stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דירה דאווה
היסטוריה

העיר דירה דאווה נוסדה בשנת 1902 בעת שהושלמה מסילת הרכבת בין אדיס אבבה לג'יבוטי. בתחילה אמור היה קו הרכבת לעבור דרך העיר הרר, המרכז הכלכלי והפוליטי של מזרח אתיופיה באותה עת, אך הרעיון נדחה לבסוף. החלטה זו נבעה מהפרשי הגבהים בין המישור בו תוכננה המסילה להסלל לבין מיקומה של העיר. הרר אמנם שוכנת בגובה של כ-1,900 מטר מעל פני הים, והמישור נמצא בגובה של כ-1,700 מטרים, אך בין שתי הנקודות, שהמרחק ביניהן הוא כ-40 קילומטרים בלבד, חוצץ רכס הרי אחמר שגובהו כ-2,200 מטרים. קיסר אתיופיה מנליק השני אישר את התוכנית החדשה וקבע שבמישור תוקם תחנת רכבת שתכונה "הרר החדשה" ("אדיס הרר" -አዲስ ሐረር). עם זאת, המהנדסים אשר חששו מבלבול אפשרי בין השמות "אדיס הרר" ו"אדיס אבבה", כינו את התחנה החדשה בשמו של כפר קטן ששכן במקום - "דירה דאווה", היינו, מישור ריק. מסילת הרכבת הגיעה מהחוף לדירה דאווה ב-24 בדצמבר 1902. העיר החדשה שהתפתחה סביב תחנת הרכבת נבנתה לפי תוכנית בינוי ערים, והיא מתאפיינת ברחובות הערוכים בצורת שתי וערב. הרר חוברה אל דירה דאווה בכביש, אחד מראשוני הכבישים באתיופיה, אך התפתחותה של העיר החדשה נישלה את הראשונה מחשיבותה הפוליטית והכלכלית.
דירה דאווה הופרדה ממחוז אורומיה בשנת 1998 והפכה לעיר עצמאית. ב-4 ביוני 2002, אירע פיצוץ בתחנת הרכבת המרכזית בעיר. הארגון לשחרור האורומו טען שביצע את הפעולה הזו בגלל המשך מעצרים של אנשי האורומו בידי הממשלה האתיופית.
דמוגרפיה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה, לדירה דאווה אוכלוסייה של כ 398,000 (מדורגת תשיעית באתיופיה), כאשר 199,000 גברים ו-199,000 נשים. 102,000  (25.6%) הם כפריים ו-296,000 
(74.4%) עירוניים. שטחה הוא כ-1,213 (מדורגת תשיעית באתיופיה) עם צפיפות ממוצעת של כ-328 איש לקמ"ר.
הקבוצות האתניות בעיר הם 48% אורומו, 27.7% אמהרים, 13.9% סומלים, 4.5% גוארג'ה, 2.3% סאבט באת, 0.8% סודאו, 1.4% סילאטי, 5.9% אחרים. השפה המדוברת בעיר היא האמהרית כשפה רשמית (פדרלית ומחוזית) לצד האורומית כשפת יומיום.
63.2% מאוכלוסיית העיר הם מוסלמים, 34.5% נוצרים קופטים, 1.5% נוצרים פרוטסטנטים, 0.7% נוצרים קתולים, 0.1% דתות אחרות.
דראז'ה מיכאילוביץ'

