stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוגותרפיה
מקור השם וסיווג השיטה

שמה של תורת הלוגו-תרפיה, נגזר מהמילים היווניות 'לוגוס' ו'תרפיה', שמשמעותן "משמעות,פשר" ו"טיפול", כלומר טיפול בדרך של מציאת פשר/משמעות. זהו סוג של ניתוח אקזיסטנציאליסטי שמתמקד ב"שאיפה למשמעות", בניגוד לשיטה של זיגמונד פרויד שמתמקדת ב"שאיפה להנאה ועקרון העונג" או ב"שאיפה לכוח ומעמד חברתי" של ניטשה, שאלפרד אדלר אימץ ופיתח בפסיכולוגיה האינדיבידואלית שלו באחד משלביה המוקדמים.
נהוג לסווג את פראנקל כאחד מאבות אסכולת הגישה ההומנית-אקזיסטנציאלית, לעומת הגישות האחרות בפסיכולוגיה: הגישה הקוגניטיבית-התנהגותית והגישה הקונסטרוקטיביסטית-נרטיבית.
פראנקל מבקש להאניש הן את הפסיכואנליזה והן את הביהביוריזם, ולא לערטל את האדם מהאותנטיות שלו. במספר מקומות הוא קובע שכדי שפסיכולוגיה תהיה ראויה לשמה, עליה להתייחס לא רק לפסיכה (נפש) אלא גם ללוגוס (רוח, פשר)..
פראנקל קבע כי הלוגותרפיה איננה מיועדת להחליף את הפסיכותרפיה אלא להשלימה. בעוד שמטרתה של הפסיכואנליזה להעניק לאדם אובייקטיביות על חייו, והפסיכולוגיה האדלריאנית מטרתה להעניק לאדם אומץ לב, מטרתה של האנליזה האקזיסטנציאלית בשיטת הלוגותרפיה להעניק לאדם חוש אחריות. אקזיסטנציה לפי פראנקל פירושה לתת משמעות ייחודית להווייתו של האדם, המאופיינת בהיותו אחראי. לדעתו, האחריות היא תמצית ההוויה האנושית.
מהות הלוגותרפיה

לתפיסתו של פראנקל (שפותחה בהיותו כלוא במחנה השמדה בתקופת השואה) הדחף העמוק ביותר של האדם, או השאיפה העמוקה ביותר שלו, היא החתירה למשמעות והבנת פשר חייו והעולם שסביבו, והבנה זו היא הכוח העיקרי שיכול לעזור לו להתמודד עם סבל ומצוקה, קשים ככל שיהיו. פראנקל טוען שבידי האדם המודרני מצויים האמצעים, אך הוא איבד את התכלית, סובל מתחושת ריקנות וחוסר טעם לחייו, שהוא מכנה: "ריק קיומי". הסימפטום הראשי של הריק הקיומי הוא שעמום, תופעה המאופיינת לפי פראנקל במשולש: דיכאון, תוקפנות והתמכרות. אותו ריק קיומי גורם לאדם בימינו, אליבא דפראנקל, לרוב הצרות הרוחניות והבעיות הנפשיות. לדעתו, אם האדם המודרני ימלא את הריק הפנימי שלו וימצא משמעות לחייו, בכל דבר שהוא טראנסצנדנטלי - מחוץ לפנימיותו, אליו יוכל להתחבר ושאליו יוכל לחתור ולהשקיע בו את עצמו - זה יגלה את הווייתו האנושית האמיתית; כך לדעתו רוב הנוירוזות והבעיות שליוו אותו ייפתרו.
פראנקל ראה את התסכול הכרוך בהיעדר משמעות כנוירוזה הקולקטיבית של החברה בעידן החדש שנוצרה בעקבות שקיעת המסורות התרבותיות, האתניות והדת. לדידו, נהיית האנושות אחר הטוטליטריזם - שבו אחרים (מנהיגים, מנהלים, מפקדים) אומרים לאדם מה לעשות, או אחר הקונפורמיזם - שבו האדם עושה כפי שהאחרים סביבו עושים, נובעת מחוסר יכולתו של היחיד למצוא משמעות ייחודית ואישית משלו. ברדיפת האדם אחרי עקרון העונג והמין, או רדיפת הכוח ונגזרותיו ככסף והפיכתם למטרה, הוא ראה ניסיון של האדם למצוא מפלט לתסכולו הקיומי האישי. הוא האשים את החינוך הרדוקציוניסטי המודרני, שרואה באדם חפץ גשמי, מכניסטי, אמפירי ומנתח אותו באופן קר, בתור הדבר שתורם לבעיית חוסר המשמעות; וזאת, עד כדי כך שהוא מצטט את דבריו של ויליאם אירוין תומפסון: "בני אדם שנדמה להם שקיומם הצטמצם לקיום של שולחנות וכיסאות - מתאבדים". פראנקל סבר שהחינוך צריך להשתכלל באופן כזה, שיכוון את הלומד למצוא משמעויות ייחודיות במצבים ייחודיים - דרך פיתוח המצפון אצלו. מבחינתו, יש לשלב בטיפול באמצעות הלוגותרפיה אנשי מקצועות נוספים, רבים ככל האפשר:(פסיכיאטרים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מטפלים באמנות, אנשי-דת, אנשי חינוך וכדומה), שביכולתם לתת כיוונים שונים של משמעות קיומית לאדם הנזקק לכך.
יסודות השיטה

