stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמה קונבנציונלית
הערות שוליים

↑  "How are conventional and unconventional warfare different?". HowStuffWorks.com. נבדק ב-2024-01-17.
↑  Fabian, Sandor (2021-04-05). "IRREGULAR VERSUS CONVENTIONAL WARFARE: A DICHOTOMOUS MISCONCEPTION". Modern War. נבדק ב-2024-01-17.
↑  "Qual era a melhor forma de governo para Platão, que fazia duras críticas à democracia". BBC. 2021-02-10. נבדק ב-2024-01-17.
↑  Burgess, Glenn (1992-01-01). "The Divine Right of Kings Reconsidered". The English Historical Review. 107 (425): 387–861. doi:10.1093/ehr/CVII.CCCCXXV.837.
↑  Howard, Michael (1979). "War and the Nation-State". Daedalus. 108 (4): 101–110. JSTOR 20024637.
↑  Clausewitz Doesn’t Live Here Anymore, www.inss.org.il, ‏26 בספטמבר 2024
↑  Carl von Clausewitz, On War
↑  Marsili, Marco (2023). "Shifting the Clausewitzian Paradigm from Battlefield to Political Arena". CESRAN.
↑  Herberg-Rothe, Andreas (2023-04-27). "Clausewitz and Sun Tzu - Paradigms of Warfare in the 21st Century". The Peninsula.
↑  Banta, Benjamin (2019-08-05). "The New War Thesis and Clausewitz: A Reconciliation". Global Policy. 10 (4): 477–485. doi:10.1111/1758-5899.12722.
↑  Frischknecht, Friedrich (2003). "The history of biological warfare". EMBO Reports. 4 (Suppl 1): S47–S52. doi:10.1038/sj.embor.embor849. PMC 1326439. PMID 12789407.
↑  "The 10th Anniversary of Two Ghoutas Attack: The Largest Chemical Weapons Attack by the Syrian Regime on Syrian Citizens". SNHR. 2023-08-20.
↑  "Hiroshima and Nagasaki bombings". ICAN. נבדק ב-2024-01-17.
↑  Yu, Miles (2022-12-13). "The 1969 Sino-Soviet Border Conflicts As A Key Turning Point Of The Cold War". Hoover. נבדק ב-2024-01-17.
↑  "The Kargil War: a war that defied all odds" (PDF). Gallantry Awards. 2023.
↑  "Are Ethiopia and Eritrea on the Path to War?". Foreign Policy. 2023-11-07. נבדק ב-2024-01-17.
↑  Tillema, Herbert (1989). "Foreign Overt Military Intervention in the Nuclear Age". Journal of Peace Research. 26 (2): 179–196. doi:10.1177/0022343389026002006. JSTOR 423868.
↑  "Consequences of Conflict: The Russia-Ukraine War and the Gulf". Gulfid. 29 במרץ 2022. נבדק ב-2024-01-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  1925 Geneva Protocol
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13192206q (data) 
אפלטון, דיבר רבות על מדינה ולאום
קלאוזביץ, מאבות תורת הלחימה המודרנית
פטרייה אטומית שנוצרה מעל העיר נגסאקי
דפרוקסמין

מודל דפרוקסמין
נוסחת המבנה של דפרוקסמין
דפרוקסמין (Deferoxamine בקיצור DFOA), הידועה גם בשמה דספריאוקסאמין (Desferrioxamine), ונמכרת תחת השם המסחרי דספרל (Desferal), היא תרופה הקושרת בין ברזל לאלומיניום. תרופה זה משמשת ספציפית במצב של עודף ברזל (בעקבות קבלת עירויי דם מרובים או מסיבה גנטית), או במצב של הרעלת אלומיניום (בדרך כלל בקרב מטופלי דיאליזה). מתן התרופה הוא בזריקה לשריר, לוריד או לתת עור.
תופעות לוואי נפוצות כוללות כאב במקום הזריקה, שלשולים, הקאות, חום, איבוד שמיעה ובעיות עיניים. עלולות להתרחש תגובות אלרגיות חמורות כולל אנפילקסיס ולחץ דם נמוך. לא ברור אם שימוש בתרופה בזמן היריון והנקה בטוח לעובר. מקור התרופה הוא siderophore (מולקולה קטנה עם אפיניות גבוהה לברזל המופרשת מחיידקים ופטריות ומשמשת אותם לצבירת ברזל) מהפרשת החיידק Streptomyces pilosus.
התרופה אושרה לשימוש בארצות הברית ב-1968, ונמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
שימושים רפואיים

