stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איידס
אישים ידועים שנפגעו או מתו מאיידס או חיים באופן מוצהר עם נגיף ה-HIV

רבים סבורים כי מודעות רצינית לנגיף ה-HIV הופיעה בציבור רק לאחר שכמה אישים ידועים נפטרו מאיידס. אישים ידועים רבים אשר נדבקו ב-HIV נרתמו למאבק ולהגברת המודעות אליו. להלן רשימה מצומצמת:
מישל פוקו – פילוסוף צרפתי (נפטר ב-1984).
ג'ון הולמס – שחקן פורנוגרפיה (נפטר ב-1988)
רוק הדסון – שחקן קולנוע אמריקאי (אחד האישים הידועים הראשונים שנפטרו מאיידס ב-1985).
רוי כהן – משפטן אמריקאי ממוצא יהודי (נפטר ב-1986).
ג'יה קרנג'י – דוגמנית אמריקאית נחשבה לדוגמנית העל הראשונה. (נפטרה ב-1986).
ליברצ'ה – פסנתרן ושחקן אמריקאי (נפטר ב-1987).
רוברט מייפלת'ורפ – צלם אמריקאי (נפטר ב-1989).
קית' הרינג – צייר אמריקאי (נפטר ב-1990).
פרדי מרקיורי – מוזיקאי בריטי סולן להקת קווין (נפטר ב-1991).
לאונרד פריי – שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר (כוכב "כנר על הגג") (נפטר ב-1988).
בראד דייוויס – שחקן קולנוע אמריקאי (כוכב "אקספרס של חצות") (נפטר ב-1991).
אייזק אסימוב – סופר מדע בדיוני (נדבק מעירוי דם נגוע בעת שעבר ניתוח בלבו, נפטר ב-1992).
אנתוני פרקינס – שחקן קולנוע אמריקאי (נפטר ב-1992).
ארתור אש – טניסאי אמריקאי (נפטר ב-1993).
עמוס גוטמן – במאי קולנוע ישראלי (נפטר ב-1993).
רודולף נורייב – רקדן רוסי (נפטר ב-1993).
Eazy- E – ראפר אמריקאי (נפטר ב-1995).
יוני חן – שחקן קולנוע ומדבב ישראלי (נפטר ב-1995).
עפרה חזה – זמרת ישראלית (נפטרה ב-2000).
מג'יק ג'ונסון – כדורסלן אמריקאי, הודיע על היותו נשא HIV ב-1991, פרש מליגת ה-NBA ומקדיש מאז את חייו להסברה. מאז ועד היום לא הופיעו אצלו תסמיני איידס.
ג'י וואלס – מדליסט אולימפי אוסטרלי, הומוסקסואל מוצהר, הודיע על היותו נשא HIV באוגוסט 2012 בריאיון לעיתון "סטאר אובסרבר".
צ'ארלי שין – שחקן הוליוודי מפורסם, הודיע על היותו נשא HIV בנובמבר 2015 בריאיון לתוכנית הבוקר של רשת NBC.
קונצ'יטה וורסט – זמרת אוסטרית זוכת אירוויזיון 2014.
לקריאה נוספת

הואנג, א' (2002). מגפת האיידס עברה את שנתה העשרים. בתוך: סימני חיים-המגמות המעצבות את חיינו. מרכז השל, 2002. עמ' 92–93.
הלוויל, ב' (2000). מגפת ה-AIDS פוגעת במיוחד באפריקה. בתוך: סימני חיים 2000. מכון ירושלים לחקר ישראל, מרכז השל לקיימות. עמ' 96–97.
ברנר, ש' (1993). מחלות מין. דיונון.
כפרות

משפחה יהודית באירופה מבצעת את מנהג הכפרות. ליתוגרפיה, סוף המאה ה-19/ראשית המאה ה-20
כפרות הוא מנהג יהודי עתיק שנערך בערב יום הכיפורים (ובעת הצורך גם בעשרת ימי תשובה). על פי המסורת, מסובבים תרנגול מעל הראש של כל יהודי ויהודיה ומבקשים שהתרנגול ילך למיתה, ותמורתו ילך האדם לחיים טובים ולשלום. לאחר מכן נמסר התרנגול לשחיטה, וניתן לרוב כצדקה לעניים או נפדה בכסף הנמסר לעניים מה שמכונה פדיון כפרות. יש המקיימים את המנהג ללא בעלי-חיים, באמצעות הנפת כסף מעל הראש ותרומתו ישירות לעניים, באופן המדגיש את מימד הצדקה במנהג.
סביב המנהג התפתח פולמוס על רקע מניעים שונים. עם התומכים הבולטים למנהג נמנים, הרמ"א, הרא"ש והאר"י ובין המתנגדים למנהג ניתן למנות את הרמב"ן הרשב"א ורבי יוסף קארו. כיום הנושא מושך התנגדות גדולה, הן מצד ארגוני זכויות בעלי חיים והן מצד רבנים, אשר טוענים שקיום המנהג באמצעות בעלי-חיים עלול לגרום לעבירה על איסור צער בעלי חיים.
תיאור המנהג

נהוג לקיים את מנהג הכפרות השכם בבוקר בערב יום הכיפורים או קודם לכן בעשרת ימי תשובה. יש להחזיק את התרנגול (לזכר) או התרנגולת (לנקבה) או את כסף ה'כפרות' ביד ימין ולומר:
בְּנֵי אָדָם

