stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חברת החדשות
טענות לסיקור מוטה ולניגוד עניינים > טענות נוספות

בשנת 2020, בעוד אחד מבעלי החברה, הטייקון יצחק תשובה, בעיצומה של קריסה כלכלית שתשפיע על חסכונות הציבור הרחב שמושקע בחברות שבשליטתו – קבוצת דלק – נטען כי הנושא הוזכר בערוץ פעם אחת בלבד ובחטף. באותו הזמן הוזכר הנושא בערוץ המתחרה לפחות 18 פעמים.
ב־2022 התפרסמה עבודה אקדמאית של שגיא ירוסלב, שהראה כי הערוץ סיקר באופן מוטה את בעלי השליטה בו. העבודה עקבה אחר סיקורם לאורך 2021 והשוותה אותו לסיקור בערוצים 11 ו-13. על פי העבודה, בערוץ 12 היה קשר מובהק בין הבעלות לסיקור.
כמו כן נאמר, גם כן ב־2022, כי עם עליית כוחה של "קשת" הפכה חדשות 12 ל"זרוע החדשותית של גוף התקשורת החזק והמצליח במדינה", וכי "כרגע אין גופי תקשורת שמוטת ההשפעה שלהם רחבה כמו זו" שלה. הטענות שנשמעו בהקשר זה הן שחדשות 12 נוהגת בנקמנות בידיעה שלנקמה מצידה יש כוח מיוחד; שהיא הודפת בעקשנות ביקורת ודרישות לשקיפות; שהיא מארחת יועצי תקשורת בעלי אינטרסים כפרשנים לגיטימיים; ושרון ירון, לשעבר העורך הראשי של "ידיעות אחרונות", נבחר לערוך את "אולפן שישי" בין היתר בגלל יכולתו להבין מבין השורות כיצד לרצות את הממונים עליו.
בעלי תפקידים בחברה

המנכ"ל והעורך ראשי – אבי וייס
המשנה למנכ"ל – אורי שלוש
העורך הראשי – גיא סודרי
בעלי תפקידים בחברה > מגישים

יונית לוי – "המהדורה המרכזית" ומשדרים מיוחדים; מתמחה בהיסטוריה אמריקאית ובחדשות חוץ
דני קושמרו – "המהדורה המרכזית" ו"אולפן שישי"
קרן מרציאנו – "תוכנית חיסכון" ו"המהדורה המרכזית"; העורכת הכלכלית
גדעון אוקו – "תוכנית חיסכון" ו"שבת בחמש"
עודד בן-עמי – "שש עם"
עופר חדד ועמליה דואק – "מהדורת היום"
רפי רשף, ירון אברהם – "חמש עם רפי רשף"
דנה ויס – "חדשות סוף השבוע"
עמית סגל, בן כספית – "פגוש את העיתונות"
ערד ניר – "סדר עולמי" ושידורים מיוחדים מהעולם; מתמחה בחדשות חוץ
פוראת נסאר – חדשות השבוע בערבית; מתמחה בפלילים ובחברה הערבית
לירון זייד, גל חן – "המהדורה הצעירה"
יעל אודם, לי נעים, אדוה דדון, דין פישר, לירון זייד, אלמז מנגיסטו, עדי זריפי, תמיר סטיינמן, גל חן, שרון קנובליך, אלי הירשמן, הילי קרן, נועם כהן – מבזקני חדשות, משדרים מיוחדים ומגישים מחליפים
בעלי תפקידים בחברה > כתבים ופרשנים

מי ששמו מופיע ראשון הוא ראש הדסק או עורך התחום
דסק מדיני: דנה ויס, ירון אברהם ועופר חדד
דסק פוליטי: עמית סגל, דפנה ליאל ואמנון אברמוביץ׳
דסק צבא וביטחון: ניר דבורי, ניצן שפירא
דסק לענייני ערבים ושטחים:  אהוד יערי, אוהד חמו, ספיר ליפקין, גאנם איברהים וירון שניידר
דסק חדשות החוץ: ערד ניר, יונית לוי, קרן בצלאל, אסף יחזקאלי ועמית ולדמן
דסק כלכלה: קרן מרציאנו, איתמר מינמר, עמליה דואק, גל חן, מעיין פרתי ולי אברמוביץ'
דסק תרבות, מדע וטכנולוגיה: יונתן ריגר, לירון זייד, אבי סדרינה, אילן לוקאץ' ואיתמר מינמר
מחלקת התחקירים: אדוה דדון ויוסי מזרחי
כתבי משטרה ופלילים: משה נוסבאום, גלעד שלמור, ברהנו טגניה ועמרי מניב
דסק משפט: גיא פלג, לי נעים ויובל אראל
כתבי רווחה, חינוך ובריאות: יואב אבן, ענבר טויזר, יעל אודם ומיכל פעילן
כתב ספורט: בן גולפריינד
כתב תחבורה ותעופה: דין פישר
כתב לענייני חרדים: יאיר שרקי
חזאים וכתבי מזג אוויר: מתן יעקב ואילנית אדלר
כתבים אזוריים: ניצן שפירא, אלמוג בוקר (דרום), גיא ורון, אדר גיציס (צפון), ענבר טויזר (ירושלים)
כתבים בעולם: אלעד שמחיוף (הממלכה המאוחדת ואירופה), אנטוניה ימין (גרמניה)
כתבת מבית הנשיא: שושי חתוקה
כתבים נוספים: מנחם הורוביץ, יגאל מוסקו, אפרת לכטר, לי נעים, יוסי מזרחי, אבי סדרינה, אלינור צוקרמן, מלך זילברשלג
כתבי תוכנית חיסכון: איתמר מינמר, יולן כהן, מעיין פרתי, גל חן, שרון קנובליך, לירן שבתאי ורביד אדרי
כתבי "N12": אביבית מיסניקוב, אור רביד, אדר גיציס, ניצן שפירא, עמית אטיאס, איתמר מינמר, כרמל ליבמן, טל שגיא, גאנם איברהים, אבי סדרינה, אלינור צוקרמן, רותי שילוני, ספיר ליפקין, אסף רוזנצוייג ותומר אלמגור.
משה

