stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולו מקיאוולי
הגותו > הנסיך

ספרו הידוע ביותר של מקיאוולי, "הנסיך", מכיל מספר רב של נושאים הקשורים לפוליטיקה, והוא מתרכז באפשרות של "נסיך חדש", במקום נסיך הבא בירושה לפי המסורת.
כדי לשמור על כוחו, הנסיך היורש חייב לאזן בזהירות את האינטרסים של מגוון רחב של מוסדות שאליהם אנשים רגילים. לעומת זאת, לנסיך חדש יש משימה קשה יותר: עליו לייצב את כוחו החדש כדי לבנות מבנה פוליטי יציב ומתמשך. מקיאוולי מציע כי ניתן להשיג את היתרונות החברתיים של יציבות וביטחון באמצעות שחיתות מוסרית. הוא האמין שיש להבין את המוסר הציבורי והפרטי כשני דברים שונים על מנת לשלוט היטב. כתוצאה מכך, השליט צריך להיות מודאג לא רק מהמוניטין שלו, אלא הוא גם חייב להיות מוכן לפעול באופן בלתי מוסרי בזמן הנכון. מקיאוולי האמין שכשליט, מוטב שיחששו ממך מאשר שיאהבו אותך; שליט אהוב שומר על סמכותו על פי מחויבותו, בעוד שמנהיג שחוששים ממנו שולט בגלל החשש מעונש. כתאורטיקן פוליטי הדגיש מקיאוולי את הצורך בתרגיל שיטתי של הונאה, שעשוי לכלול השמדה של משפחות אצולה שלמות, כדי למגר כל סיכוי לקריאת תיגר על סמכותו של הנסיך.
חוקרים מציינים לעיתים קרובות כי מקיאוולי מפאר את הגישה "המטרה מצדיקה את האמצעים", אך ציטוט זה נותר במחלוקת וייתכן שמקיאוולי לא כתב אותו.
אלימות עשויה להיות הכרחית כדי להביא לייצוב מוצלח של כוח והקמה של מוסדות משפטיים חדשים. ניתן להשתמש בכוח כדי לחסל יריבים פוליטיים, להכניע אוכלוסיות מתנגדות, לטהר את הקהילה מאנשים אחרים החזקים מספיק כדי להגיע לשלטון בעצמם, וינסו ללא ספק להחליף את השליט.
מקיאוולי הפך ידוע לשמצה בשל עצות פוליטיות כאלו, והתואר "מקיאווליזם" להולכים בדרכו, מוזכר בדרך כלל כתיאור שלילי להתנהגות פוליטית נמוכה.
הכנסייה הקתולית החרימה את "הנסיך", וגם הוגים הומניסטים ראו את הספר בצורה שלילית, לדוגמה ארסמוס מרוטרדם. כמסמך פוליטי, תרומתו האינטלקטואלית העיקרית לתולדות המחשבה המדינית היא ההצבעה על הפער המהותי בין הריאליזם הפוליטי לבין האידיאליזם הפוליטי, בשל היותו "מדריך" לרכישה ושמירה על הכוח הפוליטי. בניגוד לאפלטון ולאריסטו, עמד מקיאוולי על כך שחברה אידיאלית אינה מודל שהנסיך צריך לשאוף אליו.
רבים הגיעו למסקנה שהספר, אף שנכתב כעצה לנסיך מלוכני, מכיל טיעונים לעליונותם של משטרים רפובליקניים, בדומה לאלה המצויים בספרו "דיונים". במאה ה-18, ז'אן-ז'אק רוסו קרא ליצירה סאטירה. הוגים ופרשנים יותר מודרניים, כמו ליאו שטראוס והארווי מנספילד הסכימו כי ניתן לקרוא את הנסיך כקומדיה אירונית מכוונת.
פרשנים אחרים כמו אנטוניו גראמשי טענו כי קהל היעד של מקיאוולי ביצירה זו לא היה אפילו המעמד השליט אלא העם הפשוט, מפני שהשליטים כבר הכירו את השיטות האלה דרך החינוך שקיבלו.
השפעה

