עד כלות הנשימה
קידום, הכנסות וביקורת

סוכן יחסי הציבור רישאר בלדוצ'י שנשכר לקידום הסרט ארגן מסע פרסום מקיף שהתמקד בשיטת העבודה החדשנית של גודאר, ובאמצעותו צבר הסרט מוניטין עוד לפני פרסומו. טריפו וגודאר סיפקו ראיונות לתקשורת, ועיתונאי מה"לה נובל אובזרווטר" ליווה את תהליך יצירת הסרט ודיווח עליו בעיתון. בינואר 1960 זכה גודאר בפרס ז'אן ויגו (אנ') על הסרט. לאחר הקרנות מבחן מוצלחות בליון ובמרסיי, שבהן נכחו אנשי תרבות כגון ז'אן-פול סארטר, ז'אן קוקטו, סופיה לורן, מרגריט דיראס, פרנסואז סאגאן, ז'אק בקר (אנ') וקרלו פונטי, יצא הסרט לאקרנים בפריז ב-16 במרץ 1960.
"עד כלות הנשימה" זכה להצלחה מסחרית, עם למעלה מ-250 אלף צופים במהלך שבעת השבועות הראשונים לפרסומו בצרפת והכנסות כוללות של כ-600,000 דולר (שווה ערך לכ-6,300,000 דולר בשנת 2024). הוא היה יוצא דופן בין סרטי הגל החדש בהצלחתו בקרב הקהל הרחב בבתי הקולנוע הגדולים. יציאתו לאור הייתה סנסציונית והוא תואר מייד כפורץ דרך. הביקורת שקיבל הייתה מעורבת, אך חיובית ברובה; בעוד חלק מהמבקרים מצאו את שיטת ההפקה של גודאר "לא-מקצועית להדהים", אחרים תיארו אותה כ"מונומנטלית".
הטכניקה של הסרט משכה תשומת לב ביקורתית רבה עם פרסומו. ז'ורז' סדול (אנ') כתב במגזין "Les Lettres Françaises" (אנ') ש"מבחינה טכנית, אף במאי מתחת לגיל 30 לא פירק לאחרונה את התבנית הישנה ליצירת סרטים במיומנות כה מושלמת". ב"מחברות הקולנוע" כתב לוק מולה (אנ') כי "מכל הסרטים שצולמו על ידי במאי הקולנוע הצרפתי החדש, 'עד כלות הנשימה' הוא לא הטוב ביותר, שכן הוא לא ממש משתווה ל-'400 המלקות'; והוא גם לא החזק ביותר: ישנו 'הירושימה אהובתי'. אבל הוא הכי מייצג." הוא כינה את הסרט "יצירת מופת" ושיבח את עבודת הבימוי ואת המיז-אנ-סצנה ה"טבעי והחופשי" של גודאר. בפרט זכו לשבחים הקצב והתנועה בסרט. שמואל אור כתב כי "מצלמתו של גודאר, המעברים המלאכותיים קמעה, ועל הכל: העריכה המדורבנת על ידי תחושה של טירוף גובר וגואה" הם אלה שהופכים את "עד כלות הנשימה" ל"סרט מחדש". רוג'ר אנג'ל (אנ') כתב ב"ניו יורקר" שהמצלמה בסרט "קופצנית, זורמת, רגזנית וקומית – קמה לחיים עם הצצות חטופות, פניות פתאומיות, מבטים גסים ושינויים זועמים במצב הרוח", וסטנלי קאופמן (אנ') כתב ב"ניו ריפבליק" שהמצלמה "עוקבת אחרי הגיבור כמו כלבלב, מתגלגלת, מסתובבת ונדחקת אליו." איזבל רנייה כתבה ב"לה מונד" כי "הכל [בסרט] מסתחרר במערבולת נפלאה שבה יופיה של התנועה סוחף הכול בדרכו, מנפץ לרסיסים את כל המוסכמות."
עלילת הסרט קיבלה ביקורת מעורבת. נטען שהיא מביעה ערכים בלתי מוסריים ואקזיסטנציאליסטיים. ב"ניו יורק טיימס" תיאר בוזלי קראות'ר את "עד כלות הנשימה" כסרט "מושחת באופן מופגן ומשוחרר מרסן, נעדר כל גוון מוסרי, שמתמקד בארוטיקה ובדחפים חסרי המנוחה של צעיר מושחת". סטנלי קאופמן תיאר את מישל כאנטי-גיבור אופייני שמייצג בקיצוניות את תחלואי התקופה, כגון התפרקות היסודות הדתיים. ב"טיים" נכתב ש"גודאר יצר סוג של אפוס מאולתר, רצף דימויים ג'ויסיאני... הגיבור מתנהג כהתגלמות ה-acte gratuit (צר') של ז'יד, ואת סיפורו ניתן לראות כאלתור על העיקרון האקזיסטנציאליסטי לפיו החיים הם רק רצף של דברים אקראיים." יוסף שריק, מבקר הקולנוע של "הארץ", כתב כי על פי הסרט, לחיים "אין שום משמעות ואין שום תכלית". שמואל אור כתב ב"חרות" כי לעומת "400 המלקות" שהציג סיפור מרגש ו"הירושימה אהובתי" שהמחיש את זוועות המלחמה, גודאר "מותיר את צופיו בריקנות: לקנקן החדשני שלו תוכן תפל".
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 95 אחוזי תמיכה בהתבסס על 82 ביקורות. על פי קונצנזוס המבקרים של האתר, "'עד כלות הנשימה' כתב מחדש את חוקי הקולנוע – ויותר מ-50 שנה מאז פרסומה, הקלאסיקה פורצת הדרך של גודאר נותרת חיונית באותה מידה."