stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Bodyguard
רשימת רצועות

| The Bodyguard> מס' | The Bodyguard> שם | The Bodyguard> משך | The Bodyguard>  | The Bodyguard>  | The Bodyguard>  | The Bodyguard>  | The Bodyguard>  | The Bodyguard>  | The Bodyguard>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | I Will Always Love You  | 4:31 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | I Have Nothing  | 4:49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | I'm Every Woman  | 4:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Run to You  | 4:24 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Queen of the Night (Radio Edit)  | 3:08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Jesus Loves Me  | 5:12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Even If My Heart Would Break  | 4:57 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Someday (I'm Coming Back)  | 4:57 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | It's Gonna Be a Lovely Day  | 4:50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | What's So Funny 'Bout Peace, Love and Understanding  | 4:05 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Theme from the Bodyguard  | 2:43 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Trust In Me (בהשתתפות סאס ג'ורדן)   | 4:13 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 52:34 |  |  |  |  |  |  |  |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992-95)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992-95)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992-95)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 1 |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 1 |
|  אירופה | מצעד האלבומים האירופאי | 1 |
|  איטליה | מצעד האלבומים האיטלקי | 1 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 1 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ | 1 |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 1 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 1 |
|  הונגריה | Mahasz | 1 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | - |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד אלבומי האוסף | 1 |
|  יפן | אוריקון | 1 |
|  נורווגיה | VG-lista | 1 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 1 |
|  ספרד | PROMUSICAE | 1 |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 1 |
|  צרפת | SNEP | 1 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 1 |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 1 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 1 |
אוטורינו רספיגי

| --- | --- |

רספיגי, 1934
 לידה:  9 ביולי 1879 בולוניה, איטליה 
 פטירה:  18 באפריל 1936 (בגיל 56) רומא, ממלכת איטליה 
 שם לידה:  Ottorino Respighi 
 מקום קבורה:  מנזר בולוניה 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1893 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון ג'ובאני באטיסטה מרטיני 
 עיסוק:  כנר, מלחין
 סוגה:  פואמה סימפונית, מוזיקה אימפרסיוניסטית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  כינור
 בן או בת זוג:  Elsa Respighi 
 www.ottorinorespighi.it
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
אוטורינו רֶסְפּיגי (באיטלקית: Ottorino Respighi‏; 9 ביולי 1879, בולוניה – 18 באפריל 1936, רומא) היה כנר ומלחין איטלקי.
ביוגרפיה

רספיגי נולד למשפחה מוזיקלית. סבו היה נגן עוגב בכנסייה בבולוניה ואביו שימש כמורה בקונסרבטוריון בעיר. בילדותו קיבל אוטורינו חינוך מוזיקלי בבולוניה, ולאחר שסיים את לימודיו נסע לסנקט פטרבורג שברוסיה כדי ללמוד קומפוזיציה אצל רימסקי-קורסקוב ולעבוד ככנר באופרה העירונית. לאחר שנתיים ברוסיה השלים את לימודיו בברלין. בין השנים 1903 ו-1908 הופיע רספיגי ככנר בהרכבים שונים וניסה את כוחו בהלחנה, ללא הצלחה רבה.
בשנים 1908–1909 שימש כמורה לנגינה בברלין. 1913–1923 היו שנות הפריחה המוזיקלית שלו. בתקופה זו כתב את יצירותיו הסימפוניות "מזרקות רומא" ו"אורני רומא" שזכו להצלחה, ואופרות אחדות.
בשנים 1923 - 1925 שימש רספיגי כמנהל האקדמיה למוזיקה ברומא, אך התפטר מתפקידו כדי להתרכז בכתיבה ובניצוח על יצירותיו ברחבי העולם.
ב-1929 החל המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני לכלול את יצירותיו של רספיגי בקונצרטים ובתקליטיו. ב-1932 נתמנה רספיגי לאקדמיה האיטלקית, אך ב-1935 חלה וכעבור שנה נפטר.
יצירותיו

רספיגי כתב מוזיקה נאו-קלאסית ואופרות, אך יצירותיו החשובות הן הפואמות הסימפוניות שלו, הידועות בתיזמור ובהרמוניה שלהן: "מזרקות רומא" (Fontane di Roma) ו"אורני רומא" (Pini di Roma). ביצירות אלה וביצירה נוספת, "חגיגות רומא" (Feste Romane), מתאר רספיגי את הנוף של רומא.
רספיגי כתב גם עיבודים ליצירות של מלחינים אחרים, ובהם 4 סוויטות:
חנות הקסמים (Le Boutique Fantasque) - מוזיקה לבלט על פי נעימות של רוסיני.
רוסיניאנה - סוויטה נוספת על פי יצירות של רוסיני.
הציפורים (Gli Uccelli) - סוויטה של קטעים על בעלי כנף, לפי יצירות קצרות לצ'מבלו מאת מלחינים שונים בני המאה ה-17 וה-18. חלקי הסוויטה: מבוא, היונה, התרנגולת, הזמיר והקוקיה.
3 סוויטות של אַרְיות ומחולות עתיקים.
Wii Party

| --- | --- |

עיצוב קופסת המשחק
 כללי
 תאריך הוצאה:  8 ביולי 2010
 סוגה:  משחק חברה
 פיתוח:  NDcube
 הוצאה לאור:  נינטנדו
 ארץ מקור:  יפן 
 סדרה:  Wii
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  1-4 משתתפים
 פלטפורמות:  Wii
 
