stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינוורארי
הערות שוליים

↑  City Population
↑  Ainmean-Àite na h-Alba ~ Gaelic Place-names of Scotland
↑  מעמד המוענק על ידי המלך והמאפשר לעיירה אוטונומיה מסוימת ונציגות בפרלמנט הסקוטי
↑  מתוך הספר על תמונות היסטוריות של המקום
↑  Charles Fox-Davies, A Complete Guide to Heraldry, Page 88
↑  ההופעה של תזמורת חמת החלילים של אינוורארי באליפות העולם של 2011
↑  Spectacular Scotland – Inveraray סרט קצר על אתרי התיירות העיקריים
↑  McDownton!
↑  אתר המוזיאון
↑  Para Handy Cottage in Inveraray
↑  אתר המגדל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542717405171  LCCN: n97048558  MusicBrainz: cce69cb6-5446-42aa-b6c6-b241e8d81775  VIAF: 149097543   WorldCat (עם VIAF): 149097543
אטול נונו

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס ההודי, ים לקדיב 
 קואורדינטות:  5°50′00″N 73°18′00″E﻿ / ﻿5.8333333333333°N 73.3°E﻿ / 5.8333333333333; 73.3
 נתונים מדיניים
 מדינה:  האיים המלדיביים 
 אזור זמן:  UTC+5
  (למפת האיים המלדיביים מוגדלת) מאלה אדו סיטי פואמולקו קולחודופושי טינדו נאיפרו גאן דוואפארו דידהו האוקיינוס ההודיאטול נונו(למפת האיים המלדיביים רגילה) מאלה אדו סיטי פואמולקו קולחודופושי טינדו נאיפרו גאן דוואפארו דידהו האוקיינוס ההודיאטול נונו
 
אטול נונו (בדיבהי: މިލަދުންމަޑުލު ދެކުނުބުރި) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון. האטול כולל 71 איים מתוכם 13 מיושבים,[דרושה הבהרה] בירת האטול היא האי מאנאדהו, מדרום לו נמצא האטול לביאני מצפון האטול שאביאני וממערב האטול ראה. באטול 14,502 תושבים ובראשו עומד הצ'יף פרואט אלי.
גאוגרפיה ואקולוגיה

הערוץ ממערב לאטול נונו נקרא באראבלי קאנדו. באראבלי הוא סרטן נזיר בשפת המקום, דיבהי.
באטול נונו קיימת הכמות הרבה ביותר של להקות הדגים במלדיביים, ואף פרטים רבים של סטנלה ארוכת-חרטום.
שונית האלמוגים בסלע-חד המולד היא אתר צלילה פופולרי, כמו גם אורימאס טילה, שם ניתן לצפות בכרישון לבן-קצוות.
הערות שוליים

↑  MILADHUNMADULU DHEKUNUBURI (NOONU ATOLL) באתר משרד הדיג והחקלאות של המלדיביים
ערך זה הוא קצרמרבנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אילן מלכא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בדצמבר 1967 (בן 56) גני תקווה ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צה"ל  שירות בתי הסוהר
 תקופת הפעילות:   1986–2016  2016
 דרגה:    תת-אלוף     גונדר (שב"ס)
 תפקידים בשירות
 קצין אג"ם של אוגדת עזה  מפקד גדוד רותם  מפקד בא"ח גבעתי  מפקד עוצבת שועלי מרום  מפקד המרכז לאימונים טקטיים במל"י  מפקד חטיבת גבעתי  קצין אג"ם של פיקוד המרכז  ראש מטה פיקוד המרכז  סגן נציב בתי הסוהר
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה     מלחמת לבנון השנייה   מבצע חורף חם   מבצע עופרת יצוקה   מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן
 
אילן מלכא (נולד ב-21 בדצמבר 1967 בגני תקווה) הוא תת-אלוף במילואים, המשמש ראש אגף המטה בשירות בתי הסוהר בדרגת גונדר. בעברו שימש ראש מטה פיקוד המרכז ומפקד חטיבת גבעתי בתקופת מבצע עופרת יצוקה.
קורות חייו

