stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כושר גופני
גמישות > גמישות מפרקים

הגורמים המשפיעים על טווחי התנועה הם:
גורמים תוך-מפרקיים, כמו המבנה האנטומי (גרמי) של המפרק, סחוסי המפרק ורצועות תוך-מפרקיות.
גורמים חוץ-מפרקיים, כמו אורך השריר והגידים, אורך הרצועות והקפסולות, נפח השרירים ואורך הפציות והעור.
גורמים גנטיים, כרונולוגיים ומורפולוגיים, כמו מין, גיל ומבנה גוף. לאלה ניתן להוסיף גם גורמים פתולוגיים, שינויים ניוונים, נזקים טראומטיים, שינויים כתוצאה ממחלות מולדות, צלקות, עוויות (ספזם), התקצרות רקמות (Contractures) וכן גורמים סביבתיים כמו טמפרטורה חיצונית, אופיו של האדם הפועל וסוג עיסוקו.
מתיחת שרירים ורקמות רכות אחרות אפשרית, בתנאי שהמתיחה תבוצע בצורה נכונה ולאורך זמן. מטרת תרגילי המתיחה להגמיש חלק מרקמות החיבור העוטפות את סיבי השריר ברמות השונות. אין בכוונת תרגילי המתיחה להאריך את סיבי השריר, גידיו, או את רצועות המפרק.
רקמות החיבור העוטפות את השרירים כוללות את הפציות הבאות: הפציה השטחית המחוברת לעור והפציה האפונאורוטית שתיהן בנויות מרקמה אוורירית. הפציה העמוקה, הצפופה והלא אלסטית והסרקולמה השקופה, האלסטית והחזקה, הנשארת שלמה בדרך כלל גם כשסיבי השריר נקרעים.
תיאום עצב-שריר

קואורדינציה באה לידי ביטוי במספר יכולות:
יכולת השילוב של מספר תנועות פשוטות לתנועה מורכבת.
שיווי משקל - שמירה על מרכז הכובד המשתנה ביחס לתנועות הגוף במרחב.
עיתוי תזמון תנועתי (דיוק או כושר תנועתי) - היכולת לבקר ולשלוט על ביצוע התנועות לעבר גורם חיצוני.
יכולת מצמוץ מבוקר - היכולת נובעת מקשר עין יד, ומהווה ביטוי לקואורדינציה.
ראו גם

חישול הגוף
הערות שוליים

↑   ניר גלעדי, רוצים לחזק את המוח ואת הזיכרון? תתחילו לעשות כושר, באתר הארץ, 24 במרץ 2015
↑  דני טל, פרופ' דיאן לוין, רויטל קורן, פעילות גופנית: מה היתרונות ואיך מומלץ להתחיל?, באתר redirect.clalit.co.il, ‏19-03-2024
↑  כמה ולמה: איזה יתרונות יש לביצוע פעילות גופנית באופן סדיר • יוסי זאבי • יוספורט, ‏2021-12-21
↑  למה חשוב לעשות ספורט?, באתר טבע בריא
↑  10 יתרונות של כושר גופני, באתר beok.co.il (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546017205171  GND: 4071235-7  NARA: 10644022  NKC: ph120257
אום אל-ג'ימאל

מראה כללי של האתר הארכאולוגי
אום אל-ג'ימאל או אום אל-ג'מאל (ערבית أم الجمال - "אם הגמלים") הוא כפר בצפון ירדן, הידוע בעיקר בזכות האתר הארכאולוגי שלו, שבו ממצאים נרחבים הכוללים כ-150 מבנים מהתקופה הביזנטית ומהתקופה המוסלמית המוקדמת, כמו גם כפר מוקדם מהתקופה הרומית. בשנת 2024 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

