stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבא חושי
ביוגרפיה > הקמת המדינה > פרשת ראש הש"י

מקור העוינות של איסר בארי ראש שירותי המודיעין (הש"י) נגד חושי היה אירוע משנת 1947, כאשר החוליה לחבלה ימית רצתה לפוצץ סירות של המשטרה הבריטית שעגנו בנמל חיפה וטמנה מוקשים בבטן המשחתות הבריטיות. חושי שלל את הפעולה, משום שחשש שתגרום נזק למעמד היהודים בחיפה ומשום שהיה לו הסדר עם ראש המשטרה הבריטית, אשר הרשה לו לנהל את העיר היהודית בתמורה לשמירה על שקט. כתוצאה מהמידע נמצא המוקש ופורק.
ב-12 במאי 1948 נעצר ג'ול (יהודה) אמסטר בידי הש"י. אמסטר, שעלה מפולין בשנת 1920 והפך עם השנים לבעל חברת מוניות ואיש עסקים חיפני, היה לידיד של אבא חושי. לאחר מעצרו פנו עורכי הדין של משפחתו ללוי אשכול, שהיה עוזרו של דוד בן-גוריון במשרד הביטחון, ואל התובע הכללי של צה"ל, בבקשה לברר היכן אמסטר. בדיקות שערך אשכול העלו שאמסטר נחקר על ידי הש"י בעקבות חשדות שלפיהם קיים חושי קשרים קרובים מדי עם הבריטים ואף חשדות לפיהם העביר לבריטים תוכניות של נתיבי ספינות מעפילים. כנגד אמסטר עצמו נטען שבזז אוצרות כסף שהשאירו ערביי חיפה שעזבו את העיר במלחמת העצמאות. איסר בארי היה סבור כי יש אמת בהאשמות נגד אמסטר ויש להמשיך ולהחזיק אותו במעצר כדי לבדוק את קשריו של חושי לפרשה. בדיקה שערך התובע הכללי של צה"ל העלתה כי אין כל בסיס להאשמות נגד אמסטר והורה לשחררו ב-30 ביולי 1948. לאחר שחרורו התברר כי אנשי הש"י עינו את אמסטר – עקרו את שיניו ואת ציפורניו, כיבו עליו סיגריות – וכי עיקר העינויים היו בניסיון להכריח אותו לשקר ולטעון שחושי העביר מידע סודי לקצינים בריטיים. בסוף שנת 1964 החליטה ממשלת ישראל, בעקבות פנייה של אמסטר לראש הממשלה לוי אשכול, להעניק לו פיצויים בעד הסבל, העלבון והפגיעות בו בקשר עם מעצרו ומאסרו בחודש מאי 1948.
ביוני 1949 הציג בארי לבן-גוריון שתי האשמות נוספות נגד אבא חושי – האחת, שהסתיר מטען נשק שהיה מיועד להגיע לידי "ההגנה", והשנייה, שבשבת השחורה הוזהר חושי מראש על ידי הבריטים ועל כן לא נמצא בחיפה. שתי טענות אלה נבדקו על ידי אפרים רייזנר, שמונה על ידי בן-גוריון למטרה זו, ושתיהן נמצאו שקריות.
בארי התעקש שיש להמשיך לחקור את מעשיו של חושי. הוא הציג בפני הרמטכ"ל יעקב דורי שני מברקים, אשר לפי תוכנם היה חושי מודיע של הבריטים ששלטו בארץ לפני הקמת המדינה. הרמטכ"ל ביקש מראש שירותי המודיעין כי יעדכן בנושא את שר הביטחון וראש הממשלה דוד בן-גוריון. בן-גוריון מינה את שאול אביגור, אשר כיהן אותה עת בתפקיד סגן שר הביטחון, לבדוק את החשד. הבירור העלה כי המברקים היו מזויפים. הם הוכנו על ידי סרן חיים יערי (ולדנר), מנהל המחלקה הטכנית של המודיעין. הוא עשה זאת לבקשת ראש שירותי המודיעין – בארי. בעקבות גילויים אלה המליץ הפרקליט הצבאי הראשי אהרן חטר-ישי לרמטכ"ל לפטר את בארי ולשלול את זכויותיו. בעקבות פרשת טוביאנסקי נשפט בארי ונמצא אשם וגזר דינו היה סילוקו מן הצבא.
בדיעבד הודו הן איסר בארי (במכתבו מיום 27 בנובמבר 1949 שנשלח לג'ול אמסטר) והן דוד הכהן כי לא היה כל ממש בחשדות נגד אמסטר ונגד חושי.
ביוגרפיה > הקשר לחיל הים

הקשר בין חיפה לחיל הים היה הדוק מאוד. אבא חושי הוזמן לאירועים שונים בחיל הים וצוותי הפריגטות שחזרו ממבצע קולומבוס (הפלגה של אוניות השייטת הגדולה של חיל הים לארצות הברית ב-1951) ערכו מסדר בחצר העירייה.
ביוגרפיה > חבר הכנסת

