stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרס דה אורדאנטה
תחילת מסעותיו

דה אורדאנטה השתתף במשלחת לואאיסה והפליג בספינה בפיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו ללא תפקיד או אחריות מוגדרים. השכלתו וכישרון הכתיבה שלו אפשרו לו לשמש כעד ולחתום על מסמכים חשובים כגון צוואתו של אלקנו, והוא קיבל תפקידים נוספים והיה בין השורדים המעטים מאנשי המשלחת שהגיעו לאיי התבלינים ב-1526, שם הצליחו הספרדים לשרוד בזכות סיוע של בעלי ברית מקומיים באיים טידורה וג'ילולו (כיום הלמהרה), והגעת המשלחת בפיקודו של אלברו דה סאבדרה סרון במרץ 1528.
ב-5 באפריל 1529 נחתם בסרגוסה הסכם שלום בין ספרד לפורטוגל שבדומה לחוזה טורדסיאס קבע מחדש את אזורי השליטה בין שתי האימפריות, ולפיו נותר אזור איי התבלינים בחזקת פורטוגל. הספרדים החלו לעזוב בפברואר 1534 ולאחר ששהה באיים ובסביבותיהם במשך כשמונה וחצי שנים במהלכם רכש ניסיון במסחר, בימאות, בזרמים וברוחות, חזר גם דה אורדאנטה לאירופה בארמדה הפורטוגזית של הודו ותחת משמר. עם הגיעו לליסבון ב-26 ביוני 1536, השלים דה אורדאנטה את הקפת כדור הארץ המתועדת השנייה בהיסטוריה, אם כי היה ככל הנראה השלישי או הרביעי שעשה זאת, בשל הסברה שחלק מאנשי צוותו של פרדיננד מגלן שנותרו באיי האזור לאחר הגעת ספינתו של אלקנו לספרד, הוחזרו לאירופה על ידי הפורטוגזים ושוחררו בליסבון כעשור לפניו. מסעו של דה אורדאנטה סביב העולם נמשך מעט פחות מ-11 שנים.
בליסבון החרימו הפורטוגזים את מפותיו ורישומיו. דה אורדאנטה נמלט לאחר מכן לספרד, שם הצליח לשחזר את מרבית כתביו ולהציגם בפני חצר המלך קרלוס הראשון. בקבלת הפנים של המלך לא זכה להתייחסות מיוחדת, ומותש ממסעותיו היגר לגואטמלה שבספרד החדשה ומשם עבר לנואבה גליסיה (אזור מערב מקסיקו) יחד עם פדרו דה אלוואראדו וקיבל תפקיד מנהלתי. ב-1542 דחה הצעה להצטרף כמפקד למשלחת בראשות רוי לופס דה וייאלובוס ועשר שנים מאוחר יותר עזב את תפקידו והפך לאח במסדר האוגוסטינים.
המסע לפיליפינים וגילוי נתיב החזרה