בשטח האתר נמצאו בשנת 1998 מספר פריטים מהתקופה הפלאוליתית, כולם מחלמיש, והם כוללים אבני יד אשליות מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, כלים בטכניקת לוולואה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ולהבים וכלים לעיבוד עורות מהתקופה הפלאוליתית העליונה. ציידים-לקטים נמשכו לאזור בשל הוודיות שסיפקו מים על בסיס עונתי. אין בסביבה המיידית של האתר ממצאים מהתקופה הנאוליתית, תקופת הברונזה ותקופת הברזל, אך מזרחית לאום אל-ג'ימאל נמצאו עדויות למבנים ומגורים מתקופות אלה.
יישוב קבע במקום החל במאה ה-1, עת האזור היה חלק מהממלכה הנבטית, והאתר התפתח כיישוב לווין של הבירה האזורית - בוסרה. מתקופה זו נמצאו ממצאים קרמיים ושרידי קברים נבטיים מונומנטליים. בשנת 106, לאחר מותו של המלך הנבטי האחרון רבאל השני, הממלכה סופחה לאימפריה הרומית והייתה לחלק מהפרובינקיה הרומית ערביה. בהוראת הקיסר  טראיאנוס נסללה דרך טראיאנוס החדשה מעקבה ופילדלפיה בדרום לבוסרה שבסוריה בשנים 111-114, וזו עברה קילומטרים ספורים מערבית לאום אל-ג'ימאל. מהתקופה הרומית המוקדמת שרדו חלק מחומת העיר, השער המערבי, הפרטוריום ומאגר המים במרכז היישוב. אום אל-ג'ימאל נכבשה על-ידי זנוביה מלכת תדמור, עת מרדה ברומאים בשנת 271, ולקראת סוף המאה ה-3 היישוב חרב חלקית, ככל הנראה בעת דיכוי המרד. עדויות לחורבן מצויות בשכבת שריפה עבה. לאחר החורבן היישוב חווה תנופת בנייה מחדש ומתקופה זו שרד הקסטלום (אנ').
במאה ה-5 החלה התקופה הביזנטית וביישוב הייתה תנופת בנייה. האוכלוסייה התנצרה בהדרגה וביישוב הוקמו 16 כנסיות. 150 המבנים ששרדו באתר הם רובם מתקופה זו. במאה ה-6 מנתה אוכלוסיית אום אל-ג'ימאל כ-6,000 תושבים. בשנת 636 כבשו המוסלמים את צפונה של ירדן וחלק מהמבנים שינו את יעודם, בין היתר הוסבו כנסיות למסגדים. רעש שביעית בשנת 749 מסמן את תחילת שקיעתה של העיר, למרות שנראה כי רעידת האדמה עצמה לא גרמה לה לנזק רב. סיבות נוספות לנטישה קשורות להתרחקות דרכי המסחר מהעיר, מגפה ושינויים אקלימיים. יישוב הקבע בא אל סופו בסוף המאה ה-8 לערך, אך באתר ובסביבתו התפתח אורח חיים נוודי.
העדות החומרית הבאה, בדמות ממצא קרמי ומטבעות, היא מהתקופה האיובית (מאות 12-13) והממלוכית (מאות 13-16). אף שממצאים אלה התגלו בכמויות קטנות ברחבי אום אל-ג'ימאל, עדויות לפעולות בנייה הן נדירות, ואין ראיה ליישוב של קבע באתר. לכן סביר שאת האתר פקדו שבטים נוודים מהמדבר המזרחי; וכן נוסעים ועולי רגל שהגיעו לאום אל-ג'ימאל באופן זמני או עונתי, כאשר עשו את דרכם לאורך הדרך הסמוכה. המבנים  והמאגרים הקיימים באתר סיפקו להם מקלט ומים.
בראשית המאה ה-20 התיישבו משפחות דרוזים שנמלטו מסוריה בחלקים מהאתר, וביצעו עבודות תחזוקה בחלק מהמבנים - בעיקר שחזור קשתות ותיקון גגות. הדרוזים עזבו ב-1935 עם היווצרות גבול הקבע בין ירדן וסוריה, דבר שמנע מהם גישה חופשית להר הדרוזים. כוחות צבאיים בריטיים וצרפתיים חנו באום אל-ג'ימאל מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 עד סוף שנות ה-30. בדואים החלו מתיישבים באום אל-ג'ימאל החל בשנות ה-30, ונותרו בו עד שנות ה-50. הן הדרוזים והן הבדואים לא בצעו שינויים מבניים באתר, במידה רבה בגלל שהתגוררו באוהלים.
במלחמת העצמאות נלקחו כ-700 ישראלים בשבי ירדן. הם הובאו בקבוצות גדולות מאתרי קרבות שונים של הלגיון הערבי וכונסו ביחד במחנה שבויים סמוך לאום אל ג'ימאל, והוחזקו במקום כשנה וחצי. ב-1972 הוקמה גדר סביב השרידים ואום אל-ג'ימאל הוכרז כאתר לשימור. בשנת 2024 הוכרז אום אל-ג'ימאל כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו. היישוב המודרני התפתח סביב לאתר, וכיום הוא מונה כ-4,000 תושבים.
המחקר באתר

אום אל-ג'ימאל התגלתה מחדש במאה ה-19, לאחר שבאירופה החלו לגלות עניין במזרח התיכון. ויליאם ג'ון בנקס (William John Bankes) כתב את התיאור התמציתי הראשון ב-1818. מספר חוקרים אמריקאים ואירופיים ביקרו במקום, אך כל אלה כתבו רק תיאורים קצרים אודות האתר. המחקר המקיף הראשון נערך על ידי הווארד קרוסבי באטלר (Howard Crosby Butler) שעמד בראש משלחת מאוניברסיטת פרינסטון בשנים 1905 ו-1909. אולם התרומה המשמעותית ביותר למחקר באתר נעשתה על ידי הארכאולוג ברט דה פריס (Bert de Vries) שערך חפירות וסקרים במקום בשנים 1972-1998 ושוב בין השנים 2009-2013. החל בתחילת המאה ה-21 הפעילות באתר מתמקדת בעיקר בשימור הממצאים והפיכתם לנגישים לציבור. בשנת 2014 שודדי קברים גרמו נזק רב לאתר בעקבות שמועות על מציאת זהב, מטבעות ותכשיטים במקום.
האתר > מאפיינים כלליים