Wii Party (ביפנית: パーティ, מילולית מסיבת ווי) הוא משחק וידאו-מסיבה, שפותח ופורסם על ידי נינטנדו עבור קונסולת ה-Wii. המשחק לווה באלמנטים של משחקי סדרת ה-Mario Party, עוד זיכיון של משחקי חברה שנוצר על ידי נינטנדו. זהו גם המשחק הראשון על קונסולת ה-Wii ששיגרו מיאמוטו לא הפיק. המשחק שוחרר ביפן ב־8 ביולי 2010, בצפון אמריקה ב-3 באוקטובר 2010, באוסטרליה ב-7 באוקטובר 2010, ובאירופה ב-8 באוקטובר 2010. המשחק הוצג לציבור בפעם הראשונה על ידי סאטורו איווטה ב-7 במאי 2010. המשחק קיבל דירוגים שונים ממבקריו ומכר 9.34 מיליון עותקים ברחבי העולם עד ספטמבר 2019. משחק המשך בסדרה, Wii Party U, שוחרר לקונסולת ה-Wii U ב-25 באוקטובר 2013.
אופן המשחק

Wii Party כולל תשעה מצבי משחק שונים המחולקים בין שלוש קטגוריות: משחקי מסיבות, משחקי מסיבות בית ומשחקים לזוגות. מרבית מצבי המשחק משלבים שימוש ב-80 מיני-משחקים שנוצרו בלעדית ל-Wii Party . המשחק מציע גם מצבים נוספים העושים שימוש בלעדי במיני-משחקים אלו.
אופן המשחק > משחקי מסיבה

משחקי מסיבות הם משחקים בהם עד ארבעה שחקנים מתחרים זה בזה.
כל השחקנים עולים במעלה אי שבמרכזו הר געש. שחקן מגלגל קוביות וצועד את מספר הצעדים המצוין עליהן (Miis משמשים כדמויות הצועדות). סדר ההטלות נקבע על ידי מיני-משחק. שחקנים שזכו במקום הראשון, השני או השלישי זוכים בקובייה נוספת חוץ מהקובייה הרגילה (המקום הראשון זוכה בעוד קובייה רגילה, המקום השני זוכה בקוביה עם המספרים 1–3 והמקום השלישי זוכה בקוביה עם המספרים 1–2). השחקן שמגיע לראש האי ראשון מנצח.
שחקנים הופכים קלפים ממוספרים וצועדים את המספר המצוין עליהם. שחקנים זוכים במטבעות במשחקי-מיני (מקום ראשון - 10 מטבעות, מקום שני - 5 מטבעות, מקום שלישי - 3 מטבעות, מקום רביעי - מטבע יחיד) שניתן להשתמש בהם לרכישת כרטיסי רכב כדי לעזור להם להתקדם, או בשדות תעופה ובנמלי ים לנסוע למרחקים ארוכים. כששחקנים מגיעים למקום חם, הם יכולים לרכוש תמונת מזכרת בעשרה מטבעות. לאחר 10 סיבובים של המשחק, מתחילה הארכה והשחקן הראשון שמגיע לנקודה חמה וקונה תמונת מזכרת מסיים את המשחק וזוכה בתמונת בונוס. השחקן שאסף הכי הרבה תמונות מזכרת זוכה.
לפי תור, השחקנים בוחרים Mii מאמצע המגרש כדי להחליף אותו עם Mii מהאזור שלהם. שחקנים שאוספים שלושה Miis עם תלבושות באותו צבע בשתי שורות שונות זוכים בנקודות. בונוסים שונים אפשריים בהתאם לאופן ההתאמה של Miis, כך שהנקודות שהשחקנים יקבלו משתנות גם הם. השחקן שיש לו הכי הרבה נקודות אחרי מספר מוגדר של סיבובים הוא המנצח.
לפי תור, השחקנים מסובבים גלגל-מזל כדי לזכות במדליות. שחקנים יכולים לזכות במדליות, לאבד מדליות או להוסיף מדליות לבנק (תלוי היכן נעצר הגלגל). שחקנים יכולים גם לזכות במדליות שנשמרו בבנק על ידי זכייה במיני-משחקים. אם שניים או שלושה שחקנים מסיימים את המיני-משחק בתיקו, המנצחים מתחלקים בכסף שבבנק. אם כל השחקנים מסיימים את המשחק בתיקו, לא קורה כלום. לאחר עשרה מחזורים מתחילה הארכה, והמשחק מסתיים לאחר שהכסף בבנק יתרוקן, או עוד עשרה מחזורים נוספים. השחקן עם הכי הרבה מדליות בסוף המשחק זוכה.
המשחק מתנהל כמו בינגו. שחקנים בודקים Miis בכרטיסי הבינגו שלהם שמתאימים לכדורים עם פרצופי Mii שנושרים ממכונת בינגו גדולה. אם נשמט כדור מיני-משחק ממכונת הבינגו, שחקנים משחקים מיני-משחק והמנצח בודק את ה-Mii לפי בחירתם. אם יש שוויון, תחרות מתגלגלת בקוביות מחליטה את הזוכה. השחקן הראשון שמשלים שורה אופקית, אנכית או אלכסונית מקבל בינגו והוא המנצח.
אופן המשחק > Pair Games

