stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויטורה קרפצ'ו
דעיכה אמנותית ומוות (שנות ה-20 של המאה ה-16)

לקראת סוף חייו, איכות האמנות שלו החלה להידרדר, במיוחד בעקבות יצירות הסקיאבוני. על השינוי באיכות העירה הקהילה האמנותית אז והיום. לעומת זאת, הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס ג'ורג'ונה עשה חידושים בתחום שקרפצ'ו פשוט לא הצליח להשתוות אליהם. הציפיות והדרישות האמנותיות השתנו, וכתוצאה מכך הסגנון של קרפצ'ו נראה מיושן בהשוואה. הוא מעולם לא שינה את סגנונו כדי לעמוד בקצב החידושים החדשים הללו. קרפצ'ו פנה יותר ויותר לעזרתם של בניו פייטרו ובנדטו, תלמידיו העיקריים. עם זאת, הוא השלים באופן עצמאי את עבודתו הסופית, שכללה קישוט עוגב עבור הקתדרלה בקאפו ד'איסטריה ב-1523.
עבודותיו המאוחרות של קרפצ'ו נעשו בעיקר בשטחים בשליטה וונציאנית, ובשיתוף עם בניו בנדטו ופיירו. אחד מתלמידיו היה מרקו מרציאלה (אנ').
את שנותיו האחרונות בילה בעיירה סלובנית זו, שם נפטר בין 1525 ל-1526.
סגנון

קרפצ'ו היה אחד האומנים הראשונים שכלל קרטלינו (אנ') בציוריו; הוא הכניס אותו לחלקים נבחרים באופן שגרם לו להיראות כאילו האמן השאיר אותו שם ללא מחשבה.
בהשוואה למנטור שלו ג'ובאני בליני, יצירותיו של קרפצ'ו באופן כללי פחות מוגדרות. קרפצ'ו, שנחשב לא מסורתי באותה תקופה, צייר את קישוטי המזבח שלו על קנבס ולא על לוח עץ. בנוסף, הכיסוי של צבע היסוד שביצע היה דק, שהביא למראה נועז יותר.
נצפה כי קרפצ'ו שיחק עם נקודת מגוז ביצירותיו. לדוגמה, ב"אוגוסטינוס הקדוש בחדר עבודתו", נקודת המגוז נמצאת מימין למרכז. אף על פי שהוא עדיין השתמש בשימוש המסורתי של נקודת המגוז במרכז, לעיתים הוסיף קרפצ'ו נקודת מגוז שנייה. ב"מותו של הירונימוס הקדוש" (1502), נכללה נקודת מגוז שנייה מתחת לראשית בגוף הקדוש. ההשפעה הייתה שנקודת המגוז העיקרית שידרה תמונות הרחק מהצופה, בעוד שנקודת המגוז למטה הביאה את הדימויים לעבר הצופה.
קרפצ'ו הקדיש תשומת לב מיוחדת לאדריכלות, כשהוא מתאר מבנים בצורה מדויקת כדי להבטיח שציוריו ישקפו את האלמנטים האדריכליים החדשים בוונציה.
מורשת והשפעה

קרפצ'ו הפך מבן למשפחת סוחרי פרוות קטנה להיות אמן בולט באיטליה, כאשר כמה חוקרים השוו אותו לג'נטילה בליני. בניגוד לבליני, קרפצ'ו עבד בעיקר במה שתואר כסגנון ציור שמרני יותר, בניגוד לנטיות ההומניסטיות ההולכות וגוברות שהשפיעו באופן בולט על ציירים אחרים באיטליה במהלך חייו. תיאורו של האדריכלות הוונציאנית וחיי היומיום תרם רבות לתפיסת ההיסטוריונים המודרניים את התרבות הוונציאנית של המאה החמש עשרה. רוב העבודות של קרפצ'ו הועברו למקום אחר ומוצגות כעת בגלריית האקדמיה בוונציה. רק אוסף שלם אחד של ציורים נותר שלם, אותו ניתן למצוא לאורך קירות הסקוולה די סן ג'ורג'ו דלי סקיאבוני (Scuola di San Giorgio degli Schiavoni).
אמנים מאוחרים יותר הפיקו יצירות שונות לאחר מותו של קרפצ'ו וקיבלו השראה מיצירתו. לדוגמה, "הצגת הטבעת" של פריס בורדונה (אנ') (1534), ציור שמן, שהדהד את הקומפוזיציות הרחבות של קרפצ'ו, ייצוג מדויק של טקסטיל ובדים, וייצוג של התכנסות של אגודת צדקה. קרפצ'ו השפיע גם על תעשיית כלי הזכוכית של מוראנו של המאה השש-עשרה. לדוגמה, אוספים של כוסות מזכוכית חלבית, במיוחד אלה שמתארות כלות החוגגות אירוסין, שאבו רבות מהציור שלו "שתי גברות ונציאניות" (בערך 1490).
יחס הביקורת: אז והיום

