stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוב לאב
קריירת משחק

לאב נולד וגדל בעיר בסטרופ שבלואיזיאנה, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת סאות'רן שבעיר באטון רוז'. בדראפט ה-NBA לשנת 1965 נבחר לאב בבחירה ה-33, על ידי קבוצת סינסינטי רויאלס, אך לא עבר את המיונים לקבוצה. את עונתו הראשונה כשחקן מקצועי, 1965/1966, העביר ב"טרנטון קולוניאלס" מליגת ה-EPBL, בה קלע ממוצע של 25 נקודות למשחק וזכה בתואר רוקי העונה. בעונת 1966/1967 עבר לסינסינטי רויאלס, ובשתי עונותיו בקבוצה קלע כ-6.5 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל. לפני עונת 1968/1969 נבחר לאב בדראפט ההרחבה של שנת 1968 על ידי מילווקי באקס, ולאחר 14 משחקים בקבוצה נשלח בטרייד לשיקגו בולס.
ב-1969/1970 רשם עונת פריצה עם ממוצעים של 21.0 נקודות ו-8.7 ריבאונדים למשחק, וב-6 העונות הוביל את קלעי הקבוצה, בה בלטו גם שחקני הקו האחורי צ'ט ווקר, ג'רי סלואן ונורם ואן ליר. בעונות 1970/1971 ו-1971/1972 דורג שישי מבין הקלעים המובילים ב-NBA, עם 25.2 ו-25.8 נקודות למשחק, בהתאמה. בתקופתו בשיקגו העפילה הקבוצה 6 פעמים לשלב הפלייאוף, ועברה פעמיים את הסיבוב הראשון (ב-1974 ו-1975). כשחקן הבולס השתתף לאב 3 פעמים במשחק האולסטאר, נבחר פעמיים לחמישייה השנייה של העונה ו-3 פעמים לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
את עונת 1976/1977 העביר בין שיקגו, ניו יורק ניקס וסיאטל סופרסוניקס, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 34.
בעת פרישתו היה הקלע המוביל בתולדות שיקגו בולס, עם 12,623 נקודות. בינואר 1994 תלו הבולס את גופייתו של לאב עם המספר "10" על תקרת אולמם הביתי, כהוקרה על תרומתו לקבוצה.
לאחר הפרישה

מאז ילדותו סבל לאב מגמגום, אשר הקשה עליו למצוא עיסוק לאחר פרישתו ממשחק, ואילץ אותו למלצר במסעדה עבור שכר של כ-4.5 דולר לשעה. לאחר שהתגבר על בעיות הגמגום אצל קלינאי תקשורת, מונה בשנת 1993 לתפקיד מנהל קשרי הקהילה של שיקגו בולס.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של לאב ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1965, באתר basketball-reference.com
↑  ביוגרפיה של לאב, באתר prohoopshistory.net,‏ 11 בינואר 2015
↑  נבחרי דראפט ההרחבה של מילווקי באקס, באתר realgm.com
↑  המובילים הסטטיסטים של שיקגו בולס, באתר basketball-reference.com
↑  השחקנים שגופייתם הוצאה לגמלאות על ידי הבולס, באתר הרשמי של הקבוצה
↑  Bob Love Now Speaks for Himself, באתר הניו יורק טיימס, 5 בנובמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8479 4610  LCCN: n94095443  VIAF: 117118433   WorldCat (עם VIAF): 117118433
קרב קאסילינום (216 לפנה"ס)

קרב קאסילינום היה קרב שנערך בשנת 216 לפנה"ס במסגרת המלחמה הפונית השנייה. הקרב נערך באזור העיר קאסילינום בין כוח רומאי בפיקודו של מרקוס יוניוס פארה, לבין כוח קרתגי בפיקודו של חניבעל ברקה. הקרב הסתיים בניצחון קרתגי, וחניבעל כבש את העיר.
רקע

