stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החברים של נטאשה
היסטוריה > סיבוב הופעות 2013

ב-20 במאי 2013 הודיע ארקדי דוכין כי הלהקה חוזרת לפעילות מוזיקלית ותצא לסיבוב הופעות חדש. את קוזו (שלמה אלמקיס), חבר הלהקה אשר מנגן בגיטרה בס, החליף גולן זוסקוביץ'. סיבוב ההופעות נקבע לקיץ 2013 בלבד, אך בשל מכירת הכרטיסים המוצלחת, הלהקה המשיכה להופיע גם בשנים 2014–2015 בתדירות נמוכה יותר.
סיבוב ההופעות 2017 - 25 שנים לאלבום "שינויים בהרגלי הצריחה"
בשנת 2017 הלהקה ציינה 25 שנים לאלבום "שינויים בהרגלי הצריחה" בסיבוב הופעות גדול שהחל ב-25.1.17 ונגמר ב-5.10.17.
סיבוב ההופעות 2019 - 25 שנים לאלבום "רדיו בלה בלה"
בשנת 2019 הלהקה ציינה 25 שנה לאלבום הקונספט "רדיו בלה בלה" ב-4 הופעות מיוחדות. בדומה לאלבום, השתתפו בהופעות סולנים אורחים רבים במגוון תפקידים, ביניהם אמיר דדון, נינט טייב, עמיר בניון, קובי מרימי וערן צור, היחיד מבין האורחים שהשתתף כאורח גם באלבום עצמו. את תפקיד הקריין, שמילא באלבום אלי ישראלי, ביצע בהופעות ליאור אשכנזי. מאיר בנאי, שהשתתף באלבום כסולן אורח במספר שירים והלך לעולמו זמן קצר לפני סיבוב ההופעות, שותף בקולו בתפקידיו המקוריים כשבשיר "צפוי שינוי" הורקנו סרטונים ותמונות שלו על מסך וידאו.
סיבוב ההופעות 2025 - "הסיפר האמיתי" במלאת 35 שנים להקמת הלהקה
בתחילת 2025 מציינת הלהקה 35 שנים של יצירה במופע "הסיפור האמיתי".
דיסקוגרפיה > אלבומים

החברים של נטאשה (1989)
שינויים בהרגלי הצריחה (1991)
רדיו בלה בלה (1994)
דיסקוגרפיה > הופעות

החברים של נטאשה בהופעה חיה (1996)
דיסקוגרפיה > אוספים

האוסף (2001)
חברי ההרכב > חברים בהווה

ארקדי דוכין (קלידים, שירה)
מיכה שטרית (גיטרה, שירה)
ז'אן פול זימבריס (תופים)
גולן זוסקוביץ' (בס)
מיקי הררי (גיטרה)
חברי ההרכב > חברים לשעבר

קוזו (שלמה אלמקיס) (בס)
ניר צדקיהו (תופים) באלבום הבכורה
אורי לס (שירה)
לקריאה נוספת

ניסים קלדרון, נטאשה, אישה במרחקים: על "החברים של נטאשה" ועל מיכה שטרית, אלפיים 33, עם עובד, תשס"ט, עמ' 220-249
הערות שוליים

1 2  דודי פטימר, ‏30 שנה לחברים של נטשה: "יש סיכוי שנוציא אלבום חדש", באתר מעריב אונליין, 5 ביוני 2017
↑  יורם בר, היסטריה קיומית, כל העיר 24 ביוני 1988
↑  כל האנשים הבודדים, ביוטיוב
↑  מיכל פלטי, "החברים של נטאשה" מוחים על הוצאת אוסף משיריהם בהד ארצי, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2001
↑  עמוס אורן, החברים של נטאשה: אל תקנו את הדיסק שלנו, באתר ynet, 23 באוגוסט 2001
↑  רן בוקר, החברים של נטאשה חוגגים 35 שנות יצירה: "הגיע הזמן שנספר את הסיפור", באתר ynet, 8 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300536505171  LCCN: no2005048073  MusicBrainz: a0fcbf1b-bc94-4f01-9869-a2963cbcb67c  VIAF: 148291707   WorldCat (עם VIAF): 148291707 
החברים של נטאשה בהופעה ביום הסטודנט בירושלים בשנת 2008
1 (מספר)

| --- | --- |
 כתיב עשרוני:  1
 במילים:  אחד, אחת
 מספר סודר:  הראשון, הראשונה
 גימטריה:  א
 גורמים ראשוניים:  --
 כתיב רומי:   \ I
 כתיב בינארי:  1
 כתיב הקסדצימלי:  1
1 (במילים בלשון זכר: אחד; בלשון נקבה: אחת) הוא המספר הטבעי הראשון, הקודם לפני 2 והבא אחרי המספר השלם 0.
1 הוא גם ספרה המשמשת בכתיבת מספרים לפי בסיס עשרוני (ולפי כל בסיס גדול מ-1, כגון בסיס בינארי, בסיס אוקטלי ובסיס הקסדצימלי).
שלט בית מספר 1 ברחוב בתל אביב - יפו
במתמטיקה

