stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים ברעם
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

את עבודתו העיתונאית החל ב"העולם הזה", בסוף שנות ה-70, ככתב פרלמנטרי, בנוסף כתב בעיתון מדור לעניינים בינלאומיים בשם "עולם קטן". בשנות השמונים במקביל ערך ופרסם, יחד עם מקסים גילן, את כתב העת "במרחב" שהופץ בישראל. בשנת 1990, לאחר סגירת העיתון "העולם הזה", עבר לכתוב בעיתון "כל העיר" הירושלמי, כבעל טור בנושאי פוליטיקה וכדורגל. בנושאי כדורגל כותב ברעם בעיקר על קבוצות הכדורגל הירושלמיות ועל כדורגל אנגלי וספרדי (בין השאר כותב ברעם בקביעות על קבוצת וסטהאם יונייטד, אותה הוא אוהד).
בשנות ה-90 עבד ברעם במקביל כפרשן כדורגל במשך כ-10 שנים בערוץ הראשון של רשות השידור.
בשנת 1985 הנחה ברעם ערב זיכרון שנערך בתל אביב לפעיל אש"ף הד"ר עיסאם סרטאווי, שבו ראה שותף לשלום ישראלי-פלסטיני.
בשנת 2002 נטל חלק בדיון הפומבי בין עירית לינור ובין עורך "הארץ", עמוס שוקן, שבו תקפה לינור את עמדתו של העיתון כלפי הסכסוך הישראלי-פלסטיני והאשימה אותו באנטי-ציונות ואנטי-פטריוטיות. במאמרו "קרנפים" צידד ברעם בעמדת שוקן.
עם הקמת המגזין האינטרנטי הגדה השמאלית בשנת 2002, החל לפרסם את מאמריו גם באתר זה.
בשנת 2007, היה מעורב ביוזמה של אוהדי הפועל ירושלים שהתנגדו לאופי הניהולי של המועדון, והקימו את הפועל קטמון ירושלים, מועדון הכדורגל הראשון בישראל הנמצא בבעלות אוהדיו.
במרץ 2020, בעקבות מגפת הקורונה בישראל, התבקש לצאת לחופשה ללא תשלום מעיתון כל העיר. שנתיים קודם גם התבקש לא לכתב יותר פובליציסטיקה על נושאים שנויים במחלוקת בטורו השבועי, אלא רק סיפורים. באוקטובר 2020 הפסיק לכתוב עבור כל העיר.
חיים אישיים

חיים ברעם הוא אחיו של עוזי ברעם, שהיה שר התיירות. ברעם נשוי בשנית למימי, ואב לארבעה ילדים. בתו הבכורה דפנה פרסמה באנגליה ספר על עיתון "הגארדיאן" והיחס שלו למדינת ישראל.
עמדותיו הפוליטיות

ברעם התבטא פעמים רבות בטוריו בזכות תנועת חד"ש, שעם רוב עמדותיה הוא מזדהה. כמו כן הוא חבר בתנועת "יש גבול", והשתתף מטעמה ב"טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי" ביום העצמאות בשנת 2005.
על יחסי חילוניים-דתיים כתב: "בנושאים של חילוקי דעות בין חילונים לדתיים העדפתי תמיד הידברות על כפייה בכוח. אבל הלובי הדתי מתנהג בחוצפה כזו, שאין לנו החילונים ברירה אלא להגיב על זה, כי אורח החיים שלנו מותקף... התחושה היא שהדתיים נכנסים לך לבית, לצלחת, לכל מקום." באותו מאמר הוא מביע את דעתו גם על הציבור הדתי: "הם תומכים בכיבוש ולא מרימים שום קול צעקה לגבי הנעשה בשטחים. אף אחד מהרבנים לא ראוי להיות מורה הדור מבחינה מוסרית."
וכך הוא מתאר את המצב הסוציו-פוליטי הישראלי בעשורים האחרונים: "ישראל, שנטשה אפילו את היומרה להיות סוציאל-דמוקרטיה, אימצה לעצמה את כל דפוסי ההתנהלות של הימין האמריקאי, את האתוסים שלו ואת השיטה החברתית, ולזה הוסיפה רשלנות וסדרי ממשל קלוקלים מתוצרת עצמית. השילוב בין הניכור החברתי, קידוש הפערים הכלכליים והאמונה המיסטית בכוחות השוק מצד אחד, והמורשת הביורוקרטית המזרח אירופית מן הצד האחר, הביא אותנו אל עברי פי פחת."
על מצעד הגאווה שהתקיים בירושלים בשנת 2007 כתב: "לא ייתכן שצעדות פאשיסטיות למען התנחלויות הן דבר מקובל בעיר, למרות העובדה שהן פוגעות מאוד ברגשותינו, ואילו צעדה שמחה ואנושית מאוד של אנשים המאמינים בדרכם, היא פסולה."
ספריו

