stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דברים הגורמים לשכחה
הפעולות > הרשימה במסכת הוריות

האוכל ממה שאכל עכבר או חתול. יש שהוסיפו גם ממה שאכל כלב, בספר לקט יושר בהנהגות רבי ישראל איסרלן הביא שכך נהג אך לא בחתיכות דגים, ככל הנראה מפני שהם שתי חתיכות ולא דבר אחד, רבי יוסף יוזפא בספרו יוסף אומץ, כתב שנוהגים לתלוש את מקום הנשיכה ולאכול את השאר, רבי חיים הלברשטאם כתב שמדברי הגמרא לא משמע כך, וכך סבר גם הרב ראובן מרגליות.
אכילת לב של בהמה, מהר"ם מרוטנבורג נהג שלא לאכול גם לב עוף, וכך כתבו גם האריז"ל, והמגן אברהם.
רגילות בזיתים, מספר סייגים נאמרו לעניין זה, א. העניין הוא רגילות ולא אכילה אקראית, לפי הרב קניבסקי פירוש רגילות הוא אחת לחודש, אך רבי יצחק גויטע כתב שרגילות הוא דווקא כל יום, הרב אהרן שלמה מהריל כתב שדווקא בכל סעודה, וכך כתב גם הרב יוסף משאש, ב. היעב"ץ סבר שמדובר דווקא בזיתים שאינם כבושים, אך המאירי כתב מפורש שמדובר גם בזיתים מלוחים, ג. עוד כתב היעב"ץ שמדובר בקביעת סעודה על זיתים, ד. הרב יוסף חיים זוננפלד פסק שאם אוכל עם שמן זית אינו משכח, מפני ששמן זית מועיל לזיכרון ומשלימים זה את זה, בספר שמירת הנפש חלק עליו מפני שייתכן שאדם שהוא בעל זיכרון רק יוזק, ה. רבי אברהם פלאג'י סבר שמדובר בזיתים שחורים, ו. לפי האריז"ל אם בעת האכילה מכוונים שם "אל אלהים מצפץ" לא רק שלא משכח אלא גם מוסיף לזיכרון.
שתיית מי רחצה, היעב"ץ כתב שמדובר דווקא ברחיצת כל הגוף וברחיצת הידיים אין בעיה, הרב חיים קניבסקי כתב שאם בוטלו ברוב אין לחוש ועל כך מותר לשתות ממקווה של ארבעים סאה, בריכות, ונהרות. בשם החזון איש נאמר שאם שופכים מעט מהמים מותר לשתות מהשאר.
רחיצת הרגליים אחת על השנייה.
הנחת המלבושים מתחת הראש בעת השינה, הרב חיים קניבסקי כתב שבנימנום אין לחשוש, כמו כן אין לחשוש בהשמת הבגדים ליד או מעל הראש, יש שכתבו שמועיל הפסק, הרב יוסף חיים זוננפלד כתב שאף כאן מדובר באדם הרגיל בכך, רבים תמהו על דבריו שכן לא מוזכר בגמרא כלל "הרגיל".
מעבר תחת גמל ואפסרו
מעבר בין שני גמלים לפי רבי יוסף חיים זוננפלד מדובר דווקא כששניהם עומדים ולא כשעוברים, בספר שמירת הנפש הביא שבשעת הדחק ניתן לאחוז מקל ולעבור או לאחוז בפאת הראש.
מעבר של גבר בין שתי נשים והפוך לפי רבי יוסף חיים זוננפלד מדובר דווקא כששניהם עומדים ולא כשעוברים, בספר שמירת הנפש הביא שבשעת הדחק ניתן לאחוז מקל ולעבור ואם אין לו יכול לאחוז בפאת הראש. הרב חיים קניבסקי כתב בשם החזון איש שבילדה קטנה אין בעיה, אך אביו הרב יעקב ישראל קניבסקי הקפיד בזה, בספר בן איש חי כתב ששיעור מעבר הוא ארבע אמות. בשו"ת רבבות אפרים כתב שבאשתו, נראה שאין בעיה.
מעבר ליד ריח נבילה
מעבר תחת גשר שלא עברו בו מים ארבעים יום
אכילת לחם לא אפוי כל צורכו
אכילת בשר מכלי המיועד להוצאת הפסולת של המאכל
שתיית מים מנחל העובר בבית קברות, לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך אם המים עוברים בצינור אין בעיה.
הסתכלות בפני מת, בגמרא מובא שהמנהג לראות את פני המת, ולכן כתב הרב קניבסקי שהעניין זה התבוננות.
התבוננות בכתב שעל גבי מצבה יכול לגרום לשכחהקריאת כיתוב שעל גבי מצבה, האריז"ל כתב שהעניין הוא בכתב בולט אך בכתב שוקע אין בעיה, אולם היעב"ץ בספרו הקשורים ליעקבכתב בשם האריז"ל הפוך, כך שאין הדבר ברור, בספר יוסף אומץ הביא שמנהג הוא להשים אבן על המצבה נגד שכחה, הרב חיים קניבסקי כתב שאין הבדל בין קריאה בהרהור לקריאה בפה, וכך סבר גם הרב בצלאל שטרן.
הפעולות > דברי חז"ל במקומות אחרים

