stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת פורטוגל
היסטוריה > האיחוד האיברי > איחוד בין אימפריות

אנטוניו הראשון, שלא שבע נחת מהמלכתו של מלך ספרד על פורטוגל, הכריז על עצמו כמלך פורטוגל וקבע את מושב ממשלתו באחד האיים האזוריים, האי טרסיירה (ilha terceira), בזמן שהשלטון על יתר הממלכה עבר לידי מלך ספרד ההבסבורגית. "מלכותו" של אנטוניו הראשון ממקום מושבו באיים האזורים לא ארכה ימים ובמהרה הוא נכנע לכוחותיו של המלך הספרדי. כך אוחדו כתרי ספרד ופורטוגל תחת ידיו של מלך אחד, ותקופה היסטורית זו זכתה לכינוי "תקופת האיחוד האיברי". בתקופה זו לא חלה כל תמורה בזרועות המבצעות והשופטות ובמוסדות השלטון של ממלכותיו של פליפה השני. לכאורה, כל ממלכה שמרה על אוטונומיה בנושאים אלה. תחת פליפה השני (עבור פורטוגל "פיליפה הראשון") הפכה ספרד לאימפריה הקולוניאלית הגלובלית הגדולה בהיסטוריה, כיוון שלנכסיה הטריטוריאליים רחבי ההיקף של ספרד ביבשת אמריקה נוספו עתה הזירות הפורטוגזיות החשובות בברזיל, באפריקה ובאסיה.
ימי מלכותם של פליפה השני ושל פליפה השלישי התנהלו, באופן יחסי, על מי מנוחות, בעיקר מכיוון שספרד המעיטה להתערב בענייניה של פורטוגל, שבה משלו ממשלים פורטוגזים. מלכים אלה אפשרו לחיים בפורטוגל להתנהל ברוגע ובשלווה, וכן כיבדו את מעמדה של פורטוגל כממלכה, ומינו אצילים פורטוגזים למשרות נחשקות וטובות בחצר המלוכה הספרדית, בה בעת שהותירו על כנם החוקים, המטבע והממשל הפורטוגזי. אף הועלתה הצעה להעביר את בירת האימפריה הספרדית לליסבון.
החל מ-1630, כבר בימי מלכותו של פליפה הרביעי, הסתמנה נטייה ספרדית להתערב בענייניה של פורטוגל, כך שגבר אי השקט של הפורטוגזים. האצילים הפורטוגזים חששו מפגיעה במעמדם. ספרד הייתה מעורבת באותה העת במלחמות רבות, לדוגמה, המלחמה נגד ארצות השפלה (מלחמת שמונים השנים) או המלחמה נגד אנגליה. במלחמות אלה קיפדו פורטוגזים רבים את חייהם. בשנים 1634 ו-1637 פרצו בפורטוגל שתי מרידות, אשר בהן לא היה די כדי לערער את שלטון ספרד בפורטוגל. עם זאת, עד שנת 1640, הצטמצמה מאוד עוצמתה הצבאית של ספרד, עקב מלחמתה עם צרפת והמרד שפרץ בקטלוניה באותה השנה.
היסטוריה > השבת עצמאות פורטוגל וגיבוש תוכניות לשיקום האימפריה הפורטוגזית

מה שגדש את הסאה היה כוונתו של הדוכס דה אוליוורס ב-1640 להשתמש בכוחות פורטוגזיים נגד הקטלאנים, שהכריזו על עצמם כנתינים של מלך צרפת. הקרדינל רישלייה איתר בליסבון, בתיווך סוכנים מטעמו, יורש פורטוגזי ראוי לכתר פורטוגל - דוכס ברגנסה, נכדה של קתרינה מפורטוגל. מנהיגי הפלגים הפורטוגזים שלחמו למען עצמאות מספרד הנהיגו ב-1 בדצמבר 1640 קנוניה לאומנית, תוך ניצול השפל בפופולריות של מושלת פורטוגל, מרגריטה מסבויה, דוכסית מנטובה, ושל מזכיר המדינה הכפוף לה, מיגל דה ואסקונסלוש. היחיד שקיפח את חייו באותו מרד היה ואסקונסלוש, שהושלך מחלון. באותו היום, הכריזו הפורטוגזים, בנצלם את המרד בקטלוניה, על דוכס ברגנסה כמלך פורטוגל, בשם ז'ואאו הרביעי ובכך באו לקיצם 60 שנות שלטון ספרד בפורטוגל.
פרצה בין פורטוגל וספרד מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, ניסיון של ספרד להשיב את כתר פורטוגל לחיקה. חיל המשמר של סאוטה לא קיבל על עצמו את מרותו של מלך פורטוגל, שאך לא מכבר הוכתר, ושמר על נאמנותו למלך ספרד, פליפה הרביעי. שררה מתיחות עד לחתימה על הסכם ליסבון (1668), בו הכירה ספרד בריבונותה של פורטוגל. בתמורה הכירה פורטוגל בריבונותה של ספרד במובלעת סאוטה שבמרוקו, כפי שתבעו תושבי המובלעת.
לאחר 1640 מינה הכתר הפורטוגזי מועצה לענייני פורטוגל מעבר לים. תפקידה היה לגבש מדיניות קולוניאלית חדשה ולהתגבר על קשייה הכלכליים של פורטוגל. בהקשר זה, ייעדו את ברזיל, הגדולה והעשירה מבין מושבותיה, לעבור סדרה של רפורמות מנהלתיות וכלכליות, ולהגביר בתחומה את החיפושים אחר זהב ואבנים יקרות. בנוסף, שאף הכתר לחזק את השלטון המרכזי, תוך צמצום סמכויות של מועצות מחוזיות.
היסטוריה > בית ברגנסה > אבסולוטיזם - העידן הפומבליני

