stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל גרשוני
מחקריו > ספרים נבחרים > אור בצל: מצרים והפשיזם, 1922-1937

ספרו זה של גרשוני התפרסם בשנת 1999 בהוצאת עם עובד. הספר מציע התבוננות חלוצית ביחס של מצרים וערבים, אינטלקטואלים, עיתונאים, מחזאים, משוררים קריקטוריסטים ויצרני חדשות הדפוס האחרים לפשיזם באיטליה ולנאציזם בגרמניה בשנים הפורמטיביות 1922–1937. הוא מתרכז במיוחד בתגובה המצרית-ערבית לעליית מוסוליני בשנות ה-20 ולעליית הנאציזם בשנות ה-30, לתהליכי הנאציפיקציה של גרמניה בשנים 1933–1937 ולמלחמה האימפריאלית שאסר מוסוליני על אתיופיה בשנים 1935–1936. בניגוד למקובל, הספר מראה שלמעט קולות וזרמים שוליים, רוב רובו של הציבור המצרי דחה את הפאשיזם והנאציזם, הן כפילוסופיות, הן כדוקטרינות, הן כמוסדות והן כפרקטיקות.
הספר מראה כי ההתנגדות לפאשיזם ולנאציזם הופיעה בשלוש רמות מרכזיות: האחת – התנגדות לטוטליטריות של המשטר הפשיסטי והמשטר הנאצי, במיוחד לחיסול חירות הביטוי וחופש העיתונות. שנית – דחייה טוטאלית של תורת הגזע הנאצית ויישומה בחוקי נירנברג. כאן ניכרת הזדהות וסימפתיה עם רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית בשנות ה-30. גורם שלישי והחשוב מכול – ראיית הנאציזם והפשיזם כתנועות אימפריאליות מערביות מסוכנות, החותרות לערער את הסדר העולמי (ומאיימות על האומות הקטנות), בכללן ארצות ערביות. למעשה, רוב המצרים לא ראו באיטליה הפאשיסטית או בגרמניה הנאצית בעל ברית אפשרי, במאבק שלהן כנגד בריטניה וצרפת. הם העריכו נכון שגרמניה ואיטליה הם כוחות אימפריאליסטיים, מסוכנים ודורסניים מהאימפריאליזם המסורתי של אנגליה וצרפת.
מחקריו > ספרים נבחרים > פירמידה לאומה: הנצחה, זיכרון ולאומיות במצרים במאה העשרים

ספרו זה של גרשוני ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2006. הספר מציע התבוננות מיוחדת בתהליכי עיצוב נוף הזיכרון וההנצחה במצרים מסוף המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20. הוא מאתר את הדרכים והאופנים שבהם מצרים – המדינה, החברה האזרחית, אליטות תרבותיות, כוחות פוליטיים, תנועות אסלאמיות - גיבשו את ההנצחה הלאומית במצרים. הוא עוקב אחר כינון מצבות הזיכרון, אנדרטאות, ימי זיכרון, הלוויות ציבוריות, יצירות אומנות חזותית ושורה של אתרי זיכרון והנצחה אחרים ועוקב אחרי דרך כינונם.
במרכז הספר מצוי ניסיון להתמקד סביב אתרי הזיכרון וההנצחה האומנותיים שכונן הפסל המצרי הגדול מחמוד מוח'תאר ובפרט פסלו "תחיית מצרים". האנדרטאות שהוא הקים בשנות ה-30 בקהיר ובאלכסנדריה הפכו לאתרי זיכרון מרכזיים בחויה המצרית המודרנית. הספר מבקש לעקוב אחר הדרכים שבהן קבוצות שונות, בזמנים שונים ובהקשרים שונים, בחנו ובחנו מחדש את אתרי הזיכרון של מוח'תר ומיקמו אותם בתודעה הציבורית.
תוך בחינת היחס הציבורי למצבות זיכרון קיימות עוקב הספר אחר תהליכי הגשמה של אתרים ואנדרטאות חדשות לאורך כל המאה העשרים. מקום מיוחד מוקדש גם לאופנים שבהם מהפכת 1952 הנציחה את עצמה. הספר גם מתבונן באתרי ההנצחה שהוקמו לאחרונה, בתקופת חוסייני מובארק, שמנציחים בעיקר את המאבק הערבי-ישראלי.
ככלל מטפל הספר בשני נראטיבים של הנצחה שעוברים כחוט השני בכל האתרים: האחד – המאבק כנגד השלטון הבריטי לשחרור ולעצמאות מצרים. השני – המאבק על כינון הזהות הלאומית הייחודית של מצרים. נראטיב זה עוסק גם בתחייה התרבותית של מצרים במאות ה-19 וה-20.
מחקריו > מחקרו העכשווי

