stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי פיניקס סקיי הרבור
סטטיסטיקה > נתח שוק של חברות תעופה

| דרגה | חברת תעופה | נוסעים | אחוז מנתח השוק |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | סאות'ווסט איירליינס | 15,099,000 | 34.59% |
| 2 | אמריקן איירליינס | 15,029,000 | 34.43% |
| 3 | דלתא איירליינס | 3,197,000 | 7.32% |
| 4 | יונייטד איירליינס | 2,538,000 | 5.81% |
| 5 | פרונטיר איירליינס | 2,041,000 | 4.68% |
| 6 | אחרות | 5,746,000 | 13.16% |
הערות שוליים

↑  "Year to date Passenger Traffic". ACI. 22 ביוני 2015. ארכיון מ-29 בינואר 2017. נבדק ב-23 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "PHX Airport Terminal Map". ארכיון מ-17 ביולי 2022. נבדק ב-22 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Sky Harbor's terminal 2 to close in February". Fox 10 Phoenix. 22 בינואר 2020. ארכיון מ-23 בינואר 2020. נבדק ב-23 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Will Sky Harbor Airport renumber the terminals now that Terminal 2 is closed?". www.azcentral.com. AZ Central. נבדק ב-6 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Terminal Modernization – Component 3". Phoenix Sky Harbor International Airport. אורכב מ-המקור ב-12 במאי 2014. נבדק ב-22 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sky Harbor Terminal 2 closes today. Here's why the Phoenix airport is tearing it down". www.azcentral.com. AZ Central. נבדק ב-5 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Terminal 2's final flight: Sky Harbor Airport passengers, employees mark the end of an era". www.azcentral.com. AZ Central. נבדק ב-5 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "International Travel - PHX Airport". ארכיון מ-14 ביולי 2022. נבדק ב-17 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Phoenix Sky Harbor Airport: Air Traffic Control Tower". www.enclos.com. ארכיון מ-12 באפריל 2019. נבדק ב-12 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Inside look at Sky Harbor's air traffic tower". KNXV. 15 בפברואר 2018. ארכיון מ-12 באפריל 2019. נבדק ב-12 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Phoenix, AZ: Phoenix Sky Harbor International (PHX)". Washington: Bureau of Transportation Statistics. נבדק ב-23 בספטמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  U.S. International Air Passenger and Freight Statistics Report | US Department of Transportation, web.archive.org, ‏15 ביוני 2018
↑  "Airport Statistics". Phoenix: Phoenix Airport System. ארכיון מ-10 במאי 2017. נבדק ב-24 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Airport Statistics 2004 – 1950" (PDF). Phoenix Sky Harbor International Airport. ארכיון (PDF) מ-31 בינואר 2018. נבדק ב-21 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "PHX Airport Statistics for 2022" (PDF). skyharbor.com. ארכיון (PDF) מ-5 בפברואר 2023. נבדק ב-5 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Annual Stats File - 2020" (PDF). Phoenix: Phoenix Airport System. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n93032876  VIAF: 159593310   WorldCat (עם VIAF): 159593310 
הסקיי טריין ב-PHX
נושא רומח

ערך זה עוסק בנושאי רומח רגליים. אם התכוונתם לפרשים, ראו .
שחזור של מצעד נושאי רומח שווייצרים
נושא רומח (לעיתים מכונים נושאי חנית) הוא חייל רגלי שחימושו העיקרי הוא רומח. ידית העץ הארוכה של הרומח עלולה להישבר בקרב, לכן חומשו נושאי הרומח גם בחרבות, פגיונות, אלות וכלי נשק אחרים.
נושאי רומח הם מהחיילים הראשונים בהיסטוריה שאפשר להבדילם מיתר החיילים בעזרת כלי נשק שבו הם נלחמו. בתחילה, הרומח היה נשקו של חיל רגלים כבד ונושאי הרומח היו מוגנים בשריון רב. עם הזמן עברה הבכורה בשדות הקרב לחיל הפרשים והאמידים העדיפו לשרת בחיל זה ולא בחיל רגלים. המגמה הזאת הייתה חזקה במיוחד בימי הביניים. היות שבימי הביניים בדרך כלל נקנו כלי הנשק והשריון בכספו של החייל עצמו (עם יוצאי דופן מעטים), נותרו נושאי הרומח רגלים לא מוגנים.
באירופה, דחקו חיל הפרשים והקשתים את רגלי נושאי הרומח משדות הקרב ומשקלם הלך והצטמצם בימי הביניים, עד שזכה לעדנה מחודשת בשיא ימי הביניים כשבקרבות דוגמת קרב קורטואה (1302) ובקרב גשר סטירלינג (1297) הביס חיל רגלים לראשונה בימי הביניים צבא אבירים. רגלים אלה היו מורכבים בעיקר מנושאי רומח.
בעת החדשה בלטו שני סוגים של חיל רגלים: מוסקטרים ונושאי הרומח. נושאי הרומח היו צריכים להגן על המוסקטרים מהסתערות חיל הפרשים ומרגלים אחרים בגלל קצב האש הנמוך של המוסקט והדיוק הדל שהציע נשק זה לחייל. עם התפתחות המוסקטים והמצאת כידון הרובה נעלמו נושאי הרומח משדות הקרב האירופאים בראשית מאה ה-18, אם כי היו נפוצים עד המאה ה-19 בקרב כוחות גרילה שלא היו להם אמצעים לרכוש כלי נשק מורכבים יותר.
התפתחות > העת העתיקה

