stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אירלנד–ישראל
היסטוריה > מעורבות אירלנד בסכסוך הישראלי-ערבי

לאירלנד יש מסורת ארוכת שנים של מדיניות אנטי-ישראלית עקבית, וסירבה להכיר בישראל במשך שנים ארוכות. המדיניות האנטי-ישראלית האירית מגיעה מן האמונה שלאירלנד מוטלת החובה המוסרית, כמושבה לשעבר של האימפריה הבריטית, לעמוד לצד עמים אומות הסובלים כיום מ"דיכוי קולוניאלי". האמונה הזאת הייתה מכרעת בהנחיית מדיניות החוץ האירית כפי שהתגבשה בשנות ה-50. ממשלת אירלנד הפגינה אהדה עם הפלסטינים עוד משנות ה-60. שר החוץ האירי פרנק אייקן (אנ'), נאם באו"ם כשלושה שבועות לאחר מלחמת ששת הימים, באמירות של תמיכה בפיצויים לפליטים פלסטינים ובזכות השיבה העמדה הפרו-פלסטינית של האירים באה מסולידריות שמרגיש העם האירי לעולם הערבי. גם דרכי הפעולה הדומות של המחתרת האירית ושל אש"ף בשנות השבעים והשמונים הובילו להזדהות של האירים עם הפלסטינים.
החל משנת 1978, אירלנד לקחה חלק בהקמתו של ארגון יוניפי"ל, אשר נועד לשמור על השלום בין ישראל ולבנון ולהבטיח את הישמרות השקט באזור דרום לבנון. בין השנים 1978–2000, אירלנד שיגרה למעלה מ-40,000 חיילים אירים לאזור במסגרת הארגון, מה שהיווה בפועל את המעורבות הצבאית הגדולה ביותר של אירלנד מחוץ לגבולותיה. לאורך השנים, התקבלו תלונות רבות בממשלת אירלנד מצד הכוח האירי כלפי ההתנהלות הישראלית כלפי הארגון, מה שהוביל למתיחות נוספת בין שתי המדינות. בין היתר, שר החוץ האירי בריאן לניהאן הצהיר, כי הרבה מאהדתו לישראל נעלמה בשל העדויות בדבר ההתייחסות הלא ראויה של ישראל כלפי החיילים האירים.
בשנת 1978, אייר לינגוס, חברת התעופה הלאומית של אירלנד, ניהלה בחשאי תוכנית הכשרה אווירית עבור טייסי חיל האוויר המצרי, וזאת ללא אישורה המוקדם של ממשלת אירלנד. יצוין, כי בתקופה זו הסכם השלום בין ישראל למצרים היה אך בשלב השיחות, וטרם נחתם, כך שבפועל מצרים הייתה מוגדרת כמדינת אויב של ישראל.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 301 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי. בעקבות הטבח הכריזה ישראל על מלחמה ופתחה במלחמת חרבות ברזל.
ב-26 בנובמבר 2023, בתגובה לשחרור החטופה אמילי הנד בת ה-9 שנחטפה על ידי ארגון הטרור חמאס, בחר ראש ממשלת אירלנד לפרסם ציוץ ברשת החברתית X בנוסח הבא: ”ילדה תמימה שאבדה – נמצאה וחזרה”. בתגובה, שר החוץ של ישראל, אלי כהן, זימן את שגרירת אירלנד בישראל לשיחת נזיפה.
בפברואר 2024, כמחאה על המלחמה בעזה, סירבו נבחרת כדורסל הנשים של אירלנד סירבו ללחוץ יד לשחקניות נבחרת כדורסל הנשים הישראלית. שמונה חודשים אחרי התקרית, נבחרת אירלנד קיבלה אזהרה רשמית מפיב"א אירופה על התנהגות לא הולמת.
במרץ 2024, אירלנד הודיעה כי היא הצטרפה לתביעה של דרום אפריקה בהאג.
באפריל 2024, קרן ההשקעות האסטרטגית של אירלנד הודיעה על מכירת אחזקותיה ב-6 חברות ישראליות, מאחר שיש להן פעילות בשטחים.
ב-22 במאי 2024, אירלנד ביחד עם ספרד ונורווגיה החליטה להכיר במדינה פלסטינית.
ב-22 בספטמבר 2024, נשיא אירלנד, מייקל היגינס, האשים את שגרירות ישראל בהדלפת מכתב שבו שלח ברכת שלום לנשיא איראן החדש, מסעוד פזשכיאן. המכתב, שהודלף ברשת, הדגיש את חשיבות השלום במזרח התיכון ואת הדיפלומטיה, וישראל ביקרה אותו על כך שהוא מעביר "מסר שגוי" לעם האיראני. בהתייחסות להדלפה, היגינס שאל מדוע לא נשאלו שאלות לגבי מקור הביקורת והשיטה בה הופץ המכתב, והדגיש שהשגרירות הישראלית הייתה אחראית לכך. מאוחר יותר, התגלה שהמכתב פורסם על ידי שגרירות איראן באירלנד.
באוקטובר 2024, בעקבות התמרון הקרקעי בלבנון, צה"ל דרש מכוחות יוניפל בדרום לבנון לזוז חמישה קילומטרים מהקו הכחול כדי לא להפריע לפעולות הצבא נגד חזבאללה, אך כוחות אירים סירבו להתפנות, מה שיצר משבר בין המדינות.
בדצמבר 2024 הורה שר החוץ גדעון סער על סגירת שגרירות ישראל בדבלין, בעקבות המדיניות האנטי-ישראלית של ממשלת אירלנד.
בינואר 2025 אירלנד הודיעה רשמית על הצטרפותה לתביעה של דרום אפריקה נגד ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק.
היסטוריה > אמנות דו-צדדיות