ערך זה עוסק בדמות המקראית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"משה והלוחות", ציור מאת פיליפ דה שאמפן, 1648
מֹשֶׁה או משה רבנו הוא דמות מקראית, החשוב ביותר בנביאי ישראל. לפי התנ"ך ומסורת הדתות האברהמיות, משה נבחר על ידי אלוהים להיות מנהיגם של בני ישראל, להוציאם משעבוד מצרים ולמסור להם את התורה, שלפי המסורת נכתבה על ידו לפי נבואה שקיבל מאלוהים.
בספר שמות מסופר שמשה נבחר על ידי אלוהים כדי להנהיג את בני ישראל בצאתם ממצרים, ושפטם ארבעים שנה בעת מסעם במדבר לארץ כנען, היא ארץ ישראל. במעמד הר סיני הוא קיבל את התורה מאלוהים ומסרה לעם ישראל. נתינת התורה על ידי משה משמעותית ביהדות, ולכן לעיתים התורה מכונה "תורת משה", ואף היהדות מכונה "דת משה". באופן דומה, יהודי מכונה לעיתים גם בן דת משה, או בערבית, موسوی (מוסווי; מוסא, משה). כמו כן, האמונה בנבואתו של משה ובהיותו אב לכל הנביאים היא העיקר השביעי בשלושה עשר העיקרים של הרמב"ם. משה נחשב לנביא מרכזי גם באמונות מונותאיסטיות אחרות, כגון הנצרות והאסלאם. בקרב השומרונים הוא אף נחשב לנביא היחיד אי־פעם.
על פי המקרא, ימי ילדותו ונערותו עברו על משה בבית פרעה, שליט מצרים. תקופה משמעותית בחייו עברה עליו במדין ובגיל שמונים חזר למצרים כדי להנהיג את עם ישראל כשאלוהים גאלם מהשעבוד שם. משה לא זכה להיכנס עם בני ישראל לארץ כנען ונפטר לאחר שראה אותה מפסגת הר נבו.
דמותו במקרא ובמסורת היהודית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: המידע בפרק מערבב בין דמותו במקרא לפרשנויות מאוחרות, רצוי ליצור הפרדה בין השניים בדומה לערכים מקראיים אחרים.
דמותו במקרא ובמסורת היהודית > נערותו

לידתו של משה מתוארת על רקע שעבודם של בני ישראל במצרים, המגיע לשיא בגזירתו של פרעה ”כל הבן היילוד היאורה תשליכוהו”. בזמן הזה נולד משה לעמרם ויוכבד בני שבט לוי, ומוצפן שלושה חודשים מפחד המצרים. משראתה אימו שאין עוד אפשרות להחביאו, היא מניחה אותו בתיבת גומא, בסוף שעל שפת היאור. בתו של פרעה (לפי המדרשים זוהי בִּתיה בת פרעה, אשר מוזכרת בספר דברי הימים) רואה אותו שם, חומלת עליו, קוראת לו בשם "משה", ”כי מן המים משיתיהו”, ומגדלת אותו אצלה בבית המלך. אחותו של משה, מרים הנביאה, מציעה לבת פרעה למצוא לה מינקת מן העבריות, הלוא היא יוכבד האם, ובעצם מחזירה את משה באופן זמני לחיק המשפחה המקורית.
התורה לא הסבירה מדוע גזר פרעה לפגוע דווקא בבנים ולא בבנות. תשובה לכך ניתן למצוא במקורות בתר-מקראיים שונים. על פי התרגום המיוחס ליונתן (לשמות א, כב), פרעה ידע על לידתו הצפויה של משה כגואלם של בני ישראל, מתוך חלום שפירשו לו חרטומיו. על פי מדרש שמות רבה, אלה אמרו לו: "גואל ישראל נתעברה בו אמו". יוסף בן מתתיהו הסביר בספרו "קדמוניות היהודים" כי דבר אלוהים נגלה אל עמרם בחלום, בו נאמר לו כי בנו העתיד להיוולד, הוא הבן "שבגלל פחדם מפני היוולדו דנו המצרים למיתה את ילדיהם של כל ישראל".
דמותו במקרא ובמסורת היהודית > בריחת משה למדין