משחקי זוג מיועדים לשני שחקנים ובהם השחקנים משחקים ביחד או אחד נגד השני.
השחקנים עונים על חמש שאלות לפני שהם משחקים מיני-משחק שיתופי (סוג של מיני משחק שבו השחקנים משחקים ביחד, בדרך כלל נגד השעון) כדי לבדוק אם הם זוג טוב או זוג רע. הם מקבלים ציון טוב יותר אם התשובות שלהם לשאלות זהות, ואם הם מצליחים במיני-משחק.
שני שחקנים עובדים יחד כדי לאזן Miis על מפרשי ספינה. אם השחקנים מאזנים בהצלחה 20 Miis, הם ינצחו את המשחק. אם הספינה תיפול, כל ה-Miis ייפלו לים והשחקנים יפסידו במשחק.
שחקנים מתאימים Miis שלבושים באותו צבע של חולצות לזוגות כדי לקלוע נקודות. צבע חולצת ה-Mii מוסתר עד שנבחר. אם שחקנים לא מצליחים להתאים צמד, הם מאבדים את תורם. שחקנים משחקים מדי פעם מיני-משחקי דו-קרב (מיני-משחקים לשני שחקנים) זה מול זה כדי לזכות בתור שני. השחקן עם הכי הרבה נקודות בסוף המשחק הוא המנצח.
אופן המשחק > House Party

משחקי House Party הם משחקים המתמקדים בסביבת השחקנים ולא כוללים מיני-משחקים. אחד המשחקים, Quick Draw, הוא בלעדי לגרסה היפנית.
במשחק זה פורסים את שלטי ה-Wii כדי שכל השחקנים יוכלו להגיע אליהם. חיה מופיעה על המסך ומשמיעה צליל. בו בזמן כל שלט ישמיע צליל של חיה אבל רק אחד מהם יחקה את החיה על מסך הטלוויזיה. מי שתופס את השלט הנכון זוכה בנקודה. השחקן הראשון שזוכה ב-3 נקודות מנצח.
שחקן אחד מסתיר את כל שלטי ה-Wii. לכל השחקנים יש מגבלת זמן לחפש את כולם. בכל 10 שניות כל השלטים ישמיעו צליל של בעלי חיים כדי להקל על איתורם.
נעשה שימוש רק בשלט אחד ללא קשר למספר השחקנים. שחקנים מעבירים אותו בעדינות מאחד לשני תוך לחיצה על הכפתור המוצג על המסך. אם השלט מנוער יותר מדי או שהכפתור השגוי נלחץ השלט ישמיע קול פיצוץ.
נעשה שימוש רק בשלט אחד ללא קשר למספר השחקנים. שחקנים מעבירים את השלט לאחר שאמרו מילה שתואמת לקטגוריה הנתונה. מי שמחזיק בשלט כשהוא משמיע קול פיצוץ מפסיד.
Buddy Quiz
המשחק הזה הוא היחיד בקטגוריית ה-House Party שדורש 3–4 שחקנים. לאחר שבחרו בשחקן שישמש כ"Buddy" (מקביל לסלנג "חביבי" בעברית), השחקנים האחרים מנסים לחזות את תשובותיו לשאלות שונות אודות עצמם ולקבל נקודות אם חזו נכון.
אופן המשחק > מצבי מיני-משחקים