בשנת 1949 נערכו במדינת ישראל הבחירות הראשונות, שנועדו לבחור את האספה המכוננת שתכין עבור המדינה חוקה. בבחירות אלה נבחר אבא חושי מטעם מפא"י לכנסת הראשונה, שבה כיהן עד ראשית 1951, והשתתף בוועדת התקנון, בוועדת הפנים, בוועדת הכלכלה ובוועדת הכספים. ב-14 בינואר 1951 הוא נבחר לראשות עיריית חיפה ועל כן התפטר מתפקידו כחבר הכנסת (על אף שהחוק באותה עת לא חייבו לכך), מאחר שסבור היה שאין זה ראוי לכהן בשני התפקידים גם יחד, וכי עליו להיות פנוי כולו לניהול העיר.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה

אבא חושי כיהן כראש עיריית חיפה משנת 1951 ועד לפטירתו בשנת 1969. במהלך כהונתו פעל רבות לשינוי פני העיר חיפה: הקים את הכרמלית, את תיאטרון חיפה ואת אוניברסיטת חיפה. בעקבות מעמדו החזק בעיר רכש לעצמו אויבים רבים, ובהם אורי אבנרי, שפרסם סדרת מאמרים בשבועון "העולם הזה", שבהם תקף את השחיתויות הרבות שבהן היה מעורב חושי לטענת העיתון. בדיקות שנעשו מאוחר יותר על ידי רשויות ביקורת העלו שבטענות לא היה כל ממש. אבנרי יצר את הכינוי של חיפה באותה עת – "חושיסטן". מבקר המדינה שבדק, לבקשת אבא חושי, את טענות אבנרי קבע מפורשות בדו"ח מיום 19 במאי 1955 כי אין שחיתות בעיריית חיפה.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > צעדיו הראשונים כראש עיר

צעדו הראשון של חושי כראש העיר, בישיבת העירייה שנערכה ב-22 בינואר 1951, היה לקבוע כי ישיבות מועצת העירייה ייערכו בדלתיים פתוחות, וזאת על מנת שכל הדיונים יהיו פומביים. עד להחלטה זו היו כל ישיבות העירייה נערכות בדלתיים סגורות. כמו כן הורה באותה ישיבה כי צבע הרקע של סמל העיר חיפה, שהיה צהוב עד אותה עת, ישונה לכחול. לדבריו, הצבע הצהוב מסמל את הגטאות ואילו הצבע הכחול מסמל את הקוממיות הישראלית.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > יום האם

בישיבת הנהלת העירייה שנערכה ב-31 באוקטובר 1951 הציע אבא חושי (בעקבות רעיון של אשתו, חנה חושי):
מתוך מגמה לשנות במידת מה את המצב החברתי ביישוב ולרומם את מצב הרוח בעיר עלה בדעתי לערך אימפרזה נאה שתתבטא ב"יום האם". התייעצתי לשם זה עם חוגים שונים וארגוני נשים, מחנכים, מנהלי בתי ספר וכו'. כוונתי היא שנקבע יום מסוים בשנה, למשל: יום חנה ושבעת ילדיה, שישמש "יום האם". באותו יום ישותפו הבנים והגברים בהנהלת משק הבית ויגישו מתנות לאימהות... כציר מרכזי תשמש חנוכת גן ציבור בהר הכרמל שיקרא גן האם. האמהות תטענה באותו יום עצים, ובערב יתקיימו בכל רחבי העיר מסיבות ונשפים.
אגדה אורבנית בחיפה מספרת שיום האם נקבע ביום השני של חנוכה משום שזהו יום הולדת של ליבה, אימו של אבא חושי.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > הסטטוס קוו הדתי בחיפה

על אף דרישות המפלגות הדתיות בחיפה לשמירת השבת ולהפסקת התחבורה הציבורית בשבת, ועל אף העובדה שחושי הכיר בחשיבות מתן שירותי הדת על ידי העירייה לאוכלוסייה הדתית, הוא התעקש כי אין לפגוע באורח חייהם של תושבי העיר החילונים בגין כפייה דתית. בלחצו של חושי הגיעו המפלגות השונות במועצת העיר לפשרה, לפיה חלק מקווי התחבורה הציבורית (הנוסעים לחופי הרחצה) ימשיכו לפעול בשבתות. בדיון בשאלת פתיחת תחנות דלק בחיפה, הוסכם כי התחנה המצויה בשטח שבו מתגוררת אוכלוסייה דתית תישאר סגורה, ואילו יתרת התחנות יפעלו (ויתופעלו על ידי עובדים לא יהודים). מאבקים רבים בנושאי דת התקיימו בתקופתו. סגנו מטעם מפלגת פא"י ח"כ יעקב כ"ץ קיים הפגנות רבות בעיר למען סגירת הכרמלית לתנועה בשבת. אולם למרות החיכוכים הרבים בינו לבין המפלגות הדתיות דאג תמיד לשמור על קשר עם המיעוט הדתי בחיפה. בשנותיה הראשונות של המדינה ביקשו גורמים בעיריית חיפה להתיר מכירת בשר חזיר בחיפה. משלחת רבנים בראשות הרב יהושע חנן טורצ'ין נפגשה עם אבא חושי שטען שאומנם גם אביו התנזר מבשר דבר אחר, יש לאפשר לתושבים הלא יהודיים לקנות את מה שהם רוצים, ובפרט שחבריו למפלגה דורשים ממנו להתיר זאת. הרב טורצ'ין הצליח לשכנע את אבא חושי כי חובות האדם למקום קודמים לחובותיו לחברה כמאמר הפסוק "והייתם נקיים מה' ומישראל" ובעקבות כך הסיר אבא חושי את ההצעה מסדר היום.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > הבאת אנשי רוח, סופרים, משוררים ואמנים לחיפה