גולדברג הצייד (1996), ספר ילדים, המספר על צייד שלאורך 40 שנות עבודה ביער לא הצליח לצוד "אפילו חיה קטנה אחת".
אדום צהוב שחור (2004), מספר על ילדותו של ברעם בירושלים בשנות ה-50, בצל האהבה הגדולה שלו לקבוצת הכדורגל הפועל ירושלים.
כתיבתו של ברעם על כדורגלנים:
ברעם כתב פרק על הכדורגלן אלי בן רימוז' בספר "מלכים" של רון עמיקם, המביא דיוקנאות של מאה מבקיעים בתולדות הכדורגל בישראל.
כמו כן כתב פרק על הכדורגלן אלון מזרחי בספר "אדוני התרבות, אנטומיה של יצרני תרבות ישראלים", אסופת מאמרים בעריכתם של ניר ברעם ונועה גרינברג, בהוצאת עם עובד.
הערות שוליים

↑  חיים ברעם על מאיר וילנר, ספטמבר 2003, באתר "הפורום הקומוניסטי הישראלי"
↑  חיים ברעם, חוויה ושמה "כל העיר", 23 בדצמבר 2016, באתר הגדה השמאלית
↑  חיים ברעם, כל העיר, ווסטהאם חוזרת, כל השאר לא חשוב, באתר הארץ, 3 ביוני 2012
חיים ברעם, תענוג לראות את יוסי, מדהים, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2005
↑  מקץ 20 שנה, חיים ברעם, 8/12/2006, באתר "הגדה השמאלית"
↑  המאמר "קרנפים" שברעם פרסם בכל העיר ב-3/5/2002
↑  חיים ברעם, אני אוהב אותך הפועל קטמון ירושלים: מאמר מתוך הספר על הקבוצה הירושלמית, 5 בספטמבר 2016
↑   הילו גלזר, הם היו חוד החנית של התקשורת הישראלית. ייתכן שאלה ימיהם האחרונים, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2020
↑  Bryan Cheyette, ‏Bryan Cheyette assesses Daphna Baram's study of the Guardian's reporting of the Israeli-Palestinian conflict, Disenchantment, Guardian, Sat 24 Jul 2004
↑  חיים ברעם ב"טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי" של תנועת "יש גבול" ב-2005
↑  ynet, מחלוקת ט' באב: הרב מצגר מול חיים ברעם, באתר ynet, 29 ביולי 2001
↑  חולף עם הרוח, חיים ברעם, 11 בינואר 2008, באתר "הגדה השמאלית"
↑  עם שוך המהומה - על מצעד הגאווה בירושלים, חיים ברעם, 29 ביוני 2007, באתר "הגדה השמאלית"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285990605171  GND: 1203139683  ISNI: 0000 0000 6660 887X  LCCN: nr2005009058  VIAF: 19957764   WorldCat (עם VIAF): 19957764
ג'וליאן אובנדן

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1976 (בן 48) שפילד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Julian Mark Ovenden 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 עיסוק:  זמר
 מקום לימודים:  איטון קולג'  ניו קולג'  האקדמיה של וובר דאגלס למשחק דרמטי  בית ספר קתדרלת סנט פול בלונדון 
 אתר אינטרנט
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וליאן מארק אובנדן (באנגלית: Julian Mark Ovenden; נולד ב-29 בנובמבר 1976) הוא שחקן וזמר אנגלי. הוא כיכב בברודוויי ובווסט אנד, ובסדרות טלוויזיה הן בבריטניה והן ארצות הברית. כמו כן לאובנדן יש קריירה בינלאומית כזמר באולמות קונצרטים ובהקלטות.
ביוגרפיה

אובנדן נולד בעיר שפילד שביורקשייר. הוא בן למשפחה בת שלושה ילדים של הכומר ג'ון אובנדן שהיה בעבר כומר של המלכה אליזבת השנייה. כילד שר אובנדין במקהלה של קתדרלת סנט פול. בהמשך קיבל מלגה ללימודי מוזיקה באיטון קולג'. הוא למד מוזיקה בניו קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
את הכשרתו המוזיקלית כזמר אופרה הפנה אובנדן לקריירה של הופעות במחזות מוזיקליים. הוא השלים את השכלתו האקדמית באקדמיה לאמנות הדרמה ובר דאגלס.
קריירה