| --- | --- |

דראז'ה ב-1943.
 לידה:  27 באפריל 1893 איוואניקה, ממלכת סרביה ממלכת סרביה
 הוצאה להורג:  17 ביולי 1946 (בגיל 53) בלגרד, יוגוסלביה הדמוקרטית הפדרלית הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
 מדינה:  ממלכת סרביה ממלכת סרביה ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 כינוי:  "הדוד דראז'ה"
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הסרבית
 השתייכות:  צבא ממלכת סרביה צבא ממלכת יוגוסלביה הצ'טניקים
 תקופת הפעילות:  מ-1910 
 דרגה:  קולונל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה (המערכה על סרביה, החזית המקדונית), מלחמת העולם השנייה (הפלישה ליוגוסלביה, המחתרת היוגוסלבית).
 עיטורים
 מסדר העיט הלבן  הצלב הצבאי  צלב המלחמה  מסדר האריה הלבן  מסדר אלכסנדר הקדוש  מדליית הזיכרון האלבנית  לגיון ההצטיינות
דְרָגוֹלִיוּבּ "דראז'ה" מיכאילוביץ' (בסרבית: Dragoljub "Draža" Mihailović, בסרבית קירילית: Драгољуб Дража Михаиловић;‏ 27 באפריל 1893 – 17 ביולי 1946; נודע בכינוי "הדוד דראז'ה", Чича Дража, Čiča Draža) היה קולונל סרבי בצבא ממלכת יוגוסלביה. מבין מנהיגי הצ'טניקים במהלך מלחמת העולם השנייה.
דראז'ה, שלאורך חייו היה מעורב במלחמות הבלקן והמערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה, עלה בדרגות הצבא היוגוסלבי עד שהיה לגנרל במהלך הפלישה ליוגוסלביה. הוא היה ממקימיה ומנהיגיה של תנועת הצ'טניקים, שהורכבה בעיקרה מסרבים תומכי המלוכה שהתנגדו לקומוניסטים של יוסיפ ברוז טיטו ולמדינות הציר כאחד. עקב מאבק אינטרסים איבד דראז'ה את התמיכה בו מצידה של בריטניה כאשר סירב לפתוח במאבק ישיר מול מדינות הציר וזאת במטרה להימנע מלהוביל אותם לפגוע באזרחים סרבים. עם הזמן פעל לשמר מודוס ויוונדי מול מדינות הציר בעוד מצא את הקומוניסטים הפרטיזנים בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו להיות לאויביו הראשיים. לקראת סופה של המלחמה אף שיתף פעולה עם הנהגת מדינת הבובות הנאצית בסרביה, ובראשה מילאן נדיץ'.
ב-1946 נתפס בידי רשויות יוגוסלביה הסוציאליסטית-פדרלית בראשותו של טיטו. הוא הואשם בבגידה ובפשעי מלחמה והוצא להורג. ב-2015 ביטל בית המשפט העליון של סרביה את הרשעתו.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות וקריירה מוקדמת

דרגוליוב "דראז'ה" מיכאילוביץ' נולד ב-27 באפריל 1893 באיוואנייצה, ממלכת סרביה. אביו היה פקיד בית משפט. בהיות דראז'ה בן 11 נפטרו הוריו והיה ליתום. דראז'ה גודל לאחר מות הוריו בידי דודו בבלגרד. שני דודיו היו קצינים בצבא הסרבי המלכותי, ובמהלך אוקטובר 1910 דראז'ה נרשם לאקדמיה הצבאית הסרבית. דראז'ה, שעוד לא סיים את הכשרתו האקדמאית בפרוץ המלחמות, נלחם כצוער בחיל הרגלים הסרבי במהלך המלחמות הבלקניות בין 1912 ל-1913. במאי 1913, על פעילותו במלחמת הבלקן הראשונה, דראז'ה עוטר במדליית הכסף של העוז. על פעילותו לאורך הגבול האלבני במהלך מלחמת הבלקן השנייה, דראז'ה קודם לדרגת לוטננט והיה לנושא המקום הראשון בכיתתו ובמקום השישי באקדמיה הצבאית הסרבית כולה.
דראז'ה שירת במהלך המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה ובהמשך היה מעורב בנסיגה הגדולה של הצבא הסרבי לתוך נסיכות אלבניה. דראז'ה היה חלק מכוחות הצבא הסרבי שנסוגו לאי קורפו בים האדריאטי הנתון לריבונות ממלכת יוון בשביל להתארגן מחדש למעורבות בחזית. דראז'ה המשיך לשרת את מדינות ההסכמה במסגרת החזית המקדונית כחלק מהכוחות הסרבים שנשלחו מקורפו בסופה של מלחמת העולם הראשונה היה דראז'ה בדרגת קפטן בשירות צבא ממלכת יוגוסלביה החדשה.
ביוגרפיה > בין המלחמות