כיום עוסק גרשוני בהמשך בחינה מקיפה של היחס הערבי לפשיזם ולנאציזם, במיוחד ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה של מלחמת העולם השנייה (1945-1938) ועתיד לפרסם בקרוב ספר בנושא בהוצאת הספרים של אוניברסיטת סטנפורד.
ספריו

מצרים בין ייחוד לאחדות: החיפוש אחר זהות לאומית 1919-1948; תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980.
The Emergence of Pan-Arabism in Egypt (Tel Aviv: Shiloah Center for Middle Eastern and African Studies and Syracuse University Press, 1981).
Co-author with James P. Jankowski, Egypt, Islam, and the Arabs: The Search for Egyptian Nationhood, 1900-1930 (New York: Oxford University Press, 1987; digital edition, 2000).
Hawiyyat Misr bayna al-Arab wa’l-Islam (Cairo: Dar Sharqiyyat, 1999) (Arabic), translation of Egypt, Islam, and the Arabs; with an introduction by translator Badr al-Rifāci.
Co-editor with Ehud R. Toledano, Cultural Processes in Muslim and Arab Societies, vol. 1, “Medieval and Early Modern Periods,” special issue, Poetics Today 14, no. 2; vol. 2, “Modern Period I,” special issue, Poetics Today 14, no. 3; vol. 3, “Modern Period II,” special issue, Poetics Today 15, no. 2.
Co-author with James P. Jankowski, Redefining the Egyptian Nation, 1930-1945, Cambridge Middle East Studies (Cambridge: Cambridge University Press, 1995; paperback edition, 2002).
Co-editor with James P. Jankowski, Rethinking Nationalism in the Arab Middle East (New York: Columbia University Press, 1997; hardcover and paperback editions).
עלמה ושטן - מצרים והנאציזם, 1940-1935 כרכים א+ב; תל אביב: רסלינג, 2012.
אור בצל: מצרים והפאשיזם, 1922-1937; תל אביב: עם עובד, תשנ"ט 1999).
Licht in der Dunkelheit, Ägypten und der Faschismus, 1922-1937 (forthcoming 2009). (German); translation of Light in the Shade:
Egypt and Fascism, 1922-1937, translated by Dirk Sadowski.
לפסל תרבות במצרים: תכנון תרבותי, זהות לאומית ושינוי חברתי במצרים, 1890-1939/ ביחד עם אורית בשקין, ליאת קוזמא; תל אביב: רמות, תש"ס 1999.
Co-editor with Haggai Erlich, The Nile: Histories, Cultures, Myths (Boulder: Lynne Rienner, 1999).
Co-editor with Yaakov Elman, Transmitting Jewish Traditions: Orality, Textuality and Cultural Diffusion (New Haven: Yale University Press, 2000).
Co-editor with Ursula Woköck and Hakan Erdem, Histories of the Modern Middle East: New Directions (Boulder: Lynne Rienner, 2002).
Co-author with James P. Jankowski, Commemorating the Nation: Collective Memory, Public Commemoration, and National Identity in Twentieth-Century Egypt, Chicago Studies on the Middle East series (Chicago: University of Chicago Press, November 2004).
פירמידה לאומה: הנצחה, זיכרון ולאומיות במצרים במאה העשרים; תל אביב: עם עובד, תשס"ו 2006.
Co-editor with Amy Singer and Hakan Erdem, Middle East Historiographies: Narrating the Twentieth-Century (Seattle: Washington University Press, 2006).
Co-editor with Meir Hatina, The Nile Valley: Politics, Identities, Cultures (under contract, Lynne Rienner Publishers, forthcoming 2008). (עתיד לראות אור)
Egypt in the Second World War: Democracy, Fascism, Nazism, and Nationalism in Egyptian Public Discourse, 1938-1945, (in preparation, manuscript, Hebrew and English). (עתיד לצאת לאור)
מלחמת האומות החלשות - מצרים במלחמת העולם השנייה, 2 כרכים, רסלינג, 2017.
פרסים

2007 – פרס לנדאו למדעים ולמחקר.
2015 – פרס MESA Mentoring Award מטעם האגודה הצפון אמריקאית ללימודי המזרח התיכון (MESA).
הערות שוליים

