stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניאל בלטמן
ביוגרפיה

בלטמן נולד בתל אביב. סיים את התואר ראשון בהיסטוריה וחינוך באוניברסיטה העברית בשנת 1982. ואת התואר השני בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו בשנת 1988.
עבד כמורה בתיכון דנציגר בקריית שמונה בשנים 1981–1992, אחר כך כתב את הדוקטורט במכון ליהדות זמננו בהנחיית ישראל גוטמן, ומאז 1997 משמש מרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 2009 הפך לפרופסור חבר במכון ליהדות זמננו.
היה פרופסור אורח במחלקה להיסטוריה של המכון למדע המדינה פריז, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון, ובאוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
תחום התמחותו של פרופ' בלטמן הוא תולדות יהודי מזרח אירופה במאה ה-20; תנועת הפועלים היהודית בפולין; יהודי פולין בתקופת השואה ואחריה; מחנות הריכוז הנאצים; היסטוריוגרפיה של השואה והג'נוסייד.
בשנת 2018 מונה להיסטוריון הראשי של מוזיאון גטו ורשה, שנמצא בהקמה וצפוי להיפתח ב-2023, במלאת 80 שנה למרד גטו ורשה.
לאחר אישור החוק הפולני המגביל תביעות להשבת רכוש שבעליו נושלו ממנו בשנות הכיבוש הגרמני במלחמה, והולאם לאחריה על ידי השלטון הקומוניסטי, יתיישנו לאחר 30 שנה מיום תחילת הטיפול בהן, כתב מאמר דעה בו טען כי החוק סביר והוא בא להילחם בשחיתות ובמעורבות של גורמים שניצלו את ההליך לטובתם כדי להשתלט על רכוש וכדי לפנות מביתם דיירים קשיי יום ברחבי פולין, שגרים ברכוש זה. בנוסף השווה את החוק למצב בישראל. הוא הסביר כי הרכוש הולאם על ידי השלטון הקומוניסטי בסוף שנות ה-40. ודירות אלה ניתנו לפולנים שנזקקו להן, במדינה שהייתה הרוסה לאחר שנות המלחמה; ממש כמו שקיבלו מאות אלפי יהודים, עולים חדשים, זכות להיכנס לדירות של פלסטינים שגורשו בנכבה. עם השנים איפשרה פולין לאנשים שחיו בדירות האלה לרכוש אותן, ממש כמו שדיירי הדיור הציבורי בישראל יכלו ברבות השנים לרכוש את דירתם מהמדינה, אבל לא לצאצאי הפליטים הפלסטינים.
חיים אישיים

בלטמן הוא תושב ירושלים, ואב לשניים.
ספריו

למען חירותנו וחירותכם: הבונד בפולין 1939-1949, ירושלים: יד ושם, 1996.
צעדות המוות : 1944-1945, ירושלים: יד ושם, 2010.
(עורך), גטו ורשה - סיפור עיתונאי: מבחר מעיתונות המחתרת, 1940-1943, יד ושם, 2002.
(עורך), היסטוריה מתנגשת וקיום משותף: פרספקטיבות חדשות על המפגש היהודי-פולני, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2014.
Le marches de la mort. La dernière étape du génocide nazi, été 1944 – printemps 1945, Paris: Fayard, 2009, 594 pp.
The Death Marches. The Final Phase of Nazi Genocide, Cambridge Mass. and London: Harvard University Press, 2011, 561 pp. (English version # 1
פרסים, מלגות והוקרה (רשימה חלקית)

