stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירצ'ה אליאדה
היחס ליהדות

גם מחיבוריו המוקדמים של אליאדה וגם מאנשים אשר הכירו אותו ניתן להבין כי יחסו ליהודים, כמו גם לתרבות ולדת היהודית, היה חיובי. ניתן לראות בכך דבר שאינו צפוי ואף מאוד מפתיע, מכיוון שאנטישמיות הייתה אופיינית מאוד לחיים הציבוריים ברומניה באותה תקופה (לפני מלחמת העולם השנייה). כאשר אליאדה היה צעיר הוא החל ללמוד עברית, התעניין בקבלה, וכן הגן על חברו, הסופר יהודי מיכאיל סבסטיאן, מפני העיתונות הרומנית והיהודית שתקפו אותו. אליאדה אף חיבר טקסט אוהד לזכר מלומד יהודי שעזב את רומניה ועבר ללונדון מתוך אילוץ ולא מתוך בחירתו האישית.
יחסו החיובי ליהדות השתנה עת התנתק מחברו סבסטיאן, והוא החל לתמוך בתנועה הפשיסטית. באותה תקופה הוא תיאר את היהדות והנצרות כדתות המאפיינות את המערב, דתות שאינן אותנטיות במהותן, והוא אף חש צורך לתקן את המציאות הדתית הזאת. בכתביו שהתגלו לאחר השואה הוא מתייחס לקטסטרופות שעברו היהודים כדבר אשר "היה נחוץ לגאולה". בנוסף, הוא מדבר על המונותאיזם המאפיין את הדת היהודית ורואה בכך דבר שאינו טבעי באופיו, אשר הומצא בזמנו על ידי "כהנים ירושלמיים" שהיו מעוניינים בכך.
אליאדה התרכז ביהדות המקראית ומתקופה זו גזר את תובנותיו (כך, למשל, ממד הזמן הקווי). אפילו מאמריו של גרשם שלום שזכו להשפעה גדולה בעולם לא הצליחו לשנות את תפיסתו לגבי היהדות. אליאדה התעלם מן ההיבטים המחזוריים של הפולחן המקראי והרבני וכך גם מן המחזוריות הקוסמית בקבלה. אך בכתיבת ביקורתו על גרשם שלום הוא מציין כי הקבלה היא יצירה "גדולה" אשר נוצרה עקב הצורך לגלות מחדש את הדתיות הקוסמית מכיוון שנרדפה ונשללה על ידי הנביאים וחכמי התלמוד. במיתוס של השיבה הנצחית הוא טוען כי המחזוריות הקוסמית היא בעלת אופי שלילי אשר מדידתה שנעשית באלפי מאות שנים ואף יותר, מתארת את התקופה בה האנושות נמצאת כעת כתקופה הכי רעה במחזוריות הקוסמית. לעומת זאת הוא מתאר את המחזוריות של הריטואלים כדבר חיובי אשר נמדד בפרק זמן קצר יותר, ימים או שנים, שתורם לארגון חיי האדם בפועל. אליאדה מדגיש את הפסימיות, ההרס ושבירת הביטחון שנגרמים כתוצאה מן המחזוריות הקוסמית.
ביקורות

אליאדה ספג ביקורות רבות, לפעמים אף מאוד חריפות, הנוגעות למחקריו. אדמונד ליץ', אנתרופולוג אנגלי, ביקר את תובנותיו של אליאדה ואף תיאר אותו כמיסטיקן אשר מחקריו מתבססים על חומרים שאינם אמינים ולא מפורטים מספיק. פנר וסמית הדגישו את חולשתן של ההוכחות בהן השתמש במחקריו. התפתחויות בתחום חקר הדת גרמו לכך שהתבססות על מחקריו של אליאדה בתחום זה היה מועט. בנוסף לכך התגלו במערב נתונים אשר לא היו ידועים קודם לכן אודות קשריו עם התנועה הלגיונרית. הביקורות הרבות החלישו מעט את מעמדו של אליאדה. לאחר נפילתו של נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו וסיום המשטר הקומוניסטי אשר אסר למשך תקופה ארוכה את פרסום חיבוריו של אליאדה ברומניה וכשהרשה זאת עשה זאת בצורה חלקית, הדבר נשתנה. רבים התחילו להתעניין בחיבוריו ובאישיותו. מחקריו הרבים אשר נכתבו לאחר מלחמת העולם השנייה תורגמו ויצאו לאור. ביקורות רבות אשר נשמעו מהעולם המערבי על הגותו ועמדותיו הפוליטיות אומנם החלישו את מעמדו של אליאדה במערב אך יחד עם זאת דמותו ומחקריו זכו להצלחה רבה בקרב העולם המזרחי.
לקריאה נוספת

