stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כולל ורשה
תולדותיו > ייסוד ובנייה

הכולל נוסד בארץ ישראל בשנת 1850, על ידי רבי יעקב יהודה לייב לעווי ואחיו רבי נחום משאדיק. "כולל ורשה" התפצל מ"כולל הפרושים הכללי" שקבל עד אז את כל כספי החלוקה שיועדו ליוצאי פולין בארץ ישראל. על פי המוסכם חולקו כספי "החלוקה" בין יוצאי פולין לבין יוצאי ליטא ורוסיה מ"כולל הפרושים הכללי". בראש הכולל בפולין עמדו הרב ישראל יהושע מקוטנא, הרב יצחק מאיר אלתר, הרב מאיר אוירבך והרב חיים אלעזר וקס.
כמנהיגו הרוחני של הכולל החל משנת 1885 נחשב האדמו"ר הירושלמי יוצא פולין רבי דוד בידרמן מלעלוב נכד רבי משה מלעלוב ונינם של רבי דוד מלעלוב והחוזה מלובלין והוא אשר עמד בראש התמיכה והחלוקה לצורכי המשפחות הנתמכות. ביוזמתו אף הוקמה שכונת בתי ורשה בשנת 1894 בה שוכנו משפחות נזקקים מהנמנים עם הכולל לחמש שנים בתורנות
אחד מחברי הכולל הנודעים היה הרב מאיר אוירבך מקאליש. על פי החוקר יהושע בן-אריה, הצטרפותו של הרב אוירבך אל הכולל החדש חיזקה את מעמדו. בזכרונותיו של דוד ילין מסופר כי לאחר בואו לארץ ישראל, קנה הרב אוירבך את המתחם שיועד לחצר, שנקרא מאז "החצר הוורשאית".
בשנת תרכ"ח (1868) נוסד בניין בית הכנסת של הכולל ממזרח לרחוב היהודים, בצדו הצפוני של הרובע היהודי. היה ידוע גם כבית הכנסת של "כולל פולין" או ה'ווארשעווער שול' (ביידיש: "בית הכנסת הוורשאי"). הבניין נבנה בכספי תרומות של יהדות פולין, בחצרו של דוד רייז ינובר, אשר עלה לארץ ישראל מפולין. מתחם החצר של ינובר כלל ארבעה עשר חדרים שבהם התגוררו תלמידי חכמים ורבנים מפולין.
בשנת 1878, רכש הרב חיים אלעזר ווקס נשיא הכולל קרקעות בכפר חיטים למטעי אתרוגים. שנה לפני כן נוסדה ישיבת חיי עולם על ידי האדמו"ר מלעלוב רבי דוד בידרמן במזרח הרובע היהודי.
בשנת 1886 נוסתה התיישבות בצפון מזרח העיר העתיקה, בשכונת באב חוטה במסגרתו נרכשו ארבע חצרות למגורים.
בשנת 1894 הוחל בבניית שכונת בתי ורשה.
בשנת 1928 פרץ בכולל סכסוך, שבמהלכו ניצבו חסידי גור מכולל פולין כנגד שאר אנשי הכולל. לסכסוך תרמה העובדה שלמנהיגי חסידות גדולים שתרומות ניכרות לכולל הגיעו מחסידהם, לא היה יצוג בהנהלת הכולל, ונוצרה מחלוקת בקשר לאופן גביית הכספים בפולין. הסכסוך היה מלווה בגילויי אלימות בירושלים. הסכסוך הוביל לפיצול בכולל, שהתחלק ל'כולל פולין' (בשליטת חסידי גור), ול'כולל ורשה'. הפיצול הוביל לדיון משפטי ארוך בנושא הבעלות על שכונת בתי ורשה. הרב הרצוג שנדרש לסוגיה הביא להסכם פשרה בין הכוללים בראשית 1938, אולם גם לאחר מכן נותרה מתיחות סביב הנהלת הכולל
בשנת 1976, הוחל בבניית שכונת רמות פולין בשיתוף משרד השיכון של מדינת ישראל.
תולדותיו > התמיכה בכולל

