stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנסיך רופרט מהריין, דוכס קמברלנד

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1619 (יוליאני) פראג, ממלכת בוהמיה 
 פטירה:  29 בנובמבר 1682 (בגיל 62) לונדון, ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 בן או בת זוג:  Frances Bard מרגרט יוז 
 צאצאים:  דאדלי בארד, רופרטה יוז 
 השתייכות:  הצי המלכותי הבריטי 
 דרגה:  אדמירל, גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האנגלית  מלחמת שלושים השנים 
 עיטורים
 עמית החברה המלכותית (22 במרץ 1665)  מסדר הבירית 
 
הנסיך רוּפֶּרְט מהריין, דוכס קמברלנד (באנגלית: Prince Rupert of the Rhine, Duke of Cumberland; בגרמנית: Ruprecht von der Pfalz; 17 בדצמבר 1619 (יוליאני) –  29 בנובמבר 1682) היה קצין צבא אנגלי-גרמני, אדמירל, מדען ומושל קולוניאלי. הוא התפרסם לראשונה כמפקד פרשים מלוכני במהלך מלחמת האזרחים האנגלית. רופרט נולד כ"רופרכט מפפאלץ", והיה בנם השלישי של הנסיך הבוחר הגרמני פרידריך החמישי מפפאלץ ואליזבת, בתו הבכורה של המלך ג'יימס הראשון והשישי של אנגליה וסקוטלנד.
לנסיך רופרט הייתה קריירה מגוונת. הוא היה חייל בילדותו, נלחם לצד כוחות הולנדים נגד ספרד ההבסבורגית במהלך מלחמת שמונים השנים (1568–1648), ונגד הקיסר של האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648). בגיל 23, הוא מונה למפקד חיל הפרשים המלוכני במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, והפך לאב הטיפוס של ה"קבאליר (אנ')" של המלחמה ובסופו של דבר למצביא המלוכני הבכיר. הוא נכנע לאחר נפילת בריסטול (אנ') וגורש מאנגליה. הוא שירת תחת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, נגד ספרד, ולאחר מכן כפריבטיר מלכותי בים הקריבי. בעקבות הרסטורציה האנגלית חזר רופרט לאנגליה, והפך למפקד בכיר בחיל הים האנגלי במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השנייה ומלחמת הולנד–אנגליה השלישית, וכיהן כנגיד הראשון של חברת מפרץ הדסון. הוא מת באנגליה בשנת 1682, בן 62.
רופרט נחשב למפקד פרשים מהיר חשיבה ונמרץ, אך בסופו של דבר נכשל בשל קוצר רוח בהתמודדות עם עמיתיו במהלך מלחמת האזרחים. באינטררגנום המשיך רופרט את העימות עם הפרלמנט בים מהים התיכון ועד לאיים הקריביים, תוך שהוא מפגין יכולת עמידה ניכרת מול מצבים נואשים. כראש הצי המלכותי הבריטי בשנותיו האחרונות, הוא גילה בגרות רבה יותר ותרם תרומה מרשימה וארוכת טווח לתורתו ולהתפתחותו של הצי המלכותי. כמושל קולוניאלי, עיצב רופרט את הגאוגרפיה הפוליטית של קנדה המודרנית: ארץ רופרט נקראה לכבודו, והוא היה מייסד של חברת מפרץ הדסון. תחומי העניין המדעיים והמנהליים המגוונים והרבים של רופרט, בשילוב עם כישוריו האמנותיים הרבים, הפכו אותו לאחד מהדמויות הציבוריות הצבעוניות יותר באנגליה של תקופת הרסטורציה האנגלית.
הורים ואילן יוחסין

אביו של רופרט היה פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מהסניף של בית ויטלסבאך ברוזנות פפאלץ-זימרן. בתור הנסיך הבוחר של פפאלץ היה פרידריך אחד הנסיכים החשובים ביותר של האימפריה הרומית הקדושה. הוא היה גם ראש האיחוד הפרוטסטנטי (אנ'), קואליציה של מדינות גרמניות פרוטסטנטיות. פפאלץ הייתה מדינה עשירה, ופרידריך חי בפאר רב.
אימו של פרידריך, לואיזה יוליאנה, רוזנת נסאו, הייתה בתו של וילם השתקן ואחותו למחצה של מאוריץ, נסיך אורנז', אשר כסטאדהאודר של הולנד ומחוזות אחרים היו מנהיגי הרפובליקה ההולנדית.
אימו של רופרט הייתה אליזבת סטיוארט, בתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שהוכתר גם כג'יימס הראשון, מלך אנגליה. כך היה רופרט אחיינו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה וסקוטלנד, ובן דוד ראשון של צ'ארלס השני, מלך אנגליה וסקוטלנד, שהעניק לרופרט את תוארי האצולה של דוכס קמברלנד ורוזן הולדרנס (אנ'). אחותו, סופיה מהנובר, הייתה אימו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
שמו המקורי הגרמני של רופרט היה רופרכט מפפאלץ והוא נקרא לכבודו של רופרכט, מלך גרמניה, אב קדמון מפורסם של בית ויטלסבאך.
ראשית חייו וגלות

