stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשבל וילארד
מושל אינדיאנה > מבוי סתום

זמן קצר לאחר בחירתו נסע וילארד לכינוס של מושלים במיסיסיפי, שם הוא הביע את תמיכתו בגלוי למען זכויות המדינות, העבדות בדרום וחוק העבד הנמלט. הצהרתו גרמה להמולה בקרב יריביו באינדיאנה. תקופת כהונתו של וילארד כמושל עמדה בסימן של פלגנות נרחבת ומאבקים בשורות המפלגה הדמוקרטית. מפלגת שאינם יודעים דבר התפרקה במהלך השנתיים הראשונות לכהונתו, אך היא הוחלפה במפלגה הרפובליקנית המתחזקת, שקלטה לשורותיה את רוב חבריה. האווירה הפלגנית הותירה את האספה הכללית של אינדיאנה במבוי סתום במשך רוב תקופת כהונתו של וילארד כמושל, וגרמה לו לכנס את הישיבה המיוחדת הראשונה של בית המחוקקים בתולדות המדינה, שכן המפלגות לא היו מסוגלות להסכים על סעיפי התקציב.
בבחירות אמצע הכהונה של 1857 השיגו הרפובליקנים שליטה בסנאט והדמוקרטים החזירו לעצמם את השליטה על בית הנבחרים לאחר שקלטו לשורותיהם את אחרוני הוויגים. את המדינה עדיין ייצג רק סנאטור אחד, והמושל קיווה לגרום לאספה לבחור מישהו לתפקיד והציג את מועמדותו של ג'סי ד. ברייט שישוב לסנאט. ההתנגדות הייתה עוינת יותר כלפי ברייט, בעיקר בשל צעדיו שנגעו לסוגיית העבדות. הרפובליקנים עדיין זעמו על כך שווילארד חסם את בחירתם לסנאט, והסנאט קיבל החלטה לגמול לו על מעשיו וסירב להתכנס לישיבה המשותפת שהייתה נחוצה כדי לבחור סנאטור. וילארד הנחה את הדמוקרטים להתכנס ללא הרפובליקנים ולבחור סנאטור בכל מקרה. החוקיות המפוקפקת של הסוגיה הוגדרה כשערורייה על ידי הרפובליקנים והעלתה את המתיחות לרמה גבוהה.
ב-1857 המהלך למען העבדות שאילץ את קנזס להפוך את העבדות לחוקית גרמה למהומה ברמה לאומית. וילארד תמך בעמדתם של תומכי העבדות, ותמך בנשיא ג'יימס ביוקנן ובסגנו סטיבן דאגלס. האירוע הפך לנקודת מפנה עבור המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה. רוב העיתונים תומכי המפלגה יצאו נגד וילארד, וחברים רבים החלו להעביר את תמיכתם לרפובליקנים. ב-1858 פתח בית המחוקקים בחקירה על מכירת קרקעות ציבוריות בצפון אינדיאנה. התברר שהייתה מעילה של יותר מ-100,000 דולר שבוצעה על ידי נציבים שמונו על ידי המושל. המחוקקים החלו להאשים את וילארד בשחיתות. הוא התעלם מהמתקפות אך העביר את הנציבים מתפקידיהם.
מושל אינדיאנה > הפשיטה של ג'ון בראון

בעת שכיהן וילארד כמושל היה גיסו, ג'ון קוק, מעורב בפשיטה של ג'ון בראון על הרפר'ס פרי בווירגיניה (כיום בוירג'יניה המערבית), שהייתה התקוממות חמושה של עבדים משוחררים בווירג'יניה, ונידון למוות. וילארד, שהיה נחוש להציל את גיסו, הגיע אליו לכלאו והסדיר שתאו יישאר פתוח כדי שהוא יוכל להימלט. קוק סירב להשתחרר ובסופו של דבר הוצא להורג על אף פניותיו של וילארד למושל וירג'יניה הנרי וייז. המושל וייז האשים את וילארד כמי שעמד מאחורי כל הפרשה. בטענה שלרשותו עמד מידע סודי מוושינגטון די. סי. טען וייז שווילארד ביקש את שירותיו של בראון באמצעות גיסו והזמין בחשאי את ההתקוממות. וילארד הושמץ בעיתונות ברחבי הדרום ואף בחלקים של הצפון.
כמו גיסו, מצא וילארד את עצמו בצד השני של הוויכוח על סוגיית העבדות. אף על פי שאינדיאנה הייתה מדינת חירות, הוא סבר שהדרומיים צריכים להחזיק בזכותם להגדיר את סוגיית העבדות עבור עצמם. בשל אי יכולתו להתמודד על כהונה שנייה, סייע וילארד להבטיח את מועמדותו של תומאס הנדריקס למשרת המושל ב-1860 מול המועמד הרפובליקני הנרי סמית' ליין, שהציב את אוליבר מורטון כסגנו.
מותו

