stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה גופרט-מאייר
קורות חיים > ראשית דרכה

גופרט-מאייר נולדה בעיר קטוביץ שבפרוסיה ב-28 ביוני 1906, הבת היחידה של פרידריך גופרט ושל אשתו מריה לבית וולף. בשנת 1910 היא עברה עם משפחתה לגטינגן כאשר אביה, פרופסור דור שישי באוניברסיטה, התמנה לפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטת גטינגן.
גופרט-מאייר התחנכה בההרה טכנישה בגנטיגן, בית ספר לבנות ממעמד בינוני ששאפו להשכלה גבוהה. בשנת 1921 היא החלה ללמוד בפרואנשטודיאום, בית ספר תיכון פרטי שמטרתו להכין את הבנות ללימודים באוניברסיטה. בשנת 1924 נכנסה גופרט-מאייר לאוניברסיטת גטינגן, שם למדה מתמטיקה.
מאוחר יותר החלה גופרט-מאייר להתעניין בפיזיקה, ובחרה להמשיך לדוקטורט בתחום זה בשנת 1930. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתאוריית אפשרות הבליעה הדו-פוטונית על ידי אטומים. יוג'ין ויגנר תיאר מאוחר יותר את התזה שלה כ"יצירת מופת של בהירות ושל מוחשיות". באותו הזמן, האפשרות לאימות התזה שלה על ידי ניסוי נראתה רחוקה. פיתוח הלייזר אפשר את האימות הניסיוני הראשון בשנת 1961, כאשר התגלתה קרינה דו-פוטונית בגביש אירופיום. כיום, יחידת הבליעה הדו-פוטונית לחתך רוחב נקראת גופרט-מאייר.
בשנת 1930 נישאה גופרט-מאייר לג'וזף אדוארד מאייר. השניים נפגשו כאשר מאייר התאכסן אצל משפחת גופרט. בני הזוג עברו לארצות הברית, ארץ המוצא של מאייר, שם הוצע למאייר תפקיד של פרופסור לכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. לבני הזוג נולדו שני ילדים, מריה אן ופיטר קונרד. בשנת 1931 היא חזתה תופעה של בליעה דו פוטונית.
קורות חיים > חייה בארצות הברית

כללים מחמירים למניעת נפוטיזם מנעו מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס לשכור את גופרט-מאייר כחברת סגל, אבל היא קיבלה עבודה בתור עוזרת במחלקה לפיזיקה בעבודה עם תכתובת גרמנית. היא קיבלה משכורת נמוכה מאוד. היא לימדה כמה קורסים, ופרסמה מאמר חשוב על התפרקות בטא כפולה.
היה עניין מועט במכניקת הקוונטים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בקיץ בשנים 1931- 1933 חזרה גופרט-מאייר לגנטיגן כדי לעבוד עם הבוחן שלה לשעבר על כתיבת מאמר להנדבוך דר פיזיק. העבודה נפסקה עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, כאשר אנשי אקדמיה רבים איבדו את מקום עבודתם. בתקופה זו הייתה גופרט-מאייר מעורבת במאמצי סיוע לפליטים.
ג'וזף מאייר פוטר ב-1937. לאחר מכן החל לעסוק במשרה באוניברסיטת קולומביה.ראש המחלקה לפיזיקה, ג'ורג' פגרם הקצה לגופרט-מאייר משרד, אך היא לא הועסקה בשכר. בתקופה זו התחברה גופרט-מאייר עם הרולד יורי ושל אנריקו פרמי, שהגיעו לקולומביה ב-1939. פרמי ביקש ממנה לחקור את קליפת האלקטרונים של יסודות טרנס- אורניים בלתי ידועים. בשימוש במודל תומאס-פרמי, חזתה גופרט-מאייר שיסודות אלה יוצרים סדרה חדשה שדומה ליסודות הנדירים, תחזית שהתבררה כנכונה.
פרויקט מנהטן

בדצמבר 1941 נכנסה גופרט-מאייר לתפקידה המקצועי הראשון שבו קיבלה תשלום, לימוד מדע במשרה חלקית בקולג' שרה לונרס. באביב 1942, עם התערבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, היא הצטרפה לפרויקט מנהטן. היא קיבלה מיורי משרה חלקית במחקר עם מעבדת חומרי חילוף מתכתיים של אוניברסיטת קולומביה. מטרתו של פרויקט זה הייתה למצוא אמצעי להפרדת  חומר הבקיע אורניום-235.
באמצעות ידידה אדוארד טלר קיבלה גופרט-מאייר משרה באוניברסיטת קולומביה.
זכייתה בפרס נובל