אחת ההצעות שהעלה אבא חושי בפני הנהלת העירייה הייתה למשוך אנשי רוח, סופרים, משוררים ואמנים לבוא ולחיות בחיפה. חושי היה סבור שתפקיד העירייה ותפקידו של העומד בראשה הוא לא רק לדאוג לניקיון הרחובות ולגינון, אלא גם לחיי החברה והתרבות של תושבי העיר.
מקורו של הרעיון בפגישה שערך עם המשורר ש. שלום, שסיפר לו שסופרים ומשוררים מגיעים לעיתים עד פת לחם ואף מתקשים במציאת מקום מגורים ראוי. ש. שלום עצמו אמר כי יעבור לגור בחיפה אם יעמידו לרשותו דירת חדר. חושי העביר במועצת העירייה תקציב עבור רכישת דירת חדר עבור המשורר. בהמשך יצר קשר עם אגודות הסופרים, וב-22 ביולי 1953 נערכה הנחת אבן הפינה של "בית הסופרים", שנועד להכיל דירות מגורים עבור סופרים. מאחר שסופרים רבים רצו להתגורר בבית זה, ורבים פנו ו"המליצו" על סופרים (בין היתר נשלחו אליו מכתבים מאשת נשיא המדינה רחל ינאית בן-צבי, אשר פנתה אליו בבקשה לשכן את אחד הסופרים), החליט חושי להקים ועדה במסגרת מחלקת התרבות של העירייה, אשר תיקבע מי ישוכן בבית הסופרים ומי ישוכן בדירות אחרות. העיקרון המרכזי שעמד בבסיס חלוקת הדירות היה שסופרים ומשוררים במצב כלכלי קשה, ושאינם בעלי דירה אחרת, יוכלו לקבל דירה. בין הסופרים שקיבלו דירה היו יעקב אורלנד, גרשון שופמן, יהודה בורלא, אברהם קריב, ש. שלום ושמשון מלצר. בית הסופרים היה ברחוב חנה סנש בחיפה. בשנת 1965 התרשם אבא חושי מיצירתו של הצייר צבי ברגר, יליד העיר, הזמינו לחזור לחיפה והעמיד לרשותו סטודיו בקרבת מקום מגוריו.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > תזמורת הנוער העירונית

אבא חושי האמין כי עיר בלי תזמורת כלי נשיפה אינה יכולה לקרוא לעצמה עיר – וזאת אולי משום שאף בעיירה בה נולד, טורקה, הייתה תזמורת כלי נשיפה. עם כניסתו לתפקיד יזם את הקמת תזמורת הנוער העירונית. התזמורת הלכה וגדלה. ב-1959 כללה כ-700 בני נוער והייתה לתזמורת הנוער הגדולה ביותר בארץ – התזמורת העירונית יכלה להפעיל בו זמנית 5 תזמורות מלאות ו-15 הרכבים.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > בניית אוניברסיטת חיפה

עם בחירתו לראש עיר החליט אבא חושי להקים בעיר אוניברסיטה. היעדרה של אוניברסיטה בעיר הייתה בעיניו נושא של אפליה על בסיס סוציו-אקונומי – עשירי העיר היו יכולים לממן לבניהם מגורים בירושלים ולימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, ואילו לעניי העיר לא הייתה אפשרות לממן לילדיהם השכלה גבוהה. מועצת העיר התנגדה להקמת אוניברסיטה בעיר משיקולים תקציביים וסברה שדי באוניברסיטה העברית בירושלים ובקיומו של הטכניון בחיפה. חושי החליט כי מימון הקמת האוניברסיטה יעשה על ידי איסוף תרומות בחו"ל ופעל לאסוף תרומות אלה. הוא איתר שטח נרחב על הר הכרמל עבור האוניברסיטה והחליט כי האדריכל שיבנה אותה יהיה אוסקר נימאייר, שגלה מברזיל לפריז. נימאייר הסכים ותכנן את המבנה הראשי של האוניברסיטה (על אף מורת רוחם של אדריכלים ישראליים, שהתנגדו לתכנון המבנה על ידי אדריכל זר). ב-21 באוקטובר 1965 נערך טקס הנחת אבן הפינה של האוניברסיטה וחושי נאם בפני הנוכחים:
מסורת היא בעירנו שלא להרבות בטקסי הנחת אבן פינה, ומעדיפים אנו את הברכה על המוגמר. מוסד זה להשכלה גבוהה בעירנו המוקם עתה הוא גולת הכותרת של מפעל גדול רחב ידיים ורב קומות לחינוך ילדינו. במפעל זה עמלים אנו שנים רבות. השקענו בו מיטב מחשבתנו, מיטב מרצנו ומירב כספנו. הקימונו מאות מוסדות חינוך, גני ילדים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים לחינוך חקלאי, מקצועי ועיוני. עתה בהניחנו מסד למשכן האוניברסיטה אנו יוצקים את הטפחות למפעל החינוכי השלם ומכתירים אותו בכתר תורה.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > התיאטרון העירוני