יֹשְׁבֵי חֹשֶׁךְ וְצַלְמָוֶת, אֲסִירֵי עֳנִי וּבַרְזֶל. (תהלים, ק"ז, י')

יוֹצִיאֵם מֵחֹשֶׁךְ וְצַלְמָוֶת וּמוֹסְרוֹתֵיהֶם יְנַתֵּק. (תהלים, ק"ז, י"ד)

אֱוִוילִים מִדֶּרֶךְ פִּשְׁעָם וּמֵעֲווֹנוֹתֵיהֶם יִתְעַנּוּ. כָּל אֹכֶל תְּתַעֵב נַפְשָׁם וַיַּגִּיעוּ עַד שַׁעֲרֵי מָוֶת. וַיִּזְעֲקוּ אֶל אֲ-דֹנָי בַּצַּר לָהֶם, מִמְּצֻקוֹתֵיהֶם יוֹשִׁיעֵם. יִשְׁלַח דְּבָרוֹ וְיִרְפָּאֵם וִימַלֵּט מִשְּׁחִיתוֹתָם. יוֹדוּ לַא-דֹנָי חַסְדּוֹ וְנִפְלְאוֹתָיו לִבְנֵי אָדָם. (תהלים, ק"ז, י"ז–כ"א)

אִם יֵשׁ עָלָיו מַלְאָךְ מֵלִיץ אֶחָד מִנִּי אָלֶף לְהַגִּיד לְאָדָם יָשְׁרוֹ. וַיְחֻנֶּנּוּ וַיאמֶר פְּדָעֵהוּ מֵרֶדֶת שַׁחַת מָצָאתִי כפֶר. (איוב, ל"ג, כ"ג–כ"ד)
מסובבים את התרנגול או הכסף מעל הראש שלוש פעמים ואומרים:
זֶה חֲלִיפָתִי, זֶה תְּמוּרָתִי, זֶה כַּפָּרָתִי. זֶה הַתַּרְנְגוֹל [או: זֶה הַכֶּסֶף] יֵלֵךְ לְמִיתָה [או: יֵלֵךְ לִצְדָקָה] וַאֲנִי אֵלֵךְ לְחַיִּים טוֹבִים אֲרֻכִּים וּלְשָׁלוֹם.
אומרים את כל התפילה שלוש פעמים. נהוג לקחת שניים או שלושה תרנגולים לאשה בהריון עבורה ועבור העובר. נהגו לקחת תרנגול לבן, כי הצבע הלבן מסמל את החפים מפשע וכן את כפרת העוונות, כמו שנאמר בספר ישעיה: "אם יהיו חטאיכם כשנים, כשלג ילבינו", עם זאת, אין חובה להדר דווקא אחר תרנגולים לבנים. מבין יהודי גרמניה יש שאינם נוהגים לסובב את הכפרות מעל ראשם אלא לצרור את המעות ולהניחן על שולחן, להניח את ידם על הצרור ולומר "זו כפרתי". את כסף ה'כפרות' נותנים לצדקה. אלו המשתמשים בתרנגול נוהגים לשחוט אותו ולתת אותו ישירות לעניים למאכל, או למכור אותו ולתרום את הכסף תמורתו לצדקה.
מקור המנהג > מקורות אפשריים

יש הרואים בטקס השעיר לעזאזל שבוצע בבית המקדש ביום הכיפורים אב טיפוס למנהג הכפרות, בשל הדמיון הרב שביניהם, שבו עוונות האדם מושתים על חיה שנשלחת למיתה, כדי לכפר עליו. ההבדל העיקרי ביניהם שבעוד ששילוח השעיר היה לאומי ומיועד לחול על כל העם, הטקס בתרנגול הוא טקס פרטי שבו כל אדם אחראי לעצמו.
סביר להניח כי לאחר חורבן בית המקדש השני וביטול טקס הכפרה באמצעות השעיר, ראו כמה מחכמי ישראל לתקן את מנהג הכפרות כתחליף לטקס זה.
סדר הכפרות והמילים שנאמרים במהלכו דומים לסדר שהיה נהוג בעת קיום מצוות פדיון הבן בתקופת הגאונים:
ונוטל הכהן הכספים ומעבירם על ראש הבן ואומר: זה תחת זה, זה חילוף זה, זה מחולל על זה, יצא זה לכהן ונכנס הבן הזה לחיים, לתורה וליראת שמים.
הגאון מווילנה כתב שמקור המנהג הוא בתלמוד הבבלי, שם יש לו רמז בדמות כפרות עם צמחים על פי פרשנות הגאונים המובאת בפירוש רש"י:
ובפירוש הגאונים מצאתי, שעושין חותלות מכפות תמרים (עציץ) וממלאים אותם עפר וזבל בהמה. ובעשרים או חמישה עשר יום לפני ראש השנה כל אחד ואחד עושים לשם כל קטן וקטנה שבבית וזורעים לתוכו פול המצרי או קטנית וקוראים לו "פרפיסא" וצומח, ובערב ראש השנה נוטל כל אחד את שלו ומחזירו (מסובבו) סביבות ראשו שבע פעמים ואומר: זה תחתי וזה חליפתי וזה תמורתי ומשליכו לנהר.
בהמשך נמצא גם כתרנגול ממש בתשובות גאוני בבל לעיל. לעומתו בתלמוד הירושלמי לא נמצא למנהג כל זכר.
מקור המנהג > התפתחות המנהג

