מצפן (ארגון)
פעילות הארגון

ב-8 ביוני 1967, שלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, פורסמה בטיימס הלונדוני הצהרה ערבית-ישראלית משותפת על המשבר במזרח התיכון, בחתימת נציגי החזית הדמוקרטית הפלסטינית ונציגי מצפן.
ההצהרה, שנוסחה ונחתמה ערב המלחמה, מפרטת את התנאים לפתרון המיוחל לסכסוך הישראלי-ערבי. בניסוח ההצהרה מבקשים הצדדים לבטל את אופייה הציוני של מדינת ישראל ולהקים מדינה פדרלית סוציאליסטית על-לאומית שבה ייהנו יהודים וערבים מזכויות אזרחיות ומחופש תרבותי, שתשתתף בתהליך האיחוד הפוליטי והכלכלי של כל המזרח התיכון.
מיד לאחר המלחמה, ב-5 ביולי 1967, קרא הארגון לממשלת ישראל לסגת מ"שטחי הכיבוש ומהניסיון לכפות הסדר בכוח", כדבריהם.
לאחר מלחמת ששת הימים, דימוייה של מדינת ישראל בעיני דעת הקהל העולמי היה מעורב. הביקורת האינטנסיבית וחיזוק ארגוני הפדאיון הפלסטינים פגעו בה מבחוץ וגם מבפנים.
במצפן לא חסכו ביקורת והחלו מתקיפים את מדינת ישראל בבמות פומביות בעולם, בחריפות שלא הייתה כמוה מצד אזרחיה.
מבחינת פעילותם, חברי הארגון הפגינו דעתם נגד החזקת השטחים בכל הזדמנות, חילקו כרוזים ועיתונים בקמפוסים, ליד בתי חרושת ומוסדות ציבור ומחו בהפגנות מתוכננות בקפידה.
הארגון פעל למען חבריו ללא פשרות ולא חשש לבקר את פעילות המדינה וראשיה למען מטרתו. כך קרה כאשר פעיל ערבי בארגון, ח'ליל טועמה נעצר על ידי המשטרה ביום שני, 8 בינואר 1968: בגיליון 40 של הארגון בינואר 1968, פרסמו חברי הארגון גילוי דעת על מעצרו. הם ראו במעצר זה חוליה בשרשרת של פעולות הפחדה ודיכוי מצד הממשלה נגד ערביי מדינת ישראל ונגד תושבי השטחים, המתנגדים לכיבוש ומביעים דעתם בגלוי.
מבחינת פעילותם הפוליטית החוץ-מדינתית, הארגון פעל בצורה חסרת תקדים בנושא הדימוי הישראלי מחוץ לישראל ושבר את כל המוסכמות של הפוליטיקה בישראל. בשנות החמישים המוקדמות היו אלה המפלגה הקומוניסטית הישראלית שנחשבו לעוכרי ישראל עם תמיכתם במשטר סטלין בברית המועצות, אך למרות זאת מעולם לא הצטרפו לפעילות תעמולתית אנטי-ישראלית במערב לצד אויבי ישראל. מצפן לא חששו לעשות זאת.
הארגון הכיר בקיומו של העם הפלסטיני ולא ראה שום דרך ליישוב הסכסוך בלי התחשבות והכרה בהם. קשרים ומגעים כמעט ולא נוצרו בין מצפן והארגונים הפלסטיניים עד מלחמת ששת הימים והחיפוש אחר יצירת קשרים עם ארגוני שמאל ערביים פלסטיניים ולא פלסטיניים היה דרך ארגונו של ברטראנד ראסל וארגוני שמאל אירופאים נוספים עם סיום המלחמה.
ב-1967 נרקמו כמה קשרים כמו ב"יום פלסטין" ב-15 במאי, בעצרת בפריז שם יצאו לאור גילוי דעת של הארגון בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי. לאחר המלחמה התחזקו והתרבו הקשרים כמו החיבור לאל פתח שיחדיו דיברו נגד הציונות, האימפריאליזם והריאקציה הערבית.
נקודה קיצונית בשיתוף פעולה בין ארגונים היה כאשר הופיעו חברי מצפן בפומבי עם החזית העממית לשחרור פלסטין שהיה אחראי בין השאר על פיגועי טרור לרבות הטבח בילדים בבית הספר במעלות. בנקודה זו, התחזקו מחלוקות בנוגע לגבולות של הארגון ודרכי פעילותם. התנאי שהציבו במצפן למען התחברות עם החזית העממית לשחרור פלסטין למען תמיכה בארגון פלסטיני היה הכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הישראלי. מאמרים מביטאון מצפן תורגמו לערבית ופורסמו בעיתון אל-חוריה הלבנוני. הוויכוחים הפנימיים במצפן גברו בעקבות החיבור וחברים רבים בארגון התנגדו לקו הקיצוני המתהווה.
בדצמבר 1972, החלו מעצרים בעקבות חשיפת רשת ריגול שפעלה בצפון הארץ ובמרכזה, בשירות סוריה. השב"כ חשף וחקר 60 אנשים ומתוכם 40 נעצרו. פרשה זו הסעירה את הציבור במדינת ישראל והרשת כונתה בתקשורת ובציבור "רשת הריגול והחבלה היהודית-ערבית", אף על פי שהיהודים היוו בה חלק קטן יחסית. הבולטים בחבורה היו אודי אדיב ושותפו דאוד תורכי שנדונו ל-17 שנות מאסר, דן ורד ורמי ליבנה, בנו של חבר הכנסת לשעבר אברהם לבנבראון, שנדון ל 4 שנות מאסר.