במרוצת סוף המאה ה-17 והמחצית הראשונה של המאה ה-18 גברה מאוד פעילות הכריה והניצול של משאביה המינרליים של ברזיל, לאחר שנתגלו בה מאגרי זהב ואבנים יקרות עשירים ביותר. המלך ז'ואאו החמישי הפך לאחד המונרכים העשירים באירופה.
בימי מלכותו של ז'וזה הראשון, לאורו של בוקר יום כל הקדושים, ה-1 בנובמבר 1755, הכתה בליסבון רעידת אדמה, שזרעה בעיר חורבן מוחלט ואיימה על יציבות האימפריה ועל עצם קיומה. לאחר שיקומה המהיר של העיר, תחת פיקוחו של המרקיז דה פומבל, נחנכה תקופת מודרניזציה בה בוצעו רפורמות משמעותיות במנהל, בכלכלה ובחינוך, לפי דוגמתן של רפורמות דומות באירופה באותה העת (ראו, לדוגמה, הרפורמות הבורבוניות), תחת הנהגתה של מונרכיה אבסולוטית, כשברקע השפעתו של מעמד האצולה.
המרקיז דה פומבל ניצל את ניסיון ההתנקשות במלך כדי להעניש את משפחות האצולה, על שלא שיתפו עמו פעולה בביצוע הרפורמות. הוא גם גירש את מסדר הישועים מפורטוגל, בהסכמת הוותיקן.
ב-1779 מת המלך, והוריש את כס המלוכה למריה הראשונה, כשלצידה בעלה פדרו השלישי, ואלה הדיחו את המרקיז דה פומבל ואילצו אותו לגלות, עם כל נכסיו, אל מחוץ לבירה.
האימפריה דעכה אט אט. המצור הקונטיננטלי שהטיל נפוליאון על אנגליה כוון גם נגד פורטוגל. היא המשיכה להיחלש תוך כדי השתלשלות המלחמות הנפוליאוניות, כשברקע פלישת נפוליאון לחצי האי האיברי, בריחת משפחת המלוכה לריו דה ז'ניירו בשנת 1807 ואובדן המושבה ברזיל ב-1822 (למן הגעת חצר המלוכה לריו דה ז'ניירו ועד אותה שנה, הפכה ברזיל לממלכה מאוחדת עם פורטוגל ושקולה לה במעמד).
היסטוריה > משבר המאה ה-19

ב-1807 סירבה פורטוגל למלא אחר דרישת נפוליאון לתמוך במצור קונטיננטלי על בריטניה, כחלק מאמברגו על הממלכה המאוחדת. כתוצאה מכך, כוחות צרפתיים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ונו (Junot), פלשו לפורטוגל והשתלטו על הבירה ב-1 בדצמבר 1807. מעורבותם של הכוחות הבריטיים במלחמת העצמאות הספרדית השיבה למדינה את עצמאותה. ב-1812 גורשו אחרוני החיילים הצרפתים. פורטוגל איבדה במלחמה זו, שכונתה מלחמת התפוזים, את פרובינציית אוליבנזה, שעברה לידי הספרדים. משפחת המלוכה נמלטה לריו דה ז'ניירו וזו הפכה זמנית, במקום ליסבון, לבירת האימפריה הפורטוגזית (בשנים 1808-1821). ב-1820 פרצו התקוממויות בערים פורטו (24 באוגוסט) וליסבון (15 בדצמבר). כשהוכרזה עצמאותה של ברזיל ב-1822, חזרה ליסבון למעמדה כבירת פורטוגל.
עם מותו של המלך ז'ואאו השישי ב-1826 החלה בפורטוגל מלחמת ירושת הכתר. בנו בכורו, פדרו הראשון, אשר כיהן כקיסר ברזיל העצמאית, הוכרז גם כמלך על פורטוגל, תחת השם פדרו הרביעי. הן הפורטוגזים והן הברזילאים לא רצו באיחוד מונרכי בין שתי הממלכות; כתוצאה מכך, ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו מריה השנייה, תחת התניה שזו תינשא לאחיו, מיגל. שררה בממלכה אי-שביעות רצון מהרפורמות החוקתיות שביצע פדרו. עקב כך, ב-1828 הובילו האצילים והכנסייה להכתרתו של מיגל הראשון, ובכך פרצו המלחמות הליברליות שבהן כפה פדרו על אחיו מיגל, בסיוע האנגלים, לוותר על הכתר ולצאת לגלות (1834). בכך שמרה בתו מריה השנייה על כס המלוכה.
היסטוריה > משבר המאה ה-19 > מלחמת חצי האי

