תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים
הכרך השני

הכרך השני עוסק בתקופה שבין 1382–1517, תקופת הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים). מלבד הקדמה וביבליוגרפיה, כלולים בכרך השני שמונה שערים ונספח על הקראים.
גם בכרך זה, כבכרך הראשון, שזר אשתור יחד את ההיסטוריה הכללית של מצרים וסוריה עם תולדות היהודים בארצות אלה.
השער הראשון, הצ'רכסים הראשונים: לשער 3 פרקים, והוא דן באירועים שבתקופת הצ'רקסים הראשונים. תחילה מתוארת תקופת הסולטאן הצ'רקסי הראשון, ברקוק, ובנוסף מפורטים קורות מצרים וסוריה בזמן כיבושן על ידי המצביא המונגולי תימור. השער עוסק גם בנגיד ר' עמרם, הנגיד הראשון מזה זמן רב שלא ממשפחת הרמב"ם. נאמן לסגנונו המיוחד, פותח אשתור את הפרק הראשון של השער הראשון בתיאור ציורי, המזכיר יותר ספרות יפה מאשר ספר מחקר אקדמי:
יום סתיו קריר בשנת 1382. בשעות שלאחרי הצהרים התקדרו השמים והתכסו עננים, ירדו נטפי מטר. גם בלאו הכי לא היתה המולה ברחובות קהיר גדולה כברוב ימי השנה, כי זהו תשעה עשר יום נמשך הצום הגדול של חודש רמצ'אן והתנועה התנהלה בעצלתיים...אך לפתע נשמע מרחוק קול תופים. משער השרשרת... יצאה תהלוכה. לפניה נערים רצים לפנות את הדרך... והנה עוברים השרים היושבים ראשונה במלכות, הקצינים רמי המעלה והפקידים הגבוהים, השופטים העליונים של ארבע האסכולות האורתודוכסיות, הכהנים והסגנים... אחריהם רוכב אמיר הדור פנים על פרדת המלך, גבר חסון בשנות הארבעים, בעל זקן ארוך. ארשת פניו מעידה על מרץ ורצון חזק. מעיניו הגדולות והבולטות נשקפת ערמומיות, והקמטים שהתחילו מסתמנים מסביבן מספרים על יסורים עברו עליו במשך שנים רבות בהיותו עבד נמכר מיד ליד, בשבתו בסוהר בגולה... הסוחרים שאלו זה את זה לפשר הדבר, והשיכ'ים במדרסות התלחשו מפה לאוזן. והנה יצאו כרוזות וקראו שיהא שלום ושלוה, מקח וממכר, משא ומתן. הרחובות קושטו והעיר המתה וכל העם ענה "יחי המלך אל-מלך אצ'-צ'אהר ברקוק" ותבע הארץ בקולם. האם ידעו ההמונים שהריעו לכבוד השולטאן החדש שנפתחה תקופה חדשה בתולדות ארץ הנילוס?
השער השני, קהילות מצרים וסוריה באמצע המאה החמש עשרה: השער הוא בן 4 פרקים, והוא מתאר את קהילות היהודים במצרים וסוריה באמצע המאה החמש עשרה, וקורותיהן במקביל לקורות אותן ארצות. אשתור משתדל לקשר כאן בין האנרכיה השלטונית שהשתררה באותו הזמן, ההידרדרות והניוון התרבותי של האוכלוסייה המוסלמית, יחד עם חוסר הסובלנות והקנאות הדתית שהפגינו כלפי התושבים הלא מוסלמים בארצות אלה, לבין השקיעה התרבותית של הקהילות היהודיות באותן ארצות.