במהלך שהותה בשיקגו בשנות הארבעים פיתחה גופרט-מאייר מודל מתמטי למבנה קליפות הגרעין. האנס ינסן עבד גם הוא על פתרון בעיה זו, והגיע לאותה המסקנה באופן עצמאי. התוצאות שלו פורסמו בכתב העת Physical Review, לפני שגופרט-מאייר פרסמה את התוצאות שלה ביוני 1949. לאחר מכן הם החלו לשתף פעולה. בשנת 1960 מונתה גופרט מאייר לפרופסור לפיזיקה מן המניין באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 1963 זכו גופרט-מאייר, ינסן וויגנר בפרס נובל לפיזיקה "על תגליותיהם בנוגע למודל הקליפות הגרעיני."
מותה והנצחתה

גופרט-מאייר נפטרה בסן דייגו ב-20 בפברואר 1972 בעקבות התקף לב ונקברה בפארק הזיכרון אל קמינו.
לאחר מותה יצרה האגודה האמריקאית לפיזיקה את פרס מריה-גופרט מאייר, המוענק לפיזיקאיות בתחילת דרכן על תרומה יוצאת דופן למחקר הפיזיקלי.
מקהלת הנערים של קופנהגן

מקהלת הנערים של קופנהגן ('The Copenhagen Royal Chapel Choir בדנית: Københavns Drengekor) היא אחת המקהלות הוותיקות ביותר בסקנדינביה, החדורה במסורת עשירה.
אמות המידה האמנותיות הגבוהות המאפיינות את המקהלה זה 90 שנה מושגות באמצעות ההכשרה הווקאלית היחידה במינה, שהזמרים מקבלים בבית הספר על שם אנה הקדושה (Sankt Annæ Gymnasium), בית הספר העירוני לשירה של קופנהגן, וחובותיה של המקהלה בקתדרלה של קופנהגן.
המקהלה השיגה מוניטין בינלאומיים הודות לפרשנות שנתנה ליצירותיהם של גדולי המלחינים מתקופת הרנסאנס והבארוק, בעיקר, ולמוזיקה מקהלתית לקולות נערים וגברים במאה ה-20. מקהלת הנערים של קופנהגן, או בשמה המלא "מקהלת הקאפלה המלכותית של קופנהגן", מופיעה בקונצרטים רבים בדנמרק וברחבי העולם.
היסטוריה

מקהלת הנערים של קופנהגן נוסדה בשנת 1924 על ידי מוגנס ולדייק, בעקבות ביקור של מקהלת הנערים סנט תומאס המפורסמת מכנסיית תומאס (לייפציג), המקהלה של יוהאן סבסטיאן באך עצמו. כבר מתחילה הייתה מטרת המקהלה לבצע מוזיקה מקהלתית שנכתבה לקולות נערים וגברים, מימי הביניים עד המאה ה-20. בהמלצתו הנלהבת של קרל נילסן, ייסדה מועצת העיר קופנהגן בשנת 1929 בית ספר לשירת מקהלה לנערים, הוא "בית ספר סנקט אנה" של ימינו אלה. בדרך זו הובטחה לחברי המקהלה הכשרה מקיפה ויסודית בפיתוח קול ובלימודי מוזיקה, כחלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים הכללית שלהם.
בכל שנה מקבל בית הספר סנקט אנה תלמידים חדשים, בעלי כישרון קולי ומוזיקלי, מבין בני השמונה בקופנהגן ובסביבתה.
כיום מאכלס בית הספר למקהלה גם את מקהלת הבנות של סנקט אנה (Sankt Annæ Pigekor) ואת מקהלת בית הספר סנקט אנה (Sankt Annæ Gymnasiekor).
עד 1959 הייתה מקהלת הנערים של קופנהגן מסופחת בקביעות לקאפלה של טירת כריסטיאנבורג ( Christiansborg Slotskirke), אבל מאז היא מופיעה מדי יום שישי בערב בקתדרלה של קופנהגן במשך כל העונה העיקרית, והנערים שרים גם במיסה ובתפילות הערבית (Vespers) בקתדרלה. הודות לקשריה הן עם בית הספר סנקט אנה והן עם הקתדרלה של קופנהגן, המקהלה היא הנציגה הוותיקה ביותר בסקנדינביה של מסורת בית הספר הכנסייתי, הבסיסית כל כך למוזיקה המקהלתית באירופה.
נערי כנסיית סנקט אנה שגשגו בייחוד במאות ה-16 וה-17, כשהיוו גם חלק ממקהלת הקאפלה המלכותית של קופנהגן. עושר חיי המוזיקה בתקופה ההיא משתקף גם ברפרטואר של מקהלת הנערים בימינו.
בהווה