דפרוקסמין משמשת לטיפול בהרעלת ברזל, בייחוד בילדים קטנים. תרופה זו גם משמשת בשכיחות רבה לטיפול בהמוכרומטוזיס, מחלה של הצטברות ברזל שיכולה להיות גנטית או נרכשת. המוכרומטוזיס נרכשת נפוצה במטופלים עם סוגים מסוימים של אנמיה כרונית (למשל תלסמיה והתסמונת המיאלודיספלסטית) שדורשת קבלת עירויי דם רבים, שעלולים להעלות דרסטית את רמת הברזל בגוף. טיפול עם תרופות סופחות ברזל, כדוגמת דפרוקסמין, מפחית את התמותה באנשים עם מחלת האנמיה חרמשית או בטא-תלסמיה, אשר תלויים בעירויי דם.
מתן התרופה במקרים כרוניים בדרך כלל מבוצעת באמצעות זריקות תת-עוריות לאורך תקופת זמן של 8–12 שעות כל יום. מתן דפרוקסמין לאחר הרעלה אקוטית עלולה לצבוע את השתן בגוון ורוד-אדום, תופעה המכונה "Vin Rose Urine" (שתן יין). מלבד הרעלת ברזל, דפרוקסמין יכולה לשמש בהרעלת אלומיניום (עודף אלומיניום בגוף) בחולים מסוימים. בארצות הברית, התרופה אינה מאושרת על ידי ה-FDA לשימוש זה. דפרוקסמין משמש גם למיזעור תופעות הלוואי הקרדיוטוקסיות של התרופה דוקסורוביצין ולטיפול בחולים עם מחלת Aceruloplasminemia. דפרוקסמין עשוי להיות יעיל לשיפור תוצאות נוירולוגיות בחולים עם דימום תוך-גולגולתי, למרות שהראיות התומכות ביעילות והבטיחות לאינדיקציה זה היו חלשות.
כמה כתבי יד שפורסמו הציעו את השימוש בדפרוקסמין לטיפול בחולים עם קורונה covid-19, בגלל הרמה הגבוהה של פריטין שלהם.
תופעות לוואי

שימוש כרוני בדפרוקסמין עלול להעלות סיכון לאיבוד שמיעה במטופלים עם מחלת תלסמיה מייג'ור.
שימוש כרוני בדפרוקסמין עלול לגרום לסימפטומים הקשורים לעיניים, עיכוב גדילה, תגובות מקומיות ואלרגיה.
בטיחות בהיריון

לא ברור אם שימוש בתרופה בזמן היריון והנקה בטוח לעובר. אבל, ניסויים בבעלי חיים (עכברים) מראים שיש בעיה בשלד של עוברי העכברת שטופלה בדפרוקסמין.
מנגנון פעילות התרופה

דפרוקסמין מיוצר על ידי הסרה של קבוצת ברזל משולשת מ-ferrioxamine B, שהוא סידרפור המיוצר על ידי החיידק Streptomyces pilosus. הגילוי שלו היה כתוצאה מקרית של מחקר שבוצע על ידי חוקרים ב-Ciba בשיתוף עם חוקרים במוסד הטכנולוגי הפדרלי השווייצרי בציריך ובבית החולים האוניברסיטאי בפרייבורג, גרמניה.
דפרוקסמין פועל על ידי קישור של ברזל חופשי בזרם הדם ומגביר את סילוקו בשתן. באמצעות פינוי עודפי ברזל מאנשים עם המוכרומטוזיס, התרופה מפחיתה את הנזק שנעשה למגוון איברים ורקמות, כדוגמת הכבד. בנוסף, התרופה מזרזת את הריפוי של נזק לעצבים (וממזערת את מידת הטראומה העצבית האחרונה). דפרוקסמין עשויה לווסת את הביטוי והשחרור של מתווכי דלקת על ידי סוגי תאים ספציפיים.
מחקר

דפרוקסמין נחקר כטיפול לפציעות בעמוד השדרה ודימום מוחי. בנוסף היא משמשת ליצירת סביבה דמוית היפוקסיה בתאי גזע מזנכימליים.
מינון מומלץ

התרופה ניתנת לתוך השריר IM לכל המטופלים שלא נמצאים במצב של שוק. המינון הראשוני הוא  1 גרם לתוך השריר, ואחר כך 500 מ"ג כל 4 שעות (שתי מנות). הכמות המקסימלית שניתן לקבל היא 6 גרם במשך 24 שעות (כתלות בתגובה הקלינית לתרופה). למטופלים עם כשל לבבי או שוק נותנים 1 גרם באינפוזיה איטית, כך שמהירות האינפוזיה לא תעלה על 15 מ"ג לכל ק"ג בשעה למנה הראשונה.
אינטראקציה עם תרופות אחרות

