stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראשון לציון
עיריית ראשון לציון

עיריית ראשון לציון היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהול השוטף של העיר ראשון לציון, ובה מכהנים 29 חברי מועצה. ככל רשות מקומית, עוסקת העירייה בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שרותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון ותברואה וכדומה.
ואלה הם ראשי העירייה שכיהנו בראשון לציון:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מניין | ראש העירייה | מספר קדנציות רצופות | משך הכהונה | סיעה |
| 1 | אליקום אוסטשינסקי  | 1 | 1950–1951 | הציונים הכלליים |
| 2 | אריה שפטל  | 1 | 1951–1952 | מפא"י |
| 3 | משה גבין | 1 | 1952–1955 | מפא"י |
| 4 | גרשון מן  | 1 | 1955–1956 | מפא"י |
| 5 | חנה לוין | 1 | 1956–1960 | הציונים הכלליים |
| (2) | אריה שפטל  (כהונה שנייה) | 1 | 1960–1962 | מפא"י |
| 6 | נעם לאונר | 1 | 1962–1965 | הציונים הכלליים |
| (2) | אריה שפטל (כהונה שלישית) | 1 | 1965–1969 | מפא"י |
| 7 | חנניה גיבשטיין | 3 | 1969–1983 | גח"ל (קדנציה ראשונה),   רשימה עצמאית (2 קדנציות) |
| 8 | מאיר ניצן | 5 | 1983–2008 | מפלגת העבודה |
| 9 | דב צור | 2 | 2008–2018 | רק ראשון |
| 10 | רז קינסטליך | 1, מכהן | 2018– | הירוקים + הצעירים |
↑  נבחר לראשות המועצה המקומית ב-1946, ולאחר שראשון הוכרזה כעיר ב-1950, המשיך לכהן כראש העיר של ראשון עד שנת 1951
↑  התפטר מתפקידו כראש העירייה לדבריו מסיבות בריאותיות, אך המשיך לכהן כחבר מועצה
↑  התפטר מתפקידו בעקבות בעיות עם סיעות האופוזיציה
↑  הודח מתפקידו לאחר תרגיל פוליטי של סיעות הימין במועצה
בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ, העות'מאנים מינו לכל יישוב מוכתר, ובידיו הייתה הסמכות הבלעדית על תושבי היישוב. כאשר כבשו הבריטים את ארץ ישראל בשנת 1917, צומצמו מאוד זכויות המוכתר, וחוקי המנדט נכנסו לתוקף. במושבה ראשון לציון נבחר ועד ויו"ר הוועד, ומאוחר יותר נבחרה מועצה מקומית ויו"ר המועצה, וענייני המושבה נוהלו באמצעים דמוקרטים. המושבה התרחבה ובשנת 1946 נבחר אליקום אוסטשינסקי ממפלגת הציונים הכלליים לראשות המועצה ועמד בראשה עד שנת 1951, כאשר בתקופת כהונתו, בשנת 1950, הוכרזה ראשון לציון כעיר.
בית העירייה שוכן ברחוב הכרמל 20 (מול היקב) מ-2005, אז עברה אליו ממשכנה הקודם במדרחוב רוטשילד. ראש העירייה הנוכחי הוא רז קינסטליך.
עיריית ראשון לציון > ראשי ועד המושבה והמועצה המקומית

זלמן דוד ליבונטין: 1882–1883
נפתלי אברהם הלל 1897–1898
אהרן מרדכי פריימן
מנשה מאירוביץ
ברוך פפירמייסטר 1903-1902 וב-1909,
דוד סגל
משה וקסלר (וכסלר) 1903 - 1904
יעקב כנר
כתריאל רפפורט: ה'תרע"ח - ה'תרפ"א 1917–1921
נחמה פוחצ'בסקי: 1919 - נבחרה ברוב קולות נשים וגברים אך בשל "מצב חרום" הסתפקה בחברות בוועד המושבה והתפקיד עבר לאחר.
מנשה מאירוביץ: 1922
דב חביב לובמן: 1923–1925 (כראש מועצה)
שמואל אוסטשינסקי: 1926–1927
מנשה מאירוביץ: 1928–1931
יחיאל טרכטנברג: 1932
יעקב פריימן: 1933–1936
מיכאל לוין: 1936–1939
זרובבל חביב: 1939–1946
אליקום אוסטשינסקי: 1946–1950 (לאחר שראשון הוכרזה כעיר ב-1950 הוא המשיך לכהן כראש העיר של ראשון עד שנת 1951)
ערים תאומות