כאשר הכתיר נפוליאון בונפרטה את עצמו כקיסר, הוא החל ביישום אסטרטגיה צבאית אגרסיבית באירופה, במטרה להשיג הגמוניה צרפתית ביבשת ולשים קץ למעמדה של הממלכה המאוחדת כמעצמה הכלכלית והצבאית העיקרית באותה התקופה. ארצות אירופה נדרשו על ידי נפוליאון לשתף פעולה בהטלת מצור יבשתי על אנגליה, כדי למנוע ממנה לסחור עם היבשת. ריבונים באירופה אשר סירבו לקחת חלק באכיפת המצור על אנגליה צפוים היו להשקיף על צבאות צרפתיים אימפריאליים פולשים לשטחם. פורטוגל, שהייתה חתומה על ברית עם אנגליה עוד מתקופת ימי הביניים (ברית ווינדזור, התקפה עד ימינו, הברית הדיפלומטית העתיקה בתבל) סרבה לשתף פעולה במצור על אנגליה. נפוליאון בא לידי ברית עם ספרד, בה הוסכם על סיפוח פורטוגל (הסכם פונטנבלו). הוא פלש לפורטוגל, ואילץ את בית המלוכה הפורטוגזי לגלות לברזיל. נכונות פורטוגל להסתייע באנגלים עתידה הייתה להתברר כחיונית לגירוש הפולשים מפורטוגל. הקרבות לא הוגבלו ליבשת אירופה בלבד, אלא גם חרגו ליבשת דרום אמריקה, בה כבשו הפורטוגזים את גיאנה הצרפתית.
היסטוריה > משבר המאה ה-19 > המהפכה הליברלית בעיר פורטו (1820)

בתחילת המאה ה-19 שקעה פורטוגל במשבר, שהחל עם עזיבתה של משפחת המלוכה לברזיל. תוצאותיה ההרסניות של פלישת נפוליאון, יחד עם ההיבטים השליליים של התלות באנגלים ושל פתיחת הנמלים בברזיל לסחר הבינלאומי, הובילו סוחרים פורטוגזים רבים אל סף פשיטת רגל. באותה עת, החלה להשתרש גישה אידאולוגית ליברלית בקרב בני המעמד הבורגני.
ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בעיר פורטו מהפכה ליברלית שייעדה המיידי למנות מליאה פרלמנטרית האמונה על ניסוחה של חוקה עבור פורטוגל.
לא היו גילויי התנגדות כלפי ההפיכה. להפיכה הצטרפה גם העיר ליסבון, ומונתה חונטה זמנית שמטרתה לארגן בחירות לפרלמנט (ה-cortes). נבחרו כחברים בפרלמנט הראשון בפורטוגל נציגים מכל קצוות האימפריה: מברזיל, מאיי מדיירה, מהאיים האזורים, ומהטריטוריות הפורטוגזיות באפריקה ובאסיה.
הפרלמנט דרש מהמלך ז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל. לפני חזרתו, מינה המלך את בנו פדרו כעוצר על ממלכת ברזיל. צעד זה לא נשא חן בעיני חברי הפרלמנט, אשר גרסו שאכיפת הריבונות על שטחי האימפריה צריכה להתבצע משטחי פורטוגל באירופה. בנוסף, נדרש פדרו לחזור לאירופה, על מנת להמשיך בה את תהליך הכשרתו למלוכה. 65 חברי הפרלמנט הברזילאים מחו כנגד דרישה זו ובתגובה נטשו את הפרלמנט בפורטוגל וחזרו לברזיל. ב-7 בספטמבר 1822, הגיעה לידיו של פדרו בברזיל הודעה נוספת בנושא מאת הפרלמנט. הדבר הוביל אותו להכריז על עצמאותה של ברזיל ועל עצמו כקיסר הראשון שלה, באירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה.
באותה שנה אושרה החוקה. היא נוסחה כרוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד. הגה השלטון עבר לידי פרלמנט חד-אגפי, שחבריו נבחרו בבחירות ישירות, ובידיו השליטה הבלעדית בחקיקה.
היסטוריה > משבר המאה ה-19 > המלחמות הליברליות