עם מותו של המשנה למלך, דון לואיס דה ולאסקו ב-1564, עבר ניהולה הזמני של מלכות המשנה של ספרד החדשה לידי מועצת האאודיינסיה (Audiencia), אשר אחת ממטרותיה הראשונות היו לגבש משלחת שתכבוש ותיישב את הפיליפינים, זאת על פי הוראת פליפה השני, מלך ספרד. לפני מותו, תכנן המשנה למלך למנות את דה אורדאנטה למפקד המשלחת, היות שנחשב לנווט מעולה המתמחה באזור איי הודו המזרחית. המלך פליפה כתב לדה אורדאנטה והאיץ בו לקבל את הפיקוד, והאחרון ניאות להצטרף למשלחת אך סירב לעמוד בראשה והאדלאנטאדו (Adelantado), דון מיגל לופס דה לגאספי מונה כמפקד. דה אורדאנטה הסכים להצטרף ולשמש כנווט מייעץ. המשלחת, המורכבת מהגליאונים סן פאבלו וסן פדרו וספינות העזר סן חואן וסן לוקאס, הפליגה ב-21 בנובמבר 1564 ונשאה עמה 380 איש, 200 מהם חיילים. יעדה של המשלחת נשמר בסוד, כדי להטעות את הפורטוגזים, ולכאורה הייתה מטרת ההפלגה הקמת מושבה בגינאה החדשה של ימינו ויצירת קשרים עם סין. מתכנני המשלחת שמו דגש על מציאת נתיב חזרה למקסיקו מהר ככל הניתן, כאשר דה אורדאנטה ייצא על הספינה הראשונה. בנוסף, הוחלט כי מכתבים יישלחו למלך ספרד רק לאחר שתקבל האאודיינסיה דיווח מלא על המסע בחזרה שנתיבו יישמר סודי ואמצעי זהירות יינקטו כדי למנוע דליפות מידע.
ב-30 בנובמבר אבד הקשר עם הסן לוקאס, ספינת העזר אשר נועדה לסיור קרוב לחופי האיים בשל השוקע הנמוך שלה. בין ה-9 ל-12 בינואר 1565 התגלו בסביבות קו הרוחב 10 צפון חמישה איים קטנים, חלק מאיי מרשל. ב-17 בחודש זה סברו הנווטים האחרים שהמשלחת חצתה כברת דרך שנתיבה יביא אותם אל האי מינדנאו ואל הרוחות הנושבות ממנו כפי שקרה למשלחתו של וייאלובוס. דה אורדאנטה חלק על דעתם ולאחר התייעצות הוסכם לעלות לסביבות קו הרוחב 13 צפון. חמישה ימים לאחר מכן התברר כי דה אורדאנטה העריך טוב יותר את המרחק שעברה המשלחת, כאשר הגיעו לחופי האי גואם. דה לגאספי הכריז על בעלות ספרד על איי מריאנה, צעד שחזר על עצמו במספר מקרים נוספים כאשר הגיעה המשלחת לאיי הפיליפינים מ-13 בפברואר ואילך. פעולות סיור הביאו את הספרדים למסקנה שהאי סבו ראוי להקמת המושבה הראשונה וב-27 באפריל עגן הצי במקום. ניסיונות למשא ומתן עם המנהיגות הילידית המקומית בסבו נכשלו ורק הפגזה קצרה מצד ספינות הצי אפשרה את נחיתת הספרדים. ב-8 במאי הניח דה לגאספי את אבן הפינה לעיירה סן מיגל (שהפכה מאוחר יותר לעיר סבו סיטי) והכריז בעלות על המקום בשם ספרד, אשר נמשכה 333 שנים.
עם נחיתת הספרדים באי סבו, ייסד דה אורדאנטה את הכנסייה הראשונה בפיליפינים, אשר הוקדשה לוויטאלה ממילאנו, ואת בזיליקת דל סנטו ניניו ושירת כאיש הכמורה הבכיר הראשון של האי. שלושה שבועות לאחר הקמתה של סן מיגל החליט דה לגאספי לשלוח את דה אורדאנטה בחזרה במטרה למצוא נתיב מזרחה למקסיקו ולהשיג עזרה עבור המושבה החדשה בפיליפינים. דה אורדאנטה עזב את סן מיגל על גבי הסן פדרו, הספינה המהירה ביותר, ב-1 ביוני 1565 והפליג צפונה עד לסביבות קו הרוחב 38 כדי למצוא רוחות מתאימות שייקחו אותו מזרחה. הספינה הגיעה לנמל אקפולקו ב-8 באוקטובר 1565 לאחר מסע של כ-20,000 ק"מ ב-130 יום. ארבעה-עשר אנשי צוות מתו במהלך המסע, ועם הגעתם לנמל, נותרו רק דה אורדאנטה ופליפה דה סלסדו (Felipe de Salcedo), אחיינו של דה לגאספי שמונה כמפקד הספינה, כשירים כדי להטיל את העוגנים.
עם הגיעו לאקפולקו נודע לדה אורדאנטה כי הסן לוקאס בפיקודו של אלונסו דה ארייאנו, עמה אבד הקשר במהלך המסע מערבה, הגיעה למעשה לפניו ועגנה בנמל בארה דה נבידאד ב-9 באוגוסט של אותה שנה. הרישום ותיעוד המסע שביצע דה ארייאנו לא היה מדויק או מקצועי לעומת התיעוד של דה אורדאנטה, והנתיב שהתווה האחרון הפך למפורסם והבטוח לשימוש.
סוף המסע ומורשת