באוגוסט 216 לפנה"ס, הביס המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, צבא רומאי גדול בקרב קאנאי. הניצחון הקרתגי היה שלם, בין 50,000 ל-70,000 רומאים נהרגו בקרב. חניבעל בחר, מטעמים שאינם ברורים כל צורכם עד ימינו, לא לעלות על רומא עצמה. חניבעל שלח לרומא את אחד מקציניו קרתאלו בניסיון להגיע למשא ומתן. אולם הסנאט סירב אפילו לדון על אפשרות כזו, וסירב אף לפדות את שבוי קאנאי. המערכה באיטליה המשיכה. הרומאים החלו לנקוט בצעדים מעשיים כדי לשקם את העיר, הוגבלו זמני הקינות על הרוגי הקרב גיל הגיוס הונמך ל-17, וגויסו לצבא אפילו פושעים ועבדים. הוחלט לבחור שני דיקטטורים מרקוס יוניוס פארה ומרקוס פאביוס בוטאו, אולם בוטאו התפטר עוד באותו היום שמונה בטענה שלא ייתכן שיהיו שני דיקטטורים ברומא.
למרות זאת, הניצחון בקאנאי היווה את שיא הקריירה של חניבעל ערים כפרים ושבטים רבים הגיעו אליו והציעו את ידידותם. הברית שהוא הציע הייתה מחייבת הרבה פחות מהברית שהציעו הרומאים ועל כן היה קל יותר לקבל אותה. הוא לא נבהל מכך שהרומאים מסרבים להיכנע, וסבר שבקרוב מאוד תבוא הכניעה. חניבעל צעד לאורך החוף האדריאטי ושלח את אחיו מאגו ברקה לקרתגו במטרה לבקש תגבורת. משקרב החורף של אותה שנה התקרב חניבעל לנולה אולם מצא את העיר מוכנה היטב למצור. הוא ידע שמחסור באספקה והחורף המתקרב לא יתנו לו להטיל מצור יעיל על העיר, על כן נסוג וחיפש מקום לחייליו לחורף. העיר העשירה קפואה פתחה בפני הקרתגים את שעריה, חניבעל קבע בה את בסיסו, ומשם תכנן להמריד את כל קמפניה נגד הרומאים.
הקרב

קאסילינום, הייתה עיר חשובה בקמפניה, והיא שכנה בנקודה אסטרטגית בין קמפניה לפוליה. הרומאים היו נחושים למנוע את חבירתה של העיר אל הקרתגים, ופארה הדיקטטור, יצא לשם יחד עם טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס. שניהם פיקדו על צבא חדש שכלל 25,000 חיילים בני רומא, ועוד 1,000 מבעלות הברית. באזור נובמבר, הגיע הכוח הרומאי לקמפניה, ופארה קבע את מחנהו ליד קאסילינום. חניבעל שחשש שנוכחות רומאית מוגברת באזור תעורר מרד אנטי-קרתגי בקפואה, שלח את פרשיו להתקפה לילית על המחנה הרומאי, מכריח בכך את הרומאים לבלות לילה שלם ללא שינה. עם שחר שלח חניבעל את כוחות העתודה הרעננים שלו להתקפה על החיילים הרומאים המותשים. הרומאים נסוגו מותירים את העיר חסרת הגנה וחשופה להתקפה מצד חניבעל.
ההתקפה הראשונה הייתה התקפה של לוחמים גאלים חמושים במגנים גדולים וחרבות ארוכות, עליהם פיקד קצין בשם לסאלקה. הם התקדמו אל העיר בזהירות, אולם התושבים שנעזרו בחיל המצב הרומאי, טמנו להם מלכודת ונותרו בשקט במקום לפתוח מיד בהתקפה. הגאלים סברו שהתושבים נמלטו, והתקדמו אל העיר ללא חשש, כעת פתחו המגנים בהתקפה כוללת. חניבעל שראה את המצב, שילח גל שני של פרשים נומידים וקרתגים בפיקודו של מהרבעל, אולם הרומאים הדפו גם אותו. בלית ברירה פתח חניבעל בהתקפה שלישית שעליה פיקד בעצמו, אולם גם כאן נהדף. על פי המקורות בהתקפה השלישית השתתפו פילי קרב, אולם לא סביר שנותרו לחניבעל פילי קרב בשלב זה. בשל כישלון ההתקפה נאלץ חניבעל להטיל מצור על העיר.
חניבעל הותיר כוח קטן שהטיל מצור על העיר בשיטת ה"כתר", בעוד הוא עצמו עם שאר חייליו חזר למחנהו שבהר טיפאטה סמוך לקפואה. בהדרגה הוא החל להזרים כוחות נוספים למצור. המצב בעיר היה בכי רע, והרעב הורגש. על פי המסופר חלק מהתושבים תלו עצמם על החומות או חשפו עצמם לחיצי האויב. פארה נאלץ לחזור לרומא כדי לפקד על שאר הצבא, והותיר את גרקכוס כמפקד. גרקכוס קיבל הוראה לא לפתוח בקרב עם חניבעל כל עוד אין לו יתרון מספרי, אי לכך תקוותו היחידה הייתה שהכוחות של מרקוס קלאודיוס מרקלוס, החונים בנולה יבואו לעזרתו, אולם מרקלוס נאלץ להגן בו זמנית גם על ערים נוספות ולא יכל להפריש כוחות נוספים.
גרקכוס החליט לנסות להעביר אספקה לעיר הנצורה בדרך מקורית ביותר, הוא הניח בנהר חביות ממולאות בתבואה ושילח אותן. תעלול זה פעל יומיים שלמים, אולם אז באחת הפעמים הזרם בנהר היה מהיר יותר, וסחף את החביות אל המחנה הקרתגי. חניבעל הבין את התחבולה, ומאז הציב משמרות בנהר כדי לוודא שהרומאים לא מנסים זאת שוב. אזרחי העיר רעבו ללחם, ובלית ברירה פנו מנהיגי העיר אל חניבעל והסכימו להיכנע. חניבעל הציע להם תנאים הוגנים על פיו חיל המצב הרומאי, ואנשי המיליציה המקומית יכלאו באופן זמני במצודת העיר וישוחררו תמורת כופר. חיל מצב של 700 קרתגים ו-2,000 קמפנים הושאר בעיר.
תוצאות