האומר שמועה זה נאה ושמועה זה אינה נאה.
עיסוק בצורכי ציבור.
גאווה וגסות רוח.
כעס.
דאגה.
ריבוי סעודה - רעבתנות.
למידת מידע שאינו תורה.
אי קימה לרבו.
אי זהירות בנטילת ידיים.
הזעה בסאונה בעמידה.
דיבור עם אישה בשוק.
החלפת נעל ימין בשמאל, בספר מאסף לכל המחנות כתב שאם עושה כן באופן קבוע אין חשש.
תפירת הבגדים תוך כדי לבישה, המחזור ויטרי כתב שישים קיסם בפיו וינצל.
אכילת או שתיית חלב בהמה טמאה, הרב חיים קניבסקי שיער שכוונתו שבתור ילד יונק מגויה וכדברי הרמ"א.
מעבר באוויר מגדל בבל.
גזיזת ציפורניים לפי הסדר, בשם החזון איש הובא שיש לחוש לכך רק ביד ולא ברגל.
הפעולות > דברי הראשונים והאחרונים

נטילת שוחד.
השארת ספר פתוח בעת הלימוד, לפי הש"ך מגיע שד ששמו שומר דפין הגורם לשכחה, הרבה פוסקים כתבו שכל האיסור הוא רק בזמן ארוך ולא בזמן קצר, אך יש פוסקים שכתבו שאף לזמן קצר אסור.
לבישת שני בגדים יחד, בספר שולחן הטהור כתב שגם בהסרה את הבגדים יש להיזהר, אולם בהגהות ארחות חיים כתב שאין קפידה בזה, בנעליים דעת ערוך השולחן שלא נקרא מלבוש ואין לחוש לזה, וכך סבר הרב יוסף שלום אלישיב, יש שכתבו להחמיר אף בזה.
ניגוב ידיים במלבוש, המשנה ברורה הביא שהפרי מגדים הסתפק האם מדובר רק בחלוק או גם בשאר בגדים ולא פשט, הרב קניבסקי הביא שהנפש חיה הסתפק האם מדובר במי נטילת ידיים או כל רטיבות, הרב יוסף שלום אלישיב כתב שבמקרה זה אם זה לא חלוק מותר לנגב, וכך כתב גם הרב יצחק יוסף מטעם ספק ספיקא, פוסקים אחרים החמירו אף בזה.
הסתכלות בפני אדם כועס או בפני נידה.
שתיית מים מרובה, הקהילות יעקב לא הקפיד על זה.
אכילת אגוזים
אכילת פת שעורים
הסתכלות על נבילת בהמה או גוי
דברים המועילים לזיכרון

חז"ל מנו גם רשימה של דברים המסייעים לזיכרון.
תפילה.
יראת שמים
למידה מרב אחד.
אמירת הלימוד בפה.
מיעוט תענוג.
חזרה ושקידה.
לימוד עם תלמידים.
ללמוד מעט חומר בכל פעם, ולא ללמוד בפעם אחת היקף גדול של חומר
ענווה.
לחדש חידושים.
הבנה.
לימוד בצנעה.
לימוד בבית כנסת.
לימוד מתוך ספר.
עשיית סימנים.
לימוד בניגון
לימוד ליד נהר
רגילות בפת שחרית.
אכילת "פת פחמים" או אפויה כל צורכה, הרב ישראל יעקב פישר כתב שאכילת ה"קצה" של הלחם בכלל זה.
אכילת ביצה מגולגלת ללא מלח.
רגילות בשמן זית.
רגילות ביין ובשמים.
שתיית מים של שיירי עיסה.
טבילת אצבע במלח ואכילתו.
הסתכלות בפני צדיק.
החזקת עצמו כשכחן.
נשיקת הספר בפתיחתו ובסגירתו
אמירת תפילת רבי נחוניה בן הקנה
שמירת שבת
אמירת אהבה רבה עד "וליחדך שמך".
אמירת שמות עשרת בני רב פפא.
גירסא דינקותא.
זהירות מהרהור בדברי תורה במקומות האסורים.
אמירת פרק שירה.
הגעה מוקדמת ויציאה מאוחרת מבית הכנסת.
קבלת ייסורים באהבה.
אמירת פסוקי אליהו הנביא במוצאי שבת.
היחס לדברים בספרות התורנית