רופרט נולד בפראג בבוהמיה, בשנת 1619, והוכרז נסיך של נסיכות לאוזיץ (אנ'). אביו זה עתה נבחר למלך בוהמיה על ידי בעלי האחוזות, הפרוטסטנטיים ברובם, של בוהמיה. מעשה זה נתפס כמרד על ידי בית הבסבורג הקתולי, שבניו היו מלכי בוהמיה מאז 1526, והוביל למלחמת שלושים השנים. פרידריך לא נתמך על ידי האיחוד הפרוטסטנטי, ובשנת 1620 הובס על ידי הקיסר פרדיננד השני בקרב ההר הלבן. הוריו של רופרט כונו לפיכך בלעג "מלך ומלכת החורף". רופרט כמעט נותר מאחור כשהחצר המלכותית מיהרה להימלט מהתקדמותו של פרדיננד על פראג, עד שהחצרן קרישטוף ז דונינה (כריסטופר דהונה) השליך את הנסיך לכרכרה ברגע האחרון.
רופרט ליווה את הוריו להאג, שם בילה את שנותיו הראשונות ב-Hof te Wassenaer (חצר ואסנאר). אימו של רופרט הקדישה לילדיה מעט תשומת לב אפילו בסטנדרטים של אז, והעדיפה כנראה את קופי וכלבי המחמד שלה. במקום זאת, פרידריך העסיק זוג צרפתים, מסייה ומאדאם דה פלסן, כאומן ואומנת לילדיו. הם טופחו לאהוד את תושבי בוהמיה ואת האנגלים, וכקלוויניסטים אדוקים. התוצאה הייתה שגרת בית ספר קפדנית הכוללת לוגיקה, מתמטיקה, כתיבה, איור, שירה ונגינה בכלי נגינה.
כילד רופרט היה לפעמים ילד רע, "לוהט, שובב ונלהב" וקיבל לעצמו את הכינוי "רובר לה דיאבל" (בצרפתית: Robert le Diable) שמשמעותו המילולית היא "רופרט השטן". אף על פי כן, רופרט התגלה כתלמיד מוכשר. עד גיל שלוש הוא ידע לדבר קצת אנגלית, צ'כית וצרפתית, ושלט בגרמנית בעודו צעיר, אבל לא התעניין בלטינית ויוונית. הוא הצטיין באמנות, כשהמורה שלו היה הצייר חרארד ואן הונטהורסט, ובמתמטיקה ובמדעים. כשהיה בן 18 הוא התנשא לגובה של 1.93 מטר.
משפחתו של רופרט המשיכה בניסיונותיה להחזיר לשליטתם את פפאלץ במהלך שהותם בהאג. לא היה להם הרבה כסף, והמשפחה הסתמכה על גמלה קטנה יחסית מהאג, על ההכנסות מהשקעות משפחתיות בפשיטות הולנדיות על ספינות ספרדית והכנסות מהמשכון של התכשיטים המשפחתיים. פרידריך החליט לנסות לשכנע ברית של אומות – כולל אנגליה, צרפת ושוודיה - כדי לתמוך בניסיונותיו להחזיר לחזקתו את פפאלץ ובוהמיה. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-17 פרידריך בנה מערכת יחסים קרובה עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, המנהיג הפרוטסטנטי הדומיננטי בגרמניה באותו שלב במלחמה. אולם ב-1632, שני הגברים היו חלוקים בדבר הדרישה של גוסטב שפרידריך יעניק שוויון זכויות לנתיניו הלותרניים והקלוויניסטים לאחר שיחזיר לעצמו את אדמותיו; פרידריך סירב ויצא לדרך לחזור לגלות בהאג. הוא מת בדרך מקדחת ונקבר בקבר לא מסומן.
רופרט איבד את אביו בגיל 13, ומותו של גוסטב בקרב ליצן באותו חודש שלל מהמשפחה בעל ברית פרוטסטנטי קריטי. כשפרידריך איננו, המלך צ'ארלס הציע למשפחה לעבור לאנגליה; אימו של רופרט סירבה, אך ביקשה שצ'ארלס ירחיב את הגנתו על ילדיה הנותרים במקום זאת.
שנות התבגרות

