שיגעון הג'ין
החקיקה נגד מכירת ג'ין והתגובה לה

הבהלה מהעלייה בצריכת הג'ין הביאה לשורה של חוקים שניסו להתמודד עם הבעיה. לפי רוד פיליפס היה זה הניסיון הראשון באירופה להשתמש במלוא כוחה של המדינה על מנת לשלוט בצריכת האלכוהול. החוק הראשון נכנס לתוקף ב-1729. החוק הגדיל את המס על מכירת משקאות מזוקקים פי 30, מ-2 פני ל-5 שילינג. בנוסף, נקבעו בו דמי רישוי שנתיים של 20 ליש"ט וקנס של 10 ליש"ט לרוכלים שייתפסו מוכרים ג'ין ברחוב. החוק עבר ללא התנגדות משמעותית בפרלמנט, ובתחילה גם חברת המזקקה הלונדונית תמכה בו, ככל הנראה מתוך מחשבה שהחוק יחזק את כוחה הכלכלי. עם זאת, החוק כשל, משום שלא היו לרשויות אמצעים לאוכפו. מספר קטן של עסקים הגישו בקשה לרישיון, חנויות הג'ין המשיכו לפעול מבלי לשלם מס וצריכת הג'ין המשיכה לעלות. גם המזקקה הלונדונית התחרטה על תמיכתה בחוק ויצרה שדולה לביטולו. החוק בוטל לבסוף, ארבע שנים אחרי שעבר, בתמיכה דו-מפלגתית.
זמן קצר לאחר ביטול החוק של 1729, החלו מבקרי הג'ין בקמפיין לחקיקה חדשה ואגרסיבית יותר. בפרלמנט, התומך המרכזי של החוק היה ג'וזף ג'קיל, חבר בית הנבחרים מהמפלגה הוויגית, ששאף לקדם רפורמה מוסרית בממלכה. ג'קיל ובני בריתו הציגו את שתיית הג'ין כגורם מרכזי לפשע ולניוון מוסרי ופיזי של המעמד הנמוך. הצעת החוק שהניח ג'קיל בבית הנבחרים הוגדרה על ידי אחד המחוקקים כ"אחד הניסויים הפוליטיים הנועזים ביותר שנעשו אי פעם במדינה" וכניסיון להשיג "כניעה וצייתנות מצד העם". ההצעה נתקלה בהתנגדות של ראש הממשלה רוברט וולפול ותומכיו, וחלקים מרכזיים בה קוצצו. עם זאת, החוק עבר בסופו של דבר והיה ל"חוק הג'ין של 1736". בין השאר, החוק דרש דמי רישוי של 50 ליש"ט ממוכרי ג'ין ומשקאות אלכוהוליים אחרים, סכום שאף מוכר מלבד הגדולים ביותר לא יכול היה לעמוד בו. בנוסף, החוק ניסה להתגבר על בעיות האכיפה באמצעות תשלום למודיעים שילשינו על מי שמוכר ג'ין ללא רישיון.
בימים שקדמו לכניסת החוק של 1736 לתוקף פרסה הממשלה, באישור המלכה קרולינה (שבהיעדר ג'ורג' השני שימשה כעוצרת) כ-500 חיילים ברחבי העיר, על מנת למנוע מהומות. בסופו של דבר, לא פרצו המהומות הצפויות, ובמקומן ארגנו מוכרי הג'ין ואוהדי המשקה תהלוכות הלוויה שביכו את "מותה של מאדאם ג'נבה". עם זאת, גורלו של החוק החדש היה דומה לגורל החוק הקודם – מעטים צייתו לדרישותיו וכמות זעומה של רישיונות הונפקו. ההמונים לא הגיבו כמצופה לפעילות המודיעים של הממשל, ולפחות ארבעה מודיעים הוכו למוות במהומות שפרצו בעקבות פעילותם.