עם מותו של ז'ואאו השישי פרץ משבר חוקתי בנוגע לירושה. היורש המיועד היה פדרו הרביעי שמונה אחרי הכרזת העצמאות של ברזיל ב-1822 לקיסר ברזיל העצמאית. על מנת לשמור על מעמדו בברזיל ויתר פדרו על אזרחותו הפורטוגזית ועל תביעתו לכתר זמן מועט לאחר שירש אותו. שתי אחיות של פדרו, מריה תרזה ומריה פרנצ'סקה נישאו לנסיכים ספרדים הן איבדו את זכות הירושה. היורשת הבאה בסדר הירושה הייתה בתו של ז'ואאו, איזבל מריה והיא שימשה עוצרת עד שפדרו ויתר על כס המלוכה הפורטוגזי לטובת בתו מריה השנייה כדי להמשיך בכהונתו כקיסר ברזיל. איזבל מריה שלטה כעוצרת בשמה של מריה השנייה עד פרוץ המלחמה הליברלית ב-1828.
אחיו של פדרו, מיגל, מונה כעוצר הממלכה והוסדרו בעבורו נישואין עם אחייניתו מריה השנייה ששהתה בלומדון. מיגל שהה במקום גלותו באוסטריה, לאחר שני ניסיונות מרד באביו. מיגל התייצב נגד משטרה המלוכני החוקתי של מריה השנייה וניסה לכפות משטר אבסולוטי. אי לכך, פרצו בפורטוגל עימותים מזוינים אשר נמשכו 6 שנים ובהם היו מעורבות גם מעצמות אירופיות נוספות. בניסיון להתיר את הסבך שנוצר, ויתר פדרו על קיסרות ברזיל העצמאית, וכפה את מרותו בפורטוגל בכח הזרוע. מיגל נאלץ לחדול מנסיונותיו לכפות משטר אבסולוטי. בכך, אושרר הסכם הפשרה של אבורה-מונטה. מעתה, הושבה על כנה החוקה הפורטוגזית משנת 1826, ונסללה הדרך לחזרתה של מריה השנייה לכס המלוכה בפורטוגל.
היסטוריה > משבר המאה ה-19 > ליברליזם

לאחר תבוסת האבסולוטיסטים, התאפיין השיח הפוליטי הפורטוגזי במאה ה-19 באימוץ רעיונות ליברליים. עם זאת, לא הושגה בזירה הפוליטית הרגיעה המיוחלת. הליברלים היוו קבוצה הטרוגנית, השרויה במצב של מחלוקות פנימיות לא פשוטות בין האגפים המרכיבים אותה, אך מגובשת במאבק נגד האבסולוטיסטים. ועל כן חל בראש ובראשונה פילוג בין המתונים לבין הפרוגרסיביים. נקודת המחלוקת העיקרית הייתה בעניין החוקה. הפרוגרסיביים (ה"ספטמבריסטים") תמכו בחוקת 1821 והמתונים (ה"קרטיסטים") צידדו בחוקת 1826. המלכה תמכה במתונים והפקידה את רסן השלטון בידיו של קושטה קברל, ומינתה אותו לתפקיד שר המשפטים. קושטה קברל משל במדינה כרודן. אי-שקט שרר בקרב האוכלוסייה, ופרצה מלחמת אזרחים. המלכה נאלצה להדיחו ולקרוא למפלגה הפרוגרסיבית למשול במדינה.
מרכז מוכנות למשבר ותגובה

מרכז מוכנות למשבר ותגובה (CPRC) היא הסוכנות שהוקמה על ידי ממשלת מלזיה במסגרת התוכנית המלזית התשיעית (2005 - 2010), כחלק מהאסטרטגיה הכוללת להיערכות יעילה לאסונות טבע, התפרצויות, משברים ומצבי חירום הקשורים לבריאות פתיחת ה-CPRC נערכה על ידי שר הבריאות המלזי דאטוק סרי צ'ואה סוי לק ב-7 במאי 2007.הוסוכנות ממוקמת בעיר פוטרג'איה.
בימיו הראשונים שימש יותר כמרכז מוכנות ותגובה להתמודדות עם התפרצות מחלות זיהומיות ואסונות.
פעולות > מגפת השפעת

מרכז ההיערכות והתגובה החל לפעול באפריל 2009, לאחר הופעת מגפת השפעת ב-2009.
פעולות > שיטפונות באיים המלזיים

משרד הבריאות (MOH) הפעיל את המרכז הלאומי מרכז מוכנות למשבר ותגובה (CPRC) בעיר פוטראג'איה כדי לפקח על מצב השיטפונות ברחבי מלזיה עד סוף 2019. ה-CPRC סיפק עדכונים יומיים ל- משרד הבריאות בנוגע למספר נפגעי השיטפונות.
פעולות > נגיף הקורונה 2019 במלזיה

משרד הבריאות (MOH) הפעיל את מרכז מוכנות למשבר ותגובה (CPRC) למעקב אחר ההתפתחויות הנוכחיות ב-מגפת הקורונה ולהיערך למגפה.
הערות שוליים

