חיותה בהט
עבודותיה

עוד במהלך לימודיה במכון לאמנות אורנים, בהט התאהבה בצבע ובמופשט. עבודותיה המוקדמות של בהט, בעלות הכתמים השחורים והכהים, הושפעו מהמורה שלה במכון, יעקב וכסלר, שנמנה עם קבוצת "אופקים חדשים", מהדור הראשון למופשט. עם הזמן פיתחה בהט שפה משלה: עבודה בשכבות עם חומריות הצבע, מעבר לגוונים בהירים ושימוש בצבע במצב נוזלי ומתפשט. התערוכה הראשונה של בהט התקיימה בשנת 1962, בגלריה כ"ץ בתל אביב, וזכתה לשבחים ולעניין באמנית הצעירה. בשנת 1964, כשהציגה בגלריה 220 בתל אביב, כבר הכירו בה כאמנית עם עמידה ושפה משלה.
החל מאמצע שנות ה-60 ציוריה של בהט נעשו בתנועות בטוחות ועזות; הם היו מלאי צבע ובפורמט גדול. היה בזה מן התרחקות מהמופשט הישראלי שהתאפיין בתנועות מחפשות, ומן ההתקרבות לז'אנר האמריקאי של ציור פעולה, קולאז' ואסממבלז'. המעבר של בהט היווה חלק ממפנה במסורת המופשט הישראלית.
בהמשך אותה שנה, הוזמנה בהט להצטרף לקבוצת "תצפית" [ראשי תיבות של תערוכת ציור ופיסול ישראלית], שפעלה להסרת חסמים בפני אמנות צעירה ועכשווית נוסח התקופה. הרוב המוחלט של חברי הקבוצה היו גברים, מרביתם ידועים כיום ודור שני למופשט: כגון מיכאל ארגוב, מתי בסיס, איקה בראון, יצחק דנצינגר, יעקב וכסלר, רפי לביא, אורי ליפשיץ, אבשלום עוקשי, משה קופפרמן, בוקי שוורץ, יחיאל שמי, יגאל תומרקין, וכן האמנים חיים קיוה ויחזקאל שטרייכמן מהדור הראשון. מיעוט הנשים כלל את חיותה בהט, מינה זיסלמן, זיוה ליבליך ולאה פוגל. תערוכה הנושאת את שם הקבוצה נכפתה על חיים גמזו, מנהל מוזיאון תל אביב - שהעדיף אמנות יהודית פיגורטיבית - ונפתחה בביתן הלנה רובינשטיין.
ב-1964 זכתה בפרס קרן נורמן של הקרן לתרבות אמריקה-ישראל. ב-1965 נסעה בהט לפריז, בעידודה של פולה אייכנבאום, אוצרת ויוצרת ישראלית. בפריז המתין לה ידידה האמן איקה בראון, אך הוא נהרג בתאונת דרכים מעט לפני שהגיעה. בהט התקבלה על ידי אמנים ישראלים ונחשפה לאמנות ולאמנים זרים. על אף המגמה הפיגורטיבית שהחלה לתפוס תאוצה בעת ההיא, אהבתה של בהט למופשט נותרה על כנה. היא הוזמנה להציג באותה שנה בתערוכה "Schèmes 65" במוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, יחד עם 20 אמנים צעירים; תערוכה שנועדה להשיב את תשומת הלב אל חשיבות המופשט בדור השלישי.
על אף ההצלחה בפריז, בהט שבה ארצה מעט לפני מלחמת ששת הימים. בעבודותיה, הפעם, השתמשה בצבע אחד מרכזי ופיתחה טכניקת קולאז'. עבודותיה נרכשו לאוספים פרטיים של אספנים ידועים, וכן לאוספי מוזיאונים (כגון מוזיאון תל אביב ומוזיאון חיפה) ולאוספי אמנות עכשווית.
בינואר 1969 הציגה בהט ב"תערוכת החורף" בביתן הלנה רובינשטיין, בין 11 אמנים חשובים של המופשט והאוונגרד, ביניהם יגאל תומרקין, אביגדור סטימצקי, יואב בראל, יעקב דורצ'ין, מיכאל אייזמן, שמעון אבני ואחרים; בהט הייתה האישה היחידה. בדצמבר של אותה שנה השתתפה בתערוכה קבוצתית נוספת: "תערוכת הסתיו", גם היא בביתן הלנה רובינשטיין. כתבה מינה זיסלמן-בליך על עבודותיה כי "רושם רב עושים הבדים האינטנסיביים של חיותה, המשלבים אסוסיאציות עם צורות מופשטות, איתנות ומוגדרות. כרגע היא אחד האמנים המופשטים המעניינים ביותר שלנו".
כנגד המתקפה על המופשט באותן שנים, הציגה חיותה במספר תערוכות שנועדו לשרת את המאבק למען הצגת אמנות מתקדמת. היא השתתפה בתערוכה "מולטי-איזם" ב-1970 ובתערוכת "אמני המופשט"; שתיהן נערכו בביתן אגודת האמנים.
בהט עסקה במקביל בפיסול, והיתה, בין היתר, אסיסטנטית של יצחק דנצינגר ויגאל תומרקין. ב-1972 היא הקימה עבודת פיסול סביבתי בבית ספר עמל בתל אביב.
בשנות ה-70 בהט עשתה מעבר לניו יורק, בעקבות בן זוגה, אך ההתאקלמות לא הייתה קלה. היא התכנסה בתוך עצמה ויצרה עבודות בקנה מידה גדול אף יותר מן הקודמות. היא פיתחה את השימוש בטכניקת קולאז' רב שכבתי בשימוש פיסות מציוריה הקודמים, ובשילוב סיכות מהדק, בקצב שהתאים למוזיקת ג'אז שהאזינה לה. גלריה אלן סטון היוקרתית, הציגה חלק מעבודותיה של בהט, אך האמנית לא הצליחה להתבסס במקום. בהט מתארת בדיעבד כי לעבודותיה לא היה אז הקשר נכון.
בשנות ה-90 והאלפיים בהט עברה לציור-כתב, העושה שימוש ביומנים ובקשר עם הטבע.
בתחילת שנות האלפיים בהט שבה להתגורר בתל אביב. בשנת 2013 הוצגה תערוכה מקיפה של בהט במשכן לאמנות עין חרוד. גליה בר אור אצרה את התערוכה והפיקה ספר הסוקר את יצירתה וקורותיה של בהט, שנועד לנסח רטרוספקטיבית את מקומה החשוב של בהט בתולדותיה של האמנות הישראלית.