בריאותו של וילארד הייתה רופפת כבר כמה שנים והיא החלה להתדרדר במהירות ב-1860. בשנה זו נאבקה המפלגה הדמוקרטית עם בעיותיה הפנימיות, והאומה הייתה על סיפה של מלחמת האזרחים. וילארד השתתף בוועידת המפלגה המדינתית בעיר קולומבוס שהייתה הופעתו הפוליטית האחרונה במדינה. המפלגה הייתה כה עמוסה בבעיות עד שהוצע על ידי חברי המפלגה שהציבור יתמוך במועמדים הרפובליקנים שהם האמינו שיצילו את האיחוד. עד מהרה עלה וילארד לדוכן הנואמים, גער בקהל והתחנן לשמירת האחדות. נאומו היה תקיף, ובמהרה מחלתו החמירה. הוא החל לסבול מדימום בריאותיו, אך רופאיו לא היו מסוגלים לעצור את הדימום. זמן קצר לאחר מכן הוא נסע לסיינט פול, מינסוטה במסע לקידום הרצון הטוב בקרב המדינות. אשבל וילארד נפטר כתוצאה מדימום פנימי בזמן שנשא נאום ב-4 באוקטובר 1860. הוא היה מושל אינדיאנה הראשון שנפטר בעת כהונתו. ארונו הוצב באינדיאנפוליס. אלפים עברו על ארונו והוא נקבר בניו אולבני. קברו נותר בלתי מסומן עד 30 במאי 1928 כאשר המדינה הקימה מצבה לאחר שהתקבלה עתירה מהחברה ההיסטורית של מחוז פלויד להקצות סכום של 500 דולר לכך.
במקומו של וילארד הושבע סגנו אברם המונד שכיהן כמושל בשלושת החודשים האחרונים עד להשבעת המושל הבא. מותו של וילארד החמיר את ההשלכות השליליות עבור המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, שנוצחה בבחירות בעיקר בשל אי יכולתה להציב מועמד חדש במהירות, אף על פי שהתנהל ויכוח אם הם היו מסוגלים לנצח בכלל. אף על פי שווילארד סייע לשמור על השליטה של הדמוקרטים באספה הכללית לקראת המלחמה, עד מהרה נוצר נתק בינו לבין המפלגה. כמי שהיה המוביל המרכזי של המהלכים למען אחדות המפלגה, המשימה נפלה על כתפיו של ג'סי ד. ברייט, שעד מהרה התסבך בשערורייה. רבים מחברי המפלגה הצטרפו לרפובליקנים ויעברו עוד שני עשורים עד שהמפלגה תשוב לעמדת השלטון באינדיאנה.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 124-131.
פריס דנינג

פריס צ'יפמן דנינג (באנגלית: Paris Chipman Dunning;‏ 15 במרץ 1806 –  9 במאי 1884) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה, כחבר הסנאט שלה, כנשיא הזמני של הסנאט, כסגן המושל העשירי של אינדיאנה, וכמושל אינדיאנה התשיעי מדצמבר 1848 ועד דצמבר 1849. הוא האדם היחידי שהחזיק בכל אחד מהתפקידים הנבחרים כפי שהוגדרו בחוקת 1816 של אינדיאנה. תקופת כהונתו הקצרה כמושל עמדה בסימן זימון הוועידה החוקתית של אינדיאנה ועמדה בצילו של הוויכוח הלאומי נגד העבדות, כאשר דנינג האיץ במנהיגי מדינתו להעביר את החלטות המדינה אל הקונגרס שהביעו את ההתנגדות להרחבת העבדות. כנציג בוועידה שהתקיימה לאחר מכן, הוא קידם בהצלחה רפורמות חקיקתיות וחינוכיות. כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, ניתק דנינג את עצמו מהמפלגה הדמוקרטית ושב לסנאט המדינתי במהלך המלחמה. לאחר מכן, עם סיום כהונתו, הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. הוא המשיך להיות דמות פופולרית באינדיאנה, אך דחה כמה הצעות להתמודד על משרות ציבוריות לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים.
ראשית חייו

