stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמניקו סראט
היסטוריה > רומניה המודרנית > מנסיכות ולאכיה לממלכת רומניה

במאה ה-19 עברה העיר שינויים רבים. בימי התקנון האורגני נקבעו שישה מחסומים עבור שש דרכים ראשיות:דרך ז'ידן (Drumul Jidenilor)
דרך טבקאר (Drumul Tăbăcarilor), דרך בוזאו  (Drumul Buzăului), דרך בראילה (Drumul Brăilei), כבישי פויישט (Șoseaua Puiești)
ופוקשאן (Șoseaua Focșani).
בשנת 1854 פקדה את העיירה דליקה שהרסה אותה כמעט מן היסוד, אבל בעשורים הבאים השתקמה.
בשנת 1862 לפי החלטת שליט רומניה אלכסנדרו יואן קוזה, הנהגת המחוז רמניקו סראט (עד אז "סלאם רמניק")  עברה מהחלק הוולאכי של פוקשאן, לרמניקו סראט. קמו בניינים עם קומות קודם ברחוב ויקטוריאי (רחוב "הניצחון" ) ובנייני מנהל:תחנת רכבת, ארמון המנהל והמשפט, התיאטרון העירוני, קסרקטין חיל הרגלים (של גדוד הדורובנצים, בית הספר היסודי המעורב, בית התרבות. 
בראש העירייה נבחרו אנשים צעירים, שהתוודעו לתרבות המערב  כמו קוסטאקה זמפירסקו, תומא בגדאט, יוסיף אורוביאנו, פאבל רובסקו,  אוקטאביו בלסיאנו, ואסילה קריסטופוריאנו, סאבה גרג'יצאנו, קונסטנטין לופסקו, וספסיאן פלה, ניקו פרוטופופסקו, ניקולאיה דיצ'סקו ואחרים. 
בשנת 1881 העיר חוברה לרשת מסילות הרכבת הלאומית באמצעות הקו בוזאו -מרששט. .
בשלהי המאה ה-19 נסללו שדרות קוזה, ז'וסטיציאי, גארי, נחנכו גן ציבורי ובית קברות. 
העיר חולקה לארבעה אזורים:בצפון - שכונת  (מאחאלה Mahala )  ניקולאיה הקדוש, שכונת ואטרה (Vatra ) במרכז, השכונות פיטריאסה(Pităreasa) וארקולשט (Erculești) בדרום..
בשנת 1900 מנתה העיר 13,000 תושבים ובשנת 1901 זכתה בביקור המלך קרול הראשון. 
בשנת 1907 במרד האיכרים הגדול, קבוצות של מורדים  עשו פרעות במרכז העיר, כולל בחנויות ובווילות ברחוב ויקטוריאי. והתעמתו עם הצבא והז'נדרמים
בתחילת המאה ה-20 פעלו בעיר ביתחרושת לסבון ומספר בתי מלאכה. בשנת 1913 הוקמה מזקקת נפט לימים בית הזיקוק "ונוס".
.
בדצמבר 1916 בימי מלחמת העולם הראשונה התרחשו ברמניקו סראט והסביבה קרבות כבדים שבהם הובסו הכוחות הרומנים והרוסים על ידי כוחות מעצמות המרכז. הצבא הרומני והרוסי נסוגו אל דרום חבל מולדובה.
בין מלחמות העולם פרחה התקשורת הכתובה. הופיעו עיתונים וכתבי עת רבים כמו Foaia Râmnicului ,Gazeta liberă
Ecoul ,Cuvântul Nostru,Machina,Lumina, Analele Râmnicului, Glas tânăr וכו'. בחיים הציבוריים הצטיינו אוקטביאן מושסקו, מנלאס קירקו, דומיטרו מזילו, אל. איטיאנו, אל. זמפירסקו, יון מגרדיצ'אנו, ואחרים. .
בעת מלחמת העולם השנייה בעת מתקפת הנגד והתקדמות הצבא הסובייטי בשטח רומניה במסגרת המבצע יאשי-קישינב, הכוחות הסובייטים כבשו את רמניקו סראט ב-27 באוגוסט 1944.
היסטוריה > רומניה המודרנית > השלטון הקומוניסטי