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 בחר לשרת בחטיבת גבעתי. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד רותם. ב-1990 מונה למפקד פלוגת מסלול ולאחר מכן כמפקד פלוגת החוד בגדוד. בשנת 1993 מונה למפקד האימון המתקדם בבסיס האימונים החטיבתי וב-1994 לסגן מפקד גדוד רותם.
בשנים 1995 עד 1997 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והשלים תואר ראשון במדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר הלימודים מונה לקצין אג"ם של גבעתי וב-1998 לקצין אג"ם של אוגדת עזה. בשנת 2000 מונה למפקד גדוד רותם, תפקיד בו שירת עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. בשנים 2002–2004 שירת כמפקד בסיס האימונים החטיבתי. בספטמבר 2004 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים, שירת בתפקיד עד יולי 2006 ובמקביל כיהן כמפקד המרכז לאימונים טקטיים במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. יצא ללימודי תואר שני באסטרטגיה וביטחון לאומי באוניברסיטה לביטחון לאומי שבוושינגטון.
ביולי 2007 מונה למפקד חטיבת גבעתי. הוא הוביל את החטיבה במהלך מבצע חורף חם בו נכנסו כוחות גבעתי, שריון והנדסה לרצועת עזה. במהלך הלחימה נהרגו שני חיילים מהחטיבה ושמונה נוספים נפצעו. בתחילת 2009 השתתפה החטיבה בפיקודו במבצע עופרת יצוקה, עם תחילת המבצע השתלטה החטיבה על שכונת זייתון בדרום מזרח העיר עזה וניהלה לוחמה בשטח בנוי. לאחר המלחמה הועמד מלכא לדין משמעתי בפני האלוף יואב גלנט וקיבל הערה פיקודית, בעקבות ממצאי צוות חקירה מטכ"לי, שהעלו כי באירועים שהתרחשו ב-15 בינואר בגזרת הלחימה בשכונת תל אל-הווא, "חרג מסמכותו באופן שסיכן חיי אחרים". זאת כיוון שאישר ירי ארטילרי בסמוך למתחם מיושב. יחד עמו הועמד לדין גם מפקד אוגדת עזה, תת-אלוף איל איזנברג. בתדרוך לעיתונאים שערך בתום הלחימה טען כי לא הייתה הגזמה בהפעלת אש. באוקטובר 2010 נחקר במצ"ח בהוראת הפרקליט הצבאי הראשי, בעקבות אישור שנתן במהלך המבצע, להפציץ מבנה, בתקרית שבה נהרגו 21 פלסטינים. ב-2012, בתום הבדיקה של הפרקליטות הופרכו החשדות נגדו ונקבע שלא נהג ברשלנות בנסיבות העניין. למרות סגירת התיק קבע הרמטכ"ל בני גנץ שאין לקדם את מלכא לתפקיד פיקודי.
ביולי 2009 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז עד שנת 2012. באוגוסט 2013 הועלה לדרגת תא"ל ונכנס לתפקידו כראש מטה פיקוד המרכז, בתפקידו שימש עד יולי 2016. ב-22 בספטמבר 2016 הועלה לדרגת גונדר ומונה לסגן נציב בתי הסוהר.
מלכא נשוי ואב לשני בנים ובת.
הערות שוליים

↑  רון בן ישי, מפקדי גבעתי: יישמנו לקחי לבנון - דבקנו במשימה, באתר ynet, 4 במרץ 2008.
↑  אנשיל פפר, תשובת ישראל לדו"ח גולדסטון: מפקד אוגדת עזה נענש משמעתית על ירי פגזי זרחן במבצע "עופרת יצוקה", באתר הארץ, 1 בפברואר 2010
אנשיל פפר, תשובת ישראל לדו"ח גולדסטון: בניגוד לדו"ח, צה"ל מכחיש שימוש בזרחן, באתר הארץ, 1 בפברואר 2010
↑  אור הלר, מח"ט גבעתי: לא הפעלנו כוח אש מוגזם בלחימה בעזה, באתר nana10‏, 19 בינואר 2009(הקישור אינו פעיל, 24.9.2020)
↑  רועי שרון, תיעוד: כך מנסה מצ"ח לצבור עדויות נגד מח"ט גבעתי בעופרת יצוקה, באתר nana10‏, 6 בינואר 2011
↑  אחיקם משה דוד וחנן גרינברג, נסגר התיק נגד האחראי להרג 21 פלסטינים, באתר nrg‏, 1 במאי 2012
↑  אל"ם אילן מלכא לא יקודם לתפקיד פיקודי, רשת ב', 2 במאי 2012
אורליאנה

דוכסות אורליאנה (בצרפתית: Duché d'Orléanais) הוא מחוז לשעבר של צרפת, אשר הוקם בתקופת הרנסאנס על ידי מיזוג של ארבעה מחוזות ועיירות לשעבר. אולם לאחר המהפכה הצרפתית, המחוז פורק ב-1791 וירשו אותו חמישה מחוזות (פחות כמה קומונות שהועברו למחוזות אחרים).
דוכסות