השער השלישי, דרכי הפרנסה: השער כולל 4 פרקים, והוא עוסק בדרכי הפרנסה של היהודים בימי הברג'ים. תחילתו בתיאור המשק המצרי והמשק הסורי באותה התקופה. הוא דן בשערי המטבעות ואמצעי התשלום השונים, וניסיונות הסולטאנים לייצב את מערכת הכספים. בין היתר, מביא אשתור בפירוט רב את מחירי החיטה, השעורה והלחם, במצרים (בין השנים 1264–1497) ובסוריה (בין השנים 1296–1406), שערי מחירים של מוצרים נוספים, וכן שיעור שכר העבודה של איכרים, סוחרים, אנשי צבא, פקידים, רופאים ועוד; אחר כך דן אשתור במצב הקשה של כל מי שעסק בענפים המלאכה והתעשייה, ובפרט היעלמותם של היהודים מענפים אלה, ככל הנראה עקב פעולותיה ההרסניות של הממשלה; מכאן עובר אשתור לדון בענף המסחר והבנקאות, בו היה חלקם של היהודים רב יותר, ולמעשה טוען כי מרבית היהודים בתקופה זו עסקו בענפים אלה; לבסוף דן אשתור במקצועות הרפואה והפקידות, וחלקם של היהודים במקצועות אלה, והוא אף מביא רשימה של 23 רופאים יהודים ידועים, מתקופה זו (בין השנים 1380–1514).
השער הרביעי, המעמד המשפטי של היהודים: גם לשער זה 4 פרקים, והוא עוסק במעמד המשפטי של היהודים. השער פותח בסקירה כללית של מערכת המשפט במדינה הממלוכית, סדרי השיפוט, הערכאות השונות, יתרונה של האסכולה השאפעית במצרים על שלוש האסכולות האחרות, וסמכויות השיפוט של בתי הדין וראש המשטרה; מכאן עובר אשתור לתאר את המעמד המשפטי של היהודים בפני ערכאות המוסלמים, סדרי הדין, ברירת השיפוט בסכסוכים בין בני העדות והדתות השונות, והעונשים שהוטלו על המורשעים; פרק נוסף עוסק בחוקי ההפליה השונים (בין היתר, תקנות בקשר לבנייה או שיפוץ בתי תפילה לא מוסלמיים; חוקי לבוש שונים, למשל חיוב חבישת מצנפות בצבעים שונים, חיוב חגירת חגורות ועוד; איסור על רכיבה על סוס ואופן הרכיבה על בהמות רכיבה אחרות; איסור רכישת קרקעות, שלא נאכף; איסור העסקת פקידים לא מוסלמים, שבדרך כלל לא נאכף; חוקי ירושה ועזבונות מחמירים והמאבקים לביטולם; איסור התגיירות של בני עדות שונות, לרבות שפחות נוצריות, ועוד), ובעונשים על המזלזלים בכבוד האסלאם. הפרק האחרון בשער זה עוסק במעמד המשפטי של מוסד הנגידות וסמכויות השיפוט של הקהילה היהודית.
השער החמישי, המיסים: לשער 3 פרקים, והוא מפרט את המיסים השונים שהוטלו על היהודים. הוא פותח בדיון בקשר למס הגולגולת (ג'זיה). על מנת להבין מה היה שיעור המס שהפרישו היהודים משכרם, עורך אשתור דיון מפורט בקשר לשיעורי השכר של בעלי המקצועות השונים באותה התקופה, ומגיע למסקנה כי: ”מספרים אלה מדברים בלשון ברורה. הם מוכיחים שמס הגולגולת לא היה מס כבד. הסכום שהיהודי או הנוצרי היה צריך להפריש מהכנסותיו בשביל מס זה לא היה מהסעיפים החשובים בתקציבו”; אחר כך דן אשתור בדרכי הגבייה של המס; ולבסוף מפרט בקשר למיסים אחרים, שהיו לרוב מיסים לא קבועים ונשתנו מזמן לזמן. בין היתר הוטלו מכסים על ייבוא סחורות ואף על מעבר אנשים מאזור לאזור, מס על היין, מס "קדום" (מעין "טיפ" לממונה חדש על אזור או ענף מקצועי), מס נישואין, מס מעבר בשכונות מוסלמיות (לקבורת מתים), מסי רכוש, השתתפות באחזקת הצבא, וקנסות שונים. אשתור טוען כי נטל המס על היהודים היה גדול יותר משאר העדות הלא מוסלמיות.