החל משנת 1945 בחסות הצבא הסובייטי בהדרגה השלטון עובר לידי המפלגה הקומוניסטית.
המחוזות מוחלפים ב"אזורים"גדולים יותר. המחוז רמניקו סראט בוטל ונכלל באזור בוזאו, ומשנת 1952 באזור פלוישט. רמניקו סראט הופכת לבירת"ראיון".
הפרפקטורה הופכת ל"מועצת העם של הראיון" . התיאטרון העירוני שבגן בציבורי נהרס בשנת 1948. על חורבות  אנדרטה הנופלים במלחמת העולם הראשונה, בצומת הרחובות טודור ולדימירסקו (קרול לשעבר) ואמרגולוי (שליטה אליזבטה לשעבר)  נבנה תיאטרון פועלים, כיום בית התרבות. מוקמים פסלים לזכר המרד מ-1907 ופסל סובייטי עם הפטיש והמגל. .
אינטלקטואלים מנהיגים הנחשבים בורגנים הושלכו לבתי סוהר.
בית הסוהר ברמניקו סראט שהוקם בשנת 1899 רשם דף קודר במיוחד בימי המשטר בפאשיסטי והקומוניסטי ברומניה, כשנכלאו בו אסירים פוליטיים בתנאים מחפירים, הוכו ועונו.
בשנות ה-1960 נבנו שיכונים ראשונים ובשנות ה-1970 מעבר לפסי הברזל, ב"שכונה הסרבית" נבנו מפעלים לרפידות בלמים, מערכות חיבור, שימורים, בית יציקת פלדה וכו'..
בשנים 1980-1970 נבנו עוד שיכונים רבים מבטון בשכונות פיאצה האללור (Piața Halelor), קוסטיאן (Costieni), האזור פוד ("גשר" Zona Pod) ובקרבת תחנת הרכבת. ברחובות ויקטוריאי, טואמני, פרימבוורי, דוברוצ'אנו גריה (כיום פרדיננד), קולניצ'אנו, נהרסו הבתים הישנים מהמאה ה-19-20 והוחלפו בשיכונים רבי קומות אחידים.
מינהל

העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצת העיר המורכבת מ-19 חברים.
מינהל > בירת מחוז בשנים 1862–1950

סמל המחוז רמניקו סראט בין מלחמות העולם
הצעת סמל שלא אושרה למחוז רמניקו סראט
הצעת סמל שלא אושרה למחוז רמניקו סראט
בין השנים 1862–1950 רמניקו סראט הייתה בירת מחוז שנשא את אותו השם. הייתה גם בירת נפה (פלאסה) בעלת אותו שם ובימי השלטון הקומוניסטי החל משנת 1950 בירת "ראיון" במסגרת האזור בוזאו (1952-1950) ואחר כך (1968-1952) במסגרת האזור פלויישט. החל משנת 1968 איבד את המעמד של מרכז מנהלי כשנכללה ל"ז'ודץ (מחוז) בוזאו". בשנת 1994 הוכרזה "מוניצ'יפיו" (מוניקיפיום).
לעיר היו במאה ה19–20 בעיות באספקת  מי שתייה מפני שמי הנחל רמניק שזרמו על יד היישוב היו מלוחים. מי השתייה הובאו בצינורות מרדוצ'שט וחולקו לשכונות באמצעות 12 בארות. מבחינה מנהלית העיר חולקה לשלושה אזורים מסומנים בצבעים: האזור "האדום" כלל את המרכז הישן הקרוי "ואטרה אוראשולוי" (ליבת העיר), האזור ה"צהוב" בדרום שכלל את השכונות ("מאחאלה") הקרויות פיטריאסקה וארקולשט והאזור ה"כחול" בצפון, שכלל את השכונה "ספנטול ניקולאיה" (ניקולאיה הקדוש).
דמוגרפיה > אוכלוסייה

בשנת 1652 חיו ביישוב כאלף תושבים, בשנת 1899 בעיירה התגוררו כ-12,400 תושבים, ולפי נתונים משנת 1900 13,134 תושבים מתוכם כ-1,500 יהודים..
במפקד האוכלוסין משנת 2002 נספרו 38,828 תושבים.
לפי זהות אתנית - 36,998 רומנים, 1,790 צוענים (רומה), 11 איטלקים. המיעוט היהודי מנה 3 אנשים.
לפי שפת אם - 37,938 היו דוברי רומנית, 868 - דוברי רומאנס, 10 - דוברי איטלקית. נמצא דובר יידיש אחד. לפי השתייכות דתית התושבים התפלגו ל: 38,566 נוצרים אורתודוקסים, 139 
אדוונטיסטים, 48 רומנו-קתולים, 19 (נוצרים לפי האוונגליון). 7 השתייכו לאסלאם ו-5 ליהדות.
דמוגרפיה > מיעוטים > הצוענים

