stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאנדור הטווני-דויטש
פעילויות נוספות

התוצאה של פעילותו הייתה גם הקמת מבשלת בירה בודפשט, פיתוח מפעל טאנינים בנסיץ (טאנין הוא חומר הנמצא בין השאר בקליפות ענבים ובחרצניהם). משנת 1894 הפך לנשיא האיגוד הלאומי של יצרני הסוכר ההונגריים. בשנת 1902 הקים הברון פרנץ קורין את האיגוד הלאומי של התעשיינים ההונגריים (GYOSZ), שהטווני הפך בו סגן הנשיא הראשון שלו. להטווני היה חלק גדול גם בהקמת תיאטרון הקומדיה של בודפשט. כמו כן, עסק בפעילויות צדקה רבות, כולל הרחבת מחלקת הנשים בבית החולים היהודי בבודפשט והרחבת בית היתומים היהודי בעיר ארד שאותו הקים סבו, וכן הקמת בית לעיוורים. בנוסף למאמרי הכלכלה שלו, שפורסמו בעיקר בעיתון "פסטר לויד", המחקר הכלכלי העיקרי שלו, "תעשיית הסוכר", פורסם בכתב העת "סקירת בודפשט".
בשל פעילותו והישגיו, כיבד אותו פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שהיה גם המלך יוז'ף הראשון של הונגריה, בחברות בבית הנבחרים ההונגרי (1903) ובתואר אצולה וכן בתואר ברון (23 באוקטובר 1908).
הערות שוליים

↑  Itt tevékenykedett Legány Ödön a hatvani búzafajta nemesítője
↑  K 19 - Király Személye Körüli Minisztérium Levéltára - Királyi könyvek - 71. kötet - 886. oldal
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810658313505606  GND: 1011619490  VIAF: 171027557   WorldCat (עם VIAF): 171027557
פליקס פרנקפורטר

פליקס פרנקפורטר (באנגלית: Felix Frankfurter;‏ 15 בנובמבר 1882 –  22 בפברואר 1965) היה משפטן יהודי-אמריקאי, היהודי השלישי אחרי לואי ברנדייס ובנג'מין קרדוזו, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שנותיו הראשונות

פרנקפורטר נולד בווינה בירת אוסטריה להורים סוחרים יהודים. בשנת 1894, כשהיה בן שתים עשרה, היגר עם משפחתו לארצות הברית וגדל בלואר איסט סייד של מנהטן, ניו יורק. לאחר שסיים לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, הוא החל בלימודי משפטים בבית הספר למשפטים של ניו יורק (New York Law School). בשנת 1902 עבר ללמוד בבית הספר הרווארד למשפטים, שם התמנה לתפקיד היוקרתי של עורך ירחון המשפט של אוניברסיטת הרווארד Harvard Law Review, וסיים את לימודיו בציונים הטובים ביותר הזכורים במקום מאז למד שם לואי ברנדייס.
בשנת 1919 התחתן פרנקפורטר עם מריון דנמן, בוגרת מכללת סמית ובתו של איש כמורה בכנסייה קהילתית (קונגרגטיונלית). לבני הזוג לא היו ילדים.
פרנקפורטר נודע כמלומד בסדר דין אזרחי. אחד מתלמידיו בהרווארד, בשנים 1926-1928, היה אלג'ר היס. בשנת 1933 פרנקפורטר היה היהודי היחיד בעל קביעות בסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת הארווארד במשך 25 שנים.
שנותיו הראשונות > מחקר על צדק פלילי בקליבלנד

בשנת 1922 ביצעו פרנקפורטר ורוסקו פאונד מחקר כמותי על דיווחי פלילים בעיתוני העיר קליבלנד, אוהיו. לצורך המחקר הם מדדו את אורך טורי העיתון (באינצ'ים) אשר הוקדשו לדיווחי פלילים בחודש ינואר 1919. הם מצאו כי בעוד שבמחצית הראשונה של החודש, שטח העיתון שהוקדש לדיווחי פלילים היה 925 אינץ', במחצית השנייה של החודש הוקדשו 6,642 אינץ' לדיווחים אלה. לא ניתן היה להסביר פער אדיר זה בכמות הדיווחים על ידי מספר האירועים הפליליים שהתרחשו באותה תקופה: בעוד שבמחצית הראשונה של החודש התרחשו 345 אירועי פלילים, במחצית השנייה של החודש הייתה עליה קלה בלבד ל-363 אירועים.
פרנקפורטר ופאונד הסיקו כי לא היה בסיס עובדתי לפרסום הנרחב בעיתונות ש"גל הפשע" בעיר זכה לו. עם זאת, הדיווחים העיתונאיים הובילו לתוצאות ממשיות באופן שבו פעלה מערכת הצדק הפלילי. כיוון שהציבור האמין כי העיר נמצאת בעיצומו של "גל פשע", נשמעה דרישה לתגובה מהירה וקשה של המשטרה ורשויות העיר. הרשויות נענו לדרישות אלה, כדי לשמור על תמיכת הציבור וכך פעלו "יותר כדי להשביע את דרישות ההמון מאשר לציית להליכים החוקיים". התוצאה הייתה הגברת הסיכוי לעיוות הצדק הפלילי ולהטלת עונשים קשים יותר ביחס לעבירות שהתבצעו.
בשירות הממשל בארצות הברית