פריס דנינג נולד בגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית כצעיר מבין ששת בניהם של ג'יימס ורייצ'ל נורת' דנינג. הוא למד באקדמיית גרינסבורו הסמוכה ובגיל 17 סיים את לימודיו. עם סיום לימודיו הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר מות אביו, עברו דנינג, אמו, ואחד מאחיו הגדולים לבלומינגטון שבאינדיאנה, שם הוא לימד לזמן מה כמורה בבית ספר. בבלומינגטון הוא הכיר את שרה אלכסנדר והשניים נישאו ב-1826 ונולדו להם ארבעה ילדים.
דנינג ורעייתו עברו לזמן קצר ללואיוויל, קנטקי כדי להשלים את הכשרתו הרפואית ולאחר מכן הוא פתח מרפאה ברוקוויל, אינדיאנה. מרפאה זו התקיימה זמן קצר, שכן הוא גילה יותר עניין במשפטים. הוא שב לאימו ולאחיו הגדול בבלומניגטון והחל ללמוד משפטים במשרדם של מי שלימים כיהן כמושל ג'יימס וייטקומב ושל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית טילמן האוורד. ב-1833 התקבל דנינג ללשכת עורכי הדין. כאשר עבד כעורך דין הוא הכיר את מנהיגי המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה והרשים רבים מהם שראו בו כמועמד פוטנציאלי למשרה ציבורית.
מחוקק

ב-1833 נבחר דנינג לייצג את מחוז מונרו בבית הנבחרים של אינדיאנה. לתפקיד זה הוא נבחר לכהונות נוספות פעמיים וכיהן בו בסך הכול שלוש שנים עד 1836. באותה שנה הוא נבחר לסנאט של אינדיאנה כנציג מחוזות מונרו ובראון. במהלך שנותיו כמחוקק באינדיאנה הצביע דנינג בעד חוק העבודות הציבוריות של מאמות', שהוביל את אינדיאנה לפשיטת רגל ב-1841. בסנאט כיהן דנינג שתי תקופות כהונה של שלוש שנים כל אחת לפני שפתח את משרד עורכי הדין שלו בבלומינגטון ב-1840. פרישתו מתפקיד נבחר הציבור הייתה קשורה ככל הנראה לתמיכתו בחוק העבודות הציבוריות. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה, ובבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה אלקטור והצביע בעד ג'יימס פולק.
סגן מושל אינדיאנה

ב-1846 התמודד וייטקומב בבחירות לתקופת כהונתו השנייה כמושל. הוא בחר בדנינג כשותפו למרוץ וכסגן המושל, והם ניצחו. בתפקיד סגן המושל כיהן דנינג עד שווייטקומב נבחר בדצמבר 1846 לסנאט של ארצות הברית. וייטקומב התפטר מכהונתו כמושל ודנינג הושבע במקומו.
מושל אינדיאנה

דנינג כיהן תקופה קצרה יחסית כמושל, אך היו אלו זמנים של כמה אירועים בעלי חשיבות רבה באינדיאנה. המדינה אך יצאה אז מתקופה של פשיטת רגל, ודנינג פיקח על השלב הסופי של התהליך, הבטיח שמיזמי העבודות הציבוריות יועברו לבעלי החוב של המדינה ושעסקת הפחתת החוב תבוצע במלואה. באותה עת התנהל בקונגרס דיון על הרחבת העבדות בטריטוריות המערביות, שהוביל לעוינות מרה בין מנהיגי מדינות הצפון לבין מנהיגי מדינות הדרום. דנינג נשא נאום בבית המחוקקים של אינדיאנה שבו הוא גינה את הרחבת העבדות וקרא לביטולה ההדרגתי. הוא היה המושל הראשון שבלט בהתנגדותו לעבדות מאז ויליאם הנדריקס, והמליץ שבית המחוקקים יקבל החלטה שתועבר לקונגרס. בתגובה העביר בית המחוקקים החלטה תקיפה שבה היא בקשה מנציגי אינדיאנה בקונגרס להתנגד להרחבת העבדות.
המושל וייטקומב כבר החל קודם לכן תהליך בבית המחוקקים לזימון ועידה חוקתית, ודנינג המשיך לתמוך במאמצים לקיום משאל עם לשינוי חוקת המדינה. בדצמבר 1849 סיים דנינג את כהונתו כמושל ושב לעיסוקו בעריכת דין.
הוועידה החוקתית

ב-1850 אישר ציבור הבוחרים באינדיאנה את כינוסה של הוועידה החוקתית שנועדה להחליף את חוקת המדינה. דנינג היה אחד הנציגים הבולטים לוועידה ולקח על עצמו את ההובלה בקידום כמה רפורמות. בין הצעותיו נמנו איסור על חקיקה מיוחדת, שכן בית המחוקקים של אינדיאנה נודע לשמצה על העברת חוקים שהיו רלוונטיים למחוזות מסוימים או ערים מסוימות. דנינג הצליח להכניס סעיף לפרק 4 לחוקה שדרש שכל החוקים שיועברו על ידי בית המחוקקים יהיו תקפים באופן שווה לכלל המדינה, ובכך שם קץ לנוהג זה.
עמדתו בנוגע לבתי הספר הציבוריים הובילה גם היא לתוספת לפרק 8 לחוקה. שיעור האוריינות באינדיאנה ירד מ-90 אחוזים ב-1840 ל-80 אחוזים ב-1850, ובהיותו חבר במועצת אוניברסיטת אינדיאנה בשנים 1841–1868, היה דנינג מודע למצב הקשה של החינוך הציבורי במדינה. הצעותיו הבטיחו הזדמנות שווה לנשים בחינוך הציבורי, נוהג שלא היה מקובל ברוב מדינות ארצות הברית. הוא גם חיזק את מוסדות החינוך כאשר דאג למימון מערכת בתי הספר הציבוריים על ידי המדינה, ובמקביל התאפשר למועצות בתי הספר המקומיות לשלוט בתוכניות הלימודים באזוריהם, בהעסקת מורים ובארגון בתי הספר.
שנותיו האחרונות

