stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות פמיניסטית

אמנות פמיניסטית במוזיאון ברוקלין
אמנות פמיניסטית היא מונח כולל לתנועות ומבעים אמנותיים רבים ושונים שהמשותף להם הוא השאיפה לאתגר את השיח האנדרוצנטרי במרחב האמנות ובחברה בכלל, ולפעול למען שוויון והכרה בזכויות נשים דרך מדיומים שונים. לעיתים קרובות, אמנות פמיניסטית מעוניינת לאתגר את התפישות וההגדרות הרווחות לגבי מגדר, נשיות, מיניות ועוד. נהוג לייחס את נקודת ההתחלה של האמנות הפמיניסטית לקבוצת אמניות שפעלו בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, אף על פי שניתן למצוא מוטיבציות פמיניסטיות כבר אצל אמניות שפעלו בתחילת המאה ה-20. לא ניתן להפריד בין אמנות פמיניסטית למחקר וביקורת פמיניסטיים של האמנות ותולדות האמנות, שכן הפרקטיקה והתאוריה הופיעו כשזורות זו בזו למן ההתחלה. ב-1971 פרסמה חוקרת האמנות לינדה נוכלין את מאמרה "למה לא היו אמניות גדולות?" בו היא חושפת את האופן בו ההיסטוריה של האמנות מדירה בצורה שיטתית אמניות נשים מדפיה, מקטינה את הישגיהן ומייצרת תמונה מוטה ומטעה. מאמרה של נוכלין הכה הדים ולאחריו החלו להתפרסם מאמרים וספרים רבים של חוקרות והיסטוריוניות שכוננו את הביקורת הפמיניסטית על האמנות כתחום עצמאי. נהוג לתאר את ההתפתחות ההיסטורית של האמנות הפמיניסטית כתהליך בעל אופי דורי, בו דור שני מתנגד ומחדש את רעיונות ופעולות הדור הראשון. עם זאת, ישנן גישות שונות, בעיקר עכשוויות, המתנגדות לאופן החלוקה ההיסטורי הזה.
"הדור הראשון" של אמנות פמיניסטית > אמניות ויצירות פמיניסטיות 1960–1980

בעוד שארגוני האמניות והתוכניות הרשמיות ללימודי אמנות פמיניסטיים החלו לפעול רק בסוף שנות ה-60 וראשית שנות ה-70, ניכר שדור זה של אמניות הושפע רבות מאמניות שפעלו בתחומי הפרפורמנס ואמנות הגוף לאורך שנות ה-60. בין אמניות אלו, שרבות מיצירותיהן נחשבות כיום לפמיניסטיות באופן מובהק, ניתן לראות את שיגקו קובוטה שהופיעה כחלק מקבוצת הפלוקסוס ב-1965 עם יצירתה "Vagina Painting", ויוקו אונו, שהעלתה ב-1964 את יצירת הפרפורמנס המפרוסמת "Cut Piece", כמו גם אמניות רב-תחומיות אחרות כגון לואיז בורז'ואה פיית' רינגולד ועוד.
דוגמאות לאמניות ויצירות נוספות שפעלו בתקופה זו ונחשבו למייצגות מובהקות של תנועת האמנות הפמיניסטית הן מרי קלי שפעלה בלונדון, ויצירתה "Post-partum Ducument" בה הציגה חיתול משומש של בנה, יציקת גבס של טביעות ידיו ותיעוד שיחות שערכה עמו כעולל ועוד על מנת לאתגר את אופן החשיבה המקובל על הריון וקשר אם-ילד; מרגרט האריסון ביצירתה "Homework" בה היא מבקרת את האופן בו נשים הוסללו חברתית לביצוע עבודות בית בחינם ובלא ארגון מקצועי ומאירה את עבודת משק באופן המתכתב עם ניתוחי פמיניזם מרקסיסטי של עבודת נשים; ואלי אקספורט ביצירתה "Action Pants: Genital Panic" בה מחתה על הפער בין דימוי האישה הרווח בתרבות לבין המציאות באמצעות עימות הקהל עם איבר מינה החשוף דרך מכנס ייעודי שנחתך בו חור; מרי בת' אדלסון ביצירתה "Some Living American Women Artists"; לינדר סטרלינג ביצירות פוטו-מונטאג' המתארות כליאה והגבלה של נשים תחת תפקידן החברתי והנורמות הקיימות ועוד.
ביקורת ומחקר אמנות פמיניסטיים