פרס יד ושם למחקר פורץ דרך בתולדות השואה ע"ש משפחת שוורצבאום
פרס ע"ש שמואל זיגלבוים בחקר תולדות תנועת הפועלים היהודית בפולין
פרס הזיכרון ע"ש משה בוכמן
ברשימת המועמדים הסופיים לפרס הלאומי לספרים יהודיים - 2010
עמית מחקר יד ושם
מלגת עמית מחקר ע"ש בן-גוריון, ההסתדרות הכללית
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, מוזיאון שואה ראשון בפולין יציג גם את הנרטיב המקומי, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2018
↑  דבר, ‏אושר החוק הפולני המגביל תביעות רכוש, ישראל החזירה את השגריר מפולין, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 14 באוגוסט 2021
↑   דניאל בלטמן, זכותה של פולין לעסוק בשואה בדרכה, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2021
↑  צעדות המוות, ע', 74
↑  צעדות המוות, ע' 75
↑  צעדות המוות, ע' 124
↑  צעדות המוות, ע' 127
↑  צעדות המוות, ע' 129
↑  צעדות המוות, ע' 135
↑  צעדות המוות, ע' 129
↑  צעדות המוות, ע' 139-138
↑  צעדות המוות, ע' 85
↑  צעדות המוות, ע' 91-90, 94
↑  צעדות המוות, ע' 101-100
↑  צעדות המוות, ע' 110-107
↑  צעדות המוות, ע' 537
↑  צעדות המוות, ע' 141
↑  צעדות המוות, ע' 152, 149
↑  צעדות המוות, ע' 198
↑  צעדות המוות, ע' 196
↑  צעדות המוות, ע' 209-207
↑  צעדות המוות, ע' 219
↑  צעדות המוות, ע' 244, 248
↑  צעדות המוות, ע' 277
↑  צעדות המוות, ע' 279
↑  צעדות המוות, ע' 379
↑  צעדות המוות, ע' 372
↑  צעדות המוות, ע' 369
↑  צעדות המוות, ע' 410
↑  צעדות המוות, ע' 159
↑  צעדות המוות, ע' 329-309
↑  צעדות המוות, ע' 331
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258697205171  PLWABN: 9810557219405606  BnF: cb144555915 (data)  GND: 122701739  ISNI: 0000 0001 1079 5319  LCCN: nr96031743  NKC: jx20090520001  NTA: 332351351  SUDOC: 069735093  VIAF: 100991431   WorldCat (עם VIAF): 100991431
בית הדין האירופי לזכויות אדם

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  שטרסבורג 
 מייסדים:  האמנה האירופית לזכויות אדם 
 יושב ראש:  Síofra O’Leary 
 תקופת הפעילות:  20 באפריל 1959 – הווה (65 שנים) 
 פרסים והוקרה:  עיטור ארבע החירויות – מדליית החירות (2010) 
 www.echr.coe.int
 
בית הדין האירופי לזכויות אדם (בצרפתית: Cour européenne des droits de l’homme), הממוקם בשטרסבורג, הוא בית משפט של מועצת אירופה. בית הדין הוקם בעקבות האמנה האירופית לזכויות אדם במטרה להשגיח על יישומה על ידי המדינות אשר אשררו את האמנה ופירושה. בית הדין דן במקרים של אזרחים ממדינות החברות במועצת אירופה הטוענים להפרה אחת או יותר מזכויות האדם המנויות באמנה או בפרוטוקולים האופציונליים שמדינתם היא צד בהם. בקשה יכולה להיות מוגשת על ידי יחיד, קבוצת אנשים או אחת או יותר מהמדינות. מלבד פסקי דין, בית המשפט יכול גם לתת חוות דעת מייעצות. האמנה התקבלה במסגרת מועצת אירופה, וכל 46 המדינות החברות בה מחויבות לה. רוסיה, הייתה חברה בבית הדין אך היא גורשה ממועצת אירופה ב-16 במרץ 2022 ואינה חברה בבית הדין.
נכון ל-2017, בית הדין מקבל בשנה כ-40,000 פניות ואלו נמצאות בעליה מתמדת.
רקע היסטורי