אפשרות לשחק כל מיני-משחק.
תחרות שמטרתה היא להיות השחקן הראשון שמנצח במספר מוגדר של מיני-משחקים.
מיני-משחקים שבהם אפשר לשבור שיאים חדשים.
מסע בין מיני-משחקים המיועד לשחקן אחד בלבד.
בכל מיני-משחק שחקן נבחר ומיודע שהוא ה"גנב". הוא מקבל עזרה מהמשחק להגיע למקום הראשון במיני-משחק זה (לדוגמה במשחק Zombie Tag, שבו זומבים רודפים אחרי כל השחקנים ומטרתם היא לא להיתפס כי אז יהפכו הם עצמם לזומבים, הזומבים ירדפו אחרי כולם למעט ה"גנב"). אחרי כל סיבוב, כל שחקן מצביע למי שהוא חושד שהוא ה"גנב". אם ניחש נכונה את ה"גנב", הוא לוקח ממנו 10 נקודות. אם ניחש לא נכון, ה"גנב" ייקח ממנו 10 נקודות.
פיתוח

לאחר פיתוח Mario Party 8, כמה ממעצבי המפתח של הדסון סופט (חברה מתחרה של נינטנדו) עזבו לעבוד אצל חברת הבת של נינטנדו NDcube. במהלך ראיון הודיעה NDcube כי "אחת האטרקציות של Mario Party היא שתוכלו לשחק עם הדמות האהובה עליך", אך הם "חשבו ששימוש בדמויות של Mii יחזק את הרושם שאתה עצמך משחק יחד עם חבריך". איווטה קיווה גם כי "אנשים ישחקו ב-Wii Party עוד שנים רבות כתקן החדש בתוכנת משחקי המסיבות".
ביקורות

המשחק קיבל ביקורות שונות למדי של מבקרים, עם ציון מטקריטי ממוצע של 68/100. GameSpot העניקה ל-Wii Party ציון של 8 מתוך 10, ושיבחה את המגוון הרחב של משחקי המיני והמצבים. GameSpot הוסיפה עוד כי מצב מרובה-המשחקים של המשחק "הוא פיצוץ", וכי היא מאמינה ש-Wii Party הוא "מהיר וטוב יותר" מאשר "Mario Party". הדיווח העולמי של נינטנדו העניק למשחק 8/10, תוך ציטוט כי "תלונה נפוצה על "Mario Party" היא שיש בו יותר מדי דברים שמאטים את המשחק עד עצירה כמעט, כמו מלכודות מרובות על לוח משחק אחד והמתנה ששחקן יסיים את תורו. Wii Party נמנעת מכך על ידי האצת המשחק". IGN העניקה למשחק 7/10, תוך שהיא מתחה ביקורת על הגרפיקה כבהירה וצבעונית, אך "לא בדיוק יפה", אבל שיבחה את נינטנדו על כך שהיא עשתה עבודה טובה בכך שהיא מאפשרת לשחקנים לעקוב אחר ההוראות כדי להשיג יעדים. GameTrailers העניקו למשחק 7.9 ואמרו "מלבד כמה מצבי בוץ וכמה בעיות בקרה קלות, אין הרבה מה להאשים".
פיל קולאר מ-Game Informer הצהיר בסקירה שלילית כי "יותר מ-80 המיני-משחקים של ה-Wii Party חולקים את אותה האיכות הלא אחידה בה ציפיתי מ-Mario Party, וזה הגיוני בהתחשב בכך שרבים מהם הם איטרציות של משחקים מאותה סדרה. המשחקים הראשיים גרועים עוד יותר. בעוד ש-"Mario Party" נתנה לשחקנים לוחות רבים לשחק בהם, Wii Party מציגה סוגי משחק מרובים, כל אחד פחות מהנה מזה שלפניו".
ביקורות > מכירות

בשבוע הראשון לשחרורה ביפן מכר המשחק 230,000 יחידות והיה המשחק הנמכר ביותר במדינה באותו השבוע. החל מה-5 באוקטובר 2010 מכר המשחק 350,791 יחידות ביפן.
רכב מסוג Audi Q7 בבעלות נינטנדו עם הדפס של המשחק Wii Party, חורף 2010
המיני-משחק "Friendly Face-Off", שבו השחקנים צריכים להרכיב פאזל בצורת ה-Mii שלהם
אדולף מסימי

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1869 הרובע הראשון של ליון, צרפת 
 פטירה:  1 בספטמבר 1935 (בגיל 66) Charnoz-sur-Ain, צרפת 
 שם לידה:  Adolphe Marie Messimy 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière de Loyasse 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית, הרדיקלית והרדיקל-סוציאליסטית 
 פרסים והוקרה
 קצין גבוה בלגיון הכבוד  הצלב הגדול של אות הכתר הבלגי 
 
אדולף מסימי (בצרפתית: Adolphe Messimy;‏ 31 בינואר 1869 – 1 בספטמבר 1935) היה פוליטיקאי צרפתי ושר המלחמה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