בתיאטרון הופיע אובנדן במחזמר "מתגלגלים" בתפקיד פרקלין (2000). בשנת 2004 שיחק במחזמר "Grand Hotel" בתפקיד הברון בתיאטרון דונמאר ורהאוס. ב-2009 גילם את באטלר ב"אנני אוקלי אשת לפידות" עבור ריצ'רד ג'ונס בתיאטרון יאנג ויק. ב-2008 שיחק בתפקיד ארמנד במחזמר "מרגריט" מאת מישל לגראן עבור ג'ונתן קנט בתיאטרון היימרקט. ב-1999 הופיע בתפקיד כרוז במחזה "המלך ליר" עם הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-2006 שיחק במחזה "Butley" בדמות ג'וזף קייסטון בתיאטרון בות' בברודוויי לצדו של נייתן ליין. ב-2011 גילם את המוות במחזה "Death Takes a Holiday" עבור להקת התיאטרון ראונדאבאוט בניו יורק. ב-2003 שיחק במחזה "A Woman of No Importance" בתפקיד ג'רלד עבור אדריאן נובל בתיאטרון היימרקט. ב-2011 גילם את דמותו של ג'. מ. בארי במחזה "למצוא את ארץ לעולם לא" עם להקת התיאטרון ויינשטיין. ב-2013 הופיע בהצגת הבכורה בפריז של המחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'". ב-2015 שיחק במחזה "ספינת השעשועים" במרכז לינקולן בניו יורק. ב-2014 שיחק בתפקיד ג'ון במחזה "My Night with Reg".
אובנדן שר פעמים אחדות בקונצרטים של הפרומס, בעיקר בקונצרטים משיריהם של סטיבן סונדהיים ושל רוג'רס והמרשטיין.
הופעת הבכורה של אובנדן בטלוויזיה הבריטית הייתה בתפקיד אנדרו פויל במשך חמש עונות של הסדרה "המלחמה של פויל" לצדו של מייקל קיצ'ן. הוא השתתף בשתי עונות של הסדרה "אחוזת דאונטון" בדמות צ'ארלס בלייק. עוד בטלוויזיה הבריטית הופיע בסדרה "ההגדה לבית פורסייט" בתפקיד ואל דארטי, במיני-סדרה "Any Human Heart" בדמות ויליאם בויד, ובתפקיד ד"ר דייוויד צ'ריטון בסדרה "The Royal". בטלוויזיה האמריקאית השתתף אובנדן בסדרה "מבוקש" בעונות השלישית והרביעית בתפקיד ג'רמי למברט. עוד הופיע בסדרה "מאפיית הקשמיר" בתפקיד אריק ברדן, בסדרה "קרובות" בדמות ג'ייסון גרינשטיין ובסדרה "סמאש" בדמות ג'ון פ' קנדי.
בקולנוע שיחק אובנדן בתפקיד רומן בסרט "המושבה" לצדם של אמה ווטסון ודניאל בריהל. הוא גילם את מתיו פרייס בסרט "The Confessions" יחד עם דניאל אוטיי, טוני סרווילו וקוני נילסן. בסרט הבריטי "Allies" שיחק בתפקיד קפטן גבריאל ג'קסון.
כזמר סולן הופיע אובנדן עם התזמורות המובילות בעולם בהן התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת ניו יורק פופס, Northern Sinfonia, והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת של ג'ון וילסון, תזמורת הקונצרטחבאו ו-BBC Concert Orchestra. עוד הופיע באלברט הול בלונדון במופע הפרומס, שם הוא מופיע בקביעות. ב-2014 הופיע אובנדן לראשונה בקרנגי הול, והופיע שם שוב ב-2015.
ב-2013 הקליט אובנדן את אלבום הבכורה שלו "If You Stay" בחברת התקליטית "דקה". עוד הקליט משירי רוג'רס והמרשטיין יחד עם המנצח ג'ון וילסון בחברת וורנר קלאסיקס, ואלבום לחג המולד של הסדרה "אחוזת דאונטון" בחברת וורנר מיוזיק גרופ. בסוף 2015 חתם על חוזה עם חברת איסט וסט רקורדס ואלבום חדש שלו יצא לאור באפריל 2016.
חיים אישיים

