stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתובת דיוטימוס
תוכן הכתובת > השלמות, פירוש וסגנון

לקטעים בכתובת שנפגמו ולא שרדו (ומופיעים בסוגריים מרובעים) יש מספר אפשרויות להשלמה. בשורה 2, ההשלמה "ἀνίοχοι" היא על פי אברט; קירכהוף השלים "ἀντίπαλοι". בשורה 3, ההשלמה "ἵκετο νίκας" היא על פי אברט; קירכהוף שחזר "ὤπασε λαός", ומרקלבאך הציע שחזור נוסף, "ἤραο νίκης". בשורה 11 הציע מורטי להשלים ἔξοχα (מתבלטת) במקום ὄλβια (מעושרה).
"Φορωνίδος" מתייחס לפורונאוס (אנ'), מלך ארגוס הקדמון, שלפי הלאניקוס איש לסבוס היה אביו של אגנור – אגנור מוכר על ידי כותבים שונים עם הורים ובנים שונים, ובכתובת זו מופיע כמלך צידון ואבי קדמוס. הכוונה ב־Ἀγηνοριδᾶν היא לצידונים. התיאור של תבאי כ"קדמונידית" (בת קדמוס) נובע מהמסורת שלפיה קדמוס ייסד את תבאי, ועל כן נחשבת צידון למטרופוליס (עיר האם) של תבאי. הארגיווים מופקדים על ניהול המשחקים בנמאה הסמוכה, ולכן ארגוס מופיעה בזיקה למשחקים הנמאים בכתובת דיוטימוס, וכן באפיגרמה שנמצאה ברודוס.
שתי השורות האחרונות דומות לדברים שכתב ארקסילאוס על פרגמון לרגל השתתפותה במרוץ סוסים: "פרגמון לא מפורסמת רק בזכות כלי נשקה, אלא גם בזכות סוסיה בפיסה (אנ') האלוהית"; מבנה דומה נמצא, במקוטע, בכתובת שנמצאה בקוס, ומהללת משורר בשם דלפיס.
מבחינה סגנונית האפיגרמה כתובה בהשראת השירים האגוניסטיים של פינדארוס, אך מכילה גם מאפיינים סגנוניים החורגים מעט מהסגנון השגור בכתובות בעלות נושא דומה במאות שקדמו לה, ומקבילה, הן במבנה והן בביטויים שונים המופיעים בה, לשתי כתובות לכבוד מנצחים באגונים שנמצאו ברודוס, ולשתיים נוספות מפריאנה, כולן מתקופה דומה לתקופת כתובת דיוטימוס.
ההלניזם בפיניקיה לאור כתובת דיוטימוס

לכתובת תרומה משמעותית להבנת תהליך ההלניזציה בפיניקיה.
ההלניזם בפיניקיה לאור כתובת דיוטימוס > מורכבות ההלניזציה בפיניקיה