משגדל משה בבית פרעה, יצא יום אחד וראה איש מצרי מכה איש עברי מאחיו. משה הרג את המצרי וטמן אותו בחול. ביום אחר רואה משה שני עברים נצים האחד עם חברו. הוא גוער באחד מהם, ונענה "מי שמך לשר ושופט עלינו, הלהורגני אתה אומר כאשר הרגת את המצרי?". מתשובתו של העברי לנזיפתו, מתברר למשה שעובדת הריגתו את המצרי נתגלתה. משה חושש שפרעה ישמע על כך ויבקש להמיתו, ומשה נמלט מפניו למדין.
דמותו במקרא ובמסורת היהודית > משה בכוש

על פי המפורש בתורה, משה רבינו חוזר למצרים בגיל שמונים, לא ידוע מה עשה בכל אותו הזמן מאז נערותו ועד גיל מופלג זה מלבד רעיית צאן יתרו.
מספר היסטוריונים ודרשנים מספרים על אגדה בה כבש משה את כוש ומלך בה עד עזיבתו של מדיין, לאגדה נרטיבים שונים, על אף שחלק מן הפרשנים הקלאסיים אימצו את דעת המדרש, אך פרשנים אחרים דחו אותו לחלוטין.
יש ששיערו, על סמך רמזים בספר יחזקאל, שמשה אכן הגיע למצרים בגיל צעיר, אך בני ישראל לא שמעו אליו לעזוב את עבודת האלילים שבידם ועל כן רק כעבור דור נוסף חזר.
במדין המשיך משה בקו האופייני לו; בראותו לצד הבאר את בנות יתרו, כהן מדין, והן מגורשות על ידי הרועים, הוא הושיע אותן והשקה את צאנן. בעקבות זאת התקבל משה בכבוד מלכים אצל יתרו, אשר נתן לו את צפורה בתו לאישה, ולמשה נולדו שני בנים: גרשום ואליעזר. חלק מהפרשנים קישרו בינה לבין "האישה הכושית", המוזכרת בספר במדבר, פרשת בהעלותך.
דמותו במקרא ובמסורת היהודית > בגרותו

משה הפך לרועה הצאן של יתרו במדבר, וכך לאחר שנים רבות הוא מגיע אל מחזה מופלא: שיח סנה שבוער ולא מתאכל (הסנה הבוער). אז נגלה אליו האל לראשונה ומבשר לו שהוא אשר יושיע את ישראל מצרתם. משה מבקש להשתחרר מהשליחות הזאת, ואף מתווכח עם האל וכן מבקש ממנו אותות ומופתים שבעזרתם יאמינו לו עם ישראל שהוא שליח האל, אך בסופו של דבר הוא יוצא לתפקיד שנועד לו. כמענה לטענתו שהוא סובל מגמגום, ממנה לו האל את אחיו הבכור אהרן לדובר.
משה היה בן שמונים בהגיעו למצרים אז התחיל בסדרת פניותיו אל פרעה ובעשר המכות, שבסופו של דבר הובילו ליציאת מצרים.
לאחר ששב משה למצרים, תבע משה מפרעה, בשם האלוהים, לשחרר את עם ישראל. כשפרעה סירב, ניחתו עליו עשר מכות בשלוש קבוצות, שתיים של שלוש מכות והאחרונה של ארבע, כשלפני כל אחת משתי המכות הראשונות משה שב לפרעה ודורש ממנו לשחרר את עם ישראל ואם לא כן תבוא המכה, וכשהוא מסרב באה המכה, ואילו המכה השלישית באה ללא כל אזהרה לפרעה. לאחר המכה העשירית, מכת בכורות, נעתר פרעה לשחרר את עם ישראל שיוצא אל המדבר. אולם, לאחר שיצאו בני ישראל ממצרים רדפו המצרים אחריהם אל עבר ים סוף. אלוהים קרע את ים סוף לשניים במעמד קריעת ים סוף ובני ישראל חצו את הים ביבשה זמנית שנוצרה בשיטחו של הים, אבל כל חיל מצרים טבע בים. לאחר שישה שבועות הגיע העם למעמד הר סיני ובו הוריד משה לבני ישראל את התורה. מתן התורה נחשב מאז למעשה המכונן של עם ישראל.
דמותו במקרא ובמסורת היהודית > מנהיגותו

משה המשיך להנהיג את העם בכל משך ארבעים שנות הנדודים במדבר, לפני הכניסה לארץ ישראל. במשך תקופה זו, הוא התנסה פעמים רבות על ידי העם המרדן, ואף חולל נסים רבים. באחת מהפעמים, משה מבקש מה' שיפטור אותו מהנהגת העם ואומר לאלוהים 'לֹא אוּכַל אָנֹכִי לְבַדִּי לָשֵׂאת אֶת כָּל הָעָם הַזֶּה כִּי כָבֵד מִמֶּנִּי'. בפעם אחרת נענש משה, שלא ינהיג את העם בכניסתם העתידה לארץ ישראל, ואף לא יכנס כלל לארץ ישראל. "וַיֹּאמֶר ה' אֶל משֶׁה וְאֶל אַהֲרֹן: יַעַן לֹא הֶאֱמַנְתֶּם בִּי לְהַקְדִּישֵׁנִי לְעֵינֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, לָכֵן לֹא תָבִיאוּ אֶת הַקָּהָל הַזֶּה, אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָתַתִּי לָהֶם" העונש הוא על כך שבפרשת מי מריבה משה ואהרון אמורים היו לדבר אל הסלע ואז היה אמור הסלע לתת מים. במקום זאת הכה משה בסלע. ההכאה בסלע במקום לדבר איתו נראתה בעיני העם הצופה כחוסר אמון באל. יש הטוענים כי כעסו של משה על עם ישראל וקריאתו להם "המורים" כלומר המורדים, הייתה לא במקום והיה בה חילול השם. בין כך ובין כך, נראה שבכוונה עירפלה זאת התורה. על פי המדרש משה עתיד להנהיג את ישראל אף "לעתיד לבוא".
דמותו במקרא ובמסורת היהודית > פטירתו