לתרופה דפרוקסמין אנטראקציה משמעותית עם betibeglogene autotemcal ומומלץ לחפש תרופה אחרת למטופלים בתרופה זו. betibeglogene autotemcal מגבירה האפקט של הדפרוקסמין על ידי אפקטים המדכאים את מערכת החיסון, וזה גורם סיכון לזיהומים. בנוסף, ישנה עוד רשימה ארוכה של תרופות שמומלץ לעקוב אחרי מטופלים שנוטלים אותם ביחד עם דפרוקסמין, כמו: alumnium hydroxide, ascorbic acid, calcium carbonate, carbonyl iron ועוד.
סלומון קלאס

| --- | --- |
סרן סלומון קלאס במדי הצבא הפיני
סרן סלומון קלאס במדי הצבא הפיני
 לידה:  17 באפריל 1907 הלסינקי, הדוכסות הגדולה של פינלנד (האימפריה הרוסית) 
 פטירה:  22 במרץ 1985 (בגיל 77) סטוקהולם, שוודיה 
 מדינה:  פינלנד, שוודיה
 השתייכות:  כוחות ההגנה של פינלנד
 תקופת הפעילות:  סביבות 1927 – 1945 (תום מלחמת העולם השנייה)
 דרגה:  סרן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת החורף  מלחמת ההמשך 
 עיטורים
 עיטור מסדר צלב החירות הפיני (אנ') (דרגה 3)
 
סלומון קלאס (Salomon Klass;‏ 17 באפריל 1907, הלסינקי, הדוכסות הגדולה של פינלנד (האימפריה הרוסית) – 22 במרץ 1985, סטוקהולם, שוודיה) היה מפקד פלוגה בדרגת סרן בצבא הפיני ואחד משלושת היהודים שסירבו לקבל את עיטור צלב הברזל הגרמני שהוענק להם במלחמת העולם השנייה.
קורות חייו

סלומון קלאס נולד ב-1907 בהלסינקי לירחמיאל ובתיה-בריינה קלאס שהיגרו בסביבות שנת 1900 מלטביה. הוא התנדב לשירות במיליציית "המשמר הלבן" (אנ') הלאומנית הפינית והגיע בה לתפקיד מפקד פלוגה. בשל גילויי אנטישמיות נאלץ ב-1933 לעבור מיחידתו. ב-1935 עלה לארץ ישראל ובה הצטרף לשורות האצ"ל.
ב-1939, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם, נקרא לשירות מילואים בארץ הולדתו, וכך נקלע למלחמת החורף נגד ברית המועצות. במהלך הקרבות פיקד על יחידה שהגנה על אחד האיים בימת לדוגה וספגה אבדות כבדות. ב-24 בפברואר 1940 נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו. למרות נכותו חזר בסתיו אותה שנה לשירות פעיל בהדרכת טירונים. עם פרוץ מלחמת ההמשך, שבה לקח חלק הצבא הגרמני, מונה קלאס למפקד פלוגה בגדוד חי"ר שהוכפף לפיקוד ארמיית נורווגיה של הוורמאכט.
קלאס, ששלט בגרמנית, בא במגע יומיומי עם חיילים גרמנים ואוסטרים. למרות יהדותו זכה ליחס הוגן. בזכרונותיו סיפר קלאס שבביקור פתע של מפקד גרמני נשאל למוצאו לשמע המבטא הגרמני שלו. קלאס ענה ששפת אימו היא יידיש, והקצין ענה "אין לי שום דבר אישי נגדך כיהודי", הצדיע במועל יד ועזב את האוהל.
ב-1942 נמנה סלומון קלאס עם המומלצים להענקת עיטור צלב הברזל הגרמני (דרגה 2), אך ביקש ממפקדו למחוק את שמו מהרשימה. תחת זאת הוענק לו עיטור מסדר צלב החירות (אנ') הפיני (דרגה 3). שני יהודים נוספים מצבא פינלנד, קצין הרפואה רב-סרן ליאו סקורניק והחובשת דינה פוליאקוף (לימים דינה שטילר, תושבת ישראל), סירבו אף הם לקבל את העיטור הגרמני.
אחרי השחרור מהצבא בתום מלחמת העולם עקר קלאס לשוודיה שם עסק בפרוונות כאביו לפניו. הוא נפטר בסטוקהולם ב-1985.
סלומון קלאס העלה על הכתב את קורותיו במלחמה – "זיכרונות ממלחמת החורף וממלחמת ההמשך 1939–1945" (Minnen från Vinterkriget och Fortsättningskriget 1939–1945).
ראו גם