ישנן עדויות לכך שהמנהג הקדום של הכפרות היה גם מהצומח ולא רק עם בעלי חיים. מנהג זה היה מספר שבועות לפני ראש השנה, בו היו מכינים מהוצין של תמר, חותלות, בהן היו ממלאים עפר וזבל בהמה וזורעים בה מיני דגנים הצומחים מהם. ובערב ראש השנה היו נוטלים את העציץ מהאדמה עם הצמחים שנבטו וצמחו ומסובבים מעל הראש שבע פעמים, תוך אמירת 'זה חליפתי וזה תמורתי'.
המקור המפורש הקדום ביותר למנהג הכפרות עם בעלי חיים, הוא מתשובות רב ששנא גאון (סורא, המאה ה-7). מובא גם בפסקי הרא"ש בסוף מסכת יומא:
וששאלתם שאנו רגילים לשחוט ערב יוהכ"פ תרנגולים, ואין אנו יודעים מנהג זה למה, אי משום תמורה מאי שנא תרנגול מבהמה וחיה? והשיב רב שושנא גאון: הא ודאי קושיא היא ויש לומר בה שני טעמים. אחד שתרנגול מצוי בביתו של אדם מבהמה וחיה, ועוד יש במקומנו עשירים שעושים תמורה אילים, עיקר ממבעלי קרניים דומות של יצחק אבינו, לפיכך לא דבר קבוע הוא. ועוד שמענו מחכמים הקדמונים שאף על פי שיש מי שעושה תמורה בבהמה שדמיה יקרים, תרנגול מובחר לפי ששמו גבר...
ממקור זה המזכיר את "חכמינו הראשונים" ניתן להסיק שמנהג הכפרות היה נפוץ לכל הפחות כבר במאה ה-6 בבבל בתקופת רבנן סבוראי. מסקנה זו מקרבת את שורשי המנהג לתקופת התלמוד. ואכן, בתלמוד ישנם רמזים למנהג שהיו שוחטים עופות ובהמות בערב יום הכיפורים, ואת החלקים הללו היו זורקים לעופות השונים כדי שיאכלום, אולם מדובר היה בבהמות שנאכלו בסעודה המפסקת, וגם לא מוזכר עניין הכפרה או סיבוב ראש התרנגול מעל לראש המתכפר. לפי זה היו נפוצים קטעים ממנהג הכפרות כבר במאה הרביעית.
נראה שאצל העשירים היה מקובל לבצעו אף עם בהמה (כנראה שלא סובבו אותה מעל הראש אלא סמכו עליה את ידיהם כמו בקורבן), למרות שרב שושנא מצדיק בדבריו את השימוש בתרנגול. באשכנז נהגו לשחוט אווזים ותרנגולים. המנהג שהתחיל כנראה בבבל עבר משם לספרד לצרפת ולאשכנז, ומשם לכל תפוצות ישראל. לתימן לא הגיע מנהג זה.
הפולמוס על המנהג > מתנגדים

על המנהג להשתמש בתרנגול לטקס זה, ניטש פולמוס נוקב לאחר שבספרד קמו לו מתנגדים. הרמב"ן סבר שהמנהג הוא "מדרכי האמורי", כלומר מקורו בעבודה זרה או אמונה טפלה שמקורה אינו יהודי. הרשב"א מעיד על המנהג בעירו בספרד:
היו שוחטין תרנגול זקן לכפרה על נער היולד וחותכין ראשו ותולין הראש בנוצתו בפתח הבית עם שומים, והבלים הרבה שנראו בעיני כדרכי האמורים, וריחקתי כל זה הרבה, ובחסד עליון נשמעו דברי ולא נשאר מכל זה וכיוצא בזה בעירנו מאומה.
התנגדות נוספת למנהג הייתה מצד דמיונו להקרבת קרבן, מה שאסור מחוץ לבית המקדש. על פי טעם זה היו שרצו גם לאסור את התרנגול לאכילה כי החשיבו אותו כ"קודשים בחוץ" (קורבנות שנשחטו מחוץ לבית המקדש). אולם הרשב"א בספרד, על אף שיצא נגד המנהג בחריפות וביטל את המנהג בעירו, דחה טעם זה כיוון שהתרנגול ממילא אינו ראוי לקרבן.
הרמב"ם לא הזכיר את המנהג, ומשום כך התימנים אינם נוהגים מנהג כפרות כלל. רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך, המשיך את הקו של רבני ספרד וטען כי יש לבטל את המנהג. על כך כתב הערוך השולחן (אורח חיים, סימן תר"ה סעיף ה') "וכבר טרחו גם בדורות שלפנינו לבטלן, ולא עלתה בידן, כי ההמון דבוק בזה כמו על מצות אתרוג ועוד יותר." בהדפסות הראשונות של שולחן ערוך, אורח חיים, הייתה הכותרת של סימן תר"ה: "מנהג כפרות בערב יום כפור מנהג של שטות הוא". בהדפסות מאוחרות יותר, כולל כל ההדפסות בימינו, הסירו את המלים "מנהג של שטות הוא". אחרים התנגדו למנהג בעיקר בשל החשש שמא החיפזון בשחיטת התרנגולים בערב יום הכיפורים יגרום לפגם בכשרות שלהם.
הפולמוס על המנהג > מתנגדים > צער בעלי חיים