ראשון לציון מקיימת קשרים עם 17 ערים תאומות:
צרפת נים, צרפת (מ־1986)
גרמניה מינסטר, גרמניה (מ־1981)
פולין לובלין, פולין
איטליה טראמו, איטליה (מ־1988)
ארצות הברית מחוז הנסיך ג'ורג', מרילנד, ארצות הברית
הולנד הירנפיין, הולנד
הרפובליקה העממית של סין טיינג'ין, הרפובליקה העממית של סין (מ־1994)
רומניה בראשוב, רומניה (מ־1996)
הונגריה דברצן, הונגריה
ישראל קריית שמונה, ישראל
רוסיה סנקט פטרבורג, רוסיה
אוקראינה חרקוב, אוקראינה
סלובקיה פרשוב, סלובקיה
אוקראינה לבוב, אוקראינה
אתיופיה גונדר, אתיופיה
ליטא קובנה, ליטא (מ־2019)
אוקראינה קרמנצ'וג, אוקראינה (מ־2019)
אקלים

| אקלים בראשון לציון> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בראשון לציון> ינואר.18.1.7.3.140 | אקלים בראשון לציון> פברואר.17.8.7.1.111 | אקלים בראשון לציון> מרץ.20.2.9.3.62 | אקלים בראשון לציון> אפריל.24.9.12.2.14 | אקלים בראשון לציון> מאי.27.3.15.4.2 | אקלים בראשון לציון> יוני.29.2.17.9.0 | אקלים בראשון לציון> יולי.31.3.20.8.0 | אקלים בראשון לציון> אוגוסט.31.2.21.3.0 | אקלים בראשון לציון> ספטמבר.29.7.19.4.0.5 | אקלים בראשון לציון> אוקטובר.27.6.15.8.26 | אקלים בראשון לציון> נובמבר.23.8.12.3.74 | אקלים בראשון לציון> דצמבר.20.2.9.4.114 | אקלים בראשון לציון> ... |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Israel Weather
גלריית תמונות

בית העם העתיק
בית בלקינד-לוין ברחוב הכרמל 5. סגנונו אקלקטי.
פסל התקומה, יצירתו של אליעזר ויסהוף
כיכר רבין ובמרכזו אנדרטה לזכרו
גן המנהיגים - הבריכה בצורת מגן דוד
"יד לנופלים" (1964) תבליט קרמי מאת חוה סמואל בבית יד לבנים (במקור בית פקידות הברון)
ה"מצבה" - גן הזיכרון לחללי מערכות ישראל בני ראשון לציון
תותח קרופ 75 ב"מצבה"
בית העלמין הישן של ראשון לציון, בקצה רחוב גבעתי
קריית קאליב
תצלום אוויר של ראשון לציון.
לקריאה נוספת

זלמן דוד ליבונטין, ייסוד המושבה ראשון לציון 1882 - 1883, (בתוך) זכרונות ארץ ישראל, העורך: אברהם יערי, פרק ל"ח
משה סמילנסקי, פרקים בתולדות היישוב, כרך א' ואחרים, תל אביב: הוצאת דביר, 1939
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל - כרך א':
רן אהרנסון, הברון והמושבות - ההתיישבות היהודית בא"י בראשיתה, ירושלים 1990 (הספר בקטלוג ULI)
מנשה מאירוביץ, קומץ הזרעונים הראשון, 1882 - פרק מ"א
דוד יודילביץ, בית הספר העברי הראשון בראשון לציון, 1886 - 1885 - פרק מ"ב
מיכל זלמן פוחצ'בסקי, לתולדות הגפן בראשון לציון, 1882 - 1889 - פרק מ"ג
דב חביב לובמן וזרובבל חביב, קורות ראשון לציון: מיום ייסודה עד פרוץ מלחמת ששת הימים, ראשון לציון: הוצאת המחבר, תשל"א 1971. (הספר בקטלוג ULI)
רן אהרנסון, "ראשון לציון", בתוך: לכו ונלכה - סיורים במושבות העלייה הראשונה, הוצ' יד בן-צבי, ירושלים 2004, עמ' 17–51
אורי פורת, "רישון: המזרח הפרוע", אנקדוטות וסיפורים מבדחים מראשון הקטנה והפרלמנט של ראשון
"שנתון סטטיסטי ראשון לציון" בהפקת המרכז לתכנון אסטרטגי ומידע (מתא"מ) בעיריית ראשון לציון
יונה שפירא, בזכות הנשים: נשים בראשון לציון, ראשון לציון: מוזיאון ראשון לציון, 2008
לקריאה נוספת > מחקר