יהדות פינלנד
לקריאה נוספת

Hannu Rautkallio, "Cast into the Lion's Den: Finnish Jewish Soldiers in the Second World War", Journal of Contemporary History 29 (1), 1994, pp. 53–94
John B. Simon, Strangers in a Stranger Land: How One Country's Jews Fought an Unwinnable War alongside Nazi Troops… and Survived, 2019, pp. 175–186 ISBN 978-0-7618-7149-1
הערות שוליים

↑  לטביה הייתה עד 1918 חלק מן האימפריה הרוסית
↑  בתחילת 1942 עברו הכוחות הגרמניים בפינלנד לפיקוד ארמיית לפלנד של הוורמאכט
↑  חיבורו, שנכתב בשוודית, לא פורסם בדפוס; קטעים מופיעים באתר "Fenno Judaica"
ליאו סקורניק

| --- | --- |
ליאו סקורניק, 1940
ליאו סקורניק, 1940
 לידה:  28 במרץ 1907 הלסינקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בדצמבר 1976 (בגיל 69) אואולו, פינלנד 
 מקום קבורה:  קירקוסארי 
 מדינה:  פינלנד
 השכלה:  אוניברסיטת הלסינקי 
 השתייכות:  צבא פינלנד
 תקופת הפעילות:  1939–1945 (כ־6 שנים)
 דרגה:  רב-סרן
 תפקידים בשירות
 רופא צבאי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת החורף, מלחמת ההמשך, מלחמת לפלנד
 עיטורים
 סירב לקבל את עיטור צלב הברזל הגרמני
 
ליאו סקורניק (Leo Skurnik‏; 28 במרץ 1907, הלסינקי, הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית – 4 בדצמבר 1976, אואולו, פינלנד) היה רופא, קצין רפואה בצבא הפיני במערכות נגד רוסיה במלחמת העולם השנייה ואחד משלושת היהודים שסירבו לקבל מהגרמנים את עיטור צלב הברזל.
קורות חייו ומעשיו

ליאו סקורניק נולד בהלסינקי לבן-ציון ושרה סקורניק, נצר למשפחות קנטוניסטים יהודים שייסדו את הקהילות הראשונות בפינלנד. ב-1937 סיים את התמחותו ברפואה באוניברסיטת הלסינקי והחל לעבוד בעיר לי (אנ') שבאוסטרובוטניה הצפונית. מ-1939 פעל כרופא צבאי במערכות מלחמת החורף ומלחמת ההמשך עד 1945.
סקורניק שירת כרופא חטיבתי בדרגת סרן באחת מיחידות החי"ר הפיניות, שהשתתפו במתקפה של הכוחות הפינים והגרמנים המשולבים בחזית קרליה בקיץ 1941 (במסגרת מבצע שועל הקוטב (אנ') לניתוק מסילת הברזל ממורמנסק דרומה). הקרבות בגזרת קסטינגה (אנ') (פי') היו מהקשים ביותר בשלב המוקדם של מלחמת ההמשך והאבֵדות היו גדולות מאוד. סקורניק ביצע ניתוחים בתנאי שדה, ובהתאם לשבועת הרופאים טיפל במסירות גם בפצועים גרמנים. בספטמבר 1941 אִרגן פינוי של בית חולים שדה תחת הפגזה ארטילרית כבדה, ובכך ניצלו חייהם של מאות פצועים, פינים וגרמנים, כולל אנשי ואפן אס אס. הוא השכיל לפצל את המפונים לקבוצות קטנות ותִזמן את הפינויים להפוגות שבין מטחי הירי. מטה התיאום הגרמני עם הצבא הפיני, שבו התרשמו גם מהתנדבותו לחלץ פצוע גרמני בשטח הפקר, המליץ על הענקת עיטור צלב הברזל (דרגה 2). מסַפרים, שעם היוודע ההמלצה הביע סקורניק בפני מיודעו ומפקדו היילמאר סילאסוואו את סירובו לקבל את העיטור, תוך שימוש במילים בוטות למדי: "ידידי הטוב, האם סבור אתה שביכולתי לקבל עיטור שכזה? אמור לעמיתיך הגרמניים שאני מנגב איתו את התחת", וביקש שתגובתו תימסר כמוֹת שהיא לגרמנים (מה שאכן קרה). 
הפיקוד הגרמני דרש את הדחתו, ולכך ענה סילאסוואו שאינו מוכן לוותר על "הרופא הטוב ביותר שלו". ליאו סקורניק היה אחד משלושת הלוחמים היהודים בצבא פינלנד – סרן סלומון קלאס והחובשת דינה פוליאקוף (לימים שטילר שעלתה לישראל) – שהוענק להם עיטור צלב הברזל הגרמני והם סירבו לקבלו. סקורניק הועלה לדרגת רב-סרן ובהמשך המלחמה השתתף במתקפת ויבורג–פטרוזאבודסק בין יוני לאוגוסט 1944 ובמלחמת לפלנד מספטמבר 1944 עד אפריל 1945.
אחרי שחרורו משירותו הצבאי חזר לעבודתו כרופא במקומות שונים בארצו. הוא נפטר באואולו ב-1976 ונקבר ב"אי הכנסייה" (אנ') באחת הימות של חבל סאבו הצפונית, מקום בו נהג לבלות בדיג.
ראו גם