מאז 1998 נושאת המקהלה, באישור המלכה, בתואר "מקהלת הקאפלה המלכותית של קופנהגן" שסיפחה לשמה, ובהתאם למסורות המקהלה, תואר זה הוא כיום שמה באנגלית (Copenhagen Royal Chapel Choir).
במרוצת השנים יצא למקהלה שם של אחת המעולות בסוגה. היא מופיעה בקונצרטים בכל רחבי תבל ובפסטיבלי מוזיקה בינלאומיים רבים מספור. הרפרטואר שלה מקיף, מיצירות מוזמנות פרי עטם של מלחינים חשובים בימינו (פול רודרס, ברנרד לבקוביץ', פר נרגאר, ואגן הולמבו ופאלה מיקלבורג) וחזור אל ראשית הפוליפוניה.
המקהלה משתתפת גם בהפקות רדיו וטלוויזיה, הן בדנמרק והן בארצות אחרות, והתקליטורים הרבים שהקליטה בחברות כמו EMI, דקה, ונגארד, צ'אנדוס, קונטרפונקט ודניקה רקורדס (OH) תורמים כולם למוניטין הבינלאומי הנכבד שלה.
מאז 1991 אבה מונק הוא המנהל האמנותי והארגוני של המקהלה.
הערות שוליים

↑  http://www.kdk.dk/
↑  {{{מחבר}}}, Kontrapunkt, Wikipedia, 2023-06-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452912305171  ISNI: 0000 0000 8605 6590  LCCN: n83172223  MusicBrainz: 966e99c4-c766-4399-808a-67e87798121c  NKC: mub2016926857  VIAF: 124517093   WorldCat (עם VIAF): 124517093
היתוך בכליאה אינרציאלית

היתוך בכליאה אינרציאלית (באנגלית: בראשי-תיבות ICF) הוא שיטה להפקת אנרגיה גרעינית בתהליך היתוך גרעיני מבוקר באמצעות חימום ודחיסה של הדלק הגרעיני. האנרגיה נאגרת בתנע או בהתמד (אינרציה) של החלקיקים הנדחסים, וכאשר הם מתנגשים במרכז המטרה, האנרגיה הקינטית הופכת לאנרגיה תרמית, והחומר מגיע לטמפרטורה גבוהה מאוד של עשרות ואף מאות מיליוני מעלות. בטמפרטורה כה גבוהה, החומר נמצא במצב פלזמה.
שיטת הכליאה האינרציאלית הוצעה לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-20, וזכתה להכרה רבה כאפשרות מעשית להפקת חשמל מהיתוך גרעיני. אולם, ניסויים שנערכו באותן שנים הראו שהיעילות של המתקנים הללו הייתה נמוכה הרבה יותר מהמצופה, בעיקר בגלל אי-יציבויות במהלך הקריסה, והגעה לתנאים של היתוך תהיה קשה מאוד. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נערכו ניסויים רבים על-מנת להבין את האינטראקציות המורכבות המתרחשות בצפיפות אנרגיה כה גבוהה. בנייתם של מתקנים גדולים הרבה יותר אפשרה לראשונה להגיע לתנאים הדרושים, ולהצתה גרעינית של הדלק. כליאה אינרציאלית היא אחת משתי השיטות העיקריות הנחשבות כפוטנציאליות להפקת חשמל בכורי היתוך, כאשר השיטה השנייה היא היתוך בכליאה מגנטית. יש לציין כי עדיין אין בנמצא שיטה מוכחת להפקת חשמל בצורה יעילה מהיתוך גרעיני.
עקרונות ההיתוך הגרעיני

בתהליך היתוך גרעיני מתמזגים גרעינים קלים לגרעינים כבדים יותר, ואנרגיה רבה נפלטת מכיוון שסכום מסות הגרעינים הקלים גבוה מסכום מסות הגרעינים הכבדים. הפרש המסה הופך לאנרגיה על-פי הנוסחה e=mc2, כאשר e האנרגיה, m הפרש המסה, ו-c מהירות האור. תהליך ההיתוך יחל כאשר הגרעינים יימצאו בקרבה גבוהה מאוד זה לזה, כלומר יש להתגבר על הדחייה החשמלית ביניהם, ולכן יש להביא את החומר לטמפרטורה גבוהה מאוד של עשרות מיליוני מעלות. בטמפרטורות אלו החומר יימצא במצב פלזמה. בנוסף, יש לשמור על צפיפות גבוהה לזמן ארוך מספיק, כך שההיתוך יתקיים. השילוב בין תנאי הטמפרטורה, הצפיפות והזמן נקבע על-פי קריטריון לאוסון.
שימוש בלייזרים

