stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנואל דה פדרולו

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1918 L'Aranyó, ספרד 
 פטירה:  26 ביוני 1990 (בגיל 72) ברצלונה, ספרד 
 שם לידה:  Manuel de Pedrolo Sanchez i Molina 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונז'ואיק 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית (1979)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1972)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1968)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1975)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1977)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1992)  Premi Sant Jordi de novel·la (1962)  Premi Sant Jordi de novel·la (1954)  פרס מכתב הזהב (1966)  פרס מרסה רודורדה (1956)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1991)  Prudenci Bertrana Prize (1968)  Mestre en Gai Saber (1967) 
 
מנואל דה פדרולו אי מולינה (בקטלאנית: Manuel de Pedrolo i Molina‏; 1 באפריל 1918 – 26 ביוני 1990) היה סופר, משורר, מחזאי ומתרגם קטלאני.
היה ידוע בעיקר ככותב רומנים, אבל כתב גם מחזות, שירים ומאמרי הגות בסגנונות שונים – ריאליזם, מדע בדיוני, תיאטרון האבסורד ואחרים. כתב בשפה הקטלאנית למרות המגבלות שהוטלו על השפה בתקופת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו והביע הזדהות עם תנועות השמאל שתמכו בעצמאות קטלוניה.
ביוגרפיה

פדרולו נולד בשנת 1918 בעיירה ארניו (l'Aranyó) אזור סגארה (Segarra) במחוז ליידה בקטלוניה. את ילדותו בעיר טארגה (Tarrega). אימו מתה כאשר היה ילד קטן. אביו חינך אותו ביד קשה וטיפח בו אופי קשוח, אך גם תמך ביצירתו ומימן את הוצאת ספר השירה הראשון שלו.
בשנת 1943 התחתן והשתקע בברצלונה. עסק בעבודות שונות, בין היתר בחנות פירות, סוכנות ביטוח וסוכנות ידיעות, אבל כבר אז החל לכתוב.
לקראת סוף שנות הדיקטטורה הגביר את קצב כתיבתו. ספרו הידוע ביותר - "כתב-מכונה של המקור השני" (Mecanoscrit del segon origen) יצא לאור לראשונה ב-1974. זהו רומן מדע בדיוני, על נערה ונער ששורדים מתקפה של חייזרים על כדור הארץ. הספר נכלל בתוכנית הלימודים של בתי ספר תיכוניים בקטלוניה וזוכה לפופולריות בקרב קוראים צעירים ומבוגרים. הספר זכה למהדורות רבות, תורגם למספר שפות ועובד לסדרת טלוויזיה.
פדרולו תרגם לקטלאנית יצירות של ז'אן-פול סארטר, ויליאם פוקנר וג'ון דוס פסוס.
בשנת 1979 הוא זכה בפרס הכבוד של הספרות הקטלאנית
ביבליוגרפיה

Perfil biogràfic de Manuel de Pedrolo, Carme Ballús. Mecanoscrit del segon origen, Edicions 62, Barcelona 2006
מצודת לואיסבורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוצב, National Historic Site Administered by Parks Canada 
 מיקום:  Cape Breton 
 מדינה:  קנדה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1713
 תאריך פתיחה רשמי:  1713 
 קואורדינטות:  45°53′33″N 59°59′06″W﻿ / ﻿45.8925°N 59.985°W﻿ / 45.8925; -59.985
 אתר רשמי
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי מצודת לואיסבורג(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי מצודת לואיסבורג(למפת נובה סקוטיה רגילה) הליפקס סידני טרורו ירמות' לוננבורג אי הנסיך אדוארד ניו ברנזוויק מפרץ סנט לורנס האוקיינוס האטלנטימצודת לואיסבורג(למפת נובה סקוטיה מוגדלת) הליפקס סידני טרורו ירמות' לוננבורג אי הנסיך אדוארד ניו ברנזוויק מפרץ סנט לורנס האוקיינוס האטלנטימצודת לואיסבורג he
 
מצודת לואיסבורג
מיקומה של לואיסבורג באי איל-רויאל
תושבים לבושים בבגדים מסורתיים באתר המצודה
מצודת לואיסבורג (בצרפתית: Forteresse de Louisbourg; באנגלית: Fortress of Louisbourg) היא אתר היסטורי לאומי קנדי השוכן באי קייפ ברטון, בפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה, המנציח עיר צרפתית מבוצרת מהמאה ה-17 באותו שם.
היסטוריה

