stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוכי משיי
תזונה

כמו כל מיני הסוכיים, הסוכי המשיי ניזון בעיקר מפירות, למרות שסוכיים ניזונים לעיתים גם מעלים, חרקים, פרחים, צוף וזרעים. לעומתם, סוכיים צעירים ניזונים בעיקר מחיפושיות, חגבים וציקדות עד שהם לומדים לעוף. הסוכיים אינם בררניים בהעדפות המזון שלהם, והם ניזונים גם מצמחים שהובאו לאוסטרליה מאירופה בידי האדם. כך הם מסייעים להפצתם של צמחים כמו עשבים שוטים, דפנת קומפור וזית אירופי, כמו גם מינים שונים ממשפחת הזיתיים. הסוכיים נרדפים לעיתים על ידי חקלאים, מכיוון שהם פושטים על הגידולים החקלאיים שלהם. הסוכיים נוהגים באגרסיביות בעת אכילה, ומגרשים עופות אחרים מהעצים שהם הגיעו אליהם.
בעונת הרבייה, חרקים לוקחים חלק משמעותי יותר מבדרך כלל בתזונתו של הסוכי.
רבייה

עונת הרבייה של הסוכיים נמשכת מאוגוסט עד ספטמבר, ובמהלך ינואר. הסוכיים ידועים ב"סוכות" שלהם - מבנים שנבנים מזרדים שונים על מנת להרשים את הנקבות. הסוכה נבנית בצורה של קשת הפוכה או פרבולה, והקירות הפנימיים של הסוכה "נצבעים" בצבע שחור שמקורו בפחם טחון, פירות מעורבים ברוק או בקליפות עץ מתפוררות. מסביב ל"סוכתו" הזכר שם כל דבר כחול שהוא הצליח למצוא - נוצות, פרחים, אוכמניות, נשלי נחשים וקונכיות, כמו גם חפצים מעשה ידי אדם כמו פקקי בקבוקים, עטים כדוריים, אטבי כביסה ועוד. את החפצים הכחולים הזכר מפזר מחוץ לסוכה, ולאחר שגמר לבנותה הזכר מחכה לה. כשהנקבה מגיעה ועוברת דרך ה"שדרה" שבאמצע הסוכה, הזכר מרים חפץ כחול במקורו, ורוקד מסביב לנקבה כשראשו מכופף. במהלך הריקוד הזכר קופא מספר פעמים. אם הזכר הצליח למשוך את הנקבה, ההזדווגות תתבצע מחוץ לסוכה.
לאחר מכן, הנקבה בונה קן ובו היא מטילה 1–3 ביצים חומות עם כתמים כהים. הדגירה נמשכת כ-21 ימים, וכשלושה שבועות נוספים לאחר הבקיעה הגוזלים עוזבים את הקן. הזכר אינו לוקח חלק בגידול הגוזלים, ולאחר ההצלחה הראשונה הוא ממשיך להופיע מול נקבות נוספות.
הערות שוליים

↑  סוכי משיי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  סוכי במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
סינוזאורופטריקס

| סינוזאורופטריקס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון, 124.6–122 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דינוזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קומפסוגנתוסיים
סוג:: סינוזאורופטריקס
מין:: סינוזאורופטריקס פרימה
שם מדעי
 Sinosauropteryx

שחזור
סינוזאורופטריקס (שם מדעי: Sinosauropteryx) הוא סוג דינוזאור שחי באזור סין של ימינו, בתקופת הקרטיקון.
מאפיינים

דינוזאור זה התגלה בשנת 1996.
המאובן של סינוזאורופטריקס מראה סימני פלומת נוצות על עורפו, גבו וצווארו. סינוזאורופטריקס היה הדינוזאור המנוצה הראשון שהתגלה מאז גילוי הארכאופטריקס במאה ה-19.
בשנת 2010 היה סינוזאורופטריקס לדינוזאור הראשון שבו פוענחו צבעי הנוצות, זאת באמצעות בחינה מדוקדקת במיקרוסקופ אלקטרונים של נוצותיו וגילוי שרידי מלנוזומים - אברוני תא המכילים מלנין, הצבען המעניק את הצבע לנוצות של עופות בני-ימינו. המלנוזומים של צבעים שונים נבדלים בצורתם ובתכונותיהם, ובאמצעות השוואת המלנוזומים המאובנים לאלו הידועים מעופות בני-ימינו ניתן להסיק את צבעי הנוצות של דינוזאורים. נמצא שנוצות סינוזאורופטריקס היו בעיקר בצבע חום-אדמדם. ייתכן שהוא גם היה מנומר או מפוספס בצבעי צהוב, אפור ושחור.
בתרבות

דינוזאור זה הופיע במשחקים Jurassic World: Alive ופארק היורה 3: בניית פארק.
ראו גם

קומפסוגנתוס
הערות שוליים

↑  Zhang, F et al (2010). "Fossilized melanosomes and the colour of Cretaceous dinosaurs and birds", Nature. Vol. 463, pp. 1075-1078. doi:10.1038/nature08740
סינוזאורופטריקס טורף לטאה
סרפד החולה