לפי נתוני העירייה המיעוט הצועני בעיר מונה למעשה כ-4200 תושבים, (מעל 10% מהאוכלוסייה) מתוכם 3900 חיים בשלוש שכונות עוני גדולות בשולי העיר: זידאר Zidari (או פלמנדה (Flămânda)) קוסטיאן (Costieni) ובאראסקה (Barasca). לאוכלוסייה זאת בעיות סוציו-אקונומיות וחינוכיות קשות. 85% מבתי המגורים בשכונות אלה נבנו ללא אישור. 340 בתים בנויים לפי מסורות מקומיות עתיקות - מלבני adobe (ברומנית chirpici "קירפיץ'") עשויות חומר, קש וצואת סוסים מיובשת. 80% מהאנשים מעל גיל 14 לא למדו יותר מ-4 כיתות. לאחרונה לפי דברי נציגי העדה, 54% מהילדים לומדים בבתי ספר. חלק גדול מבתי הצוענים אינם מחוברים לרשת אספקת המים אך נעזרים בבארות מים, כמו כן מעטים מחוברים לרשת החשמל והגז בגלל הכנסותיהם המועטות.
כ-75% מתקיימים מעזרה סוציאלית (הבטחת הכנסה). 1.6% הם שכירים קבועים, 19% עובדים יומיים או מזדמנים בתפירה, איסוף ברזלים, נייר למחזור ושאריות מפלסטיק. גם רמת השימוש בשרותי בריאות היא נמוכה בגלל דעות קדומות בקרבם.
מתוכננת הפתיחה בעיר של מרכז לאוכלוסייה הצוענית שיעזור גם בהכשרה המקצועית ובייעוץ. במועצת העיר יש שני נציגים של הצוענים.
דמוגרפיה > מיעוטים > יהודי רמניקו סראט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אף מילה על מלחמת העולם השנייה?.
נוכחות היהודים ברמניקו סראט, ידועה אחרי שנת 1823.
לפי המפקד ב 1899 חיו בעיירה 519 יהודים בעוד שבשנת 1930 היהודים מנו 1029 אנשים. לפי נתונים אחרים חיו כבר בשנת 1900 בסביבות 1500 יהודים - כעשירית מהאוכלוסייה אז.
בכל זאת, לפי המפקד משנת 1942 מספר היהודים היה 1,124 ולפי ק. מאראפט וש. ניאגו המצטטים את הנתונים האלה, זה היה אולי המספר המרבי של בני המיעוט החשוב הזה בתולדות העיירה.
בעיירה היו בעבר שלשה בתי כנסת. בית הכנסת המודרני או ה"טמפל" היהודי (templul israelit) נבנה בשנת 1855.
לקהילה היו שני בתי עלמין. אחד ישן, ברחוב ז'יטיה Jitia 14, שהיה בשימוש רק במהלך המאה ה-19 ממנו נשארו כ-17 מצבות. שטחו הושכר על ידי פדרציית הקהילות היהודיות ומשמש לגידולי ירקות של תושב מקומי. סביב המצב העגום של בית עלמין זה התעוררה סערה תקשורתית (נידון, בין השאר, בכתבה של קלמן ליבסקינד בעיתון הישראלי מעריב) בשנת 2007 כשגורמים יהודים מישראל ומאמריקה) (כמו ארגון "אתרא קדישא" ו"איגוד האמריקאים יהודים-רומנים") מחו נגד מדיניות ניהול הנכסים היהודים על ידי פדרציית הקהילות היהודיות.
בית העלמין החדש ברחוב אֶרואילור (Eroilor 2), נחנך בשלהי המאה ה-19 והלווייה האחרונה התקיימה בו בינואר 2002. יש בו חלקת כוהנים שבו הקבר הישן ביותר הוא מ-1903. כמו כן יש מצבה לזכר החיילים היהודים שנפלו בעת שרותם בצבא הרומני במלחמת העולם הראשונה.
יהודי רמניקו סראט היו פעילים בתנועת חיבת ציון ותנועת העלייה הראשונה לארץ ישראל. הם שלחו שני נציגים לקונגרס בפוקשאן: יוסף פלדמן והרב אבנר כתבן שכיהן כרב של העיירה בין השנים 1874–1898. עם מייסדי זכרון יעקב נמנו בני משפחת רבניקר (משה רבניקר) מרמניקו סראט.
מרמניקו סראט יצאו גם מהגרים לארצות הברית ולצרפת. בין היהודים האמריקאים שנולדו בעיירה ניתן להזכיר שמותיהם של הצייר סול סטיינברג ולהבדיל, של הגנגסטר האמריקאי קיד קן (איזידור בלומנפלד). בצרפת נודע הפסיכאנליטיקאי סרז' וידרמן. עם היהודים ילידי העיירה נמנו גם הסופר בשפה הרומנית ב. לוקה והמתמטיקאי אריסטידה הלנאי.
במלחמת העולם הראשונה נהרגו מעל 20 חיילים יהודים, לרבות שני קצינים בעת שנלחמו בתוך שורות הצבא הרומני, אף על פי שהיו כמו כמעט כל יהודי רומניה, מחוסרי אזרחות המדינה.
תרומת הסוחרים היהודים הייתה חשובה מאוד בהתפתחות העיר. יהודים היו פעילים במועצת הסוחרים שקמה בעיר בשנת 1932 ובסניף של האיגוד הכללי של בעלי המפעלים הקטנים ובעלי המלאכה שהוקם בשנת 1930.
דמוגרפיה > מיעוטים > רדיפות היהודים בימי המשטר הפרו-נאצי