המספר 1 הוא המספר הראשון שיעלה בעת ספירת עצמים שלמים.
הכפלת כל מספר ב-1 תותיר אותו ללא שינוי. זוהי למעשה הגדרת היחידה בחוג כללי – 1 הוא האיבר הנייטרלי ביחס לכפל.
מהנייטרליות של 1 ביחס לכפל נובע לדוגמה שמתקיים 1x = 1 לכל x ממשי, וכן x0=1 לכל מספר שאינו אפס. כמו כן נובע כי 1 הוא איבר הפיך – כל מספר שלם מתחלק ב-1 (ללא שארית).
המספר 1 אינו מוגדר כמספר ראשוני. הקריטריון למספר ראשוני הוא מספר המתחלק בשני מספרים שונים בלבד. הוא גם אינו מספר פריק, והוא המספר הטבעי היחיד בעל מעמד זה (במספרים השלמים גם ל-0 ול-−1 מעמד דומה).
בסיס אונרי מבוסס על שימוש חוזר בספרה 1.
מאורע בעל הסתברות 1 הוא מאורע שיתרחש בוודאות.
מכיוון שהפונקציה המעריכית 1x שווה ל-1 בכל R, אזי הפונקציה ההופכית שלה אינה קיימת (פונקציה שהייתה נקראת לוגריתם מבסיס 1 אם הייתה קיימת).
1 הוא המספר הראשון והשני בסדרת פיבונאצ'י.
לפי חוק בנפורד, לספרה 1 יש את הסבירות הכי גבוהה להיות הספרה הראשונה בנתונים של אוכלוסיות טבעיות גדולות.
משמעות תרבותית

בנומרולוגיה, המספר 1 מייצג התחלה. הוא מלמד על התגשמותו הבראשיתית של רעיון. המספר 1 מייצג גם את האלוהים ואת האלוהות.
בעברית

בשפה העברית קיימת הפרדה במספרים בין זכר לנקבה. כשמדובר בפרט זכר הוא נספר כ"אחד" וכשמדובר בנקבה היא נספרת כ"אחת". כאשר סופרים באופן כללי, הספירה נעשית בלשון נקבה. כמו כן, גם לאחד ואחת יש רבים, והם משמשים כדי לציין מספר נמוך, לפעמים קטן מעשר. למשל: "ספרת האחדות", "כימים אחדים" (כפי שמופיע בספר בראשית, פרק כ"ט, פסוק כ'). בנוסף, להרבה דברים שהם בודדים בעולם ניתן בעברית לקרוא גם בלשון זכר וגם בלשון נקבה. למשל: השמש, רוח, ואף במצבים מסוימים אלוהים.
במדע וטכנולוגיה

גדלים חסרי ממד נקראים גם גדלים מממד אחד.
1 הוא מספרו האטומי של מימן.
+1 הוא המטען החשמלי של פוזיטרונים ופרוטונים.
קבוצה 1 בטבלה המחזורית מכילה את המתכות האלקליות.
מחזור 1 בטבלה המחזורית מכיל את היסודות מימן והליום.
קידומת הטלפון הבינלאומית של אזור החיוג של צפון אמריקה היא 1
קוד בינארי הוא סדרה של 1־ים ו-0־ים המשמש מחשבים לייצוג כל סוגי המידע.
בשפות תכנות רבות הספרה 1 מסמלת ערך אמת.
בטבלת ASCII, 1 הוא הערך הבינארי של תו הבקרה Start of Header.
ביהדות

1 רומז לקיומו של אל אחד.
ראו גם

...0.999
הייצוג של 1 בקוביית משחק.
הספרה 1 הבנויה מצורות של טנגרם.
מיכל נאמן

ערך זה עוסק בציירת. אם התכוונתם לביולוגית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1951 (בת 73) קבוצת כנרת, ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות (1972)  אוניברסיטת תל אביב (1974)  בית הספר לאמנויות חזותיות (1980) 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  דלות החומר, אמנות מושגית
 הושפעה על ידי:  רפי לביא, מרסל דושאן, ג'אספר ג'ונס
 יצירות ידועות:  העיניים של המדינה (1974), גדי בחלב אמו (1974), הרג פינגווין - נהרגה נזירה (1975) ה' צבעים
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2014)  פרס סנדברג (2002)  פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית (2008)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1998) 
 
