stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תערך לפני שלחן
הספר

הספר מורכב משני חלקים; החלק הראשון עוסק בקורות חייו של הרב עפשטיין על רקע סביבתו, תקופתו ומשפחתו המורחבת. החלק השני עוסק בחיבוריו של הרב עפשטיין. המבוא לחיבור מורכב ממספר פרקים על "מעמד הרבנות ברוסיה בסוף המאה ה-19" וצורף לספר נספח על קורותיו של המחבר, הרב איתם הנקין.
פרקי המבוא בוחנים את ההוויה היהודית במזרח אירופה בסוף המאה ה-19; המאפיינים הייחודיים של עיירה לעומת עיר, עולם הישיבות ועולם הרבנות והשינויים שהתרחשו בהם. הפרקים הראשונים בספר כתובים בעקבות מסלול חייו של הרב עפשטיין; תקופת בוברויסק (1829–1864), תקופת נובוזיבקוב (1829–1874) ותקופת נובהרדוק (1874–1908). הפרקים הנוספים בחלק הראשון של הספר בוחנים את עמדותיו של הרב עפשטיין בנושא הציונות ותנועת המוסר והפרק האחרון בחלק זה עוסק במשפחתו המורחבת.
החלק השני בוחן באופן מקיף את החיבור "ערוך השולחן" דרך מטרתו, חיבורו, הוצאתו לאור, התמודדות עם הצנזורה, הוצאותיו השונות, מעמדו בעולם היהודי והשוואתו לחיבורים מקבילים (דוגמת "משנה ברורה"). פרקים נוספים בוחנים את חיבוריו הנוספים של הרב עפשטיין; "אור לישרים", "פירוש ליל שימורים", "מיכל המים", "קול בן לוי" וערוך השולחן העתיד. פרק נפרד הוקדש לתשובותיו ומכתביו של הרב עפשטיין שנשלחו לאורך השנים.
אלון שלו כתב בביקורת על הספר:
הערות שוליים

↑  "הרב איתם הנקין הי"ד – מאמרים ופרסומים"
↑  אלון שלו, ‏סקירת הספר, השילוח, גיליון 14, אפריל 2019
המטרה - תל אביב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רם אורן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן היסטורי
 הוצאה
 הוצאה:  קשת 
 תאריך הוצאה:  2004
 מספר עמודים:  351
 עורך:  יוסף שביט
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990023789240205171
 
המטרה - תל אביב הוא רומן היסטורי מאת רם אורן, העוסק בקרב על ניצנים, עמידת הגבורה של מגיני ניצנים, הכפשתם על ידי אבא קובנר ומותה של האלחוטאית מירה בן-ארי עם חבריה הלוחמים, וטיהור שמו של הקיבוץ ולוחמיו לאחר מלחמת העצמאות.
הספר מלווה את האנשים הפשוטים, ערבים כיהודים, בכל אזור השפלה הדרומית, מרחובות ודרומה, וכן מתלווה למספר קצינים מצריים במיוחד כאלו שכמה שנים אחר כך הגיעו לגדולות: גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת. כמו כן העלילה עוקבת אחרי הפוליטיקה המצרית, אחרי המלך פארוק, ואחר המרגלת היהודייה במצרים, אשר סייעה למדינה שזה עתה קמה לסכל עסקאות נשק ולפגוע במשלוחי נשק שנועדו לצבא המצרי לצורך תקיפת ישראל.
ביקורת

בבקורתו של אמנון קפליוק בעיתון הארץ, הביקורת היחידה שנכתבה על הספר עד כה, עוסק קפליוק בשאלות העולות מכתיבתו של רומן המבוסס על תחקיר היסטורי, ועל החירות שיש בידי הסופר לעומת זו של ההיסטוריון הכותב עבודה אקדמית. קפליוק מצביע על הוויכוח לגבי הסכנה שנשקפה לתל אביב מפני המצרים, המוצג בספר, ובכותרתו, כוודאות, אולם לטענתו נראה שלא היה בו ממש, ומסכם בתשבחות לספר בו יש "אנושיות ורגישות לזכויות אדם, יהודי כערבי", כדבריו.
אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך

אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (גרמנית: August von Pfalz-Sulzbach; ‏2 באוקטובר 1582 - 14 באוגוסט 1632), היה רוזן פפאלץ-זולצבאך בין השנים 1614–1632.
ביוגרפיה