פוסקים רבים פסקו והביאו את הדברים להלכה, אך יש שנימקו את הדברים בצורה אחרת.
למשל הפילוסוף רבי ידעיה הבדרשי בפירושו למסכת הוריות פירש את המוזכרים במסכת הוריות בדרך שכלית, לדבריו כל עניינים אלו מביאים לתחושות חרדה, גועל, והרהורי נשים, אשר יגרמו לו להסח דעת מלימוד תורה, בדרך זו פירש גם הרופא רבי בן ציון רפאל פריצי בספרו פתח עיניים, לדבריהם אם חלק מהפעולות אינם מזיקות ואינם מפריעות אין סיבה שלא לעשותם.
בעל החוות יאיר כתב על אחד מן המנויים ברשימה זו: ”אי איישר חילי אצווה וימחקוהו מכל ספרי שו"ע המצויים לכל, דגיזום זה לא מסתבר לא בטבע ולא כעונש, אף כי חלילה כולנו עמי ארצות וחסירי דעת, ואין חיוב לקבל מכל אדם קבלתו ולא יעלה בידינו רק לעג מעמי ארצות ואומות העולם, ולקיים דברי חכמים יש לומר פירושו תלמודו משתכח כל דהו”.
איסור שכחת התורה

החזון איש, ההתעוררות תשובה, היפה ללב ואחרים סברו שבעשיית פעולות אלו עוברים על איסור ”הִשָּׁמֶר לְךָ וּשְׁמֹר נַפְשְׁךָ מְאֹד פֶּן תִּשְׁכַּח” (ספר דברים, פרק ד', פסוק ט'). הטהרת המים, הרב עובדיה יוסף, והרב מנשה קליין סברו שאין בזה איסור משום שזוהי גרמא, ולא מעשה בפועל.
לקריאה נוספת

ילקוט ביאורים למסכת הוריות דף יג: עמ' רפד-רפז, בתוך מתיבתא מסכת הוריות.
הרב אברהם יקותיאל אוהב-ציון, זכר עשה - אוצר ענייני זיכרון ושכחה במצות תלמוד תורה, ירושלים תשס"ז.
הרב מ.ב. לרנר, שמירת הגוף והנפש, עשרות סימנים מפוזרים בספר.
ירכבתום

יִרְכַבְתֻם (באמורית בתעתיק אכדי: ir-kab-tum, שחזור: yirkabtum, במשמעות "(האל) ירכב";‏ מלך בין 1675–1650 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השביעי בשושלת ימחד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב שבסוריה. הוא ירש את אביו, המלך ניקמי-אפוח.
תקופת מלוכתו

המידע אודות תקופת מלוכתו של ירכבתום מופיע בשני מקורות: בשבר מכתב חתי ובלוחות שנמצאו באללח', שהם המקור העיקרי למידע אודותיו. על פי הטקסטים שנמצאו, הוא היה פעיל, בדרך של רכישת ומכירת קרקעות, בהתאמת הגבול בין ממלכת ימחד והממלכה הואסלית של אללח', יחד עם אמיתכום מלך אללח'. הוא יצא למסע מלחמה באזור נשתרבי (Nashtarbi), ששכנה ממזרח לפרת, בעקבות מרד של נסיך חורי בעקבות עליית כוחן של נסיכויות חוריות בצפון מזרח סוריה. חשיבות המסע באה לידי ביטוי בכך ששימשה לציון תאריך על גבי תעודות משפטיות.
ירכבתום כרת ברית שלום בשמו של מלך אללח' עם סמומה מלך העפירו, שחיו בתחום ממלכת אללח' והיוו מרכיב בולט באוכלוסייה, תוך שהוא מציין את החשיבות והסכנה של המצאות לוחמים עצמאיים באזור.
את ירכבתום ירש ירים-לים השלישי, שהיה אחיו ואולי בנו.
הערות שוליים

↑  Mary E. Buck, "Western Amorite Corpus", in: The Amorite Dynasty of Ugarit, Brill, 2020 p. 301
↑  Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC מאת William J. Hamblin, הוצאת Routledge‏, 2006, עמ' 253–254
↑  Douglas R. Frayne, The Royal Inscriptions Of Mesopotamia Early Periods, Volume 4: Old Babylonian Period (2003-1595 BC), University of Toronto Press, 1990, עמ' 794, ISBN 0-8020-5873-6
↑  Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC מאת William J. Hamblin, הוצאת Routledge,‏ 2006, עמ' 255
↑  Herbert Bardwell Huffmon, Frank A. Spina, Alberto Ravinell Whitney Green, The Quest for the Kingdom of God: Studies in Honor of George E. Mendenhall, Eisenbrauns, 1983, p. 200
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ניקמי-אפוח  1700–1675 לפנה"ס | מלך ימחד:  ירכבתום   1675–1650 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה | הבא: ירים-לים השלישי  1650–1625 לפנה"ס |
פראוין