אובנדן נשוי לזמרת האופרה קייט רויאל. להם בן, ג'וני בו, ובת אודרי. בני הזוג התחתנו ב-20 בדצמבר 2010. הטקס נערך על ידי אביו של אובנדן אשר גם ערך את טקס ההטבלה של בנם.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 |  | Come Together | מאט | סרט טלוויזיה |
| 2002–2003 | ההגדה לבית פורסייט | The Forsyte Saga | ואל דארטי | מיני-סדרה |
| 2002–2008 | המלחמה של פויל | Foyle's War | אנדרו פויל |  |
| 2003 |  | The Royal | ד"ר דייוויד צ'ריטון | סדרת טלוויזיה |
| 2004 | מזמור חג המולד | A Christmas Carol: The Musical | פרד אנדרסון | סרט טלוויזיה של NBC |
| 2005 | פוארו | Agatha Christie's Poirot | מייקל שיין | בפרק "After the Funeral" |
| 2006 |  | Laws of Chance |  | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2006 | מכושפות | Charmed | נובאק | בפרק "12 Angry Zen" |
| 2005–2006 | קרובות | Related | ג'ייסון |  |
| 2008 | קשמיר מאפיה | Cashmere Mafia | אריק ברדן |  |
| 2008 |  | Date |  | סרט קצר |
| 2010 |  | 1st Night | טום |  |
| 2010 |  | I Do | הוגו | סרט קצר |
| 2010 |  | Any Human Heart | ארנסט המינגוויי | מיני-סדרה |
| 2011 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | בן ויוויאני | בפרק "Dark Secrets" |
| 2013 | סמאש | Smash | סיימון |  |
| 2013–2014 | אחוזת דאונטון | Downton Abbey | צ'ארלס בלייק |  |
| 2014 |  | Cosmos: A Spacetime Odyssey | מייקל פאראדיי | מיני-סדרה דוקומנטרית |
| 2014 |  | The Assets | גארי גריימס | מיני-סדרה |
| 2014 |  | Allies | קפטן גבריאל ג'קסון |  |
| 2015 |  | Colonia | רומן |  |
| 2015 |  | Live from Lincoln Center | גיילורד רוונל | בפרק "Kern & Hammerstein's Show Boat" |
| 2015 | צלילי המוזיקה | The Sound of Music Live | קפטן גאורג פון טראפ | סרט טלוויזיה |
| 2014–2016 | מבוקש | Person of Interest | ג'רמי למברט |  |
| 2016 |  | Death in Paradise | דן האגן | בפרק "The Complex Murder" |
| 2016 | הווידויים | The Confessions | מתיו פרייס |  |
| 2016 |  | Major Crimes | פיטר אוגדן | בפרק "Tourist Trap" |
| 2017 | הכתר | The Crown | בובי קנדי | עונה שנייה |
| 2019-2017 | אבירי הלילה | Knightfall | ויליאם דה נוגארט | סדרת טלוויזיה; 18 פרקים (2 עונות) |
| 2020 | ברידג'רטון | Bridgerton | הנרי גרנוויל | סדרת טלוויזיה |
| 2020 |  | Adult Material | טום פיין | תפקיד ראשי; 4 פרקים |
| 2022 | האנשים שאנחנו שונאים בחתונה | The People We Hate at the Wedding | אלקוט |  |
| 2024 | נקודת פיצוץ (אנ') | Trigger Point | ג'ון פרנסיס | תפקיד ראשי (עונה 2); 6 פרקים |
| TBA |  | The Lost Girls | קלייטון |  |
נעה ידלין

| --- | --- |

נעה ידלין
 לידה:  23 בדצמבר 1975 (בת 49) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראל
 עיסוק:  סופרת, עיתונאית ומרצה לכתיבה יוצרת
 שפות היצירה:  עברית
 פרסים והוקרה:  פרס ספיר (2013) 
 
נׂעה ידלין (נולדה ב-23 בדצמבר 1975) היא סופרת, תסריטאית, עיתונאית ומרצה ישראלית לכתיבה יוצרת. כלת פרס ספיר לספרות לשנת 2013.
ביוגרפיה