בימי מלחמת העולם השנייה והשואה יושמו החוקים האנטישמיים של "המדינה הלאומית הלגיונרית" שהוכרזה בספטמבר 1940 והופעלו אמצעי אימה נגד היהודים . על חנויות ומשרדי היהודים הוצבו לוחות עם הכתובת "חנות של יהודונים" עם קריאה להחרימם. ב־7 בנובמבר 1940 הופקע בית ספר יסודי יהודי לטובת חיילים גרמנים, בני בריתם של המשטר. בינואר 1941 נדרשו בעלי מלאכה יהודים "לתרום" סחורה בשווי של מיליון ליי כל אחד עבור ה"קואופרטיב" שהוקם על ידי ליגנורים. הלגיונרים ביצעו פשיטות אלימות בבתי יהודים. מאוחר יותר 75 מיהודי העיר אולצו לבצע עבודות כפייה בעבור העירייה וחלקם נשלחו למחנות עבודה ברחבי רומניה. בסך הכל 216 מיהודי רמניקו סראט נשלחו למחנות עבודות כפייה. בנוסף פעל במקום גדוד לעבודות כפייה ל-18 גברים יהודים ששירתו בתחום הטקסטיל לצורכי הצבא הרומני (APACA). בסופו של דבר יהודי העיר כמו שאר יהודי הממלכה הרומנית הישנה ודרום טרנסילבניה ובאנאט לא נשלחו למחנות ההשמדה בפולין כפי שדרשה גרמניה הנאצית וניצלו. אחרי המלחמה רוב רובם עלו לישראל.
בתקופה הפוסט-קומוניסטית עד שנת 2019 רחוב בעיר נקרא לזכרו של הרודן יון אנטונסקו שניהל את המדיניות של רצח עם, גירושים ורדיפות אכזריות נגד יהודי רומניה.

ב-2019 בהתאם לחוק איסור הסמלים הפאשיטים והנאציים מועצת העיר החליטה להחליף את שם הרחוב מ"מרשל אנטונסקו" ל"גנרל ניקולאיה צ'ופרקה".
דמוגרפיה > מיעוטים > ארמנים

עם הארמנים שבלטו בחיי העיירה נמנתה משפחת מגרדיצ'אנו . אבי המשפחה, ואהן מגרדיצ'אנו, הקים חנות לקפה, צ'אי וקקאו ובית קפה ברחוב ויקטוריאי. אחד מבני הקהילה הארמנית היה מהנדס המכונות גאורגה מאניה, פרופסור במכון הפוליטכני בבוקרשט.
חינוך

בסוף המאה ה-19 פעלו בעיר גימנסיה ע"ש וסילה בויירסקו (שנפתחה ב-1889), שני בתי ספר יסודיים לבנים ושניים לבנות ועוד שני בתי ספר פרטיים.
כעת ישנם בעיר 12 גני ילדים שבהם לומדים כ-1,000 ילדים, 7 בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, 5 בתי ספר תיכון, 2 בתי ספר מקצועיים ובעלי פרופיל אחר, שבהם 9,600 תלמידים. עובדים בהוראה כ-960 מורים.
בריאות

בעיר קיים בית חולים, 13 מרפאות ו-4 מרכזי בריאות.
ספורט

בשנים שלאחר מהפכת 1989 קמו בעיר שלושה ארגונים בלתי ממשלתיים הפועלים בתחומי התרבות, הנוער, הספורט, הרווחה והמיעוטים. בסיס פעילותם הוא בתשתית מודרנית הכוללת:
אולם ספורט עירוני, אצטדיון עירוני, מתחם ספורט פרטי הכולל מגרשים לטניס, "מיניפוטבל" וספורטים אחרים, כמו כן - 3 אולמות ספורט בבתי הספר.
תרבות

בעיר פועל בית תרבות ע"ש פלוריקה קריסטופוריאנו, המוזיאון העירוני על שם אוקטביאן מושסקו, 3 מועדוני תרבות ו-12 ספריות. בספריה הציבורית העירונית 120,000 ספרים.
תרבות > כנסיות

ב"לקסיקון הגאוגרפי הגדול של רומניה" צוינו שמונה כנסיות אורתוקודסיות. ביניהן העתיקה ביותר הייתה זו שהוקמה בעת הכיבוש המולדבי של שטפן הגדול בשנת 1474. במקומה ניצבת היום כנסייה חדשה לכבוד פרסקבה האדוקה.
הכנסייה הראשית הייתה "עליית מרים" שנבנתה בשנת 1697 בסגנון ברנקובאני, במקום כנסייה קודמת. כנסיות חשובות אחרות היו רוביאסקה שנבנתה ב-1784 על ידי ביוול-פיטאר אסנאקה ניקולסקו וכנסיית "בגדאט" שנבנתה על ידי הבויאר דומיטראשקו בגדאט ב-1753 ושופצה בשנת 1870 על ידי צאצא שלו. אליה היה צמוד בית חולים כנסייתי. ראו למטה גם אתרי תיירות.
כלכלה > תעשייה

חלק מבתי החרושת שהיו קיימים בזמן השלטון הקומוניסטי נסגרו, לרבות מפעלים לשימורי פירות וליינות. קיימת בעיר תעשיית טקסטיל המעסיקה את רוב הנשים באזור. פועלות חברות בנייה המעורבות בפרויקטים באזורים שונים של המדינה.
כלכלה > שירותים ומסחר