בשיטה זו, היחס לאדם הוא כאל ישות אחדותית וייחודית שמודעת לעצמה, ויש לה סגולות מיוחדות שאין לזולת. לאדם אישיות רוחנית אינדיבידואלית ואינטגרטיבית שסביבה 'עטיפות' פסיכופיזיות. על פי פראנקל, ההוויה האנושית היא תופעה קמאית, איננה ניתנת להתבוננות, לאנליזה ולרדוקציה. כשם שהעין אינה רואה את עצמה, כך האדם מתקשה להיות מודע לעצמיותו. יתר על כן, רוח האדם במקורה היא רוח לא מודעת..
פראנקל מציין את שלושת היסודות העיקריים של שיטתו:
השאיפה למשמעות - יש לאדם שאיפה מובנית למשמעות, שאיפה זו היא צורך ואיננה דחף. האדם הפתוח אל העולם, בניגוד לבעלי החיים, הוא יצור החותר למשמעות והעסוק בחיפוש אחר פשר. אדם שמוצא את המשמעות אותה ביקש - יהיה נכון לסבול, להקריב קרבנות ובשעת הצורך אף למסור את נפשו עליה, בעוד שאדם נעדר-משמעות נוטה לאבד את עצמו, גם כאשר כל צרכיו החומריים מסופקים. לדידו, האדם מטבעו בעל חיוניות, עוצמה וכוח הישרדות כל זמן שיש לו תפיסה או אידיאה שנותנת לחייו משמעות. הערכים אינם דוחפים את האדם - אלא "מושכים" אותו, או "קוראים לו", ולכן האדם הוא בעל בחירה חופשית לקבל את הפשר או לדחותו.
משמעות החיים - יש לחיים מעצם טבעם משמעות פנימית, אף במצבים הנוראים והקשים ביותר; זו משמעות אותה האדם עצמו צריך למצוא, ולא להמציא. החיים הם כמו כתב חידה גדול שצופן בחובו משמעויות רבות, המאתגר את האדם לתת לכך פשר, והאדם נתבע לתת תשובה על כך באמצעות מעשיו. הגם שאפשר למצוא משמעויות אוניברסליות כלליות, לטענת פראנקל אין מספר משמעויות בודדות, אלא מאות אלפי משמעויות או יותר, שכל אחת ייחודית לכל מצב או זמן בחייו של כל אדם אינדיבידואלי. את משמעויות החיים הוא מסווג לשלושה תחומים:
ערכים יצירתיים, שבהם האדם מוצא משמעות במה שהוא נותן לעולם או לחברה, כמו עבודה.
ערכים חווייתים שבהם האדם מוצא משמעות בהתנסויות שהוא מקבל מהעולם, כמו אהבה.
וערכים התייחסותיים/הסתגלותיים , שבהם האדם מוצא משמעות באופן ההתייחסות שלו אל מצבו בעולם, ובמיוחד בתחום של השילוש הטרגי של האדם: רגשות אשם, סבל ומוות, שאין אדם שיכול להימלט מהם..
אשם - האדם יכול להתייחס לתחושת האשמה כמקור לצמיחה. העבר אינו ניתן לשינוי, אך לאדם יש הזדמנות לשנות את העתיד.
סבל - האדם יכול לראות את סבלו כבעל משמעות. מקור המשמעות הוא בנקיטת העמדה של אדם המתמודד עם הסבל, מעצם היותו בעל אפשרות בחירה. מודעות לעמדה זו, מביאה לאדם הרגשה של גדולה, הישג והתעלות על עצמו - בקבלת מצבו בהשלמה.
מוות - המוות הוא "מצבת הזיכרון" של האדם, הוא מייצג את ההיסטוריה והאפשרויות שהגשים, שאינן ניתנות לשינוי והן ה"חותמות" את דרכו של האדם. המוות "מקבע ומפקיד" את הוויתו של האדם לצמיתות, ו"שומר אותה למשמרת עולם".
חירות הרצון - האדם הוא בן חורין לנקוט עמדה חופשית לגבי חייו, אף שאינו משוחרר מתנאים והגבלות, בזכות יכולתו הייחודית להתנתק מעצמו ולבצע רפלקציה עצמית; תפיסה זו מנוגדת לפאן-דטרמיניזם ולניהליזם המודרני לפיהם האדם הוא "מחשב ביולוגי" משוכלל, או "קוף עירום". בשל אותן חירות מחשבה וחירות רצון, יכול האדם לייחס לחייו משמעויות ללא הגבלה, ויכול להתעלות מעבר לנסיבות חייו ולהחליט אם לקבל את דין התנאים ולהיכנע, או לעמוד מולם ולעצב להם משמעות שתמלא את נפשו ותבליט את אנושיותו..
יסודות השיטה > הלא מודע הרוחני