בלגנדריום של טולקין, פְרֵאָוַּין (באנגלית: Fréawine, משמעות ברוֹהִירִית: "לוחם שליט") היה מלך רוֹהָן החמישי.
ביוגרפיה

פְרֵאָוַּין נולד ברוֹהָן, כפי הנראה באֵדוֹרָס, בשנת 2594 לעידן השלישי, כבנם הבכור של פְרֵאָה ואשתו, ששמה לא ידוע. כשהיה בן 25 נולד לו בנו, גוֹלְדְוַּין. כשהיה בן 51 אביו ירש את השלטון מאביו, אַלְדוֹר.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2659 ומשל כ-21 שנה, ובימיו שררו שלום ושפע ברוֹהָן, למרות שללא ידיעתו, בני דוּן החלו להתכונן לפלישה מאז מותו של סבו.
הוא מת בשנת 2680 לעידן השלישי בגיל 86. במותו ירש אותו בנו, גוֹלְדְוַּין.
ראו גם

מלכי רוהן – רשימה מלאה של שליטי רוֹהָן
ביאורים

1 2 3  לעידן השלישי
↑  אביו היה בן 24 כשהוא נולד.
↑  כשהיה בן 65.
↑  גוֹלְדְוַּין היה בן 61 כשירש את הכס.
הערות שוליים

↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1174
1 2 3 4  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1031
1 2 3  פראוין, באתר האנציקלופדיה של ארדה
↑  ג'. ר.ר. טולקין, כריסטופר טולקין (ע), תרגום: עמנואל לוטם, סיפורים שלא נשלמו, לוד: זמורה ביתן מוציאים לאור, 2001, עמ' 412
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מלך רוֹהָן ה־4: פְרֵאָה | מלך רוֹהָן ה־5  2659–2680 | מלך רוֹהָן ה־6: גוֹלְדְוַּין |
ירים-לים השלישי

ירים-לים השלישי (נכתב גם ירימלים; מלך בין השנים 1650–1625 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השמיני בממלכת ימחד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב שבסוריה. הוא ירש את המלך אירכבתום.
תקופת מלוכתו

הוא עלה לשלטון בתקופה של התנגדות פנימית בממלכת ימחד. בתקופת שלטונו חלה עלייה בכוחה של הממלכה החתית הקדומה שהחלה במסעות כיבוש לכיוון סוריה והשפיעה בכך על ימחד.
בתחילת תקופת שלטונו, נלחם בממלכת קטנה, שכנתה של ימחד מדרום, מלחמה שתוצאותיה אינן ידועות. הירידה בכוחה של ימחד באה לידי ביטוי בתקופת שלטונו של אמיתכום מלך אללח', שהייתה ממלכה וסאלית. הוא לקח לעצמו סמכויות שלא היו קיימות לפני כן. הוא הכריז על בנו חמורבי כיורש בנוכחות ירים-לים השלישי, כשהוא מכריז שהוא משרתו של המלך הגדול של ימחד, בזמן שירים-לים לא היה שותף לבחירת היורש.
תקופת מלוכתו > המלחמה בחתים