פינלנד במלחמת העולם השנייה
יהדות פינלנד
לקריאה נוספת

Hannu Rautkallio, " 'Cast into the Lion's Den': Finnish Jewish Soldiers in the Second World War", Journal of Contemporary History 29 (1), 1994, pp. 53–94
John B. Simon, Strangers in a Stranger Land: How One Country's Jews Fought an Unwinnable War alongside Nazi Troops… and Survived, 2019, ISBN 978-0-7618-7149-1
הערות שוליים

↑    Paul Kendall, ‏The Jews who fought for Hitler: 'We did not help the Germans. We had a common enemy', The Telegraph, 9 March 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 8427 0701
תאודור ויגאנד

| --- | --- |

תאודור ויגאנד, 1923
 לידה:  30 באוקטובר 1864 Bendorf, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 בדצמבר 1936 (בגיל 72) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בשכונת דאהלם, ברלין
 מקום מגורים:  (Haus Wiegand), ברלין
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת פרייבורג 
 מקצוע:  ארכאולוג
 תפקיד:  מנהל אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין, ממקימי מוזיאון פרגמון, נשיא המכון הארכאולוגי הגרמני
 בן או בת זוג:  Marie Wiegand 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1932)  מגן הנשר של הרייך הגרמני (30 באוקטובר 1934)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
תאודור ויגאנד בחזית סיני, 1916
שער השוק של מילטוס בשחזורו בידי ויגאנד בברלין, 1926
בית תאודור ויגאנד (גר') בשכונת דאהלם בברלין (נבנה ב-1912 בתכנון האדריכל פטר ברנס); משמש כמשכן הנהלת המכון הארכאולוגי הגרמני (DAI)
תווית אקס ליבריס של תאודור ויגאנד
תאודור ויגאנד (Theodor Wiegand;‏ 30 באוקטובר 1864, בנדורף (Bendorf) שבחבל הריין – 19 בדצמבר 1936, ברלין, גרמניה) היה ארכאולוג גרמני, שנודע בחפירותיו במערב אסיה הקטנה, מנהל אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין, ממקימי מוזיאון פרגמון ונשיא המכון הארכאולוגי הגרמני (DAI).
חייו ופועלו > מברלין לקונסטנטינופול

תאודור ויגאנד למד תולדות האמנות, ארכאולוגיה והיסטוריה של העת העתיקה במינכן, ברלין ופרייבורג. ב-1884 הועסק במשלחת וילהלם דורפפלד בחפירות האקרופוליס באתונה. ב-1885 הצטרף למשלחת החפירות של קרל הוּמַן (Carl Humann) בפריאנה שבדרום-מערב טורקיה. כעבור שנה, אחרי מותו הפתאומי של הומן, נתמנה ויגאנד הצעיר למנַהל המשלחת ואף ירש את מִשׂרתו של הומן כנציג המוזיאונים המלכותיים של פרוסיה, תחילה בבסיסם שבסמירנה ואחרי כן בקונסטנטינופול, שבה גם כיהן כיועץ בנספחוּת המדעית בשגרירות גרמניה. בתפקידיו אלה ייצג את האינטרסים הארכאולוגיים של גרמניה באימפריה העות'מאנית, עסק בתיאום בין משלחות החפירות במזרח התיכון (כולל מסופוטמיה) וכן דאג למשלוחי עתיקות שהגיעו לרשותו, הן מחפירות והן מרכישות, אל המוזיאונים של ברלין.
במהלך השנים הללו חפר במילטוס, שם ניצח על פירוק שרידי שער השוק הרומי והעברתם לברלין. כמו כן ניהל חפירות במקדש אפולו בדידימה ובמקדש הֶרָה באי סאמוס. ב-1912 התמנה ויגאנד למנהל אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין והחזיק במינויו זה עד לפרישתו ב-1931. בד בבד לא הרפה ממשימותיו כנציג המוזיאונים בקונסטנטינופול.
חייו ופועלו > במלחמת העולם הראשונה