סרפד החולה (שם מדעי: Urtica kioviensis Rogow) הוא צמח רב-שנתי או צמח ביצות (helophyte) בן חלוף וצורב, נדיר מאוד ופגיע מסוג סרפד ממשפחת הסרפדיים. הוא גדל בבתי גידול לח (מעונות מוצפים עונתית בחורף, תעלות מים, נחלים וביצות עשירים בחומרים אורגנים) בעמק החולה. מין זה ידוע בישראל מאז תחילת המאה העשרים, ואז הוא נחשב כמין בלעדי (אנדמי) לישראל ולעמק החולה וניתן לו השם המדעי: Urtica hulensis Feiribr. לימים התברר שתפוצתו העולמית משתרעת באירופה ללא רצף טריטוריאלי ממקור תפוצתו לישראל, מה שמעלה את ההשערה להפצה ארוכת טווח באמצעות ציפורים. מין זה נדיר, פגיע ומוגן בישראל אבל הוא אינו בסכנת הכחדה עולמית.
מאפיינים

סרפד החולה הוא צמח עשבוני רב-שנתי, חד-ביתי (בפרט פרחים זכריים גם פרחים נקביים) או לפעמים דו-ביתי (בפרט רק פרחים זכריים או רק פרחים נקביים), זקוף, גובהו 70 עד 100 ס"מ ובעל שערות דלילות, ארוכות, סמורות וצורבות.
בעל קנה-שורש אופקי מתפשט.
הגבעולים זקופים, והם מחורצים (מתולמים) או רְבוּעִים (בעלי 4 צלעות). הפטוטרות והלוואים קיימים.
הפטוטרות מוארכות והן כמעט שוות באורכן לטרפים או קצרות מהם. בכל מפרק, משני צידיו, ישנם רק 2 לוואים יושבים (בשונה מסרפד הכדורים וסרפד צורב להם 4 לוואים קרומיים). הלוואים ירוקים, (לא קרומיים) קטנים וקצרים בהרבה מהפטוטרת, אורכן עד 15 מ"מ, כל לוואי מורכב משני עלעלים מאוחים. הלוואים דמוי ביצה עד מעוגלים, בסיסם כמעט דמוי לב, וקודקודם בעל שתי אונות זעירות.
העלים נגדיים, פשוטים, דמוי-ביצה, ואורכם לא יותר מ-12 ס"מ ורוחבם עד 8 ס"מ. העלים בעלי שערות צורבות או גם בעלי שערות פשוטות, צבעם ירוק מבריק, בסיסם כמעט דמוי לב או מעוגל, והם משוננים גס ולא אחיד. קודקוד העלה מוארך ומסתיים בשן צרה דמוית אזמל, שאורכה 1 עד 3 ס"מ, ואורכה גדול פי 2 או יותר משאר שיני העלה.
התפרחות חד-מיניות (זכריות או נקביות) או דו-מיניות (זכריות וגם נקביות) על אותה תפרחת על אותו פרט או על פרט אחר. התפרחות חיקיות (שניים בכל חיק של עלה), דמויות שיבולת רפה (עגילים, catkins) וירוקות.
התפרחות הזכריות קצרות מהפטוטרות שמחיקן הן יוצאות. והן נושאות פרחים רבים, צפופים זעירים מאוד וירקרקים. ציר התפרחת חסר כנפיים קרומיות (לעומת סרפד קרומי שלו יש מלל מכונף לאורך הציר).
התפרחות הנקביות, דמויות עגיל, קצרות מאוד, ללא הרחבה של הציר, התפרחות הנקביות קצרות מאוד, עם ציר כפוף מכוסה זיפים במפרקים; הפרחים קטנים מאוד ואורכם 0.75 מ"מ.
הפרחים החד-מיניים, ללא חפים, עם עטיף ירוק בן 4 עלי עטיף.
הפרחים הזכריים רבים, גודלם מ"מ אחד ויושבים רק בצדו העליון של הציר. והם בעלי 4 אבקנים, שערוכים מול עלי עטיף שווים ועם שריד של שחלה מנוונת שהתפתחותה ראשונית. העטיף מכוסה בשערות או בזיפים.
הפרחים הנקביים, מכוסים בזיפים, כמעט יושבים, גודלם 1.5 מ"מ, עם 4 עלי עטיף מהם 2 חיצוניים קטנים בהרבה מהפנימיים; השחלה אחת ובעלת צלקת יושבת (ללא עמוד שחלה).
הפרי הוא אגוזית פחוסה במקצת, מוארכת, כלואה בתוך עטיף משתייר ושעיר.
העלווה מתחילת פברואר עד סוף נובמבר. הפריחה מסוף מאי עד סוף ספטמבר. פרי ירוק מצוי מסוף יוני, פרי בהפצת הזרעים מסוף ספטמבר ועד סוף נובמבר.
הערות שוליים

