stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאופילוס השלישי מירושלים
תולדות חייו

תיאופילוס נולד במסניה, בדרום מערב הפלופונסוס ביוון בשנת 1952. שם נעוריו היה איליאס ייאנופולוס (Ηλίας Γιαννόπουλος). בשנת 1964 הוא עקר לירושלים והחל ללמוד בבית הספר של הפטריארכיה. הוא סיים לימודיו התיכוניים בשנת 1970 ובאותה שנה מונה לנזיר בכנסייה. שמו החדש, תיאופילוס, נקבע על ידי הפטריארך בנדיקטוס. הוא שימש כארכידיקון לפטריארך בנדיקטוס. בין השנים 1991–1996 הוא שימש ככומר הכנסייה בכפר כנא בגליל. בשנת 1997 נשלח כשליח הכנסייה לקטר כדי לסייע לבני הקהילה הפלסטינים העובדים שם.
תיאופילוס למד תאולוגיה באוניברסיטת אתונה והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דורהם באנגליה. הוא אף למד באוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף לשפת אימו, יוונית, הוא אף דובר אנגלית, ערבית ועברית. בין השנים 2000–2003 הוא שימש כשליח הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה, אולם כמעט ולא נכח בעיר. בשנת 2003 שב בשליחות הכנסייה לקטאר. בטרם התמנה לתפקיד הפטריארך, שימש תקופה קצרה בתפקיד הארכיבישוף של תבור.
ב-22 באוגוסט 2005 נבחר תיאופילוס לתפקיד הפרימאט ה-141 של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים, על ידי הסינוד הקדוש של ירושלים, ומינויו אושר על ידי הסינוד הכללי האורתודוקסי בקונסטנטינופול. ב-24 בספטמבר 2005 הודיעה הממלכה ההאשמית על תמיכתה במינוי, כאחת משלוש הממשלות אשר הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחומן כפופה למרותו. טקס כניסתו לתפקיד נערך ב-22 בנובמבר 2005, למרות התנגדות ממשלת ישראל למינויו. תיאופילוס מונה לתפקידו לאחר הדחת הפטריארך אירינאוס הראשון על רקע חשדות לאי-סדרים במכירת קרקעות כנסייה ליהודים. בטקס הכתרתו לפטריארך נכחו שליחים מכל קהילות הכנסייה היוונית אורתודוקסית במזרח התיכון ומכובדים רבים, בהם נשיא יוון, ונציגי ממשלות ירדן, קטר, והרשות הפלסטינית.
ביום 16 בדצמבר 2007 החליטה ממשלת ישראל, בהחלטתה מס' 2775, להכיר בתיאופילוס השלישי כפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים.
הערות שוליים

↑  עותק מאתר jerusalem-patriarchate.info
↑  משה ברדה, ‏סוגיית ההכרה של ממשלת ישראל בפטריארך היווני-האורתודוכסי של ירושלים הנבחר תיאופילוס ג'אנופולוס, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 7.1.2008
תורשתיות

תורשתיות באוכלוסייה היא השונות הנצפית בין פרטים הנגרמת מהבדלים גנטיים. גורמים גנטיים, סביבתיים ואקראיים עשויים לתרום לשונות בין פרטים בתכונות הנצפות (פנוטיפים). תורשתיות היא אפוא הניתוח של התרומה היחסית של הגורמים הגנטיים והלא גנטיים לשונות הפנוטיפית באוכלוסייה. לדוגמה אנשים מסוימים גבוהים יותר מאחרים באוכלוסייה, והתורשתיות מנסה לנתח עד כמה הגנטיקה משפיעה על הגובה באוכלוסייה.
פנוטיפ מסוים ניתן להעריך כסכום של השפעות גנטיות וסביבתיות:
השונות בתכונה – Var (P) – היא הסכום של ההשפעות:
בניסוי מבוקר ניתן לשלוט ב-Cov(G,E) כך שיהיה שווה ל-0.  במקרה כזה מוגדרת התורשתיות באופן הבא:
H2 היא תורשתיות במובן הרחב. היא מאפיינת את כל התרומות הגנטיות לשונות הפנוטיפית באוכלוסייה כולל יחסים אדיטיביים, דומיננטיים, אפיסטטים (אינטראקציות של גנים שונים) ואפקטים אימהיים.
לעיתים מתייחסים באופן נפרד לגורמים אלו. דוגמה לכך היא התייחסות לשונות אדיטיבית (אללית) בלבד, ואז ניתן לדבר על תורשתיות במובן הצר המוגדרת כך:
ראו גם