על המנהג נמתחת ביקורת גם מצד אגודות צער בעלי חיים שמוחות נגדו על שום הצער הנגרם לתרנגולים, וישנם רבנים שהצטרפו לקריאה להחליף את התרנגולים בכסף, בעיקר מקרב רבני עדות המזרח, שפוסקים לפי הבית יוסף שסבור כי מדובר במנהג של שטות. בין היתר אמר הרב חיים דוד הלוי, מחבר קיצור שולחן ערוך מקור חיים:
"ולמה צריכים אנו דווקא בערב היום הקדוש, להתאכזר על בעלי חיים, ללא כל צורך, ולטבוח בהם ללא רחמים, בשעה שאנו עומדים לבקש חיים על עצמנו מאת אלוקים חיים"
הרב שלמה אבינר כתב כי לנוכח בעיות כשרות וצער בעלי חיים, ולאור דברי כל הרבנים שלעיל, יש להמליץ ולהעדיף לעשות כפרות על ידי כסף. הרב שלמה זלמן אוירבך נהג בתחילה לעשות כפרות בתרנגול, בהמשך עבר להשתמש בדגים ובשנותיו האחרונות היה מסובב עם מעות שמסר לאחר מכן כצדקה לעניים, אם כי לא ידוע מה הנימוק לשינוי זה, והאם נבע מהחשש לצער בעלי חיים.
המעבר לשימוש בכסף הוביל מוסדות רבים לפזר קופות צדקה בימים הנוראים בבתי הכנסת הקוראים לתרום להם בעין יפה תחת הכותרת "פדיון כפרות".
הפולמוס על המנהג > תומכים

לעומתם, רבי משה איסרליש (הרמ"א), בהסתמך על מסורת אשכנז מבית מדרשם של בעל הטורים ואביו הרא"ש, הגן על מנהג זה באופן חריף ביותר וכותב "ואין לשנות". גם האר"י היה נזהר לקיים מנהג זה ואף הוסיף עליו פרטי הלכות. כמו כן האדמו"ר הזקן, מייסדה של חסידות חב"ד, מציין בספרו שולחן ערוך הרב כי במקומו נוהגים לערוך כפרות. כיום רבים מהאשכנזים וגם מהספרדים מקיימים את מנהג זה.
בישראל

במהלך שנות ה-50 עברה ישראל משחיטה מקומית לשחיטה בבתי מטבחיים גדולים. באמצע שנות ה-60 נקבע איסור בחוק לבצע שחיטה בלא פיקוח וטרינרי, למעט במקרים של שחיטה של כמות קטנה לצריכה עצמית, אולם האיסור לא נאכף על שחיטת תרנגולות לכפרות.
בספטמבר 2007 הורשע לראשונה אדם על שחיטת תרנגולות לכפרות. באותה תקופה החלו רשויות שונות להפסיק לבצע שחיטת כפרות בהיעדר פיקוח וטרינרי. למשל, בפתח תקווה, בוטלה השחיטה לכפרות. במקום אחד בוצע מנהג הכפרות על תרנגולות, אך התרנגולות הועברו בחיים לשחיטה בבית מטבחיים. בשנת 2014 משרד החקלאות הוציא הנחיות לגבי ביצוע מנהג הכפרות הקובעות שהשחיטה תתבצע רק בבית מטבחיים. בלחץ של גורמים דתיים הוצאו בשנה לאחר מכן תקנות מקלות במעט המתירות באישור ראש רשות מקומית הקמת בית מטבחיים נייד לצורך כפרות. תקנות אלו עוררו דיון בכנסת ונציגי הציבור החרדי הבהירו שתקנות שיאפשרו קיום כפרות הן הכרח לצורך שמירת הקואליציה.
לקראת יום כיפור תשע"ו יזמו שר החקלאות אורי אריאל ועמותת אנימלס קמפיין הקורא להפסקת השימוש בתרנגולות למנהג הכפרות והחלפתו בפדיון כפרות. במקביל, באותה שנה, התעמתו פעילי זכויות בעלי חיים עם מקיימי המנהג בבני ברק, ברחובות, בפתח תקווה ובאשדוד.
כנופיית מע"צ

כנופיית מע"צ (ראשי תיבות של מועצת עבריינים צעירים) היא קבוצה של שבעה ישראלים, שחלקם הורשעו בביצוע פשעים רבים, על סמך הודאות בדויות שנגבו מהם תוך שימוש באלימות קשה. שנים רבות לאחר משפטם, זוכו ארבעה מהם מכל אשמה.
פרשת "כנופיית מע"צ"