מיכל נאמן (נולדה ב-19 בנובמבר 1951 בקבוצת כנרת) היא ציירת ישראלית. יצירותיה, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, מתאפיינות בבחינת ערכי האמנות מתוך האמנות המושגית. ביצירתה הייתה נאמן בין החלוצות בביטוי של נושאים פוסט-מודרניים כגון מגבלות השפה והראייה, אפשרויות ייצוג ושאלות מגדר באמנות הישראלית. בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הייתה מזוהה עם סגנון "דלות החומר", בשל שימושה בטכניקת הקולאז', ובבחינת התפיסה החזותית אל מול התפיסה המילולית. החל משנות ה-90 החלה להתרכז במדיום הציור, בו היא עושה שימוש בנייר דבק לשם פעולה מושגית של כיסוי ועיטוף פני השטח של הציור. ביצירותיה היא משלבת התייחסויות שונות לפילוסופיה, לספרות ולתרבות המערבית. על יצירתה זכתה בשנת 2014 בפרס ישראל לאמנות פלסטית.
ביוגרפיה

מיכל נאמן נולדה בשנת 1951 כבת הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של ההיסטוריון שלמה נאמן ושל לאה קופרניק. היא גדלה בקבוצת כנרת, שם שימש אביה כמורה בתיכון בית ירח ואמה כמורה בבית החינוך המשותף. בראיון מאוחר העידה נאמן כי עיסוקם ה"לא-חלוצי" של הוריה גרר יחס מסויג מצד חברי הקיבוץ: "המשפחה שלי הייתה מצורעת שם טיפה", העידה נאמן, "ועובדה שנפלטה משם". בשנת 1964 עזבה עם הוריה לעיר לוד. בעת לימודיה בתיכון למדה אמנות בבית הספר לציור של מרגושילסקי. לאחר מכן למדה ציור באופן פרטי אצל ג'ורג' שמש.
בשנת 1969 החלה ללמוד אמנות ב"מדרשה לאמנות", ששכנה אז בבית הסתדרות המורים בתל אביב. במדרשה למדה נאמן אצל רן שחורי, דב פייגין, רפי לביא ואחרים. סגנונו האמנותי של לביא, שכלל שרבוט ושימוש בקולאז' וכונה בדיעבד סגנון "דלות החומר", אומץ על ידי נאמן ועל ידי תלמידים אחרים של לביא. אולם, בשונה מלביא, ביצירותיה של נאמן הופיעו דימויים טקסטואליים שניתקו את עבודתה מן ההפרדה בין "צורה" ו"תוכן", שעליה עמד לביא ביצירתו.
בשנת 1972 סיימה נאמן לימודי תולדות האמנות וספרות באוניברסיטת תל אביב. בשנה זו הציגה לראשונה מעבודותיה בתערוכה קבוצתית שהתקיימה ב"גלריה 201" בתל אביב.
ב-1974 הציגה נאמן בתערוכה "חמישה צעירים", שהתקיימה בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב. לצד נאמן הציגו בתערוכה גם תמר גטר, דוד גינתון, נחום טבת ואפרת נתן, שהיכרותם נבעה מן הקשר שלהם אל רפי לביא. בעבודה "גדי בחלב אמו" (1974) שהוצגה בתערוכה, כתבה נאמן טקסט שהעביר את "החוק המקראי הדתי אל המציאות הלאומית חילונית" בהקשרים פרטיים ולאומיים. הטקסט התנ"כי "גדי בחלב אמו" הוצג על גבי נייר מחברת, לצד הטקסט "ארץ אוכלת יושביה", וגם כאותיות ורודות על גבי קיר הגלריה. העבודה זכתה לביקורות קשות בעת הצגתה. יהושע קנז, לדוגמה, עורך מוסף התרבות של עיתון "הארץ" באותה עת, הגדיר את העבודה כ"אחיזת עיניים".
עבודה נוספת שהוצגה באותה תערוכה הייתה התצלום "בת ישראל" (1974) - תיעוד מצולם של "פעולה", ובה כתבה נאמן טקסט הלקוח ממודעת התראה חרדית על צניעות, על גבי נייר שהוצמד אל ידיה כמעין סד. השימוש הביקורתי שעשתה נאמן במסורת היהודית בעבודות אלו היה אופייני לעבודות נוספות שנוצרו במהלך שנות השבעים.
ביוגרפיה > נזירות מאווררים ומינים אחרים, 1978-1975

