stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל הנחתים המלכותי

| --- | --- |

סמל חיל הנחתים המלכותי
 Per Mare, Per Terram  בים, ביבשה
 פרטים
 כינוי:  Royal Booties Bootnecks The Corps 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצי המלכותי הצי המלכותי
 סוג:  קומנדו, חיל רגלים המתמחה בלוחמה אמפיבית
 בסיס האם:  פורטסמות'
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1664–הווה (כ־361 שנים)
 מלחמות:  מלחמת הולנד-אנגליה השנייה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת פוקלנד 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  7,420 לוחמים בסדיר ו-970 אנשי מילואים
 ציוד עיקרי:  רוס"ר SA80
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת 
 
חיל הנחתים המלכותי (באנגלית: Royal Marines) הוא חיל נחתים, כלומר חיל רגלים קל ונייד, המתמחה בלוחמה אמפיבית, קרי נחיתות סער מן הים, בצבא הבריטי. באופן רשמי נחשב חיל הנחתים המלכותי לאחד מזרועות "השירות הימי" (Naval Service), הכולל גם את הצי המלכותי (Royal Navy), את מילואי הצי המלכותי (Royal Naval Reserve) ועוד. ברם, בשימוש שכיח השירות הימי כולו נקרא בשם "הצי המלכותי". על כן, על אף שמבחינה טכנית אין זה נכון לומר - למשל - שחיל הנחתים הוא חלק מן הצי המלכותי, הכללה זו טובה דיה לרוב הצרכים. לוחמי החיל חובשים לראשם כומתה ירוקה, מסורת אותה אימצו במלחמת העולם השנייה, עת התנדבו לוחמי החיל לקומנדו הבריטי.
מבנה החיל

הגוף המתמרן העיקרי של החיל הוא חטיבת הקומנדו השלישית, אשר כוללת בתוכה את גדודי הקומנדו (40, 42 ,45) של החיל ויחידות נוספות. 
היחידות הנוספות בחיל הנחתים המלכותי הן:
בית הספר ללחימת הקומנדו אשר בלימפסטון, המכשיר ומאמן בתוכו את לוחמי חיל הנחתים.
רגימנט הקומנדו הלוגיסטי המספק סיוע לחטיבת הקומנדו השלישית
יחידת הקומנדו ה-30, יחידת מודיעין מבצעים מיוחדים של החיל.
קבוצת התקיפה הראשונה של חיל הנחתים המלכותי, אשר אחראית על השטת לוחמי החיל בסירות וכלי נחיתה אמפיביים.
קבוצת הגנת הצי של חיל הנחתים המלכותי, האחראית על אבטחת כלי הנשק הגרעיני של הצי הבריטי.
שירות הסירות המיוחד, שבסיסה בפול שבמחוז דורסט. שירות הסירות המיוחד הוא יחידת העילית של החיל ולמעשה הקומנדו הימי של הצי המלכותי אשר יחד עם ה-SAS מצוי תחת פיקוד הכוחות המיוחדים של הצבא הבריטי.
תזמורת חיל הנחתים המלכותי.
היסטוריה

ראשיתו של החיל ביחידה הראשונה שנוסדה בצבא הבריטי כחיל רגלים השייך לצי בשנת 1664 כרגימנט הים הרגלי של הדוכס של יורק ואולבני ועד מהרה נודע בשם רגימנט האדמירל. בשנת 1755 הוקם חיל הנחתים המלכותי באופן רשמי, ומאז לקחו לוחמי החיל חלק במרבית העימותים הקרבות והמלחמות בהם השתתף הצבא הבריטי. בין היתר לקחו לוחמי החיל חלק במלחמות הנפוליאוניות, במלחמת 1812 ובכלל זה בקרב ניו אורלינס, במלחמת קרים, בדיכוי מרד הבוקסרים בסין ובמלחמת העולם הראשונה ובכלל זה בנחיתת הסער בחופי גליפולי.
במלחמת העולם השנייה השתתפו לוחמי החיל בחלק ניכר מנחיתות הסער שביצעו הבריטים במלחמה, ובכלל זה הנחיתות בנורווגיה ובפלישה לנורמנדי. לוחמי החיל גם התנדבו ליחידות הקומנדו הבריטי שהוקם במלחמה והשתתפו ובפשיטות רבות ובהן הפשיטה על דייפ. במלחמה זו גם ייסד רוג'ר קורטני את יחידת הקומנדו הימי, שירות הסירות המיוחד, שפעלה במבצעים מיוחדים רבים בעורף האויב הגרמני והאיטלקי. בין לוחמיה המפורסמים היו הלורד ג'ורג' ג'ליקו ואנדרס לאסן שזכה בצלב ויקטוריה.
לאחר המלחמה שירתו כוחות היחידה במלחמות ומערכות שונות ביניהם. במבצע מוסקיטר הוטסו 845 לוחמי גדוד הקומנדו ה-45 של חיל הנחתים המלכותי במסוקים מנושאת המסוקים תזאוס וביצעו את מתקפת הסער האווירית הראשונה בהיסטוריה על העיר סואץ. כן לקחו לוחמי החיל חלק בלחימה בצפון אירלנד. במלחמת פוקלנד פעלה היחידה בהצטיינות תחת פיקודו של מפקד חטיבת הקומנדו השלישית, בריגדיר ג'וליאן תומפסון, יוצא חיל הנחתים המלכותי. לוחמי חיל הנחתים המלכותי פעלו גם במלחמת עיראק ואפגניסטן.
דרגות