רות קרק ויוסף גלס, תרומתו של חיים אמזלאג לקהילה היהודית, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, בתוך: יזמים ספרדיים בארץ-ישראל: משפחת אמזלאג, 1918-1816, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1993
יעקב קלנר, ‏מרד המתיישבים בראשון לציון ב-1887 ומרד המהגרים היהודים בניו יורק ב-1882, קתדרה 5, אוקטובר 1977
דן גלעדי, ‏ראשון-לציון בחסות הברון רוטשילד (1900-1882), קתדרה 9, אוקטובר 1978
אורי שפר, ‏מושב-עובדים בנחלת-יהודה (תרע"ג - 1913), קתדרה 53, ספטמבר 1989, עמ' 106-85 (חסר: עמ' 98–99)
יוסי בן-ארצי, ‏חידוש בכל מחיר?, קתדרה 55, מרץ 1990, עמ' 184-183
אורי שפר, ‏האם ביטול בכל מחיר?, קתדרה 60, יוני 1991, עמ' 194-193
בת ציון עראקי קלורמן, ‏התיישבות פועלים תימנים ואשכנזים, מראשון-ציון לנחלת-יהודה ובחזרה, קתדרה 84, יולי 1997, עמ' 106-85
יוסף לנג, ‏תחיית הלשון העברית בראשון-לציון – 1914-1882, קתדרה 103, מרץ 2002, עמ' 103-85
רן אהרנסון, 'שימורה של מושבה בלב עיר', בתוך: עת־מול 224: 130 שנה לראשון לציון, 2012
חדשות הספורט (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

הלוגו של התוכנית
 סוגה:  ספורט
 יוצרים:  ערוץ הספורט
 מנחים:  אלי אילדיס ומירי נבו
 ארץ מקור:  ישראל
 הפקה
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הספורט
חדשות הספורט היא תוכנית ספורט מבית ערוץ הספורט, והמהדורה המרכזית של אירועי הספורט בארץ ובעולם, המשודרת בכל יום מימות השבוע להוציא יום שישי בערוצים: "5SPORT" ו"5PLUS".
שידורי התוכנית החלו בשנת 1998 בערוץ הספורט. הראשונים שהנחו את התוכנית היו מיכה פרידמן ויורם ארבל לסירוגין, ורק לאחר חצי שנה הם הוחלפו באלי אילדיס. אילדיס הנחה את המהדורה לבדו במשך שנה, ולאחר מכן הצטרפה להנחיית המהדורה מירי נבו, אותה הנחו ביחד או לחוד.
בשנת 2001 החל ערוץ הספורט לשדר מבזק ספורט בן חמש דקות בהנחייתם של לילך סונין, רוני בראון וציון נאנוס.
לאחר מספר שנים הופסק שידור מבזק זה עם. הארכת זמן המהדורה המרכזית.
עד שנת 2003 שודרה המהדורה בהנחייתם של אילדיס ונבו בשעה 18:30, ובשנה זו החלו שידוריו של ערוץ ספורט 5+ ובוצעו שינויים בלוח השידורים. לילך סונין הנחתה את מהדורת הערב ב-19:00 בספורט 5, ואילדיס ונבו הנחו את מהדורת הלילה. בשנת 2004, עם עזיבתה של סונין, החליפו אותה בהנחיית המהדורה של 19:00 רוני בראון, שרון פרי, רן מלובני, מורן ברק ודני ענבר, וכיום מנחות את התוכנית לסירוגין רותם ישראל, עידו גור ומאיה רונן.
בשנת 2009 נוספה מהדורה ביום שישי בערוץ 5+ לייב בהנחייתם של יורם ארבל ושרון פרי, שמסכמת את כל האירועים הבולטים של השבוע. שידורי המהדורה הופסקו לאחר כחצי שנה בשל רייטינג נמוך.
מבין פרשני המהדורה הנוכחיים ניתן למנות את שגיא כהן, אבי מלר, שלמה שרף, נדב יעקובי, רון קופמן ואלי סהר, אלי גוטמן, גור שלף, שי האוזמן, כתבי המהדורה הם מוטי פשכצקי, תומר לוי, הדר יעקובי, שירי אלג'ם, יגאל גולדשטיין, רועי כהן, עמרי מנהיים, מיכאל וינסנדט ואסף אקרמן.
העורך הראשי של המהדורה מאז מאי 2018 הוא אסף אבולעפיה.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | מועמדות | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2017 | תוכנית ספורט | חדשות הספורט | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2020 | תוכנית ספורט | חדשות הספורט | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2021 | תוכנית ספורט | חדשות הספורט | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2022 | תוכנית ספורט | חדשות הספורט – עונה 24 | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2024 | תוכנית ספורט | חדשות הספורט – עונה 37 | בהמתנה |  |
| פרס מסך הזהב | 2003 | תוכנית ספורט | חדשות הספורט | זכייה |  |
| פרס מסך הזהב | 2004 | תוכנית ספורט | חדשות הספורט | זכייה |  |
הערות שוליים