במחצית שנות השבעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור עבודות העושות שימוש בקולאז' ובצילום כחלק מרכזי בעבודה. השימוש בצילום, כחומר גלם מרכזי בקולאז'ים אלו, איפשר לנאמן להעלות לראשונה דימויים ויזואליים מובהקים של מיניות ותקינות מינית, לצד עיסוק בזהות אמיתית ומדומה. בסדרת העבודות "ריטוש כחול" (1975-1974) השתמשה נאמן בדימויים מצולמים של זלמן שושי, אורי צבי גרינברג ושל נפגעת פשע שעיניה נוקרו. תצלומים אלו עברו ריטוש באמצעות עט כחול, על מנת להדגיש בהם פרטים.
ב-23 בדצמבר 1975 נפתחה ב"גלריה יודפת" תערוכת היחיד הראשונה של נאמן. הייתה זו התערוכה האחרונה שהוצגה בגלריה טרם סגירתה. בביקורת שפורסמה בעיתון "על המשמר" כתבה חנה בר-אור על עבודותיה של נאמן בתערוכה כי הן מדגימות "שיטה אחת קשה של 'מושגיות' המנסה לחרוג מעבר למושג".
בקולאז' "וניה ויזתא" (1975) שהוצג בתערוכה, השתמשה נאמן בתצלום של רגלי אישה שתחתוניה מופשלים, המעומתים עם תצלום של מאוורר תקרה. שרה ברייטברג-סמל תיארה בדיעבד את העבודה כ"מופע חשפנות" של אישה שגופה חסר. וכתבה "כל מה שהצופה זוכה לראות הוא עוד קטע חצאית, כלומר, יותר שחור. אין הראיה. הונטילטור לעומת זאת מצולם בתנועה סיבובית עד שהוא מראה את החור שלו. נוצר ביניהם מין היפוך זיכרי (ונטילטור), ונקבי, ראש ורגלים מתחלפים ביניהם."
עבודה נוספת שעשתה שימוש בצילום המאוורר והוצגה בתערוכה הייתה "הרג פינגווין - נהרגה נזירה" (1975). עבודה זו חיברה בין עיסוק במיניות ובתרבות עממית דרך התייחסות לבדיחה שוביניסטית, לצד עיסוק בסמיוטיקה ובחילופי דקדוק מאקטיבי לפסיבי. המאוורר, כפי שהגדירה אותו נאמן, "מסתובב ומערבב בין שחור ולבן, בין חיים ומוות, בין פינגווין ונזירה."
העירוב בין מינים שונים מופיע גם בעבודות כגון "יהווה צבעים" (1976), שם יצרה נאמן היסט ושיבוש של שם האל, או בסדרת העבודות "דג-ציפור" שראשיתה בשנת 1977. עבודות אלו העמידו במרכזן יצור היברידי שהורכב מתצלומים של דג וציפור, שנלקחו מתוך אנציקלופדיה לטבע. הדימויים לוו בטקסטים כגון "הבשורה על פי הציפור" או "הדג הוא הבדיחה של הציפור", השואבים את השראתם ממסורות נוצריות לצד דיון בשאלות ארס פואטיות.
ביוגרפיה > ניו יורק, 1980-1978

בשנים 1978–1980 שהתה נאמן בניו יורק, שם למדה בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בעזרת מלגה שקיבלה מקרן התרבות אמריקה-ישראל. באותה תקופה הופיע בעבודותיה דימוי של ה"שפן-ברווז", שהיווה מאז סימן איקונוגרפי מרכזי ביצירתה.
מקורו של דימוי זה הוא ב״אשליית ג'סטרו״, המעלה את שאלת הזיהוי של דימוי וקרויה על שם הפסיכולוג היהודי־אמריקאי ג'וזף ג'סטרו (Joseph Jastrow). נאמן שאלה את הדימוי מתוך ספרו של לודוויג ויטגנשטיין "חקירות פילוסופיות" (1953). בעבודות שיצרה באותה עת חזרה נאמן אל טכניקות ציוריות, שכללו שימוש בשבלונות ובהתזת צבע. הציורים, שנשלטו על ידי גוני אדום ושחור, היו מורכבים מרצפים של גיליונות נייר, המאורגנים על פי ציר אופקי ואנכי, כבמעין צלב. על הגיליונות הופיעו דימויים של השפן-ברווז, לצד טקסטים וקטעי משפטים באנגלית הקשורים לתפיסות של זהות. העבודות, טענה נאמן, עסקו "בריבוי משוכפל גנטי, בדמיונות משפחתיים ובהדדיות של המבטים שמוחלפים בינך לבין העולם". בשנת 1980 הציגה נאמן תערוכה מעבודות אלו בגלריה של ברטה אורדנג בניו יורק.
ביוגרפיה > שנות התשעים

במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור ציורים העושים שימוש במבנים גאומטריים. אחת מסדרות העבודות שיצרה עשתה שימוש ברישום של עץ ועליו זאבים, אשר נלקח מתיאור חלום של אחד ממטופליו של זיגמונד פרויד הידוע כ"איש הזאבים". לעיתים שולב דימוי העץ עם מבנים גאומטריים המאזכרים ציור מופשט גאומטרי ובמיוחד עם ציורים של פיט מונדריאן. שימוש שונה בדימוי העץ הופיע בסדרה של ציורים והדפסים המתבססים על הנגדה של דימויים לשוניים וחזותיים. בציור "עצי אור ומטח זהב" (1993), לדוגמה, עשתה נאמן שימוש בצבע הצהוב כדימוי כפול של אור ושל שתן.
סדרה נוספת נוצרה בעזרת יצירה עמלנית של משבצות צבעוניות, שהרכיבו משטחים צבעוניים. בציור כגון "To Throw the Baby Along with the Bath"‏ (1994), יוצרות המשבצות צורה המאזכרת להב של סכין גילוח. בנוסף, שיבצה נאמן דימויים של שפן וברווז, בהם השתמשה כבר בעבר.
ב-16 בפברואר 1999 נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה של נאמן בשם "ה' צבעים". באנגלית נקראה התערוכה "Legion" (לגיון), שהוא מושג שנלקח מן הברית החדשה. על פי נאמן "זה השם שנותן לעצמו האיש מוכה הדיבוק". לצד עבודות חדשות הוצגו בתערוכה זו גם מבחר עבודות משנות השבעים. רבות מן העבודות החדשות בתערוכה כללו הפניות אל מושג האלוהות. בעבודות הנושאות את השם "ה' צבעים" שיבשה נאמן את שם האל המירה אותו לביטוי ארס-פואטי על מהות הדימוי האמנותי.
סדרת ציורים זו עשתה שימוש בדגם המשבצות מעבודותיה הקודמות של נאמן, אולם נאמן השאירה את רצועות ניר הדבק (מסקינטייפ) שבעזרתן נוצרו. "העבודות נראות לעיתים כמונוכרומים", העידה נאמן, "בשל הצבע האחיד המונזל מעל למשבצות, מכתים את המסקינג טייפ ונותר עליו. הרבגוניות של המשבצות מפנה מקומה לחד-צבעוניות של מסך הנייר, כעין נטיפה אחידה של 'מבול' צבעוני זה או אחר, שמסתיר את הקשת הפוליכרומית של צבעי המשבצת".
ביוגרפיה > שירת ברבורים

במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 שימשה טכניקת עבודה זו כמסגרת לעבודות בעלות התייחסויות להיסטוריה ולהיסטוריה האישית של האמנית. ב-16 בפברואר 2002, לדוגמה, נפתחה בבית גבריאל בצמח התערוכה "ניסים על המים" שאצר גדעון עפרת. בתערוכה הציגה נאמן עבודות בעלות רובד ביוגרפי, המתבטא בשימוש בדימויים של הכנרת ושל תיאורי ניסים מן הברית החדשה הקשורים בה כגון נס החזירים בכורסי או הליכתו של ישו על המים. בנוסף, יצרה נאמן גרסה חדשה למיצב "העיניים של המדינה" בשם "העין של המדינה". התערוכה ננעלה זמן קצר לאחר פתיחתה עקב אירועי מלחמת המפרץ השנייה.
סדרת עבודות אחרת הוצגה ב-2013 בתערוכת היחיד בשם "Wit/ויץ/Wit". חלק מן העבודות בסדרה, שהיוותה המשך לסדרת העבודות שהציגה נאמן בתערוכה "חתול, חיוך, חיתוך" (2010), עסקו במשמעויות סמנטיות של צבע - כחומר וכמטאפורה אסתטית. "מתוך העניין שלי בשמות של צבעים", תיארה נאמן, "מצאתי צבע שחור כהה שנקרא 'אדמה גרמנית – Deutsche Erde'. פני השטח של עבודה בשם זה שתוצג בתערוכה, נצבעו בטפטופים ונזילות מונוכרומטיים של הצבע ה"גרמני". טפטוף כנוכחות של האקראיות הקונקרטית של הצבע הנוזלי ובו בזמן כייצוג אמנותי של אירוע קטסטרופלי, של פציעה".
בשנת 2014 זכתה נאמן בפרס ישראל לאמנות. לרגל הזכייה נפתחה ב-25 בנובמבר תערוכת יחיד רטרוספקטיבית שלה בגלריה של המדרשה לאמנות בתל אביב בשם "מיקי - Mouth".
בשנת 2019 הציגה נאמן סדרת ציורים, עליה עבדה משנת 2016 תחת השם "שירת ברבורים". הציורים התמקדו בציטטות מתוך דבריהם האחרונים של אישים ואמנים שונים ובהם פרנץ קפקא, אנה פבלובה, ולדימיר נבוקוב ואחרים. על פי נאמן, בעבודות אלו רגע המוות עובר היפוך, שכן "כל עבודה מגיעה לסיומה על ידי קבלת כותרת כחתימה ״על המצח״, כמו הגולם מפראג שנלוש מחומר ועפר וחתימה מאגית על המצח החייתה אותו".
השכלה