מתוך הבנת חשיבותה הרבה של עבודתו, ותרומתה לרעיון איחודה של איטליה, העמידה פירנצה המודרנית לכבודו אנדרטה מרשימה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה, לצד בניה המפורסמים ביותר. למרות המשמעות השלילית ששמו קיבל היום ("מקיאווליזם" בדרך כלל מציין ציניות ואגואיסטיות, המקדשת את כל האמצעים לצורך המטרה), וכן כי בימינו, האבחנות שציין בספרו ייחשבו ללא ספק כבלתי תקינות פוליטית, אין ספק שדבריו ממחישים ראייה מדויקת, ישרה ויוצאת דופן של המציאות, וכן כישרון ספרותי בלתי מבוטל לומר דברים כהווייתם.
על אף הקריירה של מקיאוולי כמדינאי וכדיפלומט, הוא זכור היום בעיקר בשל פעילותו הספרותית, אשר סימנה פריצת דרך בשדה התאורטי של הפוליטיקה האירופית בתקופת הרנסאנס. אף שכבר חמש מאות שנה עברו מאז נכתב "הנסיך", הבעיות בהן הוא עוסק עדיין משמעותיות ורלוונטיות, משום שהן הבעיות האלמותיות הנוגעות ביחס בין השולטים לנשלטים.
התאוריות שלו בנושא הממשל והמדינה נתמכות בדבריו במקרים היסטוריים בני זמנו, הוא טען שאנשים עדיין נשלטים בידי פשטותם ותאוותם, הוא טען שהדת משמשת מחסה לפגמים מוסריים, ונתן כדוגמה את אישיותו של פרננדו מלך ספרד. והשליטים נאלצים להיגרר אחרי קבוצת התמיכה שלהם, לטוב, ובעיקר לרע. לדבריו אין בפוליטיקה דרכים בטוחות. החוכמה היא לבחור את הדרך הפחות מסוכנת, וזאת שתוביל לתועלת הגדולה ביותר.
"הנסיך" טוען כי צורת הממשל הטובה ביותר היא אריסטוקרטיה מצומצמת, שתוכל לדאוג לכך שלא ישתרר כאוס במדינה, חשוב להעיר על כך שהספר נכתב כתרופה למשטרים החולים של איטליה. ב"דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס" מקיאוולי טוען שהמשטר העדיף הוא הרפובליקה, שכן חירות היא הפרמטר החשוב ביותר ליצירת הון כלכלי מחד (בשל התחרות והביטחון בזכויות הקניין) ונאמנות של האזרחים למדינתם מאידך (עיקרון זה חוזר על עצמו רבות ב"דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס", שם הוא אף מרחיק לכת וטוען שכשם שמקימי הרפובליקות ראויים לשבח, כך מקימי המשטרים המלוכניים והדיקטטוריים ראויים לגנאי). גם בהקשר של תפקיד המוסר בניהול תקין של מדינה, מקיאוולי נותן עדיפות לרפובליקה על המלוכה, שכן נדיר למצוא עם שיבחר באדם בעל מידות רעות ולעומת זאת במשטרים סמכותיים נדיר הדבר שהאוחז בשלטון הוא איש בעל מעלה מוסרית.
חיבור זה אף שימש השראה ל"אסכולה האיטלקית" שפיתחה את תורת האליטות.
בתרבות > לאורך ההיסטוריה

בהיסטוריה ובהיסטוריוגרפיה, דמותו של מקיאוולי היא שלילית ביותר. במשך מאות שנים שמו של מקיאוולי היה שם נרדף לשטן: באנגליה האליזבתנית במאה ה-16, מחברים מפורסמים מכריסטופר מרלו ובן ג'ונסון ועד ויליאם שייקספיר, הזכירו את מקיאוולי לשמצה וגינו את התאוריה המדינית שלו. במחזה ״הנרי השישי, חלק שלישי״, שייקספיר מזכיר את "מקיאוולי הרוצח", באווירה דמונית, גועל ומיאוס. בהקדמה ל״היהודי ממלטה״ של מארלו, נאמר כי "אף שהעולם חושב שמקיאוולי מת", הרי נשמתו "עפה מעל הרי האלפים" והגיעה עד לאנגליה. בספרות של המאה ה-17 נעשה שימוש בהגזמה: השטן עצמו אופיין כמקיאווליסט ונצבע בצבעים אותם נהג מקיאוולי ללבוש, ובגרמניה, במאה ה-18 טען פרידריך השני, מלך פרוסיה שמקיאוולי "רוצה להרוס את האנושות". כך, במשך מאות שנים, המושג "מקיאוולי" נכרך ברשעות, בחוסר מצפון, ברמאות וערמומיות.
בתרבות > במאה ה-21

בתרבות הפופולרית, מקיאוולי מופיע במשחק הווידאו "Assassin's Creed II", המתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed, כמנהיג של צבא שכירי חרב שפועל להדחת שלטון הבורג'ה באיטליה. כמו כן, הוא מופיע בסדרת הספרים הסודות של ניקולס פלאמל בן האלמוות כאחד האנטגוניסטים הראשיים לצד ד"ר ג'ון די ואדוניו האשמנים הקדמונים, אולם משנה צד והופך לטוב לקראת סוף הסדרה. בנוסף, מקיאוולי מופיע בסדרת הפנטזיה האמריקאית הסודות של דה וינצ'י כעוזרו של לאונרדו דה וינצ'י.
הראפר טופאק שאקור השתמש בשם הבמה מקיאוולי מכיוון שהושפע מכתביו בעת שהותו בכלא.
מעבודותיו > ספרי עיון

הנסיך (Il Principe), 1513 (פורסם לאחר מותו ב-1532)
על אמנות המלחמה (Dell'arte della guerra) 1521-1519
ההיסטוריה הפלורנטינית בשמונה כרכים, 1525-1521
דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס 1517-1512
מעבודותיו > מחזות