אוגוסט נולד בנויבורג על הדנובה ב-2 באוקטובר 1582, לפיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ולאנה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה מאוסטריה, דוכסית יוליך-קלווה-ברג.
בשנת 1609 החל את לימודיו באוניברסיטת טובינגן, ולאחר מכן הוא ערך את הטיול הגדול באיטליה, אנגליה, צרפת, שוודיה, וכן בהרבה נסיכויות גרמניות. בשנת 1614 מת אביו פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג, ואוגוסט ואחיו ירשו את נחלותיו: וולפגנג וילהלם קיבל את פפאלץ-נויבורג, אוגוסט קיבל את פפאלץ-זולצבאך, ואילו יוהאן וילהלם קיבל את פפאלץ-זולצבאך-הילפולשטיין.
ב-14 באוגוסט 1632 מת אוגוסט, ובנו כריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-17 ביולי 1620 התחתן אוגוסט עם הדוויג מהולשטיין-גוטורפ, בתם של יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ואוגוסטה מדנמרק, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אנה סופיה מפפאלץ-זולצבאך (1621–1675)
כריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1622–1708)
אדולף פרידריך מפפאלץ-זולצבאך (1623–1624)
אוגוסטה סופיה מפפאלץ-זולצבאך (1624–1682), התחתנה עם וצלאב אוזביוס פרנטישק, נסיך לובקוביץ'
יוהאן לודוויג מפפאלץ-זולצבאך (1625–1649)
פיליפ פלורינוס מפפאלץ-זולצבאך (1630–1703)
דורותיאה סוזנה מפפאלץ-זולצבאך (1631–1632)
תחנת יהודית

תחנת יהודית היא אחת מעשר התחנות התת-קרקעיות לאורך הקו האדום של הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, וממוקמת על דרך בגין, בין שדרות יהודית ורחוב החשמונאים.
מאפייני התחנה

שטח התחנה: 3,288 מ"ר
עומק התחנה: 28 מטר
רוחב הרציפים: 10 מטר
| כניסה | נגישות | אתר סמוך |
| --- | --- | --- |
| A | מעלית, דרגנוע ומדרגות | שרונה מרקט, מגדל עזריאלי שרונה, הקריה, מגדל היובל |
| B | דרגנוע ומדרגות | דרך בגין, גשר יהודית |
| C | דרגנוע ומדרגות | רחוב המסגר |
| D | דרגנוע ומדרגות | קניון TLV, סינמטק תל אביב, מגדל החשמונאים, מגדלי הארבעה |
היסטוריה

במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG (אנ') הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת יהודית.
באוגוסט 2015 החלו העבודות להקמת התחנה והופעלו הסדרי תנועה חדשים במתחם העבודות.
במאי 2020 בוצעו בתחנה עבודות בניית קומות וכניסות התחנה.
ב-18 באוגוסט 2023, עם השקת הקו האדום, נפתחה התחנה לשימוש ציבור הנוסעים.
גלריית תמונות

כניסה A
אחד המעברים מקומת הכרטוס לאחת היציאות
מדרגות ביציאה A
קומת הרציפים
הערות שוליים

↑  הדי כהן, ‏אריסון והסינים יכרו מנהרות הרכבת בת"א ב-2.9 מיליארד ש', באתר גלובס, 19 במאי 2015
↑  אבי בר-אלי, סיוט הרכבת הקלה מתחיל: מפת הפקקים והחפירות ברחבי גוש דן, באתר הארץ, 26 ביולי 2015
דני ורטה

| --- | --- |

דני ("נוקיו") ורטה
 לידה:  13 ביוני 1952 (בן 72) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית רחביה 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
ערך זה עוסק בבמאי קולנוע וצלם ישראלי. אם התכוונתם למבקר סרטים ישראלי, ראו .
דני ורטה ("נוקיו") (נולד ב-13 ביוני 1952) הוא במאי, קולנוען וצלם ישראלי.
ביוגרפיה

ורטה נולד בירושלים לעדה צמח, מתרגמת וחוקרת ספרות, ולמאיר ורטה, פרופסור ליחסים בינלאומיים. סבו היה איש העלייה השנייה, הסופר, המסאי הפילוסוף וחתן פרס ישראל שלמה צמח. לוורטה עוד אחות, תמר ורטה-זהבי, סופרת ילדים ונוער, ואח, יורם ורטה, משורר.
סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית רחביה בירושלים בשנת 1970. סיים לימודי היסטוריה ופסיכולוגיה באוניברסיטה בשנת 1975.
לאחר מכן עבר לשארם א-שייח' ופתח שם מסעדת דגים בשם "המפלט האחרון". הוא ניהל את המסעדה במשך שנתיים והכיר לראשונה את הבדואים ואת אורח חייהם. באותה תקופה כתב סיפורים קצרים ל"סימן קריאה" ול"פרוזה".
ביוגרפיה > קולנוע

