stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאיה בינשטוק
חיים אישיים

בשנים 2021–2023 הייתה בזוגיות עם השחקן רן מושיוב, עמיתה לסדרה "מקיף מילאנו".
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | שם הסרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2019 | פול גז | עמליה |
| 2022 | עולה לראש | אדל |
פילמוגרפיה > סדרות טלוויזיה

| שנה | שם הסדרה | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2020–2022 | פלמ"ח | אלינור דסברג |
| 2021–2024 | מקיף מילאנו | נורית (נורי) נאור |
| 2022 | לבד בבית | שני |
| 2022 | ריקוד האש | שיינה |
| 2022 | גולדה ומאיר | עמנואל (אלי) דריקס |
| 2023 | 4:20 | תילי |
| 2024 | בלקספייס | נטע זהבי |
| 2025 | הגרמני | תמר |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | שם ההצגה | תפקיד | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | את שאהבה נפשי | תמר | הבימה | איתי סגל | משה קפטן |
| 2025 | חיים פרטיים | אמנדה | הסטודיו למשחק מייסודו של יורם לוינשטיין | נואל קווארד | מתן שביט |
מועמדויות ופרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 | פרסי הטלוויזיה הישראלית לילדים ולנוער | השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה | פלמ"ח | זכייה |
| 2021 | פרסי הטלוויזיה הישראלית לילדים ולנוער | תגלית השנה | פלמ"ח | מועמדות |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקנית ראשית בסדרת נוער | פלמ"ח, מקיף מילאנו, גולדה ומאיר | זכייה |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | זוג השנה | נאיה בינשטוק ורן מושיוב | מועמדות |
| 2022 | פרסי הטלוויזיה הישראלית לילדים ולנוער | השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה | מקיף מילאנו | מועמדות |
הערות שוליים

↑   סמדר שיר, "אמרתי על החיים ועל המוות ועליתי על האופנוע", באתר "ידיעות אחרונות", 3 בנובמבר 2019
↑  הדס בשן, ‏אין לי קטע בכלל. אני עדיין מסתובבת בתחושה שהכל קרה בפוקס, באתר ‏מאקו‏, 6 במאי 2021
↑  בר זגה, רגע אחרי פרידה: נאיה בינשטוק קוטפת קמפיין ליום האהבה, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 6 בפברואר 2023
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: (פרס לא קיים) | פרסי הטלוויזיה הישראלית לילדים ולנוער – השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה   2021: נאיה בינשטוק, פלמ"ח  | הבא: 2022: לירית בלבן, כראמל |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2021: קים אור אזולאי (מקיף מילאנו) | פרסי נבחרי השנה של פרוגי – שחקנית ראשית בסדרת נוער  2022: נאיה בינשטוק (פלמ"ח, מקיף מילאנו, גולדה ומאיר) | הבא: |
אצטדיון אשדוד

| --- | --- |

האצטדיון בבנייה, פברואר 2025
 מיקום:  רובע פארק לכיש,  אשדוד, ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°48′53″N 34°39′10″E﻿ / ﻿31.814776°N 34.6527°E﻿ / 31.814776; 34.6527
 תקופת הפעילות:  2026 (משוער) – הווה
 עלות הבנייה:  430 מיליון ש"ח
 בעלים:  עיריית אשדוד
 אדריכל:  משרד האדריכלים גולדשמידט ארדיטי בן נעים
 קבוצות:  מועדון ספורט אשדוד
 מושבים:  20,000
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אשדוד מוגדלת) אצטדיון אשדוד(למפת אשדוד רגילה) אצטדיון אשדוד(למפת השפלה רגילה) אצטדיון אשדוד(למפת השפלה מוגדלת) אצטדיון אשדוד  he אצטדיון אשדודhe אצטדיון אשדודמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון אשדוד הוא אצטדיון עתידי, אשר נבנה כחלק מקריית ספורט עתידית בסמוך לפארק אתגרים בצפון העיר אשדוד וצפוי להיחנך בשנת 2026 והוא יבוא במקומו של אצטדיון הי"א באשדוד שייהרס. האצטדיון צפוי לשמש את קבוצת הכדורגל של מועדון ספורט אשדוד ואת שאר הקבוצות בעיר, שצפויות גם להעביר את אימוניהן לקריית הספורט.
היסטוריה

