stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה צבאית של ארצות הברית
שנות העשרים – פירוק החימוש הימי

בין החודשים נובמבר 1921 עד פברואר 1922 התקיימה בוושינגטון, ועידה בנושא מאזן הכוחות הימיים בהשתתפות נציגים מארצות הברית, בריטניה, צרפת, יפן ומדינות נוספות. מזכיר המדינה צ'ארלס אוונס יוז, שעמד בראש המשלחת האמריקנית הגיש לוועידה את ההצעה הבסיסית לפיה יצמצמו המדינות את גודלי הציים שלהם ואת היקף חימושם על פי נוסחה מוסכמת. ההסכמים שנחתמו בוועידה אפשרו למעצמות הגדולות להקטין את הציים שלהם ולהימנע מעימותים בזירת האוקיינוס השקט. ההסכמים נשארו בתוקף כעשר שנים, אך לא חודשו פעם נוספת כאשר עלתה המתיחות הבינלאומית בגזרה.
שנות השלושים – הסכמי הנייטרליות

בעקבות המחיר הגבוה שגבתה מלחמת העולם הראשונה מארצות הברית, נעשתה הבדלנות יותר ויותר פופולרית. הקונגרס סירב לאשר את חברותה של ארצות הברית בחבר הלאומים וכתוצאה מהמתיחות הגוברת באירופה ובאסיה, נחתמו בהדרגה הסכמי הנייטרליות המגבילים, שמטרתם הייתה למנוע מארצות הברית לתמוך באי אלו מהצדדים במלחמה שתפרוץ. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט שאף לתמוך בבריטניה, אך בשנת 1940 חתם על חוק השאל-החכר שאפשר לו לספק לבריטניה מזון וציוד לצרכים צבאיים כראות עיניו.
רוזוולט גילה העדפה לצי (הוא היה תת-מזכיר הצי בתקופת מלחמת העולם הראשונה) והשתמש בפרויקטים של עבודות יזומות במסגרת הניו דיל כדי לסייע למספנות הצי לבנות ספינות מלחמה. לדוגמה, ב-1933 הוא אישר הקצאתם של 238 מיליון דולר מתקציב העבודות היזומות לבנייתן של 32 ספינות חדשות. לעומת זאת, חיל האוויר קיבל במסגרת זאת תקציב של 11 מיליון דולר בלבד, שבקושי אפשרו החלפת ציוד וללא רכישת תוספות ציוד.
מלחמת העולם השנייה (1941-1945)

החל משנת 1940 (שנה וחצי לפני המתקפה על פרל הארבור), הוחל בתהליך גיוס בארצות הברית, עם עדיפות לגיוס לחיל האוויר. מעורבותה של ארצות הברית במלחמה בשנים 1940–1941 הייתה מוגבלת לאספקת חומרי גלם וכספים לבריטניה, לברית המועצות ולסין. ארצות הברית הצטרפה רשמית למלחמת העולם השנייה ב-8 בדצמבר 1941 בעקבות המתקפה על פרל הארבור בהוואי. כוחות הצי הקיסרי היפני כבשו עד מהרה את השטחים האמריקנים, ההולנדים והבריטים באוקיינוס השקט ובדרום-מזרח אסיה, להוציא את אוסטרליה שיחד עם הוואי הפכה לבסיס קדמי חשוב של האמריקנים במהלך המלחמה.
אובדנם של שמונה ספינות מלחמה ושל 2000 מלחים ואנשי אוויר בפרל הארבור, אילץ את ארצות הברית להסתמך על נושאות המטוסים שנותרו לה, שהשיגו ניצחון חשוב על היפנים בקרב מידווי, שישה חודשים לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה והביסו בהצלחה את צי הצוללות שלה. הצי וחיל הנחתים המשיכו מגמה זו במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בשנים 1943–1945, והגיעו לקרבת יפן בקרב אוקינאווה. במהלך השנים 1942 ו-1943 שיגרה ארצות הברית מיליוני חיילים ואלפי ספינות ומטוסים לבריטניה, הובילה את ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה ועל הארצות הכבושות והובילה את בעלות הברית במערכות לשחרור צפון אפריקה בנובמבר 1942, בשחרור סיציליה ואיטליה ב-1943, בצרפת ב-1944 ובפלישה לגרמניה ב-1945, וזאת במקביל להתקדמותה של ברית המועצות בחזית המזרחית. כל אלה הובילו לכניעתה של גרמניה במאי 1945. במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט נחלו האמריקנים הצלחות גדולות יותר במהלך שנת 1944, אך הקרבות העקובים מדם באיוו ג'ימה ובאוקינאווה, הובילו את ארצות הברית לחפש דרך מהירה וללא אבדות רבות בנפש להכניע את יפן ולסיים את המלחמה. הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, שהכתה בהלם את ההנהגה היפנית, בשילוב עם הפלישה הסובייטית למנצ'וריה, גרמה לכניעתה של יפן באוגוסט 1945 ולסיום המלחמה.
יכולתה של ארצות הברית לגייס את כוחותיה במהירות, הפכה אותה לבסוף למעצמה החזקה ביותר בכל חזיתות המלחמה (למעט בחזית הרוסית) ועצמתה התעשייתית של הכלכלה האמריקנית היוותה גורם מכריע בהתגייסות ובהצטיידות של בעלות הברית. ארצות הברית הפיקה לקחים אסטרטגיים וטקטיים, כמו חשיבותה של העליונות האווירית ותפקידן המכריע של נושאות המטוסים במערכות הימיות, ולקחים אלה ליוו את חשיבתה הצבאית במשך עשרות שנים עד לתחילת המאה ה-21.
למלחמת העולם השנייה יש מקום מרכזי בנפשה של האומה האמריקנית כניצחון הצבאי הגדול בתולדותיה. מעל 16 מיליון חיילים אמריקנים השתתפו במלחמה (כ-11% מהאוכלוסייה) ומעל 400,000 נהרגו במהלכה. ארצות הברית הפכה לאחת משתי מעצמות העל, יחד עם ברית המועצות, שלא כמו זו האחרונה, פגעי המלחמה לא הגיעו לשטחה של ארצות הברית עצמה. במהלך המלחמה ולאחריה מיסדו בהדרגה ארצות הברית ובריטניה שותפות צבאית ומודיעינית שמשתקפת בקיומם של בסיסים אמריקנים בבריטניה, בשיתוף מידע מודיעיני, שיתוף בטכנולוגיות צבאיות, כמו טכנולוגיה גרעינית ובשיתוף ברכש צבאי.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991)

בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה צמחה ארצות הברית כמעצמת-על פנים אל פנים מול ברית המועצות במה שמכונה המלחמה הקרה. בתקופה זו שארכה כארבעים שנה, סיפקה ארצות הברית סיוע צבאי וגם הייתה מעורבת באופן ישיר במלחמות פרוקסי כנגד ברית המועצות וגרורותיה. היה זה העיקרון המנחה שמאחורי ניהולן של מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם. מה שמנע את העימות הצבאי הישיר בין שתי המעצמות היה ארסנל הנשק הגרעיני של שתיהן שההימנעות משימוש בו היה גורם להשמדה הדדית מובטחת ומאזן אימה זה גרם לכך שהעימותים ביניהן לא הגיעו למלחמה ישירה אלא התבטאו במלחמות בין מדינות שהן פרסו עליהן את חסותן. כמו כן גברה בתקופת המלחמה הקרה מעורבות ארצות הברית בשינויי משטר באמריקה הלטינית.
חוק הביטחון הלאומי של 1947 (National Security Act of 1947) נועד להתאים את המבנה הצבאי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית לתפקידה החדש כמעצמת-על. החוק שילב ואיחד את מחלקת הצי עם מחלקת המלחמה ויחד נוצרה מחלקת ההגנה של ארצות הברית. החוק גם יצר את המועצה לביטחון לאומי, את סוכנות הביון המרכזית (CIA) ואת חיל האוויר כזרוע עצמאית, שעד אז היה כפוף לצבא.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > מלחמת קוריאה