ידלין גדלה בתל אביב להורים שעלו לישראל מארגנטינה. למדה בתיכון עירוני ה'. לאחר השירות הצבאי עברה לירושלים, שם סיימה תואר ראשון ושני בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בין התואר הראשון לשני התגוררה במשך חצי שנה בבייג'ינג ולמדה באוניברסיטה המקומית.
במקביל ללימודיה באוניברסיטה החלה לכתוב בשבועון הירושלמי "כל העיר". בין השאר כתבה את הטורים "מנתחת מערכות" ו"חוזרת בתשובה" (שקובץ לימים לספר "שאלות קשות לאללה – אתם שואלים, אלוהים משיב", בהוצאת חרגול-עם עובד ב-2005).
ב-2002 עברה לעיתון "העיר", וב-2004 ל"מעריב". בין השאר שימשה כעורכת ב"סופשבוע", וכתבה ביקורות טלוויזיה, תרבות ותקשורת. במקביל שימשה כמבקרת תקשורת במגזין המקוון "העין השביעית", והגישה פינות תרבות ברדיו, בין השאר בתוכניתם של שי ודרור ובטלוויזיה.
מאז 2011 מנחה ידלין סדנאות כתיבה, יחד עם הסופרת ענת עינהר.
על ספרה "בעלת הבית", שיצא בהוצאת זמורה ביתן, זכתה בפרס ספיר לשנת 2013.
על ספרה "שטוקהולם", שיצא לאור בהוצאת זמורה ביתן. הייתה מועמדת לפרס ספיר לשנת 2017. הספר עובד לסדרת טלוויזיה, שנכתבה גם היא על ידי ידלין.
ידלין נשואה לדורון נחום, דוקטור לפילוסופיה, ואם לבת ולבן. מתגוררת בתל אביב.
ספריה

שאלות קשות לאללה – אתם שואלים, אלוהים משיב (2005), בהוצאת חרגול-עם עובד
חיי מדף (2010), בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
בעלת הבית (2013), בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
שטוקהולם (2016), בהוצאת כנרת זמורה־ביתן
אנשים כמונו (2019), בהוצאת כנרת זמורה־ביתן
הספר הלא נכון (2022), בהוצאת כנרת זמורה דביר
פרסים

בעלת הבית, הוצאת זמורה ביתן, זכה בפרס ספיר לשנת 2013.
הערות שוליים

1 2  מיה סלע, הזוכה בפרס ספיר לשנת 2013 היא נעה ידלין, באתר הארץ, 5 בפברואר 2014
↑  איתמר זהר, נעה ידלין, שמעון אדף ורת אלמוג בין מועמדי פרס ספיר, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2017
↑  שגיא בן נון‏, הספר "שטוקהולם" של נעה ידלין יעובד לסדרה בקשת 12 וב'כאן', באתר וואלה, 29 באוקטובר 2017
↑  נעה ידלין, לפרופסורים למנהל עסקים יש נשמה?
בפודקאסט "הקיפוד והשועל", 12 ביוני 2022
↑  קרן הבר, נעה ידלין: אמרו לי שאין כאן מה לספר, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, יוני 2022
↑  "הספר הלא נכון" מאת נעה ידלין: פרק לקריאה, באתר הארץ, 27 במאי 2022
↑   צליל אברהם, נעה ידלין עורכת טקס אשכבה לספרות היפה, באתר הארץ, 21 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300108305171  BnF: cb15530449s (data)  GND: 1089709927  ISNI: 0000 0000 7847 5701  LCCN: no2006127109  VIAF: 32306048   WorldCat (עם VIAF): 32306048
יום העצמאות (ארצות הברית)

ערך זה עוסק ביום העצמאות האמריקאי. אם התכוונתם ליום עצמאות של מדינות אחרות, ראו .
| --- | --- |

זיקוקים מעל אנדרטת וושינגטון, 4 ביולי 1986
 מדינה:  ארצות הברית 
 סוג:  חג פדרלי
 סיבה:  הכרזת העצמאות של ארצות הברית
 מאכלים:  נקניקייה בלחמנייה, המבורגר 
 מועד
 תאריך:  4 ביולי 2025
 
פסל החירות, מתנתה של צרפת ליום העצמאות המאה של ארצות הברית
יום העצמאות של ארצות הברית (באנגלית: Independence Day), המכונה גם "ה-4 ביולי" (באנגלית: Fourth of July), הוא חג פדרלי המציין את אימוץ הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 1776, שבמסגרתה הכריזו שלוש עשרה המושבות הראשונות על התנתקותן מממלכת בריטניה הגדולה.
החג נחשב לחג פדרלי, ולכן הוא יום שבתון וכל השירותים שאינם חיוניים נסגרים באותו היום. החג מצוין על פי רוב באמצעות זיקוקים, מצעדים, ברביקיו, פיקניקים, משחקי בייסבול וכיוצא באלה. בדרך כלל האירועים מקושרים להיסטוריה ולמורשת האמריקנית, אולם רבים מתייחסים ליום כחגיגת קיץ, בלי הממד הלאומי. השבוע הראשון של יולי נחשב לאחד השבועות הכי עמוסים בנסיעות- משפחות רבות נוסעות לטייל.
רקע