ביוני 2021 אושרה רשמית בניית האצטדיון על ידי ועדת הרישוי של עיריית אשדוד, שיהיה חלק מקריית ספורט שעלותה המוערכת היא כ-800 מיליון שקלים, כאשר האצטדיון לבד יעלה כ-300 מיליון שקלים, ומימונו צפוי להגיע מכספי קרנות, מפעל הפיס, הטוטו ווינר, משרד הספורט ומשרדי השיכון והאוצר, ועיריית אשדוד. מלבד האצטדיון החדיש בעל 20,000 המקומות, הקומפלקס יכלול: אולם רב-תכליתי בעל 5,000 מקומות למשחקי כדורסל וענפים נוספים, ולצידם תיבנה בריכה אולימפית לתחרויות שחייה. בשטחו השני של הפארק ייבנו מגרשי אימונים לטניס וכדורגל.
בדצמבר 2022 זכתה חברת הבנייה "קן התור" במכרז להקמת האצטדיון, תמורת כ-311 מיליון ש"ח, החברה התחייבה להשלים את הבנייה בתוך 3 שנים. בשלב מתקדם יותר של העבודות עלות בנייתו המשוערת עלתה כבר לכ-430 מיליון ש"ח. נכון לשנת 2025 תקציב בנייתו משוער בכ-475 מיליון ש"ח.
הערות שוליים

1 2  אור אבולעפיה, ‏20 אלף מקומות: צפו באצטדיון החדש באשדוד, באתר ערוץ הספורט, 6 ביוני 2024
↑  יניב טוכמן‏, ראש עיריית אשדוד מכריז: אצטדיון חדש יוקם בעיר עד 2022, באתר וואלה, 9 ביולי 2018
↑  גיל לוין, ‏המתחם והחניכה: פרטים חדשים על המגרש באשדוד, באתר ערוץ הספורט, 27 באפריל 2021
↑  שמואל סרדינס, צפו: עבודות העפר בדרך להקמת קריית הספורט באשדוד – בעיצומן (וידאו), באתר אשדוד נט, ‏16 באוקטובר 2020
1 2  דוד לוי, אושרה בניית האצטדיון החדש באשדוד: כמה מקומות יהיו בו וכמה הוא יעלה?, באתר כאן דרום אשדוד, ‏22 ביוני 2021
↑  עמית קרקו, ‏אצטדיון חדש ייבנה באשדוד, יכיל 16,000 מקומות, באתר ONE‏, 9 ביולי 2018
↑  מערכת "כאן דרום", איצטדיון עירוני חדש באשדוד בתוך 3 שנים: כך התחייבה החברה שזכתה במכרז, באתר כאן דרום אשדוד, ‏6 בדצמבר 2022
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק עד הלום • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
קטגוריה ראשית
מיכאל בן חורין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במאי 1948 (בן 76) ט"ז באייר ה'תש"ח צרפת
 מדינה:  ישראל
 
מיכאל בן חורין (נולד בט"ז באייר ה'תש"ח, 25 במאי 1948) הוא פעיל ימין-קיצוני בולט בישראל. הגה את יוזמת "מדינת יהודה" והוציא לאור את הספר "ברוך הגבר".
ביוגרפיה

נולד בצרפת בשם מיכאל קנכט כילד השני מבין ארבעה ילדים ליעקב (ז'אק) וחנה (אנני) קנכט, ילידי גרמניה וניצולי שואה. אחת מאחיותיו, דבורה, הייתה נשואה למתמטיקאי אליהו ריפס.
בן חורין התגייס במאי 1966 ושירת בחטיבת הצנחנים כמאגיסט. בהמשך יצא לקורס קצינים וחזר לשרת בבית אל. הוצב במקום ה-5 ברשימת כך בבחירות לכנסת העשירית
בימי המאבק נגד הנסיגה מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, היה ממקימי חצר אדר ורכז היישוב. הוא הורשע בהחזקת שישה קראוונים של הסוכנות היהודית שנלקחו בלי רשות ממושב פרי גן.
ביוגרפיה > נשיא מדינת יהודה