רופרט בילה את תחילת שנות העשרה שלו בין חצרות האג לזו של דודו, המלך צ'ארלס הראשון, לפני שנלכד ונכלא בלינץ בשלבי הביניים של מלחמת שלושים השנים. רופרט הפך לחייל מוקדם; בגיל 14 הוא השתתף ב-pas d'armes (אנ') ההולנדי עם פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' הפרוטסטנטי. מאוחר יותר באותה שנה הוא לחם לצידו ולצד דוכס בראונשווייג במצור האנגלו-גרמני על ריינברג (אנ'), ועד 1635 הוא תפקד כשומר ראש לנסיך פרידריך. רופרט המשיך להילחם נגד ספרד במערכה המוצלחת סביב ברדה ב-1637 (אנ') במהלך מלחמת שמונים השנים בהולנד. עד סוף תקופה זו, רופרט רכש לעצמו מוניטין של חוסר פחד בקרב, רוח מרוממת וחריצות רבה.
בין מערכות צבאיות אלה רופרט ביקר בחצר דודו באנגליה. המקרה של פפאלץ היה נושא פרוטסטנטי פופולרי באנגליה, ובשנת 1637 תמיכה ציבורית רחבה עזרה לממן משלחת צבאית בפיקודו של אחיו של רופרט, קרל לודוויג, כדי לנסות להשיב לחזקתו את נסיכות הבוחר מפפאלץ כחלק ממערכה צבאית צרפתית משותפת. רופרט מונה לפקד על גדוד פרשים של פפאלץ, וחברו לעתיד לורד קרייבן (אנ'), מעריץ של אימו של רופרט, סייע בגיוס כספים וליווה את הצבא במערכה. המערכה הסתיימה בתבוסה בקרב פלוטו (אנ') (17 באוקטובר 1638) במהלך הפלישה לווסטפאליה; רופרט ניצל ממוות, אך נתפס על ידי כוחותיו של הגנרל הקיסרי מלכיור פון הצפלדט (אנ') לקראת סוף הקרב.
לאחר ניסיון כושל לשחד את דרכו לחופשי משומריו, רופרט נכלא בלינץ. לורד קרייבן, שנשבה אף הוא בקרב, ניסה לשכנע את שוביו לאפשר לו להישאר עם רופרט, אך נענה בסירוב. מאסרו של רופרט נבע גם מסיבות דתיות. אימו הייתה מודאגת מאוד מכך שהוא עלול להמיר את דתו מקלוויניזם לקתוליות; שוביו, בעידוד הקיסר פרדיננד השלישי, העסיקו כמרים ישועים בניסיון לשכנעו להמיר את דתו. הקיסר אף הרחיק לכת, והציע לו את האפשרות לצאת לחופשי, תפקיד כמצביא קיסרי ונסיכות קטנה אם רופרט ימיר את דתו. רופרט סירב.
מאסרו של רופרט נעשה רגוע יותר בעצת הארכידוכס לאופולד, אחיו הצעיר של פרדיננד, שנפגש ולמד לחבב את רופרט. רופרט תרגל חריטה, שיחק טניס, התאמן בירי, קרא ספרי לימוד צבאיים וליווה מסעות ציד. הוא גם ניהל רומן עם סוזן קופשטיין, בתו של הרוזן פון קופשטיין, הסוהר שלו. הוא קיבל מתנה של פודל לבן נדיר שרופרט כינה "בוי" או לפעמים "פודל", ואשר נשאר איתו עד מלחמת האזרחים האנגלית. למרות ניסיונות של צבא צרפתי-שוודי לכבוש את לינץ ולשחרר את רופרט, שחרורו התאפשר בסופו של דבר באמצעות לאופולד והקיסרית מריה אנה בתמורה להתחייבות לעולם לא להילחם נגד הקיסר. רופרט נישק רשמית את ידו של הקיסר בסוף 1641, דחה הצעה סופית למשרת פיקוד קיסרי ועזב את גרמניה לאנגליה.
קריירה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה

רופרט זכור כנראה בעיקר בזכות תפקידו כמפקד מלוכני במהלך מלחמת האזרחים האנגלית. הייתה לו הצלחה ניכרת במהלך השנים הראשונות של המלחמה, הדחף, הנחישות והניסיון שלו בטכניקות אירופיות הביאו לו ניצחונות מוקדמים. ככל שהמלחמה התקדמה, נעוריו וחוסר הבגרות של רופרט בניהול מערכות היחסים שלו עם מפקדים מלוכנים אחרים הביאו בסופו של דבר להדחתו מתפקידו ולפרישה סופית מהמלחמה. אולם במהלך העימות, רופרט נהנה גם מעמדה סמלית רבת עוצמה: הוא היה קבאליר (אנ') מלוכני אייקוני וככזה היה לעיתים קרובות נושא לתעמולה פרלמנטרית וגם לתעמולה מלוכנית, דימוי שנמשך לאורך השנים.
קריירה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה > שלבים מוקדמים, 1642–1643