מעבר למאפיינים בכתובת דיוטימוס המצביעים על הלניזציה המתבטאת בהשפעה יוונית כבדה, כתובת דיוטימוס מציגה את מורכבות תהליך ההלניזציה. שמו של דיוטימוס בן דיוניסיוס מלווה בהקדשה הרשמית בתואר הכבוד δικαστὴν, שמשמעו הסטנדרטי ביוון הוא "שופט (בבית משפט)" או "חבר בחבר מושבעים" – תואר לא חשוב במיוחד ולא קשור להישג הספורטיבי, ולכן לא מקובל לאזכור בדגם היווני הרגיל של כתובות הקדשה למנצחים במשחקים. אלא שהמנצח במקרה זה איננו יווני, הוא פיניקי, ובהקשר זה התואר δικαστὴν הוא תרגום מילולי של התואר הפיניקי שופט – תואר נפוץ בתרבויות כנעניות, שמשמעותו מעין "מושל" (השופטים המקראיים, למשל, לא רק עשו משפט אלא הנהיגו את העם). יוסף בן מתתיהו, בתיאורו את תולדות השלטון בצור, מזכיר שבתקופה שבה לא שלטו בצור מלכים, שלטו עליה δικασταὶ – שופטים. במאה ה־3 לפנה"ס, שופטים התמנו בערים הפיניקיות לאחר ביטול המלוכה העירונית על ידי הדיאדוכים. היו שהרחיקו לכת וראו בתואר השופט חזרה לשורשים הטרום־יווניים ואף טרום־פרסיים של הפיניקים כתגובה נגד הכובש היווני, בעוד אחרים הרחיקו לכיוון ההפוך ופרשו "δικαστὴν" לפי התואר הפיניקי השלטוני "רב" או לפי מוסדות שלטוניים בבליים ומצריים, אך הכול מסכימים שלא מדובר בתואר במשמעותו הרגילה ביוון אלא תואר שלטוני מקומי חשוב. התואר השלטוני הופך את השתתפותו של דיוטימוס במרוץ המרכבות למובן יותר – עוד מימי פינדארוס הייתה יכולת הרכיבה חלק מהתפקיד השלטוני בתרבות יוון. בשנת 184 לפנה"ס, לדוגמה, צידוני אחר זכה במרוץ לצד המלכים מסיניסה ותלמי החמישי.
למרות הייחוש היווני שמעניק האזכור של הדמויות המיתולוגיות, המסר שמועבר עם אזכורם של אגנור וקדמוס מורכב יותר מניסיון להתייחש לאבות קדומים הלניים. אגנור היה אביהם של פויניקס (האב האפונימי של הפיניקים), אירופה, קדמוס וקיליקס, וקדמוס היה ידוע כמייסד, או האויקיסטס (אנ') במונחים יווניים, של תבאי, וכמי שהביא האלפבית ליוון. אגדות הקשורות בקדמוס קיבלו מעמד חשוב בפיניקיה תחת השלטונות ההלניסטיים והופיעו על מטבעות, ומעמדן מוצא את ביטויו גם בכתובת דיוטימוס. באמצעות מסורות אלה, דיוטימוס מדגיש את התרומה הפיניקית המכרעת לתרבות היוונית, ומבטא תחושת שייכות היברידית מבלי להתנגד להלניזם – מוצאו היווני של אגנור מייחש את הפיניקים להלנים, ואגנור, באמצעות בניו, הביא את התרבות ליוון והפרה אותה. יתרה מכך, האפיגרמה מראה שבאמצעות האגונים, הפיניקים יכולים להתעלות על אדוניהם הפוליטיים היוונים אפילו ביוון עצמה, והדגשת השורשים האגנורידיים והקדמאיים הזכירה בעדינות לאדונים היוונים שהם חבים את האלפבית היווני (המכונה "פויניקיאה גרמטה"), עצם היסוד של תרבותם, לפיניקים. זה הוא מסר מורכב, ואינו מתאים ל"הלניזציה" כתהליך חד צדדי של השלטת התרבות היוונית על המקומיים.
אם כן, כתובת דיוטימוס מציגה את המורכבות שבהלניזציה של פיניקיה – אימוץ נרחב של מנהגים תרבותיים יווניים מצד אחד, ושימור מוסדות רשמיים פיניקיים מהצד השני. בדומה, גם בשיא ההתייוונות ביהודה תחת אנטיוכוס הרביעי לא הוחלפו הכהן הגדול ומועצת הזקנים במוסדות יוונים. אימוץ מוסדות יווניים בערי פיניקיה התרחש זמן רב מאוחר יותר, במאה ה־1 לפנה"ס. קליטת היסוד ההלני לתרבות לא מפרקת את החיים המקומיים המסורתיים.
גילוי ומחקר

בחפירת גן בקרבת צידון במסגרת המשלחת הארכאולוגית "Mission de Phénicie", בסביבות 15 בפברואר 1862, גילה ארנסט רנן גוש שיש באורך 152 ס"מ, רוחב 51 ס"מ וגובה 54 ס"מ, שהיה חלק מבסיס פסל, ועליו ארבע כתובות: שלוש מהן מופיעות על צד אחד, והן שלוש הכתובות המקדישות פסל לדיוטימוס (ההקדשה הרשמית, חתימת הפַּסָּל והאפיגרמה), וכתובת רביעית שנוספה מאוחר יותר. הכתובת הרביעית נחקקה בתקופה הרומית, לאחר שבסיס השיש הונח על צדו והוקדש לדמות אחרת; שורתה הראשונה של הכתובת נמחקה במכוון, והשורות ששרדו הן:
[...]

τόν διασημοτατον

οἱ υἱοὶ Διοδώρου

τὸν πατρῶνα διὰ

πάντα.
לפי חלק מהחוקרים, החפץ המקורי אבד, בעוד לפי אחרים הוא הופקד ונמצא בח'אן אל-פרנג' (אנ'); על כל פנים, שלושה עותקים שנעשו לו מאפשרים לשחזר את הכתובת. חקירה נרחבת של כתובת דיוטימוס פורסמה ב־1939 על־ידי אליהו ביקרמן; נכון לאותה שנה, מדובר בכתובת היוונית הקדומה ביותר שנמצאה בפיניקיה.
לקריאה נוספת