בסוף 1989 הכריז על יוזמת "מדינת יהודה", בעקבות הכרזת הארגון לשחרור פלסטין על הקמת "מדינה פלסטינית" ב-15 בנובמבר 1988. כרבע מהמדינות החברות באו"ם הכירו מיד ב"מדינה הפלסטינית", ובן חורין ופעילים נוספים חששו שהלחץ הבינלאומי יוביל את ישראל לסגת מיהודה ושומרון. לכן ביקשו להניח את היסודות עבור מדינה יהודית עצמאית, אם הדבר יצא לפועל, בשטח שתפנה מדינת ישראל. כינוס ראשון של הפעילים נערך בקריית ארבע ב-26 בדצמבר 1988. ב-18 בינואר 1989 כמה מאות פעילים ערכו כנס במלון פלאזה שרתון בירושלים, במה שהם כינו "הקונגרס הראשון", והודיעו על כוונתם להקים את "מדינת יהודה". ביולי 1989 עצרה המשטרה שמונה מפעילי "מדינת יהודה" והם נחקרו על המרדה והתאגדות אסורה. לאחר יומיים שוחררו כל העצורים למעט בן חורין, שהוחזק במעצר במשך מספר ימים.
במהלך חול המועד סוכות (1989) נערך כינוס אותו הוביל בן-חורין כ"נשיא מדינת יהודה". בן־חורין נחקר במשטרה על הדברים שאמר בכינוס נגד ערבים: "ממשלת ישראל לא רוצה, לא מסוגלת ולא יכולה לגרש יהודים מיש"ע. הגיע הזמן שהיהודים יתפכחו ויבינו שהבעיה היא ערבים ולא יהודים. אנחנו, במדינה החדשה, לא נהיה כבולים לבג"ץ ונוכל לגרש ערבים בחופשיות", משום שהדברים נחשבו להסתה לגזענות.
ביוגרפיה > שנות ה-90 ואילך

בינואר 1990 הועמד מיכאל בן חורין למשפט בחשד להצתת בית דפוס.
בקיץ 2004, לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, מיכאל בן חורין ניסה לחדש את רעיון "מדינת יהודה". בנוסף היה בין יוזמי טקס פולסא דנורא, שלדברי משתתפיו נועד להביא למותו של ראש הממשלה אריאל שרון.
לאחר טבח מערת המכפלה הושם במעצר מנהלי למשך חצי שנה.
ב-1995 ערך והוציא לאור את הספר "ברוך הגבר", ובעקבות כך הורשע בפרסום הסתה לגזענות ובעידוד לאלימות. בנוסף היה בין מארגני "הילולה" על קברו של ברוך גולדשטיין, שהתקיימה במשך מספר שנים.
פרסם גם מאמרים בעלון שבת "דרכה של תורה" המזוהה עם רעיונות תנועת כך.
חיים אישיים

מתגורר היום במושב נוב שברמת הגולן. הוא למד אווירונאוטיקה בטכניון ונשוי לאראלה רפפורט, בתו של גבריאל רפפורט ("גברוש"), שחזרה בתשובה. לבני הזוג 12 ילדים. בנו, עובד, ניצח בתוכנית סוף הדרך.
הערות שוליים

↑  התנחלות בלתי חוקית חדשה "מעוז הים", דבר, 21 בינואר 1982
דני צדקוני, מזכיר התנחלות חצר־אדר שוחרר בערבות עד למשפט, דבר, 24 בינואר 1982
↑  קיבלנו עזרה מאנשי צבא, דבר, 5 בפברואר 1982
↑  רכז חצר אדר מערער, דבר, 6 באפריל 1982
↑  גיא בכור, ט״ו בנובמבר, חדשות, 15 בנובמבר 1988
↑  רבע ממדינות האו"ם הכירו, חדשות, 22 בנובמבר 1988
↑  אורן כהן, "מדינת יהודה תוקם בשטח שתזנח ישראל, חדשות, 27 בדצמבר 1988
↑  יוסי ורטר, חריש: לחקור מארגני "מדינת יהודה שבדרך בחשד שעברו על החוק, חדשות, 28 בדצמבר 1988
↑  דורון תבורי, מחר ייפתח הקונגרס הראשון של "מדינת יהודה", מעריב, 17 בינואר 1989
↑  ורן כהן, ה״קונגרס הציוני הראשון" לכינון מדינת יהודה – מחר בירושלים, חדשות, 17 בינואר 1989
↑  אורן כהן, נעצרו שמונה פעילים מ"מדינת יהודה" בחשד של המרדה והתאגדות אסורה, חדשות, 31 ביולי 1989
↑  יוסי לוי, פעילי "מדינת יהודה" נחקרים על המרדה והתאגדות אסורה, מעריב, 31 ביולי 1989
↑  יוסי לוי, פרשת מדינת יהודה: רק חשוד אחד נותר במעצר, מעריב, 1 באוגוסט 1989
↑  יאיר נהוראי, מתחדשת החקירה נגד מנהיגי "מדינת יהודה", חדשות, 30 באוקטובר 1989
↑  שוחררו עצורי "מדינת יהודה"; מנחיגם יובא למשפט בשבוע חבא, מעריב, 17 בינואר 1990
↑  אפרת וייס, הימין הקיצוני: נתנתק מישראל ונקים את "מדינת יהודה", באתר ynet, 7 ביוני 2004
↑  ניר חסון, פעילי ימין קיצוני הטילו פולסא דנורא בראש הממשלה, באתר הארץ, 26 ביולי 2005
↑  עתי"ם, ‏עשרות ציינו בהילולה שש שנים למות ברוך גולדשטיין, באתר גלובס, 22 במרץ 2000
ברוך קרא, עתי"ם, פעילי "כך" חגגו ליד קבר גולדשטיין בחברון, באתר הארץ, 7 במרץ 2001
נדב שרגאי, כ-100 פעילי ימין קראו המגילה ליד קבר גולדשטיין, באתר הארץ, 24 במרץ 2005
↑  ניבה לגיר פלבסקי, גוש אמונים בכפפות משי, דבר, 29 בינואר 1982; המשך
נטע שדמי, "אשת הנשיא" חולמת על בית בשכם, מעריב, 26 בינואר 1990
↑  ניר קיפניס, ‏הבט אחורה בגעגוע, באתר גלובס, 6 בינואר 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311162805171  VIAF: 141264032   WorldCat (עם VIAF): 141264032
אילן פפה