הקמת בית הדין לזכויות אדם האירופי מתבסס על הכרזת האו"ם בעניין זכויות אדם. לאחר מלחמת העולם השנייה אירופה נותרה שסועה ופגועה בו בזמן אירופה נחצתה ב"מסך הברזל". במערב, נושא זכויות האדם הפך למשמעותי. האמנה האירופית לזכויות אדם הייתה אמורה להוות את אבן הדרך של חברה חדשה, אשר תכבד זכויות יסודיות. כתיבתה של האמנה ואשרורה היוו את אחת מהמשימות הראשונות של מועצת אירופה, אשר הוקמה ב-5 במאי 1949.
ב- 17 במרץ 1948 נחתם אמנת בריסל בו קיבלו המדינות החתומות את עקרונות הכרזת האו"ם. ב-5 במאי 1949 נחתמה האמנה למועצת אירופה. כבר בשנה זו, שרי משפטים, שופטים ומשפטנים החלו להניח את היסדות לאמנה. האמנה נכנסה לתוקף ב-3 בספטמבר 1953. הקידום המהיר של אמנה האירופאית נבע גם מההבנה של המנסחים, שלאמנת האו"ם ייקח שנים עד יהיו מנגנוני בקרה ואכיפה. עם החתימה על ההאמנה הוקם בית הדין האירופי לזכויות אדם ושל הוועדה לזכויות אדם. לפי האמנה, כל אזרח אירופי יכול לבקש סעד דרך בית דין זה, בהנחה שכל ההליכים החלופיים הפנים מדינתיים לא עזרו. מטרת בית הדין היא להגן על הזכויות האזרחיות והפוליטיות של כל אזרחי אירופה.
מ-1953 ועד 1998, פעלה שיטה דו-שלבית. ראשית, הוועדה לזכויות אדם קבעה האם בקשה מסוימת כשירה לשמיעתו של בית הדין, ולאחר מכן בית הדין שקל זאת פעם נוספת. הוועדה הייתה מורכבת מחברים אשר נבחרו על ידי ממשלותיהם לתקופה של שש שנים, אך הם לא ייצגו את מדינותיהם. השופטים בבית הדין פעלו במשרה חלקית. ב-1994, המועצה האירופית אישרה את פרוטוקול 11, ובכך שינתה את מבנה בית הדין לשיטה חד-שלבית לפיה פונים ישירות לבית הדין, בנוסף להחלפת השופטים לקבועים, בעלי משרה מלאה.
האמנה האירופית לזכויות אדם דורשת ממדינות חברות לתת לפסיקת בית הדין מעמד משפטי מחייב. בית הדין האירופי לזכויות אדם הוקם ב-1959 והפך לקבוע ב-1998, והוא הראשון מסוגו. ב-1 בנובמבר 1998 הפך בית המשפט למוסד הפוסק בנושא זכויות אדם, הנציבות האירופית לזכויות אדם, שנהגה לפסוק בנושא, בוטלה בפרוטוקול 11.
מבנה בית הדין האירופי לזכויות אדם

מעמדו של בית הדין הפך מארעי לקבוע, בעל שופטים במשרה מלאה ב-1 בנובמבר 1998, עם פירוקה של הוועדה אשר הוקמה מכוח האמנה. מאותו תאריך, אזרחים אירופיים יכלו לפנות ישירות לבית הדין. השופטים החדשים נבחרו על ידי העצרת הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
כל המדינות החברות במועצת אירופה מחויבות לחתום ולאשרר את האמנה האירופית לזכויות אדם. בית הדין מורכב ממספר שופטים השווה למספר המדינות החברות, 46 כיום. כל שופט נבחר בשם מדינה חברה על ידי העצרת הפרלמנטרית של מועצת אירופה, אך למרות זאת, אין דרישה ללאום מסוים של שופט. השופטים אמורים להיות בוררים עצמאיים ולא נציגים של אף מדינה. השופטים נבחרים לתקופות של שש שנים, אך ניתן לבחור בהם מחדש לאחר תום תקופה זו.
בית הדין מחולק לחמש מחלקות, כאשר כל אחת מורכבת ממגוון מאוזן מבחינה מגדרית וגאוגרפית של שופטים. כל השופטים בבית הדין בוחרים בשופטים לתפקיד הנשיא וחמישה נשיאי מחלקות, כאשר שניים מתוכם הם גם סגני נשיאים של בית הדין כולו. כל כהונה נמשכת שלוש שנים. בכל מחלקה יש לשכה, אשר מורכבת מנשיא המחלקה ומשישה שופטים נוספים מתחלפים. בנוסף, ישנה לשכה מורחבת, המורכבת מ-17 חברים, שכוללים את הנשיא, שני סגני הנשיא, ונשיאי המחלקות, בנוסף לשופטים המתחלפים.
חברות בית הדין

סמכות השיפוט של בית המשפט הוכרה עד היום על ידי כל 46 המדינות החברות במועצת אירופה: הולנד, בלגיה, לוקסנבורג, דנמק, צרפת, שוודיה, ברטניה, אירלאנד, יוון, איטליה, איסלנד, טורקיה, גרמניה, אוסטריה, קפריסין, שווייץ, מלטה, פורטוגל, ספרד, ליכטנשטיין, סן מרינו, פינלנד, הונגריה, פולין, בולגריה, אסטוניה, ליטא, סלובניה, סלובקיה, צ'כיה, רומניה, אנדורה, לטביה, מולדובה, אלבניה, אוקרינה, מקדוניה הצפונית, קרואטיה, גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונקו ומונטנגרו.
מדינות שעזבו את בית הדין: רוסיה, הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים וסרביה ומונטנגרו.
רפורמות בבית הדין