מירצ'ה אליאדה, המיתוס של השיבה הנצחית: ארכיטיפים וחזרה, תרגום מצרפתית: יותם ראובני, אחרית דבר: משה אידל, עריכה מדעית והערות: רונית ניקולסקי. ירושלים, הוצאת כרמל, 2000.
מירצ'ה אליאדה ויואן פ. קוליאנו, מילון הדתות, תרגום יותם ראובני, ירושלים, כרמל, 2001
מירצ'ה אליאדה, תבניות בדת השוואתית, תרגום יותם ראובני, הוצאת נמרוד, תל אביב 2003
מכון פסטר (ירושלים)

| --- | --- |
 תחום:  בדיקות בקטריולוגיות, מניעה וטיפול בכלבת, באבעבועות שחורות, במחלות זיהומיות אחרות וייצור חיסונים
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום פעילות:  מול חומת העיר העתיקה סמוך למתחם נוטרדם, ירושלים
 מייסדים:  ועד רופאים יהודים בברלין, שנתמך בראשיתו על ידי הנדיב נתן שטראוס, ואחר כך סייעה לו "אגודת הרופאים וחוקרי הטבע היהודים לענייני בריאות בארץ ישראל"
 מנהל פעילות:  ד"ר אריה בעהם
 עובדים:  רשימה חלקית: ד"ר שרה בן-עמי סולודר (1934-1919)  ד"ר פנינה (פאולינה) זליקסון לבית בעהם (1928-1925)  ד"ר יוסף פעמוני (עד שנת 1927)  שפרה בעהם (לבורנטית)
 תקופת הפעילות:  1913 – תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20
 
מכון פסטר בירושלים (היה קרוי גם: המכון הפסטורי של אגודת הרופאים העבריים בירושלים, וגם: מכון פסטר של אגודת הרופאים וחוקרי הטבע העבריים) היה מכון שנוסד בשנת 1913 על ידי הד"ר אריה בעהם ועסק בבדיקות בקטריולוגיות, במניעה וטיפול בכלבת, אבעבועות שחורות ומחלות זיהומיות אחרות ובייצור חיסונים. המכון הגיש עזרה לכל פונה אליו בלי הבדל דת וגזע. המכון מומן על ידי ועד רופאים יהודים בברלין ונקרא על שם לואי פסטר.
המכון פעל עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
היסטוריה

עד שנת 1913 נאלצו אנשים חולי כלבת לנסוע לאיסטנבול או למצרים ולקבל שם את החיסון לכלבת. בעקבות שני מקרי מוות מכלבת בתחילת 1913 פנו נכבדי הקהילה בירושלים ובהם דוד ילין אל נתן שטראוס, בבקשה שיקים את מכון פסטר בירושלים במרץ 1913 הובטח שהמכון יוקם. באפריל 1913 החלה משלחתו של פטר מיהלנס לטפל באנשים שננשכו ונחשדו בנשיאת נגיף הכלבת. במהרה נפתח המכון הכל־לאומי בשותפות יהודית־גרמנית.
בשנת 1913 הוקם מכון פסטר מול חומת העיר העתיקה, סמוך למתחם נוטרדם. מטרתו הייתה מניעה וטיפול בכלבת, באבעבועות שחורות ובמחלות זיהומיות אחרות. המכון מוקם במבנה אבן דו קומתי.
לא היה כל קשר בין מכון פסטר בפריז למכון פסטר בירושלים. המכון מומן על ידי ועד רופאים יהודים בברלין ונוהל על ידי ד"ר אריה בעהם, שהתמחה במחלות טרופיות בהמבורג. המכון נתמך בראשיתו על ידי הנדיב נתן שטראוס, ובהמשך סייעה לו "אגודת הרופאים וחוקרי הטבע היהודים לענייני בריאות בארץ ישראל").
במחקר מקיף שעשה פרופ' פטר מיהלנס על תפוצת המלריה בירושלים בשנת 1912, נמצא כי יותר מ-20% מהתושבים חולים במחלה. בשנת 1918 מתו בירושלים כ-113 בני אדם ממלריה. בפברואר 1918 התפרצה השפעת הספרדית.
היסטוריה > בתקופת מלחמת העולם הראשונה

בתקופת מלחמת העולם הראשונה המכון התמקד במלחמה במגפות הקטלניות שפקדו את ארץ ישראל, ובארגון עזרה רפואית.
המצוקה בירושלים הייתה קשה שכן המחסור בתרופות היה חמור, קצב התחלואה הלך וגבר ומספר הרופאים הלך ופחת. במצב זה, ארמ"ע (אגודת רופאים מדברי עברית), תחנת הבריאות העברית ומכון פסטר הופקדו על בריאות האוכלוסייה הירושלמית, ויזמו מתן עזרה רפואית לתושבי העיר.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, כאשר הד"ר בעהם נלקח לשירות כרופא צבאי בצבא הטורקי והגרמני, ועם נסיגת הטורקים הוצב בנצרת ובהמשך בדמשק, נשארה שפרה בעהם בתור מנהלת המכון והמשיכה את עבודותיו בכל המחלקות. כאן הוטל עליה התפקיד של עזרה לתושבים היהודים והאחרים שסבלו מכל מיני מגפות ומחלות, שלמלחמה בהן היה צורך בטיפול בקטריולוגי, וגם בעזרה לשלטון הצבאי בשירותים רפואיים בענף זה.
היסטוריה > פעילות המכון