טרם פטירתו נתן משה לשבטים את ברכתו. משה נפטר בגיל מאה ועשרים שנה, על סף הכניסה לארץ. נתאפשר לו רק לצפות על ארץ ישראל מרחוק, מעל פסגת הר נבו בארץ מואב. עם מות משה, נעלם מקום קבורתו, והתורה מספרת ש"לא ידע איש את קבורתו עד היום הזה".
על פי המסורת משה נולד ונפטר בז' באדר.
דמותו במקרא ובמסורת היהודית > משפחתו

אביו היה עמרם ואמו יוכבד (דודתו של עמרם). אשתו היא ציפורה בתו של יתרו. אחיו הגדול אהרן, ואחותו הגדולה מרים. ילדיו הם גרשום ואליעזר. גיסתו היא אלישבע בת עמינדב וגיסו על פי המדרש היה כלב בן יפונה. שבואל בן גרשום בן משה היה נגיד על האוצרות של דוד המלך. על פי חז"ל שבואל הוא יהונתן בן גרשום בן מנשה, כהן פסל מיכה, וכונה שבואל על תקופה בחייו שחזר בתשובה, אך בסופו חזר לרעתו.
שמו של משה

התורה, בספר שמות, מספרת שבת פרעה קראה את שמו משה לאחר שגדל, מפני שהיא משתה (הוציאה) אותו מן היאור - "וַיִּגְדַּל הַיֶּלֶד, וַתְּבִאֵהוּ לְבַת-פַּרְעֹה, וַיְהִי-לָהּ, לְבֵן; וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה, וַתֹּאמֶר, כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ".
שתי בעיות מעוררת הצגה זו של הדברים: ראשית, לא סביר להניח שבת פרעה ידעה לדבר עברית מכיוון שהייתה שפת העבדים, ושנית, לפי האמור צריך היה שמו להיות "משוי" ולא "משה".
פרשנים אחרים, החל מפילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו ניסו למצוא לשמו של משה מקבילה במצרית עתיקה, כאשר המשותף לפירושיהם הוא התבססות על הביטוי המצרי 'מו' בהוראת 'מים', או 'מס' בהוראת 'ילד' (ללדת). אחת מן הפרשנויות מצביעה על הקריאה "בן המים" או "זרע היאור" וכדומה, מה שהולם את הסברה של בת פרעה - "כי מן המים משיתיהו". בדומה לכך אומר האבן-עזרא, ששמו המקורי של משה היה מוניוס, שהוא תרגום של "משוי". פרשנות אחרת מתייחסת למנהג לקרוא לבנים בשמות האלים שתאריך הולדתם נופל באותו יום, כך יצא "רע נולד" או במצרית ra mose, ופעמים רבות הושמטה התחילית. עוד השערה שהועלתה שהוראת השם המקורית הייתה "הילד" סתם, mose במצרית (כמו מוסה הפקיד של רעמסס השני), שעל פי הנצי"ב, היה כינוי מקובל לבן המלך. כפי ש"תחותמס" הוא בן של תחות ו"רעמסס" בן של רע.
מאידך, החזקוני והאברבנאל פירשו ששמו של משה ניתן לו במקור בעברית על ידי אמו, שגידלה אותו מלידתו ועד שגדל והוחזר לבת פרעה. כך כתב החזקוני: "ותקרא יוכבד את שמו משה ותאמר לה בת פרעה מהו לשון משה והגידה היא לה שהוא לשון המשכה ואז אמרה בת פרעה יפה קראתו כן כי מן המים משיתיהו. משה משוי אין כתיב כאן אלא משה לומר כשם שמשיתיהו כן יהיה הוא מושה אחרים פירוש יהיה מושה ישראל ממצרים".
שמו של "משה" בעברית הולם היטב את תפקידו, כמי שמשה את ישראל ממצרים. במחקר המודרני מקובל לראות בפרשנות זו "מדרש שם" בלבד, כלומר נתינת הסבר שלאחר מעשה לשם, המביע את תפקידו זה של משה, ולא הסבר אטימולוגי מחקרי.
לפי המסופר בתורה, משה נולד חודשים או שנים לפני שבת פרעה העניקה לו את שמו. סביר להניח, שבמהלך תקופה זו קיבל משה גם שם מהוריו, אלא ששמו העברי לא נמסר בתורה הוא ידוע רק בשם שקראה לו בת פרעה - משה.
המדרש מציע ששמו מבית היה "טוב", על פי הפסוק: "וַתֵּלֶד בֵּן וַתֵּרֶא אֹתוֹ כִּי טוֹב הוּא".
לפי מדרש לפסוק בספר דברי הימים המופיע במדרש "ויקרא רבה", היו למשה עשרה שמות שונים (שמקור כל אחד מהם מובא במדרש), ואלה הם: ירד, חבר, יקותיאל, אביגדור, אבי סוכו, אבי זנוח, טוביה, שמעיה, לוי, משה. בספר החיצוני "קדמוניות המקרא", נאמר: "ואמו קראה לו מלכּיאל".
בספר הזוהר מובא פרוש נוסף לשמו, הקשור לגאולה העתידית: "משה רבינו שגאל את אבותינו - הוא יגאל אותנו לעתיד לבוא, שכתוב (קהלת א', ט'): "מה שהיה הוא שיהיה" - ראשי תיבות: משה.
אישיותו של משה