על פי הלוגותרפיה, הלא מודע איננו כולל רק יצרים מודחקים (איד) כפי שסבר פרויד, אלא גם הוויות רוחניות. בעוד שבפסיכואנליזה האדם נעשה מודע ליצרים ולדחפים שלו, בלוגותרפיה לא היצרי, אלא הרוחני, הוא המועלה לתודעה. האני מודע לעצמו ופוגש את עצמו. תפיסה זו מהווה ריהביליטציה של הלא מודע. בניגוד לתפיסה הקלאסית אודות ה'קוף העירום' והתפיסה המיכניסטית המבטלת את אנושיות האדם, האדם מוגדר כ'הוויה' (היידגר) או 'ישות מחליטה' (יאספרס), ולכן בעקבות בינסונגר, 'הוויית האדם - היותו אחראי'. פראנקל הגדיר קיום אותנטי של האדם שבו "האני הוא המחליט, ולא שועה להאצותיו של האיד". כנגד הפאטאליזם של המטופל הרואה את גורלו בעובדתיות הפסיכופיזית שלו, הלוגותרפיה מעמידה קיום רוחני של חירות ואחריות.
יסודות השיטה > המצפון

אליבא דפראנקל, הכלי של המשמעות הוא המצפון, ובאמצעותו יש לאדם יכולת חד פעמית לחוש במשמעות הגלומה בכל מצב. המשמעות כבולה למצב חד פעמי ויחיד במינו. מעבר לכך קיימות הכללות של משמעויות הנוגעות למצבו של האדם, והן מכונות ערכים. 'צו המצפון' שלא הודחק באופן שיטתי יכול לתת מענה לחייו של האדם, במיוחד כשיש קונפליקטים בין ערכים שונים. פראנקל קורא לחינוך שיהיה לא רק להקניית ידע - אלא גם לעידון המצפון. "בתקופה שבה נראה כאילו עשרת הדיברות איבדו את תוקפן בעיני רבים, חייב האדם להיות דרוך לקלוט את עשרות אלפי המצוות הטמונות בעשרות אלפי המצבים איתם הוא מתמודד בחייו". פראנקל סבור כי מצפון עירני אצל האדם יתן לו כוח לא להשתעבד לקונפורמיזם ולא להיכנע לטוטליטריזם, ויזכיר לאדם את "היותו אנושי" - היותו מודע והיותו אחראי, ובקיצור: מודעותו של האדם להיותו אחראי.
בניגוד לאלה החושבים כי המצפון סובייקטיבי ורלטיבי, פראנקל טוען כי המצפון הוא תופעה טרנסצנדנטלית הסובבת את האדם מחוצה לו. לתפיסתו, המצפון הוא דגם ללא מודע הרוחני של האדם, ואינו רק מתייחס לטרסצנדנטליות אלא גם נובע ממנה, מה שמסביר את איכותו הלא רדוקטיבית. בניגוד לפסיכואנליזה שניסתה לצמצם את המצפון ל"אני העליון" (על פי דימוי האב המופנם) פרנקל טוען כי: "איש אינו מסוגל לשכנע אותנו שנאמין כי האדם הוא בעל חיים מעודן, ברגע שניווכח שיש בו מלאך מודחק"..
עם זאת, גם פראנקל מודה כי המצפון הוא תופעה אנושית, ולכן טבוע בחותם סופיותו של האדם ועלול להטעותו. חרף זאת, האדם צריך להשלים עם היותו של המצפון בר הטעיה, ולציית למצפונו ללא תנאים. בנוסף, עצם היותו של המצפון בר הטעיה מחייב את האדם לצניעות, לענווה ולסובלנות - כלפי עמדותיו ואמונותיו של הזולת..
יסודות השיטה > יסודות נוספים