לאחר הקרב יכל חניבעל לכבוש עוד מספר ערים נוספות בכוח הזרוע ביניהן נוקריה (Nuceria) ואקרי (Acerrae). ומבסיסו בקפואה, הוא שלט כעת על מרבית קמפניה. עם זאת האסטרטגיה הפביאנית, הוכיחה עצמה כמוצלחת ובהדרגה אבדה לחניבעל שליטתו בקמפניה, עד שבשנת 211 לפנה"ס נכבשה קפואה עצמה.
קאסילינום עצמה נותרה תחת שלטון קרתגי עד שנת 214 לפנה"ס אז היא נכבשה חזרה בידי פאביוס מאקסימוס ומרקוס קלאודיוס מרקלוס.
לקריאה נוספת

מ. קארי, דברי ימי רומא, עד סוף תקופת קונסטאנטינוס, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב.
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
תאודור מומזן, דברי ימי רומא. תרגמו צ’ ויסלבסקי, דוד קלעי, צ’ רודי. עורכים: פ. לחובר, צ’ וויסלבסקי. תל אביב, הוצאת מסדה.
טיטוס ליוויוס, תולדות רומא. ספרים א, ב, כא, כב, ל. תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב.
טיטוס ליוויוס, מלחמות חניבעל - תולדות רומא מאז ייסוד העיר, ספרים 30-21. תרגם מלטינית: משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, 2015.
סקסטוס יוליוס פרונטינוס, תחבולות מלחמה. תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ד.
Livius. Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1919-1959.
Polybius. Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1922-1925 .
Appianus. Translated by H. White. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1912.
Cassius Dio. Roman History. Translated by Earnest Cary. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1927. 9 vols. Digitized copy in:LacusCurtius
Zonaras, Annales. J.P. Migne, Patrologia Graeca, 1857-1866. Digitized copy in: Documenta Catholica Omnia.
Mommsen, Theodore. History of Rome. Online version in Classic Literature Library.
J. F. Lazenby, Hannibals' war. Aris & Phillips, 1978
F. W. Walbank, A historical commentry on Polybius. Oxford university press, 1957
Goldsworthy, Adrian (2003). The Fall of Carthage. Cassel Military Paperbacks.
הערות שוליים

↑  ולריוס מקסימוס, 7, 6, 1.
↑  קארי, עמ' 170.
↑  שצמן, עמ' 143.
↑  .Goldsworthy, p, 219
↑  פלוטרכוס, "חיי פאביוס" 9.
↑  למב, עמ' 162.
↑  לעניין סיבות בגידתה של קפואה ראו: .Michael P. Fronda, Hegemony and Rivalry: The Revolt of Capua Revisited, Phoenix, Vol. 61, No. 1/2 (Spring - Summer, 2007), pp. 83-108
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושלושה, 17.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושלושה, 18.
↑  ייתכן שמהרבעל מת במהלך ההתקפה שכן הוא אינו נזכר יותר במקורות.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושלושה, 19.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים וארבעה, 19.
מחוזות ונואטו

מחוזות ונואטו אלו ששת המחוזות של מדינת ונואטו, אשר מחולקים גם הם לנפות. בדרך כלל הנפה מהווה אי ספציפי. שמות המחוזות באנגלית מורכבות מאותיות הראשונות של האיים המרכיבים את המחוז.
מפת מחוזות ונואטו
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  נכון לשנת 2020 | שטח |
| 1 | מחוז מלמפה | לקטורו | Malampa Province‏ | 42,499 | 2,779 |
| 2 | מחוז פנמה | לונגנה | Penama Province ‏ | 35,607 | 1,198 |
| 3 | מחוז סנמה | לוגנוויל | Sanma Province ‏ | 60,884 | 4,248 |
| 4 | מחוז שפה | פורט וילה | Shefa Province‏ | 103,987 | 1,455 |
| 5 | מחוז טפאע | איסנגל | Tafea Province‏ | 45,714 | 1,628 |
| 6 | מחוז טורבה | סולה | Torba Province‏ | 11,330 | 882 |
ירידת אברהם לגרר