↑  "הידען", פיזיקאי, חוקר מוח וארכיאולוג יזכו במענק מפעל הפיס, באתר ynet, 18 במרץ 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261492505171  PLWABN: 9810540342705606  BIBSYS: 90250249  BnF: cb127288068 (data)  CiNii: DA02118806  GND: 1089482744  ISNI: 0000 0001 0872 4167  LCCN: n80053401  LNB: 000229710  NTA: 072902728  RERO: 02-A003290993  SUDOC: 073727237  VIAF: 14896474   WorldCat (עם VIAF): 14896474
הפיגועים בבגדאד (1950–1951)

הפיגועים בבגדאד התרחשו בין אפריל 1950 ליוני 1951 בתקופת מבצע עזרא ונחמיה. חמישה פיגועים בוצעו נגד מטרות יהודיות בבגדאד בירת עיראק.
הפיגוע הראשון היה פצצה שהתפוצצה בבית-קפה יהודי ב-8 באפריל 1950, וגרמה לפציעתם של 4 יהודים. הפיגוע הידוע והמשפיע ביותר היה הטלת רימון יד לחצר בית הכנסת "מסעודה שם-טוב" ב-4 בינואר 1951, שהביאה למותם של 4 ולפציעתם של עשרות, מהם 8 באופן קשה. בחצר עמדו מתפללים רבים וכן אנשים שהמתינו להסעה לשדה התעופה שם חיכה להם מטוס, שאורגן על ידי המוסד, להטיסם למדינת ישראל. ישראל התקשתה אז לקלוט את המוני היהודים שנרשמו לעלייה לישראל, הרבה מעבר לתחזיות, במקביל לעליה מרומניה ומפולין. רבים מכרו את בתיהם, ויתרו על אזרחותם העיראקית, נירשמו לעליה לארץ, והמתינו בתור הארוך למטוס שיטיסם ארצה.
הפיגוע היה, כנראה, הגורם העיקרי להחלטת ממשלת ישראל ב-14 בינואר 1951 להכיר רשמית בכך שיהדות עיראק מצויה בשעת חירום. עד סיומו של המבצע להעלאת יהודי עיראק 6 חודשים לאחר מכן, עלו 124 אלף ארצה, חרף הקשיים בקליטתם.
לאחר הפיגועים עצרו שלטונות עיראק שלושה פעילים ציונים בגין הפיגועים, הם הועמדו לדין והוטל גזר דין מוות על שלום צאלח ויוסף בצרי, ו-10 שנות מאסר על יהודה תג'ר.
לדברי תג'ר, הפיגוע בבית הכנסת מסעודה שם טוב לא בוצע על ידי הישראלים, אלא על ידי האחים המוסלמים; אך נראה כי לפחות פעיל ציוני אחד, יוסף בית חלמי (חבאזה), ביצע מספר פיגועים לאחר שחבריו נעצרו, בתקווה להוכיח לשלטונות עיראק כי העצורים אינם מעורבים בפעולות אלו. זו הפעם הראשונה שמעורב בפרשה אישר שחברי המחתרת הציונית ביצעו גם פיגועים בבגדד. בראיון עם תג'ר, שמופיע בספרו של העיתונאי הבריטי ארתור נסלן מצוטט תגר בנוגע לשיחה שניהל עם אלמנתו של בית חלמי: "היא אמרה שהיא שאלה אותו (אם הוא זרק את הפצצות), והוא ענה שאם פצצה נזרקה בזמן שהיינו בכלא - זה מוכיח שאנחנו לא אלו שזרקו את הפצצה בשם טוב. היא רמזה שהוא פעל מיוזמתו, ולא לפי ההוראות שקיבל מישראל, על מנת להציל אותנו".
אהוד עין-גיל, סגן עורך המוסף שפרסם את הסיפור, התקשר לתגר ואישר את נכונות הגרסה שהופיעה בספרו של נסלן. אולם, כאשר הופיע תגר בפני ועדת החקירה שהקים המוסד בשנת 1960, הוא לא הציג את הגרסה הזו. עין-גיל שאל מדוע. תגר השיב: "לכל דבר יש זמן ותאריך. באותה תקופה, לומר משהו כזה - החברה לא הייתה מקבלת זאת. הנסיבות השתנו מאז, וכאן בארץ הסיפור האמיתי כבר ידוע, לפחות בקרב המהגרים העיראקים".
בעשרות השנים שחלפו מאז מתנהל ויכוח סוער על השאלה האם משליכי הפצצות היו יהודים שנשלחו על ידי המוסד לזרוע חרדה על מנת לעודד עלייה יהודית למדינת ישראל שרק נולדה, קבוצת פעילים ציונים מקומית שפעלה מסיבותיה-היא, או פעולה של מוסלמים מקומיים קיצונים אנטי-יהודיים בעיראק. האירועים עצמם נותרו לא פתורים, והיו נושא לתביעות ובירורים בישראל. ב־1952, חקר צוות מיוחד של המוסד אם מי מאנשיו היה מעורב בפיצוצים ולא מצא הוכחה לכך. רבים מיוצאי עיראק המשיכו לטעון שהמחתרת היהודית בעיראק הייתה מעורבת בפיגועים וכי אין זה ראוי שהמוסד יחקור את עצמו. ב-1960 הורה דוד בן-גוריון, ראש הממשלה דאז, לאיסר הראל למנות צוות חקירה בהרכב אחר. צוות בן 3 חברים בראשות חיים יערי, בדק שוב את האירועים וגם הצוות הזה לא מצא הוכחות שיהודים היו מעורבים. ב־1977, פרסם העיתונאי ברוך נאדל כתבה בה האשים את התנועה הציונית בתכנון הפיגוע ובביצועו. מרדכי בן פורת, שהיה בזמן האירוע שליח בבגדאד מטעם התנועה הציונית, הגיש תביעת לשון הרע נגדו לבית המשפט וזכה בה. נאדל חזר בו מהאשמה והתנצל.
הערות שוליים