לאחר הופעתו בפני האאודיינסיה, הפליג דה אורדאנטה ממקסיקו לספרד שם הופיע בפני פליפה השני והעלה את רשמיו מהמסע על הכתב ב-8 באוקטובר 1566. הוא שב לאחר מכן למקסיקו במטרה להמשיך משם לפיליפינים, אך שוכנע להישאר על ידי חבריו. דה אורדאנטה תיעד את מסעותיו בשני מסמכים: הראשון, המתאר את רשמיו ממשלחת לואאיסה, פורסם. כתב היד של המסמך השני, המתאר את המסע בחזרה מהפיליפינים למקסיקו, שמור בארכיון איי הודו.
דה אורדאנטה נהנה מרמה גבוהה ביותר של דו לשוניות והיה מסוגל לחשוב בבסקית בעודו כותב בספרדית. כתביו בשפה הספרדית מאופיינים בהשפעת שפות רומאניות ממדינות שכנות ובשאילת ביטויים ותחבירים מהשפה הבסקית.
במשך שארית המאה ה-16 ובמהלך כל המאה ה-17 הפליגו ספינות ספרדיות (ובמיוחד ספינות הגליאון של מנילה) בנתיב אותו התווה דה אורדאנטה.
אנדרס דה אורדאנטה נפטר במנזר אוגוסטיני במקסיקו סיטי ב-3 ביוני 1568.
לקריאה נוספת

Spate, O.H.K. The Spanish Lake: The Pacific since Magellan, Volume I. National Library of Australia Cataloguing-in-Publication entry
הערות שוליים

↑  על פי אתר זה, נולד דה אורדאנטה בסוף שנת 1507 או בתחילת 1508
↑  Spate, עמודים 93–94
1 2  Simpson, Lesley Byrd. Many Mexicos. University of California Press, 1966. ISBN 0520011805. עמודים 67–69
1 2  Kessell, John L. Spain in the Southwest: A Narrative History of Colonial New Mexico, Arizona, Texas, and California. University of Oklahoma Press, 2013. ISBN 0806180129. עמודים 63–64
↑  תואר שהוענק לאצילים ספרדיים במהלך ימי הביניים, אשר הפך במאות ה-15, ה-16 וה-17 לתואר צבאי אשר ניתן לקונקיסטאדורים ספרדיים כהוקרה על פעולותיהם
1 2  Spate, עמודים 100–103
↑  Spate, עמודים 104–106
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1143540  BnF: cb16243108x (data)  GND: 12353268X  ISNI: 0000 0000 5931 8540  LCCN: n95002673  SNAC: w6tb4nbk  VIAF: 58319237   WorldCat (עם VIAF): 58319237 
נתיב מסעו של דה אורדאנטה ממנילה לאקפולקו
אם חורגת (טלנובלה)

| --- | --- |

 סוגה:  טלנובלה 
 יוצרים:  חברת טלוויסה
 בימוי:  Rafael Banquells 
 שחקנים:  ויקטוריה רופו ססר אבורה אדוארדו קפטיז'ו ז'קלין אנדרה אנה מרטין
 ארץ מקור:  מקסיקו 
 שפות:  ספרדית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  120 
 הפקה
 מפיקים בפועל:  Salvador Mejía Alejandre 
 חברת הפקה:  טלוויסה 
 הפצה:  טלוויסה 
 אתר צילומים:  מקסיקו סיטי, ארובה 
 מוזיקה:  חורחה אבנדאנו 
 אורך פרק:  42 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ABC בארצות הברית ויוה
 תקופת שידור מקורית:  7 בפברואר 2005 – 29 ביולי 2005
 קישורים חיצוניים
 www.esmas.com/lamadrastra
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אם חורגת (בספרדית: La Madrastra; באנגלית: The Stepmother) היא טלנובלה מקסיקנית בת 120 פרקים שהופקה בשנת 2005, על ידי חברת טלוויסה. הסדרה מבוססת על פי ספרו של ארתורו מויה גראו.
שיר נושא הסדרה "Víveme" (חיה אותי) נכתב על ידי לאורה פאוזיני ואיגנסיו באייסטרוס, הולחן על ידי ביאג'ו אנטונצ'י ובוצע על ידי לאורה פאוזיני.
תקציר העלילה