התצורה המבטיחה ביותר להגעה לתנאים הדרושים להיתוך גרעיני בכליאה אינרציאלית היא באמצעות לייזרים רבי עצמה, והמתקן הגדול ביותר המשתמש בכליאה אינרציאלית הוא מתקן ההצתה הלאומי (National Ignition Facility - NIF) אשר במעבדה הלאומית לורנס ליברמור בקליפורניה, שבארצות הברית.
הדלק הגרעיני מוחזק לרוב בכדוריות המכילות דאוטריום וטריטיום. על-מנת לדחוס ולחמם את הדלק, אנרגיה רבה מוענקת לשכבה החיצונית של המטרה באמצעות לייזרים רבי עצמה. השכבה החיצונית מתפוצצת, ומפעילה כוח רב גם פנימה, לכיוון המרכז, ומביאה לקריסה מהירה של המטרה. המערכת מתוכננת כך שייווצרו גלי הלם רבי עצמה, שיגרמו לדחיסה, ולכן לחימום, של הדלק על-מנת להביאו לתנאים הדרושים להיתוך גרעיני. מטרת התהליך היא הגעה לתנאים של "הצתה", כלומר תחילתה של תגובת שרשרת גרעינית שבמהלכה חלק ניכר מהדלק יעבור היתוך. גודלן הטיפוסי של כדוריות דלק הוא כגודל ראש של סיכה, והן מכילות כ-10 מיליגרם של דלק. רק חלק קטן מהדלק עובר היתוך, אולם בגלל האנרגיה הרבה המשתחררת מהיתוך בודד, כמות זו שקולה לשריפה של חבית נפט.
ניתן גם להשתמש בשיטה "עקיפה", בה קרני הלייזר פוגעות בהולוראם (Hohlraum), מטרה בצורת גליל העשויה לרוב מזהב, ומחממות אותו לטמפרטורות גבוהות מאוד. בתצורה זו, כדוריות הדלק הגרעיני נמצאות בתוך ההולוראם. כתוצאה מהחימום, ההולוראם פולט קרינת רנטגן בהתפלגות חלקה, והן שגורמות לדחיסה של כדורית הדלק.
ב-5 דצמבר 2022, חוקרי מתקן ההצתה הלאומי השתמשו בהצלחה ב-2.05 מגה-ג'אול של אנרגיית לייזר להצתת היתוך גרעיני של כדורית דיאוטריום-טריטיום קפוא שהוצבה בתוך הולוראם. ההיתוך הגרעיני שנוצר הפיק 3.15 מגה-ג'אול,  יותר מאנרגיית הלייזר שהציתה את ההיתוך.
Z-Pinch

תצורה נוספת לשימוש בהיתוך בכליאה אינרציאלית הוא ה-Pinch (מלשון צביטה או מעיכה). בתצורה זו, שדה חשמלי עוצמתי מופעל על מטרה כלשהי וגורם ליינון ולהפיכתה לפלזמה. כתוצאה מהשדה ומהמוליכות החשמלית הגבוהה של הפלזמה, זרם חשמלי חזק זורם בפלזמה בזמן קצר. כתוצאה מהזרם, מושרה שדה מגנטי חזק, וכוח לורנץ דוחס את החלקיקים הטעונים כלפי המרכז. בתור מטרה ניתן להשתמש בגז או בחוטים דקיקים של מתכת. מקור השם נעוץ בעובדה שהכיווץ מתרחש כלפי ציר ה-Z הווירטואלי של המערכת, ובסיומו מתקבלת פלזמה חמה וצפופה על הציר.
התחום נמצא בפיתוח בשנות ה-50 של המאה ה-20, ונחשב בעבר למבטיח ביותר לשם השגת היתוך גרעיני מבוקר. אי-יציבויות במבנה הפלזמה שנתגלו במהלך המחקר הראשוני, ובעיקר אי-יציבות ריילי-טיילור, מקשות מאוד על התפתחות תנאים הדרושים להשגת היתוך גרעיני, ולכן התחום ננטש לשנים רבות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 בוצעה קפיצת דרך על ידי מדעני המעבדות הלאומיות סנדיה אשר בניו מקסיקו בארצות הברית, בהן נמצא מתקן ה-Z-Pinch הגדול בעולם.
ראו גם

היתוך גרעיני
היתוך בכליאה מגנטית
פרויקט איטר
פלזמה (מצב צבירה)
הערות שוליים

↑  בהמשך הערך, משמעות המילה היתוך תהיה היתוך גרעיני, ולא היתוך מלשון התכה (מעבר ממוצק לנוזל).
↑  Mordecai D. Rosen, The long road to ignition: An eyewitness account, Phys. Plasmas 31, 2024, עמ' 090501
↑  Z Machine (מעבדות סנדיה)
איור סכמטי של שלבי ההיתוך בכליאה אינרציאלית באמצעות לייזרים. החצים הכחולים מסמלים קרינה; בכתום מסומנת פליטת חומר; בסגול מסומנת אנרגיה תרמית המועברת למרכז המטרה.