הנשיאות הראשית בפולין דאגה לאסוף ולהמציא בהתמדה את תקציבה החודשי של הכולל בארץ ישראל, מתרומותיהם של נדיבים בכל התפוצות שהריצו כספים באורח ישיר לוורשה. כנשיאי הכולל שימשו: האדמו"ר בעל "חידושי הרי״ם" מגור, הרב בעל "חמדת שלמה" מוורשה, הרב מאיר אוירבך מחבר הספר "אמרי בינה", הרב חיים אלעזר וואקס בעל "נפש חיה" מקאליש, האדמו"ר מרדזימין, ובשנים האחרונות לפני השואה, הרב יעקב מאיר בידרמן, חתנו של האדמו"ר בעל "שפת אמת" מגור.
מאז מלחמת העולם הראשונה ובמיוחד בתקופת השואה, נסתם מקור ההכנסה היחיד של הכולל ואפסו כל האמצעים לגייס מחדש את הסכום של מאה אלף דולר שהיה בא בכל שנה מוורשה, לכיסוי התקציב השנתי. נותק גם הקשר עם מרבית עסקני ותורמי המוסד בארצות חוץ, אשר כרגיל קיימו מגע עם לשכת הנשיאות המרכזית בוורשה. המוסד עמד על סף התמוטטות, ולעזרתו נחלץ הרב יעקב חנוך סנקביץ, ראש ישיבת שפת אמת. לאור התגברות זרם הפליטים מיוצאי פולין שבאו לארץ אחרי השואה הוא סבר כי על המוסד להמשיך בכל מחיר לשמש כציר מרכזי לקיום היישוב וכאבן פינה לשגשוג של יישוב חדש. הרב סנקביץ יצר מקורות הכנסה חדשים ובסיס כלכלי למוסד, בביקוריו בארצות הברית; בה ובמדינות נוספות ייסד חוג ידידים בשם "ועד אוהדי קופת רמבעה"נ".
נשיאי הכולל בפולין

רבי שלמה זלמן ליפשיץ הרב הראשון של ורשה, מחבר הספר "חמדת שלמה"
האדמו"ר רבי יצחק מאיר אלתר מגור, מחבר הספר "חידושי הרי״ם"
רבי מאיר אוירבך רבה של קאליש, מחבר הספר "אמרי בינה"
רבי חיים אלעזר וואקס רבה של קאליש, מחבר הספר "נפש חיה"
האדמו"ר רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן מרדזימין, מחבר הספר "עלים לתרופה"
רבי יעקב מאיר בידרמן חבר ועד הרבנים בוורשא, מחבר הספר "מאור יעקב"
ראו גם

בתי ורשה (ירושלים)
הערות שוליים

↑  ראו: אריה מורגנשטרן, משיחיות ויישוב ארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ה-1985, עמ' 70-71.
↑  דאר, מה מיום?, דואר היום, 2 בפברואר 1932
↑  יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר", עמ' 416.
↑  דוד ילין, זכרונות לבן ירושלים (תקצ"ד-תרע"ח), ירושלים תרפ"ח, עמ' 12-11.
↑  בורנשטיין, מורה דרך, עמ' 5.
↑  אברהם משה לונץ, לוח ארץ ישראל, תרס"א.
↑  גרייבסקי, זיכרון, א, עמ' 435; בן אריה, עיר בראי תקופה, א: העיר העתיקה, עמ' 412.
↑  י' גולדמן, 'השקפה כללית על מצב אחינו באה"ק, האסיף, ד, תרמ"ח, עמ' 43.
↑  בן אריה, עיר בראי תקופה, א: העיר העתיקה, עמ' 265, 273, 281.
↑  ירושלים, דבר, 25 בינואר 1928
↑  החלטות "מועצת גדולי התורה", הצפירה, 7 ביוני 1928
↑  בירתנו יום-יום, דואר היום, 4 בספטמבר 1928
↑  א. שוהם, מכתב למערכת, הצופה, 23 בינואר 1938
כוללי ווראשה התאחדו, הצופה, 7 בינואר 1938
↑  זאב גרין, האמת על כולל פולין ווארשה, הצופה, 16 בספטמבר 1941
↑  בימים אלו תחל בעבודות חכשרת השטח של הקריה חחדשה "רמות פולין", מעריב, 2 בנובמבר 1976
1 2  בית יעקב, גיליון 100, תשכ"ז, עמ' 80.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311786405171  LCCN: nr96009821  VIAF: 157558460   WorldCat (עם VIAF): 157558460 
מודל שכונת רמות פולין
מחנה שיזפון

תג היחידה של חטיבה 460 וחיילי הבסיס
מחנה שיזפון הוא בסיס צבאי השייך לצבא הגנה לישראל. בבסיס פועלת חטיבה 460 של חיל השריון וכן ביסל"ש. הבסיס נמצא בצפון הרי אילת ובדרום הבקעות בנגב. שם המחנה בא לו משמה של בקעת שיזפון הסמוכה, מקור השם בעצי השיזף הגדלים באזור.
היסטוריה ומאפיינים

הבסיס הוקם לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ונסיגת צה"ל מסיני, בשיתוף חיל ההנדסה האמריקאי, בשלהי שנות השמונים.
בבסיס נערכות הטירונות, הכשרת מקצועות צוות הטנק (תותחן, טען-קשר ונהג) והאימון המתקדם (צמ"פ - צוות, מחלקה ופלוגה) של כלל לוחמי השריון למעט קורס הצמ"פ של חטיבה 188, הכשרת תומכי הלחימה של חיל השריון, קורס המדריכות (קמ"ד) של חיל השריון וכן קורס מפקדי טנקים (קמ"ט) וקורס קציני שריון (קק"ש).
ראו גם

