stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקור ראשון
מבנה העיתון

מאז 2005 כולל מקור ראשון את המוספים הבאים:
מעטפת חדשותית - ידיעות חדשותיות, מאמרי פרשנות ודעות, מאמר המערכת, מדורי כלכלה, ספורט ומדורים נוספים המתחלפים מעת לעת. בין הכותבים הקבועים אריאל שנבל, יאיר שרקי, יאיר שלג, ארי שביט, יאיר קראוס, שלמה פיוטרקובסקי, גדעון דוקוב, נדב הלפרין וריקי ממן. צור ארליך מפרסם טור שירה קבוע וארנון סגל מפרסם טור קבוע על סוגיית הר הבית.
יומן - מוסף אקטואליה שבועי ובו כתבות, ראיונות וטורים אישיים בעריכת ישי הולנדר. בין הכותבים הקבועים חגי סגל, רן ברץ, יהודה יפרח, עמיר רפפורט, שלום ירושלמי, אלישיב רייכנר, פזית רבינא ועפרה לקס. בעבר כתבו ביומן: צור ארליך, אמנון לורד, משה שטרן, אריאל כהנא, עדי ארבל, אראל סג"ל, עמית סגל, סופיה רון-מוריה ועוד. עורכו הקודם של 'יומן' היה אורי אליצור.
דיוקן - מגזין הכולל כתבות צבע, טורים אישיים ומדורים שונים. ביניהם - טור אישי-אקטואלי מאת סגנית עורך מקור ראשון אורלי גולדקלנג; טור אישי-דעתני מאת יותם זמרי; טור אישי של יעל שבח ועוד. בעבר הופיעו במוסף גם מדור אוכל, מדור טיולים ועוד. בשנת 2020 נוסף טור גאו-פוליטי מאת ניצן דוד פוקס מפיק ההסכת "המשחק הגדול". עורך המוסף הוא אורי גליקמן.
שבת - מוסף להגות, יהדות וספרות, בעל אופי אינטלקטואלי. את המוסף ייסד יואב שורק והוא נחשב לאוונגרד מחשבתי שהביא לחיזוק משמעותי של הזרמים הליברלים בציונות הדתית. סגנו של שורק בעריכת המוסף היה אלחנן ניר, ובשנת 2012 הוא החליף את שורק בתפקיד עורך המוסף. עורך מדור ביקורת הספרים הוא אריאל שנבל.
מוצש - מוסף תרבות ופנאי (החל להופיע בשנת 2011). העורך הראשון היה אלעד טנא. אחריו שימשו בתפקיד אריאל שנבל, לימור גריזים-מגן, אורי גליקמן (במקביל לתפקידו כעורך 'דיוקן') וכיום העורכת היא תמר פרלשטיין.
מבנה העיתון > מוספי עבר

מ-1 בינואר 2005 ועד פברואר 2006 הופיע מדי שבוע 'השבועון', מוסף תרבות ומדריך שידורים והצגות. את 'השבועון' ערכה תמר נשר-רטי. סגן העורכת היה שי צלר.
בתחילת דרכו של העיתון בפורמט החדש הופיע מוסף נופש, שהפך לדו-שבועי ועד מהרה בוטל.
ביוני 2006, חודשים אחדים לאחר ביטול 'השבועון', נוסף מוסף דו-שבועי שנקרא 'שישי ישראלי', שתוכנן להפוך לשבועון. הוא היה מוסף כרומו, בפורמט קטן, ובו מדורים, טורים, ובעיקר כתבות מגזין בנושאי אקטואליה ואקטואליה רכה. לאחר כשלושה חודשים הוא בוטל.
המוספים כלכלה בעריכת הכלכלן ערן בר-טל וספורט בעריכת דותן מלאך, היו בעבר מוספים נפרדים, אך מאז יולי 2012 הם חדלו להופיע כמוספים נפרדים, ונכנסו אל תוך דפי המגזין "מוצש". בינואר 2013 נחתם הסכם עם עיתון העסקים "גלובס" להפקת מוסף יומי, בתחום העסקים והכלכלה שצורף למהדורה היומית של "מעריב" ו"מקור ראשון". לאחר פחות משנה שיתוף פעולה זה פסק.
במשך תקופה מסוימת הוציא העיתון את שבת הגדול - מוסף הגות מורחב, שהופיע שלוש פעמים בשנה בעריכת יואב שורק, ואף את מקורי - עלון שבת שהופץ חינם בבתי הכנסת וכלל כתבות מקוצרות מהעיתון "מקור ראשון" ומדורים נוספים, אך הוא חדל להופיע בשלהי 2010.
צדק - חדשות ופרשנות מעולם המשפט, הדין וההלכה. ערך: יהודה יפרח.
נשים - מוסף המיועד לנשים (החל להופיע בקיץ 2006, ומתפרסם פעם בשבועיים), בעריכת לימור גריזים-מגן. קדם לו המגזין "פני אישה" בעריכת איילת קדם ואחריה רוני שוב.
אותיות - עיתון ילדים ונוער. פרי איחוד שנעשה בשנת ה'תשע"א בין המוסף "מקור לילדים" לבין עיתון הילדים והנוער הדתי הוותיק אותיות. תחילה נקרא העיתון המאוחד "אותיות לילדים", ולאחר מכן חזר להיקרא "אותיות, עיתון מבית "מקור ראשון"". הגיליון הראשון של "מקור לילדים" הופיע בכ"ז בכסלו תשס"ה, 10 בדצמבר 2004. העורכות היו אתי אלבוים ואורית זימר. בשנים שקודם לכן הופיע מדור לילדים בן שני עמודים במוסף "דיוקן". עורכו בשנותיו האחרונות היה אהוד מקסימוב. ובין כותביו היו שושי גרינפלד, יואל חייט, יוסי שחר ואבינדב ויתקון.
סוכריות - עיתון לגיל הרך. ידוע כעיתון-האח של "אותיות".
גילויים בלעדיים