אום אל-ג'ימאל ממוקמת כ-17 קילומטרים מזרחית לעיר מפרק במחוז מפרק, וכ-10 קילומטרים דרומית לגבול עם סוריה. מבחינה גאוגרפית, האתר שוכן באזור בזלתי בחורן בגובה של 675 מטרים מעל פני הים במפגש של שני ואדיות. האתר בנוי בצורת מלבן באורך של 800 מטרים וברוחב של 600 מטרים. השרידים במקום ערוכים בשלוש שכונות: צפונית, דרום-מזרחית ודרום-מערבית. הכפר הרומי המוקדם, המכונה "אל-חרי" ("החורבות"), שוכן דרומית-מזרחית לשרידי העיר, והוא קטן בהרבה בהיקפו. כפר זה ננטש בסוף התקופה הרומית או בתחילת התקופה הביזנטית וחומרי הבניין שבו נלקחו לשימוש מאוחר יותר בעיר. העיר נבנתה באופן ספונטני והיא אינה בנויה לפי תוכנית של רחובות שתי וערב. דבר זה מעיד על כך שהעיר נבנתה על ידי תושביה ולא על ידי השלטון המרכזי. האתר מוקף חומה מפותלת למדי, שחלקים ממנה חופפים לקירות החיצוניים של בתי העיר. החומה שרוחבה מטר בודד או פחות מכך לא נועדה להגנה צבאית, אלא נגד שודדים ולמניעת נדידה של חיות משק. בחומה קבועים חמישה שערים שאחד מהם מוביל ישירות אל הקסטלום הרומי. אחד המאפיינים הבולטים של האתר הוא השימוש באבני בזלת.
האתר > מבני מגורים

רובם המכריע של המבנים שהשתמרו באתר הם מבני מגורים. המבנים עשויים להגיע לגובה של עד ארבע קומות, והם ערוכים סביב חצרות מרכזיות. בדרך-כלל סביב חצר אחת נבנו מספר בתים. הקומה הראשונה שימשה לאחסנת חיות הבית כפי שמעידים אבוסים שנמצאו ברחבי האתר, כמחסנים, כחללים ששימשו לבישול ולעבודות הבית וכן כשירותים. אל הקומות העליונות הובילו מדרגות שנקבעו בקירות החצרות המרכזיות. חלונות ופתחים פנו אל החצר הפנימית משיקולי פרטיות ובטיחות.
האתר > מבני ציבור