חיל השריון
מוריץ פישר (עסקן ספורט)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בדצמבר 1875 ורבובה, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  8 בנובמבר 1945 (בגיל 69) 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
האביר (סיר) מור פישר (בהונגרית: Fischer Mór lovag; ורבובה, 15 בדצמבר 1875 – בודפשט, 8 בנובמבר 1945) היה עסקן ספורט בכדורגל, יהודי-הונגרי, ומהנדס מכונות. מבחינת עיסוקו האזרחי, הוא היה היועץ הטכני הראשי של רכבות הונגריה (מ.א.ב). פישר סייר מחוץ להונגריה כבר כמהנדס צעיר ובעיקר למד את מוסדות הרווחה של מסילות הרכבות בבריטניה (נטוורק רייל). פישר, שדיבר שמונה שפות, נבחר גם לסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית לכדורגל (פיפ"א) ובתפקיד זה מילא תפקיד משמעותי ביצירת משחקי גביע העולם בכדורגל.
כמנהל ספורט

פישר היה דיפלומט הספורט המצטיין הראשון של הכדורגל ההונגרי, שנחשב לסמכות בינלאומית. האיטלקים כיבדו אותו כאפיפיור הכדורגל - בחיי הכדורגל הבינלאומי בשנות ה-30.
במשך עשרים וארבע שנים, הוא כיהן גם בתפקיד נשיא איגוד הספורט של רכבות הונגריה (Törekvés SE), אחר כך של איגוד ספורט אחר של עובדי הרכבת (BVSC-Zugló), וכן כסגן נשיא התאחדות הכדורגל ההונגרית (MLSZ) בין 1912 לבין 1918. שיקולים חברתיים הובילו אותו לייסד את איגוד הספורט של עובדי הרכבת ולאחר מכן את האיגוד העולמי של עובדי הרכבת. פישר היה מנהל העניינים הבינלאומיים של ה-MLSZ, אחר כך המנהל של התאחדות הכדורגל ההונגית בשנים 1923–1927. בין 1923 לבין 1924, הוא היה נשיא מועצת שופטי הכדורגל ההונגרית (BT). בין 1923 לבין 1927 מפקח של התאחדות הכדורגל הבינלאומית (פיפ"א). בשנת 1927 מונה לסגן נשיא ההתאחדות הבינלאומית לכדורגל, מאז קונגרס הלסינקי של ההתאחדות הבינלאומית. לאחר אולימפיאדת אמסטרדם, הוא היה שותף פעיל בארגון אליפות העולם הראשונה בכדורגל. הייתה לו גם מערכת יחסים טובה עם מנהל ענייני התאחדות הכדורגל היוגוסלבית, ד"ר מיהיילו אנדרייביץ' (Mihajlo Andrejevic) שגם הוא דיבר שבע שפות, ובעזרתו שילב פישר מועדונים יוגוסלביים בתחרויות הגביע היוקרתיות ביותר. גם אנדרייביץ' נבחר לוועד הפיקוח של פיפ"א ב-1932 בתמיכתו של פישר.
פישר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אליפות העולם

בקיץ 1930 קיימה פיפ"א את הקונגרס הבינלאומי שלה בהונגריה, שם הוחלט כי גביע העולם הראשון ב-1930 יתקיים במונטווידאו (אורוגוואי). בטורניר הזה, פישר לבדו ייצג את ממלכת הונגריה באמריקה הדרומית, תחילה בקונגרס של פיפ"א כסגן נשיא, ולאחר מכן כחבר הוועד המנהל של הוועדה המארגנת.
פעילות תרבותית

פישר היה חבר מערכת העיתון Kicker, שבו פורסמו כמה ממאמריו ועבודותיו.
ספריו:
מור פישר: הנוער של אמריקה - 1934. מו"ל בודפשט
מור פישר: הטכניקה של כדורגל
בהקדמת ספרו הנוער של אמריקה ניתן לקרוא את המסר של אחד מנשיאי ארצות הברית של אמריקה, הרברט הובר:
"העולם צריך את רוח הספורט, מצד אחד, כדי להכין את הנוער לפעילויות משותפות בחיינו המסובכים, ומצד שני, להכיר את השמחה המרעננת של המשחק. שמחה זו היא אחד החלקים היפים ביותר בחיי האדם, משום שהיא מעניקה בריאות, שליטה עצמית, מאבק כן, סבלנות, אופי, יכולת ואהבת הזולת".
פרסים ועיטורים

הוא זכה במספר פרסים בהונגריה ומחוצה לה:
מדליית הזהב של המועצה הלאומית לחינוך גופני (OTT).
על פעילותו החברתית ושואפת השלום העניקה לו הרפובליקה הצרפתית את אות מסדר לגיון כבוד ב-1928
ב-1929 קיבל את אות מסדר הכבוד הגרמני.
תואר אבירות
לקריאה נוספת