רופרט הגיע לאנגליה בעקבות תקופת המאסר והשחרור הסופי מהשבי בגרמניה. באוגוסט 1642, רופרט, יחד עם אחיו הנסיך מוריץ (אנ') וכמה חיילים מקצועיים, חצו את הים מהפרובינציות המאוחדות, תוך סיכון חייהם, ולאחר כישלון ראשוני התחמקו מהצי תומך הפרלמנט ונחתו בניוקאסל. ברכיבה ברחבי הארץ, הוא מצא את המלך עם צבא זעיר במנזר לסטר (אנ'), ומיד מונה ל-Master of the Horse (אנ'), מינוי נחשק בזמנו בלוחמה האירופית. רופרט החל לגייס ולהכשיר: במאמץ רב הרכיב כוח רכוב מאומן חלקית של 3,000 פרשים עד סוף ספטמבר. רופרט צבר מוניטין, והוביל הסתערות פתאומית ואמיצה, שבה הוא השמיד כוח פרלמנטרי בקרב גשר פאוויק (אנ'), העימות הצבאי הראשון של המלחמה. אף על פי שהיה זה קרב קטן, היה לו ערך תעמולתי העולה בהרבה על חשיבות הקרב עצמו, ורופרט הפך לדמות הרואית עבור צעירים רבים במחנה המלוכני.
רופרט הצטרף למלך בהתקדמות אל לונדון, ושיחק תפקיד מפתח בקרב אדג'היל (אנ') באוקטובר. רופרט היה שוב במיטבו עם הנעת כוח מהירה בשדה הקרב; בלילה הקודם, הוא יזם צעדה מאומצת ותפס את פסגת אדג'היל, והעניק למלוכנים עמדה עדיפה. אולם כאשר הסתכסך עם עמיתו מפקד חיל הרגלים, רוברט ברטי (אנ'), החלו להופיע כמה מחולשות אופיו של רופרט. רופרט טען בתוקף - כנראה מסיבות נכונות, אבל בהחלט בחוסר טקט - שברטי צריך לפרוס את אנשיו בצורה השוודית המודרנית שרופרט היה רגיל אליה באירופה, מה שהיה ממקסם את כוח האש הזמין שלהם. התוצאה הייתה ויכוח מול החיילים והתפטרותו של לינדסי והחלפתו בסר ג'ייקוב אסטלי (אנ'). בקרב שלאחר מכן יזמו אנשיו של רופרט מתקפת פרשים דרמטית, אך למרות מאמציו, התפזרות ואובדן משמעת לאחר מכן הפכו ניצחון פוטנציאלי למבוי סתום.
אחרי אדג'היל, רופרט ביקש מצ'ארלס ליזום התקפת פרשים מהירה על לונדון לפני שצבאו של הרוזן מאסקס (אנ') יוכל לחזור. אולם יועציו הבכירים של המלך דחקו בו להתקדם לאט לבירה עם כל הצבא. עד שהם הגיעו, העיר ארגנה הגנות נגדם. יש הטוענים שבשל העיכוב, המלוכנים אולי איבדו את הסיכוי הטוב ביותר שלהם לנצח במלחמה, אם כי אחרים טענו שהמתקפה המוצעת של רופרט הייתה מתקשה לחדור ללונדון העוינת. במקום זאת, בתחילת 1643, רופרט החל לטהר את דרום-מערב אנגליה, וכבש את סיירנססטר (אנ') בפברואר לפני שהמשיך הלאה לכיוון בריסטול, נמל מרכזי. רופרט כבש את בריסטול ביולי יחד עם אחיו מוריץ תוך שימוש בכוחות מקורנוול ומונה למושל העיר. עד אמצע 1643, רופרט הפך כל כך ידוע שהוא היה נושא בכל משא ומתן לשלום פוטנציאלי - הפרלמנט ביקש לראותו נענש כחלק מכל פתרון משא ומתן, ונוכחותו של רופרט בחצר, קרוב למלך במהלך המשא ומתן, נתפסה כהצהרה לוחמנית בפני עצמה.
קריירה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה > מוניטין