הצטרפותן של מדינות חדשות לאמנה האירופית לזכויות אדם בעקבות נפילת חומת ברלין ב-1989 הביאה לעלייה חדה בבקשות שהוגשו לבית המשפט. יעילותו של בית המשפט עמדה בפני איום חמור בשל ההצטברות הגדולה של בקשות תלויות ועומדות. חלק מהתיקים יכלו להימשך שנים עד לקבלת ההחלטה ולכן נוצרה הצטברות עבודה רבה ומעמיסה. לדוגמה, בין ה-1 בנובמבר 2003 ל-29 פברואר 2004, בית הדין עסק ב-7,315 תיקים, כאשר 6,255 הוצהרו כלא קבילים.
המועצה האירופית הקימה ועדה שמטרתה לבדוק אפשרויות לייעולו של בית הדין. התוצאה הייתה תיקון לאמנת זכויות האדם האירופית, פרוטוקול 14. הפרוטוקול החדש דורש אשרור כללי של כל המדינות החברות במועצה האירופית על מנת להיכנס לתוקף, ומכניס מספר שינויים:
שופט אחד יכול להחליט על קבילותה של תלונה, כאשר עד אז שלושה בחנו כל תלונה.
כאשר מדובר במקרים דומים שעלו מול בית הדין בעבר, במיוחד אם מדובר במקרה שעולה בעקבות כישלונה של מדינה חברה לשנות את חוקיה הפנימיים על מנת לתקן את ההפרה אשר נקבעה על ידי בית דין זה, התלונה תעלה מול שלושה שופטים במקום שבעה.
תלונה עלולה להיפסל אם המתלונן לא סבל מנחיתות משמעותית [דרושה הבהרה].
מדינה חברה אשר מסרבת ליישם את פסק הדין הניתן נגדה, תעלה מול בית הדין על ידי ועדת השרים.
ועדת השרים רשאית לדרוש מבית הדין פרשנות של החלטה על מנת לעזור במציאת הדרך הטובה ביותר ליישומה של ההחלטה.
הליך הגשת התלונה

תלונות על הפרות של מדינות חברות מוגשות בשטרסבורג, ומוקצות לאחת המחלקות של בית הדין.כל תלונה נבחנת תחילה על ידי שופט, אשר רשאי להצביע על פסילתה של בקשה ללא הסברים נוספים. לאחר ועדה זו, התלונה נבחנת על ידי הלשכה של אותה המחלקה. תלונות אשר מעלות נושא בעל משקל משמעותי עשויות להיבחן על ידי הלשכה המורחבת של בית הדין. המדינות הן המשיבות, כאשר הן יכולות לתבוע גם מדינות אחרות על פעולותיהן.
פסיקה