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ויגאנד לקורפוס אסיה ובהמשך סופח לארמייה הרביעית העותמאנית. במסגרת זו פעל כמפקח העתיקות בסוריה, ארץ ישראל וערב בממשלו של ג'מאל פאשא.
ב-1916 הוצב ויגאנד בראש היחידה לשמירת עתיקות במטה הצבא הגרמני-טורקי (Deutsch-Türkisches Denkmalschutzkommando), שפעלה באזורי החזית במזרח התיכון. עם אנשיה נמנו ארכאולוגים, אדריכלים, היסטוריונים ופילולוגים, ובהם הארכאולוג קרל ואטצינגר וחוקר המקרא אלברכט אלט. הסקרים והמחקרים שביצעו פורסמו אחרי המלחמה בסדרת חיבורים, שעוֹרכהּ הראשי היה ויגאנד. נכללו בה הדוחות על סיני והנגב (בהשתתפות פרידריך קרס פון קרסנשטיין), על דמשק העתיקה ודמשק המוסלמית, על פטרה שבעבר הירדן, על פלמירה ועל אתר כתובות נהר אל-כלב בלבנון. בסיס היחידה היה בדמשק. ויגאנד הרבה בנסיעות ואף שהה בירושלים. בתקופה זו ניהל גם חפירות באתרי בעלבכ ופלמירה. ויגאנד נחשב לחלוץ השימוש בתצלומי אוויר במחקר ארכאולוגי. הוא הנחה לצורך מחקריו, ובתוקף תפקידו, את טיסות הצילומים של טייסת 300 ("פאשה") במרחבי סיני ובנגב. ספרו "סיני", שראה אור ב-1920 בברלין וכלל את הדוחות על סקרי המחקר שערך באתרי תל ניצנה, שבטה, רחובות בנגב ועבדת, לווה בתצלומי-אוויר ששימשו את חוקרי האתרים הללו עשורים רבים לאחר מכן. ויגאנד נשאר בטורקיה עד תום המלחמה. בקיץ 1918 עוד עסק בסקר ובחפירות באתר הארמון הביזנטי הגדול באיסטנבול, שנחשף בשריפה ב-1912.
ב-1914 היה תאודור ויגאנד בחותמים על "מנשר התשעים ושלושה", שמָחה על הפללת גרמניה בפשעי מלחמה. ב-1916 הופקה מדליה הנושאת את דיוקנו, אחת בסִדרה שהנציחה דמויות של אנשי תרבות גרמנים כמענה לתעמולת מדינות ההסכמה שתיארה את הגרמנים כברברים.
חייו ופועלו > בחזרה לברלין

בתום המלחמה חזר ויגאנד למשרתו האזרחית משכבר. הוא ניהל את אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין ביד רמה ודאג להעשרתם גם בשנות השפל הכלכלי. בתוך כך שימש כמנהל מוזיאון פרגמון והשגיח על השלמתו ועל הרכבת התצוגות בו.
מ-1932 ועד מותו ב-1936 כיהן כנשיא המכון הארכאולוגי הגרמני (DAI). בצד תפקידו זה היה חבר במועצת המדינה של פרוסיה.
עוד ב-1922 התקבל ויגאנד כחבר מן המניין באקדמיה הפרוסית למדעים. ב-1930 נבחר כחבר האקדמיה למדעים של גטינגן. בשנת 1931 הוענק לו עיטור פור לה מריט במגזר המדעים והאמנויות, וב-1932 – עיטור מסדר מקסימיליאן מבוואריה למדע ולאמנויות (גר')(אנ'). באוקטובר 1934 קיבל את "מגן העיט" של הרייך הגרמני (אנ') על הישגיו באמנויות ובמדעים.
ויגאנד היה בחותמים על העצומה שפורסמה בעיתון פלקישר באובכטר ביום 19 באוגוסט 1934 וקראה לתמיכה באדולף היטלר במשאל העם שנערך באותו היום, ותוצאותיו ידועות. בחודשי חייו האחרונים היה חבר בוועדת תחרות האמנויות של אולימפיאדת ברלין (גר'). לימים נמתחה עליו ביקורת בשל החיזוק שהעניקה יוקרתו הציבורית למשטר הנאצי. עם זאת צוינו מאבקיו עם הממונה על הנחלת האידאולוגיה הנאצית, אלפרד רוזנברג, ועם דומיו שביקשו לנתֵב את המחקר הארכאולוגי הגרמני לתחום הפרהיסטוריה של צפון אירופה והעמים הנורדים.
תאודור ויגאנד מת ב-1936 ממחלת המלריה שדבקה בו בתקופת פעילותו באזורנו. בביתו בשכונת דאהלם בברלין שוכנת הנהלת המכון הארכאולוגי הגרמני. אגודת הידידים של המכון (Theodor Wiegand Gesellschaft) נקראת על שמו של ויגאנד.
לקריאה נוספת