הרומח והחנית היו נשקי המוט העיקריים של חיל רגלים כבד בעת העתיקה. היו לכך סיבות רבות, בין היתר קלות הייצור של כלי נשק אלה שלא דורשים מתכת איכותית רבה שהייתה קשה להשגה בעת העתיקה. סיבה נוספת היא קלות השימוש בכלי נשק זה לעומת כלי נשק זמין אחר - החרב. אפילו חיילים לא מאומנים שקובצו בגוש גדול אחד וחומשו בחניתות וברמחים היו יכולים להילחם בצורה סבירה בעוד שחיילים לא מאומנים שחומשו בחרבות היו בדרך כלל מועדים לתבוסה.
כדי להשתמש ברומח ובחנית בצורה יעילה, היו צריכים החיילים להתקבץ לגושים גדולים. מבנה זה חשוף במיוחד לפגיעות של קשתים ומטילי כידונים, לכן עטו חיילים אלה שריון גוף, קסדה ומגן. שריון גוף היה נפוץ, אך לא הכרחי ונושאי רומח רבים הסתדרו בלי שריון גוף כבד. המאפיין המרכזי של נושא רומח בעת העתיקה מלבד הרומח עצמו היה המגן. בעזרת המגן שמר החייל על מקומו במערך ואיבוד המגן היה משבש מאוד את המבנה.
נושאי הרומח הראשונים היו הרגלים הכבדים של שומר. 
המערך הצפוף של נושאי רומח המוגנים במגן היה נפוץ בכל העולם העתיק, אך התפתח במיוחד ביוון העתיקה. ביוון נקראו חיילים אלה הופליט שנלחמו במערך צפוף הנקרא פלנקס. התפתחות הטקטיקה הביאה להופעת הסריסה, רומח באורך של 6-7 מטרים שהייתה בשימוש פזטיירוי המקדונים.
מערך הפלנקס היה דומיננטי באירופה עד הופעת הלגיון המניפולרי שהיה נפוץ בצבאותיה של רומא העתיקה. הלגיונר, שחימושו העיקרי היה חרב דחק את רגלי נושא הרומח כי לרומא היו האמצעים הכספיים לאמן את חייליה ואילו בשדות הקרב החרב הייתה גמישה פי כמה מהרומח הארוך והמסורבל.
התפתחות > ימי הביניים והעת החדשה

הרומח והחנית נותר בשיממונם עד אמצע ימי הביניים. הפרשים הכבדים מחצו בקלות את חיל הרגלים והיה צורך בנשק עם מוט ארוך כדי לשמור את הפרש במרחק בטוח מהחייל הרגלי. המערכים שהתבססו על הרומח ועל החנית נוצרו בארצות שבהן מסיבות שונות לא היו נפוצים פרשים כבדים. בין אם הסיבה לכך היא מיעוט האריסטוקרטיה שבסיסה הכלכלי הוא אחוזות גדולות כמו בפלנדריה או עוני יחסי של הארץ דוגמת סקוטלנד.
הפלנקס העתיק נולדה מחדש בדמותו של סקילטרון הסקוטי והמערכים הרגליים של השווייצרים ומערכים דומים בארצות אחרות. מערכים אלה, בדומה למערכים העתיקים של שומר ויוון העתיקה, הורכבו לרב ממיליציה שאימונה היה דל. בניגוד לעת העתיקה שבה אחד המאפיינים המרכזיים של נושאי הרומח היה המגן, בימי הביניים השימוש במגנים ובשריון גוף לא היה נפוץ כמו בעת העתיקה.
נושאי החנית הגיעו לשיא הפופולריות בשווייץ במאה ה-15 ובמאה ה-16. המשמר השווייצרי שכלי נשקו המועדף היה הרומח נחשב לחיל רגלים הטוב באירופה עד הפצה רחבה של הנשק החם.
הופעת כלי הנשק החמים בשדות הקרב במאה ה-14 ובמיוחד הופעת הארקבוז במאה ה-15 חייבו את התאמת נושאי החנית לחילות חדשים שהופיעו בשדות הקרב. בעת החדשה שימשו נושאי הרומח מגן חי למוסקטרים מפני הסתערות הפרשים ומהתקפות של נושאי רומח עוינים. שיעורם הלך והצטצמם עם השיפור בכלי הירי עד שהם נעלמו לחלוטין משדות הקרב.
טקטיקה