בנוסף לעבודתו המדעית-רפואית מנהל המכון עסק גם בתזכירים והצעות תקציב למוסדות שונים: הממשלה, של האימפריה העות'מאנית, המשרד הארצישראלי בהנהלת ארתור רופין, יק"א ועוד.
בעהם הגיש בקשות למימון, לבניה, לציוד, תרופות, ולייצור חומרי חיסון. גם בקשות מדוד ילין ו-אברהם אלברט ענתבי, אשר פעלו אצל השלטונות הטורקיים לטובת המכון.
שם המכון, הופיע ב-11 שפות, עדות לרבגוניות באוכלוסיית ירושלים: עברית, טורקית, ערבית, יוונית, ארמנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, איטלקית ורוסית)
בשנת 1919, ד"ר שרה בן-עמי סולודר, חלוצה במיגור המלריה, החלה לעסוק במחקר למיגור המלריה במסגרת מכון פסטר. סולודר עסקה בתחום המלריה במכון עד שנת 1934.
ב-1928, לאחר 15 שנות פעילות, דווח על 4,560 ננשכים (יהודים וערבים) שקיבלו במכון טיפול מונע נגד כלבת, וכן על יצור של כמיליון תרכיבי חיסון נגד אבעבועות שחורות.
בחודש רגיל טיפל המכון ב-20–40 חולים, שהגיעו מכל רחבי ארץ ישראל ואף מדמשק ומאל עריש. רבים מהמטופלים היו חיילים.
לאחר כמה שנים נוספו סניפים בתל אביב, בפתח תקווה (1925) ובחיפה (1926).
השלטון הבריטי הציע לבעהם להעביר לממשלה את המכון ולהמשיך לנהלו לכל ימי חייו תמורת שכר גבוה, אך הוא סירב מכיוון ששאף שהמכון יהיה בבעלות המוסדות הלאומיים.
לאחר ששלטונות המנדט הבריטי והסתדרות מדיצינית הדסה קיבלו על עצמם את הפעלת וניהול המכון, פרש הד"ר אריה בעהם מניהול המכון ונתמנה למנהל המחלקה הבקטריולוגית בבית החולים הדסה בתל אביב.
מפרסומיו המדעיים של מכון פסטר בירושלים

על הכלבת, או מחלת החיות השוטות, ממכון הפסטורי לרפוי הנשוכים בירושלם,,דפוס אברהם משה לונץ, תרע"ד, 1914
על החלירע: מהותה, סיבתה, אופני התפשטותה וחוקי השמירה מפניה, מכון פסטר, ירושלים, תרע"ו, 1915.
טיפוס המעיים : סקירה על מהות המחלה..., מכון פסטר, ירושלים, תרע"ז, 1916.
גיליון של מכון פסטר לענייני הבריאות, הרפואה והביולוגיה בא"י, בעריכת ד"ר בעהם, חוברת א' (תשרי תרפ"ט), חוברת ב'-ג' (ניסן תרפ"ט).
תולדות מכון פסטר בארץ-ישראל, מאת א. בעהם, 1929.
ביולטין מכון פאסטר - ערך א. בעהם
לקריאה נוספת

"לרגל יובל המאה למכון פסטיר בארץ ישראל", קורות: שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע, ט, ז-ח, עמודים 205–219, פרופ' שמואל קוטק, 1988, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס
"רשימה על מכון פסטיר בא"י", קורות: שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע, ט, ט-י, עמוד 339, פרופ' שמואל קוטק, 1989, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס
Davidovitch N, Zalashik R. Pasteur in Palestine: the politics of the laboratory. Sci Context. 2010 Dec;23(4):401-25. doi: 10.1017/s0269889710000165. PMID 21560596.
מסדי נתונים - מונחים