דוכסות אורליאן נוצרה בשנת 1344 על ידי העלאת רוזנות אורליאן לשעבר לדוכסות תחת המלך פיליפ השישי עבור בנו השני פיליפ דה ולואה. עם הקמת הדוכסות שולבו בה גם כמה יישובים סביב המחוז הקודם, הם כללו את רוזנות בוז'נסי ואת הסניורויות של נויוויל-או-בואה, Yèvre-le-Châtel‏, Châteauneuf-en-Thymerais, לוריס ובויסקום. בשנת 1375, הנסיך פיליפ מת ללא יורש לגיטימי, התואר 'דוכס אורליאן' והדוכסות עצמה אוחדו לתחום המלכותי (אדמות הכתר) של מלך צרפת.
בשנת 1392, הדוכסות נוצרה מחדש על ידי המלך שארל השישי עבור אחיו הצעיר לואי דה ולואה-אורליאן. מאוחר יותר ירש את הדוכסות בנו שארל דה ולואה-אורליאן ששלט עד 1465 כאשר מת מסיבות טבעיות. לאחר מותו ירש אותו בנו לואי דה ולואה-אורליאן, שהפך למלך לואי השנים עשר ב-1495 והתואר אוחד לכתר פעם נוספת.
בשנת 1519, הדוכסות שוב נוצרה על ידי המלך פרנסואה הראשון עבור בנו השני אנרי דה ולואה-אנגולם. עם זאת, אנרי ויתר מאוחר יותר על תוארו כאשר הפך לדופין של צרפת (יורש העצר) ב-1536. לאחר מכן ירש אותו בנו שארל דה ולואה-אנגולם ששלט כדוכס עד שמת משפעת ב-1545.
בשנת 1549, הדוכסות שוב נוצרה עבור הנסיך לואי דה ולואה-אנגולם בן השנה, שמת חודשים ספורים בלבד לתוך כהונתו. לאחר מותו ירש אותו אחיו הגדול שארל, שהפך למלך שארל התשיעי ב-1560 והתנער מהדוכסות שלו. את שארל ירש אנרי דה ולואה-אנגולם, אך הוא ויתר על תוארו בשנת 1566 בתמורה לדוכסות אנז'ו. בפברואר 1566, התואר הועבר למלכה בת הזוג קטרינה דה מדיצ'י כדוכסית אורליאן. היא מתה בשנת 1589 והדוכסות שוב אוחדה לכתר.
בשנת 1626, לואי ה-13 הקים מחדש את דוכסות אורליאן עבור אחיו הצעיר גסטון, דוכס אנז'ו ששלט כדוכס עד 1660 כאשר מת מסיבות טבעיות. גם הפעם התואר התמזג לכתר בפעם האחרונה.
לבסוף בשנת 1661, דוכסות אורליאן נוצרה בפעם האחרונה על ידי המלך לואי ה-14 עבור אחיו הנסיך פיליפ, דוכס אנז'ו. ירש אותו בנו, לאחר מכן נכדו, נינו, ולבסוף הנכד לואי פיליפ השני. בשנת 1793, הוא הוצא להורג על בגידה בתקופת שלטון הטרור וירש אותו בנו לואי פיליפ השלישי (לימים המלך לואי פיליפ). לאחר מכן הועבר התואר בפעם האחרונה לנסיך פרדיננד פיליפ דה אורליאן שמת בתאונה בשנת 1842 והתואר התבטל כאשר ממלכת צרפת עצמה התמוססה בשנת 1830.
מחוז

מחוז אורליאנה מקביל בערך לדוכסות אורליאן הישנה והוא נוצר ב-7 באפריל 1498 כאשר הדוכס לואי השני הוכתר כמלך לואי השנים עשר. המחוז החדש שילב מחוזות מקומיים, כולל אורליאן, בלואה, ונדום, שרטר ואטמפ. כשהדוכסות נקלטה בשטח המלכותי, היא הפכה למחוז (מחוז צבאי במקום המקבילה למחוז אנגלי או מדינה אמריקאית).
בשנת 1558, המחוז הועלה לדרגת מחוז כללי (Géneralité) או ממשל כללי (Gouvernement Général) ומושל קבוע מונה באזור. בתקופה זו, הדוכס מאורליאן היה דה יורה הבעלים של הקרקע, אך המושל היה משגיח בפועל על המחוז.
בשנת 1776, כחלק מארגון מחדש של הממשלות הכלליות (פרובינציות), הממשלות חולקו לשלוש קטגוריות. הגבוהים ביותר או "החשובים ביותר" היו הקטגוריה הראשונה, לרבות רן, ליון, אקס, שטרסבורג ומץ; הקטגוריה השנייה כללה את אורליאנה, לה רושל, אנגולם, נבר; והקטגוריה המיוחדת כולל פריז ומונקו. המושל הצבאי של הקטגוריה הראשונה היה אמור להיות מרשל של צרפת, המעמד השני היה שמור ללוטננט גנרלים, והאזורים המיוחדים הוקצו על ידי המלך.
בשנת 1791, בחסות 'איחוד צרפת', המחוזות פורקו והוחלפו על ידי מחוזות קטנים יותר. המחוז הקודם חולק בין כמה מחוזות חדשים: לואר, לואר-אט-שר, אור-אט-לואר, סיין-אט-אואז ויון.
מנהל