↑  אסתר מאיר,התנועה הציונית ויהודי עיראק (1941–1950), הוצאת עם עובד, 1993, עמ' 237, 239, 245, 253.
1 2  עלי מוחמד ראשיד, הפצצות הציוניות בעיראק, באתר https://kitabat.com/, ‏29 בנובמבר 2019 (בערבית)
↑  ג'קי חוגי, פצצת עומק, מעריב סוףהשבוע, 15 בינואר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא בגדאד ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניקול פשיניאן

ניקול פשיניאן (בארמנית: Նիկոլ Փաշինյան; נולד ב-1 ביוני 1975) הוא מדינאי ועיתונאי ארמני, המכהן כראש ממשלת ארמניה מאז מאי 2018. החל מ-25 באפריל 2021 תפקד כראש ממשלה דה פקטו. לאחר ניצחון בבחירות, שב לכהן.
כעיתונאי ועורך נודע בזמנו כיריבה הגדול של מפלגת השלטון בארמניה, המפלגה הרפובליקנית. היה העורך של היומון הליברלי הנמכר ביותר בארמניה Haykakan Zhamanak (זמני ארמניה), אשר היה עיתון מאוד ביקורתי כלפי ממשלות רוברט קוצ'ריאן וסרז' סרגסיאן. כעורך ראשי של היומון מאז 1999, פשיניאן היה התורם החשוב ביותר לשיח בין התנועות השונות אשר התנגדו לשלטון בארמניה שאותו הוקיעו כ"בלתי חוקי". בשנת 2000, הוא הורשע בעוון לשון הרע והוצאת דיבה נגד אנשי שררה שונים. פשיניאן תמך בלבון טר-פטרוסיאן בעת שזה התמודד בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2008. הוא ירד למחתרת זמן קצר לאחר התסיסות הקטלניות בעקבות הבחירות; הוא היה מבוקש על ידי משטרת ארמניה על האשמות בהפרות סדר ורצח. ביוני 2009, הוא יצא ממחבואו והסגיר את עצמו למשטרה. הוא שוחרר לאחר חנינה שהוענקה לאסירים פוליטיים רבים במאי 2011, כמעט שנתיים אחרי שהוא נכלא.
הוא היה חבר מוביל בקונגרס הלאומי הארמני, תנועת התנגדות שהונהגה על ידי הנשיא לשעבר, לבון טר-פטרוסיאן. ב-6 במאי 2012, נבחר כחבר האספה הלאומית של ארמניה. ב-2016 חבר לכמה מנהיגי אופוזיציה לצורך הקמת תנועת ברית המוצא. הוא היה למנהיג תנועת המחאה שפרצה בארמניה ב-2018, שאילצה את ראש ממשלת ארמניה סרז' סרקזיאן ואת ממשלתו להתפטר. ב-8 במאי 2018, קיבל את אמון הפרלמנט כדי להיבחר לראש הממשלה בעצמו. ב-16 באוקטובר 2018 הגיש את התפטרותו, הפך לראש ממשלה זמני עד לקיומן של בחירות כלליות. מוקדמות. בדצמבר 2018 זכה הוא ומפלגתו בניצחון מוחץ.
להנהגתו יוחסו צעדים לקידום הדמוקרטיה, חופש העיתונות, והמאבק בשחיתות, כמו כן צמיחה כלכלית משמעותית.
אולם בשנת 2020 התמודדה ממשלתו עם פריצת מלחמת נגורנו קרבאך מחודשת עם השכנתה אזרבייג'ן, שמעמדה המדיני ,הכלכלי והצבאי התחזק מאוד לאורך שלושים השנים שעברו מתובסתה על ידי הארמנים ב-1994. המלחמה הסתיימה אחרי 44 ימי לחימה ואבדות משמעותיות לארמניה - בנפש, בנכסים ובשטחים. תיווך רוסיה הביא להסכם שביתת נשק תלת-צדדי שנחתם על ידי פשיניאן ב-9 בנובמבר 2020. בעקבות תוצאות המלחמה נחשף פשיניאן להפגנות סוערות ולקריאות להתפטרותו. גם הרמטכ"ל הגנרל גספריאן ו-40 קצינים בכירים דרשו את התפטרותו, פעולה שהוקעה על ידי פשיניאן כ"ניסיון הפיכה". בסופו של דבר הצליח פשיניאן לעמוד בפרץ ולא ויתר על השלטון. ב-25 באפריל 2021 התפטר באופן פורמלי יחד עם חברי ממשלתו לקראת הבחירות הכלליות שהתקיימו ביוני 2021. בבחירות אלה ניצחה מפלגתו והשיגה יותר ממחצית קולות הבוחרים.
החל מ-16 בספטמבר 2022 מכהן פשיניאן כעת במסגרת רוטציה, גם כראש ארגון האמנה לביטחון משותף של רוסיה ומספר מדינות במרחב האירו-אסיאתי שרובן היו בעבר חלק מברית המועצות.
ב-2023 נוכח המתקפה החדשה של אזרבייג'ן בנגורנו-קרבאך שסיפחה בחזרה את חבל זה למדינה האזרית, החליט פשיניאן וממשלו להימנע מלסכן את ארמניה החלשה והמבודדת במלחמה כוללת בינה לאזרבייג'ן ונאלץ להשלים עם קץ השליטה הארמנית על כל שטחי נגרונו קרבאך ועם סיום קיומה של רפובליקת ארצאך.
ביוגרפיה