בשנת 1906 הפך פרנקפורטר לעוזרו של הנרי סטימסון, התובע הפדרלי של אזור ניו יורק. בשנת 1911 מינה הנשיא טאפט את סטימסון למזכיר המלחמה בממשלתו, וסטימסון מינה את פרנקפורטר ליועץ המשפטי של הסוכנות לטריטוריות חוץ של משרד המלחמה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת פרנקפורטר בדרגת מייג'ור (רב-סרן), והיה יועץ משפטי וכן מזכיר ויועץ לוועדת התיווך של הנשיא. התפקיד הבכיר ביותר אליו הגיע פרנקפורטר במלחמה היה מינויו לעוזרו של שר המלחמה האמריקני, ניוטון בייקר.
עם בחירתו של פרנקלין ד. רוזוולט לנשיאות ארצות הברית, שימש פרנקפורטר כיועץ לא רשמי לנשיא. במרץ 1933 הציע לו רוזוולט את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית, אולם פרנקפורטר השיב שהוא מעדיף לשרת את הממשל "כפרילנס עצמאי".
בסוף 1938 עלה שמו כמועמד לבית המשפט העליון של ארצות הברית ומספר יהודים הגישו עתירה נגד מינויו.
בית המשפט העליון

ב-5 בינואר 1939 הכריז הנשיא רוזוולט על מועמדותו של פרנקפורטר לשיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. המינוי אושר בסנאט ב-13 בינואר 1939 ופרנקפורטר התמנה למשרת שופט ב-30 בינואר 1939. הוא שירת בתפקיד זה עד ל-28 באוגוסט 1962.
למרות נטייתו הפוליטית הליברלית, הפך פרנקפורטר לדובר הבולט ביותר של בית המשפט למדיניות הריסון השיפוטי – ההשקפה שלפיה בית המשפט צריך להימנע מלפרש את החוקה באופן המטיל מגבלות על סמכויות השלטון של נבחרי הציבור והרשות המבצעת (בניגוד למדיניות של אקטיביזם שיפוטי).
בהשקפתו הושפע פרנקפורטר באופן ניכר מדעותיו של ידידו הקרוב וחונכו, אוליבר ונדל הולמס, אשר התנגד נחרצות, בשנות שבתו בבית המשפט, לדוקטרינה של "ההליך הנאות הכלכלי" (economic due process). הערכתו של פרנקפורטר לשופט הולמס קיבלה ביטוי ברבים מפסקי הדין שכתב. פרנקפורטר נתן ביטוי מעשי להשקפתו זו כאשר היה מוכן באופן כללי לתמוך בפעולות של רשויות השלטון, כנגד קריאות-תגר חוקתיות, כל עוד הן לא "זעזעו את המצפון".
מאוחר יותר בקריירה השיפוטית שלו, הותירו אותו עמדותיו לעיתים קרובות בדעת המיעוט, בכמה מן ההחלטות התקדימיות בימיו של נשיא בית המשפט ארל וורן. אולם, פרנקפורטר היה מן המתנגדים הנחרצים למדיניות ההפרדה הגזעית והצטרף לדעת שאר השופטים בהחלטה התקדימית של בית המשפט בבראון נגד מועצת החינוך (1954), אשר אסר על הפרדה גזעית בבתי הספר הציבוריים. פרנקפורטר תמך בתוכנית מורגנטאו אשר נועדה למנוע אפשרות שגרמניה תהיה מעורבת במלחמת עולם שלישית.
פעילות ציבורית