וַיָּשֶׁב לוֹ, אֵת שָׂרָה אִשְׁתּוֹ

— בראשית כ', י"ד
 אבימלך מחזיר את שרה לאברהם. ציור מעשה ידי אליאס ואן ניימחן. מוזיאון רוטרדם.
ירידת אברהם לגרר הוא סיפור המופיע בספר בראשית, פרק כ'. אברהם מתיישב בגרר ומספר ששרה היא אחותו והיא נלקחת לבית אבימלך מלך גרר. ה' מופיע בחלומו של אבימלך וזה טוען כי עשה זאת בתום לב כי אברהם טען בפניו שאחותו היא. אבימלך קורא לאברהם ומשלח אותו ואת שרה עם "צֹאן וּבָקָר, וַעֲבָדִים וּשְׁפָחֹת".
התיישבות אברהם בגרר

הכתוב אינו מוסר את הסיבה לישיבתו של אברהם בגרר. רש"י מפרש כי סיבת עזיבתו של אברהם היא שריפת הערים סדום ועמורה וסיפור לוט ובנותיו: "ויסע משם אברהם. כְּשֶׁרָאָה שֶׁחָרְבוּ הַכְּרַכִּים וּפָסְקוּ הָעוֹבְרִים וְהַשָּׁבִים, נָסַע לוֹ מִשָּׁם. דָּ"אַ לְהִתְרַחֵק מִלּוֹט, שֶׁיָּצָא עָלָיו שֵׁם רָע, שֶׁבָּא עַל בְּנוֹתָיו." רד"ק מפרש כי זהו מנהגו של אברהם במסעותיו לנדוד ממקום למקום ולממש את הבטחתו של ה' אליו שארץ כנען תהיה שייכת לו ולזרעו ובכללם אזור גרר: "יסע משם" - מאלוני ממרא שהיה שוכן שם (ראה בראשית י"ח, א'). ולא אמר הכתוב למה נסע משם; כי מפני רעב לא נסע משם כי לא היה רעב בארץ בימי אברהם אלא פעם אחת, כמו שאומר ביצחק "ויהי רעב בארץ מלבד הרעב הראשון אשר היה בימי אברהם" (בראשית כ"ו, א'); משמע, שלא היה רעב אחר בארץ בימי אברהם, אלא אותו הראשון (ראה בראשית י"ב, י'). ואולי נסע משם לארץ פלשתים כדי לִשְׁכּן בכל הארץ אשר נתן לו האל, פעם בזה ופעם בזה, כדי שיחזיק בכולה".
לקיחת שרה

בפסוק ב' אברהם מתיישב בגרר ואומר לשרה אשתו: "אֲחֹתִי הִוא" ומיד אבימלך מלך גרר שולח לקחתה אליו. מבנה המשפט אינו ברור והכתוב בו אינו מוסר מידע רב. ניתן להבין את הפסוק רק לאחר קריאת סיפור ירידת אברהם למצרים. התורה מוסרת רק את המידע הנחוץ להבנת המשך העלילה. אופן הדיבור הישיר: "אֲחֹתִי הִוא" מעורר קושי מפני שמיד אחר כך אבימלך לוקח את שרה. נראה כי כוונת התורה במשפט: "אֶל-שָׂרָה" היא "עַל שָׂרָה". הזיקה בין שני הסיפורים ירידת אברהם למצרים וסיפור הירידה לגרר מלמדת כי הסיפור בבראשית כ' הוא מאוחר יותר ובא לתקן קשיים העולים מהסיפור המופיע בבראשית י"ב.
חלום אבימלך

ה' נגלה אל אבימלך בחלום הלילה ומאיים עליו: "הִנְּךָ מֵת עַל-הָאִשָּׁה אֲשֶׁר-לָקַחְתָּ, וְהִוא, בְּעֻלַת בָּעַל."
האל מתגלה לנוכריים כדי להזהירם. והמדרש בבראשית רבה מבאר:"למלך שהייתה לו אישה ופילגש. כשבא אצל אשתו, בא אצלה בפרהסיא, וכשבא אל פילגשו בא אצלה בסתר. כך אין הקב"ה נגלה אל נביאי האומות אלא בלילה..." התגלות ה' בחלום אשר אינה נעשית פנים אל פנים מרחיקה את הנוכרים ממפגש עם האל.
ה' מאיים על אבימלך, שאם יבעל את שרה שהיא אשת איש הוא ימות, וכך ה' מונע מאבימלך לחטוא בחטא הניאוף. בסוף הסיפור מדווחת התורה כי ה' הכה את אבימלך ובני ביתו באי יכולת לקיים יחסי אישות. ה' פעל בשני מקומות: הוא גרם לשרה ואבימלך לא לחטוא. ה' אומר לאבימלך כיצד הוא ובני ביתו יוכלו להירפא מהמכה שנחתה עליהם. ה' אומר לאבימלך להשיב את האישה לבעלה ובעזרת תפילתו ירפא.
דו-שיח אבימלך ואברהם