ההתיישבות הצרפתית בקנדה החלה ב-1605 בחבל אקדיה, עם הקמת היישוב פור רויאל לחופי המפרץ שנקרא אז "המפרץ הצרפתי" (Baie Français) (כיום מפרץ פאנדי). ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי בעמק הנהר סנט לורנס, והעניין הצרפתי בהתיישבות עבר להתמקד בחבל קוויבק.
ניסיון לעיבוי ההתיישבות בחבל אקדיה נעשה ב-1629, עם הקמת פור סנט-אן (Fort Ste-Anne) בחוף המזרחי של האי איל-רויאל (Île Royale). יישוב זה לא שרד לאורך זמן, למעט נקודת סחר בפרוות שהתקיימה באזור למשך זמן מה.
במסגרת מלחמת המלכה אן כבשו הבריטים את אקדיה ב-1710, ובהסכם אוטרכט מ-1713 הועברה לידי הבריטים השליטה ברוב החבל, ששינה את שמו ל"נובה סקוטיה". השליטה באיל-רויאל נותרה בידיים צרפתיות, והוא הפך לחלק ממושבת הכתר הצרפתית צרפת החדשה ולמעשה לנקודת הגישה היחידה שלה לאוקיינוס האטלנטי. במזרחו של האי הוקם נמל לשירות הצי הצרפתי באוקיינוס האטלנטי בשם "הבר לואיסבורג".
ב-1719 החלו הצרפתים לבנות במקום עיר מבוצרת בשם לואיסבורג, והשקיעו הון רב בפיתוחה. לואיסבורג הפכה למרכז סחר בינלאומי בין צרפת, צרפת החדשה ומושבותיה של צרפת בקריביים. בין היתר הוקם בה ב-1734 מגדלור, הראשון בקנדה, שנועד לסייע לימאים למצוא את דרכם במזג האוויר הערפילי האופייני לאזור.
ב-1745, במסגרת מלחמת המלך ג'ורג', צרו הבריטים על העיר ולבסוף כבשוה.
ב-1748, במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל (Aix-la-Chapelle), חזרה המצודה לשלטון צרפתי, אך לא לזמן רב. במלחמת הצרפתים והאינדיאנים שבו הבריטים ללואיסבורג, ולאחר מצור שארך כחודש וחצי נפלה המצודה לידיהם, ב-26 ביולי 1758, הפעם סופית, ושמה קץ לנוכחות הצרפתית על החוף האטלנטי של אמריקה.
אתר היסטורי לאומי

כיום משמשת המצודה כאתר היסטורי לאומי של קנדה. ב-1961 החליטה ממשלת קנדה לשחזר את אחד מרובעי העיר, ולהשיב את מצודת לואיסבורג למצבה בתקופה שלפני המצור הבריטי ב-1745. בשחזור השתתפו בין היתר בעלי מקצוע רבים, ובהם גם כורי פחם מובטלים תושבי האי, שחלקם למדו טכניקות בנייה צרפתיות מהמאה ה-18. במקרים רבים השתמשו המשחזרים באבנים מקוריות שהיו באתר.
כיום מהווה האתר אבן שואבת לתיירים, הבאים לאתר ומשתתפים בסיורים מודרכים עם מדריכים בני המקום. האתר סייע לעיירה לואיסבורג להתמודד עם קשיים כלכליים שנבעו מירידה בכלכליות ענף הדיג באוקיינוס האטלנטי הסמוך.
הערות שוליים

↑  כיום נובה סקוטיה
↑  כיום האי קייפ ברטון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n82120728  VIAF: 237821628   WorldCat (עם VIAF): 237821628
מצפה עופר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל תצפית 
 על שם:  עופר 
 כתובת:  הכרמל 
 מיקום:  מועצה אזורית חוף הכרמל 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1960
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־60 של המאה ה־20 
 מידות
 קומות:  4 
 קואורדינטות:  32°39′02″N 34°57′58″E﻿ / ﻿32.65055556°N 34.96611111°E﻿ / 32.65055556; 34.96611111
  (למפת הכרמל מוגדלת) מצפה עופר (למפת הכרמל רגילה) מצפה עופר (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה עופר (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה עופר 
 
תצפית ממצפה עופר מערבה לכיוון היישוב צרופה ומישור חוף הכרמל
מצפה עופר הוא מצפה יערנים של קק"ל, השוכן ביער חוף הכרמל, על מורדותיו המערביים של הכרמל, בין היישובים כרם מהר"ל ממזרח וצרופה ממערב. המקום קרוי על שמו של מושב עופר הסמוך.
היסטוריה