1 2  KKM (2015). Kementerian Kesihatan Malaysia. 2015. Pelan Pengurusan Krisis dan Bencana Peringkat Kementerian Kesihatan Malaysia.Sektor Pengurusan Wabak dan Bencana, Bahagian Kawalan Penyakit
מריקוקב ברהנו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1977 (בת 48 בערך) אדיס אבבה, אתיופיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדיס אבבה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
מריקוקב ברהנו (באנגלית: Merikokeb Berhanu; נולדה ב-1977) היא ציירת אתיופית בינלאומית אשר חיה כיום בארצות הברית, ואשר ייצגה את אתיופיה בביאנלה ה-59 של ונציה ב-2022.
ביוגרפיה

ברהנו נולדה באדיס אבבה, בירת אתיופיה. סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנויות ועיצוב של אוניברסיטת אדיס אבבה בשנת 2002, שם למדה עיצוב ציורי קיר. היא הציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות שונות במדינות אפריקאיות כגון אוגנדה, סודאן וג'יבוטי, ובאירופה בגרמניה ובצרפת. ברהנו עבדה בסטודיו נוביה, מרכז תרבות וסטודיו לאמנות בלב אדיס אבבה, אותו הקימה יחד עם קבוצת אמנים נוספים. כיום חיה ועובדת במרילנד, ארצות הברית.
ביוגרפיה > סמליות

למרות שחיה ועבדה בעיקר בסביבות עירוניות, ברהנו אומרת שהיא שואבת השראה מהטבע, נהנית לבודד עצמה מהעולם החיצון, להתעמק בתת-המודע שלה, להביע רגשות אישיים בצורות וצבעים, כל מה שלא ניתן לתקשר מילולית.
התייחסויותיה החוזרות ונשנות ל"אבני הבניין של החיים", תאים אנושיים או אורגניים, נועדו להזכיר את החיבור ההדדי של החיים ואת המקצבים האוניברסליים שלהם , חגיגה של צורות נושאות חיים. כמו גם העובר, עוד סמל שחוזר על עצמו, המייצג את הולדת הרעיונות והדעות של אנשים והזנה.
מעולם לא ניסיתי לתקשר את הציורים שלי במילים; אני תמיד מחפשת את הצורות, הקווים והסידורים שיכולים לבטא את המקבילה החזותית של הרגשות והמחשבות שלי. אני רוצה שהצופים ביצירה שלי 'ישמעו' את מה שיש לתמונות לומר באמצעות הכוח שלהן. ניתן לחוות תחושה באמצעות אלמנטים של אמנות. החיים שאנו עוברים דרכם, האור, הקו, המורכבות והצפיפות של מה שמקיף אותנו, הערפל הסמיך והעשן, האושר והתקווה, האומללות והאושר, כל האלמנטים דוחפים אותי לחשוב ולצייר, לתפיסה שלי להתגבש באמצעות אלמנטים חזותיים כצורה של שפה.
ביוגרפיה > השפעות

אמנותה של ברהנו הושפעה מהאליטה של האמנים המודרניסטים האתיופיים של המאה העשרים. בנוסף אליהם, גם של אמנים מערביים מהמאה העשרים כמו ג'ורג'יה או'קיף והילמה אף קלינט, עם ציוריהן המתארים את מצביהם הרגשיים, והצורה בה תורגמו רגשות ורעיונות לסמלים מופשטים. דרכה של ברהנו לייצג את עולמה הפנימי מזכירה במקצת את רצונם של הציירים האירופיים לברוח מהמציאות, להביע חלומות וחזיונות אישיים באמצעות קומפוזיציה, צורות וצבעים, אך עם חותם אפריקאי אופייני.
עבודות נבחרות

יקום סלולרי
ללא כותרת LIII (2021)
ללא כותרת LIV (2021)
ללא כותרת LV (2021)
ללא שם LXX (2021)
XLI ללא כותרת (2019)
ללא כותרת III, סדרת התבוננות גופנית, גלריה לאמנות מעגל (2017)
תערוכות > תערוכות יחיד

המוזיאון הלאומי של אתיופיה (2011)
ניירובי (2015)
גלריה לאמנות יפה של אדיס (2016)
גלריה לאמנות רד היל
Beneath the Surface: The Mysteries of Living and Dying, Addis Fine Art Project Space בלונדון (2019)
יקום סלולרי, אדיס Fine Art, לונדון (2020)
Addis Calling: Vortic Edition, Addis Fine Art, לונדון (2021)
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1.54 יריד האמנות האפריקאי, לונדון (2019, 2016, 2015)
אמנות אתיופית, שרתון אדיס באדיס אבבה (2010, 2011, 2012, 2013)
Art Lab Africa, יריד האמנות של קייפטאון בקייפטאון (2017, 2015)
הדיוקן העצמי שלי, גלריית אסני באדיס אבבה (2011)
אשרה, גלריית לאפטו באדיס אבבה (2013)
הביאנלה לאמנות, ונציה, (2022)
הערות שוליים