הטקטיקה של נושאי החנית הוכתבה בראש ובראשונה ממבנה המערך שבו הם נלחמו. בגלל הקיבוץ לגושים גדולים נאלצו הלוחמים לנהל קרב דחיפות. לרב, הגוש הגדול יותר ניצח בקרב. האבדות בקרב כזה היו, בדרך כלל, קלות למדי. המערך הזה היה יציב מאוד, אך לא גמיש. החלוקה ליחידות משנה שדרשה מקצועיות רבה הייתה, בדרך כלל, לא מקובלת. בגלל קשיחותו של המערך הוא היה פגיע במיוחד להתקפות מהאגף או מהעורף. אם הצליח האויב לאגף את המערך של נושאי החנית, היו אלה נתונים לחסדיו. כדי להתמודד עם בעיה זו, צורפו בדרך כלל יחידות של רגלים קלים או פרשים למערך נושאי החנית כדי להגן על אגפיו.
בדרך כלל המערך היה בעובי אחיד לכל אורכו ורק במאה ה-4 לפנה"ס הכניס אפמינונדס היווני חידושים לטקטיקה המקובלת על נושאי הרומח. במקום פיזור אחיד של החיילים לאורך המערך, העדיף אפמינונדס לעבות את אחד האגפים על חשבון האחרים ובעזרת האגף הכבד שלו הצליח לשבור את מערכי יריביו.
החידושים של אפמינונדס לא האריכו ימים ועד מהרה חזרו הצבאות למערך בעובי אחיד. זה קרה בין היתר בגלל הגברת שיתוף הפעולה בין נושאי הרומח לשאר החילות בשדות הקרב, בראש ובראשונה הפרשים והרגלים הקלים. הגברת שיתוף פעולה זה הוא ההתפתחות החשובה ביותר בטקטיקה של העת העתיקה בעולם הקלאסי. לא עוד צבאות שמורכבים מנושאי רומח בלבד או פרשים בלבד עם תוספות מעטות, אלא צבאות מאוזנים שלכל החלקים בו תפקיד משלו בשדה הקרב.
הגברת שיתוף הפעולה לא שינתה את המיקום של נושאי הרומח. עדיין ניצבו אלה במרכז ואילו הפרשים ורגלים הקלים באגפיהם. הגברת שיתוף הפעולה באה לידי ביטוי בעיקר בעזרה הדדית שהגישו החילות השונים זה לזה והגברת התיאום ביניהם. הלגיון שתפס את מקומה של הפלנקס הורכב מנושאי חרבות ולא מנושאי חנית, אך המבנה הכללי של חיל רגלים כבד במרכז ופרשים ורגלים קלים באגפים נותר, בדרך כלל גם בצבאות רומאים.
הצבאות המקצועיים הגדולים של רומא העתיקה שמנו עשרות אלפי חיילים לא היו נפוצים באירופה בימי הביניים. לרב הורכבו צבאות ימי הביניים באירופה מאבירים, שזכו, אמנם, לאימון רב, אך אימון זה הצטמצם בדרך כלל ללחימה אישית ולא תורגלו תמרונים משותפים של אבירים רבים במערך מסודר. חיל הרגלים לא זכה בדרך כלל אפילו לאימון זה. כתוצאה מכך נסוגה הטקטיקה מאות שנים לאחור. יחד עם זאת, המערך הצפוף העתיק דמוי הפלנקס סיפק תשובה נאותה ונתן מענה הולם לבעיה זו.
הארקבוז וביתר שאת המוסקט דרשו את התאמת הטקטיקה לכלי נשק חדשים אלה. קצב האש האיטי והדיוק הדל של כלי הירי הראשונים חייבו את קיבוץ היורים בגושים גדולים וירי במטחים ליצירת אפקט רובה ציד ענק. הרעיון היה ירי מרוכז כדי שלפחות חלק מהכדורים יפגעו במטרה. קצב האש האיטי לא יכול היה לתת מענה הולם לסכנות שהציב שדה הקרב לפני המוסקטרים. הם היו זקוקים להגנתם של חיילים אחרים ונושאי הרומח מילאו בדרך כלל את התפקיד הזה. מערך רמחים ורובים היה התשובה לדרישה זו. במערך זה ניצבו המוסקטרים לצד נושאי הרומח והאחרונים הגנו עליהם מהסתערות הפרשים העוינים וחיל רגלים של היריב.
הטרסיו הספרדי היה היורש של מערכי הרמחים והרובים הראשונים. הוא נותר דומיננטי באירופה עד המאה ה-17 עד שהוחלף בטקטיקה קווית שהמציא גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה. במערך זה סודרו החיילים בקווים ארוכים ולא בגושים גדולים. כך הירי של המוסקט בא לידי ביטוי רב יותר בקרב. השיפורים במוסקטים וחידושים טקטיים נוספים דחקו את רגלי נושאי החנית עד שאלה נעלמו לחלוטין במאה ה-18, אם כי הרמחים והחניתות המשיכו לשמש את כוחות הגרילה עד המאה ה-19.
ראו גם