במקום שכן בעבר הכפר הערבי ג'בע (כרמל), שהיה אחד משלושת יישובי המשולש הקטן אשר הטרידו את התחבורה היהודית לאורך מישור החוף. במהלך מבצע שוטר ב-24 ביולי 1948 וביום המחרת, נכבש האתר בידי חטיבות אלכסנדרוני וכרמלי. בשנותיה הראשונות של המדינה ניטע במקום יער עצי אורן, בין היתר, כדי לספק תעסוקה לתושבי האזור. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם בלב היער מגדל תצפית מכספי תרומות של יהודי אוסטרליה, ניו זילנד והונג קונג. כאשר גבהו אמירי העצים סביב המגדל שנועד לאתר שריפות, הוספה לו קומה נוספת, וכיום הוא מתנשא לגובה של ארבע קומות. מראש המגדל נשקף נוף פנורמי על רכס הכרמל ואל מישור חוף הכרמל. במקום הוכשר חניון ואתרים לעריכת פיקניקים, חלקם נגישים לבעלי מוגבלות פיזית, שבילי הליכה ורכיבה על אופני הרים. בנוסף חולף שביל ישראל בסמוך למצפה.
חורבת שמרי ביער עופר
מסורת וחיים

כתר הקיסרות הגרמנית, המשמש כסמל מסורת וחיים
מסורת וחיים (בגרמנית: Tradition und Leben) הייתה עמותה בעלת אופי מלוכני הפועלת בגרמניה.
תנועת מסורת וחיים, הוקמה על בסיס "הפדרציה לחוק וסדר", שנוסדה בשנת 1918 על ידי מלוכנים גרמנים שקראו להחזיר לשלטון את וילהלם השני, קיסר גרמניה. כבר אז הייתה סיסמת הארגון "האיגוד העממי להיסטוריה מסורת וחיים". בשיאה כללה הפדרציה 100,000 חברים. הפדרציה פורקה בשנת 1934, בעקבות הוראה מטעם המפלגה הנאצית שאסרה על התכנסות מלוכנית, אולם עדיין רבים מחבריה המשיכו לתמוך בבית הוהנצולרן, במסגרת אגודות לא רשמיות. לאחר שבהלוויית וילהלם, נסיך פרוסיה, השתתפו למעלה מ-50,000 איש, החל היטלר לחשוש מהמלוכנים יותר מתמיד ופרסם בתגובה את "צו הנסיכים" (Prinzenerlass), שבעקבותיו סולקו משורות הוורמאכט כל בני משפחת הוהנצולרן. המלוכנים נרדפו עד חורמה, ורבים מהם כגון קלאוס שנק פון שטאופנברג, וכן רבים ממתכנני קשר העשרים ביולי היו מתנגדים חריפים לנאציזם.
בשנת 1948 רוכזו המלוכנים הגרמנים מחדש בידי היינריך פון משנבאך, ובשנת 1956 נרשמו באופן חוקי כעמותה במשרד הפנים הגרמני. כיום מטה העמותה הוא בקלן, ובראשה עומד קנוט וישנבאך. העמותה מוציאה לאור עיתון ומפעילה אתר אינטרנט, הפופולריים גם מחוץ לגרמניה. אנשי העמותה מופיעים גם כנציגים מטעם בית הוהנצולרן בטקסי הכתרה או נישואין של בתי מלוכה גולים אחרים. כמו כן מקפידים חברי העמותה לבקר בקברו של וילהלם השני באחוזת דורן ב-4 ביוני, שהוא יום פטירתו. סיסמת העמותה הנוכחית הנה: "אנו שמים דמוקרטיה על הכתר".
העמותה פעלה לקידום מספר רעיונות, העיקריים שבהם:
הפיכת גרמניה למונרכיה חוקתית.
הכתרתו של גאורג פרידריך כקיסר גרמניה.
גרמניה תישאר בפועל רפובליקה פדרלית, הנסיכים מבית האצולה ששלטו במדינות גרמניה בעבר, יוחזרו לשלטון רק אם כך יוחלט במשאל עם.
הקיסר הוא ראש המדינה, בעוד הפרלמנט הוא המבצע בפועל.
מרכז עתיד