אבימלך שואל את אברהם: "מֶה-עָשִׂיתָ לָּנוּ וּמֶה-חָטָאתִי לָךְ, כִּי-הֵבֵאתָ עָלַי וְעַל-מַמְלַכְתִּי, חֲטָאָה גְדֹלָה: מַעֲשִׂים אֲשֶׁר לֹא-יֵעָשׂוּ, עָשִׂיתָ עִמָּדִי", ומאשים את אברהם כי כמעט נפלה על ממלכתו: "חֲטָאָה גְדֹלָה". תשובתו של אברהם לא מאחרת לבוא והוא מסביר כי הוא חשש לחייו ושרה באמת אחותו. היא אינה בת אמו אך בתו של אביו. אברהם מתגונן ואומר שפחד משום ש"אֵין-יִרְאַת אֱלֹהִים, בַּמָּקוֹם הַזֶּה".  עם זאת מודה אברהם, שביקש משרה לספר בכל מקום שיגיעו אליו: "אָחִי הוּא". יש הטוענים כי הביטוי "כָּל-הַמָּקוֹם אֲשֶׁר נָבוֹא שָׁמָּה" המופיע בפסוק י"ג, מעיד על החלטה חוזרת והיא סימן לכך שייתכן וייתפס ויאלץ לספר את האמת.
השבתה של שרה אל אברהם

נוכח הסבריו של אברהם מעניק אבימלך לאברהם: " צֹאן וּבָקָר, וַעֲבָדִים וּשְׁפָחֹת" ומשיב לו את אשתו. בהמשך מסופר כי אבימלך מפצה את שרה במתנות: "הִנֵּה נָתַתִּי אֶלֶף כֶּסֶף לְאָחִיךְ--הִנֵּה הוּא-לָךְ כְּסוּת עֵינַיִם, לְכֹל אֲשֶׁר אִתָּךְ; וְאֵת כֹּל, וְנֹכָחַת." רשב"ם מפרש כי הפיצוי שניתן לשרה נועד לפצותה על שמה הטוב שנפגע: "שלא יראו בך לגנאי". אברהם מתפלל אל אלוהים שירפא את בית אבימלך מעונש העקרות שפקד ה' את ביתו ואלה נרפאים.
מקבילות פנים מקראיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר הרחבה של המקבילות ואופיין, ומה ניתן להסיק מהמקבילות אחת על השנייה. כמו כן חסרה ההקבלה להגר והקשר לירידה למצרים לישמעאל וליחסה של שרי. וכן התייחסויות חוקרים בני זמננו לתכנים התימטים של ההקבלות..
מקבילות פנים מקראיות > יחסי אישה-אחות

בספר בראשית מופיעים שלושה סיפורים שקווים מקבילים להם. סיפור ירידת אברהם למצרים בשל הרעב בבראשית י"ב, סיפור שרה בבית אבימלך מלך גרר וסיפור רבקה בבית אבימלך. עיניינם סיפורי אישה-אחות וסכנות אשר נשקפו לנשותיהם של אברהם ויצחק.
בשלושת הסיפורים יורדים האבות באופן זמני כדי לגור במקום זר, והם נתונים לחסדי שליט ואנשי המקום. בשני סיפורים גיבורי הסיפור נמצאים תחת חרדה קיומית. השורש ג-ו-ר מופיע בשלושת הסיפורים. בשלושת הסיפורים מביע האיש חשש כי יהרג בגלל יופייה של אשתו. בשלושת הסיפורים נוקט הגבר באותה תחבולה ומספר כי היא אחותו. בכל הסיפורים נוזף המלך הזר בזה שהטעה אותו. ובשלושת הסיפורים יוצאים האבות ברכוש גדול. סיפורו של יצחק מוצג בצורה מעודנת יותר. אין בסיפור תיאור על רווח כלכלי ליצחק.
מקבילות פנים מקראיות > יחסי אישה-אחות > שרה בבית פרעה

סיפור ירידת אברהם למצרים, המופיע בספר בראשית, פרשת לך לך, מספר את סיפורו של אברם ושרי אשר בעקבות הרעב שפקד את כנען, ירדו למצרים. הסיפור מופיע בספר בראשית, פרק י"ב, פסוקים י'–כ'. בסיפור זה אברם מבקש משרי אשתו כי תאמר שהיא אחותו. היא נלקחת לבית פרעה. ה' פוגע בפרעה וזה מחזיר את שרי לאברם. אברם ננזף אך יוצא ברכוש גדול.
סיפור זה קוטע את סיפור הליכתו של אברם בארץ. הסיפור זכה לפרשנויות משני צדי המתרס. ישנן ביקורות המדברות בגנותו של אברם, על כך שלא שם את מבטחו באלוהים, בעצם ירידתו מצרימה ועל כך שהפקיר את אשתו לחסדי המצרים וישנן פרשנויות המצדדות באברהם ובביטחונו בה'.
מקבילות פנים מקראיות > יחסי אישה-אחות > יצחק ורבקה בגרר