מלחמת קוריאה הייתה עימות צבאי בין ארצות הברית ובעלות בריתה מהאו"ם לבין המדינות הקומוניסטיות שתחת השפעתה של ברית המועצות (אף היא חברה באו"ם) ושל הרפובליקה העממית של סין (שהצטרפה לאו"ם מאוחר יותר). הצדדים הלוחמים העיקריים במלחמה זו היו קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית. בעלות בריתה העיקריות של קוריאה הדרומית היו ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, בריטניה ומדינות רבות נוספות ששלחו למערכה את כוחותיהן בחסות האו"ם. בעלות בריתה של צפון קוריאה היו הרפובליקה העממית של סין, ששלחה כוחות וברית המועצות שסיפקה יועצים צבאיים וטייסים, בנוסף לכלי נשק הן לסינים והן לצפון קוריאנים.
ארצות הברית ובעלות בריתה החלו את המלחמה ברגל שמאל. כוחותיה של קוריאה הצפונית תקפו בחוזקה בקיץ 1950 וכמעט שדחקו את הכוחות המצומצמים של ארצות הברית ושל קוריאה הדרומית לים. בשלב זה התערב ארגון האו"ם ומינה את דאגלס מקארתור כמפקד כוחות האו"ם שהתפרסו בהגנה היקפית מסביב לפוסן בניסיון להרוויח זמן עד להגעת תגבורת. מקארתור, בצעד מסוכן אך נועז, הורה על פלישה אמפיבית מעבר לקו החזית באינצ'ון, בנתקו את הכוחות הצפון קוריאנים וניתב אותם מעבר לקו רוחב 38 צפון לתוך שטחה של צפון קוריאה. בעוד כוחות האו"ם ממשיכים להתקדם לכיוון נהר יאלו שעל גבולה של צפון קוריאה עם סין, חצו הסינים את הנהר באוקטובר ושיגרו סדרה של מתקפות פתע שגרמו לכוחות האו"ם לסגת מעבר לקו הרוחב 38. מלכתחילה שאף הנשיא הארי טרומן למפנה אסטרטגי שיאחד את קוריאה ולאחר הצלחתם של הסינים הוא התפשר על האסטרטגיה של תורת הבלימה שתפצל את חצי האי. מקארתור שחלק עליו, פוטר מתפקידו. שיחות השלום התמשכו שנתיים עד שהנשיא דווייט אייזנהאואר איים על סין בנשק גרעיני. שביתת נשק הושגה עד מהרה ושתי הקוריאות נותרו מפוצלות משני צדדיו של קו הרוחב 38. גם כיום דרום וצפון קוריאה נמצאות באופן רשמי במצב מלחמה ומעולם לא חתמו על הסכם שלום. הכוחות האמריקנים נשארו עד היום בקוריאה הדרומית כחלק ממדיניות החוץ של ארצות הברית.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > משבר לבנון (1958)

במלחמת האזרחים הראשונה בלבנון בשנת 1958 נשלחו כמה מאות חיילי חיל הנחתים של ארצות הברית כדי לחזק את ממשלת לבנון הפרו-מערבית ושהו שם בין ה-15 ביולי עד ה-25 באוקטובר 1958.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > ההתערבות ברפובליקה הדומיניקנית (1965-1966)

ב-28 באפריל 1965 400 חיילים נחתים אמריקנים נחתו בסנטו דומינגו כדי לפנות את השגרירות האמריקנית ואזרחי מדינות נוספות ברפובליקה הדומיניקנית, לאחר שכוחות הצבא של המדינה ניסו לבצע ניסיון הפיכה כנגד החונטה האזרחית השלטת. באמצע מאי מנה הכוח האמריקני ברפובליקה מספר שיא של 23,850 איש, חיילי הצבא האמריקני, נחתים ואנשי חיל האוויר. בנוסף, 38 ספינות של הצי התמקמו לאורך החופים. הם פינו כמעט 6500 גברים נשים וילדים אזרחי 46 מדינות וחילקו יותר מ-8 מיליון טונות של מזון.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > מלחמת וייטנאם (1964-1975)