Renan, Ernest (1864). Mission de Phénicie. Paris: Imprimerie Impériale., p. 371–374
Georgius Kaibel, Epigrammata Graeca Ex Lapidibus Conlecta, Apud G. Reimer, 1878, עמ' 386
Johannes Geffcken, Griechische Epigramme, Carl Winters Universitatsbuchhandlung, 1916, עמ' 71
E. Bikerman, "Sur une inscription agonistique de Sidon", en: Mélanges syriens offerts à Monsieur René Dussaud, tome premier, Geuthner, 1939, pp. 91–99
Luigi Moretti, Iscrizioni agonistiche greche, Angelo Signorelli, 1953, עמ' 108–111
Reinhold Merkelbach, Josef Stauber (eds.), Steinepigramme aus dem griechischen Osten Band 4, B. G. Teubner, 2002, p. 274–275, doi:10.1515/9783110948950
Maurice Sartre, Histoires grecques, chapitre 25: Une épigramme de Sidon ou L’hellénisme en Syrie aux IIIe-IIe siècles av. J.-C., Le Seuil, 2006, pp. 263–271
Jean-Christophe Couvenhes, Anna Heller, "Les transferts culturels dans le monde institutionnel des cités et des royaumes à l’époque hellénistique", en: Transferts culturels et politiques dans le monde hellénistique, Éditions de la Sorbonne, 2006, pp. 15–52
Corinne Bonnet, "The Religious Life in Hellenistic Phoenicia: ‘Middle Ground’ and New Agencies", in: Jörg Rüpke (ed.), The Individual in the Religions of the Ancient Mediterranean, Oxford University Press, 2013, p. 41–57, doi:10.1093/acprof:oso/9780199674503.003.0002
כתובת עזקה

כתובת החלק הראשון שנמצא (K.6205)
כתובת עזקה היא לוח אבן חקוק בכתב יתדות אכדי, שנכתבה על ידי סנחריב מלך אשור (705 עד 681 לפנה"ס). הכתובת התגלתה במאה ה-19 בספריית אשורבניפל, וזוהתה ככתובת אחת על ידי נדב נאמן בשנת 1974. הכתובת מתוארכת ככל הנראה לשנת 701 לפנה"ס.
הכתובת מתארת את מסע סנחריב בלבנט, בין השאר נגד חזקיהו מלך יהודה, ומספרת על מצור עזקה ועל כיבוש עיר פלשתית מידי חזקיהו.
תוכן הכתובת

בכתובת נכתב:
(1-2) ...
3) [... האל אימץ את רו]חי ויצאתי אל ארץ יה[ודה. ב]מהלך מסעי, את המס של מל[כי* פלשת* (או: המלך הפלוני) קיבלתי...
4) [... בעזרת העוצ]מה של האל אנשר אדוני, את המחוז [של יחזק]יהו איש יהודה כמו [...
5) [...] העיר עזקה, בית מבטחו אשר בי[ן גב]ולי ובן ארץ יהודה [...
6) [אשר כמו קן(?) נשר(?)] שוכנת על רכס ההר: כמו פגיונ[ות](?) ברזל ללא ספור מתנשאים לשמיים [...
7) [חומותיה] בצורות ומתחרות (בגובהן) בהרים הנישאים; למראה עיניים כאילו מן השמים [צץ ראשן(??)
8) [בסוללות עפר] כבושות, באילי מצור חזקים(?) מוגשים (לחומה) [ב]הסתערות חיל-רגלים, במנה[רות, בפרצים (שבחומה)...
9) [את ההסתערות(?) ס]וסי ראו, את רול צבאות האל אנשר בעצומים שמעו וחרד לב[בם...
10) [את העיר עזקה אשר הקפתי] ולכדתי, שללם שללתי, הרסתי, החרבתי [ושרפתי באש...
11) [את העיר גת(?), עיר] מלכות פלשתית, אשר ח[זק]יהו סיפח וביצר למענו [...
12 [...] כמו עץ [המזדקר על רכס(??)...
13) [...] מוקף [מג]דלים עצומים וקשה ביותר הגישה אליו
14) [...] ארמון כמו הר סגר עליהם ונישא [ראשו...
15) [...] היה אפל והשמש לא האירה אותו. מימיו שכנו באפלה ואת מוצא[ו...
16) [... פ]יה(?) היה חצוב בגרזינים וחפיר כרוי בגבול[ה...
17) [... חיילים] למודי קרב הוא הכניס לתוכה, חגר את כלי-נשקו למען [ערוך קרב...
18) על כל חילות אמורו והעמסתי עפר [...
19) [...] עליהם. בפעם השביעית [את ה...] הגדולות שלו כמו כלי-[חרס ניפצתי...
20) [... בקר וצ]אן מתוכה ה[וצאתי ומניתי כ]של[ל...
21) ...
משמעות הכתובת

הכתובת כתובה בסגנון ספרותי מיוחד, שאין כמותו באף תעודה אשורית שמתארת את מסעות מלכי אשור לארץ-ישראל. היא מחולקת ל-2 חלקים שונים:
משמעות הכתובת > המצור על עזקה - שורות 3–10