הערה: כל הדוגמאות בהמשך נלקחות ממערכת מרשם התושבים, בהנחה שכל קורא ראה תעודת זהות או לפחות יש לו מושג בסיסי על המידע הנכלל בה.
שדה (field): יחידת הנתונים הקטנה ביותר במסד נתונים או בקובץ, למשל שם פרטי של אדם.
רשומה (record): אוסף כל השדות המתארים נושא מסוים, למשל רשומת תושב במרשם התושבים.
טבלה (table): במסד נתונים יחסי, טבלה היא אוסף כל הרשומות בנושא מסוים. טבלת כתובות במרשם התושבים, למשל, תכיל את כל רשומות הכתובת של כל התושבים.
מפתח (key): שדה המשמש לאיתור רשומה, למשל מספר זהות או שם משפחה ושם פרטי.
מפתח ראשי (primary key): שדה המשמש לזיהוי חד משמעי של הרשומה, למשל מספר זהות.
מפתח מורכב: מפתח המורכב משדות אחדים, למשל שם משפחה ושם פרטי.
מפתח זר (foreign key): שדה בטבלה אחת, המצביע על מפתח בטבלה אחרת, ובכך מקשר בין הטבלאות.
קובץ (file): אוסף של מידע המיועד למחשב או למשתמש. קובץ הוא יחידת המידע שאליה מתייחס המחשב ואותה ניתן לשמור בהתקן זיכרון לטווח ארוך כמו דיסק קשיח ודיסקט.
מסד נתונים או בסיס נתונים (database): תוכנה לאחסון נתונים ואחזורם ומימושה הפיזי של תוכנה זו בצורת קבצים המאוחסנים על-גבי דיסק
מסד נתונים יחסי (relational database): המודל הדומיננטי כיום למסדי נתונים, ולפיו הנתונים מאוחסנים בטבלאות.
מסד נתונים רשתי: מסד נתונים המציג את מסד הנתונים כרשת של צמתים וערוצים, כאשר כל הצמתים מייצגים רשומות נתונים והערוצים מייצגים יחסים בין הרשומות.
מסד נתונים היררכי (hierarchical database): מסד נתונים שישויות המידע ("סגמנטים") קשורים ביניהן ביחסים של היררכיה, כאשר בראש ההיררכיה יש מופע אחד ולסגמנטי הבנים יכולים להיות כמה מופעים
מסד נתונים מונחה עצמים (object-oriented database):
נירמול מסד נתונים (database normalization): יצירת מבנה תקין של טבלאות ושדות, למניעת בעיות במסד הנתונים.
מודל ישויות-קשרים (entity–relationship model): שיטה לייצוג מסדי נתונים יחסיים.
מונחים נוספים

אחסון נתונים - מונחים
תוכנה - מונחים
חומרה - מונחים
רשת מחשבים - מונחים
לקריאה נוספת

מילון טכנולוגיית המידע: מסדי נתונים (תשנ"ב), באתר האקדמיה ללשון העברית
מקבץ דיור

מבנה בבת ים המשמש כמקבץ דיור
מקבץ דיור (בישראל מוכר גם בשם בית גיל הזהב) הוא נכס המשמש כמרכז מגורים מסובסד לאוכלוסיות הזכאיות לכך על פי הגדרות הגוף המסבסד. במדינת ישראל הזכאות למגורים במקבצי דיור נקבעת על ידי משרד הקליטה ומשרד השיכון, וכוללת בעיקר עולים חדשים וקשישים מחוסרי אמצעים שאינם סיעודיים.
מקבצי דיור בישראל

מקבצי הדיור הם חלק מהדיור הציבורי ונמצאים באחריות משותפת של משרד הקליטה והעלייה ומשרד הבינוי והשיכון. בשנת 2016 פעלו בישראל 116 מקבצי דיור באחריות משהב"ש ובהם 11,688 יחידות דיור, ובאחריות משרד הקליטה כ-11,000 יח"ד. בשנת 2008 הייתה ההוצאה על מקבצי דיור ומרכזי קליטה של משרד הקליטה בלבד כ-371 מיליון ש"ח, ששיעורם כ-30% מתקציב משרד הקליטה לאותה שנה. בשנת 2011 הסתכמה ההוצאה של משרד הקליטה על מקבצי דיור בכ-778 מיליון ש"ח, 412 מיליון ש"ח מתוכם יועדו להשלמת שכר דירה לנזקקים, ו-366 מיליון ש"ח יועדו למקבצי דיור ואתרי קליטה לעולים.
מספר יחידות הדיור במקבצי דיור עולה מדי שנה ומקבצי דיור מתוכננים ונבנים על בסיס קבוע כחלק מענף הבניה בישראל.
מקבצי דיור בישראל > מבנה פיסי

בממוצע כוללים מקבצי הדיור 50–100 דירות. מקבצי דיור גדולים מגיעים גם עד 350 דירות. שליש מהדירות במקבצים הן דירות שני חדרים בשטח כ-40 מ"ר המיועדות לזוגות, ושני שלישים דירות חדר או חדר וחצי בשטח כ-25 מ"ר המיועדות ליחידים. בנוסף, בכל מקבץ קיימת דירת 3 חדרים בשטח כ-70 מ"ר המיועדת לאם הבית.

מקבצי הדיור כוללים שטחים ציבוריים, חלקם במסגרת מרחבים מוגנים, הכוללים מועדון, חדרי חוגים, ספרייה ומשרד. בחלק ממקבצי הדיור גם גינות ומדשאות.