השער הששי, החברה היהודית: השער כולל 4 פרקים, ובו מתוארת החברה היהודית של אותה התקופה: מובא תיאור של שכונות היהודים, בעיקר בקהיר, לרבות תיאור חיצוני של בתיהם ובגדיהם, שפתם, השמות הערביים שאימצו, ודרגת ההתבדלות משכניהם הלא יהודים; מפורטת התנהלות החיים בקרב בני המשפחה ומובאים סדרי הבית; מצוינים מנהגים שונים, בתחום הנישואין, הקבורה ועוד; מתוארת רמת ההשכלה ודרכי החינוך; נדון הקשר לקהילות יהודיות אחרות; מובאים מנהגי התפילה ושאר מנהגים בימי חול, בחגים ובמועדים מיוחדים. אשתור מציין כי היהודים באותה העת היו אדוקים מאוד, בעיקר בקשר לשמירת השבת, וכי התפללו על פי הנוסח שבסידור הרמב"ם; מוזכר מנהג העלייה לרגל לארץ ישראל ולמקומות קדושים ("זיארה"); וכן מובא דיון בקשר למוסדות ניהול הקהילה, לרבות הפרנסים, הזקנים (מתוכם נתמנה שיך' אל-יהוד, נציג הקהילה בפני השלטונות המוסלמים), הדיינים, החכמים, הרבנים ושאר כלי הקודש. אשתור מציין כי השליטה על הקהילה הייתה בידי חוג משפחות מצומצם (בדרך כלל מדובר במשפחות הסוחרים הגדולות) ואילו לחוגים רחבים אחרים בקהילה לא הייתה יכולת השפעה רבה. הקהילה קיבלה החלטות בצורת תקנות ואחת מדרכי הכפייה שהיו לה על בודדים בקהילה שסירבו לקבל את סמכותה הייתה הכרזת חרם על אותו סרבן. עם זאת ועל אף קיום של מוסדות אילו, הוא קובע כי ”מצב הקהילות מבחינה ארגונית וכספית הוא... עגום למדי”.
השער השביעי, תקופת קאיתבאי: השער הוא בן 3 פרקים, והוא דן בתקופת שלטונו של אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי. הפרק הראשון דן בעלייה לשלטון של קאיתבאי וביחסים שבינו לבין היהודים. על אף אדיקותו, לא היה קאיתבאי קנאי קיצוני ולא רק שלא רדף את המעוטים הדתיים האחרים, אלא גם דאג להגן עליהם מפני קנאים אחרים (ואף כּוּנה בשל כך על ידי הנזיר פליקס פברי "כורש חדש"), אם כי לא מנע מלסחוט אותם, כפי שסחטו אותם כל הסולטאנים האחרים. רוב הפרק מוקדש לתיאור השתלשלות המחלוקת הגדולה בין חכמי המשפט המוסלמי, שהתפשטה בכל העולם המוסלמי, בדבר הריסת בית כנסת בירושלים על ידי קנאי דת מוסלמים, והצורך בהתערבותו של קאיתבאי כדי להגן על היהודים מפניהם; הפרק השני מתאר את הקהילות היהודיות במצרים ובסוריה בסוף המאה החמש עשרה, בעיקר לפי תאורי הנוסעים משולם מוולטרה, ורבי עובדיה מברטנורא, בקשר ליהודי מצרים וטריפולי (לבנון), ולפי החכם האיטלקי רבי יוסף דמונטנייא בקשר ליהודי דמשק; הפרק השלישי דן בהתמעטות האוכלוסין הגדולה, בתקופה שבין ביקורו של משולם מוולטרה לבין ביקורו של רבי עובדיה מברטנורא, בהתאם לדיווחיהם ועל בסיס מקורות נוספים. אשתור מייחס ירידה גדולה זו למגפה השחורה ומגפות אחרות, למלחמות הממושכות בין הצלבנים והמוסלמים ולמלחמות הפנימיות בין הסיעות השונות של הממלוכים וכן לחוסר הפוריות של הממלוכים עקב האקלים החם של מצרים ותנאי החיים הקשים של האוכלוסייה הערבית.