מלחמת וייטנאם התנהלה למעשה בין השנים 1959 עד 1975 בשטחה של דרום וייטנאם ושל שכנותיה קמבודיה ולאוס. כמו כן בוצעו הפצצות אסטרטגיות בשטחה של צפון וייטנאם. יועצים צבאיים אמריקנים הגיעו כבר בסוף שנות החמישים לדרום וייטנאם כדי לסייע לצבא המקומי להתמודד עם מורדים קומוניסטים שהיו ידועים כוייטקונג. המעורבות הצבאית המשמעותית ארצות הברית החלה ב-1964, לאחר שהקונגרס, במה שנקרא החלטת מפרץ טונקין, אישר לנשיא לינדון ג'ונסון להשתמש בכוח באירוע מפרץ טונקין. הלחימה התנהלה כאשר מצד אחד ניצבו ארצות הברית ודרום וייטנאם, מתוגברות בכוחות מקוריאה הדרומית, תאילנד, אוסטרליה, ניו זילנד והפיליפינים. מנגד ניצב צבא צפון וייטנאם שלצידו נלחמו לוחמי הגרילה של "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם" (NLF), שכונו על ידי האמריקנים "וייטקונג" ( Viet Cong, שמשמעותו בווייטנאמית, "קומוניסטים וייטנאמים"). אלה קיבלו סיוע מברית המועצות ומסין ובכך הפכה מלחמת וייטנאם למלחמת פרוקסי.
במשך השנים בהן הייתה ארצות הברית מעורבת במלחמת וייטנאם היא נקטה באסטרטגיות שונות. מבצעי ההפצצה של חיל האוויר נשלטו באופן הדוק על ידי הבית הלבן מסיבות פוליטיות ועד לשנת 1972 הוא נמנע מלהפציץ את ערי הצפון כמו האנוי והאיפונג (Haiphong) והתרכז בהפצצת נתיבי האספקה בג'ונגלים, בייחוד "נתיב הו צ'י מין". מפקד הצבא השנוי ביותר במחלוקת היה הגנרל ויליאם וסטמורלנד שהאסטרטגיה שלו הייתה שאיפה מתמדת להביס את כוחות האויב, למרות מחיר הדמים הגבוה שעורר התנגדות בדעת הקהל האמריקנית.
ארצות הברית התייחסה למלחמה כחלק מתורת הבלימה שלה כנגד הקומוניזם בדרום-מזרח אסיה, אך הכוחות האמריקנים היו מתוסכלים מחוסר היכולת שלהם להעסיק את האויב בקרבות מכריעים, השחיתות, היכולת הקרבית הנמוכה של צבא דרום וייטנאם ומהמחאה הגוברת מבית. מתקפת הטט ב-1968, למרות הצלחתם של האמריקנים לבלום אותה ועל אף שהווייטקונג אבדו בה מחצית מלוחמיהם, הייתה נקודת מפנה מבחינה פסיכולוגית במהלך המלחמה. כאשר הנשיא ריצ'רד ניקסון התנגד לתורת הבלימה והיה מעוניין יותר בהשגת דטאנט עם ברית המועצות ועם סין, הפכה המדיניות האמריקנית למדיניות של "וייטנאמיזציה", אספקה של כמות גדולה של כלי נשק לצבא דרום וייטנאם שתאפשר להם להילחם את מלחמתם בכוחות עצמם. ב-1973, כאשר מניין ההרוגים האמריקנים הגיע ליותר מ-57,000 איש ומספר הרבה יותר גבוה של פצועים, נסוגו הכוחות האמריקנים, כשלא היה ברור איזה צד במלחמה יכול לזקוף לזכותו את הניצחון וב-1975 נכבשה דרום וייטנאם סופית על ידי שכנתה הקומוניסטית מצפון ושתי המדינות אוחדו.
הזיכרונות והלקחים ממלחמת וייטנאם הם עדיין מרכיב חשוב בפוליטיקה האמריקנית. יש הטוענים שהמלחמה הייתה חלק הכרחי בתורת הבלימה שאפשרה לאויב לבחור את המקום ואת הזמן ללחימה. אחרים טוענים שארצות הברית השיגה מטרות אסטרטגיות חשובות כשהקומוניסטים הובסו באינדונזיה וב-1972 הן מוסקבה והן בייג'ינג התחרו על התמיכה האמריקנית על חשבון בעלי בריתם בהאנוי. המבקרים רואים את "הבוץ הווייטנאמי" כרצף בלתי סופי של אובדן חיי אדם וכספים בעימות שלא היה לו דבר עם האינטרסים האמריקנים. בשנים שחלפו מאז המלחמה, החשש מכניסה ל"בוץ" נוסף הכתיב את מדיניות החוץ והביטחון האמריקנית. גיוס החובה נעשה בלתי פופולרי לחלוטין ובשנת 1973 ביטל אותו הנשיא ניקסון, כשאילץ את הכוחות המזוינים (בעיקר את הצבא), להסתמך על מתנדבים בלבד. מכאן עלתה השאלה כיצד הצבא המקצועי מהווה ראי לחברה האמריקנית בכללותה ולערכיה. בדרך כלל ראו החיילים את שירותם כמייצג את הערכים הגבוהים והטובים ביותר של אמריקה.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > גרנדה (1983)

באוקטובר 1983, מאבק אלים איים על חייהם של אמריקנים במדינת האי הקטנה בקריביים של גרנדה. המדינות השכנות ביקשו מארצות הברית להתערב. הפלישה תוכננה בחופזה והכוחות שהשתתפו בה כללו צנחנים, נחתים, רינג'רים וכוחות מיוחדים במבצע זעם דחוף. מעל אלף חיילים אמריקנים כבשו את האי במהירות ושבו מאות חיילים ואזרחים, בעיקר קובנים.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > ביירות (1983)

עם נסיגת ישראל מביירות לאחר מלחמת לבנון הראשונה, באוגוסט 1982, נחתו בביירות כוחות נחתים אמריקנים יחד עם כוחות איטלקים וצרפתים כדי לשמש ככוח שמירת שלום. ב-1983 התחדשה הלחימה בלבנון בין כוחות פלסטינים לבין פלגים לבנונים. ב-23 באוקטובר 1983 דהר מחבל מתאבד עם משאית עמוסה ב-6 טונות חומר נפץ והתנגש בגדר מגורי הנחתים בביירות. בפיצוץ נהרגו 241 נחתים. כמה שניות מאוחר יותר אירע פיצוץ שני במגורי הכוח הצרפתי שבו נהרגו 58 איש. כתגובה לפיצוצים הפציץ הצי האמריקני עמדות של מיליציה בתוך לבנון. למרות התנגדותו של הנשיא רונלד רייגן, לחץ ציבורי בארצות הברית אילץ את הנחתים לסגת מביירות בפברואר 1984.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > לוב (1986)