סנחריב מדבר בעיקר על המצור שהטיל על העיר עזקה, ואז שבר את חומותיה באילי ניגוח, ושרפה באש. העיר מתוארת כגבוהה ומבוצרת, מה שמדגיש את היתרון הטקטי שבה. הוא גם מתאר את העיר כגדולה, וחזקה, ומתפאר בניצחון בה, מה שמראה על גדולתה של העיר, שכן מלכים אשוריים נהגו להתפאר בניצחונות על אויבים חזקים.
האל "אנשר" בדרך כלל מופיע בשם "אשור", אך בכתובת זו נרשם כ"אנשר".
משמעות הכתובת > כיבוש העיר הפלשתית - שורות 11–20

העיר מתוארת באופן מפורט ומוגזם יותר מאשר תיאורה של עזקה. התיאור המופרז של העיר, הן בתוכן והן בכמות (ראה שורות 12–16), ככל הנראה מעיד על כך שהייתה חשובה מבין השתיים. בשורה 15 נמצא התיאור הספרותי הראשון של מנהרת מים, ממצא ארכאולוגי מאפיין לתקופת בית ראשון. יצירת מקור מים בחומות אפשרה לתושבים להחזיק מעמד לאורך המצור. מנהרות מים מתקופת המלוכה הישראלית זו נתגלו בחצור, גדעון, מגידו וירושלים. עצם חפירת המנהרות מעידה שמלכי ישראל ויהודה כנראה השקיעו מאמצים רבים בהכנה למצור.
תיארוך הכתובת

לפי נאמן, יש כמה גורמים אשר בהם יש להתחשב בתיארוך הכתובת:
הראשון, סגנון הכתיבה, שדומה לסגנון האנאלים של סנחריב, ומכיל ביטויים מהם, למשל:
"האל אימץ את רוחי ויצאתי אל ארץ יהודה" - תבנית זו קיימת באנאלים: "האל אשור אימץ את רוחי ויצאתי אל ארץ פלונית".
"במהלך מסעי" - ביטוי זה, כפתיחת תיאור מסע, מופיע החל מימי סנחריב, ונפוץ בכתובותיו.
"בית מבטחים".
"בסוללות עפר כבושות, באילי-מצור חזקים מוגשים (לחומה), בהסתערות חיל-רגלים, במנהרות, בפרצים (בחומה)".
"כל חילות אמורו" - בכתובותיו מופיע הצירוף "כל מלכי אמורו" פעמים רבות.
"בקר וצאן הוצאתי מתוכה ומניתי כשלל".
ביטויים 2–6 מופיעים בקטעים המתארים את מסע סנחריב ליהודה.
השני, בכתובות סרגון לא מוזכר מסע כנגד יהודה כלל, בעוד שבכתובות סנחריב מופיע המסע ליהודה פעמים רבות.
השלישי, תיאור מיקומה של עזקה בין יהודה לאשור (שורה 5), חייב היה להרשם לאחר סיפוח אשדוד לאשור בשנת 712 לפנה"ס, שכן עזקה ממוקמת דרומה מעט מאשדוד. לעומת זאת, סביר להניח שמדובר מסע של 701 לפנה"ס, ולא של 712 לפנה"ס, כי הסיכוי שיזכיר בכתובת סיפוח שבוצע באותה השנה נמוך. הגיוני יותר שמדובר על מסע שהתרחש אחרי כן, כשאשדוד כבר שייכת לאשור באופן מוחלט ומובן מאליו.
הרביעי, קבע תדמור כי עקב השימוש בשם "אשנר" ולא "אשור", שייכת הכתובת לימי סרגון. אמנם נמצא השם בכתובות סנחריב, אך רק בכתובות שמקורן באשור (בעיקר כתובות בנייה), ובשתי כתובות מנינוה, וזוהי כתובת היסטורית, הרי שבהן בימי סנחריב מופיע השם "אשור". נאמן חולק על כך וטוען שסגנונה הספרותי המיוחד מבדיל אותה משאר הכתובות ההיטוריות, ושיש לזכור שמכתובות סרגון (שרבות מהן נכתבו בשנת 706 לפנה"ס) עד למסעותיו הראשונים של סנחריב (701 לפנה"ס) לא עבר הרבה זמן, ולכן ייתכן שכתובות ראשוניות נכתבו בסגנון הקודם, אולי אפילו על ידי אותם סופרים.
החמישי, כתובת זו מפורטת בהרבה מתיאור המסע באנאלים, שלא מזכיר את עזקה, ולכן נשאלת השאלה, האם כתב אחד התבסס על השני, או שמא התפתחו בנפרד? ראשית, המסע השמיני של סרגון נגד אררט מתואר מפורטות על גבי מנסרה, לאורך 430 שורות, בעוד באנלאים מתואר רק ב39 שורות. מפרסמה המקורי של המנסרה (תירו-דנג'ין) טוען שהאנאלים הם קיצור, שמתרכז בקטעים מסוימים ומצמצם אחרים. שנית, מסע סנחריב לבבל בשנת 703 לפנה"ס, ומסעו השישי לעילם בשנת 694 לפנה"ס מוזכרים בפירוט רב יותר באנאלים שנכתבו מיד לאחר המסעות, מאשר באלו שנכתבו במהדורות מאוחרות יותר.
סביר להניח שלא נכתבו בנפרד, עקב החפיפה בין הביטויים, המיוחדים למסע סנחריב ליהודה. נוסף, חוקרים מרבים לטעון שהאנאלים בדרך כלל כתובים באופן ספרותי יותר, ופחות כרונולוגי, מה שיעיד שהם אינם המקור, אלא עיבוד. לכן, הגיוני שהטקסט שלנו הוא שנכתב מיד לאחר המסע.
מכל סיבות אלו, מתארך נאמן את הכתובת לשנת 701 לפנה"ס, מיד לאחר שובו של סנחריב ממסעו ביהודה.
לקריאה נוספת