ורטה מעולם לא למד קולנוע.
ב-1979  ביים את הסרט "בתוך העיר חומה", שהוקרן בפסטיבל סאן-פרנסיסקו הבינלאומי וכן בערוץ הטלוויזיה הצרפתי-גרמני Arte.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עבד עם הבמאי דני וקסמן כמנהל אמנותי בסרט "טרנזיט", וכתב יחד איתו את התסריט לסרט חמסין, זוכה האוסקר הישראלי, 1982.
בשנת 1985 יצר את "קוקו בן 19", סרטו הראשון באורך מלא.
במהלך השנים יצר סרטי פרסומת רבים.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרטו עטור השבחים "אספלט צהוב", פרס הסרט הטוב בפסטיבל חיפה 2000 ,פרס המבקרים בפסטיבל קלן, 5 מועמדויות לפרס אופיר. אספלט צהוב זכה לגרסה מחודשת עתירת תקציב בהוליווד, תחת השם "לפני הגשמים". זהו הסרט הישראלי הראשון שזכה לגרסה הוליוודית.
ב-2004 יצא למסכים סרטו "מטאליק בלוז," קו-פרודוקציה ישראלית-גרמנית-קנדית, סרט מסע בגרמניה של שני סוחרי מכוניות ישראלים, שזיכה את שחקניו בפרסי אופיר, ואת ורטה בפרס התסריט בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
בשנת 2002 - זכה ורטה בפרס אומנות הקולנוע הישראלי.
בשנת 2005 - יו"ר חבר השופטים פסטיבל הקולנוע הבינלאומי חיפה.
בשנת 2010 זכה סרטו התיעודי, "הטורבינה האנושית", בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה, ובפרס זכויות האדם ישראל 2010.
ביוגרפיה > צילום

בין השנים 2008 - 2022 הציג  8 תערוכות יחיד של צילומיו:
2008 - אפוקליפ - בבית האמנים תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ'.
2010 - מאין לאן - בבית האמנים תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ'.
2014 - קו המים -  בבית האמנים תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ'.
2010 (09.12.2010 - 21.01.2011) - שברים שלמים -  ב"גלריה יאיר" בתל אביב. צילומים שצילם במהלך שרפה במפעל הרהיטים של קיבוץ צרעה.
2016  - ממלכה אבודה  - בגלריה גלוריה דלסון בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
2019  - ממלכה אבודה - בבית האמנים תל אביב (אותה תערוכה שהוצגה בלוס אנג'לס).
2022 - נוף בעבודת יד - בבית האמנים תל אביב
חיים אישיים

דני ורטה אב לשתי בנות. כיום מתגורר ביישוב כפר חנניה בגליל.
בעבר התגורר עם רעייתו ובנותיו ביישוב הקהילתי שריגים בחבל עדולם.
סרטיו

"הטורבינה האנושית", 2010 - בימוי ותסריט. סרט תיעודי המספר על חייהם של הרועים הפלסטינים בסוסיא ומפגש ביניהם לבין אקדמאים יהודים-ישראלים. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010 ובפרס זכויות האדם - 2010. כמו כן זכה הסרט בפרסים רבים בפסטיבלי קולנוע בעולם.
"מטאליק בלוז", 2004 - הסרט עוסק ביחסי גרמניה–ישראל, בטראומת השואה ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי דרך סיפור מסעם של שני סוחרי מכוניות ישראלים לגרמניה. זכה בפרס התסריט ובפרס השחקן בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ירושלים, 2005. מועמד ל-10 פרסי אופיר, 2005. הסרט דורג במקום השני (אחרי הכלה הסורית) ברשימת הצפייה של סרטי הקולנוע בישראל לשנת 2005.
"אספלט צהוב", 2001. הסרט מורכב משלושה סיפורים, כל אחד מהם כפול באורכו ובטווח ההתרחשויות שלו מקודמו וכולם מתרחשים במדבר יהודה בקרב הבדואים משבט ג'האלין. שחקנים ראשיים: מוטי כץ, סמי סמיר, ראידה אדון. זכה במקום ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה וכן בפרס מיוחד של צוות השופטים בפסטיבל הסרטים הים-תיכוני בקלן ובאדינבורו. זהו הסרט הישראלי הראשון שנמכר לעשייה מחודשת בהוליווד והופק תחת השם "לפני הגשמים".
"אני המרגל שלכם", 1997 - סרט תיעודי בשיתוף עם ניסים מוסק על מרדכי ואנונו. פסטיבל הקולנוע בירושלים. 1998
"כאן זה לא שם", 25 דק'., 1995
"כתם שחור במדבר", 12 דק'., 1993 - סרט דרמה קצר. פרס התסריט הקצר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 1992.
"קוקו בן 19", 1985. סיפורו של קוקו, נגן בלהקת רוק המוצא את מותו בשל שוד שהסתבך.
בתוך העיר חומה - 1981 - 35 דק'. הסרט הישראלי הראשון העוסק בבעיה היהודית ערבית בירושלים. סיפור מסע של שני ילדים יהודים בני 7 לעיר העתיקה בירושלים אחרי שברחו מרופא שיניים.
תסריטים שכתב