בבראשית כ"ו, יצחק משקר וטוען שרבקה היא אחותו אך לעומת סיפורי שרה בבית פרעה ושרה בבית אבימלך מלך גרר, רבקה אינה נלקחת ממנו. כאשר תושבי גרר מגלים שאינה אחותו קמה זעקה על החטא שיכול היה להיות אם רבקה הייתה נלקחת. המעשה היחידי בין הגבר לאישה הנרמז בסיפור הוא של יצחק ורבקה.
נאום קורי העכביש

| --- | --- |

נסראללה במהלך נאום קורי העכביש תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 תאריך:  26 במאי 2000
 שפה:  ערבית
 נואם:  חסן נסראללה, מזכ"ל חזבאללה
 מקום:  לבנון בינת ג'בייל, לבנון
 תמליל:  טקסט מלא של הנאום בערבית
נאום "קורי העכביש" (בערבית: خطاب بيت العنكبوت, בתעתיק מדויק: חִ'טַ֫אב בַּיְת אלעַנְכַּבּ֫וּת, בתרגום מדויק: נאום בית העכביש) הוא נאום שנשא מזכ"ל חזבאללה השייח' חסן נסראללה ב-26 במאי 2000 בעיירה בינת ג'בייל, במהלך חגיגות הניצחון של חזבאללה לאחר נסיגת צה"ל מלבנון יום לפני כן, ב-25 במאי. הנאום קיבל את שמו ממשפט מפתח בנאום: "יש לה (לישראל) נשק גרעיני והכוח האווירי החזק ביותר באזור – אבל באמת שהיא חלשה יותר מקורי עכביש". מקור שם הנאום הוא מסורת העכביש בקוראן.
מקור השם

מקור שם הנאום בערבית והבסיס לתיאוריה העולה מתוכו הוא מתוך פסוק בקוראן:
בתרגום מלא מודרני:
"מְשַׁל אֵלֶּה אֲשֶׁר לָקְחוּ לָהֶם זוּלַת אַלְלָה מָגִינִּים כִּמְשַׁל הָעַכָּבִישׁ אֲשֶׁר עָשָׂה לוֹ בַּיִת, וְהִנֵּה הַחַלָּשׁ בַּבָּתִּים הוּא בֵּית הָעַכָּבִישׁ, לוּ הָיוּ יוֹדְעִים"
בתרגום רקנדורף:
המבקשים עזר מאלהים אחרים מבלעדי אל נמשלו כעכביש הבונה את ביתה; אך קורי עכביש הם הרפה מכל הבתים. לו יבינו זאת!
תאוריית קורי העכביש

במהלך נאומו של מנהיג חזבאללה, השייח' חסן נסראללה, אמר בין היתר כי "יש לה (לישראל) נשק גרעיני והכוח האווירי החזק ביותר באזור, אבל באמת שהיא חלשה יותר מקורי עכביש". סביב דברים אלה נבנתה תאוריה המכונה "תאוריית קורי העכביש". לפי תאוריה זו, בעוד ישראל היא מעצמה צבאית חזקה, החברה הישראלית היא חברת שפע מפונקת שעייפה ממלחמות, וסף כוח העמידה של אזרחיה נמוך. התאוריה גורסת כי אף על פי שצה"ל חזק, אזרחי ישראל, שרגישים לקדושת החיים ואובדן חיי אדם, אינם מוכנים עוד להילחם ולהקריב חיים כדי להגן על האינטרסים הלאומיים שלהם. בנוסף, על פי תפיסה זו, החברה הישראלית היא חברת מהגרים מסוכסכת ומפולגת, וחסרה את הגיבוש ההכרחי, לשיטת נסראללה, כדי לנצח בעימותים האזוריים.
הנאום ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני

כחלק מניסיונו ליצור דה-מורליזציה בחברה הישראלית, הקדיש בנאומו חסן נסראללה, הרחבה מיוחדת בפנייה לעם הפלסטיני, ופנייה עקיפה לעם ישראל:
...תשיעית, אנו מקדישים את הניצחון הזה לאנשים המדוכאים שלנו בפלסטין ולעמים של אומת האסלאם הערבית שלנו. מבינת ג'בייל המשוחררת, אני פונה אל העם הפלסטיני המדוכא, המושפל והמיוסר: האנשים שלנו בפלסטין, גורלכם שוכן בהישג ידכם, באפשרותכם להשיג בחזרה את שטחכם הגזול עם הרצון שלכם, עם הבחירה של גדודי עז א-דין אל-קסאם, ועם הדם של פתחי שקאקי ויחיא עיאש. אתם יכולים להשיג את השטח שלכם בלי לקבל טובות של סמטה כאן או כפר שם שהציונים יכולים לתת לכם. אתם יכולים להביא את המשפחות שלכם לחזור הביתה עם גאווה והערכה, בלי להתחנן ולהתרפס בפני אף אחד. אפילו אם כל העולם זונח אתכם, באפשרותכם להחזיר את האדמה ואת זכויותכם הלגיטימיות.