נשקי מוט
נושאי רומח שומרים במערך צפוף
פלנקס יוונית
קרב דחיפות בין שני גושים של נושאי חנית
סבסטיאן ג'ובינקו

סבסטיאן ג'ובינקו (באיטלקית: Sebastian Giovinco; נולד ב-26 בינואר 1987 בטורינו) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
עקב היותו נמוך ובשל יכולותיו הטכניות, קיבל ג'ובינקו את הכינוי "Formica atomica" ("הנמלה האטומית", על שם סרט מצויר על גיבור על).
קריירת מועדונים

ג'ובינקו נולד בטורינו להורים מהגרים דרום-איטלקים; אימו הגיעה מקטנזארו שבקלבריה ואביו הגיע מפאלרמו שבסיציליה. הוא החל במהירות לפתח עניין בכדורגל, וצד את עינה של יובנטוס שהביאה אותו למערכת הנוער שלה בהיותו בן 14. הוא התקדם במעמדו באמצעות קבוצת הנוער, וזכה איתה באליפות ליגת הנוער בעונת 2005/2006.
בעונת 2006/07 החל ג'ובינקו לשחק בקבוצה הבוגרת של יובנטוס, ששיחקה אז בסרייה ב'. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-14 במאי 2007 במשחק ליגה נגד בולוניה 1909. הוא נכנס כמחליף במקומו של רפאלה פאלאדינו, ובישל במשחק זה שער לדויד טרזגה. בסיום העונה סיימה הקבוצה במקום הראשון בסרייה ב' והעפילה חזרה לסרייה א'.
ב-4 ביולי 2007 ג'ובינקו הושאל לאמפולי, קבוצה טוסקנית מהסרייה א' שלקחה חלק בגביע אופ"א לעונת 2007/2008. הוא הבקיע את שערו הראשון בסרייה א' ב-30 ביולי 2007 כאשר אמפולי ניצחה את פלרמו 1-3. שערו הכריע את המשחק לזכות קבוצתו. ב-4 בנובמבר הוא הבקיע את שערו השני, שגרם לעניין רב מצד התקשורת - השער שהובקע בבעיטה חופשית ממרחק השווה בדקה האחרונה את תוצאת המשחק נגד רומא והזכיר את שערו של רונאלדיניו ברבע גמר מונדיאל 2002. על אף יכולתו הטובה במהלך העונה, הוא לא הצליח למנוע את ירידתה של אמפולי לסרייה ב'.
בקיץ 2008 חזר ליובנטוס. הוא הבקיע את שערו הראשון עבור יובנטוס ב-7 בדצמבר במשחק כנגד לצ'ה, מבעיטה חופשית.
בקיץ 2010 הושאל ג'ובינקו לפארמה לעונת 2010/11 בתוספת אפשרות לרכוש 50% מכרטיס השחקן שלו בתום העונה. לאחר עונה זו, בה כבש 7 שערי ליגה ב-30 משחקים שבהם שותף, מימשה פארמה את אפשרות הרכישה תמורת 3 מיליון אירו. בעונת 2011/12 הציג ג'ובינקו יכולת טובה אף יותר וכבש 15 שערים ב-36 משחקי ליגה. בעקבות זאת רכשה יובנטוס בחזרה את מחצית כרטיס השחקן שלו מפארמה תמורת 11 מיליון אירו והחתימה אותו ל-3 עונות.
בשנת 2015 חתם השחקן חוזה של 5 שנים עם קבוצת קבוצת טורונטו בקנדה המשחקת בליגה הצפון-אמריקנית. בעונתו הראשון במועדון זכה בתואר השחקן המצטיין של הליגה.
ב-30 בינואר 2019 חתם ג'ובניקו באל-הילאל הסעודית.
ב-9 בפברואר 2022 חזר לאיטליה וחתם בסמפדוריה עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