למרות שחיל הנחתים הוא חלק מהצי המלכותי, מבנה הדרגות דומה יותר לנהוג בצבא הבריטי, אם זאת ישנם הבדלים בנראות ובשמות חלק מהדרגות.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים | דרגות חוגרים |  |

| קוד נאט"ו | OR-1 | OR-2 | OR-3 | OR-4 | OR-5 | OR-6 | OR-7 | OR-8 | OR-9 |  |
| סמל | אין | אין סמל |  |  | אין |  |  |  |  |  |
| דרגה |  | נחת | רב-טוראי משנה | רב-טוראי |  | סמל | סמל הדגל | נגד שני | נגד ראשון |  |
| שם באנגלית |  | Marine | Lance Corporal | Corporal |  | Sergeant | Colour Sergeant | Warrant Officer Class Two | Warrant Officer Class One |  |
| קיצור |  | Mne | L/Cpl | Cpl |  | Sgt | CSgt | WO2 | WO1 |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

דרגות קצונה


| קוד נאט"ו | OF-D | OF-1 | OF-1 | OF-2 | OF-3 | OF-4 | OF-5 | OF-6 | OF-7 | OF-8 | OF-9 | OF-10 |
| סמל |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | אין |
| דרגה | צוער | לֵיטננט שני | לֵיטננט | קפטן | מייג'ור | לוטננט קולונל | קולונל | בריגדיר | מייג'ור גנרל | לוטננט גנרל | גנרל |  |
| שם באנגלית | Officer Cadet | Second Lieutenant | Lieutenant | Captain | Major | Lieutenant Colonel | Colonel | Brigadier | Major General | Lieutenant General | General |  |
| קיצור |  | Lt2 | Lt | Capt | Maj | Lt Col | Col | Brig | Maj Gen | Lt Gen | Gen |  |
ראו גם

חיל הנחתים האמריקאי
חיל הנחתים הרוסי
לקריאה נוספת

ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992.
הערות שוליים

↑  ג'ון גאלבין, "היורדים לקרב", הוצאת מערכות, 1972, עמודים 312-313.
↑  ג'וליאן תומפסון, לא פיקניק, הוצאת מערכות, 1992, עמוד 15, "כשנתתי את הפקודה לנחיתה, אמרתי בין שאר הדברים, שהמבצע שאנו עומדים לפתוח בו לא יהיה פיקניק. גמרתי אומר ששום אדם בחטיבתי לא יחיה באשליות, אלא יבין שנצטרך להילחם כדי לנצח".
↑  רויטרס‏, הבריטים ישתתפו במתקפת הקרקע באפגניסטן, באתר וואלה, 26 באוקטובר 2001.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0626 2669 
תג חיל הנחתים המלכותי
לוחמי חיל הנחתים המלכותי באפגניסטן בשנת 2009
קרב ג'וליס

אנדרטה בג'וליס (חניון הודיה). מימין, שרידי בית הבאר של ג'וליס
שלט הסבר על קרבות ג'וליס בחניון הודיה
קרב ג'וליס במלחמת העצמאות נערך ב-10 ביולי 1948 בכפר ג'וליס בדרום, בין כוחות הגדוד השישי של צבא מצרים ובין כוחות גדוד 53 של חטיבת גבעתי. הקרב הסתיים בתבוסת המצרים.
רקע היסטורי

הכפר הערבי ג'וליס שכן צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה, על צומת דרכים אסטרטגית (כיום - צומת הודיה). בשנת 1948 היו בו 1,195 תושבים.
כדי לייצב את הצד המערבי של החזית באזור נגבה נכבש מחנה ג'וליס הגדול בערפה של נגבה בליל 28 במאי 1948 על ידי גדוד 51 של חטיבת גבעתי. לקראת ההפוגה הראשונה כבש גדוד 51 של חטיבת גבעתי את ג'וליס בליל 10–11 ביוני 1948. בכפר היו כוחות מקומיים בלבד והוא נכבש על נקלה ותושביו נמלטו. הכוחות התבצרו בכפר ונבנו מספר מוצבים מחלקתיים מסביב.
עם פתיחת קרבות עשרת הימים החלו המצרים בתוכניתם לסגור על נגבה בתנועת מלקחיים גדולה ואחר כך לכבשה. ממזרח - כיבוש בית עפה ועיבדיס וממערב - כיבוש בית דראס וג'וליס. לאחר שנכשלו בעיבדיס ובית דראס החליטו לתקוף את ג'וליס.
קרב ג'וליס