↑  סרפד החולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 92-94
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, כנה ירושלים 1998: כנה, 1998, עמ' 100-102
1 2  סרפד החולה, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
סרפד החולה
טתיס (ירח)

| --- | --- |

טתיס שצולם על ידי הגשושית קאסיני-הויגנס, 11 באפריל 2015. בתמונה ניתן לראות את מכתש אודיסיוס שקוטרו כ-400 קילומטרים.
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  ירח
 ירח של:  שבתאי
 תאריך גילוי:  21 במרץ 1684
 מגלה:  ג'ובאני דומניקו קאסיני
 על שם:  טתיס 
 מאפיינים מסלוליים
 ציר חצי-ראשי:  294,619 ק"מ
 אקסצנטריות:  0.0001
 זמן הקפה:  1.887 ימים
 מהירות מסלולית
  ‑ ממוצעת:  11.35 ק"מ/שנייה
 נטיית מסלול:  1.12°
 מאפיינים פיזיים
 רדיוס קו משווה:  531.1±0.6 קילומטר
 ממדים:  1062.2±1.2 ק"מ  (1076.8 × 1057.4 × 1052.6) ק"מ
 מסה:  ‎6.17449×1020‎ ק"ג
 צפיפות ממוצעת:  0.984±0.003 גרם/סמ"ק
 תאוצת הכובד בקו המשווה:  0.146 מטר/שנייה2
 זמן סיבוב עצמי:  1.887 ימים
 נטיית ציר הסיבוב:  0°
 אלבדו:  1.229±0.005
 בהירות נראית:  10.2
 מהירות מילוט:  0.394 ק"מ/שנייה
 טמפרטורה ממוצעת:  86±1 K
 
טתיס (המכונה גם שבתאי III) הוא ירח בגודל בינוני של שבתאי שקוטרו 1,060 ק"מ. ירח זה התגלה על ידי ג. ד. קאסיני ב-1684, והוא קרוי על שם הטיטאנית תטיס מהמיתולוגיה היוונית.
לטתיס צפיפות נמוכה של 0.98 גרם/ס"מ3, הצפיפות הנמוכה ביותר מבין כל הירחים הגדולים במערכת השמש, דבר המעיד על היותו עשוי קרח ברובו.
פני השטח של טתיס בהירים מאוד, והוא השני בבהירותו מבין הירחים של שבתאי, לאחר אנסלדוס.
פני השטח של טתיס זרועים במכתשים רבים, ובמספר רב של שברים גאולוגיים/גראבן. מכתש הפגיעה הגדול ביותר הוא מכתש אודיסאוס שקוטרו כ-400 קילומטרים. הגראבן הגדול ביותר הוא שבר איתקה שרוחובו כ-100 קילומטרים, ואורכו למעלה מ-2,000 קילומטרים.
חלק קטן מפני השטח של הכוכב הם מישורים שטוחים שנוצרו ככל הנראה מפעילות קריוולקנית.
כמו יתר ירחי שבתאי, טתיס נוצר מתוך ענן הגז השבתאי – ענן הגז והאבק שהקיף את שבתאי לאחר היווצרותו.
מספר גשושיות התקרבו לטתיס ובהן פיוניר 11 (1979), וויאג'ר 1 (1980), וויאג'ר 2 (1981), וכן מספר רב של פעמים על ידי קאסיני מאז 2004.
גילוי הירח ומתן שמו

טתיס התגלה על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני בשנת 1684, יחד עם דיוני, ירח נוסף של שבתאי. קאסיני גילה קודם לכן שני ירחים נוספים של שבתאי: יאפטוס בשנת 1671 וריאה בשנת 1672. קאסיני השתמש לגילוי הירחים בטלסקופ אווירי שהקים בשטחי מצפה הכוכבים של פריז.
קאסיני קרא לארבעת הירחים שגילה בשם "Sidera Lodoicea" – "הירחים של לואי" לכבודו של לואי ה-14, מלך צרפת.
בסוף המאה ה-17 אסטרונומים קראו לארבעת הירחים, וכן לירח טיטאן בשמות "שבתאי 1" עד "שבתאי 5" (לפי סידרם: טתיס, דיוני, ריאה, טיטאן ויאפטוס). לאחר שהתגלו הירחים מימס ואנקלדוס בשנת 1789 שונה המספור בהתאם, כאשר שני הירחים שהתגלו זכו לשמות "שבתאי 1" ו"שבתאי 2" והחמישה האחרים קודמו ונקראי "שבתאי 3" עד "שבתאי 7" בהתאמה.
השמות המודרניים של שבעת הירחים ניתנו על ידי ג'ון הרשל (בנו של ויליאם הרשל, מגלה מימס ואנקלדוס, בספרו משנת 1874, כאשר הוא נתן לירחים את השמות של הטיטאנים מהמיתולגיה היוונית – האחים והאחיות של קרונוס (הוא סטורנוס – שמו הלועזי של שבתאי).
טתיס נקרא על שם הטיטנית טתיס מהמיתולוגיה היוונית.
מסלולו של טתיס