באוגוסט 1978 התפרסם דבר מעצרם של קבוצת צעירים שכונתה כנופיית מע"צ, לה ייחסה המשטרה שורה של מקרי הצתה שאירעו בישראל בשנים 1978-1974. באוקטובר 1978 הוגשו כתבי אישום נגד שבעה חברי "כנופיית מע"צ" - גדעון הררי, יעקב בלדוט, יוסף רחימי, אורי גולברי, פנחס אמזלג, חיים בויום ועוזיאל ערמי, על שורה של עברות חמורות, שכללו שורה של הצתות (בניין עיתון הארץ, בית מרס, מפעל קרגל) וכן תכנון מעשי רצח של שופטים ושל שוטרים. כתבי האישום התבססו על עד מדינה, משה מאיר, שריצה באותה עת עונש מאסר על עבירות אחרות, והודאות של שישה מהנאשמים. הנאשמים טענו שההודאות שקריות והוצאו מהם בעינויים. ב-12 באוקטובר 1978 נעצרו הנאשמים עד תום ההליכים המשפטיים נגדם.
פרשת מעצרם וההליכים המשפטיים, סוקרו בהרחבה בכל כלי התקשורת, שכן, על פי חוקרי המשטרה, מדובר היה בקבוצת אנרכיסטים מאורגנת היטב עם היררכיה ומטרות מוגדרות ששמה לה למטרה לזרוע הרס בציבור, ואף הושמעו רמזים על הקשרים פוליטיים.
כבר במהלך המשפט, טענו הנאשמים כי עונו וכי ההודאות הוצאו מהם בכוח ובעינויים. נגדם עמדה צמרת משטרת ישראל, ובראשה סנדו מזור (לימים סגן המפכ"ל), פקד (לימים ניצב) יעקב רז ואחרים, וכן סגנית פרקליטת מחוז תל אביב, פנינה דבורין, שהכחישו מכל וכל את העינויים. לאחר משפט ארוך ומתוקשר, במהלכו הוחזקו במעצר עד תום ההליכים, הורשעו חמישה מהנאשמים, ואחד, עוזיאל ערמי, זוכה מחמת הספק. השופטים, בנימין כהן, משה טלגם ואליהו וינוגרד קבעו שעדות עד המדינה, משה מאיר, הייתה חסרת ערך והם הרשיעו את הנאשמים על סמך הודאותיהם במשטרה, בסיוע העובדה שהנאשמים ידעו על ההצתות. השופטים גם קבעו שהנאשמים בדו מדמיונם את הטענות על התעללויות והכאות שלא היו ולא נבראו וחלקו שבחים למשטרה על החקירה המוצלחת. הנאשמים נדונו לעונשי מאסר שנעו בין שלוש לעשר שנים, בהתאם למספר ההצתות בהם הורשעו. פנחס אמזלג נידון לשנת מאסר על תנאי בהתאם להסדר טיעון בו הודה בניסיון לגנוב דלק. הם ריצו בפועל עונשים שנעו בין שנתיים לבין חמש שנים.
פתיחת התיק מחדש