נהוג לקבוע כי הביקורת הפמיניסטית של האמנות החלה עם פרסום מאמרה של לינדה נוכלין, "למה לא היו אמניות גדולות?" ב-1971 בכתב עת מרכזי לתאוריה עכשווית באמנות. במאמרה דנה נוכלין בשאלה המרכזית – מדוע איננו מכירים אמניות 'גאונות', אלא רק אמנים גאונים? נוכלין טוענת שהאמנות איננה ספרה טהורה וחפה מסקסיזם, אלא פעילות אנושית המושפעת מכוחות חברתיים ככל פעילות אחרת. נוכלין טוענת שעולם האמנות, וכן המחקר ההיסטורי של האמנות הם אנדרוצנטריים ואף שוביניסטיים באופן מובהק, מה שמתבטא במערכות המסחר באמנות, בשיטות הפטרונות המסורתיות, באגדות על אודות ההשראה האלוהית של האמן הגאון (הגבר) ועוד. עוד טוענת נוכלין כי האמניות שכן פעלו לאורך ההיסטוריה נשכחו והישיגיהם צומצמו, וכן שכדי להצליח, היו צריכות לוותר פעמים רבות על ייחודן האמנותי ולסגל לעצמן איכויות 'גבריות'.
טענותיה של נוכלין לא יכלו להיות מאומתות עד שלא תשוחזר עבודתן וחשיבותן של אמניות שהודרו מדפי ההיסטוריה, וחוקרות וחוקרי אמנות רבים החלו במחקרים על אודות אמניות שנשכחו. בין המחקרים המשמעותיים מזן זה ניתן לראות את סדרת מחקריהן הביוגרפיים של אלינור טאפטס הוגו מונסטרברג, וקרן פטרסון. ב-1976 נוכלין ואן סאט'רלנד האריס פרסמו את "אמניות 1550–1950", הקטלוג המקיף של תערוכה גדולה שנערכה באותה השנה בלוס אנג'לס ולאחר מכן נדדה לאוסטין, פיטסבורג וברוקלין. תערוכות ומחקרים מעין אלו העלו את המודעות לגבי פועלן והשיגיהן של אמניות רבות.
התיעוד והמחקר על אודות פועלן של נשים אמניות המשיך אל תוך שנות ה-70 וה-80, כפי שניתן לראות במאמריהן וספריהן של אלזה הוניג פיין, ג'וזפין וויט'רס ו-וונדי סלאטקין ששאפו לנקב את הנרטיב השולט של תולדות האמנות, שמכליל מעט מאוד נשים בקורפוס המרכזי. הספרים והטקסטים הללו ניסו, בדרכים שונות, להוכיח שלאורך ההיסטוריה, אמניות היו לא פחות "פעילות" מאמנים, גם אם פחות "גאונות". בשנים מאוחרות יותר, כותבות פמיניסטיות כגון טליה גומה-פטרסון ופטרישיה מת'יוס הביעו ביקורת לגבי אופן הפעולה של הקודמות, בטענה שאלו לא מגיבות לבעיה מן השורש, אלא משמרות את מבני הכוח הקיימים ו"מכניסות" אל תוך הנרטיב הכללי והגברי מספר מצומצם של נשים, שהן ברובן ציירות (מדיום שנחשב באופן מסורתי ל'אמנות גבוהה' המועדפת על פני מדיומים אחרים) ולבנות.
ביקורת ומחקר אמנות פמיניסטיים > ביקורת "הדור השני" על "הדור הראשון" של המחקר הפמיניסטי של תולדות האמנות

החל משנות ה-80 של המאה ה-20, החלו להופיע מאמרים המבקרים את פועלן של חוקרות האמנות, המבקרות, הכותבות וההיסטוריוניות שפעלו בעשור שחלף מאז פרסמה נוכלין את מאמרה. אחד המושגים המרכזיים המדגישים את סלע המחלוקת בין שני ה"דורות" של ההוגות הוא מושג הגאונות. חוקרות בנות "הדור השני" כגון גריזלדה פולוק, רוז'יקה פרקר, נורמה ברוד ועוד טענו כי נוכלין הצליחה לנקב את המיתולוגיה של האמן הדגול כמי שעטוף בהילה מסתורית של "גאוניות", אולם, היא לא אתגרה את תוקפם של המושגים וההגדרות הגבריות לגאונות אמנותית ובכך לא חשפה את שורש הבעיה. יתרה מזאת, לדעתן של חלק מן החוקרות המאוחרות יותר, בין התגובות למאמרה של נוכלין, היו כאלה שכפו מחדש את המבנה הפטריארכלי על אמניות באמצעות אישוש של המנגנונים הישנים להערכה אמנותית. דוגמה לתגובה כזו היא כתב העת לאמנות פמיניסטית "The Feminist Art Journal" שהקימה סינדי נמסר ב-1972 ובו נהגה לראיין אמניות נשים ולפרסם מאמרים ביוגרפיים. לפי אותן חוקרות, נמסר שימרה שיח בעל נימה הרואית גברית המייצר דרישה מאמניות נשים להתיישר לפי אמת המידה הקיימת ולמצב עצמן כ'גאונות' בתוכה. מבקרותיה של נמסר טוענות שהיא הסיתה אמניות אחת נגד השנייה תוך שימור הקונספציה התחרותית והאלימה של עולם האמנות האנדוצנטרי. ביקורת נוספת על סינדי נמסר נוגעת לכך שחוקרות אלו שהתמקדו במחקר ביוגרפי של נשים 'גאונות' לא השקיעו את מאמציהן בכיוון הנכון, שהוא לדידן של המבקרות, הבנה מעמיקה של הפרקטיקות בהן ההדרה של נשים מן הנרטיב המרכזי באמנות התרחשה, ואת מורכבות התהליך, על מנת שיהיה ניתן לשנותו מן היסוד. בהתעקשותה של נמסר שהאמנות והגאוניות הם מושגים נצחיים היא משמרת שיח מהותני שמונע כל אפשרות לאמנות של נשים לצמוח מתוך מודעות וחוויה אישיות ולא טיפוסיות או מובהקות.
"הדור השני" של אמנות פמיניסטית