בנובמבר 1995 חתמו אירלנד וישראל על אמנה למניעת כפל מס.
ראו גם

יהדות אירלנד
מוחמד ג'וואד זריף

מוחמד ג'וואד זריף (בפרסית: محمد جواد ظریف, נהגה בפרסית: מוֹהמד ג'וואד זריף; נולד ב-7 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי ודיפלומט איראני שכיהן כשר החוץ של איראן. מאז שנות ה-90 כיהן בעמדות משמעותיות בקבינט ובדיפלומטיה, בהן סגן שר החוץ ושגריר איראן באו"ם.
ראשית חייו

זריף נולד ב-7 בינואר 1960 בטהראן. הוא למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטה המדינה בסן פרנסיסקו. בהמשך למד באוניברסיטת דנוור, וב-1988 קיבל תואר שלישי במשפט ומדיניות בינלאומיים. זריף נשוי ולו בן ובת שנולדו בארצות הברית. הוא דובר אנגלית שוטפת.
קריירה

לפי זכרונותיו של שליח האו"ם לשעבר ז'אן דומיניקו פיקו, היה זריף מעורב כדיפלומט זוטר במשא ומתן לשחרור בני ערובה אמריקאים שהוחזקו בידי חמושים תומכי איראן בלבנון. למרות שבאותו זמן ארצות הברית לא הבטיחה לבצע מחווה הדדית של רצון טוב, זריף המשיך לעסוק בשיפור היחסים.
בשנת 2000 כיהן זריף כיושב ראש פגישת ההכנה האסייתית לוועידה העולמית נגד גזענות וכיושב ראש ועידת האו"ם לפירוק מנשק. זריף הוא גם פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת טהראן. הוא כיהן כסגן הנשיא האחראי על תחום יחסי החוץ באוניברסיטה האסלאמית אזאד (מעין "אוניברסיטה פתוחה" איראנית) בשנים 2010–2012. היה חבר בוועד המנהל של העורכים במספר מגזינים מקצועיים כגון Iranian Journal of International Affairs ו-Iranian Foreign Policy וכתב באופן נרחב אודות פירוק מנשק, זכויות אדם, משפט בינלאומי וקונפליקטים אזוריים.
בין השנים 2002–2007 כיהן כשגריר איראן באו"ם. שמו קושר ל-"Grand Bargain", תוכנית לכאורה שמטרתה להגיע לפתרון נושאים בעייתיים בין ארצות הברית לאיראן ב-2003. בזמן כהונתו באו"ם קיים פגישות פרטיות עם מספר פוליטיקאים אמריקאים, כולל הסנטורים דאז ג'ו ביידן וצ'אק הייגל. הוא התפטר מתפקידו ב-6 ביולי 2007.
ב-2007 היה זריף נואם ראשי בכנס של המועצה האמריקאית-איראנית שנערכה בניו ג'רזי וכללה את צ'אק הייגל, דניס קוצ'יניץ' וניקולאס כריסטוף ודנה ביחסי איראן-ארצות הברית ובדרכים אפשריות להגביר את הדו-שיח בין המדינות ולהימנע מקונפליקטים.
ב-15 באוגוסט 2013 החל לכהן כשר החוץ של איראן (במקום עלי אכבר סאלחי), לאחר שנבחר לתפקיד על ידי חסן רוחאני, והבחירה אושרה בפרלמנט.
ב-25 בפברואר 2019 הודיע זריף על פרישתו מתפקיד שר החוץ, אך נשאר בתפקיד לאחר שהנשיא חסן רוחאני דחה את התפטרותו. הוא סיים את תפקידו ב-25 באוגוסט 2021, וחוסיין אמיר עבדאללהיאן נבחר להחליפו על ידי נשיא איראן החדש, אבראהים ראיסי.
השקפותיו

ב-5 בספטמבר 2013, לאחר שאיחל בטוויטר "ראש השנה שמח", הוא הוסיף והגיב שאיראן לא מכחישה את השואה, ובכך הבדיל את הממשלה האיראנית החדשה מעמדותיו הלוחמניות של נשיא איראן הקודם מחמוד אחמדינז'אד. אמיתות ציוצו של זריף בטוויטר אושרה בידי כריסטיאן אמנפור, כתבת ה-CNN.
הערות שוליים