שימו את ההוכחות ואת הסיבות המשפטיות בצד. העם בפלסטין, הדרך שלכם לפלסטין ולחירות שלכם היא הנתיב של ההתנגדות וההתקוממות – ואני מתכוון להתנגדות רצינית ולהתקוממות אמיתית ולא להתקוממות בצילו של אוסלו או בשירות של שיחות המשא ומתן בסטוקהולם. אתם צריכים לקחת את הנתיב של התקוממות וההתנגדות שבזכותם תקבלו רק זכויות מלאות – כמו שעשינו פה בלבנון, לפיה כל העם הלבנוני האצילי מסרב לשמור אפילו חלק קטן מאדמתם כבוש. לפיכך, אנו מציעים את המודל הלבנוני האצילי הזה לעם שלנו בפלסטין.



כדי לשחרר את השטח שלכם, אתם לא צריכים את הטנקים, את האיזון האסטרטגי, את הרקטות ואת התותחים; אתם צריכים ללכת בעקבות הדרך של השהידים עם ההקרבה העצמית שיזעזעו את הישות הציונית הכפייתיית. לכם הפלסטינים המדוכאים, הלא חמושים, המוגבלים, באפשרותכם לאלץ ולכפות על הפולשים הציונים לחזור אל המקומות שמהם הם באו. תנו לפלאשה ללכת לאתיופיה, וליהודים הרוסים לחזור לרוסיה. הבחירה היא שלכם, המודל נמצא ממש מול העיניים שלכם. התנגדות כנה ורצינית יכולה לעורר מחדש את השחר והחופש. האחים שלנו הפלסטינים האהובים, אני אומר לכם: ישראל הזו, שבבעלותה נשק גרעיני ומטוסי המלחמה החזקים ביותר באזור, נשבע באללה, היא למעשה חלשה יותר מרשת קורי עכביש...
הנאום שודר בשידור ישיר בכל רחבי העולם הערבי, דרך רשתות התקשורת הערביות. חסן נסראללה נתפס בעיני העולם הערבי בעת הזו כמנצח היסטורי על "הישות הציונית". מזרחנים רבים טענו כי הנאום השליך לימים באופן ישיר על הסכסוך הישראלי-פלסטיני וחיזק את ביטחונם ורצונם של הארגונים הפלסטינים לפתוח באינתיפאדה השנייה, כעבור ארבעה חודשים.
במשך שש השנים הראשונות לאחר הנסיגה החד-צדדית של צה"ל מלבנון, נשמר שקט יחסי, אך מתוח, בגבול ישראל–לבנון. שקט זה הופר מספר פעמים במהלך 6 השנים הללו ונשבר ב-12 ביולי 2006, כאשר חזבאללה ביצע פיגוע חטיפה בגבול ישראל–לבנון – שבו חטף שני חיילי צה"ל. לאחר החטיפה פרצה מלחמת לבנון השנייה, במסגרתה יצא צה"ל למבצע "קורי פלדה" לכיבוש העיירה בנת ג'בייל. שם הקוד של המבצע מבקש להשיב לנאומו של נסראללה ולתאוריה שהתפתחה סביבו, כי מדינת ישראל חזקה מכפי ששיער.
ציטוטים של הנאום

בסרטון שפרסם ארגון הטרור חמאס, "תקוף, תעשה פיגועים", במהלך מבצע צוק איתן, מושמע ברקע שיר תעמולה של חמאס בעברית משובשת. אחת מפסקאות השיר אומרת על הישראלים: "כקורי עכביש הם מתגלים".
לאחר תקיפת מפקדת חזבאללה בביירות במבצע סדר חדש עקץ בנימין נתניהו את נסראללה, שנהרג בתקיפה, ואמר "אנחנו נאבקים על הקיום. אין פה שום הגזמה. האויבים שלנו חשבו שאנחנו קורי עכביש, כך אחד מהם נהג לומר. איזה קורי עכביש? יש פה גידי פלדה, גם של רצון וגם של עוצמה".
הערות שוליים