החל משנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20 חלה תמורה באופי האמנות הפמיניסטית, שהושפעה רבות מעליית הגל השלישי של הפמיניזם, מתאוריות פוסט-סטורטוקרליסטיות, קוויריות וביקורת הייצוג הפוסטמודרנית. כבר בשנות ה-80 המאוחרות ניתן לראות שינוי באופי המחקר והתאוריה הפמיניסטית וביקורת המופנית כלפי פעילות "הדור הראשון" של האמנות הפמיניסטית בפרקטיקה ובתאוריה. ביקורות אלו התייחסו לאופי המהותני של המבעים הקודמים וטענו לכשלונם בשחרור עולם האמנות מן הנורמות הגבריות. דוגמה לפעילות מחאתית המבשרת את הדור השני של האמנות הפמיניסטית היא פעולתן של קבוצת בנות הגרילה (Guerrilla Girls) – קבוצה אנונימית שפעלה באופן מחתרתי במוזיאונים וגלריות על מנת להעלות מודעות לאופי הסקסיסטי של רבות מן היצירות המוצגות, לחוסר השוויון הייצוגי בחללי תצוגה ומכירת אמנות ועוד. פעילותן של פמיניסטיות בנות "הדור השני" התעסקה לעיתים קרובות במגדר כפרפורמנס, קוויריות ודימויים מגדריים במדיה הדיגיטלית. דוגמאות ליצירות המשויכות לדור השני של האמנות הפמיניסטית: ברברה קרוגר שביקרה ביצירתה האיקונית "Your Gaze Hits The Side of My Face" את "המבט הגברי" על האישה בהקשר לאמנות ובכלל, אוליה ליליאנה היוצרת באמצעות מדיה דיגיטלית, היפרטקסט ואינטראקטיב, פרמה מורטי ששילבה בחלק מיצירותיה המוקדמות תכנים הקשורים לשאלות מגדריות ופמיניסטיות ביחס לקולוניאליזם ופוסט-קולוניאליזם, קולקטיב הסייבר VNS Matrix ועוד רבות אחרות.
בחלוף המאה נרשמה התעניינות מרובה בהיסטוריה של האמנות הפמיניסטית; ב-2001 נערך כנס באוניברסיטת פרינסטון ובו דנו הוגות/ים ויוצרות/ים שונות/ים בהשפעת התנועות הפמיניסטיות באמנות ברבע המאה שעברה, תוך ניסיון לנסח את אתגרי האקטיביזם הפמיניסטי האמנותי במילניום החדש. ב-2007 נחנך מרכז אליזבת' א. סאקלר לאמנות פמיניסטית במוזיאון ברוקלין – שהפך למשכן הקבע למיצב 'מסיבת ארוחת הערב' (1974-9) של האמנית ג'ודי שיקגו. בערב הפתיחה של המרכז, הוצגה תערוכה שנאצרה על ידי מאורה ריילי ולינדה נוכלין, ונקראה "Global Feminisms", בה הוצגו יצירות של כ-80 אמניות מכ-50 מדינות שונות. התערוכה הדגישה את האופי השונה שבו מתפתחות התנועות הפמיניסטיות ברחבי העולם, והאופנים השונים בהם האמנות הפמיניסטית מגיבה להתפתחויות הללו. באותה שנה, נערך במוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק (MoMa) כנס חשוב וגדול בשם 'העתיד הפמיניסטי' שסבב סביב האופנים השונים בהם יוצרות/ים, כותבות/ים ונשות ואנשי אקדמיה מתייחסים בפועלן/ם למגדר. באותה השנה נערכה התערוכה "WACK! Art and the Feminist Revolution" שמטרתה המוצהרת הייתה לטעון כי ההשפעה של הפמיניזם על התפתחות האמנות החל משנות ה-70 הייתה מכרעת, והאמנות הפמיניסטית היוותה את התנועה האמנותית המשמעותית ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה. בתערוכה הוצגו יצירות מוכרות יותר ופחות של אמניות פמיניסטיות מארצות שונות ורבות, שנוצרו בתווך השנים שמ-1968–1980. בשלל התופעות הללו ניתן לראות את החתירה של התנועות הפמיניסטיות באמנות בתחילת האלף לשבור את הגבולות הגאוגרפיים ולכונן סוג של 'דה-קולונליזציה' רעיונית. אוצרת התערוכה – קורנליה באטלר, הציגה את היצירות השונות בקונטקסטים חדשים באופן המייצר ביזור שמערער על מערכות הכוח הקיימות גם בתוך העולם הפמיניסטי עצמו.
אמנות פמיניסטית בישראל