ניקול פשיניאן נולד בשנת 1975 בעיר איג'באן. אביו וובה פשיניאן היה מורה בבית ספר. שם אמו - ארג'ניק לבית צ'ברוצ'אן. לו שני אחים:ארמן וארטאק.
פשיניאן סיים בשנת 1991 את התיכון המקומי מס.1 ונרשם ללימודי תקשורת בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת ירוואן. בשנה הרביעית סולק מהאוניברסיטה בגלל פעילות פוליטית.
כבר כסטודנט היה פשיניאן עיתונאי פעיל. בשנים 1993–1994 עבד ככתב העיתון "דפרוטיון" ובשנים 1994–1997 ככתב של העיתונים "לראגיר"
"לראגיר-אור" ו"מולוראק". בשנים 1995–1997 היה עורך בעיתון "מולוראק".
ב-1999 בעת שכיהן כעורך העיתון "אוראגיר" נידון פשניאן לשנת מאסר על תנאי באשמת פגיעה בשמה הטוב של אשת ראש הממשלה. באותה שנה הוא הקים את העיתון" האיקקן ז'אמאנאג" (זמני ארמניה) שעסק רבות בחשיפת מקרי שחיתות ונפוטיזם בממסד של המפלגה הרפובליקנית הארמנית.
ב-2008 העביר את עריכת העיתון לאשתו. הוא דובר ארמנית, רוסית, אנגלית וצרפתית.
ביוגרפיה > במחתרת

פשיניאן ירד למחתרת לאחר אירועי 1 במרץ 2008. יחד עם שבעה אישים אחרים, היה מבוקש על ידי הממשלה הארמנית על "מבצע מתוכנן מראש ופעולות שנועדו לתפוס את השלטון בכוח, פרובוקציה וארגון הפרות סדר המוניות שלוו ברצח בירוואן."
בריאיון ל-RFE/RL ב-16 באוקטובר 2008, הוא התעקש ש"מהפכה" דמוקרטית זו הדרך היחידה להביא לשינוי בארמניה, וכי הנשיא סרגסיאן לא עשה דבר כדי להוכיח את ההפך. הוא טען כי חוקרי הממשלה מחפים על המבצעים האמיתיים והאשמים לשמונת מקרי המוות שאירעו ב-1 במרץ וטען שהאשמים הם הנשיא לשעבר, רוברט קוצ'ריאן וראש הממשלה לשעבר סרז' סרגסיאן.
בראיון, שהעניק לערוץ הטלוויזיה הממלכתי בדצמבר 2015, ניקול פשיניאן הצהיר כי הוא מעולם לא עזב את הרפובליקה של ארמניה, בעת שהסתתר והוא בילה את מרבית זמנו בהסתתרות בירוואן. פשיניאן ציין כי עובדה זו היא "בושה" לשירות הביטחון הלאומי.
ביוגרפיה > מעצרו ושחרורו