הפרטוריום - הפרטוריום שוכן בצפונה של השכונה הדרום-מערבית באתר, והוא מתוארך בסבירות גבוהה לסוף המאה ה-2; אם כי החצר הפנימית היא ביזנטית מאוחרת, מועד בו המבנה הפך לבית מגורים. באטלר העניק לבניין את שמו, ואף שיעודו המדויק בלתי ידוע ברי כי מדובר במבנה ציבור. המבנה מערב יסודות ארכיטקטוניים מקומיים עם יסודות הלניסטיים ורומאים. הוא כולל שלושה אולמות עיקריים ממערב למזרח - חדר הבזיליקה, האטריום וחדר בצורת צלב, וכן חמישה חדרים נוספים. המבנה עוטר בטיח צבוע לכל אורך השימוש בו שהמשיך אל תוך התקופה המוסלמית.
הקסטלום - הקסטלום שוכן בצידו המזרחי של האתר וקירו המזרחי מהווה חלק מהחומה ההיקפית של העיר. בשל היותו הרוס, הוא זוהה כמבנה צבאי רק בשנות ה-80 של המאה ה-20. הקסטלום הוקם בסביבות שנת 300, לאחר הריסתה של העיר בעקבות מרד זנוביה. צורתו של המבנה היא כשל מצולע שאורך צלעותיו נע בין 95 ל-112 מטרים, וההערכה היא שיכול היה להכיל חיל מצב בן 500 איש. במאה ה-5 ובמאה ה-6 נלקחו חומרי בנין רבים מהמבנה לשימוש חוזר ברחבי האתר, ובסוף התקופה הביזנטית הוקמו בשטח הקסטלום שוק, כנסייה, בית ומכלאות לבעלי חיים.
המחנה הצבאי - המחנה הצבאי שוכן בין השכונות הדרום-מזרחית והדרום-מערבית, והוא משתרע על שטח המקביל לחמישית משטח הקסטלום. לפי כתובת במקום המבנה מתוארך לשנת 412, והבדלי הגודל בין מבנה זה לבין הקסטלום מצביעים על נוכחות צבאית מצומצמת בהרבה בתקופה הביזנטית. החלק הבולט ביותר במחנה הצבאי הוא המגדל הדרום-מזרחי. בכל אחד מארבעת צדדי המגדל נבנו משיקולי הנושאים את שמות ארבעת המלאכים (אוריאל, מיכאל, גבריאל ורפאל) וכיתוב נוסף מכיל תפילה לישו. ממצאים אלה כמו גם קפלה שנוספה בצידו המזרחי של המחנה, העלו את הסברה כי המתחם הפך למנזר בסוף התקופה הביזנטית, אך הדבר אינו ודאי. המחנה הצבאי שימש את חיל המצב הצרפתי בשנות ה-20 של המאה ה-20 וכן יושב על ידי דרוזים ובדואים לאחר מכן.
המקדש הרומי - מקדש רומי מהמאה ה-4 שוכן במרכזה של השכונה הדרום-מערבית וייתכן ששימש את חיילי הקסטלום. מהתקופה הרומית השתמרו החזית שבה שלושה פתחים וחלק מהריצוף, אך במאה ה-6 הפך המבנה לבית מגורים. הקשתות שניצבות במבנה כיום נבנו מחדש על ידי התושבים הדרוזים בתחילת המאה ה-20.
כנסיות באתר - חלק מ-16 הכנסיות באתר ממוקמות בתוך העיר ואחרות מחוץ לחומות. גודלן משתנה וחלקן היו ציבוריות בעוד שהאחרות נועדו לשימוש פרטי. רק חלק מהכנסיות נחפרו וברובן נערך רק סקר ארכאולוגי. באום אל-ג'ימאל שלוש כנסיות מרכזיות - הכנסייה המערבית מחוץ לחומה המערבית, הקתדרלה במרכז האתר וכנסיית נומריאנוס מצפון למחנה הצבאי.
הכנסייה המערבית מחוץ לחומות בנויה בצורת בזיליקה גדולה ולה חצר נרחבת וחדרי שירות. חפירות באתר גילו פסיפסים משתי תקופות לפחות, ובמאה ה-8 או לאחריה האפסיס של הכנסייה נחסם, דבר שעשוי להצביע על הפיכת המבנה למסגד או לבית מגורים. הקיר הדרומי שעשוי מארבע קשתות השתמר בצורה טובה והוא נותן מושג על ממדי המבנה.
הקתדרלה היא הבזיליקה הגדולה בעיר וברי כי שמשה כמבנה הדת העיקרי באום אל-ג'ימאל. כתובת שנמצאה באתר מתארכת את בנייתו לשנת 557. פסיפס עם מוטיבים צמחיים של עלי גפן ועצים השתמר ברצפת המבנה. אף שהכנסייה לא נחפרה, ברור כי שופצה לפחות פעם אחת, דבר הנלמד מקיר שנוסף לקיר המקורי בחזית המערבית.
כנסיית נומריאנוס היא בזיליקה הרוסה השוכנת במרכז האתר, בין השכונות הדרום-מזרחית והדרום-מערבית. הכנסייה הייתה בת שתי קומות וצמוד לה שכן קלויסטר. היא קרויה על-שם נומריאנוס, אחד התורמים להקמתה, ושמו כמו גם שם אחותו מריה, אחיו יואנס ושמות ילדיהם מופיעים על כתובת בכנסייה. קיר מאוחר שחוסם את האפסיס עשוי להצביע על הפיכתה של הכנסייה למסגד.
האתר > מאגרי מים

בעיר היו לפחות 26 מאגרי מים וארבעה נוספים התגלו בכפר הרומי. המים נאספו בתעלת איסוף בואדי אל-ליס הסמוך, ותעלה נוספת קטנה יותר הובילה אל המאגרים בחלק הצפוני של העיר. נוסף על כך מים נאספו גם על גגות הבתים ומן הרחובות, ובמספר בתים התגלו תעלות איסוף ייעודיות לכך. מערכת מסועפת זו של תעלות ומאגרים התפתחה בתקופה הנבטית ובתקופה הרומית והורחבה בתקופה המוסלמית. חלק ממערכת המים והמאגרים השתמר היטב והוא שמיש גם כיום.
גלריה

הכנסייה המערבית. מימין הקיר הדרומי שבו ארבע קשתות
שרידי המחנה הצבאי והמגדל הדרום-מזרחי משמאל
חזית המקדש הרומי עם שלושת הפתחים
קשת דרוזית
מראה באתר - מגדל בן ארבע קומות
ראו גם

השבויים הישראלים בירדן במלחמת העצמאות
הערות שוליים

↑  Unesco world heritage nomination dossier, עמ' 94
↑  Umm el-Jimal's Enduring Past
↑  Unesco world heritage nomination dossier, עמ' 96
↑  Unesco world heritage nomination dossier, עמ' 98
↑  Bert de Vries: The Umm el-Jimal Project, 1993 and 1994 Field Seasons. In: Annual of the Department of Antiquities of Jordan 39, 1995, p. 421–435; Bert de Vries: Archaeology and Community at Umm el-Jimal. In: Studies in the History and Archaeology of Jordan XI. Changes and Challenges. Department of Antiquities of Jordan, Amman 2013, p. 81–91.
↑  Looters raid Jordanian crypts in search of gold, jewels and artifacts
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588630205171  GND: 4540294-2  VIAF: 248273737   WorldCat (עם VIAF): 248273737
אלגברה מופשטת