העיתון זוקף לזכותו כמה גילויים בלעדיים כגון חשיפת פרשת העמותות של אהוד ברק בבחירות 1999, וטענות לזיופים בבחירות הפנימיות של מפלגת העבודה, זיופים שגרמו להפסדו של חבר הכנסת אדיסו מאסלה; נפגעי שיטת המגירות של סלבי דהרי; הקשרים הסודיים בין מרטין שלאף ליאסר ערפאת; "ברית האחים" - הברית הפוליטית בין יאיר לפיד לנפתלי בנט לאחר בחירות 2013; דו"ח ועדת השופט אדמונד לוי על בחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון.
עורכי העיתון

| שם | שנות עריכה |
| --- | --- |
מאיר עוזיאל: 1997–1998
עמנואל שילה: 1999–2000
אמנון שומרון: 2001–2004
אמנון לורד: 2004–2009
אורי אליצור: 2009–2013
חגי סגל: 2013–2023
אלעד טנא: מ-2023
המוסף "שבת"

מוסף "שבת" של "מקור ראשון" הוא מוסף בנושאי הגות, ספרות ומחשבה תורנית היוצא מאז שנת תשס"ד (2004). עורך המוסף מאז הקמתו ועד שנת תשע"ב היה יואב שורק, העורך כיום הוא הרב אלחנן ניר ועורך מדור ביקורת הספרים הוא ד"ר שמואל פאוסט.
מוסף 'שבת' משלב תכנים יהודיים מובהקים עם תכנים ספרותיים ואמנותיים כלליים - במתכונת דומה למוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ. תחומי עיסוקו רחבים יותר ממוסף ספרותי רגיל, וכן היקפו - 24 עמודים כמעט לכל אורך שנות הופעתו. המוסף זוכה להערכה רבה ונחשב במה מכובדת, שבה מפרסמים סופרים, משוררים, מתרגמים, חוקרים, ותלמידי חכמים באופן שוטף, והוא משמש גם במה לפרסום סיפורים קצרים ושירה. פורמט המוסף עבר שינויים קלים בלבד מאז הופיע לראשונה. בשער מופיעה יצירת אמנות (ציור או צילום) ובצידה ציטוט.
תקופה קצרה המוסף יצא במתכונת דומה כמוסף התרבות של העיתון מעריב בשם "ערב שבת", והכיל חומרים ייחודיים ובהם טור שבועי של דב אלבוים ואת טורו של יאיר שלג. המדורים במוסף הם: מאמר קבוע על פרשת השבוע שכותבו משתנה מחומש לחומש; "ערכים מלקסיקון יהודי" - מדורו של הפרופ' שלום רוזנברג; מדור ביקורת שירה של יונתן ברג; מדור ביקורת מוזיקה של עמיחי חסון; "לפנאי ולפנים" – טור של חיותה דויטש; "בשפה אחרת" - סקירה חודשית של כתבי עת מן העולם מאת זאב שביידל; "ישן מפני חדש" טור ספרים של אדמיאל קוסמן; מדור העוסק ברבנות בקהילות יהודיות בעולם אותו כותב הרב אליהו בירנבוים.
הפולמוס סביב העיתון