ג'ובינקו ייצג את כל הנבחרות הצעירות של איטליה, החל מהנבחרת עד גיל 16. הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 על ידי המאמן הראשי פיירלואיג'י קאסירג'י ב-1 ביוני 2007, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק המוקדמות נגד נבחרת אלבניה. במשחק זה, שבו ניצחה איטליה 0-1, הוא בישל את שער הניצחון לרוברט אקוורפסקה.
הוא אף הוביל את נבחרתו בטורניר טולון 2008, וזכה בתואר ה-MVP של הטורניר. הוא הבקיע שני שערים במשחק הפתיחה כנגד נבחרת חוף השנהב, ואף הבקיע את הפנדל המכריע בדו-קרב בעיטות עונשין בחצי הגמר נגד נבחרת יפן. איטליה זכתה בסופו של דבר בטורניר, לאחר ניצחון 0-1 על נבחרת צ'ילה במשחק הגמר.
ג'ובניקו הופיע עם הנבחרת האולימפית האיטלקית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת בייג'ינג 2008. הוא הבקיע את השער הראשון בניצחון 0-3 על נבחרת הונדורס במשחק הראשון של התחרות, והציג יכולת מרשימה גם במשחקים הבאים. עם זאת, נבחרתו הודחה ברבע גמר הטורניר האולימפי לאחר הפסד 3-2 לנבחרת בלגיה. ג'ובינקו אף העפיל עם הנבחרת הצעירה של איטליה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2009 בשוודיה, לאחר ניצחון בפלייאוף המוקדמות על הנבחרת הצעירה של ישראל.
הערות שוליים

↑  ג'ובינקו חזר ליובה עבור 11 מיליון יורו, באתר ערוץ הספורט, 21 ביוני 2012
| נבחרת איטליה – אולימפיאדת בייג'ינג 2008 |
| --- | --- | --- |
|  1 ויוויאנו •  2 מוטה •  3 דה צ'לייה •  4 נוצ'רינו •  5 סיגאריני •  6 קרישיטו •  7 מונטוליבו •  8 מרקיזיו •  9 רוקי •  10 ג'ובינקו •   11 רוסי •  12 דסנה • 13 קודה •  14 אקוופרסקה • 15 בוקטי • 16 דה סילבסטרי • 17 אבאטה • 18 קונסילי • 20 קאנדרבה • 21 רוסוטו • מאמן: קזיראגי |  1 ויוויאנו •  2 מוטה •  3 דה צ'לייה •  4 נוצ'רינו •  5 סיגאריני •  6 קרישיטו •  7 מונטוליבו •  8 מרקיזיו •  9 רוקי •  10 ג'ובינקו •   11 רוסי •  12 דסנה • 13 קודה •  14 אקוופרסקה • 15 בוקטי • 16 דה סילבסטרי • 17 אבאטה • 18 קונסילי • 20 קאנדרבה • 21 רוסוטו • מאמן: קזיראגי | איטליה |
| נבחרת איטליה – יורו 2012 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 בופון •  2 מאג'ו •  3 קייליני •  4 אוגבונה •  5 מוטה •  6 בלזארטי •  7 אבאטה •  8 מרקיזיו •  9 באלוטלי •  10 קסאנו •   11 די נטאלה •  12 סיריגו • 13 ג'אקריני •  14 דה סאנטיס • 15 ברצאלי • 16 דה רוסי • 17 בוריני • 18 מונטוליבו • 19 בונוצ'י • 20 ג'ובינקו • 21 פירלו • 22 דיאמנטי • 23 נוצ'רינו • מאמן: פראנדלי |  1 בופון •  2 מאג'ו •  3 קייליני •  4 אוגבונה •  5 מוטה •  6 בלזארטי •  7 אבאטה •  8 מרקיזיו •  9 באלוטלי •  10 קסאנו •   11 די נטאלה •  12 סיריגו • 13 ג'אקריני •  14 דה סאנטיס • 15 ברצאלי • 16 דה רוסי • 17 בוריני • 18 מונטוליבו • 19 בונוצ'י • 20 ג'ובינקו • 21 פירלו • 22 דיאמנטי • 23 נוצ'רינו • מאמן: פראנדלי | איטליה |
נמלת קציר חולית

| נמלת קציר חולית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: דבוראים
תת־סדרה:: Apocrita
משפחה:: נמליים
סוג:: נמלת קציר
מין:: נמלת קציר חולית
שם מדעי
 Messor arenarius

נמלת קציר חולית (שם מדעי: Messor arenarius) היא מין של נמלת קציר, ממשפחת הנמליים שבסדרת הדבוראים. נמלת הקציר החולית היא מין מדברי והיא מצויה בצפון אפריקה, במדבר סיני, בישראל, בסוריה ובלבנון.
מאפיינים