מסימי נולד ב-31 בינואר 1869 בליון, והיה בנם הבכור של הנוטריון פול שארל ליאון מסימי ולורט מארי אן גירודון. בשנת 1887 הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר, ואף הוסמך לקצונה, אולם בשנת 1899 פרש מהצבא בעקבות פרשת דרייפוס. לאחר שחרורו הוא הפך לכתב צבאי, ובשנת 1902 נבחר לבית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הרדיקלית. ב-2 במרץ 1911 הוא מונה לשר המושבות, וב-27 ביוני אותה שנה הוא מונה לשר המלחמה, והיה מעורב במשבר המרוקאי השני שפרץ ב-9 ביולי. מסימי הביא לבחירתו של ז'וזף ז'ופר כראש המטה הכללי, וניסה להעביר רפורמות בצבא, אולם נכשל בכך, ובשנת 1912 הוחלף על ידי אלכסנדר מילרנד.
ב-13 ביוני 1914 מונה מסימי בשנית לשר המלחמה, וכיהן בתפקיד זה במהלך משבר יולי. לאחר האולטימטום הגרמני לרוסיה, אישרה הממשלה הצרפתית ב-1 באוגוסט בבוקר לגייס כוחות מילואים, אולם מסימי נדרש לשמור את צו הגיוס בכיסו עד השעה 13.30 בצהריים. באותו הערב הוא הורה לצבא הצרפתי לשמור מרחק ק"מ מהגבול, ולא להכניס שום כוחות סיור לבלגיה, לפני שיעשו זאת הגרמנים. ב-26 באוגוסט התפטרה ממשלתו של ויויאני, על מנת להקים ממשלת אחדות, ובעקבות כך פרש מסימי מתפקידו, והצטרף כקצין מטה בקורפוס ה-14. בשנת 1915 הועלה מסימי לדרגת לוטננט קולונל, ובקיץ אותה שנה אף נפצע באחד הקרבות. לאחר החלמתו הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט השיסארים ה-6, עמו לחם במהלך הקרב על הסום. ב-11 בספטמבר 1917 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד הבריגדה ה-213, ובסוף המלחמה הוא פיקד על הדיוויזיה ה-162.
לאחר המלחמה חזר לפוליטיקה, אולם בבחירות 1919 הובס ולא נבחר שוב לפרלמנט. בשנת 1923 נבחר כחבר הסנאט, וב-1 בספטמבר 1935 הוא מת בשארנו סור אן.
אדוארדו פריי רואיס-טאגלה

אדוארדו אלפרדו חואן ברנרדו פריי רואיס-טאגלה (בספרדית: Eduardo Alfredo Juan Bernardo Frei Ruiz-Tagle; נולד ב-24 ביוני 1942) הוא פוליטיקאי ומהנדס אזרחי צ'יליאני שכיהן כנשיא צ'ילה מ-1994 עד 2000. נכון ל-2017, הוא סנאטור לכל החיים המייצג את לוס ריוס בסנאט של צ'ילה ובין השנים 2006–2008 כיהן כנשיא הסנאט. הוא ניסה לחזור לפוליטיקה כמועמדה של קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה בבחירות לנשיאות צ'ילה 2009, אך ניצח את בקושי את סבסטיאן פיניירה. אביו היה אדוארדו פריי מונטאלבה, שכיהן גם כן כנשיא צ'ילה בשנים 1964–1970.
פריי, שנכנס לתפקידו כנשיא המדינה ב-11 במרץ 1994, חידש את קשרי החוץ של צ'ילה אחרי הבידוד היחסי במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית. גם הכלכלה התרחבה בשיעור ממוצע של כ-8% בשנה במהלך שלוש השנים הראשונות לשלטונו של פריי. לקראת אמצע כהונתו של פריי פרץ המשבר האסיאתי שהשפיע עמוקות על הכלכלה הצ'יליאנית החזקה. בו בזמן התמודדה המדינה עם מספר בעיות סביבתיות, כגון זיהום אוויר גבוה בעיר סנטיאגו; רעידת האדמה הלבנה (Terremoto Blanco) באוגוסט 1995, שהייתה סדרת אירועים אקלימיים שהביאו לשיתוק דרום המדינה ולהרס רב.
ראשית חייו

פריי נולד בסנטיאגו דה צ'ילה לאדוארדו פריי מונטאלבה, מי שעתיד להיות נשיא צ'ילה בשנים 1964–1970 ולרעייתו, מריה רואיז-טאגלה ג'ימנז. את השכלתו היסודית והתיכונית רכש במכון לואיס קמפינו. אחר כך הוא למד באוניברסיטת צ'ילה, שם סיים את לימודיו הגבוהים בהנדסה אזרחית כמתמחה בהידראוליקה. לאחר סיום לימודיו הוא למד בקורסים מתקדמים בהַנְהָלָה באיטליה.
סבו של פריי, אדוארדו פריי שלינץ היגר לצ'ילה משווייץ. על כן קיבל פריי אזרחות שווייצרית בפברואר 2009.
קריירה פוליטית