הקו הליברלי של העיתון בענייני אמונה, הלכה וצניעות ספג ביקורת מכמה גורמים בציבור הדתי לאומי. בסיוון תשע"א פרסם הרב ישראל רוזן מאמר ביקורת על מוסף 'שבת' של העיתון בעלון שבת בשבתו, ובו כינה את המוסף "קונסרבטיבי" ואת עורכו, יואב שורק, "מטיף ומדיח". בטבת תשע"ז התייחס הרב שמואל טל בריאיון לעלון עולם קטן לפניו הנוכחיות של העיתון אותו הקים, ביקר את אי-מחויבותו של העיתון להלכה, את היותו במה למאמרי כפירה, ואת רמת הצניעות שלו; ואמר שהוא גרוע בעיניו הרבה יותר מאשר עיתון חילוני מוצהר. בתגובה לדברי הרב טל, טען עורך העיתון חגי סגל כי אין שחר לטענות. למאמר הגיבו הרב ארל'ה הראל והרב הראל דביר אשר חיזקו את דברי הרב טל וענו לטענותיו של חגי סגל.
בספטמבר 2011, עשרות מודעות נתלו באזור יהודה ושומרון נגד העיתון, עקב עמידתו הנחרצת באותה תקופה נגד פעולות "תג מחיר" שנקטו פעילי נוער הגבעות.
בדצמבר 2019 פרסם העיתון כתבה על מהגרים מוסלמים ברובע נויקלן בברלין. עיתונאי ישראלי שביצע בדיקת עובדות לכתבה טען שמצא שהכתבה "מפריזה בחשיבותן של בעיות קיימות, ומלאה בשקרים והמצאות", לטענתו הכתבה כללה נתונים שגויים אודות מערכת החינוך בעיר, אחוז האבטלה בקרב תושבי השכונה, ומעורבותם בפשע ובטרור. כל אלה נופחו, לדבריו, על מנת להסית ולזרוע פחד כלפי ערבים ומוסלמים.
מה החזאי מבין

מה החזאי מבין הוא אלבום הבכורה של להקת אבטיפוס מפברואר 1995. האלבום זכה לשם הלועזי: "What does the weatherman know". זהו אלבום האולפן הראשון (והמצליח ביותר) מבין שלושה שהוציאה הלהקה.
רשימת השירים

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אמיר בן-דוד (למעט היכן שמצוין אחרת).
| חמוש במשקפיים> מס' | חמוש במשקפיים> שם | חמוש במשקפיים> מילים | חמוש במשקפיים> לחן | חמוש במשקפיים> משך | חמוש במשקפיים>  | חמוש במשקפיים>  | חמוש במשקפיים>  | חמוש במשקפיים>  | חמוש במשקפיים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מועקה  | אייל שכטר | אייל שכטר | 04:51 |  |  |  |  |  |
| 2. | בוקר טוב עולם  | שרון הולצמן | שרון הולצמן | 03:18 |  |  |  |  |  |
| 3. | אשה אשה  | שרון הולצמן | שרון הולצמן | 04:31 |  |  |  |  |  |
| 4. | לילה אהבה  |   |   | 04:08 |  |  |  |  |  |
| 5. | איך זה שפתאום  | אמיר בן-דוד | אייל שכטר | 05:08 |  |  |  |  |  |
| 6. | מה החזאי מבין  |   |   | 04:36 |  |  |  |  |  |
| 7. | הנה ההומור שלי  |   |   | 05:03 |  |  |  |  |  |
| 8. | כשאין לי דמיון  |   |   | 03:53 |  |  |  |  |  |
| 9. | לאן את הולכת  | אמיר בן-דוד | אייל שכטר | 04:20 |  |  |  |  |  |
| 10. | תשאירי לי מקום לחבק אותך  |   |   | 03:29 |  |  |  |  |  |
| 11. | קצב הזמן  | שרון הולצמן | שרון הולצמן | 04:53 |  |  |  |  |  |
| 12. | אחרי ההתרגשות  |   |   | 04:10 |  |  |  |  |  |
| 13. | מועקה?  |   | אייל שכטר | 01:16 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 53:36 |  |  |  |  |  |
כל השירים עובדו על ידי אבטיפוס ויהודה עדר.
אבטיפוס

שירה סולו, גיטרה אקוסטית וקולות: אייל שכטר
גיטרות, שירה: אמיר בן-דוד
קלידים: טל יניב
בס, קולות, מילים, לחן ושירה ב"אשה אשה" ו"קצב הזמן": שרון הולצמן
תופים: איציק הלל, אלון הלל
משתתפים נוספים

גיטרה אקוסטית ב"מועקה", הפקה מוזיקלית וייעוץ אמנותי: יהודה עדר
מנדולינה ב"הנה ההומור שלי": אדם מדר
קולות רקע: אודי הניס
גיטרה אקוסטית ועריכה מוזיקלית: יועד נבו
הפקה: תמי סטמרי
מפיקה בפועל: אפרת לוין
עיצוב עטיפה: איל נבו
צילומים: איבון מיקלוש, דניאל חכים
יחסי ציבור: דניאל וייס, שרי ישראלי
הקלטות: יועד נבו, אוהד דקל, בועז עצמון
טכנאי הקלטות: פיני כהן, ארז עיני, בועז עצמון
ניהול: נעמי אלשך
הוקלט ב-DB Studios, תל אביב, הליקון (1995).
אלפרד פלכטהיים

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1878 מינסטר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 במרץ 1937 (בגיל 58) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  סחר באמנות 
 בן או בת זוג:  ברתה פלכטהיים 
 