מסלולו של טתיס הוא במרחק של 295,000 ק"מ ממרכזו של שבתאי (4.4 פעמים קוטרו של שבתאי). נטיית המסלול היא 1°. האקסצנטריות של המסלול זניחה. טתיס נע בתהודה מסלולית עם מימס, אך זו אינה גורמית לאקסצנטריות של המסלול.
מסלולו של טתיס נמצא בתוך השדה המגנטי של שבתאי (המגנטוספרה של שבתאי).
טתיס נע במסלול משותף עם הירחים טלסטו וקליפסו, הנעים בנקודת לגראנז' L4 ‏(60° לפני טתיס) ו-L5 ‏(60° אחרי טתיס) על אותו המסלול.
מאפיינים פיזיים של טתיס (תיאור פני השטח)

טתיס הוא הירח ה-16 בגודלו במערכת השמש. קוטרו 531 קילומטרים. מסתוו של טתיס 20‏10 × 6.17 (0.000103 ממסת כדור הארץ), היינו פחות מ-1% ממסת הירח. צפיפותו של טתיס היא 0.98 גרם לסמ"ק, דבר המעיד על כך שהוא מורכב ברובו מקרח.
פני השטח של טתיס מחזירים אור גלוי יותר מכל גוף אחר במערכת השמש, האלבדו של טתיס הוא 1.229, דבר המעיד על כך שפני השטח של טתיס מכוסים קרח (ובשל כך פני השטח נראים חלקים באופן יחסי).
הערות שוליים

↑  נתוני ההקפה והמסלול של תטיס
| 146 ירחי שבתאי |
| --- | --- | --- |
| ירחים רועי הטבעת | S/2009 S 1 • הירחים הקטנים • פאן • דפניס • אטלס • פרומתאוס • (S/2004 S 6 • S/2004 S 4 • S/2004 S 3) • פנדורה |  |
| שותפי מסלול | אפימתאוס • יאנוס |  |
| טבעת G | אגיאון |  |
| אלקיאונידס | מתונה • אנתה • פאליני |  |
| הירחים הפנימיים הגדולים (עם הטרויאנים) | מימס • אנקלדוס • טתיס • (טלסטו • קליפסו) • דיוני • (הלנה • פולידפקיס) |  |
| ירחים גדולים אחרים | ריאה • טיטאן • היפריון • יאפטוס |  |
| הירחים האינואיטיים | S/2019 S 1 ‏ • קיוויאוק • S/2005 S 4 ‏ • S/2020 S 1 ‏ • איג'ירק • פאליאק • S/2004 S 31 ‏ • טרקק • סיארנק • S/2019 S 14 ‏ • S/2020 S 3 ‏ • S/2020 S 5 ‏ |  |
| הירחים הגליקיים | אלביוריקס • בווין • S/2007 S 8 ‏ •Saturn LX ‏ • אריאפוס • טארבוס • S/2020 S 4 ‏ |  |
| הירחים הנורדיים | פיבי • S/2006 S 20 ‏ • S/2006 S 9 ‏ • סקאד'י • S/2007 S 5 ‏• S/2007 S 7 ‏ • S/2007 S 2 ‏ • S/2004 S 37 ‏ • S/2004 S 47 ‏ • S/2004 S 40 ‏ • S/2019 S 2 ‏ • S/2019 S 3 ‏ • S/2020 S 7 ‏ • סקול • S/2020 S 2 ‏ • S/2019 S 4 ‏ • S/2004 S 41 ‏ • S/2004 S 42 ‏ • הירוקין • גרייפ • S/2004 S 13 ‏ • S/2007 S 6 ‏ • מונדילפארי • S/2006 S 1 ‏ • S/2004 S 43 ‏ • S/2006 S 10 ‏ • S/2019 S 5 ‏ • גרידר • ברגלמיר • ג'רנסאקה • נארווי • סוטונגר • S/2007 S 3 ‏ • S/2004 S 44 ‏ • S/2004 S 45 ‏ • האטי • S/2004 S 17 ‏ • S/2006 S 11 ‏ • S/2004 S 12 ‏ • אגת'ר • S/2006 S 13 ‏ • S/2007 S 9 ‏ • S/2019 S 7 ‏ • S/2019 S 8 ‏ • פרבאוטי • ת'רימר • בסטלה • S/2019 S 9 ‏ • S/2004 S 46 ‏ • אנגרבודה • S/2019 S 11 ‏ • אגיר • בלי • S/2019 S 10 ‏ • S/2019 S 12 ‏ • גרד • S/2019 S 13 ‏ • S/2006 S 14 ‏ • גונלוד • S/2019 S 15 ‏ • S/2020 S 6 ‏ • S/2004 S 7 ‏ • S/2006 S 3 ‏ • S/2005 S 5 ‏ • סקריימיר • S/2006 S 16 ‏ • S/2006 S 15 ‏ • S/2004 S 28 ‏ • S/2020 S 8 ‏ • אלוולדי • קארי • S/2004 S 48 ‏ • גיירוד • פנריר • S/2004 S 50 ‏ • S/2006 S 17 ‏ • S/2004 S 49 ‏ • S/2019 S 17 ‏ • סורטור • S/2006 S 18 ‏ • לוגי • יימיר • S/2019 S 19 ‏ • S/2004 S 21 ‏ • S/2019 S 18 ‏ • S/2004 S 39 ‏ • S/2019 S 16 ‏ • S/2004 S 53 ‏ • S/2004 S 36 • ת'יאזי • S/2019 S 20 ‏ • S/2006 S 19 ‏ • Saturn LXIV • פורנג'וט • S/2004 S 51 ‏ • S/2020 S 10 ‏ • S/2020 S 9 ‏ • Saturn LVIII • S/2019 S 21 ‏ • S/2004 S 52 ‏ |  |
| מסלול חיצוני | S/2006 S 12 ‏ • S/2019 S 6 ‏ • S/2004 S 24 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556987505171  LCCN: sh2007003335 
איור המשווה בין גודלם של כדור הארץ, הירח וטתיס.
קולאז' מתצלומי הגשושית קאסיני-הויגנס, המראה את פני השטח של טתיס
הקוטב הדרומי (מימין) והקוטב הצפוני (משמאל) של טתיס.
עגור ברולגה

