stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסקר שינדלר
מחלוקות לגבי דמותו

דמותו של אוסקר שינדלר מעוררת מחלוקות רבות: האם מדובר במלאך מציל או בנאצי אכזר? מספר עובדות ועדויות מעלות תימוכין לכאן ולכאן: בשלב מסוים הקים שינדלר מפעלים לייצור נשק. כך למעשה העסיק שינדלר יהודים בייצור נשק שמשרת את מכונת המלחמה הנאצית, הפועלת להשמדתם. עם זאת, מעדויות ניצולים עולה כי לא נוצר ולו פגז תקין אחד במפעל התחמושת של שינדלר. עוד קודם לכן מעידים העובדים בחנותו של יוליוס וינר כי שינדלר הזהיר אותם פעם מפני חיפוש שיערכו (ושבסופו של דבר ערכו) הגרמנים בבתי יהודים (היה זה לפני הקמת גטו קרקוב וכליאת היהודים בתוכו). גם עדותו של נתן וורצל על הדרך בה השיג שינדלר בעלות על המפעל, ועדותו של וינר התומכת בה, אינן מתאימות לדמות החסודה העולה מהספר ומהסרט. מצד שני, וורצל עצמו מעיד ששינדלר הדליף לו פעם על אקציה המתוכננת בגטו וכך הצילו.
מעבר לכול, ברור כי במפעליו של שינדלר היו היהודים מוגנים. הנאצים נשארו מחוץ לגבולות המפעל ולא הורשו להיכנס אלא עם אישור מיוחד משינדלר עצמו. בנוסף, היהודים קיבלו מזון ובגדים חמים שאפשרו להם להתקיים. כמו כן, לכל אותם יהודים היו מסמכים המעידים עליהם ככשירים לעבודה מבחינת גיל ומצב גופני. 1,200 יהודים - גברים, נשים וילדים, נשארו עובדיו של שינדלר עד תום המלחמה וכך למעשה ניצלו.
אחי, בשפה העברית קיימים שלושה ביטויים, שלוש דרגות: אדם, איש, אנוש. דומני שדרושה עוד דרגה: "שינדלר".
הוקרה והנצחה

בשנת 2005 רכשה עיריית קרקוב את מפעל האמייל של שינדלר והפכה אותו למוזיאון, במימון האיחוד האירופי. המוזיאון נחנך בשנת 2010
שינדלר נטע עץ חרוב על שמו בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם, 1962
עיטור מסדר הכבוד של גרמניה, 1965
מדליית בובר-רוזנצוויג על שם מרטין בובר, 1967
מדליית הכסף של הוותיקן, 1968
בול גרמני בשנת 2008, לרגל מאה שנים להולדתו
רחובות נקראו על שמו בערים קלן, נירנברג, פרנקפורט, אאוגסבורג, הילדסהיים, תל אביב, נס ציונה, בת ים, באר שבע וחיפה
יצירת הסרט רשימת שינדלר באנגלית Schindler's list, השחקן ששיחק אותו בסרט הוא ליאם ניסן.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
מפעל האמייל של שינדלר המוזיאון
לקריאה נוספת

תומאס קנילי, רשימת שינדלר, ירושלים: כתר, 1994
הערות שוליים

↑  תומאס קנילי, רשימת שינדלר, עמוד 27
↑  לפי עדויות בעל פה בלבד
↑  קובץ:Wiener`s Testimony on Schindler.pdf על דרך ההשתלטות, ראו עמ' 4–5 בעדותו של יוליוס וינר
↑  בנקיאר הגיע בתום המלחמה, חסר כל, עם רעייתו לווינה. שינדלר פנה לשווא בכתב לוועידת התביעות בבקשה לשלם לבנקיאר פיצויים. הוא נפטר בווינה ב-1956.
↑  האירוע תועד במכתבו של שפרינגרמן ללשכת הקשר בקושטא, מתאריך 15.10.1943, אודות "שיחה עם תעשיין גרמני בשם שינדלר מקרקוב"
↑  יד ושם, דברי יצחק שטרן על אוסקר שינדלר במפגש עם הניצולים, ישראל 1962, באתר יד ושם
↑  יורי ילון,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'כך הבריחו הניצולים את שינדלר למקום מבטחים, באתר ישראל היום, 11 ביוני 2018
↑  לפי אוריאל פיינרמן, "הפולמוס על אוסקר שינדלר"
↑  מודעות אבל, מעריב, 24 באוקטובר 1974
↑  Schindler Oskar & Emilie (Pelzl)
↑  ואמיליה שינדלר.html schindler, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267611805171  PLWABN: 9810699619605606  BIBSYS: 90252447  BNE: XX1702528  BnF: cb11964600q (data)  CANTIC: a11870229  GND: 118755102  ISNI: 0000 0000 6678 163X  LCCN: n82088001  NDL: 01076608  NKC: jn20000728603  NLA: 35816092  NTA: 070135355  RERO: 02-A003797099  SNAC: w6dn4p4p  SUDOC: 027649032  Trove: 1100421  VIAF: 62344363   WorldCat (עם VIAF): 62344363
הרולד ברוקלף