↑  איראן: מוחמד ג'וואד זריף ימונה לתפקיד שר החוץ - וואלה חדשות, באתר וואלה, 29 ביולי 2013
↑  Cesar Chelala‏, Will this be another lost opportunity with Iran?, ‏19 באוגוסט 2013
↑  Iran's Foreign Minister Nominee Seen as Olive Branch to US, ‏Voice of America, ‏29 ביולי 2013
↑  דודי כהן, קרב על כסף וכוח: אחמדינג'אד נגד האוניברסיטה, באתר ynet, 2 ביולי 2010
↑  מערכת ערוץ 20, שר החוץ האיראני, מוחמד זריף, הודיע על התפטרותו, באתר ערוץ 20, 25 בפברואר
↑  זריף נשאר בתפקידו: "מודה לאזרחי איראן על התמיכה", באתר וואלה, 27 בפברואר 2019
↑  ראיסי הציג את שר החוץ שלו: קיצוני שאיים "להחריב את ת"א", באתר ynet, 11 באוגוסט 2021
↑  "רק איראני אחד הכחיש את השואה - והוא איננו" - וואלה חדשות, באתר וואלה, 5 בספטמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1052153208  ISNI: 0000 0004 2064 7012  LCCN: no2013132729  VIAF: 305457343   WorldCat (עם VIAF): 305457343 
מוחמד ג'וואד זריף עם נעים קאסם, 2015
החול יזכור

"החול יזכור" הוא שיר מאת נתן יונתן שנכלל בספר שיריו "שירים לאורך החוף" (ספרית פועלים, 1962). השיר מזוהה בעיקר עם לחנו הנוגה של נחום היימן וביצועה של חוה אלברשטיין. "החול יזכור" היה השיר המושמע ביותר ביום הזיכרון בישראל בשנות ה-90 והאלפיים, ומקובל לחשוב עליו כשיר שכול וזיכרון, אף שבהקשרו המקורי ביקש המשורר, לדבריו, לבטא געגוע לקצם של הנעורים שחלפו.
ניתוח השיר

לשיר ישנם שני פירושים שונים. פירושו בהקשרו המקורי הוא געגועים או קינה לימי הנעורים שחלפו ואבדו. לעומת זאת, מקובל ברבים לראות בו שיר המתייחס לשכול. כך, לפי הפירוש הראשון, הצער בדבר "הנעורים שבאו פתע אל סופם" מתייחס לנעורים עצמם שחלפו, בעוד לפי הפירוש האחר, ה"נעורים שבאו פתע אל סופם" הם סינקדוכה, המתייחסת לא לפרק זמן בחייו של אדם כי אם לאנשים צעירים, 'בני נעורים', שחייהם נקטעו באופן פתאומי. מבין אלה הרואים בשיר ביטוי לשכול, יש הקושרים אותו בטעות לשכול לאומי או אישי בעקבות אירועים שאירעו לאחר פרסומו של השיר – טביעת הצוללת דקר (1968) או נפילת בנו הבכור של המשורר, ליאור יונתן, במלחמת יום הכיפורים (1973).
כשיר געגועים לנעורים – הזמן, החלוף והמוות הם נושאים יסודיים בשירתו של יונתן. שירים אחרים הכלולים בספר שבו נדפס השיר, "שירים לאורך החוף", מבהירים כי זהו ההקשר: "הרוח העובר", "מה שיישאר", "הפרק האחרון", "טיוטה על לוח השנים", "ברוח הזמן", "על גלי הזמן", "הלוא כולנו ניאסף", "דרך כל בשר", "בסוף הדרך", "כשנהיה גמורים", "השקט שאחרי הסערה".
המשורר מדבר בשיר זה על התבגרותו והזדקנותו, כשהוא מהרהר על שנות חייו שעברו ועל נעוריו "שבאו פתע אל סופם". על נסיבות כתיבת השיר סיפר לימים יונתן:
עם הופעת ספר השירים ב-1962 כתב המבקר יוסף שה-לבן, חותנו של המשורר, כי השיר מבטא את האופייני לשירתו – "כליון-הנפש של הדור לחיים מלאים, לאהבה מלאה". לדעתו, "מרחפת בשיר הזה רוחו של קוהלת, אותו ספר, שתוגתו חובקת עולם ומלואו, ותשוקת החיים שבו עזה מכדי להשלים עם הכיליון". גם מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי (1982) סבר כי זהו "שיר מספד לדור, להרגשתו".
כשיר על שכול – יש הרואים בשיר זה שיר מטפורי על נופלים ועל שכול. החול (כלומר, החברה בכללותה) זוכר את הנופלים כקולקטיב, כמסה כללית עלומת-שם (כ"גלים") או, לפי פירוש אחר, זוכר את הלוחמים ששבו הביתה כגיבורים - אבל לא זוכר את אלה שלא שבו, את הנופלים כיחידים, את הקצף של אותם הגלים. הנופלים הם אנשים אנונימיים עם פנים זרות, שאנו יודעים מה קרה בזכותם, את ההישגים במלחמות, אך לא יודעים עליהם שום דבר כפרטים. מי שזוכר אלה רק הבודדים שבאו לבקרם בבית הקברות, בעוד האחרים שבים למצולות השכחה. הכול ישוב אל המצולות, כל אחד חוזר למקומו, אבל הקצף, סמל לנופלים, לא ישוב לעולם, ורק החברים האמתיים (או הים) זוכרים אותם. יחד עם זה, אצל אותם חברים או אצל החברה כולה נפער כעת איזשהו בור- הקונכיות נשארו ריקות, כאילו נלקח מהן משהו חשוב והן איבדו את תכולתן ("היו שם קונכיות ריקות שנהמו קינה של ים").