הפסיקה של בית הדין מחייבת מבחינה את המדינות החברות במועצה האירופית, אלא אם כן תוכנה הוא חוות דעת מייעצת. ועדת השרים של המועצה האירופית אחראית לפקח על יישום החלטותיו של בית הדין, אולם אין אמצעים רשמיים להפעלת כוח נגד מדינה חברה במטרה לגרום ליישום ההחלטות. העונש החמור ביותר על אי-יישום החלטות בית הדין מהווה גירוש המדינה ממועצת אירופה ובכך הפיכתה למדינה מנודה בגבולות אירופה.
בדצמבר 1977 הכריע בית הדין בתביעה של ממשלת אירלנד נגד ממשלת בריטניה (תיק מס. 5310/71) בנוגע ליחס למעצרם של חשודים בטרור בצפון אירלנד. בית הדין קבע שהנוהג של חמש שיטות החקירה והנוהג של הכאה על ידי הסוהרים מהווים יחס משפיל ולא אנושי והפרה של האמנה, אך לא עולה לכדי עינויים.
בפרשת א' נ' בריטניה (מס. 25599/94) משנת 1998 נדון המשפט האנגלי אשר התיר להורים והורים חורגים להכות את ילדיהם, במידה שיוכיחו כי היה מוצדק לפעול כך. בית הדין פסק כי הופר סעיף 3 (איסור על יחס לא אנושי או משפיל) לאמנה האירופית לזכויות אדם ופסק פיצויים כספיים גבוהים, בעקבות הפרשה חל איסור מוחלט על הכאת ילדים.
ב-2003 פסק בית הדין כי ״השריעה אינה עולה בקנה אחד עם עקרונות היסוד של הדמוקרטיה״, מכיוון שחוקי השריעה בעניין ירושה, זכויות נשים וחופש דת מפרים זכויות אדם בהתאם לאמנה לזכויות האדם האירופית.
בפסק דינו ה-10,000 של בית הדין מספטמבר, 2008, טחייבה ואחרים נ' רוסיה (מס. 23286/04), נדונה תלונה על כך שקרוב משפחתם של המתלוננים נעלם לאחר שנחטף על ידי חיילים רוסים מעיירה בצ'צ'ניה. בית הדין קבע כי רוסיה הפרה את סעיף 2 (הזכות לחיים), סעיף 3 (איסור על יחס לא אנושי או משפיל), סעיף 5 (הזכות לחופש ולביטחון) וסעיף 13 (הזכות לתקופה יעילה) של האמנה האירופית לזכויות אדם.
פסק הדין סי.נ. נ' בריטניה (מס. 4239/08) משנת 2012 עסק באישה מאוגנדה אשר נאלצה לעבוד בכפייה ללא הפסקות וחופשות. בית הדין ביקר בחריפות את העובדה שבריטניה לא הוציאה מהחוק עבדות בכפייה. נפסק כי הופר סעיף 4 (איסור על עבדות ועבודה בכפייה) לאמנה האירופית לזכויות אדם. הפרשה הובילה לחקיקת חוק העבדות המודרנית בשנת 2015
מקרה מפורסם בו בית הדין פסק נגד רוסיה היה ביוני 2017, בפסק הדין בייב ואח' נ' רוסיה (מס. 67667/09; 44092/12; 56717/12). ב-2013 חוקק ברוסיה חוק, האוסר על פרסום ותמיכה ב"יחסי מין לא-מסורתיים", למשל בדרך של מצעדים והפגנות, כאשר המפרים את החוק יחויבו בקנס. שלושת המתלוננים קיבלו קנסות ואף נעצרו כאשר הפגינו התנגדות לחוק. נפסק כי החוק הרוסי מהווה הפרה של סעיף 10 (חופש הביטוי) ושל סעיף 14 (איסור על הפליה) של האמנה האירופית לזכויות אדם ונפסקו תרופות לנפגעים בשווי 43,000 אירו בנוסף להוצאות וריבית תוך שלושה חודשים.
באפריל 2024, הכריע בית הדין בתביעה של זקנים שווייצרים להגנת אקלים (Swiss Elders for Climate Protection) נגד ממשלת שווייץ כי על בסיס סעיף 8ב (הזכות לשמירה על פרטיות וחיי משפחה) לאמנה האירופית לזכויות אדם, אזרחים זכאים להגנה יעילה של המדינה מהשפעות שליליות וחמורות של שינויי אקלים על חייהם, בריאותם, רווחתה ואיכות חיים. בית השפט מצא כי הקונפדרציה השווייצרית לא עמדה בחובותיה על פי האמנה הנוגעת לשינויי אקלים. זו הפעם הראשונה שבית הדין פוסק כי העדר טיפול בסוגיות אקלמיות הן פגיעה בזכויות אדם.
יחסי בית הדין האירופי לזכויות אדם עם רוסיה

יחסיה של רוסיה ובית הדין מתוחים. כאשר לפי פסיקתו של בית הדין, רוסיה לא הפרה את אמנת זכויות האדם האירופית רק ב-6 מקרים מתוך 228 שהגיעו לבית הדין. היחסים מתוחים עד כדי שב-2015, ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, חתם על חוק לפיו בית המשפט החוקתי של רוסיה רשאי להחליט האם לציית לפסיקתו של בית הדין האירופי לזכויות אדם.
יחסי בית הדין האירופי לזכויות אדם עם בריטניה

למרות הצהרותיה של תרזה מיי, ראש ממשלת בריטניה, כי תפעל על מנת להוציא את בריטניה מסמכותו של בית הדין האירופי לזכויות אדם, ככלל אין לברקסיט השפעה מיוחדת על יחסיה של בריטניה עם בית הדין האירופי לזכויות אדם ועם האמנה האירופית לזכויות אדם. באופן פורמלי, עזיבתה של בריטניה את האיחוד האירופי ישייך אותה לקבוצת ה-19 המדינות שאינן חברות באיחוד אך הן חברות במועצת אירופה, הגוף האחראי על בית הדין ועל האמנה. למרות זאת יש מתומכי הברקסיט המתנגדים לבית הדין והחלת סמכותו המשפטית בבריטניה, אך בפועל, לא די בעזיבת האיחוד האירופי על מנת להשיג זאת. תרזה מיי חזרה בה בהצהרתה כי לתקופת הפרלמנט הקרוב, בריטניה תישאר חתומה על האמנה האירופית לזכויות אדם.
ראו גם

האמנה האירופית לזכויות אדם
מועצת אירופה
ברקסיט
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי
לקריאה נוספת

Abresch, W. (2005). A Human Rights Law of Internal Armed Conflict: The European Court of Human Rights in Chechnya. European Journal of International Law, 16, 4, 741-767. Retrieved from
rrills, J. G. (1995). The Development of International Law by the European Court of Human Rights. Manchester: Manchester University Press. Retrieved from
הישאם קנדיל