בהשפעת לואי ברנדייס התקרב פרנקפורטר לתנועה הציונית. בשנת 1919 שירת פרנקפורטר כשליח ההסתדרות הציונית של ארצות הברית לוועידת השלום בפריז. פרנקפורטר נפגש ב-3 במרץ 1919 עם האמיר פייסל ובעקבות הפגישה הוצאו מכתבים רשמיים בהם פייסל הביע תמיכה בתוכנית הציונית. פרנקפורטר גם ניסה לפעול אצל הנשיא וודרו וילסון כדי לשכנעו לשלב את הצהרת בלפור בהסכם. בשנת 1920 היה פרנקפורטר חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
בשנת 1920 סייע פרנקפורטר לייסד את האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union). בסוף שנות העשרים הצטרף למאמצים להצלת חייהם של ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי, שני אנרכיסטים אשר נידונו למוות בעוון שוד ורצח.
ב-1938 גילה פרנקפורטר שדודו הקשיש, מלומד בספרייה הלאומית של וינה, נכלא במחנה ריכוז. הוא ביקש את עזרתה של ליידי ננסי אסטור, וזו פנתה אל ידידיה במשטר הנאצי וסייעה לשחרורו.
בשנת 1942 היה פרנקפורטר אחד האישים אליהם פנה יאן קרסקי עם הדיווח על השמדת יהודי אירופה. פרנקפורטר אמר שהוא אינו מסוגל להאמין לו. לימים הסביר שלא טען שקרסקי משקר, אלא רק שהוא לא יכול להאמין לדברים.
פרישה

פרנקפורטר פרש מכס השיפוט בשנת 1962, לאחר שסבל משבץ מוחי. הוא הוחלף על ידי השופט ארתור גולדברג. בשנת 1963 הוענקה לפרנקפורטר מדליית החירות הנשיאותית.
פליקס פרנקפורטר הלך לעולמו מאי ספיקת לב בגיל 83. הוא נקבר בקיימברידג', מסצ'וסטס.
קיימים שני אוספים גדולים של כתביו של פרנקפורטר: האחד נשמר בספריית הקונגרס והשני באוניברסיטת הרווארד. שניהם פתוחים לקהל לצורך עיון ומחקר, ואף הופצו במיקרופילם לספריות אחרות.
הערות שוליים

↑  אלג'ר היס, חרות, 26 בנובמבר 1954
1 2  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם: תגובתם של קרובים-רחוקים. עמ' 154.
↑  מינוי פרנקפורטר מצא הד חזק בארה"ב, הַבֹּקֶר, 8 בינואר 1939
↑  אשור למינוי פרנקפורטר, הַבֹּקֶר, 15 בינואר 1939
↑  יערי פולסקין, בין לורנס, וויצמאן ופייסל, דואר היום, 26 במאי 1935
↑  רשימת הצירים, העולם, 16 ביולי 1920
↑  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם: תגובתם של קרובים-רחוקים. עמ' 155.
↑  עמוס כרמל, המחדל האמיתי, דבר, 18 בדצמבר 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261489405171  PLWABN: 9810627232105606  BnF: cb122778302 (data)  CANTIC: a11821395  GND: 119503018  ISNI: 0000 0001 0908 8879  LCCN: n50025733  NARA: 10580909  NKC: xx0304354  NTA: 068851790  SELIBR: 187331  SNAC: w6cd1psb  SUDOC: 031593593  VIAF: 64066871   WorldCat (עם VIAF): 64066871
אלפרד האיוש

אלפרד האיוש מעוטר במגוון המדליות שזכה בהן
אלפרד האיוש (בהונגרית: Alfréd Hajós‏; 1 בפברואר 1878 – 12 בנובמבר 1955) היה שחיין יהודי-הונגרי, אדריכל מפורסם והאלוף האולימפי הראשון בשחייה. הוא זכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדת אתונה הראשונה בעידן המודרני בשנת 1896, והיה לזוכה הצעיר ביותר (בן 18) באותה אולימפיאדה. נוסף לכך, היה מאוחר יותר לאחד משני ספורטאים האולימפיים שזכה במדליה גם במקצוע ספורט אולימפי וגם באומנות, מדליית כסף באדריכלות (תכנון ערים ומתקני ספורט) באולימפיאדת פריז (1924).
קורות חיים