מרדכי כוגן, אסופת כתובות היסטוריות מאשור ובבל: מאות ט'-ו' לפסה"נ, מוסד ביאליק, 2003, עמ' 73, מסת"ב 965-342-868-3 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
Gershon Galil, A New Look at the "Azekah Inscription", Revue Biblique 102, 1995, עמ' 321–329
הערות שוליים

↑  דוד מיאנו, Shadow on the Steps: Time Measurement in Ancient Israel, עמ' 235
↑  שרה מלנה, דוד מיאנו (ע), Milk and Honey: Essays on Ancient Israel and the Bible in Appreciation of the Judaic Studies Program at the University of California, San Diego, עמ' 126
↑  נדב נאמן, מסעות מלכי אשור ליהודה לאור תעודה אשורית חדשה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום ב, 1977, עמ' 165–170
↑  A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704–681 BC). Part 2, Eisenbrauns, 2014, עמ' 351–352
1 2  נדב נאמן, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כרך ב (תשל"ז), המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, תשל"ז, עמ' 165-170
↑  אנאלים של סנחריב בעניין מסע צבאו לארץ-ישראל מופיעים בספר The Annals of Sennacherib, (בהוצאת אוניברסיטת שיקגו, המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, 1924)(באנגלית), מאת דניאל דוד לקנביל (אנ')
↑  לקנביל, סנחריב, עמ' 26, 39, 58
↑  לקנביל, סנחריב, עמ' 25, 31, 39
↑  לקנביל, סנחריב, עמ' 30
↑  לקנביל, סנחריב, עמ' 32-33, 63
↑  לקנביל, סנחריב, עמ' 27, 28, 33
↑  לקנביל, סנחריב, עמ' 37, 28, 33
↑  ח. תדמור, מסעות סרגון, תש"כ, עמ' 26-27
↑  ח. תדמור, ארץ ישראל ה', תשי"ט, עמ' 159-160
↑  "האיגרת לאל" של סרגון
וילי מנגום

וילי פרסון מנגום (באנגלית: Willie Person Mangum‏; 10 במאי 1792 – 7 בספטמבר 1861) היה פוליטיקאי ובעל מטעים אמריקאי שכיהן כסנאטור אמריקאי ממדינת קרוליינה הצפונית בין השנים 1831 ל-1836 ובין 1840 ל-1853. הוא היה אחד המייסדים והחברים המובילים של המפלגה הוויגית, והיה מועמד לנשיאות בשנת 1836 כחלק מאסטרטגיית הוויגים הלא מוצלחת להביס את מרטין ואן ביורן על ידי ריצה של ארבעה מועמדים בעלי השפעה מקומית באזורים שונים של המדינה.
במיוחד, מנגום כיהן כנשיא הסנאט הזמני במשך רוב כהונתו של ג'ון טיילר, בין 1842 ל-1845. הוא היה, אם כן, הראשון בסדר הירושה הנשיאותי בתקופה זו, מכיוון שלטיילר לא היה סגן נשיא. (לא היה אז מנגנון חוקתי למילוי משרה פנויה של סגן נשיא לתקופת כהונה) אילו טיילר היה מת, מתפטר או מודח מתפקידו בכל עת במהלך כהונתו, מנגום היה הופך לנשיא בפועל של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

מנגום נולד ב-10 במאי 1792 במחוז דורהאם, קרוליינה הצפונית (אז חלק ממחוז אורנג'), למשפחה ממעמד בעלי המטעים. הוא היה בנם של קתרין (דייוויס) וויליאם פרסון מנגום. בצעירותו, הוא למד בבית הספר הפרטי המכובד בראלי בניהולו של ג'ון צ'אביס, שחור חופשי. הם נשארו חברים במשך שנים וניהלו התכתבות ארוכה. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית ב-1815.
ביוגרפיה > קריירה