ב-1856 נבחר דנינג כמועמד המפלגה הדמוקרטית לקונגרס, אך הוא דחה את ההצעה בעיקר בשל טבעה הפלגני של המפלגה באותה תקופה. יחד עם רבים במפלגה הוא התעמת עם מנהיגי המפלגה באינדיאנה שגילו אהדה למדינות הדרום. ב-1860 הוא קיבל על עצמו את מינוי המפלגה כנציג בוועידת המפלגה שהתקיימה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ובוועידה השנייה שהתקיימה בבולטימור. בשתי הוועידות הוא הצביע בעד סטיבן דאגלס והעדיף פשרה בשאלת העבדות. כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית באותה שנה, הכריז דנינג בפומבי על נאמנותו לאיחוד והיה פעיל בגיוס אנשים לטובת המאמץ המלחמתי. בסיכומו של דבר הוא היה אחראי על גיוסם של כמעט שני רגימנטים מלאים.
ב-1861 עזב דנינג את המפלגה הדמוקרטית, נבחר לכהונה נוספת בסנאט של אינדיאנה כמועמד עצמאי, ותמך במושל המדינה הרפובליקני עד תום המלחמה. המושל, אוליבר מורטון, לקה בשבץ מוחי ב-1865 ונסע לאירופה כדי לקבל טיפול רפואי. במקומה היה קונרד בייקר למושל בפועל, ודנינג נבחר כנשיא הזמני של הסנאט של אינדיאנה במקומו. רעייתו של דנינג נפטרה ב-1863 ושנתיים לאחר מכן הוא נישא בשנית. ב-1867, כאשר תמה כהונתו בסנאט, הוא נבחר שוב כמועמד המפלגה אך דחה את ההצעה. הוא גם דחה הצעה להתמודד לקונגרס ב-1868 והעדיף להמשיך לעסוק בעריכת דין. דנינג זכה במוניטין ברמה הלאומית כעורך דין והוא התמחה במשפט הפלילי. המוניטין שלו היה כה רב עד שלקוחותיו היו בטוחים בהצלחתם כאשר הוא לקח על עצמו את ייצוגם. דנינג המשיך להיות פעיל בחיים הציבוריים על אף שהוא סירב להיבחר למשרה ציבורית. הוא המשיך להיות פעיל בעריכת דין עד שבוע לפני מותו.
פריס דנינג נפטר ב-9 במאי 1884 בבלומינגטון, בגיל 78. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 106-111.
הערות שוליים

↑  פריס דנינג, באתר Find a Grave
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1185705317  VIAF: 74155769080927880006   WorldCat (עם VIAF): 74155769080927880006
אלווין פטרסון הובי

אלווין פטרסון הובי (באנגלית: Alvin Peterson Hovey;‏ 6 בספטמבר 1821 –  23 בנובמבר 1891) היה קצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, שופט בבית המשפט העליון של אינדיאנה, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ומושל אינדיאנה ה-21 בשנים 1889- 1891. במהלך המלחמה היה לו תפקיד חשוב בזירה המערבית, זכה להערכה רבה מהגנרל יוליסס ס. גרנט, וחשף מזימה למרידה באינדיאנה. כמושל, הוא עמד בפני כמה אתגרים משפטיים מצד האספה הכללית של אינדיאנה לשלול ממנו סמכויות, אך אלו לא צלחו לרוב. הובי קידם בהצלחה רפורמה בשיטת הבחירות עד למותו בעת כהונתו.
ראשית חייו