פריי עשה את צעדיו הראשונים בפוליטיקה בעודו היה סטודנט באוניברסיטה. ב-1958 הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית-הנוצרית, ובשנת 1964 השתתף באופן פעיל במסע הבחירות המוצלח של אביו לנשיאות. בין השנים 1969–1988 התמקד פריי במקצועו, כאחד משותפיו של חברת " Sigdo Koppers S.A", חברת ההנדסה הגדולה ביותר בצ'ילה.
בשנת 1988 ייסד וקידם את "ועדת הקידום של הבחירות החופשיות" (Comité Pro Elecciones Libres). ב-1989 נבחר לסנטור המייצג את סנטיאגו, וקיבל את אחוז הקולות הגבוהים ביותר בכל צ'ילה. בסנאט הוא ניהל את ועדת האוצר והתקציב וכיהן כחבר בוועדת השיכון.
בשנת 1992 השתתף פריי בבחירות לנשיאות מפלגתו, שם ניצח את ריקארדו לאגוס. לאחר מכן ניצח בבחירות לנשיאות צ'ילה ב-1993. הוא נכנס לתפקיד ב-11 במרץ 1994, והוחלף על ידי לאגוס בשנת 2000. לזכותו של פריי יאמר כי נשיאותו אופיינה בשיפור מערכות הבריאות והחינוך, יחד עם צמצום העוני. לאחר תום כהונתו הפך פריי, כנשיא לשעבר, לסנאטור לכל החיים בקונגרס הצ'יליאני. הרפורמות החוקתיות בשנת 2005 ביטלו את התואר "סנאטור לכל החיים" החל משנת 2006. עקב כך פריי התמודד למושב בסנאט בבחירות לפרלמנט בדצמבר 2005 וניצח. הוא נבחר במחוז הבחירות של מחוז ולדיביה ופרובינציית אוסורנו יחד עם אנדרס אלמאנד. ב-11 במרץ 2006 הפך פריי לנשיא הסנאט. זה בדומה לאביו, שהיה גם נשיא הסנאט לאחר שסיים את כהונתו כנשיא הרפובליקה.
קריירה פוליטית > לאחר נשיאותו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (1998)
אויבינד ליאונרדסן

אויבינד ליאונרדסן (בנורווגית: Øyvind Leonhardsen; נולד ב-17 באוגוסט 1970) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת הקשר. בעונת הפרשיה שלו, היה קפטן קבוצת הכדורגל הנורווגית סטרומסגודסט. במהלך הקריירה שלו הוא שיחק 9 שנים בקבוצות אנגליות, ליברפול, וימבלדון, טוטנהאם הוטספר ואסטון וילה. בנורווגיה, הוא שיחק במדי מולדה, רוזנבורג, לין אוסלו וסטרומסגודסט.
ליאונרדסן זכה בתואר קניקסן היוקרתי עבור היותו הקשר הנורווגי הטוב ביותר, בשנים 1991 ו-1993. הוא גם נבחר להיות שחקן השנה של שחקני הליגה בנורווגיה בשנת 1994.
קריירה

ליאונרדסן החל את הקריירה שלו במועדון הקטן קלאוסנגן, לפני שבגיל 19, הוא עבר לקבוצת ליגת העל הנורווגית מולדה בשנת 1989. שנתיים מאוחר יותר, הוא הוחתם על ידי האלופה, רוזנבורג. במדי רוזנבורג, ליאונרדסן זכה בתואר שחקן השנה של שחקני הליגה ב-1994. בעונה שלאחר מכן עבר ליאונרדסן למועדון האנגלי וימבלדון, מהפרמייר ליג וחולל שינוי חיובי מידי בקבוצתו החדשה. בקיץ 1997, הוא חתם במועדון שהעריץ בילדותו, ליברפול. לפני שחזר לשחק במולדתו ב-2004, שיחק ליאונרדסן שתי עונות בטוטנהאם הוטספר ובאסטון וילה. הוא הצטרף למועדון לין אוסלו, בו שימש כקפטן הקבוצה. בדצמבר 2005, ליאונרדסן חתם על חוזה לשנתיים במועדון מדראמן, סטרומסגודסט. בשנת 2006, הוא זכה עם המועדון באליפות הליגה.
ליאונרדסן צבר 86 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת נורווגיה, בהן כבש 19 שערים. הוא היה חלק מסגל הנבחרת במהלך טורנירי הגמר של מונדיאל 1994 ושל מונדיאל 1998.
אבן הירח (סרט, 1915)