בעיר קיים שוק מודרני, הממשיך את מסורת השווקים והירידים שהיו מפורסמים מימי הביניים.
כלכלה > חקלאות

בעבר - עד המאה ה-19, העיר והאזור ייצא בעלי חיים, בייחוד סוסים שהיו ידועים כ"סוסים של רמניק".
לכן הסוס הופיע בעבר בסמל המחוז רמניקו סראט.
התפתח בעבר גם יצוא הפירות, הירקות והיינות.
עקב הבצורת, התפלגות יתר של השטחים החקלאיים, בלאי הציוד והאדמה, הירידה בדישון, חוסר מערכות השקיה, הירידה במחירי המוצרים החקלאיים חלה הידרדרות בתפוקה החקלאית.  מערכת ההשקיה שכיסתה בעבר 2000 דונם הפכה לבלתי פונקציונלית, עקב הרס מערכת הצינורות. החוואים מקבלים סבסוד מהממשלה ומהאיחוד האירופי להמשך גידול בעלי חיים (פרות, צאן, עזים, חזירים), עופות ודבורים, אך הם בדרך כלל אינם  מעוניינים להשתמש בהם בפיתוח הענף. קיימים איגודים חקלאיים כמו "וואינצה" השולט ב -10,045 דונם, איגוד מייצרי החלב, איגוד הדבוראיים, איגוד מגדלי הפרות, ואיגוד מגדלי הצאן, אך הם אינם פעילים מאוד.
העובדים בענף חוששים להתאגד בגלל זיכרון הקולחוזים של העבר הקומוניסטי.
תחבורה

קו הרכבת בין בוזאו ובין מרששט עובר דרך רמניקו סראט.
העיר נגישה ברכבת העוברת במסילת הברזל בוקרשט - בוזאו- בקאו - סוצ'אבה וכמן כן על יד קו הרכבת בוקרשט - יאש.
היא נמצאת בכביש האירופי E 85 (בוקרשט -בוזאן-בקאו- סוצ'אבה), במרחק 144 ק"מ מבוקרשט, 32 ק"מ מבוזאו ו 38 ק"מ מפוקשאן.
הכביש E 85 נמשך בכביש החוצה את בולגריה ויוון.
עוד דרך תחבורה חשובה היא DN 22 המחברת את רמניקו סראט עם העיר בראילה (83 ק"מ מרחק ממנה) שהיא נמל על הדנובה ועם עיר הנמל טולצ'ה (172 ק"מ מרחק ממנה).
התחבורה הציבורית בעיר היא באמצעות חברת אוטובוסים (4 במספר) ומיקרובוסים (שניים במספר) בבעלות העירייה. הם מחברים את התחנות בעיר עם ארבעה יישובים בסביבה.
אירועי תרבות