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1954 (בן 70) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל, בריטניה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1979)  אוניברסיטת אוקספורד (1984) 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה (1984–2007)  אוניברסיטת אקסטר (2007) 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 חוקר הסכסוך הישראלי-פלסטיני
 
אילן בנימין פַּפֶּה (באנגלית: Ilan Pappé; נולד ב-7 בנובמבר 1954) הוא היסטוריון ואיש מדע המדינה ישראלי, העוסק במחקריו בסכסוך הישראלי-ערבי ונחשב לאחד מהבולטים שב"היסטוריונים החדשים" בישראל. לימד באוניברסיטת חיפה במשך 23 שנה עד עזיבתו לבריטניה ב-2007.
פפה הוא פעיל שמאל רדיקלי, חבר בארגון ה-BDS ותמך בין היתר בחרם אקדמי על מדינת ישראל.
ביוגרפיה

אילן פפה נולד בחיפה ב-1954 להורים יוצאי גרמניה עולי העלייה החמישית, ולמד בבית הספר הריאלי בעיר במגמת מזרחנות. את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין. הוא השלים לימודי דוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד.
את הלימודים לתואר הדוקטור עשה בסנט אנתוני'ס קולג' באוקספורד, בהנחיית ההיסטוריון אלברט חוראני.
לדברי פפה, הוא שימש נציג שלום עכשיו בבריטניה וב-1982 נזרק מהתנועה בעקבות ויכוח שניהל עם נציג של אש"ף בבית הנבחרים.
משנת 1984 לימד באוניברסיטת חיפה, תחילה בחוג ללימודי המזרח התיכון ואחר כך בחוג למדע המדינה. הוא ייסד את המכון לחקר השלום בגבעת חביבה ועמד בראשו בין השנים 1993–2000. שימש כיו"ר מכון אמיל תומא בחיפה לעיונים פלסטיניים.
בסוף שנת 2007 עזב את ישראל ועבר לבריטניה, שם הוא מועסק כמרצה בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת אקסטר. לדבריו, דעותיו הלא-שגרתיות מקשות על חייו בישראל. בריאיון לעיתון בקטר אמר פפה שבישראל הוא נחשב ל"משוגע וסוכן של הערבים". בריאיון לגרדיאן הבריטי הוא אמר שקיבל איומי רצח בדואר ובטלפון עקב דעותיו, וכן שהכנסת גינתה אותו, ששר החינוך קרא לפיטוריו, ושתמונתו הופיעה בעיתון "ידיעות אחרונות" במרכזה של כוונת. לצד התמונה פורסם טור בו נכתב: "אני לא אומר שצריך להרוג את האיש הזה, אבל אני לא אהיה מופתע אם מישהו יעשה את זה".
עבודתו האקדמית

