשי: מועדון הכדורגל הנתמך/הנאהד ביותר) מאחר שמועדון החברים שלו מנה 160,398 חברים רשומים ששילמו דמי חבר.
למועדון גם קבוצת כדורסל המשחקת בליגת העל הפורטוגלית הנקראת גם היא בנפיקה ליסבון.
היסטוריה > השנים הראשונות

בנפיקה הוקמה בשנת 1908 בתור איחוד בין הקבוצות "Sport Lisboa" ו-"Grupo Sport Benfica" מהרובע בנפיקה שבחלק הצפון מערבי בליסבון (ראה בנפיקיום).
ב-13 בספטמבר 1908, ספורט ליסבואה רכשה את Grupo Sport Benfica בהסכמה הדדית ושינתה את שמה ל-Sport Lisboa e Benfica. על אף המיזוג, הם המשיכו בפעילות המועדון שלהם. עבור ספורט ליסבואה הם שמרו על קבוצת הכדורגל, צבעי החולצה, סמל הנשר והמוטו. עבור Grupo Sport Benfica, הם שמרו על המגרש Campo da Feiteira, המנהלים הראשיים ובית המועדון.
הליגה הפורטוגלית החלה ב-1934, ולאחר שסיימה במקום השלישי בעונה הראשונה שלה, זכתה בנפיקה בשלוש האליפויות הבאות ברציפות. לאורך שנות ה-40, בנפיקה זכתה בעוד שלוש אליפויות (1941/1942, 42–43, 44–45) וארבעה גביעים (1940, 43, 44, 49) תחת המאמן יאנוש בירי. תחת בירי זכה המועדון גם בדאבל הראשון ב-1943.
ההצלחה הבינלאומית הראשונה של בנפיקה התרחשה ב-1950, כאשר זכתה בגביע הלטיני (המועדון הפורטוגלי היחיד שעשה זאת), כשהיא ניצחה את ז'ירונדן דה בורדו. היה זה הגביע הבינלאומי הראשון זו זוכה מועדון פורטוגלי. הם הגיעו לגמר נוסף של התחרות ב-1957 אך הפסידו לריאל מדריד. במהלך שנות ה-50, בנפיקה זכתה בשלושה אליפויות נוספות ושישה גביעים. למרות היותה אלופת פורטוגל ב-1955, בנפיקה לא הוזמנה לפתיחת גביע אירופה על ידי מארגניו, וערכה את הופעת הבכורה שלה במפעל בעונת 1957/1958 נגד סביליה.
היסטוריה > שנות הזהב ובצורת

בשנות ה-60, תחת הדרכתו של בלה גוטמן, בנפיקה הייתה אחת מהקבוצות החזקות באירופה, והייתה הראשונה ששברה את השליטה של ריאל מדריד בליגת האלופות כשזכתה בשני גביעים אירופאים ברציפות (1961 ו־1962), הקבוצה לא הצליחה מאז לזכות בשום תואר אירופאי, והפסידה משחקי גמר רבים של גביע אירופה, למילאן (1963 ו-1990), אינטר מילאנו (1965), מנצ'סטר יונייטד (1968) ופ.ס.וו. איינדהובן (1988), בנוסף להפסד אחד בגמר גביע אופ"א ב-1983 לאנדרלכט והפסד בגמר הליגה האירופית לצ'לסי ב-2013 ולסביליה ב-2014. הקבוצה של שנות ה-60, נחשבת לאחת הטובות בהיסטוריה, כשחלק גדול מהצלחתה היה עם אחד השחקנים הגדולים בכל הזמנים, אאוזביו, שהיה לשחקן היחיד מהליגה הפורטוגלית שזכה בכדור הזהב. עוד באותו עשור זכתה בנפיקה ב-8 אליפויות ושלושה גביעי פורטוגל. בעונת 1963/1964 שברה הקבוצה שיא מועדון עם 103 שערים ב-26 משחקי ליגה.
בשנות ה-70, הקבוצה לא הייתה בצמרת האירופית אבל נשארה החזקה בליגה הפורטוגלית. בתחילת שנות ה-80 בנפיקה הפך למועדון הראשון שזוכה בכל הגביעים הפורטוגלים בעונה אחת: אליפות, גביע וגביע הליגה.
צרות פיננסיות בתחילת שנות ה-80 החלו לדרדר את המועדון. מ-1994 עד 2003, לבנפיקה היו אחד-עשר מאמנים, והיא ספגה את התבוסה הגדולה ביותר בתחרויות אירופיות כשהובסה 7–0 לסלטה ויגו ב-1999 וסיימה במיקום הנמוך ביותר בתולדותיה בליגה כשסיימה במקום השישי בעונת 2000/2001.
היסטוריה > 2003 - הווה

בעונת 2003/2004 בנפיקה סיימה את בצורת הגביעים שלה על ידי זכייה בגביע הפורטוגלי. בשנה שלאחר מכן בנפיקה זכתה באליפות הליגה הראשונה שלה מאז 1994, ובסופר קאפ הפורטוגלי. באירופה, לבנפיקה היו שלוש הופעות רצופות בשלב הבתים של ליגת האלופות, כשהתוצאה הטובה ביותר שלה הייתה הגעה לשלב רבע הגמר בעונת 2005/2006 לאחר שהדיחה את אלופת אירופה ליברפול.
כיום, בנפיקה נמצאת בתקופת התאוששות, ומתחילה לחזור לימים הטובים שלה, אחרי שזכתה באליפות פורטוגל בעונת 2004/2005 תחת שרביטו של המאמן המאמן האיטלקי ג'ובאני טרפטוני שעזב עם סיום העונה.
לפני עונת 2009/2010 מונה ז'ורז'ה ז'זוש למאמן, תפקיד אותו מילא עד 2015. במהלך אותה תקופה של שש עונות, בנפיקה זכתה ב-10 גביעים מקומיים, כולל טרבל חסר תקדים בכדורגל הפורטוגלי (ליגה, גביע וגביע ליגה) בעונת 2013/2014.
בעונת 2012/2013 נחלה הקבוצה כישלון בכל המפעלים כשהייתה קרובה לזכיות במספר זירות אך נשארה ללא תואר. מחזור לסיום העונה התמודדה הקבוצה מול פורטו במשחק שניצחון בו היה מקנה לה אליפות. פורטו ניצחה משער שכבשה בתוספת הזמן, עלתה לפסגה וזכתה באליפות במחזור הסיום. בגמר הגביע הפורטוגלי הפסידה לוויטוריה דה גימארייש, ובגמר הליגה האירופית הפסידה לצ'לסי משער בתוספת הזמן. עונה לאחר מכן העפילה שוב לגמר הליגה האירופית, אך הפסידה לסביליה בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה.
ב-9 ביוני 2014, בנפיקה הודיע על שותפות עם קבוצת הכדורגל האמריקאית אורלנדו סיטי. במסגרת השותפות עם אורלנדו סיטי חתמה עם שני שחקנים מקבוצת הצעירים (מתחת לגיל 19) של בנפיקה ג'וניורס.
תחת רוי קושטה כנשיא בעונת 2021/2022, בנפיקה נותרה ללא גביע, הגיעה לרבע גמר ליגת האלופות וסיימה במקום השלישי בליגה.
בעונת 2022/2023 זכתה באליפות ה-38 בתולדות המועדון.