פסטיבל המוזיקלי "שיר העיר" (Cântecul oraşului)
לקריאה נוספת

Matatias Carp Cartea neagră, Socec 1946 (מתתיאס קרפ - הספר השחור)
Dennis Deletant Hitler's Forgotten Ally Palgrave McMillan 2006
, Alexandru Gaiţă  Ţiganii. Cinci secole de istorie la Rm. Sărat, Buzău şi Mizil (Cinq siecles d'histoire). Analele Putnei, 1999, 4, p.78-84 ; 2000, 5, p. 186-199. (אלכסנדרו גאיצה - הצוענים. חמש מאות היסטוריה ברמניקו סראט, בוזאו ומיזיל - בכתב העת "אנאללה פוטניי", 4, ע' 78–84, 5, ע' 186–189, 2000) ברומנית
Dorin Ivan - Slam Râmnic, repere istorice şi culturale, Editura Tempus, 2003
דורין איוואן - סלאם רמניק, הוצאה לאור טמפוס, 2003 (ברומנית)
Constantin Marafet şi Ştefan O. Neagu „Din participarea evreilor autohtoni la dezvoltarea oraşelor Râmnicu Sărat şi Focşani Editura Rafet ,Râmnicu Sărat 2010, ediţia aII-a revizuită (ברומנית)
(פרקים על השתתפותם של היהודים המקומיים בפיתוח הערים רמניקו סראט ופוקשאן)
Valeriu Nicolescu Un colţ de Ţară Românească - Slam-Râmnic 2008
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  תוכנית העירייה לפיתוח
↑  Horia Dumitru Oprea Istorii regăsite Râmnicu și râmnicenii istorie locală 2.11.2010
1 2 3 4 5 6 7 8 9  R.Chirac
↑  כיוצא מתעודה מ-5 בספטמבר 1600 המצוינת בספר "בוזאו- אנציקלופדיה היסטורית קטנה", הוצאת מוזאוס, בוזאו, 2000 ע' 277
↑  על רחוב ויקטוריאי באתר wordpress
↑  א.א. איבלב
↑  ראו תוכנית העירייה לפיתוח העירוני
↑  ג. בנג'ר - רומניה ב 1900, תרגום לאנגלית מאת א. ה. קין, הוצאת אשר, לונדון 1900
G.Benger - Rumania in 1900, authorized translation by A.H.Kean, Ashe and Co., London 1900. ההערכות משנת 1899 לפי רשויות הבריאות הרומניות, כפי שפורסמו בעיתון הרשומות "מוניטורול אופיצ'יאל"
↑  Enc.Britannica, 1911
↑  B,נתוני המפקד 2002 באתר "המרכז למשאבים למען המגוון האתני-תרבותי"
↑  ראו התוכנית לפיתוח העירוני של עיריית רמניקו סראט
↑  2010 C. Marafet, Şt. Neagu ע' 12 - על סמך האלמנך של היישוב, Almanahul Râmnicul-Sărat משנת 1933
↑  ראו אנציקלופדיה בריטניקה 1911
↑  C.Marafet, St. O. Neagu 2010 ע' 12
↑  כתבה מאת לאורנציו מרינוב ביומון המקומי מבוזאו - "שאנסה בוזויאנה"
מס.2864, ב-14 בדצמבר 2007, תחת הכותרת "גידולי כרוב בבית העלמין היהודי",
↑  חוגים של הימין הלאומני הרומני ובראשם הלידר של המפלגה "רומניה הגדולה" קורנליו ודים-טודור הצטרפו למחאות וניסו לנצל את המריבות בין היהודים על מנת לנגח את הנהגת השארית הקטנה של יהודי רומניה ואת מעמד הרב הכולל מנחם הכהן ראה המכתב הפתוח של הרב אליהו קאופמן בעיתון "רומניה מארה" מס. 1071, 2 בינואר 2011
↑  באתר ויקיגניה על מייסדי זכרון יעקב
↑  C. Marafet, Şt. Neagu ע' 21
↑  G.Marafet, St. Neagu עמ' 12
↑  שם עמ' 15-16
↑  M.Carp 1946 עמ' 56-55
↑  M.Carp 1946 עמ' 124
↑  M.Carp 1946 עמ' 199
↑  D.Deletant עמ' 310 הערת שוליים 36
↑  אתר מוזיאון השואה הוושינגטון - רישומי העירייה 1944
↑  על חלוקת בגדים ליהודים בגדוד העבודה הכפויה ברמניקו סראט
↑  [רשימת הגטאות באתר הפנסיה סוציאלית מגרמניה בגין עבודה בגטאות (ZRBG]
↑  Alexandru Florian Antisemitismul în România  משהו צף באוויר ואיינו פנדמיה האנטישמיות ברומניה ב-25 במאי 2020 באתר רפובליקה
↑  רחוב מרשל אנטונסקו ברמניקו סראט
↑
↑  באתר infobaragan כתבה עם צילומים על סמך מידע מהמוזיאון המחוזי בוזאו 4 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524770305171  GND: 4756297-3  NKC: ge1211505 
תחת כיבוש גרמני (1918-1916):שבויים רומנים בתחנת הרכבת רמניקו סראט
מפת המחוז רמניקו סראט בשנת 1938
תחנת הרכבת של רמניקו סראט, נבנתה בשנים 1898-1893
המכללה הלאומית ע"ש אלכסנדרו ולחוצה
מדרחוב במרכז העיר רמניקו סראט
המתחם הברנקובאני:"הבית הנסיכותי" ברמניקו-סראט, המאות 17–19
המתחם הברנקובאני:כנסיית "עליית מרים", 1697
ניב טל

ניב טל (נולד ב-31 במרץ 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני השמאלי.
קריירה

טל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה. ב-4 בדצמבר 1993, טל ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה, בניצחון 0-4 נגד הפועל חיפה. בשלוש השנים שלאחר מכן, הושאל להפועל קריית אונו, הפועל כפר שלם ובית"ר תל אביב בהתאמה.
בקיץ 1997, הושאל להפועל כפר סבא במדיה שיחק שנתיים. בעונת 1998/1999, טל הבקיע 10 שערי ליגה, ועם סיום העונה חזר לפתח תקווה.
בשני עונותיו הראשונות מאז שחזר, טל הבקיע 13 ו-11 שערים בהתאמה, אך בעונת 2002/2003 הבקיע רק שער אחד ב-16 הופעות ליגה.
בקיץ 2003, חזר לקדנציה שנייה בכפר סבא ושיחק שם עונה אחת. בקיץ 2004 עבר להפועל רמת השרון, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
לאחר הפרישה

בשנת 2016 יזם רעיון לפיו הפועל פתח תקווה תעבור לבעלות אוהדיה.
באפריל 2019, טל חזר להפועל פתח תקווה כמנהל המקצועי של המועדון. בנובמבר 2020, סיים את תפקידו במועדון.
הערות שוליים