ב-1 ביולי 2009, פשיניאן יצא ממחבואו והסגיר את עצמו לידי המשטרה הארמנית לאחר חנינה כללית שהוכרזה על ידי הרשויות הארמניות ב-19 ביוני של דמויות מהאופוזיציה שנעצרו בעקבות אירועי 1 במרץ.
פשיניאן היה אחד מכמה פעילי אופוזיציה ששוחררו לאחר חנינה שעברה באספה הלאומית של ארמניה בסוף מאי 2011, במהלך תקופה ממושכת של הפגנות נגד הממשלה. הוא דיבר בכינוס של הקונגרס הלאומי הארמני, שם הוא קרא לערוך בחירות מחדש וכי זהו הצעד היחיד שיוכל להשיב את אמון הארמנים בממשלה שלהם.
ביוגרפיה > ניסיון התנקשות

ב-22 בנובמבר 2004 בשעה 8:40 רכבו של פשיניאן חנה מחוץ למערכת העיתון Haykakan Zhamanak במרכז ירוואן התפוצץ, במה שהיה ניסיון לפגוע בחייו. לאחר חקירה, המשטרה קבעה באופן חריג כי השריפה נגרמה על ידי "פירוק של חוטי המצברים" והכחישה שמדובר בניסיון התנקשות. פשיניאן אמר כי הפיצוץ היה ניסיון התנקשות שאורגן על ידי איש העסקים גאגיק צארוקיאן, שזעם על סיפור שהעיתון Haykakan Zhamanak פרסם נגדו.
ביוגרפיה > מפלגת ההסכם האזרחי. ברית המוצא

ב-9 בדצמבר 2013 פשיניאן יחד עם עוד שישה פוליטיקאים ופעילים הקים תנועה פוליטית חדשה בשם ההסכם האזרחי. חברי התנועה הצהירו שמטרתם להוביל להתפטרותו של סרז' סרקזיאן. פשיניאן הצהיר שהתנועה תיקח חלק בבחירות לפרלמנט.
בשנת 2016 יצרה מפלגת ההסכם האזרחי את ברית המוצא יחד עם הפדרציה המהפכנית הארמנית, עם מפלגת "ארמניה הבהירה" וסיעת "הרפובליקה" (פלג שעזב את מפלגת הרפובליקנים).
ביוגרפיה > תפקידו בתנועת המחאה הארמנית, 2018

מספר תנועות פוליטיות שונות בראשות חבר הפרלמנט ניקול פשיניאן (ראש מפלגת ההסכם האזרחי) ארגנו הפגנות נגד הממשלה בארמניה (שידועה כמחאת Merzhir Serzhin (בארמנית: Մերժիր Սերժին; "פטרו את סרז'.") בשנת 2018. הפגנות ותהלוכות נערכו בירוואן בתגובה לבחירתו של סרז' לקדנציה שלישית רצופה לדמות המשפיעה והחזקה ביותר בממשלת הרפובליקה של ארמניה. ב-23 באפריל, סרגסיאן התפטר, מה שהביא בפועל להתפטרות הממשלה. קארן קרפטיאן, שכיהן כסגן ראשון לראש הממשלה, מונה לממלא מקום ראש הממשלה. ב-25 באפריל, אחד מבעלי בריתו של פשיניאן אמר כי פשיניאן מתכוון להפוך לראש ממשלה עד לבחירות לאספה הלאומית, כי הוא "נבחר על ידי העם" וזוכה לתמיכה עממית.
ביוגרפיה > ממשלתו הראשונה. ברית "הצעד שלי"