הישאם קנדיל (בערבית: هشام قنديل; נולד ב-17 בספטמבר 1962) הוא מדינאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים, תחת נשיא מצרים מוחמד מורסי, מאוגוסט 2012 ועד יולי 2013.
בשנת 1984 קיבל תואר ראשון מהמכללה להנדסה של אוניברסיטת קהיר. הוא יצא ללימודים בארצות הברית, סיים תואר שני באוניברסיטת המדינה של יוטה, ודוקטורט בהנדסה ביולוגית וחקלאית מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
בשנים 1995–2005 עבד במרכז לחקר המים במצרים ושימש מומחה בכיר למים בבנק האפריקאי לפיתוח בתוניסיה. ב-21 ביולי 2011 מונה לשר המים בממשלתו של עיסאם שרף, והמשיך בתפקיד זה בממשלתו של כמאל גנזורי.
ביולי 2012 הטיל נשיא מצרים, מוחמד מורסי, על קנדיל להרכיב ממשלה חדשה, שתחליף את הממשלה הזמנית שבראשות כמאל גנזורי. ב-2 באוגוסט הציג קנדיל את ממשלתו החדשה, המונה 35 שרים, ובהם שר ההגנה, הגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי, שר החוץ, כאמל עמרו ושר האוצר, ממתאז א-סעיד.
עקב הדחת מורסי מתפקידו בידי הצבא, קנדיל הוחלף בחאזם אל-בבלאווי, שמונה במקומו לתפקיד ראש ממשלת מצרים.
בדצמבר 2013 נעצר על ידי משטרת מצרים לאחר שניסה לברוח לסודאן.
הערות שוליים

↑  ניר יהב‏, ממשלה חדשה במצרים: מורסי נזהר מעימות עם הצבא, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2012
רועי קייס, מצרים: טנטאווי שר ההגנה, 35 שרים בממשלה, באתר ynet, 2 באוגוסט 2012
| ראשי ממשלת מצרים |
| --- | --- | --- |
| ח'דיוות מצרים | נובהר פאשא (1878–1879) • אסמאעיל פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוחמד שריף פאשא (1879) • תאופיק פאשא (1879) • מוסטפא ריאד פאשה (1879–1881) • מוחמד שריף פאשא (1881–1882) • מחמוד סאמי אל-בארודי (1882) •  ראע'ב פאשא (1882) • אחמד עוראבי (1882) • מוחמד שריף פאשא (1882–1884) • נובהר פאשא (1884–1888) • מוסטפא ריאד פאשה (1888–1891) • מוסטפא פהמי פאשא (1891–1893) • חוסין פאחרי פאשא (1893) • מוסטפא ריאד פאשה (1893–1894) • נובהר פאשא (1894–1895) • מוסטפא פהמי פאשא (1895–1908) • בוטרוס ראלי (1908–1910) • מוחמד סעיד פאשא (ראש ממשלה) (1910–1914) • חוסיין רושדי פאשא (1914) |  |
| סולטנות מצרים  | חוסיין רושדי פאשא (1914–1919) • מוחמד סעיד פאשא (1919) • יוסף ווהבה (1919–1920) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1920–1921) • עדלי יאקון פאשא (1921–1922) |  |
| ממלכת מצרים  | עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1922) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1922–1923) • יחיא איברהים פאשא (1923–1924) • סעד זע'לול (1924) • אחמד זוהיר פאשא (1924–1926) • עדלי יאקון פאשא (1926–1927) • עבד אל ח'אלק סאוראט פאשא (1927–1928) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1928) • מוחמד מחמוד פאשא (1928–1929) • עדלי יאקון פאשא (1929–1930) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1930) • איסמעיל סידקי (1930–1933) • עבד-אל פתח יחיא פאשא (1933–1934) • מוחמד תאופיק נאסים פאשא (1934–1936) • עלי מאהר (1936) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1936–1937) • מוחמד מחמוד פאשא (1937–1939) • עלי מאהר (1939–1940) • חסן סברי פאשה (1940) • חוסיין סירי (1940–1942) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1942–1944) • אחמד מאהר (1944–1945) • מחמוד פהמי נוקראשי (1945–1946) • איסמעיל סידקי (1946) • מחמוד פהמי נוקראשי (1946–1948) • אבראהים עבד אל-האדי (1948–1949) • חוסיין סירי (1949–1950) • מוסטפא א-נחאס פאשה (1950–1952) • עלי מאהר (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • חוסיין סירי (1952) • אחמד נגיב אל-הילאלי (1952) • עלי מאהר (1952) • מוחמד נגיב (1952–1953) |  |
| הרפוליקה של מצרים  | מוחמד נגיב (1953–1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954) • מוחמד נגיב (1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954–1958) |  |
| הרפובליקה הערבית המאוחדת  | גמאל עבד אל נאצר (1958–1962) • עלי סברי (1962–1965) • זכריא מוחי א-דין (1965–1966) • מוחמד סדקי סוליימן (1966–1967) • גמאל עבד אל נאצר (1967–1970) • מחמוד פאוזי (1970–1971) |  |
| הרפובליקה הערבית של מצרים | מחמוד פאוזי (1971–1972) • עזיז צדקי (1972–1973) • אנואר סאדאת (1973–1974) • עבדל עזיז מוחמד חיג'אזי (1974–1975) • ממדוח סאלם (1975–1978) • מוסטפא ח'ליל (1978–1980) • אנואר סאדאת (1980–1981) • חוסני מובארכ (1981–1982) • אחמד פואד מוחי א־דין (1982–1984) • כמאל חסן עלי (1984–1985) • עלי לוטפי מחמוד (1985–1986) • עאטף צדקי (1986–1996) • כמאל גנזורי (1996–1999) • עטאף עביד (1999–2004) • אחמד נזיף (2004–2011) • אחמד שפיק (2011) • עיסאם שרף (2011) • כמאל גנזורי (2011–2012) • הישאם קנדיל (2012–2013)  • חאזם אל-בבלאווי (2013–2014) • אבראהים מחלב (2014–2015) • שריף אסמאעיל (2015–2018) • מוסטפא מדבולי (2018–מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1188858874  LCCN: no2017063392  VIAF: 45149616561103750565   WorldCat (עם VIAF): 45149616561103750565 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מצרים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנדל פייקאז'