מנדרגולה (Mandragola, הדודאים)
קליציה (Clizia, עיבוד לקומדיה 'קאזינה' מאת פלאוטוס הרומי)
הנערה מאנדרוס (תרגום לאיטלקית של הקומדיה המהוללת מאת טרנטיוס הרומי)
המסכות (Le Maschere, אבד)
מעבודותיו > חיבורים קצרים

בלפאגור הארכי-שטן
מסה או דיאלוג על לשוננו
לקריאה נוספת

שלמה אבינרי, רשות הרבים: שיחות על מחשבה מדינית, הוצאת ספרית פועלים, 1966.
מקיאבלי - כתבים פוליטיים, תרגום, הקדמה, מבוא והערות מאת אפרים שמואלי, הוצאת שוקן, 1971
קוונטין סקינר, מקיאבלי, תרגמה עופרה יוגב, הוצאת דביר, 1988.
ניקולו מקיאוולי, לודוביקו אריוסטו, ברנרדו דוביצי, הקומדיה הלמדנית: שלוש קומדיות מהרנסאנס האיטלקי , הוצאת מאגנס, 2016.
אריקה בנר, ראש לשועלים - שאיפתו של ניקולו מקיאוולי לחירות, תרגם אמוץ גלעדי, הוצאת מאגנס, 2021.
הלי זמורה, עולמו של מקיאוולי, הוצאת מאגנס, 2021.
הערות שוליים

↑  עוז בלומן, ‏"תורת האליטות והמדינה היהודית", השילוח, גיליון 15, יוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264847205171  PLWABN: 9810574373205606  BIBSYS: 90125024  BNC: 000042455  BNE: XX951763  BnF: cb119137957 (data)  CANTIC: a10435347  CiNii: DA00584386  GND: 118575775  HDS: 018699  ICCU: CFIV019140  ISNI: 0000 0001 2144 1233  KulturNav: 04d53891-bf0c-452f-a9a2-c20005f2795a  LCCN: n78096105  LNB: 000002148  MusicBrainz: 1c62911a-1a92-48fd-a44b-b8fa58aaf2d8  NCL: 002201763  NDL: 00448380  NKC: jn19990005296  NLA: 35319152  NLG: 61917  NLK: KAC199617365  NSK: 000009069  NTA: 068445172  RERO: 02-A000108768  RSL: 000080095  SELIBR: 213466  SNAC: w60v8cfv  SUDOC: 027000168  S2AuthorId: 108188685  Trove: 910174  ULAN: 500208005  VcBA: 495/16125  VIAF: 95151646   WorldCat (עם VIAF): 95151646 
מקיאוולי בערוב ימיו
ניקולו מקיאוולי, מאת לורנצו ברטוליני, ליד האופיצי, פירנצה
רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג

רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג (בגרמנית: Ruprecht, Pfalzgraf bei Rhein; ‏14 במאי 1481 - 20 באוגוסט 1504), היה בישוף פרייזינג בין השנים 1495–1498.
ביוגרפיה

רופרכט נולד ב-14 במאי 1481 בהיידלברג, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה.
בשנת 1495 מונה רופרכט לבישוף פרייזינג, למרות שלא הוסמך קודם לכן לכמורה, במעמד של נסיך-בישוף. בשנת 1498 החליט רופרכט לפרוש מתפקידו, ובהסכמת האפיפיור אלכסנדר השישי ירש אותו אחיו פיליפ מפפאלץ.
ב-10 בפברואר 1499 התחתן רופרכט עם אליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה, ממנה נולדו לו שני בנים.
בשנת 1503 מת חמיו גאורג, דוכס בוואריה ללא בנים, ואלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן ירש את נחלותיו ואיחד תחת שלטונו את כל בוואריה. אולם בעקבות התנגדותו של רופרכט, חתנו של גאורג, פרצה מלחמת לנדסהוט. ב-23 באפריל 1504 הטיל מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה חרם קיסרי על רופרכט, וב-20 באוגוסט אותה שנה מת רופרכט מדיזנטריה, וזמן קצר לאחר מכן מתה גם אשתו. ב-30 ביולי 1505 הסתיימה המלחמה, לאחר שהוחלט שבנו של רופרכט אוטו היינריך יקבל את דוכסות פפאלץ-נויבורג, ואילו שאר הנחלה תישאר בידי אלברכט.
משפחתו

ב-10 בפברואר 1499 התחתן רופרכט עם אליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה, ממנה נולדו לו שני בנים:
אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1502–1559)
פיליפ, דוכס פפאלץ-נויבורג (1503–1541)
אהרון קשטן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1920 וורשא, פולין
 פטירה:  1996 (בגיל 76 בערך) חיפה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תקופת הפעילות:  1955–1996 (כ־41 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בית הכנסת בקריית הטכניון
 