1. קרני הלייזר (או קרינת רנטגן בתצורה העקיפה) מחממות במהירות רבה את הקליפה של המטרה, ושכבת פלזמה נוצרת.

2. הדלק נדחס על ידי המשטח הקורס.

3. לקראת סוף הדחיסה, הדלק מגיע לצפיפות גדולה פי 20 מזו של עופרת, ומתקבלת הצתה בטמפרטורה של 100 מיליון מעלות קלווין.

4. הצתה תרמו-גרעינית מתרחשת בדלק הדחוס, ומתרחשת פליטה אנרגיה רבה הרבה יותר מהאנרגיה שהושקעה במערכת.
כדורית דלק גרעיני הנמצאת בשימוש במתקן ההצתה הלאומי. הכדורית יכולה להכיל דאוטריום וטריטיום בצורת גז או מוצק ("קרח"). בתצורה העקיפה, הכדורית נמצאת בתוך ההולוראם.
תמונה של ההולוראם המשמש בתצורה העקיפה. קרני הלייזר מגיעות משני צדי המטרה, פוגעות בחלק הפנימי של ההולוראם, וגורמות לפליטה אחידה של קרינת רנטגן לכיוון מרכז הגליל, על-מנת לדחוס את כדורית הדלק. הקרניים החזקות שזולגות החוצה נראות בתמונה בצבע כתום/צהוב.
רמות ליד אוניברסיטת תל אביב

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1973–הווה (כ־51 שנים) 
 חברת אם:  אוניברסיטת תל אביב
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 קואורדינטות:  32°06′40″N 34°48′18″E﻿ / ﻿32.111038847456°N 34.804986142828°E﻿ / 32.111038847456; 34.804986142828 
 ענפי תעשייה:  מסחור
  
 ramot.org
 he
 
רמות ליד אוניברסיטת תל אביב בע"מ היא חברת המסחור של אוניברסיטת תל אביב והאחראית הבלעדית למסחור הטכנולוגיות והפטנטים של החוקרים באוניברסיטה. החברה נחשבת לאחת המובילות בתחומה.
היסטוריה ופעילות

רמות הוקמה ב-1973. היא חברת-בת פרטית בבעלות מלאה של אוניברסיטת תל אביב. רמות מנהלת את כל פעילויות המסחור של האוניברסיטה, משלב ההגנה הפטנטית על המצאותיהם של החוקרים וקניינם הרוחני ועד למתן רישיונות לגופים התעשייתיים הרלוונטיים. החברה מספקת ויוצרת הזדמנויות עסקיות חדשות באוניברסיטה, כגון הקמת חברות הזנק, מתן רישיונות לשימוש בטכנולוגיה לחברות קיימות – ישראליות ורב לאומיות, ויצירת שיתופי פעולה עם גופים אלה.
החברה עוסקת בגיוס שותפים תעשייתיים להמשך פיתוח של הגילויים וההמצאות של החוקרים באוניברסיטת תל אביב באמצעות תהליכי ניהול משא ומתן וחתימה על הסכמי רישיון ומחקר עם התעשייה, על מנת להבטיח את הפיתוח הנאות והמסחור של הטכנולוגיות המפותחות, גיוס תמיכה מהתעשייה עבור פרויקטים מחקריים, ניהול שיתופי פעולה והעברת מידע של חומרים והסכמי סודיות בין מוסדות אקדמיים ושותפים עסקיים, וגיוס כספים למחקר יישומי ממקורות שונים, כמו רשות החדשנות. רמות פועלת בעיקר בתחומי ההנדסה, מדעי המחשב, רפואה, ביוטכנולוגיה, חומרים ומכשור רפואי.
פעילות