קרפצ'ו זכה להערכה צנועה במהלך חייו, ורק מדי פעם יצר יצירות עבור האצולה הוונציאנית. בעוד שתעסוקה רגילה הייתה מועטה, הוא שירת בעיקר מגוון פטרונים ממעמד הפועלים שהיו מורכבים ממלחים, אומנים ובעלי מלאכה השייכים לאגודות הצדקה של האלבינזי והסקיאבוני. הוא הוזמן גם ליצור יצירות עבור כנסיית הקהילה של ברגמו, גרומלו דה דזאנקי (Grumello de' Zanchi) וכנסייה באודינה. מחוץ לוונציה, הוא קיבל תמיכה מכמה משפחות מכובדות, כמו דלה רוברה מאורבינו.
על אף שההערכות בקרב היסטוריונים וחוקרים משתנות, רבים מזהים את קרפצ'ו כאחד מבני דורו המשמעותיים ביותר של ג'ובאני בליני. אף על פי שהסתופף בצל המנטורים שלו, הוא זכה להכרה מחוקרים, סופרים ומבקרים בני זמנו. בדיווחיו על פרספקטיבה, הדיפלומט והאדריכל האיטלקי, דניאלה ברברו (אנ'), התייחס לעבודותיו של קרפצ'ו. באופן דומה, בסדרה של ג'ורג'ו וזארי משנת 1568 חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, קרפצ'ו הופיע בחזית הרשימה שלה ציירים הוונציאנים. החלטה זו הגדילה את המוניטין האמנותי שלו מציירים אחרים בצפון איטליה.
העניין בקרפצ'ו התעורר מחדש במאה התשע-עשרה כאשר הסופר ומבקר האמנות האנגלי ג'ון ראסקין התלהב מתשומת הלב של הצייר הוונציאני לפרטים. ראסקין השווה את יצירותיו של קרפצ'ו ל"...מראת קסם המחזירה מיד את כל מה שהוא רואה מסודר להפליא...". הצייר האיטלקי בן המאה התשע-עשרה פומפאו מרינו מולמנטי (אנ') החזיק בדעה משבחת באותה מידה, והתייחס לקרפצ'ו כ"...הכרוניקן האמיתי ביותר של אנשים שחי במצהר המלא של תהילתם". במאה העשרים, ההכרה המוגברת בעבודותיו של קרפצ'ו הגיעה לשיאה בתערוכה הרטרוספקטיבית של 1963 שהתקיימה בארמון הדוג'ה בוונציה. לדברי מספר חוקרים, התערוכה הזו בוונציה היא שבתורה העניקה השראה לשף מקומי, ג'וזפה צ'יפריאני (מייסד הארי'ז בר בוונציה), לקרוא למנה (בשר בקר נא פרוס דק) על שם הצייר והשימוש שלו בצבעים אדומים עזים.
הרטרוספקטיבה הראשונה אי פעם של אמנותו מחוץ לאיטליה, "ויטורה קרפצ'ו: מספר סיפורים אמן של ונציה מתקופת הרנסאנס" (Vittore Carpaccio: Master Storyteller of Renaissance Venice) הוצגה בגלריה הלאומית לאמנות של וושינגטון הבירה, 20 בנובמבר 2022 – 12 בפברואר 2023, עם קטלוג תערוכה נלווה, "ויטורה קרפצ'ו: ציורים ורישומים" (Vittore Carpaccio: Paintings and Drawings). במקביל יצא לאור פרסום מקיף באותו כותרת כמו התערוכה. התערוכה ריכזה ארבעים וחמישה ציורים ושלושים רישומים שעשה קרפצ'ו, כולל "הבתולה קוראת" שבעלות הגלריה הלאומית לאמנות (בערך 1505), שעבר עבודות שימור. עם סיום התערוכה היא עברה ל"פאלאצו דוקלה" (Palazzo Ducale – "ארמון הדוכסים") בוונציה, והוצגה שם מ-18 במרץ עד 18 ביוני 2023.
גלריה