ב-8 במאי 2018, הפרלמנט אישר למנות את פשיניאן לתפקיד ראש ממשלת ארמניה, לאחר שהיה המועמד היחיד. הצביעו בעדו 59 חברי פרלמנט, בשישה יותר מהרוב הדרוש. קיבל גם את תמיכת המפלגה הרפובליקנית על אף שזו הביעה התנגדות למצעו.
לאחר מינויו הכריז על כוונתו להחליף את ראש משטרת ארמניה וראש שירות הביטחון הלאומי. ב-12 במאי כבר הציג את ממשלתו; המורכבת מ-14 שרים
פשיניאן הבטיח לשים קץ לשחיתות השלטונית ולרדיפות הפוליטיות
ב-9 במאי 2018 עשה את הביקור הרשמי הראשון בנגורנו קרבאך.
חלה התארגנות מחדש של הברית הפוליטית בראשותו של פאשיניאן שמשנה את שמה מברית המוצא לברית "הצעד שלי" המורכבת משתי מפלגות: ההסכם האזרחי ומפלגת השליחות ועוד מספר אישים עצמאיים.
ב-23 בספטמבר 2018 בבחירות המוניציפליות מוקדמות בירוואן (שבה חיים מחצית תושבי המדינה). בני בריתו של פשיניאן, הייק מרוטיאן וכן "מפלגת השליחות" זכו ב-80% מהקולות, ו-56 מתוך 65 מושבים במועצת העיר. המפלגה הרפובליקנית לא השתתפה בבחירות אלה.
בנסיבות אלה ב-2 באוקטובר 2018 הודיע פשיניאן על התפטרותו ועל הקדמת הבחירות לפרלמנט בדצמבר 2018.
כש שרים מטעם "הפדרציה המהפכנית הארמנית " ו"ארמניה המשגשגת" הצביעו בעד חוקים שביקשו למנוע את הקדמת הבחירות הם פוטרו על ידי הנשיא ארמן סרקיסיאן. ב-11 באוקטובר פשיניאן התפטר.
ב-16 באוקטובר 2018 הממשלה כולה הגישה את התפטרותה לקראת הבחירות לפרלמנט
הפרלמנט לא הצליח לבחור ביורש לפשיניאן בראשות הממשלה והתפזר.
בבחירות ב-9 בדצמבר 2018 פשיניאן חיזק את כוחו כשהברית הפוליטית בראשותו "הצעד שלי" זכתה ב-70% מהקולות.
רק שתי מפלגות אחרות הצליחו לעבור את אחוז החסימה של 5%: "ארמניה המשגשגת" ו"ארמניה המוארת" - עם 8% ובהתאמה 6% מהקולות. המפלגה הרפובליקנית נחלה תבוסה כבדה (4.7% מהקולות) ולא נכנסה לפרלמנט.
ביוגרפיה > הממשלה השנייה

בעקבות הבחירות ב-14 בינואר 2019 שוב התמנה פשיניאן לראש ממשלה.
במאי 2019, במלאת שנה לשלטונו, הוא טען למאה הישגים: "יצירת 51,000 מקומות עבודה, עליות שכר ומעצרם של האחראים למעשי שחיתות וכו'"
ב-20 במאי 2019 אחרי שבית משפט בירוואן שחרר זמנית את הנשיא לשעבר רוברט קוצ'ריאן, שהואשם בזיוף הבחירות לנשיאות בשנת 2008 לטובת סרקיסיאן, קרא פשיניאן לטיהור המערכת המשפטית אותה האשים בחוסר לגיטימיות ובהיותה "שארית" של הממשל הקודם.
ביוגרפיה > התבוסה במלחמה השנייה בנגורנו קרבאך (2020)

בימי שלטונו פרצה שוב ב-27 בספטמבר 2020 מלחמה עם אזרבייג'ן באזור נגורנו קרבאך ("רפובליקת ארצאך").
כתגובה למתקפה ביבשה של הכוחות האזרבייג'נים, הממשלה הארמנית הכריזה על מצב חירום ועל גיוס כללי של העם.
המלחמה הסתיימה אחרי 44 ימי קרבות בעקבות שביתת נשק שתווכה על ידי רוסיה. מול הצלחות המתקפה האזרבייג'נית שהצליחה להשתלט על העיר שושה ועל שטחים נוספים בנגורנו קרבאך, ב-9 בנובמבר 2020 חתם פשיניאן על ההסכם התלת-צדדי, אחרי שארמניה סבלה מאבדות בבני אדם, נזקים חומריים רבים ונחלה תבוסות.
פשיניאן נאלץ להסכים לוויתורים טריטוריאליים על חשבון רפובליקת נגורנו קרבאך (ארצאך) לטובת אזרבייג'ן.
בעקבות מתקפתה של ארבייג'אן רפובליקת ארצאך איבדה שליש משטחה בנגורנו קרבאך, לרבות יישובים וערים ארמניות חשובים כמו הדרוט ואת העיר שושי. בעקבות שביתת הנשק נאלצה ארצאך לוותר על עוד שליש משטחה.
אורגנו שני אזורי חיץ הומניטריים בפיקוח "כוח שלום רוסי" אחד בלצ'ין בין ארמניה לארצאך והשני בין אזרבייג'ן לחבל נחיצ'באן. טורקיה שתמכה באופן גלוי באזרבייג'ן ורוסיה שתיווכה בין הצדדים חיזקו את מעמדם באזור.
האופוזיציה ארגנה הפגנות סוערות ודרשה את התפטרותו של פשיניאן אותו כינתה "בוגד". מפגינים צרו על בניין הפרלמנט.
פשיניאן הצהיר שאכן ההסכם מכאיב לארצו אבל היה הכרחי נוכח ניתוח המצב הצבאי, כשצבא אזרבייג'ן נמצא קרוב לבירת ארצאך, סטפנקרט, ונפילתם של מעל 1,300 אנשים בצד הארמני.
ב-25 בפברואר 2021 הרמטכ"ל של צבא ארמניה, אוניק גספריאן ועוד 40 גנרלים דרשו מצידם את התפטרותו במה שהממשלה ראתה ניסיון הפיכה צבאית. בסופו של דבר נאלץ גספריאן להתפטר.
ביוגרפיה > התפטרותו ובחירתו מחדש