↑   המועמדות והמועמדים לפרסי הטלוויזיה 2024, סרטון בערוץ "האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה", באתר יוטיוב, 2 במרץ 2025
המשחקים הפאן-אמריקאיים 1951

| --- | --- |

 ענף:  חתירה 
 ארגון מפעיל:  Panam Sports 
 תקופת התחרות:  25 בפברואר 1951 – 9 במרץ 1951 (13 ימים) 
 מספר מתמודדים:  2,513 
 עיר מארחת:  בואנוס איירס 
 
 →  
 
המשחקים הפאן-אמריקאיים נערכו לראשונה בשנת 1951. הם התקיימו בעיר בואנוס איירס בירת ארגנטינה מ-25 בפברואר ועד 9 במרץ, בהשתתפות 2,513 ספורטאים מ-21 מדינות.
המשחקים

בוועידת הספורט הפאן-אמריקאית ב-1940 הוחלט על עריכת המשחקים בפעם הראשונה בבואנוס איירס בשנת 1942, אך הם בוטלו בשל מלחמת העולם השנייה. בוועידה השנייה בשנת 1948 הוחלט כי הם ייערכו בעיר בשנת 1951.
טקס הפתיחה של המשחקים התקיים באצטדיון מועדון המרוצים, שנחנך מספר חודשים לפני כן. האתלט היווני אריסטאידיס רובאניס (אנ') הדליק את לפיד המשחקים. האתלט דלפו קבררה נשא את דגל המשלחת הארגנטינאית. הטקס נערך במעמד נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון ונשיא ועד הספורט הפאן-אמריקאי אוורי ברנדג'.
המשחקים הבאים נערכו בשנת 1955 בעיר מקסיקו סיטי.
ענפי ספורט

במשחקים נערכו תחרויות בענפי הספורט הבאים:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  איגרוף  אתלטיקה  בייסבול  היאבקות  הרמת משקולות |  התעמלות  חתירה  טניס  כדורגל  כדורמים |  כדורסל  סיוף  פולו  קליעה  קפיצה למים |  קרב חמש מודרני  רכיבה על אופניים  רכיבה על סוסים  שחייה  שיט |
אתרי המשחקים

אצטדיון ריו דה לה פלטה - אתלטיקה
אצטדיון לונה פארק (אנ') - אגרוף וכדורסל
אצטדיון מועדון המרוצים - כדורגל
המועדון האוניברסיטאי של בואנוס איירס - קפיצה למים, שחייה, כדורמים
המסלול הלאומי דה רמו בעיר טיגרה (אנ') - חתירה
הוולודרום העירוני - רכיבה על אופניים
מגורי הספורטאים הוקמו בכפר הפאן-אמריקאי בקאמפו דה מאיו. (אנ')
טבלת המדליות

ספורטאים מ-17 מדינות זכו במדליות במהלך המשחקים. להלן התוצאות של עשר המדינות שהגיעו ראשונות בדירוג המדליות:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דירוג | משלחת | זהב | כסף | ארד | סך הכול |

| 1 | ארגנטינה ארגנטינה | 63 | 43 | 36 | 142 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית | 46 | 34 | 21 | 101 |
| 3 | צ'ילה צ'ילה | 8 | 19 | 12 | 39 |
| 4 | קובה קובה | 6 | 7 | 8 | 21 |
| 5 | ברזיל ברזיל | 5 | 15 | 13 | 33 |
| 6 | מקסיקו מקסיקו | 5 | 7 | 23 | 35 |
| 7 | פרו פרו | 2 | 5 | 7 | 14 |
| 8 | טרינידד וטובגו טרינידד וטובגו | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 9 | אקוודור אקוודור | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 10 | קולומביה קולומביה | 1 | 0 | 0 | 1 |
בובה של לילה