בית הכנסת "אוהל אהרון" בקריית הטכניון
אהרון קַשטָן (1920 – 1996) היה אדריכל ישראלי ופרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
ביוגרפיה

קשטן נולד בוורשה ב-1920. בגיל 19 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו התיישב בחיפה, כדי ללמוד אדריכלות בפקולטה בטכניון שהייתה היחידה אז בארץ. ב-1945 סיים את לימודיו וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לסגל ההוראה בטכניון. ב-1966 קיבל מינוי בדרגת פרופסור חבר. לאחר מכן הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. חוץ מללמד תולדות האדריכלות ועיצוב פנים, חקר קשטן את תולדות בתי הכנסת.
קשטן מיעט לתכנן, ומיקד את עיסוקו בהוראה ומחקר. עם זאת, במהלך שנות ה-50 ניגש למספר תחרויות אדריכלות. ב-1956 זכה בפרס ראשון בתחרות לתכנון האקדמיה ללשון העברית בקמפוס גבעת רם בירושלים, מבנה שהושלם ב-1959. בקריית טבעון השתתף בתכנון המרכז העירוני (1967) ובטכניון עצמו עיצב ריהוט לספרייה המרכזית ועיצוב פנים לבניין הסנאט. עבודתו המפורסמת והשלימה ביותר היא בניין בית הכנסת "אוהל אהרן" בקריית הטכניון אותו השלים ב-1969. בבניין זה עיצב גם את ריהוט הפנים. כמה עשרות שנים לאחר מכן, נוסף לבניין בית מדרש אותו תכנן בנו של קשטן. בשנת 1983 הופיע בית הכנסת על בול שהוציא השירות הבולאי בעיצוב אסף ברג.
קשטן נפטר ב-1996. הוא התגורר בחיפה והיה אב לשני בנים: אסף קשטן - אדריכל בכיר במשרד א"ב תכנון, וד"ר נדב קשטן - ראש החוג ללימודי שימור באקדמית גליל מערבי.
לקריאה נוספת

הערך "אהרן קשטן" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 328, 2018, חיפה
אנטוניו מסיאל

תמונתו היחידה הידועה של אנטוניו מסיאל, צולמה לאחר מותו בספטמבר 1897
אנטוניו ויסנטה מנדז מסיאל המכונה "היועץ" (בפורטוגזית: Conselheiro) (13 במרץ 1830 - 22 בספטמבר 1897), איש דת ומטיף, שהיה דמות מפתח במלחמת קנודוס, שאירעה בברזיל בין 1896–1897, והיוותה מרד אזרחי כנגד הממשלה המרכזית, שדוכא בכוח, והביא לאובדן חייהם של יותר מ-15,000 ברזילאים.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

אנטוניו מסיאל נולד בשנת 1830 למריה ז'ואקינה דה ז'זוז וויסנטה מנדז מסיאל, מגדלי בקר עניים באזור הסרטאו של סיארה בצפון מערב ברזיל. בילדותו היה עד לסכסוך משפחתי עם משפחה רבת עוצמה באזור, שהביא למותם של רבים מבני שתי המשפחות. בגיל ארבע התייתם מאמו ותוך שנה אביו נישא בשנית. מסיאל ואחיותיו סבלו מנטייתו של אביו לאלכוהוליזם ומידה הקשה של אמם החורגת. אנטוניו נשלח ללמוד אצל סבו שהיה מורה. הוא היה תלמיד שקדן ושקט. את השכלתו רכש בעיר מולדתו קויקסרמובים. הוא למד לטינית, אריתמטיקה, גאוגרפיה וצרפתית ובנוסף קיבל הרבה מאוד שיעורי דת. ב-1855 מת אביו, ואנטוניו קיבל לידיו את עסקי המשפחה.
ב-1857 נישא לברזילינה לורנטינה דה לימה, והחל לעבוד כאיש מכירות, מורה ועורך דין בעת הצורך. לבני הזוג נולדו שני ילדים אולם זמן קצר מאוחר יותר גילה אנטוניו שאשתו בוגדת בו עם חייל, איתו היא אף עזבה לאחר מכן. הוא עזב את משפחתו, השאיר את הילדים אצל חמותו, ופרש לחווה, שם עבד כמורה כפרי, וגילה את המיסטיקה הנוצרית. כדי להתקיים החל לנדוד ברחבי הסרטאו מיריד ליריד כדי למכור את מרכולתו. הוא החל להתוודע לנזירים מנדיקנטים, שהשפיעו עליו והוא זנח את עסקיו, והחל לנדוד ולקבץ נדבות. הוא עבר לפרנמבוקו וסרז'יפה, ובשנות ה-70 הגיע לסנטה קיטריה באזור הסרטאו במדינת סיארה. שם נולד לו ילד מיחסים עם אומנית מקומית בשם ז'ואנה אימז'ינריה. הוא נדד ברחבי האזור כמטיף נודד, ועד מהרה נודע בכינוי קונסליירו.
ביוגרפיה > "היועץ"