הרמב"ם, בעקבות חז"ל, קובע "שאין הנבואה שורה אלא על חכם, גיבור עשיר וענו", וכאב טיפוס לכך הוא מביא את דמותו של משה.
המדרש על משה הרועה והגדי מדגיש את האמפתיה והחמלה שגילה משה כלפי צאנו כתכונות שבגינן נבחר להנהיג את עם ישראל.
מאפיין בולט של משה הוא אומץ הלב והגבורה הנפשית. הוא מציל את העברי מיד הנוגש המצרי, ומציל את בנות יתרו מיד הרועים, ואחר כך הוא מתייצב כמעט לבדו לפני פרעה, המלך הגדול של מצרים ללא מורא, וגורם לו לשחרר את עם ישראל.
מאפיין בולט נוסף היא תכונת הענווה: "וְהָאִישׁ מֹשֶׁה, עָנָו מְאֹד - מִכֹּל הָאָדָם אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה". בתחילה הוא בכלל מסרב לקבל את השליחות מאת האל, אך גם כאשר הוא מנהיג בפועל, בכל פעם שמחלוקת מנהיגותית מתעוררת בעם, כגון מרד קורח ועדתו, הוא נופל בתפילה לפני ה' או פורש לאוהל ולא מנסה לכפות בכוח את דעתו.
לדברי התלמוד בבלי משה התעשר ממכירת שאריות האבן של לוחות הברית שמשה סיתת, ”אמר רבי חמא בר' חנינא: לא העשיר משה אלא מפסולתן של לוחות, שנאמר: פסל לך שני לוחות אבנים כראשונים, פסולתן שלך יהא” דעה אחת במדרש מייחסת את עושרו למציאת מחצב אבנים טובות באוהלו.
בנוסף לכך, מתואר משה דווקא ככבד-פה: "כבד פה וכבד לשון אנכי" "ואני ערל שפתיים", ולכן אהרן אחיו ממונה להיות דוברו - "ואהרן אחיך יהיה נביאך" היו שפירשו פסוקים אלו כקשיי דיבור וגמגום והיו שפירשו זאת כקשיים בתחום הרטוריקה או אי דיבור רהוט של השפה המצרית. בכל אופן, בהמשך חייו של משה, מתגלה משה כנואם מחונן. על פי המדרש ניתן ליישב סתירה זו בשני אופנים, אם הייתה הבעיה רפואית אז משה נרפא ממנה במעמד הר סיני, יחד עם שאר ישראל. ואם הכוונה לבעיה רטורית, אז הפתרון הוא ממה שנאמר במדרש: "התורה מרפא ללשון". כשהכוונה באופן מטפורי ללימוד התורה.
מנהיגותו של משה > מהות נבואתו של משה