↑  קריסת מערכות: הצלילה החופשית של הפועל פתח תקוה, באתר mynetpetahtikva, ‏2021-03-12
סיוואס

| --- | --- |

המסגד הגדול בסיוואס
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  מרכז אנטוליה
 נפה:  סיוואס
 ראש העיר:  הילמי בילגין (מפלגת הצדק והפיתוח)
 שפה רשמית:  טורקית 
 שטח:  3,563 קמ"ר
 גובה:  1,285 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  389,719 (2023)
  ‑ צפיפות:  109.4 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  39°45′00″N 37°01′00″E﻿ / ﻿39.75°N 37.016666666667°E﻿ / 39.75; 37.016666666667 
 אזור זמן:  UTC +3
 אתר העיר
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורסיוואס(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורסיוואס(למפת נפת סיוואס רגילה) סיוואס(למפת נפת סיוואס מוגדלת) סיוואס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סיוואס (בטורקית: Sivas; ביוונית: Σεβάστεια - סבסטיה) היא עיר במזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מרכז אנטוליה. העיר שוכנת בעמק הנהר קיזילאירמאק, לא הרחק ממקורותיו בגובה 1,285 מטרים מעל פני הים במרחק 356 ק"מ מזרחית לבירה אנקרה ומשמשת מרכז מסחרי, תעשייתי וחקלאי לאזורה. לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 389,719 בני אדם.
השם

לפי מספר דעות השם "סוּבַסַה" שנזכר לראשונה בכתבי החתים התייחס לעיר השוכנת סמוך למקורותיו של נהר קיזילאירמאק, והוא המקור לשמה של העיר. לדעת אחרים מקורו של השם הוא ב"סבסטי" (Σεβαστή) היוונית, אשר התפתח לאחר הכיבוש הרומי ל"סבסטה" (Sebaste). שלוש אגדות מציעות שלוש אפשרויות נוספות למקור השם - לפי הראשונה בא זה משמו של נהר סמוך בשם "נהר סיפאס" (Sipas suyu); לפי האחרת השם בא מעם עתיק בשם סיבסיפ (Sibasip); ולפי השלישית שמה של העיר בא לה מהצירוף "סה באסט" בפרסית שמשמעותו "שלוש טחנות". העיר נודעה בשמות נוספים במשך השנים, וביניהם טלאברה, מגלופוליס, קראנה ודייפוליס.
היסטוריה

לסיוואס היסטוריה עשירה והיא החליפה שליטים לעיתים מזומנות בשל מיקומה. בתל טופראקטפה (Topraktepe) הסמוך לעיר התגלו עדויות ליישוב חתי, אך מעט מאוד ידוע על העיר מהתקופה שלפני כיבושה בידי הרומאים במאה ה-1 לפנה"ס. העיר הייתה לבירת הפרובינקיה של ארמניה הקטנה (Armenia Minor) במאה ה-3. בעיר, שהייתה מרכז נוצרי במאה ה-4, שכן ביתם של בלזיוס הקדוש ופטרוס הקדוש מסבסטיה ששימשו בה כבישופים. העיר נודעה גם כמקום הוצאתם להורג של ארבעים הקדושים מסבסטיה, ארבעים חיילים רומים שמסרו נפשם בשל אמונתם הנוצרית בשנת 320.
ב-1021 ויתר מלך ארמניה על העיר וסביבותיה ומסרם לקיסר האימפריה הביזנטית בסיליוס השני בולגרוקטונוס, אולם השלטון הביזנטי נמשך זמן קצר בלבד, ולאחר קרב מנזיקרט ב-1071 השתלטו הסלג'וקים על העיר.
סיוואס צברה חשיבות לאחר שב-1174 נכבשה בידי סולטאן רום קיליץ' ארסלן השני (II. Kılıç Arslan), ושימשה כבירה משנית של המדינה לצד קוניה. קרב קסדה (Kösedağ Savaşı) בין סולטנות רום לבין המונגולים התקיים ב-26 ביוני 1243 מזרחית לעיר, וסימן את קיצה של רום. הסולטנות נחלה מפלה מוחצת ובעקבותיה כבשו המונגולים את סיוואס והתקדמו לתוככי אסיה הקטנה.
סולטאן העות'מאני באיזיט הראשון, כבש את סיוואס ב-1398 אך זו ניטלה ממנו על ידי טימור לנג לאחר קרב אנקרה. העות'מאנים שבו וביססו את שלטונם בעיר ב-1408 והחזיקו בה מאז.
לפי הסכם סייקס–פיקו שנחתם בין צרפת לבריטניה ב-1916 נועדה סיוואס לצרפתים עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, אך הם לא הצליחו לממש את תביעתם לעיר ולא כבשוה. העיר נבחרה על ידי מוסטפא כמאל לקיומה של ועידת סיוואס אשר התכנסה בה ב-4 בספטמבר 1919 ונמשכה עד 11 בספטמבר 1919. בוועידה סיוואס התכנסו לראשונה תחת קורת גג אחת פעילי התנועה הלאומית הטורקית מכל רחבי אסיה הקטנה.
העיר נודעה עוד בשל הצתת מלון מדימאק ב-2 ביולי 1993 בידי אספסוף מוסלמי, דבר שהביא למותם של 37 איש. המהומות התרחשו בעת פסטיבל תרבות שהתקיים בעיר בו נכח והשתתף אזיז נסין (Aziz Nesin), אשר תרגם לטורקית את הספר "פסוקי השטן" מאת סלמאן רושדי.
גלריית תמונות