פירוש זה, אף שהוא ככל הנראה מחוץ להקשרו המקורי של השיר, מוצא ביסוס בהקשר הרחב יותר של יצירתו של יונתן, שהשכול אמנם תופס בשירתו מקום נכבד, ועשרות משיריו הוקדשו לבנו ליאור ולחברים ומכרים נוספים שנפלו במלחמות השונות.
כחלק מתפיסה זו של השיר, שמו הושאל בעבר לפינה שבועית ברשת ג' שהוקדשה לשירים שנכתבו לזכר חללי מערכות ישראל, ובשנת 2016 הוצא בול יום הזיכרון המעוצב על סמך השיר.
לחן וביצועים

לחנו הידוע של השיר הוא מאת המלחין נחום היימן, שעבד בשיתוף פעולה עם המשורר יונתן כבר מאז המחצית השנייה של שנות ה-50, מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי רואה בשיר בלחנו של היימן "שיר בעל איכות שאנו מכירים מהשנסונים הגדולים". לדבריו, "הלחן של נחום היימן נוגע בנימי השיר הזה, מעניק לו רובד נוסף למילים"; "היימן הפך את המלים הללו לכמה רגעי אווירה נוגים".
השיר הוקלט על ידי רוחמה רז והשתתף בקיץ 1977 במצעד הפזמונים העבריים של גלי צה"ל, "משלנו".
בראש השנה (ספטמבר 1977) הקליטה את השיר גם קורין אלאל.
שלוש שנים מאוחר יותר הקליטה גם חוה אלברשטיין את השיר לאלבומה "אני הולכת אלי" (NMC,‏ 1980), שהוקלט באולפנו של נחום היימן בלונדון.
בלחנו של היימן ביצעו את השיר גם חני ליבנה וסי היימן.
לחן פחות ידוע הוא של שלמה ארצי, שביצע אותו באלבומו "מקום" (הד ארצי, 1982).
בנוסף קיימת גרסת מטאל לשיר בביצוע הלהקה אלמנה שחורה.
אלון ויינשטוק

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1968 (בן 56) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלון ויינשטוק (נולד ב-19 באוגוסט 1968) הוא במאי ומפיק קולנוע תיעודי ישראלי.
ביוגרפיה

אלון ויינשטוק נולד וגדל בפתח תקווה במשפחה דתית-לאומית, השלישי מבין ארבעת ילדיהם של בן ציון ויהודית וינשטוק. אביו היה בעל סוכנות הביטוח "סיני" ואחר-כך "שומרה"; אמו הייתה מפקחת על גני ילדים ולאחר יציאתה לפנסיה פרסמה שלושה רומנים. למד במחזור א של בית ספר היסודי "יבנה" בפ"ת. למד בחטיבת בינים וכיתה ט' בישיבת "כפר גנים" בפ"ת בראשות הרב נחמן צוקר, סולק מהישיבה ועבר לתיכון מעורב. למד בתיכון עירוני דתי הרוא"ה – רמת גן. בצה"ל שירת במודיעין (1989-1986).
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה וספרות מאוניברסיטת בר-אילן (1994-1990) ובוגר לימודי קולנוע בקאמרה אובסקורה (1999-1995). במסגרת לימודי הקולנוע ביים שני סרטים עלילתיים:
"רווח והצצה" – 1996 8 דקות. ליאור אשכנזי ונתי רביץ
ו"מוזיקה" – 10 דקות. אופליה שטראל, ינון בן דויד בקומדיה ריאלסטית מרירה.
וסרט תיעודי - "חלומות ויצרים", על הרב יצחק חיים פרץ, מנהיג מפלגת ש"ס ושר הפנים לשעבר על תחנות וצמתים מרכזיים בחייו.
בשנים 1997-8 היה עיתונאי בידור ומוזיקה ב"ראש1".
בשנים 2000-1999 היה עיתונאי ספורט וכדורסל בעיתון "העיר" בת"א.
השתתף כשחקן במספר סרטים וביניהם: "היעלמות" - אילן שושן, "הגננת" - נדב לפיד, "10% ילדה שלי" - אורי בר און ועוד.
היה שחקן כדורסל מגיל 10 ועד 31 בקבוצות שונות – מכבי פתח תקווה, אליצור פתח תקווה-תל אביב. כיום הוא מאמן ילדים בהפועל תל אביב.
אלון ויינשטוק נשוי לליאת, רואת חשבון במקצועה ולהם שני ילדים, בעבר היה נשוי לגילי לניאדו, עורכת תוכן. אחיו, שי כרם, הוא מנהלה של דנה אינטרנשיונל.
הערות שוליים

