הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
השנים הראשונות: תחת הכיבוש הגרמני

הגימנסיה נוסדה ב-1915 על ידי הרב והמחנך היהודי-גרמני ד"ר יוסף צבי קרליבך, שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג במתמטיקה, בפיזיקה ובעברית, (לימים רבה הראשי של העיר המבורג). כבר בתקופת ילדותו בליבק ולאחריה כשלימד בסמינר למורים למל חי לצד יהודים יוצאי מזרח אירופה; בוודאי פגש בהם בעת לימודיו האוניברסיטאיים בברלין. בכל ההתנסויות הללו חווה את התנשאותם של יהודי גרמניה על פני אלה מהמזרח, שכונו בכינוי החצי-מזלזל "אוסטיודן", אותם ראו כפחותי ערך. ב-1913 כתב מאמר בשם "Der Kampf um das Wahlrecht der 'Ausländer'" ("המאבק על זכות הבחירה של 'נתיני חוץ'"). במאמר התבטא בחריפות כנגד אפלייתם וטען שזהו סימן לכך ש"המוסר היהודי נהרס". כל אלה יצרו אצלו גישה המכבדת את יהודי מזרח-אירופה, כמו גם העובדה שדיבר יידיש בצורה שוטפת, מלבד הגרמנית שאימצו יהודי גרמניה כסממן תרבותי, והיה מלא רצון לעזור ולסייע ליהודים באזורים הללו. פגישות אלה ותשומת הלב לזלזול היוו מניע בהקמת הגימנסיה.
ב-1914, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגייס קרליבך לצבא הגרמני. תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ. בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש של הפיקוד החזית הצפון-מזרחית – שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית – לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בקובנה. בהתייעצות עם רבני ליטא ומלומדיה, בית הספר שייסד היה בית ספר בסגנון גימנסיה, ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה עם מודרניות ולימודי מדע. שפת ההוראה הייתה גרמנית. הואיל והשלטונות הגבילו את שעות לימודי הדת, קרליבך הגדיר את לימודי העברית כלימוד שפה זרה, ובכך הכפיל את מספרן של השעות שהוקדשו ללימודי הקודש (גמרא לבנים ומקרא לבנות). תפילה לא הייתה חובה ואף לא הונהגה בבית הספר, אך קרליבך יצא מנקודת הנחה שהרוצה להתפלל - התפלל בביתו. בשעות אחר-הצהריים ניתנה רשות להנהיג מספר בלתי-מוגבל של שעות לימוד תורה. ענישה גופנית הייתה אמצעי חינוך מקובל.
קרליבך הצליח לייבא מגרמניה מספר מורים בעלי הכשרה גבוהה למאמץ החינוכי החלוצי לטובת הילדים היהודים בשטחים הכבושים – כולם, כמותו, קצינים בצבא הגרמני ובעלי אוריינטציה אורתודוקסית. בין אלה היה הרב ד"ר שמואל (ליאו) דויטשלנדר (שבהמשך, בשנות ה-20, הביא לביסוסה של רשת החינוך החרדית לבנות "בית יעקב"), ד"ר נחמן שלזינגר (שלפני המלחמה ניהל את בית הספר תחכמוני בתל אביב, ובהמשך ניהל את בית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' בברלין) והמתמטיקאי ד"ר זיגברט הַלברשטאט (שהורה גם הוא באותו מוסד). כמו כן גייס מספר מורים מקומיים, מהמזרח. המוסד מומן בחלקו על ידי יהודי קובנה ובחלקו על ידי המִנהל הגרמני ומתרומותיהם של חוגי האורתודוקסים בגרמניה.
ב-15 בדצמבר 1915 נפתח בית הספר, ובו שלושה מורים וחמישים תלמידים (עשרים נערים ושלושים נערות).
הורים רבים חששו להפקיד את ילדיהם בידי המחנכים החדשים מגרמניה, הלבושים במדי צבא; אולם הצלחת המחזור הראשון, וכן מאמציו של קרליבך, שעבר בין בתיהם של תלמידים פוטנציאליים להציג את עצמו ואת המוסד, הקנו לבית הספר שם אצל רבני הקהילה ועסקניה, ועד מהרה ביקשו רבים להירשם אליו. בשנה השנייה, כאשר מספר התלמידים הגיע ל-550, ומספר המורים הגיע לשלושים, הוא הפך ברישיון השלטונות לגימנסיה ריאלית, שנודעה בשם "גימנסיית קרליבך". הגימנסיה פוצלה לשניים: בית ספר לבנים (ובו תשע שכבות לימוד) ובית ספר לבנות (ובו שמונה שכבות). מלבד המנהל שירתו בבית הספר עוד ארבעה חיילים, כמורים ללטינית, לגרמנית, לצרפתית, למתמטיקה, לפיזיקה ולכימיה. גיוס התלמידים לבית הספר התבצע באמצעות ביקורי בית. בשנה השלישית היה מספר התלמידים קרוב לאלף. הרב קרליבך שימש לא רק מנהל בית הספר, אלא גם מורה מחליף ברוב המקצועות שלומדו.
בעיתון "הצפירה" ביוני 1918 נכתב כי "בית הספר מטעים את אפיו הדתי-לאומי. החגיגות הנערכות בו לרגל החגים היהודים נושאות צביון יהודי-לאומי... שכר הלמוד מגיע במחלקות הנמוכות לשמונה מרק לחודש, בתיכונות 10 מרק לחודש ובגבוהות – י"ב מרק. 80 ילדים לומדים חנם, 100 ילדים משלמים שכר נמוך מן השיעור הקצוב." בליל שבת נערכו בביתו של המנהל מפגשי "עונג שבת".
קרליבך והמוסד זכו להערכה הן מצד התלמידים והן מצד הוריהם, ואף מצד מנהלת הפיקוד.