InnovationEcology
מרכז עתיד הוא סביבה המקדמת חשיבה ועבודה המסייעות לארגון להתכונן לעתיד בתהליך שיתופי מתמשך. הדפוס השכיח במרכזי העתיד הוא יצירה וישום של ידע באמצעות אינטראקציה ושיח בין האזרח לקובעי המדיניות בארגון הציבורי, ובין מקבלי ההחלטות לצרכני הקצה בארגון הפרטי, או המסחרי.
ההבדל המרכזי בין מרכזי עתיד לבין מחלקות מחקר ופיתוח (מו"פ) בחברות עסקיות הוא שבמרכזי מחקר ופיתוח מהסוג המסורתי הפיתוח הוא פרי פועלם של מספר מצומצם של עובדים או חוקרים, בעוד שהמהות של מרכז עתיד היא שיתוף נרחב של הקהילה בתכנון ופיתוח המוצרים, הפתרונות או המדיניות.
הנחות יסוד

לכל מרכזי העתיד בעולם שלוש הנחות יסוד משותפות:
על חברי הקהילה עצמם להיות מסוגלים לדמיין, לפתח, לנסות ולישם את הדרך בה הם, כקהילה, רואים את עתידם.
על מרכזי העתיד לנקוט גישה פרודוקטיבית ושיטתית, לייצר כלים ותהליכים שיעצבו את העתיד.
אינטראקציה ושיח של אנשים שונים בגילאיהם, במקצועותיהם, בתפיסותיהם, וברקע שלהם הם הכרחיים ליצירת פרספקטיבה מגוונת ופלורליסטית להתמודדות עם האתגרים המתחדשים. במרכזי העתיד מכנים זאת ערוב צבעים.
מטרתם של מרכזי העתיד היא פיתוח פתרונות והתנסות במודלים פרקטיים של הרעיונות כדי ליצור תוכניות עתיד מוכחות המדגישות את מרכזיותו של התושב, הצרכן או בעל המניה. הנחות היסוד של מרכזי העתיד מיושמות במרכזים באמצעות תהליך בן שלושה שלבים:
דמיון וציור של תמונת עתיד דרך מחקר ושיח מרובי משתתפים והשקפות, מתמשכים.
פיתוח הלכה למעשה של כלים, תוכניות ואמצעים ליישום תמונת העתיד ובחינת מודלים ניסיוניים של פתרונות.
הפעלה ותמיכה בתוכניות ישימות שמטרתן להפוך את תמונת העתיד למציאות.
מרכזי עתיד עושים שימוש במרחב פיזי ובתבניות עבודה לא שגרתיים. אמצעים אלו מאפשרים, במקרים רבים, ויתור על דפוסי חשיבה ישנים, הם עשויים לעורר השראה, לעודד תחושות נינוחות, פתיחות, הקשבה ויצירתיות.
רקע היסטורי

ב-17 במרץ 1996 נפתח מרכז העתיד של חברת הביטוח סקנדיה. בעקבות כינונו של מרכז העתיד הראשון קמו מאמצע שנות ה-90 עשרות מרכזי עתיד בעולם, רובם באירופה. בעקבות הווסדם של מרכזי העתיד קמו תוכניות מחקר ופיתוח מקומיות ובינלאומית בנושא. ארגון עתיד פתוח (Open Future) הוא הבולט שבהם. הארגון קיים שני מפגשי פסגה בינלאומיים הראשון ב-2005 בהולנד השני ב-2006 באיטליה, מפגש שלישי עתיד להתקיים במאי 2009 בסטוקהולם. בין המשתתפים בכנסי עתיד פתוח עד כה היו גם ארבעה ישראלים. ד"ר עדנה פשר מקבוצת ד"ר עדנה פשר ושות', רון דביר מאוניברסיטת בר-אילן, יעל שוורצברג מהמכון לחינוך דמוקרטי וחיה אבני ממרכז פסגה ניסויי באר שבע. בשנת 2003 שינה המרכז לפיתוח סגלי הוראה בבאר שבע את תפקודו ברוח עקרונות מרכז העתיד והפך למרכז העתיד הראשון בישראל, ולמרכז העתיד הראשון בעולם לפיתוח סגלי הוראה.
מרכזי עתיד בישראל ובעולם