ההחלטה על הקמת תיאטרון עירוני התקבלה עוד בתקופת המנדט הבריטי, ביוזמת ראש העיר שבתי לוי. אבא חושי התעקש שהתיאטרון העירוני צריך להיות באזור שבו נמצאו מרבית תושבי חיפה באותה עת – אזור הדר הכרמל. הוא התנגד לתוכניות לבנות את מבנה התיאטרון באזור מרכז הכרמל, או באזורים מרוחקים יותר ואמר: "אינני רוצה לבנות אקרופוליס, אני רוצה שאזרח יצא מדירתו וילך לתיאטרון ברגל".
ביוני 1961 החל לפעול התיאטרון העירוני. במסגרת הסטטוס קוו הדתי שבעיר הוסכם כי התיאטרון לא יציג בשבת. המפלגות הדתיות דרשו שלא ימכרו כרטיסים בשבת ואבא חושי הסכים רק שלא ימכרו כרטיסים בבניין התיאטרון עצמו בשבת.
ביוגרפיה > כראש עיריית חיפה > הכרמלית

בשנות ה-50 היו לעיר חיפה שלושה מרכזים: העיר התחתית, ששימשה מרכז העסקים; הדר הכרמל, ששימש אזור התרבות וההשכלה (הטכניון); ומרכז הכרמל, שהיה אזור המגורים העיקרי. הקמת הרכבת התחתית נועדה לקשר בין מרכזים אלה. ב-12 בפברואר 1956 אישרה מועצת העיר את הקמת הרכבת התחתית באמצעות החברה הצרפתית "דונקירקואז". טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-13 ביולי 1956 בכיכר חמרה (בעקבות עבודת הקמת הכרמלית שונה שמה ל"כיכר פריז" לכבוד החברה הצרפתית). בשל קשיים טכניים התעכבו העבודות, אולם לאחר חציבה של 51,000 מטרים מעוקבים הושלמה הקמת הקו, וב-6 באוקטובר 1959 החלה הכרמלית לנסוע, בשעה 5:30 בבוקר, בלא טקס פתיחה רשמי, על מנת לאפשר לפועלים לנסוע לעבודתם כבר ביום ההפעלה הראשון.
ביוגרפיה > מותו

אבא חושי נפטר מהתקף לב ביום שני, ה' בניסן תשכ"ט, 24 במרץ 1969, לאחר כמה ימים שבהם היה מאושפז בבית החולים רוטשילד שבחיפה. בהלווייתו נכחו נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה גולדה מאיר, רוב חברי הממשלה ובהם שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל וראשי חילות צה"ל וראשי ההסתדרות. אבא חושי נקבר בחוף הכרמל בחיפה. כמו כן נכחו בהלוויה האלמנות מרים אשכול ורחל ינאית בן-צבי, וכן דוד בן-גוריון.
בהלווייתו אמרה גולדה מאיר:
העם הזה, לא רק תושבי עירו, אבל העם בציון – עם ישראל, עם הנצח יזכור את הדרך הארוכה, החיים הארוכים הרבה למעלה מ-71 שנה שחי איש זה ורק במה שהוא עשה אפשר למצוא תנחומים.
בן-גוריון ספד לו ואמר:
הוא היה אחד האנשים המעטים שהבין אמת גדולה וחשובה: שאדם למען להצליח בעבודתו צריך להתרכז לעניין שהוטל עליו. לא שהוא התעניין אך ורק בחיפה. לא היה דבר בתנועת הפועלים ולא בענייני הארץ והעולם לא ביחסנו עם שכנינו, עם אזרחנו הערבים, הדרוזים והנוצרים אשר היה זר לו. אבל הוא ראה את תפקידו ותכליתו הוא בענייני העיר הזאת. אם כי היו בחיפה לפניו אישים חשובים, עסקנים וגם ראשי עיר, לא היה עוד איש בחיפה שהרבה לעשות כל כך הרבה בשביל הניקיון בעיר, בשביל הרווחה בעיר, בשביל דיור לזוגות צעירים, בשביל מחוסרי פרנסה, ובייחוד בשביל פועלי הנמל – כמו שעשה אבא חושי. לא היה עוד ראש עיר אחת אשר הזדהה במידה כזו עם עיר.
עמרם מצנע, שכיהן גם הוא ראש עיריית חיפה, כתב על אבא חושי:
הוא היה מיתוס, שחותם עשייתו חרוט בדברי ימי חיפה. שנות כהונתו של אבא חושי מאופיינות בשילוב של חזון ועשייה.
אבא חושי השאיר אחריו את אשתו חנה, בתו רות לין (אשתו של אמנון לין, לימים חבר הכנסת) ובנו דן, וכן שישה נכדים: פרופ׳ שי לין, ד״ר רן לין, עו״ד ארנה לין, דפנה חושי-סביר תמר חושי-הדר ובן חושי.
כבר בשנת האבל נקרא על שמו רחוב בחיפה.
ראו גם