תורשה
תורשה מול סביבה
מודלים של תורשה, סביבה והתפתחות
תיאופילו קוביאס

תיאופילו חואן קוביאס אריסאגה (בספרדית: Teófilo Juan Cubillas Arizaga‏; נולד ב-8 במרץ 1949) הוא כדורגלן עבר פרואני הנחשב על ידי רבים ככדורגלן הפרואני הבולט בכל הזמנים. קוביאס שיחק בתפקיד קשר התקפי. הוא השתתף בשני טורנירי הגביע העולמי של מקסיקו 1970 וארגנטינה 1978 וכבש בכל אחד מהם חמישה שערים, נתון המציב אותו (יחד עם כדורגלנים נוספים) במקום השביעי ברשימת הכובשים בטורנירי הגביע העולמי. ב-2004 נבחר קוביאס על ידי פלה כאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירה בקבוצות

קוביאס נולד ליד פואנטה פיידרה, בלימה בירת פרו. הוא החל לשחק בקבוצת הנערים של אליאנסה לימה ועוד בטרם מלאו לו 17 שנים עבר לקבוצה הבוגרת. כבר בעונתו הראשונה בליגה הפרואנית הוא כבש 19 שערים ב-23 משחקים והיה למלך השערים בליגה באותה עונה. בפברואר 1967 ערך את הופעתו הבינלאומית הראשונה במשחקה של אליאנסה לימה מול אינדפנדיינטה מארגנטינה בה ניצחו הפרואנים 1:6 וקוביאס כבש שני שערים. גם בשנת 1970 היה קוביאס מלך השערים בליגה הפרואנית כשכבש 22 שערים ב-29 משחקים. למרות כושרו הגבוה של קוביאס לא הצליחה אליאנסה לזכות באליפות פרו באותן שנים ואף לא הגיעה לאחד משלושת המקומות הראשונים שהבטיחו השתתפות בגביע הליברטדורס. בגלל גילו הצעיר ומראה פניו הילדותי זכה קוביאס באותן שנים לכינוי "Nene" (תינוק), כינוי שדבק בו לאורך כל הקריירה שלו.
שנת 1972, הייתה אחת משנות השיא של קוביאס. הוא הוכתר כמלך השערים של גביע הליברטדורס ונבחר כשחקן השנה באמריקה הדרומית. בתום עונת 1972 עבר לשחק בשווייץ בשורות פ.צ. בזל, אולם, קוביאס לא הסתגל לסביבה ולתרבות השווייצרית ואחרי עונה אחת, בה מיעט לשחק, עבר לפורטוגל לשורות פורטו בה זכה להצלחה וכבש בשלוש עונות 65 שערים. למרות הצלחתו, לא זכתה פורטו בתואר משמעותי בשנים אלו. קוביאס, שהוזמן באותן שנים למשחקים חגיגיים כאחד מהכדורגלנים הבכירים בעולם, נותר עדיין ללא כל זכייה בתואר אליפות או גביע.
קוביאס שב לפרו בשנת 1977 ושיחק שנתיים במדי קבוצתו הוותיקה, אליאנסה לימה. בשתי שנים אלו זכתה אליאנסה באליפות פרו וקוביאס הבקיע 42 שערים ב-56 משחקים. הניסיון שצבר בשנות משחקו באירופה ובשורות נבחרת פרו הוסיף ליכולתו ואחרי משחקי הגביע העולמי ב-1978 נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים בעולם. ב-1979 הלך בעקבות כוכבי הכדורגל הגדולים בעולם באותה עת, דוגמת פלה, פרנץ בקנבאואר, ג'ורג' בסט ויוהאן קרויף והצטרף ל-NASL, ליגת הכדורגל האמריקאית שעוררה באותן שנים עניין בעקבות נהירת הכוכבים אליה. הוא הצטרף לפורט לודרדייל סטרייקרס בה שיחק כבר ג'ורג' בסט ונשאר בה במשך חמש עונות, עד 1983. במשך תקופה זו כבש 65 שערים. ימיו הגדולים של קוביאס כבר היו מאחוריו, הוא חזר ב-1984 לאליאנסה לימה לתקופה קצרה וב-1985 הצטרף לפורט לודרדיילס סאן, קבוצה מהליגה האמריקאית השנייה, שיחק במדיה שנה ופרש.
ב-8 בדצמבר 1987 אירע אסון התעופה של אליאנסה לימה בו נספתה הקבוצה כולה בעת שמטוסה התרסק באוקיינוס השקט. בעקבות האסון, שב קוביאס מהפרישה והתגייס להקמת הקבוצה מחדש. הוא שיחק ב-13 משחקים בהם כבש 3 שערים, אולם מטרת שיבתו הייתה בעיקרה מתן תקווה לאוהדי הקבוצה והוקרה לשחקנים ולצוות המקצועי שנספו באסון. במאי 1988 הוחתם קוביאס בשלישית על ידי פורט לודרדייל סטרייקרס והגיע איתם למשחק הגמר של ליגת המשנה, ה-ASL, בו נוצחו על ידי וושינגטון דיפלומטס. לאחר ההפסד שוחרר קוביאס ושיחק תקופה קצרה נוספת בקבוצת מיאמי שארקס וביולי 1989 פרש סופית מכדורגל מקצועני. הוא המשיך לשחק בליגת חובבים בפלורידה והשתקע בקורל ספרינגס שבפלורידה בה הוא חי עד היום (נכון ל-2010) ומנהל יחד עם בניו (שניהם כדורגלנים מקצוענים בעברם) בית ספר לכדורגל.
נבחרת פרו

קוביאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרו ביולי 1968 בהפסדה של פרו לברזיל 4:0. במשחקי ההעפלה לטורניר הגביע העולמי במקסיקו, 1970 שנערכו ב-1969, הדיחה פרו את ארגנטינה (שנעדרה לראשונה בתולדותיה מטורניר הגמר של הגביע העולמי) והעפילה לטורניר הגמר במקסיקו. במשחקי השלב הראשון כבש קוביאס ארבעה שערים: שער אחד מול בולגריה בניצחון פרו 2:3, שני שערים מול מרוקו בניצחון פרו 0:3 ושער נוסף מול מערב גרמניה בהפסד הפרואני 3:1. נבחרת פרו העפילה לשלב רבע הגמר, שם פגשה את ברזיל (שזכתה בהמשך הטורניר בגביע העולמי) ונוצחה 4:2. גם במשחק זה כבש קוביאס שער והעלה את מאזנו ל-5 שערים ב-4 משחקים. רק שני חלוצים כבשו יותר שערים ממנו בטורניר: גרד מילר (10 שערים) וז'אירזיניו (7 שערים) ושניהם שיחקו 6 משחקים.
פרו לא הצליחה להעפיל למשחקי גביע העולם ב-1974 בגרמניה, אך ב-1975 זכה קוביאס יחד עם נבחרת פרו בקופה אמריקה לאחר שגברו בחצי הגמר על ברזיל ובגמר על קולומביה.
נבחרת פרו הצליחה להעפיל לטורניר גביע העולם ב-1978, שנערך בארגנטינה, לאחר שגברה במשחק האחרון והקובע על בוליביה 0:5 (קוביאס כבש שני שערים במשחק). בטורניר כבש קוביאס שני שערים בניצחונה של פרו על סקוטלנד 1:3. במשחקה השני התמודדה פרו מול הולנד, שהעפילה בהמשך הטורניר למשחק הגמר. המשחק נסתיים בשוויון 0:0. במשחקה האחרון בבית המוקדם פגשה פרו את איראן וניצחה 1:4. קוביאס כבש במשחק שלושער (מהם שני שערים בבעיטות 11).
פרו העפילה מהבית המוקדם לבית המתקדם אך שם כשלה בכל משחקיה ואף לא כבשה שערים. היא נוצחה על ידי ברזיל 3:0, על ידי פולין 1:0 ולשיא הגיעה במשחק השערורייתי מול ארגנטינה בו הובסה 6:0.
קוביאס סיים את הטורניר עם 5 שערים שהקנו לו את המקום השני, יחד עם ההולנדי רוב רנסנברינק, בטבלת מלך השערים בטורניר, אחרי  הארגנטינאי מריו קמפס שכבש 6 שערים.
גם לטורניר הגביע העולמי ב-1982 בספרד הצליחה הנבחרת הפרואנית להעפיל. סגל הנבחרת כלל כוכבים כססאר קואטו, חוסה ולאסקס, חוליו ססאר אוריבה וקוביאס, ורבים ניבאו לה גדולות בטורניר. אולם, הנבחרת הפרואנית כשלה בבית המוקדם. היא סיימה בשתי תוצאות תיקו מול קמרון ואיטליה והובסה על ידי פולין 5:1. היה זה משחקו האחרון של קוביאס בשורות נבחרתה הלאומית של פרו ממנה פרש מספר חודשים לאחר מכן.
הערות שוליים

↑  South American Player of the Year 1972, אתר rsssf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 9887 1356  LCCN: no2017153874  VIAF: 31151246541444130317   WorldCat (עם VIAF): 31151246541444130317
שיגעון של לילה

| --- | --- |

 מבוסס על:  התסכית "Lies" מאת ג'ו פרנק (אנ')
 בימוי:  מרטין סקורסזה
 הופק בידי:  איימי רובינסון, גריפין דאן, רוברט פ. קולסברי
 תסריט:  ג'וזף מיניון
 עריכה:  תלמה סקונמייקר
 שחקנים ראשיים:  גריפין דאן רוזנה ארקט ורנה בלום טומי צ'ונג לינדה פיורנטינו טרי גאר ג'ון הרד צ'יץ' מרין קתרין אוהרה ויל פטון
 מוזיקה:  הווארד שור
 צילום:  מיכאל בלהאוס
 מדינה:  ארצות הברית
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1985
 משך הקרנה:  97 דק'
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה שחורה, קומדיה מטורפת, Yuppie Nightmare Cycle
 הכנסות באתר מוג'ו:   afterhours
 דף הסרט ב־IMDb
 