אין תמונה חופשית
מֶנדֶל פְּייֶקַאז' (Piekarz;‏ 1922 – 21 באוגוסט 2011) היה היסטוריון ישראלי, חוקר החסידות והשואה. את מרבית עבודתו ביצע כחוקר במוסד "יד ושם". בשנת 2004 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל מטעם עיריית תל אביב.
ביוגרפיה

מנדל פייקאז' נולד בעיירה פּוּלְטוּסְק שבמחוז ורשה בפולין. למד ב"חדר" ובישיבת נובהרדוק, אך בשלב כלשהו בחייו נטש את הדת. בזמן מלחמת העולם השנייה נמלט מהנאצים לברית המועצות, ולאחר מכן שב לפולין. בשנת 1947 העפיל לארץ ישראל באוניית המעפילים "אקסודוס" שיצאה מחופי דרום צרפת ב-11 ביולי. שירת בצבא ועד שנת 1954 היה חבר בקיבוץ גלאון.
בשנת 1954 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ליידיש ולספרות עברית. עם מוריו נמנו דב סדן וישעיה תשבי, שבהדרכתו גם כתב את הדוקטורט.
משנת 1958 ועד לפרישתו לגמלאות עבד ב"יד ושם".
מחקרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פייקאז' הוכר בזכות מחקריו הרבים בהיסטוריה של יהודי מזרח אירופה בעת החדשה. אחד ממחקריו עסק ביציאת האדמו"ר מבעלז מהונגריה. פייקאז' טען, בהסתמך על מקורות שונים, כי האדמו"ר, ורבנים אחרים, נמלטו במהלך השואה מהונגריה, והשאירו את "צאן מרעיתם" לטבח. טענה זו עוררה מתנגדים, שהגיבו לטענותיו.
מחקריו התרכזו בעיקר בחקר חייו של ר' נחמן מברסלב ומשנתו, שורשי החסידות בספרות המוסר, וחסידות פולין בין שתי מלחמות עולם ובעיקר בתקופת השואה. ערך וההדיר את מחקריו של יוסף וייס ב"מחקרים בחסידות ברסלב" בהוצאת מוסד ביאליק. ביקר בחריפות במאמרו 'הנחמנידע ו"תיקון הלב": פנחס שדה והתעניינותו הסלפנית בר' נחמן מברסלב' את האנתולוגיה "תיקון הלב" של פנחס שדה.
ספריו וכתביו