בני דורו של רופרט האמינו שהוא היה מעורב בכמה מהאירועים העקובים מדם של המלחמה, אם כי היסטוריונים מאוחרים יותר זיכו אותו במידה רבה. רופרט גדל כשהוא נוכח בכמה מהמנהגים הפראיים יחסית של מלחמת שלושים השנים באירופה. זמן קצר לאחר הגעתו לאנגליה הוא גרם לתדהמה בכך שנהג בשיטות דומות; אחד ממעשיו המוקדמים היה לדרוש אלפיים ליש"ט מאנשי לסטר עבור המלך כמחיר לא לבזוז את לסטר. אף כי דרישה זו תאמה את השיטות האירופיות, זו לא נחשבה להתנהגות הולמת באנגליה ורופרט ננזף על ידי המלך.
המוניטין של רופרט מעולם לא התאושש באמת, ובהטלות המצור ובהתקפות שלאחר מכן הוא הואשם תכופות בכך שפעל ללא מעצורים. ברמינגהאם, עיירת מפתח המייצרת נשק, נכבשה באפריל 1643, ורופרט התמודד עם האשמות - כנראה לא נכונות - על שריפה מכוונת של העיירה עד היסוד (ראו קרב קמפ היל (אנ')). זמן קצר לאחר מכן ניסה רופרט לכבוש את העיירה ליצ'פילד, שחיל המצב שלה הוציא להורג אסירים מלוכניים, והבטיח בכעס להרוג את כל החיילים שבתוכה. רק הקריאה הדחופה לסיוע מהמלך מנעה ממנו לעשות זאת, ואילצה אותו להסכים לתנאים מקלים יותר בתמורה לכניעה מהירה. לקראת סוף המלחמה השתנו שיטות העבודה לרעה בכל הצדדים; לסטר שהתמרדה נכבשה מחדש על ידי הנסיך במאי 1645, ולא נעשה ניסיון להגביל את ההרג והביזה שלאחר מכן.
רופרט היה בהתאם לדמות בולטת בתעמולה הפרלמנטרית. הוא התמודד עם האשמות רבות בכישוף, באופן אישי או באמצעות כלב המחמד שלו, בוי, הנקרא לפעמים פודל, פודל ציד לבן גדול שליווה את רופרט בכל מקום משנת 1642 ועד למותו של הכלב במרסטון מור ואשר נחשד כשוליית מכשף. היו מספר רב של תיאורים על יכולותיו של בוי; היו שהציעו שהוא השטן בתחפושת, שבא לעזור לרופרט. פרסומים פרו-מלוכניים יצרו בסופו של דבר פרודיות על אלה, כולל אחת שציינה את כלבו של רופרט כ"גברת לפלנד" שהפכה לכלב לבן; בוי הצליח, לכאורה, למצוא אוצר נסתר, להיות בעל חסינות להתקפה, להיות מסוגל לתפוס כדורים שנורו לעבר רופרט בפיו, ולהיות בעל יכולת לנבא את העתיד כמו מגדת העתידות האנגלית המפורסמת מהמאה ה-16, אמא שיפטון (אנ'). סיפורים דומים מהתקופה מתייחסים לקוף המחמד של רופרט. כמו הכלב שלו, גם הקוף הוצג בעלונים של התקופה, וגם הוא נחשב כבעל כוחות של שינוי צורה, ביכולתו להסוות את עצמו מאחורי קווי האויב.
מלחמת האזרחים האנגלית השנייה ואינטררגנום

לאחר תום מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, הועסק רופרט על ידי מלך צרפת הצעיר לואי הארבעה עשר כדי להילחם בספרדים במהלך השנים האחרונות של מלחמת שלושים השנים. העסקתו הצבאית של רופרט הייתה מורכבת בשל הבטחותיו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהובילו לשחרורו מהשבי ב-1642, ומחויבותו המתמשכת לפלג המלוכני האנגלי בגלות. הוא גם הפך לאביר הבירית בשנת 1642. לאורך כל התקופה סבל רופרט מהיעדר הכנסה בטוחה שלו, ומהריבים המתמשכים שלו עם חברים מובילים אחרים בחוג המלוכני.
מלחמת האזרחים האנגלית השנייה ואינטררגנום > שירות בצבא הצרפתי

רופרט נסע תחילה לחצר המלכותית בגלות בטירת סן-ז'רמן-אן-לה (אנ'), אך מצא שהיא עדיין נשלטת על ידי המלכה ודיגבי החביב עליה, אויבו של רופרט. במקום זאת, רופרט המשיך הלאה, וקיבל עמלה ששולמה היטב מאן מאוסטריה כדי לשרת את לואי ה-14 כבריגדיר גנרל, בכפוף לכך שרופרט יהיה חופשי לעזוב את השירות הצרפתי כדי להילחם עבור המלך צ'ארלס, אם ייקרא לעשות זאת. בשנת 1647 לחם רופרט תחת המרשל ז'אן דה גאסיון (אנ') נגד הספרדים. לאחר מצור של שלושה שבועות, כבש רופרט את המבצר החזק של לה באסה (אנ') באמצעות משא ומתן שקט עם מפקד האויב - הישג מרשים, וכזה שהעניק לו נקודות זכות בחוגי החצר הצרפתית. גאסיון ורופרט נפלו למארב של כוח ספרדי זמן קצר לאחר מכן; במהלך הקרב, רופרט נורה בראשו ונפצע קשה. לאחר מכן, גאסיון ציין: "מסייה, אני הכי כועס שאתה פצוע". "וגם אני," רופרט מתועד כמשיב. גאסיון נהרג בעצמו זמן קצר לאחר מכן, ורופרט חזר לסן-ז'רמן כדי להחלים.
מלחמת האזרחים האנגלית השנייה ואינטררגנום > שירות בגרמניה