| עגור ברולגה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
משפחה:: עגוריים
סוג:: עגור
מין:: עגור ברולגה
שם מדעי
 Grus rubicunda ‏Perry, 1810
תחום תפוצה


עגור ברולגה (שם מדעי: Grus rubicunda) הוא מין של עגור, שמצוי בדרום-מזרח אוסטרליה, בחלקה הטרופי ובגינאה החדשה.
מאפיינים

בתי הגידול המועדפים על העגור הם ביצות. רוב גופו אפור, קצוות כנפיו שחורות, ועל ראשו יש פס בצבע אדום-כתמתם.
הזכר והנקבה זהים במראם, אך הנקבה מעט קטנה יותר מהזכר. גובהו של עגור בוגר הוא בין 1.3-0.7 מטר ומוטת כנפיו כ-1.7 עד 2.4 מ'. משקלו של הזכר הוא כ-7 ק"ג, ומשקלה של הנקבה הוא כ-6 ק"ג. מראהו של עגור הברולגה דומה מאוד לזה של עגור אדום-ראש, אך הכתם האדום שעל ראשו של האחרון מתמשך גם לצוואר, בשונה מהכתם אצל עגור הברולגה, שמוגבל לראש. בנוסף לכך, תחום תפוצתו באוסטרליה של עגור אדום-הראש קטן הרבה יותר מזה של עגור הברולגה.
עגור הברולגה נפוץ מאוד בצפון-מזרח אוסטרליה, במיוחד בצפון-מזרח קווינסלנד, ומשם דרומה לוויקטוריה. בנוסף לכך, עגורי הברולגה מצויים גם בדרום גינאה החדשה, ומזדמנים גם למערב אוסטרליה.
עגורי הברולגה הם עופות חברתיים, וניתן למוצאם בדרך כלל בקבוצות זוגיות או בקבוצות משפחתיות קטנות שכוללות 3–4 פרטים, בדרך כלל ההורים עם צאצאיהם, אף על פי שישנן קבוצות עגורים שהפרטים ביניהם אינם קשורים משפחתית. מחוץ לעונת הרבייה, קבוצות אלו מתקבצות פעמים רבות ללהקה גדולה.
עגורי הברולגה הם אוכלי-כל, ומחפשים את מזונם באדמות ביצה. הם תוחבים את מקורם לתוך הבוץ בחיפושם אחר פקעות ושורשים.
עגורי הברולגה מונוגמיים. מין זה ידוע בזכות ריקודי החיזור המורכבים שלו. ריקוד החיזור מתחיל כשאחד מבני הזוג מרים עשב מהקרקע, זורק אותו לאוויר ותופס אותו במקור. לאחר מכן, העגור קופץ לגובה של כמטר מעל הקרקע כשכנפיו פרושות. המשך הריקוד מורכב ממתיחת הצוואר, התכופפות, קריאה והעלאת והורדת הראש. לעיתים, ריקודים אלה מתבצעים רק על ידי עגור אחד. לעיתים קרובות, הם מתבצעים בזוגות ולפעמים קבוצה שלמה של עגורי ברולגה עושה את ריקוד החיזור, והם מסתדרים במבנה שמזכיר שורה לפני שהם מתחילים.
הערות שוליים

↑  עגור ברולגה באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3  Johnsgard, John (1983). Cranes of the World: Australian Crane (Grus rubicundus). Indiana University Press. pp. 140–148.
↑  Gould, John (1865). Handbook to The birds of Australia, Volume 2. self. עמ' 290–92.
| עגוריים |
| --- | --- | --- |
| עגור | עגור אפור • עגור חן • עגור סיבירי • עגור ברולגה • עגור אדום-ראש • עגור לבן-עורף • עגור כחול • עגור הכתם • עגור שחור-צוואר • עגור יפני • עגור קנדי • עגור אמריקאי |  |
| עגור כתר | עגור כתר לבן-לחיים • עגור כתר אדום-לחיים |  |
| עגור כרבלתי (סוג ומין יחיד) | עגור כרבלתי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539782305171
טברסטן