אלווין פטרסון הובי נולד בעיר מונט ורנון שבאינדיאנה כבנם של אביאל ופרנסיס הובי. אביו נפטר כשהיה ילד ואמו נפטרה כשהיה בן 15. נעוריו עברו עליו בעוני, ולאחר שנשלח לבית יתומים לאחר מות אמו, הוא קיבל חינוך בסיסי לפני שמלאו לו 18. הובי שאף להיות עורך דין, והוא עבד בעבודות בנייה בימים ולמד משפטים בערבים במשרדו של ג'ון פיצ'ר, עורך דין מקומי, ב-1840. לאחר שלוש שנות לימוד במשרדו של פיצ'ר, הוא התקבל ב-1843 ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין משל עצמו.
ב-1849 זכה הובי לתשומת לב באינדיאנה כאשר מונה לפקח על אחוזתו של ויליאם מקלור המנוח. מקלור היה אדם אמיד שהיה אחד מהמייסדים השותפים של היישוב האוטופי ניו הרמוני. בצוואתו הוא הורה שאחוזתו תמכר ושההכנסות מהמכירה ישמשו למימון בנייתן של ספריות. שני אחיו השתלטו כבר על רוב שטחה של האחוזה, מכרו אותו, ולקחו לעצמם את הכספים. הובי הגיש מעל שישים תביעות משפטיות כדי לקבל חזרה את נכסי האחוזה, ולייעד אותם לשימוש שלו התכוונן מקלור. הכספים שהתקבלו ממכירת האחוזה שימשו בהצלחה לפתיחתם של 160 ספריות באינדיאנה ובאילינוי. הפרשה זכתה לכיסוי נרחב בעיתונות ברחבי אינדיאנה, והובי זכה לאהדה ציבורית משמעותית בזכות הצלחתו. ב-1844 נשא הובי לאישה את מרי אן. לזוג נולדו חמישה ילדים, אך רק שניים מתוכם הגיעו לבגרות.
פעילות ציבורית ומשפטית

ב-1850 נבחר הובי כנציג מטעם המפלגה הדמוקרטית בוועידה שניסחה את החוקה החדשה של אינדיאנה. הוא תמך ברפורמות בתחומי הממשל והחינוך שבחוקה, והיה הכוח המניע בהיבטים השנויים במחלוקת שבחוקה. הוא התנגד למתן זכות בחירה לנשים ולאפרו-אמריקאים. הוא גם התנגד לרפורמות בחוקי פשיטת הרגל, באומרו שאין להעניק יותר מדי הגנה מפני בעלי החוב, ובכך לעודד עצלות. החוקה אושרה במשאל עם, אך שנתיים לאחר מכן נפסלו הסעיפים נגד השחורים על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1854 מונה הובי על ידי המושל ג'וזף רייט לאייש מושב פנוי בבית המשפט העליון של אינדיאנה עד לקיום בחירות לאיוש קבוע. בעת שקיבל מינוי זה, היה הובי בן 34, ובכך היה השופט הצעיר ביותר בהיסטוריה של בית המשפט. הוא גם היה הנציג היחידי לוועידת החוקה שפירש כשופט מסמך שהוא עצמו ניסח. ההחלטה החשובה ביותר שלו הייתה פסילת חוקי מיסוי שחוקקו על ידי כמה ערים כדי להגדיל את הכנסותיהם עבור בתי הספר שלהם. בהחלטתו זו הוא קבע שהחוקה דורשת שכל בתי הספר של המדינה ימומנו באופן אחיד. הובי התמודד בבחירות לבית המשפט העליון, אך הוא הובס לאחר שכיהן בתפקיד שישה חודשים בלבד.
ב-1855 מונה הובי על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין פירס כתובע הפדרלי של אינדיאנה. המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה עברה אז תקופה של בעיות פנימיות על רקע סוגיית העבדות. סיעת תומכי העבדות במפלגה, בהנהגתו של ג'סי ד. ברייט, הרחיקה משורות המפלגה רבים מהחברים מתנגדי העבדות, כולל הובי, במהלך הוועידה המפלגה המדינתית של 1858. ברייט אף הצליח להשפיע על הנשיא ג'יימס ביוקנן להעביר את הובי ממשרתו בשל עמדתו. על כך הגיב הובי בהתמודדות כמועמד עצמאי לבית הנבחרים של ארצות הברית מול מועמד הדמוקרטים ויליאם א. ניבלק, אך הובס ברוב גדול. לאחר מכן הצטרף הובי למפלגה הרפובליקנית, יחד עם רבים מאלו שהורחקו משורות המפלגה הדמוקרטית.
מלחמת האזרחים