הארכיון ע"ש אבא חושי
לקריאה נוספת > כתביו

אבא חושי, ברית פועלי ישראל, הוצאת עם עובד, 1943. (הספר בקטלוג ULI)
אבא חושי, האיגוד המקצועי למעשה, מחלקת ההסברה של הוועד הפועל, 1947. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מחקרים

צדוק אשל, אבא חושי – איש חיפה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
דוד דה פריס, "אבא חושי בחיפה ודימויי שלטונה של תנועת העבודה במגזר העירוני במפנה שנות העשרים", יהדות זמננו, 14 (2001).
אליהו בילצקי, "אבא חושי – אמונה, מעשים ושלטון", בתוך: יוסף נדבה (עורך), חיפה, אוליפנט והחזון הציוני, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 1977, עמ' 175–182.
עודד מארק, ההסתדרות והציבור הערבי בישראל,הוצאת דרור לנפש, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
אבא חושי ז"ל – לאורך כל הדרך, עיריית חיפה, 1969. (הספר בקטלוג ULI)
ביאורים

↑  מימין סא"ל משה אורן מפקד פלגת הטרפדות, משמאל אל"ם יואב יסעור ראש מחלקת כוח אדם.
צביקה פייראיזן

| --- | --- |
תא"ל צביקה פייראייזן
תא"ל צביקה פייראייזן
 לידה:  ה'תשכ"ז (בן 58 בערך) רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת כטמ"ם  ראש חטיבה באגף המבצעים  קצין החינוך הראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע מחוץ לקופסה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן    מבצע צוק איתן
 
יהודה צבי (צביקה) פייראיזן (נולד ב־1967) הוא מנכ"ל יד ושם המכהן בתפקידו משנת 2021. בנוסף הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כקצין חינוך ראשי. קודם לכן שירת בחיל האוויר וכראש חטיבת האמצעים המיוחדים באגף המבצעים.
ביוגרפיה

פייראיזן נולד ברמת גן, אביו היה מהנדס וקצין בשירות קבע בחיל האוויר, משפחתו הייתה ממקימי היישוב נווה צוף. היה חבר בתנועת הנוער בני עקיבא ואף שימש כקומונר בסניף בו הדריך. בוגר מדרשית נעם בפרדס חנה וישיבת ההסדר קרני שומרון, והיה תלמיד של הרב זאב קרוב.
בצה"ל סיים קורס טיס במגמת נווטי קרב ושירת כנווט. בשנים 2003–2005 פיקד על טייסת כלי טיס מאוישים מרחוק מסוג הרמס 450 ("זיק") שהשתתפה בפעילות רבה של סיכולים ממוקדים בתקופת האינתיפאדה השנייה. הוא מילא תפקידים בלהק האוויר, שימש כמפקד מגמת קרב בבית הספר לטיסה, מפקד מחלקה בלהק המודיעין, בשנים 2006–2009 שימש ראש מחלקת מודיעין למבצעים בחיל האוויר, השתתף בהכנות לתקיפת הכור הגרעיני בסוריה, בשנים 2010–2013 שימש מפקד כנף 2 בחיל האוויר[דרוש מקור], וב-2013 מונה לראש חטיבת אמצעים מיוחדים באגף המבצעים.
ביולי 2017 מונה לקצין חינוך ראשי, ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2020 והשתחרר מצה"ל.
באוקטובר 2021 מונה לתפקיד מנכ"ל יד ושם. ונכנס לתפקידו בחודש דצמבר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הוא תושב רחובות, נשוי לרחל ואב לחמישה. בעל תואר שני בהצטיינות במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
הערות שוליים

↑  יוחאי עופר, תא"ל צביקה פאיראיזן מונה לקצין החינוך הראשי, באתר nrg‏, 25 ביולי 2016
↑  כבוד למגזר: מנכ"ל סרוג למוזיאון 'יד ושם', באתר "סרוגים", 21 באוקטובר 2021
ויקטור ינוקוביץ'