עם הקמתה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (ששמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה), הוצב דראז'ה לפעול כחבר המשמר המלכותי של המלך פטר הראשון. דראז'ה פוטר מתפקיד זה לאחר שהתערב ביריבות פוליטית בין קומוניסטים ולאומניים. בהמשך הוצב בסקופיה. ב-1921 החל ללמוד באקדמיה הצבאית הראשית של בלגרד. ב-1923, עם סיום לימודיו, החל לשרת במטה הכללי. בשנת 1930 הועלה דראז'ה לדרגת לוטננט קולונל. בהמשך אותה השנה בילה דראז'ה שלושה חודשים בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית, כנספח צבאי. במהלך שהותו עבר על שיעורים באקדמיה הצבאית סן-סיר ופגש בשארל דה גול. ב-1935 נשלח כנספח צבאי אל ממלכת בולגריה והוצב בסופיה. ב-6 בספטמבר 1935 קודם לדרגת קולונל. בהיותו בבולגריה התקשר עם התנועה הפוליטית זְוֶונוֹ ושקל להתערב בקשר להדחתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה ולהעלאת ממשל חדש בסופיה שיקים ברית בולגרית-יוגוסלבית. קשריו של דראז'ה עם תנועות פוליטיות התבררו במהרה לרשויות בבולגריה שדרשו ממנו לעזוב את המדינה במהירות האפשרית. בהמשך מונה דראז'ה לנספח צבאי בפראג, צ'כוסלובקיה.
ב-1939 פרסם דראז'ה דו"ח נגד צורת הארגון של הצבא היוגוסלבי במסגרתו תקף בחריפות את הסדר הצבאי הקיים במדינה. הדו"ח העלה את חמת אפם של רבים במטה הכללי ובהנהגת המשרדים הקשורים בביטחון, והיו שקראו לגירושו של דראז'ה מהשירות. לאחר שבילה 30 יום במעצר, דראז'ה התקבל כפרופסור במכללת המטות הצבאיים של בלגרד. בקיץ 1940 היה מעורב בהתכנסות פוליטית של נספח צבאי בריטי עם גורמים פרו-בריטיים בשורות הצבא היוגוסלבי. במהלך הכנס דיבר דראז'ה בטון אנטי-נאצי חד משמעי וכאשר נודע על הדבר לשגריר הגרמני, דראז'ה הוטל פעם נוספת ב-30 ימי מעצר. בשנים שקדמו לפלישת מדינות הציר ליוגוסלביה שירת דראז'ה בעיר צליה, הקרובה אל הגבול עם גרמניה הנאצית. במהלך הפלישה היה דראז'ה לעוזר ראש מטה הארמייה השנייה היוגוסלבית שהוצבה בבוסניה. לזמן קצר כיהן כראש מטה הארמייה השנייה לפני כניעת המטה הכללי היוגוסלבי לידי מדינות הציר ב-17 באפריל 1941.
ביוגרפיה > משפט והוצאה להורג

לאחר המלחמה הסתתר דראז'ה מפני הרשויות. הוא נלכד על ידי גורמים מטעם המדינה ב-13 במרץ 1946, והואשם על ידי ממשלת יוגוסלביה בבגידה ובשיתוף פעולה עם הגרמנים. דראז'ה נידון למוות והוצא להורג בבלגרד ביולי 1946. אף על פי שוועדת חקירה אמריקאית אישרה את ההאשמות בדבר שיתוף הפעולה עם הגרמנים עבור דראז'ה כמו גם אחרים בדרג ההנהגה הצ'טניקית, הנושא עדיין נותר שנוי במחלוקת בנוגע להתנהלותו של דראז'ה במלחמת העולם השנייה. לאחר התפרקות יוגוסלביה הקומוניסטית בתחילת שנות התשעים, מקלטו לשעבר באזור רבנא גורה הפך למוקד פעילות של מלוכנים.
בשנת 2006 העבירה ממשלת סרביה חקיקה שפתחה לציבור אפשרות הצגת דרישות חנינה עבור פעילים צ'טניקים לשעבר מתקופת המלחמה שהורשעו בפשעי מלחמה ובגידה. החקיקה החדשה הובילה ללמעלה מ-2,000 בקשות חנינה לבתי המשפט הסרבים. נכדו של דראז'ה, ווג'יסלב מיכאילוביץ', הגיש בקשת חנינה גם כן במהלך שנת 2006. ב-2015 בית המשפט העליון בבלגרד קבע את חנינתו של דראז'ה וביטול כל ההאשמות נגדו כמו גם צדקת הקביעה נגדו בידי בית המשפט הקומוניסטי שדן אותו למוות ב-1946. בית המשפט קבע כי משפטו של דראז'ה מיכאילוביץ' לאחר מלחמת העולם השנייה הוסט בידי גורמים "פוליטיים ואידאולוגים" בחריגות חמורות מהסדר המשפטי התקין לפי החוק הסרבי. עוד נכתב כי המשפט אינו הוגן מכיוון שלא היה לו מגע ראוי עם עורכי הדין שלו, לא ניתנה לדראז'ה גם זכות הערעור על קביעות בית המשפט ולא הותר לו להטיל ספק באמיתות הראיות שהוצגו נגדו.
דראז'ה והיהודים