שיגעון של לילה (באנגלית: After Hours) הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1985 בבימויו של מרטין סקורסזה על פי תסריט של ג'וזף מיניון, ובכיכובו של גריפין דאן. הסרט מתרחש בלילה אחד, ועוקב אחרי פול האקט, פקיד אפרורי שמסתבך בהשתלשלות אירועים סוריאליסטיות ברובע סוהו בניו יורק, כשהוא מנסה לחזור לביתו.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ושבחים על ההומור השחור שלו, ונחשב לאחד מסרטיו המוערכים של סקורסזה. הסרט היה לזוכה הראשון בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר ובפרס לבמאי הטוב ביותר. סקורסזה זכה עבור הסרט בפרס הבמאי הטוב ביותר גם בפסטיבל הקולנוע בקאן.
עלילה

אחרי יום ארוך ומשעמם בעבודה, פול האקט, איש מחשבים במשרד אפרורי, פוגש את מרסי פרנקלין בבית קפה מקומי בניו יורק. מרסי מספרת לו שהיא גרה עם פסלת בשם קיקי ברידג'ס, שמייצרת ומוכרת משקולות נייר בצורת בייגל גבינות שמנת, ומשאירה לו את המספר שלה. בהמשך הלילה, לאחר שהתקשר למספר בתואנה לקנות משקל נייר, פול לוקח מונית לדירתן. בדרך, שטר של 20 דולר עף דרך חלון המונית, ומשאיר אותו רק עם מעט עודף, למורת רוחו של נהג המונית. בדירה פוגש פול את קיקי, שעובדת על פסל של אדם מתכופף וצורח, ולכל אורך הביקור הוא נתקל בכמה ראיות המרמזות על כך שמרסי סובלת מכוויות. בשל כך ובעיקר בשל התנהגותה המשונה של מרסי, פול מחליט לחמוק בפתאומיות מהדירה.
פול מנסה לחזור הביתה ברכבת התחתית, אך מתברר שתעריף הנסיעה עלה בחצות, ואין לו די כסף כדי לקנות כרטיס. לאחר ניסיון הסתננות קצר וכושל לרכבת, הוא הולך לבר בו מלצרית בשם ג'ולי מתאהבת בו מיד. בבר פול שומע כי יש סדרה של פריצות בשכונה. הברמן, טום שור, מציע לתת לפול כסף עבור הרכבת התחתית, אך הוא אינו מסוגל לפתוח את הקופה. הם מחליפים מפתחות כדי שפול יכול ללכת למקום של טום כדי להביא את מפתח הקופה. לאחר מכן, פול מבחין בשני פורצים, ניל ופפה, עם הפסל של קיקי. לאחר שהוא מתעמת איתם הם בורחים, תוך שהם מפילים את הפסל. כשפול מחזיר את הפסל לדירתם של קיקי ומרסי, קיקי דוחקת בו להתנצל בפני מרסי. הוא מסכים אך מגלה שמרסי התאבדה; קיקי ואיש בשם הורסט כבר עזבו למועדון בשם "ברלין". פול מדווח על מותה של מרסי למשטרה, ואז נזכר שהוא אמור להחזיר את המפתחות של טום.
פול מנסה לחזור לבר של טום, אך הוא נעול ושלט מציין שטום יחזור בעוד חצי שעה. פול פוגש את ג'ולי שוב ברחוב, והיא מזמינה אותו לדירתה כדי לחכות לטום, שם פול מתעלם מההתנהגות המוזרה שלה. לאחר מכן הוא חוזר לבר של טום, בזמן שטום מקבל שיחה בה מודיעים לו על מותה של מרסי, שמתברר שהייתה חברתו. פול מחליט לחזור לדירתה של ג'ולי, שם היא מתחילה לשרטט את דיוקנו בזמן שהם מדברים והיא מספרת לו על עבודתה השנייה עם מכונות צילום. פול דוחה אותה, מחפש אחר קיקי והורסט כדי ליידע אותם על התאבדותו של מרסי. הוא נוסע למועדון ברלין, אך השומר מונע ממנו להיכנס. אחרי שהוא מצליח להיכנס, קבוצת פאנקיסטים מנסה לגלח את ראשו בתספורת מוהוק. הוא מצליח להימלט בקושי ונפצע. מחוץ למועדון הוא פוגש באישה בשם גייל, נהגת משאית גלידה שבהמשך טועה לחשוב שהוא הפורץ הפוקד את השכונה, והיא והמון זועם של תושבים מקומיים רודפים אחריו.
פול מתחנן לעזרה מאדם זר ברחוב, והאיש מניח שפול מחפש סטוץ הומואי. פול מוצא את טום שוב, אבל ההמון רודף אחרי פול. פול מגלה שכנקמה על דחייתה, ג'ולי השתמשה בדיוקן שלו ובמכונת הצילום כדי להפיץ בכרזות מבוקש שלו כפורץ. בסופו של דבר הוא מוצא מקלט במועדון ברלין השומם. פול משתמש בסנט האחרון שלו כדי להשמיע בג'וקבוקס את "Is That All There Is" של פגי לי, ומציעה לג'ולי, האישה היחידה בבר לרקוד איתו. פול מסביר שהוא נרדף וג'ולי, שגם היא פסלת, המתגוררת במרתף המועדון, מציעה לעזור לו. היא מסווה אותו כפסל בזמן שההמון הזועם מחפש במועדון אחר פול. לאחר שההמון עוזב, היא לא רוצה לשחרר אותו הטיח מתקשה, ופול נלכד במצב הדומה לפסל של קיקי. למזלו, ניל ופפה פורצים למועדון ברלין וגונבים אותו במחשבה שמדובר בפסל, ומניחים אותו בחלק האחורי של הטנדר שלהם. עם עלות הבוקר, הוא נופל מהטנדר ממש מחוץ לשער לבניין המשרדים שלו. פול נכנס פנימה כשאיש לא מבחין במצבו, ומתיישב בשולחנו. בכך, הסרט מסתיים באופן מעגלי.
צוות השחקנים הראשי