"מילים/יענקל'ה רוטבליט", 2012 - סרט תיעודי
"מול היערות", 1999 - סרט טלוויזיה בבימויו של דניאל וקסמן, מבוסס על ספרו של א.ב. יהושע.
חמסין" יחד עם דני וקסמן, 1982. אוסקר ישראלי.1982.
הטורבינה האנושית
קוקו בן 19
כאן זה לא שם
גגות אדומים
אספלט צהוב
מטאליק בלוז
בתוך העיר חומה
הערות שוליים

↑  באנגלית: Dan Verete
↑  אורי קליין, מציאות שעומדת להתפוצץ: על "חמסין", באתר הארץ, 21 בדצמבר 2011
↑  עכבר העיר, מטאליק בלוז, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2006
↑  גואל פינטו, ננעל פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים; בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר זכו הסרטים "עטאש - צמאון" ו"אור", באתר הארץ, 18 ביולי 2004
↑  פרסי אמנות הקולנוע יוענקו לרענן אלכסנדרוביץ, עמית ברויאר, דני ורטה, משה זונדר ודליה קרפל, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2001
↑  מורן שריר, הטורבינה האנושית: ואתם חשבתם שאכפת לכם מערבים, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2010
↑  רינת אבולעפיה, ‏הטרנטה שלנו נוסעת רחוק, באתר גלובס, 15 ביולי 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305097705171  GND: 143052128  ISNI: 0000 0001 0842 0120  LCCN: no2013094068  VIAF: 160926346   WorldCat (עם VIAF): 160926346
ישראלה קריבושי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 שם לידה:  ישראלה רימון
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1971–1990 (כ־19 שנים)
 סוגה:  פופ, זמר עברי
 
ישראלה קריבושי (נולדה ב-1952) היא זמרת עבר ומעצבת שמלות ישראלית.
ביוגרפיה

ישראלה קריבושי נולדה בשם ישראלה רמון וגדלה ברמת גן.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד דרום בתוכנית "נשרים בערבה" ב-1971.
קריבושי הייתה חלק מלהקת "האחים והאחיות" בין השנים 1976 –1982.
במרץ 1978, לאחר פרישת ירדנה ארזי משלישיית "שוקולד מנטה מסטיק", ואחריה גם לאה לופטין, מכיוון שעדיין היו בתוקף חוזים להופעות של השלישייה מחוץ לישראל, הוקם הרכב שנסע להופיע בסקנדינביה וכלל את רותי הולצמן, עפרה חזה וישראלה קריבושי. עם שובן של השלוש מההופעות מחוץ לישראל, הוחלט לא להמשיך במתכונת זו והשלישייה פורקה סופית, כשההרכב בו השתתפה קריבושי כלל לא הופיע בישראל.
ב-1979 השתתפה עם להקת האחים והאחיות ב"שירוויזיון לילדים מס' 1" עם השיר "ארנבות משוקולד" (לאה גולדברג - גידי קורן).
בפסטיבל הזמר והפזמון 1980 זכתה במקום הראשון עם להקת "האחים והאחיות" בשיר "פזמון חוזר" (מילים ולחן: גידי קורן).
בקדם-אירוויזיון 1982 הגיעה עם להקת "האחים והאחיות" למקום החמישי עם השיר "רומיאו ויוליה" (מילים ולחן: גידי קורן).
בשנת 1983 פתחה בקריירה כזמרת עצמאית ופרסמה בתקליט שדרים שני שירים: "להיות איתך" (מירי גולדרט ודב אשדות - יוסי קריבושי) ו"ביחד", עם אילן טל (קובי לוי - יוסי קריבושי).
בשנת 1985 הוציאה תקליט שדרים נוסף הכולל שני שירים: "דואט" (קובי לוי - יוסי קריבושי) ו"עד סוף המנגינה" (נתן יונתן - נחום היימן).
בשנת 1986 פרסמה את השירים "מרחפת אל אותו מקום" (קובי לוי - יוסי קריבושי) ו"אל הים" (חמוטל בן זאב - יוסי קריבושי), אשר היה ללהיט המצליח ביותר שלה. שנה אחר כך, השתתפה בתחרות הקדם-אירוויזיון 1987 עם השיר "אירוביקה" (חנה גולדברג - יוסי קריבושי) וסיימה אותה במקום ה-13.
עם להקת פיקוד דרום, כסולנית, הקליטה ב-1988 את השיר "אולי אולי מחר" (מילים ולחן: שייקה פייקוב).
ב-1990 פרשה מעולם השירה, והחלה לעבוד כמעצבת שמלות.
היא נשואה למעבד והמלחין יוסי קריבושי ומתגוררת בתל אביב.
אלבומים עם "האחים והאחיות" בהם השתתפה