מושל של מחוז בצרפת לפני המהפכה היה בתחילה נציגו של המלך באזור ולא החזיק בכוח ממשי. עד השינויים תחת לואי ה-14, המושל של מחוז היה יותר מינוי דה יורה, ולא היה לו מעמד בקבלת החלטות. עם זאת, לאחר הרפורמות של לואי ה-14, הפכה המושלות של מחוז למינוי צבאי. מאז, המושל לא היה רק נציגו של המלך, אלא גם המפקד הצבאי של האזור. בנוסף לתפקידיו הצבאיים, המושל היה למעשה מנהיג המחוז ואילו בעל התואר (דוכס אורליאן) היה דה יורה הבעלים של המחוז.
בשנת 1558, רוב המחוזות בצרפת הופרדו עוד יותר למחוזות מס או מחוזות בחירה.
בין המושלים הבולטים היה אן-שארל-זיגיסמונד דה מונמורנסי-לוקסמבורג.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Polluche, Daniel (1778). Essais historiques sur Orléans ou description topographique et critique de cette capitale et de ses environs (בצרפתית). Couret de Villeneuve.
1 2 3 4 5 6  "Provinces of France to 1791". www.worldstatesmen.org. נבדק ב-2022-10-27.
1 2 3 4 5 6 7  "Orléanais", Wikipédia (בצרפתית), 2022-02-23, נבדק ב-2022-10-27
1 2 3 4 5  "Orléanais | historical region, France | Britannica". www.britannica.com (באנגלית). נבדק ב-2022-10-27.
1 2 3  Lavergne, Léonce de (1809-1880) Auteur du texte (1879). Les assemblées provinciales sous Louis XVI (2e édition) / par M. Léonce de Lavergne,... (באנגלית).
1 2 3  de Lavergne, p. 161–162
1 2 3 4 5  Masson, p. 33
1 2  Buisson, Ferdinand Edouard (1887). Dictionnaire de pédagogie et d'instruction primaire (בצרפתית). Hachette et cie.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564478105171  GND: 5247518-9  LCCN: n83010417  SUDOC: 027441156  VIAF: 139492720   WorldCat (עם VIAF): 139492720 
מיקום אורליאנה בתוך מחוזות מודרניים.
איאס (סופוקלס)

| --- | --- |

התאבדותו של איאס. כד חרס, משנת 400–450 לפני"הס
 כתיבה:  סופוקלס
 דמויות:  אתנה אודיסאוס איאס אגממנון מנלאוס (מלך ספרטה) שליח טקמסה (פילגשתו של איאס) טאוקרוס (ידידו של איאס)
 סוגה:  טרגדיה יוונית
 הצגת בכורה:  442 לפנה״ס 
 שפה:  יוונית עתיקה
 
איאס (מיוונית עתיקה: "Αἴαντος") היא אחת משבע הטרגדיות אשר שרדו לאורך השנים, מידי המחזאי האתונאי, סופוקלס, בן המאה ה-5 לפנה"ס. המחזה דן על סיבת מותו של הלוחם איאס לאחר האירועים המתוארים באיליאדה מאת הומרוס, אומנם זמן קצר לפני נפילת של הקריה טרויה. איאס הוא מחזה של סופוקלס העוסק בגיבור איאס המוזכרת באודיסיאה מאת הומרוס. המחזה איאס ממחיז את התנהלותו של איאס לאחר שהוא מבין כי אודיסאוס זכה בכלי הנשק של אכילס על אף שכולם ידעו כי כלי הנשק האלו היו אמורים להיות שייכים לו. המחזה מחזק את הפער בין הערכים הישנים, הקוד ההירואי (איאס) לבין הערכים החדשים שצמחו ביוון, התחמן (אודיסאוס).
עלילה

בתחילת המחזה אתנה סימאה את עיניו של איאס ובמקום לרצוח את אגממנון, אודיסאוס ומנלאוס, הוא פונה לשחוט את הצאן והמרעה. אודיסאוס מנסה לעקוב אחר איאס ולהבין אם מה ששמע כי הוא עושה אכן אמיתי. אתנה פונה אל איאס ושואלת אותו לאן הוא ממהר כל כך. אודיסאוס מספר לה על השיגעון שחטף איאס ואתנה השמחה, מתגאה במעשיה ומציע לאודיסאוס לבוא לראות איתה את "התיאטרון" אותו היא עצמה יצרה. אודיסאוס נרתע מהרעיון ואתנה מנסה להרגיע אותו, קוראת לאיאס. אודיסאוס נלחץ ובורח משם.
בשלב מסוים איאס פוקח את עיניו ומבין כי הוא נכשל במטרתו ובמקום הביא על עצמו בושה. חסר מוצא מהבושה, הוא מחליט להתאבד, מכין את האנשים סביבו ליום המחר, אחרי מותו. טקמסה, שבוית מלחמה שהפכה לפילגש של איאס פותחת בנאום ומתחננת לפניו לא למות. דואגת לעתידה ולעתיד הבן שלה אשר נולד מאיאס. איאס יוצא מבית, כביכול משוכנע מדברי טקמסה, פונה לקבור את החרב אשר קיבל מהקטור. התאבדות הקרבה נרמזה בידי הנביא קלחס, כאשר הוא מזהיר את הקהל כי אם איאס יצא היום מצריפו הוא ימות אך אם הוא יישאר בצריף במהלך היום, יוותר בחיים.
איאס נואם את נאומו האחרון וקורא לנקמה בבני אטראוס בפרט ובצבא יוון בכלל. הוא מקווה שאחיו ימצא אותו ולא אויביו (בני אטראוס). טקמסה ואחיו של איאס יוצאים לחפש את איאס. הוא נמצא על החול מת. מנלאוס מגיע ומורה לא לקברו את גופתו של איאס. עתה נפתח דיון האם מגיע לאיאס קבורה הולמת או לא. הטיעונים השונים עולים ולבסוף אודיסאוס מגיע ומחליט בהחלטה אצילית כי לאיאס מגיעה קבורה הולמת כי "אויב יכול להפוך לידיד". הוא מצהיר על ידידותו כלפי טאוקרוס ומסכים לא לקבור את איאס לבל ירגז המת על כך שאויבו נגע בו.
מה מותר להציג על הבמה