הסיפור מתחיל לפני 20 שנה, כאשר קבוצת חברים מפליגה בשיט תענוגות, אשר מסתיים ברצח. מריה, אשתו של אסטבן סן רומן, שומעת ירייה, ומוצאת את חברתה פטריסיה איבנס מתה. מתוך בלבול היא מרימה את האקדח בו התבצע הרצח ומואשמת ברצח ונידונה למאסר עולם. בעלה אסטבן, אשר מטיל ספק בתמימותה, מתגרש ממנה, משביע את חבריו לשמור את הסוד, ומספר לילדיו שאימם מתה בתאונה. כעבור 20 שנה, מריה משתחררת מהכלא בעקבות התנהגות טובה, וחוזרת לביתה בחיפוש אחר נקמה. היא נחושה בדעתה לחשוף את הרוצח האמיתי ולהתעמת עם אסטבן, שאותו היא עכשיו מתעבת על שנטש אותה לגורלה. אבל מטרתה העיקרית היא לחזור לחיי ילדיה, הקטור ואסטרז'ה. בשל כך, מריה נישאת בשנית לאסטבן על מנת לזכות שוב באהבת ילדיה. אולם, הם רואים בה פולשת, אשר באה לקחת את מקומה של אימם האהובה.
צוות שחקנים

ויקטוריה רופו - מריה פרננדס
ססר אבורה - אסטבן סן רומן
אדוארדו קפטיז'ו - לאונל איבנס
ז'קלין אנדרה - אלבה סן רומן
אנה מרטין - סוקורו דה מונטס
מרתה חוליה - אנה רוסה מרקס
ססיליה גבריאלה - דניאלה ריברו
ג'יזרמו גרסיה קנטו - דמטריו ריברו
רנה קסדוס - ברונו מנדיסבל
סבין מוסי - פביולה מנדיסבל
מרגריטה איזבל - כרמלה סן רומן
לורנסו דה רודאס - סרוונדו מאלדונדו
פטריסיה רייס ספינדולה - ונטוריטה גרסיה
חואקין קורדרו - האב בליסריו
מישל וויאט - ויויאן ססה
אנה לייבסקה - אסטרז'ה סן רומן
סרחיו מאייר - קרלוס סנצ'ס
מאוריסיו אספה - הקטור סן רומן
מריאנה ריוס - לופיטה מונטס
מיגל אנחל ביאג'ו - אנחל סן רומן
חימנה הררה - אלמה מנוס
חוסה לואיס רזנדז - גרקו מונטס
קרלוס בונאוידס - רופינו סנצ'ס
ארתורו גרסיה טנוריו - לאונרדו "דה וינצ'י" מונטס
ליסה ווילר - רבקה רובלס
אנטולי מושיק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 באוגוסט 1981 (בן 43) אוקראינה
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 ספורט
 ענף ספורט:  הרמת משקולות
 תת-ענף:  קל-כבד (77 עד 85 ק"ג)
 
אנטולי מושיק (נולד ב-11 באוגוסט 1981) הוא מרים משקולות ישראלי שנולד וגדל באוקראינה. מושיק זכה בתואר אלוף אירופה בהרמת משקולות במשקל עד 85 ק"ג. [דרושה הבהרה]
ביוגרפיה

מושיק נולד וגדל באוקראינה. בשנת 2010 הוא עלה לארץ עם בת זוגו מרינה אוכמן, אלופת ישראל בהרמת משקולות. ארבע שנים לאחר עלייתו לארץ קיבל מושיק תעודת זהות ישראלית, ומאז הוא משתתף בתחרויות כנציג מדינת ישראל.
הישגים

לאחר שעלה לארץ זכה מושיק במדליית ארד באליפות אירופה 2011 בהנפה, אלא שזמן קצר לאחר מכן נאלץ להחזיר את המדליה לאחר שנתפס בשימוש בחומרים אסורים.
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בתל אביב בשנת 2014 סיים מושיק במקום העשירי, כאשר התחרה בקטגוריית משקל של עד 85 ק"ג.
באליפות העולם ב-2014 סיים מושיק במקום ה-18.
שנה לאחר מכן (2015) חזר מושיק להתחרות באליפות אירופה שנערכה בטביליסי שבגאורגיה מול יריבים במשקל של עד 94 ק"ג והתקדם למקום התשיעי בקטגוריה זו.
בזכות תחרות זו עמד מושיק בתנאי הסף של הוועד האולימפי הישראלי לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), כאשר הוא נדרש לסיים בין שנים עשר הראשונים, וכן הוא שיפר את תוצאתו מאליפות אירופה הקודמת שבה סיים עם 330 ק"ג בסיבוב השני ומאליפות העולם שנערכה בקזחסטן, שבה סיים עם 347 ק"ג במקום ה-19. אך הישג זה לא הספיק להשתתפות באולימפיאדה.
הערות שוליים