ויקטור ינוקוביץ' (מימין), אוגוסט 2007
ויקטור פיידורוביץ' יָנוּקוֹבִיץ' (באוקראינית:  Віктор Федорович Янукович; נולד ב-9 ביולי 1950) הוא מדינאי אוקראיני, שכיהן כנשיא אוקראינה מפברואר 2010 עד פברואר 2014. הוא כיהן כראש ממשלת אוקראינה במשך שלוש קדנציות, והיה מועמד לתפקיד הנשיא בבחירות ב-2004. בסיבוב השני של בחירות 2010 הוא זכה במקום הראשון עם 48.5% מהקולות. בפברואר 2014 הוא נמלט לרוסיה שם קיבל מקלט מדיני, הפרלמנט האוקראיני הצביע בעד הדחתו ושלילת סמכויותיו כנשיא בשל אירועי יברומאידן.
ביוגרפיה

ינוקוביץ' נולד בינקייבו, ברית המועצות (כיום מזרח אוקראינה) בשנת 1950 למשפחת פועלים. אביו היה מכונאי רכבות ואמו אחות. אמו נפטרה כשהיה בן שנתיים ואביו התחתן בשנית.
בשנת 1967 נידון ל-3 שנות מאסר בעוון שוד וחברות בכנופיה פלילית, ושוחרר לאחר שנה ושבעה חודשים בכלא. בשנת 1970 הורשע בתקיפת אדם ונידון לשנתיים מאסר, אך בשנת 1978 בוטלה ההרשעה בשל חוסר ראיות.
במשך 28 שנים כיהן בתפקידי ניהול, כמנכ"ל חברת תיקוני אמצעי תחבורה של דונבס, תעשיית הפחם, והאיגוד המחוזי של דונצק לתחבורה יבשתית. בשנים 1989 ו-1991 נבחר לנציג ועד הפועלים. באוגוסט 1996 מונה לסגן מינהל מחוז דונצק, ובספטמבר לסגן הראשון של יו"ר המינהל האזורי.
ינוקוביץ' תומך בקו פרו-רוסי בפוליטיקה של אוקראינה, ומחוזות אוקראינה המזרחיים, הקרובים יותר מבחינה היסטורית ואתנית לרוסיה, הם בסיס התמיכה שלו.
הוא בעל תואר ראשון במכוניות ומכונאות רכב מהמכון הפוליטכני של דונצק משנת 1980. הוא קיבל תואר שני במשפט בינלאומי מהאקדמיה האוקראינית לסחר חוץ מ-2001, והוא בעל תואר שלישי בכלכלה.
מ-14 במאי 1997 עד נובמבר 2002 שימש כיו"ר המינהל האזורי של דונצק וכחבר המועצה השלישית האזורית של מחוז דונייצק. ב-21 בנובמבר 2002 מונה לראש ממשלת אוקראינה.
ב-20 באפריל 2003 נבחר ליו"ר מפלגת האזורים.
ביוגרפיה > אירועי המהפכה הכתומה

בבחירות 2004 היה ינוקוביץ' מעורב בחשד לזיוף בחירות, דבר שהוביל למהפכה הכתומה שהובילה למשבר חוקתי ולבחירות חוזרות שבהן הפסיד.
ינוקוביץ' היה למועמד לנשיאות מטעם מפלגת האזורים. מולו התמודד ויקטור יושצ'נקו. בתקופה זו נתקף יושצ'נקו במחלה שבה הושחתו פניו באבעבועות והוא נאלץ לעבור ניתוח בפניו. הבדיקות הרפואיות הצביעו על דיאוקסין שהוחדר למזונו והחשד נפל על ינוקוביץ'.
בבחירות שנערכו ב-21 בנובמבר 2004 ניצח לכאורה ינוקוביץ'. אולם לפי משקיפים מקומיים וזרים רבים שיפקחו על הבחירות, הבחירות זויפו לטובת ינוקוביץ'. כמו כן הספירה הרשמית שהעניקה יתרון של 3% ל-ינוקוביץ' הייתה שונה במידה ניכרת מתוצאות מדגם ההצבעה (שהתקיים ביציאה מהקלפיות) שהעניק ליושצ'נקו יתרון של 11%. תומכי יושצ'נקו פתחו בגל של הפגנות, התנגדות בלתי אלימה. ינוקוביץ' אושר רשמית כמנצח על ידי ועדת הבחירות המרכזית שלכאורה הייתה מעורבת בזיוף הבחירות.
ב-1 בדצמבר 2004 העביר הפרלמנט האוקראיני החלטה שגינתה בחריפות פעולות פרו-בדלניות (רוסית), והעבירה הצבעת אי אמון בקבינט השרים של אוקראינה, החלטה שראש הממשלה ינוקוביץ' סירב להכיר בה. לפי חוקת אוקראינה, הצבעת אי האמון חייבה את התפטרות הממשלה, אך לפרלמנט לא היו אמצעים לאכוף התפטרות ללא שיתוף הפעולה של ראש הממשלה ינוקוביץ' והנשיא היוצא קוצ'מה. משבר חוקתי זה נפתר כאשר ב-3 בדצמבר 2004, בית המשפט העליון של אוקראינה החליט כי בשל היקף הונאת הבחירות אי אפשר היה לקבוע את תוצאות הבחירות, והורה על קיום סבב שני נוסף של הבחירות ב-26 בדצמבר 2004. בחירות אלה נערכו תחת בדיקה אינטנסיבית של משקיפים מקומיים ובינלאומיים, ובהם ניצח יושצ'נקו ביתרון ברור של 51.99% מול 44.20% עבור ינוקוביץ'.
לאחר תבוסתו בבחירות לויקטור יושצ'נקו התפטר מתפקידו במפלגה.
ביוגרפיה > כנשיא אוקראינה