התיאטרון היווני עסק רבות בשאלה, עד כמה מציאותיים האירועים אשר מוצגים על בימת התיאטרון? היכן עובר הגבול בין מציאות לדמיון? האם שחקן שמשחק משוגע הוא משוגע? מסיבה זו, התיאטרון היווני הציב כללים ברורים של מה מותר להציג על הבמה ומה אסור. אחד מבין האיסורים הוא המחזה של רצח. לפיכך אין הקהל עד למעשי איאס. לא כיוון שהם התרחשו במאהל ויש קשיים תיאטרליים, כי אז ניתן היה להיעזר במריצה, היוצאת מהאהל אל הקהל, אלא בגלל שמדובר בהפרת הכללים התיאטרלים. כדי להימנע מכך, אודיסאוס מספר לקהל על מה שהוא רואה במאהל.
הפרולוג והתערבות האלים

כבר מתחילת המחזה שלשת צירי בימת התיאטרון מופיעים על הבימה. מצד אחד הציר פנימי-חיצוני, הציר בו נמצא איאס, בתוך המאהל, רוצח את הצאן והבקר. הציר המאוזן עליו חיים בני האדם והציר המאונך בו נמצאים האלים, במקרה שלנו אתנה ויכולים לרדת גם לציר המאוזן. זו תפיסה מרחבית ארכאית לפיה בני האדם נמצאים מטה והאלים למעלה, רואים הכל. יש יחס הפוך בין חשיבות האירועים וכמותם על הצירים שכן רוב האירועים מתרחשים בציר המאוזן אולם ההחלטות החשובות מתרחשות על הציר המאונך. כך נוצרת אירוניה וההנאה עבור הקהל אשר רואה את האירועים מכלל הצירים, בניגוד לדמויות על הבמה. כאשר האלים מתערבים בחיי האדם, בין היתר באמצעות ירידה מציר האנכי לציר המאוזן, נרמז לקהל כי עומדת להתרחש טרגדיה. אתנה נמצאת על הציר המאוזן ולכן הקהל אינו יכול לזהות אותה. היא מציגה את עצמה בשמה לפני אדיסאוס, הפרוג'ס ("בן טיפוחים") שלה.
הפרולוג והתערבות האלים > מוטיב העיוורון

הטרגדיה במחזה מתרחשת לדמות בגלל מחסור בידע. האדם חושב כי יש בידיו את הידע הדרוש להחליט החלטה, אך בטרגדיה, תמיד נרמז כי חסר לו איזה שהוא חלקיק קטן אשר משנה את כל התמונה והשתלשלות האירועים. זה למעשה, מה שמבדיל את האדם מהציר המאונך לציר המאוזן. הם לעולם לא יכלו לדעת הכל, בניגוד לאלים. זה הוא הפער, בלתי ניתן לגישור בין בני התמותה לאלים וכן ממחיש את חוסר האונים של האדם בולם הזה. מצד שני מוטיב העיוורון מזכיר מיד לקהל את תפקידו. המילה "תיאטרון" ביוונית (θέατρον) נגזרת מהפועל "אני רואה" (ὁράω) שמתקשר לפועל לדעת ומשמעותה המקום ממנו רואים.
כבר בתחילת המחזה מופיע מוטיב העיוורון. איאס חושב שהוא הורג את אודיסאוס ובני אטיראס אבל אתנה עיוורה אותו. אודיסאוס מספר לקהל כי איאס מתנהג כעיוור והעיוורון נתפס כפועלת שיגעון. שנית, אודיסאוס מגיע למאהל ואתנה פונה אליו אומרת לו כי היא רואה שהוא פונה למאהל של איאס. היא שואלת אותו מה הוא בא לראות, למרות שהיא יודעת את התשובה. אודיסאוס עונה לה ומספר על התנהלות איאס. שלישית, אתנה מציג לאודיסאוס לראות את התיאטרון שהיא יצרה. כאן כבר אנו רואים מיז-אנ-אבים (תיאטרון בתוך תיאטרון), אנו הקהל רואים מחזה ואתנה רואה בעצמה את המחזה.
הפרולוג והתערבות האלים > הפער בין האדם לאלים