מייג'ור גנרל סר הרולד אריק ברוקלף (באנגלית: Harold Eric Barrowclough;‏ 23 ביוני 1894 – 4 במרץ 1972) היה איש צבא ועורך דין ניו זילנדי שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד בין השנים 1953 – 1966.
הוא נולד במסטרטון שבדרום האי הצפוני. ב-1913 הוא החל בלימודי משפטים ובאותה שנה הצטרף לכוחות המילואים של צבא ניו זילנד. ב-1915, במקביל ללימודי המשפטים שלו, הוא התנדב לשירות בחיל המשלוח של ניו זילנד ולחם בחזית המערבית. את מלחמת העולם הראשונה הוא סיים כמפקד גדוד בבריגדת הרובאים הניו זילנדית. לאחר המלחמה הוא סיים את לימודיו והיה לעורך דין מצליח. הוא גם חידש את שירותו בכוחות המילואים ושירת שם עד 1931, אז הוא עבר לאוקלנד כדי להצטרף למשרד עורכי דין מקומי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב ברוקלף לשרת בחיל המשלוח השני של ניו זילנד. הוא פיקד על בריגדת רגלים במסגרת הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה במהלך המערכה על יוון ובמבצע צלבן. ב-1942 הוא הומלץ לתפקיד פיקוד על דיוויזיה על ידי מפקדו, מייג'ור גנרל ברנרד פרייברג והוא מונה להיות מפקד הדיוויזיה השלישית של ניו זילנד, שעליה הוא פיקד במהלך המערכה באיי שלמה. עם פירוק הדיוויזיה ב-1944 הוא נותר ללא תפקיד פיקודי ובסופו של דבר הוא השתחרר מהצבא. הוא שב למקצוע עריכת הדין וב-1953 הוא מונה להיות נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד. הוא ייסד בית משפט קבוע לערעורים ולזמן מה הוא היה חבר במועצה המלכותית. ב-1966 הוא פרש מתפקידו. סר הרולד ברוקלף מת באוקלנד ב-1972 בגיל 77.
ראשית חייו

הרולד אריק ברוקלף נולד במסטרטון שבדרום האי הצפוני של ניו זילנד. הוא היה בנו של אלפרד ברוקלף, מהנדס אזרחי, ובהמשך ימיו מורה בבית ספר. הרולד התחנך בבית הספר התיכון לבנים שבפלמרסטון נורת', שם הוא הצטיין הן בלימודיו והן בפעילות הספורט של בית הספר. בשל הצטיינותו הוא זכה למלגת לימודים באוניברסיטה בשנת 1912. בשנה שלאחר מכן הוא החל את לימודי המשפטים באוניברסיטת אוטגו ובמקביל הוא הצטרף לכוחות המילואים של צבא ניו זילנד.
מלחמת העולם הראשונה

בשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה התנדב ברוקלף לשירות בחיל המשלוח הניו זילנדי (New Zealand Expeditionary Force – NZEF) ובינואר 1915 הוא גויס כטוראי. הוא הפגין פוטנציאל פיקודי ותוך ארבעה חודשים הוא הועלה לדרגת לוטננט משנה. באוקטובר אותה שנה הוא יצא לשירות מעבר לים, קודם לדרגת לוטננט והוצב בבריגדת הרובאים הניו זילנדית. לזמן קצר הוא שירת במסגרת המערכה נגד הסנוסים עם הגדוד השני של בריגדת הרובאים.
ב-1916, כשבריגדת הרובאים שירתה בחזית המערבית כחלק מהדיוויזיה הניו זילנדית, נחשב ברוקלף כקצין מצטיין ובמרץ הוא הועלה לדרגת קפטן. שלושה חודשים לאחר מכן הוא מונה להיות מפקד פלוגה במסגרת הגדוד שלו. בספטמבר 1916 הוא עוטר בצלב הצבאי כאות הערכה לפעולתו בקרב על הסום, שם הוא הוביל כוח שתקף מוצב גרמני חזק וחבר לכוח של הדיוויזיה ה-47 הבריטית השכנה. בנוסף הוענק לו צלב המלחמה הצרפתי עבור אותה פעולה.
ביוני 1917 נפצע ברוקלף בגבו והוא הועבר לאנגליה להחלמה. לאחר החלמתו הוא פיקד על גדודי מילואים של חיל המשלוח הניו זילנדי שהיו מוצבים באנגליה. במרץ 1918 הוא שב לצרפת ובדרגה זמנית של מייג'ור הוא פיקד על פלוגה. בשלב זה של המלחמה הומלץ שהוא יקבל פיקוד על גדוד. באוגוסט אותה שנה הועלה ברוקלף לדרגת לוטננט קולונל והוא קיבל את הפיקוד על הגדוד הרביעי של בריגדת הרובאים הניו זילנדית. חודש לאחר מכן, במהלך מתקפת מאה הימים, הוא עוטר באות השירות המצוין בשל המנהיגות שגילה מול מתקפת הנגד הגרמנית ליד יער הרווינקורט. הקרב על שחרור לה-קווסנוי (Le Quesnoy) היה הפעולה הקרבית האחרונה במלחמה שבה השתתפו החיילים הניו זילנדים. בקרב זה הוא הוביל את גדודו מעבר לסוללות של לה קוונסנוי. מאוחר יותר הוא צוין לשבח על פעולה זו. כשהדיוויזיה הניו זילנדית עסקה במשימות הכיבוש בגרמניה, הוא עסק בתיאום פעולות חינוך עבור חיילי הדיוויזיה עד לשובם לניו זילנד ואז הוא שוחרר מהשירות.
בין המלחמות

עם שובו מהמלחמה המשיך ברוקלף את לימודי המשפטים באוטגו וב-1921 הוא סיים את לימודי התואר במשפטים והחל בהתמחות בדנידין. מאוחר יותר הוא עסק במשרה חלקית בהוראת משפטים. ב-1924 הוא הצטרף שוב לכוחות המילואים ועד שנת 1929 הוא פיקד על הגדוד הראשון של כוחות המילואים. ב-1931 הוא קיבל הצעה לשותפות במשרד עורכי דין באוקלנד בשם "ראסל, מק'ווף, בנגל ומקיי". עד מהרה הוא זכה למוניטין בחוגים המשפטיים של אוקלנד.
באמצע שנות השלושים החל ברוקלף לחוש אכזבה ממצבם של כוחות ההגנה של ניו זילנד, שהיו אז בשקיעה בשל מחסור במשאבים ובשל הפסקת גיוס החובה לאימונים. ב-1936 הוא דחף לביצוע רפורמה ב"ליגת ההגנה הלאומית של ניו זילנד", שהייתה שדולה שמטרתה לעודד ולחדש את מוכנותה של ניו זילנד למלחמה. מצב כוחות ההגנה של המדינה היה גרוע באותה עת, אך ליגת ההגנה זכתה לאהדה מצידה של ממשלת הלייבור.
מלחמת העולם השנייה > יוון וצפון אפריקה

עוד קודם לפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב ברוקלף לשרת בכוחות ההגנה של ניו זילנד והצעתו התקבלה כאשר הוקם "חיל המשלוח הניו זילנדי השני" (Second New Zealand Expeditionary Force - 2NZEF), בפיקוד של ברנרד פרייברג. כאשר הוקמה הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה ב-1940 קודם ברוקלף לדרגת בריגדיר ומונה להיות מפקד בריגדת הרגלים השישית שלה. לאחר שהפליג מניו זילנד במאי אותה שנה, הוא בילה את ארבעת החודשים הבאים באנגליה, שם הוא פיקד על יחידות שונות של הדיוויזיה שהועברו לשם בדרך אל המזרח התיכון והבריגדה שלו המשיכה למצרים כמתוכנן.
באוקטובר הצטרף ברוקלף לחיילי הבריגדה השישית ועקב אכזבתו מרמתה המקצועית הוא שם דגש חזק על פעילות האימונים שלה. בזכות גישתו זו תפקדה הבריגדה כיאות במהלך המערכה על יוון באפריל 1941. לאחר סיום המערכה על יוון הוא סירב להצטרף לביקורת שהוטחה על ידי כמה קצינים בכירים על תפקודה של הדיוויזיה בפיקודו של פרייברג. בהמשך הוא השתתף במבצע צלבן, שנועד להסיר את המצור על טוברוק. בנקודת זמן מסוימת של הקרב לכדה הבריגדה של ברוקלף יחידות של המפקדה של קורפוס אפריקה. עם זאת, הוא היה פזיז מדי במאמציו לכבוש את נקודה 175, גבעה בעלת חשיבות אסטרטגית מדרום לטוברוק ומהלך זה גרם לאבדות כבדות בקרב אחד הגדודים של הבריגדה. אף על פי שנקודה 175 נכבשה, עלה בידי הבריגדה של ברוקלף להחזיק בה למשך מספר ימים בלבד, עד שאולצה לסגת ממנה בשל מתקפה גרמנית. על פועלו במסגרת מבצע צלבן עוטר ברוקלף פעם נוספת באות השירות המצוין וזאת לאחר שכבר עוטר בצלב המלחמה של ממשלת יוון וצוין לשבח על פעולתו בקרב על יוון.
שנותיו האחרונות