| --- | --- |
 גריפין דאן - פול האקט  רוזנה ארקט - מרסי  ורנה בלום - ג'ון  טומי צ'ונג - פפה  לינדה פיורנטינו - קיקי  טרי גאר - ג'ולי:  ג'ון הרד - הברמן טום שור  צ'יץ' מרין - ניל  קתרין אוהרה - גלי  ויל פטון - הורסט  מרטין סקורסזה - תאורן במועדון ברלין
נושאים ומוטיבים

לייטון גריסט (Leighton Grist) שייך את הסרט לתת-ז'אנר שכינה "מחזור סיוט יאפי" (Yuppie Nightmare Cycle), התואם הלך רוח של מתקופת כהונת הנשיא האמריקאי רונלד רייגן, בו נעשה שילב בין קומדיה מטורפת וסרט אפל, וכלל גבר יאפי לבן שנמשך לעולם זר על ידי מעין פאם פאטאל מודרנית. סרטים נוספים שניתן לשייך לסוגה זאת הם: אל תוך הלילה (אנ') של ג'ון לנדיס, קטיפה כחולה של דייוויד לינץ', משהו פראי של ג'ונתן דמי ובליינד דייט (אנ') של בלייק אדוארדס.
חלק מהמבקרים הציגו ניתוח פסיכואנליטי לסרט, הנשים בסרט מעבירות את פול חוויות שונות המדמות "סירוס" וכביטוי למצב של "חרדת סירוס". קיקי מפגינה אגרסיביות מינית ותשוקה למזוכיזם שמרתיעה את פול. מרסי מסרבת לפתח מגע מיני עם פול, ומשתמשת בכפל לשון כשדיברה על חיי המין שלה ושל בעלה, באומרה: "I broke the whole thing off". אחת ממלכודות העכברים שמקיפות המיטה של ג'ולי נסגרת בפתאומיות בדיוק כשהיא מנסה לפתות את פול, והיא וגייל מפנות כלפי פול המון זועם. ג'ון לוכדת את פול בתוך הפסל חסר אונים וחסר כל יכולת ביצוע. ישנן גם התייחסויות מפורשות לסירוס בסרט, כמו גרפיטי באחד מקירות השירותים, בו ציור של כריש הנושך פין זקוף.
מייקל ראביגר, בספרו "Directing", זיהה בסרט סמליות מיתולוגית: "גיבור הקומדיה האפלה 'שיגעון של לילה' של סקורסזה הוא כמו חולדה שמנסה להימלט ממבוך. ואכן יש עכברוש בכלוב בסצנה אחת שבה פול מוצא את עצמו לכוד בדירתה של אישה דברנית. הסרט יכול להיות מתואר כמסע במבוך, כשכל אחד משלביו מכיל הבטחה לחוויה מסוימת, כמעט תמיד אשלייתית ומוליכה שולל".
הפקה