מנגום החל בעריכת דין ונכנס לפוליטיקה. הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בין השנים 1823–1826. לאחר הפסקה כשופט בית משפט עליון, הוא נבחר על ידי בית המחוקקים כדמוקרטי לסנאט מקרוליינה הצפונית ב-1830.
שהותו של מנגום במפלגה הדמוקרטית הייתה קצרה. הוא התנגד לנשיא אנדרו ג'קסון ברוב הנושאים המרכזיים של היום, כולל תעריף המגן, ביטול, והבנק של ארצות הברית. ב-1834, מנגום הכריז בגלוי על עצמו כ"ויגי", ושנתיים לאחר מכן, הוא התפטר ממושבו בסנאט.
בשל היעדר לכידות ארגונית במפלגה הוויגית החדשה במהלך הבחירות של 1836, הציגו הוויגים ארבעה מועמדים לנשיאות: דניאל ובסטר במסצ'וסטס, ויליאם הנרי הריסון בשאר מדינות הצפון ומדינות הגבול, יו וייט בדרום התיכון והתחתון, ומנגום בקרוליינה הדרומית. כמה ויגים אופטימיים חזו מועמדות של כמה מועמדים וכתוצאה מכך שלילת רוב הקולות האלקטורליים מכל מועמד יחיד והטלת הבחירות לבית הנבחרים, בדומה למה שהתרחש בבחירות 1824, שם נציגי הוויגים יכלו אז להתאחד סביב מועמד בודד. אולם אפשרות זו לא יצאה אל הפועל והמועמד הדמוקרטי מרטין ואן ביורן ניצח בבחירות ברוב מוחלט של קולות האלקטורים. בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית (אשר בחר את האלקטורים שלהם עד 1865) נתן למנגום את 11 הקולות האלקטורליים שלו.
לאחר היעדרות של ארבע שנים, מנגום כיהן שתי קדנציות נוספות בסנאט, שם היה בעל ברית חשוב של הנרי קליי. בשנת 1842, הוא החליף את סמואל ל. סאות'ארד כנשיא הזמני של הסנאט, כאשר תפקיד סגן הנשיא היה פנוי. עם כניסתו לתפקיד ב-23 במאי, הוא גם הפך להיות הבא בתור בסדר הירושה לנשיאות, ונשאר כך עד השבעתו של ג'ורג' מ. דאלאס ב-4 במרץ 1845, תקופה שכללה את הצלתו של הנשיא ג'ון טיילר ממוות באסון USS פרינסטון של 1844. בשנת 1852, הוא סירב להצעה להיות מועמד לסגן נשיא על הכרטיס הלאומי הוויגי; עמית מקרוליינה הצפונית ויליאם אלכסנדר גרהאם הוצב כמועמד במקומו.
לאחר שהבין שיש לו סיכוי קטן להיבחר מחדש כשהמפלגה הוויגית התפרקה בעקבות הבחירות של 1852, פרש מנגום ב-1853 בתום כהונתו השנייה. ב-1856 הוא, כמו ויגים רבים לשעבר, הצטרף למפלגה האמריקנית, אך שבץ מוחי זמן קצר לאחר מכן סיים את הקריירה הפוליטית שלו.
מנגום מת באחוזתו המשפחתית ברד מאונטיין, אזור לא מאוגד במחוז דורהאם, ב-7 בספטמבר 1861. הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי באחוזתו.
נישואים ומשפחה

מנגום התחתן עם צ'ריטי אלסטון קיין ממטע פלזנט גרוב ב-1819. נולדו להם חמישה ילדים. בנם היחיד מת ביולי 1861 בקרב בול ראן הראשון, חודש לפני אביו.
מטע העבדים שלו היה ידוע בשם Walnut Hall. ביוגרפיה משנת 1931 של ג'ון צ'אביס ציינה שמנגום איפשר למורו לשעבר להיקבר על אדמתו. מקום הקבר נמצא בשנת 1988 על ידי האגודה ההיסטורית של ג'ון צ'וויס, וכעת מסומן כ"בית הקברות הישן" במפות של יער היל.
הערות שוליים

↑  "Willie Person Mangum".
↑  "Willie P. Mangum House". Open Durham. נבדק ב-6 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2753 7036  LCCN: n86149011  SNAC: w6jr1qdt  US Congress: M000096  VIAF: 67958452   WorldCat (עם VIAF): 67958452 
Walnut Hall, המטע של מנגום בקרוליינה הצפונית
ווטסון סקוויר

ווטסון קארבוסו סקוויר (באנגלית: Watson Carvosso Squire‏; 18 במאי 1838 – 7 ביוני 1926) היה ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית, המושל ה-12 של טריטוריית וושינגטון וסנאטור ארצות הברית ממדינת וושינגטון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סקוויר נולד ב-18 במאי 1838 בקייפ וינסנט, ניו יורק, ולמד בבתי הספר הציבוריים, סמינר פאלי (בפולטון, ניו יורק) וסמינר פיירפילד (מחוז הרקימר, ניו יורק). הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ווסליאן ב-1859 והיה מנהל מכון מורביה.
ביוגרפיה > קריירה