לכל מקבץ דיור צוות הכולל אם בית, כונן, עובד סוציאלי, איש תחזוקה, רכז חברתי, מטפל בקשישים וגנן.
מקבצי דיור בישראל > תפעול

מקבצי הדיור בישראל מתופעלים על ידי חברות ממשלתיות ופרטיות. בין החברות המתפעלות מקבצי דיור:
אריאל - המרכז לקיום וחקר הגיל השלישי
עמיגור
עמידר
פרזות
שחק
שלו ובניו
שקמונה
איילון חברה לביטוח
אמות
לחברה המתפעלת מקבץ דיור הסכם מול המשרד הרלוונטי. ההסכם קובע את הסכום אותו ישלם המשרד בגין כל יחידת דיור. על פי משרד המשפטים התשואה הראויה למפעילים היא 8% לשנה, אולם בפועל במקרים רבים מושגת אף תשואה גבוהה יותר.
מקבצי דיור בישראל > זכאות

באופן כללי, זכאים לגור במקבצי דיור עולים חדשים עד 15 שנה מעלייתם לישראל וקשישים. ברוב המקרים הזכאים הם מחוסרי אמצעים ומקבלים קיצבת זיקנה והשלמת הכנסה.
הערות שוליים

↑  צח בן-יהודה, מקבצי דיור מוגן מוזל לקשישים, באתר הכנסת, ‏30 במרץ 2016.
↑  אלי ברדנשטיין, דוח המבקר: ליקויים בשכירת מרכזי קליטה, באתר nrg‏, 6 במאי 2009.
↑  מיכה לינדנשטראוס, דוח שנתי 59ב לשנת 2008, באתר מבקר המדינה, ‏מאי 2009.
↑  בסיס תקציב המשרד לקליטת העלייה 2011, באתר משרד העלייה והקליטה.
↑  עופר אשטוקר, בתיכנון: מקבץ דיור לקשישים ועולים בן 11 קומות יוקם ברובע ח', באתר אשדודנט, ‏23 במרץ 2017.
↑  יניב אוחנה, החלה בניית מקבץ הדיור לעולים, באתר עיריית ראשון לציון, ‏5 באוגוסט 2013 (ארכיון).
↑  שרת הקליטה חונכת מקבץ דיור חדש בלוד, באתר ישראל ביתנו, ‏10 בספטמבר 2012(הקישור אינו פעיל).
↑  עמידר, מקבצי דיור: יחידות דיור לאוכלוסיית הקשישים העצמאים, באתר עמידר.
↑  זהר שלפמן, מקבצי דיור לעולים, באתר משרד המשפטים, ‏2008.
↑  שומת מקרקעין מקיפה מקבץ דיור, חלק מחלקות 7–10 ו-41 בגוש 17789, ‏26 במרץ 2015.
↑   רנית נחום-הלוי, כך מנצלים היזמים את מקבצי הדיור כדי לגבות מאות מיליוני ש', באתר TheMarker‏, 18 בינואר 2013.
↑  משרד העלייה והקליטה, נוהל זכאות והקצאת דיור ציבורי לעולים, באתר משרד העלייה והקליטה, ‏1 בינואר 2009.
מסדר אבירות

מסדר אבירות הוא מוסד אירופי הקיים החל מהמאה ה-14. המסדרים הוקמו על ידי מונרכים, כחיקוי למסדרים הצבאיים שהוקמו בימי מסעות הצלב. מטרתם העיקרית הייתה ליצור קבוצה של אצילים שתהיה נאמנה לשליט, ולשמור על גיבושה ונאמנותה. לפי דברי החוקר יוהאן הויזינחה שעה ששקעו מסדרי האבירים שהשתתפו בפועל במסעי הצלב הועתקו תפקידיהם מן המישור המעשי למישור הסמלי והמשחקי.
החל במאה ה-16 הפכו המסדרים למוסדות המאפשרים למלכים, ואחרי כן לממשלות, לגמול לנתינים על שירותים או לציין אותם על הצטיינותם בתחומים שונים. במובן זה, מסדרי אבירות ממשיכים להתקיים כיום במדינות שונות באירופה ובחלקים אחרים של העולם.
המונח אביר, שבימי הביניים התייחס ללוחם רכוב על סוס, מתאר לפיכך בימינו את מעמדו של מי שקיבל תואר "אביר".
אבירות בימינו

תואר אבירות מוענק כיום בעיקר כהכרה בשירותים שסיפק מקבל התואר לקהילה, שאינם קשורים עוד בהכרח בלחימה. בחלק מהמדינות קיים מסדר אבירים אחד, ובחלקן מספר מסדרים. בנוסף ישנן מדינות, כמו בריטניה, שבהן מוענק גם תואר אבירות שאינו קשור למסדר זה או אחר.
תוארי אבירות עדיין מוענקים במקומות הבאים:
הממלכה המאוחדת וכמה מארצות חבר העמים הבריטי (Knight; צורת הנקבה היא דֵיים – Dame)
הולנד (ridder – "רוכב")
דנמרק (מסדר Dannebrog)
מלזיה (Datuk)
הוותיקן
ספרד (מסדר גיזת הזהב)
וממלכות אחרות.
מסדרי האבירים התגלגלו גם לרפובליקות – כך לדוגמה מסדר לגיון הכבוד בצרפת.
בממלכה המאוחדת נלווה אל התואר שמו הפרטי של נושא התואר, ואליו ניתן לצרף גם את שם המשפחה, אולם אין לצרף לתואר את שם המשפחה בלבד. כך, למשל, למוזיקאי אלטון ג'ון אפשר לקרוא "סר אלטון" או "סר אלטון ג'ון", אך לא "סר ג'ון".
הערות שוליים