עם שחרורו מהשירות הצבאי, שב ברוקלף לקריירה המשפטית שלו. משרד עורכי הדין שלו סבל ממחסור בכוח אדם במהלך שנות המלחמה ושיקום המשרד גזל חלק ניכר מזמנו. ב-1953 הוא עבר לוולינגטון כדי לקבל את תפקיד נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד. בשנה שלאחר מכן הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אוטגו. בנוסף, הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית והוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על ידי המלכה אליזבת השנייה במהלך ביקורה בניו זילנד ב-1954. במהלך כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, הוא הקים בית משפט קבוע לערעורים. לאחר פרישתו בינואר 1966 שב ברוקלף לאוקלנד, שם הוא הלך לעולמו ב-4 במרץ 1972 בגיל 77. הוא הניח אחריו שלושה ילדים. אשתו, מרי, שאותה הוא נשא לאישה ב-1921, מתה לפניו ב-1964.
בצוואתו הוריש ברוקלף סכום כסף לאוניברסיטת אוטגו לטובת ייסוד קרן מלגות לסטודנטים למשפטים. ב-2009 הקים בית הספר התיכון לבנים של פלמרסטון נורת', בית הספר בו הוא למד, תוכנית מנהיגות והישגים על שמו.
ברוקלף (במרכז) עם קצינים מהדיוויזיה הניו זילנדית השנייה לפני טקס הענקת אותות ההצטיינות על הקרב על יוון
ברוקלף (מימין) עם מייג'ור גנרל אוסקר גריסוולד, מפקד הקורפוס ה-14 של צבא ארצות הברית, וולה לוולה, 1943.
המלחמות האיטלקיות

ציור שמן מהמאה ה-16 המתאר את קרב פאביה
המלחמות האיטלקיות (באיטלקית Guerre Italiane del Rinascimento - "מלחמות הרנסאנס האיטלקיות") היו רצף של מלחמות וסכסוכים שהתרחשו באיטליה בין שנת 1494 לשנת 1559. שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו צרפת תחת שלטונו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת ולאחריו בנו, אנרי השני, אל מול האימפריה הספרדית של המלך פרננדו השני, ולאחר מכן האימפריה הרומית הקדושה של קארל החמישי.
המלחמה האיטלקית 1494 - 1498

ב-1489 האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, שהיה מסוכסך עם פרננדו הראשון, מלך נאפולי, הציע לשארל השמיני, מלך צרפת את כתר ממלכת נאפולי. לשארל השמיני היו תביעות לכתר זה כירושה מסבתו, מארי מאנז'ו, שהייתה בתם של לואי השני, מלך נאפולי ושל יולנדה מאראגון. עם מות פרננדו הראשון (25 בינואר 1494) הכריז על עצמו שארל השמיני כמלך נאפולי וירושלים. לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו, שחשש מאלפונסו השני, מלך נאפולי (יורשו של פרננדו הראשון) שתבע לעצמו את מילאנו, קרא לשארל השמיני לפלוש עם צבאו לאיטליה ולכבוש את נאפולי.
שארל השמיני הקדיש כספים רבים כדי להקים צבא גדול, כלי מצור ותותחים. הוא אסף את צבאו בעיר ליון שבצרפת ויצא למסעו באיטליה במרץ 1494. הוא עבר עם חיל הרגלים שלו ועם פרשיו דרך כל איטליה. בנובמבר נכנס לפירנצה ובדצמבר - לרומא, ללא כל התנגדות. ב-22 בפברואר 1495 הגיע לנאפולי, גירש את אלפונסו השני והכתיר את עצמו למלך נאפולי. ב-20 במאי של אותה שנה עזב שארל השמיני את נאפולי והשאיר שם חיל מצב בפיקודו של ז'ילבר דה מונפסייה כמשנה למלך.
ערי המדינה של איטליה הבחינו מיד בסכנה של השתלטות בית המלוכה הצרפתי על איטליה ושיתפו פעולה ביניהן כדי ליצור את הליגה של ונציה (31 במאי 1495). ליגה זו כללה את פרננדו השני, מלך אראגון, את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת האפיפיור אלכסנדר השישי. לאחר שפרננדו השני כבש את נאפולי, צבאו החל לזנב בזה של שארל השמיני שנסוג צפונה לרומא.
שארל השמיני המשיך לסגת עם צבאו צפונה ללומברדיה וב-6 ביולי 1495 התחולל קרב פורנובו (באזור העיר פארמה). כוחות הליגה של ונציה גברו על אלה של שארל השמיני, אבל במחיר של כ-2,000 הרוגים לעומת כ-1,200. בקרב זה איבד שארל השמיני כמעט את כל השלל שלקח במערכה באיטליה, ועד אוקטובר אותה שנה שב עם צבאו לפריז. במשך שנתיים-שלוש לאחר מכן הוא ניסה לשקם את צבאו, אך נקלע לחובות כבדים בגלל הרפתקתו הצבאית באיטליה.
המלחמה האיטלקית 1499 - 1504