בשלבים הראשוניים של תנועות הצ'טניקים היו יהודים ששירתו בין שורותיהם, אך כאשר התברר שהצ'טניקים לא נלחמים בפולשים וחלקים מהתנועה בעצמם משתפי פעולה עם מדינות הציר, ולמעשה נטו לשתף איתם פעולה נגד הקומוניסטים, כל המעורבים היהודים עברו לשורות הפרטיזנים הקומוניסטים. ככל שהצ'טניקים הגדילו את שיתוף פעולה שלהם עם הגרמנים, יחסם ליהודים באזורים בשליטתם הידרדר, והם זיהו את היהודים עם הקומוניסטים אותם תיעבו. היו מקרים רבים שבמהלכם צ'טניקים שרצחו יהודים או מסרו אותם לידי הגרמנים במסגרת שואת יהודי יוגוסלביה. אחת טען דראז'ה בפני אנשיו כי: "יחידות הפרטיזנים מלאות בבריונים מסוגים שונים, כגון האוסטאשה – השוחטים הנוראיים ביותר של סרבים – יהודים, קרואטים דלמטים, בולגרים, טורקים, מדיארים, וכל שאר אומות העולם".
הערות שוליים

↑  Serbian Court Quashes Treason Conviction Of WWII General (בית המשפט הסרבי מבטל את הרשעת הבגידה של גנרל מלחמת העולם השנייה), באתר Radio Free Europe (רדיו אירופה החופשית)
↑  Draža Mihailović (דראז'ה מיכאילוביץ'), באתר חינוך ספרטני (Spartacus Educational)
↑  Full text of "The Trial Of Dragoljub Draza Mihailovic" (הרישום המלא של "משפטו של דרגוליוב 'דראז'ה' מיכאילוביץ'"), באתר Internet Archive (ארכיון האינטרנט)
↑  Serbia Rehabilitates WWII Chetnik Leader Mihailovic (סרביה מעניקה חנינה למנהיג הצ'טניקי מיכאילוביץ' ממלחמת העולם השנייה), באתר Balkan Transitional Justice, ‏14 במאי 2015
↑  Shoah Resource Center, The International School for Holocaust Studies (מרכז מקורות השואה, בית הספר הבינלאומי ללימודי השואה), Chetniks (צ'טניקים), באתר Yad Vashem (יד ושם)
↑  Marko Attila Hoare (מרקו אטילה הואר), Genocide and Resistance in Hitler's Bosnia: The Partisans and the Chetniks, 1941–1943 (רצח עם ומחתרת בבוסניה של היטלר: הפרטיזנים והצ'טניקים, 1941 - 1943), ניו יורק: אוניברסיטת אוקספורד, 2006, עמ' 161
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304744305171  PLWABN: 9810536358805606  BIBSYS: 11073295  BnF: cb12185117g (data)  GND: 118783874  ISNI: 0000 0000 8375 8968  LCCN: n79007038  NKC: jn20000701227  NLA: 35351321  NSK: 000007534  NTA: 173826180  SELIBR: 194419  SNAC: w6wm258h  SUDOC: 030436400  Trove: 921907  VIAF: 41883971   WorldCat (עם VIAF): 41883971 
קולונל מיכאילוביץ' בשירות הצבא היוגוסלבי המלכותי. תמונה מ-1937.
צעדת צ'טניקים ובראשה דראז'ה.
דראז'ה במהלך משפטו, 1946.
דאוגבפילס