מראה כללי של העיר
רחוב בעיר
אכסניית בהראמפאשא
תחנת הרכבת בעיר
ראו גם

ועידת סיוואס
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  אבי בלכרמן, הקיצונים העלו את המלון באש, והמשטרה לא עשתה דבר, באתר "שיחה מקומית", 3 ביולי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559828205171  GND: 4248035-8  LCCN: n84039106  NARA: 10044359  NKC: ge1045554  VIAF: 235581006   WorldCat (עם VIAF): 235581006 
ארבעים הקדושים מסבסטיה; תגליף שנהב מן המאה ה-10
אולם הישיבות של ועידת סיוואס
סחלב סורי

| סחלב סורי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: סחלביים
סוג:: בן-סחלב
מין:: סחלב סורי
שם מדעי
 Anacamptis morio subsp. syriaca ‏Kretzschmar & Eccarius & Dietrich, 2007
סחלב סורי (שם מדעי: Anacamptis morio subsp. syriaca) הוא אחד המינים הנדירים ביותר במשפחת הסחלביים בסוג בן-סחלב. בעבר שויך לסוג סחלב. בישראל הוא בסכנת הכחדה. הוא נצפה גדל ברמת הגולן ובחרמון הנמוך ברום של 1,000–1,100 מטר בהר קטע סמוך ליישוב נמרוד.
אזורי תפוצה

אזורי התפוצה של הסחלב הסורי בדרך כלל בבתות של סירה קוצנית בקרקעות שאינן מלוחות. מרמת הגולן וצפונה, סוריה, טורקיה וקפריסין. כאשר החרמון הוא הגבול הדרומי של תפוצתו. חבלי צמחייה ים תוכני והחרמון.
תיאור הצמח

הסחלב הסורי הוא צמח ממשפחת הסחלביים, גאופיט עדין וקטן בגובה 10–20 ס”מ. העלים מוארכים-דמויי איזמל, רובם בשושנת בבסיס הצמח, 3-1 עלים עוטפים את הגבעול בחלקו התחתון. שפת העלה תמיתה ללא עלי לוואי. הגבעול זקוף ירוק בחלקו התחתון, ארגמני בחלקו העליון. ברוב חודשי השנה נוף הצמח נעלם.
הפריחה והפרי

פורח בחודש מרס עד תחילת אפריל. התפרחת היא אשכול קצר, בקצה הגבעול, בעל פרחים לא רבים ולא צפופים. הפרח ורוד-לבן. עלי העטיף העליונים ורודים, מפוספסים ויוצרים קסדה מעל לפרח. השפית לבנה חלקה דמוית ביצה מוארכת או מחולקת לשלוש אונות לא ברורות. שתי האונות הצדדיות קצרות וגדולות מהאונה המרכזית. השוליים הצדדיים של השפית נוטים מטה. כל פרח נושא בחלקו האחורי דורבן דמוי גליל אופקי, או מתעקל מעט כלפי מעלה. הפרח כולו עדין ומאורך יותר ממינים אחרים.
בהשוואה לסחלב הפרפרני הפרח של הסחלב הסורי דומה לפרח של הסחלב הפרפרני אבל קטן יותר (בערך 1/3 גודל), השפית שלו חלקה וחסרת ציורים עם נטייה לבהירות עד לבן. הדורבן שלו ישר או מתרומם כלפי מעלה - שלא כמו בסחלב הפרפרני. כמו כן השפית של הסחלב הסורי, מחולקת ל-3 בניגוד לפרפרני שהשפית שלו בצורת מניפה.
הפרי הוא הלקט מוארך בעל זרעים זעירים.
גלריית צילומים

סחלב סורי, צולם בטורקיה
סחלב סורי, צולם בטורקיה
Anacamptis morio
subsp. syriaca
Anacamptis morio
subsp. syriaca
הערות שוליים

↑  סחלב סורי באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  סחלב סורי – Orchis syriaca Boiss. ex Baumann & Kuenkele, באתר צמחיית ישראל ברשת
1 2  אתר הצמחים בסכנת הכחדה בישראל: סחלב סורי, באתר redlist.parks.org.il
↑  אתר הצמחים בסכנת הכחדה בישראל: סחלב סורי, באתר redlist.parks.org.il
↑  מחבר ע נ נ ת, ה י ד ד !!!! סחלב סורי!!! Orchis syriaca !!!!, באתר פרחים, פרפרים וכל מיני, ‏2009-04-04
ישראל בן ממס

ישראל בן ממס (נולד ב-28 במרץ 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי. תיפקד בכל הקריירה כקשר אמצע ועושה המשחק. לאורך שנים זכה לכינוי "המוח", בשל ראיית המשחק המשובחת שלו.