| --- | --- |
פתיח התוכנית
פתיח התוכנית
 סוגה:  תוכנית ספורט סאטירית
 משתתפים:  אלי בן דוד, מיקו ג'מאל, נדב אבקסיס, אסי ישראלוף, ירון ברלד, אלי יצפאן, שלום מיכאלשווילי, אבי נוסבאום ועוד
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  9 (ועוד ארבע תוכניות מיוחדות)
 מספר פרקים:  עונה 1: 12 עונה 2: 12 עונה 3: 13 עונה 4: 10 ארבע תוכניות מיוחדות עונה 5: 4 עונה 6: 4 עונה 7: 7 עונה 8: 6 עונה 9: עדיין רצה
 הפקה
 אורך פרק:  כ-35 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הספורט 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הספורט
 תקופת שידור מקורית:  2011–הווה
 קישורים חיצוניים
 באתר ערוץ הספורט
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בובה של לילה היא תוכנית ספורט סאטירית ישראלית, המשודרת בערוץ הספורט משנת 2011. התוכנית מככבות, כנרמז משמה, בובות בנוסח "החרצופים", שמהוות סאטירה על דמויות בולטות שונות מעולם הספורט בישראל, ובעיקר מתחום הכדורגל. התוכניות בנויות לפי תבנית קבועה, עם פינות, דמויות ואלמנטים חוזרים. עד לשנת 2025 צולמו 9 עונות.
בעבר שודרה גם סדרת ספין אוף בערוץ 10 בשם "בובה של מדינה" שעוסקת בפוליטיקה.
עונה חמישית לתוכנית שהייתה אמורה לעלות במרץ 2018 נדחתה למועד בלתי ידוע, שלושה ימים לפני עלייתה המיועדת לשידור.
באפריל 2020 הודיע ערוץ הספורט כי התכנית תחזור לעונה חדשה לרגל המלחמה בנגיף הקורונה, והפרק הראשון שודר ב-19 באפריל. לבסוף שודר פרק אחד נוסף ועוד שניים ביולי 2020, והם אינם מהווים עונה חדשה אלא רק מספר פרקים מיוחדים.
באפריל 2021 עלתה לשידור העונה החמישית שכללה 4 פרקים והסתיימה ב-1 ביוני 2021. העונה השישית של התוכנית עלתה לשידור ב-22 בנובמבר 2021. העונה השביעית שודרה במהלך שנת 2023, והעונה השמינית שודרה בין החודשים -מרץ 2024 עד מאי 2024.
עונה תשיעית עלתה לשידור ב-24 ביולי 2024
יצירת התוכנית

לצורך יצירת התוכנית פנה תומר תורג'מן, סמנכ"ל התוכן והעורך הראשי בערוץ הספורט, אל יוצר התוכנית "החרצופים", איתן אבוט, כדי לברר לגבי האפשרות להפקת תוכנית בכיכובן של בובות. הרעיון נגנז לאחר מספר פגישות, בשל בעיות תקציב. עם זאת, הרעיון עלה מחדש בשנת 2010 וצולם פרק פיילוט, שכלל את דמותו של "שוקו ויצמן" בגילומו של אלי בן דוד, לצד בובה של אבי לוזון.
ביקורות

בכתבה בנענע 10 הוגדרה התוכנית כ"מפגש מבריק למדי בין 'החרצופים', 'ארץ נהדרת' ותוכנית ספורט מהסוג שלא הכרתם עדיין". באתר גלובס שובחה התוכנית והובאה כדוגמה ליכולתו של ערוץ הספורט "לחשוב מחוץ לקופסה"; בכתבתו של טל וולק באתר נכתב "התוכנית 'בובה של לילה', ראיתם? למען האמת הייתי סקפטי מאוד עם ההעלאה של התוכנית הזו, גרסה של חרצופים ספורטיבית. אבל שוב, לדאבוני הרב, מצאתי את עצמי רואה את התוכנית, מקליט וצופה בה שוב. ומי שלא ראה, פשוט חייב את זה לעצמו." בביקורת באתר הארץ ממאי 2011 כתב משה הרוש כי "תוכנית החרצופים של ערוץ הספורט, מצליחה להיות ברובה מצחיקה אפילו יותר מהכדורגל הישראלי"; עם זאת, כתב גם כי "בהיבט טלוויזיוני מדובר בעולל שטרם נעמד על רגליו, אבל החל לזחול. ברגעים רבים נזרקות לחלל האולפן בדיחות ילדותיות, ולפעמים חולפות דקות עד שמתפוצצת לה מחווה מחוכמת או אימרה מבריקה." לעומת זאת, פז חסדאי בביקורת באתר וואלה, כתב כי התוכנית "הייתה קורעת, אבל בסופו של דבר היא פשוט קידשה את כל מה שרע בספורט הישראלי".
מלבד השוואות לתוכנית "החרצופים", היא אף הושוותה לתוכנית הבריטית "Special 1 TV" שמשודרת בערוץ BBC, שאותה מגישה בובה של ז'וזה מוריניו, ולצדה בובות של ויין רוני וסוון גורן אריקסון.
ראו גם

בובה של מדינה
אנחנו במפה
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2023 | תוכנית סאטירה ובידור | "בובה של לילה" – עונה 7 | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2023 | תסריט בתוכנית סאטירה ובידור | אלי בן דוד, אדר מירום, עמרי עמית, אבי נוסבאום ומתן חלק | מועמדות |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2024 | תוכנית סאטירה ומערכונים | "בובה של לילה" – עונה 8 | בהמתנה |  |
| פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | 2024 | תסריט בתוכנית סאטירה ומערכונים | ארנון וויס, אלי בן דוד, אדר מירום, עמרי עמית, מתן חלק, אבי נוסבאום, רשף שי | בהמתנה |  |
הערות שוליים