תסכול קיומי - תסכול הנובע בשל שאיפה למשמעות שלא התמלאה.
נוירוזה נאוגנית - נוירוזה שנובעת בשל הממד של רוח האדם, כתוצאה מקונפליקט בין ערכים שונים ולא בשל קונפליקט בין דחפים שונים.
נואו-דינמיקה - המתח הבריא שבין שאיפה להגשמה. בניגוד לסוברים כי יש להביא את האדם למצב של שיווי משקל והעדר מתיחות, הבריאות הנפשית קימת דווקא במתיחות הנפשית ובמאבק של האדם בבואו למצוא פשר ומשמעות. אף שהדבר קשה לאדם, זהו תנאי הכרחי להביאו אל המטרה של הגשמת הפשר הפוטנציאלי שלו, והריהו כמו קפיץ דרוך של מכשיר לפני הפעלתו.
ריק קיומי - תחושה נפוצה של האדם המודרני בעקבות אובדן היצרים החייתיים והמסורת, כך שלאדם קשה לשער את רצונו האמיתי והוא מרגיש שהוא שרוי בריק, שתסמינו הבולט הוא שעמום.
פשר החיים - מושג חמקמק מכיוון שהוא שונה מאדם לאדם, מיום ליום ומשעה לשעה. פשר החיים הוא ספציפי לסיטואציה, ויכול להתגלות במעשה שהאדם עושה, בהתנסות וחוויה של ערך, ואף בסבל. לא האדם שואל לפשר החיים, אלא החיים שואלים אותו בעצם קיומם, והאדם צריך לענות על שאלות החיים רק באמצעות מעשיו (האל הלא מודע, עמ' 17).
מהות הקיום - קבלת האחריות של האדם על חייו, היא עצם מהותו כאדם. הלוגותרפיה מבקשת להקנות לאדם את מלוא תודעת אחריותו על חייו, כך שעדיין ביכולתו לתקן את העבר. קבלת האחריות יכולה להיות לפי בחירתו של האדם כלפי מצפונו, החברה, אלוהים או כל גורם אחר.
פשר האהבה - האהבה היא הדרך היחידה לתפוס את עצמיותו של הזולת. אין דרך אחרת לרדת לעומק מהותו של הזולת. האוהב אף יכול לראות את הסגולות הגנוזות של הנאהב, ואף לגרום לו להוציאן אל הפועל. המיניות היא אחת מדרכי הביטוי של האהבה, ואין האהבה עידון של המיניות.
פשר הסבל - הפשר העמוק והנעלה ביותר הוא פשר הסבל, שכן עמדתו של האדם כלפי הייסורים היא מבחנו הנעלה ביותר. לחייו של אדם יכולה להיות משמעות עד רגעי הקיום האחרונים, למרות שהקיום גורם סבל.
לוגודרמה - שימוש באמצעים דרמטיים ומשחק תפקידים, שבו "מלבישים" על האדם גורל אחר, לרוב רע יותר, ומראים לו את היתרון של גורלו כדי לגלות לאדם את הפשר לחייו.
הפשר העליון - ישנו פשר עליון בהוויה, הלוגוס, שהוא עמוק מהלוגיקה. האדם אינו נתבע לשאת חיים חסרי פשר, אלא חיים שאת פשרם אינו יכול להבין. אם האדם יכול למצוא משמעות בפשר כזה, תפקידה של הלוגותרפיה לפתוח בפניו את הדלת. ישנו ממד עליון יותר שבו תימצא תשובה בדבר הפשר הסופי על סבלם של בני האדם.מערכת צירים של ממדי הומו-פאצינס והומו-ספינס בהיבט הערך הסתגלותי
חלופיות החיים - היחס לחיים שהם בני חלוף וסופיים, הוא יחס אקטיבי ולא פסימי. כל פעולה שהייתה קיימת בפוטנציה ויצאה אל הפועל היא מונצחת ושמורה בעבר למשמרת עולם, מבלי שיהיה אפשר לקעקע אותה. האדם אוצר לעצמו את הגשמותיו, שהופכות ל"עקבות נצח בחולות הזמן".
הומו-פאציאנס - האדם הסובל אשר מוצא משמעות באופן בלתי-מותנה בעת שאיננו יכול לשנות את הגורלו. ההומו-ספיאנס והומו-פאציאנס נעים בממדים שונים ובגבהים שונים, ההומו-ספיאנס נע בציר "כישלון - הצלחה" בממד נמוך והומו-פאציאנס נע בציר "ייאוש - הגשמה" בממד גבוה.
פנאי צנטריפוגלי - בריחת האדם מהתמודדות עם הריקנות שבתוכו. לדוגמה, בריחה משעמום, פעילות-יתר בעבודה, חוסר דיאלוג פנימי על בעיותיו המודחקות.
פנאי צנטריפטלי - אדם המנסה להתמודד עם הריקנות ובעיותיו המודחקות בניסיון להגיע לפתרונות. על האדם לקיים דפוסי שעות פנאי, לאזור את האומץ להיות בודד ולאפשר התבוננות ועיון פנימיים.
הדת