נכון לשנת 2020 הגישה רמות למעלה מ-5,000 בקשות לפטנט, שמכסות למעלה מ-1,300 המצאות, שעליהן הוענקו כ-600 משפחות פטנטים, כ-400 מהם, בארצות הברית. רמות חותמת על עשרות עסקאות טכנולוגיות בשנה ושותפה להקמתן של חברות, כגון: Nemis, StoreDot AlphaTau, VariantXY, Certora, ThetaRay, Bsense, Epeius, Proclara, Nobio, Matricelf, Savicell, Belkin Laser, ועוד.
העסקה המוכרת ביותר שנחתמה ונוהלה על ידי רמות היא פיתוח אחת הטכנולוגיות שעליהן מבוסס הדיסק-און-קי, שנרשמה כפטנט על ידי רמות בשנת 2004. הטכנולוגיה ניתנה ברישיון לחברת M-Systems כשנה מאוחר יותר.
לרמות הסכמי שיתוף פעולה עם חברות בינלאומיות, למשל פייזר, טבע, סמסונג, גוגל, מיקרוסופט ועוד.
בשנת 2013 הקימה רמות קרן השקעות בשם Momentum Fund, בשיתוף עם קונצרן הענק קבוצת טאטא מהודו וקרן העושר הריבונית של סינגפור טמסק אחזקות. הקרן גייסה קרוב ל־24 מיליון דולר. קרן מומנטום השקיעה ב-28 טכנולוגיות שפותחו על ידי חוקרים מאוניברסיטת תל אביב. מבין 28 הטכנולוגיות הללו, קמו חמש חברות הזנק: Quart Medical, Unispectral, Trobix, Multivu, Silib ועוד כ-13 פרויקטים נמצאים בשלבי מחקר ופיתוח שונים.
קרן ההון סיכון TAU Venture, חברת בת של רמות, הוקמה לצורך השקעה בחברות הזנק בשלב מוקדם שהוקמו על ידי סטודנטים ובוגרים של אוניברסיטת תל אביב בתחומי ההיי-טק. הקרן מעניקה מנטורינג, שטחי משרדים והשקעה של 50 עד 150 אלף דולר לחברות נבחרות.
רמות מנהלת את הפעילות של רמות הוצאה לאור בע"מ, אשר מפתחת ומשווקת את ספרי "במבט חדש" למדע וטכנולוגיה לבתי ספר יסודיים במגזר היהודי, דתי-ממלכתי וערבי.
בעלי תפקידים בחברה

מנכ"ל מכהן: ד"ר רונן קרייזמן.
חברי דירקטוריון: חגי איטקין יו"ר דירקטוריון רמות ויו"ר המרכז לקשרי תעשייה באוניברסיטת תל אביב, פרופ' אריאל פורת – נשיא אוניברסיטת תל אביב, גד פרנק מנכ"ל האוניברסיטה, ד"ר יעל מרגולין, ד"ר כנרת לבנת סויצקי, שרון קפלינסקי, פרופ' גיל מרקוביץ, ד"ר יובל קבילי, עימאד תלחמי, אדן שוחט, פרופ' איתי בנהר, פרופ' חגית מסר ירון וד"ר רחל שיינין.
הערות שוליים

↑  NoCamels, TAU, Technion Among Top 100 Universities With Most US Patents In 2018, ‏June 05, 2019
↑  ליאור דטל, דירוג הפטנטים העולמי: אוניברסיטת ת"א דורגה במקום השמיני מבין המוסדות מחוץ לארה"ב, באתר TheMarker‏, 6 ביוני 2017
↑  Sandisk מספקת את הכרטיס הראשון בעולם בנפח 64 גיגה בייט הכולל טכנולוגיה x4, באתר av.co.il, ‏14.10.2009
↑  שת"פ בין אוני' תל-אביב ל-5 חברות ענק בתחום ה-IoT, באתר ynet, 15 בנובמבר 2016
↑  יורם גביזון, טבע חתמה על הסכם לשיתוף פעולה עם מכון ויצמן ואוניברסיטת תל אביב, באתר TheMarker‏, 25 בנובמבר 2019
↑  גלי וינרב, ‏רמות ומרק הגרמנית ישתפו פעולה בפיתוח טיפול לסרטן, באתר גלובס, 1 בפברואר 2017
↑  אור הירשאוגה, PLUS מכריזה על שיתוף פעולה עם אוניברסיטת ת"א, באתר TheMarker‏, 22 באפריל 2013
↑  פז וייסמן, אוניברסיטת תל אביב חתמה על הסכם למסחור טכנולוגיה עם חברת צ'מפיונס, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2009
↑  אבי בליזובסקי, https://www.hayadan.org.il/tau-fund-with-jandj-0406073, הידען, ‏4.6.2014
↑  אמיר טייג, טאמסק הסינגפורית תשקיע 5 מיליון דולר בקרן הסטארט-אפ של אוניברסיטת ת"א, באתר TheMarker‏, 17 בנובמבר 2014
↑  אור הירשאוגה, אונ' ת"א מקימה קרן להשקעה בטכנולוגיות מסחריות עם TATA, באתר TheMarker‏, 29 באפריל 2013
↑  אונ' ת"א גייסה 8 מיליון דולר לקרן הון סיכון חדשה, באתר ynet, 12 במאי 2003
↑  Cohen takes up Ramot leadership position, globaluniversityventuring, ‏14.5.2019
יוז'ף בורשודי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במרץ 1878 שיוסנטפטר, הונגריה 
 פטירה:  5 ביוני 1943 (בגיל 65) קצ'קמט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 
יוז'ף בורשודי (במקור קליין, בהונגרית: Borsodi József; שאיוסנטפטר, 15 במרץ 1878 – קצ'קמט, 5 ביוני 1943) היה רב הונגרי.
ביוגרפיה