1 2 3  ניר וולף, יציע העיתונות, באתר ישראל היום, 19 באוגוסט 2011
1 2  ינון מילס, סאטירה ספורטיבית: מאחורי הקלעים של "בובה של לילה", כתבה מחדשות 10, באתר nana10
↑  עומר מלכה, ‏רייטינג יומי: בובה של לילה, באתר ‏מאקו‏, 30 במאי 2011
1 2  משה הרוש, לא בובה של אף אחד, באתר הארץ, 23 במאי 2011
↑  טל וולק, ‏בוקר טוב, ערוץ הספורט, באתר גלובס, 15 במרץ 2011
↑  פז חסדאי‏, ממשלת בובות: "בובה של לילה" הנציחה את כל מה שרע בספורט הישראלי, באתר וואלה, 6 ביוני 2011
↑  תכניית גמר פרסי הטלוויזיה 2023.pdf
↑   המועמדות והמועמדים לפרסי הטלוויזיה 2024, סרטון בערוץ "האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה", באתר יוטיוב, 2 במרץ 2025
איתן גרין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוגוסט 1951 (בן 73) אפיקים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  החדשנות בקולנוע (2008, פסטיבל מונטריאול)
 פרופיל ב-IMDb
 
איתן גרין (נולד ב-21 באוגוסט 1951) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, שחקן, ופרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו

איתן גרין נולד בקיבוץ אפיקים וגדל באשקלון. הוא היה שחקן כדורסל ושימש בשנים מאוחרות יותר כפרשן כדורסל. הוא למד תיאטרון והיה בוגר המחזור הראשון של מחלקת הקולנוע והטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בה הוא מכהן כיום כפרופסור וכראש לימודי כתיבת תסריטים. הוא מלמד בנוסף בבית הספר קמרה אובסקורה ובבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בתום לימודיו ביים את הדרמה "נחום גליקסון: יומיים בארץ" (1976), עליה זכה בפרס ראשון בתחרות הסרט הקצר. בשנים 1978–1979 כיהן כמנהל האומנותי של המכון הישראלי לקולנוע.
גרין עסק בבימוי, כתיבת תסריטים, עריכת סרטים ותוכניות טלוויזיה, ועריכת ספרים. הוא שיחק בסרטו של אסי דיין "בחינת בגרות" (1983) ובסרטו של ערן ריקליס "ביום בהיר אפשר לראות את דמשק" (1984).
התסריטים של גרין ידועים בדמויות אוטונומיות ודמוקרטיות (כגון אבי בחדרי הבית שעובר בפתאומיות מלרצות להציל את דירתו ללרצות להתאבד), הצמדות לכתיבת דמויות עם תכונות ייחודיות (כמו בן שמשתין על אביו בחדרי הבית, ילד שבוכה במבחני נהיגה בזולגות הדמעות מעצמן וילד שעושה קולות בחלומו של הנרי) וכתיבת עלילות משנה לא מפותחות על מנת לאתגר את הסטטוס-קוו הקפיטליסטי. ביחס לתסריטאים אמריקאים, גרין לא מייצר דמויות שעוברות שינוי משמועתי. לרוב, דמויותיו מסיימות פחות או יותר איפה שהן התחילו.
סרטיו מתארים סיפורים אישיים ומתמקדים בגיבורים טובי לב אך אבודים. גרין ייחודי בקולנוע הישראלי בכך שאינו מנסה למצוא חן יתר על המידה בעיני הקהל. בסרטיו הוא משדר רגישות, אמיתיות ואמינות. דמויותיו אינן זוהרות וקולנועיות והתכנים מלנכוליים. לרוב, ההומור בסרטיו של גרין מעודן ומאופק עד ארכאי. הוא הושפע במיוחד מהבמאים רובר ברסון, יסוג'ירו אוזו, וארמנו אולמי.
סגננו הושווה לבמאי טומי ויזו, שכן שניהם מתמקדים בדרמות קאמריות שמציגות גיבור פגיע אל מול מציאות ריאליסטית אך גם מורכבת.
חייו ופועלו > משפחתו