הפער בין האלים לבני האדם מתחזק כאשר אתנה מציג לאודיסאוס לראות את מעשי איאס (השחקן) ואודיסאוס מסרב. מבחינתה של אתנה, היא מציע לאודיסאוס להנאות משיגעון איאס (להפוך לצופה). היא תדאג שלא יזהה את אודיסאוס ותראה לו מה קורה לאדם החוטא בהיבריס, חצית גבול. איאס שכח את נחיתות של האדם כאשר דחה את הצעתה של אתנה לסיוע בעת הקרב. ההיבריס של איאס נרמזת במספר מקומות בעלילה, למשל אביו מאחל לו להצליח בעזרת האלים במלחמה ואיאס עונה לו. למעשה, אתנה רוצה לחזק את הטיעון כי הציר האנכי הוא הציר המרכזי בחיים, ואם אודיסאוס יהיה בסדר עם האלים (כלומר עם אתנה) יהיה לו טוב.
מצד אחד אתנה מדגישה את הקשר בין ראיה לכוח, ובין כוח להנאה. מצד שני, אומנם אודיסאוס אמור להנאות בצפייה על אויבו הסובל אך מצד שלישי, כאשר אתה הציעה לו לצפות באיאס וללעוג לו, היא למעשה מציעה לו "לעלות למעלה", אל הציר שלה ולבצע היבריס. אודיסאוס אינו מבין את עניין ההיבריס, אלא רק שהוא ואיאס נמצאים על אותו ציר ומה שקרה לאיאס יכול לקרות לו כי הציר היחיד שקיים לבני האדם הם הצירים התחתונים ולא העליונים.”אבל אני חומל עליו במפלתו למרות שהוא אויבי, כי הוא רתום לאשליה ההרסנית. איני חושב עליו יותר משעלי, אני רואה שאנו, אלה החיים, איננו אלא מין רוחות או צל קלוש” (תרגום שבתאי) לא ניתן לגשר על הפער בין הצירים העליונים לתחתונים ולכן מה שחשוב הוא הקשר בין בני האדם כנגד האלים. לפיכך אודיסאוס יוצא נגד התפיסה הממוסדת של השמחה לאידו של האויב.
אתנה מצידה מציעה לאודיסאוס לבצע היבריס, היא כלל לא חושבת על התוצאות שעלולות להיגרם בעקבות היבריס זה. נניח אם היה אל נוקם באודיסאוס על ההיבריס שלו. בנוסף, אתנה אינה מבטיחה לעזור לאודיסאוס במקרה והיפגע מהיבריס זה, ממש כפי שקרה בסיפור משפט פאריס. פאריס בחר באפרודיטה כ"יפה מכולן" וזכה בתמורה בהלנה אבל הבחירה הזו הובילה אותו לבצע היבריס, כי המתנה שנתנה לו אפרודיטה הייתה האישה היפה ביותר, שבמקרה הייתה נשואה למנלאוס.
הפרולוג והתערבות האלים > ראייה אחרי עיוורון

השיגעון הוא זמני וחלק מתהליך התפכחות הוא ההבנה העצמית של איאס שהוא היה בשיגעון. בסוף תהליך ההתפכחות, האדם נמצא במצב נורא יותר מהשיגעון כי האדם מבין שאחרים ראו אותו במצב זה. לאחר השפלה כזו מעיד איאס בעצמו שאינו יכול עוד להמשיך לחיות. הטיעון של איאס מדגיש עוד יותר את ההומניות של אודיסיאוס, שבחר לא להשתתף בהשפלה הפומבית של איאס ולצאת כנגד הקוד היווני, לשמחה לאיד.
הפרולוג והתערבות האלים > הקוד ההירואי

מדוע איאס מתאבד? כי הקוד ההירואי מעמיד את כבוד בראש הערכים של האדם. כדי שאיאס יפסיק את הבושה הוא חייב להתאבד. שוב אנו רואים את חוסר האונים של האדם. זה הקוד המאפיין את אכילס (עקשן) ומה שאינו מאפיין את אודיסאוס (תחבולתי). איאס מודע לכך שאם הוא יתאבד הוא יגרום לסבל רב למשפחה שלו, אך כגיבור טראגי עקשן שאינו מוכן למחול על כבודו, הוא לא חוזר בו מהחלטתו.
מימד הזמן במחזה > נאומו של איאס : משמעות הזמן