ערך זה עוסק בעיר בלטביה. אם התכוונתם למחוז בלטביה, ראו .
.
דַאוּגַּבְפִּילְס (בלטבית: Daugavpils) היא העיר השנייה בגודלה בלטביה, ובירת חבל לטגלֶה. העיר נמצאת 230 ק"מ דרומית-מזרחית לריגה על גדות הנהר דאוגבה. אוכלוסיית העיר מונה 105,000 נפשות (2009) – זאת לעומת 129 אלף תושבים בשנת 1989. הרוסים מהווים כ-52% מאוכלוסיית העיר, הלטבים - 18%, והפולנים – 15%. בנוסף מתגוררים בעיר גם בלארוסים, אסטונים וקיימת בעיר קהילה יהודית קטנה (כ-492 אנשים). בלשון היהודים שם העיר היה דווינסק.
היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה ב־1275 בשם דינבורג, והייתה שייכת למסדר הליבוני. היא הייתה בשלטון האיחוד הפולני-ליטאי בין 1561 ל־1772. בשנת 1582 קיבלה זכויות של עיר. בין השנים 1656 ו־1667 נשלטה העיר בידי רוסיה ונקראה בוריסוגלבסק (רוסית: Борисогле́бск). בעקבות חלוקת פולין, בשנת 1772 הועברה העיר לשליטת האימפריה הרוסית.
בשנת 1893 שונה שם העיר לדבינסק (פולנית: Dźwińsk; רוסית: Двинcк; בלארוסית: Дзьвінск). בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1897 התגוררו בעיר כ-79 אלף תושבים, מהם כ-32 אלף יהודים. בשנת 1910 אוכלוסיית העיר הגיע לכ-110 אלף תושבים (יותר ממספרם בשנת 2011).
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית, ב־1921 הפכה לחלק מהרפובליקה הלטבית, ושמה שונה לדאוגבפילס.
ב־1940 צורפה לברית המועצות כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ב־26 ביוני 1941 נכבשה על ידי הגרמנים, וביולי 1944 שוחררה. העיר חזרה לשלטון לטביה לאחר התפרקות ברית המועצות ב־1991, והפכה לעיר השנייה בגודלה בה, אך עם אוכלוסייה שהלטבים מהווים בה מיעוט (רק כ-18%) והרוסים מהווים כמחצית מאוכלוסיית העיר.
שמה של העיר בגרמנית היה Dünaburg (דינבורג), ביידיש היא נקראה דענענבורג, והגרסה הפולנית של שם זה היא Dyneburg. שמה של העיר בליטאית הוא Daugpilis.
יהודים

הקהילה היהודית בעיר קיימת מאמצע המאה ה־18. בשנת 1805 היו בה כ-800 יהודים, קהילה מגובשת יותר כבר הייתה בשנת 1847 ומאז התפתחה הקהילה במהירות, בשנת 1897 כבר היו בה כ-32,000 יהודים וב 1913 כ-56,000 יהודים. עד למלחמת העולם הראשונה הייתה קהילת זו מרכז כלכלי וציבורי חשוב של יהדות רוסיה, היהודים עסקו בעיקר במסחר ובחייטות אך תרמו רבות לפיתוח התעשייה בעיר. 


כיהנו בה רבנים מגדולי הדור. המפורסמים שבהם: מתרל"ט עד ה' באב תרמ"ז (1887) כיהן כרב העיר הרב ראובן הלוי לוין (שכונה ר' ראובן דננבורגר על שם עירו) שהיה רבו של הרב קוק שנולד באחד מפרברי העיר. אחריו כיהן ברבנות הרב מאיר שמחה מדווינסק כראש קהילת המתנגדים, ורבי יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) כיהן משנת תרמ"ט (1889) כראש קהילת החסידים. עוד כיהנו כרבני העיר, הרב אהרן שאול זליג מאירוב שהיה לפני ר' ראובן, והרב אלחנן הכהן שכיהן ברבנות העיר לאחר ר' מאיר שמחה.
כמו כן, נולדו בעיר השחקן שלמה מיכאלס, יעקב גורדין, שאול אביגור, אליעזר שטריך, שרה עזריהו ומארק רותקו. איסר הראל גדל בעיר עם משפחתו. הראל מתאר בספרו 'ביטחון ודמוקרטיה' מאורע שהסעיר את תושבי העיר: הוא כותב כי בחורף אחד גשום מאוד עלה הנהר המקומי על גדותיו והייתה סכנה גדולה שהמים יפרצו את הסכר ויציפו את העיר. לדבריו, רב העיר, הרב מאיר שמחה, התפלל וביקש רחמים על תושבי העיר. כעבור זמן קצר החלו המים לשקוע, והעיר ניצלה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר בידי הגרמנים, ולכן רוב היהודים עזבוה למשך תקופה זו. הם חזרו מאוחר יותר, וערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 13,000 יהודים. בשנת 1940, במהלך הכיבוש הסובייטי של לטביה, נשלחו רבים מחשובי יהודיה של העיר לסיביר כאויבי המשטר.
יהודים > בשואה

ביולי 1941 הקימו הגרמנים גטו בעיר, ואספו לתוכו את יהודי דאוגבפילס והסביבה. באוגוסט 1941 החלו הגרמנים, יחד עם השוטרים הלטביים, לשלוח את יהודי הגטו להשמדה. באקציה האחרונה בנובמבר נרצחו 1134 יהודים. בחיים נותרו רק 950 יהודים, שהיו בעלי כושר עבודה. בינואר 1942 שלחו הגרמנים לברלין את חפצי הערך של היהודים, ביניהם 60 קילוגרם זהב, 155 קילוגרם של טבעות זהב, ו־65 קילוגרם עגילי זהב. במאי 1942, נרצחו כל תושבי הגטו.
בשנת 1970 היו בעיר כ־2,000 יהודים. מספר זה הצטמצם ל-492 בשנת 2006.
ערים תאומות