סקורסזה נחל אכזבה עצומה לאחר נטישת סרטי פרמאונט את ההפקה של "הפיתוי האחרון של ישו", אך הנטישה גם דרבנה אותו להתמקד בחברות הפקה עצמאיות ובפרויקטים קטנים יותר. בעקבות זאת עורך דינו ג'יי ג'וליאן הציע לו להשתתף בפרויקט דרך הקבוצה העצמאית של גריפין דאן ואיימי רובינסון בשם: "Double Play Company". הפרויקט נקרא תחילה "לילה בסוהו" ("A Night in Soho") והוא התבסס על התסריט מאת ג'וזף מיניון שבמקור כותרתו הייתה "Leis" על שם מונולוג רדיו של ג'ו פרנק משנת 1982 שהיווה השראה לסיפור, ונכתב כחלק ממשימה לקורס הקולנוע שלו באוניברסיטת קולומביה. מיניון היה בן 26 בזמן הפקת הסרט. התסריט קיבל את השם After Hours לאחר שסקורסזה ביצע בו תיקונים סופיים.
אחת התופסות של סקורסזה לתסריט הוא הדיאלוג בין פול לשוער במועדון ברלין, שנעשה בהשראת הסיפור הקצר לפני החוק של פרנץ קפקא (שהופיע במקור ברומן "המשפט"). סקורסזה הסביר שהשימוש בסיפור הקצר שיקף את תסכולו באותה העת מהפקת "הפיתוי האחרון של ישו", שנבע מהאילוץ להמתין ללא הרף, בדומה ליוסף ק'.
במקור אמור היה לביים את הסרט טים ברטון, אך סקורסזה קרא את התסריט בתקופה בה לא הצליח לקבל מימון להשלמת "הפיתוי האחרון של ישו", וברטון יצא מהתמונה בשמחה לאחר שסקורסזה הביע בו עניין.
"שיגעון של לילה" היה הסרט הראשון של סקורסזה מאז "אליס לא גרה כאן יותר" משנת 1974 בו לא שיתף פעולה עם רוברט דה נירו כשחקן.
הבמאי הבריטי מייקל פאוול לקח חלק בתהליך ההפקה של הסרט (פאוול והעורכת תלמה סקונמייקר נישאו זמן קצר לאחר מכן). איש לא היה בטוח כיצד הסרט אמור להסתיים. פאוול אמר כי פול חייב לסיים את עבודתו, אך בתחילה זה הודח כלא סביר וקשה מדי. הם ניסו סיומים רבים אחרים, ואפילו כמה מהם צולמו, אך היחיד שכולם הרגישו שהוא עובד באמת היה לגרום לפול לסיים שוב בעבודה בדיוק כשהיום החדש התחיל.
פסקול

הפסקול הולחן על ידי הווארד שור, ששיתף פעולה במספר הזדמנויות עם סקורסזה. אף על פי שלא יצא אלבום פסקול רשמי, רבים מהלחנים של שור מופיעים באלבומו "Howard Shore" משנת 2009:Collector's Edition Vol. 1 . בנוסף לפסקול המקורי, מנוגנים בסרט גם:
"Symphony in D Major, K. 95 (K. 73n): 1st movement" attributed to Wolfgang Amadeus Mozart
"Air on the G String (Air From Suite No. 3)" by Johann Sebastian Bach
"En la Cueva" Performed by Cuadro Flamenco
"Sevillanas" Composed and performed by Manitas de Plata
"Night and Day", Words and music written by Cole Porter
"Body and Soul" Composed by Johnny Green
"Quando quando quando", Music by Tony Renis, Lyrics by Pat Boone
"Someone to Watch Over Me", Lyrics by Ira Gershwin, Music by George Gershwin, performed by Robert & Johnny
"You're Mine" Written by Robert Carr and Johnny Mitchell, performed by Robert & Johnny
"We Belong Together" Performed by Robert & Johnny
"Angel Baby" Written by Rosie Hamlin, performed by Rosie and the Originals
"Last Train to Clarksville" Composed by Bobby Hart and Tommy Boyce, written by Tommy Boyce and Bobby Hart, performed by The Monkees
"Chelsea Morning" Composed and performed by Joni Mitchell
"I Don't Know Where I Stand" Composed and performed by Joni Mitchell
"Over the Mountain; Across the Sea" Composed by Rex Garvin, performed by Johnnie and Joe
"One Summer Night" Written by Danny Webb, Performed by The Danleers
"Pay to Cum" Written and performed by the band Bad Brains
"Is That All There Is" Composed by Jerry Leiber and Mike Stoller, performed by Peggy Lee
ביקורות