בשנים 1895 עד 1905 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1904 קיבל את הדוקטורט במדעי הרוח מאוניברסיטת בודפשט (משנת 1951 שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשנת 1906 קיבל סמיכה לרבנות. בשנת 1906 הוא הפך לרב של סרווש, בשנת 1908 לרב הראשי של העיר בת כ-10,000 התושבים נאג'אטאד ובשנת 1922 של קצ'קמט. עבודתו העיקרית הייתה: Commentarius Maimonidae in Mischnam ad Tractatum Shekalim 1904). פירוש משניות של הרמב"ם על מסכת שקלים. בודפשט, 1904). מאמריו פורסמו ב"משמר השפה ההונגרית" (Magyar Nyelvőr), ב"ישראל ההונגרית" (Magyar Izrael), ב"לוח השנה המשפחתי היהודי" (Izraelita Családi Naptár).
ראו גם

פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים 1939–1944
אילונה קרשי: לקסיקון ביוגרפי של קצ'קמט. דפי קצ'קמט –עריכת מונוגרפיה של 1992
ספר זיכרון לציון יובל לבית המדרש לרבנים פרנץ יוזף 1877–1927. הוצא על ידי לאיוש בלאו, שמעון הבשי, דנס פרידמן. 1927
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. יוז'ף בורשודי
נתוניו במאגר הנתונים של המוזיאון הספרותי פטפי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258934605171  VIAF: 297740910   WorldCat (עם VIAF): 297740910
ראדו בליגן

| --- | --- |

ראדו בליגן על בול של הדואר הרומני משנת 2006
 לידה:  14 בדצמבר 1918 Galbeni, רומניה 
 פטירה:  20 ביולי 2016 (בגיל 97) בוקרשט, רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מדינה:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1937 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט 
 צאצאים:  Anamaria Beligan, Lamia Beligan 
 פרסים והוקרה:  העיטור הלאומי להצטיינות של רומניה  מסדר הדגל היוגוסלבי  מסדר ההצטיינות בתרבות של דרום קוריאה  עיטור הכוכב של רומניה  לגיון הכבוד 
 http://www.radubeligan.ro
 פרופיל ב-IMDb
 
ראדו בליגן (במרכז) בטקס הענקת כוכב בשדרת הכוכבים של בוקרשט, 2011
ראדו בליגן (ברומנית: Radu Beligan). 14 דצמבר 1918 - 20 ביולי 2016. היה שחקן תיאטרון וקולנוע רומני. חבר כבוד של האקדמיה הרומנית (2004). בעל מראה צעיר, מפוזר ומלנכולי משהו, עם קול ייחודי, שאי אפשר לטעות בזיהויו. תנועותיו ודיבורו מאופקים, (על פי תיאורו של ולנטין ליפטי בעיתון "סקנטייה" בדצמבר 1988). ראדו בליגן הוא אחת הדמויות החשובות של חיי התיאטרון והקולנוע הרומני במאה ה-20. ב-1961 ייסד את התיאטרון לקומדיה של בוקרשט ובשנים 1990-1969 ניהל את התיאטרון הלאומי של בוקרשט.
בתקופת פריחת התיאטרון ברדיו ובטלוויזיה בעידן הליברליזציה הזמני תחת המשטר הקומוניסטי, ערך תוכניות כמו, למשל, הסדרה "דפים מתולדות התיאטרון הרומני".
רקע משפחתי וילדותו

נולד במחסן תחנת רכבת בשם גאלבן, ליד הכפר פיליפשט במחוז בקאו, שם עבד אביו, שחקן מתוסכל, כאחראי על התחנה. מאוחר יותר ניהל האב את תחנת הרכבת של העיר בראד. האב היה בנו של כומר, צאצא של אחד מאחיו של הסופר הרומני יון קריאנגה. האב תמך מאוד בשאיפת בנו להיות שחקן ולהגשים את שאיפותיו שלו. אמו של בליגן הייתה ילידת יוון, דוברת צרפתית, ונפטרה בגיל צעיר מסרטן.
שם היישוב שבו נולד, Galbeni (גאלבן או גאלבני), הוא אנאגרמה של שם משפחתו, Beligan. אבל "בליגן" הוא שם משפחתו האמיתי של אביו.
ראדו בליגן נולד אחרי שאחיו הבכור, תינוק בעל שם פרטי זהה נפטר בגיל 3 חדשים. אחריו נולדו עוד שלושה ילדים.
מגיל 10 נשלח בליגן ליאש לLiceul Internat (התיכון-פנימייה "קוסטאקה נגרוצי") הידוע. ראדו התקבל כשעבר את מבחני הקבלה במקום הראשון. גם בהמשך הצטיין בליגן בלימודים לאורך כל הדרך.
נמשך אל התיאטרון עוד משנות התיכון. היה פעיל במופעים בבית הספר והשתתף בחוגים לתיאטרון בניהולם של שחקנים ידועים מהתיאטרון הלאומי ביאש, כמו רמאדאן ויון סאווה. אביו עשה מאמצים עילאים על מנת לשלם את הוצאות לימודי בנו.
התחלת הקריירה במשחק