האיוש נולד בבודפשט, הונגריה בשם ארנולד גוטמן. בגיל 13 החל ללמוד שחייה תחרותית, לאחר שאביו טבע בנהר הדנובה. הוא בחר בשם המשפחה ההונגרי "האיוש" (Hajós) שהתאים, בצורה מסוימת, לעיסוקו הספורטיבי, ומשמעותו "מַלָּח".
בשנת 1896, בגיל 18, היה סטודנט לאדריכלות בהונגריה, בעת שהתקיימה האולימפיאדה הראשונה בעידן המודרני באתונה, יוון. האיוש התקבל לתחרויות האולימפיות, אולם האישור מטעם האוניברסיטה להיעדרותו לא הגיע בקלות. מסופר כי לאחר שהגיע למשרד דקאן האוניברסיטה כשבאמתחתו מדליות הזהב בהן זכה, לא בירך אותו הדקאן לשלום; במקום זאת אמר לו: "מדליות הזהב שלך אינן מעניינות אותי, אך אני להוט לדעת כיצד תעבור עכשיו את הבחינות".
תחרויות השחייה באולימפיאדת אתונה התקיימו בים התיכון; ואילו התקן לבריכת שחייה אולימפית נקבע רק מאוחר יותר. האיוש בן ה-18 זכה בשתי מדליות זהב בתנאי מזג אוויר קשים: טמפרטורת המים הייתה 10 מעלות, וגלים בגובה ארבעה מטר שהתנפצו על השחיינים. כל ארבעת מקצי השחייה נערכו באותו יום, ה-11 באפריל. עובדה זו פגעה בהאיוש, אשר לא זכה לאפשרות להתאושש בין המקצים, והוא נאלץ להתחרות בשני מקצים בלבד, ובשניהם זכה. את תחרות 100 מ' בסגנון חופשי ניצח בזמן של  1:22.2 דקות, ואת תחרות 1200 מטר ניצח ב-18:22.2 דקות.
כאחד הזוכים במדליית זהב הוזמן לארוחת ערב רשמית עם נסיך הכתר, לימים, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון ששאל אותו "היכן למדת לשחות כל כך טוב?" תשובתו המפורסמת של האיוש לנסיך הייתה "במים". האיוש היה צעיר הזוכים באולימפיאדת אתונה.
עוד קודם לזכייה זו, זכה האיוש במקום הראשון באליפויות אירופה בשנים 1895 ו-1896, בתחרויות 100 מטר בסגנון חופשי. בהיותו אתלט רב תחומי, זכה בשנת 1898 במקום הראשון באליפות הונגריה בריצת 100 מטר, וכן בריצת 400 מטר משוכות ובזריקת דיסקוס. בשנים 1901–1903 שיחק בתפקיד חלוץ נבחרת הכדורגל הלאומית של הונגריה, ובשנת 1906 שימש מאמן הנבחרת ההונגרית.
בשנת 1924 כבר היה האיוש מוכר כאדריכל בעל שם בתכנון מתקני ספורט. הוא הוזמן להשתתף בתחרות לתכנון ערים ומתקני ספורט באולימפיאדת פריז (1924). בתחרות עצמה הוא זכה במדליית כסף (לא היה זוכה במדליית זהב). לפיכך הוא אחד משני זוכים אולימפיים בלבד שזכו מעולם במדליה אולימפית הן בספורט והן באומנויות.  האצטדיון האולימפי שהיה שותף בתכנונו נחשב כיצירה ארכיטקטונית מרשימה. מתקן הספורט המפורסם ביותר אותו תכנן היה היכל השחייה האולימפי באי מרגיט שבבודפשט. היכל זה שנבנה בשנת 1930 שימש באליפויות אירופה בשחייה, ב-1958, ב-2006, ב-2010 ובאליפות העולם בכדור-מים בשנת 2006.
אחיו הצעיר, הנריק האיוש, אף הוא שחיין אולימפי, זכה באולימפיאדת אתונה (1906) במדליית זהב במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי.
תארים והישגים

בשנת 1966 זכה האיוש להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנת 1981 נבחר כחבר בהיכל התהילה של הספורט היהודי שהוקם בישראל.
הערות שוליים

↑  ראו כאן
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7896 1769  ULAN: 500122563  VIAF: 96585239   WorldCat (עם VIAF): 96585239
אליזבת פון גוטמן

אֵלִיזַבֶּת פּוֹן גּוּטְמָן (בגרמנית: Elsa von Gutmann, ‏6 בינואר 1875 - 28 בספטמבר 1947) הייתה נסיכת ליכטנשטיין כאשתו של פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין. אליזבת היא בתו של הנדבן היהודי וִילְהֵלְם רַיְטֶר פּוֹן גּוּטְמָן.
נעוריה

אליזבת (הידועה גם בכינוי אלזה) נולדה בווינה, באימפריה האוסטרו-הונגרית דאז. היא הייתה בתו של וילהלם ריטר פון גוטמן, ושל אשתו השנייה אידה וודיאנר. אביה היה איש עסקים יהודי ממוראביה, אשר מילא תפקיד מרכזי במסחר בפחם, שוק אשר נכבש על ידי בית הבסבורג. הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1878 על ידי הקיסר האוסטרי, פרנץ יוזף הראשון. בין השנים 1891–1892 הוא היה נשיא של הארגון הקהילה היהודית וינה (IKG), המייצג את הקהילה היהודית-אורתודוקסית בווינה.
חיי נישואין