בית הספר הניסויי אורט במעלה טבריה. ישראל. מרכז עתיד חינוכי.
מרכז פסגה ניסויי באר שבע. ישראל. מרכז עתיד חינוכי.
מרכז עתיד רעננה. ישראל. מרכז עתיד עירוני.
מרכז העתיד בקבוצת ד"ר עדנה פשר ושות'. מרכז עתיד מסחרי. (ייעוץ בניהול חדשנות)
מרכז העתיד אריקסון. (Innovison), סטוקהולם. מרכז עתיד מסחרי.
מרכז העתיד סקנדיה (Skandia Future Center). ווקסהולם. מרכז עתיד רב תרבותי.
מרכז העתיד ברבדוס (Barbodas Future Center). ברבודס נוסד על ידי קולין הדסון מרכז עתיד אקולוגי, מציג מיצגים ישימים של תעבורה אקולוגית.
מיצג העתיד של דנמרק. מעוצב כשוק וכקתדרלה של רעיונות, מתוך כוונה למסד את המרכז כבירה של ידע.
המרכז לעתיד עירוני. ניו יורק. משלב טכניקות של דיווח עיתונאי עם הערכות מצב מסורתיות כדי לייצר מחקרי עומק ופתרונות ישימים לבעיות הקריטיות של ניו יורק.
המוסד לעתיד (Institute for the future). ארצות הברית.
אקסרוקס פרק (Xerox Parc). ארצות הברית.
מעבדות מחשבה (Think Lab). לונדון.
מעבדת היצירתיות של קובנטרי (Coventry Creativity Lab). אנגליה.
ראו גם

עתידנות
תכנון עירוני
מרכז עתיד בבית הספר הניסויי אורט במעלה טבריה
מנואל גארסיה השני

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1805 מדריד, ספרד 
 פטירה:  1 ביולי 1906  (בגיל 101) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Manuel Patricio Rodríguez García Sitches 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  בריטון, בס 
 שפה מועדפת:  ספרדית, צרפתית 
 פרסים והוקרה:  תואר אקדמי לשם כבוד (1862) 
 
מנואל פטריסיו רודריגז גארסיה (ספרדית: Manuel Patricio Rodríguez García;‏ 17 במרץ 1805 – 1 ביולי 1906; נודע ברבים בשם מנואל גארסיה השני) היה זמר ומורה למוזיקה ספרדי.
ביוגרפיה

מנואל גארסיה השני, בנו של הזמר והמורה מנואל דל פופולו ויסנטה גארסיה (מנואל גארסיה הראשון), נולד בסאפרה שבספרד.
אחרי שנטש קריירה בימתית (הוא היה טנור-בריטון), החל גארסיה ללמד בקונסרבטואר של פריז משנת 1830 עד 1848 ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון משנת 1848 עד 1895. ג'ני לינד, מתילדה מרקזי, מרי טמפסט, יוליוס שטוקהאוזן והנרי ווד היו בין תלמידיו.
גארסיה היה אחיהן של הזמרות מריה מאליברן ופולין גארסיה-ויארדו.
גארסיה פרסם את המסה Traité complet de l'Art du Chant.
לפי כמה מקורות, בשנת 1854 גארסיה המציא את הלארינגוסקופ, מכשיר המאפשר התבוננות בתוך גרון. בשנה שלאחר מכן פרסם תצפיות על הגרון ומיתרי הקול שלו עצמו, שנערכו בעזרת מראה דנטלית קטנה שהוכנסה לתוך הגרון ובשימוש באור שמש, המוחזר מראי אחר. גארסיה גילה עניין בתנועות הקשורות בהפקת קול שירה ולא צפה את חשיבות הלארינגוסקופ לרפואה. עם זאת, האוניברסיטה של קניגסברג העניקה לו תואר דוקטור לרפואה לשם כבוד.
גארסיה מת ב-1906 בלונדון, בגיל 101.
ראו גם

רשימת יצירותיו בוויקיפדיה האנגלית.
לארינגוסקופ
מסדר הגואלפים

| --- | --- |

כוכב ותג של אביר מפקד במסדר
  
 פרטים
 מדינה:  בריטניה הממלכה המאוחדת  ממלכת הנובר
 סוג:  מסדר אבירות
 מפקד המסדר:  המונרך הבריטי ולאחריו המונרך ההנוברי
 סטטוס:  לא פעיל
 דרגות וסוגים:  אביר הצלב הגדול אביר מפקד אביר
 נוסד:  28 באפריל 1815
 בוטל/פורק:  1866
 