המשימה לכבוש את ג'וליס הוטלה על הגדוד השישי שנכשל בניסיון קודם לכבוש את קיבוץ נירים. עם שחר החלה הפגזה מצרית מכיוון מג'דל. בחסותה נעו שתי פלוגות שמאחוריהן מספר נושאי ברן. לוחמי גבעתי הניחו להם להתקרב עד לטווח הפעיל של נשקם ואז פתחו במכת אש שהצמידה את המצרים ארצה ולאחר מכן הם פתחו בנסיגה מהירה.
בשעות אחר הצהרים המוקדמות חזרו המצרים בכוחות רבים יותר. אנשי סוללת תותחי הנ"ט הניחו לנושאי הברן המצרים להגיע לטווח של 200 מטר ואז פתחו באש מדויקת. תוך זמן קצר הם פגעו בחמישה כלי רכב ובמשאית נושאת תחמושת שהתפוצצה ופגעה במצרים סביבה. החלה נסיגה מבוהלת של המצרים. שתי כיתות של לוחמי גבעתי ביצעו איגוף של המצרים מכיוון דרום-מזרח וזינבו בנסוגים. תבוסת המצרים הייתה מושלמת. לאחר הסתלקותם נצפו במקום 30–40 הרוגים. שני נושאי ברן ראויים לשימוש, מרגמות, רובים ותחמושת רבה. מלוחמי גבעתי לא נפגע איש.
בקרב זה השתתף גמאל עבד אל נאצר כקצין שלישות של הגדוד השישי. בזכרונותיו הוא כותב על קרב זה כי באמצע ארוחה במטה הגדוד קיבלו הקצינים הודעה ממטה החטיבה כי "הגדוד השישי יכבוש מחר, 10 ביולי את ג'וליס". הקצינים היו המומים כי לא ניתנו להם כל פרטים על כוחו וביצוריו של האויב כמו שהיה בהתקפה על דנגור (נירים). בעת ההתקפה היה נאצר צמוד למפקד הגדוד והתווכח איתו על אופן ניהול הקרב. בתום ההתקפה חש נאצר שהצבא המצרי מפסיד במערכה.[דרוש מקור]
לאחר המלחמה הוקם על אדמות ג'וליס מושב הודיה. בתי ג'וליס פוצצו ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל, חניון פיקניק (חניון הודיה). במקום - שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר.
לקריאה נוספת

אברהם אילון, חטיבת גבעתי מול הפולש המצרי הוצאת מערכות, 1963.
משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי

| --- | --- |

 Nemo me impune lacessit 'איש אינו מתגרה בי מבלי להיענש'
 פרטים
 כינוי:  "הפרשים של סקוטלנד"
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  רגימנט חיל שריון
 בסיס האם:  אדינבורו, סקוטלנד
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 ביולי 1971 – הווה (53 שנים)
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  58 טנקי צ'לנג'ר 2, 8 רק"מי סיור מסוג סימיטר, רק"מי לוגיסטיקה ומפקדה.
 ציוד עיקרי:  טנק מערכה צ'אלנג'ר 2,  רק"מי סיור מסוג סימיטר
 פיקוד
 יחידת אם:  חיל השריון המלכותי
 מפקדים:  המלך צ'ארלס השלישי
משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי (קריבניירים ואפורים) (באנגלית: ‏The Royal Scots Dragoon Guards (Carabiniers and Greys) או בראשי תיבות: SCOTS DG) הוא רגימנט שריון בצבא הבריטי. הרגימנט נוסד ב-2 ביולי 1972 באדינבורו, סקוטלנד, על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים: רגימנט הקרביניירים ה-3 (משמר הדרגונים של נסיך ויילס) ורגימנט הסקוטים האפורים המלכותי (הדרגונים ה-2).
הרגימנט כיום משרת כחלק מחטיבת השריון ה-7 אשר מוצבת בגרמניה כחלק מהכוחות הבריטים בגרמניה. בשנת 1998 הפך הרגימנט לראשון שקלט את טנקי הצ'אלנג'ר 2 החדשים והוא מוגדר כיום כרגימנט מסוג 58, כלומר הוא מכיל 58 טנקי צ'אלנג'ר 2 בנוסף לרק"מי סיור, פיקוד, קשר ולוגיסטיקה.
מבנה ויעוד

כאמור הרגימנט מכיל סך הכל 58 טנקי צ'לנג'ר 2 ומחולק לאסקדרון מפקדה, שלושה אסקדרוני שריון ואסקדרון סיוע וסיור ממוכן. כל אסקדרון שריון מכיל שלוש מחלקות של ארבעה טנקים כל אחת ושני טנקים למ"פ וסגנו, כלומר 14 טנקים סך הכל באסקדרון. אסקדרון הסיוע והסיור נקרא באופן רשמי 'אסקדרון שריון בינוני', הוא אסקדרון B ברגימנט ומכיל מבנה דומה לאסקדרונים המשרוינים אך במקום טנקים הוא עושה שימוש ברק"מי סיור סימיטר.
היסטוריה

