פמיניזם סוציאליסטי
פמיניזם סוציאליסטי בגל השלישי

האקטיביזם והארגונים הפמיניסטיים של הגל השלישי יצרו שינוי בין ההבנה של הפמיניזם דאז להיום, ולפי חלק מן החוקרים, הגל השלישי של הפמיניזם כולו בעל מאפיינים סוציאליים. מאחר שהגל השלישי הגיע בעיקר מחוויותיהן האקסקלוסיביות של נשים צבעוניות, האקטיביזם שהתפתח היה באוריינטציה עצמאית מאשר אקטיביזם של sisterhood. ההבדל בין האקטיביזם של הגל השני והשלישי נעוץ, אם כך, באופן שבו אקטיביסטיות יוצרות תאוריה ופועלות בשטח את האידאולוגיה שלהן. לטענת אמנדה לוטץ, הדרך הטובה ביותר לתאר את הפמיניזם של הגל השלישי היא כתנועה סוציאלית חדשה. אולם ישנם שלושה הבדלים בין התנועות הסוציאליסטיות של הגל השני והתנועות הסוציאליסטיות של הגל השלישי: התנועות הסוציאליסטיות החדשות צמצמו את החשיבות של מעמד כחלק מהאג'נדה שלהן והתייחסו לאלמנטים אחרים שמעצבים זהות, התנועות הסוציאליסטיות החדשות נזילות יותר, רב ממדיות ונעדרות מבנה נוקשה, תחום או מרכזי, ולבסוף, הן מדגישות סוגיות תרבותיות כמו כוחם של השפה והמדיה בתוך מערכות הדיכוי כחלק מהתאוריה הפוסט-סטרוקטורלית.
אחד המאפיינים של הפמיניזם של הגל השלישי, הצטלביות (Intersectionality), כלומר, הצטלבות בין צורות של דיכוי, שליטה ואפליה, למעשה כבר הופיע והיווה חלק מהאידאולוגיה והאקטיביזם של הפמיניזם הסוציאליסטי בגל השני. לרעיון הבסיסי כי צורות רבות של שליטה נפגשות ומתמזגות לתוך צורות חדשות יש היסטוריה ארוכה בפמיניזם הסוציאליסטי האנטי גזעני, אנטי לאומני ואנטי קולוניאלי. הפמיניסטיות הסוציאליסטיות דאז הבינו את עבודתן כחלק ממערכה רב-צדדית נגד עוול, וסברו כי אי-השוויון בין המינים תרם למבנים מדכאים של מעמד, גזע, מיניות, מיליטריזם וסביבה, הומופוביה, אלימות וחוסר צדק. הן מחו על ההתקפות נגד הפנתרים השחורים, תמכו במאבקי האיגודים, צעדו נגד מלחמת וייטנאם ותמכו במאבקי אסירים. השקפה הוליסטית זו נבעה מריבוי התנועות המתקדמות שהקיפו אותן. הן הכירו בצורות רבות של שליטה שיש לערער על הדומיננטיות שלהן, והאנליזה המטריאליסטית שכללה גזענות, הומופוביה ואלימות הועלתה כבר אז בעיקר על ידי פמיניסטיות צבעוניות. חלק גדול מהחשיבה שלהן הייתה פמיניסטית סוציאליסטית בעיקר בהבנה כי העוני ואי-השוויון הכלכלי היו בלתי נפרדים מן הגזענות שעמדה בפניהן. אולם הצטלביוּת, התפתחה הרבה מעבר לרעיונות של הפמיניזם הסוציאליסטי של הגל השני ועוצבה למשהו חדש, עם גישה דמוקרטית רחבה יותר שביקשה לאתגר את הניתוח המגדרי, לחשוף את האשליה על מהותנות נשית ולהדגיש את נזילות הזהויות והסובייקט. הצטלביוּת זוהתה בגל השלישי בעיקר כחלק מהפמיניזם של נשים צבעוניות, נשים לסביות ונשים עם מוגבלויות, והתפתחה לאקטיביזם הקורא להכרתם ולכבודם של מגוון רחב יותר של זהויות: שחורים, לטינים, פמיניסטיות, לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ולמיגורה של שפה בינארית ומהותנית אודות נשים. כך, בשנות ה-90 מונח ההצטלביוּת התפתח לתודעת הצטלביוּת אקטיביסטית מיליטנטית, וכיום הצטלביוּת הפכה לחלק משפתם של אקטיביסטים פרוגרסיביים צעירים שמאשימים את הלבנים בצרותיהם (דרך אקטיביזם שהוא קיברנטי בעיקרו). אך בעוד אקטיביזם זה מייצר הבנה פלורליסטית של גיוון ומדגיש היבטים מסוימים של שליטה, הוא מתעלם וזונח היבטים סוציאליסטים ובמיוחד אלו הנוגעים לאי-שוויון כלכלי: הכנסה נמוכה, איסור מימון פדרלי להפלה, העלות הגבוהה של טיפול בילדים, אבטלה, עלויות של תרופות, שכר מינימום נמוך ועוד.