המלך החתי חתושיליש הראשון תקף את אללח' בשנת מלכותו השנייה, הוא כבש אותה ובכך קטע את הגישה של ממלכת ימחד לים התיכון. ירים-לים השלישי לא שלח כוחות צבא לסייע לאללח' והעיר נהרסה. לאחר מכן תקף חתושיליש הראשון את העיר אורשו, שהייתה עיר מדינה בתחום השפעתה של ימחד. ירים-לים השלישי וכרכמיש העיר השכנה, שלחו כוחות לסייע לה, אבל הסיוע לא עזר והעיר נכבשה, נשרפה ונהרסה.
החורים, בתמיכת ירים-לים השלישי, תקפו את השטחים בצפון סוריה שנכבשו על ידי חתושיליש, בזמן שהוא היה עסוק במסע מלחמה כנגד ארזווה, ממלכה במערב אנטוליה. בעקבות כך חזר חתושיליש הראשון בשנת מלכותו החמישית לצפון סוריה, הפעם כדי להילחם ישירות בעיר חלב.
בשנת מלכותו השישית תקף חתושיליש את חשום, עיר מדינה בתחום השפעתה של ימחד. ירים-לים השלישי שלח צבא בהנהגתו של המצביא זוקרסי, ואליו הצטרף המצביא זלודיס שפיקד על כוחות נוספים. הכוח המשותף כלל כ-100 מרכבות ו-100 חיילים. הקרב התנהל בהר אָטָלוּר (הרי אטלור שוכנים מצפון לחלב, לא רחוק מהרי נור, כנראה הרי כּוּרד (אנ') בצפון מערב סוריה על גבול טורקיה), חתושיליש ניצח בקרב ופנה לעיר כדי לבזוז ולהרוס אותה.  לאחר מכן פנה לכבוש שורה של ערי מדינה חוריות נוספות,  שהיו בנות ברית של ימחד כמו זיפסנה וחחום. לאחר מכן חצה את נהר הפרת, כשהוא משווה את עצמו עם סרגון מאכד, וחזר לחתושש. ממלכת ימחד כמעט ולא מוזכרת בדיווחיו של חתושיליש הראשון. החתיתולוג טרבור ברייס (אנ') הניח שחתושיליש עשה מספר ניסיונות לשים מצור על חלב, אבל העיר הייתה מוקפת בחומות מסיביות עם מאגרי מזון גדולים. כל זה יכול להביא לכישלון במצור ולפגוע בהצלחת מסע המלחמה של חתושיליש. ברייס העלה את ההשערה שחתושיליש נפצע בניסיון האחרון שלו לכבוש את העיר, פציעה שהביאה למותו בשנת 1620 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של חמורבי השני.
שנות עלייתו לשלטון ומותו של ירים-לים השלישי הן משוערות. לאחר מותו ירש אותו בנו (אולי בו דודו) חמורבי השני. מותו התרחש לפני התקפה נוספת של חתושיליש הראשון על חלב, שהסתיימה בתבוסתו.
הערות שוליים

↑  Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC מאת William J. Hamblin, הוצאת Routledge‏, 2006, עמ' 253
↑  Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC מאת William J. Hamblin, הוצאת Routledge,‏ 2006, עמ' 255
↑  The early history of Israel, מאת Roland de Vaux,עמ' 66
↑  The Kingdom of the Hittites, מאת Trevor Bryce, הוצאת Oxford University Press,‏ 1999, עמ' 84
↑  Ancient Syria: A Three Thousand Year History, מאת Trevor Bryce, הוצאת OUP Oxford, ‏ 2014, עמ' 28–30
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אירכבתום   1675–1650  לפנה"ס | מלך ימחד:  ירים-לים השלישי    1650–1625  לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה | הבא: חמורבי השני 1600-1625 לפנה"ס |
היסטוריה של איטליה

ההיסטוריה של איטליה משתרעת מתחילת ההתיישבות האנושית באיטליה דרך תקופת הברונזה, ותקופת הברזל, ועד ימי הביניים והעידן המודרני. מאז תקופת הברונזה התיישבו בחצי האי האיטלקי עמים קדומים כגון פיניקים, יוונים, וקלטים לצד עמים ילידים כמו האטרוסקים והלאטינים.
בעת העתיקה, איטליה הייתה מולדתם של הרומאים והמטרופולין של האימפריה הרומית.
איטליה השפיעה רבות על התרבות העולמית, ועל השינויים והתמורות שחלו בה. אף שקשה להגדיר את הזמן המדויק בו היא התחילה השפעה זו. דבר זה בא לידי ביטוי תחילה בתקופת האימפריה הרומית שלה השפעה עולמית רבה בתחומים רבים כגון: תרבות (אי'), אופנה (אי') צבא ועוד, ולאחר מכאן צמחו במדינה זו מדענים רבים ובהם גלילאו גליליי, לאונרדו דה וינצ'י, ואישים חשובים רבים כמו מרקו פולו. בנוסף לאיטליה השפעה במלחמות רבות לאורך ההיסטוריה.
איטליה הקדם-רומית

מקור התרבויות העתיקות באיטליה, שמהם התפתח העם האיטלקי, אינו ברור. היוונים החזיקו בדעה כי ערים ועמים נוסדו בעקבות התיישבות שבטים זרים. מיתוסים בדבר גיבורים שהקימו ערים כמו ייסוד רומא בידי רמוס ורומולוס היו נפוצים. גם בימינו יש החושבים, שהציוויליזציה באיטליה היא תוצאה של נדידת עמים ולא התפתחות מקומית. אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות עליהן אנו יודעים מקורם מקומי.
לפני התפתחות התרבות הרומית וכיבוש איטליה בידי רומא, שכנו באיטליה מספר עמים מקומיים, שזו הייתה ארץ מושבם לפחות מאז עידן הברונזה. במאה התשיעית לפנה"ס, תחילת תקופת הברזל, מתפתחות שלוש תרבויות עיקריות: הוילה-נובית במרכז איטליה (באזורים בהם תתפשט הציוויליזציה האטרוסקית מאוחר יותר), התרבות הלאטית (ממנה תתפתח התרבות הלאטינית) במרכז החוף המערבי, ותרבות קברי הפיר בדרום. התרבות האטרוסקית הייתה המפותחת והדומיננטית בתרבויות אלו, ושלטה בחלקים רבים של איטליה בין השנים 730 - 530 לפנה"ס. התרבות האטרוסקית גם הותירה את רישומה על רומא בצורת מוסד המלוכה השנוא, שעם הסתלקות האטרוסקים מהאזור הופל וכוננה במקומו הרפובליקה הרומית.
מלבד אותם העמים המקומיים כגון האטרוסקים או הלאטינים מייסדי האימפריה הרומית, התיישבו באיטליה בני יוון הראשונים, החל מהמאה השמינית לפנה"ס. הם הגיעו מהתרבות המינואית, אובויה, קורינתוס, ספרטה, רודוס, ושאר חלקי יוון. מקומות התיישבותם היו בעיקר בסיציליה ודרום איטליה, והם קיימו סחר ענף עם תושבי איטליה ואגן הים התיכון כולו.
האימפריה הרומית