מאז הקמת הרגימנט בשנת 1971, שירת הרגימנט בשנים הראשונות להקמתו בעיקר בצפון אירלנד. בשנת 1991 נשלח הרגימנט להשתתף במלחמת המפרץ, בין השנים 1996-7 שירת הרגימנט בבוסניה ובשנים 2000-1 שירת פעמיים בקוסובו כחלק מכוח קוסובו. במהלך מלחמת עיראק בשנת 2003 שירתו יחידות הרגימנט בקרבות השונים בעיקר באזור העיר בצרה, בין היתר השמידו בקרב אחד 14 טנקי הרגימנט 14 טנקי אויב, מה שנודע בתור 'קרב ה-14-0'. בשנים 2006-7, 2008 ושוב בשנת 2010 נשלחו יחידות הרגימנט לשירות באפגניסטן.
כאמור, הוקם הרגימנט ב-2 ביולי 1971, על ידי איחוד שני רגימנטים קודמים:
היסטוריה > רגימנט הקרביניירים ה-3 (משמר הדרגונים של נסיך ויילס)

'רגימנט הקרביניירים ה-3 (משמר הדרגונים של נסיך ויילס)' (באנגלית: 3rd Carabiniers (Prince of Wales's Dragoon Guards)‏) הוקם בשנת 1922 על ידי איחוד שני הרגימנטים:
משמר הדרגונים ה-3 (של נסיך ויילס): הרגימנט נוסד בשנת 1685 'בתור רגימנט הסוסים של הרוזן מפלימוט' ומוספר בתור רגימנט הפרשים ה-4. החל משנת 1746 מוספר הרגימנט ה-3 והחל משנת 1751 נקרא 'הרגימנט ה-3 של משמר הדרגונים'. משנת 1765 הפך הרגימנט להיות רגימנט דרגונים של נסיך ויילס, כך נשאר עד שנת 1922 כאשר פורק ואוחד לכדי 'רגימנט הקרביניירים ה-3'.
משמר הדרגונים ה-6 (קרביניירים): הרגימנט התחיל את דרכו בשנת 1685 בתור 'רגימנט הסוסים ה-9'. בשנת 1691 לאחר שהרגימנט הוכיח את עצמו בקרב במערכה באירלנד, הומר לרגימנט קרביניירים ושונה שמו ל-'רגימנט הקרביניירים של המלך', עד שהחל משנת 1788 נקרא הרגימנט 'משמר הדרגונים ה-6 (קרביניירים)' שם אשר נשאר במשך 133 שנים עד לפירוקו.
מורשת ומסורת

סמל הרגימנט: סמל הרגימנט מכיל בתוכו אלמנטים משני הרגימנטים אשר אוחדו לתוכו. 'העיט הנפוליאוני' היה סמלו של 'רגימנט הסקוטים אפורים המלכותי' לזכר העיט הנפוליאוני אשר חיילי הרגימנטי לקחו מרגימנט צרפתי בקרב ווטרלו, אירוע שנחשב גאווה גדולה לרגימנט ובושה לרגימנט הצרפתי שכן מדובר בדגל הרגימנט המעוטר בפסלון עיט אשר בורך על ידי נפוליאון בעצמו. לרקע העיט מוצבים שני קרבינים מוצלבים, מה שהיה סמלו של 'רגימנט הקרביניירים ה-3'.
מדים: מלבד המדים התיקניים מהרמות השונות הנהוגים בכלל הצבא הבריטי, לרגימנט ישנם מספר אלמנטים ייחודיים שהגיעו מהרגימנטים הקודמים והפכו למסורת ברגימנט החדש. ראשית, חיילי הרגימנט מורשים לענוד את סמל נוצות נסיך ויילס מתחת לכתף שמאל על מדים יצוגיים, זאת מסורת שהגיעה מרגימנט הקרבייינרים בהיותם רגימנט של נסיך ויילס. עקב היותו רגימנט 'מלכותי', ראשיים חייליו ללבוש את החצאית הסקוטית עם טארטן סטיוארט המלכותי (אשר אכן נלבש על ידי תזמורת הרגימנט) וקציני הרגימנט ראשיים ללבוש חצאיות עם דפוס הסטיוארט השחור, כל זאת במדים יצוגיים. לכומתה הנהוגה ברגימנט צבע אפור לציון הסוסים האפורים של רגימנט הסקוטים האפורים. במדים מס' 1 ומס' 2, חיילי הרגימנט חובשים כובע בדומה ליחידות הפרשים האחרות אשר מעוטר בסמל הרגימנט, בנוסף מעוטר הכובע בשרוך עם פס צהוב בזיג-זג על רקע כחול כהה, מה שייחודי לרגימנט.
כובע הברסקין: מלבד יחידות המשמר המלוכתי וקצינים ביחידות פוסיליירים, רגימנט הדרגונים הסקוטי המלכותי הוא היחיד אשר חייליו חובשים כובע ברסקין במדים היצוגיים. חיילי הרגימנט לובשים ברסקין שחור בעל נוצת מצנפת בצבע לבן, באופן ייחודי המתופפים על תוף הבס שבתזמורת הרגימנט לובשים ברסקין בצבע לבן עם נוצת מצנפת בצבע אדום. הברסקין הלבן הוענק לרגימנט על ידי הצאר ניקולאי השני בשנת 1894 כאשר הוא הפך למפקד הסמלי של הרגימנט, מסורת שנשמרת עד היום לזכרו.
"סקוטלנד לנצח !", רגימנט הסקוטים האפורים המלכותי בקרב ווטרלו.
מפקד רג' הסקוטים האפורים והמטה שלו בצרפת במהלך מלחמת העולם ה-1, 1918.
חיילי רג' הסקוטים האפורים רכובים על טנק שרמן באיטליה במהלך מלחמת העולם ה-2.
תזמורת הרגימנט ברחובות אדינבורו, 2009. ניתן לראות במרכז התמונה את המתופף חבוש הברסקין הלבן עם הנוצה האדומה.
מבצע נחשון