מבצע קניון אל דוראדו היה מבצע משולב של חיל האוויר, הצי והנחתים של ארצות הברית שבו הופגזה לוב מן האוויר ב-15 באפריל 1986. ההתקפות בוצעו כתגובה לפיצוץ במועדון בברלין ב-4 באפריל שבו נהרגו ונפצעו חיילים אמריקנים. בהפגזות בלוב נהרגו 45 קצינים לובים ו-15 אזרחים.
תקופת המלחמה הקרה (1945-1991) > פנמה (1989)

ב-20 בדצמבר 1989 החלה הפלישה האמריקאית לפנמה. בעיקרה היא יצאה מבסיסי ארצות הברית באזור תעלת פנמה ומטרתה הייתה ללכוד את שליט פנמה שעסק בסחר סמים, מנואל נורייגה. הכוחות האמריקנים הביסו במהירות את כוחות צבא פנמה וב-3 בינואר 1990 נלכד נורייגה, נכלא בארצות הברית והוקמה בפנמה ממשלה חדשה.
לאחר המלחמה הקרה (1991-2001) > סומליה (1992-1993)

כוחות אמריקנים השתתפו בכוח שמירת השלום של האו"ם בסומליה שהחל את משימתו ב-1992. בשנת 1993 כבר היו הכוחות מתוגברים בסיירים ובכוחות מיוחדים במטרה ללכוד את מוחמד פארח איידיד (Mohamed Farrah Hassan Aidid), שכוחותיו טבחו בכוחות שמירת שלום שהגיעו מפקיסטן. במהלך הפשיטה במרכז הבירה מוגדישו, נלכדו כוחות אמריקנים למשך הלילה עקב התקוממות כללית בקרב מוגדישו.19 חיילים אמריקנים נהרגו וצוות טלוויזיה אמריקני צילם תמונות של גרירת גופתו של חייל אמריקני ברחובות על ידי המון זועם. כוחות הגרילה הסומלים ספגו מחיר דמים של 1000–5000 הרוגים במהלך כל העימות. עקב התנגדות ציבורית נרחבת, הכוחות האמריקנים התפנו במהירות בהוראתו של הנשיא ביל קלינטון. המקרה השפיע עמוקות על החשיבה האמריקנית על משימות שמירת שלום ועל מעורבות צבאית. הספר "בלאק הוק דאון" (Black Hawk Down) נכתב על אירועי קרב מוגדישו והיה הבסיס לסרט באותו שם.
לאחר המלחמה הקרה (1991-2001) > האיטי (1994-1995)

"מבצע תמיכת הדמוקרטיה" (Operation Uphold Democracy) שהתנהל מספטמבר 1994 ועד מרץ 1995, היה התערבות שמטרתה הייתה להשיב לתפקידו את הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד שעל פי הדיווחים הוא נהרג במהלך פיצוץ ארמון הנשיאות. המבצע התקיים על פי החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 940.
לאחר המלחמה הקרה (1991-2001) > יוגוסלביה (שנות התשעים)

במהלך המלחמה ביוגוסלביה בראשית שנות התשעים, פעלה ארצות הברית בבוסניה והרצגובינה כחלק מהכוח הרב לאומי של נאט"ו (IFOR). ארצות הברית הייתה אחת מחברות נאט"ו שהפציצו את יוגוסלביה בין ה-24 במרץ ועד ה-9 ביוני 1999 במהלך מלחמת קוסובו ובהמשך השתתפה בכוח קוסובו (KFOR).
המלחמה בטרור (2001 עד היום)

המלחמה העולמית בטרור היא מאמץ עולמי של ממשלותיהן של כמה מדינות (בעיקר ארצות הברית ובעלות בריתה), לנטרל את ארגוני הטרור הבינלאומיים (בעיקר הארגונים האסלאמיים הקיצוניים ובראשם אל-קאעידה) ולהבטיח שהמדינות שנחשבות על ידי ארצות הברית ובעלות בריתה כ"מדינות תומכות טרור", לא יתמכו יותר בארגוני טרור. המאמץ החל בעיקר כתגובה לפיגועי 11 בספטמבר 2001 על ארצות הברית.
המלחמה בטרור (2001 עד היום) > אפגניסטן (2001 עד 2021)

הפלישה לאפגניסטן ("מבצע חירות מתמשכת" – " Operation Enduring Freedom"), שמטרתה הייתה למגר את משטר הטליבאן ולחסל את מחנות האימונים של אל-קאעידה, הייתה הפתיחה למאמץ הכולל למיגור הטרור. הדגש שהושם על שימוש בכוחות מיוחדים, המגעים הפוליטיים עם כוחות צבאיים עצמאיים והשימוש בכוחות מיליציה כפופים, סימנו את השינוי המשמעותי במדיניות הצבאית של ארצות הברית.
ב-2013 החלה נסיגת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן, וב-2021 עזב החייל האחרון את אפגניסטן. הטאליבאן חזר לשלטון וחזר להחיל את חוקיו על המדינה
המלחמה בטרור (2001 עד היום) > הפיליפינים (2002 עד היום)