מסדר הגואלפים או מסדר גואלף המלכותי (בגרמנית: Guelphen-Orden, אנגלית: Royal Guelphic Order) היה מסדר אבירות בריטי אשר שויך לממלכת הנובר כאשר היו הממלכה המאוחדת וממלכת הנובר שרויים תחת אוניה פרסונלית. המסדר הוקם על ידי ג'ורג' הרביעי ב-28 באפריל 1815 אולם הוא הוצא מתוך מערכת התוארים הבריטית בשנת 1837 עם מותו של ויליאם הרביעי וביטול האונייה הפרסונלית בין שתי הממלכות. המסדר נותר מסדר אבירות הנוברי עד לכיבושה של הממלכה בידי ממלכת פרוסיה בשנת 1866.
שמו של המסדר נקרא על שמו של בית ולף, בית האצולה ממנו הגיעו מלכי בית הנובר. המילה "גואלפו" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo) היא צורת כתיב איטלקית של השם בית ולף.
המסדר כלל שתי מחלקות, צבאית ואזרחית ובכל מחלקה שלוש דרגות:
אביר הצלב הגדול (GCH)
אביר מפקד (KCH)
אביר (KH)
למסדר מונו שישה בעלי תפקיד:
קנצלר
סגן קנצלר
מזכיר
ממונה על השלטים
גנאלוג
רשם
ראו גם

גואלפים וגיבלינים
מסדר הגיבור הלאומי (בליז)

מסדר הגיבור הלאומי הוא אות הכבוד הגבוה ביותר שניתן על ידי ממשלת בליז. מסדר הגיבור הלאומי ניתן על "הישג יוצא דופן ותרומה מיוחדת לבליז או לאנושות בכלל". בניגוד לאות המסדר של בליז, התואר השני בחשיבותו, שניתן להעניקו גם לאזרחים זרים, רק אזרחי בליז זכאים להיות חברי מסדר הגיבור הלאומי.
האות הונהג לראשונה ב-16 באוגוסט 1991. עד לסוף שנת 2021 הוענק התואר לשלושה אנשים, שניים מתוכם קיבלו את האות לאחר מותם.
רשימת חברי מסדר הגיבור הלאומי

ג'ורג' קאדל פרייס (2000) - "אבי האומה"
פיליפ גולדסון (2008) - עיתונאי, פעיל חברתי ושר לשעבר
מונרד זיגפריד מצגן
הערות שוליים

↑  Phillip Goldson Will BE Named National Hero, 7 News Belize, 3 September 2008
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מסדר הגיבור הלאומי (בליז)".
מיגו

ערך זה עוסק בטענה משפטית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מיגוֹ היא טענה משפטית נפוצה בתלמוד, אשר תרגומה המילולי מארמית הוא "מתוך". כלל המיגו חל במקרה של אדם הטוען לזכותו טענה שאינה מבוססת ואמינה בפני עצמה, אך היה באפשרותו לטעון, במידה שווה או פחותה של סיכון ולפחות באותה מידה של רווח, טענה אחרת טובה ואמינה ממנה, שאם היה טוען אותה היה הדין נזקף לזכותו. כלל המיגו קובע שהטענה התאורטית שיכול היה האדם לטעון מעניקה תוקף לטענתו העכשווית "מתוך" שהיה יכול לטעון את הטענה הטובה.
התוקף שניתן לטענתו הנוכחית, מכוח יכולתו לטעון טענה עדיפה, הוא הנקרא "מיגו".
מהות משפטית