מבצע נחשון היה מבצע של ההגנה במלחמת העצמאות, שהחל בליל 5–6 באפריל 1948 והסתיים ב-16 באפריל. מטרתו הייתה לפרוץ את הדרך לירושלים, אשר הייתה מנותקת במידה זו או אחרת מאז פרוץ המלחמה, באמצעות יצירת ציר מאובטח, ועל ידי ארגון, העברת ואבטחת שיירות אספקה ותגבורת לעיר.
מבצע זה, אשר נערך בו זמנית עם קרבות משמר העמק, סימן את נקודת המפנה בשלב זה של המלחמה. מכאן ואילך, גילה היישוב יתרון ברור על ערביי ארץ ישראל, אשר נעזרו במתנדבים מן הארצות השונות. עם זאת, פתיחת הציר לירושלים הייתה זמנית, כיוון שהכוחות לאבטחת הדרך הופנו לגזרות אחרות עם סיום המבצע.
המבצע נקרא על שם נחשון בן עמינדב, שלפי המדרש היה הראשון מבני ישראל שנכנס לים סוף ביציאת מצרים, והפך לסמל של ראשוניות וחלוציות. בנוסף, המבצע נקרא על שם נחום שושני, שכינויו ב"הגנה" היה 'נחשון', שנהרג מספר ימים קודם לכן במרחב המבצע.
רקע

כמעט כל הדרכים שמחוץ לערים היהודיות, עברו בקרבת, ולעיתים בתוך, יישובים ערביים, עד כדי טווח של נשק קל. היישוב היהודי, העירוני יותר והמתקדם יותר, היה תלוי יותר מן הערבי בתקינות התחבורה, ולכן השקיעו הכוחות הערבים מאמצים רבים בלחימה מסוג זה, שאף התאימה מאוד לאופי הכוחות שברשותם, עת רבים מהם לא היו מגויסים גיוס מלא. באזורים בהם שלטו הערבים באופן מוחלט על קטעים נרחבים מן הדרך, כמו הכבישים מירושלים לשפלה ולגוש עציון, הדרכים לנגב ועוד, הלחימה על הדרכים הייתה קשה ורבת קורבנות. הכישלון ליישם את תוכנית החלוקה הביא את נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, להעלות הצעה, ב-17 במרץ 1948, במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.
עם זאת, עד סוף חודש מרץ, למרות הקרבנות, נשמר הקשר עם היישובים היהודיים. אולם באותו שלב החמיר המצב: מספר שיירות שיעדן יישובים מבודדים, כשיירת חולדה, שיירת נבי דניאל, ושיירת יחיעם, הושמדו כולן או חלקן (השלוש האמורות הותקפו בשבוע אחד בסוף מרץ, 'שבוע השיירות'), ובחלקן אף לא הגיעו ליעדן. המצב בירושלים החמיר, ואף עלה חשש לנפילתה.
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל 'ההגנה' פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד 'ההגנה' במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. לראשונה הוחלט על השתלטות קבועה על השטחים שיכבשו.
תוכנית והכנות