| --- | --- |
 מבוסס על:  הרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס
 בימוי:  פרנק הול קריין 
 תסריט:  אי. מגנוס אינגלטון
 שחקנים ראשיים:  יוג'ין או'בריאן איליין המרסטיין רות' פינדלי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  World Film
 הקרנת בכורה:  21 ביוני 1915
 משך הקרנה:  50 דקות
 שפת הסרט:  סרט אילם (כתוביות באנגלית)
 סוגה:  סרט אילם, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אבן הירח (באנגלית: The Moonstone) הוא סרט אילם משנת 1915. בסרט מככבים יוג'ין או'בריאן בתפקיד פרנקלין בלייק, איליין המרסטיין בתפקיד רייצ'ל ורינדר ורות פינדלי בתפקיד רוזנה ספרמן.
קיים עותק שמור של הסרט.
הסרט מבוסס על הרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס, שיצא לאור ב-1868. העיבוד משנת 1909 נחשב לסרט אבוד. עיבודים נוספים של הרומן נוצרו ב-1934, 1972 ו-1997.
תקציר עלילה

כוהן במקדש הירח בדלהי מטיל קללה על יהלום הנמצא בעין של פסל הבודהה שבמקדש. אם האבן תיגנב הקללה תיפול על כל מי שיחזיק אותה. כשאנגלי בשם ג'ון הרנקאסל גונב את היהלום, שלושה כוהנים השומרים אותו מגורשים מהקאסטה שלהם עד שהיהלום יוחזר. הם יוצאים בעקבות הרנקאסל ללונדון, שם הוא טובע באמבטיה. היהלום נמסר בירושה לאחייניתו, רייצ'ל ורינדר, והוא נמצא ברשותו של פרנקלין בלייק, המוציא לפועל של הצוואה. פרנקלין מאוהב ברייצ'ל. אחרי שהאבן נגנבת מתיבת התכשיטים של רייצ'ל, המשרתת שלה, שמאוהבת בסתר בפרנקלין, מתאבדת ומשאירה פתק המאשים את פרנקלין בגניבה, מה שגורם לריב בין רייצ'ל לפרנקלין. הכוהנים ההודים מענים את פרנקלין ואת רייצ'ל בעזרת סמי שינה ורעלים, פרנקלין מוצא את האבן אצל מלווה בריבית. רופא מגלה שפרנקלין לקח את היהלום כשהוא הולך מתוך שינה. חבר שלו, גודפרי וייט, גנב אותו ממנו ואחר כך מת. פרנקלין ורייצ'ל מתאחדים מחדש, והכוהנים ההודים מחזירים את האבן לפסל הבודהה.
קבלה

לינד דניג מ-Moving Picture World שיבח את הסרט על המורכבות והפיתול בעלילה. כמו כן שיבח דניג את התפאורה ואת ביצועי השחקנים.
הערות שוליים

1 2  "Detail view of Movies Page". 2017-11-08. אורכב מ-המקור ב-2017-11-08. נבדק ב-2020-05-08.
↑  The Moonstone at silentera.com
↑  The Library of Congress/FIAF American Silent Feature Film Survival Catalog:The Moonstone
↑  New York, Chalmers Publishing Company (באפריל 1915). Moving Picture World (Apr-Jun 1915). Media History Digital Library. New York, Chalmers Publishing Company. {{cite book}}:  (עזרה)
אונייה מדרגה שלישית

אונייה מדרגה שלישית מצטרפת אל חברותיה לשייטת ליד מצודת אליזבת, ג'רזי. ציור מאת פיטר מונמי (1681-1749).
אונייה מדרגה שלישית (באנגלית: Third-rate) היה הכינוי בו השתמשו בצי המלכותי הבריטי כדי לאפיין אוניית קו בעלת שני סיפוני תותחים, שנשאה (מאז 1720) בין 64 ל-80 תותחים ימיים. ניסיון השנים לימד את הבריטים, כי אוניות מדרגה שלישית משלבות תכונות שיט (מהירות, קלות תפעול), עוצמת אש ועלות כספית בצורה טובה יותר מאוניות שאר הדרגות. על כן, אף על פי שאוניות מדרגות ראשונה ושנייה היו גדולות ובעלות עוצמת אש גדולה יותר, אלו מן הדרגה השלישית היו הנפוצות ביותר.
הדירוג