↑  אורן אהרוני, הרמת משקולות: אנטולי מושיק קיבל תעודת זהות ישראלית, באתר ynet, 20 באוקטובר 2014
↑  הרמת משקולות: אנטולי מושיק תשיעי באירופה, באתר ערוץ הספורט, 18 באפריל 2015
↑  אורן קורנפלד‏, הרמת משקולות: אנטולי מושיק סיים תשיעי באליפות אירופה, באתר וואלה, 17 באפריל 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטולי ליין

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1931 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  1 במרץ 2018 (בגיל 86) ביצ'ווד, ארצות הברית 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן 
 מד כושר מרבי:  2545 (יולי 1973)
 מד כושר נוכחי:  2,231 (נכון ל־פברואר 2018) 
 מדינה:  ברית המועצות, ארצות הברית
 
אנטולי ליין (ברוסית: Анатолий Лейн;‏ 28 במרץ 1931 לנינגרד – 1 במרץ 2018 ביצ'ווד, אוהיו) היה שחמטאי סובייטי ויהודי-אמריקאי.
קריירה

אנטולי ליין נולד בלנינגרד בברית המועצות למשפחה יהודית. הוא התחיל להשתתף בתחרויות שחמט לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1965 הוא היה חבר נבחרת ברית המועצות, שניצחה באליפות אירופה בשחמט לנבחרות. בשנת 1968 הוענק לאנטולי ליין תואר רב אמן. הוא ניצח במספר תחרויות בינלאומיות (סרייבו 1968, סיינפואגוס 1972, ונובי סאד 1972 ו-1974)
בשנת 1976 עזב את ברית המועצות ועבר להתגורר בארצות הברית. בספטמבר 1976 זכה במשותף עם לאוניד שמקוביץ' בתחרות ארצות הברית הפתוחה בפיירפאקס, וירג'יניה. לאחר מכן הוא המשיך להתחרות עד לשנת 1986.
אנטולי ליין באולימפיאדת השחמט

בשנת 1978 השתתף אנטולי ליין באולימפיאדת שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1978 | 3 | ארצות הברית | 2505 | 6 מ-10 | 4+ 4= 2- | 60.0 | 3 קבוצתי, 12 אישי |
הערות שוליים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
↑  ארה"ב, דבר, 10 בספטמבר 1976
↑  Lein, Anatoly - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9369 9107  NTA: 156522063  VIAF: 288028961   WorldCat (עם VIAF): 288028961 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטולי ארצברסקי

| --- | --- |

ארצברסקי, 2019
 לידה:  6 בספטמבר 1956  (בן 68) מחוז דניפרופטרובסק, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  רוסיה רוסיה
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה (18 ביוני 1996)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיסוקים נוספים:  טייס
 תקופת השירות:  1985–1993 (כ־8 שנים)
 דרגה:  קולונל
 זמן שהייה בחלל:  144 ימים, 15 שעות ו-21 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  6
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  32 שעות ו-17 דקות
 משימות
 סויוז TM-12
 
 עיטורים
   
 
אנטולי ארצברסקי (ברוסית:Анатолий Павлович Арцебарский‏ נולד ב-6 בספטמבר 1956 במחוז דניפרופטרובסק, ברית המועצות) הוא קוסמונאוט סובייטי.
ביוגרפיה