1972 - בוגרת המדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
1974 - בוגרת אוניברסיטת תל אביב בתולדות האמנות ובספרות השוואתית
1980-1978 - בית הספר לאמנות חזותית, ניו-יורק, ארצות הברית
הוראה

1977–2018 - המדרשה - בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל
פרסים ומלגות

1978–1980 - מלגת השתלמות בארצות הברית, מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
1981 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות (יחד עם תמר גטר)
1994 - פרס ג'ורג' וג'נט ג'פין, מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
1995 - פרס שרת האמנויות לציור ופיסול
1998 - פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי (יחד עם ליליאן קלאפיש)
1998 - פרס מאיר דיזנגוף, עיריית תל אביב
2002 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים (21 במרץ)
2008 - פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2014 - פרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית
תערוכות יחיד

1975 - "וי הי או", גלריה יודפת, תל אביב-יפו
1976 - "הלשנות", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1977 - "דג ציפור", גלריה רוס, תל אביב-יפו
1978 - "מיכל נאמן, עבודות חדשות", גלריה רוס, תל אביב-יפו
1980 - "ברווזים ושפנים", גלריה ברתה אורדנג, ניו יורק, ארצות הברית
1981 - גלריה מבט, תל אביב-יפו
1982 - הביתן הישראלי בביאנלה ונציה, איטליה [קט.]
1983 - "מיכל נאמן 1975-1983", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קט.]
1984 - גלריה דביר, תל אביב-יפו
1985 - בצלאל, האקדמיה לאמנות ולעיצוב, ירושלים
1987 - גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1989 - "מיכל נאמן, עבודות חדשות 1987-1989", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1991 - גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1998 - "לגיון", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
1999 - "ה' צבעים", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קט.]
1999 - "אדום וטיפה לבן", גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו
2001 - "שלג דאשתקד", גלריה ג'ולי מ. תל אביב-יפו
2006 - "ניסים על הים", בית גבריאל, עמק הירדן
2006 - "העין של המדינה", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
2010 - "חיוך, חתול, חיתוך", גלריה גורדון, תל אביב-יפו [קט.]
2011 - "לדפוק שעון", יריד צבע טרי, תל אביב-יפו [קט.]
2013 - "Wit/ויץ/Wit", גלריה גורדון, תל אביב-יפו [קט.]
2014 - "מיקי – Mouth", הירקון 19, תל אביב-יפו
2019 "שירת ברבורים", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
2023 "כיסוי וגילוי", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
2023 "תיאטרון הטבע מאוקלהומה", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
לקריאה נוספת

נאמן, מיכל, "שפנים וברווזים, הערות על עבודות: גבולות הפורמט ומעבר לו", קו, גיליון מס 1, יוני 1980, עמ' 43–46. פורסם גם ב: עומר, מרדכי (עורך), גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 223–225.
נאמן, מיכל, "ההצגה סובלת", סטודיו, מס' 101, מרץ 1999, עמ' 22–23.
נאמן, מיכל, "שת חם ויפה", סטודיו, מס' 53, מאי-יוני 1994, עמ' 14
נאמן מיכל; שבתאי, יעקב, "ראש שעושה רוח, שיחה בין אהרן שבתאי ומיכל נאמן", סטודיו, מס' 101, מרץ 1999, עמ' 24–25.
מיכל נאמן: עבודה בעיניים, פורטפוליו, 17 ביולי 2019
אזולאי, אריאלה, "שושלת רפי לביא ומיכל נאמן, יחסי שארות ומשק הבית", תאוריה וביקורת 7, חורף 1995, עמ' 177–219.
בריטברג-סמל, שרה, "מיכל נאמן: מה היא עשתה פה", סטודיו, מס' 40, ינואר 1993, עמ' 48–49, 61.
גינתון, דוד, "דפי נאמן", תל אביב, ידיעות אחרונות, 29 במאי 1987
נוימן, נילי, "מעבר לגבולות: שיחה בין נילי נוימן למיכל נאמן", סימן קריאה 14, יוני 1981, עמ' 288-278 (מעבר לגבולות: שיחה בין נילי נוימן למיכל נאמן, באתר עיתונות יהודית היסטורית)
עפרת, גדעון, "מיכל נאמן: אוי כנרת שלה", וושינגטון חוצה את הירדן, הספרייה הציונית, ירושלים, 2010, עמ' 607–611.
פרידברג, חיה, "ה' בסימן נקבה", שיחה עם מיכל נאמן, משקפיים, מס' 32, מרץ 1994, עמ' 44–48.
רבינא, דורון, "הבלונדינית הסודית, האליבי הסקסואלי לציור של מיכל נאמן", סטודיו, מס' 101, מרץ 1999, עמ' 27–39.
גלעד מלצר, תערוכה מופלאה גם, ואולי במיוחד, כי נשמר בה איזון בין הנסתר לגלוי, באתר הארץ, 25 בינואר 2023
תרמית אלן מקמסטרס