↑  הסרט "רווח והצצה", בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  הסרט "מוזיקה", בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  "סיפור שמייח", באתר האוזן השלישית
↑  קטע מהסרט "אורי, אתה בנישמתי", בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  הקדימון לסרט "הבית השלישי", בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  הקדימון לסרט "טרוף טורף יוסף", בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  קטע מתוך הסרט "זה גילה, זה אני", בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  גילה גולדשטיין, הסיפור האמיתי, באתר וואלה, 23 ביוני 2010
↑  חני יודל, זה גילה המוקדם, באתר nrg מעריב, 27 ביוני 2010
↑  סצנה מהסרט "עמוס וטחינה", בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  מרדכי דקל טנקלביץ מקבל תעודת הערכה, בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  דר' כוכבי מעדכן, בערוץ של אלון ויינשטוק, באתר יו טיוב
↑  קליפ מתוך הסרט "למה אני לא שחקן כדורסל"
↑  קליפ הסרט "שומרי הזיכרון"
חרדים10

| --- | --- |

 סוג:  עיתון דיגיטלי 
 תקופת הפעילות:  2014–הווה (כ־11 שנים) 
 www.ch10.co.il
 
חרדים10 הוא אתר חדשות ישראלי, שהוקם ב-2014. האתר מתמקד בסיקור תחומים הנוגעים לחברה החרדית בישראל ובעולם. באתר מדורי חדשות, פוליטיקה, חדשות הנוגעות למגזר החרדי, מוזיקה ומשפחה.
האתר הוא בבעלותם של בני הזוג דוד רוטנברג ושרי רוט, בשיתוף קבוצת משקיעים ששמם לא מפורסם.
הקמת האתר

ב-2002 התגבש פורום בחדרי חרדים, במסגרת אתר הייד פארק, ואותו ניהל בתחילה דוד רוטנברג תחת השם "דוד10". עם השנים נקנה האתר על ידי משקיעים שונים והתפתח גם לאתר בחדרי חרדים שרוטנברג היה לעורכו. שרי הצטרפה לאתר ב-2009 ככתבת פוליטית.
ב-2013 רכש את האתר מאיר גל מבעלי משרד הפרסום גל אורן BSD, ולאחר מספר חודשים פוטרו בני הזוג בשל סכסוכי עבודה וחילוקי דעות מקצועיים. באפריל 2014 הקימו יחד עם כחמישה עשר עיתונאים ואנשי תקשורת את אתר חרדים10 שיועד להתחרות באתרים החרדיים הבולטים בחדרי חרדים וכיכר השבת.
עורכו הראשי של האתר הוא דוד רוטנברג. עורכים נוספים הם איציק הלפרין כתב לענייני חרדים בערוץ 1, ונחמן וייס. הכתבת הפוליטית והמרכזית היא שרי רוט, ומלבדה כותבים יוסף גרינבוים ואלי שוורץ. באתר מתפרסמים טורי דעה מכותבים בולטים בהם מנוחה פוקס ואליעזר היון שמרכז את מדור הטורים, כן מובאים גם טורים מפורסמים שנכתבו לעיתונים אחרים, בהם טורי דעה של סיון רהב-מאיר, ידידיה מאיר, מנחם ברוד ורביב דרוקר.
לדברי אנשי האתר, הוא דוגל באג'נדה שהיא נגד הדרת נשים בכל מקרה בו הדבר אינו נוגד את ההלכה ולפיכך מפרסם תמונות נשים.
הערות שוליים