מסיאל היה גבר גבוה ורזה, בעל שיער שחור וזקן, לבוש בגלימה כחולה, כובע קש וסנדלי עור, ונושא מחרוזת תפילה שעליה צלב מעץ. בכך הזכיר לרבים את ישו. הוא הפך לצליין, ומטיף נודד. העניים כינו אותו "אנטוניו היועץ". בשלב מסוים החלו ללכת בעקבותיו מעריצים, שהפכו לקנאים דתיים.
ביוגרפיה > ההתנגשות עם החוק והכנסייה

ב-1874 החל מסיאל למשוך את תשומת לב השלטונות ואת תשומת לבה של הכנסייה הקתולית בהטפותיו לעניים ולאיכרים. ב-1876 נעצר על ידי המשטרה במדינת באהיה, בחשד כי הוא פושע מבוקש. לאחר שזוהה נשלח בספינה לפורטלזה. הוא הוכה, שערו וזקנו גולחו, ונשלח למשפט בעיר מוצאו. השופט המקומי שחרר אותו שכן מצא כי אין כל אשמה פלילית העומדת כנגדו. מסיאל שב לבאהיה והחל שוב לנדוד ולהטיף. הוא נשבע להקים 21 כנסיות, והחל לעשות זאת באזורי הספר של באהיה וסרז'יפה.
ב-1877 החלה בצורת באזורי צפון מזרח המדינה. הבצורת ארכה שנתיים, וגרמה למותם ברעב של למעלה מ-300,000 איכרים. הבסיס הכלכלי של האזור נשמט. כפרים ננטשו על ידי יושביהם. מסיאל ואנשיו ניסו להקל על סבלם של העניים, ורבים החלו לנהות אחריהם. התחושה, לה הטיף מסיאל, כי קיצו של העולם קרב, וכי הגאולה היחידה תבוא באמצעות הדבקות בדת, נראתה עתה ברורה ופשוטה. מסיאל נחשב על ידי מעריציו לקדוש, ואף למשיח. ביקורתו על הכנסייה הקתולית הביאה לנידויו על ידי הארכיבישוף של באהיה בשנת 1882.
המשפט המסכם את ראייתו התאולוגית של מסיאל היה: " רק אלוהים הוא גדול" (só deus é grande). הוא לא ביקש לעצמו תהילה, ודרש מתומכיו שלא לכנותו קדוש. עם זאת, אידאולוגיה זו איפשרה לו גם להמרות את פי הכנסייה הקתולית, שראשיה נתפסו אצלו כמושחתים וחזקים מידי.
מסיאל הושפע מספרים ונבואות שבישרו על סוף העולם המתקרב. הוא החל להתנבא בעצמו, ונבואותיו נשאו אופי אפוקליפטי, שבישר על סוף העולם ב-1900.
ביוגרפיה > ביטול העבדות והכרזת הרפובליקה

ב-1888 ו-1889 עברה ברזיל מהפך בעל משמעויות מרחיקות לכת. ב-13 במאי 1888 הכריז הקיסר, פדרו השני על ביטול העבדות. חמישה מיליון עבדים שחורים מצאו עצמם ללא עבודה. חלק ניכר מהם עזבו את החוות בהם עבדו, והחלו לחיות בשולי הערים בסמטאות עוני. עשרות אלפי חקלאים איבדו את מקור פרנסתם, מאחר שהגידולים דרשו טיפול אינטנסיבי ולא נמצאו לשם כך ידיים עובדות במקום העבדים. גידולים אלו, כקפה, כותנה, טבק וסוכר, היו הבסיס לכלכלתה של ברזיל באותה התקופה. על רקע זה, הודח הקיסר פדרו השני ב-15 בנובמבר 1889 בהפיכה צבאית, והוכרז על הקמתה של רפובליקה. אירוע זה אך הביא לחוסר יציבות רב יותר.
מסיאל היה מתנגד חריף לעבדות, הוא הטיף כנגדה, על אף שהדבר קומם כנגדו את האיכרים ואת השלטונות. בבת אחת גדל מספר צאן מרעיתו באופן דרמטי, וכ-80% מהם היו עבדים לשעבר. בנוסף לכך, הטענה כי הקיסרות היא בחסדו של האל, לא הייתה בתוקף לגבי הרפובליקה, שהייתה מוסד חילוני לכל דבר ועניין, שתמך בהפרדת הדת מן המדינה. מסיאל ראה בכך רעה חולה, והורה לתומכיו שלא להכיר ברפובליקה החדשה.
ב-1893 פנה מסיאל לאלימות. בעת שתומכיו צעדו במצעד כנגד תשלום מיסים לממשלה במדינת באהיה, הותקפו התומכים על ידי כוח משטרה, והגיבו באלימות ובנשק חם.
ביוגרפיה > בקנודוס