תכנון המבצע וביצועו החלו בסוף מרץ, לאחר קרב שיירת נבי דניאל, אשר הבהיר כי שיטת השיירות הנוכחית מיצתה את עצמה, ושיש להשתלט על הדרכים בהקדם האפשרי. באותו מועד מטכ"ל 'ההגנה' הציע ריכוז של כ-500 לוחמי פלמ"ח, בשלוש פלוגות, לצורך פריצת הדרך לירושלים, ואספקת מזון לעיר לחודש אחד לפחות.
דוד בן-גוריון, אשר החזיק בתיק הביטחון באותה עת, ואשר ראה את ירושלים כמרכז הכובד של המערכה כולה, הורה לרכז כוח גדול של כ־1,500 לוחמים למבצע זה, לעיתים תוך דילול גזרות אחרות מלוחמים ומנשק. ערב המבצע טען בן-גוריון, כי הכנעת ירושלים תהיה מכה אנושה ליישוב היהודי, ולכן יש לצאת למבצע, למרות הסיכונים. המבצע, אשר נועד ליצור ציר מאובטח לעיר, התאפשר בעזרת הגעת כמות גדולה של נשק באותם ימים ממש:
מטוס דאגלס DC-4 נחת ליד באר טוביה ובו 200 רובים ו-40 מקלעים (מבצע חסידה).
אוניית הרכש 'נורה' הצליחה לעקוף את ההסגר הבריטי ולפרוק בנמל תל אביב 4,300 רובים ו-200 מקלעים (אלה ירו במבצע רק כדורים בודדים, כיוון שהלוחמים לא ידעו עדיין להפעילם כהלכה).
רוב חלקו המערבי של הציר המאובטח המתוכנן היה דרך אשר עקפה מדרום את חלקו המערבי של כביש יפו-ירושלים (במערבו: כביש 44 של ימינו, בקירוב), שכן בית דג'אן (בית דגן), רמלה ועוד, היו בידיים ערביות. כך, חלקו המערבי של ציר זה נועד לעבור בכביש 411 ובכביש 3, בקירוב, של ימינו. בקטע זה תוכנן לכבוש את חולדה הערבית ואת דיר מוחיסין, ולהציב חסימות כלפי יישובים ערביים מרוחקים יותר. הקטע המזרחי, משער הגיא לירושלים, עבר ברובו בכביש 1 של ימינו, ובו תוכנן לכבוש רק רצועה בצמוד לכביש. הקטע שבין לטרון לשער הגיא, זה שבין הגזרה המערבית למזרחית, לא נועד להיכבש, בין היתר, כדי שלא להתנגש בבריטים. השיירות נועדו לעבור בו בחסות ליווי, כמו בחודשי המלחמה הראשונים.
הרכב הכוחות > הצד היהודי

בראש המבצע נועד לעמוד יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, אלא שאלון 'נתקע' באותה העת בגוש עציון הנצור. לפיכך, עמד בראשו מפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן.
הכוח שהוקצה עבור המבצע כלל כשלושה גדודים:
גדוד מקובץ, שהוצב בגזרה המערבית (חולדה הערבית, דיר מוחיסין): פלוגת פלמ"ח, פלוגה מחטיבת אלכסנדרוני וטירונים מ'גבעתי' ומחטיבת קרייתי. חלק מן הפלוגות אף הן היו מקובצות. על הגדוד פיקד חיים לסקוב. הגדוד קבע את בסיס יציאתו בחולדה.
הגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקודו של יוסף טבנקין, שהוצב בגזרה שבין שער הגיא לקריית ענבים. רובו של הגדוד עלה לקריית ענבים בשיירה הראשונה של המבצע.
גדוד מקובץ נוסף, אשר שימש כעתודה ובראשו אלדד אוארבך-אבידר. הגדוד חנה במחנה ביל"ו, אשר זה עתה נעזב על ידי הבריטים.
בגזרה המזרחית של המבצע נטלו חלק בקרבות שתי פלוגות של חטיבת עציוני.
בפועל, עם המטות והעתודות, מנה הכוח הכולל המיועד למבצע כ-2,000 חיילים. כלומר, מספר גבוה אף יותר מזה שבן-גוריון תבע.
כן הוקצו מטוסים קלים של שירות האוויר לקישור, סיור ושליטה.
בשל היקף הכוחות, בשל היותם כוחות מקובצים מיחידות שונות, ובהיעדר היכרות אישית בין כל החיילים בכל הדרגים, וכן כיוון שהיציאה מן המחתרת הייתה בעיצומה, הונהגו לראשונה ב'הגנה' סימני דרגה למפקדים.
הרכב הכוחות > הצד הערבי

על פי דיווחי המודיעין של 'ההגנה', אשר המידע שבידו היה קלוש למדי, במחנה ואדי סראר (נחל שורק), היו שלוש פלוגות של מתנדבים עיראקים; בחולדה הערבית היה כוח בגודל פלוגה, בערך; בדיר מוחייסין היה כוח של כ-300 לוחמים; בבית ג'יז: כשתי פלוגות; בין שער הגיא ללטרון היו כ-800 לוחמים. על פי אותו מידע מודיעיני, שלא אומת, היו לערבים משוריינים ומרגמות. במבט לאחור, ואף תוך כדי המבצע עצמו, נראה כי המידע אודות מיקום ריכוזי הכוחות הערביים היה כללית מדויק, אך הייתה הפרזה באשר לעוצמתם.
הלחימה > הגזרה המערבית