↑  Merikokeb Berhanu, ArtLab Africa
↑  Merikokeb Berhanu: Beneath the Surface: The Mysteries of Living and Dying, ‏2019
↑  ONLINE: Addis Calling: Vortic Edition, ‏2021
↑  MERIKOKEB BERHANU, LA BIENNALE DI VENEZIA, ‏2022
מרכז רדיקלי

מרכז רדיקלי הוא אידאולוגיה פוליטית, שהחלה להתפתח בסוף המאה ה-20. העמדה המרכזית של תומכי האידאולוגיה היא רצון לשינוי שורשי של מוסדות, ונכונות לאמץ רעיונות מכל מנעד הקשת הפוליטית. אידאולוגיה זו שואפת לשלב בין נאמנות לאידאולוגיה לבין מחשבה פרגמטית. כך, חסידי המרכז הרדיקלי ישלבו בין עמדות ימין ושמאל, וישאפו ברובם לפתור בעיות כלכליות על בסיס השוק, תחת פיקוח ממשלתי הדוק לשם שירות האינטרס הציבורי. יש פרשנים שרואים במרכז הרדיקלי תהליך של קידום דיאלוג בין קבוצות שסועות. לעומת זאת מבקרי הגישה משווים אותה למרכז פוליטי קונבנציונלי.
אידאולוגיות ומאפיינים של המרכז הרדיקלי

בתחילת המאה ה-21 הוגים אמריקאים מרקעים פוליטיים מגוונים פרסמו ארבעה ספרים, השואפים להגדיר את המרכז הרדיקלי כפילוסופיה פוליטית מסודרת. ספרים אלו חולקים מספר הנחות, ניתוחים והצעות מדיניות משותפות. רוחם המשותפת גורסת שיש צורך ברפורמות משמעותיות, הנשענות על הרעיונות הטובים והיצירתיים ביותר מכלל הקשת הפוליטית. עם זאת, רעיונות אלה צריכים להיות ריאליים ולקחת בחשבון את טבע האדם.
לפי תפיסתם, האפשרויות הגלומות בעידן המידע אינן מנוצלות כראוי, מפני שהמפלגות הפוליטיות המרכזיות מחויבות לרעיונות שהתפתחו בעידן אחר. מצב זה נמשך אף על פי שההתפתחויות הובילו אנשים רבים לזנוח רעיונות כאלו לטובת רעיונות חלופיים שמותאמים לעידן החדש. מעבר לכך, מרבית האנשים רוצים למקסם את הבחירה וההזדמנויות שניתנות להם בעולם חדש זה. על בסיס כל אלו, הוגים אלה תומכים באחריות פיסקאלית, גם אם זו דורשת צמצום תוכניות רווחה על בסיס שימוש במבחני אמצעים. כמו כן הם תומכים במגוון רפורמות בחינוך הציבורי, מהקצאת משאבים שוויונית לזרמי חינוך אוטונומיים ועד השקעה נוספת בכוח האדם. הוגי המרכז הרדיקלי הללו תומכים בפתרונות מבוססי שוק לצורכי הציבור, כל עוד אלו נתונים לרגולציה קפדנית במטרה לשרת את הטוב הציבורי. כמו כן הם תומכים בהבטחת תעסוקה לכל המעוניינים לעבוד, דרך סבסוד משרות במגזר הפרטי, או יצירתן במגזר הציבורי. בנוסף לכך הם תומכים בהעדפה מתקנת על בסיס צורך ולא על בסיס גזע. מעבר לכך, ההוגים הללו תומכים בשיתוף פעולה בינלאומי מוסדי ומתן סעד משמעותי למדינות מתפתחות.
המרכז הרדיקלי בעולם > בריטניה

בנאום שנשא ב-2011, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית של אז ניק קלג הכריז שהוא תופס את עצמו ואת המפלגה כחלק מהמרכז הקיצוני, לאחר כניסתם לקואליציה עם המפלגה השמרנית: "משמאל, אובססיה למדינה. מימין, האלהה של השוק. אבל כליברלים, אנחנו מאמינים באנשים. אנשים עם כוח והזדמנויות בידיהם. יריבינו מנסים להפריד בינינו עם תוויות "שמאל" ו"ימין" שעבר זמנן. אבל אנחנו לא שייכים לשמאל ואנחנו לא שייכים לימין. יש לנו תווית משלנו: ליברלים. אנחנו ליברלים ואנחנו מחזיקים במרחב הביניים בפוליטיקה הבריטית. האידאולוגיה שלנו היא זו של המרכז הרדיקלי."
ב-2012 יועצו האריך לתאר את ההבדלים בין תפיסתו לבין תפיסה סוציאל-דמוקרטית קלאסית.
ביקורות על המרכז הרדיקלי