הסרט הרוויח רק 10.1 מיליון דולר בארצות הברית, אך קיבל ביקורות חיוביות והמשיך להיחשב לסרט סקורסזה "לא די מוערך". עם זאת, היה לזוכה הראשון בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר ובפרס לבמאי הטוב ביותר. סקורסזה זכה עבור הסרט בפרס הבמאי הטוב ביותר גם בפסיבל קאן. ואפשר לסקורסזה לקחת הפסקה מהתפתחותו הסוערת של "הפיתוי האחרון של ישו".
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט ביקורת חיובית ודירוג של ארבעה מתוך ארבעה כוכבים. הוא שיבח את הסרט כאחד הטובים של השנה ואמר שהוא "ממשיך את הניסיון של סקורסזה לשלב קומדיה וסאטירה עם לחץ בלתי פוסק ותחושה של פרנויה מתפשטת." בהמשך הוסיף את הסרט לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו. וינסנט קנבי, מ"הניו יורק טיימס", העניק לסרט ביקורת מעורבת וכינה אותו" טיזר משעשע, עם סיקוונסים יחידים במושכי לב, המשוחקים היטב על ידי מר דאן והאחרים, אך שמותירים אותך עם תחושה קצת מרומה."
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 89% על סמך 56 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.64/10. ב-Metacritic, שמקצה ציון תקן לביקורות, הסרט זוכה לציון ממוצע משוקלל של 90/100, בהתבסס על שמונה מבקרים, המעיד על הערכה אוניברסלית.
תביעה משפטית

מאוחר יותר הגיש אמן הרדיו ג'ו פרנק תביעה בטענה שהתסריט גנב את מערך העלילה שלו ואת חלקי הדיאלוג, במיוחד בשלושים הדקות הראשונות של הסרט, מתוך המונולוג שלו "Lies" ב-"NPR" משנת 1982. אף שפרנק מעולם לא קיבל קרדיט באופן רשמי, לפי דיווחים הוא זכה ל"תשלום נאה" בהסדר.
פרסים

| פרס | קטגוריה | מקבל | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| פרס באפט"א לקולנוע | פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה | רוזנה ארקט | מועמדות |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | דקל הזהב | מרטין סקורסזה | מועמדות |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | הבמאי הטוב ביותר | מרטין סקורסזה | זכייה |
| Casting Society of America | השחקנים הטובים ביותר לסרט עלילתי - קומדיה | מרי קולקהון | מועמדות |
| פרס סזאר | הסרט הזר הטוב ביותר |  | מועמדות |
| פרסי גלובוס הזהב | פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי | גריפין דאן | מועמדות |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | הסרט הטוב ביותר | רוברט פ' קולסברי, גריפין דאן, איימי רובינסון | זכייה |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | הבמאי הטוב ביותר | מרטין סקורסזה | זכייה |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | התסריט הטוב ביותר | ג'וזף מיניון | מועמדות |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | השחקנית הטובה ביותר | רוזאנה ארקט | מועמדות |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | הצילום הטוב ביותר | מייקל באלהאוס | מועמדות |
| איגוד המבקרים האמריקני | הצילום הטוב ביותר | מייקל באלהאוס | מועמדות |
הערות שוליים

↑  UK, Leighton Grist, University of Winchester (2013). The films of Martin Scorsese, 1978–99: authorship and context II (1. publ. ed.). Basingstoke: Palgrave Macmillan. ISBN 9781403920355.
↑  Yuppie Nightmare Cycle
↑  Friedman, Lawrence S. (1998). The cinema of Martin Scorsese. New York: Continuum. ISBN 0826410774.
↑  Sangster, Jim (2002). Scorsese : Virgin Film. London: Virgin Books. pp. 132–133. ISBN 0753506424.
↑  Michael Rabiger. Directing. 448 pages. Publisher: Focal Press; 5 edition (December 15, 2012). ISBN 978-0240818450.
↑  Dougan, Andy (1997). Martin Scorsese. London: Orion Media. p. 77. ISBN 0752811754.
1 2  Hearst, Andrew (27 במאי 2008). "The Scandalous Origins of Martin Scorsese's After Hours". Panopticist. נבדק ב-2008-12-08. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Canby, Vincent (1985-09-13). "After Hours from Martin Scorsese". The New York Times. נבדק ב-2009-12-10.
↑  Keyser, Les (1995). Martin Scorsese. New York: Twayne. p. 148. ISBN 0805793216.
↑  Kafka, Franz. Before the Law. Retrieved 2009-12-10.
↑  Faber, Marion (Autumn 1986). "Kafka on the Screen: Martin Scorsese's "After Hours"". Die Unterrichtspraxis / Teaching German. Hoboken, New Jersey: John Wiley & Sons. 19 (2): 200–5. doi:10.2307/3530703. JSTOR 3530703.
↑  Keyser, Les (1995). Martin Scorsese. New York: Twayne. p. 145. ISBN 0805793216.
1 2  Filming for Your Life: The Making of After Hours" (Bonus feature). Burbank, California: Warner Home Video. 2004. B000286RNE.
↑  "Howard Shore Collector's Edition, Vol. 1". AllMusic. All Media Network. נבדק ב-17 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "After Hours (1985)". Box Office Mojo. נבדק ב-10 בדצמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Blair, Iain (5 בנובמבר 2001). "The Free Game; Stars' Cameos Add Touch of Realism to Faux Documentary". South Florida Sun-Sentinel. p. 3E. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Schembri, Jim (14 בפברואר 2003). "Martin's mean streets". The Age. Melbourne. נבדק ב-16 בנובמבר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Five-film DVD set defines Scorsese". The San Diego Union-Tribune. 20 באוגוסט 2004. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2011. נבדק ב-16 בנובמבר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lawson, Terry (14 באוגוסט 2004). "Box set collects five from Martin Scorsese". Detroit Free Press. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Festival de Cannes: After Hours". festival-cannes.com. נבדק ב-2009-07-10.
↑  Ebert, Roger (11 באוקטובר 1985). "After Hours". rogerebert.com. נבדק ב-10 בדצמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ebert, Roger (14 בינואר 2009). "After Hours". rogerebert.com. נבדק ב-10 בדצמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "After Hours". Rotten Tomatoes. Fandango Media. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Black Is King Reviews". Metacritic. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Susan Emerling (7 במרץ 2000). "Public radio's bad dream". Salon. {{cite web}}:  (עזרה)
תוכנית להגנת עדים