במהלך המהפכה האמריקאית, ההפרדה הרשמית של שלוש עשרה המושבות מממלכת בריטניה הגדולה התרחשה למעשה ב-2 ביולי 1776, כאשר הקונגרס הקונטיננטלי השני אישר בהצבעה את ההחלטה על העצמאות שהועלתה ביוני אותה שנה על ידי ריצ'רד הנרי לי מווירג'יניה שהכריזה על ארצות הברית כעצמאית משלטון בריטניה הגדולה. לאחר שהצביע בעד קבלת העצמאות, נתן הקונגרס את דעתו על הכרזת העצמאות, שהייתה הצהרה שהסבירה את החלטה זו, שהוכנה על ידי ועדה של חמישה אישים בראשותו של תומאס ג'פרסון. הקונגרס ניהל דיון ושינה את הניסוח של ההצהרה ובסופו של דבר אישר אותה יומיים מאוחר יותר ב-4 ביולי. למחרת היום כתב ג'ון אדמס לרעייתו, אביגייל אדמס:
"היום השני בחודש יולי, 1776, יהיה היום הזכור ביותר בהיסטוריה של אמריקה. אני נוטה להאמין שיום זה יצוין בחגיגות על ידי הדורות הבאים כיום של חגיגות גדולות. יום זה צריך להיות מצוין כיום של ישועה, באמצעות מעשים קדושים של מסירות לאל הכול יכול. יום זה צריך להיות מצוין בהדר ובמצעדים, עם מופעים, עם משחקים, עם אירועי ספורט, תותחים, פעמונים, מדורות ואורות, מקצה אחד של יבשת זו לקצה השני שלה, מעתה ועד עולם".
נבואתו של אדמס התגשמה למעשה בתאריך מאוחר יותר ביומיים. מלכתחילה חגגו האמריקאים את 4 ביולי כיום העצמאות שלהם, התאריך בו פורסמה הכרזת העצמאות ולא את 2 ביולי, התאריך בו התקבלה החלטת העצמאות בישיבה סגורה של הקונגרס.
בקרב ההיסטוריונים התנהל ויכוח על השאלה האם חברי הקונגרס חתמו על הכרזת העצמאות ב-4 ביולי, אף על פי שתומס ג'פרסון, ג'ון אדמס ובנג'מין פרנקלין, כתבו מאוחר יותר שהם אכן חתמו על ההכרזה באותו יום. רוב החוקרים סבורים שההכרזה למעשה נחתמה חודש לאחר מכן, ב-2 באוגוסט 1776 ולא ב-4 ביולי כפי שמקובל לחשוב.
בצירוף מקרים, הן ג'ון אדמס והן תומאס ג'פרסון, החותמים היחידים על הכרזת העצמאות שמאוחר יותר שירתו כנשיאי ארצות הברית, מתו באותו יום, 4 ביולי 1826, שהיה יום העצמאות ה-50 של ארצות הברית. אף על פי שלא נמנה עם חותמי ההכרזה, אך היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, מת ג'יימס מונרו, שגם הוא נבחר כנשיא ארצות הברית, ב-4 ביולי 1831 והיה הנשיא השלישי שמת בתאריך זה. קלווין קולידג', נשיאה ה-30 של ארצות הברית, נולד ב-4 ביולי 1872 והוא היחידי מכל נשיאי ארצות הברית עד כה שנולד בתאריך זה.
היסטוריה