ארבע עשרה שנים לאחר חקירתם, לאחר שהארבעה סיימו לרצות את עונשי המאסר שהוטלו עליהם, הודה שי שמחי, קצין משטרה שהיה מעורב בחקירה, בתוכנית יומן השבוע, כי העדויות נגבו מהנאשמים תוך שימוש באלימות קשה ובהשפלות, וכי עדויותיהם זויפו. בעקבות זאת, זומן שמחי לחקירה במח"ש והודה במעשים, סיפר שלמד את שיטות הפעולה מהשב"כ וטען שמי שהיה הרוח החיה מאחורי המכות וזיוף ההודאות היה דני מרוז. בעקבות עדותו של שמחי ובשל אי מציאת תיקי החקירה המשטרתיים ושתיקת קצינים בחקירת מח"ש, במרץ 1998 פנה עו"ד אריה שרעבי בשם ארבעה מן המורשעים בפרשת מע"צ, ליועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין בדרישה לקיים משפט חוזר ל"חברי הכנופיה", ובתגובה לבקשה הודיע היועמ"ש כי הוא תומך בקיום משפט חוזר למורשעים באמצעות בא כוחם עו"ד אריה שרעבי, ועמדתו נתקבלה על ידי השופט שלמה לוין שהורה ב-5 באפריל 1998 על קיום משפט חוזר.
בהמשך הוגש כתב אישום מתוקן אך הפרקליטות החליטה לחזור מכתב האישום המתוקן ולא לנהל משפט חוזר, לאור עדותו החדשה של קצין המשטרה שי שמחי שהתוודה כי אנשי המשטרה הוליכו שולל את בית המשפט המחוזי והעידו עדויות שקריות נגד המורשעים, ובשים לב לזמן הרב שחלף. בשנת 1998 ביטל בית המשפט המחוזי בתל אביב את הרשעתם וקיבל את טענתו של עו"ד שרעבי כי מן הדין ומן הצדק להורות על זיכוים של המורשעים מכל אשמה. בית המשפט המחוזי קיבל את עמדתו של עו"ד שרעבי, ובניגוד לעמדת הפרקליטות הורה על זיכויים של המורשעים וחייב את המדינה לשלם להם במסגרת ההליך הפלילי בהתקיים נגדם למעלה משלושה מיליון ש"ח, כפיצוי על מאסר שווא. היה זה הליך נדיר ותקדימי, בו הפרקליטות הסכימה לבקשתם לקיים משפט חוזר בו זוכו הנאשמים שהורשעו על לא עוול בכפם ושריצו שנים רבות של מאסר, לאחר שנמצאו ראיות חדשות.
לאחר שחזרה בה הפרקליטות מההרשעה, ב-15 בפברואר 2000 נפסקו פיצויים לטובת הנאשמים בסך של כ-3 מיליון שקלים. לאחר פסיקה זו, התקיים ב-21 בפברואר דיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט שבו דרשו מספר חברי כנסת להשעות את סגן המפכ"ל סנדו מזור (בזמן הפרשה ראש מדור תשאול והקצין האחראי על החקירה) ואת ניצב יעקב רז (ראש אחד מצוותי החקירה) עקב מעורבותם בפרשה. בהתייעצות עם הפרקליטות נמצא שעל המעשים חלה התיישנות ולכן לא ניתן לנקוט כלפי החוקרים בהליכים פליליים, ובשל היעדר ראיות מספקות לא ניתן לפתוח בהליכים מנהליים.
אחרי קבלת הפיצוי, תבעו הארבעה את המדינה בהליך אזרחי באמצעות עוה"ד אריה שרעבי אשר צירף את עו"ד ורד פרי לניהול המאבק המשפטי האזרחי. המדינה טענה כי הארבעה כבר ניצלו את זכאותם לפיצוי, אך בית המשפט לא קיבל את טענתה, ובשנת 2005 פסק להם בית המשפט פיצויים נוספים בסך של כ-12 מיליון שקלים. לפני הירצחו, הרשם עדי אזר נעתר לבקשת הנאשמים לחשוף מסמכים חסויים אשר לפי פרקליטיהם, כללו התייחסות להוראה מגבוה להפעלת אלימות בחקירות. ההסדר הסופי שטופל על ידי השופט שמואל ברוך, הותנה על ידי המדינה בוויתור הנאשמים על חשיפת המסמכים.
ב-2006 פרסם יגאל אנקורי, קצין מודיעין במשטרה שהיה ממונה על החקירה הסמויה בפרשה, ספר בו טען שהנאשמים אכן ביצעו את המיוחס להם והצר על כך שמפני ששוטרים הכו את הנאשמים הם לבסוף זוכו. שלושה מהנאשמים שזוכו תבעו אותו בתביעת דיבה וקבלו פיצויים של 90,000 ש"ח.
בשנת 2009[דרושה הבהרה] שודר בתוכנית סיפור אמיתי בערוץ הראשון הסרט הדוקומנטרי "הכנופיה שלא הייתה" והועלתה בו סברה לפיה פרשת הכנופיה החלה לפני הבחירות לכנסת התשיעית ונוצלה בניסיון לקשור את ההצתות למנחם בגין ושמואל תמיר.
לקריאה נוספת

סרט דוקומנטארי - "הכנופיה שלא הייתה" (ערוץ 1) - סיפור הרשעתם וזיכויים של חבורת צעירים משכונת התקווה. בימוי: רונן זרצקי, עודד שלום.
הערות שוליים

↑  צפויים עוד מעצרים מאנשי כנופיית מע"ץ, דבר, 29 באוגוסט 1978
המשטרה מייחסת ארבע הצתות נוספות לכנופיית מע"ץ, דבר, 31 באוגוסט 1978
↑  ה-8 ניסו לפגוע בכלכלת המדינה והציתו מפעלים, מעריב, 1 באוקטובר 1978
↑  היינו חולבים דלק ומבשלים הצתות - ומוסרים דו"ח לנשיא, מעריב, 13 באוקטובר 1978
השיר חיילים אלמונים שתוכנו סורס, דבר, 5 בספטמבר 1978
↑  אבי בטלהיים, הסניגור: לפי מידע ממקור משטרתי מהימן עומדת אישיות פוליטית בצמרת מאחורי כנופיית מע"ץ, מעריב, 13 באוקטובר 1978; המשך
↑  ששה מנאשמי מע"ץ נעצרו עד תום ההליכים המשפטיים, דבר, 13 באוקטובר 1978
↑  משה דור, המכנסיים של אפרים, מעריב, 18 באוקטובר 1978
↑  אחד מנאשמי מע"ץ טוען שהוכה ונטבל במי ביוב, דבר, 6 במרץ 1979
↑  פסק הדין לכנופיית מע"ץ תוך חודש, דבר, 26 בספטמבר 1979
↑  כנופיית מע"ץ הורשעה בעשר הצתות, דבר, 4 בנובמבר 1979
↑  עד המדינה במשפט מע"ץ, מעריב, 15 במאי 1979
עונשי מאסר עד 10 שנים לחברי כנופיית מע"צ, דבר, 9 בדצמבר 1979
↑  מ"ח 1966/98 גדעון הררי ואח' נ' מדינת ישראל, ניתן ב־5 באפריל 1998
↑  תיק פשע חמור 98 /4063ח, בית המשפט המחוזי תל אביב יפו, 27 ביולי 1999
פורום רוטר
↑  השופט שמואל ברוך,פסק דין, 8 ביוני 2005
פורום רוטר
↑  צבי הראל, אם לא תודה לא תצא חי, הארץ, 18 בפברואר 2000
↑  יצחק דנון, ‏המדינה תשלם פיצויים של 3.1 מיליון שקל לארבעת נאשמי כנופיית מע"ץ, באתר גלובס, 15 בפברואר 2000
↑  גדעון אלון, "ח"כים דורשים להשעות את מזור ורז בשל מעורבותם בפרשת מ.ע.צ", הארץ, 22 בפברואר 2000
ציטוט הכתבה בפורום רוטר
↑  ענת שיחור-אהרונסון, 12 מיליון שקל ל"כנופיית מע"צ", באתר nrg‏, 9 בינואר 2005
↑  איתמר לוין, קצין משטרה יפצה חברי כנופיית מעצ, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 בפברואר 2013
↑  פורום רוטר
↑  דיון בפורום אקטואליה, תפוז
↑  סרט על "כנופיית" מע"ץ בערוץ 1, הבלוג של מיכאל-בלתי תלוי, 4 באוגוסט 2009
לילך סגל