מפה של צפון איראן בתקופת האינטרמצו האיראני. הגבולות מייצגים את הגבולות הגאוגרפיים המסורתיים של כל אזור
טָּבָּרִסְטָן (בפרסית: طبرستان; תעתיק מדויק: טָּבָּרִסְתָאן) היה אזור הררי השוכן בחוף הכספי של צפון איראן מופרד מהרמה האיראנית על ידי הרי אלבורז. בימינו זהו מחוז מאזנדראן, שהפך לשם השולט של האזור מהמאה ה-11 ואילך. האזור גובל בים הכספי בצפון. ערים עיקריות הן סארי, באבול, אמול וגרוגן. הוא נחצה על ידי הרי אלבורז, העוברים במקביל לים הכספי ומחלקים את המחוז לעמקים מבודדים רבים. פרט לרצועת החוף, לאורך החוף, המכוסה ביערות לחים, שאר המחוז הררי. רכס אלבורז יוצר מחסומים במקביל לחוף, ואילו הרכסים היורדים אל הים מחלקים את הארץ לסדרה של עמקים הפתוחים רק צפונה.
במרכז אלבורז מתנשא בבידוד חרוט הוולקני עצום. מהרי מאזנדראן, כמה מאות נחלים קצרים זורמים היישר אל הים הכספי.
היסטוריה > עידן הפרה-אסלאמי

טברסטן נקראה על שם העם הטפורי (Tapuri), שבט שגורש לדרום הים הכספי מפרתיה על ידי על ידי המלך הפרתי פראטס הראשון ( מלך ב 176–171 לפני הספירה),  סמוך להופעת האימפריה הסאסאנית, האזורים טברסטן, גילאן ודילאם, היו חלק מממלכת פדישח'ווארגר של המלך גושנאספ, המוזכר במכתב טנסר (Letter of Tansar). הוא נכנע לשאהאנשאה (מלך המלכים) הסאסאני הראשון ארדשיר הראשון, לאחר שהובטח לו לשמור על מלכותו כווסאל. הענף שלו המשיך לשלוט בפדישח'ווארגר עד לתקופת שלטונו השנייה של קבאד הראשון (מלך 498–531), שמינה את בנו קאבוס במקומם. תחת השלטון הסאסאני נהנתה טברסטן מאוטונומיה ניכרת. הם השאירו את רוב העניינים למקומיים. יש להניח כי חתימת המטבעה "AM" היא קיצור של אמול, העיר הראשית של האזור. המלך הסאסאני הראשון שידוע שהטביע מטבעות עם חתימתו היה בהרם החמישי (Bahram V) (שלט 420–438), ואילו האחרונה הייתה בוראן (Boran) (שלטה בשנים 630, 631–632).
היסטוריה > התקופה האסלאמית > שלטון השושלת הדאבוית

בשנות ה-640, הנסיך בן השושלת הדאבוית (Dabuyid dynasty) גיל גוובארה (מלך 642–660), שהיה נין של השאהאנשאה ג'מאספ (מלך 496–498/9), כבש את כל גילאן ודילאם ותכנן להרחיב את כיבושיו לטברסטן. המושל שלה, אד'ר ולאש, ביקש את עזרתו של השאהאנשאה יזדגרד השלישי. מאחר שלא הצליח לדכא את המרד, הכיר יזדגרד השלישי בגיל גוובארה כשליט האזורים הללו, ככל הנראה כדי להרתיע אותו מליצור ממלכה עצמאית. גיל גוובארה קיבל את התארים פדשווארשאה (השאה של פדישח'ווארגאר) ו"איספהבד מח'וראסאן", שייתכן שמעיד על שלטון של השושלת הדאבוית במזרח איראן. גיל גוובארה שמר על עצמאות ממלכתו במהלך הפלישה הערבית לאיראן, שהביאה לקריסת האימפריה הסאסאנית.
בנו, באדוספאן הראשון קיבל שליטה על רויאן (מחוז שהקיף את החלק המערבי של טברסטן) בשנת 665, ובכך יצר את השושלת הבאדוספאנית (Baduspanids), ששלטה באזור עד שנות ה-1590. השלטון בהרי טברסטן נשמר על ידי שתי ממלכות וסאליות של השושלת הדאבוית: השושלת הקארינוונדית והשושלת הבוונדית. בשנת 716, השליט הדאבויי פארוח'אן הגדול (מלך 712–728) הדף בהצלחה פלישה רחבת היקף של הגנרל האומיי יזיד בן אל-מוהלב . בנו ויורשו של פארוח'אן, דד'בורזמיהר (מלך 720–740) לא הטביע מטבעות, דבר שיכול להתפרש כאיבוד שליטה זמנית בטברסטן לידי הערבים, עם זאת, פירוש הדבר עשוי גם להיות שלשושלת הדאבוית חסרו כספים. השליט הדאבויי האחרון ח'ורשיד (מלך 740–760) הצליח להגן על ממלכתו מפני האומיים, אך לאחר התחלפותה בח'ליפות העבאסית, הוא הובס בשנת 760 על ידי הגנרל העבאסי אבו אל-ח'סיב מרזוק טברסטן הפכה לאחר מכן למחוז רגיל של הח'ליפות, שנשלט מאמול על ידי מושל ערבי, אם כי השושלות המקומיות של הבוונדיים, הקארינוונדים, הזרמיהריים והבדוספאנים, שבעבר היו כפופים לשושלת הדאבוית, המשיכו לשלוט בפנים ההררי בתור וסאלים משלמי מיסים של הממשלה העבאסית. שליטים אלה היו במידה רבה אם לא לחלוטין אוטונומיים.
היסטוריה > התקופה האסלאמית > שלטון הח'ליפות