ישראל רמלה, ישראל (מ־2003)
בלארוס לידא, בלארוס
רוסיה מגניטוגורסק, מחוז צ'ליאבינסק, רוסיה
הערות שוליים

↑  התיאור המלא מהספר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554827805171  GND: 4397919-1  LCCN: n81004993  LNB: 000042875  MusicBrainz: c08ee3b2-f2ff-4fb9-a6c8-a96b50b3745d  NKC: ge1053377  VIAF: 126674179   WorldCat (עם VIAF): 126674179
דמטריוס השלישי

דֵּמֵטְרִיוֹס הַשְּׁלִישִׁי אֶאוּקָאִירוֹס (ביוונית עתיקה: Δημήτριος Γ΄ Εύκαιρος) היה מלך הממלכה הסלאוקית בסוריה בין 96 ל-87 לפנה"ס. עקב מלחמת אזרחים על הירושה אחיו הגדול סלאוקוס השישי נהרג בקרב נגד אנטיוכוס העשירי ודמטריוס נבחר לשלטון דרך ההשפעה של מצרים התלמיית ביחד עם אחיו, פיליפוס הראשון ומלך תחילה על דמשק, אך עם הזמן כבש שטחים נרחבים. הוא לחם בממלכת החשמונאים של אלכסנדר ינאי ולקראת מותו מירב סוריה הייתה תחת שליטתו.
קורות חיים

מאז תקופת שלטונו של אנטיוכוס השמיני הייתה הממלכה הסלאוקית מחולקת בין המזרח למערב (צדדים אלו כונו צפון; מזרח ודרום; מערב) ובין ענפים בשושלת הסלאוקית אשר טענו לכס.
דמטריוס (מן הפלג המזרחי) היה מושל על דמשק בזמן שלטון אחיו הגדול, סלאוקוס השישי. בהחלטת תלמי התשיעי, פרעה על מצרים התלמיית, (אשר החזיקה השפעה רבה על גבי הממלכה הסלאוקית), הוחלט כי דמטריוס ישלוט על רוב המזרח בעוד פיליפוס ישלוט על חלקה בצפון-מזרח הממלכה וסלאוקוס השישי יהיה שליט מעליהם.
הוא נלחם בגבול הדרומי עם ממלכת החשמונאים של אלכסנדר ינאי בעת שהגיעה אליו הבשורה שאחיו השולט (סלאוקוס) נפל בידי הכוחות המערביים תחת אנטיוכוס העשירי. דמטריוס מיהר בחזרה אל הממלכה בשביל למנוע כל אפשרות לניסיון הכתרה וגניבת הכתר בידי אחיו פיליפוס הראשון. דמטריוס עם הזמן חיזק את מעמדו על המערב והיה נראה כי עמד לסיים את מאבק הירושה הממושך.
בשנת 89 לפנה"ס מיתרידטס השני, מלך פרתיה הפיל ביחד עם בעלי ברית מחצי האי ערב את אנטיוכוס העשירי, וממלכתו של האחרון במערב החלה מתפרקת. ברואו הזדמנות זו, דמטריוס הגיע להסדר עם אלכסנדר ינאי ויצא למערכה נגד המערב, במסגרתה צלח בכיבוש אנטיוכיה.
מנקודה זאת התפרקה הברית בין דמטריוס ופיליפוס, האחרון קרא לעזרת הגנרל הפרתי מיתרידטס השלישי, מלך פרתיה לעתיד וביחד השניים הפילו את שטחי ממלכתו של דמטריוס בשנת 87 לפנה"ס. בעוד פיליפוס ואנטיוכוס השנים עשר ירשו את דמטריוס, האחרון נשלח כ"פרס" אל קטסיפון, בירת האימפריה הפרתית, שם נפטר לאחר מספר שנים.
ראו גם

אנטיוכוס השמיני
מיתרידטס השני, מלך פרתיה
אלכסנדר ינאי
הארי האמפרי מור

| --- | --- |

 לידה:  1844 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בינואר 1926 (בגיל 82 בערך) פריז, צרפת 
 
הארי האמפרי מור (אנגלית: Harry Humphrey Moore‏: 21 ביולי 1844 - 2 בינואר 1926) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בעבודותיו המתארות את יפן, ספרד וצפון אפריקה.
ביוגרפיה