מסיאל החליט לפרוש למקום בו לא תוכל ידה של הרפובליקה להגיע אליו. ליד העיר מונטה סנטו בצפון מדינת באהיה בכפר בלו מונטה, באזור קנודוס הקים את משכנו, וקיבץ לשם את תומכיו, תוך שהוא מכריז על הקמת יישוב ללא משטרה וללא מיסים.
בקנודוס הקים ממשלה מקומית, שהייתה מורכבת מ-12 "שליחים", והסדירה אורח חיים קולקטיבי, שכלל חלוקת העבודה, חלוקת התוצר, רכוש משותף, ביטול הנישואים האזרחיים, מטבע מקומי, איסור על שתיית אלכוהול ועל זנות, ופעילות חובה דתית. שמו של המקום יצא למרחקים כ"ארץ המובטחת". עבדים שחורים לשעבר, בני השבטים האינדיאנים, ועניים מכל קצות הארץ החלו להגיע למקום. לאחר שנה מנתה אוכלוסיית הכפר 8,000 איש. ב-1895 הגיעה ל-30,000.
הכלכלה הקולקטיבית הייתה כלכלת צמצום, אך האפשרות לעבוד בחקלאות ללא פיקוחם של בעלי הקרקעות הגדולים, משכה רבים אל מחנהו של מסיאל.
ביוגרפיה > בקנודוס > מלחמת קנודוס

במשך שלוש שנים חיו מסיאל ותומכיו בקנודוס ללא כל הפרעה, וללא התערבות חיצונית. עם זאת נוכחותם של תומכי מסיאל הביאה לפחד באזור, מכיוון שרבים מן המצטרפים לשורותיו של מסיאל היו "ז'אגונסוס", שכירי חרב שהתפרנסו כחקלאים נודדים. הממשלה המרכזית החלה להתעניין בנעשה, מכיוון שחששה מפלישתם של תומכי מסיאל לעיר השכנה ז'וסאיירו, שתושביה ביקשו את הגנת הממשלה המרכזית, לאחר שתקרית שיסודה סכסוך עם סוחר עץ מקומי על משלוח עץ שלא הגיעה, נופחה לממדי ענק.
שלוש משלחות צבאיות ניסו לכבוש את קנודוס, וסיימו בכישלון, כשהן סופגות מאות הרוגים. משלחת צבאית רביעית יצאה לאחר שכל ברזיל סערה בעקבות כישלון שלוש המשלחות הראשונות, והצגתו של מסיאל כמלוכן החפץ להחזיר את המלוכה.
המשלחת הרביעית כללה כ-6,000 חיילים, וארטילריה. המצור על קנודוס החל ביוני 1897 בהרעשת תותחים. המצור הביא לאלפי הרוגים, הן בכוחות הצבא, והן בקרב הנצורים. בספטמבר התהדק המצור, ונקודות אסטרטגיות בקנודוס נכבשו. מסיאל, שחשש ממותם האלים של תומכיו, החל בתקופה של תפילה וצום. ב-22 בספטמבר 1897 מת, כפי הנראה ממחלת הדיזנטריה. מותו סימן את תבוסתה של קנודוס. לאחר מותו פרצו כוחות הממשלה למתחם המבוצר, והרגו כ-50% מתומכי מסיאל, בטבח חסר רחמים כנגד האוכלוסייה האזרחית. מעריכים כי מספר הקורבנות הגיע ל-15,000.
גופתו של מסיאל אותרה, הוצאה מקברה, וזוהתה על ידי רופאים צבאיים. ראשו נכרת ונשלח לסלבדור בירת באהיה, הן כהוכחה למותו, והן כשלל מלחמה. הראש הוצג במוזאון הרפואה בעיר, אך הושמד בשריפה בשנת 1905.
ספרות

מכתביו של מסיאל נותר מעט מאוד. דרשה שכתב ב-1895 בשם "מחשבות על תפיסת החוק האלוהי של אדוננו ישו לגאולת האדם" היא היחידה ששרדה.
דמותו הופיעה ביצירות ספרות העוסקות במרד בקנודוס. יצירתו של יוקלידס דה קוניה "מרד בסרטאוס" מציגה תיאור דרמטי של מסיאל, כמו גם ספרו של מריו ורגס יוסה "מלחמת סוף העולם" (יצא לאור בעברית בהוצאת שוקן בשנת 1987, בתרגום יואב הלוי).
אפרים משה ליליין

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1874 האימפריה האוסטרו-הונגרית דרוהוביץ', אוסטריה 
 פטירה:  18 ביולי 1925 (בגיל 51) רפובליקת ויימאר באדנוויילר (אנ'), באדן 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור, צילום
 יצירות ידועות:  תצלום תיאודור הרצל בבזל (1901), "חתונה אלגורית" (1906), "משה" (1908)
 פרסים והוקרה:  Civil Merit Cross (Austria-Hungary) 
 בן או בת זוג:  Helene Lilien 
 חתימה:   
 