עלילות שובי דובי, 1977 (2005)
ברבאבא, 1978
היפהפייה והיחפן, 1978
בכל מקום - שירי משוררים, 1979
חברי הדרקון אליוט, 1979
הרפתקאות ברנארד וביאנקה, 1979
מיטב שירי הילדים - אוסף, 1979
זלמן יש לו מכנסיים, 1980 (2005)
במרחק שתי תקוות - שירי יהודה עמיחי, 1982
שירים עד כאן - עשר שנים - אוסף, 1982
בן לוקח בת, 1982
על ענפי שיטה - שירים שנשארים, 1982
הערות שוליים

↑  סמדר שיר, "נוכיח שאנחנו טובות יותר מהשלישיה המקורית", מעריב, 21 בספטמבר 1978
↑  ה' - האחרים והאחיות, מעריב, 10 בספטמבר 1980
ככלות הקול והתמונה

| --- | --- |
 סינגל בביצוע דני בסן
 מתוך האלבום דני בסן
 יצא לאור:  1985 
 סוגה:  מוזיקה פופולרית 
 שפה:  עברית 
 אורך:  4:44
 חברת תקליטים:  הליקון (ישראפון)
 כתיבה:  יעקב רוטבליט 
 לחן:  יזהר אשדות 
 עיבוד:  רמי קליינשטיין
 
"ככלות הקול והתמונה" הוא שיר שנכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט. השיר הולחן על ידי יזהר אשדות. השיר מופיע באלבום הבכורה של דני בסן הנושא את שמו.
השיר הוקלט לראשונה לאלבום הבכורה של בסן שיצא בסוף שנת 1985. את האלבום הוציאה חברת "הליקון" והוא נקרא על שמו. את כל שירי האלבום כתב רוטבליט, ועיבד והפיק מוזיקלית רמי קלינשטיין.
בסן שירת בלהקת חיל האוויר ולאחר שחרורו היה לסולנה של להקת "תיסלם". לאחר שהלהקה התפרקה בשנת 1983, שיחק בסן בסרט "מאחורי הסורגים" והחל לעבוד על אלבום בכורה. האלבום הופק מוזיקלית בידי רמי קליינשטיין.
השיר היה הסינגל הראשון ששוחרר מתוך האלבום. השיר מתאר את ההצלחה והפרסום של בסן בזמן חברותו בלהקת "תיסלם" ועל המחירים שהפרסום גובה. השיר צעד במשך 11 שבועות במצעד של תחנת הרדיו רשת ג' והגיע למקום ה-22 במצעד השנתי של שנת תשמ"ו. בקליפ שהופק לשיר מופיע בסן השר את השיר ויש בו צילומים מתוך הופעותיו עם להקת "תיסלם". בקליפ משתתפת אשתו של בסן. השיר מושר בהופעות הלהקה, על אף שהוא לא שייך לרפרטואר שירי הלהקה. במשך השנים הפך השיר לסמל לאלטרואיזם. בשנת 2004 ביצע בסן את השיר בעיבוד אקוסטי מחודש ועיבוד זה לווה בקליפ אף הוא.
הערות שוליים

↑  שרון מולדבי, תקליט -  בינוניות מפוארת, חדשות, 20 בפברואר 1986
↑  הספרייה הלאומית, ככלות הקול והתמונה, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 9861767b-4986-4210-9f69-148ea8fd21f9
תחנת הרכבת של פיונגיאנג

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1906 
 מיקום
 מדינה:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 קואורדינטות:  39°00′17″N 125°44′11″E﻿ / ﻿39.004722222222°N 125.73638888889°E﻿ / 39.004722222222; 125.73638888889
 תחנות סמוכות:  Potonggang Station, Sopyongyang Station, Taedonggang Station, Sopyongyang Station, Taedonggang Station 
 מידע על התחנה
 בעלים:  רכבת קוריאה 
 רציפים:  3
 קווים העוברים בתחנה:  P'yŏngnam Line, Pyongra Line, P'yŏngbu Line, Pyongui Line, P'yŏngdŏk Line 
 he
 
תחנת פיונגיאנג (בקוריאנית: 평양역) היא תחנת הרכבת הראשית של פיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
התחנה ממוקמת ברובע צ'ונג שבעיר, ונפתחה לראשונה בשנת 1906.
מידע כללי

תחנת הרכבת של פיונגיאנג היא תחנת הרכבת המרכזית של קוריאה הצפונית, ומשמשת כנקודת מוצא לנסיעה ליתר הערים המרכזיות של קוריאה הצפונית: סינוויג'ו, נאמפו, סריוון, קסונג, וונסן, המהונג וצ'ונגג'ין.
תחנת הרכבת כוללת גם קישור לרכבת התחתית של פיונגיאנג ולחשמלית של פיונגיאנג.
התחנה משמשת כנקודת היציאה של קווי הרכבת הבאים:
קו פיונגבו: פיונגיאנג - קסונג.
קו פיונגדוק: פיונגיאנג - קוסנג.
קו פיונגנאם: פיונגיאנג - נאמפו.
קו פיונגרא: פיונגיאנג - ראסון (רוסיה).
קו פיונגוי: פיונגיאנג - סינוויג'ו (סין).
מבנה התחנה