ב-26 במרץ נבחר ליו"ר סיעת מפלגת המחוזות בראדה העליונה (הפרלמנט של אוקראינה). ב-4 באוגוסט 2006 התמנה שוב לראש הממשלה של אוקראינה.
ב-23 בנובמבר 2007 התפטר ומונה לממלא מקום ראש הממשלה. ב-18 בדצמבר 2007, בהצבעת הראדה העליונה, שוחרר מתפקידו ופינה את מקומו ליוליה טימושנקו.
בבחירות שהתקיימו ב-17 בינואר 2010 לנשיאות אוקראינה קיבל ינוקוביץ' ב-35.76% מהקולות וזכה במקום הראשון. בסיבוב השני, שנערך ב-7 בפברואר, זכה ב-48.95% מהקולות לעומת יוליה טימושנקו, שקיבלה 45.47%, ובכך זכה בבחירות לנשיאות. הוא מונה לנשיא אוקראינה ב-25 בפברואר 2010.
ביוגרפיה > יברומאידן

בנובמבר 2013 פרצו הפגנות של גורמי אופוזיציה, על רקע סירובה של ממשלת אוקראינה לחתום על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי וכונו בשם יברומאידן. על רקע אלימות קשה של משטרת ההפגנות, ההפגנות הפכו המוניות ונסובו סביב שאלה כללית יותר - האם אוקראינה צריכה להמשיך לנקוט מדיניות פרו-רוסית או לאמץ ערכים ליברלים ולחבור למערב. המפגינים דרשו גם את התפטרותו של ינוקוביץ'.
בפתח שנת 2014 ההפגנות התדרדרו לכדי מהומות אלימות והתנגשויות מול המשטרה. בהפגנות נהרגו 125 מפגינים וכן נלקחו בשבי עשרות שוטרים בידי המפגינים.
בסופו של דבר, הפרלמנט האוקראיני, הראדה העליונה, הצביע בעד הדחתו מתפקיד הנשיא ושלילת סמכויותיו. באותו היום נמלט ינוקוביץ' מארמון הנשיאות בקייב ונסע למעוז תומכיו בעיר חרקוב.
בליל 21 בפברואר 2014 נמלט ינוקוביץ' לרוסיה.
ביוגרפיה > לאחר בריחתו לרוסיה

תחילה שהה ברוסטוב על הדון בדרום רוסיה ולאחר מכן דווח בתקשורת הרוסית כי הוא חי בבארוויחה במחוז מוסקבה.
ב-25 באוגוסט 2017, הזמר וחבר הדומא הממלכתית יוסיף קובזון סיפר בראיון כי שכנו ביישוב באקובקה (רו') שבמחוז מוסקבה הוא נשיא אוקראינה לשעבר ויקטור ינוקוביץ'. בעבר, הדאצ'ה של מרשל סמיון בודיוני הייתה ממוקמת בשטח זה.
בשנת 2019 בית משפט באוקראינה הרשיע אותו ב"פשע נגד הביטחון הלאומי" בשל ניסיונותיו לדכא את המחאות ב-2014 נגד שלטונו, שהובילו לבסוף להפלת ממשלתו. הוא גם הורשע בכך שביקש מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין לשלוח כוחות לפלוש למדינה אחרי שנמלט ממנה ונשלח ל-14 שנות מאסר. גזר הדין ניתן בהיעדרו.
על רקע המעורבות שלו בהרג מפגינים, ובקשת הסגרה מטעם באוקראינה, ינוקוביץ' מבוקש על ידי האינטרפול ולכן ממעט לצאת מרוסיה.
הערות שוליים