↑  אלכסנדר כץ, הקרב הלוהט במגזר החרדי: יוצאי ב'חדרי חרדים' מקימים אתר חדשות מתחרה, באתר אייס
↑  חרדים 10: יוצאי ”בחדרי חרדים“ מקימים אתר עצמאי, nrg 31/3/2013
| דגל ישראל אתרי חדשות בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | דבר העובדים בארץ ישראל • דיגיטל 14 • כאן דיגיטל • הארץ • המקום הכי חם בגיהנום • וואלה • זמן ישראל • חדשות 0404 • חדשות 13 • ישראל היום • ynet • כאן חדשות • מאקו • מגפון ניוז • מידה • מעריב אונליין • News1 מחלקה ראשונה • N12 • עכשיו 14 • רוטר.נט • שיחה מקומית •  שקוף • i24 News |  |
| כלכלה | ביזפורטל • גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר הדתי והחרדי | בחדרי חרדים • המחדש • הקול היהודי • חרדים10 • כיכר השבת • כיפה • סרוגים • ערוץ 7 • JDN |  |
| המגזר הערבי | א-סנארה • אל-ערב • פאנט • בוקרא תקשורת |  |
| בידור ופנאי | חורים ברשת • ישראל בידור • פנאי פלוס • Xnet |  |
| מדע וטכנולוגיה וגיימינג | הידען • מזבלה • Geektime • HWzone • GamePro • Vgames |  |
| שונות | • תיק דבקה • WDG • ONE • GoGay |  |
לירז דרור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בינואר 1991 (בת 34) ישראל רביבים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  פרזנטורית של "קסטרו"
 בן זוג:  איציק פינטו
 
לירז דרור (נולדה ב־10 בינואר 1991) היא דוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה

דרור נולדה בקיבוץ רביבים שבנגב, שסבתה וסבה היו ממקימיו במהלך שנות השלושים. אמה, לינדה עלתה מאנגליה. לה שני אחים גדולים. בגיל 10 עברה עם משפחתה למושב העובדים ניר משה שבדרום. בגיל 13 התגלתה על ידי סוכנת הדוגמניות, אסתריקה נגיד, שקישרה אותה עם סוכנות "רוברטו" בה דרור יוצגה.
בשירותה בצה"ל, שירתה כמש"קית הדרכה במשטרה הצבאית.
קריירה

ב-2009 דגמנה דרור בקמפיין משקפי שמש סתיו/חורף של המותג האמריקאי "קרולינה הררה".
ב-2011 שימשה כפרזנטורית קולקציית הקיץ של חברת האופנה הישראלית "גליק". מאז 2012 דרור שמישה כאחת הפרזנטוריות של מותג האופנה הישראלי "קסטרו". באותה שנה נבחרה גם לשמש כ"נערת תפוזינה" – הישראלית הראשונה שהתקבלה לתפקיד, על אף שהחברה ישראלית.
דרור הצטלמה להפקת אופנה למגזינים בינלאומיים "Elle", "ווג", "גרצייה" ו"גלאמור", וכיכבה על שערים של מגזינים בינלאומיים כגון "מקסים" "קוסמופוליטן" ו"מארי קלייר". בין היתר הצטלמה גם לחברות הבינלאומיות,: "טרוסארדי", ניוואה, זארה", "איב סן-לורן", "מוסקינו", "ולנטינו" ו"לבנטון".
בשנת 2012 דורגה על ידי המגזין "פורבס ישראל" במקום השביעי מבין הדוגמניות המרוויחות בישראל, עם הכנסות של כ-580 אלף ש"ח. בשנת 2013 דורגה במקום הרביעי באותו דירוג של "פורבס ישראל", כשהכנסותיה נאמדו בכ-2.2 מיליון ש"ח.
בשנת 2013 טסה לאנגליה לדגמן לצילומי תכשיטים מ"בית פברז'ה".
ב-2014 התמודדה בתוכנית המציאות הישראלית "זוג מנצח VIP" בערוץ 10, וסיימה במקום השני ביחד עם בן-זוגה, איציק פינטו.
בשנת 2015 נבחרה לפרזנטורית של מותג האופנה הבריטי "Ted Baker".
בשנת 2016 טסה לארצות הברית על מנת לדגמן למותג ההלבשה התחתונה האמריקאית "ויקטוריה'ס סיקרט" בתצוגה השנתית של החברה, אך דרור לא צלחה את שלבי הניפוי האחרונים באודישנים לכך.
בשנת 2017 הצטלמה בניו יורק לקמפיין הלבשה תחתונה של רשת החנויות הבריטית "מרקס אנד ספנסר".
חתמה גם בסוכנות הדוגמנות One Management, שייצגה בין השאר גם דוגמניות בינלאומיות כגון בר רפאלי ואימאן.
חיים אישייים

ב-3 באוקטובר 2013, לאחר כשבע שנות זוגיות, התחתנה עם בן זוגה, איציק פינטו.
הערות שוליים