מבחינת הלוגותרפיה כשיטה מדעית טיפולית וכשלוחה של הפסיכותרפיה, הדת יכולה לשמש כמושא שלה ולא כעמדה (האל הלא מודע, עמ' 82). נקודת מבטה של הלוגותרפיה איננה תאולוגית אלא אנתרופולוגית. לעומת פרויד שסבר כי "הדת היא הנאורוזה האוניברסלית הכפייתית של האנושות" ('עתידה של אשליה') ללוגותרפיה יש יחס של כבוד לדת ולאמונותיו הדתיות של האדם. פראנקל סובר כי הדחקה של הדתיות שבאדם סופה נאורוזה (שם, עמ' 71) "כשמדכאים את המלאך שבנו הוא הופך להיות שטן, כשם שדתיות מודחקת הופכת לאמונה טפלה" (שם, עמ' 73).
לגבי תפיסת האלוהות או בלשונו ה"טרנסצנדנטליות", כשם שבעל החיים אינו מסוגל מתוך סביבתו להבין את האדם, כך האדם אינו מסוגל להציץ אל על-העולם, להבין את אלוהים או לעקוב אחר מניעיו (שם, עמ' 85). מכיוון שיש חיץ ממדי בין העולם האנושי לעולם האלוהי, האדם איננו יכול לדבר 'על אלוהים' אלא 'אל אלוהים' (שם, עמ' 69). לא רק שיש באדם "לא מודע רוחני" - ממד נואולוגי שבחירות אקזיסטנציאליות נעשות בו, ולכן בנוסף לאחריות מודעת חייבת להיות אחריות לא מודעת, שכן "הלוגוס עמוק מהלוגיקה". יש באדם גם "דתיות לא מודעת" - יחס חבוי אל הטרנסצנדטליות הטמונה באדם.
תופעת האמונה בעיני הלוגותרפיסט איננה חייבת להתייחד רק לאלוהים אלא יכולה להתרחב אף לאמונה במשמעות (שם, עמ' 88). בעיני פראנקל אין עדיפות לדת אחת על פני השנייה. כשם שבכל שפה אדם יכול להשיג את האמת ובכל שפה אפשר לטעות ולשקר, כך בכל דת האדם יכול למצוא את דרכו אל האל האחד (שם, עמ' 90). עוד הוא סובר, כי דתיות היא אמיתית רק כאשר היא אקזיסטנציאלית, רק כאשר האדם מתחייב אליה מרצונו החופשי ומבחירתו בספונטניות (שם, עמ' 75). אדם אינו יכול להידחף לדתיות אמיתית לא באמצעות אינסטינקט ולא באמצעות הפסיכיאטר (שם, עמ' 76). אין לשכוח כי, בחירתו החופשית של האדם היא חירותו, ואילו כבודו כובל אותו עד כדי כך שהוא יכול לומר "לא" לאלוהים, וגם הלוגותרפיסט צריך לכבד רצון זה, אם זהו רצונו של המטופל, ולא להיות יותר צדיק מהאפיפיור.
מבחינת השאלה של תיחום השיטה לעומת הדת הוא סובר כי הסעד הרפואי אינו בא להחליף את הסעד הדתי. צריך להפריד בין דת ופסיכותרפיה שכן מדובר בשני תחומים שונים שיש להם מטרות שונות (שם, עמ' 79). ההבדל בין הדת ללוגותרפיה הוא, שבעוד לדת יש עניין בגאולה רוחנית של האדם, גם לעיתים על חשבון מצבו נפשי, ללוגותרפיה יש עניין בבריאות הנפש ובאיזון הפנימי של האדם. הלוגותרפיה צריכה לשמור על אוטונומיה מלאה, ולא להפוך למשרתת של הדת (שם, עמ' 79–80).
טכניקות

הטכניקות התרפויטיות המרכזיות של שיטה זו הם הסטת מחשבות (דה-רפלקסיה) והתכוונות פרדוקסלית.
טכניקות > הסטת מחשבות

טכניקת הסטת המחשבות מסיטה את מבטו של האדם מהחיטוט העצמי הכפייתי למשמעות ויצירה חיצונית. טכניקה זו יעילה לטיפול בבעיות שנובעות מהתכוונות והשתקעות יתר כמו למשל בסכיזופרניה ובבעיות מיניות כמו קרירות מינית והפרעה בזקפה. היא מתבססת על יכולתו של האדם להתעלות מעל עצמו.
לשם המחשה, לנערה שסבלה מסכיזופרניה ולא הפסיקה לחטט בנפשה ולחקור את בעיותיה הוצע כאלטרנטיבה למצוא איזו תכלית חיצונית לקיומה ולהפנות את המבט החוצה. לאדם שסבל מאין אונות בשל שאיפתו הנואשת לשלמות מינית הוצע להתמקד באהבה ובנתינה במקום בהענקת שיא מיני, כך שהתענוג יהיה פועל יוצא מיחסו ולא מטרה בפני עצמה.
טכניקות > התכוונות פרדוקסלית