ויטורה קרפצ'ו
"הבריחה למצרים", סביב 1515, שמן על לוח,, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון די. סי.
"הכנת קבר ישו", מוזאוני המדינה של ברלין (אנ')
"הבתולה קוראת" (בערך 1505), שמן על לוח שהועבר לקנבס, הגלריה הלאומית לאמנות (אוסף סמואל ה. קרס, 1939.1.354)
"גאורגיוס הקדוש מטביל את הסלניטים" (1507), סקוולה די סאן ג'ורג'ו דלי סקיאבוני (אנ'), ונציה
"אביר צעיר בנוף" (1510), מוזיאון תיסן בורנמיסה, מדריד
"דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן" (1510), אקדמיית קררה, ברגמו
"דיוקן של אציל ונציאני" (בערך 1510) מוזיאון נורטון סימון, פסדינה
"סיבילה" (בערך 1510), גלריית אופיצי, פירנצה
"ויטאליס ממילאנו (אנ') על סוס" (1514)
"הדרשה של סטפנוס הקדוש" (1514), מוזיאון הלובר, פריז
"פאולוס הקדוש" (1520), סן דומניקו, קיוג'ה
"השגרירים נפרדים", גלריית האקדמיה, ונציה
"הולדת הבתולה" (בערך 1502), שמן על בד, אקדמיית קררה, ברגמו
"הבשורה למרים", קא' ד'אורו, ונציה
"שתי נשים ונציאניות", מוזיאון קורר, ונציה
"ציד בלגונה", מרכז גטי (אנ'), לוס אנג'לס
"ציד בלגונה" ו"שתי נשים ונציאניות" (שחזור)
"יוחנן המטביל", מוזיאון פילברוק לאמנות (אנ'), טלסה
"מדונה עם ילד ושני קדושים", בערך 1485–1510, לשעבר במוזיאון הקייזר פרידריך, ברלין, נהרס בשנת 1945 בשרפת פלקטורם
לקריאה נוספת

Daniele Trucco, "Vittore Carpaccio e l'esasperazione dell'orrido nell'iconografia del Rinascimento", in «Letteratura & Arte», n. 12, 2014, pp. 9–23.
Pompeo Molmenti, Gustav Ludwig, The Life and Works of Vittorio Carpaccio (London: John Murray, Albemarle Street, W., 1907)
Humfrey, Peter, ed., Vittore Carpaccio: Master Storyteller of Renaissance Venice. Washington, D.C.: National Gallery of Art, 2022. ISBN 9780300254471.
ביאורים

↑  עיסוקו של אביו של קרפצ'ו נותר שנוי במחלוקת, החל מסוחר עורות ועד דייג ובונה סירות. עם זאת, חוקרים זיהו לחלופין מעורבות בפרווה. לדברי פיטר האמפרי, פרופסור אמריטוס לתולדות האמנות באוניברסיטת סנט אנדרוז, "ויטורה היה בנו של פייטרו סקרפצה, פרוון ונציאני".
↑  באיטלקית "שיחה קדושה" - סוגה שפותחה בציור הרנסאנס האיטלקי, עם תיאור של הבתולה והילד (מריה הבתולה עם ישו התינוק) בתוך קבוצת קדושים בקבוצה לא פורמלית יחסית
↑  מאיטלקית "פיסת נייר קטנה", הצגה אשלייתית של פתק כתוב שנכלל בציור, בעיקר מתוך אגדה המתעדת את שם האמן, התאריך, הנושא או מידע רלוונטי אחר על היצירה.
↑  איורים של קרפצ'ו עצמו נדירים ומהוסים כאחד. ייתכן שהוא כלל דיוקן עצמי במחלוקת של סטפנוס הקדוש ונעשה בטעות הנושא של דיוקן אדם של ויטורה גרקו. איור מובהק יותר, דיוקן של קרפצ'ו, ניתן למצוא ב"חיי הציירים" של וזארי משנת 1568.
הערות שוליים