כאמור האמונה בנבואת משה רבנו היא העיקר השביעי בשלושה עשר עיקרים, הרמב"ם מסביר יסוד-אמונה זה כך: "שנאמין שהוא [משה רבנו] אביהם של כל הנביאים שקדמו לפניו והבאים אחריו, כולם הם למטה ממנו במעלה והוא בחיר ה' מכל המין האנושי, אשר השיג ממנו יתעלה יותר ממה שהשיג או ישיג כל אדם שנמצא ושימצא. ושמשה עליו השלום, הגיע לשיא ההתעלות מעל האנושות עד שהשיג המעלה המלאכית" (רמב"ם, הקדמה לפרק "חלק").
בתלמוד ובמדרש מכונה נבואת משה - "נבואת האספקלריה המאירה". נבואה, שדרכה, כמו בזכוכית שקופה, אפשר להביט ולראות את האור האלוהי ללא כל עכירות שכלית או נפשית.
על פי המדרש "פני משה כפני חמה ופני יהושע כפני לבנה", בתיקוני זוהר מאפיין את נבואת משה כנבואה שמשית, לעומת נבואות שאר הנביאים שמאופיינים כנבואות ירחיות וכוכביות.
הרמב"ם ועוד חכמי ישראל נוספים, מייחדים את נבואתו של משה רבנו משאר הנביאים בתכונות מסוימות:
משה היה הקרוב ביותר אל האל מכל נביא אחר: "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו ה' פנים אל פנים" (דברים ל"ד)
משה בנבואתו ראה את הדברים כהווייתם ומהותם, מפני שנבואתו הייתה שכלית: "פֶּה אֶל-פֶּה אֲדַבֶּר-בּוֹ, וּמַרְאֶה וְלֹא בְחִידֹת, וּתְמֻנַת ה' יַבִּיט" (במדבר י"ב, ח). לעומתו, יכולתם השכלית של שאר הנביאים להבין עניינים נשגבים הייתה מוגבלת, ולכן התנבאו בסמלים ובמשלים, שפרשנותם הייתה תלויה ב-"כוח המדמה" של הנביא.
נבואת משה נעשתה במצב של ערנות גמורה, לעומת כל הנביאים שהיו במצב של עילפון אקסטטי או שינה בחלום הלילה, "בַּחֲלוֹם אֲדַבֶּר-בּוֹ" (שם, ו).
נבואת משה נעשתה בעודו עומד על רגליו בשלוה ואילו שאר הנביאים היו מזדעזעים ורוטטים כפי שכתוב בדניאל, "וְהוֹדִי נֶהְפַּךְ עָלַי לְמַשְׁחִית, וְלֹא עָצַרְתִּי כֹּחַ" (דניאל, י, ח).
לנבואת משה הייתה הגבלה שכלית בלבד, בעוד שלשאר הנביאים היו הגבלות שכליות ומידותיות.
נבואת משה הייתה לפי רצונו: "וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם משֶׁה עִמְדוּ וְאֶשְׁמְעָה מַה יְּצַוֶּה ה' לָכֶם." (במדבר ט' ח'), ושאר הנבואות היו באופן אקראי לא לפי רצון הנביא, שניסה לעשות פעולות להגיע אל הנבואה, "וְהָיָה כְּנַגֵּן הַמְנַגֵּן, וַתְּהִי עָלָיו יַד-ה'." (מל"ב, ג:).
בסיום הנבואה משה נשאר ב"מקדש הפנימי" שלו ובמעמד רוחני, כיוון שהוא היה מעותד לקבל נבואה בכל רגע ורגע, ולכן היה צריך לפרוש מאשתו, כדי שלא ייווצר מצב שיצטרך לקבל נבואה בעודו טמא טומאת קרי, לעומת שאר הנביאים שחזרו לעסקיהם וענייניהם הרגילים ולא היו מעותדים בכל רגע לקבל נבואה.
נבואת משה כללה את החזון ואת דרכי המימוש המפורטים, ואילו שאר הנבואות עסקו בחזון כללי ובאידאות.
מנהיגותו של משה > מקרים שבהם נתעלמה הלכה ממשה

במקרא מופיעים מספר סיפורים בהם "נתעלמה הלכה ממשה", למשל: בספר במדבר פרק ט (סיפור פסח שני), בספר במדבר פרק טו (סיפור המקושש) ובספר במדבר פרק כז (סיפור בנות צלופחד).
בדברי חז"ל ובדבריהם של פרשני המקרא קיימות שתי גישות שונות כיצד לבחון את התופעה; יש הרואים בה עונש למשה ויש הרואים בה זכות מיוחדת הניתנת לאנשים מסוימים. לפי רש"י: "נתעלמה הלכה ממנו, וכאן נפרע על שנטל עטרה לומר 'והדבר אשר יקשה מכם תקריבון אלי' (דברים, א', טז). ד"א ראויה הייתה פרשה זו להיכתב על ידי משה, אלא שזכו בנות צלפחד ונכתבה על ידן".
מנהיגותו של משה > משה כמנהיג צבאי

במקרא מסופר כי ישראל עלו ממצרים חמושים בכלי נשק (שמות, י"ג, י"ח). עדויות למיומנות של ישראל בכלי נשק ניתן ללמוד מכך שלאחר חטא העגל משה מצווה להילחם בחוטאים בחרב וממעשהו של פינחס שדוקר את זמרי ברומח. את הבריחה של ישראל ממצרים והסטיה מדרך המלך אל המדבר למול ים סוף אפשר לראות כמהלך טקטי, שבו ישראל הרגליים מקבלים עדיפות על מצרים הדולקים אחריהם, רכובים על שש מאות מרכבות צבאיות.
לאחר הבסת צבא מצרים העוצמתי בדרך ניסית, עם ישראל בונה את כוחו הצבאי והמנטלי לקראת מלחמות ארץ כנען. משה לא לוקח את ישראל במסלול קצר לארץ כנען "דרך ארץ פלשתים", בשל החשש שבני ישראל בעלי המנטליות העבדותית, שעדיין לא מאומנים ומיומנים בענייני המלחמה, יברחו חזרה למצרים בראותם מלחמה (שמות, י"ג, י"ז). משה שולח מרגלים לתור את הארץ לפני הכניסה אליה (ספר במדבר, פרק י"ג), וכאשר ישראל חוטאים בחטא המרגלים ומואסים בארץ ישראל, ולאחר מכן מציעים המעפילים לתקן את חטא המרגלים, מורה להם משה לא להילחם כאשר השעה לא משחקת להם, וכשהם נלחמים בניגוד להוראתו באמורי ובעמלקי, הם מובסים (ספר במדבר, פרק י"ד, פסוקים מ'–מ"ה).
לעומת זאת, בהנהגתו של משה ישראל נלחמים ומנצחים את עמלק (שמות, י"ז, ח'), את סיחון מלך חשבון (ספר דברים, פרק ב'), ועמו המתגוררים באזור שבין נחל ארנון לנחל יבוק, מקום המהווה לבני ישראל בסיס יציאה איתן לכיבוש הארץ, את יעזר וסביבותיה (במדבר, כ"א, ל"ב), את עוג מלך הבשן שמתייצב למלחמה מולם (ספר במדבר, פרק כ"א, פסוקים ל"ג–ל"ה) ואת מדין, שהתערבו בעניין לא להם והחטיאו את ישראל בחטא בעל פעור (ספר במדבר, פרק ל"א). יהושע בן נון, תלמיד משה, לומד ממשה את דרכי הלחימה (דברים, ג', כ"א), והופך להיות המצביא שכובש את ארץ כנען, ומחלק לעם ישראל את הנחלות שלהם שם.
משה במסורת המוסלמית