| --- | --- |
 השתייכות:  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1860–1865 (כ־5 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט הרגלים ה-24 של אינדיאנה  מפקד הדיוויזיה ה-12 של הגיס ה-13  מפקד הדיוויזיה ה-1 של הגיס ה-23
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקאית
מיד לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861, הוצב הובי כקצין בדרגת קולונל וארגן את הרגימנט הראשון של הלגיון של אינדיאנה, כוח מיליציה שהוצב לתפקידי הגנת המדינה במהלך המלחמה. זמן קצר לאחר מכן, הוא מונה כקולונל ברגימנט הרגלים ה-24 של אינדיאנה. עד מהרה נשלח הרגימנט לקווי החזית, והובי פיקד עליו בקרב שילה ב-1862. הוא נשאר יחד עם כוחות החלוץ של הגוף העיקרי של צבא האיחוד בזירה המערבית, וקודם לדרגת בריגדיר גנרל בכוחות המתנדבים של ארצות הברית. במהלך המצור על קורינת' פיקד הובי על הבריגדה הראשונה של הדיוויזיה השלישית בפיקודו של לואיס וולאס. לזמן קצר במהלך סתיו 1862 פיקד הובי על מחוז מזרח ארקנסו, אך שב ב-1863 לתפקיד פיקוד על בריגדה במסגרת ארמיית טנסי (אנ'). בינואר אותה שנה הוא הוצב לפקד על הדיוויזיה ה-12 של הגיס ה-13. הוא הוביל את הדיוויזיה בקרב צ'מפיון היל מאוחר יותר אותה שנה, שם זכה לשבחים מפי הגנרל יוליסס ס. גרנט.
הובי הוביל שוב את הדיוויזיה שלו במצור על ויקסבורג, שם הוא חיסל את השליטה של צבא הקונפדרציה על נהר המיסיסיפי. הוא זכה שוב לשבח מפי גרנט כאחד מאנשי המפתח במצור. זמן קצר לאחר הקרב הוא קיבל הודעה על פטירת אשתו, ושב לביתו כדי לארגן את המשמורת על ילדיו. מותה של רעייתו העציב אותו מאוד וחלף זמן רב עד שהוא השתקם רגשית. ב-1864 שב הובי לזמן קצר לחזית כדי לפקד על הדיוויזיה הראשונה של הגיס ה-23 במהלך מערכת אטלנטה (אנ'). באוגוסט 1864 הופסקה פעילותה של הדיוויזיה הראשונה והרגימנטים שלה פוזרו בין הדיוויזיות האחרות של הגיס ה-23. הובי, שנותר ללא תפקיד פיקודי, שב לביתו. עד לתום המלחמה הוא החזיק בתפקיד מפקד המחוז הצבאי של אינדיאנה. ב-7 באוקטובר 1865 הוא פרש מצבא האיחוד.
בשובו לאינדיאנה, מונה הובי על ידי המושל אוליבר מורטון לפקד על יחידות הצבא הסדיר במדינה ועל הלגיון של אינדיאנה. משימתו המרכזית הייתה לפקח על הגיוס ולהשיג שליטה על פעילויות נגד הממשלה. להשגת המשימה, גייס הובי דיוויזיה של 10,000 איש, אך קיבל אליה רק רווקים. בשל הגיל הצעיר של רוב חייליו, זכתה הדיוויזיה לכינוי "התינוקות של הובי" (Hovey's Babies). בחקירותיו הוא חשף רשת של אוהדי הקונפדרציה בדרום המדינה שנודעו בשמות בני החירות (על שם התאגדות דומה מתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית) ו"אבירי מעגל הזהב" (Knights of the Golden Circle). הוא טען שלקבוצות אלו היו תוכניות למרידה באינדיאנה באוגוסט 1864. כדי לסכל את המזימה, דאג הובי למעצרם של עשרות חשודים שהועמדו לדין בפני בתי דין צבאיים. כמה מחשודים אלו נדון למוות בתליה, אך עונשם הומתק למאסר. לאחר המלחמה, פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהמשפטים נגדו את החוקה במסגרת פסק הדין "אקס-פרטה מיליגן" (Ex parte Milligan).
שגריר בפרו

עם תום המלחמה הוענקה להובי דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל לפני פרישתו מהשירות. לאחר מכן הוא נישא בשנית לרוזה אליס, בתו החורגת של קיילב סמית'. הוא מונה אז לתפקיד שגריר בפרו ונשלח לכהן שם בתפקיד. זמן קצר לפני יציאתו לשליחות, חלתה רעייתו ונפטרה. בתקופת שירותו בפרו, הייתה מדינה זו במלחמה מתמשכת עם שכנותיה ועברה מהפכה אלימה. הובי העביר את רוב זמנו שם בניסיון להגדיר מי מנהיג את המדינה בכל יום ויום. ב-1870 הוא התפטר מתפקידו ושב למונט ורנון לעיסוקו בעריכת דין.
מושל אינדיאנה