אף על פי שרעיונות השוויון המגדרי בהשפעת הגל הראשון של הפמיניזם רווחו בתקופת הציונות המוקדמת, התנופה לא נמשכה גם בהשפעת הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. בעת שתנועת האמנות בפמיניסטית בארצות הברית, בריטניה, אירופה ועוד פרחה, בשנות ה-70, היצירה הנשית בישראל נותרה עלומה מאג'נדה פמיניסטית מובהקת. עם זאת, החל מתחילת שנות ה-90, חל שינוי בדפוס זה, ואמניות רבות פעלו באופן המגיב לגל השלישי של הפמיניזם ומתכתב עם תנועות אמנות פמיניסטיות ברחבי העולם. בעשורים האחרונים, אמניות ותאורטיקניות ישראליות רבות פועלות מתוך אג'נדה ורעיונות פמיניסטיים הנוגעים בסוגיות חברתיות, כלכליות, פוליטיות, תרבותיות, ופסיכולוגיות, וקשורים ישירות לזהות האימהית, לצד נושאים קוויריים. בין האמניות הפמיניסטיות הישראליות ניתן לראות את מיכל היימן, רונית פורת, מיטל כץ-מינרבו, אורה ראובן, פסי גירש, חנאן אבו חוסיין, אנדי ארנוביץ שמגדירה את עצמה פמיניסטית-דתייה ועוד רבות.
בשנת 2015, הקימה ד"ר רות מרקוס את העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שמטרתה לעודד מחקר בנושאי אמנות ומגדר בשדה האמנות הישראלי, החזרת נשים שנשכחו מן ההיסטוריה האמנותית לשיח, והטמעת השיח הפמיניסטי והמגדרי במוסדות הלימוד לאמנות בארץ.
גלריית תמונות

"ונוס ואת", מאת אורה ראובן
Beauty Interrupted 2011
Viktoria Lomasko, from series “Woman’s”‎
"אנורקסיה למכירה"
לקריאה נוספת

הדרה שפלן קצב, אימניות – אימהות מביאות אמנות לעולם, גמא, 2020.
טל דקל, ממוגדרות, קו אדום אמנות, הקיבוץ המאוחד, 2011.
טל דקל, נשים והגירה, תל אביב: רסלינג, 2013.
נירה טסלר, פרחים תלושים משיח, תל אביב: רסלינג, 2012.
רות מרקוס, נשים יוצרות בישראל 1920–1970, תל אביב: סדרת מגדרים הקיבוץ המאוחד, 2008.
טלי רוזין, מה זה בכלל פמיניזם, תל אביב: זמורה ביתן, 2000.
הערות שוליים