גופה של נמלת הקציר החולית הוא גדול יחסית וחסון. מכיוון שסביבת המחיה שלה היא מדברית, מסוגלת הנמלה לשאת משא כבד ביותר. לסתותיה של נמלת הקציר החולית מותאמות היטב לסביבת המחיה שלה ולמזונה ומאפשרות לה לאכול מזון קשיח ביותר. לסתות נמלת הקציר החולית ונחשבות גם ללסתות החזקות ביותר מבין נמלי הקציר בארץ ישראל[דרוש מקור]. גם גופה, כמו הלסתות, נחשב לחזק ביותר בין גופן של נמלי הקציר בארץ-ישראל[דרוש מקור].
מלכת נמלת הקציר החולית היא בעלת כנפיים וגדולה יותר משאר הנמלים. פעם בשנה, ב"טקס" הנקרא "מעוף הכלולות", זכר הנמלה, שגם הוא מכונף, מפרה את המלכה. לאחר שהזכר מפרה את המלכה במעוף הכלולות, הוא נופל ארצה ומת. החל מההפריה, המלכה מתחילה להטיל ביצי נמלים. המלכה מטפלת בזחלים הראשונים הבוקעים מן הביצים, בנות הדור הראשון מטפלות בדור השני וכך הלאה. הנמלים הפועלות הן בעלות מגוון תפקידים כשמירה על הזחלים, האכלת הזכר והנקבה, שמירה על הקן וליקוט מזון.
נמלת קציר שחורה

| נמלת קציר שחורה> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: דבוראים
תת־סדרה:: Apocrita
משפחה:: נמליים
סוג:: נמלת קציר
מין:: נמלת קציר שחורה
שם מדעי
 Messor ebeninus

נמלת קציר שחורה (שם מדעי: Messor ebeninus) היא מין של נמלה, מהנפוצים ביותר בישראל. ידועה בזכות קיניה הגדולים והמרשימים, ומנהגי אגירת המזון שלה.
המין נפוץ במקומות רבים באסיה ובצפון אפריקה. בישראל היא נפוצה בחלקים נרחבים של הארץ, החל במישור החוף וכלה במדבר יהודה.
אורך הפועלות הוא בין 4–10 מילימטרים, וגופן שחור ומבריק. ראשן גדול ורחב יחסית לגוף, ואינו מוארך כמו ראשן של מרבית הנמלים. גופן של החיילות ארוך עוד יותר: כ-10 מילימטרים. אורכה של המלכה הוא בין 12–13 מילימטר, ואורכם של הזכרים הוא כ-8 מילימטר. גם הם, כמו הפועלות והחיילות, שחורים ומבריקים.
נמלת הקציר השחורה פעילה בעיקר בקיץ. היא ניזונה מפירות וזרעים, שהיא אוספת במשך הקיץ. בחורף היא עוסקת בעיקר בתחזוקת הקן. לעיתים היא ניזונה מטחביות שמאכלסות את הקן שלה.
נמלת הקציר השחורה חיה במושבות גדולות, שיכולות להגיע לעשרות אלפי פרטים. בניגוד למינים רבים אחרים, היא אינה נודדת באופן קבוע, אלא נשארת באותו קן במשך שנים רבות. מסיבה זו, וגם בגלל סיבות אחרות (כגון גודלה של הנמלה, ריבוי הפרטים בקן, והזמן הרב שהיא משקיעה בחפירה), קיניה של נמלת הקציר מסוגלים להגיע לגודל עצום, ולעומק של עד שלושה מטרים.
הקן בנוי כמחילה אנכית גדולה, היורדת כלפי מטה, ויש לה הסתעפויות אופקיות רבות. ההסתעפויות משמשות כמאגרי מזון (נמלת הקציר השחורה ממיינת את סוגי המזון שלה למחילות שונות) מאגרי פסולת, ולמגוריה של המלכה והוולדות. במחילות העליונות יותר, החשופות יותר לקור, מזיקים, טורפים ושיטפונות, נמצאת הפסולת והזרעים הלא-מקולפים. בקומות התחתונות והמוגנות יותר חיות הנמלים עצמן, ונמצאים מאגרי המזון הגדולים.
ניתן לזהות את קיני נמלת הקציר על פי גורן מוקפת פסולת (אדמה, מוץ, ופגרי נמלים) הנמצאת בפתח. לעיתים לקן אחד יש כמה פתחים.
ראו גם