אלפרד פלכטהיים (בגרמנית: Alfred Flechtheim‏; 1 באפריל 1878 – 9 במרץ 1937) היה סוחר אמנות יהודי-גרמני, אספן אמנות, עיתונאי ומו"ל שנרדף על ידי הנאצים.
ראשית חייו

פלכטהיים נולד למשפחת סוחרים יהודית; אביו, אמיל פלכטהיים, היה סוחר תבואה. אלפרד הפך לשותף בחברת אביו לאחר התמחות עסקית בלונדון ובפריז.
סוחר אמנות

פלכטהיים הופיע בעולם האמנות זמן קצר לאחר 1900, עם אוסף ציורים מאת וינסנט ואן גוך, פול סזאן; עבודות מוקדמות של האוונגרד הצרפתי של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ואנדרו דריין. ציורים של וסילי קנדינסקי, מוריס דה וולאמינק, גבריאלה מינטר, והאקספרסיוניסטים של הריין היינריך קמפנדונק, אוגוסט מאקה, היינריך נאון ופול אדולף סיאהאוס. פלכטהיים פתח את הגלריה הראשונה שלו בדיסלדורף בשנת 1913, ואחריו גלריות בברלין, פרנקפורט, קלן ווינה. פלכטהיים שירת בצבא גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לא בחזית. עסק האמנות שלו קרס במהלך המלחמה, אך הוא נפתח מחדש בדיסלדורף בשנת 1919. יוקרתיות של הגלריה שלו משכה כוכבים וידוענים של ברלין: כוכבי קולנוע, אנשי פיננסים, ואמנים מכל סוג.
הוא ייסד את כתב העת לאמנות המודרניסטית החשוב Der Querschnitt ("חתך רוחב") שהופיע בין השנים 1921 עד שנת 1936.
פלכטהיים והנאצים

עם עלייתו של היטלר לשלטון בסוף שנות העשרים וראשית שנות השלושים של המאה העשרים, הפך פלכטהיים לדמות שלילית בגלל האמנות שדגל ותמך בה. בשנת 1933 פרצו אנשי משטרה למכירה פומבית בגלריה שלו. במרץ 1933, סוחר אמנות בשם אלכסנדר וומל, חבר בחולצות השחורות או החולצות החומות, החרים את גלריית דיסלדורף של פלכטהיים. הנאצים החרימו את הגלריה של פלכטהיים, כפי שעשו עם עסקים יהודים אחרים. לאחר המלחמה אמר חבר המפלגה לשעבר וומל שהוא אפילו לא זוכר מיהו פלכטהיים. העוזר לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עזב את גלריית פלכטהיים בשנת 1934 והחל לעבוד בגלריה בברלין של קרל בוכהולץ, שלא היה יהודי. הנאצים תפסו ומכרו את האוסף הפרטי של פלכטהיים, כמו גם את תוכן הגלריה שלו.
הגירה ומוות

שישה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, פלכטהיים, חסר הפרוטה, ברח לפריז וניסה למצוא עבודה עם שותפו העסקי לשעבר, דניאל-הנרי כהנויילר. לאחר מכן ארגן פלכטהיים תערוכות בלונדון של ציורי אמנים גרמנים גולים. ב-8 באוגוסט 1935 כתב פלכטהיים לאלפרד בר מהמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק מכתב בו הודיע לו: "איבדתי את כל הכסף שלי ואת כל התמונות שלי."
עד נובמבר 1936, עוזר הגלריה לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עשה עסקה עם הנאצים שתאפשר לו להגר לניו יורק ולמכור "אמנות מנוונת" כדי לסייע במימון מאמץ המלחמה הנאצי. בינואר 1937, במימון מבוכולץ, עזב ולנטין לניו יורק והקים את גלריית קארל בוכהולץ ברחוב 46 מערב מס' 3, אשר מאוחר יותר הואשם כי שימש כצינור להבאת אמנות שדודה על ידי הנאצים לאמריקה, כולל ציורים שהוחרמו מפלכטהיים.
במרץ 1937 בלונדון החליק פלכטהיים על קרח, נלקח לבית חולים, ניקב את רגלו במסמר חלוד במיטת בית החולים שלו, פיתח זיהום דם שהוביל לקטיעת רגלו ומת.
חייו האישיים

פלכטהיים התחתן עם בטי גולדשמידט, בת סוחר עשיר מדורטמונד. בירח דבש בפריז השקיע פלכטהיים את נדוניתו של בטי באומנות קוביסטית. הנישואין היו ללא ילדים. בטי פלכטהיים הייתה עם בעלה בלונדון בימיו האחרונים. ואז היא חזרה לברלין. בשנת 1941, כשהצטווה להתייצב לגירוש למינסק, היא נטלה התאבדה ממנה קטלנית של ורונאל. הגסטפו תפס את אוסף האמנות שלה.
פרופסור אוסיפ ק. פלכטהיים, שטבע באמצע שנות הארבעים את המונח "פוטורולוגיה", ומאוחר יותר הפך למנהל מכון אוטו סוהר במערב ברלין, היה אחיינו של אלפרד פלכטהיים.
לאחר המלחמה