במהלך מלחמת האזרחים, סקוויר התגייס לפלוגה F, הרגימנט ה-19, הרגלים המתנדבים של ניו יורק, בשנת 1861; הוא הועלה לדרגת לוטננט ראשון, וגויס באותה שנה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים בקליבלנד בשנת 1862 והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה, והחל לעסוק בכך בקליבלנד, אוהיו.
הוא הצטרף שוב לצבא האיחוד, זמן קצר לאחר מכן, כאשר האיחוד קרא לגברים נוספים. עם גיוס וארגון הפלוגה העצמאית השביעית של אוהיו Sharpshooters, סקווייר הופקד כקפטן ב-1862. הוא שירת עם ה-Seventh Ohio Sharpshooters עד 1865. במהלך מלחמת האזרחים, סקוויר השתתף בקרבות נאשוויל, צ'יקמוגה, רסקה ומישיונר רידג'. במהלך הקמפיין האחרון, "סקוויר שימש כשופט עורך דין של בתי המשפט הצבאיים הכלליים. מאוחר יותר הפך סקווייר לשופט עורך דין של מחוז טנסי", עם המטה בנאשוויל. "הוא שירת במטהו של מייג'ור גנרל רוסו כשופט עורך דין וגם תחת מייג'ור גנרל תומאס במהלך המצור והקרב על נאשוויל". בשנת 1865, הוא שוחרר בדרגת קפטן ולאחר מכן קיבל דרגות ייצוג של מייג'ור, לוטננט קולונל וקולונל.
מ-1865 עד 1879, סקוויר הועסק בחברת נשקי רמינגטון כמזכיר, גזבר ומנהל ורכש אחזקות גדולות בטריטוריית וושינגטון ב-1876. הוא נישא לאידה רמינגטון, בתו של פילו רמינגטון, ב-23 בדצמבר 1868, ונולדו להם ארבעה ילדים, פילו רמינגטון, שירלי הרברט, אדין ומרג'ורי.
סקוויר עבר לסיאטל ב-1879 והיה מושל טריטוריית וושינגטון בין השנים 1884 ל-1887. כמושל, סקוויר התמודד עם האתגר הקשה של שמירת החוק והסדר במהלך המהומות האנטי-סיניות בסיאטל ובטקומה. המהומות הללו החלו ב-1885 והגיעו לשיא ב-8 בפברואר 1886. באותה תקופה, סקוויר הכריז על חוק צבאי והחל במערכת של שלטון צבאי עד להשבת הסדר על כנו. "זמן קצר לאחר שהנשיא קליבלנד פרסם כרוז הקורא להחזרת הסדר, וכשהתעלמו מכך, הוזמנו חיילים פדרליים להיכנס לסיאטל". סקוויר חזר בו מחוק הצבא ב-22 בפברואר 1886, אך עד אז רוב התושבים הסינים כבר גורשו מהטריטוריה, הועלו על ספינה ונשלחו לסן פרנסיסקו. לאחר מכן, לבקשת מחלקת המדינה האמריקאית, חקר המושל סקוויר את אובדן הרכוש של התושבים הסינים מטקומה, סיאטל והסביבה.
עם קבלתה של וושינגטון כמדינה לאיחוד בשנת 1889, סקוויר נבחר כרפובליקני לסנאט האמריקני במצע אנטי-סיני חזק. הוא נבחר מחדש ב-1891 וכיהן מ-20 בנובמבר 1889 עד 3 במרץ 1897. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1897. בהיותו בסנאט, הוא היה יושב ראש הוועדה להגנת החוף (הקונגרסים ה-52 וה-54) וחבר בוועדה לנתיבי תחבורה לחוף הים (הקונגרס ה-52). הוא פרש מעיסוק בעריכת דין והקדיש את זמנו לניהול נכסיו בסיאטל; הוא היה מארגן ונשיא של Union Trust Co. ו-Squire Investment Co.
ביוגרפיה > מותו

סקוויר מת ב-7 ביוני 1926 בסיאטל, וושינגטון, בגיל 88, ונקבר בפארק הזיכרון אוורגרין - וואשלי, בית הקברות וואשלי, סיאטל.
הערות שוליים

↑  James, Patricia R. (בדצמבר 2005). "Watson C. Squire". Famous People of New York. The Family Tree. אורכב מ-המקור ב-2011-07-14. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Guide to the Watson C. Squire Papers". University Libraries, University of Washington. נבדק ב-4 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Watson C. Squire". Washington Secretary of State. נבדק ב-10 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "President Chester A. Arthur appointed Watson C. Squire governor". Territorial Timeline. Washington Secretary of State. נבדק ב-4 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Watson C. Squire". University Libraries, University of Washington. נבדק ב-4 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Daniel Manning letter to Governor Watson C. Squire regarding enforcement of the 1882 Chinese Exclusion Act, December 9, 1885". Pacific Northwest Historical Documents Database. University Libraries, University of Washington. נבדק ב-4 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Watson C. Squire". The Political Graveyard. נבדק ב-10 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7394 6957  LCCN: n86071527  SNAC: w6sn08nb  US Congress: S000761  VIAF: 53170022   WorldCat (עם VIAF): 53170022
מייקל הקים ג'ורדן