נמליים
נמלת קציר חולית
נמלת קציר
קן נמלים
נגמ"ש לחימה

נגמ"שי לחימה אמריקאי מדגם M2A3 בראדלי.
ווריור, בריטניה
רכב BMP-1 של צבא עיראק.
CV90, שוודיה
חובט M163 החמוש בתותח אוטומטי M61 וולקן, נועד במקור נגד מטוסים (נ"מ), אבל שימש את צה"ל גם ללוחמה וסיוע לחי"ר בלוחמה בשטח בנוי.
נמ"ר לחימה - נגמ"ש כבד המבוסס על תובת טנק מרכבה בתצורת נגמ"ש לחימה, חמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל, מרגמה 60 ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח".
נגמ"ש לחימה (באנגלית: Infantry fighting vehicle, בראשי תיבות: IFV, תרגום: רכב לחימת חי"ר, שם פחות נפוץ: mechanized infantry combat vehicle או MICV) הוא רכב קרבי משוריין המשמש לנשיאת חיילים אל שדה הקרב ותמיכה בהם וחיפוי באמצעות אש, תוך לחימה כחיל רגלים ממוכן. נגמ"ש הלחימה כולל חימוש כבד יותר מאשר נגמ"ש רגיל, לרוב תותח אוטומטי אך גם טילי נ"ט ומקלעים.
בצבאות קטנים שאינם יכולים להרשות לעצמם לתחזק מערך טנקים כמו שכניהם, נגמ"שי לחימה חמושים היטב מהווים אמצעי חלופי למילוי חלל זה בכוח. דוגמאות לכך הן: המדינות הבלטיות, המדינות הנורדיות בלגיה והולנד.
רקע והיסטוריה

נגמ"שי לחימה התפתחו מהנגמ"שים  (ראשי תיבות של נושא גייסות משוריין או נוֹשֵׂאת גְּיָסוֹת מְשֻׁרְיֶנֶת) - כלי רכב משוריינים שנועדו לשאת חיילים אל תוך שדה הקרב תוך מתן הגנה מאש קלה ורסיסים. הנגמ"שים חומשו בדרך כלל במקלעים על מנת לאפשר לכלי להגן על עצמו ולהשיב אש. בהמשך נוספו כלי נשק וחימוש נוספים לכלי, בדרך כלל על חשבון מספר החיילים שיכל הכלי לשאת, ואלה איפשרו תמיכה, סיוע וחיפוי באש כבדה יותר בזמן תקיפה. כלי רכב אלו התפתחו לנגמ"שי לחימה.
נגמ"ש לחימה נבדל מנגמ"ש בכך שהוא נושא חימוש כבד יותר (כגון תותח קל או טילים), מקלעים נוספים ופתחי ירי. לכלי הרכב יש לרוב שריון כבד יותר ופחות מקום בבטן הכלי לחיילים.
נגמ"שי לחימה חמושים בדרך כלל בתותח אוטומטי בקליברים של 20 עד 40 מ"מ, מקלעים בינוניים (כגון מאג 7.62 מ"מ) ולעיתים אף בטילי נ"ט. הם לעיתים חמושים גם במרגמות, מטולי רימונים ומדוכות עשן. רוב נגמ"שי הלחימה הם זחליים אך יש גם נגמ"שי לחימה אופניים (הנעים על גבי גלגלים עטויי צמיגים). נגמ"ש לחימה בדרך כלל ממוגן וחמוש יותר מנגמ"ש אך פחות ממוגן וחמוש מטנק מערכה.
אחד מראשוני נגמ"שי הלחימה היה ה-Schützenpanzer Lang HS.30 הגרמני (בקיצור: Schützenpanzer 12-3 או SPz 12-3) ששירת בצבא גרמניה (Bundeswehr) מ-1958 עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. ה-SPz 12-3 היה חמוש בצריח ועליו תותח אוטומטי בקליבר 20 מ"מ ונשא 5 לוחמים.
מעצמות המערב הופתעו כאשר ברית המועצות הציגה במצעד צבאי את ה-BMP-1, נגמ"ש הלחימה הראשון שתוכנן מראש למטרה זו. ה-BMP-1 היה בעל פרופיל נמוך וחומש בתותח חלק-קדח 73 מ"מ וטיל נ"ט מדגם סאגר. שריונו המשופע סיפק הגנה מלאה מפני ה-M2 בראונינג (מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' הנפוץ במדינות ברית נאט"ו) והגנה חלקית מפני תותח אורליקון 20 מ"מ, בקשת של 60 מעלות. הנשק שנשא עליו היווה איום לרק"מים של נאט"ו ואף לטנקי מערכה כבדים בתקופתו. ברם, הכלי היה פגיע למוקשים ונשק נ"ט. ה-BMP-1 הוחלף מאוחר יותר בדגמים מתקדמים יותר: BMP-2 ו-BMP-3, בעלי מיגון משופר וכוח אש חזק יותר.
מאז, כמעט כל המעצמות פיתחו או אימצו נגמ"שי לחימה. אלה כוללים את המארדר והפומה מגרמניה, ה-LAV III מקנדה, הווריור מבריטניה, הבראדלי מארצות הברית, ה-ASCOD מספרד, הדארדו מאיטליה, הראטל מדרום אפריקה, ה-AMX-10P מצרפת, ה-CV-90 משוודיה, ה-K-21 מקוריאה הדרומית ועוד.
רקע והיסטוריה > נגמ"שי לחימה בישראל