ההתכוונות הפרדוקסלית נחשבת לטכניקה חשובה של השיטה. בטכניקה זו ממקדים את תשומת לבו של המטופל, בניסיון מכוון לחתור לדבר שמפחיד אותו בהקצנה ובהגזמה, כדי לשבור את מעגל הקסמים שמזין את עצמו. רצוי לשלב בטכניקה זו הומור, שמציג באור מגוחך את הפוביה. מטרתה של טכניקה זו היא לפגוע בחרדת הציפייה ובמנגנון של בריחה מהפחד, והיא יעילה לטיפול בבעיות של אובססיות ופוביות. היא מתבססת על יכולתו של האדם להתנתק מעצמו..
לשם המחשה, לאדם שסבל מפחד קהל והִרבה להזיע בשל כך, הוצע להתאמץ להזיע עד שיוכל להטביע את כל הקהל בזיעתו. לאדם אחר שסבל מהתקפי חרדה כאשר יצא מפתח ביתו בשל חשש שיקבל התקף לב, לאחר שהוברר שליבו תקין, הומלץ שייצא לרחוב וינסה באופן יזום לקבל התקף לב חמור..
ביקורת

מבקריה של אסכולה זו טענו שהטכניקות שלה, אף שהן מוצלחות וקצרות מועד, הן שטחיות, והן אינן יורדות לחקר השורשים הפתולוגיים שנמצאים ברבדים עמוקים יותר, ואינן פותרות את הקונפליקט שמתחת לפני השטח. גם אם מרפאים סימפטום מסוים, מאחר שהרובד הפנימי לא נחשף, עלול להיווצר סימפטום אחר.
על אף הביקורת, בארצות הברית, שבה יש פלורליזם בתחומים רבים וניתן מקום לשיטות שונות, ללוגותרפיה יש מעמד של שיטה טיפולית לכל דבר ועניין, ויש פסיכולוגים המתמחים בשיטה זו. לעומת זאת, בישראל התקבלה שיטתו של פראנקל בזלזול, אף שהוצגה ב-14 כרכים עבי כרס בגרמנית. היא נחשבה כתאוריה ספרותית ולא מקצועית-טיפולית, בין היתר בשל השליטה החזקה של הזרם הפסיכואנליטי בישראל. יש הטוענים שיחס זה נובע גם מהפתיחות שהלוגותרפיה מפגינה כלפי האלוהות וייחוס משמעות עליונה להוויה.
עם זאת, בעידן הפוסט מודרני שבו ירדה קרנה של הפסיכואנליזה, וזרמים שונים כמו הטיפול המשפחתי נכנסו לזרם הפסיכואנליטי, פסיכולוגים מזרמים שונים אינם יכולים להימלט במהלך הטיפול מעיסוק בשאלות בהן עוסקת הלוגותרפיה, כמו האחריות ומשמעות החיים.
ראו גם

פסיכולוגיה קלינית
ויקטור פראנקל
אלפרד אדלר
פסיכואנליזה
משמעות החיים
פסיכואנליזה - מונחים
אקזיסטנציאליזם
בלוגותרפיה - כתב עת
אליזבת לוקאס, Logotherapy: Principles and Methods, 2020
מסע הגיבור
לקריאה נוספת

ויקטור פראנקל, האדם מחפש משמעות, הוצאת דביר, 1981
ויקטור פראנקל, האל הלא מודע: הפסיכותרפיה והתאולוגיה, הוצאת דביר, 1979
ויקטור פראנקל, הזעקה הלא-נשמעת למשמעות: הפסיכותרפיה וההומניזם, הוצאת דביר, 1982
ויקטור פראנקל, השאיפה למשמעות, הוצאת דביר, 1985
ויקטור פראנקל, הרופא והנפש, הוצאת דביר, 2005
גוטמן דוד, לוגותרפיה למטפל, דיונון, 240 ע'
ד. חמיאל, לוגותרפיה בשולי הפסיכותרפיה: סקירה עדכנית, 1994
הערות שוליים

↑  "הזעקה הלא נשמעת למשמעות", עמ' 60
↑  האל הלא מודע, עמ' 77
↑  האל הלא מודע, עמ' 16
↑  "הזעקה הלא נשמעת למשמעות", עמ' 37
↑  האל הלא מודע, עמ' 27
↑  הזעקה הבלתי נשמעת למשמעות, עמ' 9
↑  השאיפה למשמעות, עמ' 90
↑  האדם מחפש משמעות, חבל מודיעין: דביר, 2022, עמ' 196
↑  הזעקה הלא נשמעת למשמעות, עמ' 41
↑  השאיפה למשמעות, עמ' 23
↑  הזעקה הלא נשמעת למשמעות, עמ' 53-54
↑  האל הלא מודע, עמ' 17
↑  האל הלא מודע, עמ' 18
↑  האל הלא מודע, עמ' 21
↑  האל הלא מודע, עמ' 96
↑  האל הלא מודע, עמ' 98
↑  שם, עמ' 99
↑  האל הלא מודע, עמ' 53
↑  שם, עמ' 56
↑  שם, עמ' 58
↑  שם, עמ' 61
↑  השאיפה למשמעות, עמ' 80-81
↑  הזעקה הלא נשמעת למשמעות, עמ' 198-204
↑  השאיפה למשמעות, עמ' 117-120
↑  הזעקה הלא נשמעת למשמעות, עמ' 198
↑  הזעקה הלא נשמעת למשמעות, עמ' 136-196
↑  השאיפה למשמעות, עמ' 120-136
↑  השאיפה למשמעות, עמ' 125
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX527965  NKC: ph115170
שבת ריחני