לואי השנים עשר, מלך צרפת, תבע לעצמו את דוכסות מילאנו משום שהיה נכדה של ולנטינה ויסקונטי ונינו של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילאנו. היו לו גם תביעות לכתר ממלכת שתי הסיציליות (שכללה את נאפולי ואת סיציליה) בהסתמך על תביעותיו של בן דודו, שארל השמיני, מלך צרפת. באוקטובר 1499 לואי השנים-עשר, שחתם על ברית עם הרפובליקה של ונציה ועם שווייץ, נכנס למילאנו בתהלוכת ניצחון, והכריז על עצמו כדוכס מילאנו וכמלך נאפולי וסיציליה.
לודוביקו ספורצה, שהיה דוכס מילאנו, נמלט אל חצרו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך שב עם צבא שכירים שווייצרי, גרמני ואיטלקי וכבש את מילאנו מידי הצרפתים (5 בינואר 1500). כעבור שלושה חודשים בלבד נתפס ספורצה בידי הצרפתים (10 באפריל 1500). הוא נלקח כאסיר לצרפת ונכלא במצודת העיר לוש שבעמק הלואר. ב-1508 הוא ניסה להימלט מכלאו, אך נתפס שוב, נכלא באותה מצודה בתנאים מחמירים, ומת בכלא במאי של אותה שנה.
ב-11 בנובמבר 1500 נחתם הסכם גרנדה בין לואי השנים עשר לבין פרננדו השני, מלך אראגון, על חלוקת ממלכת שתי הסיציליות ביניהם. על פי הסכם זה ממלכת נאפולי נמסרה ללואי השנים עשר, בעוד שסיציליה נמסרה לפרננדו השני. ב-13 באוקטובר 1501 נחתם הסכם בין לואי השנים עשר לבין מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלפיו הכיר האחרון בכיבושיו של לואי השנים עשר בצפון איטליה. בינתיים התגלעו חילוקי דעות בין לואי השנים עשר לבין פרננדו השני. כתוצאה, פרצה מלחמה שבעקבותיה נחתם הסכם ליון (31 בינואר 1504). לפי הסכם זה לואי השנים עשר ויתר על שלטונו בממלכת נאפולי תמורת הכרה בשלטונו במילאנו ובג'נובה.
מלחמת הליגה של קמברה

האפיפיור יוליוס השני העמיד בראש מעייניו את הרחבת מדינת האפיפיור באיטליה. כדי לבלום את התפשטותה של הרפובליקה של ונציה הקים ב-1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מקסימיליאן הראשון ופרננדו השני, מלך אראגון. אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אניידלו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם באיטליה. ב-1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
ב-1511 כרת יוליוס השני ברית עם ספרד במטרה להרחיק את הצרפתים מאדמת איטליה. לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני, מלך אנגליה. כוחות צרפת בפיקודו של גאסטון דה פואה אמנם הביסו את הספרדים בקרב רוונה (11 באפריל 1512), אבל דה פואה נהרג בקרב זה והצרפתים נסוגו מאדמת איטליה אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה (בנו של לודוביקו ספורצה) לדוכס מילאנו.
צבאו של לואי השנים עשר פלש שוב לאיטליה, אך נסוג ממנה אחרי שהובס שוב בידי השווייצרים בקרב נובארה (1513). הנרי השמיני, מלך אנגליה, שניצל הזדמנות זו, פלש עם צבאו לצרפת, נחל ניצחונות על צבאה ובאוגוסט 1513 כבש את הערים טורנה (כיום בבלגיה ותרואן (כיום בחבל נור-פה דה קאלה בצרפת). אחרי שפרנסואה הראשון, מלך צרפת, הביס את השווייצרים בקרב מאריניאנו (13 בספטמבר- 14 בספטמבר 1515) הליגה הקדושה התפרקה, וצרפת וונציה חילקו ביניהן את צפון איטליה.
המלחמה האיטלקית 1521 - 1526