בנישואיה הראשונים נישאה אליזבת בווינה לברון ההונגרי גיזה אירוש (Géza Erős‏; 1866-1908), לא היו להם ילדים.
בשנת 1914, היא פגשה בקרן הסיוע לחיילים את פרנץ, נסיך ליכטנשטיין. אחיו של הנסיך פרנץ, יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין, לא אישר את מערכת היחסים הזו. ב-11 בפברואר 1929 ירש פרנץ את אחיו יוהאן, לאחר שהוא נפטר רווק וללא ילדים. ב-22 ביולי 1929 התחתנו פרנץ ואליזבת בווינה. הם נותרו ללא ילדים.
בני הזוג היו הנסיך והנסיכה הראשונים של ליכטנשטיין שיצרו קשר ישיר עם הציבור על ידי ייצוג פעיל. כנסיכה הרבתה אליזבת להשתתף בטקסים רשמיים, ביקרה במוסדות ואת העניים, והפכה לפופולרית למדי. אליזבת ייסדה את הארגון ליכטנשטיין-יוגנד, ארגון לבני נוער שעדיין קיים. למרות זאת, היא זוהתה על ידי הנאצים המקומיים כחלק ממה שכונה על ידם 'הבעיה היהודית'. אף על פי שבליכטנשטיין לא הייתה מפלגה נאצית רשמית, תנועת אהדה לנאציזם התבשלה במשך שנים במפלגת האיחוד הלאומי בליכטנשטיין.
בתחילת 1938, בסמוך לסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ויתר הנסיך פרנץ הראשון בן ה-84 על קבלת ההחלטות לטובת נכד אחיו בן ה-31, אשר בהמשך ירש אותו כפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
ערוב ימיה

לאחר מותו של בעלה בשנת 1938, היא גרה בזמרינג פאס (Semmering-Pass), אוסטריה, עד שהגיע סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, והיא יצאה לגלות בשווייץ, שם נפטרה בוויצנאו (Vitznau) בשנת 1947.
אליזבת פון גוטמן הייתה הנסיכה הראשונה שלא נקברה בוורנוב (Vranov), אלא בקריפטה המלכותית החדשה בסמוך לקתדרלה בוואדוץ.
הערות שוליים

↑  רועי גולדשלגר, מלחמה ושלום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 בדצמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316451905171  GND: 1071682172  VIAF: 316388923   WorldCat (עם VIAF): 316388923 
בול לזכרה
קרל פלש

| --- | --- |

צילום של האמן משנת 1900
 לידה:  9 באוקטובר 1873 מושון, הונגריה 
 פטירה:  14 בנובמבר 1944 (בגיל 71) לוצרן, שווייץ 
 מוקד פעילות:  ברלין 
 תקופת הפעילות:  מ-1895
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית, הונגרית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
דיוקן של קרל פלש, מאת הצייר אמיל אורליק
קרל פלש (בגרמנית: Carl Flesch, בהונגרית: Flesch Károly; ‏9 באוקטובר 1873 מושון, הונגריה – 14 בנובמבר 1944 לוצרן) היה כנר ומורה יהודי-הונגרי, שחי ופעל בעיקר בגרמניה.
רקע משפחתי, ילדותו ושנות לימודיו

פלש נולד ב-1873 במושון (ויזלבורג; כיום מושונמגיארובאר) שבצפון-מערב הונגריה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה של רופא יהודי.  הזמרת אלה פלש היא אחייניתו. בגיל 4–6 ביקר בבית ספר עממי יהודי (Volksschule) שבו למד לקרוא ולכתוב גרמנית ועברית, ובו זמנית למד צרפתית אצל מטפלת פרטית. אחר כך למד 4 שנים ב"גימנסיה" שבעיירה. 
למד כינור מגיל שש ושני מוריו, מיהאי של (Schöll) וקארוי קרן, התרשמו מכישרונו היוצא דופן. כשמלאו לו עשר שנים נשלח לווינה כדי ללמוד בגימנסיה פרטית ובכיתות המכינה שבקונסרבטוריון של "אגודת ידידי המוזיקה", אצל המורה יוזף מקסינצ'אק. בהמשך, בשנים 1889-1886 הוא למד בקונסרבטוריון של וינה, אצל יאקוב גרין, ולאחר מכן, בצרפת, בקונסרבטואר של פריז, אצל אז'ן סוזה ומרטן מרסיק. סיים שם לימודיו עם הפרס הראשון (Grand Prix).
הקריירה ככנר ומורה