לאחר המריבה שלו עם החצר המלוכנית בגלות, נסע רופרט להיידלברג כדי לבקר את אחיו קרל לודוויג, שהומלך חלקית כנסיך הבוחר מפפאלץ, שם קיימו השניים איחוד אמביוולנטי. קרל לודוויג ורופרט לא היו ידידים בילדותם וכמעט שהגיעו לצדדים מנוגדים במהלך מלחמת האזרחים. כדי להחמיר את המצב, נשללה מקרל לודוויג מחצית מהשטח הקודם של נסיכות הבוחר מפפאלץ תחת תנאי שלום וסטפאליה, מה שהותיר לו הכנסה דלה, אף על פי שהוא עדיין נשאר אחראי לפי חוקי האפאנז' (אנ') הקיסריים לפרנס את אחיו הצעיר והציע את הסכום של 375 ליש"ט לשנה, שרופרט הסכים לקבל. רופרט נסע לווינה, שם ניסה לתבוע מהקיסר את הפיצויים של 15,000 ליש"ט שהוקצבו לו במסגרת שלום וסטפאליה. פרדיננד השלישי קיבל אותו בחמימות, אך לא היה מסוגל לשלם סכום כזה באופן מיידי - במקום זאת, הוא התכוון לשלם בתשלומים, לרוע מזלו של רופרט.
במהלך שנים עשר החודשים הבאים, התבקש רופרט על ידי הדוכס ממודנה בצפון איטליה להקים צבא נגד מדינת האפיפיור - לאחר שעשה זאת, וכשהצבא מוצב בפפאלץ, היוזמה קרסה, כשהדוכס ביקש במקום זאת מרופרט לפלוש למילאנו שבשלטון ספרדי. רופרט המשיך הלאה, לאחר שהעמיד את אחיו קרל לודוויג בקשיים דיפלומטיים עם ספרד. רופרט נסע הלאה, והמשיך בניסיון לשכנע את פרדיננד לתמוך במאמציו של צ'ארלס השני להחזיר לעצמו את כס המלכות.
בשנת 1656, היחסים בין רופרט לקרל לודוויג הידרדרו מאוד. רופרט התאהב במריה לואיזה פון דגנפלד (אנ'), אחת מהמשרתות של כבוד (אנ') של גיסתו. אחד ממכתביו של רופרט המביע את חיבתו נפל בטעות לרשותה של שרלוטה, אשתו של קרל לודוויג שהאמינה שהוא נכתב אליה. שרלוטה שהייתה להוטה לפתוח ברומן עם רופרט הפכה אומללה כאשר היא נדחתה והטעות הוסברה. דגנפלד לא התעניינה ברופרט, והחלה ברומן עם קרל לודוויג; זה התגלה בבוא העת, והוביל לביטול הנישואין. רופרט, מצדו, לא היה מרוצה מכך שקרל לודוויג לא יכול היה להעניק לו אחוזה מתאימה, והשניים נפרדו תוך ריב ב-1657, רופרט סירב לחזור שוב לפפאלץ ונכנס לשירותו של פרדיננד השלישי בממלכת הונגריה.
מלחמת האזרחים האנגלית השנייה ואינטררגנום > עניין באמנות

במהלך תקופה זו הפך רופרט למעורב הדוק בפיתוח המצוטינט, תהליך הדפסה "שלילי" או דפוס שקע אשר בסופו של דבר החליף את תהליך חיתוך העץ הישן יותר. נראה שרופרט סיפר למגוון מקורבים שהוא הגה את תהליך המצוטינט לאחר שצפה בחייל מגרד את החלודה מקנה המוסקט שלו במהלך מערכה צבאית. הסופר האנגלי ג'ון אוולין (אנ') העניק קרדיט לרופרט כממציא הטכניקה ב-1662, וסיפורו של רופרט זכה לפופולריות נוספת על ידי הוראס וולפול במהלך המאה ה-18. סביב הנושא התנהל ויכוח אקדמי רב, אבל הקונצנזוס המודרני הוא שהמצוטינט הומצא במקום זאת ב-1642 על ידי לודוויג פון זיגן (אנ'), לוטננט-קולונל גרמני שהיה גם אמן חובב. זיגן אולי פגש את רופרט ואולי לא: זיגן עבד כצ'מברלין, וכנראה היה מחנך במשרה חלקית, לבן דודו הצעיר של רופרט, וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, איתו דן רופרט בטכניקה במכתבים משנת 1654. עם זאת, רופרט הפך לאמן ידוע במצוטינט בזכות עצמו. הוא הפיק כמה הדפסים מסוגננים בטכניקה, בעיקר פרשנויות של ציורים קיימים, והכניס את הטכניקה לאנגליה לאחר הרסטורציה האנגלית, אם כי היה זה ולרנט פאינט (אנ'), העוזר או המורה האמנותי של רופרט, שהפך לראשונה את התהליך לפופולרי וניצל אותו מסחרית. יצירת האמנות המפורסמת והגדולה ביותר של רופרט, "התליין הגדול", שצוירה ב-1658, עדיין נחשבת על ידי מבקרים כמו ארתור הינד ואנטוני גריפית'ס כמלאה ב"ברק ואנרגיה", "מעולה" ו"אחד מהמצוטינט הגדולים ביותר" שהופק אי פעם; יצירות חשובות אחרות של רופרט כוללות את "ראש טיציאן" ואת "נושא הדגל".
קריירה בעקבות הרסטורציה האנגלית