כמו דמויות אחרות בתנ"ך, גם משה מוזכר בקוראן, שם הוא נקרא "מוסא". באסלאם נהוג שכל אדם שאלוהים מתגלה לו הוא נביא, ונהוג לחלוק לו כבוד גם אם אינו מוסלמי ועל כן הוא מכונה "נבי מוסא". למשה חשיבות רבה באסלאם, מוסא הוא הנביא המוזכר ביותר בקוראן (מוזכר 137 פעמים), ורוב פרטי סיפורו של משה שמופיעים בתורה מופיעים גם בקוראן, החל בהטמנתו בתיבה ביאור וכלה בסיפור יציאת מצרים והמסע במדבר. אחת הפרשנויות הנפוצות באסלאם היא שמוסא היה סולל דרכו של מוחמד, שגם אליו נגלה אללה וכמו משה היה עבדו הנאמן ועשה כמצוותיו. בארץ ישראל היו נהוגות חגיגות נבי מוסא, שכללו עלייה לרגל לקברו (על פי מסורת מוסלמית מסוימת) מדי שנה באביב.
בקוראן הוזכרו מגילות משה, כתבי קודש לכאורה, שהיו קיימים בעבר.
ייצוגיו באמנות ובתרבות

כאחת הדמויות הבולטות ביותר בתנ"ך, משה היה נושא ליצירות אמנות רבות.
לעיתים קרובות מוצג משה באמנות המערבית כשהוא נושא את לוחות הברית כשלראשו זוג קרניים. דוגמה בולטת לכך ניתן לראות למשל בפסלו של מיכלאנג'לו, "משה". ייצוג זה בא בעקבות פרשנות של הנאמר בספר שמות, פרק ל"ד, פסוק כ"ט: "כִּי קָרַן עוֹר פָּנָיו", שבתרגום הוולגטה, תורגם כאילו הכוונה היא לקרן כאיבר בגוף, ולא לקרן אור. ייצוגים מאוחרים יותר של משה באמנות, שנוצרו כאשר תרגומים מדויקים יותר[דרוש מקור] של התנ"ך החלו להיות נפוצים, הציגו פשרה עם ייצוג מסורתי זה של משה, על ידי כך שתיאורו אותו כששתי קרני אור בוקעות ממצחו, בדומה לקרניים.
בין יצירותיו של הצייר רמברנדט ציורו המפורסם "משה שובר את הלוחות", כשהצייר מיטיב לתאר את ארשת פניו הכועסת של משה, כפי שניכר הדבר גם בפסלו של מיכלאנג'לו. משה מיוצג בשירה העברית החדשה, בין השאר בשירו של קדיש סילמן משה בתיבה.
סיפורו של משה הוצג בסרטי קולנוע רבים, וסרטי אנימציה, החל מהיותו נסיך מצרים בבית פרעה עד הוצאת בני ישראל ממצרים, וקבלת עשרת הדיברות בהר סיני. שני הסרטים הבולטים ביותר הם "עשרת הדיברות", בכיכובו של צ'רלטון הסטון כמשה, סרט האנימציה של דרימוורקס "נסיך מצרים" משנת 1998 וכן מיני סדרה מבית "נטפליקס" משנת 2024.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
שמונת הפסוקים האחרונים בתורה
דברי הימים של משה רבנו
לקריאה נוספת

"מסכת על הנושא 'משה רבנו'", מחניים, גיליון קט"ו, אייר תשכ"ז (1967).
משה חלמיש, חנה כשר, חנוך בן פזי (עורכים), משה אבי הנביאים - דמותו בראי ההגות לדורותיה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010.
אוריאל סימון, בקש שלום ורדפהו - שאלות השעה באור המקרא, המקרא באור שאלות השעה, תל אביב, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002. עמ' 93–95.
בנימין אופנהיימר, הנבואה הקלאסית - התודעה הנבואית, ירושלים, מאגנס, תשס"א. עמ' 272–274.
יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, גם כך לא כתוב בתנ"ך. תל אביב, ידיעות ספרים, 2004. פרק טז' 'אבי נתן אותי לאישה לזר הזה': קורות משה ויציאת מצרים במחזה יציאת מצרים ליחזקאל הטראגיקן, עמ' 182–191.
מתאמפטמין

| --- | --- |
מבנה המולקולה של המטאמפטמין
מבנה המולקולה של המטאמפטמין
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C10H15N
 מסה מולרית:  149.2 g/mol
 נתונים פרמוקוקינטיים
 מטבוליזם:  בכבד
 זמן מחצית חיים:  4-12 שעות, 8 שעות בממוצע
 הפרשה:  בשתן
 בטיחות
 מעמד חוקי:  בלתי חוקי על פי פקודת הסמים המסוכנים בישראל
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון C 
 סיכון לתלות:  גבוה מאוד
 דרכי מתן:  בליעה של טבליות בעלות 5 או 10 מ"ג מטאמפטמין (כתרופת מרשם)  בליעה, הזרקה למחזור הדם, הזרקה לרקמת שריר, הכנסה רקטלית (עם נר), הסנפה, עישון (כסם בלתי חוקי)
 מזהים
 קוד ATC:  N06BA03 
 מספר CAS:  537-46-2
 PubChem:  1206
 ChemSpider:  1169
 