נשוי לרויטל. אב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
סרטיו

בסרטו "לנה", משנת 1982, מסופר על לנה, עולה חדשה מברית המועצות, הנאבקת לשחרר את בעלה, אסיר ציון, ובינתיים מתפתח קשר בינה לבין גבר אחר.
בסרטו "עד סוף הלילה", מ-1984, גילם יוסף מילוא מהגר תלוש, נוצרי, שאינו מתאקלם בחברה בה הוא חי למעלה משלושים שנה, בעוד שאסי דיין הוא צבר טיפוסי, שהקריירה הצבאית המבטיחה שלו נקטעה בעודה באיבה בגלל מחדל שביצע בלבנון, והוא מתגלגל לחיי הלילה הסהרוריים של תל אביב במסע הזוי של אלכוהול, אלימות, פשע ובגידות.
בסרטו "אזרח אמריקאי" בכיכובם של איצ'ו אביטל וגיא גארנר, משנת 1992, התווה גרין את סיפורו של כדורסלן אמריקאי כושל הפוגש בעיתונאי מקומי, שהחמיץ את הקריירה שלו כפסנתרן, זה מוביל לידידות אמיצה, אך רצופת מהמורות.
הסרט "זולגות הדמעות מעצמן", משנת 1996, מספר על אב, אותו מגלם אריה מוסקונה, ובנו, אותו מגלם אבי גרייניק, שהם בעלי חברה קטנה המארגנת מסיבות ואירועים. הם חולמים להרחיב את העסק, ולשם כך הם זקוקים לרכב שני. לצורך כך, הבן צריך להוציא רישיון נהיגה על מנת שיוכל לנהוג ברכב השני. הבן נכשל בכל שמונת מבחני הנהיגה אליהם הוא ניגש, מפאת ההתרגשות, ואביו, יחד עם אנשים נוספים, מנסה לחשלו בשיטות שונות ותוך כדי כך לוקה בהתקף לב.
הסרט "חלומו של הנרי", משנת 2003, מספר את סיפורו של הנרי, אותו מגלם מנשה נוי, מחסנאי תבחוג לקולנוע שבאוניברסיטת תל אביב, אשר מחליט בגיל מבוגר לממש את חלומו המודחק ולביים סרט קולנוע. במאים ומפיקים משיבים את פניו ריקם, אך דווקא הסטודנטים נחלצים לעזרתו.
בדצמבר 2008 יצא לאקרנים סרטו של גרין "הכל מתחיל בים". הסרט הוצג בפסטיבל מונטריאול וזכה לפרס "החדשנות בקולנוע".
ביים את הסרט בתי אהובתי שגם כתב את התסריט. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל ירושלים לקולנוע ב-2023.
עד שנת 2013 ערך יותר מ-300 תסריטים, בהם של במאים מתחילים[דרוש מקור]. שניים מהתסריטים נמכרו להפקה במסגרת בינלאומית וזכו בפרס פטל הזהב.
בימוי

גרין ביים את הסרטים הבאים:
"בתי אהובתי" (2023)
"חדרי הבית" (2016)
"הכל מתחיל בים" (2008)
"חלומו של הנרי" (2003)
"אישה מרציפן" (1997)
"זולגות הדמעות מעצמן" (1996)
"אזרח אמריקאי" (1992)
"עד סוף הלילה" (1984)
"לנה" (1982)
תסריטאי

"בתי אהובתי" (2023)
"חדרי הבית" (2016)
"הכול מתחיל בים" (2008)
"חלומו של הנרי" (2003)
"זולגות הדמעות מעצמן" (1996).
"אזרח אמריקאי" (1992).
"רותי נעים" (1989).
"נאדיה" (1986).
"עד סוף הלילה" (1984).
"לנה" (1982).
משחק > קולנוע

"המשחק האמיתי" (1980)
"לנה" (1982)
"בחינת בגרות" (1983)
"ביום בהיר אפשר לראות את דמשק" (1984)
"כנפיים שבורות" (2002)
משחק > תיאטרון

"פים פם פה" (2004-2000)
"שלגיה" (2002-2001)
משחק > טלוויזיה

"הפרלמנט" (2014).
תפקידים שונים

"מימון" (2005, טלוויזיה), עורך תסריט
ספר בעריכתו

איתן גרין (עורך), במאים ואנשי קולנוע על הקולנוע, עם עובד, ספרית אופקים, 1985
איתן גרין (עריכת תרגום), הסרטים בחיי מאת פרנסואה טריפו, מסדה, 1987
איתן גרין (עורך תרגום), אדם עם מצלמה מאת נסטור אלמנדרוס, מסדה, 1988
ספר יובל

פבלו אוטין (עורך), רואים שקוף – במאים ואנשי קולנוע על סרטי איתן גרין. חוברת מאמרים לכבוד המחווה לאיתן גרין במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2008.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, הסגנון שלי הוא תוצר של החסרונות שלי ולא של היתרונות, הארץ, 29 בפברואר 2024, עמ' 3
↑  מרב יודילוביץ', פרס לאיתן גרין בפסטיבל מונטריאול, באתר ynet, 2 בספטמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300988005171  GND: 1139394460  ISNI: 0000 0000 3283 334X  LCCN: n91021754  VIAF: 21313298   WorldCat (עם VIAF): 21313298
יעקב שפרינגר