לאחר הרסטורציה של המלוכה תחת של צ'ארלס השני ב-1660, חזר רופרט לאנגליה, שם צ'ארלס כבר השלים במידה רבה את תהליך האיזון בין הפלגים השונים ברחבי המדינה בממשל חדש. מכיוון שרוב המשרות הממשלתיות הטובות יותר כבר חולקו, העסקתו של רופרט הייתה מוגבלת, אף על פי שצ'ארלס תגמל אותו בגמלה השנייה בגובהה שהעניק, 4,000 ליש"ט בשנה. קשריו המשפחתיים הקרובים של רופרט למלך צ'ארלס היו קריטיים לקבלתו החמה; בעקבות מותם של דוכס גלוסטר (אנ') והנסיכה מרי, היה רופרט קרוב המשפחה הבוגר הקרוב ביותר של המלך באנגליה אחרי אחיו, הדוכס מיורק, ולכן חבר חשוב במשטר החדש. רופרט, כדוכס קמברלנד, חידש את מושבו בבית הלורדים. בפעם הראשונה בחייו, מצבו הכלכלי של רופרט היה בטוח יחסית, והוא התבגר. בני זמנו תיארו כיצד "מזגו היה פחות נפיץ מבעבר וכושר השיפוט שלו מבוסס". רופרט המשיך לשרת כאדמירל בצי המלכותי לאורך כל התקופה, ובסופו של דבר עלה לדרגת "גנרל בים וביבשה".
קריירה בעקבות הרסטורציה האנגלית > מדינאי

רופרט מונה למועצה המלכותית בשנת 1662, וקיבל תפקידים בוועדת מדיניות החוץ, בוועדת האדמירליות ובוועדת טנג'יר האנגלית (אנ'). הדיווחים לגבי תפקידו של רופרט בכל הוועדות הממשלתיות הללו מגוונים. סמיואל פיפס, שלא היה ידידו של רופרט, ישב איתו בוועדת טנג'יר ומאוחר יותר הכריז שכל מה שרופרט עשה היה לצחוק ולקלל מדי פעם: תיעודים אחרים, כמו אלה של ועדת החוץ, מראים שהוא נטל תפקיד מלא ופעיל בהליכים.
בשנת 1668, המלך מינה את רופרט להיות הנגיד של טירת וינדזור (אנ'). רופרט כבר היה אחד מאבירי הבירית, שהמטה שלהם היה בטירה, והיה בן לוויה קרוב של המלך. רופרט החל מיד לסדר מחדש את ההגנות של הטירה, לסדר את מקום הלינה של חיל המצב, לתקן את מגדל השטן, לשחזר את מגרש הטניס ולשפר את אחוזת הציד של הטירה. רופרט ריהט את המגורים שלו בטירה, אשר תועדו כ"מיוחדים מאוד" כאשר חלקם מעוטרים במספר "יוצא דופן" של "רומחים, מוסקטים, אקדחים, שרשרות לתחמושת, נרתיקים לאקדחים, תופים, גב, חזה וחלקי ראש של שריון". והחדרים הפנימיים שלו "תלויים טפטין של תמונות מסקרנות ונשיות". המלך צ'ארלס השני ורופרט בילו זמן רב יחד לאורך השנים בציד ובמשחק טניס ביחד בווינדזור, ורופרט היה גם בן לוויה קרוב של ג'יימס, הדוכס מיורק. רופרט נחשב על ידי פיפס לאחד מארבעת הטניסאים הטובים ביותר באנגליה.
רופרט היה בקשר רומנטי עם פרנסס בארד (1646–1708), בתו של חוקר הארצות האנגלי הוותיק מלחמת האזרחים הנרי בארד (אנ'). פרנסס טענה כי התחתנה בסתר עם רופרט בשנת 1664, אם כי הדבר הוכחש על ידו ואין הוכחה מוצקה התומכת בטענתה. רופרט הכיר בבן שהיה לו עם פרנסס, דאדלי בארד (1666–86), שנקרא לעיתים קרובות "דאדלי רופרט", שלמד בבית הספר איטון קולג'. בשנת 1673, דחק קרל לודוויג ברופרט לחזור הביתה, להתחתן ולהביא יורש לפפאלץ, מכיוון שנראה סביר שבנו של קרל לודוויג עצמו לא ישרוד את הילדות. רופרט סירב, ונשאר באנגליה.
שארית חייו