| שבת ריחני |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: שבת ריחני
מין:: שבת ריחני
שם מדעי
 Anethum graveolens ‏לינאוס, 1753
דוכן שמיר בשוק
שֶׁבֶת רֵיחָנִי (שם מדעי: Anethum graveolens), הידוע יותר בשמו העממי "שמיר", הוא צמח חד-שנתי הצומח בדרום מערב ומרכז אסיה, וגם בישראל. שמיר הוא מין יחיד בסוגו, אם כי חלק מן הבוטניקאים קושרים אותו לאחישבת. אין לבלבל בינו לבין השומר, אף על פי   שגם הוא משמש למאכל.
השמיר גדל לגובה של 40–60 ס"מ. גבעולו דק ועליו עדינים ודקים, באורך 10–20 ס"מ. חלוקת העלה הסופית היא בעובי של 1–2 מילימטרים, מעט עבים יותר מעלי השומר, הדומים לחוטים, בעובי של פחות מ-1 מילימטר, אך פחות עדינים. פרחי השמיר לבנים-צהבהבים, בתפרחות קטנות שקוטרן 2–9 סנטימטר. אורכם של זרעי השמיר 4–5 מילימטר ועוביים 1 מילימטר; והם ישרים או מעוקלים קמעה, עם קווים לאורכם.
השמיר נפוץ במגוון סלטים כגון סלט תירס, סלט מלפפונים, סלט סלק ועוד. מלבד שימושו כירק וכתבלין טרי, עלי שמיר מיובשים משמשים אף הם תבלין.
בימי-הביניים היה השבת הריחני מקובל כאחד הצמחים ששימשו קמיע לגירוש שדים ורוחות, והוא נכלל בציוד המכשפות.
הערות שוליים

↑  קריספיל, נסים, 1947-, תבלינים טעם הטבע, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ז 2007
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש(אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל(אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום(אנ') • מלח שום(אנ') • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה(אנ') • זעתר |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוריס לסינג

| --- | --- |

לסינג, 2006
 לידה:  22 באוקטובר 1919 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער כרמאנשאה, איראן 
 פטירה:  17 בנובמבר 2013 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Doris May Tayler 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  קרמטוריום גולדרס גרין 
 שם עט:  Jane Somers 
 מקום לימודים:  תיכון דומיניקן קונבנט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ריאליזם, ספרות ספקולטיבית, מדע בדיוני
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  העשב פוזם, The Cleft, The Memoirs of a Survivor, הטרוריסטית הטובה, מחברת הזהב, A Ripple from the Storm 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 בן או בת זוג:  קלנסי סיגל 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (2007)  פרס קטלוניה הבין-לאומי (1999)  פרס מדיסיס זר (1976)  מסדר הזהב של מפונגובווה (2008)  Årets budeie (1994)  פרס טרבי (1987)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2001)  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1995)  פרס סומרסט מוהם (1954)  פרס דייוויד כהן (2001)  פרס WH סמית' לספרות (1986)  פרס גרינצנה קאבור (1989)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (1981)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 www.dorislessing.org
 חתימה:   
 
דוריס לסינג (באנגלית: Doris Lessing; ‏22 באוקטובר 1919 - 17 בנובמבר 2013) הייתה סופרת בריטית, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2007.
ביוגרפיה

דוריס לסינג נולדה בשם דוריס מיי טיילור בעיר כרמאנשאה בפרס (כיום איראן), להורים בריטים. ב-1925 עברה עם משפחתה לגור בקולוניה הבריטית בדרום רודזיה (כיום זימבבואה). היא התחנכה במנזר קתולי בסולסברי, כיום הארארה, בגיל 14 עזבה את בית הספר והתחילה לעבוד כמטפלת, כמרכזנית וכפקידה. על אף שילדותה הייתה קשה ואומללה, יחסה של לסינג בכתביה על אפריקה מלא רגשות חמלה גם על חיי הבריטים הקולוניאליסטים וגם על הילידים האפריקאים.
מגיל 18 עבדה לסינג בפרלמנט הרודזי ועזרה בהקמת מפלגת שמאל אנטי-גזענית. ב-1938 נישאה לפרנק ויזדום, וילדה שני ילדים. נישואיה באו לקיצם ב-1943, אז עזבה את משפחתה והצטרפה לקבוצה של קומוניסטים. זמן קצר אחרי כן התחתנה עם גוטפריד לסינג, משפטן בעל שורשים יהודיים, שהיה פעיל מרכזי בקבוצה, וילדה לו בן.
בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה חזרה בה לסינג מתמיכתה בתנועה הקומוניסטית. גם נישואיה השניים לא עלו יפה, ובשנת 1949 עברה יחד עם בנה הצעיר לגור באנגליה. שם החלה לכתוב רומנים וסיפורים, ב-1949 פורסם בלונדון הרומן הראשון שלה, "העשב פוזם" (The Grass Is Singing).
בשנת 1964 התוודעה לסופיות דרך כתביו של אידריס שאה והיכרותה איתו. התורה הסופית המשיכה לעניין אותה בשנות ה-1960 ובשנות ה-1970 כפי שמצא ביטוי הדבר בכתיבתה.
נפטרה ב-17 בנובמבר 2013 בביתה בלונדון בגיל 94. הורישה את ספרייתה לזימבבואה
יצירתה