אביו, קפטן ג'ורג' האמפרי מור, היה בונה ספינות וצאצא של אוזיאס האמפרי, צייר מיניאטורות אנגלי. הוא היה חרש מלידה. בתחילה למד בבית הספר האמריקאי לחירשים בווסט הרטפורד, המוסד הוותיק ביותר באמריקה מסוג זה, ולאחר מכן הועבר לבית הספר לחירשים, בפילדלפיה.
שם הוא התחיל לקחת שיעורי אמנות מצייר הדיוקנאות, סמואל בל ווה דרכו הוא פגש את תומאס אייקינס, והחל לקחת גם ממנו שיעורים. על פי המלצתו של אייקינס, הוא נסע לפריז כדי ללמוד בבית ספר לאמנויות אצל ז'אן-לאון ז'רום. הוא גם למד אצל אדולף איבון. מאוחר יותר, הוא לקח כמה קורסים באנטומיה בבית ספר לרפואה בסן פרנסיסקו, והיה מבקר באזור זה לעיתים קרובות עד 1907.
לאחר שסיים את לימודיו הבסיסיים, בשנת 1869, הוא ליווה את אייקינס ואת החרט ויליאם סארטיין, בטיול לספרד. הוא התרשם מאוד, ונשאר שם מספר שנים לאחר שחבריו חזרו לפריז. בספרד שהה בעיקר בסגוביה ובגרנדה, שם הוקסם במיוחד מהתרבות המורית.
ב-1872 הוא התחתן עם איזבלה דה סיסטו אי נייטו, ממשפחה צבאית בולטת בסרגוסה, שידעה שפת סימנים כי הייתה לה חברת ילדות חירשת. הם נסעו לגור במרוקו, שם שהו כמעט שנתיים - טיילו וציירו לעיתים קרובות בליווי צבאי.
הוא חזר לניו יורק ב-1874 ופתח סטודיו והשתתף בתערוכות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
הוא גם הציג שתי תערוכות יחיד, בסן פרנסיסקו, בגלריה סנו ומיי ובמועדון הבוהמיין. שם פגש את קתרין בירדסל ג'ונסון (1834–1893), פילנתרופית ואספנית אמנות, שהזמינה אותו ואת אשתו להתלוות אליה בטיול ליפן ב-1880. הוא הסכים, והפך לאחד האמנים האמריקאים הראשונים שהגיעו לשם. הוא יצר למעלה משישים ציורים תוך כדי ביקור, שהם בין היצירות המוכרות ביותר שלו.
הוא בילה את רוב הקריירה המאוחרת שלו בציור פורטרטים של ילדים, אמריקאים עשירים ובני האצולה האירופית. זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא נסע לחיות באירופה ומת בפריז.
הערות שוליים

↑  Harry Humphrey Moore - Galleries - Hirschl & Adler, www.hirschlandadler.com (באנגלית)
↑  Harry Moore - Biography, www.askart.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133122425  RKD: 57528  ULAN: 500023216  VIAF: 35635852   WorldCat (עם VIAF): 35635852
הדיוויזיה ה-17 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  11 באוקטובר 1866 – 30 בספטמבר 1919 (53 שנים)
 מלחמות:  מלחמת צרפת–פרוסיה מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה ה-17 (בגרמנית: 17. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-11 באוקטובר 1866, וחייליה גויסו בעיקר מערי ההנזה וממקלנבורג-שוורין. במלחמת צרפת–פרוסיה לחמה בקרבות קולומבי, מץ, אורליאן ולה מאן כחלק מהקורפוס ה-9.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-9 בפיקוד פרדיננד פון קוואסט, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, המארן, שמפאן והסום. בשנת 1917 היא השתתפה בקרב אראס ובקרב פשנדל, ובשנת 1918 השתתפה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-30 בספטמבר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מפקדים