כך היה נראה ערך הוויקיפדיה המזויף על אלן מקמסטרס
תרמית אלן מקמסטרס הייתה תרמית שהתרחשה באמצעות ויקיפדיה האנגלית בין השנים 2012 ל-2022. התרמית התבססה על טענה שקרית לפיה אדם בשם אלן מקמסטרס המציא את הטוסטר באדינבורו שבסקוטלנד בשנת 1893.
מקור ההונאה

ב-6 בפברואר 2012, סטודנט לצילום וטכנולוגיות מידע ותקשורת בשם אלן מקמסטרס השתתף בהרצאה באוניברסיטה שבה הוזהרו הסטודנטים שלא להשתמש בוויקיפדיה כמקור. המרצה סיפר שחבר שלו ערך את הערך על טוסטר בוויקיפדיה, ושיקר כי הוא הממציא.
לאחר ההרצאה, אלן וחבריו צפו בערך על הטוסטר בוויקיפדיה, ואחד מחבריו, אלכס, ערך את הערך והחליף את השם של חברו של המרצה לשם אלן מקמסטרס, תוך טענה שהוא המציא את הטוסטר באדינבורו בשנת 1893.
שנה לאחר מכן, בפברואר 2013, אלכס יצר ערך שלם המוקדש לאלן מקמסטרס, כולל תמונה מעובדת של עצמו שהייתה לכאורה כתצלום מהמאה ה-19, ופרסם אותה בוויקיפדיה.
התפשטות ההונאה

למרות שאלכס התכוון לכך כבדיחה, עיתונים, אנציקלופדיות, סוכנויות ממשלתיות ואפילו Hagley Museum בדלאוור הפיצו את הסיפור השקרי על מקמסטרס כממציא הטוסטר. אלכס השתמש במאמרים אלה כדי להמשיך ולהפיץ את המידע השגוי.
יתרה מזאת, בית ספר יסודי בסקוטלנד הקדיש יום שלם למקמסטרס, והוא אף הוצע כמועמד להופיע על שטר של 50 ליש"ט. במהלך משאל העם על עצמאות סקוטלנד ב-2014, ארגונים במימון ממשלת סקוטלנד ציטטו את סיפורו של אלן כראיה לכך שסקוטלנד עצמאית יכולה להצליח.
חשיפת ההונאה

ביולי 2022, משתמש רדיט בן 15 בשם אדם פרסם הסבר שחשף כי התמונה בדף הוויקיפדיה של אלן מקמסטרס הייתה מעובדת ולא תצלום אמיתי. אדם דיווח על חששותיו בפורום אינטרנט בשם ויקיפדיוקרסי, שם גילו המשתמשים את טבעו המזויף של הערך והתריעו בפני מפעילי מערכת בוויקיפדיה, שמיד סימנו את הדף למחיקה. חשבון הוויקיפדיה של אלכס, ששימש אותו לביצוע ההונאה, נחסם לאחר מכן מהפלטפורמה.
השלכות

אלכס סיפר בעילום שם לויקיפדיוקרסי כי בתחילה חשב שהמתיחה לא תגרום לנזק רב. הוא תיאר את הפעם הראשונה שהבין שהמתיחה הייתה מזיקה כאשר קרא ספר על ממציאים ומצא את אלן מקמסטרס מוזכר כאחד הממציאים. אלן אמר מאוחר יותר בריאיון כי הוא עדיין עורך בוויקיפדיה, אך נשאר אנונימי מחשש שייחסם.
באתרי אינטרנט רבים עדיין מופיע אלן מקמסטרס כממציא הטוסטר מאחר שלא עדכנו את מקורותיהם לאחר גילוי התרמית.
הערות שוליים