יצירתה של לסינג מתחלקת לשלושה שלבים נפרדים:
שלב המוטיב הקומוניסטי - בשנים 1944 עד 1956, שבהן כתבה על נושאים חברתיים.
שלב המוטיב הפסיכולוגי - מ-1956 עד 1969
שלב המוטיב הסופי, שאותו חקרה בסדרת הספרים "קאנופוס בארגוס" (Canopus in Argos).
אחרי נושא ה"סופיות" עבדה לסינג על שלושת הנושאים גם יחד.
הספרים מסדרת "ילדי האלימות" הם אוטוביוגרפיים למחצה, ומספרים על דמות בשם "מרתה קווסט" הגדלה ברודזיה הדרומית ואחר כך משתקעת באנגליה.
"מחברת הזהב", ספרה הידוע ביותר של לסינג, ראה אור בשנת 1962 ותורגם לשפות רבות. בשנת 1976 זכה בצרפת בפרס מדיסיס לסופר זר. זהו רומן מקיף ורב-רבדים המגולל פרק בחייה של סופרת המתמודדת עם שלל בעיות: בעיות בחייה הפרטיים, ביחסיה עם גברים ונשים, בגיבוש השקפת עולמה המוסרית והפוליטית. הוא מתרחש על רקע המאורעות המסעירים של שנות הארבעים והחמישים.
הרומן נחשב בעיני חוקרים רבים לספר פמיניסטי קלאסי, אבל לא בעיני הסופרת עצמה, שלא רצתה להיות מוגדרת כסופרת פמיניסטית. לאחר פרסום הספר הייתה לסינג מועמדת לפרס נובל לספרות אך ספרי מדע בדיוני שכתבה מאוחר יותר ערערו כנראה את מעמדה, ושמה הוסר מרשימת המועמדים. אף על פי כן, ב-2007 הוענק לה הפרס "על כתיבתה האפית אודות חוויה נשית, אשר בסקפטיות, להט וחזון העמידה חברה משוסעת לבחינה מדוקדקת".
כשהתראיינה מחוץ לביתה, לאחר שהודיעו לה העיתונאים שזכתה בפרס נובל, היא אמרה שהיא כבר זכתה בכל פרס ספרותי "ארור" באירופה, וכנראה הגיע העת של פרס נובל. היא הסבירה את חוסר התרגשותה ושמחתה בכך, שהיא תמיד ראתה את הממסד הספרותי כצר אופקים. "אני בת 89, ומאוד זקנה" היא הוסיפה, "והייתי מועמדת מזה שנים לפרס נובל ולא קיבלתי. כנראה שהם החליטו שזמני למות קרב, והחליטו להעניק לי אותו" אמרה לקול צחוקם של העיתונאים.
כשנשאלה איזה מספריה היא מעריכה כחשובים ביותר, בחרה בסדרת "קנופוס מארגוס". ספרים שמבוססים בחלקם על רעיון ה"סופיות", שלסינג למדה מ"חברי ומורי" אידריס שאה. מיצירותיה המוקדמת יותר, הספרים "תדריך ליורד שאול" ו"זיכרונותיו של ניצול" מבוססים אף הם על אותו נושא.
לסינג פרסמה שני רומנים בשם העט ג'יין סומרס: "The Diary of a Good Neighbour" ו-"If the Old Could". המבקרים הספרותיים התעלמו מהם עד שלסינג חשפה שהיא המחברת. בנוסף כתבה גם מספר סיפורים קצרים על בעלי החיים החביבים עליה - חתולים.
פרסים וכיבודים

פרס סומרסט מוהם (1954)
פרס מדיסיס זר (1976)
פרס אוסטריה לספרות אירופית (1981)
פרס WH סמית' לספרות (1986)
פרס טרבי (1987)
פרס גרינצנה קאבור (1989)
Årets budeie (1994)
פרס לזכר ג'יימס טייט בלק (1995)
פרס קטלוניה הבינלאומי (1999)
פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2001)
פרס דוד כהן (2001)
פרס נובל לספרות (2007)
מסדר הזהב של מפונגובווה (2008)
עמיתת החברה המלכותית לספרות