ג'ון דיפנבייקר
ראש ממשלה, קדנציה ראשונה > מדיניות פנים > המשבר הכלכלי

התקציבים השנתיים נקלעו לגירעון. מעבר לשכנועו שההגינות מחייבת דאגה חדשה לעניים, מובטלים, חולים וקשישים, דיפנבייקר נעדר מלהסדיר אסטרטגיה כלכלית קוהרנטית. כשהאבטלה המשיכה לגדול בשנים 1959, 1960 ו-1961 למרות הורדתן של הוצאות ציבוריות חדשות, דיפנבייקר הוטרד מהטענות של הליברלים כי "הזמנים הטוריים [השמרנים] הם זמנים קשים ורדופים בזיכרונות על אובדן השלטון של בנט בשנת 1935". בלחץ בלתי פוסק מצד קבינט למדיניות הרחבה, פלמינג התחיל לחלוק על אמונתו של דיפנבייקר כי השבת השגשוג נעשתה על ידי מדיניות הריבית המגבילה של בנק קנדה, דבר אשר הוביל להתנגדות חריפה של מושל הבנק הפדרלי, ג'יימס אליוט קווין. במשך חמישה חודשים בשנת 1961 דיפנבייקר ופלמינג ניהלו מאבק ציבורי ממושך עם קווין, כשדרשו את פיטוריו והוא סירב לקבלם. ניסיון הממשלה להדיח את קווין באופן פרלמנטרי כשל בהצבעה בסנאט. ב-14 ביולי, מרגע שקוין הורשה להשמיע את טענתו בפני ועדת סנאט, הוא הציע את ההתפטרות שסירב לה בעבר. הסכסוך הביא להסכמים בין הבנק לממשלה למניעת סכסוכים דומים בעתיד, אך ההשפעה הפוליטית המיידית הייתה לערער את האמונה העממית בכשירותו של משטר דיפנבייקר.
בקוויבק הפכה המהפכה השקטה את הפרובינציה ומקומות אחרים ברחבי קנדה לדורשי עירוב נרחב יותר של הקהילה הצרפתית בהליכים המדיניים. דיפנבייקר, שהיה עצמו דובר צרפתית, היה אדיש לסימני השינוי. הוא סירב לשקול הצעות לוועדה מלכותית בנושא פיוס קנדי ביחסי הממלכה המאוחדת–צרפת. באוטווה גלריית העיתונאים שהעריצה את ראש הממשלה בעבר התפכחה ויצאה נגדו כאשר התגלו נתונים על כשלי שיתוף פעולה בין ראש הממשלה והקבינט. חוסר הארגון של דיפנבייקר וחוסר ההחלטיות הגובר, ייאשו וחילקו את הממשלה שלו. כשפוזר בית הנבחרים לבחירות כלליות שיתקיימו ב-18 ביוני 1962 (יום הבחירות), הגדיר הכתב ג'יימס סטיוארט מהעיתון 'כוכב מונטריאול' את כל הקדנציה הפרלמנטרית של ראש הממשלה כ"לעיתים חסרת מטרה, לעיתים קרובות חסרת מזג ותמיד עשויה להתפרץ". כאשר מערכת הבחירות החלה, הממשלה עמדה בפני משבר מוניטרי גדול. מיתון מתמשך, סדרת גירעונות בתקציב, שלילת האיזון בסך הסחר השוטף ואי ודאות כללית בנוגע למדיניות הממשלה עוררו אובדן אמון בשוק החליפין שקידמה הממשלה. במשך שבועות מכר בנק קנדה עתודות זרות כדי לשמור על ערך הדולר הקנדי הצף באינפלציה גוברת ובמאי נאלץ הקבינט להפחית את שער הדולר ולהחליפו על 92.5 סנט (אמריקאים) על מנת למנוע קריסה מדורגת של המטבע. הפיחות הופנה באופן קיצוני נגד הממשלה על ידי העיתונות והאופוזיציה במהלך מערכת הבחירות.
דיפנבייקר ערך קמפיין בהתנגדות נוכח האופוזיציה הנמרצת של המפלגה הליברלית, המפלגה החדשה והמפלגה הדמוקרטית החדשה, ובקוויבק הכפרית עלתה מפלגת 'מראלי דס קרדיטס', שתחת מנהיגה הכריזמטי, ראל קואט, נתמכה בידי מפלגת התמיכה החברתית. מאז 1961, הקמפיין השמרני לא הציעה שום רפורמה לבוחרים. העיתון "גלוב אנד מייל" של טורונטו דיווח כי ”הקמפיין השמרני היה בעצם מופע של איש אחד עם מר דיפנבייקר בראשו. אם הם לא מצליחים לנצח, עליו לקחת את האשמה; אם הם כן ינצחו הוא יכול לתבוע את הניצחון, לא משנה כמה מושבים הם מאבדים, עושים זאת עבורו.” מבחינתו של דיפנבייקר, תוצאות הבחירות היו הרסניות. הוא שמר על אחיזתו בממשלה, אך בפרובינציות האטלנטיות, בקוויבק הכפרית, באונטריו העירונית ובקולומביה הבריטית, השמרנים איבדו את שליטתם. חמישה שרים איבדו את מחוזות הבחירה שלהם. דיפנבייקר החזיק 116 מושבים נגד 100 ליברלים, 30 לתמיכה החברתית ו-19 לדמוקרטים חדשים. בעקבות הקמפיין, ממשלת דיפנבייקר הסדירה כי קניות בדולרים אמריקאים חייבו הטלת מכס, צמצמה הוצאות ממשלתיות והוציאה לפועל הלוואות חירום מקרן המטבע הבינלאומית, ארצות הברית ובריטניה. דיפנבייקר נסוג לשבועות של התבודדות לפני שבנה מחדש את הממשלה שלו והתכנס מחדש אל מול הפרלמנט בסתיו.