בין המאה הרביעית לפנה"ס למאה השנייה לפנה"ס חצי-האי האיטלקי אוחד תחת שלטון רומאי. קאטו הזקן תיאר את איטליה כחצי האי כולו שמדרום להרי האלפים. על פי קאטו וכמה מחברים רומאים, הרי האלפים היוו את "חומות איטליה". בעקבות מלחמת בעלות הברית, קיבלו תושבי איטליה אזרחות רומית פרט לגאליה קיסאלפינה. היא צורפה לאיטליה על ידי אוקטביוס ותושביה קיבלו אזרחות. ככל שרומא הקימו עוד מחוזות (פרובינקיות) ברחבי אגן הים התיכון, שמרה איטליה על מעמד מיוחד שהפך אותה "לא למחוז, אלא לשליטה של המחוזות".
לאחר הניצחון במלחמות הפוניות נגד העיר היריבה קרתגו, האיים השכנים גם הם באו תחת שלטון רומי עד המאה השלישית לפנה"ס. במאה הראשונה לפנה"ס שלטה למעשה המדינה הרומית באגן הים התיכון אך נקלעה לתהליך ארוך של שקיעת הרפובליקה הרומית בליווי מלחמות אזרחים עזות שבסופו השתנה משטרה למשטר קיסרות. איטליה זכתה בזכות של אוגוסטוס ויורשיו הקיסרים, בבניית נרחבת שכללה בין היתר מבנים ציבוריים ורשת צפופה של דרכים רומאיות. הכלכלה איטלקית פרחה: החקלאות, מלאכת היד והתעשייה חוו צמיחה. היא נהנתה מהשלום הרומאי שבמהלכו הקיסר טראיאנוס הביא את האימפריה הרומית לשטחה המרבי.
במהלך משבר המאה השלישית האימפריה הרומית עמדה על סף התפרקות בלחצים משולבים של פלישות, אנרכיה צבאית, מלחמות אזרחים והיפר-אינפלציה. בשנת 284 לספירה החזיר הקיסר דיוקלטיאנוס את היציבות הפוליטית. הוא ביצע רפורמות יסודיות כדי לשמור על הסדר ולפתור את בעיות האימפריה. כחלק מהרפורמות, סיציליה וסרדיניה צורפו לדיוקסית איטליה (יחד עם קורסיקה ורייטיה). איטליה איבדה את מעמדה הייחודי והפכה לדיוקסיה כשאר הדיוקסיות. רק רומא וסביבתה המשיכו להיות מנוהלות על ידי הסנאט והיו פטורים ממסים. הקיסרות נוהלה כטטררכיה, הסדר שבוטל בימי יורשיו.
בשנת 313 פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו שהפך את דת הנצרות האסורה לדת מותרת באימפריה וייסד את הכנסייה הקתולית שמרכזה ברומא. בכך הפכה העיר להיות מרכז הדת הנוצרית שתמשיך להשפיע עליה ולקבע אותה כמרכז עולמי עד העת החדשה. בשנת 391 הפכה הנצרות ל"דת המדינה", הדת הרשמית של הקיסרות הרומית. קונסטנטינוס גם יסד את העיר קונסטנטינופוליס במזרח האימפריה. תושבי קונסטנטינופוליס קיבלו פריווילגיות שמהם נהנו אזרחי העיר רומא בעבר ואף הוקם בה סנאט מקביל לסנאט הרומי.
לאחר שאיטליה הייתה במשך מאות שנים לב האימפריה הרומית, החל מהמאה השלישית הממשל והמרכז התרבותי החלו לנוע מזרחה: תחילה הרחיב הקיסר קרקלה (212) את האזרחות הרומית לכל הגברים החופשיים בתוך גבולות הקיסרות. לאחר מכן, בימי קונסטנטינוס ודיוקלטיאנוס, התושבים הפכו מאזרחים בעלי זכויות לנתינים. נוסף על כך, החלה הנצרות לבסס את עצמה כדת הדומיננטית מימי שלטונו של קונסטנטינוס (306–337), והעלתה את כוחם של המטרופולינים המזרחיים, שהתקבצו מאוחר יותר לפנטארכיה יחד עם בישוף רומא, האפיפיור. אף על פי שלא נוסדה כעיר בירה בשנת 330, קונסטנטינופוליס גדלה בחשיבותה בהדרגה. כתוצאה מכך, חשיבות הפרובינקיות החלה לגדול על חשבון איטליה.
במאה הרביעית לספירה האימפריה פוצלה סופית לחצי מזרחי שבירתו קונסטנטינופוליס ומערבי שבירתו רומא. בפועל, הבירה במערב הייתה במדיולאנום (כיום מילאנו) עוד מימי דיוקלטיאנוס. בשנת 402 הועבר המעון הקיסרי לרוונה ממילאנו, דבר המאשר את שקיעתה של העיר רומא בשלהי העת העתיקה (שנבזזה בשנת 410 לראשונה זה כמעט שמונה מאות שנים). החצי המזרחי, המכונה האימפריה הביזנטית, שרד כאלף שנה, אך החצי המערבי התמוטט תוך כמה עשרות שנים עקב סכסוכים פנימיים ופלישות שבטים גרמאנים.
ימי הביניים