ב-1895 הופיע בהופעת בכורה על במה וינאית ובעיירת הולדתו, ולאחר מכן בשנים 1896–1897 ערך סיור הופעות בגרמניה ובאוסטרו-הונגריה (בהונגריה תחת שרביטיו של הנס ריכטר).
בשנים 1903-1897 עבד כפרופסור לכינור בקונסרבטוריון של בוקרשט, בה ניגן גם כקונצרטמייסטר של התזמורת הפילהרמונית המקומית והתארח בחצרה של מלכת רומניה, אליסאבטה (כרמן סילבה). בשנת 1902 השתקע בברלין ונסע ללמד במשך שלוש שנים גם בקונסרבטוריון של אמסטרדם. באותה תקופה נקשר בידידות ארוכת שנים עם הפסנתרן, המנצח והמלחין הולנדי יוליוס רנטגן. בברלין ניגן בסדרת קונצרטים מפורסמת של ערבי מוזיקה לכינור.
התפרסם לא רק בהופעותיו כסולן בקשת רחבה של רפרטואר (ממוזיקת בארוק עד מוזיקה בת זמנו), אלא גם בנגינת מוזיקה קאמרית וכמורה פרטי לכינור. הוא ניגן, בין השאר, בדואו עם הפסנתרן ארתור שנאבל, בשלישייה - עם שנאבל ועם צ'לן - קודם ז'אן ז'רארדי, ולאחר מכן הוגו בקר. אחרי התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית קיבל אזרחות הונגרית.
בעל מודעות חברתית, בשנת 1920 ייסד פלש את העמותה "Hilfsbund für deutsche Musikpflege" (עמותת סיוע למוזיקאים גרמנים) שפעלה עד שנת 1936 ונועדה להעניק עזרה למוזיקאים גרמנים במצוקה כלכלית.
בתחילת שנות ה-1920 פרסם פלש מספר ספרי הדרכה, ביניהם "אמנות הנגינה בכינור" (Die Kunst des Violin-Spiels) משנת 1923
באותה תקופה ערך סיור רסיטלים ברחבי ארצות הברית. בשנים 1924–1928 ניהל את מחלקת הכינור של מכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, ובימי הקיץ לימד קורסים פרטיים בגרמניה, בבאדן-באדן. ב-1928 שב לברלין על מנת ללמד כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה. בשנת 1930 קיבל אזרחות גרמנית מבלי לוותר על האזרחות ההונגרית.
פלש החזיק ברשותו את כינור הסטרדיוואריוס בראנקאצ'ו, אך נאלץ למכור אותו בשנת 1928, לאחר שאיבד את כל הונו בבורסה של ניו יורק.
שנות חייו האחרונות

בעקבות העלייה לשלטון של הנאצים, פוטר פלש מתפקידיו בשנת 1934 וכעבור שנה, ב-1935 נשללה האזרחות הגרמנית ממנו ומאשתו, שהייתה יהודיה הולנדית. הזוג נמלט ללונדון, אחר כך להולנד. אחרי הפלישה הגרמנית, נאסר עליהם לעזוב את הולנד, אך בשנת 1942 הצליח, עקב מאמצים של ידידיו ההונגרים, לעבור לבודפשט ומשם לשווייץ. שם לימד זמן מה בקונסרבטוריון בלוצרן, עד מותו שם בשנת 1944.
תלמידיו

פלש היה מורם של כנרים רבים ב"דור הזהב". בין תלמידיו היו גריגוראש דיניקו, סיימון גולדברג, עברי גיטליס, אידה הנדל, ברוניסלב גימפל, הנריק שרינג, ריקרדו אודנופוזוף, אדווין בלאנז'ה, אדי רוזנר, ז'ינט נבה, יוסף חסיד, מקס רוסטל, הנרי טמיאנקה, יוזף וולפשטאל, רומן טוטנברג, שטפאן פרנקל, נורברט בריינין ואריק רוזנבליט. כולם התפרסמו כמבצעים או כמורים. לואיס קראסנר נועץ בו בנוגע לקשיים בקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג, שאותו עמד קראסנר לנגן בביצוע בכורה. שיטת הסולמות של קרל פלש היא אבן יסוד בפדגוגיה של הכינור. לדבריו, תלמידתו המועדפת הייתה האוסטרלית אלמה מודי, שהתפרסמה בשנות ה-1920 וה-1930, אבל לא השאירה הקלטות ונשכחה במידה רבה.
הנצחה

1944 - הוקמה בלונדון תחרות בינלאומית לכינור על שמו של קרל פלש. בין 1945 ובין 1966 היא התקיימה כל שנה, אחר כך עד שנת 1992 כל שנתיים. לאחר מכן התחרות עברה לעיר הולדתו של פלש, מושונומגיארוואר בהונגריה, כחלק מהתחרות הבינלאומית למוזיקה של בודפשט.
לקריאה נוספת

Carl Flesch: The Memoirs of Carl Flesch (trans. Hans Keller and ed. by him in collaboration with C.F.Flesch); foreword by Max Rostal (1957)
Carl Flesch: The Art Of Violin Playing, Books 1 & 2 Translated & Edited by Eric Rosenblith. New York: Carl Fischer © Edition #/ISBN O 2046
הערות שוליים