מבקרים של המרכז הרדיקלי טוענים כי האידאולוגיה הזו אינה שונה משמעותית מהמרכז הקונבנציונלי. יש המאשימים אותה בקידום מדיניות לא אפקטיבית. מצד אחד של המפה הפוליטית, יש המאשימים ברוח דומה את המרכז הרדיקלי בהיותו ניסיון של הנאו-ליברליזם לשמר את הסטטוס קוו הכלכלי-חברתי מפני מדיניות שמאלית משמעותית יותר. בניגוד לכך, יש המאשימים את המרכז הרדיקלי באוטופיות. מבקר אחד מסווג הוגה כזה כ"בסופו של דבר שייך למסורת איתנה של רפורמטורים אמריקאים שחושבים שאנשים חכמים ועקרוניים שאינם מוגבלים פוליטית יכולים לשנות הכל." אחרים מאשימים את המרכז הרדיקלי בחוסר בהירות וחוסר עקביות, עד כדי שלילת האפשרות שניתן לבסס מסגרת פוליטית אחידה לקידום האידאולוגיה הזו.
הערות שוליים

↑  Olson, Robert (January–February 2005). "The Rise of 'Radical Middle' Politics". The Futurist, vol. 39, no. 1, pp. 45–47. Publication of the World Future Society. Article focuses primarily on Mark Satin's book Radical Middle.
↑  Halstead, Ted; Lind, Michael (2001). The Radical Center: The Future of American Politics. Doubleday/Random House, p. 16. ISBN 978-0-385-50045-6.
↑  Olson, Robert (January–February 2005), pp. 45–47.
↑  Avlon, John (2004). Independent Nation: How the Vital Center Is Changing American Politics. Harmony Books/Random House, p. 2. ISBN 978-1-4000-5023-9.
↑  Miller, Matthew (2003). The Two Percent Solution: Fixing America's Problems in Ways Liberals and Conservatives Can Love. Public Affairs/Perseus Books Group. p. 71. ISBN 978-1-58648-158-2.
↑  Krattenmaker, Tom (27 December 2012). "Welcome to the 'Radical Middle'". USA Today newspaper, p. A12. Retrieved 5 March 2013.
↑  Marx, Greg (25 July 2011). "Tom Friedman's 'Radical' Wrongness". Columbia Journalism Review. Retrieved 1 February 2013.
↑  Wall, Wendy L. (2008). Inventing the 'American Way': The Politics of Consensus from the New Deal to the Civil Rights Movement. Oxford University Press, pp. 297–98 n. 25
↑  Halstead, Ted; Lind, Michael (2001), p. 16.
↑  Utne, Leif (September–October 2004). "The Radical Middle". Utne Reader, issue no. 125, pp. 80–85. Contains brief interviews with 10 radical centrists including Halstead, Satin, Tom Atlee, Laura Chasin, Joseph F. McCormick, and Joel Rogers. Retrieved 3 February 2013.
↑  Halstead and Lind (2001), pp. 13, 56-58, and 64.
↑  Avlon (2004), p. 19.
↑  Miller (2003), p. 52.
↑  Satin (2004), pp. 6–8
↑  Avlon (2004), pp. 277–93
↑  Halstead and Lind (2001), p. 78.
↑  Miller (2003), Chap. 6–7.
↑  Avlon (2004), pp. 15 and 26–43.
↑  Miller (2003), Chap. 8.
↑  Satin (2004), pp. 92–93.
↑  Halstead and Lind (2001), pp. 170–76.
↑  Halstead, Ted, ed.(2004). The Real State of the Union: From the Best Minds in America, Bold Solutions to the Problems Politicians Dare Not Address. Basic Books, Chaps. 27–31. ISBN 978-0-465-05052-9.
↑  Author unidentified (12 May 2011). "David Cameron and Nick Clegg Pledge ‘United' Coalition". BBC News website. Retrieved 4 February 2013.
↑  Clegg, Nick (13 March 2011). "Full Transcript, Speech to Liberal Democrat Spring Conference, Sheffield, 13 March 2011". New Statesman. Retrieved 18 January 2016.
↑  Reeves, Richard (19 September 2012). "The Case for a Truly Liberal Party". The New Statesman, p. 26. Retrieved 7 January 2013.
↑  Kuttner, Robert (20 November 2003). "The 2-Percent Illusion". The American Prospect. Retrieved 30 January 2018.
↑  Shah, Ryan (18 July 2017). "Beware the Radical Center". CounterPunch website. Retrieved 15 October 2017.
↑  Kilgore, Ed (June 2004). "Good Government: Time to Stop Bashing the Two-Party System". The Washington Monthly, pp. 58–59.
↑  MacGillis, Alec (2 November 2011). "Beware: 'Radical Centrists' On the March!". The New Republic online. Retrieved 5 February 2011.
מרכז (גאומטריה)