אודואקר הדיח את הקיסר הרומי האחרון רומולוס אוגוסטולוס בשנת 476 ומאז למשך כ-1,300 שנה שלטו זרים באיטליה.
לאחר המאה החמישית, בזמן נדידת העמים הגדולה, חוותה איטליה מספר פלישות מבחוץ אשר חוללו בה הרס גדול. הראשוניים שפלשו אליה היו השבטים הגרמאניים, הברברים.
כבר בשנת 488 נכבשה איטליה בידי שבט האוסטרוגותים הגרמאני, וב־555 בידי האימפריה הביזנטית. ב־568 כבשו הלנגוברדים הגרמאנים את רוב איטליה וב־774 סיפח קארל הגדול את מלכות הלנגוברדים לממלכת הפרנקים. תחת שלטון הפרנקים הוכנס הפיאודליזם לאיטליה והיא נחלקה לדוכסיות מורשתיות.
בשנת 828 פלשו הסרצנים לאיטליה. וכ-230 שנה מאוחר יותר (בשנת 1057) פלשו אליה הנורמנים וכבשו את הדרום ואת סיציליה. בשנת 1176 הביסו ערי לומברדיה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו, ובשנת 1183 הגיעו להסכם שלום הנקרא שלום קונסטאנס ובו הכיר הקיסר בעצמאותן של ערי לומברדיה.
בצפון הצליחו באותה תקופה קיסרי גרמניה להציב רוח של רגיעה באזור. מספר ערים איטלקיות ניצלו את המצב כדי להפוך לעצמאיות. מסוף המאה ה-11 ביקשו סוחרים רבים באיטליה שהתעשרו לצאת משעבוד האדונים הפיאודלים, ובמשך הזמן צלחו לצבור כח פוליטי ומדיני רב במספר ערים. אכן, המאבק והניצול כדי להגיע לעצמאות רבה הגיעו שוב במאה ה-13 עם המאבק שבין האפיפיור לקיסר. ערים אלו ניצלו את המצב והרחיבו את עצמאותן והשתלטו באופן נרחב על כלכלת אירופה. במאה ה-14 נוצרו חיכוכים רבים בין הערים עצמן והאפיפיורות איבדה את מקומה ברומא ועברה לדרום צרפת.
במקביל היה מאבק פנימי בין הגוואלפים לבין הגיבלינים. הגואלפים תמכו באפיפיור והגיבלינים תמכו בקיסרים הגרמניים של האימפריה הרומית הקדושה.
הרנסאנס

במאה ה-14 החל בכל אירופה רנסאנס ההומניזם והאמנות. במאות ה-15 וה-16 הפכה איטליה נקודת התרבות באירופה ואירעו בה התפתחויות רבות בעל חשיבות מרובה בתחום הציור והפיסול ובנייה.
תנועת הרנסאנס נתנה את שמה לתקופה היסטורית. הווייתה ורעיונותיה של התנועה חפפו את אירועי השעה של אותה עת - ובמרכזם עמדה תחייתם של טקסטים מהעת הקלאסית (תקופת יוון ורומא העתיקות), עליית הפטרונות מצד האפיפיורות והאצולה, התפתחות טכניקות חדשות באמנות (לדוגמה טכניקת הפרספקטיבה בציור) והתקדמות רבה בתחומי המדע. לזרם הרנסאנס הייתה השפעה רבה כמעט על כל תחומי החיים אך הוא ידוע בעיקר בשל השפעתו המכרעת על עולם האמנות שבאה לידי ביטוי בתרומות של אדריכלים, פסלים, ציירים ואנשי אשכולות שהבולטים ביניהם היו רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו, שהיו המקור למונח "איש הרנסאנס". תנועה זאת התפשטה לאזורים רבים באירופה מאיטליה.
איטליה הייתה מחולקת לערי מדינה רבות כשבמרכזה מדינת האפיפיור שראשה שב מצרפת. בדרומה שלטו ממלכת נאפולי (איבדה את עצמאותה בשנת 1494) וכתר אראגון.
שלטון זר