↑  על תחרות ע"ש קרל פלש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261143405171  PLWABN: 9810546205505606  BIBSYS: 90626686  BNE: XX884478  BnF: cb12962149b (data)  CANTIC: a12310177  GND: 118691805  HDS: 026962  ISNI: 0000 0001 1769 553X  LCCN: n87151248  LNB: 000036928  MusicBrainz: c12e2384-acb6-4b13-8a18-4e5c84ca1623  NDL: 00521686  NKC: jn19990002323  NLA: 35089055  NLG: 234687  NLK: KAC199608918  NSK: 000667890  NTA: 070599505  RERO: 02-A003247934  SNAC: w6cv4wbm  SUDOC: 052471306  Trove: 823283  VcBA: 495/366447  VIAF: 71523479   WorldCat (עם VIAF): 71523479
ישיבת בני עקיבא אהל שלמה - באר שבע

| --- | --- |

בית המדרש של הישיבה
 ישיבה
 מוטו:  ללמוד קרוב להגיע רחוק
 השתייכות:  ציונות דתית, מרכז ישיבות בני עקיבא
 תקופת הפעילות:  ה'תשכ"ג (1962) – הווה
 מייסדים:  הרב אברהם סילברט
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב רחמים פיניש
 תלמידים
 :  כ-350
 מיקום
 מיקום:  התלמוד 2, שכונה ד', באר שבע
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°16′19″N 34°47′22″E﻿ / ﻿31.271972222222°N 34.789333333333°E﻿ / 31.271972222222; 34.789333333333
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) ישיבת בני עקיבא "אהל שלמה" באר שבע (למפת באר שבע רגילה) ישיבת בני עקיבא "אהל שלמה" באר שבע (למפת צפון הנגב רגילה) ישיבת בני עקיבא "אהל שלמה" באר שבע (למפת צפון הנגב מוגדלת) ישיבת בני עקיבא "אהל שלמה" באר שבע   he ישיבת בני עקיבא אהל שלמה - באר שבעhe ישיבת בני עקיבא אהל שלמה - באר שבעמפת  __ באר שבע [‌למפה דינמית של צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון ממזרח: __ עומר, __ תל שבע מדרום: __ שגב שלום, __ מועצה אזורית מרחבים tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ישיבת בני עקיבא אהל שלמה היא ישיבה תיכונית בשכונה ד' בבאר שבע. הישיבה, המשתייכת למשרד החינוך, הוקמה בשנת ה'תשכ"ג (1962) על ידי הרב דב יששכר גולדשטיין וזמן קצר לאחר מכן נשלח לעמוד בראשה הרב אברהם סילברט. כיום עומד בראשה הרב רחמים פיניש. במתחם הישיבה נמצאים חטיבת ביניים (כיתות ז'-ח'), ישיבה תיכונית (כיתות ט'-י"ב) וכולל דיינות.
כיום מספר התלמידים בכל מוסדות הישיבה עומד על כ-1,500.
סר יצחק וולפסון תרם רבות לישיבה והישיבה נקראת על שם אביו שלמה ובנוסף היא מכונה "ישיבת וולפסון".
מסלולי הלימוד בישיבה

בישיבה שלושה מסלולי לימוד
א"ש תמי"ד – מסלול ישיבה תיכונית קלאסי.
א"ש מרו"ם – מסלול לתלמידים מחוננים ומצטיינים אליו מגיעים תלמידים מכל רחבי הנגב.
א"ש קודש – מסלול הדומה למסגרת של "ישיבה קטנה" בשילוב עם השגת תעודת בגרות מלאה.
מסלול הישיבה הקטנה "א"ש קודש" הוקם ביוזמתו של הרב אברהם ואזאנא רב קהילת נווה יוסף חיים בשכונת נאות לון בעיר. המסלול מכיתות ז - יב הוקם כהמשך לתלמוד התורה ארץ הצבי אותו ייסד הרב ואזאנא. כיום במסלול זה לומדים כ80 תלמידים הממשיכים לישיבות מובילות בציונות הדתית.
אנשי צוות בולטים בתולדות הישיבה > ראשי הישיבה

הרב דב יששכר גולדשטיין- ייסד את הישיבה ועמד בראשה בשנתה הראשונה.
הרב אברהם סילברט - ה'תשכ"ג - ה'תשמ"ב.
הרב ישראל ליפשיץ - תשמ"ב - תשע"ב.
הרב רחמים פיניש - ראש הישיבה הנוכחי.
אנשי צוות בולטים בתולדות הישיבה > צוות הישיבה