אלגברה מופשטת היא ענף של האלגברה שבמסגרתו מוגדרים ונחקרים מבנים אלגבריים כגון שדות, חבורות וחוגים. הענף נקרא כך כדי להבדילו מהאלגברה הבסיסית, הנלמדת בבתי ספר, שעוסקת במניפולציות טכניות של ביטויים ונוסחאות מתמטיות במספרים ממשיים ומרוכבים.
תחום חשוב באלגברה מופשטת הוא אלגברה ליניארית, שחוקרת את תכונותיהם של וקטורים, מרחבים וקטוריים, מטריצות, העתקות ליניאריות ומערכות של משוואות ליניאריות.
היסטורית

מבחינה היסטורית, המבנים הנחקרים באלגברה מופשטת צצו לרוב לראשונה בתחומים אחרים, ובמסגרת האלגברה זכו לאקסיומטיזציה מדויקת, ותכונותיהם נלמדו לעומק. הענף החל להתפתח באופן עצמאי במאה ה-19 כאשר מתמטיקאים החלו לפתח יצירים מתמטיים, שאינם מספרים (כגון קווטרניונים, וקטורים, מטריצות, חבורות ועוד), והוא הפך לענף המרכזי של האלגברה במאה ה-20 כאשר מגוון המקרים עבר איחוד לתיאור מערכות אלגבריות באופן אקסיומטי או כבניה ממערכות אחרות. היה זה שינוי בהבנת האלגברה מתחום העוסק בעיקר בפתרון של משוואות פולינומיות לתחום העוסק במבנים מופשטים המכונים מבנים אלגברים. ספר הלימוד הראשון, שתיאר את האלגברה באופן החדש היה ספרו של ואן דר וארדן (van der Waerden) אלגברה מודרנית, שיצא בשנת 1930.
היתרון שבשיטת עבודה זו, הוא היכולת להשיג תוצאות כלליות, שתהיינה תקפות למקרים רבים, על ידי התייחסות למספר תכונות בסיסיות המשותפות לכל אותם מקרים, תוך הזנחת המידע שאינו חיוני. לדוגמה, התהליך שבו נבנים המספרים הרציונליים מתוך המספרים השלמים הוא למעשה מקרה פרטי לבנייה של שדה שברים מתוך חוג, ולכן ניתן לחזור עליו לכל חוג שמקיים מספר תכונות נפוצות.
שם התחום מגיע מההפשטה שמתבצעת לעצמים הנחקרים במסגרתו – רוב תכונותיהם מוזנחות, ומתייחסים אך ורק למספר תכונות בסיסיות – "אקסיומות", שמהן מופק המידע על העצמים. לאחר מכן, כל עצם מתמטי שניתן להוכיח כי הוא מקיים את האקסיומות, יקיים את כל התכונות שנמצא שנובעות מאותן אקסיומות.
חורבות גדי

חורבות גדי (סוואהילי Gedi) או גדה (Gede) הן אתר ארכאולוגי והיסטורי של עיר סוואהילית השוכנות על גבעה מיוערת סמוך לכפר באותו שם, כ-6.5 ק"מ מחוף האוקיינוס ההודי. האתר נמצא כ-15 ק"מ דרומית-מערבית לעיר מלינדי וכ-90 ק"מ צפונית-מזרחית למומבסה בדרום-מזרח קניה. גדי הייתה אחת מהערים הסוואהיליות החשובות ביותר בחופי מזרח אפריקה בין המאה ה-12 והמחצית הראשונה של המאה ה-17, מועד בו ננטשה. העיר שהייתה מרכז סחר חשוב באוקיינוס ההודי, התעשרה והגיעה לשיאה במאה ה-15, דבר הניכר בשרידיה הכוללים חומות, מסגדים, ארמון גדול, מערכת אספקת מים, אתרי קבורה ומבנים אחרים, כמו גם בשפע של מוצרים מיובאים שנמצאו ברחבי האתר. בשיאה מנתה אוכלוסיית העיר כ-2,500 תושבים. גדי מייצגת היטב את האדריכלות ותכנון הערים הסווהיליים, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-2024.
היסטוריה

הערים הסווהיליות הראשונות עלו על בימת ההיסטוריה במאה ה-6, אולם גדי הופיעה בשלב מאוחר בהרבה. לפי תיארוך פחמן של קבר באתר, העיר נוסדה במאה ה-11 או בראשית המאה ה-12. במאה ה-15 הוקמה חומה ראשונה סביב הגבעה כך שתחמה שטח של 18 הקטאר. התאסלמות התושבים במאה ה-12 ניכרת בשלושה מסגדים שקמו זה על גבי זה בצפון העיר, ואשר נבנו בין המאות ה-12 וה-14. סגנון המסגדים מגלה השפעה של פלג האיבאדיה. במאה ה-16 הוקמה חומה פנימית סביב חלק מהאתר (כ-7.3 הקטאר), כנראה בשל האיום הפורטוגזי. בתקופה זו המכונה "תור הזהב של התרבות הסוואהילית" העיר הגיעה לשיאה, אך החלה לשקוע לקראת סוף המאה ה-16, במקביל לשקיעתן של ערים סוואהיליות רבות אחרות בתקופה זו. שקיעה זו מיוחסת למספר סיבות: הנוכחות הצבאית והמונופלין המסחרי של האימפריה הפורטוגזית, התקפה של בני ווזימבה ב-1589, הגירה והתקפות של שבטי אורומו שהגיעו מסומליה ובעיות באספקת המים של העיר. גדי ננטשה לחלוטין במחצית הראשונה של המאה ה-17.
המחקר והשימור באתר