אפרים משה ליליֶין (בפולנית: Maurycy Lilien;‏ 23 במאי 1874, דרוהוביץ', גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 18 ביולי 1925, באדנוויילר, רפובליקת באדן, גרמניה) היה צייר, צלם ותחריטאי יהודי, שפעל בגרמניה ובארץ ישראל, ממייסדי "בצלאל", המזוהה עם סגנון האר נובו. שמו יצא לפניו בשל יצירתו בנושאי יהדות וציונות. מכונה לעיתים "האמן הציוני הראשון".
ביוגרפיה

ליליין נולד בעיר דרוהוביץ' שבגליציה המזרחית (כיום באוקראינה) למשפחה ענייה, בנם של יעקב הכהן ליליין (1854–1907) ו-קיילי לאנגרמן (1856-1920). בשנים 1889-1893 למד באקדמיה לאמנות בקרקוב, מתוכן שנתיים אצל המורה הפולני יאן מטייקו, ואחר כך בווינה. כאשר סיים את לימודיו עבר לברלין, שם היה פעיל בחוגי האר-נובו הגרמני (יוגנדסטיל) ותרם איורים לעיתון "יוגנד" (גרמנית: "נעורים").
ב-1900 ראתה אור יצירתו הראשונה הקשורה לתנועה הציונית, סדרת איורים שעיטרו את ספר שיריו של בֶּריס פון מינכהאוזן, Juda ("יהודה"). פון מינכהאוזן היה משורר לא יהודי שהוקסם מראיית היהודים כבני ישראל העתיקים ותמך בציונות, אולם לאחר מכן הפך לאנטישמי ונאצי.
לצד יעקב ברנשטיין-כהן, חיים ויצמן, מרטין בובר, ליאו מוצקין ואחד העם היה ליליין ממייסדי הפרקציה הדמוקרטית בקונגרס הציוני החמישי (1901), וכחלק מפעולתה ייסד בשיתוף עם בובר וברתולד פייבל את ההוצאה לאור Jüdischer Verlag (יודישער פערלאג). ב-1903 יצא לאור ספר על אמנות יהודית בעריבת מרטין בובר, בו הוצג בין האמנים היהודים המובילים בדורם.
עיקר פרסומו בא לו בזכות תמונתו המפורסמת של הרצל על מרפסת המלון בבזל, שהוצגה בקונגרס של שנת 1901, ובזכות האיורים שבהם הציג את הרצל המזוקן כנביא תנ"כי וכדגם לדמויות תנ"כיות שונות כמו משה, חלקם בעירום. לפרסום רב זכו גם תחריטים שהכין בעקבות תמונות שצילם בארץ ישראל, של מראות מירושלים ומארץ הקודש. תחריטיו ואיוריו משקפים השפעה ניכרת של המאייר והצייר אוברי בירדסלי.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל, ויחד עם בוריס שץ ויוליוס רוטשילד ייסד את בית הספר לאמנות "בצלאל", לימד את הכיתה הראשונה שלו, ועיצב את סמלו של בית הספר. כעבור שנה חזר לגרמניה, שם חי רוב חייו. ביקר בארץ ישראל עוד שלוש פעמים. בעת ביקוריו בארץ ישראל עסק גם בצילום והסתייע בשירותיו של הצלם ח'ליל רעד. ב-1941 מסר בנו של ליליין לספריית שוקן 600 תשלילים מצלולויד וזכוכית. אחר כך עברה לרשותה של אספנית האומנות דבורה שוקן ששימרה וקיטלגה אותם.
ליליין נחשב לאחד מגדולי האמנות היהודית ומניח היסוד לאיור הציוני. הייתה לו השפעה גדולה על עולם האסוציאציות החזותיות-אמנותיות בארץ ישראל ובעולם היהודי, לפחות בשני העשורים הראשונים של המאה. השילוב של נושא תנ"כי, הקשר ציוני, תפאורה מזרחית ודרך עיצוב אידיאליסטית מערבית הוא תמצית יצירתו. אמני "בצלאל" רקחו את יצירותיהם על-פי המינון הזה. גם אמנים כראובן רובין ואריה לובין הושפעו מאוד מליליין בראשית דרכם.
חיים אישיים

בשנת 1906, אפרים נישא לאמנית היהודייה הלנה אמה מאגנוס (1880-1971) ויחדיו נולדו להם שני ילדים: הבן יעקב אוטו (1907-1991) אשר עלה לישראל עם משפחתו, ובתם ד"ר חנה פאולה סופיה פיטרס (1911-2009) אשר עברה עם משפחתה לארצות הברית. בתו של יעקב אוטו ליליין, חנה, נישאה לטל קיפניס, בנו של לוין קיפניס.
הוא נפטר כשלקה בליבו בגיל 51 בלבד.
הנצחה