↑  Strand, John (17 בנובמבר 2022). "Who Is Vittore Carpaccio? Seven Things to Know". www.nga.gov. ארכיון מ-21 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  Carpaccio, Vittorio, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Flakturm (flaktower) Friedrichshain, NGA, Washington
↑  Vittore Carpaccio, The Meditation on the Passion. Italy, c. 1490, https://www.metmuseum.org/art/collection/search/435851
↑  "Leto Vittoreja Carpaccia, spomin na čas, ko je Koper veljal za "istrske Atene"" [The Year of Vittore Carpaccio, the Memory of Time when Koper Was Considered the "Athens of Istria"] (בסלובנית). MMC RTV Slovenija. 5 בפברואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rodini, Elizabeth (2013). "The Politics of Marriage in Carpaccio's St. Ursula Cycle". Early Modern Women. 8: 87. doi:10.1086/EMW23617847. JSTOR 23617847.
↑  Kathleen Kuiper (1 בפברואר 2010), The 100 Most Influential Painters & Sculptors of the Renaissance (I ed.), Rosen Education Service, pp. 171–172, ISBN 978-1615300044 {{citation}}:  (עזרה)
1 2  "Altarpieces in or from Venetian churches". www.wga.hu.
1 2  "Artist Info". www.nga.gov.
↑  D'Addio, Sophia (2020). Painted Organ Shutters in Renaissance Italy (תיזה) (באנגלית). Columbia University. doi:10.7916/d8-ym57-tp81.
↑  Campbell, Caroline (2015). "Carpaccio: Conegliano". The Burlington Magazine. 157 (1347): 433–435. ISSN 0007-6287. JSTOR 43858109.
↑  Matthew, Louisa C. (1998). "The Painter's Presence: Signatures in Venetian Renaissance Pictures". The Art Bulletin. 80 (4): 616–648. doi:10.2307/3051316. ISSN 0004-3079. JSTOR 3051316.
↑  Mack, Rosamond E. (2002). Bazaar to Piazza: Islamic Trade and Italian Art, 1300-1600. University of California Press. ISBN 0-520-22131-1
1 2  "Is Carpaccio's Paint as Red as Raw Meat?". www.nga.gov. 16 בנובמבר 2022. ארכיון מ-7 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Past Exhibition − Vittore Carpaccio: Master Storyteller of Renaissance Venice". www.nga.gov.
↑  VITTORE CARPACCIO. Dipinti e disegni
↑  Department of Image Collections, National Gallery of Art Library, Washington, DC NGA, Washington
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431709105171  PLWABN: 9810691481805606  BIBSYS: 90261618  BNE: XX878681  BnF: cb119432646 (data)  CANTIC: a11265516  CiNii: DA04050532  GND: 118519204  ICCU: CFIV019637  ISNI: 0000 0001 2142 6500  LCCN: n82097632  LNB: 000197653  MusicBrainz: 3fd2d191-4cf8-4b02-8201-667443f80b40  NDL: 00512408  NKC: ola2002158473  NLA: 35856267  NSK: 000225812  NTA: 068672500  RERO: 02-A003078561  RKD: 15504  SELIBR: 182756  SNAC: w6t74023  SUDOC: 027377962  Trove: 1117912  ULAN: 500015121  VcBA: 495/75871  VIAF: 261297781   WorldCat (עם VIAF): 261297781 
"סלבטור מונדי עם ארבעה קדושים" (בערך 1490) בבעלות "קרן לוצ'אנו סורליני" (Fondazione Luciano Sorlini) בברשה.
"אוגוסטינוס הקדוש בחדר עבודתו"
פרט מתוך "הצגת ישו במקדש" (1510)
"מות הקדושים של עולי הרגל וההלוויה של אורסולה הקדושה" 1490–94
"חלומה של אורסולה הקדושה" 1490–94
בית קרפצ'ו, משערים שהוא מקום מגוריהם של קרפצ'ו ובניו, בקאפו ד'איסטריה (כיום קופר), בסלובניה
כוס מזכוכית חלבית מתוצרת מוראנו, בהשראת "שתי נשים ונציאניות" של קרפצ'ו
"דיוקן קרפצ'ו" מאת ג'ורג'ו וזארי, 1568
זדנייק הריב

זדֶנייֵק הְרְזִ'יבּ (בצ'כית: Zdeněk Hřib; נולד ב-21 במאי 1981) הוא מנהל צ'כי, רופא ופוליטיקאי מטעם מפלגת הפיראטים, המכהן כראש עיריית פראג מאז נובמבר 2018.
כרופא, מילא שורת תפקידי ניהול וייעוץ בגופי בריאות ממשלתיים, ארגוניים וארגונים ללא מטרות רווח, המוקדשים לדיגיטציה, בקרת איכות של שירותים והגנת הצרכן. ב-2014 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות המוניציפליות בפראג, אך נכנס לתפקידו בעקבות הבחירות המוניציפליות ב-2018, שם זכו הפיראטים במקום השני והקימו קואליציה שלטונית עם המפלגות השלישית והרביעית בדירוג, קואליציה המחזיקה 39 מתוך 65 מושבים באספת העיר פראג.
ראשית החיים והקריירה

הְרְזִ'יבּ נולד בסלאביצ'ין, בסמוך לעיר זלין בדרום מזרח צ'כיה. הוא למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג והשתתף בתוכנית חילופי סטודנטים בטאיוואן.
בהמשך מילא תפקידים ניהוליים בענף הבריאות, והתמקד בדיגיטציה של שירותי הבריאות. מאז 2012 הוא משמש כמנהל ומייסד ארגון ללא מטרות רווח המספק בקרת איכות, ביקורת הנהלה וייעוץ לספקי שירותי בריאות וכן הגנה על הצרכן ללקוחות הבריאות.
בשנת 2013 הפך הְרְזִ'יבּ לתומך רשום של מפלגת הפיראטים הצ'כית וב-2014, התמודד ללא הצלחה בבחירות העירוניות בפראג 2014.
ראש עיריית פראג (2018 – הווה)