פפה נמנה עם קבוצת ההיסטוריונים החדשים, אך בשונה מהיסטוריונים חדשים אחרים אימץ גישה מתודולוגית נרטיביסטית, אשר שמה דגש על גיבוש הסיפר (הנרטיב) ההיסטורי ולא רק על מחקר ארכיוני. עבודותיו המרכזיות מתמקדות בגיבוש ובהצגת הסיפר הפלסטיני והישראלי-ציוני.
פפה התייחס בעבר להתפלגות "ההיסטוריונים החדשים" לשתי קבוצות, אותן כינה "פוזיטיביסטים" ו"רלטיביסטים". פפה מנה את עצמו בין הרלטיביסטים, המושפעים מרוח הפוסטמודרניזם, כלומר "פוסט-ציונות". אלא שלאחר מספר שנים בהן הציג עצמו כ"רלטיביסט" התובע זכות שווה של "הנרטיב הפלסטיני", נעשה "פוזיטיביסט", המאמין בקיומה של "אמת מוחלטת ואובייקטיבית".
פפה פרסם עשרות מאמרים מקצועיים וכתב וערך אחד-עשר ספרים, לרבות "בריטניה והסכסוך הישראלי-ערבי", "היסטוריה של פלסטין המודרנית" (ראה אור באנגלית ב-2003) ו"אצולת הארץ - ביוגרפיה פוליטית של משפחת חוסייני". ספרו המצליח והמצוטט ביותר עד כה, "הטיהור האתני של פלסטין", ראה אור באנגלית באוקטובר 2006 ובעברית ביולי 2021. בספר טוען פפה כי עזיבת הפליטים הפלסטינים במהלך המלחמה ב-1948 הייתה תוצר של מדיניות גירוש מכוונת של ישראל, שנוסחה ויושמה כחלק מתוכנית ד'. בריאיון שנערך עמו לאחר שהספר יצא לאור, אמר:
כאשר תנועה כמו הציונות קובעת בצורה מאוד מפורשת שהיא רוצה מדינה רק לקבוצה אתנית אחת במקום שבו יש שתי קבוצות אתניות, ובשלבים מסוימים של ההיסטוריה, ובמיוחד ב-1948, מחליטה להשתמש בכוח כדי לנקות את השטח מהקבוצה האתנית האחרת, המונח המקובל במשפט הבינלאומי לתיאור מדיניות כזו או אידאולוגיה כזו הוא טיהור אתני.
בספרו "הרעיון של ישראל" (The Idea of Israel) מתמקד פפה בתהליך ההיסטורי של בניית הנרטיב הציוני באופן שלטענתו קושר את ההיסטוריה של העם היהודי לארץ ישראל ובו-בזמן מתכחש להיסטוריה של העם הפלסטיני בארץ. הספר מפתח ניתוח תרבותי של ההיסטוריה הציונית, לרבות ספרי היסטוריה פופולרית, מחקרים אקדמיים, מוזיקה, קולנוע וספרות.
בביקורתו על ספרה של ההיסטוריונית אניטה שפירא "הליכה על קו האופק", קרא לה פפה "להשתחרר...מכתונת המשוגעים שכופה על החוקרים האידאולוגיה הציונית".
עבודתו האקדמית > ביקורות ושבחים על פרסומיו