לפני מותו איאס נושא נאום פילוסופי. המסקנה שאיאס מסיק זהה לזו שלפיה אודיסאוס פועל בעולם. איאס מבין כי בני האדם הם הפכפכים, חסרי אמון, לא בגלל שהם רעים אלא בגלל ציר הזמן. הזמן משנה את בני האדם ואנשים רעים לך הופכים להיות טובים ולהפך. הבעיה היא שעד שהאיאס הגיע להבנה זו הוא כבר חווה השפלה כבדה שממנה לא היה יכול לברוח.
איאס טוען כי הזמן יוצר היפוך בין מה שנסתר למה שנגלה כלומר, יש רובד נסתר ביחסים בין בני אדם, שבסופו של דבר נחשף. לכן האדם מתנהל בעולם עם ידע מוגבל מאוד לגביו. לכן איאס אומר ” אני, מכל מקום, ברגע זה מבין שאת אויבנו יש לשנוא מתוך שקול שנתידד עוד, ואשר לידידי, אמציא לו עזר ושרות בידיעה שלא לעד יתמיד” (איאס, 678-682) שתי דוגמאות ניתנות לרעיון זה. בסוף המחזה אודיסאוס מתייחס לאיאס כידיד ולא כאויב. ומנגד חרב הקטור שנתנה מתנה בידי ידידי היא זו שהביאה למותו של איאס.
מימד הזמן במחזה > נאומו של איאס : משמעות הזמן > עולם הערכים החדש

איאס בנאומו מדגיש את עולם הערכים החדש המבוסס על גמישות. איאס מבין שאי אפשר לסמוך על בני האדם כי היחסים עמם הם תמיד משתנים ולשינוי זה הוא אינו מסוגל להסתגל. אודיסאוס שהוא הפכפך, גמיש, מסוגל לחיות עם עולם הערכים החדשים הזה והופך מגיבור של "מדרגה ג'" בסיפור הומרוס לגיבור של המלחמה. הרי, אודיסאוס כלל לא רצה לצאת למלחמה, אך הוא תפקד בה בצורה הטובה ביותר ובסופו של דבר הביא לסיומה. הגמישות שמאפיינת אותו חסרה ליתר הגיבורים הגדולים של האיליאדה.
המאבק הזה בין שני הערכים, הוא הבסיס לניגוד בין האודיסיה (שבה ערך ההישרדות הוא המעלה) כנגד אליאדה (ערך הכבוד) ומחזיר אותנו לתחילת העלילה. אחרי שאכילס מת, אמו ערכה משחקים לזכרו ואחד הפרסים היה כלי הנשק של אכילס. מי שאמור היה לקבלם היה צריך להיות הגיבור השני בחשיבותו במחנה היוונים. באיליאדה יש עדויות ברורות לאיש, איאס שכן הוא זה שהקטור נלחם מולו. מנגד מי שקיבל בפועל את כלי הנשק היה אודיסאוס שמתאים לעלילת המיתוס כי אודיסאוס הביא לנפילת טרויה באמצעות תחבולת הסוס הטרויאני. במילים אחרות, אם הערך החשוב ביותר במלחמה הוא הניצחון, אזהי אודיסאוס הוא הראוי ביותר. אם הערך העליון הוא הגבורה, איאס היה ראוי להיחשב כממשיכו של אכילס. זהו מאבק בין ערכי הגבורה והיושר, לבין הערמומיות וההישרדות. במחזה ניתן להבחין בכך שהעולם ההירואי "הולך ומת" (אכילס, איאס), ובמקומו עולה עולם ערכים חדש, של ערמומיות, גמישות, סתגלנות ואף נכונות לשאת השפלה, כל אלו הם מאפיינים של אודיסאוס. אודיסאוס מוכן היה לקבל את החברה בעוד שאיאס היה מוכן להרוס אותה כדי לקבל את הצדק שמגיע לו. הנקודה המרכזית היא לא האם נעשה לו עוול או לא, אלא בהינתן שנעשה ליחיד עוול, מה הוא צריך לעשות למול החברה?
מימד הזמן במחזה > הקאירוס והנבואה

קלחס מנבא כי אם איאס ישרוד את היום הזה (יום המחזה), הוא ישרוד ליתר חייו אבל איאס לא יכול היה לשאת את ההשפלה אפילו יום אחד ולכן הוא משקר לטקמסה ויוצא להתאבד. זו לא רק החמצה להציל את חיו אלא גם משהו דטרמיניסטי שנובע מהאישיות של איאס. האישיות של איאס אינה מאפשרת לו לחיות בתוך העולם. אין פה שתי השקפות מנוגדות, אלא השקפה אחת ושתי דרכי התמודדות.
הדיון על קבורה

שליש המחזה הנותר מתרחש לאחר מותה של הדמות הראשית, רעיון שמחזק את התפיסה היוונית כי החיים אינם מסתיימים במוות אלא בקבורה כדי שהנשמה תוכל להגיע לממלכת המתים. לכן גיבורים מפחדים מאי קבורה הולמת וזו הסיבה מקווה איאס כי אחיו יהיה זה שימצא אותו. פרט לבעיית הקבורה, יש בעיה נוספת והיא טקמסה והבן שלה.
קתרזיס