מבנה תחנת הרכבת של פיונגיאנג נבנה במקור בשנת 1920.
במהלך מלחמת קוריאה נהרס מבנה התחנה כתוצאה מהפצצות חיל האוויר של ארצות הברית, ולאחר מכן נבנה מחדש בשנת 1958, בסגנון קלסיציזם סטליניסטי.
מבנה התחנה כולל שלוש קומות מעל לקומת הקרקע, וכן קומת מרתף:
בקומת הקרקע ממוקמת עמדה למכירת כרטיסים המיועדת עבור עובדי ופקידי ממשלת קוריאה הצפונית בלבד.
בקומה הראשונה ממוקמים חדר המתנה, שירותים, עמדה ציבורית למכירת כרטיסים וגישה לרציפי הרכבות השונים (קיימים 5 רציפים).
בקומה השנייה ממוקמים משרדי עובדי התחנה.
בקומה השלישית ממוקם משרד מנהל התחנה.
היכן אתה, גנרל יקר?

מדי יום בשעות הבוקר, מערכת הרמקולים העוצמתית של התחנה מנגנת את הלחן הצפון-קוריאני ״היכן אתה, גנרל יקר״, אשר לכאורה הולחן על ידי המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל.
הלחן משמש כקריאת השכמה לתושבי פיונגיאנג בשעות הבוקר, ונשמע היטב בכל רחבי העיר.
ראו גם

רכבות בקוריאה הצפונית
הערות שוליים

↑  Information
↑  "Pyongyang train station to be refurbished – Railroad Ministry - NK News - North Korea News". 4 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Provodnik (2013-10-05), Morning in Pyongyang - song "Where Are You, Dear General" being played, נבדק ב-2018-10-06
אזור המתנה לנוסעים בקומה הראשונה, 2014
תחנת פיונגיאנג בשנת 1920
תמונת התינוק המחופש למחבל מתאבד

תמונת התינוק הלבוש כמחבל מתאבד
תמונת התינוק המחופש למחבל מתאבד היא תצלום של תינוק פלסטיני חוגר מתקן דמוי חגורת נפץ שנמצא בעת חיפוש שערכו חיילי צה"ל בבית בחברון ב-29 ביוני 2002. בתצלום מופיע תינוק בן 18 חודשים, עומד פעור עיניים בחליפת תינוק ולגופו קשור מה שנראה כמו חגורת נפץ סטריאוטיפית המורכבת מחוטי חשמל ומקלות דינמיט. לראשו בנדנה אדומה עם כיתוב בערבית. התצלום שהוחרם על ידי צה"ל זכה לתשומת לב תקשורתית ושימש את ההסברה הישראלית. תמונה זו היא אחת התמונות הבולטות מהאינתיפאדה השנייה ועוררה זעזוע בדעת הקהל בעולם. סבו של התינוק, רדוואן אבו טורקי, אמר שהלבשת התינוק כמחבל מתאבד הייתה "רק בדיחה".
עיתונים ישראלים פרסמו את התמונה תחת הכותרות "טרור בחיתולים" (מעריב) ו"נולד להרוג" (ג'רוזלם פוסט). דורי גולד, היועץ של ראש ממשלת ישראל דאז אריאל שרון, אמר שהתמונה "מסמלת את השנאה וההסתה שההנהגה הפלסטינית מזינה בה דור שלם של נוער פלסטיני". דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, ריצ'רד באוצ'ר, אמר כי ארצות הברית רואה את התמונה כ"תצוגה מעוררת סלידה במיוחד".
עיתונאי הארץ דיווח שעיתונאית פלסטינית בחברון הייתה מופתעת מהזעם הרב והמהומה שחוללה התמונה בישראל. לדבריה "אני יכולה למצוא הרבה מאוד תמונות כאלה. ילדים רבים מחקים מבוגרים ולובשים מסכות צעצוע ורובי צעצוע, בייחוד בזמן תהלוכות. זה לא מוזר בכלל". היא הוסיפה ואמרה שהיא ראתה ילדים בגיל דומה לזה שבצילום לובשים תחפושות דומות. היא אמרה: "בחברה שלנו זה קורה הרבה. זה סוג של תופעה".
תמונות נוספות של ילדים ותינוקות פלסטינים הלבושים כמחבלים מתאבדים פורסמו מאז ואף הודגמו במהלך השנים בפעילויות כגון תהלוכות וקייטנות קיץ של החמאס.
הערות שוליים