כאשר קרל החמישי הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה - תואר שבו חשק גם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, היחסים בין צרפת לבין בית הבסבורג שהתערערו לחלוטין, שימשו כאמתלה לפרנסואה הראשון לפתוח במלחמה. ספרד הסתמכה בעיקר על שכירי חרב רגלים בעוד שצרפת הסתמכה על אבירים רכובים. צבאו של פרנסואה הראשון הובס בקרב ביקוצ'ה (27 באפריל 1522) וקרב ססייה (30 באפריל 1524) בידי הספרדים. פרנסואה הראשון פלש עם צבאו ללומברדיה במטרה לכבוש את מילאנו שהייתה בידי הספרדים, אולם הובס בקרב פאביה (24 בפברואר 1525) ונלקח בשבי לספרד.
נעשו ניסיונות להביא לשחרורו באמצעים דיפלומטיים. אמו, לואיז, נסיכת סבויה פנתה לסולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית - דבר שגרם לאולטימטום עות'מאני לקרל החמישי. סולימאן הראשון ניצל את ההזדמנות הזו כדי לפלוש להונגריה והביס את בני בריתו של קרל החמישי בקרב מוהאץ' (29 באוגוסט 1526). אולם כיבושים אלו לא סייעו לשחרור פרנסואה הראשון, אשר חתם כדי להשתחרר חתם על הסכם מדריד (1526) שהביא לשחרורו תמורת ויתורו על תביעותיו לשליטה באיטליה, בפלנדריה ובדוכסות בורגונדיה.
מלחמת הליגה של קוניאק

אחרי שחרורו התכחש פרנסואה הראשון להסכם מדריד, בטענה כי נכפה עליו בהיותו בשבי. האפיפיור קלמנס השביעי, שהוכה בתדהמה לשמע ניצחונותיו של קרל החמישי על הצרפתים, החל לארגן את הליגה של קוניאק נגד קרל החמישי. ליגה זו כללה את צרפת, רפובליקת ונציה, דוכסות מילאנו ורפובליקת פירנצה, בנוסף על מדינת האפיפיור. קרל החמישי השתלט על רפובליקת ונציה, וב-6 במאי 1527 כבשו חייליו את רומא ובזזו אותה במשך שמונה ימים (ביזת רומא). קלמנס השביעי הושם בכלא במצודת סנט אנג'לו עד 1528.
כישלונות הצרפתים בנאפולי (1528) ובלנדריאנו שבלומברדיה (1529) אילצו את פרנסואה הראשון לחתום על הסכם קמבריי עם קרל החמישי (5 באוגוסט 1529). על פי הסכם זה פרנסואה הראשון ויתר על תביעותיו לארטואה לפלנדריה ולטורנה והתחייב לשלם כופר נפש בעבור שחרורם של בניו פרנסואה ואנרי שהוחזקו בשבי הספרדי מאז 1525. לאחר שקלמנס השביעי ורפובליקת ונציה גם הם חתמו על הסכמי שלום עם קרל החמישי, הליגה של קוניאק התפרקה ורפובליקת פירנצה, שנשארה בודדת במערכה, נכנעה לקרל החמישי ב-1530.
האימפריה ההבסבורגית שלטה באימפריה הרומית הקדושה ובספרד (החל משנת 1516) ויצרה על צרפת לחץ פוליטי וצבאי הן ממזרח והן ממערב. ההתנגשות בין הכוחות קרתה באופן עקיף על אדמת צפון איטליה, שהייתה מחולקת לערי מדינה רבות. בעוד צרפת וספרד נלחמות ביניהן על השליטה באזור, ערי המדינה האיטלקיות העבירו את תמיכתן מאחד הכוחות למשנהו בהתאם לאינטרסים שלהן בכל עונת לחימה. המשכו של הסכסוך לאורך זמן כה רב הביא לכך שהשליטים בערי המדינה, וכן במדינת האפיפיור שהיוותה גם היא כוח משמעותי בסכסוך, התחלפו. חילופים אלו היוו גורם נוסף בחוסר היציבות של הקואליציות הצבאיות במלחמות האיטלקיות.
המלחמה האיטלקית 1536 - 1538

פרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו, מת באוקטובר 1535 מבלי להשאיר אחריו יורשים, (אחיו, שדרש את דוכסות מילאנו לעצמו, מת באורח מסתורי באותה שנה) וקרל החמישי השתלט על מילאנו. פרנסואה הראשון פלש לאיטליה, כבש את טורינו אך לא הצליח לכבוש את מילאנו. בתגובה, קרל החמישי פלש לפרובאנס, החל להתקדם אל עבר אקס-אן-פרובאנס, אבל נמנע מלתקוף את אביניון שהייתה עיר מבוצרת, ושב לספרד.
פרנסואה הראשון כרת ברית עם האימפריה העות'מאנית, ואוניות מלחמה שהוצבו במרסיי בסוף 1536 איימו על ג'נובה. ב-1537 ח'יר א-דין, שהיה שודד ים ואדמירל עות'מאני, פשט על חופי איטליה. בתיווכו של האפיפיור פאולוס השלישי חתם קרל החמישי על הסכם ניס עם פרנסואה הראשון (18 ביוני 1538). לפי הסכם זה טורינו נשארה בידי הצרפתים. ב-28 בספטמבר 1538 צי המלחמה של קרל החמישי הובס בידי ח'יר א-דין בקרב פרווזה שבצפון יוון.
המלחמה האיטלקית 1542 - 1546

מלחמה זו פרצה בגלל שהסכם ניס לא הביא על פתרונה את בעיית השליטה בדוכסות מילאנו שהעסיקה את פרנסואה הראשון ואת קרל החמישי. המלחמה החלה בארצות השפלה ב-1542. ב-1543 תקפו כוחות הברית הצרפתית-עות'מאנית את העיר ניס וביצעו מספר תרגילים צבאיים שהביאו לקרב קרסול מדרום לטורינו, שבו גברו הצרפתים על הספרדים (11 באפריל 1544). בתגובה פלשו לצרפת קרל החמישי והנרי השמיני מלך אנגליה (שראה בצרפת אויב משום שהייתה בת בריתם של הסקוטים).
כוחותיו של קרל החמישי תקפו את סנט דיזייה בשמפאן, וכוחותיו של הנרי השמיני הטילו מצור על עיר הנמל בולון-סור-מר. מצור זה נמשך זמן רב, העסיק את כוחותיו של הנרי השמיני, ולא איפשר להפנותם למתקפה גדולה שתאיים על פריז. כתוצאה, קרל החמישי חתם על הסכם קרפי (18 בספטמבר 1544), שלפיו שארל השני, דוכס אורליאן, בנו הצעיר של פרנסואה הראשון, יישא לאישה את אנה מאוסטריה, אחייניתו של קרל החמישי, ויקבל כנדוניה את דוכסות מילאנו.
מותו של שארל השני, דוכס אורליאן ב-1545 גרם לביטול הסכם קרפי, והנרי השמיני, שלא אבה להסיר את המצור מעל בולון-סור-מר, המשיך במלחמה עד 7 ביוני 1546, אז נחתם הסכם ארדר בין צרפת לבין אנגליה. הסכם זה קבע כי בולון-סור-מר תישאר בידיו של הנרי השמיני עד 1554. מותם של פרנסואה הראשון ושל הנרי השמיני בתחילת 1547 הותיר את היריבות באיטליה בידי יורשיהם.
המלחמה האיטלקית 1551–1559