↑  יוהאן הויזינחה, סתיו ימי הביניים, עמוד 142.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4178244-6  HDS: 027000  NKC: ph116902
מקבת', מלך סקוטלנד

מקבת (באנגלית: Macbeth, בגאלית סקוטית: מק בת'ד מק פינדלאך - Mac Bethad mac Findlaích באיות עתיק, MacBheatha mac Fhionnlaigh באיות מודרני, כלומר "מקבת' בנו של פינדלאך"; נפטר ב-15 באוגוסט 1057), המכונה "המלך האדום" (בגאלית סקוטית: "דיירק" - Deircc), היה מלך סקוטלנד משנת 1040 ועד מותו.
דמותו של מקבת' היוותה השראה למחזה מקבת' מאת ויליאם שייקספיר, אף שהמחזה אינו מדויק מבחינה היסטורית.
קורות חיים > שליט מוריי

מקבת' היה בנו של פינדלאך ממוריי, מורמאר מוריי (השליט של אזור מוריי) לא ידוע מי הייתה אימו של מקבת' ומשערים שמדובר בבתו של מלך סקוטלנד מלקולם השני, אף שלפי כתבי אנדרו מווייטון בספרו "דברי ימי אוריגינייל של סקוטלנד" (Orygynale Cronykil of Scotland), אימו של מקבת' הייתה נכדתו של מלקולם השני ולא בתו, אולם ככל הנראה דיווח זה אינו נכון.
אביו של מקבת' נהרג בשנת 1020 לערך, בנסיבות שאינן ברורות, ומקבת' הפך לשליט מוריי. כאשר קאנוט הגדול הגיע לאזור בשנת 1031, על מנת לקבל את שבועת הנאמנות של מלקולם השני, נשבע גם מקבת' אמונים כשליט מוריי וכווסאל של קאנוט. החוקרים חלוקים בדעתם אם נוכחות מקבת' באירוע שבועת האמונים משמעו שמקבת' היה ווסאל של מלקולם השני, או אם מדובר בשליט עצמאי למעשה, השולט על אזור נפרד.
לאחר מותו של מלקולם השני בגלאמיס ב-25 בנובמבר 1034 עלה לשלטון נכדו - דאנקן הראשון, שהוכתר ב-30 בנובמבר באותה שנה. ככל הנראה היה דאנקן "יורש העצר" (או "מלך בהמתנה" קודם לכן, ולכן לא הייתה מחלוקת בדבר זכאותו למלוך). דאנקן הוביל צבא אשר פלש למוריי - ארצו של מקבת' בשנת 1040 וב-15 באוגוסט באותה שנה הרג מקבת' את דאנקן בפיטגאבני הסמוכה לאלג'ין.
קורות חיים > מלך סקוטלנד

במותו של דאנקן הומלך מקבת' כמלך סקוטלנד. לא מתועדת התנגדות להמלכתו של מקבת'. ג'ון מפורדון מציין כי רעייתו של דאנקן וילדיו (מלקולם ודונלד) נמלטו מסקוטלנד לנורת'מבריה או אורקני אולם ככל הנראה הם נמלטו לאת'ול.
מריאנוס סקוטוס מציין כי מקבת' עלה לרגל לרומא בשנת 1050 - דבר המעיד על העדר התנגדות למלכותו.
קורות חיים > קארל האנדסון

הסאגה האורקניינגה מתארת מאבק בין תורפין סיגורדסון, רוזן אורקני וקארל האנדאסון, שהיה "מלך סקוטלנד" וטען לשליטה בקיית'נס.
זהותו של אותו קראל האנדסון לא ידועה, ומשערים שמדובר בכינוי מעליב למקבת' (עיוות נורדי של המילים: "בן עוולה, בנו של כלב"), אולם יש היסטוריונים המציינים שחלק זה של הסאגה הוא אגדתי וייתכן שאין לו בסיס היסטורי.
הסאגה מתארת מלחמה בין תורפין לבין קארל, וקרב ימי בסמוך לדירנס בו הובס קארל ונהרג. עוד מציינת הסאגה שבעקבות תבוסתו של קארל ומותו בקרב בדורנוך פירת', הומלך אחיינו - מוטאטאן או מודאן (תיאור הדומה לתיאור המלכתו של לולאך, אחיינו של מקבת').
קורות חיים > שנות מלכותו האחרונות של מקבת'