↑  פיל ריבס, "Baby bomber photo a horrific symbol bomber", באתר nzherald.co.nz
↑  "Baby bomber photo 'just fun'", באתר ה-BBC, ‏29 ביוני 2002
↑  "Palestinian family dresses up baby as genocide bomber", באתר הארץ, ‏28 ביוני 2002
ורד פיקר

אין תמונה חופשית
ורד פיקר (נולדה ב-9 בנובמבר 1971) היא מוזיקאית, פסנתרנית, מלחינה, ומעבדת מוזיקלית ישראלית.
ביוגרפיה

פיקר נולדה וגדלה בנצרת עלית ללאה ושאול יעקב, אחות צעירה לסיגלית ועופר. כבר בגיל שבע החלה ללמוד לנגן בפסנתר קלאסי והמשיכה בכך עד גיל 18. בזמן לימודיה בתיכון ניגנה בכל הלהקות הייצוגיות של העיר וצברה ניסיון בימתי רב. הפיקה וניהלה מוזיקלית את טקסי הזיכרון ומסיבות הסיום של בית הספר התיכון שבו למדה. את שירותה הצבאי עשתה בלהקה צבאית ואחריו למדה ברימון בית ספר למוסיקה.
קריירה

פיקר ניגנה בתיאטרון הרפרטוארי, כתבה מוזיקה לסדרות טלוויזיה לילדים, וב-20 השנים האחרונות הופיעה והפיקה מוזיקלית כמה מהאמנים הישראלים הבכירים בארץ (יהונתן גפן, נורית גלרון, מוש בן ארי, לאה שבת, חמי רודנר) והשתתפה במופעים "שרות לאה גולדברג" ו"ערות".
בשנת 2008, לאחר שנים רבות לצידם של אמנים רבים, העלתה פיקר בתיאטרון תמונע מופע משלה, שלאחריו הוציאה בשנת 2012 הוציאה את אלבומה "או שזה מתוק", שזכה לביקורות מצוינות.
החל מ-2015, פיקר היא המנהלת המוזיקלית של מופעי המחווה לאמנים וליוצרים בתיאטרון הקאמרי (אריק איינשטיין, עוזי חיטמן, שמוליק קראוס, מוני אמריליו, הלהקות הצבאיות, השלישיות הגדולות ועוד ועוד), וכן של מופעים רבים במסגרת פסטיבל ימי זמר המתקיים כל שנה בחג הסוכות בתיאטרון חולון.
בשנת 2023 הועלה בתיאטרון הקאמרי המופע "ורד פיקר והפסתנר" שהוא מסע מרגש ונוגע ללב בין גיבורי הפסנתר הפרטיים שלה, בו היא מבצעת את שיריהם הגדולים אמנים כגון בילי ג'ואל, קרול קינג, סטיבי וונדר ואלטון ג'ון, לצד קלאסיקות ישראליות של סשה ארגוב, משה וילנסקי ואלונה טוראל.
הדרכים הרומיות בארץ ישראל

כביש רומי בעמק האלה ("דרך הקיסר")
אבן מיל משנות שלטונו של דומיטיאנוס, הוצבה במקור בשנת 83, התגלתה מדרום לאכזיב על כביש אנטיוכיה-עכו
בתקופת השלטון הרומאית בארץ ישראל נסללו בארץ דרכים רבות, ששרידיהן קיימים עד היום. חלקן, "השבילים המדורגים, היו מעשי ידיהם של תושבי הארץ היהודים, שהשתמשו בהם לעלייה לרגל לירושלים" והרומאים ניצלו את התשתית הקיימת למפעלות הסלילה של האימפריה בארץ ישראל.
מטרת סלילתן של הדרכים ברומא העתיקה הייתה הקמתה של רשת דרכים ענפה, דוגמת זו שהייתה קיימת ברחבי האימפריה הרומית. הדרכים נועדו, בראש וראשונה, לשינוע גייסות הצבא הרומי, ובנוסף עמדו לשירות התעבורה הציבורית שכללה את הובלת הדואר ולנסיעות פקידי השלטון המרכזי. לדרכים הייתה גם חשיבות כלכלית בהובלת משאות והסעת בני אדם.
חלק מהדרכים בארץ ישראל נסללו בעקבות המרד הגדול (66–73), חלק בתקופת הקיסר אדריאנוס, וחלק תחת שלטונו של הקיסר מרקוס אורליוס.
המאפיין הבולט של דרכים אלו הוא השימוש במסלול הנוח ביותר האפשרי ממקום אחד למשנהו: מסלול שאינו חוצה מכשולים טבעיים, עביר בכל ימות השנה ובעל שיפוע מתון - נוח להליכת בני אדם, לרכיבה ולמעבר מרכבות. לאורך הדרכים ניצבו אבני מיל הבאות לרומם את השליטים אשר מימנו את סלילת הדרך, וכן מצודות ומצדים בהם ישבו חיילים אשר הגנו על הדרך.
ישנם כבישים בני זמננו המשתמשים בתוואי של הדרכים הרומאיות העתיקות. הבולט שבהם הוא כביש אשקלון - קריית גת - חברון (כביש 35), העולה לחברון במסלול מתפתל, ובשיפוע מינימלי. אולם מרבית הדרכים הרומיות הקדומות בישראל נהרסו בידי הבריטים אשר סללו כבישים על גביהן.
ממפקדת הלגיון השישי פראטה, שישבה במחנה בלגיו מקום אסטרטגי על הדרך קיסריה - בית שאן בשיפולים הדרומיים של עמק יזרעאל אזור צומת מגידו של ימינו, נסללו דרכים בשנת 120 לספירה לבירת הפרובינקיה, קיסריה, לבית שאן, לציפורי, ולעכו.
הדרכים > דרכי אורך