Carl Watzinger, Theodor Wiegand: ein deutscher Archäologe, 1864-1936, München: C.H. Beck, 1944 (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  יצוא עתיקות מן האימפריה העות'מאנית אל מחוצה לה נאסר בחוקי העתיקות העותמאניים מ-1884 ומ-1906, אלא ברישיון (פירמאן) של הסולטאן. מסירת ממצאים ארכאולוגיים מטורקיה לגרמניה נעשתה מתוך נכונותו של הסולטאן עבדול חמיד השני לרַצות את הקייזר הגרמני. בכך גם עמדו לויגאנד תמיכת חותנו, גאורג פון סימנס, מנהל הדויטשה בנק (שבין היתר מימן את בניית מסילת הברזל ברלין-בגדאד), ויחסי הידידות שרקם עם אוסמאן המדי ביי, הממונה על עתיקות האימפריה העות'מאנית
↑  ב-1918 הופיע ספרם המשותף של ויגאנד ושל ג'מאל פאשא, Alte Denkmäler aus Syrien, Palästina und Westarabien (״מונומנטים עתיקים מסוריה, ארץ ישראל ומערב ערב״), שעיקרו תצלומים של אתרים היסטוריים נבחרים מלווים בכיתובים בטורקית-עותמאנית ובגרמנית
↑  שמהּ של היחידה תורגם ללשוננו גם כ"הוועדה לשמירת מונומנטים שליד המטה הצבאי הגרמני-טורקי"
↑  Theodor Wiegand (Hrsg.), Wissenschaftliche Veröffentlichungen des deutsch-türkischen Denkmalschutz-Kommandos, Berlin, Leipzig: de Gruyter, 1920–1924
↑  אלברכט אלט כתב על פעולותיה של יחידה זו במאמרו מ-1920 בכתב העת של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל (ZDPV) 
Albrecht Alt: "Aus der Kriegsarbeit der deutschen Wissenschaft in Palästina", Zeitschrift des Deutschen Palästinavereins 43 (1920), pp. 93–108
↑  המדליה של תאודור ויגאנד מ-1916
↑  בשנת 1927 חזר לטורקיה, לראשונה מאז תום מלחמת העולם, וניהל את החפירה האחרונה שלו בפרגמון, שם גילה את הארסנל באקרופוליס וחשף את מקדש אסקלפיוס בעיר התחתונה
↑  הבית (Haus Wiegand) נבנה ב-1912, והאדריכל פטר ברנס עיצב את מבנה הכניסה בסגנון נאו-קלאסי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269799505171  PLWABN: 9810629066705606  BIBSYS: 90775011  BnF: cb12164772m (data)  CANTIC: a10803385  CiNii: DA03246834  GND: 118767801  ICCU: PALV041272  ISNI: 0000 0000 8091 3336  LCCN: n83165522  NKC: uk20181002630  NLG: 285492  NTA: 068900880  RERO: 02-A003973602  SUDOC: 030178193  S2AuthorId: 121751590  ULAN: 500090698  VcBA: 495/121782  VIAF: 12347811   WorldCat (עם VIAF): 12347811
בית המשפט לחוקה של קוריאה הדרומית

| --- | --- |


בניין בית המשפט לחוקה בסיאול
 מאפיינים
 שטח שיפוט:  דרום קוריאה
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־37 שנים)
 שופטים
 נשיא:  יו נאם-סיוק
 מספר שופטים:  9
 גאוגרפיה
 כתובת:  סיאול
 קואורדינטות:  37°34′41″N 126°59′06″E﻿ / ﻿37.578°N 126.985°E﻿ / 37.578; 126.985
 https://english.ccourt.go.kr/site/eng/main.do
 he
 