תחת הח'ליפות, אמול הפכה לעיירה המובילה בטברסטן, בהיותה היצרן העיקרי של בדי המשי שהאזור היה מפורסם בהם. לאורך ההיסטוריה, הסיומת "א-טברי" שנוספה לשמות של אנשים לציון מוצאם מהאזור, נוספה לדמויות בולטות רבות שהיו מהעיר, כמו מוחמד אבן ג'ריר (נפטר ב-923), מחבר פירוש הקוראן תפסיר א-טברי, והכרוניקה ההיסטורית תאריח' א-רוסול ואל-מולוכ (תולדות הנביאים והמלכים).
אבו אל-ח'טיב מרזוק היה המושל העבאסי הראשון של טברסטן, שהקים מסגד גדול בסארי. המושל השני, ח'אליד אבן ברמק, ניסה לבנות עיירות ולהתיידד עם שליט קארינוונד, וונדאד הורמוזד, (מלך 765–809) על מנת להגביר את ההשפעה העבאסית שם. אולם לאחר שעזב את האזור, השליט הבוונדי שרווין הראשון (מלך 772–817) הרס את הבניינים שבנה.
היסטוריה > התקופה האסלאמית > שלטון הח'ליפות > מאבקי שליטה

אף על פי שוונדאד הורמוזד ושרווין הראשון התחייבו לח'ליף אל-מהדי בשנת 781, הם פתחו במרד אנטי-מוסלמי שנתיים לאחר מכן. לפי דיווחים מקומיים, המורדים טבחו בכל תושבי טברסטן המוסלמים ביום אחד. חוקרים בני ימינו טוענים שיש בכך הגזמה ומניחים כי מעשי הטבח התרחשו רק באזורים הגבוהים ובחלקים של השפלה שהמורדים הצליחו לחדור אליהם. המורדים הצליחו בתחילה להביס את הכוחות המוסלמים ואת מנהיגיהם. הדבר הבהיל את אל-מהדי, שב-783–784 שלח את בנו מוסא עם "צבא ענק וציוד כמו שאיש לא היה מצויד קודם לכן, לגורגן כדי לנהל את המלחמה נגד וונדאד הורמוזד ושרווין, שני האדונים של טברסטן".
בשנה שלאחר מכן, כוח של 40,000 חיילים בפיקודו של סעיד אל-חרשי הביס סופית את המורדים. וונדאד הורמוזד נפצע ונלכד, אך עד מהרה זכה לחנינה והורשה לחזור לאדמותיו. בעקבות זאת, היחסים בין המושלים המוסלמים לשליטים המקומיים של טברסטן הפכו לידידותיים לתקופה. וונדאד הורמוזד קנה כמויות ניכרות של קרקע מחוץ לסארי מהמושל ג'ריד אבן יזיד. המתיחות התעוררה שוב בסוף תקופת שלטונו של הח'ליף הארון אל-ראשיד (מלך 786–809). הבוונדים והקארינוונדים פתחו במספר פעולות נגד המוסלמים: הם אסרו על כל המוסלמים להיקבר בטברסטן, חיילי שרווין הראשון הרגו את סגן הח'ליף של האזור, שהיה אחיינו של המושל ח'ליפה בן סעיד, בשנת 805, אחיו של וונדאד הורמוזד הרג גבאי מיסים מוסלמי שנשלח לבדוק את הכפרים שהיו נתונים למרותו.
הארון אל-ראשיד, ששהה בעיר ריי כדי לטפל בבעיה עם מושל ח'וראסאן, זימן את שני השליטים. שם הבטיחו שניהם את נאמנותם לח'ליף, והבטיחו לשלם את מס הקרקע. לבקשת וונדאד הורמוזד החליף הארון אל-ראשיד את מושל טברסטן. עם זאת, המושל החדש קיבל הוראה להגביל את כוחם של השליטים המקומיים לרמות ההרים הגבוהים. בנו של וונדאד הורמוזד קארין, כמו גם בנו של שרווין הראשון, שארייר, נלקחו לבגדד כבני ערובה להבטחת נאמנותם. לאחר מותו של הארון אל-ראשיד בשנת 809, הם הוחזרו לטברסטן. שארייר (הידוע כיום בשם שארייר הראשון), לאחר שירש את אביו זמן מה לפני 817, גירש את שליט קארינוונד, מזיאר (נכדו של וונדאד הורמוזד) בעזרת דודו של האחרון וינדה-אומיד אבן וינדאספאגן.
תרבות