1 2  Silva, Marco (18 בנובמבר 2022). "Alan MacMasters: How the great online toaster hoax was exposed". BBC News. נבדק ב-2 ביוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Cant, Ash (23 בנובמבר 2022). "Alan MacMasters, the man the world thought invented the toaster". The New Daily. נבדק ב-2 ביוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Felton, James (22 בנובמבר 2022). "15-Year-Old Uncovers Major Wikipedia Toaster Hoax That Fooled the Media for Years". IFLScience. נבדק ב-2 ביוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rauwerda, Annie (12 באוגוסט 2022). "A long-running Wikipedia hoax and the problem of circular reporting". Input (באנגלית). נבדק ב-2 ביוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  fern (2024-07-14). The Weirdest Hoax on the Internet. נבדק ב-2024-07-24 – via YouTube.
מוסר

ערך זה עוסק במונח חברתי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מוסר הוא יכולת ההבחנה הברורה בין התנהגויות שנחשבות "טובות" לבין אלה שנחשבות "רעות". זהו פן מולד של החשיבה האנושית המושפע ואף מותווה על ידי מערכת הנורמות הנהוגות בחברה. אחת ממטרות המוסר היא לתת לאדם כללים מנחים, עקרונות וערכים (רע וטוב) להתנהגות בכל תחומי החיים, כללים וערכים אשר לא תמיד עולים קנה אחד עם רצונותיו של האדם או עם שאיפותיו. בכלל זה, התנהגותו עם משפחתו, חבריו ועמיתיו, עם זרים, בפוליטיקה, במקומות ציבוריים, כלפי בני אדם וכלפי בעלי חיים וכל הדברים שקיימים
למוסר תפקיד משמעותי בהתווית נורמה חברתית, ויש לו מקום משמעותי בתחומי הפילוסופיה, הפסיכולוגיה, והדת. רבות מהגישות הפילוסופיות והדתות קבעו כללי מוסר, ורבים מחוקי המוסר נובעים מהן. משחר ההיסטוריה חותרת כל חברה בעלת ערכים שבהם היא מאמינה ואותם היא פועלת ליישם, לשמר את אותם כללים או להתאימם להתפתחויות התקופה. ערכים אלו משוננים, נלמדים ומועברים מדור לדור ועל החורגים מהם או המפרים אותם מוטלות סנקציות חברתיות או חוקתיות (או שתיהן גם יחד).
הגדרות שונות

הגדרות שונות מתייחסות להיבטים שונים של מוסר – אישיים, דתיים וחברתיים. ניתן לחלק באופן גס את ההגדרות לאלה המתייחסות למוסר כתופעה אנושית (מוסר יחסי), לבין אלה המתייחסות אליו כתופעה על-אנושית (מוסר מוחלט או מוסר אוניברסלי). לפי גישות מסוימות, הפרט מפתח יכולת חשיבה המאפשרת לו בחירה בין ערכים ואלטרנטיבות התנהגותיות – מוסריות יותר ופחות. פרויד הגדיר מוסר באורח כללי ומעורפל עם דגש על תחומי התנהגות מינית ותוקפנית. בהתייחס להיבטים החברתיים מוסר הוא המאמץ להסדיר את היחסים והמעשים בין אדם לאדם, בין אדם לחברה, בין אדם וחברה לקנייניהם ובצורה מופשטת יותר, בין אדם למצפונו והכרתו. אמיל דורקהיים טען כי מוסריות היא "סך כל כללים קבועים שנקבעו על פי החברה". ההתפתחות המוסרית נחקרה על ידי ז'אן פיאז'ה וגם על ידי ממשיך דרכו לורנס קולברג.
כללי מוסר יכולים להיווצר על ידי גורמי סמכות כמו שליטים, גופים משפטיים ופוליטיים, דתות ואנשי-רוח, הורים, והם יכולים להיקבע על ידי אדם עבור עצמו.
קיים הבדל בין אחריות חוקית לאחריות מוסרית בשל השוני בהשלכותיהן. אחריות חוקית נקבעת באמצעות חקיקת חוקים העומדים בפני אדם או ארגון, ואילו אחריות מוסרית היא רחבה ומקיפה יותר, מכיוון שהיא קשורה ליחס האדם לאלוהיו, לעצמו ולאחרים. תחום החוק מצטמצם להתנהגות האדם כלפי אחרים, על פי החוק הנהוג בחברה וליישומו דואגת סמכות חיצונית המורכבת משופטים, אנשי ביטחון, פרקליטות ובתי כלא. אחריות מוסרית, לעומתה, היא קבועה יחסית, ומיושמת על ידי האדם הנושא אותה.