לילך סגל
לילך סגל (נולדה ב-1 בדצמבר 1966) היא שחקנית, מורה למשחק ובמאית תיאטרון ישראלית, מאז שנת 2003 משמשת בתפקיד המנהלת האמנותית והפדגוגית בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
ביוגרפיה

סגל נולדה בחיפה. בגיל 8 עברה עם אימה לקיבוץ רמת השופט. במהלך השירות הצבאי השתתפה כמורה חיילת בפרויקט ייחודי של משרד החינוך להוראת דרמה בבתי ספר תיכוניים בטבריה.
בשנת 1994 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק בית צבי, ובשנים 1996–1998 גם לימדה משחק בבית הספר והשתתפה בתרגילי בימוי.
בין השנים 1999–2003 הייתה מורה למשחק ובמאית בבית הספר לאומנויות ע"ש אריסון.
בשנת 2003 החלה בתפקיד מנהלת אומנותית ופדגוגית בבית הספר למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנת 2019 יזמה את פרויקט "במאים צעירים" במסגרתו מביימים בוגרי בתי ספר למשחק סצנות מתוך מחזאות עולמית במשך חודש וחצי עם תלמידי שנה א'.
הצגות שביימה

רחוב – עיבוד למחזה מאת ג'ים קרטרייט (יורם לוינשטיין, 2002)
הא הא – נוסח עברי של אילן דר למחזה של הבמאי האנגלי ריצ'רד אייר, על פי ספרה של ג'ניפר דאוסון (יורם לוינשטיין, 2002)
מרד הבובות – הצגה עם הרכב ייחודי של עשרה שחקנים שומעים ועשרה שחקנים כבדי שמיעה, שנוצר בעקבות סדרת מפגשים של השחקנים עם המחזאי אורן יעקובי (יורם לוינשטיין, 2005)
אל נקמות – המחזה הפרובוקטיבי של הסופר היידי שלום אש בתרגום אלי ביז'אוי (יורם לוינשטיין, 2007)
שבת של שלום – מחזה מאת אהוד עזריאל מאיר שבמרכזו זוג צעיר שפונה מגוש קטיף במסגרת תוכנית ההתנתקות (פסטיבל תיאטרון קצר, 2008)
קליגולה – מאת אלבר קאמי בהשתתפות תלמידי שנה ג' בסטודיו יורם לוינשטיין (2016)
בית הרוחות – גרסה עברית של עינת ברנובסקי בהשתתפות מסיימי סטודיו יורם לוינשטיין (2018)
מפגש חטוף – גרסה עברית של דורי פרנס למחזה מאת נואל קאוורד המשלב תיאטרון, קולנוע ושירה (יורם לוינשטיין, 2020)
יפו 1903 – דרמה חברתית על דו קיום ערבי יהודי בתחילת המאה ה-20 על פי המחזה "אללה כרים". סגל נקראה להחליף את הבמאי אורי פסטר לאחר ששחקנים התלוננו על התנהגותו של הבמאי בפני יו"ר ועד השחקנים בתיאטרון. (הבימה, 2021)
לוליטה – מופע מוזיקלי הקורא למעורבות חברתית ושינוי (2022)
חיים אישיים

סגל הייתה נשואה לבמאי שחר סגל ולשניים ילדה משותפת. כיום מתגוררת עם בן זוגה בבית דגן.
הערות שוליים

↑  תיאטרון - רחוב, באתר www.habama.co.il
↑  הא הא – מאת ג'ניפר דאוסון – מחזור 2002 | יורם לוינשטיין, באתר www.studioact.co.il
↑  שירי נדב, "זמן תרבות", הצגה מיוחדת: "מרד הבובות", באתר ynet, 25 בספטמבר 2005
↑  נתי אורנן, משיבים אש, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2007
↑  תיאטרון - קליגולה - בדהרה אל הלבנה, באתר www.habama.co.il
↑  עליס בליטנטל, בית הרוחות הצ'יליאני, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 בספטמבר 2018
↑  מפגש חטוף, הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, באתר קשר התוכן, ‏2021-03-25
כורדיסטן העיראקית