ערך זה עוסק בכדורסלן הליגות האירופיות. אם התכוונתם לכדורסלן ה-NBA, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 ביוני 1977 (בן 47) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Abington Friends School  אוניברסיטת פנסילבניה 
 משקל:  82 ק"ג 
 גובה:  1.83 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורסל 
 תקופת הפעילות:  2000–2011 (כ־11 שנים) 
 
מייקל-הקים ג'ורדן (באנגלית: Michael-Hakim Jordan; נולד ב-24 ביוני 1977) הוא מאמן וכדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז. ג'ורדן החל להשתמש בשמו המלא, מייקל הקים, לאחר שמאס בהשוואות לשחקן ה-NBA הידוע מייקל ג'ורדן.
ג'ורדן התבלט לראשונה במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פנסילבניה, שם אף זכה לתואר "שחקן השנה של ליגת הקיסוס" במהלך עונת 1998/1999. לאחר שסיים את לימודיו ניסה את מזלו בליגות החצי-מקצועניות של ארצות הברית. בשנת 2000 ניסה להתקבל לקבוצות ה-NBA פילדלפיה 76' ובוסטון סלטיקס, אך לא נבחר בדראפט וכשל במאמציו אלו.
במקום זאת החל ג'ורדן לשחק בקבוצות אירופיות ודרום אמריקאיות מהליגות העליונות המקומיות. בין השאר שיחק בקבוצות כגון ארטלנד דרגונס הגרמנית, שרלרואה הבלגית, קאנטו האיטלקית ופאוק סלוניקי היוונית. ב-2008 הצטרף לקבוצת עירוני אשקלון בליגת העל בכדורסל, אך עזב אותה באמצע העונה לקלן מליגת העל הגרמנית בכדורסל.
ערב; העץ האדום

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פיט מונדריאן 
 תאריך יצירה:  1909 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  99 ס״מ 
 גובה:  70 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  0332041 (Kunstmuseum Den Haag) 
 מיקום:  Kunstmuseum Den Haag
 קואורדינטות:  52°05′22″N 4°16′50″E﻿ / ﻿52.089388888889°N 4.2806888888889°E﻿ / 52.089388888889; 4.2806888888889
 
עֶרֶב; העץ אדום ( Avond; De rode boom) הוא ציור שמן על בד של האמן ההולנדי פיט מונדריאן משנת 1908. "העץ האדום" הוא הציור הראשון בסדרת "העצים" של מונדריאן, שהגדירה תקופה חשובה של אבולוציה ביצירתו של מונדריאן עם המעבר לנאופלסטיות . "העץ האדום" הוא הציור הראשון בסדרת העצים של מונדריאן, סדרה שסימנה תקופה משמעותית של התפתחות ביצירתו, כאשר עבר לנאו-פלסטיציזם. מונדריאן השתמש בציור זה כדי לבטא את תפיסתו לגבי הטבע והמציאות כאיזון מורכב בין תנועה עזה לשלווה סטטית. הציור מתאפיין בצבעים לא טבעיים ובגוונים מופשטים של אדום וכחול.
רקע

עד שנת 1907 נחשבו עבודותיו של מונדריאן לקונבנציונליות והתאימו לזרמים האמנותיים של התקופה, וזכו להערכה ציבורית. עם זאת, בשנת 1907 החל מונדריאן לחוש חוסר סיפוק, וסגנונו החל להשתנות. בשנת 1905 השתתף בתערוכה רטרוספקטיבית של וינסנט ואן גוך ושאב השראה מהשימוש הבלתי שגרתי של ואן גוך בצבעים טהורים ובמשיכות מכחול אקספרסיביות. בתקופת המעבר הסגנונית שלו הרבה מונדריאן לצייר עצים, בהשפעת שירו של המשורר אמיל ורהארן "L’Arbre" ("העץ"). בשיר ראה מונדריאן תפיסה משותפת של העץ כמקור עוצמה המחבר בין הארץ לשמיים. בין ציוריו מאותה תקופה, צייר מונדריאן עץ חסר עלים שהתאפיין בקווים ומישורים חזקים, על מנת שלא לטשטש את הקשרים שבין קווי המתאר של העץ לבין העלים. לאורך סדרת העצים המשיך מונדריאן לפשט את צורתם ולהדגיש קווים ברורים, עד שלבסוף הפכו העצים לקווים אנכיים עם קווים אופקיים מפוזרים המדמים ענפים – רמז מוקדם לסגנונו הנאו-פלסטיציסטי.