בשנים 1938-1937 למד ראדו משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט אך לא סיים. אחרי שאביו כתב מכתב מרגש לשחקנית והמורה למשחק הנודעת לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, התקבל ראדו לניסיון לאקדמיה המלכותית למוזיקה ולאמנויות. לוצ'יה סטורדזה-בולנדרה שהייתה למורתו, ניבאה לו עתיד מזהיר, "אם יהיה רציני". הוא לא סיים את לימודיו אלה באופן פורמלי.
הקריירה של בליגן כשחקן החלה בסתיו 1938 על במת תיאטרון הפועלים "עבודה ואור" בבוקרשט ובתיאטרון ברובע סרינדאר מייסודם של השחקנית מריה פילוטי והמחזאי טודור מושטסקו. מאוחר יותר הופיע באולם "אלחמברה" ובתיאטרון הלאומי בבוקרשט. בצעירותו ניסה את כוחו גם בכתיבת שירים. קובץ השירים שפרסם מוזכר ב"היסטוריה של הספרות הרומנית" הקלאסית של ג'ורג'ה קלינסקו.
לפי עדותו, להיכרותו עם שלושת האישים מעולם התיאטרון בבוקרשט: המחזאי ויקטור יון פופה, הבמאי סיקה אלכסנדרסקו והשחקן יון ינקובסקו היה משקל רב בהתחלת הקריירה התיאטרונית שלו. ויקטור יון פופה, שניהל את תיאטרון "עבודה ואור", שיבץ אותו במחזה של קטאייב, "ריבוע המעגל". בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ראדו בליגן היה חבר בחוג של אינטלקטואלים מהשמאל, בראשותו של הסופר והפובליציסט ג'או בוגזה. ראדו סלד מהסיסמאות הנאציות והפאשיסטיות שרווחו באותן שנים.
את תפקידיו הראשונים שיחק בעיקר בקומדיות בתיאטראות של בוקרשט - תיאטרון אורנוס - קומדיה (1939-1938), התיאטרון בסארינדר (1939–1940), בימת "רוסטי" (1940), תיאטרון "טודור מושטסקו" (1940-1941), תיאטרון "מז'סטיק" (1941-1940), תיאטרון "מריה פילוטי" (1942-1943), התיאטרון העירוני (מוניציפלי) (1944-1945), "התיאטרון שלנו" (1947-1946), התיאטרון "קומדיה" (1945-1947), הלהקה שהקים בעצמו "קומפניה ראדו בליגן" (1948-1947), התיאטרון "אלחמברה"
(1943-1949) ו"תיאטרון הנוער" (1952).
בימי המשטר הקומוניסטי

אחרי נפילת המשטר של אנטונסו, ב-1947, הצטרף בליגן למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכפי שהתוודה מאוחר יותר, השיג על ידי כך גישה לחדר האוכל המוזל של מפלגה זו.
בתקופת השלטון הקומוניסטי, ב-1962, התקבל לשורות "מפלגת הפועלים" השלטת, מה שחיזק את מעמדו בזירת התיאטרון הממלכתי, כשאמנות התיאטרון הייתה חשובה לו מכל. ואכן, כניסתו למפלגה זרזה את העברתו מהתיאטרון לקומדיה שהקים בעצמו, לתיאטרון הלאומי. בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו התמנה בליגן למנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, ובתוקף מעמדו צורף בשנים 1989 -1969 כחבר לוועד המרכזי של המפלגה, ששינתה בינתיים את שמה למפלגה הקומוניסטית הרומנית.
לדבריו נהנה מאהדתו של צ'אושסקו, אולם לא מצא חן בעיני אשתו של הרודן ("הוא חוצפן כזה" היא נשמעה אומרת לבעלה).
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בשנת 1989 היו שבאו אליו בטענות על שיתוף הפעולה עם השלטון. בשנת 1990, בגיל 72, הודח מתפקיד המנהל של התיאטרון הלאומי בבוקרשט.