1 2  הכירו את לירז דרור!, באתר "קסטרו מגזין", 15 בפברואר 2012
↑  נותנת גז: לירז דרור מסתערת על תעשיית האופנה, באתר "nrg מעריב", 20 באפריל 2012
↑  תמי שמש-קריץ, נותנת גז: לירז דרור מסתערת על תעשיית האופנה, באתר nrg‏, 20 באפריל 2012
↑  עומר טל, לירז דרור: פעם לא היה לי חוש אופנתי, באתר Xnet‏, 24 במרץ 2014
↑  נועה אורון, 7. לירז דרור, באתר פורבס ישראל, 15 בינואר 2013
↑  גלית עדות, הדוגמנית שמרוויחה 2.2 מיליון שקל בשנה ורובכם לא מזהים, באתר פורבס ישראל, 13 ביוני 2013 (לדירוג המלא ראו רשימה זו)
↑  לירז דרור התחתנה, באתר ynet, 3 באוקטובר 2013
חרדים ספרדים

| --- | --- |

הרב עובדיה יוסף, מנהיגה לשעבר של תנועת ש"ס החרדית-ספרדית
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות 
 זרם:  יהדות חרדית 
 מספר מאמינים:  408,000 (נכון ל־2024) 
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  ישראל ישראל
 
חרדים ספרדים הם תת-ענף בתוך החברה החרדית בישראל, הכולל חרדים יוצאי ארצות האסלאם, חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל), הבלקן ושאר דרום אירופה. הזרם החרדי-ספרדי מנה בשנת 2024, על-פי הערכות, כ-408,000 נפשות – כשליש מתוך היהדות החרדית, וכמיעוט מתוך היהדות הישראלית.
חרדיות ספרדית היא תופעה שהחלה להתפתח רק לאחר קום מדינת ישראל, עם המפגש בין יהדות ארצות האסלאם (הספרדית והמזרחית) המסורתית-דתית ליהדות החרדית המזרח אירופאית (האשכנזית) במוצאה ומקורה, ומאז היא עדיין בשלבי התפתחותה, כשחרדים-ספרדים רבים עומדים על קו התפר שבין חרדים לבין דתיים או דתיים לאומיים.
כיום, במגזר החרדי, מפלגת ש"ס, מועצת חכמי התורה והראשון לציון הם דוגמאות מובהקות לקיומה ולהשתלבותה של החרדיות-הספרדית במדינת ישראל, והשפעתה ניכרת בכוחה אשר הצליחה לגרוף במשך מערכות הבחירות שבין 2020-2023 כ-12 מנדטים שהם כעשירית מתושבי מדינת ישראל והמפלגה השלישית בגודלה.
רקע היסטורי

עד המאה ה-20 יהודים ספרדים התאפיינו בשמירה על מצוות היהדות תוך הפגנה של פרגמטיות והתאמת ההלכה לחיי היום-יום. בעוד שבקרב יהודי אירופה האמנציפציה הובילה לתהליך חילון וכתגובה לו לתהליך של הקצנה דתית, וליצירתה של היהדות החרדית, בקרב יהודי המזרח לא התרחשו תהליכים דומים. הייתה פתיחות רבה יותר בקרב רבנים בפני חידושי העת המודרנית, וניסיון להתאימם להלכות הדת. רבנים ספרדים מסורתיים, כגון הרב הראשי הספרדי הראשון של מדינת ישראל הרב עוזיאל, הביעו פעמים רבות עמדות מתונות בענייני החברה והדת. כך למשל הרב עוזיאל תמך בזכות הצבעה לנשים, בגיור מקל לבני זוג של יהודים ובעמדות מתונות נוספות, שהיו מנוגדות לעמדת רוב הרבנים האשכנזיים באותה תקופה. בצורה דומה, אתוס "חברת הלומדים" שהתפתח בקרב היהדות החרדית במאה ה-20 גם כן לא התקיים באופן היסטורי בקרב יהודי המזרח. בארצות רבות אפילו הרבנים שילבו בין מלאכה ללימודי הדת, ולא התקיימו ממשכורת מהקהילה, מה שלא מנע את התפתחותה של ספרות הלכתית עשירה. פרופ' מנחם אלון הביא כדוגמה נוספת למתינות הספרדית המסורתית את הוויכוח ההלכתי שהתנהל בשנות ה-50 בנוגע זכות ירושה שוויונית לנשים נשואות; באותו זמן שבו הרבנות הראשית האשכנזית בישראל קבעה שאין זכות כזו, רבני מרוקו העניקו זכות ירושה שוויונית. רבני אשכנז נהגו באופן הולך וגובר על פי הכלל חדש אסור מן התורה, עיקרון יסודי של היהדות החרדית, בעוד שרבני מרוקו נימקו את פסיקתם בצורך להתאים את ההלכה לרוח הזמן ולדרישות המשכילים. לדברי מנחם אלון:
שעה שבקהילות ארצות המזרח נמשכה היצירתיות בעולמה של הלכה, ולעתים קרובות אף הלכה וגברה כדי לפתור בעיות חדשות שהזמן והמציאות גרמו, חלה בקהילות שבארצות אשכנז מגמה של החמרה והתנגדות ליצירתיות בעולמה של הלכה, וזאת מתוך החשש שהיה קיים בעולמה של תורה, רבניה ומנהיגיה, שהיצירתיות ותקנות של שינוי בהלכה יתפרשו כשינוי באורך חייה, כרפורמה - לפי דרכן של התנועות שהציבו משימה זו במטרותיהן
.
התפתחות הזרם החרדי-ספרדי החלה בעיקר לאחר המפגש בין היהדות החרדית האשכנזית ליהודי המזרח בישראל. רבנים ספרדיים שחששו מפני החילוניות בישראל והזדהו עם ערכי החברה החרדית, אימצו חלק מעקרונות היהדות החרדית, אמונותיה ואף לעיתים את הלבוש המסורתי שלה שמוצאו ממזרח אירופה. התנועה הספרדית הראשונה שהייתה בעלת סממנים חרדים הייתה תנועת נאמני התורה, שהוקמה בשנות ה-60 מחוגי ישיבת פורת יוסף כדי להוות במה לדיון בסוגיות הנוגעות ליהודי המזרח בישראל. תנועה זו, באמצעות ביטאונה "קול סיני", הזהירה מפני החילוניות והדגישה את האופן שבו היא מאיימת על יהודי המזרח. בביטאון התנועה הובעה ביקורת כלפי הרבנים הספרדים בני התקופה, שלטענתה הסתגרו בלימודים תורניים שקדניים מבלי לפעול דיו כדי למנוע מהציבור הספרדי לנהות לכיוון החילוניות. "פורת יוסף" קנתה לעצמה בתוך זמן קצר יחסית מוניטין מצוינים בעולם הרבני, העמידה תלמידים רבים ואף "ייצאה" רבנים ומורי הלכה לקהילות ספרדיות שונות בגולה, בעיקר בארצות המזרח. הם טיפחו לימים דפוס תגובה חרדי מגובש, פחות או יותר, וקרוב למדי לזה של הזרם המרכזי ביהדות החרדית האשכנזית, המזוהה עם אגודת ישראל.
הקמתה של מפלגת ש"ס בשנת 1982, המייצגת המובהקת של הזרם החרדי-ספרדי, הייתה נקודת הציון המרכזית של התפתחות הזרם והנקודה בה הוא החל לחדור לשיח הציבורי. לדעת נסים לאון, החרדיות הספרדית שונה משני הזרמים החרדיים האחרים - החסידים והליטאים - לא רק במאפייניה האתניים אלא גם בהיותה 'חרדיות רכה'.
פלגים > בענייני הנהגה והשקפה > הפלג המרכזי