בינואר 2002 שלחה ארצות הברית כוח של יותר מ-1,200 חיילים (בהמשך הוגדל הכוח ל-2,000 חיילים), במסגרת "מבצע חירות מתמשכת – הפיליפינים" (Operation Enduring Freedom – Philippines), כדי לסייע לכוחות המזוינים של הפיליפינים במלחמתם בארגוני טרור המקושרים לאל-קאעידה כמו אבו סייף. הפעולות מתקיימות בעיקר באיי סולו, ששם הטרוריסטים פעילים. רוב הכוחות מספקים שירותי לוגיסטיקה. עם זאת רבים מהם הם מהכוחות המיוחדים ועוסקים באימון הכוחות המקומיים ומסייעים להם בפעולות קרביות כנגד ארגוני הטרור.
עיראק (2003-2011)

לאחר משבר ארוך שנסב על פירוק הנשק העיראקי, שהגיע לשיאו בדרישה אמריקנית שנשיא עיראק סדאם חוסיין יעזוב את עיראק, דרישה שהושבה ריקם, קואליציה בינלאומית בראשות ארצות הברית ובריטניה לחמה בכוחות המזוינים של עיראק במסגרת הפלישה לעיראק בשנת 2003. כ-250,000 חיילים אמריקנים, יחד עם כ-45,000 חיילים בריטים, 2000 חיילים אוסטרלים ו-200 חיילים פולנים, נכנסו לעיראק בעיקר משטחי הכינוס שלהם בכווית. טורקיה סירבה להתיר לכוחות להשתמש בשטחה כבסיס לפלישה מצפון. כוחות הקואליציה גם סייעו לכוחות המיליציה הכורדית שמספרם מוערך בכ-50,000 איש. לאחר כשלושה שבועות של לחימה, הופל משטר הבעת' בראשות סדאם חוסיין ולאחר מכן החלו תשע שנים של נוכחות צבאית של כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה שלחמו לצידה של ממשלת עיראק החדשה כנגד כוחות מורדים שונים.
לוב (2011)

בעקבות מלחמת האזרחים הראשונה בלוב הוציא האו"ם לפועל את  החלטה 1973 של מועצת הביטחון והכריז על לוב כאזור אסור לטיסה לצורך הגנה על אזרחים לובים כנגד כוחותיו של מועמר קדאפי. ארצות הברית, יחד עם בריטניה, צרפת ומדינות נוספות, הקימה כוח קואליציה כנגד הצבא הלובי. ב-19 במרץ 2011, התקיימה הפעולה הצבאית הראשונה של ארצות הברית כש-114 טילי טומוהוק שוגרו מספינות מלחמה של ארצות הברית ובריטניה והשמידו את מערכי ההגנה האווירית שעל חופי לוב. ארצות הברית המשיכה לקחת חלק עיקרי בתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011) יחד עם כוחות נאט"ו ומדינות נוספות. במשך כל העימות ארצות הברית הקפידה להגדיר את תפקידה ככוח תמיכה שפועל על פי מנדט האו"ם שניתן לה להגן על האזרחים, בעוד שהלחימה עצמה התנהלה בין הכוחות הנאמנים לקדאפי לבין המתנגדים לו. במהלך העימות הופעלו גם כלי טיס בלתי מאוישים.
ראו גם