דרכי האורך העיקריות היו:
דרך החוף, (בחלקה על דרך הים העתיקה) מאַנְטִיוֹכִיָה באסיה הקטנה עד לאלכסנדריה שבמצרים. שתי הערים היו על עורקי מסחר ראשיים: אנטיוכיה על דרכי הסחר שהובילו מנמלי הים התיכון אל אזור נהרות הפרת והחידקל, ואלכסנדריה הייתה עיר הנמל הראשית של מצרים. מסלולה של הדרך עבר דרך הערים: צור, עכו, קיסריה, אפולוניה, יפו, יבנה, אשקלון ועזה. (מקבילה לכביש 4 וכביש 2 של ימינו)
דרך פנימית יותר, מקיסריה לבאר שבע דרך אנטיפטרוס, לוד (שנקראה דיוספוליס), בית גוברין (שנקראה אלבתרופוליס), משם עלתה לחברון וירדה לבאר שבע.
דרך נוספת לאורך קו פרשת המים הארצי (כביש 60) שיצאה מציפורי (דיו-קיסריה), ועברה דרך מגידו (לגון), שכם (ניאופוליס), ירושלים, חברון, באר שבע והמשיכה עד ממשית. חלק מדרך זו נשמר היטב עד ימינו.
דרך מבית שאן לשכם - מסלול הדרך עובר דרך תל קעון ונחל בזק (ואדי שובש). דרך זו אותרה בסקר הבריטי. בנחל בזק נמצאו אבני מיל מימי מרקוס אורליוס וקרקלה. צבי אילן מצטט נזיר בשם סבאס, המכנה דרך זו כדרך המלך.
דרך העולה מיריחו לשכם - הדרך עולה צפונה מיריחו בקו ישר עד לחירבת פוציאל (הסמוכה לפצאל) ומשם מתפצלת לשניים: נתיב אחד עולה צפונה דרך בקעת ואדי אחמר, ועולה דרך אזור הסרטבה לשכם. הנתיב השני, עולה להרי השומרון דרך השלוחה הדרומית של מעלה אפרים, עובר דרך הכפרים מג'דל בני פדל, עקרבה ועד לשכם (כביש 505 המזרחי). תיאור של חלק מהדרך מופיע בסקר הבריטי: "הדרך הרומית הסמוכה ל"ח' פוצאיל" נשתמרה במצב מושלם, היא כוללת שלוש שורות של אבנים, ששטחן הממוצע רגל רבוע, היוצרות את שתי השורות הקיצוניות ואת חוט השדרה של הדרך" - מכאן שרוחב הדרך היה 18 רגל - 7 מטר
דרך נוספת יצאה מהעיר בניאס לשכם דרך בקעת הירדן, שם היא התפצלה לנתיב נוסף שעלה לירושלים דרך יריחו (כביש 90). קטע הדרך בית שאן - יריחו השתמר היטב, אולי בזכות מיעוט היושבים בבקעת הירדן. מיכאל אבי-יונה סבור כי הדרך נסללה בימי הדריאנוס. מדרום ומצפון לבית שאן נמצאו אבני מיל השייכות לדרך זו: אחת מהם מוקדשת לקרקלה ואחרות למרקוס אורליוס. על אבן מיל אחת נמצאה כתובת "המיל העשירי מסקיתופוליס" - היא בית שאן.
דרך העולה מהנגב (בשני סעיפים, האחד מקדש ברנע והשני מאילת דרך מעלה עקרבים), דרך שלוחת הר עמשא ודרום הר חברון לאורך גב ההר וקו פרשת המים אל העיר חברון (לאורך דרך זו נבנה קו מצודות להגנת יושבי ההר). ליד הקיבוץ הר עמשא, בנתיב שביל ישראל, ניתן לראות אבני שפה ואבני רוחב של הדרך הרומית.