בספרות ההלכתית מוגדרת טענת ה'מיגו' בשתי הגדרות משפטיות בעלות היגיון שונה, האחת מכונה מה לי לשקר והאחרת כוח טענה.
הגדרת מה לי לשקר היא טענה תלמודית המשמשת בדיונים בין בעלי-דין, בבסיסה עומדת האקסיומה כי אדם לא ישתמש בטענה פחותת-ערך כאשר הוא יכול להשתמש בטענה חזקה יותר. משמעותה: אם אדם היה יכול לטעון טענה חזקה והיו מאמינים לו ואף על פי כן טען במקומה טענה חלשה יותר, יש להאמין לו בטענתו זו, גם אם אין ראיות מהותיות לנכונותה, שכן קיימת אומדנא וסברא שלו היה רוצה לשקר, הרי היה יכול לשקר בטענה טובה יותר, ומכיוון שלא עשה כך, נראה שהוא דובר אמת. לפי הגדרה זו מתפרשת טענת ה'מיגו' כך: מתוך שיכול היה האדם לטעון את הטענה החזקה ולא טען אותה, יש לקבל את הטענה שטען.
הגדרת כוח טענה היא טענה מסובכת ומאוחרת יותר (אם כי היא נתמכת בהוכחות שונות מהתלמוד) לפיה מדובר בסטטוס המשפטי של טוען הטענה, לפי תפיסה זו טענת ה'מיגו' היא שהעובדה שבעל הדין יכול היה מבחינת מעמדו לטעון טענה חזקה מזו שטען בפועל, מהווה סימן לכך שיש לו מעמד מספיק מוצק כדי לטעון את הטענה הנוכחית. וביישום על דוגמה נפוצה של תביעה כספית על בסיס שטר, ה'מיגו' יוגדר כדלהלן: העובדה שיכולתי לטעון ששטר החוב מזויף מהווה סימן לכך שמעמדי כנתבע על ידי שטר מאפשר לי לטעון שהחוב כבר נפרע וחובת הראיה על כך שלא פרעתי מוטלת על התובע.
דעה שלישית, המאחדת את שתי הדרכים הקודמות בביאורו של כלל המיגו, היא דעתו של הרב חיים שמואלביץ, לפיה יש להבדיל לוגית בין הטענה עצמה לבין הסיבות לאמינותה. לביאור זה, הטענה היא הדבר אותו מצפה הטוען לקבל או להשיג באמצעות טענתו, בעוד שהפרטים המציאותיים אותם הוא טוען לאמינותו אינם הטענה עצמה אלא הסיבות לקבלתה או אי קבלתה. משכך, בהינתן מצב בו הטענה תתקבל מסיבה כלשהי, הרי שלטענה זו ישנו תוקף ואמינות גם אם נקט הנותן סיבה אחרת. כך למשל במקרה (ראו להלן) של "פרוע מיגו דמזויף" הרי הטענה עצמה אינה 'שטר פרוע' או 'שטר מזויף' אלא 'איני חייב', משכך, כיוון שאם יטען החייב לפטור מסיבה של 'שטר מזויף', תתקבל טענתו גם במקרה של 'שטר פרוע'.
דוגמאות למיגו

אדם שמוצג מולו שטר חוב, ללא עדים על מהימנות השטר, נאמן לטעון שפרע את השטר ואיבד את אישור הפרעון, אף שלא מסתבר שאדם יאבד אישור כזה. זאת משום שיכול היה לטעון שהשטר מזויף והיינו מאמינים לו.
אשת איש המספרת שהתייחדה עם גבר מרצונה ובזמן שהתייחדו אנס אותה, נאמנת שיחסי האישות היו באונס, אף שהתייחדותה עמו מעוררת פקפוק, שהרי יכולה הייתה לטעון שגם ההתייחדות הייתה באונס, ואז לא הייתה סיבה שלא להאמין לה.
טענת מיגו אינה מועילה כאשר ניצבים מולה עדים, ולא רק עדים אלא אפילו "אנן סהדי" (אנו עדים) זאת אומרת מצב שברור לנו שכך הוא. לדוגמה- אם פלוני השאיל לאלמוני את חמורו בתנאי שלא ילך בשביל מסוים כי יש שם מפריע, והוא בכל זאת הלך שם וטען שלא היה שם המפריע מיגו שהיה אומר שהלך בדרך טובה, כיוון שאנן סהדי שיש שם הוא אינו נאמן (עד שיביא ראיה).
גם במקרים נוספים, למרות שהטענה הייתה אמורה להיחשב אמינה על ידי מיגו, היא לא מתקבלת. לדוגמה, מצב בו לא חל מיגו, הוא כאשר תובעים מאדם סכום כסף והוא מודה בחלק מהסכום הנתבע. במקרה זה על הנטען להישבע שאינו חייב את שאר הסכום. לכאורה, האדם יהיה נאמן כפי שהיה נאמן אם היה כופר בכל החוב. במקרה הזה מוסבר הדין על ידי רבה באמצעות חזקה - אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו ומתכחש לכל חוב כלפיו. לכן במקרה של הודאה במקצת הנטען נתפס כמנסה להתחמק ממלוא החוב, אך לא להתכחש לעצם החוב, מתוך מחשבה להחזיר את שאר החוב כאשר יהיה לו את הכסף הנדרש, וכדי למנוע עמימות כזו מטילים עליו שבועה.
כמו כן, המיגו יועיל רק לסילוק תביעה. לא ניתן להשתמש בנאמנות המיגו על מנת להוציא ממון מהנתבע. בלשון הראשונים "מיגו להוציא לא אמרינן". (זה לפי דעה אחת בראשונים, אבל יש דעות הסוברות שאף אמרינן מיגו להוציא).
מיגו דאי בעי שתיק