ב-1872 הציגה המפלגה הרפובליקנית את שמו של הובי כמועמד לתפקיד מושל אינדיאנה, אך הוא דחה את המועמדות בטענה שהוא גמר אומר שלא לכהן יותר בתפקיד פוליטי. במשך 14 השנים הבאות הוא המשיך לנהל את עסקי עריכת הדין שלו עד 1886, אז הוא נבחר כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, הסכים למועמדות וניצח בבחירות הכלליות. שנתים לאחר מכן הוצגה מועמדותו למשרת מושל אינדיאנה. באותה שנה התמודד בנג'מין הריסון לנשיאות ארצות הברית והוא זכה לפופולריות רחבה באינדיאנה. על אף הצלחתה של מפלגתו, ניצח הובי בבחירות בהפרש קטן מאוד את מועמד הדמוקרטים, קורטלנד ק. טסון, בהפרש של 49 מול 48.6 אחוזים מקולות המצביעים, אך באותה מערכת בחירות שמרו הדמוקרטים על הרוב שלהם באספה הכללית של אינדיאנה. בגיל 61, היה הובי לאדם המבוגר עד אז שנבחר למשרת מושל המדינה.
בשנת כהונתו האחרונה של קודמו בתפקיד, אלברט פורטר, העבירה האספה הכללית של אינדיאנה שורה של חוקים שהחלישו את סמכויות המושל. בית המחוקקים ניהל סדר יום שונה ברובו מזה של המושל, ועקף את רוב החלטות הווטו הסמליות שלו. הובי ניסה לקבל בחזרה את כמה מהסמכויות שניטלו על ידי בית המחוקקים על ידי עתירה נגד רבים מהחוקים שלהם לבתי המשפט. הם נטלו מהמושל את רוב סמכויות המינוי שלו, ובית המשפט העליון של אינדיאנה פסק בעניין לטובת האספה הכללית. במקרה אחר, כאשר הקימה האספה מועצות מדינתיות לניהול המשטרה, שירותי כיבוי האש ומחלקות אחרות ברמה המקומית, ובכך נטלה את השליטה מגופי הממשל המקומי שהיו בשליטת הרפובליקנים, פסקו בתי המשפט לטובתו של הובי והכריזו על החוקים כנוגדים את החוקה. במאבק על זכות המינוי של ראשי המחלקות החדשות, פסק בית המשפט נגד שני הצדדים, והכריז שכמו כל ראשי המחלקות האחרות, אלו החדשים יצטרכו להיבחר בבחירות כלליות.
הצעד היחידי שעלה בידו של הובי להעביר באספה הכללית היה הרפורמה בשיטת הבחירות. בכמה ממערכות הבחירות התגלו מעשי הונאה, ותקנות הבחירות של אינדיאנה היו הכי פחות מגבילות מבין אלו של כל מדינות ארצות הברית. מצב זה הוביל למעשי רמאות בחלק מהמפלגות שבאופן מכוון יצרו את פתקי ההצבעה שלהן כדי להגדיל את הסבירות שהמצביעים יבחרו במועמדים שלהם, גם באופן מקרי. קניית קולות נעשתה אף היא תופעה נפוצה, מה שהוביל לשערורייה ברמה הלאומית בבחירתו של בנג'מין הריסון. הרפורמות שיושמו, הבטיחו פיקוח נוסף על תחנות ההצבעה, והעבירו את האחריות ליצירת פתקי ההצבעה למדינה.
הובי ניהל מערכה לטיפול בקבוצות הלבנות הגזעניות שפעלו בדרום אינדיאנה. קבוצות אלו ביצעו כמה מעשי לינץ', כללו את כנופיית רינו (אנ'), וביצעו מעשים של לקיחת החוק לידיים, במיוחד במחוזות הריסון וקרופורד. לעיתים קרובות הם הטילו עונשים גופניים על אנשים שהם האמינו שלא דאגו למשפחותיהם, פושעים מקומיים ואלכוהוליסטים. הובי ניהל חקירות כנגד קבוצות אלו, ודאג שכוונותיו לשים קץ לפעילות קבוצות אלו תזכנה לפרסום. אף על פי ששום מעצרים לא בוצעו, האיום של הובי הוביל לירידה משמעותית בפעילות הקבוצות ובסופו של דבר להפסקתה.
מותו

אלווין פטרסון הובי נפטר ב-29 בנובמבר 1891 באינדיאנפוליס לאחר שמוקדם יותר אותה שנה חלה. הוא נפטר בעודו מכהן כמושל ובמקומו הושבע סגן המושל אירה ג'וי צ'ייס. ארונו הוצב באינדיאנפוליס ומשם הועבר לקבורה במונט ורנון, שם הוא נטמן בבית הקברות בלומפונטיין.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 190-197.
פסל של פטרסון, מעשה ידיו של ג'ורג' ברוסטר, בפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג
חנה וסע