מֶתָאמְפֶטָמִין (באנגלית: Methamphetamine) הקרוי גם קריסטל מת', מת' או מתילאמפטמין, הוא סם פסיכואקטיבי סינתטי ממריץ וממכר ביותר, המשמש לצרכים רפואיים, ולמטרות הנאה. בדומה לרוב הסמים הממריצים, בהשפעתו חשים אושר והתעלות, ועם התפוגגות השפעתו חשים עייפות ורגיעה. נכלל בפקודת הסמים המסוכנים ואסור לשימוש וייצור במדינות רבות.
היסטוריה

החומר אמפטמין (ממנו נגזר המתאמפטמין) יוצר לראשונה בסינתזה כימית בשנת 1887 על ידי המדען לזר אדליאנו. המתאמפטמין סונתז לראשונה מאפדרין ביפן בשנת 1893 על ידי נאגאי נאגאיושי. ב-1919 החומר סונטז על ידי אקירה אוגאטה בתהליך חיזור של אפדרין על ידי זרחן אדום ויוד.
אחד השימושים הראשונים של המתאמפטמין התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית ומדינות הציר בשם פרוויטין. הנאצים חילקו את המתאמפטמין לחייליהם כדי שישמש כממריץ כחלק ממדיניות הסמים שלהם. מתאמפטמין היה פופולרי בעיקר בקרב טייסי הלופטוופה כיוון שאיפשר להם להישאר ערים למשך זמן ארוך מאוד. הסם היה נפוץ גם בקרב יחידות השדה הגרמניות. החייל הפיני איימו קויבונן היה הראשון שתועד עם השלכות של מנת יתר של התרופה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, מלאי המתאמפטמין הגדול שנותר בידי הצבא היפני נמכר לשימוש אזרחי ביפן בשם "שאבו". בשנת 1951 הוצא הסם אל מחוץ לחוק ביפן, וסחר בו הפך לבלתי חוקי, אם כי המשיך להתקיים בעיקר על ידי היאקוזה. אף כי גם העולם התחתון ביפן סוחר בסם, קיומו של טאבו חברתי הפחית משמעותית את השימוש בו.
על מנת לענות על הביקוש במזרח, התחילו "ברוני הסמים" של מדינות משולש הזהב להפיק מתאמפטמין, בעיקר מאפדרין. בתקופת מלחמת וייטנאם נחשפו חיילים אמריקאים לסם וחלקם צרכו אותו. לאחר שחרורם וחזרתם לבתיהם, אותם חיילים העלו את הביקוש בארצות הברית.
בארצות הברית נמכר הסם בעבר לשימוש רפואי על פי מרשם, ובשנות החמישים של המאה העשרים גדלה צריכתו באופן משמעותי. בשנות השישים חלה עליה ניכרת בייצור מתאמפטמין באופן בלתי חוקי, אך רק בשנת 1983 נאסרו אחזקתו והשימוש בו.
היסטוריה > התפתחות הפופולריות של המתאמפטמין

בשנות השמונים של המאה העשרים חלה עלייה בצריכה בלתי חוקית של מתאמפטמין, בדרכי נטילה שונות, בארצות הברית בכלל ובקליפורניה בפרט.
חוק שנועד להילחם בשימוש בסמים, שנחקק בארצות הברית בשנת 1986, לא מנע את הגידול בשימוש במתאמפטמין. הגידול בצריכה היה בעיקר באזורי הפרברים של מדינות הדרום בארצות הברית (אחת מהן טנסי, נחשבת בשנות האלפיים לבירת המתאמפטמין).
ב-1998, פרסם ה-DEA התרעה בדבר שימוש מוגבר במתאמפטמין בתעשיית הסרטים הפורנוגרפיים. השימוש במתאמפטמין בתעשייה זו נעשה עקב תופעת ההתעוררות המינית האופיינית לשלבים הראשונים של השימוש בסם, ומשמשת לשיפור ביצועי השחקנים (ראו השפעות) במהלך כיום וחצי לאחר השימוש. עם זאת, שימוש ממושך במתאמפטמין מוביל לבסוף להפרעה בזקפה (אימפוטנציה).
גם בעשורים הבאים המשיכה העלייה בצריכת הסם, ורוב מדינות ארצות הברית שוקלות להחמיר את החקיקה כדי לעצור תופעה זו.
לסם כינויים רבים ברחבי העולם, בין היתר: ספיד, קריסטל ומת' (קיצור של שמו המקובל - מתאמפטמין).