הפלג הגדול של החרדים ספרדים הוא ממשיך דרכן של הישיבות הספרדיות הוותיקות של היישוב הישן בירושלים, ובראשן ישיבת פורת יוסף. בראשית שנות ה-80 החלו אנשי קבוצה זו לפתח לעצמם תשתית פוליטית על רקע תלונתם אודות אפליה פנים-חרדית. זאת במקביל למחאות על קיפוח ואפליה של מזרחים בכלל, מאז קום המדינה. תחושת קיפוח זו הייתה מהסיבות העיקריות להקמת תנועת ש"ס והמסגרות החינוכיות הגדולות שלה "מעיין החינוך התורני" ו"אל המעיין".
פלגים > בענייני הנהגה והשקפה > מרביצי תורה

הפלג השני מכונה מרביצי תורה ספרדים ובראשו הרבנים ניסים טולדנו, יעקב משה הלל, אברהם סלים (אמנם בשנת תשפ"ג הוסמך לחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס)ויהודה עדס. אנשיה הם חרדים ספרדים - ברובם בוגרי ישיבות אשכנזיות שבהן רכשו את ההשקפה ואת אורחות החיים של הציבור החרדי-אשכנזי, אשר מחזיקים בהשקפה מותאמת להשקפת הזרם החרדי ליטאי בנוגע לצורת הלימוד ולהנהגת בן תורה. פלג ה'מרביצי' לא סרו למרותו של הרב עובדיה יוסף במהלך השנים, והכפיפו את עצמם לגדולי הדור הליטאיים, הרב שך, הרב אלישיב והרב שטינמן. כיום פלג זה מחולק, יש הנשמעים לראשי מועצת גדולי התורה של דגל, יש הרואים עצמם חלק מהפלג הירושלמי, ויש שנשמעים לרבנים ספרדים שאינם נמנים עם מועצת חכמי התורה, כגון הרב משה צדקה. בפסקי הלכה הם נוהגים לפי פוסקים ספרדים אחרים ולא כפסקי הרב עובדיה, כגון הרב בן ציון אבא שאול (אף שיש עדות לכך שלא תמך בהם בשעתו). לדעתם יש לבנות את הציבור הספרדי באופן עצמאי ובלתי תלוי בציבור הליטאי, אך כן לשמר את הערכים שהנחילו גדולי הדור הליטאי. לפלג זה השפעה רבה כיום, שכן רבים מראשי הישיבות והר"מים בישיבות הספרדיות המובחרות משתייכים אליו, גם אם לא באופן רשמי.