יורשי פלכטהיים מנסים לשחזר יצירות אמנות שנגנבו ממנו. עבודות אלה שוכנות במוזיאונים גרמניים ובמוזיאון לאמנות מודרנית.
"מרחץ החיילים" של ארנסט לודוויג קירכנר (1915) נותר בחזקתו של אחייניתו של פלכטהיים בברלין. הוא נרכש בשנת 1938 על ידי קורט פלדהאוסר, חבר המפלגה הנאצית. עם מותו של פלדהאוסר בשנת 1945, הבעלות על האוסף שלו עברה לאמו, שהביאה את היצירה לארצות הברית והעבירה אותה לגלריית ווייה בניו יורק בשנת 1949. לאחר מכן נרכשה על ידי הפילנתרופ והאספן האמריקאי מורטון ד' מיי מסנט לואיס בשנת 1952. מאי צבר את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות האקספרסיוניזם הגרמני באמריקה ותרם למעלה מאלף יצירות מאוסף שלו למוסדות שונים; מרחץ החיילים נתרם למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בשנת 1956. בשנת 1988, העבודה הפכה להיות חלק מהאוסף של קרן סולומון ר. גוגנהיים.
בשנת 2018 הוחזר "מרחץ החיילים" ליורשיו של אלפרד פלכטהיים על ידי מוזיאון וקרן סולומון גוגנהיים לאחר בחינה מקיפה של הנסיבות סביב ההיסטוריה של הציור. בנובמבר 2018 היא נמכרה בסותביס תמורת 21,975,800 דולר.
"יוזף דה מונטסקיו-פזנסאק" של אוסקר קוקושקה (1910) נמכר על ידי אלכס וומל למוזיאון הלאומי לאמנויות יפות בסטוקהולם, שם הועבר מאוחר יותר למוזיאון המודרנה. הוא נותר באוסף של מוזיאון מודרנה עד שנת 2018, אז הוחזר ליורשי פלכטהיים. בנובמבר 2018 היא נמכרה בסותביס תמורת 20,395,200 דולר.
גלריה

הצייר הנס בולץ
הצייר נילס דארדל
הצייר ז'ול פסקין
הצייר אוטו פלדמן
הערות שוליים

↑  Gee, Malcolm (1981). Dealers, Critics, and Collectors of Modern Painting: Aspects of the Parisian Art Market between 1910 and 1930. London: Garland
↑  KUNST : Stärker als Spiel, Alkohol und Weiber - DER SPIEGEL 26/2012, www.spiegel.de
↑  ""Der Querschnitt"", www.arthistoricum.net (ב־)
1 2  William D. Cohan, William D. Cohan, MoMA’s Problematic Provenances, ARTnews.com, ‏2011-11-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  Lehrer, Steven (2000). Wannsee House and the Holocaust. Jefferson, NC: McFarland. pp. 36–47
↑  Koldehoff, Stefan (2010-06-30). "Mit deutschen Grüßen". DIE WELT. נבדק ב-2020-12-26.
↑  Alfred Flechtheim | Gallerist, web.archive.org, ‏2014-01-09
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581137605171  BNE: XX5531409  GND: 118952714  ISNI: 0000 0001 0877 6522  LCCN: nr89017772  NTA: 073163708  RERO: 02-A012480478  RKD: 355587  SNAC: w6cm2k98  SUDOC: 137618492  Trove: 860740  ULAN: 500317759  VIAF: 21989536   WorldCat (עם VIAF): 21989536
שמואל זנוויל שפיצר

| --- | --- |

 לידה:  1873 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1951 (בגיל 78 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1951 
 
שמואל זנוויל (גם: זוויל) שפיצר (ג' באלול ה'תרכ"ג, אוגוסט 1863 – י"ח אדר ב' תשי"א, 26 במרץ 1951) היה מעסקני היישוב הישן בירושלים, מייסד שכונת בתי נייטין, וממייסדי שכונת שערי חסד בירושלים.
תולדותיו