עם פרסום האנתולוגיה The Socialist Feminist Project: A Contemporary Reader in Theory and Politics, ננסי הולמסטרום ועמיתותיה ביקשו להראות שהפרויקט הפמיניסטי הסוציאליסטי רלוונטי מאוד לעולם בו אנו חיים כיום. עבור הולמסטרום, פמיניסטית סוציאליסטית היא "Anyone trying to understand women's subordination in a coherent and systematic way that integrates class and sex, as well as other aspects of identity such as race/ethnicity or sexual orientation, with the aim of using this analysis to help liberate women". הפרויקט סוקר את הדיונים והטיעונים של שנות השבעים שבאו מבית מדרשן של פמיניסטיות מרקסיסטיות, סוציאליסטיות ואחרות נוספות שנאבקו לשלב ניתוח מרקסיסטי עם ניתוח פמיניסטי שהציב את קטגורית המגדר במרכזו. החוקרות שלקחו חלק בפרויקט למעשה הרחיבו את הסוגיות שהועלו בשנות השבעים הנוגעות לגזע, מעמד, סקס, מיניות, משפחה, אהבה, שוק העבודה ושכר, כלכלה, מדינת רווחה, פוליטיקה ועוד, תוך התמודדות עם העקרונות המערערים של הפוסט מודרניזם באקדמיה. הפרויקט בוחן מחדש את המחשבה הפמיניסטית הסוציאליסטית הרחבה בתוך המציאות הכלכלית האכזרית של עידן הגלובליזציה שאינה מאפשרת התעלמות מקטגורית המעמד שנדרשת להיבחן כעת גם ברמה הגלובלית. עם זאת (ולאור הפריחה המחקרית), יש הטוענים כי מרבית הפרויקטים של הפמיניזם הסוציאליסטי נעשים באקדמיה, ולכן ניתן לטעון כי הצלחתה של תנועת לימודי הנשים יצרה מקלט בטוח לרעיונות סוציאליסטיים-פמיניסטיים בעולם שבו הסוציאליזם עצמו, כמו הפמיניזם, הוכרז שוב ושוב כגוסס או מת.
דונה הראווי בעבודתה "מניפסט לסייבורג: מדע, טכנולוגיה ופמיניזם סוציאליסטי בשלהי המאה העשרים, 1985", עושה שימוש בדמות הסייבורג כדימוי למצב האונטולוגי בו אנו נמצאים. השילוב בין אורגניזם ביולוגי ומכונה מאפשר המשגה חדשה של מין ומגדר של הגוף האנושי ומשחררות אותו מההכרח להגדיר את עצמו לפי פונקציות ביולוגיות. הראווי נמנית עם קבוצת חוקרות שטוענות שזה חיוני שנשים תנכסנה לעצמן את הטכנולוגיה ותגדרנה אותה על פי עקרונות פמיניסטיים. היא אחת ההוגות המובילות בזרם המכונה 'סייברפמיניזם', ועוסקת ביחס המורכב בין פמיניזם למדע, ובעיקר ביחסים בין בני האדם למכונות. היא בוחנת את האופנים שבהם הביוטכנולוגיה מבנה מחדש את גופנו, ומובילה אותנו לעידן פוסט-אנושי שבו בני כלאיים יהפכו לנורמה. הראווי רואה במעורבות ההולכת וגדלה של אנשים עם מכונות פוטנציאל משחרר, שכן יש בכוחה לאפשר התעלות מעל למגבלות הגוף, לפתור את הדואליזם הקרטזיאני בין המוח לגוף ובין האני לאחר. היא מציע לשקול מחדש כיצד ניתן להשתמש בטכנולוגיה כדי לשכתב את הסדר החברתי. לדעתה, חשוב שנשים תנכסנה לעצמן את הטכנולוגיה ותגדרנה אותה מחדש על פי עקרונות פמיניסטיים, והמלצתה היא לאמץ את מודל הסייבורג ולהפר דרכו את ההגדרות האונטולוגיות הדומיננטיות המעצבות את הסדרים החברתיים והכלכליים. מאמרה הוא ניסיון לתרום לפמיניזם הסוציאליסטי באופן פוסט מודרני כשהוא מצייר עולם ללא מגדר. הוא נוצר כתגובה לדרישה לחשיבה פוליטית על שנות השמונים (של המאה העשרים) מנקודות מבט של פמיניזם סוציאליסטי, בתקווה להעמיק את הדיונים הפוליטיים והתרבותיים שלנו כדי לחדש את המחויבות לשינוי חברתי יסודי נוכח תקופת רייגן. מניפסט הסייבורג ניסה למצוא מקום פמיניסטי לחשיבה ולפעולה, המקושרות זו לזו בתוך עולמות שמושתתים על סתירות.
מאז המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, סוציולוגיות פמיניסטיות קוראות לתנועת הנשים לחזור למקומה כבעלת תפקיד טרנספורמטיבי למול הכוחות הנאו-ליברלים. סילביה וולבי למשל, מבקשת להסתכל על המשבר העולמי בהקשר של מגדר ומציעה שפה כלכלית-פמיניסטית חדשה. במקום להדגיש את אופיו של האיחוד האירופי כארגון נאו-ליברלי, היא מתמקדת באופיו כארגון הפועל למען שלום, למען שיתופי פעולה כלכליים ולהגנה על נשים מאלימות וניצול, ומציעה שעל מנת לחזק את אופיו הפמיניסטי של האיחוד האירופי, על התנועה הפמיניסטית לצאת מן המוסדות האוטונומיים שלה, ולהכיר במהלכים שאינם פמיניסטיים ככאלה בשל התרומה שלהן להתחזקותן של נשים. כך, המאבק הפמיניסטי צריך להיות על אופיין של אסטרטגיות הצמיחה הכלכלית שהאיחוד האירופי מאמץ: "וולבי מציעה לראות את האיחוד כזירה שבה נאבקות ביניהן אסטרטגיות נאו-ליברליות של צמיחה כלכלית – כמו דה-רגולציה, אי-יישום החקיקה בנושאי השוויון, רכש מדינתי, אל מול אסטרטגיות סוציאל-דמוקרטיות – כמו פיקוח דמוקרטי על תנועות פיננסיות ותקצוב וחיזוק בני הברית ההיסטוריים של תנועת הנשים, איגודים מקצועיים ומפלגות סוציאל-דמוקרטיות".