Sportlexikon I. (A–K). Főszerk. Nádori László. Budapest: Sport. 1985. ISBN 963-253-415-8 (לקסיקון הספורט)
Gerhárd Lajos - A magyar sport pentheonja III-IV. kötet - 1932. "A magyar sport pantheonja" Kiadóvállalat (פנתאון הספורט ההונגרי)
Labdarúgás - 1990. XXXVI. évfolyam 12. szám (כדורגל - כתב עת - 1990)
Four Four Two Futball Magazin (מהדורה הונגרית), 2010.
אלי בן-דהן

הרב בן-דהן לצד הרב יעקב אלעזר שפירא במסיבת פורים בישיבת מרכז הרב, ה'תשע"ז.
הרב אליהו (אלי) מיכאל בן-דהן (נולד בח' באדר א' ה'תשי"ד, 11 בפברואר 1954) הוא איש ציבור ישראלי המשמש מנהל בתי הדין הרבניים. בעבר כיהן כסגן שר הביטחון, כסגן שר הדתות וחבר הכנסת מטעם מפלגת אח"י, וכיושב ראש המועצה הדתית בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בקזבלנקה לשלמה ורוזין. עלה לישראל בשנת 1956 וגדל בבאר שבע. שיחק בקבוצת הצעירים של הפועל באר שבע. למד בישיבת נתיב מאיר, בישיבת מרכז הרב ובכולל האידרא ברמת הגולן.
שירת בצה"ל בתפקיד קצין אג"ם בעוצבת תבור של חיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן.
בראשית אב התשל"ז (אוגוסט 1977) הצטרף עם משפחתו ליישוב חיספין ברמת הגולן. כקצין יחיד מונה למפקד המקום. שימש גם יו"ר המזכירות. בהמשך היה ר"מ במחזור הראשון של הישיבה התיכונית בחיספין. באוגוסט 1983 עבר עם משפחתו לבית-אל. ניהל את לשכתו של הרב מרדכי אליהו, הרב הראשי לישראל, בין השנים התשמ"ג-התשמ"ז (1983–1987). יזם ופיתח את מערך הכשרות הארצי אשר לא היה קיים עד אז. הרב אליהו רצה שימונה לדיין אך לא הצליח בכך.
ניהול בתי הדין הרבניים

בחודש אלול שנת תשמ"ט (ספטמבר 1989) מונה בן-דהן בידי שר הדתות זבולון המר למנהל בתי הדין הרבניים בישראל. לצורך המינוי שינה המר את דרישות הקבלה לתפקיד. השינוי קבע כי בתפקיד יוכל לשמש גם בעל סמיכה לרב עיר שאין לו סמיכה לדיינות. בן-דהן הפך את בתי הדין ממחלקה במשרד הדתות ליחידת סמך עצמאית. הוא פעל למען נשים עגונות והוסיף חוקים משמעותיים להליך הגירושין, בהם:
"חוק הסנקציות" - שלילת רישיון הנהיגה של בעל סרבן גט, עיכוב יציאה מהארץ, עיקול חשבון הבנק ושלילת תעודת המקצוע שלו.
"חוק דן יחיד" - המאפשר לבית הדין לדון בתיקים רבים בדיין יחיד ללא צורך בהרכב מלא.
חוק למניעת אלימות במשפחה, שהרחיב את הסמכויות של בית הדין הרבני ואפשר להם להרחיק בעל מכה מביתו.
בן-דהן הקים יחידה לטיפול בעגונות וקרן סיוע לעגונות. הפעיל חברות חקירה פרטיות כדי לאתר סרבני גט בישראל ומחוצה לה. כמו כן, קידם את הכנסתן של הטוענות הרבניות לבתי הדין. שימש בתפקיד במשך 21 שנה עד שהוועדה למינוי דיינים החליטה ביוני 2010 לקצוב את כהונתו. שימש גם מנכ"ל משרד הדתות והרבנות הראשית במינוי זמני, וכן כיו"ר הדירקטוריון של המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, וחבר הנהלת הקרן למורשת הכותל המערבי. באפריל 2022 מונה על ידי הוועדה למינוי דיינים בראשות מתן כהנא למנכ"ל בתי הדין הרבניים.
קריירה פוליטית