ב-1777 נורו 13 מטחי כבוד, פעם אחת בבוקרו של 4 ביולי ופעם אחת בערוב היום, בבריסטול, רוד איילנד. פילדלפיה ציינה את יום העצמאות הראשון באופן שיראה מוכר לאמריקאים בני זמננו: ארוחת ערב רשמית של הקונגרס הקונטיננטלי, הרמת כוסית, 13 מטחי כבוד, נאומים, תפילות, נגינת מוזיקה, מצעדים, תרגילי סדר וזיקוקים. הספינות שעגנו בנמל קושטו בדגלים בצבעי אדום, לבן וכחול.
ב-1778, במפקדתו ברוס היל ליד ניו ברנזוויק, ניו ג'רזי, ציין גנרל ג'ורג' וושינגטון את 4 ביולי עם הקצבה כפולה של רום שניתנה לחייליו ועם ירי מטחי כבוד. מעבר לאוקיינוס האטלנטי קיימו השגרירים, ג'ון אדמס ובנג'מין פרנקלין ארוחת ערב עם חבריהם האמריקאים בפריז שבצרפת.
ב-1779 חל 4 ביולי ביום ראשון והחג צוין ביום שני, 5 ביולי.
ב-1781 הייתה המועצה המחוקקת של מסצ'וסטס לראשונה שהכירה ב-4 ביולי כחג לאומי.
ב-1783 קיימו חברי הכנסייה המורבית בסיילם, קרוליינה הצפונית חגיגה ב-4 ביולי עם תוכנית מוזיקלית שקובצה על ידי יוהאן פרידריך פטר. יצירה זו זכתה לשם "מזמורי השמחה" (The Psalm of Joy). הייתה זו החגיגה המתועדת הראשונה והיא נערכת שם עד היום באותה מתכונת.
ב-1870 קבע הקונגרס של ארצות הברית ש-4 ביולי יהיה יום חג לאומי, אך שעובדי הממשלה לא יקבלו תשלום על היעדרותם מהעבודה באותו יום.
ב-1938 שינה הקונגרס את החוק וקבע כי 4 ביולי יהיה יום חופש בתשלום.
מנהגי החג

יום העצמאות הוא חג לאומי המצוין באווירה פטריוטית. בדומה לאירועי קיץ אחרים, חגיגות יום העצמאות מתקיימות לרוב במקומות פתוחים. זהו חג פדרלי, כך שכל המוסדות הפדרליים שפעילותם לא חיונית, כמו שירות הדואר ובתי המשפט הפדרליים, סוגרים את שעריהם באותו יום. פוליטיקאים רבים מנצלים את ההזדמנות להופיע ביום זה בפומבי כדי להלל את המורשת, החוקים, ההיסטוריה, החברה והעם האמריקאיים.
משפחות חוגגות לרוב את החג באירוח קרובים וידידים או בעריכת פיקניק או ברביקיו. רבים מנצלים את יום החופש ובשנים מסוימות את סוף השבוע הארוך הצמוד לחג, כדי להתאסף עם קרובי משפחה וחברים. הבתים מקושטים בצבעי דגל ארצות הברית, אדום, לבן וכחול. מצעדים נערכים בדרך כלל בשעות הבוקר, לפני שהמשפחות מתאספות, בעוד שתצוגות הזיקוקים מתקיימות בערב לאחר רדת החשיכה במקומות ציבוריים כמו פארקים, ירידים או כיכרות הערים.
בעבר היה הלילה שלפני 4 ביולי מוקד החגיגות שצוין בהתכנסויות רועשות שכללו לעיתים קרובות מדורות. בניו אינגלנד, התקיימו בערים שונות תחרויות בניית פירמידות עשויות מחביות. אלה הודלקו עם רדת הלילה כדי לציין את כניסת החג. הפירמידות הגבוהות ביותר היו בסיילם (על גבעת גאלווס, האתר המפורסם בו הוצאו להורג 13 נשים ו-6 גברים ב-1692 בעוון כישוף במהלך ציד המכשפות בסיילם), שם מסורת המדורות המשיכה והפירמידות היו בנויות מ-40 חביות והיו אלו המדורות הגדולות ביותר. המנהג פרח במאות ה-19 וה-20 והוא עדיין נהוג בכמה ערים בניו אינגלנד.
תצוגות הזיקוקים של יום העצמאות מלוות לרוב בנגינת שירים כמו המנון ארצות הברית, "אלוהים ברך את אמריקה" (אנ'), "אמריקה היפה" (אנ'), "אמריקה" (אנ'), "ארץ זו היא ארצך" (אנ'), "הכוכבים והפסים לעד" (אנ') ובנוסף, יאנקי דודל במדינות הצפוניות ודיקסי במדינות הדרום. חלק ממילות השירים מאזכרות דמויות ממלחמת העצמאות של ארצות הברית וממלחמת 1812.
תצוגות זיקוקים נערכות במדינות רבות וזיקוקים רבים נמכרים לשימוש אישי או כחלופה לתצוגות ציבוריות. שיקולי בטיחות גרמו לכמה מדינות לאסור את תצוגות הזיקוקים או להגביל את היקפם או את אופיים. בנוסף, תנאי מזג האוויר היבשים במקומות מסוימים עשויים להכתיב את ההחלטה אם להתיר או לאסור את השימוש בזיקוקים. במקרים כאלה עשוי לחול איסור על הציבור לרכוש זיקוקים או להפעיל אותם, אך תצוגות מקצועיות כן מתקיימות תוך נקיטת אמצעי זהירות.
ירי של חמישים פגזי תותחים לכבוד כל מדינות ארצות הברית, הקרוי "ההצדעה לאיחוד" (salute to the union) מתבצע בצהרי היום על ידי כל בסיס צבאי המסוגל לכך.
ב-2009 התקיימה בעיר ניו יורק תצוגת הזיקוקים הגדולה ביותר בארצות הברית ובה נעשה שימוש ביותר מ-22 טונות של חומרי נפץ. החגיגות בניו יורק נערכות בדרך כלל על גדות האיסט ריבר. תצוגות מרכזיות נוספות נערכות בשיקגו על גדות ימת מישיגן, בסן דייגו על גדות מפרץ מישון, בבוסטון על גדות נהר צ'ארלס, בסנט לואיס על גדות נהר המיסיסיפי, בסן פרנסיסקו על גדות מפרץ סן פרנסיסקו ובמול שבוושינגטון הבירה.
במהלך פסטיבל החירות הבינלאומי השנתי של וינדזור ודטרויט, מתקיימת בדטרויט אחת מתצוגות הזיקוקים הגדולות בעולם על גדות נהר דטרויט לרגל יום העצמאות בשיתוף עם יום קנדה שנחגג בוינדזור, אונטריו השכנה.
השבוע הראשון של חודש יולי הוא אחד העמוסים בנתיבי התחבורה בארצות הברית במהלך השנה, שכן אנשים רבים לוקחים לעצמם סוף שבוע מורחב ויוצאים לנופש ולטיולים.
אירועים בולטים