בישראל צוידו נגמ"שי ה-M-113 בחימוש נוסף כגון מקלעים כבדים, מרגמות ואף טילי TOW "עורב". ברם, מיגונם הקל יחסית ופגיעותם מנעו מהם לשמש כנגמ"ש לחימה קלאסי. ה"חובט" וה"מחבט" (M-163) היו במקור תותחי נ"מ על בסיס תובת M-113 החמושה בתותח אוטומטי M61 וולקן 20 מ"מ, אך שימשו כנגמ"ש לחימה במבצע שלום הגליל עקב התותח שלהם שייצר כוח אש רב בזוויות שונות (כולל בזוויות גבוהות) - שאיפשר לנקות גגות ובתים מצלפים וחמושים. בהמשך (בעיקר בשנות ה-80 של המאה ה-20) פיתח צה"ל נגמ"שים כבדים וחלק מהם צוידו בחימוש כבד יותר, בדרך כלל על עמדת קטלנית, אך מטרתם העיקרית הייתה תובלה ממוגנת של חי"ר ופחות תמיכה בחי"ר באמצעות אש מהכלי ולחימה כחיל רגלים ממוכן. ב-2015 נחשף ה"פרא", משחית טנקים ונגמ"ש לחימה שפותח ב-1985 ומבוסס על טנק מגח 5 (תובת M48A5) עם מיגון כבד. ה"פרא" כולל משגר של 12 טילי תמוז מדויקים וארוכי-טווח ו-2 מקלעי מאג על הצריח.
טנקי מרכבה הם בעלי מסדרון אחורי בו אפשר לשאת חיילים, ושימשו לא אחת כנגמ"שי לחימה כשהובילו לוחמים לשטח עוין ותמכו בהם באש כבדה. מגמה זו עשויה להתחזק בעקבות הכנסתם לשירות של פגזי הרקפת 105 מ"מ והכלנית 120 מ"מ הרב-תכליתיים המאפשרים לטנק פגיעה יעילה במטרות אדם (חי"ר וחמושים), מבנים, כלי רכב ורק"מ רך.
צה"ל גם בוחן ייצור גרסאות נגמ"ש לחימה לנמ"ר, כאשר את עמדת הקטלנית יחליף צריח בלתי-מאויש, החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל, מרגמה 60 ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים. ב-2019 החליט צה"ל על הצטיידות באיתן - נגמ"ש אופני בינוני עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים. הנגמ"ש כולל שני דגמים: דגם נשיאת חי"ר ודגם נגמ"ש לחימה עם צריח בלתי מאויש.
רקע והיסטוריה > נגמ"שי לחימה כבדים

בעקבות התפשטות נשק נ"ט (נגד טנקים) ושימוש במטעני חבלה כבדים (כגון מטען צד ומטען גחון) - שנהפכו לנפוצים במיוחד בעימותים נמוכי עצימות (LIC), לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) ולוחמה נגד ארגוני טרור וגרילה - הפכו נגמ"שים ונגמ"שי לחימה למלכודות מוות ליושבים בהם. משום כך היה צריך לשפר את מיגון הכלים הקיימים או לתכנן כלים חדשים עם שריון כבד.
חלק מהכלים כאלה תוכננו בהתבסס על ניסיונו של צה"ל, שהפך תובות טנקים ישנים לנגמ"שים כבדים (דוגמת האכזרית) ובכך יצר כלי בעל רמת מיגון של טנק אך בעלות ייצור ופיתוח נמוכה יחסית מתכנון כלי כבד חדש לחלוטין. בנוסף, טנק המרכבה הוא בעל מסדרון אחורי המאפשר נשיאת חי"ר. האכזרית - שפותחה על בסיס תובת טנקי T-55, שימשה דוגמה למדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר וכן לרוסיה, והללו פיתחו רק"מים כבדים על בסיס הטנקים המיושנים, בהם ה-VIU-55 Munja הסרבי וה-BTR-T הרוסי. כמו כן פיתחה רוסיה את ה-BMPT, רכב שנועד לתמוך בטנקים. רוסיה גם מפתחת את ה-BTR-90. אוקראינה פיתחה את BMT-72 ו-BTMP-84 המבוססים על טנקי T-72 ו-T-84 בעלי תובות מוארכות ואף שמרו על התותח הראשי בקליבר 125 מ"מ.
הנמ"ר הישראלי הוא נגמ"ש כבד וקיים לו דגם ניסוי בתצורת נגמ"ש לחימה החמוש בצריח בלתי מאויש עם תותח 30 מ"מ, מקלעים וטילי נ"ט.