הפיראטים דורגו במקום השני בבחירות המוניציפליות בפראג 2018 וזכו ב-13 מתוך 65 מושבים באספת עיריית פראג והקימו קואליציה שלטונית עם המפלגות שהגיעו למקום השלישי והרביעי, המחזיקה בסך הכל 39 מתוך 65 מושבים. הְרְזִ'יבּ, כמועמד המוביל של מפלגת הפיראטים עם 75,082 קולות, נבחר לראש עיריית פראג ב־15 בנובמבר 2018 על ידי אספת עיריית פראג והחליף בתפקיד את אדריאנה קרנובובה.
בשנת 2018, במהלך פגישה עם דיפלומטים זרים בפראג, התבקש ראש העיר על ידי שגריר סין בצ'כיה לגרש את נציג טאיוואן, וסירב לעשות כן. הוא מתח ביקורת על סעיף בהסכם עיר האחות בין פראג לבייג'ינג המתייחס לעקרון סין האחת, והצהיר כי מדיניות זו היא "עניין מורכב ביחסי החוץ בין שתי מדינות" ולכן "אין לה מקום בהסכם ערים תאומות". בהמשך העביר הְרְזִ'יבּ ביקורת על כך שממשלת סין ביטלה בתגובה סיור של הפילהרמוניה בפראג, ותיאר זאת כפוליטיזציה של התרבות. לטענת הגרדיאן, הְרְזִ'יבּ היה אחראי להשבת "דמותה של צ'כיה כחלוצת פעילות למען זכויות אדם".
ב-17 בינואר 2019 פנה הְרְזִ'יבּ למועצת העיר בבקשה לקרוא רחוב בפראג לכבודו של פאבל אדמוביץ', ראש עיריית גדנסק לשעבר בפולין שנרצח ב־13 בינואר 2019. ב־5 ביוני 2019 נחנך רשמית הרחוב בפארק רייגרובי סאדי על שם אדמוביץ'.
בדצמבר 2019 היה הרז'יב בין ארבעת ראשי הערים של בירות קבוצת וישגראד בפראג, בוורשה, בברטיסלאבה ובבודפשט, שחתמו על מה שמכונה "ברית ערים חופשיות", הסכמה להגן על "ערכים משותפים של חופש, כבוד אנושי, דמוקרטיה, שוויון, שלטון החוק, צדק חברתי, סובלנות ומגוון תרבותי". באפריל 2020 הורה הְרְזִ'יבּ ופיקח על הסרת הפסל שהוקדש למצביא הסובייטי איוואן קונייב, מעשה שנוי במחלוקת שהוביל להגברת האבטחה סביב ראש העיר בשבועות שלאחר מכן.
הערות שוליים

1 2  Primátorem Prahy bude Pirát Hřib. Další koaliční lídři jsou mimo radu (in Czech). Mladá fronta DNES. 25 October 2018.
↑  http://pirati-msk.cz/lide/zdenek-hrib/ (אורכב 28.10.2018 בארכיון Wayback Machine)
↑  Ministerstvo vnímá eRecept jako nástroj k šikaně lidí, říká jeho tvůrce a kandidát Pirátů na primátora Hřib (in Czech). Czech Radio. 4. 6. 2018.
↑  Úplný výpis z rejstříku obecně prospěšných společností Institut pro aplikovaný výzkum, edukaci a řízení ve zdravotnictví, o.p.s., O 990 vedená u Městského soudu v Praze. Register of the Ministry of Justice (Czech Republic).
↑  Pražským primátorem bude Pirát Hřib. Čižinský ani Pospíšil v radě nebudou (in Czech). Lidové noviny. 25.10.2018.
↑  Volby do zastupitelstev obcí 2014. volby.cz.
↑  "Jmenné seznamy | volby.cz". www.volby.cz.
↑  "Zdeněk Hřib se stal primátorem Prahy. Opoziční ANO a ODS ho nepodpořily | Aktuálně.cz". Aktuálně.cz - Víte, co se právě děje (בצ׳כית). Economia, a.s. 15 בנובמבר 2018. נבדק ב-15 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hsu, Stacy (30 במרץ 2019). "Prague mayor condemns treatment of diplomat". Taipei Times. נבדק ב-4 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tait, Robert (3 ביולי 2019). "Zdeněk Hřib: the Czech mayor who defied China". The Guardian. נבדק ב-3 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Praga: burmistrz Zdeněk Hřib chce stworzyć ulicę im. Pawła Adamowicza". Onet Wiadomości (בפולנית). 2019-01-17. נבדק ב-2019-01-17.
↑  "Prague officially inaugurates street in honour of slain Polish mayor". נבדק ב-2019-06-21.
↑  Shaun Walker. Islands in the illiberal storm: central European cities vow to stand together. theguardian.com. 16 Dec 2019.
↑  AFP. "Prague mayor under protection after reports of Russian plot". www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-04-28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810645600605606  NKC: xx0212724  VIAF: 36149414897889550316   WorldCat (עם VIAF): 36149414897889550316 
הרז'יב (משמאל) במסיבת עיתונאים בשנת 2018 עם סגן יו"ר המפלגה, יעקב מיכאלק, היו"ר איוון ברטוס וסגנית יו"ר אולגה ריכטרובה
הרז'יב ושר החוץ של טייוואן ג'וזף וו באפריל 2019
חבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה

חבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה הוקמה בקיץ של שנת 1881, במוינשט, רומניה, על ידי קבוצה של 50 משפחות מיהודי המקום לשם פתרון בעיית יהודי רומניה על ידי ארגון עלייה לארץ ישראל.
בראש האגודה עמד מנדל גרינברג ומזכירה היה דוד שוב. האגודה שיגרה לארץ ישראל את דוד שוב כשליחה ובשנת 1882 יצאה אל ארץ ישראל קבוצה ראשונה של 22 משפחות מבני מוינשט.
זאב גריס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בספטמבר 1945 (בן 79) יבנאל, ישראל 
 פטירה:  ישראל
 ענף מדעי:  מדעי היהדות, history of books and reading, ספרות עם ישראל, תנועת החסידות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  רבקה ש"ץ אופנהיימר 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  אוניברסיטת בוסטון  היברו קולג'  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 תלמידי דוקטורט:  אבריאל בר-לבב 
 www.bgu.ac.il/~zgries/
 
זאב שמעון גְּרִיס (נולד ב-23 בספטמבר 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון החוקר את תנועת החסידות, ספרות המוסר היהודית, ספרות ההשכלה, מחשבה יהודית מודרנית וביבליוגרפיה עברית.
ביוגרפיה

גריס נולד ביבנאל, בנם של דוקטור מרדכי גריס ודוקטור שרה צימרמן-גריס, ואת מרבית ילדותו ונעוריו העביר ברחובות. בין השנים 1963 ל-1966 שירת בצה"ל. בין השנים 1968 ל-1972 השלים תואר ראשון בספרות עברית ופילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1972 ל-1976 השלים תואר שני במחשבת ישראל. נושא עבודת התזה שלו היה "צוואת הריב"ש וראשית ספרות ההנהגות החסידית", בהנחיית פרופ' רבקה שץ-אופנהיימר. בין השנים 1976 ל-1980 השלים דוקטורט במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, שהיה גם בהנחיית שץ-אופנהיימר. נושא עבודת הדוקטורט היה "ספרות ההנהגות החסידית כביטוי להנהגה ואתוס". בשנות השמונים היה חבר מערכת של "מחקרי ירושלים במחשבת ישראל", ובשנים תשמ"ד-תשמ"ה ערך את כרכים ג' ו-ד' של כתב העת.
גריס לימד בסמינר אורנים, ובשנת 1988 החל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון. בין השנים 1988 ל-1989 היה פרופסור חבר במחלקה ללימודי דתות באוניברסיטת בוסטון, ובין 1989 ל-1990 לימד ב-Hebrew College במסצ'וסטס. בין השנים 1990 ל-1993 לימד בטכניון, ובשנים 1993 ו-1994 לימד במכון כרם. בשנת 1995 חזר ללמד באוניברסיטת בן-גוריון, ושנתיים מאוחר יותר, בשנת 1997, מונה לפרופסור חבר, ובשנת 2003 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1970 נפצע קשה בהיותו בשירות מילואים מהפגזה על הר דב.
נשוי לרותי (בתם של רבקה ונח פניאל) ומתגורר בירושלים.
ספרים שכתב

גריס חיבר מעל לארבעים מאמרים, רובם בעברית וחלקם באנגלית. כמו כן הופיעו מאמרים שלו גם בצרפתית וגרמנית. בנוסף לדיסרטציה, הוא כתב שלושה ספרים בעברית ואחד מספריו תורגם לאנגלית, כמפורט דלקמן:
ספרות ההנהגות החסידית כבטוי להנהגה ואתוס, דיסרטציה, ירושלים: תשל"ט. (הספר בקטלוג ULI)
ספרות ההנהגות: תולדותיה ומקומה בחיי חסידי ר’ ישראל בעל שם-טוב, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ן-1989. (הספר בקטלוג ULI)
ספר סופר וסיפור בראשית החסידות: מן הבעש"ט ועד מנחם מנדל מקוצק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ב-1992. (הספר בקטלוג ULI)
הספר כסוכן תרבות בשנים ת"ס-תר"ס (1700–1900), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשס"ב-2002 (תרגום לאנגלית הופיע בשנת 2007). (הספר בקטלוג ULI)
The book in the Jewish world, 1700-1900, Oxford: Littman Library of Jewish Civilization, 2007 (תרגום של הספר כסוכן תרבות בשנים ת"ס-תר"ס). (הספר בקטלוג ULI)
הספר העברי - פרקים לתולדותיו, מוסד ביאליק, 2015
ממאמריו שיצאו בתדפיסים