השער השמיני, מגורשי ספרד במצרים ובסוריה: הוא השער האחרון, והוא כולל 3 פרקים, המתארים את פועלם והשפעתם של מגורשי ספרד במצרים ובסוריה. הפרק הראשון מתאר את הגירת יהודי ספרד (לרבות אנוסים) וסיציליה אל ארצות המזרח, והתקבלותם על ידי קאיתבאי, הן משום שראה בהם מקור הכנסה חשוב והן בשל איבתו לשלטון הקתולי. הפרק דן בבני משפחת שולאל, בפרט רבי נתן הכהן שולאל, שהועלה לכס הנגידות במצרים, זמן קצר לאחר הגיעו אליה. הפרק השני דן בגדולי הדור, מגורשי יהדות ספרד, ביניהם הרדב"ז, רבי יעקב בירב, רבי שמואל בן סיד (בן סידליו), והשפעתם והשפעת משפחות מיוחסות אחרות על הקהילות היהודית אליהם הגיעו, לרבות הקהילות היהודית במצרים, בסוריה ובארץ ישראל. בהקשר זה, מציין אשתור שעד להגעת מגורשי ספרד היו במצרים שתי עדות: המסתערבים (”ילידי המזרח דוברי ערבית”) והמערביים (”מהגרים ממרוקו ושאר המדינות בצפון אפריקה, אף הם דוברי ערבית”). לאחר הגעת המגורשים, הם ייסדו מוסדות נבדלים, עם בתי כנסת, בתי דין ואף בתי קברות משלהם (בדמשק קמה קהילה נוספת, קהילת הסיצליאנים). עם חלוף הזמן, התמזגו הספרדים והמסתערבים, הראשונים למדו את שפת הערבית והאחרונים אימצו את רוב מנהגי ספרד; הפרק האחרון מוקדש לתקופתו של הנגיד רבי יצחק שולאל, קרובו של רבי נתן הכהן שולאל. תחילת הפרק עוסק בחילופי השלטון התכופים לאחר מותו של קאיתבאי והסבל הרב של האוכלוסייה המקומית בשל כך, והתייצבות המצב (לרבות שיפור היחס ליהודים) לאחר עלייתו שלשטון של אל-אשרף קאנצוה אל-ע'ורי (1501–1516). בהמשך הפרק מובאים פרטים ביוגרפיים על רבי יצחק שולאל, וכן על משפחת דיין מקהילת חלב, בצירוף שושלת היוחסין של המשפחה, המתייחסת לבית דוד ולמשפחת ראש הגולה חסדאי בן בוסתנאי ולבית יאשיה בן זכאי. חלק נוסף של הפרק עוסק בבתי המסחר הגדולים שהקימו מגורשי ספרד. החלק האחרון מתאר את שלהי תקופת שלטון הממלוכים, לפני הכיבוש העות'ומאני.
נספח, הקראים: העוסק כשמו כן הוא בעדה הקראית. החלק הראשון של הנספח הוא למעשה רשימה של 67 קראים מפורסמים שישבו במצרים ובסוריה, עם מעט פרטים ביוגרפים עליהם. החלק השני מביא ארבע רשימות יוחסין של בני משפחה קראית אחת, המתייחסת ל"נשיא" שלמה בן דוד בן חסדאי בן שלמה בן דוד בן בועז בן יהושפט בן יאשיהו בן שאול בן ענן.