לאחר סיום תפקידו בבתי הדין הרבניים הקים וניהל את עמותת "אביהם של ישראל", לזכר רבו הרב מרדכי אליהו. במקביל למד חצי יום בישיבת מרכז הרב. בהמשך נקרא בידי חברי הכנסת אורי אריאל וכצ'לה להצטרף אל מפלגת תקומה. בן-דהן נבחר לכנסת ה־19 מטעם המפלגה במקום הרביעי ברשימת הבית היהודי.
ב־19 במרץ 2013 (ח' בניסן ה'תשע"ג) מונה לסגן שר הדתות בממשלת ישראל ה-33. באופן רשמי שר הדתות היה נפתלי בנט, אולם בן־דהן תפקד בפועל כשר. בכהונתו פעל בן־דהן לבצע רפורמות בשירותי הדת בדגש על הנגשת שירותי הדת לציבור ומתן שירות אדיב ומסביר פנים. פעולותיו זכו לביקורת רבה מצד גורמים המזוהים עם ישיבת הר המור. בן-דהן דחה את הביקורת, ואמר ”שאלה: ניסית לפגוש את הרב טאו? תשובה: אני פתוח. ניסיתי לפגוש הרבה מאוד אנשים, עם כל מי שקשור לכל החוגים. אני לא יכול להצביע על ניסיון אחד שלא עשיתי. ולצערי הרב לא רוצים להפגש.”
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע שיתמודד בפריימריז בבית היהודי ולא במפלגת תקומה. הוא הגיע למקום השני בפריימריז ושובץ במקום הרביעי ברשימה לכנסת.
בממשלת ישראל ה-34 מונה לסגן שר הביטחון. בעקבות התפטרות שר הביטחון משה יעלון הוא פוטר אוטומטית ומונה מחדש לתפקיד ב־1 ביוני 2016 תחת שר הביטחון החדש אביגדור ליברמן. עם התפטרותו של ליברמן - פגה גם כהונתו של בן-דהן, ב-18 בנובמבר 2018, וב-19 בנובמבר אישרה הממשלה מחדש את מינויו, כסגנו של ממלא מקום שר הביטחון, בנימין נתניהו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, לאחר פרישתו של יו"ר המפלגה נפתלי בנט, התמודד בן-דהן על ראשות הבית היהודי. המועצה הציבורית בחרה ברב רפי פרץ, ובן-דהן נבחר על ידי המרכז למקום החמישי ברשימת הבית היהודי. לאחר ההסכם של הבית היהודי, האיחוד הלאומי ועוצמה יהודית לרוץ ברשימת איחוד מפלגות הימין כבלוק טכני, בתמורת לשריון ברשימת הליכוד, שוריין בן-דהן במקום ה-28 ברשימת הליכוד. לצורך כך התפטר בן-דהן באופן פורמלי מהבית היהודי, ושורין מטעם מפלגת המדף אח"י, מה שאיפשר לאחר הבחירות את התפלגותו לסיעת יחיד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום ה-13 ברשימת "ימינה" ולא נבחר לכנסת. עם כינון הכנסת ה-22 סיים את תפקידו כסגן שר הביטחון.
ביוני 2020 מונה לנשיא עמותת 'תקוות עולם' אשר מסייעת לחיילים ובני נוער ממשפחות קשות יום.
ב-2022 שימש יושב ראש המועצה הדתית בירושלים. בהמשך אותה שנה, חזר לתפקיד מנהל בתי הדין הרבניים.
חיים אישיים

בן-דהן הוא בעל תעודת הוראה, תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוסמך לרבנות בידי הרבנים שלום משאש, אברהם אלקנה כהנא שפירא ומרדכי אליהו. הוא מתנדב בזק"א.
תושב שכונת הר חומה בירושלים. נשוי ואב לתשעה.
חיבוריו

"לוח דינים ומנהגים לבתי כנסת" - היוצא למעלה מ-25 שנה.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 6524, רשומות
↑  ח"כ צבן: חשש לקנוניה בין הרבנים הראשיים על מנת למנות את מקורביהם לדיינים, מעריב, 17 באוקטובר 1988
↑  עפרה לקס, סנגורם של בתי הדין, באתר ערוץ 7, 27 בדצמבר 2012
↑  גיל קלנר, ‏"אם הרב טאו לא תמך בבית היהודי, אז מה הטענות כלפינו?", באתר "סרוגים", 8 במאי 2014
↑  עדו בן פורת, סופית: הרב בן דהן יתמודד בבית היהודי, באתר ערוץ 7, 12 בדצמבר 2014
↑  דניאל הרץ, ‏אלי בן דהן יישאר בתפקידו כסגן שר הביטחון, באתר כיכר השבת, 18 בנובמבר 2018
↑  מעריב אונליין, ‏ח"כ בן דהן: "אתמודד על ראשות הבית היהודי, הפסדנו מיליונים בגלל בנט ושקד", באתר מעריב אונליין, 30 בדצמבר 2018
↑  עטרה גרמן, ‏הליכוד והבית היהודי שריינו את בן דהן במפלגת אח"י, באתר "סרוגים", 21 בפברואר 2019
↑  עטרה גרמן, ‏לטובת חיבורים עתידיים: בן דהן מתפצל מהליכוד, באתר "סרוגים", 2 ביוני 2019
↑  הרב אלי בן דהן מונה לנשיא עמותת 'תקוות עולם', באתר ערוץ 7, 22 ביוני 2020
↑  ביוזמת הרב לאו והשר כהנא: הרב אלי בן דהן מונה למנכ"ל בתי הדין הרבניים, באתר ערוץ 7, 10 באפריל 2022
↑  ריאיון עם אלי בן-דהן ויהודה משי זהב - דקה שמינית, יוטיוב.
| סגני שרי הדתות בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| סגני שרי הדתות (1948–2003) | זרח ורהפטיג • בנימין שחור • חיים דרוקמן • משה גפני • רפאל פנחסי • אריה גמליאל • יגאל ביבי • אריה גמליאל • יגאל ביבי |  |
| סגני השרים לשירותי דת  (2008 ואילך): | אלי בן-דהן • מתן כהנא |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304664905171  LCCN: n94073065  VIAF: 43533617   WorldCat (עם VIAF): 43533617
מחנה למונייה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחנה צבאי 
 על שם:  אמיל למונייה 
 מדינה:  ג'יבוטי
 מפעיל:  צי ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2001
 תאריך פתיחה רשמי:  2001 
 