↑  בארכיון האינטרנט, אורכב ב-3 במרץ 2016. אתר המקור לתמליל – "התנגדות", נתפס ונחסם על ידי ה-FBI האמריקאי.
↑  הַקּוּרְאָן בְּלָשׁוֹן אַחֵר, סובחי עלי עדוי, הוצאת מרכז "בַּיִנאת",עמאן, ירדן, שנת 2015, עמ' 332.
↑  הניקוד בציטוט מופיע במקור, בספר "הַקּוּרְאָן בְּלָשׁוֹן אַחֵר" מאת סובחי עלי עדוי.
↑  הקוראן – טקסט מלא בפרויקט בן-יהודה (תרגום לעברית: צבי חיים הרמן רקנדורף, שנת 1857).
↑  עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, עמוד 62
↑  אוּמה או אֻמָה أمـّة (מילולית: אומה, קהילה) הוא מונח שמתאר את הקהילה העולמית של המוסלמים, כלומר את כלל המוסלמים ואת כלל המוסדות המוסלמיים בעולם. המנהיגים הפאן-ערבים משתמשים בו כדי לתאר את הקהילה הערבית ברחבי העולם.
↑  דניאל אדלסון, העקיצה של נתניהו לנסראללה, שעות אחרי התקיפה בדאחייה: "איזה קורי עכביש?" | צפו, באתר ynet, ‏28 בספטמבר 2024
מצודת צלאח א-דין

ערך זה עוסק בטירה בסוריה. אם התכוונתם למצודה בקהיר, ראו .
מראה כללי של המצודה
המגדל הדרומי - מראה מחצר המצודה
למרגלות החומה
מצודת צלאח א-דין (בערבית: قلعة صلاح الدين الأيوبي; עד 1957 נודעה בשם קלעת צהיון, قلعة صهيون; הביזנטים קראו לה סיגון, והצלבנים – Saône) היא מצודה בסוריה השוכנת במרחק 30 קילומטרים מזרחית ללטקיה, סמוך לעיר אל-חפה, בשטח הררי גבוה, על רכס הרים הנמצא בין שני גיאיות עמוקים ומוקף ביער. בשנת 2006 העניק אונסק"ו למצודה, ביחד עם קראק דה שבלייה, מעמד של אתר מורשת עולמית, ובשנת 2013 סווגה יחד עם כל אתרי המורשת העולמית בסוריה כאתר הנתון בסיכון.
היסטוריה

המצודה נבנתה בעת העתיקה, כפי הנראה בתקופה הפיניקית (שלהי האלף ה-1 לפנה"ס). ככל הנראה, הפיניקים נכנעו לאלכסנדר הגדול בשנת 336 לפנה"ס. אין מידע רב על תולדות המצודה בין תקופה זו לבין שובם של הביזנטים במאה ה-10 לספירה. הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס כבש את המקום מידי השושלת החמדאנית (אנ') מחלב, ובנה את הראשון מבין המבנים ההגנתיים שלה. המצודה הייתה בחלק המזרחי של האימפריה, שהיה נתון בשליטת השושלת הפאטמית, השושלת המירדאסית (אנ') ומאוחר יותר הסלג'וקים, שהקימו מבנים מבוצרים כתוצאה מניסיונם של בית אומיה, בית עבאס והביזנטים המוקדמים.
המצודה נפלה בידיהם של הפרנקים הנוצרים שהגיעו למקום במסגרת מסעות הצלב בתחילת המאה ה-12. מנהיגי הנוצרים שהו במקומות המבוצרים או בטירות כגון טירת צלאח א-דין. ישנו אזכור לכך שב-1119 המצודה הייתה בבעלותו של רוברט מסאון, לאחר שניתנה לו מרוג'ר מסלרנו (אנ'), נסיך אנטיוכיה. רוב המבנים שניתן לצפות בהם (לפחות עד 2008) נבנו בתקופה זו. במחצית השנייה של המאה ה-12 האזורים נמסרו לידי ההוספיטלרים או הטמפלרים, שהיו אחראים על הבנייה עד שהמקום נכבש על ידי הערבים בהנהגתו של צלאח א-דין בשלהי המאה ה-12, ככל הנראה ביולי 1188. המצודה הייתה נתונה תחת שלטון מוסלמי עד לתקופה של הסולטאנים הממלוכים המצרים ביברס וקלאוון. אחרי נפילת הסולטנות הממלוכית והשתלטות העות'מאנים על המרחב המצודה המבודדת ננטשה ונותרה חסרת שימוש במשך מאות שנים.
במאה ה-20 המצודה שופצה בשל היותה אתר ארכאולוגי חשוב. על מנת להנציח את ניצחונו של צלאח א-דין, הוחלט ב-1957 לקרוא את המצודה על שמו, מה גם שהשם ההיסטורי משמעו בערבית "ציון", ככינוי לירושלים היהודית.