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1921 קאליש, רפובליקת פולין 
 נרצח:  6 בספטמבר 1972 (בגיל 51) פירסטנפלדברוק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 עיסוק:  שופט ומאמן הרמת משקולות
 
יעקב שְפְּרינגֶר (ד' בסיוון ה'תרפ"א, 10 ביוני 1921 – כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות, שופט וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
ביוגרפיה

יעקב שפרינגר נולד בעיר קאליש שבפולין. למד באקדמיה לחינוך גופני בוורשה, הוסמך כמורה לחינוך גופני והיה גם מתאגרף מצטיין. בפולין זכה להסמכה כשופט בינלאומי בהרמת משקולות והודות לכישוריו ולהצטיינותו, מונה כאחראי על מדור האתלטיקה הכבדה (אגרוף, היאבקות והרמת משקולות) במיניסטריון לספורט בפולין. הוא אף ייצג את פולין בשתי אולימפיאדות: בשנת 1952 ובשנת 1956.
בשנת 1957 עלה לישראל והתגורר בבת ים, שם לימד חינוך גופני בבית ספר תיכון רמות והיה מורה לספורט בבית הספר היסודי ראשונים. במקביל, שימש כרכז ספורט במועדון קהילתי ביפו ועשה עבודה חינוכית חשובה עם נוער במצוקה.
שפרינגר ייסד בארץ את ענף הרמת המשקולות, על ידי כך שארגן קורסים להכשרת שופטים בינלאומיים במקצוע וייסד ליגה. כמו כן, שימש כמאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות במשך 15 שנים. במהלך השנים בהן היה פעיל, חולל מהפכה של ממש בענף הרמת המשקולות. הוא ייצג את ישראל כשופט בינלאומי וכמאמן נבחרת ישראל. בזכות פועלו, קם דור שלם של ספורטאים, מאמנים ושופטים בישראל. שניים מהם, זאב פרידמן ויוסף רומנו, נרצחו יחד עמו באולימפיאדת מינכן.
המשחקים האולימפיים במינכן העניקו לשפרינגר את העיגול החמישי, כשופט בינלאומי באולימפיאדה החמישית שלו. ימים ספורים לפני הרצח שימש כשופט בתחרות בה נקבעו שני שיאי עולם.
נסיבות מותו

אור לבוקר יום שלישי 5 בספטמבר 1972 פרצו מספר מחבלים לכפר האולימפי במינכן ונכנסו לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדה. המחבלים התפרצו לאחד החדרים בו שהו שישה ישראלים, ביניהם שפרינגר, ודרשו מהם להובילם לחדרים נוספים בהם ישנו באותה עת ספורטאים. הנחטפים הצביעו על חדר בו שהו שישה ישראלים נוספים ונכנסנו פנימה. בעודם יורדים במדרגות ניסו שניים מהישראלים להימלט. האחד, משה ויינברג, נורה ונהרג והשני הצליח להימלט לחופשי.
בין המחבלים, שהחזיקו 10 בני ערובה, לבין הרשויות הגרמניות נפתח משא ומתן מתיש, שנמשך יום שלם. במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
אחרי משא ומתן ארוך ומתיש הוסכם בין המחבלים לכוחות הביטחון הגרמנים שבני הערובה, יחד עם המחבלים, יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו בקהיר. כל בני הערובה הועלו על שני מסוקים, שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי כוחות משטרת בוואריה. במהלך הקרב רצחו המחבלים את כל תשעה בני הערובה.
יעקב שפרינגר היה בן 51 במותו והותיר אחריו אישה ושני ילדים. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון.
הערות שוליים

↑  יעקב שפרינגר באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1266443894  VIAF: 5673166172281790800001   WorldCat (עם VIAF): 5673166172281790800001
מלחמה (משחק קלפים)

קלפי המשחק
מלחמה הוא משחק קלפים פשוט המבוסס על מזל וסדר הקלפים.
מהלך המשחק

חבילת הקלפים מחולקת שווה בשווה ובאקראי בין כל המשתתפים. כל משתתף פותח את הקלף הראשון בערימת קלפיו, ובעל הקלף הגבוה ביותר לוקח את כל הקלפים הפרושים אל ה"קופה" שלו. כשלשחקן מסוים נגמרת ערימת הקלפים, הוא לוקח את הקלפים מה"קופה" שלו, מערבב אותם באופן אקראי והופך אותם לערימת הקלפים הראשית שלו. שחקן מפסיד במשחק כאשר לא נשארו לו קלפים. ב"מלחמה" אפשר לשחק מ-2 שחקנים, עד כ-8.