נולד בפרשבורג לרב חייא דוד הלוי שפיצר, מתלמידי הכתב סופר, ולצערטל. בשנת תרל"ג (1873) עלה לארץ ישראל עם הוריו והם התיישבו בירושלים. בתקופת מגוריו בירושלים חיבר אביו את ספר ה"נברשת" לבירור זמני הנץ החמה וזמני היום, שקיבל את הסכמת מהרי"ל דיסקין.
נשא לאשה את מירל בת הרב דוד יוליס חתן הרב אברהם שאג (נפטרה בתרפ"ה, 1924). בשנת תרס"ב (1902) ייסד את שכונת בתי נייטין בסמוך למאה שערים. הכתובת על שער הכניסה לשכונה קיימת עד היום, ובה נכתב: "שכונת בתי נייטין שבנה הרה"ג שמואל זנוול שפיצר ז"ל". לוח הנצחה לזכרו תלוי בעזרת הנשים בבית הכנסת הגדול הגר"א.
שפיצר היה מגיד השיעור של "מרכז לבעלי מלאכה", שנוסד בירושלים על ידי שמואל לוי עבור בעלי מלאכה שקבעו עתים לתורה.
בשנת תרס"ח (1908) ייסד, יחד עם נפתלי צבי פרוש-גליקמן, את שכונת שערי חסד. כדי להבטיח את רכישת השטח הוא נרשם בטאבו על שם ארבעה חברים נתיני חוץ. אחד מהארבעה היה שפיצר, שהיה נתין אוסטריה. השלושה האחרים היו הרב יוסף חיים זוננפלד, אף הוא נתין אוסטריה, ויואל משה סלומון ונחום ברגמן שהיו נתיני גרמניה.
שפיצר שימש כממונה על בתי שכונת בתי נייטין להשכרתם למגורים. לו עצמו לא הייתה דירה משלו והוא התגורר בחדר קטן במשרדי החברה קדישא שאותה ניהל. היה אחראי על קופת הגמ"ח של החברה קדישא. הקפיד שלא לדרוש מן הלווה ערבים על הלוואתו, כדי לא תתגלה ברבים עובדת היותו נזקק. על אף שבמשך חייו עברו תחת ידו סכומי כסף גדולים, כשנפטר נמצא בעזבונו סכום של שבעים וחמש אגורות בלבד.
נפטר ביום שני י"ח אדר ב' תשי"א ונטמן בבית העלמין שערי צדק, ולאחר מלחמת ששת הימים הועבר להר הזיתים לצד קבר אמו. לאחר מותו נקרא על שמו רחובה הראשי של שכונת בתי נייטין.
משפחתו

היה נשוי למירל (לבית יוליס). מילדיהם:
לאה - אשת יעקב מאיר זוננפלד, בן הרב יוסף חיים. בנם, אברהם דב זוננפלד, נישא לבתו של עמיתו וידידו הקרוב נפתלי צבי פרוש-גליקמן.
חיה גיטל - אשת אברהם יונגרייז, בנו של מזכיר העדה החרדית הרב ברוך ראובן שלמה יונגרייז, ואחיו של ראב"ד העדה החרדית הרב דוד יונגרייז.
שושנה - אשת שלמה כהן.
הינדה - אשת דוד יולס.
אסתר יענטל - אשת מרדכי צובנר.
יוסף חיים צבי - היה נשוי לחנה מרים שפיצר, מייסדת ומנהלת בית הספר לבנות שפיצר בירושלים.
מרדכי שפיצר - תושב שערי חסד וקבלן בנין, חבר ההגנה ועזר בסלילת דרך בורמה שעקפה את המצור על ירושלים. נכדו הוא פרופסור רון חריס.
נכדותיו: שושנה שפיצר (בת בנו מרדכי) - נשואה לפרופסור דוד געתון, שושנה רזיאל (בת בנו יוסף חיים צבי) - אלמנתו של דוד רזיאל, לוחמת האצ"ל אשת חינוך ויקירת ירושלים.
הערות שוליים

1 2  רשומות יהודיות (אורתודוקסית) של לידה נישואים ומוות בברטיסלבה, ברטיסלבה, סלובקיה. מיקרופילם (של ספריית ה-LDS) מספר 2442169, פריט מספר 6 (קישור).(הקישור אינו פעיל, 5.03.2018)
1 2  ההלויה תצא, מודעת אבל על מותו, באתר הספרייה הלאומית
1 2  שפיצר, חיא דוד בן יוסף, הלוי, נברשת לנץ החמה בציון [ג"ח], הקדמה עמ' 15, באתר היברובוקס
↑  ברוך דיין האמת, באתר הספרייה הלאומית, ‏י"ח אדר ב' ה'תשי"א
מורסקה סובוטה

מוּרְסְקָה סוֹבּוֹטָה (בסלובנית: ‏Murska Sobotaקובץ:Sl-Murska Sobota.oga‏Ⓘ‏; בהונגרית: Muraszombat, מוּרַסוֹמְבַּט) היא עיר בצפון-מזרח סלובניה, בירת האזור הסטטיסטי פומורסקה, השוכנת סמוך לנהר מורה.
היסטוריה