על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב ובבאר שבע.
במשך השנים נערכו מספר תערוכות לזכרו:
בשנת 1947 המשכן לאמנות על שם חיים אתר תערכות ויטראז'ים שיצר ליליין.
בשנים 1974–1975, במלאת מאה שנה להולדתו, מוזיאון ישראל הקדיש לליליין תערוכת זיכרון וגם העיר בראונשווייג בגרמניה (שבה חי ליליין את שנותיו האחרונות לצד רעייתו, הלנה מגנום, ילידת העירואמנית בזכות עצמה) הקדישה לו תערוכה רטרוספקטיבית.
באפריל 1990 נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת צלומים של ליליין, שאצר הצלם מיכה בר-עם.
בקיץ 2008 ערכה גלריה טל בכפר ורדים תערוכה של ציורי נשים של ליליין.
במאי 2015 ערכה גלריה נ&נ אמן תערוכת רטרוספקטיבה של יצירותיו.
גלריה

בול קק"ל הראשון בעיצובו. הופיע בווינה ב-1902
הרצל, משקיף ממרפסת מלון שלושת המלכים בבזל שבשווייץ, בעת הקונגרס הציוני החמישי, תרס"ב-1901
חתונה אלגורית, 1906
אוסף מוזיאון ישראל
B88.0279
"משה" (1908): באיור מופיע הרצל כבן דמותו של משה המקראי
תחריט של אברהם אבינו
יהושע בן נון: פניו מבוססות על דיוקנו של הרצל
כרזה לכבוד הקונגרס הציוני העולמי החמישי 1901. הציטוט "וְתֶחֱזֶינָה עֵינֵינוּ בְּשׁוּבְךָ לְצִיּוֹן" מתוך ברכת עבודה.
פרוטרט עצמי של ליליין בחדר עבודתו. על הקיר תלויה הכרזה לכבוד הקונגרס הציוני העולמי החמישי.
השכלה

1890 - 1892 אמנות, האקדמיות של קרקוב אצל המורה יאן מטיקו
1892 אקדמיה לאָמָּנֻיּוֹת יָפוֹת, וינה, אוסטריה
הוראה

1906 לימד הכיתה הראשונה של "בצלאל"
לקריאה נוספת

חיים פינקלשטיין (קטלג, אוצר, הקדמה), א.מ. ליליין במזרח בתיכון [התיכון]: תצריבים (1908-1925), [באר-שבע]: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון, 1988
רותי אופק (עורכת ואוצרת), א.מ. ליליין: האמן הציוני הראשון: מכתבים, איורים, תחריטים וצילומים, תפן: המוזיאון הפתוח, תפן, תשנ"ז-1997.
רותי אופק, האומן הציוני הראשון: אפרים משה ליליין, התנועה הציונית וקק"ל, עת-מול 274 (נובמבר 2021), עמ' 5–8.
הערות שוליים

↑  חיים פינקלשטיין, ליליין והציונות, 1998
1 2 3  משה זרטל, אפרים משה ליליין - פרק בציור - פרק בציונות, על המשמר, 14 ביוני 1974
↑  דוד יהודה מונטיזר, פגישה עמ אפרים משה ליליין במלהמת העולם, הַבֹּקֶר, 16 באוקטובר 1940
↑  צבי יזהר, הגראפיקה הישראלית, על המשמר, 21 בספטמבר 1960
↑  גתית גינת, ביאנלה הרצליה, באתר הארץ, 11 במאי 2014
↑  שלמה שבא, הרצל במערומיו, דבר, 23 ביולי 1971
↑  אליעזר בן-יהודה, "לחיי האמנות העברית בארץ ישראל!", השקפה, כ"ו טבת א'תתל"ז (23 בינואר 1906), עמ' 2.
↑  דנה שוופי, הצלם הפלסטיני חליל ראאד תיעד את ישראל שהוא ראה עד 48', באתר הארץ, 16 בספטמבר 2010
1 2  הצייר התגלה כצלם, מעריב, 8 באפריל 1990
↑  היינריך לווה, לזכרו של אמן, הארץ, 8 ביוני 1934
↑  ליום העצמאות הישראלית מציג המשכן לאמנות ויטראז'ים מצויירים בידי הצייר אפרים משה ליליין, באתר יומן עין חרוד, ‏12 דצמבר 1947⁩
↑  משה זרטל, תערוכת זכרון לא. מ. ליליין בגרמניה, על המשמר, 1 באוגוסט 1975
↑  ליאורה לבקוביץ, צילם את הרצל על המרפסת, חדשות, 6 באפריל 1990
↑  דנה גילרמן, עכבר העיר, העירום של הציוני הראשון, באתר הארץ, 18 ביולי 2008
↑  עוזי צור, מסע בזמן עם אפרים משה ליליין, באתר הארץ, 8 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280739  NLI: 987007264508305171  PLWABN: 9810653672805606  CiNii: DA03494905  GND: 118572938  ISNI: 0000 0001 1065 1227  LCCN: n81093755  LNB: 000193487  NKC: xx0157212  NTA: 071074546  PIC: 25288  RKD: 252568  SELIBR: 235222  SNAC: w6gn0kth  SUDOC: 06844902X  ULAN: 500040863  VIAF: 59876406   WorldCat (עם VIAF): 59876406 
רח' ליליין בירושלים.