שלט חנייה של "חנה וסע"
תמרור גרמני לסימון מגרש "חנה וסע"
חניון חנה וסע בכביש 1 סמוך למחלף שפירים
חניון חנה וסע (באנגלית: Park and ride, מקובל גם במדינות שאינן דוברות אנגלית) הוא חניון שמטרתו העיקרית הוא עצירת ביניים לשם החלפת כלי תחבורה מכלי רכב פרטי (מכונית או אופנוע) לתחבורה ציבורית. חניוני "חנה וסע" הם חלק ממערכת שלמה של מנגנון תחבורתי כחלק מעידוד תחבורה בת קיימא.
החניון נותן מענה חלקי למצב בו יוממים רבים המתגוררים מחוץ לעיר, מעוניינים להיכנס לעיר בתחבורה ציבורית ולא עם מכוניתם הפרטית. שיקולים לכך הם לרוב שיקולי זמן וכסף - מחיר הדלק של הנסיעה ומחיר החנייה היומית וכן חיסכון בזמן על ידי הימנעות מעומסי התנועה המאפיינים את שעות ההגעה והחזרה מהעבודה. החניונים נותנים מענה בעיקר למי שנגישותו לתחנות רכבת או אוטובוסים מרכזיות אינה פשוטה ומחזיק ברשותו רכב פרטי.
כדי לפעול ביעילות, חניונים אלה צריכים להיות ממוקמים במרחק הליכה מזערי מתחנות התחבורה הציבורית ולהיות נגישים כמה שאפשר לכלי רכב פרטיים באזורים פרבריים כך שההגעה אליהם לא תהיה מלווה בעומסי תנועה. כמו כן, החנייה היומית בחניונים אלה היא בדרך כלל ללא תשלום, או בתשלום זעיר שלא גורע מכדאיות השימוש בחניון. לעיתים התשלום נכלל באופן מוסדר במחיר הנסיעה בתחבורה הציבורית.
הקמת החניונים מעודדת במקרים רבים פיתוח של מרכזי קניות, סופרמרקטים ומסחר נוסף לידם בשל כדאיות כלכלית רבה המבוססת על קניות לבית מיד לאחר יום עבודה.
הקמת מנגנוני "חנה וסע" החלו לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעיר אוקספורד בבריטניה והחלו מאז להיות נפוצים באזורים מטרופוליניים רבים בעולם. בישראל פועלים עשרות חניונים בגישה זו ליד תחנות רכבת ישראל ובמקומות נוספים כמו הנתיב המהיר בכביש 1.
מוראן

| --- | --- |

מוראן בחגיגת הפדרציה של ולוניה ובריסל ב-2011
 לידה:  12 בנובמבר 1960 איקסל, בלגיה 
 פטירה:  7 במאי 2018 (בגיל 57) סכארבק, בלגיה 
 שם לידה:  Claudine Luypaertz
 שם במה:  Claudine Claude   Claude Maurane   Maurane
 מקום קבורה:  בית הקברות אודרגם 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 תקופת הפעילות:  1979–2018 (כ־39 שנים) 
 סוגה:  תוכנית בידור מגוונת, ג'אז 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 חברת תקליטים:  פולידור רקורדס 
 בן או בת זוג:  פבלו ויליאפראנקה 
 פרסים והוקרה:  קצין מסדר האמנויות והספרות (2011)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2001)  אביר מסדר הכתר הבלגי (2003)  Rapsat-Lelièvre Prize (1986) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ערך זה עוסק בזמרת בלגית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מוראן, בשמה האמיתי קלודין לויפארץ (בצרפתית:Maurane ובהתאמה Claudine Luypaertz, ‏ 12 בנובמבר 1960 – 7 במאי 2018) הייתה זמרת ושחקנית בלגית דוברת צרפתית.
פרצה לתודעת הציבור בשנות ה-1980 כשגילמה את התפקיד מרי-ז'אן בגרסה השנייה של אופרת הרוק "סטארמניה" מאת מישל ברז'ה ולוק פלמונדון . בין שיריה הידועים יש לציין "Toutes les mamas", "Sur un prélude de Bach" ו-"Tu es mon autre" (בדואט עם לרה פביאן). נהנתה מקול
קטיפתי, חם וג'אזי וכונתה לא פעם "קול הזהב של השיר הפרנקופוני" בבלגיה.
קורות חייה > ילדות וצעירות

מוארן נולדה ב-1950 כקלודין לויפארץ באיקסל בבלגיה.
גדלה באווירה מוזיקלית. אביה גי-פיליפ לויפארץ (1999-1931) היה מלחין ומנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בוורווייה, ואמה, ז'אן פטירו (Patureaux) היא מורה לפסנתר.
קלודין למדה זמן מה לנגן בכינור, לא השתלבה בבתי ספר למוזיקה ולמדה כאוטודידקטית פסנתר ופיתוח קול והסופו של דבר גיטרה.
בגיל חמש עשרה התחילה לשיר כזמרת רחוב, ברובע הכיכר הגדולה בבריסל, בפינת הרחובות דה בושה ודה דומיניקן, בברים ומועדונים