↑  Feminist art | MoMA, The Museum of Modern Art (באנגלית)
↑  Tate, Feminist art – Art Term, Tate (באנגלית)
1 2 3  Michelle Meagher, Telling stories about feminist art:, Feminist Theory, 2011-12-21 doi: 10.1177/1464700111417669
↑  Abby Leal, Not Exceptions: Historic Views of Women in Art and the Impact on Contemporary Women Artists, Ouachita Baptist University, 2020
↑  Joan Marter, Then and Now: Recognition of Women Artists Since 1970, Rutgers University Libraries, 1992, עמ' 25-27
↑  Women Artists Demonstrate at Whitney, The New York Times
1 2 3 4 5  Thalia Gouma-Peterson, Patricia Mathews, The Feminist Critique of Art History, The Art Bulletin 69, 1987-09-01, עמ' 326–357 doi: 10.1080/00043079.1987.10788437
↑  Battista, Kathy., Renegotiating the body : feminist art in 1970s London, London, ISBN 978-0-85773-591-1
↑  Judy Chicago, Laura Meyer, Judy Chicago, Feminist Artist and Educator, Women & Therapy 17, 1995-12-28, עמ' 125–140 doi: 10.1300/J015v17n01_13
↑  126th annual report of the New York State Museum and Science Service, July 1, 1963 - June 30, 1964., Albany :: University of the State of New York State Education Department,, 1965
↑  MoMA | Yoko Ono. Cut Piece. 1964, www.moma.org
↑  Tate, Mary Kelly born 1941, Tate (באנגלית)
↑  Tate, ‘Homeworkers’, Margaret Harrison, 1977, Tate (באנגלית)
↑  VALIE EXPORT, Peter Hassmann. Action Pants: Genital Panic. 1969 | MoMA, The Museum of Modern Art (באנגלית)
↑  Mary Beth Edelson. Some Living American Women Artists. 1972 | MoMA, The Museum of Modern Art (באנגלית)
↑  Tate, Linder born 1954, Tate (באנגלית)
↑  Linda Nochlin, Women, Art, and Power and Other Essays, Routledge, 2018-02-12, עמ' 86–108, ISBN 978-0-429-50299-6
↑  Norma Broude, Feminism and Art History: Questioning the Litany, 1, Routledge, 2018-02-23, ISBN 978-0-429-50053-4. (באנגלית)
↑  Cristine C. Rom, One View: "The Feminist Art Journal", Woman's Art Journal 2, 23/1981, עמ' 19 doi: 10.2307/1357977
↑  PROJECTS/RESISTANCE, Guerrilla Girls (באנגלית)
↑  Olia Lialina discusses visibility and network portraiture on the World Wide Web, www.artforum.com (באנגלית)
↑  הדרה שפלן קצב, אימניות – אימהות מביאות אמנות לעולם, תל אביב: גמא, 2020
↑  Tal Dekel, From First-Wave to Third-Wave Feminist Art in Israel: A Quantum Leap, Israel Studies 16, 2011, עמ' 149–178 doi: 10.2979/isr.2011.16.1.149
↑  העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל | אודות, באתר women-art-and-gender
אנטיוכוס (אביו של סלאוקוס הראשון)

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־4 לפנה״ס אורסטיס 
 פטירה:  המאה ה־4 לפנה״ס 
 בן או בת זוג:  לאודיקה 
 
אנטיוכוס (ביוונית: Ἀντίοχος; המאה ה-4 לפסה"נ) היה אדם מקדוני שחי בתקופתו של פיליפוס השני, מלך מקדון (שלט בשנים 359–336 לפסה"נ). הוא הגיע במקור מאורסטיס, מקדוניה עילית (אנ') (כיום קסטוריה (אנ'), יוון).
אנטיוכוס שירת כקצין תחת פיליפ השני, וזכה להצטיינות כמצביא. אנטיוכוס היה ממשפחת אצילים גבוהה. אביו נקרא כנראה סלאוקוס, לאחיו קראו תלמי (אנ'), והיה לו כנראה אחיין בשם סלאוקוס. אנטיוכוס נישא לאישה מקדונית בשם לאודיקה (אנ'), ובשנת 358 לפסה"נ לערך היא ילדה את בנם, סלאוקוס הראשון ניקטור, שהיה למצביא של אלכסנדר מוקדון ומאוחר יותר ייסד והיה למלך הראשון של הממלכה הסלאוקית; לאודיקה גם ילדה את בתם, דידימיה (אנ').
ההיסטוריון הרומאי יוסטינוס (המאה ה-2 או ה-3 לספירה) מספר על כך שלאודיקה סיפרה שחלמה, שהאל אפולו עיבר אותה והוא אביו האמיתי של סלאוקוס.
כאשר סלאוקוס הפך למלך, הוא ייסד וקרא על שם אביו 16 ערים, כולל העיר אנטיוכיה בסוריה (כיום בטורקיה). דרך סלאוקוס היו 13 מלכים בשושלת הסלאוקית שנשאו את שמו של אנטיוכוס, כמו גם מלכים שונים ממלכת קומגנה.
הערות שוליים

↑  יוסטינוס, 15, 4.
אמן (שיר של ליאורה)

"אָמֵן" הוא פזמון שייצג את ישראל באירוויזיון 1995. את הפזמון כתבה חמוטל בן זאב והלחין משה דץ. הוא בוצע על ידי ליאורה סימון, שהייתה אלמונית עד לקדם האירוויזיון של אותה השנה.
הפזמון הוא מעין תפילה לאלוהים להגנה ולשלום, ומקור שמו במילה "אמן" החוזרת פעמים רבות במהלך תפילות, ומהווה הסכמה לנאמר קודם לכן.
הפזמון זכה במקום ה-8 מתוך 23 באירוויזיון ובמקום השמיני במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
אמאדיס מגאולה