ההיסטוריון בני מוריס, שטבע את המושג "ההיסטוריונים החדשים", ביקר בחריפות את ספריו של פפה ותקף את מקצועיותו ואף את יושרתו כהיסטוריון. במאמרים שפורסמו בספרו "מדיר יאסין עד קמפ דייוויד" כתב מוריס כי "במקרה הטוב אילן פפה הוא אחד ההיסטוריונים הרשלנים בעולם; במקרה הגרוע הוא אחד הפחות ישרים". לדעתו של מוריס, פפה "משמיט לעיתים ראיות בולטות ומתעלם מהן", "טוען לפעמים שמקור מספר לנו את ההפך הגמור ממה שהוא אומר באמת" ואף "מעוות ראיות" (עמ' 224). ביחס לספר "היסטוריה של פלסטין המודרנית" כתב מוריס כי "רוב הדברים שפפה מנסה למכור לקוראיו הם בדיה מוחלטת" (עמ' 210) וכי ניסיונותיו "להכניס נשים אל תוך ההיסטוריה המתרקמת של פלסטין הם מלאכותיים, לא פעם אבסורדיים ולעיתים נטולי כל תימוכין במקורות" (עמ' 211). בביקורתו על הספר "אצולת הארץ" טען כי פפה "לא נעזר בשום ארכיון עות'מאני" ועשה "שימוש זניח בלבד" בארכיון בתי הדין השרעיים ביפו ובירושלים (עמ' 223), והאשים אותו "בסילוף המכוון של ההיסטוריה" ובהפגנת "בורות עמוקה ביחס לעובדות" (עמ' 226).
על המהדורה העברית של ספרו של פפה "הטיהור האתני של פלסטין" פרסם הסוציולוג תום פסח מאמר בו ביקר את פפה על היבטים מסוימים בספרו, כגון התעלמותו ממספר היסטוריונים פלסטינים או הצגתו את תוכנית ד' באופן שלדעת פסח אינו הולם את המורכבות האמיתית של התמונה. לצד זאת, שיבח פסח את הספר בכך שהוא מספק נרטיב רציף של ההתרחשויות, נטול ניסיונות לאפולוגטיקה או לטשטוש האחריות של המנהיגות הציונית וצה"ל, ובכך שבניגוד לספריהם של מוריס וגלבר הוא מכיל הפניות לעדויות של פליטים פלסטינים, ולכן חשוב לקריאה על ידי ישראלים.
רן אדליסט כתב בביקורתו על הספר כי פפה ניהל "רישום דרמטי, מדויק וטרגי של כל כפר, עיירה או שכונה פלסטיניים בערים מעורבות שנמחקו ותושביהן נהרגו וגורשו" ושמדובר בספר החשוב בתולדות הסכסוך הישראלי פלסטיני, משום שהוא מכריח את הקורא לדון בשאלות יסוד ומציב בפני החברה הישראלית מראה שחורה במקום להעלים ולהדחיק צדדים לא נעימים.
מאידך, פרסם ההיסטוריון אדם רז מאמר ביקורת חריף על הספר, בו טען כי הוא סובל מרשלנות, מניפולציות וטעויות רבות, ולכן איננו מהווה מחקר רציני. בביקורתו התמקד רז בפרשת נירים כדוגמה, והאשים את פפה בליקוט סלקטיבי ציטוטים של מנהיגים ציוניים כדי להוכיח שכולם תמכו ב"ניקוי אתני" של ארץ ישראל. בתגובתו למאמר כתב פפה כי הביקורת של רז היא נבזית ולגופו של אדם, ומשתמשת בשפה שאינה ראויה. פפה טען כי מכיוון שחוקרים ישראליים אינם מסוגלים להפריך את התזה בדבר הטיהור האתני של פלסטין ולהכחיש את העוולות שחוללה הציונות כלפי הפלסטינים, רז נצמד לאי-דיוקים בפרטים שוליים כמו צבע בגדיה של נערה שנאנסה, במקום להגיב לטענות שהספר מעלה ולראות את החוט המקשר בין מעשיה של ישראל ב-1948, דרך אירועים כטבח כפר קאסם אותו רז חקר, ועד הנעשה היום. התגובה פורסמה באתר "העוקץ" משום שעורך "הארץ", אלוף בן, סירב לפרסם אותה בעיתון.
פרשת טנטורה ותדי כ"ץ

פפה היה מהמגנים על עבודת התזה השנויה במחלוקת של תדי כ"ץ שהתפרסמה תחת הכותרת "יציאת הערבים מכפרים למרגלות הכרמל הדרומי ב־1948". בתזה טען כ"ץ שחיילי חטיבת אלכסנדרוני הרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים מתושבי הכפר טנטורה לאחר כיבושו. כ"ץ טען כי העבודה מתבססת על יותר ממאה ראיונות שערך עם פליטים פלסטינים מטנטורה ושלושה כפרים אחרים בכרמל ועם ותיקי חטיבת אלכסנדרוני. כ"ץ נתבע לדין על ידי ותיקי החטיבה ובראשם בנציון פרידן על הוצאת לשון הרע. במהלך המשפט נטען שכ"ץ סילף עדויות ושינה דברי עדים. בהסכם פשרה, שאושר על ידי בית המשפט, נקבע שעל כ"ץ לחזור בו מההאשמה על טבח ולפרסם הודעת התנצלות. כ"ץ התחרט על חתימתו, אך בית המשפט חייב אותו לקיים את ההסכם. בעקבות אירועים אלה הקימה אוניברסיטת חיפה ועדה שבדקה שוב את העבודה והחליטה לפסול אותה. האוניברסיטה קיבלה את החלטות הוועדה. כמו כן, ההיסטוריון מאיר פעיל קבע שלא ניתן להסתמך על העבודה של כ"ץ והתנצל בפני חטיבת אלכסנדרוני.
מעורבותו של אילן פפה בפרשה גדלה לאחר שאוניברסיטת חיפה פסלה את עבודתו של כ"ץ. פפה המשיך להתעקש שעבודתו של כ"ץ אמינה ומוכיחה שאכן היה טבח בטנטורה. כנגד פסילת העבודה על ידי אוניברסיטת חיפה טען פפה שכ"ץ ביצע מספר טעויות לא מהותיות שנעשו בתום לב, אינן מצדיקות פסילה ואינן מטילות דופי בטענה שההרג בטנטורה אכן התרחש. זאת בניגוד לקביעת הוועדה שמדובר ב"פערים בדרגת חומרה גבוהה". כמו כן טען שהפסילה נעשתה ממניעים פוליטיים והאשים את אוניברסיטת חיפה בהתנכלות לחופש האקדמי שלו ושל תלמידיה. במסמכים שפרסם עו"ד גיורא ארדינסט (שייצג את חטיבת אלכסנדרוני במשפט) בעיתון "מעריב" (27.5.2005) טען כי כ"ץ שינה עדויות.
בריאיון לעיתון "הארץ" טען פפה שרק הגן על העבודה של כ"ץ ושלא היה מעורב בכתיבתה: "העבודה הראשונה הייתה ללא רבב. נתנו לה ציון 97, אני הייתי מעניק לה 100 - למרות שלא הייתי מעורב בעבודה הראשונה, לא הייתי המנחה שלה כמו שכל הזמן כותבים". ב־20 באפריל 2005 פרסם פפה מאמר ב"גארדיאן" הבריטי ובו האשים את אוניברסיטת חיפה ברדיפה אקדמית שלו, מאז שהחליט לסייע לכ"ץ.
במאמר דעה שפרסם באתר "שיחה מקומית" בעקבות הקרנתו של הסרט "טנטורה" בבימוי של אלון שוורץ, טען פפה כי אוניברסיטת חיפה הייתה חייבת לפסול את עבודתו של כ"ץ משום ש"לא יכלה לשאת שייצא ממנה מחקר שמאשש את הנרטיב הפלסטיני של 1948."
עמדותיו