"בין ספרות להיסטוריה: הקדמות לדיון ועיון בשבחי הבעש"ט" (תדפיס מתוך: טורא ג', אסופת מאמרי הגות ומחקר במחשבת ישראל, אורנים - בית הספר לחינוך של התנועה הקיבוצית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994, עמ' 153 - 181).
"התעוררות האינטליגנציה הרדומה, הדפסת ספרים במאה הי"ח בכלל ולקהל הקוראים במזרח אירופה בפרט כביטוי לתהליכי תמורה ושינוי בחינוך היהודי", ירושלים: חמו"ל, תשנ"ו (הופיע גם בספרו הספר כסוכן תרבות בשנים ת"ס-תר"ס, הנ"ל).
ספרים וכתבי עת שערך

מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרך ג' (חוברת ד'), עורכים: ז. גריס, ז. הרוי ופ. מנדס-פלור, ירושלים: האוניברסיטה העברית, המכון למדעי היהדות, הוצאת ספרים מאגנס, תמוז תשמ"ד-1983/84.
מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרך ד' (חוברות ג' - ד') עורך: זאב גריס, ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי והמרכז לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום, תמוז תשמ"ה-1984/85.
שפע טל, עיונים במחשבת ישראל ובתרבות יהודית, מוגשים לברכה זק, בעריכת זאב גריס, חיים קרייסל ובועז הוס, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ד- 2004.
לכבודו יצא הספר "דרך ספר - שי לזאב גריס" בעריכת עודד ישראלי, אבריאל בר-לבב, אברהם (רמי) ריינר ויונתן מאיר, ירושלים 2021.
הערות שוליים

↑  חלק ממצאי המחקר הופיעו במאמר הראשון שהוציא לאור: "עריכת צוואת הריב"ש", קריית ספר נ"ב (תשל"ז), עמ' 187 - 210.
↑  זאב גריס, 'יבנאל היא משל', פנים 35 (2006), 23–34, באתר הסתדרות המורים בישראל.
↑  באותו כרך הופיע מאמרו: "סיפורי תפילה חסידיים כמקור לתפיסת עולם ואדם של החסידים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262170205171  PLWABN: 9810675351605606  BIBSYS: 10038612  BnF: cb14627831b (data)  CiNii: DA18978304  GND: 1041837097  ISNI: 0000 0001 1675 7508  LCCN: n80024080  NKC: ola20221160518  NTA: 30368478X  VIAF: 76570915   WorldCat (עם VIAF): 76570915
חוק הסכמים קיבוציים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  18 בפברואר 1957
 תאריך חקיקה עברי:  י"ד באדר א' תשי"ז
 גוף מחוקק:  הכנסת השלישית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 28 בפברואר 1957, עמ' 63
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הכלכלה והתעשייה
 מספר תיקונים:  9
 נוסח מלא:  הנוסח המלא
 
חוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957 מסדיר את יצירתם של הסכמים קיבוציים במסגרת יחסי העבודה בישראל. החוק אושר בכנסת השלישית בפברואר 1957, ונכנס לתוקף ב-1 במרץ 1957.
היסטוריה חקיקתית

הצעת חוק הסכמים קיבוציים הוגשה לכנסת מטעם הממשלה ב-21 במרץ 1955. החוק אושר ב-18 בפברואר 1957, ונכנס לתוקף ב-1 במרץ 1957. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו מאפיין ייחודי של ההסכם הקיבוצי, המבדיל בינו ובין הסכם רגיל: "ההסכם הקיבוצי, ככל הסכם, מחייב את הצדדים שבו, אלא שבנוסף על כך – ובזה השוני שבינו ובין הסכם אחר – הוא מהווה את חוזה העבודה האישי שבין העובדים לבין המעבידים הנוגעים בדבר."
בתיקון מספר 2 לחוק נוסף לו סעיף 33ז, המאפשר לארגון מעבידים, שהוא צד להסכם קיבוצי שהורחב, לגבות דמי טיפול ארגוני-מקצועי ממעסיק שחל עליו צו ההרחבה.
בתיקון מספר 3 נוסף לחוק סעיף 10ב, הקובע שמעסיק בשירות ציבורי המעסיק מאה עובדים או יותר חייב להודיע לשר הכלכלה והתעשייה על כל הסדר בכתב שאינו הכם קיבוצי, שעניינו שכר עבודה או תנאים סוציאליים של כל עובדיו או סוג מהם. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחובה זו:
תיקון מספר 6 הוסיף לחוק את סעיפים 33ט–33טז, העוסקים בחופש ההתאגדות.
בעקבות פסקי דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים ובית הדין הארצי לעבודה, והמלצת בית הדין הארצי לעבודה לצדדים (ארגון עובדים ומעסיק) לקיים משא ומתן לשם חתימת הסכם קיבוצי, נחקק תיקון מספר 8, שהוסיף לחוק, כהרחבה של חופש ההתאגדות, את סעיף 33ח1, המחייב את המעסיק לקיים משא ומתן עם ארגון העובדים היציג, בהתארגנות ראשונית אצלו. הסעיף אינו מחייב את המעסיק לחתום על הסכם קיבוצי במסגרת משא ומתן זה.
מימוש החוק