 קואורדינטות:  11°19′25″N 43°05′08″E﻿ / ﻿11.3237°N 43.0855°E﻿ / 11.3237; 43.0855
 אתר רשמי
  (למפת ג'יבוטי מוגדלת) ג'יבוטי עלי סביח טאג'ורה סומליה אתיופיה אריתריאה מפרץ עדןמחנה למונייה(למפת ג'יבוטי רגילה) ג'יבוטי עלי סביח טאג'ורה סומליה אתיופיה אריתריאה מפרץ עדןמחנה למונייה
 
שלט הנושא את תג מחנה למונייה.
תרגיל של חיילי יחידה לסילוק פצצות במחנה למונייה (2011).
"כיפת הרעם" במחנה למונייה
מחנה למונייה (באנגלית: Camp Lemonnier) הוא בסיס צבאי של חיל הים של ארצות הברית, בג'יבוטי, בתוך נמל התעופה הבין-לאומי ג'יבוטי-אמבולי שבקרן אפריקה, ובו מוצב "כוח משימה משותף – קרן אפריקה" (CJTF-HOA) של פיקוד אפריקה של ארצות הברית (USAFRICOM). הוא בסיס הקבע הצבאי היחיד של ארצות הברית באפריקה.
הבסיס הוקם כאתר העיקרי באזור לתמיכה ב"מבצע חירות מתמשכת – קרן אפריקה" (OEF-HOA).
ראו גם

בסיס חיל הים הסיני בג'יבוטי
הערות שוליים

↑  "Introduction to MARCENT". United States Marine Corps. במאי 2006. אורכב מ-המקור ב-25 באוקטובר 2007. נבדק ב-9 בפברואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Africans Fear Hidden U.S. Agenda in New Approach to Africom". Associated Press. 30 בספטמבר 2008. נבדק ב-30 בספטמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Contorno, Steve (12 ביוני 2014). "Hillary Clinton says in memoir that there's very little U.S. military presence in Africa". PolitiFact.com. נבדק ב-3 ביולי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "U.S. expands secret intelligence operations in Africa". Washington Post. 13 ביוני 2012. נבדק ב-5 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוריץ שינברג

| --- | --- |

 לידה:  1860 פיאטרה ניאמץ, רומניה 
 פטירה:  1939 (בגיל 79 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 
מוריץ שינברג (1860 – 1939) היה יזם מגדל השעון ביפו ומתקין השעונים בצריחו, ממקימי העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה

מוריץ שינברג נולד בעיירה פיאטרה ניאמץ שברומניה (אוסטרו-הונגריה דאז) ולאחר גירושי הוריו גדל ביאשי. עלה לארץ ישראל ב-1882 יחד עם אביו דב שינברג וסבו יוסף שינברג בעקבות התקווה שהפיח לורנס אוליפנט בקהילות היהודיות ברומניה להקים התיישבות חקלאית בארץ הקודש וליישב בה יהודים. גם אוליפנט הגיע לארץ ישראל ב-1882 והתיישב בחיפה.
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג על נפתלי הרץ אימבר (עמ' 16):
"המשורר הלאומי נפתלי הרץ אימבר, מחבר "התקווה" כיבד ואפילו העריץ את אבי מאוד מאוד כי ראה בו מראשוני החלוצים, המגשימים בחייהם את חלום שיבת ציון. אימבר הכיר את אבי עוד מרומניה, כאשר נזדמן שם בנדודיו ממקום למקום כשבא לשיר את שירי ציון שלו. הוא התיידד והתרועע עם אבי ואהב אותו אהבת אח. כאשר ראה אותו בארץ ישראל הולך אחרי המחרשה בגן העברי הראשון, בא לידי התפעלות גדולה ממראה עיניו וחיבר לכבודו שיר ששרו אותו במשפחתנו זמן רב. בשיר זה, הדומה במקצת ל"יהי חלקי עמכם" של ח.נ. ביאליק, הרים המשורר את היהודי הישר והפעוט הזה לנס ולמופת בעיני כל ישראל."
משפחת שינברג רכשה נחלה ליד הכפר הערבי סומייל שתושביו היו בעיקר מהגרים פלאחים מצריים (בפינת הרחובות ארלוזורוב ואבן גבירול של תל אביב היום).
עבודת האדמה לא צלחה. הסב והאב נפטרו ומוריץ שינברג מכר את הנחלה, התיישב בעג'מי שביפו (ליד בית הספר הצרפתי) וחזר לעבוד כשען וצורף, מקצוע שאותו רכש עוד ברומניה.
ב-1889 חכר ממשפחת זאיאן מגרש ריק (היום "פרויקט הרובע" ברחוב יפת 13 ביפו) והקים עליו את חנותו וביתו (בשיתוף עם יצחק ניימן. את יתרת המגרש מסר ליעקב ליטוינסקי שבנה עליו 11 חנויות).
שינברג גר תקופה מסוימת בשכירות בנווה צדק (נוסדה 1887). ב-1896 בנה בית מפואר בנווה צדק. בית זה נהרס במלחמת העולם הראשונה על ידי תותחיה של האנייה ז'אן דארק שכוונו לבית חרושת וגנר הסמוך שייצר צורכי מלחמה.
ב-1892 קיבל שינברג מאת המהנדסים הצרפתים שהקימו את מסילת הרכבת יפו–ירושלים את החוזה להתקנתם ותחזוקתם של שבעה שעונים בתחנות שונות לאורך המסילה.
ב-1897 פעל להקמת קואופרטיב לרווחת בעלי המלאכה היהודים ביפו ובסביבתה עקב המצב הכלכלי הקשה שממנו סבלו. שינברג היה נשיאו והקואופרטיב פעל ברחוב רזיאל 2. שער הכניסה עדיין קיים ושופץ בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. מסיבות שונות (בעיקר בשל התנהגות בלתי הולמת של חבריו) הקואופרטיב נכשל ושינברג נאלץ לפרקו ב-1902.
ביוגרפיה > הקמת מגדל השעון ביפו