Amadis de Gaula 1533
אמאדיס מגאליה (בספרדית: Amadís de Gaula) הוא רומן אבירי ספרדי, המיוחס ל-Garci Rodríguez de Montalvo. הוא התפרסם בעיר סרגוסה בשנת 1508, לאחר שעבר עריכה על פי כתבי יד קדומים.
First surviving edition, 1508; University of California, Berkeley
קווים כלליים ביצירה

אמדיס דה גאולה הוא רומן ספרדי מימי הביניים המספר את סיפורו של אביר בשם אמדיס. הרומן מחולק לארבעה ספרים ונכתב על ידי סופר לא ידוע בסוף המאה ה-15. הסיפור מתחיל עם לידתו של אמדיס, שהוא בנם של אביר בשם פריון מלך גאולה ונסיכה בשם אליזנה. אמאדיס גדל על ידי אביר בשם גנדלס, המלמד אותו את דרכי האבירות ומכשיר אותו להפוך ללוחם גדול. כשאמאדיס מתבגר, הוא מתאהב בנסיכה בשם אוריאנה. עם זאת, אהבתם מסובכת על ידי שורה של מכשולים, כולל קנאתם של אבירים אחרים ותחבולותיה של קוסמת בשם ארקלאוס. אמדיס יוצא לסדרה של הרפתקאות, כולל קרבות עם ענקים ודרקונים, ומציל את אוריאנה מסכנות שונות. הוא נתקל גם באבירים אחרים, חברים וגם אויבים, שמתרשמים מגבורתו ותעופתו. לאורך הרומן, עמדיס מגלם את האידיאלים של האבירות, כולל כבוד, נאמנות ואומץ. הוא דגם של האביר המושלם, והרפתקאותיו ומעלליו נותנים השראה לאבירים אחרים ללכת בעקבותיו. בסך הכל, אמדיס דה גאולה הוא דוגמה קלאסית לרומנטיקה אבירית מימי הביניים. הוא חוגג את האידיאלים של האבירות והאבירות, ומציג את הגיבור כמודל של סגולה וכבוד. הרומן זכה לפופולריות עצומה בתקופתו והייתה לו השפעה משמעותית על יצירות ספרות מאוחרות יותר, כולל דון קישוט מאת מיגל דה סרוונטס.
תוכן מפורט של הספר

