חמשת הבלבד
2 - האמונה בלבד (Sola fide)

על פי עיקרון זה, האמונה היא האמצעי היחיד שדרכו נפש האדם יכולה לקוות לגאולה. האמונה המלאה והמוחלטת היא תנאי מספיק הנותן למאמין תקווה שבבוא יומו, האל, שמידת הצדק ומידת החסד שלו אין סופיות, יעניק גאולה וחיי נצח לנשמתו בעולם העליון. כמובן שמעשים טובים, מעשי צדקה ותפילות רצויים בהחלט, כי הם נובעים מהאמונה באל, אך אין בכוחם של מעשים אלו כשלעצמם, לקרב את המאמין לגאולת נשמתו או להשפיע על החלטת האל בהענקת גאולה זו.
עיקרון זה נחשב, על ידי מחולל הרפורמה לותר, לעקרון המרכזי והחשוב בדוקטרינה שלו והוא הגדירו כ- "articulus stantis et cadentis ecclesiae" כלומר, "הרעיון עליו תקום או תיפול הכנסייה". אכן מדובר ברעיון עמוק ומורכב. לותר ראה בפסוק "צדיק באמונתו יחיה" (חבקוק ב:4) את נקודת המשען לתורתו החדשה. בתזה הראשונה שלו (מתוך 95 התזות), כותב לותר שכאשר ישו אמר "חזרו בתשובה" (מתי ד':17) הוא התכוון שכל חיי האדם יהיו חיי חזרה בתשובה, קרי, מאמץ בלתי פוסק של שמירה על האמונה המלאה באל. בתזה האחרונה, ה-95, כותב לותר שעדיף לעבור את החיים בייסורים מאשר בביטחון שווא ומזויף של שלוות נפש.
לפי הדוגמה הקתולית, המובאת בקטכיזם הקתולי, האדם נולד ללא כל זכויות של גאולה וחיי נצח של נשמתו. במשך חייו, ביחד עם האמונה באל ובחסד ובצדק האין-סופיים שלו, הוא יכול לרכוש לעצמו זכויות גאולת נשמתו על ידי מעשים טובים, תפילות, וידוי, שטר מחילה (אינדולגנציה) ועוד. בדרך זו הוא רוכש לעצמו גם ביטחון ושלווה נפשית לאורך חייו, לגבי גורל נשמתו לאחר המוות. עקרון ה"אמונה בלבד" של הרפורמה הפרוטסטנטית, גורס אף הוא שהאדם נולד ללא כל זכויות של גאולת נשמתו אך בהמשך, האדם מצהיר על אמונתו המוחלטת באל החסד והצדק. המאמין הפרוטסטנטי אינו יכול לרכוש את גאולת נשמתו ולהבטיח לעצמו שלוות נפש במשך חייו. אמנם, גם ממנו מצופה שיתפלל ויחיה חיי צדק, אך למעשים אלו אין השפעה על גאולת הנשמה. רק האל, אל החסד והצדק, יקבע בבוא היום את גורל נשמתו.
לותר סבר שזו הדרך הנכונה לשחרר את האדם מחרדה קיומית קשה - החרדה המתמדת שהוא אינו משביע את רצון האל והפחד מפני זעמו. הנוצרי הפרוטסטנטי משיג את חירותו מהפחד מפני האל משום שהוא יודע שגאולת נשמתו אינה תלויה בו עצמו אלא בחסדו האין סופי של האל. אין זה אומר שהאדם חופשי לנהוג כרצונו בחיי היומיום. בספרו "על חירותו של האדם הנוצרי" כותב לותר: "הנוצרי הוא אדון בן חורין לכל, שאינו נכנע לאיש. הנוצרי הוא עבד לכל שנכנע לכולם". מפרשים פסוק זה בקביעה שבחלקו הפנימי, הרוחני, של האדם המאמין, הוא בן חורין היות שהוא אינו תלוי בשום גורם חיצוני מלבד האל. בחלקו החיצוני, החומרי, הוא אינו בן חורין והוא חייב לעזור לרעהו ולהיות ממושמע וכנוע, כי זו דרישת האל (גם אם זו דרישה שאין בצידה שכר או עונש).
ומה היא אותה אמונה, עליה חייב האדם הנוצרי לשקוד במשך כל חייו? זו האמונה שהאל החליט לגאול את בני האדם מהחטא האנושי הטבוע בהם. לשם כך, האל הקריב חלק מעצמו, חלק שהתגלם בבשר בדמות ישו בן האלוהים. ישו נצלב, ועל ידי קורבנו זה, הוא כיפר על החטא האנושי. האמונה היא בקורבנו של ישו למען האנושות ובדבריו הכתובים בברית החדשה.
נגד טיעון זה מביאים הקתולים את דברי יעקב אחי ישו באיגרתו: "אחי, מה תועלת בדבר אם יאמר איש יש לי אמונה, ואין לו מעשים? התוכל האמונה להושיעו? אח או אחות אם יהיו בעירום ואין להם לחם חוקם ואיש מכם יאמר להם: לכו לשלום, התחממו ואכלו לשובע, ולא תתנו להם צורכי גופם, מה הועלתם? כך גם האמונה, אם אין בה מעשים, מתה היא כשלעצמה" (איגרת יעקב ב':14-17),
עיקרון זה מבדיל בין הקתולים והפרוטסטנטים גם בנושא הטבילה. לפי הקתולים, הטבילה היא פעולה המטביעה בילד הנטבל את שחרורו מהחטא הקדמון, ובמבוגר הנטבל - מחילת כל עוונותיו הקודמים. לעומתם, הפרוטסטנטים טוענים שאמנם טבילה אמורה להקנות לילד תודעה שהוא הופך למאמין ותפילה שהאל יערוב לקיום אמונתו זו אך אין לטבילה מטרה אחרת כגון מחילת חטאים. סקרמנט הטבילה מתבצע לא לשם השגת מטרה אלא כי האל ציווה זאת.