הכוחות המזוינים של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  Lesson Plan on "What Made George Washington a Good Military Leader?" NEH EDSITEMENT
↑  Edward G. Lengel (2012). A Companion to George Washington. Wiley. p. 300
↑  Richard W. Stewart, "Emergence to World Power 1898–1902" Ch. 15, in"American Military History, Volume I: The United States Army and the Forging of a Nation, 1775–1917", (2004)
↑  Charles Byler, "Pacifying the Moros: American Military Government in the Southern Philippines, 1899–1913" Military Review (May–June 2005) pp 41–45. online
↑  E. Bruce White and Francisco Villa, "The Muddied Waters of Columbus, New Mexico," The Americas 32#1 (July 1975), pp. 72-98 in JSTOR
↑  Friedrich Katz, "Pancho Villa and the Attack on Columbus, New Mexico," American Historical Review 83#1 (1978), pp. 101-130 in JSTOR
↑  Kendrick A. Clements, "Woodrow Wilson and World War I," Presidential Studies Quarterly 34:1 (2004). pp 62+. online edition
↑  James I. Matray, "Truman's Plan for Victory: National Self-Determination and the Thirty-Eighth Parallel Decision in Korea," Journal of American History, Sept. 1979, Vol. 66 Issue 2, pp 314–333, in JSTOR
↑  Robert D. Schulzinger, Time for War: The United States and Vietnam, 1941–1975. (1997) online edition
↑  Col. Timothy J. Geraghty, USMC (Ret.) (2009). Peacekeepers at War: Beirut 1983—The Marine Commander Tells His Story. Potomac Books, Inc. ch 8
↑  ערך בנושא בוויקיפדיה האנגלית
↑  Christopher N. Koontz, Enduring Voices: Oral Histories of the U.S. Army Experience in Afghanistan, 2003–2005 (2008) online
↑  עמיאל ירחי, ‏החייל האמריקאי האחרון עזב את אפגניסטן | הטליבאן הכריז על עצמאות,  באתר כיפה, 31 באוגוסט 2021.
↑  "U.S. Steps Up Assault on Libya, Firing Four More Tomahawk Missiles at Air Defense Systems". Fox News. FOX News. 20 March 2011.
↑  Goldman, Julianna; Johnston, Nicholas (21 March 2011). "Obama Says No Conflict in U.S. Policy, UN Libya Mandate". Bloomberg.
↑  Hopkins, Nick (21 April 2011). "Drones can be used by Nato forces in Libya, says Obama". London. The Guardian.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565702405171  LCCN: sh85140338 
כניעת הבריטים בקרב יורקטאון -1781
ג'ורג' וושינגטון
הספינה "פילדלפיה" עולה באש, פברואר 1804
אנדרו ג'קסון בקרב ניו אורלינס - 1815
המצור על וראקרוס, מרץ 1847
קרב גטיסברג, יולי 1863
קולונל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר
הצי הלבן הגדול (1907-1909)
פנצ'ו וייה בפתח מחנה המורדים שלו
כרזת הגיוס של הדוד סם במלחמת העולם הראשונה
גנרל דוויט אייזנהאואר משוחח עם צנחנים מהדיוויזיה המוטסת ה-101, שעות ספורות לפני הפלישה לנורמנדי.
פטרייה אטומית שנוצרה מעל העיר נגסאקי (מימין) ומעל העיר הירושימה (משמאל) זמן קצר לאחר הטלת פצצות האטום עליהן
הנחיתה באינצ'ון, 16 בספטמבר 1950
מסוקי UH-1D בווייטנאם - 1966
מסוק של צבא דרום וייטנאם מושלך לים מסיפון נושאת המטוסים "אוקינאווה" (USS Okinawa) כדי לפנות מקום לאנשים ומטוסים במהלך פינוי סייגון, אפריל 1975
נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש והגנרל נורמן שוורצקופף, מפקד כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, במהלך ביקור אצל הכוחות בסעודיה לפני פרוץ המלחמה, 22 בנובמבר 1990
כלי רכב עיראקיים הרוסים באוטוסטרדת המוות
חיילים אמריקנים באפגניסטן - 2006
מלחמת עיראק
סיינסאברוד - ארגון המדענים הישראלים בחו"ל

| --- | --- |
 שמות קודמים:  ביואברוד
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  הוד השרון 
 יושב ראש:  פרופ' רבקה כרמי
 מנכ"ל:  נדב דואני
 תקופת הפעילות:  27 במרץ 2008 – הווה (17 שנים)
 https://www.scienceabroad.org.il
 קואורדינטות:  32°07′59″N 34°53′56″E﻿ / ﻿32.133068632242°N 34.898806151592°E﻿ / 32.133068632242; 34.898806151592
 he
 
סיינסאברוד, ארגון המדענים הישראלים בחו"ל, המוכר בשמו ScienceAbroad, הוא מוסד ללא כוונת רווח הפועל לשמירת קשר עם חוקרים ישראליים ברחבי העולם ולהשבת המוחות לישראל. ScienceAbroad מהווה קהילה בינלאומית עבור יותר מ-4,500 חוקרים ישראליים ב-300 קמפוסים ברחבי העולם. הארגון מפעיל 41 מרכזים בארצות הברית, בקנדה ובאירופה, המנוהלים על ידי מדענים מתנדבים בפוסטדוקטורט.
הארגון מעניק כלים, מפתח קשרים ופותח דלתות למדענים ישראליים המבקשים לשוב לישראל על מנת שיביאו עמם את הידע, הכישרון, הניסיון והקשרים שצברו לאקדמיה ולתעשייה כמנוע צמיחה לישראל. חברי ScienceAbroad מעורבים בפרויקטים לשיפור תדמיתה של ישראל ומיתוגה של ישראל כמדינת מחקר ופיתוח.
הרקע להקמת הארגון