כאשר הונהגה לראשונה שיטת דירוג אוניות המלחמה ב-1620, אופיינה אונייה מדרגה שלישית כמי שצוותה מונה 200 איש לפחות, אך לא יותר מ-300; קודם לכן נקראו אוניות מסוג זה בשם "אוניות בינוניות" (middling ships). ב-1660 הוחלף הקריטריון ממספר אנשי הצוות למספר התותחים המונחים על עגלות, ואוניות מדרגה שלישית הוגדרו כמי שנושאות בין 48 ל-60 תותחים. במפנה המאות הגדילו את המספר, ואונייה מדרגה שלישית נחשבה לזו הנושאת יותר מ-60 תותחים, אונייה מדרגה שנייה בין 90 ל-98, אונייה מדרגה ראשונה – 100 תותחים ומעלה, ואונייה מדרגה רביעית בין 48 ל-60. עד המחצית השנייה של המאה ה-18 מנה צוותן בין 500 ל-720 איש.
אוניות מדרגה שלישית היו הרבות ביותר בצי, משום שבקטגוריה זו נכללה אוניית 74 התותחים (Seventy-four), זו שהפכה עם הזמן לאונייה המלחמה הנפוצה ביותר הן בצי המלכותי הן בציי מדינות אחרות. השטת האונייה הייתה קלה הרבה יותר בהשוואה לאונייה מדרגה ראשונה או שנייה, ובעוצמת האש שעמדה לרשותה יכלה להשמיד כל אוניית אויב בקרב אחת-מול-אחת להוציא אונייה תלת-סיפונית. הפעלתה של אונייה מדרגה שלישית הייתה גם זולה יותר.
שיטת דירוג זו הייתה נהוגה בצי המלכותי בלבד, אך עדיין ניתן להיתקל בסופרים בריטיים ואחרים, המשתמשים במונח "אונייה מדרגה שלישית" כשהם מתייחסים לאוניית-74 צרפתית (אף על פי שלצי הצרפתי הייתה שיטת סיווג משלו, בעלת חמש דרגות או rangs). עד סוף המאה ה-18 אופיינו אוניות קו בדרך כלל על פי מספר תותחיהן, כשלפעמים משמש המספר עצמו כשם הסוג, כמו בביטוי "שייטת של שלוש אוניות-74" ("a squadron of three 74s"). שיטת הדירוג שונתה ב-1817, והוסיפה להתקיים עד סוף עידן המפרשים.
לקריאה נוספת

Rodger, N.A.M. The Command of the Ocean, a Naval History of Britain 1649-1815. London, 2004.
Bennett, G. The Battle of Trafalgar. Barnsley, 2004.
Winfield, Rif. British Warships in the Age of Sail: 1603-1714. Barnsley, 2009.
Winfield, Rif. British Warships in the Age of Sail: 1714-1792. Barnsley, 2007.
Winfield, Rif. British Warships in the Age of Sail: 1793-1817. 2nd edition. Barnsley, 2008.
אגאו

| --- | --- |

האגאו כיום
 אוכלוסייה
 כ-1,240,500
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אתיופיה אתיופיה: 1,134,500   אריתריאה אריתריאה: 106,000
 שפות
 אגאו · אמהרית · טיגרינית · טיגראית
 דת
 פגנו-עברית · נוצרים (אורתודוקסים · קתולים) · מוסלמים
 קבוצות אתניות קשורות
 אמהרים · תגרים · תגרה
אַגַאוּ (בגעז: አገው) הוא שם כולל שניתן לקבוצות אתניות הדוברות שפות כושיות מרכזיות. האגאו נחשבים ליושבי חבש לפני עליית ממלכת אקסום ושעל תרבותם התבססה התרבות החבשית. שפתם האגאו היא המצע הלשוני של השפות האתיו-שמיות לרבות האמהרית. כיום קיימים מובלעות שבהם חיים אגאו באתיופיה ובאריתריאה.
היסטוריה

פליניוס הזקן שחי במאה הראשונה מזכיר קבוצה שנקראת "אסצה" שחיה ברמה האתיופית והיא כוללת בתוכה עמים רבים. בתבליט מונומנטום אדוליטנום מוזכרים האגאו בשם "אתאגוס". קוסמוס אינדיקופלוסטס מזכיר במאה ה-6 את האגאו. האגאו נזכרים בתבליט של המלך אזנה האקסומי מהמאה ה-4 וכן על ידי המלך כלב במאה ה-6.
התאוריה המקובלת היא שהאגאו הם התושבים המקורים של חבש ואכלסו את האזור שבין נהר המרב והבלסה בצפון ועד לנהר ג'מה בדרום לבין נהר התכזה במערב.
כיום קבוצה זו קיימת במובלעות באזורים אלו שכוללים את הבילאנים בסביבות העיר כרן שבאריתריאה, הכמנתים והקווארים החיים במחוז צפון גונדר שבאמהרה, מערבה מנהר הטאקאז וצפונית לאגם טאנה, מספר אגאווים חיים גם באזור שמדרום לאגם טאנה, בסביבות העיר דאנגילה ובמחוז אגאו אוי שבמדינת אמהרה, והקאמירים החיים בסביבות העיר סוקוטה שבמחוז וג המרה על הגבול עם מדינת תיגראי.