במאה ה-16 הובסו ונכבשו מרבית המדינות הקטנות על ידי מעצמות זרות, במיוחד ספרד, שהייתה אז בשיא כוחה. באותה תקופה, נולד סגנון הבארוק. איטליה החלה לחוות ירידה כלכלית וחברתית ככל שהתקדמה המאה. היא סבלה ממעבר נתיבי הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי. בנוסף הקתוליות שיצאה למאבק ברפורמציה מנעה את התפתחות המדע (ראה גלילאו גליליי) ובכך הביאה לקץ ההובלה התרבותית של איטליה. התוצאה הייתה התדרדרות יציבה במאות הבאות.
איחוד איטליה

בעקבות הרפובליקה האיטלקית שהקים נפוליאון, שהפכה מאוחר יותר לממלכת איטליה, התגברו באיטליה הנטיות הלאומיות. לאחר נפילת נפוליאון חולקה איטליה מחדש בין המעצמות. צפון איטליה הוענק ברובו לאימפריה האוסטרית או לשליטים עצמאיים מבית הבסבורג וממלכת נאפולי חזרה לידי בית בורבון. מרכז איטליה נמסר לאפיפיור. ממלכת סרדיניה-פיימונטה בה שלט בית סבויה שבה וקיבלה את נחלותיה בצפון איטליה ובאי סרדיניה.
הכוחות העיקריים שתמכו באיחוד איטליה היו הקרבונארי, אגודות סודיות של בני המעמד הבינוני והאינטלקטואלים שנמשכו לרעיונות המהפכה הצרפתית, ומאידך מנהיגי ממלכת סרדיניה-פיימונטה, השמרנים יותר. מנגד עמדו האימפריה האוסטרית, שלא הכירה בקיומה של איטליה כישות פוליטית, והאפיפיור, שחשש מפגיעה בכוחו.
הקרבונארי וקבוצות אחרות התקוממו כמה פעמים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, אך דוכאו פעם אחר פעם בידי האוסטרים. ב־1848, כחלק מאירועי אביב העמים, היו התקוממויות נוספות באיטליה; קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, הכריז מלחמה על האוסטרים, אך הובס בקלות בידי כוחותיו של גנרלפלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ בקרב נובארה.
ב־1852 התמנה לראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה. הוא הבין שסרדיניה-פיימונטה לא תצליח להתמודד עם האוסטרים לבדה, ולכן כרת ברית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת. ב־1859 פרצה מלחמה בין הצדדים. בעקבות המלחמה עברה לומברדיה לידי סרדיניה-פיימונטה, אך אזור ונטו נותר בידי האוסטרים. ב־1860 סיפח קאבור את טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו לאפיפיור. ניס וסבויה הועברו לצרפתים תמורת הסכמתם למהלך.
באותה שנה החלה התקוממות נוספת בסיציליה. ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות; המורדים הצטרפו לכוח ותוך החודשיים כבשו את כל האי. גריבלדי חצה את מצר מסינה אל היבשת והתקדם צפונה, בתמיכתה של האוכלוסייה המקומית. המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא היו יכולים להתמודד מול צבאו הסדיר של מלך נאפולי, פרנצ'סקו השני. לשם כך בא לעזרתו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה-פיימונטה. בדרך לנאפולי גבר על צבאו של האפיפיור, שחשש עדיין מאובדן האוטונומיה שלו. למרות התנגדותו העיקשת נאלץ פרנצ'סקו להיכנע לאחר מצור ארוך, אך מאוחר יותר המשיך את מאבקו בלוחמת גרילה. ב־1861 ויטוריו אמנואלה הכריז על עצמו מלך איטליה. ואכן, למעט ונטו ורומא, הייתה כל איטליה תחת שלטונו.
ב־1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצדה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה. משפרוסיה ניצחה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב. באותה שנה ניסה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה פרגמטי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור. ב־1867 ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם בתבוסה לצבא האפיפיור ולצרפתים. רק ב־1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא. שנה מאוחר יותר נקבעה כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.