פפה הוא פעיל שמאל רדיקלי, ומזוהה עם מפלגת חד"ש. בשנת 1999 הוא נכלל במקום השביעי ברשימת חד"ש (הרשימה קיבלה אז שלושה מנדטים).
פפה מאמין שהחזקת ישראל בשטחי יש"ע לא תסתיים מיוזמת ישראל כי אינו מאמין שיחול שינוי בעמדות הציבור הישראלי. משום כך הוא סבור שלחץ חיצוני יכול להביא לכך, ונותן כדוגמה את סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. האפרטהייד הסתיים בגלל חרם בינלאומי על דרום אפריקה, על אף שבתוך המדינה היה רוב מוחלט בקרב הלבנים בעד המשכו. הוא פעיל בתנועת ה-BDS ואף חבר בוועדה המייעצת של ארגון החרם האקדמי והתרבותי על ישראל בארצות הברית (USACBI) הקוראת לחרם מדיני, אקדמי וכלכלי על ישראל, והרצה פעמים רבות במסגרת שבוע האפרטהייד הישראלי.
פפה תמך ביוזמת חרם על ישראל על ידי איגוד המרצים הבריטי (AUT). באפריל 2005 הובילה היוזמה בסופו של דבר להטלת חרם על אוניברסיטת בר-אילן (בשל חסותה האקדמית למכללת אריאל שנמצאת באריאל) ועל אוניברסיטת חיפה, בשל התנכלות, לכאורה, לפפה. פפה טען כי הסיבות לתמיכתו בחרם היו קשורות למדיניות ממשלת ישראל וספג ביקורת קשה מהאוניברסיטה ומחוץ לה, אבל גם תמיכה. את דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה, יוסי בן-ארצי, תיאר פפה כ"ראש משטרת המחשבות הציונית", ועל החוג ללימודי ארץ ישראל אמר: "החוג אינו בודק את עמיתיו על פי הישגיהם בחו"ל (...) אלא מסתפק בפרסומים בשפה העברית בכתבי עת הערוכים על ידי חבריו של גלבר מן הצבא הישראלי."
במאמר שפרסם ב"גרדיאן" בשנת 2005 כתב פפה:
קריאה לחרם על המדינה שלך והאקדמיה אינה החלטה פשוטה עבור חבר אותה אקדמיה. אבל למדתי כיצד קהילות אקדמיות מודאגות מרחבי העולם יכולות להתאחד בזמן שאיימו לפטר אותי מהאוניברסיטה שלי, אוניברסיטת חיפה, במאי 2002. מדיניות מדויקת וממוקדת לצורך הפעלת לחץ על האוניברסיטה, אפשרה לי, תחת מגבלות והטרדה שיטתית, להמשיך בהרצאות ובמחקר, שנועדו לחשוף את העוול שנעשה לפלסטינים במהלך השנים.
המקור באנגלית
Calling for a boycott of your own state and academia is not an easy decision for a member of that academia. But I learned how the concerned academic communities, worldwide, could mobilise at the right moment when I was threatened with expulsion by my own university, the University of Haifa, in May 2002. A very precise and focused policy of pressure on the university allowed me, albeit under restriction and systematic harassment, to purse my classes and research, which are aimed at exposing the victimisation of the Palestinians throughout the years.
בריאיון לעיתון ב-2007 אמר פפה: "אני תומך בהתנגדות חמאס לכיבוש הישראלי, אם כי אני מתנגד לאידאולוגיה הפוליטית שלהם. אני תומך בהפרדת הדת מהמדינה. מדינה כובשת לא יכולה לקרוא לעצמה דמוקרטית." בשנת 2008 פרסם מאמר באתר "אלקטרוניק אינתיפאדה", שבו טען כי מדינת ישראל מבצעת רצח עם בעזה וטיהור אתני בגדה המערבית.
במאמר דעה ברשת אל-ג'זירה הקטארית בעקבות טבח שבעה באוקטובר טען פפה כי המדינה מטשטשת בכוונה את ההקשר ההיסטורי של המתקפה כדי לקדם רצח עם בעזה.
עמדותיו > ביקורת על עמדותיו