בשנת 1052 התערב מקבת' במאבק שהתרחש באנגליה בין גודווין, רוזן וסקס לבין אדוארד המודה, והתיר לאבירים נמלטים מאנגליה למצוא מחסה בחצרו (ככל הנראה מעשה זה הביא לתחילת הפאודליזם בסקוטלנד). בשנת 1054 פלש סיגורד הדני, רוזן נורת'מבריה בראש צבא פלישה גדול לסקוטלנד. "דברי ימי אלסטר" מתארים קרב בו נהרגו 3,000 מחיילי סקוטלנד ו-1,500 חיילים אנגלים. עוד מצוין ב"דברי ימי אלסטר" כי בעקבות הקרב עלה לשלטון בסקוטלנד מלקולם, בנו של מלך קמבריה. ככל הנראה ספר זה הוא המקור לתיאור המופיע במחזהו של ויליאם שייקספיר לפיו צבא אנגלי הביא לשלטון את מלקולם מלך סקוטלנד והרג את מקבת'.
בניגוד לאמור בדברי ימי אלסטר, מקורות היסטוריים אחרים מלמדים שמקבת' לא נהרג בפלישה האנגלית הזו, ולמעשה נהרג על ידי מלקולם השלישי עצמו בקרב במאונת' בשנת 1057.
לאחר מותו של מקבת' הומלך בנו החורג לולאך.
הדמות הספרותית למול דמותו ההיסטורית

כתבי התקופה, בניגוד לכתבים מאוחרים יותר בהם מתואר מקבת' כשליט עריץ, מתארים את מקבת' כשליט נדיב, אולם יש לקחת בחשבון שהכותבים בני דורו מן הסתם חששו לכתוב דברים לא טובים על מלכם. ב"דואן אלבאנאך" שנכתב בתקופת שלטונו של מלקולם השלישי, מתואר מקבת' כ"מקבת' הידוע לטוב" (Mac Bethad the renowned), וב"נבואת ברכאן" מתואר מקבת' כ"מלך נדיב".
כאמור, בעקבות התיאור המופיע בדברי ימי אלסטר, ובעקבות תיאורים שנכתבו במאה ה-14 על ידי ג'ון מפרדון, אנדרו מווייטון, ובספרו של רפאל הולינסהד "דברי ימי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד", כתב ויליאם שייקספיר את מחזהו מקבת'. המחזה פרסם את דמותו של מקבת' הידועה לשמצה והשונה מדמותו ההיסטורית. תיאור ספרותי זה הפך גם לאופרה של דמיטרי שוסטקוביץ'.
ספרה של דורותי דאנט, "King Hereafter", מתאר את דמותו ההיסטורית של מקבת', ומחזהו של ג'ון קרגיל תומפסון משנת 1997, "מקבת' מדבר", מכיל מונולוג של מקבת' ההיסטורי המגן על דמותו כנגד הדמות הדמיונית שיצר שייקספיר.
מקבת' והמכשפות, ציור מעשה ידי הנרי פוסלי (1741-1825)
מסטיסלב (מחוז משנה)

מחוז משנה מסטיסלב (בבלארוסית: Мсціслаўскі раён; ברוסית: Мстиславский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר מסטיסלב.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מסטיסלב 24,768 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 20,781 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 90.73% בלארוסים, 7.68% רוסים ו-1.59% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (67.6%) ורוסית (30.92%).
ממלכת וירטמברג

ממלכת וירטמברג (בגרמנית: Königreich Württemberg) הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1806 מנסיכות הבוחר מווירטמברג. הממלכה התקיימה כמדינה עצמאית, ולאחר מכן כמדינה בקיסרות הגרמנית, עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה

בשנת 1803 שודרגה דוכסות וירטמברג למעמד של נסיכות הבוחר, וסופחו אליה שטחים כחלק מחילוט נכסי הכנסייה באימפריה.
בשנת 1805 הצטרפה וירטמברג לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של ממלכה.
ב-1 בינואר 1806 הוכתר פרידריך הראשון למלך וירטמברג, ולאחר מכן סיפח פרידריך את נכסי הכנסייה במדינה וביטל את החוקה הישנה. פרידריך צירף את ממלכתו לקונפדרציה של הריין, ושלח את צבאו להילחם לצד נפוליאון. לאחר קרב לייפציג בשנת 1813 נטש פרידריך את נפוליאון ועבר להילחם לצד מדינות הקואליציה השישית, בתמורה לשמירה על תאריו ונחלותיו.
בקונגרס וינה אושרו תאריו ונחלותיו של פרידריך, והמדינה הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1816 הציג פרידריך בפני נתיניו חוקה חדשה, אך היא נדחתה על ידם. במהלך המהומות שנוצרו כתוצאה מכך, מת פרידריך ב-30 באוקטובר 1816, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם הראשון, מלך וירטמברג.
לאחר עימותים רבים, הציג וילהלם בשנת 1819 חוקה חדשה, שהייתה בתוקף עם שינויים מסוימים עד לשנת 1918.
מצב הממלכה בתקופת וילהלם השתפר מאוד; החינוך, החקלאות, המסחר והכלכלה השתפרו, נבנו מסילות ברזל, והמדינה הצטרפה לאיגוד הצולפריין.
במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848 נאלץ וילהלם לפטר את ראש ממשלתו, ולהסכים על חוקה יותר ליברלית, אולם לאחר שוך המהפכה הצליח וילהלם להרכיב דיאט כנוע באוקטובר 1849, ובשנת 1851 החזיר את החוקה הישנה.
בשנת 1864 חתם וילהלם על קונקורדט עם האפיפיור, וב-25 ביוני 1864 מת וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו קרל הראשון, מלך וירטמברג.
קרל עמד לצידה של אוסטריה במאבק על השליטה בגרמניה, ואף השתתף במלחמת אוסטריה–פרוסיה לצד אוסטריה. וירטמברג הובסה במהירות, יחד עם שאר בעלות הברית של אוסטריה, וחלקה הצפוני נכבש על ידי הפרוסים. בשלום  פראג נאלצה וירטמברג לשלם לפרוסיה 8 מיליון גולדן בתור פיצויים, אך לא איבדה שטחים מהממלכה. לאחר מכן חתם קרל על הסכם הגנה והתקפה חשאי עם פרוסיה, ובשנת 1870 לחמה וירטמברג לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1871 וירטמברג הפכה למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל. כמו כן, היו לה גם זכויות מיוחדות בתחום המיסוי והצבא. במהלך השנים הבאות, נעשו רפורמות חשובות רבות במדינה, בעיקר בתחום הכספים. בשנת 1879 נעשו שינויים קלים בחוקת המדינה, וב-6 באוקטובר 1891 מת קרל, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו וילהלם השני, מלך וירטמברג.
וילהלם היה מלך מאוד פופולרי ומאוד אהוד על נתיניו, והיה מכונה "האדון המלך". וילהלם היה יוצא לטייל בפארקים בשטוטגרט לבד עם שני כלביו, ללא ליווי של שומרי ראש. כמו כן, וילהלם שהיה חובב יאכטות, טרח בהקמת מועדון היאכטות המלכותי של וירטמברג באגם קונסטנץ.
ב-23 ביולי 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, קיבל וילהלם דרגת גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הגרמנית. לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, נאלץ וילהלם להתפטר מתפקידו ב-30 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
מלכי וירטמברג

פרידריך הראשון, מלך וירטמברג (1806–1816)
וילהלם הראשון, מלך וירטמברג (1816–1864)
קרל הראשון, מלך וירטמברג (1864–1891)
וילהלם השני, מלך וירטמברג (1891–1918)
ממלכת וירטמברג
מיקלה סקרפוני

| --- | --- |

סקרפוני ב-2014
 לידה:  25 בספטמבר 1979 יזי, איטליה
 פטירה:  22 באפריל 2017 (בגיל 37) פילוטראנו, איטליה
 כינוי:  הנשר של פילוטראנו
 גובה:  174 ס״מ 
 משקל:  63 ק"ג 
 תחום:  כביש
 התמחות:  טיפוס
 קבוצות עבר:  אסטנה (2014 - 2017)
 הישגי שיא:   ג'ירו ד'איטליה 2011   טירנו - אדריאטיקו 2009   וולטה אה קטלוניה 2011   3 קטעים בג'ירו ד'איטליה (2009, 2010)  
 
מיקלה סקרפוני (באיטלקית: Michele Scarponi; ‏ 25 בספטמבר 1979 – 22 באפריל 2017) היה רוכב אופני כביש איטלקי בקבוצת אסטנה. סקרפוני הוא מנצח ג'ירו ד'איטליה 2011, לאחר פסילתו של אלברטו קונטאדור. בנוסף לכך, ניצח את מרוץ טירנו - אדריאטיקו בשנת 2009, ואת הוולטה אה קטלוניה בשנת 2011. הוא ניצח בשלושה קטעים ב-ג'ירו ד'איטליה, בשנת 2009 ו-2010. הוא מת ב-22 באפריל 2017, בזמן שרכב על אופניו, ומסחרית פגעה בו.
חיים אישיים וקריירת חובבנים

סקרפוני נולד לג'יאקומו ולפלאביה ב-25 בספטמבר 1979 ביזי שנמצאת במארקה. את ילדותו הוא העביר בפילוטראנו (אנ') ביחד עם אחותו סילביה ואחיו מרקו. ב-1997, סקרפוני ניצח את אליפות איטליה עד גיל 19.
הוא סיים שלישי בגרנד פרי רובלילנד, והשתתף באליפות העולם עד גיל 19, וסיים במקום ה-104.
קריירה מקצועית > אקווה סאפונה (2002)

סקרפוני הפך למקצוען בשנת 2002, והשתתף לראשונה בגרנד טור לאחר שנבחר לג'ירו ד'איטליה. הוא סיים במקום ה-18 הכללי, 22:04 דקות אחרי פאולו סבולדלי המנצח.