חסידות ברסלב: פרקים בחיי מחוללה ובכתביה מהדורה מורחבת, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב.
ספרות העדות על השואה כמקור היסטורי, ושלוש תגובות חסידיות בארצות השואה, ירושלים: מוסד ביאליק תשס"ג.
השואה והגבורה באספקלריה של העיתונות העברית, א-ד, ירושלים: יד ושם, תשכ"ז.
השואה וספיחיה בספרים העבריים שיצאו לאור בשנים 1933–1972, א-ב, ירושלים: יד ושם, תשל"ד.
בימי צמיחת החסידות - מגמות רעיוניות בספרי דרוש ומוסר, ירושלים, תשל"ח.
השואה וספיחיה באספקלריית כתבי-עת עבריים : ביבליוגרפיה, ירושלים: יד ושם, תשל"ט.
התעודה החסידית הספרותית האחרונה על אדמת פולין, ירושלים: יד ושם, תשל"ט.
חסידות פולין: מגמות רעיוניות בין שתי המלחמות ובגזרות ת"ש-תש"ה ("השואה"), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ן 1990.
בין אידאולוגיה למציאות: ענווה, אַיִן, ביטול ממציאות ודביקות במחשבתם של ראשי החסידות, ירושלים, תשנ"ד.
ההנהגה החסידית: סמכות ואמונת צדיקים באספקלריית ספרותה של החסידות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ט.
ספריו וכתביו > בעריכתו

יוסף וייס, מחקרים בחסידות ברסלב; ערך וההדיר מ. פייקאז’, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ה 1974.
לקריאה נוספת

דוד אסף, "מנדל פייקאז’ (1922–2011)", גלעד כג (תשע"ג), 219–234.
הערות שוליים

↑  ביקורת: י. א. מיכה, מחקר על חסידות ברסלב, דבר, 6 באוקטובר 1972.
↑  ביקורת: ג. קרסל, על נהרות רצח ושנאה, דבר, 22 בנובמבר 1974.
↑  ביקורת: יעקב גורן, ר' נחמן מברסלב ושיטתו בחסידות, דבר, 7 בפברואר 1975.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275365305171  PLWABN: 9810611922405606  BnF: cb127930189 (data)  GND: 1136431969  ISNI: 0000 0000 8090 8262  LCCN: n87876045  NTA: 194209490  RERO: 02-A018820473  SUDOC: 076994252  VIAF: 11372674   WorldCat (עם VIAF): 11372674
אביגדור שחן

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1933 חוטין, ממלכת רומניה ממלכת רומניה
 פטירה:  21 באוגוסט 2023 (בגיל 89)
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלי
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  היסטוריה צבאית
 תקופת הפעילות:  מ-1965
 פרסים והוקרה:  פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר (על ספרו "כנפי הניצחון")
 
אביגדור שחן (16 באוקטובר 1933 - 21 באוגוסט 2023) היה היסטוריון צבאי, מחנך, סופר וחוקר שואה ישראלי, יליד בסרביה.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

אביגדור שחן נולד ב-1933 בחוטין שבבסרביה, אז ברומניה, ליעקב וטניה שדכן. בפרוץ הכיבוש מחדש של בסרביה מידי ברית המועצות (שפלשה אליה ב-1940), ביולי 1941, גורש יחד עם הוריו ואחותו לגטו סקורני ומשם לטרנסניסטריה; אזור זה הפך בתקופת השואה לגיא ההריגה של יהודי בסרביה ובוקובינה. לימים תיעד את חוויותיו במחקר מקיף שכתב על שואת יהודי טרנסניסטריה, ברוח דברי אימו שציוותה עליו לספר את מה שחוו וראו בגטאות. מחקר זה התפרסם בספרו "בכפור הלוהט". לאחר השואה הגיע עם משפחתו, לרבות אחותו הקטנה מרים, לרומניה, בניסיון לעלות משם לארץ ישראל. ברומניה היה פעיל בתנועת הנוער הציוני. בדצמבר 1947 העפיל לארץ ישראל בספינת המעפילים "קיבוץ גלויות (פאן יורק)" ונכלא על ידי השלטון הבריטי במחנה מעצר בקפריסין. במרץ 1948 שוחרר מהמחנה והגיע ארצה. הוא התחנך בכפר הילדים והנוער הדסים, התגייס לצה"ל, שירת שירות סדיר בגדוד 13 של חטיבת גולני והדריך בבית הספר למ"כים של החטיבה. הוא השתתף כלוחם במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומבצע שלום הגליל. התקבל ללימודי תואר ראשון במדעי הרוח ובחינוך, במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים וסיים שם גם תואר שני בחוג ליהדות זמננו בהצטיינות (1970), וכן תואר דוקטור לפילוסופיה.