תוכנית להגנת עדים היא תוכנית שמטרתה להגן על עדים הנמצאים בסכנה, לפני, תוך כדי ולאחר מתן עדותם. ברוב המקרים הגנה על עדים נדרשת במשפטים נגד פשע מאורגן או במשפטים העוסקים בפשעי מלחמה, בהם יש סכנה ממשית שהנאשמים או עמיתיהם יאיימו או יפגעו בעדים. במרבית המדינות המשטרה אחראית על כך, אך בחלקן קיימת סוכנות או רשות ממשלתית ייעודית להגנה על עדים.
הגנה על עדים בארצות הברית

התוכנית הנודעת ביותר להגנה על עדים היא התוכנית הפדרלית להגנת עדים בארצות הברית. בנוסף לה, הממשל הפדרלי מעניק קצבאות למדינות (states) כדי לאפשר להן לספק שירותים דומים. כמו כן מדינות רבות בארצות הברית, ביניהן קליפורניה וניו יורק הקימו תוכניות להגנת עדים משלהן לפשעים אשר לא מכוסים על ידי התוכנית הפדרלית, אולם תוכניות אלו מספקות הגנה מצומצמת יותר.
התוכנית להגנת עדים בארצות הברית הוקמה ב-1970 במסגרת החוק למלחמה בפשע מאורגן. החוק הגדיר כיצד התובע הכללי יספק הגנה לעדים במשפטים הנוגעים לפשע מאורגן או פשעים חמורים אחרים. מרבית העדים מוגנים על ידי שירות המרשלים של ארצות הברית, בעוד שעדים הנמצאים במאסר מוגנים על ידי לשכת האסירים הפדרלית.
לרוב, ההגנה על העד כוללת מעבר למקום מגורים חדש ושינוי שם. שירות המרשלים מספק תעודות חדשות, עזרה במציאת מגורים ותעסוקה ועזרה כלכלית. על העדים נאסר לשוב למקום מגוריהם הישן או ליצור קשר עם בני משפחה ומכרים קודמים אשר לא נכללו בתוכנית להגנת עדים.
הגנה על עדים בישראל

בישראל נחקק חוק להגנה על עדים בשנת 2008 שכונן את הרשות להגנה על עדים כיחידה במשרד לביטחון לאומי. הקמת הרשות הייתה בעקבות מסקנות שהוגשו בשנת 2004 לפרקליט המדינה ערן שנדר ולמפכ"ל המשטרה משה קראדי ע״י צוות בראשותו של משה לדור. צוות זה הוקם בשנת 2002 בהמלצת פרקליטת המדינה עדנה ארבל ומפכ"ל המשטרה שלמה אהרונישקי.
הרשות להגנה על עדים מגנה על עדים ברמת הסיכון הגבוהה ביותר, והיא מוסמכת להכין תוכנית להגנה על עדים, תוך שינוי זהותם, העתקת מקום מגוריהם, סיוע במציאת עבודה או לימודים והשתלבות בקהילה. מאבטחי הרשות רשאים לדרוש הזדהות, לחפש ולתפוס חפצים, לעכב ואף לבצע מעצר מוגבל.