בית המשפט לחוקה של קוריאה הדרומית (בקוריאנית: 헌법재판소) הוא אחת משתי הערכאות העליונות במערכת המשפט של דרום קוריאה יחד עם בית המשפט העליון האמונה על הביקורת החוקתית. בית המשפט מתכנס בבניין בית המשפט בסיאול.
לבית המשפט לחוקה מעמד שווה ערך לבית המשפט העליון.
החוקה הדרום קוריאנית מעניקה סמכות שיפוטית לבתי משפט המורכבים משופטים, הכוללים את מערכת בתי המשפט הרגילים, אך גם את בית משפט חוקתי עצמאי.
בנוסף לכך, החוקה מעניקה לבית המשפט לחוקה סמכות שיפוט בלעדית בנושאי חוקתיות. החוקה הדרום קוריאנית מפרטת את המקרים הבאים שייבדקו באופן בלעדי על ידי בית המשפט לחוקה:
חוקיות חוק ומתן פרשנות שיפוטית.
הדחה.
פירוק מפלגה פוליטית.
סכסוכי סמכות בין רשויות המדינה, בין רשויות המדינה לרשויות מקומיות ובין רשויות מקומיות.
הליך המינוי

תנאי הסף - בן 40 ומעלה, בעל ותק של לפחות 15 שנים באחד מבין התפקידים הבאים: שופט, תובע, עורך דין או מרצה למשפטים.
מינוי שופט - סעיף 111(2) לחוקה קובע כי בית המשפט החוקתי יורכב מתשעה שופטים, כולם ימונו על ידי נשיא דרום קוריאה. למרות שכל תשעת השופטים חייבים להתמנות על ידי הנשיא, סעיף 111(3) קובע כי האספה הלאומית והשופטת הראשית ימנו שלושה שופטים כל אחד, מה שאומר ששלושת הנותרים מועמדים על ידי נשיא דרום קוריאה.
מינוי נשיא בית המשפט - נשיא בית המשפט ממונה על ידי נשיא המדינה ובכפוף לאישור האספה הלאומית, כך על פי סעיף 111(4).
קדנצייה - כל שופט ממונה לקדנציה של 6 שנים הניתנת להארכה, אלא אם הגיע לגיל הפרישה (65 לשופט רגיל, 70 לנשיא בית המשפט).
הערות שוליים

↑  Constitutional Court of Korea > Constitutional Court of Korea > President's Greeting > Welcome Message, english.ccourt.go.kr
1 2  בחירת שופטים לבתי משפט חוקתיים - מחקר השוואתי
↑  Constitutional Court of Korea > Constitutional Court of Korea > About the Court > History, english.ccourt.go.kr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166955939 (data)  CiNii: DA16927710  GND: 5046402-4  ISNI: 0000 0000 9112 5837  LCCN: nr91028308  NDL: 00861508  NKC: kn20100803009  NLK: KAB201600103  SUDOC: 178365211  VIAF: 133237807   WorldCat (עם VIAF): 133237807
גנון לבן-אף קטן

| גנון לבן-אף קטן |
| --- | --- |
 גנון לבן-אף קטן
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: גנון
מין:: גנון לבן-אף קטן
שם מדעי
 Cercopithecus petaurista ‏שרבר, 1774
תחום תפוצה


גנון לבן-אף קטן בגן חיות
גנון לבן-אף קטן (שם מדעי: Cercopithecus petaurista) הוא מין של קוף מסוג גנון שבמשפחת קופים בעלי זנב. הוא מצוי ביערות אגן הקונגו במערב אפריקה.
מאפיינים

אורכו של הגנון 40–60 ס"מ ומשקלו 4–8 ק"ג. הוא בעל פרווה חומה בהירה עם ראש שחור ואף לבן ממנו קיבל את שמו. הלחיים גדולות ולבנות והשפתיים ורודות וקטנות. זהו קוף קטן יחסית לסוגו והוא בעל פרווה קצרה וזנב ארוך העוזר לשמור על שיווי משקל.
קופים אלה נעים בחבורות של עד 10 פרטים, בעיקר של זכר גדול ואיתו חבורת נקבות וצאצאיהם. הקופים מצויים רוב הזמן בין ענפי העצים ושם הם משיגים את מזונם. הם ניזונים מעלים, מפרחים, פירות וחרקים וממזונות נוספים בהם הם נתקלים.
אלו קופים קולניים מאוד יחסית לגודלם, והם משמיעים קריאות עזות בעת שהם רואים אויב כמו נמר או עיט. הקריאה גורמת לקופים אחרים לברוח מיד אל הענפים הנמוכים יותר או הסבוכים יותר, שם הטורפים לא מגיעים אליהם. קופים אלה משתפים פעולה עם קופים ממינים אחרים וגם עם נמיות וכולם משמיעים אזעקה כשהם רואים טורף.
הערות שוליים

↑  גנון לבן-אף קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN
אילן הייטנר

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1970 (בן 54)
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  במאי קולנוע, תסריטאי וסופר
 מספר צאצאים:  4 
 https://www.ilan-heitner.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אילן הייטנר (נולד ב-11 באוקטובר 1970) הוא סופר, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.