הרב יצחק ברקוביץ' - מראשוני הרמ"ים בישיבה כיהן כר"מ שכבה י"ב למעלה משלושים שנה.
הרב אורי מוסאי - ר"מ, דיין ושוחט.
הרב מרדכי חליוה - ר"מ, וממלא מקום ראש הישיבה (נפטר ב-2023).
הרב ד"ר ליפא פרידמן - מנהל תיכון במשך 30 שנה וכיום בגמלאות.
מאיר גוטמן - מנכ"ל הישיבה הראשון. כיום בגמלאות.
יעקב מימון - הרכז המיתולוגי של הישיבה. החל  ללמוד במחזור ג, לאחר מכן עבד כמדריך פנימיה והמשיך כרכז הדרכה וטיולים וכמנהל אדמיניסטרטיבי. עבד מיד לאחר שירותו הצבאי בישיבה עד לפרישתו לגמלאות. נשוי לרותי מימון שגם עבדה מגיל 20 עד צאתה לגמלאות כמזכירת התיכון. ילדיהם למדו אף הם בישיבה, גרו במקום כ 40 שנה.
חיים פרינס - שימש כמנכ"ל הישיבה.
הרב אלישע סיטרואן - שימש כמנהל חטיבת הביניים במשך כ-30 שנה, כיום בגמלאות.
הרב עובדיה יעקב - שימש כראש כולל הדיינות בישיבה, כיום דיין בבית הדין הרבני בעיר.
הרב דניאל ברק ווינט - ראש מכון גמרא סדורה. כיהן כר"מ במשך כ-13 שנה.
הרב אברהם ואזאנא - ראש המסלול התורני "א"ש קודש" ורב קהילת נווה יוסף חיים בבאר שבע.
הרב אברהם יונה סנדיק-רב בית מדרש והיה ר"מ כ30 שנה
הרב ראובן בנבנישתי
הרב ערן אברג'ל
הרב דניאל אסייג
הרב מתניה סקורי
הרב דניאל כהן
הרב גבריאל שנקולבסקי
ראו גם

בוגרי ישיבת בני עקיבא אהל שלמה
הערות שוליים

↑  אלי אשכנזי‏, מהמחתרת בברטיסלבה עד הקמת ישוב בישראל: דרכו של הרב דב יששכר גולדשטיין, באתר וואלה, 18 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356400405171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישיבות ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המופע של בני היל

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת טלוויזיה קומית 
 יוצרים:  בני היל 
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 מספר עונות:  19 
 מספר פרקים:  111 
 הפקה
 חברת הפקה:  פרימנטל 
 הפצה:  פרימנטל 
 אתר צילומים:  הממלכה המאוחדת 
 מוזיקה:  בוטס רנדולף 
 שידור
 רשת שידור:  BBC 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ ביפ
 תקופת שידור מקורית:  15 בינואר 1955 – 1 במאי 1989 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המופע של בני היל (באנגלית: The Benny Hill Show) היא תוכנית טלוויזיה קומית בריטית בכיכובו של הקומיקאי הבריטי בני היל אשר עלתה לשידור במקור ב-BBC ב-15 בינואר 1955 ואשר שודרה בהמשך ב-Thames Television החל מ-1969 עד ל-1 במאי 1989. התוכנית כללה בעיקר מערכונים אשר היו מאופיינים בהומור סלפסטיק, בפארודיות ובסגנון הקומי האופייני של היל שכלל לעיתים רבות הומור מטורף, וסצנות מרדף המוקרנות במהירות מואצת כאשר המנגינה "Yakety Sax" נוגנה ברקע.
היסטוריה

התוכנית עלתה לשידור ב-BBC בשנת 1955 וכללה במקור מגוון מערכונים קומיים. התוכנית צברה במהירות פופולריות רבה בבריטניה.
ב-1969 התוכנת החלה להיות משודרת בערוץ Thames Television והפורמט שונה במעט. במהלך אותה התקופה התוכנית החלה לשלב יותר מערכונים שהכילו רמיזות מיניות ונשים בלבוש מינימלי.
בשיא ההצלחה של התוכנית היא הייתה בין התוכניות הנצפות ביותר בבריטניה בה צפו מעל ל-21 מיליון צופים בשנת 1971 לבדה. בשנת 1972 היל קיבל פרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית התסריטאי הטוב ביותר, והוא היה מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר.
בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 התוכנית זכתה לפופולריות רבה גם בארצות הברית בה שודרו גרסאות ערכות של פרקי הסדרה בסינדיקציה עד שנת 1991. באותה התקופה זו הייתה אחת מהתוכניות הבריטיות הפופולריות ביותר בארצות הברית. בשנים 1980 ו-1981 התוכנית הייתה מועמדת גם לפרס אמי.
התוכנית בוטלה ב-1989 בעקבות צניחה ברייטינג ועלויות הפקה גבוהות במיוחד לכל פרק.
הערות שוליים

↑  "Features | Britain's Most Watched TV | 1970s". British Film Institute (BFI). אורכב מ-המקור ב-22 בנובמבר 2005. נבדק ב-22 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)