גדי הייתה מוכרת לבני המיג'יקנדה (אנ') שמתגוררים בקרבתה, והיא נחשבה בעיניהם לקדושה. אחרים האמינו שרוחות רעות מתגוררות במקום או שהוא מוגן על-ידי רוחות של כוהנים שמטילים קללה על מי שפוגע באתר. לאדם הלבן גדי נודעה לראשונה ב-1884, כאשר החוקר סר ג'ון קירק (אנ') ביקר במקום. עם זאת, האתר לא נחקר עד שנות ה-20 של המאה ה-20 עת "התגלה מחדש" וב-1927 הוכרז כמונומנט היסטורי. ב-1929, לאחר ששודדי עתיקות החלו בוזזים פריטי חרסינה סינית, גדי הוכרזה כאתר מוגן. ב-1939 מחלקת עבודות ציבוריות של קניה החלה לשחזר מבנים שהיו בסכנת התמוטטות. חפירות במקום החלו רק ב-1948 בניצוחו של ג'יימס קירקמן (James Kirkman), בד בבד עם הכרזת גדי והחורש המקיף אותה כפארק לאומי. חפירות אלה נמשכו עד 1958 וכן במספר הזדמנויות בשנות ה-60 ובשנות ה-80. קירקמן חקר את המבנים במרכז האתר, ובין היתר את המסגד הגדול ב-1954 ואת הארמון ב-1963, וכן מספר מסגדים ובתים נוספים. בנוסף, הוא פינה צמחייה שגדלה פרא באתר ותיקן את החומות. בעקבות החפירות במסגד הגדול, קירקמן פרסם דוח בשם "העיר הערבית של גדי, המסגד הגדול, אדריכלות וממצאים ("The Arab City of Gedi, The Great Mosque, Architecture and Finds"). בשנות ה-90 של המאה ה-20 המחקר באתר התחדש, ותשומת לב מיוחדת ניתנה לשרידי מבנים שלא נבנו מאבן. סקר ארכאולוגי גילה ריכוז צפוף של מבני בוץ עם גגות קש (Thatching). בשנת 2000 הושלמה בנייתו של מוזיאון באתר, במימון האיחוד האירופי ואשר מתמקד בתרבות הסוואהילית. ב-2001 נערך סקר טופוגרפי של האתר שנועד לבחון את התפתחות העיר ואשר התמקד בשטחים שבין שתי החומות. בשנים שלאחר מכן המחקר המשיך להתמקד בהתפתחות הבנייה לפני המאה ה-15 תוך שימת דגש על מבנים שנבנו מאבן גיר המיוצרת משונית אלמוגים (Coral rag).
האתר

חורבות גדי משתרעות על-פני שטח של 18 הקטאר על גבעה מיוערת. שטח זה תחום על ידי חומה מהמאה ה-15 בגובה של 3 מטרים וברוחב של 45 ס"מ. שטח של 7.3 הקטאר במרכז האתר מוקף על ידי חומה פנימית מהמאה ה-16. בתחום החומה הפנימית ניצבים שני מסגדים גדולים, שלושה מסגדים נוספים, ארמון או בית שייח', ארבעה בתים גדולים, מספר בתים נוספים וארבעה קברי עמוד גדולים. בין שתי החומות נתגלו בתי אבן מעטים בלבד שכוללים שני מסגדים, ומחוץ לחומה החיצונית ניצב מסגד נוסף ומספר מבנים לא מזוהים. הגרעין העירוני בתחום החומה הפנימית בנוי בצורה מתוכננת של רחובות שתי וערב, ובבתי השרד התגלו צינורות ניקוז ובורות לאיסוף מים וכן בתי שימוש. רוב המבנים בעיר היו בתי מגורים עשויים בוץ עם גגות קש שניצבו בין שתי החומות, אולם אלה לא שרדו וכיום נראים באתר רק מבנים שנבנו מאבן אלמוגים מהאוקיינוס הסמוך וחומר. כל המבנים בגדי הם בני קומה אחת וניצבים על יסודות לא עמוקים. סביב לגדי היו מספר אתרים קטנים יותר שבהם מסגד, קברים ומספר מבני מגורים.
האתר > מסגדים