אדולף פון רוזנברג-גרושצ'ינסקי (20 באוקטובר 1866 – 13 ביולי 1870)
גוסטב פון שימלמן (18 ביולי 1870 – 13 בנובמבר 1870)
הרמן פון טרסקוב (14 בנובמבר 1870 – 29 בינואר 1871)
גוסטב פון שימלמן (30 בינואר 1871 – 19 במרץ 1872)
לודוויג פון שלוטהיים (20 במרץ 1872 – 5 באפריל 1880)
הרמן לודוויג פון וארטנסלבן (6 באפריל 1880 – 20 באוגוסט 1884)
ולטר ברונסארט פון שלנדורף (21 באוגוסט 1884 – 11 ביולי 1888)
אוטו פון דרהנטל (12 ביולי 1888 – 14 במרץ 1890)
קרל פינק פון פינקנשטיין (24 במרץ 1890 – 26 בינואר 1895)
ארנסט פון פטרסדורף (27 בינואר 1895 – 14 במאי 1897)
אנטון הרווארט פון ביטנפלד (20 במאי 1897 – 8 ביוני 1900)
קלאוס פון אונד צו אגלופשטיין (9 ביוני 1900 – 17 במאי 1903)
גינטר פון קירכבך (18 במאי 1903 – 18 בספטמבר 1907)
קורט פון פריטצלוויץ (1 באוקטובר 1907 – 8 בפברואר 1911)
גוטרד ניקיש פון רוזנגק (9 בפברואר 1911 – 3 בפברואר 1913)
הנס פון וינטרפלד (4 בפברואר 1913 – 2 במרץ 1914)
ארנולד פון באואר (3 במרץ 1917 – 14 באוקטובר 1914)
תאודור שטנגל (15 באוקטובר 1914 – 10 במאי 1916)
הנס פון מינקוויץ (11 במאי 1916 – 1 בינואר 1917)
ארתור פון גאביין (2 בינואר 1917 – 30 ביולי 1918)
זיגפריד פון הלד (1 באוגוסט 1918 – 19 בינואר 1919)
יוהנס פון בוסה (20 בינואר 1919 – 30 בספטמבר 1919)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
דאוד אכרם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1920 בגדאד, עיראק (1921–1959) ממלכת עיראק
 פטירה:  17 במאי 1989 (בגיל 69 בערך) ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1951
 
דאוד אכרם (דוד אפרים, בערבית: داود اكرم; 1920 – 17 במאי 1989) היה כנר ומלחין שצמח בקהילת המוזיקאים היהודים בבגדד ועלה לישראל בשנת 1951.
ביוגרפיה

אכרם נולד למשפחת סוחרים. בגיל שבע היה אחד מקבוצה גדולה של ילדים שנפגעו מנגיף הגורם לעיוורון. הוא רכש את השכלתו הבסיסית בבית הספר לעיוורים של הקהילה היהודית בבגדד. בהמשך חזר אל בית הספר כאחד המורים המתנדבים.
אכרם התגורר ברמת גן, היה נשוי לדייזי ואב לשלושה ילדים. הוא נפטר ב-17 במאי 1989 ונטמן בבית העלמין בחולון.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית בעיראק

בבית הספר לעיוורים, ששם לו למטרה להקנות מקצוע לילדים, זוהה כישרונו המוזיקלי של דאוד והוא אימץ לעצמו ככלי עיקרי את הכינור. את המשך לימודיו עשה במכון למוזיקה של בגדד, מוסד אקדמי ששילב, פרט למוזיקה, גם לימודים כלליים.
בסיום לימודיו, בשנת 1942, הקים הרכב מוזיקלי בשם "פירכת איחוואן אל פאן" (فرقة اخوان الفن), בתרגום: להקת האחים לאמנות, שהקליט והופיע בשירות השידור בבגדד.
אכרם היה מהבולטים במוזיקאים היהודים שיצרו את הפסקול של העם העיראקי והוא הושפע ממוזיקה מערבית, בתוכן המוזיקלי וגם בצורה. הוא הקשיב למלחינים אירופיים של תחילת המאה העשרים, דוגמת ראוול, ועשה ניסיון לכתוב אופרטות. עיקר כוחו היה ביצירת מוזיקה אמנותית אינסטרומנטלית ונוסף על כך הוא היה כנר וירטואוז.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית בישראל

דאוד עזב את עיראק בעלייה של 1951. עם אחרים היה ממקימי תזמורת קול ישראל בערבית והיה אחד המנהיגים המוזיקליים של התזמורת. במסגרת התזמורת הלחין, ניגן והקליט חומרים רבים. הסרט התיעודי "צ'לרי בגדד", בבימוי אייל חלפון, משנת 2002, מתעד את האמנים של התזמורת.
ביצועים מאוחרים של יצירותיו

בשנת 2023 נכלל השיר "אחיבכ", שאותו הלחין אכרם למילים של נעים רג'ואן, באלבום "Jarak Qaribak" של היוצר הישראלי דודו טסה עם ג'וני גרינווד. האלבום יצא בחברת "World Circuit" בהפצה בינלאומית. את השיר שרה זמרת מדובאי בשם Safae Essafi.