מאז 1785 נערך מצעד יום העצמאות בבריסטול שברוד איילנד וזהו המצעד הוותיק ביותר בארצות הברית שנערך ברציפות.
מאז 1868 מתקיימות בעיר סיוארד שבנברסקה חגיגות בכיכר העיר. ב-1979 הוענק לעיר התואר "עיר הארבעה ביולי הרשמית של ארצות הברית" על פי החלטה של הקונגרס. סיוארד גם הוכתרה על ידי מושל המדינה, ג'יימס אקסון בתואר "עיר הארבעה ביולי הרשמית של נברסקה". סיוארד היא עיירה המונה 6,000 תושבים אך ביום העצמאות מצטרפים אליהם יותר מ-40,000 איש.
בארצות אחרות

מאז 1912 מקיימת "אגודת רבילד" (Rebild Society), אגודת ידידות אמריקאית-דנית, בעיר רבילד שבדנמרק, חגיגות הנמשכות על פני כל סופי השבוע של חודש יולי ומהוות הזדמנות לחופשת מולדת עבור אמריקאים ממוצא דני.
בפיליפינים נחגג 4 ביולי כיום הרפובליקה, לציון סיום השליטה האמריקאית במדינה בשנת 1946. ארצות הברית בחרה בכוונה בתאריך זה למתן העצמאות לפיליפינים בשל היותו יום העצמאות שלה והוא נחגג ככזה עד 1962. ב-1964 שונה שמו של החג ל"יום הרפובליקה", אז שונה יום העצמאות של הפיליפינים ל-12 ביוני, שהוא היום בו זכתה המדינה בעצמאותה מידי ספרד ב-1898.
ברואנדה, נחגג 4 ביולי כחג רשמי הידוע בשם "יום השחרור", לציון תום רצח העם ברואנדה ב-1994 שבו לקחה גם ארצות הברית חלק.
גלריית חגיגות

אחד מן הבניינים הגבוהים במיאמי, פלורידה, המואר בצבעי הדגל
מופע הזיקוקים של ניו יורק הוא הגדול בארצות הברית
טריילר פטריוטי במסכי הקולנוע החוגג את יום העצמאות של שנת 1940
עוגה לכבוד יום העצמאות
חגיגות יום העצמאות 2012 בשגרירות ארצות הברית בישראל
ראו גם

הכרזת העצמאות של ארצות הברית
חג ההודיה
לקריאה נוספת

Becker, Carl L. (1922). The Declaration of Independence: A Study in the History of Political Ideas. New York: Harcourt, Brace. ISBN 0-394-70060-0. נבדק ב-28 ביוני 2009. {{cite book}}:  (עזרה)
Criblez, Adam (2013). Parading Patriotism: Independence Day Celebrations in the Urban Midwest, 1826–1876. DeKalb, IL: Northern Illinois University Press.
Heintze, James R. "Fourth of July Celebrations Database". American University of Washington, D.C. אורכב מ-המקור ב-2000-08-15. נבדק ב-10 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)