במסגדים בגדי ישנם מתקני רחצה לעריכת וודוא אך אין בהם מינרה. המסגדים מתאפיינים בחדר מקדים שגובל באולם המרכזי. שניים מהמסגדים באתר מכונים "המסגד הגדול" - המוקדם מהמאה ה-14 והמאוחר מהמאה ה-15, עת היו פעילים במקביל זה לזה. קיומם של שני המסגדים הגדולים עשוי להצביע על כך שהמרכז העירוני שינה את מיקומו.
"המסגד הגדול המוקדם" שוכן מחוץ לחומה הפנימית בצידו הצפון-מזרחי של האתר, והוא נחקר ב-1999. המבנה בנוי על גבי שני מסגדים קודמים, האחד מהמאה ה-12 והשני מהמאה ה-13. אורכו של המבנה המלבני הוא 26 מטרים לאורך ציר דרום-צפון.
"המסגד הגדול המאוחר" הוקם במאה ה-15 ונבנה מחדש כמאה שנים לאחר מכן. המסגד שוכן בתחום החומה הפנימית, וגם לו אין מינרה. גרם מדרגות פשוט הוביל אל הגג, ומשם ניתנה הקריאה לתפילה. המבנה מלבני עם ורנדה בכל צד, והוא נעדר את החדר המקדים שאופייני למסגדים האחרים באתר. הגג נתמך על ידי שלוש שורות של שישה עמודים מלבניים בגובה של 3.5 מטרים, ושורת העמודים המרכזית מסתירה את המחראב, כמקובל במסגדים במזרח אפריקה. המחראב עשוי אבן ומעוטר בחרסינה מיובאת. מימין למחראב נמצא המינבר שעשוי משלוש מדרגות פשוטות. המבנה עשוי מלבנים שיוצרו מאבן גיר שמקורה בשונית אלמוגים וגם החומר הופק ממנה.
בגדי מסגדים נוספים שרובם היו פרטיים, נוהג שבמידת מה עדיין נוהג באזור.
המסגד הגדול. משמאל למטה נראית הבאר הסמוכה למסגד
פנים המסגד הגדול
מחראב
האתר > הארמון

הארמון, או בית השייח', בגדי השתרע על פני שטח של דונם אחד, וכשליש ממנו היה מקורה. יתר השטח היווה חצרות פתוחות. הכניסה לארמון הייתה דרך שער עם ספסלים משני צדדיו, ושמונה שקעים מעליו. מעבר לשער השתרעה חצר שקועה בכיוון דרום-צפון עם בימה בצידה האחד וספסל מוארך בצידה האחר. חצר זו תוארה כחצר המשפט ובה השליט ערך משפטים. מהחצר הוביל מעבר לאולם שימוע ובצידו המערבי של זה שוכן אולם קטן בעל כניסה נפרדת אשר נועד לפי קירקמן לנשים. האגף העיקרי של הארמון היה בצידה הדרומי של החצר ובו מספר יחידות דיור שבכל אחת מהן חדר רחצה ושירותים, חצר ובה באר ומחסנים, וכן חדר ללא דלתות ועם פתח סמוך לגג, אשר לפי קירקמן שימש כמעין כספת. ייתכן שחדר זה שמצוי גם בבתים נוספים באתר שימש לאחסנת פריטים דוגמת קרני קרנף שנצודו בפנים היבשת ויועדו לייצוא. צמוד לארמון מצידו הצפוני, אך מופרד ממנו במעבר, ניצב מבנה שבו שלוש דירות ובכל אחת מהן שירותים. לבנין זה הייתה צמודה חצר עם שני חדרי עזר וייתכן שמכלול זה שימש כאזור שירות לארמון. הוצע כי הארמון לא נוסד כמבנה מגורים פרטי גרידא, אלא יועד מלכתחילה לשמש למכלול שימושים ציבוריים ומסחריים; וייתכן שהמבנה התפתח לאורך תקופה של כ-150 שנים ונוספו לו שימושים ויחידות מגורים עד שהגיע למראהו הסופי.
הכניסה לארמון
חצר המשפט השקועה בארמון. מימין נראית הבימה ומשמאל הספסל
האתר > בתי מגורים

כל בתי המגורים ששרדו באתר ואשר נחפרו, שוכנים בתחומי החומה הפנימית ושימשו את העילית, שכן אזרחים מהשורה התגוררו בבתי בוץ וקש שלא שרדו. ארבעת הבתים הגדולים ("בית הקיר", "בית הקיר המערבי", "בית הדאו" ו"הבית הגדול") נמצאו בגרעין המרכזי של העיר, ובתים נוספים קטנים יותר שוכנים סמוך לארמון. אף שלבתים ממדים ותוכניות שונות, התוכנית הבסיסית היא של שלושה חדרים - חדר ראשי מוארך ושני חדרי שינה בצידו האחורי של הבניין, וכן שתי חצרות - חצר קדמית שקועה וחצר שירות. לאחד החדרים הקטנים היה צמוד חדרון כספת כפי שהתגלה בארמון. בבתים רבים נמצאו שירותים שמוקמו בצידו האחורי של החדר הראשי, ובארות התגלו בחצרות חלק מהבתים. החצר הקדמית שמשה את חיי היומיום וייתכן ששימשה גם לאירוח.
האתר > קברים