↑  Януковичу возвращают судимости (רוסית)
↑  רויטרס, אוקראינה: המועמדים הפרו-רוסים עלו לסיבוב השני, באתר ynet, 17 בינואר 2010
↑  סוכנויות הידיעות, ויקטור ינוקוביץ' הפרו-רוסי נבחר לנשיא אוקראינה, באתר ynet, 8 בפברואר 2010
↑  "Putin: Russia helped Yanukovych to flee Ukraine". BBC. 24 באוקטובר 2014. נבדק ב-2014-10-31. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Polityuk, Pavel (22 בפברואר 2014). "Ukraine parliament ousts Yanukovich, Tymoshenko freed". Reuters. נבדק ב-2014-03-17. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Putin: Russia helped Yanukovych leave Ukraine, Interfax-Ukraine (24.10.2014)
↑  ""Медуза" рассказала о подмосковной даче Януковича". נבדק ב-2017-09-01.
↑  https://glavnoe.in.ua/news/n317921-pod_moskvoj_najdena_dacha_gde_zhivet_janukovich
↑  מעון ינוקוביץ', באתר google maps
↑  אוקראינה: 13 שנות מאסר נגזרו על הנשיא המודח ינוקוביץ', באתר וואלה, 25 בינואר 2019
↑  הנשיא הנמלט של אוקראינה מבקש להגיע לטיפול בישראל, באתר ynet, 10 בדצמבר 2018
| ראשי אוקראינה |
| --- | --- | --- |
| בתקופה הסובייטית | גאורגי פיאטקוב (1919) • סטניסלב קוסיאור (1919–1920, 1928–1938) • ויאצ'סלב מולוטוב (1920–1921) • דמיטרי מנואילסקי (1921–1923) • עמנואל קווירלינג (1923–1925) • לזר קגנוביץ' (1925–1928, 1947) • ניקיטה חרושצ'וב (1938–1947, 1947–1949) •לאוניד מלניקוב (1949–1953) • אלכסיי קיריצ'נקו  (1953–1957) • ניקולאי פודגורני (1957–1963) • פיוטר שלסט (1963–1972) • ולדימיר שצ'רביצקי (1972–1989) • ולדימיר איוואשקו (1989–1990) • סטאניסלב גורנקו (1990–1991) |  |
| נשיאי אוקראינה | ליאוניד קרבצ'וק (1991–1994) • ליאוניד קוצ'מה (1994–2005) • ויקטור יושצ'נקו (2005–2010) • ויקטור ינוקוביץ' (2010–2014) • אולכסנדר טורצ'ינוב (2014) • פטרו פורושנקו (2014–2019) • וולודימיר זלנסקי (2019 ואילך) |  |
| ראשי ממשלת אוקראינה |
| --- | --- | --- |
| ראשי ממשלה באוקראינה העצמאית | ליאוניד קוצ'מה • יפים זביאהלסקי • פבלו לאזרנקו • ויקטור יושצ'נקו • ויקטור ינוקוביץ' • יורי יחנורוב • יוליה טימושנקו • מיקולה אזארוב • סרגיי ארבוזוב • אולכסנדר טורצ'ינוב • ארסני יאצניוק • וולודימיר גרויסמן • אולכסיי גונצ'רוק • דניס שמיהל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316944505171  PLWABN: 9810548786005606  BIBSYS: 1512719457518  GND: 13299125X  ISNI: 0000 0001 1446 9916  LCCN: n2004104375  NKC: js20060818017  NTA: 36396861X  SELIBR: 387420  SUDOC: 140805524  VIAF: 67642667   WorldCat (עם VIAF): 67642667
אליזבת דביקי

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1990 (בת 34) פריז, צרפת
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מלבורן  אוניברסיטת מלבורן  Huntingtower School 
 פרסים והוקרה:  גביע שופאר (2018)  Critics' Choice Television Award for Best Drama Supporting Actress (2023)  פרס גילדת שחקני המסך למשחק מצטיין לשחקנית בסדרת דרמה (2023)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה – סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה (2023)  פרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה (2024) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אליזבת דביקי (באנגלית: Elizabeth Debicki; ‏24 באוגוסט 1990) היא שחקנית אוסטרלית ילידת-צרפת. מוכרת בזכות תפקידה בתור ג'ורדן בייקר בסרט "גטסבי הגדול" ובזכות תפקידה בתור הנסיכה דיאנה בסדרה הכתר עונה חמישית ועונה שישית, עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה

דביקי נולדה בפריז, צרפת לאם אוסטרלית ממוצא אירי ולאב פולני, זוג רקדני בלט. היא הבכורה מתוך שלושה ילדים, אח ואחות צעירים ממנה. כאשר הייתה בת חמש, עברה עם משפחתה למלבורן שבויקטוריה, אוסטרליה. בילדותה למדה בלט תקופה, ולאחר מכן תיאטרון. בוגרת המכללה הוויקטוריאנית לאמנויות של אוניברסיטת מלבורן, עם תואר בדרמה שהשלימה ב-2010. גובהה של דביקי הוא 1.91 מטר.
קריירה

דביקי התפרסמה לראשונה בשנת 2013 בדרמה התקופתית של באז לורמן "גטסבי הגדול" בה שיחקה בתפקיד שחקנית הגולף הצינית ג'ורדן בייקר.
דביקי נבחרה לתפקיד על ידי לורמן שאהב את האודישן והתפקיד הקטן שלה בקומדיה האוסטרלית "מעט גברים טובים".
דביקי זכתה לביקורות אוהדות על הופעתה והייתה לתגלית המפתיעה של הסרט.
דביקי מגלמת את דמותה של הנסיכה דיאנה בעונות ה-5 וה-6 של הסדרה "הכתר" בנטפליקס. על תפקיד זה זכתה פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה ופרס גילדת שחקני המסך.