בשנת 2016 סיימו 1,615 סטודנטים את לימודי התואר השלישי שלהם (דוקטורט, PhD‏), מתחילת המאה ה-21 גדל מספרם של מסיימי תואר שלישי בכ-5% בממוצע לשנה, כשבשלוש השנים האחרונות חלה התייצבות מסוימת במספרם. מתוכם כ-500 במדעי החיים (כולל מדעי הרפואה וחקלאות).
האקדמיה בישראל מעודדת את בוגרי הדוקטורט, המבקשים להמשיך בקריירת מחקר אקדמית, לצאת להשתלמות בתר דוקטורט (פוסט דוקטורט) בחו"ל. ההשתלמות בחו"ל מאפשרת לחוקר חשיפה לשיטות מחקר מתקדמות והכרות עם חוקרים מובילים בעולם. ידע וקשרים אלו ממנפים את המחקר בישראל.
על פי הערכות כ-300 חוקרים יוצאים מדי שנה להכשרת פוסט דוקטורט בחו"ל, כ-2,000 חוקרים ישראלים פעילים עובדים במוסדות ההשכלה הגבוהה בחו"ל, בעיקר בארצות הברית ואירופה.
היציאה לפוסט דוקטורט מהווה לא פעם תקרת זכוכית לנשים והנתונים מראים אחוז נמוך של נשים המשתלבות כחברות סגל במשרה קבועה באקדמיה.
המעבר לחו"ל רווי אתגרים מקצועיים ואישיים – הצורך להתקבל למעבדה נחשבת, ניתוק בן/בת הזוג מהקריירה, הבדלים תרבותיים, התמודדות עם שפה זרה והסתגלות הילדים.
במהלך השהות מתרופפים הקשרים של החוקרים עם ישראל והזהות הישראלית של ילדיהם לעיתים נשחקת.
מנתוני המועצה להשכלה גבוהה עולה כי ב-2016 היו כ-550 חוקרים במשרה קבועה באקדמיה במקצועות מדעי החיים. רק 7% מבוגרי דוקטורט במדעי החיים מצליחים למצוא עבודה באקדמיה, אף שזו לרוב כוונתם. עוד 9% משתלבים בתעשיית הביוטק, כולל האגרו-טק (חדשנות בחקלאות). במערכת הבריאות (לרוב כעובדי ומנהלי מעבדות) משתלבים עוד כ-14.5%. כלומר, רק כ-30% עובדים ממש במקצוע.
אחת הסיבות לפער זה היא שבוגרי דוקטורט במדעי החיים, כולל מסיימי לימודי בתר - דוקטורט בישראל ומחוצה לה, חסרים את ההכשרה הנדרשת לתעשייה הישראלית.
היסטוריה

הארגון הוקם בבוסטון בשנת 2006 על ידי ד"ר שמוליק הס, ד"ר גיל בלנדר (שניהם היו בתקופת פוסט דוקטורט) ורמי לוטם, והחל כקבוצה מקומית שבאה לתת מענה ותמיכה לפוסט דוקטורנטים במדעי החיים בתקופת השהות בחו"ל ולסייע להם בחזרה לישראל.
עם הזמן החלו לקום קבוצות דומות במקומות נוספים בצפון אמריקה וב-27 במרץ 2008 נרשם הארגון בישראל כעמותה בשם BioAbroad- לעידוד חזרה וקליטה של מדענים ישראלים.
ב-2016 החליטה האספה הכללית של הארגון על שינוי שם הארגון מ-BioAbroad ל-ScienceAbroad – ארגון המדענים הישראלים בחו"ל, על מנת שהשם ישקף את קהל היעד הרחב אליו פונה הארגון – חוקרים ישראלים מכל תחומי הדעת. ההחלטה אושרה על ידי רשם העמותות.
יו"ר הארגון מאז הקמתו ועד לשנת 2023 הוא ד"ר שמוליק הס, מייסד שותף של הארגון. במרץ 2023 מונתה ליו"ר הארגון, פרופסור רבקה כרמי. מנכ״ל הארגון הוא נדב דואני.
חזון ומטרות > חזון

"ישראל תהא אבן שואבת לחוקרים והמחקר בה ימונף באמצעות קהילת חוקרים ישראלים גלובלית פעילה ומחוברת לישראל".
חזון ומטרות > ססמת הארגון

בעברית: "מחברים את מיטב המוחות לישראל" - הססמא מבטאת זו לצד זו את השאיפה מחד להשיב את המוחות של החוקרים לישראל ומאידך לשמר את הקשר עם אלו שנשארים בחו"ל כך שיקיימו שיתופי פעולה מדעיים, מסחריים ויסייעו להסברה הישראלית.
באנגלית הססמה היא: "Great Minds Think Israel" - גם כאן יש עמימות לנושא השבת מוחות, יש כאן גם רמיזה לפעילות ההסברתית למען ישראל בה מעורב לעיתים הארגון.