מבין הקברים בולטים קברי עמוד שהיו קברי העשירים. קברי עמוד הם המאפיין המוסלמי הייחודי של התרבות הסוואהילית שלא מצוי בשום מקום אחר בעולם המוסלמי. הקבר בנוי מאבן מעובדת ומעוטרת במשטחים שקועים, ואשר עליה ניצב עמוד. קבר אחר יוצא דופן בכך שהוא נושא עליו תאריך - שנת 802 לפי הלוח המוסלמי (1399).
קבר עמוד
מראה באתר וקבר עמוד מימין
מראה באתר וקבר עמוד
מצבה עם כיתוב בערבית ותיארוך לשנת 1399
האתר > בארות

בגדי בארות רבות ביחס לעיר סוואהילית בת זמנה. אלה כוללים בארות גדולות שעשויות מקירות אבן מחוזקים, בעיקר ליד המסגדים, ובארות משפחתיות קטנות יותר בתוך או בסמוך לבתי המגורים. קיימת תיאוריה לפיה בגדי היו חמאמים רבים, עובדה שמסבירה את הימצאותם של בארות רבים ברחבי העיר.
הערות שוליים

↑  National Museums of Kenya: Gede - Historical Background
↑  WHC - The Historic Town and Archaeological Site of Gedi
↑  Islamization and Urbanization on the Coast of East Africa: recent excavations at Gedi, Kenya, p. 181
↑  Myers, Arthur (2001). "Curse of the Old Ones" p.248-249
↑  The Historic Town and Archaeological Site of Gedi, Nomination dossier for inscription on the World Heritage List, p. 20
↑  The Historic Town and Archaeological Site of Gedi, Nomination dossier for inscription on the World Heritage List, p. 29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge758825 
בית מגורים - "בית החרוז הוונציאני"
יונה מרצבך

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1900 כ"ב בתשרי תרס"א 
 פטירה:  28 בספטמבר 1980 (בגיל 79) י"ח בתשרי תשמ"א 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  אוניברסיטת מרבורג  בית המדרש לרבנים בברלין 
 תקופת הפעילות:  ? – 28 בספטמבר 1980 
 רבותיו:  דוד צבי הופמן, אברהם אליהו קפלן, משה אוירבך 
 
 מנחה לדוקטורט:  אברהם הלוי פרנקל, קורט הנזל 
 
הרב יונה (יוליוס) מרצבך (גרמנית: Julius Merzbach; כ"ב בתשרי תרס"א, אוקטובר 1900 – י"ח בתשרי תשמ"א, ספטמבר 1980) היה רב העיר דרמשטאדט בגרמניה, ולאחר עלייתו ארצה מראשי ישיבת קול תורה ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית. בהשכלתו היה גם ד"ר למתמטיקה.
ביוגרפיה

נולד בברלין למשה וקיילא מרצבך. למד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב דוד צבי הופמן, הרב אברהם אליהו קפלן והרב משה אוירבך. לצד הלימודים התורניים למד גם באוניברסיטת מרבורג, שם השלים דוקטורט במתמטיקה בהנחייתו של אברהם הלוי פרנקל, בשנת תרפ"ה (1925). באותה שנה, החל לכהן כרבה של הקהילה האורתודוקסית הנפרדת בעיר דרמשטאדט, שאליה היו כפופות עשרות קהילות כפריות במדינה העממית הסן. בשנת תרפ"ו (1926) נישא לעלא קובר (אחיינית רבו הרב משה אוירבך). הצטרף למועצת גדולי התורה.
בט"ו באדר תרצ"ט (1939) עלה לארץ ישראל. התגורר בשכונת בית וגן בירושלים. היה מראשי ישיבת קול תורה ומסר שיעורים לשיעור ב' בישיבה הקטנה. כמו כן היה מעורכיה של האנציקלופדיה התלמודית.
משפחתו

בנו הבכור, הרב אהרן שמואל, הוא חתנו של השופט יצחק קיסטר. בנו, הרב דוד צבי (נפטר בכ"ב בכסלו ה'תשפ"ג), הוא חתנו של הרב רפאל ברוך טולדנו ואביו של הרב משה מרצבך ששימש כר"מ בישיבת קול תורה לצעירים. בתו  שרה (נפטרה בא' באדר ה'תשע"ח, 16 בפברואר 2018) נישאה  לרב חיים פרידלנדר. בתו השנייה יהודית (נפטרה בו' בשבט ה'תשפ"ג 28 ינואר 2023) נשואה לרב יעקב יהודה גלוסקינוס. בתו שושנה נישאה לרב חיים מצגר.
לקריאה נוספת

בנימין שלמה המבורגר, הרב יונה מרצבך, פרקי חיים – דרכו ופעליו, מכון מורשת אשכנז, בני ברק תשס"ד.
הרב יונה מרצבך, עלה יונה, בני ברק ה'תשמ"ט.