ביצירה זו אנו רואים קתרזיס באמצעות ביטוי הכאב של איאס, "אי, אי".
תרגומים בעברית

איאס, סופקלס, תרגום בידי אהרן שבתאי
איאס, סופקלס, תרגום דרור אורון
סופוקלס, שבע הטרגדיות, תרגום שלמה דיקמן.
הערות שוליים

↑  אודיסיאה י"א, שורות 543-560
↑  תרגום אהרן שבתאי, עמ 63
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594997105171  PLWABN: 9810600149205606  BnF: cb12008281r (data)  GND: 4138062-9  LCCN: n98026712  NLA: 35620781  NSK: 000549306  SUDOC: 029869390  VcBA: 492/6067  VIAF: 294684375   WorldCat (עם VIAF): 294684375
אילן מוכיח

| --- | --- |

מוכיח מנצח על תזמורת, 1972
 לידה:  12 ביולי 1948 (בן 76) תל אביב, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק, בית ספר מאנס למוזיקה 
 שפה מועדפת:  עברית 
 צאצאים:  רע מוכיח 
 פרופיל ב-IMDb
 
אילן מוכיח (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. ממייסדי רימון - בית ספר למוזיקה.
ביוגרפיה

נולד והתחנך בתל אביב. בצעירותו למד בארצות הברית עיבוד מוזיקלי, ניצוח והלחנה באוניברסיטת ניו יורק ובבית ספר מאנס למוזיקה.
בשנות ה-70 וה-80 ניהל הפקות מוזיקליות עבור קול ישראל והערוץ הראשון הידוע שביניהם הוא אות הפתיחה של "עוד להיט".
כמו כן הלחין ועיבד מוזיקה להפקות תיאטרון וקולנוע.
מוכיח שיתף פעולה עם זמרים רבים בישראל, בהם אחינועם ניני, אריק איינשטיין, אסתר עופרים ויהודית רביץ.
ב-1971 הלחין ועיבד 6 משירי אלבומו של יגאל בשן שנשא את שמו של הזמר. הבולט מבין השירים היה "מתוק מתוק", שהפך ללהיט גדול ולאחד השירים המזוהים ביותר עם בשן.
ב-1973 הלחין את הפסקול לסרט "המשכנע בע"מ".
ב-1977 עיבד שני שירים לאלבומו השני של דורי בן-זאב: "אני יוצא לרקוד" ו"לו ידעת", ניגן בהקלטות בפסנתר וכתב את המוזיקה לסרט "בוא נפוצץ מיליון".
ב-1979 תיזמר ועיבד את שירי אלבום הבכורה של דייוויד ברוזה, וניגן בהקלטות בפסנתר ופנדר רודס. מוכיח עבד יחד עם אריק איינשטיין באלבומים: "הופעה משותפת עם שלום חנוך" (1980), "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב" (1980; בו עיבד את שיריו) חמוש במשקפיים (1980) ושמש רטובה (2002).
בשנות השמונים עיבד מוכיח מספר מופעים ללהקת המחול "שלום" שאיתה הופיע בארץ וברחבי העולם.
ב-1980 מוכיח היה שותף לעיבודי שיר אלבומה של יהודית רביץ "גלוי ונעלם", וניגן בהקלטות בסינטיסייזר ובאורגן האמונד. עוד באותה שנה עיבד וינצח את התזמורת בהקלטות האלבום "פנטסיה בארץ הפלאות", שכלל כ-50 ביצועים של זמרים שונים לשירי מסרטי ילדים ומחזות מוזיקליים.
ב-1982 עיבד ניהל מוזיקלית, ואף הלחין 6 שירים לאלבומו של אריק לביא "קרוב לפנות בוקר". בהקלטות האלבום ניגן בפנסתר, סינטסייזר וסקסופונים.
בשנת 2001 שב לשתף פעולה עם יהודית רביץ, כאשר עיבד מבחר משיריה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שבוצעו בפני קהל. הופעות אלו הוקלטו והוצאו על גבי דיסק באותה שנה.
בין השנים 2018–2020 עיבד מוכיח עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית שירים עבור זמרים ויוצרים מן השורה הראשונה כגון: יוני רכטר, מתי כספי, שלומי שבן, ערב הוקרה ליוסי בנאי ועוד.
כיום הוא מלמד ברימון בית ספר למוסיקה ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
מוכיח הוא אביהם של המתופף, המעבד והמפיק המוזיקלי רע מוכיח והבסיסט תם מוכיח.
הערות שוליים

↑  יהודית רביץ והפילהרמונית, Discogs.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305869905171  ISNI: 0000 0000 6815 6803  VIAF: 97361680   WorldCat (עם VIAF): 97361680 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איגנסיו קאנוטו

איגנסיו קאנוטו (בספרדית: Ignacio Canuto; נולד ב-20 בפברואר 1986 בסנטה פה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טיגרה.