ב-1902 יזם שינברג את הקמת מגדל השעון ביפו לכבוד יובל 25 שנים לשלטונו של השולטן עבדול חמיד השני. ייתכן שהבקשה להנצחת היובל הגיעה מאת השלטונות העותמאנים, אך אופייה וביצועה הופקד בידי נכבדי העיר, מוסלמים, נוצרים ויהודים, שהעלו הצעות שונות בהן חפירת באר ציבורית. שינברג ראה בבניית המגדל פרויקט בר ביצוע שיפאר את העיר ובו יוכל גם ליישם את כישוריו כבונה שעונים. השעון שהותקן הציג את השעה האירופית משני כיוונים ואת השעה המקומית משני הכיוונים האחרים (באותה התקופה נבנו מגדלים דומים באימפריה העותמאנית, וייתכן שהרעיון לבנות מגדל כזה ביפו הגיע לשינברג בהשראתם).
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג (עמ' 52):
"בשנת 1902 חל איזה חג יובל בחצר השולטן עבדול חמיד. פקידי הממשלה הטורקית יחד עם נכבדי יפו הערבים והנוצרים הוזמנו לאספה בבית הממשלה כדי לדון איך לחוג את יובלו של השולטן ובאיזה אופן להנציח ביפו את זכר המאורע הזה על ידי איזה מפעל ציבורי חשוב. גם אני הייתי בין הקרואים. היו שהציעו לחפור ולבנות באר ציבורית ועוד הצעות ממין זה. הבנתי מיד שמכל ההצעות הללו לא יצא דבר, יען כי את הכסף שיאספו למטרות אלו ישלשלו הנאספים לתוך כיסיהם. על כן הצעתי דבר שנראה לי ליותר ממשי וניתן להגשימו בנקל: הצעתי הייתה לבנות מגדל יפה באמצע העיר, ובמגדל זה לשים שעון גדול שיראה את הזמן מארבעה צדדים – בשני כיוונים את השעה האירופית, ובשניים [האחרים] את השעה הערבית. דעתי נתקבלה. את סידור השעון כמובן שמסרו לי ואני התמסרתי לדבר הזה במרץ רב, ואמנם התקנתי את השעון העירוני הגדול הנראה עד היום בכיכר שלפני בית הממשלה ביפו"
ביוגרפיה > הקמת מגדל השעון בשכם

תושבי שכם, שהתקנאו בבניין המגדל ביפו, החלו באותם ימים בבניית מגדל השעון שכם וביקשו משינברג להתקין בו את השעון, וכך עשה.
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג (עמ' 53):
"כשבאו מנכבדי שכם ליפו וראו את השעון המראה את אותו הזמן מכל ארבעה צדדיו מצא הדבר חן בעיניהם והתקנאו באנשי יפו שזכו לדבר יפה כזה. לא ארכו הימים ובאו אלי מראשי העיר שכם ובקשה בפיהם לעשות גם להם שעון כזה אבל בהוספה שהשעון שלהם גם יצלצל בצלצול רם וחזק למען ישמעוהו בסביבה במרחק של לפחות 3 קילומטרים. קיבלתי על עצמי להתקין להם שעון כזה התחלתי בהכנות. אולם, לאחר שאנשי שכם עסקו באוסף הכספים ואספו יותר מהנחוץ, נעלם לפתע כל הכסף שנצטבר וכאשר התורמים שאלו איה שעוננו ענו להם שהוא נפל לתוך הים וכי יש צורך בתרומות חדשות. אספו עוד פעם כספים והפעם השעון כבר לא נפל הימה ומעשי ידי מפארים עד היום הזה את עיר שכם המהוללה."
ביוגרפיה > בניית 34 חנויות על רחוב בוסטרוס (רזיאל)