כורדיסטן העיראקית (בכורדית: هه‌رێمی کوردستان הרֵימי כורדסתאן) היא חבל כורדי אוטונומי בעיראק. היא משתרעת על פני צפון עיראק ומכונה כך לעיתים בפי הממשל העיראקי הפדרלי, ומכונה גם דרום כורדיסטן בפי הכורדים. החלק העיראקי של כורדיסטן הוא אחד משני האזורים האוטונומיים הכורדים, ושהשני הוא כורדיסטן הסורית, המכונה על ידי הכורדים מערב כורדיסטן.
החבל הוקם בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק בשנת 2003 ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, שלאחריו זכתה הממשלה הכורדית להכרה מצד ממשלת עיראק, כשהאוטונומיה שלה מובטחת בחוקת עיראק החדשה שנתקבלה ב-2005.
בשנת 2017 נערך משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, שזכה לתמיכה גורפת של מעל 90% בעצמאות מלאה לחבל. עם זאת תוצאותיו לא יושמו בשל התנגדות המדינות השכנות, ותמיכה רפה מצד מדינות המערב ומועצת הביטחון של האו"ם.
גאוגרפיה

שטחו של החבל 46,861 קמ"ר, והוא כולל ארבעה מחוזות עיראקיים: מחוז סולימאניה, מחוז ארביל (האולר), מחוז דוהוק ומחוז חלבג'ה. הממשל הכורדי האוטונומי שולט בפועל גם על חלקים ממחוזות כירכוכ, סלאח א-דין ונינוה – שליטה שאינה מוכרת על ידי השלטון הפדרלי העיראקי.
דמוגרפיה

רוב תושביה של כורדיסטן העיראקית הם כורדים (לרוב מוסלמים סונים), וישנם מיעוטים אתנו-דתיים משמעותיים של אשורים נוצרים, ערבים (לרוב מוסלמים סונים), טורקמנים (שיעים), יזידים, שבאקים, מנדעים, ירשנים ועדות נוספות. בלי מפקד אוכלוסין רשמי, מספר תושבי החבל נאמד ב-5.2 מיליון תושבים בשנת 2015, אם כי מספר זה עלה משמעותית מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, עם הגעתם של מעל 200 אלף פליטים (רובם כורדים), ועם השתלטות המיליציות הכורדיות על אזור כירכוכ עתיר האוכלוסין.
היסטוריה > בעיראק המודרנית

לאחר מלחמת העולם הראשונה הובטח לכורדים שיוכלו להקים מדינה עצמאית על חורבות האימפריה העות'מאנית, אולם ההבטחה הופרה על ידי המעצמות שניצחו במלחמה, בשל שיקולים פוליטיים וכלכליים. מאז מנהלים הכורדים מערכה להשגת עצמאות. לחימה בדלנית של הכורדים בעיראק התנהלה מאז 1919 עם מרידותיו של מחמוד ברזאנג'י וניסיון ההקמה של ממלכת כורדיסטן ב-1924.
שיא המאבק היה בשנות השישים (מלחמת כורדיסטן-עיראק הראשונה), שנות השבעים (מלחמת כורדיסטן-עיראק השנייה) ושנות השמונים (מרידות הכורדים בעיראק במהלך מלחמת איראן-עיראק). המערכה הקטלנית ביותר כנגד הכורדים בשם אל-אנפאל נוהלה בידי הדיקטטור העיראקי סדאם חוסיין בשנים 88–1986, אז השתמשה עיראק בנשק לא קונבנציונלי נגד המורדים הכורדים והאוכלוסייה האזרחית באזורים כורדיים בצעד שלימים זכה להתייחסות כרצח עם.
אף על פי שכבר בשנת 1970 החל משא ומתן בין המשטר העיראקי לבין המורדים הכורדים בראשות מוסטפא ברזאני, וב-1971 הובטחה להם אוטונומיה שהתמוטטה. רק לאחר מלחמת המפרץ והמרידות הכורדיות שלאחריה ב-1991 זכו הכורדים לאוטונומיה בפועל, כאשר הצליחו לגרש כוחות נאמנים לסדאם חוסיין, תחת המטרייה של חיל האוויר האמריקאי, אשר אסר טיסה של חיל האוויר העיראקי בצפון ודרום עיראק. בשנת 1992 הוקם ממשל כורדי אוטונומי בידי שתי המפלגות הכורדיות העיקריות המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן. עם זאת, ב-1994 הידרדרו היחסים בין שתי המפלגות, שהפכו למלחמת האזרחים הכורדית. בשיא הלחימה בין הצדדים, לאחר פלישת כוחות המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית לבירת החבל ארביל, הזמין מסעוד בארזאני את סדאם חוסיין לשלוח את כוחות הצבא העיראקי כדי להכריע את המערכה לטובתו.
בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק בשנת 2003 ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, זכתה הממשלה הכורדית להכרה מצד ממשלת עיראק, כשהאוטונומיה שלה מובטחת בחוקת עיראק החדשה שנתקבלה ב-2005.
ארגון גרילה נוסף, מפלגת הפועלים של כורדיסטן, נלחם בטורקיה, עיראק, סוריה ואיראן. ב-21 באוקטובר 2011 הודיעו טורקיה ואיראן על תיאום מלחמה משותפת של שתי המדינות נגד הכורדים בצפון עיראק, בד בבד עם ההודעה של ברק אובמה נשיא ארצות הברית על השלמת הוצאת הכוחות המזוינים של ארצות הברית מעיראק עד סוף 2011. במהלך פלישה של צבא טורקיה לצפון עיראק והתקפותיו מהאוויר באוקטובר 2011, נהרגו כ-50 לוחמים כורדים.