אנרי השני, מלך צרפת, שירש את כתר אביו פרנסואה הראשון, הכריז מלחמה על קרל החמישי במטרה לכבוש את איטליה ולהבטיח את שליטתה של צרפת באירופה. הוא עשה שימוש בברית הצרפתית - עות'מאנית כדי לסלק את כוחות בית הבסבורג מחופי הים התיכון. ב-1551 כבשו העות'מאנים את טריפולי (כיום בירת לוב) שהייתה בידי הספרדים מאז 1510, ואוניות המלחמה של צרפת שעגנו בנמל מרסיי הצטרפו לצי העות'מאני ופשטו על חופי דרום חצי האי האיטלקי.
אנרי השני ערך פשיטה מוצלחת על לורן, אבל הניסיון הצרפתי לפלוש לטוסקנה נכשל בקרב מרקיאנו (2 באוגוסט 1554). פרישתו של קרל החמישי מן השלטון ב-1556 גרמה לחלוקת האימפריה של בית הבסבורג בין פליפה השני, מלך ספרד לבין פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. המלחמה עברה לפלנדריה ופליפה השני, בשיתוף עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, הביסו את הצרפתים בקרב סן-קנטן (10 באוגוסט 1557).
כניסתה של אנגליה למלחמה גרמה לה לאבד את עיר הנמל קאלה, שנפלה בידי הצרפתים ב-1558. אם כי צבא צרפת בזז את נחלות ספרד בארצות השפלה, אנרי השני חתם על שלום קאטו-קמברזי (2 באפריל - 3 באפריל 1559) שלפיו ויתר על כל תביעותיו באיטליה תמורת הכרה בכיבושיו בלורן ובשליטתו בקאלה.
החתימה על הסכם זה נבעה מכך שהצדדים לא הצליחו להגיע להכרעה של ממש, ומלחמות הדת שהיו בשיאן באותה התקופה לא אפשרו את המשך השקעת המשאבים הצבאיים באיטליה. בנוסף, חוסר יציבות בקיסרות, בעיקר דרישות העצמאות של צ'כיה ושל הולנד, לא אפשרו לספרד את המשך הלחימה באיטליה בעוד הצרפתים התמודדו עם סכסוך מתמשך עם אנגליה. כך הסתיימו המלחמות האיטלקיות ללא הכרעה של ממש, כאשר ערי המדינה האיטלקיות מצטמצמות למדינות קטנות אחדות השומרות על עצמאותן.
אופרה צרפתית

הקומדי פראנסז במאה ה-18
האופרה הצרפתית היא אמנות האופרה המושרת בצרפתית ומתרחשת בצרפת. לצרפת יש אחת המסורות האופראיות החשובות ביותר באירופה, עם יצירות מאת מלחינים לאומיים, שזכו לשם בעולם כולו, כמו ראמו, ברליוז, גונו, ביזה, מאסנה, דביסי, ראוול, פּוּלֶנְק ומסייאן, כמו גם תרומות של מלחינים זרים רבים, כגון לולי, גלוק, סליירי, כרוביני, ספונטיני, מאיירבר, רוסיני, דוניצטי, ורדי ואופנבאך.
במאה ה-17 התפתחה האופרה הצרפתית מן האופרה האיטלקית השלטת בחוגי החצר הצרפתית, אותה העשירה בפאר, תזמורת גדולה וקטעי בלט נרחבים. הרחבת הריקוד והטיפול המיוחד בטקסט ברצ'יטטיב הם המאפיינים המהותיים ביותר שלו. היצירות שיצאו מהאופרה-קומיק, לעומת זאת, מאופיינות בדיאלוגים זורמים, בניגוד לרצ'יטטיבים האיטלקיים. כמטרופולין ביבשת אירופה, פריז נותרה מובילה בתולדות האופרה עד סוף המאה ה-19.
הולדת האופרה הצרפתית

האופרות הראשונות שעלו על בימות צרפת יובאו מאיטליה, החל ב-La finta pazza ("המשוגעת המדומה") של פרנצ'סקו סאקראטי ב-1645. קבלת הפנים שזכו לה מצד קהל הצופים הצרפתי הייתה פושרת, בחלקה מסיבות פוליטיות, כיוון שהאופרות הללו נהנו מתמיכת הקרדינל מזראן, האיטלקי במוצאו, ששימש באותה עת כעוצר למלך לואי ה-14 הצעיר, והיה דמות לא-פופולרית עד מאוד בקרב חוגים רחבים בחברה הצרפתית. גם לשיקולים מוזיקליים היה מקום בהתייחסות הקהל, כיוון שלחצר המלוכה הצרפתית הייתה כבר סוגה מבוססת היטב של מוזיקה בימתית, בלט החצר (ballet de cour), שכללה זמרה לצד מחול ומחזה ראווה מפואר. כששתי אופרות של המלחין האיטלקי הראשון במעלה בתקופה, פרנצ'סקו קאוואלי, נחלו כישלון בפריז בשנים 1660 ו-1662, נראה שאין סיכוי רב לפריחת האופרה בצרפת, אף כי לדברי גרימאני, השגריר הוונציאני בפריז, האשמה בכישלון נתלתה במידה רבה באקוסטיקה הגרועה של האולם. אף על פי כן, דווקא מלחין איטלקי הוא שייסד מסורת אופראית בת-קיימא בצרפת.