ב-1902 בנה שינברג 17 חנויות ברחוב היהודים הראשון של יפו, רחוב רזיאל (בוסטרוס), על אדמה שחכר מאלמנתו של בוסטרוס (מבית היזם ואיש הנדל"ן הלבנוני סורסוק) על צידה המערבי של דרך שכם לשעבר.
ב-1904 בנה 17 חנויות נוספות מצידו המזרחי של רחוב רזיאל (בוסטרוס) עם דירות מעליהן וכן הוסיף דירות מעל 17 החנויות שכבר נבנו.
כך שינברג מעיד ביומנו (עמ' 68–69):
"את העיר יפו ראיתי כשער הארץ אשר דרכו עוברת ותעבור כל העלייה.... ומכיוון שהרחוב העיקרי והראשי ביפו הוא רחוב בוסטרוס, שמתי לי למטרה להגדיל ברחוב זה את הרכוש היהודי".
רחוב זה שתחילתו בבית הסראייה (יפו) וככר השעון היא ראשיתה של ההתפתחות של יפו לכיוון צפון והפך לעורק הראשי המקשר בין יפו ובין השכונות העבריות נווה צדק ונווה שלום, ובהמשך בין יפו ותל אביב העתידה להיבנות. הרחוב התפתח לרחוב המשגשג ביותר ביפו שרוב סוחריו ודייריו היו יהודים.
בנוסף לתרומתו לפיתוחה של יפו שינברג היה חבר פעיל בתנועת הבונים החופשיים בארץ ישראל, הקים קבוצת תיאטרון שבה אף שיחק וכן היה לתקופה מסוימת בעלים של בית קולנוע (ראינוע).
ביוגרפיה > פרעות תרפ"א ותרפ"ט והמעבר לתל אביב

בעקבות מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט (1921 ו-1929) עזבו את יפו רוב תושביה היהודים ועברו לתל אביב. ב-1922 שינברג קנה מגרש על הפינה הצפון מזרחית של הרחובות אלנבי וביאליק ובנו בוריס בנה שם בניין. ב-1930 בנה בניין בפינה הדרום מערבית של דרך יפו תל אביב ורחוב הרצל ומיקם בקומת הקרקע שלו את כלבו שינברג ששימש את תושבי יפו תל אביב לאורך שנים.
מוריץ שינברג נפטר ב-1939 בתל אביב.
חנוכת מגדל השעון ביפו, 1902 לערך
מגדל השעון, יפו
מגדל השעון, שכם
רחוב רזיאל בגלויה, 1910 בקירוב
ג'ולי פדורצ'ק

ג'ולי אן פדורצ'ק (באנגלית: Julie Ann Fedorchak; נולדה ב-28 בספטמבר 1968) היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מדינת דקוטה הצפונית. פדורצ'ק, חברת המפלגה הרפובליקנית, כיהנה כחברת נציבות השירות הציבורי של דקוטה הצפונית בין השנים 2012–2025.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

פדורצ'ק נולדה בוויליסטון שבדקוטה הצפונית בשנת 1968 בשם ג'ולי ליפריג. היא הצעירה מבין שמונת ילדיהם של דוויין ודוריס ליפריג. אביה דוויין כיהן בעבר כנציב התחבורה תחת מושל דקוטה הצפונית אלן אולסון. בשנת 1991 השלימה לימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת דקוטה הצפונית. היא שימשה כדוברת המושל אד שייפר בין השנים 1995–2000, ולאחר מכן עבדה ככותבת טורים עבור העיתון "Bismarck Tribune" וביצעה עבודות מדיה שונות נוספות. ב-2011 מונתה למנהלת המדינתית של חבר הסנאט של ארצות הברית ג'ון הובן.
ב-30 בנובמבר 2012 מונתה פדורצ'ק בידי המושל ג'ק דאלרימפל לנציבות השירות הציבורי של דקוטה הצפונית לאחר שהתפקיד נותר בלתי-מאויש בעקבות היבחרו של הנציב קווין קריימר לבית הנבחרים האמריקאי. בבחירות 2014 נבחרה למלא את שארית כהונתו של קריימר עם 66% מקולות הבוחרים. זמן קצר לאחר שנבחרה באופן מלא לנציבות, נבחרה פדורצ'ק ליושבת ראש הנציבות לתקופת כהונה בת שנתיים. בבחירות 2016 ובבחירות 2022 נבחרה מחדש לתקופות כהונה בנות שש שנים.