למבצע בגזרה המערבית קדם פיצוץ אגף במפקדת חסן סלאמה על ידי כוח של חטיבת גבעתי, בלילה שבין 4 ל-5 באפריל 1948. אמנם חסן סלאמה, מפקד החטיבה המערבית של צבא הג'יהאד הקדוש, הכוח הערבי העיקרי בגזרה, נעדר בעת הפיצוץ, אך בכל זאת נהרגו בפיצוץ כמה עשרות מלוחמיו.
הכוח המערבי יצא מחולדה, חסם את כבישי הגישה וחסם דרכים צדדיות, המובילות לנתיב השיירה המיועדת לירושלים. באותו זמן חלק מהכוח יצא לתקוף את חולדה הערבית, את הכפר סיידון ואת דיר מוחיסין. בחצות הלילה שבין 5 ל-6 באפריל, נעה מחולדה שיירת נחשון הראשונה בת 62 כלי רכב וחולדה הערבית נכבשה ללא התנגדות. הכוח כבש את סיידון, את דיר מוחיסין ואת שייח' מוסא, גבעה בקרבת דיר מוחיסין. הערבים פתחו בהתקפות נגד על דיר מוחיסין ב-6 וב-7 באפריל, ואלה נהדפו בקושי רב, תוך סיוע של כוח מגדוד העתודה. בשלב זה הבריטים תבעו מן 'ההגנה' לפנות את הכפר, הניצב על ציר התפנותם מן הארץ. 'בתמורה', הבטיחו להחזירו ל'הגנה' לאחר שיתפנו (ועמדו בהבטחה). כיוון שכך, 'ההגנה', שסבלה ארבעה הרוגים ו-14 פצועים, פינתה את הכפר לקראת חצות 7 באפריל, והבריטים נכנסו לכפר למחרת. מכאן ואילך, האזור המערבי היה שקט יחסית עד גמר המבצע, וכוחות 'ההגנה' בגזרה הסתפקו בעיקר בביצוע מספר פשיטות על יעדים ערביים. כיוון שאזור המחנה הצבאי הבריטי בוואדי צראר (נחל שורק) נותר מוקד של אי שקט מצד הערבים, הוחלט באמצע החודש להשתלט גם עליו. פלוגה שנשלחה לבצע את המשימה מצאה את המחנה ריק. ב-15 באפריל נערך ניסיון לכבוש את סג'ד וקזאזה (דרומית מערבית לטל שחר). בשל טעות בניווט והתנהלות איטית של הכוח, בגודל שלוש פלוגות, עלה אור היום עוד בטרם החלה ההתקפה, ומפקד הכוח, אלדד אוארבך, החליט לסגת מבלי לבצע את המשימה.
'ההגנה' סבלה, עד 11 באפריל, עת הסתיימו עיקר הקרבות באזור זה, משבעה הרוגים בקרבות הגזרה המערבית, חייל אחד שנעדר ו-38 פצועים.
הלחימה > הגזרה המזרחית

בגזרה זו גילו הכוחות הערביים התנגדות חזקה בהרבה. מוקד הקרבות היה הקסטל. המקום, החולש על חלקה האחרון של הדרך לירושלים, נכבש על ידי הפלמ"ח בליל 2 ו-3 באפריל, עוד בטרם החל המבצע. לאחר הכיבוש העביר הפלמ"ח את הקסטל לחטיבת 'עציוני'. בימים הבאים עבר המקום מיד ליד בשמונת ימי קרב הקסטל, בהם נהרג מפקד החטיבה המזרחית של צבא הג'יהאד הקדוש, עבד אל-קדר אל-חוסייני. בסופו של קרב הקסטל, בו השתתפו מן הצד היהודי כוחות הפלמ"ח ו'עציוני', נותר ההר בידי כוחות 'ההגנה', אשר ספגו אבדות כבדות. כן הותקף משק ילדים מוצא על ידי ערבים מקאלוניה הסמוכה. ב-9 באפריל, בשולי הקרבות בגזרה המערבית, כבשו האצ"ל והלח"י את הכפר דיר יאסין, תוך הרג רב בתושביו.
ב-11 באפריל כבש הפלמ"ח את קאלוניה, וכך אובטחה התנועה בחלקו האחרון של הכביש לירושלים.
כוחות הפלמ"ח הגיעו ללא אירועים מיוחדים לקריית ענבים בבוקר 6 באפריל. השיירה המשיכה, בעוד קרב הקסטל בעיצומו, והגיעה בשלום לירושלים.
תוצאות המבצע ואחרית דבר