אזכור ראשון בכתובים למצודה שהוקמה במקום מצוי במסמך מ-1255. אזכור ראשון ליישוב קיים מ-1348 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
החל מהמאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17 הפך השטח לאזור קרבות כאשר כוחות האימפריה העות'מאנית פלשו לשטחי ממלכת הונגריה, כבשו את חבל פרקמוריה, ובהמשך הטילו מצור על וינה.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר השטח לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בהדרגה הפכה מורסקה סובוטה לעיר שוק אזורית. ב-1907 חובר היישוב לרשת מסילות הברזל, עניין שהוביל להאצת הפיתוח הכלכלי במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר היישוב לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור פרקמוריה, ובכללו העיר מורסקה סובוטה, סופחו להונגריה. באפריל 1945 שוחררה העיר על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה עברה מורסקה סובוטה לחזקת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ולאחר פירוק יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי סלובניה.
הקהילה היהודית

נוכחות יהודים ביישוב מתועדת החל מראשית המאה ה-18. על פי המקורות, מדובר בסוחרים שחלפו במקום ולא בתושבי קבע. קהילה יהודית אשכנזית נוסדה בעיר בראשית המאה ה-19. ב-1822 התגוררו במקום 13 יהודים. לפי הרישום בפנקסי הקהילות, ככל הנראה הגיעו ראשוני הקהילה מהעיירה שטאדטשליינינג(אנ') אשר בבורגנלנד. בהמשך, הוקם בית עלמין לקהילה.
בני הקהילה השתייכו לזרם הנאולוגי. ב-1908 הוקם בית הכנסת הקהילתי אותו תכנן האדריכל ליפוט באומהורן. בנוסף הוקמו משרדי הקהילה, מקווה ובית מטבחיים. בני הקהילה היו ברובם סוחרים, סיטונאים, ואומנים ומקצתם בעלי מקצועות חופשיים. ב-1921 מנתה הקהילה 175 נפשות. באזור העיר התגוררו 84 יהודים ב-35 כפרים והם נסמכו הלכתית על קהילת מורסקה סובוטה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 169 נפשות. כאמור, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח אזור פרקמוריה להונגריה. במרץ 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, גויסו צעירי הקהילה לפלוגות העבודה. ב-26 באפריל 1944 רוכזו 169 מבני קהילת מורסקה סובוטה והכפרים הסמוכים בבית הכנסת שבעיר. לפי גרסה אחת, למחרת גורשו לעיירה צָ'אקוֹבֶץ שבאזור קרואטיה המודרנית ומשם לגטו בעיר נג'קניז'ה. לפי גרסה שנייה הוחזקו בבית הכנסת במורסקה סובוטה ומשם גורשו לנג'קניז'ה. בתאריכים 17–20 במאי 1944 גורשו בני הקהילה מנג'קניז'ה למחנה ההשמדה אושוויץ. מקצת מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. 41 מיהודי מורסקה סובוטה ניצלו מהשואה. בהמשך, עלו 29 מהם למדינת ישראל.
לאחר המלחמה נמכר מבנה בית הכנסת לשלטונות, וב-1954 נהרס. בשלהי שנות ה-80 נהרס בית העלמין של הקהילה. מספר מצבות מבית העלמין שימשו להקמת גלעד זיכרון בשטח בית העלמין לבני הקהילה היהודית. ב-2010 נחנך בתחנת הרכבת שבעיר גלעד הנצחה לזכר הקהילה. ב-1983 התגוררו בעיר 13 יהודים שהשתייכו לקהילת ליובליאנה.
ערים תאומות

ארצות הברית בת'להם, פנסילבניה, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  נתוני אוכלוסין במורסקה סובוטה נכון ל-1 בינואר 2016, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סלובניה (בסלובנית).
↑  ההיסטוריה של מצודת מורסקה סובוטה באתר הרשות המקומית מורסקה סובוטה (בסלובנית).
↑  היסטוריה של מורסקה סובוטה, באתר הרשות המקומית מורסקה סובוטה (בסלובנית).
↑  שמואל ספקטור, ג'פרי ויגודר, Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: K-Sered, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2001, עמוד 862, אוחזר ב-11 באוגוסט 2016 (באנגלית).
↑  היסטוריה של יהודי מורסקה סובוטה, באתר של JewishGen, אוחזר ב-11 באוגוסט 2016 (באנגלית).
1 2 3  קהילת מורסקה סובוטה, באתר Jewish cemetery project (באנגלית).
↑  נכון ל-1943
1 2 3  הקהילה היהודית במורסקה סובוטה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 175-174.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567006305171  GND: 4434456-9  LCCN: n85149658  NKC: ge470932  SUDOC: 184230357  VIAF: 157171007   WorldCat (עם VIAF): 157171007 
בית הכנסת במורסקה סובוטה
טרומפ-לויל

"Still life Violin and Music" של ויליאם הארנט
טְרוׂמְפּ-לוֹיל (Trompe-l'œil במקור מהביטוי בצרפתית: [tʁɔ̃p lœj] שפירושו "להונות את העין") היא טכניקת אמנות המשתמשת בדימויים מציאותיים ליצירת אשליה אופטית המדמה כאילו האובייקט המתואר קיים בשלושה ממדים. שיטת אמנות זו קיימת גם באדריכלות ונקראת "הפרספקטיבה הכפויה"(אנ').
היסטוריה