לאחר תום הקריירה הימית שלו, רופרט המשיך להיות מעורב באופן פעיל הן בממשל והן במדע, אם כי הוא הורחק יותר ויותר מהפוליטיקה היומיומית. לבני החצר הצעירים יותר נראה הנסיך מרוחק יותר ויותר - כמעט מתקופה אחרת. הרוזן דה גראמון (אנ') תיאר את רופרט כ"עז נפש ואמיץ עד פזיזות, אך חמום-מוח ועיקש ללא תקנה... הוא היה מנומס, אפילו מוגזם, שלא בעיתו; אבל מתנשא, ואפילו אכזרי, כאשר היה צריך להיות עדין ואדיב... נימוסיו היו לא אדיבים: הייתה לו חזות פנים יבשה וחביבה, ומבט חמור, אפילו כשרצה לרצות, אבל כשהיה חסר הומור, הוא היה התמונה האמיתית של תוכחה". גם בריאותו של רופרט בתקופה זו הייתה פחות איתנה; פצע ראשו מהלחימה שלו בצרפת דרש טיפול חירור גולגולת מכאיב מאוד, הפצע ברגלו המשיך לכאוב והוא עדיין סבל מהמלריה שחטף בהיותו בגמביה.
שארית חייו > ממשל קולוניאלי

רופרט הפגין עניין בנושאים קולוניאליים במשך שנים רבות. עם הגעתו לאנגליה ב-1663, הוא עודד את הממשלה להמשיך בחקירה שלו בגמביה בניסיון למצוא זהב, מה שהוביל למשלחתו של רוברט הולמס (אנ') בשנה שלאחר מכן. רופרט היה בעל מניות פעיל ב"חברת ההרפתקנים המלכותיים למסחר לאפריקה" שהוקמה כתוצאה מכך ב-1662. החברה המשיכה בפעילות במשך שמונה השנים הבאות, עם תומכים, בהם המלך, הדוכס מיורק והחברה המלכותית, כאשר הפעילות כללה עיסוק בסחר בעבדים במערב אפריקה עד שהופסק ב-1670. פעילות החברה התמזגה עם אלו של "חברת הסוחרים של גמביה" לתוך "החברה האפריקאית המלכותית (אנ')" החדשה, עם אמנה מלכותית להקים מבצרים ותחנות סחר, אחזקת כוחות והפעלת ממשל צבאי במערב אפריקה, במרדף אחר סחר בזהב, כסף, ועבדים; רופרט היה החבר השלישי בדירקטוריון החברה.
אולם עד אז, תשומת לבו של רופרט הופנתה לאמריקה הצפונית. החוקרים הצרפתים פייר-אספרי רדיסון (אנ') ומדאר דה גרוזייה (אנ') הגיעו לאנגליה לאחר שערכו חקירה משותפת של אזור מפרץ ההדסון ב-1659; שם משך סיפורם את תשומת לבם של המלך ורופרט. רופרט השקיע השקעה ראשונית של 270 ליש"ט מכספו בהצעה למשלחת חדשה והתחיל לגייס עוד; למרות העיכובים, כולל השרפה הגדולה של לונדון, בשנת 1667 הוא הקים סינדיקט פרטי והשכיר את הספינה "איגלט" מהמלך עבור המשלחת. האיגלט נכשלה, אך כלי השיט האחות שלה, הנונסוץ', ערכה משלחת מוצלחת, וחזרה ב-1669 עם פרוות בשווי 1,400 ליש"ט. בשנת 1670 אישר המלך את האמנה של "המושל והחברה של ההרפתקנים של אנגליה של הסחר לתוך מפרץ הדסון" שתהפוך לחברת מפרץ הדסון, שקיבלה מונופול מסחר בכל אזור פרשת המים של מפרץ הדסון, טריטוריה עצומה שקבלה את השם ארץ רופרט, כאשר רופרט מונה לנגיד הראשון. מזכיר החברה הראשון של רופרט היה סר ג'יימס הייז (James Hayes) ורדיסון קרא לכבודו את נהר הייז, במניטובה של ימינו. החברה המשיכה לשגשג, והיוותה את הבסיס לחלק גדול מהפעילות המסחרית של קנדה הקולוניאלית. תפקידו של רופרט במסחר הקולוניאלי התאפיין בכך שהתבקש להניח את אבן הפינה של הבורסה המלכותית (אנ') החדשה ב-1670, והפך לאחד מחברי המועצה הראשונים שלה.