מספר אישים מימין ומשמאל, לרבות כאלה שהביעו תמיכה במפעל של ההיסטוריונים החדשים, הביעו ביקורת על הקריאות לחרם והאשימו את פפה שהוא כורת את הענף שעליו הוא יושב. אבירמה גולן ציטטה את דבריו של פפה ב"הארץ" וטענה שהם מוכיחים שקריאתו לחרם נגד ישראל אינה אידאולוגית במהותה אלא מהווה מעשה של סחטנות ונקמנות כנגד הממסד שמסרב להיכנע לתכתיביו: "את הישראלים צריכה לעניין קבוצה אחרת. זו שהעירה ועוררה את החרם מתוך האקדמיה הישראלית והצליחה ליצור רושם, שמדובר בחרם אידאולוגי מובהק ובמאבק טהור נגד הכיבוש. עיון בדברים שאומר פפה עצמו ('הארץ', 27.4) מחזק את החשש, שמאחורי המניעים האידאולוגיים של הקבוצה, או לפחות של מי שמוביל אותה בגאווה, נחבאת נימה של סחטנות כלפי האקדמיה. 'ניתן להפוך את החלטת האיגוד בקלות', אמר פפה, 'לתת לתדי כ"ץ בחזרה את התואר שנגזל ממנו בצורה בלתי חוקית, והכל יישכח'.
בעת העימות של פפה עם אוניברסיטת חיפה כינה אותו ההיסטוריון יואב גלבר, עמיתו באוניברסיטה הנחשב גם יריבו, "לורד האו האו הישראלי".
ספריו באנגלית

The Idea of Israel: A History of Power and Knowledge, London: Verso, 2014. ISBN 978-1-84467-856-3
The Forgotten Palestinians: A history of Palestinians in Israel, New Haven, CT: Yale University Press. ISBN 9780300134414
Out of the Frame: The Struggle for Academic Freedom in Israel, London: Pluto Press, 2010. ISBN 0745327257
The Ethnic Cleansing of Palestine, London and New York: Oneworld, 2006. ISBN 1-85168-467-0
The Modern Middle East, London and New York: Routledge, 2005. ISBN 0-415-21409-2
The Modern History Palestine, One Land, Two Peoples, Cambridge: Cambridge University Press, (2003; 2006) ISBN 0-521-55632-5 (The book is available in French, German, Spanish and Italian).
(With Jamil Hilal). Parlare Con il Nemico, Narrazioni palestinesi e israeliane a confronto Milano: Bollati Boringhieri, 2004.
The Aristocracy: The Husaynis; A Political Biography, Jerusalem: Mossad Byalik, (Hebrew), 2003.
The Israel-Palestine Question, London and New York: Routledge, (1999, 2006). ISBN 0-415-16948-8
(with M. Maoz). History From Within: Politics and Ideas in Middle East, London and New York: Tauris, 1997. ISBN 1-86064-012-5
(with J. Nevo). Jordan in the Middle East: The Making of a Pivotal State, London: Frank Cass, 1994. ISBN 0-7146-3454-9
The Making of the Arab-Israeli Conflict, 1947-1951, London and New York: I.B. Tauris, (1992, 1994). ISBN 1-85043-819-6
Britain and the Arab-Israeli Conflict, 1948-1951, London: St. Antony's College Series, Macmillan Press; New York: St. Martin's Press, 1988. ISBN 0-312-01573-9