מקורה של אמנות זו היא בתקופת ה"בארוק", אולם טכניקה זו של "אשליה פרספקטיבית" קדומה אף יותר. ממצאים ארכאולוגיים מראים שימוש בטכניקה זו בציורי קיר כבר ברומא העתיקה, ופומפיי.
גרסה של סיפור יווני עתיק מספרת על תחרות בין שני ציירים נודעים: זאוקסיס (נולד בסביבות 464 לפנה"ס) צייר אשכול ענבים שנראה כה טבעי עד כי ציפורים החלו קרבות ומנקרות בבד הציור, על כך ענה לו פראסיוס בכך שצייר וילון. מאחר שזאוקסיס היה כל כך מרוצה מבחירתן של הציפורים בענבים דרש כי יסירו את הווילון. משגילו לו כי מדובר בציור של וילון ויתר על הפרס משום שהוא היתל בציפורים אך פראסיוס היתל בו, האומן.
בתקופת הרנסאנס

בתקופת הרנסאנס ציירים איטלקיים כגון אנדראה מנטניה (1431–1506), ומלוזו דה פורלי (1438–1494) ערכו ניסיונות בפרספקטיבה, בעיקר בציורי תקרה בפרסקו בין השאר באמצעות הנמכת האופק כדי להגביר את תחושת המונומנטליות.
אמנים נוספים התנסו בפרספקטיבת "טרומפ-לויל" בתקופת הרנסאנס, ביניהם אנטוניו דה קורג'ו (1489–1534), ויטורה קרפצ'ו (1465–1526), וכן ז'אקופו דה ברברי (אנ') שבכל ציוריו ניתן לראות פרטים המצוירים בפרספקטיבת "טרומפ-לויל", ביניהם זבוב על מסגרת הציור, וילון המסתיר את הציור חלקית, פיסת נייר שנראית כמחוברת לגוף הציור, וכן גוף אדם שנראה ממש כמטפס ויוצא מגוף הציור עצמו, הכל בשיטת הציירים זאוקסיס ופראסיוס.
בסמינר בשנת 1964 הבחין הפסיכואנליטיקאי הצרפתי ז'אק לאקאן (1901–1981) כי המיתוס של שני הציירים חושף היבט מעניין של הקוגניציה האנושית, בעוד שבעלי חיים מעדיפים דברים שיטחיים בני אדם תמיד יחפשו את הדבר המוסתר שמעבר.
בארכיטקטורה

במאה ה-17 שילבו ציירים רבים פרספקטיבות "טרומפ-לויל" ואשליות אמנות למיניהם בארכיטקטורה, כשהם "מגדילים" בעזרתם חדרים על ידי "פתיחת" החלל בקיר או בתקרה.
בין הדוגמאות הבולטות ניתן למצוא את "האלגוריה של ההשגחה האלוהית" בארמון ברבריני של האמן פייטרו דה קורטונה, ואת "Apotheosis of St Ignatius" על תקרת הכנסייה הרומית של סנט איגנציו מאת האמן אנדריאה פזו.
אמני "טרומפ-לויל" ידועים > הציירים הגדולים

מזאצ'ו
פטרוס כריסטוס
דונטו ברמנטה
אנדראה מנטניה
אנטוניו דה קורג'ו
לוקה ג'ורדנו
קרלו קריוולי
קורנליס נורברטוס, גיסברכט
פרנסיסקוס גיסברכט
וילסון פיל
אנדריאה פזו
ויצ'נסו סכמוצ'י
ג'ובאני בטיסטה טייפולו
סמואל דירקש ואן הוגסטראטן
ז'אן-פרנסואה דה לה מוט
אמני "טרומפ-לויל" ידועים > המאה ה-19 וציירים מודרניים

הנרי אלכסנדר
אהרון בוהרד
סלבדור דאלי
וולטר גודמן
ג'ון הברל
ויליאם הארנט
קלוד ראגט הירסט
רנה מגריט
ג'ון פטו
דוגמאות לאומנות "טרומפ-לויל" > ציורים

"הבשורה" מאת יאן ואן אייק (1433).
דיוקן של קרתוס מאת פטרוס כריסטוס (1446) זבוב במסגרת.
טבע דומם עם חוגלה וכפפות שריון, ג'ייקוב דה ברברי (1504).
"החוחית" מאת קרל פבריציוס (1654).
"פנים הכנסייה" מאת ג'רארד הוקג'סט (כ-1654).
קורנליס נורברטוס, גיסברכט (1670).
אוורט קולייר (1699).
קורנליס נורברטוס, גיסברכט (1672).
מייקל הרנט (1890).
הנרי פוסלי (1750).
פרז דה אגילר, וושינגטון די. סי. (1769).
תיאודור פישטק, יוזף נ', (1978).