הרוכלים מצאו דרכים יצירתיות להתחמק מהחוק, והשוק השחור לג'ין שגשג. לדוגמה, בכל רחבי לונדון הוצבו מכונות ממכר שכונו "פוס אנד מיו" (puss and mew; בעברית: חתלתול ומיאו) – מאחורי מתקן בצורת חתול התחבא מוכר ג'ין; כשהגיע לקוח, הוא היה צריך להגיד "חתלתול"; אם למוכר היה ג'ין הוא היה עונה "מיאו", והקונה שלשל את מטבעותיו דרך פיו של החתול; כעבור מספר רגעים קיבל הקונה את המשקה בתמורה, דרך מגירה או צינור שחובר לחתול. השם "אולד טום", שניתן לסוג של ג'ין, מתייחס למתקן. הפרלמנט, בתגובה, ניסה לתקן את החוק ולשפר את אכיפתו ב-1737 וב-1738. הלונדון איבנינג פוסט דיווח ב-1738 שהתיקון לחוק "ישים סוף ל'חתלתול ומיאו' ולכל התחבולות והטריקים האחרים שנועדו להתחמק מהחוק". אך שום תיקון לא הועיל. ב-1739, כשפרצה מלחמת אוזנו של ג'נקינס עם ספרד, הממשלה שמלכתחילה לא אהדה את החוק החלה להתעלם ממנו בעצמה, והוא הפך לאות מתה.
מכירות הג'ין הגיעו לשיא בשנת 1743. שני עשורים קודם לכן יוצרו בבריטניה באופן חוקי כ-2.5 מיליון גלונים בריטיים של המשקה, ולפי הערכות הייתה לכל תושב בלונדון גישה לכ-3 גלונים של ג'ין בשנה. ערב כניסתו לתוקף של חוק הג'ין של 1736 יוצרו כ-6.4 מיליון גלונים חוקיים. ב-1743 יוצרו 8.2 מיליון גלונים חוקיים. לפי רוד פיליפס, אם לוקחים בחשבון שכמויות אלה אינן כוללות משקאות שיוצרו ונמכרו בשוק השחור, את העובדה ששתיית הג'ין הייתה תופעה לונדונית בעיקרה, ואת השוני בצריכה של גברים, נשים וילדים, ניתן להסיק שגברים בוגרים בלונדון שתו בממוצע בקבוק ג'ין מודרני אחד בכל שבוע. החל מאמצע שנות ה-40 החלה צריכת הג'ין לדעוך, גם ללא סיוע של חוקים נגד צריכה. סיבות אפשריות לדעיכה הן העלייה בפופולריות של סוג חדש של בירה – בירות פורטר בעלות ריכוז גבוה של אלכוהול – או תחילתה של תקופה קשה יותר לחקלאים שגידלו דגנים.
על אף שצריכת הג'ין כבר הייתה בדעיכה, ב-1748 החל קמפיין נוסף לחקיקה נגד ג'ין, אשר הסתיים בחוק הג'ין של 1751. בין הסיבות לדאגה המחודשת מהג'ין היה הסיום של מלחמת הירושה האוסטרית, ובעקבותיה החזרה ללונדון של כ-79,000 חיילים ומלחים. תושבי לונדון חששו מההשפעה של השבים מהמלחמה וצפו עלייה בפשיעה. ב-1750 הקים הנרי פילדינג את כוח המשטרה המקצועי הראשון בלונדון, ובמרץ 1751 הוא פרסם "מחקר לגבי הסיבות לעלייה האחרונה בפשעי שוד". הפופולריות של פילדינג וחיבורו מיקדו את תשומת הלב בפשיעה ובגורמים לה, כגון ג'ין. אחרים, כמו הוגארת והקריקטורות שלו, "משעול הג'ין" ו"רחוב הבירה", סייעו גם כן בהגברת קולם של המצדדים ברפורמה בשוק הג'ין.
החוק של 1751 היה מתון יותר מהחוקים שקדמו לו. דמי הרישוי שנקבעו בחוק היו 2 ליש"ט בלבד. בנוסף, הוגדל המס על מכירת המשקה, נאסר על מזקקים למכור בעצמם את המשקאות האלכוהוליים, וכדי להבטיח שחנויות הג'ין יהיו עסקים מכובדים, ניתנו רשייונות מכירה רק לבעלי עסקים שערכם הוערך ביותר מ-10 ליש"ט. ייתכן שהמתינות היחסית של החוק תרמה להצלחת המאמצים להפחית את צריכת הג'ין – צריכת הג'ין נשארה גבוהה יותר מבראשית המאה, אך היא התמתנה באופן משמעותי ביחס לשיא של שיגעון הג'ין. עם זאת, העובדה שהדעיכה בצריכת הג'ין החלה מספר שנים לפני שנכנס החוק החדש לתוקף מרמזת על תפקידם של גורמים כלכליים ותרבותיים שאינם קשורים לחוק.