באסדרה הנדרשת לפי החוק (רישום הסכמים קיבוציים, הוצאת צווי הרחבה) מטפלת היחידה ליחסי עבודה של משרד הכלכלה והתעשייה.
ההסכם הקיבוצי הוא הדרך העיקרית לקביעת תנאי העבודה במגזר הציבורי, והוא נפוץ גם במגזר הפרטי. לרבים מההסכמים הקיבוציים הכלליים הוצאו צווי הרחבה, מהם החלים על כלל העובדים במדינה ומהם החלים על העובדים בענף הרלוונטי.
חופש ההתאגדות שנקבע בהסכם הביא לתביעות אחדות נגד מעסיקים שניסו למנוע התאגדות של עובדיהם.
לקריאה נוספת

מנחם גולדברג ונחום פינברג, דיני עבודה, הוצאת סדן, פרק 4 - חוק הסכמים קיבוציים.
הערות שוליים

↑  חוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957, ס"ח 221 מ-28 בפברואר 1957
↑  תקנות הסכמים קיבוציים (רישום), תשי"ז-1957, באתר "נבו"
1 2  הצעת חוק הסכמים קיבוציים, תשט"ו-­1955, ה"ח 233 מ-21 במרץ 1955
↑  תקנות הסכמים קיבוציים (תשלום דמי טיפול ארגוני-מקצועי לארגון מעבידים), תשל"ז-1977, באתר "נבו"
↑  חוק הסכמים קיבוציים (תיקון מס' 2), התשל"ו-1976, ס"ח 804 מ-8 באפריל 1976
↑  חוק הסכמים קיבוציים (תיקון מס' 3), התשל"ו-1976, ס"ח 823 מ-30 ביולי 1976
↑  הצעת חוק הסכמים קיבוציים (תיקון מס' 3), התשל"ו-1976, ה"ח 1244 מ-24 במאי 1976
↑  חוק הסכמים קיבוציים (תיקון מס' 6), התשס"א-­2001, ס"ח 1772 מ-10 בינואר 2001
↑  סק (י-ם) 4/09 עמותת סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים נ' כוח לעובדים - ארגון עובדים דמוקרטי, ניתן ב-11 ביוני 2009
↑  עסק (ארצי) 64/09 כח לעובדים – ארגון עובדים דמוקרטי נ' עמותת סינמטק ירושלים – ארכיון ישראלי לסרטים, ניתן ב-2 ביולי 2009
↑  חוק הסכמים קיבוציים (תיקון מס' 8), התשס"ט-2009, ס"ח 2208 מ-10 באוגוסט 2009
↑  חיפוש הסכם עבודה קיבוצי, במאגר ההסכמים הקיבוציים של משרד הכלכלה והתעשייה
↑ דוגמאות:
וואלה! כסף‏, בית הדין קבע: חברת התקשורת פגעה בזכות ההתארגנות של עובדיה, באתר וואלה, 23 בנובמבר 2020
ליטל דוברוביצקי, ביה"ד לעבודה: "בדרכי תחבולה, תנועת הצופים מנסה להסוות את התנגדותה להתארגנות העובדים", באתר כלכליסט, 3 בפברואר 2021
כפיר אדר, הפסד נוסף להסתדרות: התביעה בסך 15 מיליון שקל נדחתה על הסף, באתר אייס, 9 במאי 2021
זדנק אורבנק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוקטובר 1917 פראג 
 פטירה:  12 ביוני 2008 (בגיל 90) פראג, צ'כיה 
 מדינה:  צ'כיה, צ'כוסלובקיה 
 מקצוע:  איש חינוך, משורר, חוקר תיאטרון, עורך תורם, סופר, מתרגם, עיתונאי, מבקר ספרות 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (18 בנובמבר 1992)  מסדר טומאש מסריק  participant in the resistance and resistance against communism 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  זדנק אורבנק
 
זדנק אורבנק (בצ'כית: Zdeněk Urbánek;‏ 1917, פראג – 2008, פראג), היה סופר, מסאי, מתרגם וחסיד אומות העולם מצ'כיה.