ב-25 באפריל 2021 הודיע פשיניאן על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, כדי להתיר בחירות פרלמנטריות בחודש יוני. הוא שימש לזמן קצר כראש ממשלה זמני, ובבחירות שהתקיימו ב-20 ביוני 2021 לאספה הלאומית (בית הנבחרים הארמני) מפלגתו חוזה אזרחי זכתה ברוב של 53% מקולות הבוחרים וניצחה בבחירות, על אף הירידה לעומת הבחירות הקודמות. האופוזיציה טענה לאי סדרים בבחירות. מתוקף תוצאות הבחירות ממשיך פשיניאן בכהונתו כראש ממשלת ארמניה.
ב-2 באוגוסט 2021 התמנה שוב לראש ממשלה. הסכסוך החל מ-2018 עם הנשיא ארמן סרקיסיאן לגבי סמכויות הנשיא שהחריפו במשבר הפוליטי ב-2021 הביא בסופו של דבר להתפטרותו של סרקיסיאן מראשות המדינה ב-23 בינואר 2022. הנשיא התלונן על אי יכולתו להשפיע ברגעים הקשים על תהליכים חשובים של מדיניות החוץ והפנים של המדינה. סרקיסיאן קרא לעם ללחוץ לקידום שינוי חוקתי על מנת לאזן בין שני מנהיגי הרשות במבצעת: ראש הממשלה והנשיא.
ביוגרפיה > הסכסוך בנגורנו-קרבאך

לגבי הסכסוך סביב החבל נגורנו קרבאך עם אזרבייג'ן, פשיניאן, בדומה לשאר מנהיגי ארצו בעבר, נקט בעמדה לאומית גאה. בהתחלת אוגוסט 2019 באספה המונית בסטפנקרט הוא הצהיר ש"קרבאך הוא ארמניה!". אזרבייג'ן קיבלה בכעס הצהרה זו ושר החוץ הרוסי סרגיי לברוב מתח בקורת על פשיניאן בגללה, בטענה שהיא מכבידה על מציאת פתרון מדיני לסכסוך בין ארמניה לאזרבייג'ן.
בעקבות התבוסה המכאיבה של אמרניה במלחמת נגורונו-קרבך משנת 2020 נאלץ פשיניאן לאשר את הסכם שביתת הנשק ב-9 בנובמבר 2020. ככתוצאה של המלחמה ושל ההסכם "רפובליקת ארצך" שבחסות ארמניה איבדה שני שלישים משטחה, לרבות יישובים ארמניים ותיקים וערים כמו הדרוט.
מול המחסום שהטילה אזרבייג'ן על דרכי האספקה של תושביו הארמנים בנגורנו-קרבך על אף נוכחות כוח השלום הרוסי, בספטמבר 2023 הצהיר פשיניאן שהייתה טעות אסטרטגית לבסס את עצמאות ארמניה על תמיכת מדינה אחת, רוסיה. לאחר מכן הזהיר ממתקפה אזרית על החבל. בהמשך החודש, האזרים פתחו במבצע בנגורנו קרבאך. פאשיניאן, האשים את אזרבייג'ן בהתחלת מבצע קרקעי שמטרתו "טיהור אתני" והכחיש מעורבות של צבא ארמניה בלחימה. למרות הפגנות בירוואן בעד התערבות צבאית, פשיניאן הבהיר: "לא נצא למלחמה על נגורנו קרבאך". תושבי החבל נכנעו לאחר יממה.