גיבור הרומן הוא אמאדיס, שמכונה גם 'עלם הים', 'הקדורני היפה' ו-'אביר החרב הירוקה'. הוא פרי האהבהבים של פריון, מלכה המפורסם של צרפת ושל אליסן מחבל ברטניה, (Bretagne) שבצפון מזרחה של צרפת דהיום, (אשר באותם הימים הייתה שייכת לממלכת אנגליה). הוריו נוטשים אותו בילדותו ובעזרת דריולטה מניחים אותו בספינה קטנה עם טבעת וחרב, כחפצים מזהים. הספינה נסחפת לחופי אנגליה. התינוק נמצא בידי האביר גנדאלס, המכנה אותו 'עלם הים', ומביא אותו לחצר מלכי סקוטלנד. שם הוא עוטף אותו באהבה והוא מכיר את אוריאנה היפה, בתו של המלך. הילד סובל מרדיפת המכשף ארקלאוס, החותר תחת שלטונו של המלך. אבל הקוסמים אורגנדה ואלקיף שומרים עליו. אמאדיס גדל להיות עלם יפה, ואורגנדה מבשרת לאביו המאמץ שהוא יגדל להיות אביר אמיץ.
העלם מחליט לחפש את שורשיו, ואגב כך הוא עובר הרפתקאות הזויות, שתמיד הוא יוצא מהן עם ידו על העליונה, בעקבות שמירתה של אורגאנדה. אמאדיס מגן על ליסברט, מלך ברטניה, המצוי במלחמה עם קילדדנט מלך אירלנד ועם ענקים רבים, שהם בני בריתו. אבל ליסברט מתגלה ככפוי טובה, ועל כן אמאדיס נאלץ לעזוב את ברטניה. לאנגינס מלך סקוטלנד מביא אותו לחצרו. שם הוא עורך היכרות עם הנסיכה אוריאנה, בתו של ליסברט. השניים מתאהבים ונשבעים אמונים זה לזה; ואוריאנה נכנסת להריון. אמאדיס ממונה לאביר ויוצא להרפתקאות. הוא מנצח את אבייס הענק, אויבו של פריון. פריון מקבל אותו בחצרו, ותודות לטבעת שעל אצבעו, הוא מזהה את אמאדיס.
אמנם זה מצא את הוריו, אבל הוא ממשיך בהרפתקאותיו. קסם מחזיק אותו בארמונו של ארקלאוס, ואורגנדה משחררת אותו ממנו. יד המקרה גורמת לו להילם נגד אחיו גלאור, שבסופו של דבר הוא מזהה. מסתבר שלשני האחים חצי-אח, הוא פלורסטן נכדו של הרוזן מסלנדיה. אמאדיס ממשיך בהרפתקאותיו ויחדיו הם מצליחים להציל את ליסברט ובתו אוריאנה, המצויים אף הם תחת קסמו של ארקלאוס, ושוהים בארמון מכושף. כוחות על שובים את אמאדיס, שהוא עתה חסר-כל – ואוריאנה אהובתו מצילה אותו מהם. אבל רוחו ההרפתקנית של אמאדיס מביאה אותו לממלכת סובררדין, שבה הוא מתקבל יפה בידי המלכה הצעירה. אבל אמאדיס מתגעגע לאוריאנה, ומתאווה לשוב אליה. הוא עובר דרך 'האי היציב', היכן שנמצא 'ארמון המגנים' האגדי, שבו אבירים עוברים מבחנים קשים. אמאדיס נכנס לארמון ומשחרר את כל שבויו. הוא מקבל מכתב זועם מאוריאנה, שחושבת שהוא מאוהב בבריאולניה, ושאוסרת להופיע לפניה. נעצב, אמאדיס מתבודד ב'סלע-עני' (Pena Pobre), ושם הוא מכונה 'היפה הקודרני'.
זמן מה לאחר מכן, הוא נקרא לעזרתו של המלך ליסוורט ובתו; ומקבל את כינויו החדש: 'אביר החרב הירוק'. עתה ניצחון רודף ניצחון, הוא משחרר את אוריאנה מקיסר המערב, ששבה אותה. שני הנאהבים מתפייסים ועוברים ל-'אי היציב'. הסיפור מסתיים בעריכת מספר חתונות: אמאדים מגאליה מתחתן עם אוריאנה, ואילו גלאור מתחתן עם בריאוליניה, ואבירים אחרים עם בחירות ליבן.
אפיוני היצירה

דמותו של אמאדיס היא של מאהב קבוע ומכבד את נורמות חברתו; ושל אביר נודד, המתמודד עם אתגרים רבים וקשים, בטרם הוא מתאחד עם אהבתו.
בספרד, אמאדיס ממלא את התפקיד שממלא המלך ארתור באנגליה וקארל הגדול בצרפת. הרפתקאותיו לא התרחשו במציאות ההיסטורית וקשה לזהות את התקופה, שבה הן התרחשו.
הרומן חובר במאה ה-15 בידי מספר מחברים; אולי על בסיס יצירה, הכתובה בצרפתית, מהמאה ה-12. קיימת גם סברה שהוא נכתב בידי מחבר פורטוגאלי, הוא כתוב בפרוזה ומכיל 24 ספרים: 13 ספריו הראשונים כתובים בספרדית ואילו השאר כתובים בצרפתית. ארבעת הספרים הראשונים דנים באמאדיס בלבד, ואילו האחרים מתארים גם את מעלליהם של פלריסנדו בנו, אמאדיס מיוון, אמאדיס מהכוכב, אמאדיס מטרסיזונד ועוד.
ליצירה קיימים עיבודים רבים בשפות שונות, לרבות בפורטוגזית, בצרפתית, באיטלקית ובגרמנית.
הערות שוליים

↑  עלילות האביר אמאדיש די גאולא : ספר כולל ספורים גדולים ונפלאים כמו ענייני מלחמות וגבורות מאנשי השם ועסקי אהבה ודברי הימים ממלכים גדולים, יצא לאור על ידי הוצאת פפירוס, בשנת 1981,
↑  Daniel Eisenberg y María del Carmen Marín Pina, Bibliografía de los libros de caballerías castellanos, Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, ‏2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257657105171  BNE: XX3565176  SUDOC: 087277832  VIAF: 251067462   WorldCat (עם VIAF): 251067462
אמאדי קמארה

אמאדי קמארה (בצרפתית: Amady Camara; נולד ב-28 במאי 2005 בבמקו שבמאלי) הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת שטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית ובנבחרת מאלי.
קריירת מועדונים

קמארה נולד בבמקו שבמאלי וגדל במחלקת הנוער של FC דיארה. בשנת 2023 חתם בשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. בהמשך השנה החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון.
קריירה בינלאומית

ב-6 בספטמבר 2024 ערך קמארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאלי, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מוזמביק במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2025.
תארים