שפת מזנדרני (Mazanderani language), עדות ראשונה לשפה המקומית של טברסטן, נמצאת ביצירותיהם של גאוגרפים מוסלמים מוקדמים, הם מכנים אותה בשם טברי. התפוצה הגאוגרפית של השפה זהה כמעט לתפוצתה עד היום. ממערב הוא השתרע עד תמישה, עיר ימי ביניימית, צפונית לאיראן, לרגלי הרי אלבורז. מצד שני, התושבים דיברו ב"לוטרה של אסטראבאד ופרסית של גורגן". הגבול המזרחי של השפה היה קצת יותר רחוק מזה הקיים היום, והגיע עד מאלאט, כפר באזור גילאן שבאירן. מסורת הכתיבה בשפה מתוארכת בקירוב, כמו לזו של הפרסית החדשה (המאה ה-8 או ה-9 לספירה). הדבר נובע מהעצמאות, או עצמאות למחצה של הממלכות המקומיות שבשליטת האיספהבדים. היצירה העתיקה ביותר הידועה בטברי, ששרדה רק בתרגום לפרסית, היא ה- מרזובאן-נאמה, שנכתבה על ידי השליט השלושה-עשר של השושלת הבוונדית בין השנים 979–986, מרזובאן. התושבים, שמרו על לוח השנה והפסטיבלים המקומיים שלהם הרבה יותר זמן מאשר תושבי הרמה, כמעט עד ימינו
האסלאם התמסד לראשונה בטברסטן (כמו גם בגילאן ובדילאם) עם הופעת השיעיות הזיידית במאות ה-9 וה-10. גם שבטים נוצרים אכלסו את טברסטן, ונלחמו בערבים בסביבות שנת 660, אך הובסו לאחר התנגדות קשה ואלו שלא התאסלמו נהרגו או שועבדו. המסורת של שימוש בכתב פהלווי למטרות חריתה מונומנטליות, נמשכה זמן רב יותר באזור הכספי. הציד, שכבר זכה לפופולריות רבה תחת הסאסאנים, היה פופולרי במיוחד בקרב האיראנים. לח'ורשיד היו פארקים מלאים בחזירי בר, ארנבות, זאבים ונמרים, שבהם השתמש כשטח ציד.
ההשפעה האסלאמית בטברסטן, כמו באזורים אחרים, לא מחקה מסורות תרבותיות קיימות אלא השתלבה בהן ויצרה תמהיל ייחודי של ביטויים אמנותיים. כניסת האסלאם לטברסטן, הביאה לשינויים תרבותיים משמעותיים, במיוחד בתחומי האמנות והאדריכלות.
במשך תקופה מסוימת שימש החוף הכספי של איראן כמרכז לתודעה הלאומית האיראנית העתיקה. שושלות כמו הבוונדיים והזיארים המשיכו להנציח את הרקע הפרה-אסלאמי שלהן, כאשר פסטיבלים איראניים מסורתיים כמו נורוז ומהרגן המשיכו להתקיים בטברסטן.
כביש 98

| --- | --- |

כביש 98 בחמת גדר
כביש 98 בחמת גדר
 מידע כללי
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  99 ק"מ
 מיקום
 נקודת התחלה:  צומת מעגן
 נקודת סיום:  הר החרמון
 
 קואורדינטות:  33°01′39″N 35°50′14″E﻿ / ﻿33.0275°N 35.83722222°E﻿ / 33.0275; 35.83722222
  מפת מיקום  מפה מפורטת  כיתוב תמונה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 98 בעלייה לדרום רמת הגולן
כביש 98 הוא כביש האורך העיקרי ברמת הגולן בצפונה של ישראל ואורכו כ-99 ק"מ. צורתו של הכביש היא כשל קשת והוא מקביל לגבול עם סוריה ולקו התלים הישראלי. הכביש מוביל מצומת מעגן (כביש 92) שמדרום לכנרת, תחילה דרך עמק הירמוך, ולאחר מכן הוא מטפס בעליה תלולה אל רמת הגולן וחוצה אותה עד לסיומו בתחנת הרכבל התחתון בחרמון, מקום בו הוא נפגש עם כביש הר דב (כביש 999). הכביש הוא אחד מהמשופעים בישראל, והוא משנה את גובהו מ-200 מטרים מתחת לפני הים עד לכ-1,640 מטרים מעליו.
קטע של עשרה קילומטרים מכביש 98 היה סגור באופן רשמי במשך 30 שנים לתנועת כלי רכב אזרחים בין צומת תל סאקי מצפון לרמת מגשימים ועד צומת אורחה שליד הר פרס. בסוף שנת 2007 נפתח קטע הכביש מחדש לאחר ששופץ בידי מועצה אזורית גולן, ומאז ניתן לנסוע בו באופן רגיל.
הכביש היה הכביש המרכזי של רמת הגולן עוד לפני מלחמת ששת הימים. בגלל סמיכות הגבול לכביש באזור חמת גדר, דבר שגרם לכך שאזרחים נמנעו לנסוע בכביש דרומית לקוניטרה, בשנת 1969 נפרצו שתי דרכים חדשות מהכנרת אל הכביש: כביש דרך נוקייב שהתחבר לכביש 98 מדרום לצומת אפיק וכביש 789 מכורסי דרך עד צומת אפיק. בסוף 1970 הוחלט לחדש את הקטע הדרומי של הכביש ממבוא חמה לחמת גדר.