סוג חזק במיוחד של מיגו הוא "הפה שאסר הוא הפה שהתיר"- או בשמו הנוסף "מיגו דאי בעי שתיק" (מתוך שאם רוצה שותק): מאמינים לטענה שטען אדם, משום שיכול היה לשתוק.
דוגמה: אשה מספרת "אשת איש הייתי ונתגרשתי", אף שבדרך כלל אין אשה נשואה נאמנת לטעון "התגרשתי" ללא הוכחה, אולם אילו הייתה שותקת, לא היינו יודעים כלל כי הייתה נשואה, ורק דיבורה הוא ש"אסר" אותה, נאמנת גם בהמשך דבריה - נתגרשתי.
מחלוקת נרחבת של רבי מאיר וחכמים בנושא "הפה שאסר" היא האם שייך לומר את דין "הפה שאסר" במקרה שעל ידי טענת ה"אסר" נוצר ונולד כח של שטר, הנידון הוא בדיני קיום שטרות בו מקיים לווה את השטר ואומר שהוא נכון וממילא נוצר כח חדש של שטר, או שמא טענת ה"התיר" יכולה לגרע רק את טענת ה"אסר" ולא את הכח החדש שנוצר על ידו.
ואמנם, ברוב המקרים כוחו של הפה שאסר הוא הפה שהתיר, אינו נובע רק מ"מיגו דאי בעי שתיק", אלא מכך, שכל הסיבה לחייב או לאסור הייתה רק על פיו, מה שנותן לו כח לסייג את דבריו ולהסבירם, ולדעת המאיריזאת הסיבה שנאמנות של מיגו ישנה רק בטענת בעלי דין, ורק כדי לסלק תביעת ממון, ואולם נאמנות פה שאסר קיימת גם בעדויות, ואפילו כדי להוציא ממון.
לדוגמה: עדים חתומים על השטר שאינו מקויים (איננו יודעים מי חתום עליו ושמא מזויף) והעידו על כתב ידם ואולם אומרים שהיו קטנים כשחתמו. נאמנים, ואפילו אם היה השטר שובר על תשלום שכבר שולם.
מיגו במקום עדים

רב חסדא היה מחשיב מאוד את דין המיגו ופסק שגם אם יש עדים כנגד הטענה הנתמכת ב"מיגו", תנצח טענת המיגו (לפי דעת הרשב"ם). כך למשל, באו לפניו שני אנשים בדין תורה על הקרקע, וכל אחד טוען שירש את הקרקע מאבותיו; כאשר עדים מעידים על אחד מהם שירש אותה מאבותיו כטענתו, ועדים אחרים מעידים על השני שחזקת קרקעות עומדת לטובתו, שכן אכל את פירות הקרקע שלוש שנים. באופן כזה, אין משמעות לחזקת הקרקעות המהווה בדרך כלל ראיה לכך שקנה אותה, שהרי הוא אינו טוען שקנאה אלא שירש אותה מאבותיו - נגד עדות העדים הנ"ל. אמנם המיגו מכריע לפי שיטת רב חסדא לטובת המחזיק, וידו על העליונה.
הראשונים מסבירים, כי על ידי המיגו בית הדין יחרוג מהמשמעות הסבירה של טענותיו, ויסביר שמה שטען השני שהקרקע הייתה תמיד שלו הכוונה היא שמוחזקת היא בידו ללא כל עוררין כאילו ירשה מאבותיו, למרות שקנאה מבעל הדין השני, ששלו הייתה.[דרוש מקור] אביי ורבא חלוקים גם על פסק דין זה של רב חסדא, אך רבה סבר כמו רב חסדא.
להלכה, נפסק כשיטת אביי ורבא, שאין אומרים מיגו במקום עדים.
הרחבת המונח מיגו

בנוסף, יש עוד דרכים רבות להשתמש במונח "מיגו", שאינם קשורות לדיני טענות כלל, ושייכותם היחידה היא שמם השווה. אחת מהם כאשר רוצים להגיד שמתוך שיש לאדם רשות לעשות משהו אחד - יש לו את הזכות לעשות משהו אחר. לדוגמה: "מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחברו", כלומר, מתוך שהוא זוכה (קונה) לעצמו, הוא זוכה גם לחברו, כגון זה שעני יכול ללקט פאה בשביל חברו, משום שהוא יכול לקנות אותה לעצמו (גיטין י"ב, א'). דוגמה נוספת: "מיגו דהויא דופן לסוכה - הויא דופן לשבת", כלומר, מתוך שמחיצה חלקית מסוימת נחשבת דופן לעניין הכשר סוכה, היא נחשבת דופן לעניין רשויות שבת (סוכה ז', א').
לקריאה נוספת

הרב אלחנן וסרמן קובץ שיעורים, חלק ב', סימן ג'.