איור של מעגל שהיקפו מסומן בשחור (C), קוטרו בכחול (D), רדיוסו באדום (R), ומרכזו בירוק (O).
בגאומטריה, מרכז (באנגלית: center, מיוונית κέντρον) של עצם הוא נקודה שיכולה להיחשב כאמצע העצם. לכל סוג עצם קיימת הגדרה שונה המשמשת למציאת המרכז, בהתאם לסוג העצם, וישנם עצמים שניתן להגדיר את נקודת המרכז שלהם ביותר מדרך אחת.
מעגל, כדור וקטע

מרכז מעגל הוא הנקודה שנמצאת במרחק שווה מנקודות השפה שלו. באופן דומה, מרכז כדור הוא הנקודה הנמצאת במרחק שווה מכל הנקודות הנמצאות על הספירה, ומרכזו של קטע הוא נקודת האמצע בין שני קצותיו.
מצולע סימטרי

בעבור מצולעים סימטריים, מרכז הסימטריה הוא הנקודה שנותרת במקומה לאחר הפעלת פעולות הסימטריה (שיקוף, סיבוב). המרכז הסימטרי של ריבוע, מלבן, מעוין ומקבילית הוא נקודת הצטלבות האלכסונים, שהיא נקודת השבת של הסימטריה הסיבובית. באופן דומה, באליפסה ובהיפרבולה, המרכז מוגדר להיות נקודת הצטלבות הצירים.
משולש

בעבור משולשים, ניתן להגדיר נקודות רבות כמרכז הגאומטרי של המשולש, וביניהן:
מרכז המעגל החוסם (המעגל העובר בשלושת קודקודי המשולש)
נקודת מרכז המסה של המשולש - הנקודה שעליה ניתן היה לאזן משולש לו הייתה לו צפיפות אחידה
מרכז המעגל החסום (המעגל המשיק לשלוש צלעות המשולש)
נקודת מפגש שלושת הגבהים של המשולש
נקודת מפגש חוצי הזווית
נקודת מפגש התיכונים
במשולש שווה-צלעות, כל הנקודות מתלכדות לכדי נקודה בודדת, השוכנת במפגש של שלושת צירי הסימטריה של המשולש, וממוקמת בשליש מהמרחק בין הבסיס שלו לבין הקודקוד שממולו.
על פי ההגדרה הפורמלית של מרכז משולש, מרכזו הוא נקודה שהקואורדינטות הטריליניאריות שלה הן  f(a,b,c),  f(b,c,a) ו- f(c,a,b) כאשר  f היא פונקציה של אורכי שלוש צלעות המשולש,  c,  b,  a, המקיימת את התנאים הבאים:
הפונקציה  f היא פונקציה הומוגנית ב- c,  b,  a, כלומר פונקציה שהכפלת הארגומנטים שלה במספר קבוע  c, מכפילה את ערך הפונקציה ב־ c^{n} כאשר  n הוא מספר הארגומנטים. בשל כך, הפונקציה אינה תלויה בקנה מידה.
הפונקציה  f היא סימטרית בשני הארגומנטים האחרונים שלה, כלומר  f(a,b,c)=f(a,c,b). לפיכך, מיקום מרכז המשולש במשולש משוקף במראה, יהיה משוקף גם הוא ביחס למשולש המקורי.
נכון לראשית שנת 2025, האנציקלופדיה של מרכזי משולשים מונה 66614 הגדרות שונות למרכז משולש.
מצולע טנגנציאלי ומצולע ציקלי

מצולע טנגנציאלי (אנ') הוא מצולע שניתן לחסום בו מעגל המשיק לכל צלעות המצולע. מרכז המעגל החסום יכול להיחשב כמרכז המצולע. באופן דומה, מצולע ציקלי הוא מצולע שניתן לחסום במעגל העובר דרך כל קודקודי המצולע. מרכז המעגל החוסם יכול להיחשב כמרכז המצולע.
אם מצולע הוא גם טנגנציאלי וגם ציקלי, מרכז המעגל החוסם ומרכז המעגל החסום שלו לא בהכרח יתלכדו.
מצולע כללי

ניתן להגדיר את מרכזו של מצולע במספר דרכים שונות. קיימים מצולעים שבהם חלק מהנקודות או כולן מתלכדות לכדי נקודה אחת, אך הדבר לא מתקיים לכל מצולע.
מרכז הקודקודים - מחושב תוך הנחה שהמצולע הוא חסר מסה, וכל הקודקודים בעלי מסה אחידה.
מרכז הצלעות - מחושב תוך הנחה שהמצולע הוא חסר מסה, ואילו הצלעות הן בעלות מסה אחידה ליחידת מרחק.
מרכז המסה - מחושב באמצעות הנחה שפני השטח של המצולע הם בעלי מסה אחידה ליחידת שטח.
במצולע משוכלל כל הנקודות הללו מתלכדות לנקודה אחת, שהיא גם מרכזי המעגל החוסם והמעגל החסום.
ראו גם

מרכז מסה