אליפות אוסטריה (1): 2023/2024
הגביע האוסטרי (1): 2023/2024
הערות שוליים

↑  Sturm Graz II vs. St. Pölten - 30 July 2023 - Soccerway, int.soccerway.com
↑  Mali 1-1 Mozambique (Sep 6, 2024) Final Score, ESPN (באנגלית)
↑  Mali vs. Mozambique - 6 September 2024 - Soccerway, int.soccerway.com
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמאדי קמארה".
אנטיוכוס הנזיר

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־6 האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  המאה ה־7 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית ביזנטית 
 
אנטיוכוס הנזיר (ביוונית: Άντίοχος ό Μοναχός, אנטיוכוס מונכוס; פעל במאה ה-7), הידוע גם כאנטיוכוס ממר סבא (Αντίοχος Σαβαΐτης), היה נזיר וסופר נוצרי.
אנטיוכוס ככל הנראה נולד ליד אנקירה באסיה הקטנה (כיום אנקרה, טורקיה). הוא חי תחילה כמתבודד, ולאחר מכן הפך לנזיר וארכימנדריט של הלאורה המפורסמת של מנזר מר סבא במדבר יהודה. הוא היה עד לפלישה הפרסית לארץ ישראל בשנת 614, ולטבח של 44 מחבריו על ידי הבדואים.
בשנת 619, חמש שנים לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי ח'וסרו השני מלך פרס, נכבשה אנקירה ונחרבה על ידי הפרסים, מה שאילץ את הנזירים של מנזר אטלין השכן לעזוב את ביתם, ולעבור ממקום למקום. מכיוון שלא היו יכולים לשאת עמם ספרים רבים, ביקש אב המנזר אוסטאתיוס מחברו אנטיוכוס לחבר קיצור של כתבי הקודש לשימושם, וגם תיאור קצר על מות הקדושים (המרטירים) של 44 הנזירים של סבאס.
בהיענות לבקשה זו כתב אנטיוכוס חיבור הידוע בשם "הפנדקטים של כתבי הקודש" (ב-130 פרקים, שהמתרגם הלטיני טעה וחשב זאת למספר הדרשות). זהו אוסף של משפטי מוסר, שאוב מהכתובים ומסופרים כנסייתיים מוקדמים.
פרק המבוא של ה"פנדקטים" מספר על מות הקדושים של הנזירים; הפרק האחרון שלו מכיל רשימה של כופרים משמעון הקוסם ועד לחסידיו המונופיזיטים של סוורוס מאנטיוכיה (אנ'). הספר הוא בעל ערך מיוחד בשל קטעי היצירות שנמצאים בו, שאינם קיימים עוד; לסופר היה עניין, שלא היה רווח אז, בספרות הנוצרית הקדומה.
אנטיוכוס גם כתב אקסומולוגסיס (Exomologesis) או תפילה, שבה הוא מספר על הסבל שפקד את ירושלים מאז הפלישה הפרסית, ומתחנן לרחמי אלוהים לרפא את תחלואיה הרבים של עיר הקודש. נראה כי יצירות אלו נכתבו בתקופה שבין כיבוש ארץ ישראל על ידי ח'וסרו לבין כיבושה מחדש על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס בשנת 628.
בליטורגיה האורתודוקסית המזרחית (אנ') מיוחסת לאנטיוכוס אחת התפילות.
הועלתה ההשערה כי אנטיוכוס היה אותו אדם כמו הנזיר ממנזר מר סבא סטרטגיוס (אנ'), שכתב תיאור של כיבוש ירושלים בידי הפרסים, אולם זה לא הוכח.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Antiochus of Palestine, האנציקלופדיה הקתולית
↑  "Small Compline".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295140405171  PLWABN: 9810566136105606  GND: 100938523  ICCU: SIPV067845  ISNI: 0000 0000 0480 0129  LCCN: no2005084640  NTA: 074326465  RERO: 02-A011257268  SUDOC: 087292513  VcBA: 495/59487  VIAF: 20035239   WorldCat (עם VIAF): 20035239
אנדרה ארלש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בנובמבר 1903 Bălcaciu, רומניה 
 התאבד:  6 באפריל 1988 (בגיל 84) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 שם לידה:  Öszterreicher Endre 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  כירורג, רופא 
 
אנדרה ארלש (במקור עד 1933 אסטרייכר - Öszterreicher, בהונגרית: Örlős Endre;‏ בולקאץ', 30 בנובמבר 1903 – בודפשט, 6 באפריל 1988) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג. כמנתח הראשי של בית החולים סנט מרגיט באובודה, ומנהל בית חולים. הוא היה דמות אגדית ומוערכת בחברה באובודה, שם בילה ארבעה עשורים מחייו.