הכוחות שהוקצו למבצע החלו להתפזר ולחזור ליחידות האם החל מ-16 באפריל.
מיד לאחר פריצת הדרך, יצאה שיירה של כ-200 משאיות מחולדה לירושלים. עד סיומו של המבצע ב־16 באפריל, הגיעו שלוש שיירות לעיר הנצורה, ועוד שלוש שיירות לעיר עברו במבצע הראל, ממשיכו של 'נחשון'. לצורך מבצע אחרון זה התארגנו כוחות הפלמ"ח, אשר הופקדו כעת על הדרך לירושלים, בחטיבה אשר קיבלה את שם המבצע. בסיום מבצע 'הראל' נחסמה הדרך שוב.
על אף שהדרך לירושלים נפרצה לפרק זמן קצר בלבד, הייתה למבצע חשיבות רבה:
הועברו כמויות גדולות של מזון ואספקה לירושלים העברית, שאיפשרו לה להחזיק מעמד במצור (שחודש לאחר תום המבצע) עד לפריצת דרך בורמה ביוני 1948.
היישוב היהודי בא"י הוכיח בפעם הראשונה שהוא מסוגל ליטול יוזמה צבאית, לתקוף, לכבוש ולשמור על כיבושיו.
המורל בארגון 'ההגנה', ואף ב'יישוב' כולו, עלה.
מבצע זה סימן את תחילת התמוטטות הכוחות הערביים בארץ ישראל, אשר התרחשה בששת השבועות אשר מתחילתו, ועד להכרזת העצמאות באמצע מאי. הקסטל היה הכפר הערבי הראשון (פרט לקיסריה) בו המשיכו היהודים להחזיק לאחר כיבושו. מכאן ואילך, מגמת ההחזקה בשטחים שנכבשו נמשכה, ואף גברה בשבועות הבאים, עם כיבוש טבריה, חיפה, צפת, בית שאן ועוד. מן הבחינות שהוזכרו, המבצע היווה מפנה חשוב במלחמה.
לדברי יגאל ידין, "החשיבות של מבצע 'נחשון' חורגת הרבה מגבולותיו", משום שלא רק שנפתחה הדרך לירושלים, אלא שבמבצע זה הפעילה ההגנה "לראשונה כוח חטיבתי במסגרת אופרטיבית אחת".
מבצעים נוספים שמטרתם הייתה לפנות את הדרך לירושלים ולסביבתה בוצעו לפרקים במהלך השבועות הבאים. כך, כאמור, יצא מבצע הראל לדרך מיד עם סיומו של מבצע נחשון ומיד לאחריו (22 באפריל) החל מבצע יבוסי. במבצע אחרון זה, אשר נערך בעיקרו בירושלים עצמה, דוללה הגנת הדרך לירושלים, והיא נחסמה מחדש. במבצע מכבי, במאי, שוב ניסתה 'ההגנה' לפרוץ את הדרך לירושלים ולהסיר את המצור, לשווא.
תוצאות המבצע ואחרית דבר > לקחים

עם ההצלחה הצבאית, מול יריב שאינו צבא סדיר אף הוא, עלו על פני השטח ליקויים ארגוניים ומבצעיים, חלקם תולדת חוסר ניסיון, כמו גם המעבר ממחתרת לצבא סדיר. כך למשל, נעדרה בחלק מן הכוחות משמעת אפסנאית (חתימה על ציוד, שמירתו, החלפת בלאי, והחזרת הציוד בהתאם לחתום). גם רמת המשמעת הכללית לא הייתה גבוהה. כך, סירבו כוחות 'עציוני' לקבל את מרות טבנקין, אף על פי שהאחרון נתמנה למפקד הגזרה המזרחית. במישור הקרבי, רמת האימון התגלתה לעיתים קרובות כלא מספקת. למשל, חיילים רבים עדיין לא הפנימו שעליהם להסתער, שכן בתקופת המחתרות, כמו גם בפשיטות ובקרבות ההגנה, שאפיינו את חודשי המלחמה הראשונים, הם התרגלו להתגנב אל היעד, או לחילופי יריות. כן התרגל הפלמ"ח, בקרבות ימים עברו, שלא להחזיק בכיבושיו, וכללית, לא רגיל היה לנהל קרב הגנה. הדבר הציב קשיים חמורים בקרב הקסטל, וכמעט עלה בכישלון.
עם חשיבותן, מעברן של שלוש שיירות בלבד (ועוד שלוש עד 20 לחודש) לאחר מבצע חטיבתי, הוכיח את הצורך בארגון שיירות יסודי יותר ויעיל יותר. ואכן, במבצע 'הראל' ניכר שיפור בנושא זה.
לקריאה נוספת

אורי אבנרי, בשדות פלשת - 1948, הוצאת טברסקי, 1949 (אודות הקרב בדיר מוחיסין)
יואב גלבר, גרעין לצבא עברי סדיר: תרומתם של יוצאי הצבא הבריטי להקמת צה"ל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו, 1986, עמ' 108–128
מטכל/אג"מ-מה"ד, ענף היסטוריה ומטכל/קצין חינוך ראשי, ענף הסברה, מלחמת העצמאות, ראשי פרקים להסברה, 1957, עמ' 33–39