אנטולי ארצברסקי סיים את לימודיו בתיכון ב-1973 באזור כפר במחוז דניפרופטרובסק שבאוקראינה הסובייטית בה נולד. לאחר הלימודים הוא התגייס לצבא ברית המועצות והחל לימודים בבית ספר לטייסי קרב של חיל האוויר הסובייטי בחרקיב. בשנת 1977 הוא החל לשרת ביחידה של חיל האוויר והיה מדריך מיג 21. בשנת 1982 הוא סיים קורס טייסי ניסוי. ארצברסקי החל לעבוד כטייס ניסוי במטוסי קרב סובייטיים. במקביל הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה בשנת 1987.
בשנת 1985 נבחר על ידי סוכנות החלל הסובייטית ליחידת קוסמונאוטים. באותו הזמן ברית המועצות התחילה את עבודתה על פרויקט מעבורת החלל בוראן. בשנת 1988 הוא עבר להכנה לטיסות לתחנת החלל מיר. בשנים 1989–1991 ארצברסקי היה בצוות גיבוי של מספר טיסות לחלל. באוקטובר 1991 ארצברסקי טס לחלל כמפקד צוות של סויוז TM-12. הם התחברו לתחנת החלל מיר והחלו בביצוע תוכנית מחקרים. במהלך הטיסה ארצברסקי ביצע 6 פעילויות חוץ רכביות באורך כולל 32 שעות. לאחר שהייה בחלל במשך 144 ימים הוא חזר בהצלחה לכדור הארץ.
בשנים 1992–1993 ארצברסקי כיהן במספר תפקידים ביחידת האסטרונאוטים. הוא עזב את היחידה בשנת 1993 ועבר לעבודה במסגרת האקדמיה למדעים של רוסיה. הוא עזב אותה בשנת 1994 והחל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי אותה סיים בשנת 1996. עד לשנת 1998 הוא שירת במסגרת המטה הכללי הרוסי.
לאחר שחרור מהצבא ארצברסקי כיהן במספר תפקידים במשק הרוסי. הוא מתגורר במוסקבה.
אנטולי אנטונוב

אנטולי איוואנוביץ' אנטונוב (ברוסית: Анатолий Иванович Антонов; נולד ב-15 במאי 1955 באומסק) הוא דיפלומט ומדינאי רוסי שכיהן כסגן שר ההגנה הרוסי וכשגריר רוסיה בארצות הברית במשך 7 שנים מאוגוסט 2017 ועד אוקטובר 2024.
ב-28 בדצמבר 2016 מונה לכהן כסגן שר החוץ הרוסי. בפברואר 2017 הוכרז כמועמד להחליף את סרגיי קיסליאק בתפקיד שגריר רוסיה בארצות הברית. מועמדותו אושרה בהצבעת הדומה ב-18 במאי 2017 והוא מונה בצו נשיאותי מ-21 באוגוסט 2017.
קריירה

אנטולי אנטונוב נולד ב¯15 במאי 1955 באומסק. בשנת 1978 השלים לימודיו בפקולטה ליחסים כלכליים בינלאומיים של המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה וב-1984 השלים דוקטורט.
ב-1978 החל לעבוד במשרד החוץ ועבד בנציגויות שונות וביחידות הסמך של המשרד.
בשנים 2004–2011 ניהל את המחלקה לענייני פירוז וביטחון במשרד החוץ ועמד בראש המשלחת הרוסית לניהול משא ומתן עם ארצות הברית בעניינים צבאיים ופוליטיים לפני החתימה להסכם על מניעת אי הפצת נשק גרעיני והאמנה על איסור שימוש בנשק ביולוגי וכימי. במסגרת תפקידו השתתף במספר אסיפות כלליות באו"ם.
בפברואר 2011 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב מינה אותו לתפקיד סגן שר ההגנה של רוסיה. במסגרת תפקידו היה אחראי לשיתוף פעולה בינלאומי בתחום הטכנולוגיות הצבאיות ולהכנת הסכמים בינלאומיים בתחום הצבאי ובעיקר בתחום צמצום מאגרי הנשק הגרעיני.
בשל משבר אוקראינה וסיפוח חצי האי קרים (2014) הוכנס בספטמבר 2015 לרשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות מצד מדינות המערב.
בדצמבר 2016 ולדימיר פוטין מינה אותו לתפקיד סגן שר החוץ של רוסיה, האחראי לעניין צבא וביטחון.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הוצב כמועמד להחליף את סרגיי קיסליאק בתפקיד שגריר רוסיה בארצות הברית. במאי 2017 הוצב רשמית כמועמד וזו אושרה על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית זמן קצר לאחר מכן. מינויו נכנס לתוקף באוגוסט 2017. אנטונוב כיהן בתפקיד עד לאוקטובר 2024.
הערות שוליים

↑  Deputy Foreign Minister Anatoly Antonov Named Russian Ambassador to U.S.
↑  Госдума одобрила кандидатуру нового посла РФ в США
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1140147528  VIAF: 5594150647117110860004   WorldCat (עם VIAF): 5594150647117110860004 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטונוב במדי סגן שר ההגנה
ארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים

ארבעת הרומנים הקלאסיים של הספרות הסינית הם ארבעה ספרים עבי-כרס הנחשבים בסין לרומנים הקלאסיים החשובים ביותר. ארבעת הספרים נכתבו בתקופת שתי השושלות האחרונות - שושלת מינג (1644-1368) ושושלת צ'ינג (1912-1644), תקופות שבהן הגיעה הפרוזה הקלאסית הסינית לשיאה. ספרים אלה נחשבים לקאנון של הספרות הסינית וידועים היטב בחוגי ההשכלה בסין.
סצנה מתוך "המסע למערב"
רומן שלוש הממלכות (三國演義 - סָאן־גְווֹ יֵן־יִי) (המאה ה-14) - סיפור היסטורי בן 120 פרקים על סוף תקופת האן ושלהי תקופת שלוש הממלכות. ספר זה פופולרי מאוד גם בתרבות העממית הסינית המודרנית, והוא עוּבַּד לסדרת טלוויזיה פופולרית, למשחק מחשב ואף לסדרת מאנגה ולסדרת אנימה.
גדת המים (水滸傳 - שְׁווֵי־הוּ גְ'ווָאן) (המאות ה-14 עד ה-16) - רומן הרפתקאות בסגנון רובין הוד.
המסע למערב (西遊記 - שִׂי יוֹאוּ גִ'י) (המאה ה-16) - אחד הספרים הידועים ביותר בתולדות הספרות בסין. הספר הוא מסע הרפתקאות שבו יוצאים נזיר בודהיסטי, בן-החול, קוף וחזרזיר למסע עלייה לרגל מסין להודו על מנת להביא כתבי קודש בודהיסטיים. ספר זה, שהומחז פעמים רבות ודמויותיו נמכרות כפסלונים בסין, תורגם לעברית והודפס תחת שלושה שמות שונים: "קוף", "הטאו של קוף" ו"המסע למערב (קוף)".
חלום החדר האדום (紅樓夢 הוֹנְג לוֹאוּ מֶנְג) (המאה ה-18) - רומן אפיזודי המתאר את דעיכתה של משפחת אצולה סינית בבייג'ינג בזמן שושלת צ'ינג. רומן זה, העתיר בהתייחסויות דאוסטיות ובודהיסטיות, נחשב לפסגת הסיפורת הקלאסית הסינית.
אני והכפר

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מארק שאגאל 
 תאריך יצירה:  1911 
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  150 ס״מ 
 גובה:  191 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  קוביזם, אקספרסיוניזם, סוריאליזם 
 מספר יצירה:  146.1945 (המוזיאון לאמנות מודרנית) 
 מיקום:  המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
 
אני והכפר הוא ציור משנת 1911 מאת הצייר היהודי יליד בלארוס מארק שאגאל.
תיאור

הציור, המתאר מראות מהעיירה היהודית, צויר רק לאחר ששאגאל עבר לפריז. במרכז היצירה מתוארות שתי דמויות המביטות זו בזו. מן הצד האחד מתואר מעין דיוקן עצמי של שאגאל בגוון ירקרק וחבוש כובע, ועל צווארו שרשרת ועליה תליון בצורת צלב. הדמות אוחזת במעין ענף או עץ המתוארים במרכז חלקה התחתון של היצירה. בצידה השני של היצירה מתואר ראש של עז או כבשה ולצווארה שרשרת דומה. בנוסף, מופיעים דימויים נוספים של אשה החולבת פרה לבנה וכן תיאור של רחוב בעיירה בו צועד גבר הנושא מגל אל מול אישה המתוארת הפוכה. גם חלק מבתי העיירה מתוארים 'על ראשם'. לצידם מופיעה כנסייה ובתוכה תיאור של ראשה של דמות נשית.
הקומפוזיציה של הציור משלבת בין אלמנטים מרכזיים כגון העימות בין שתי הדמויות המרכזיות, עימות המודגש על ידי עיגול החוצה את הדמויות, לבין אלמנטים דינאמים כגון השביל המוביל אל העיירה בחלקה העליון של היצירה. שאגאל השתמש בהשפעות של האמנות הקוביסטית כדי לתאר עולם המנותק מפרספקטיבה וממשות חומרית, כבמעין חלום. שאגאל מערב כאן בין אופן ייצוג "מערבי" לבין סממנים תרבותיים ופולקלוריסטים הלקוחים מן התרבות הרוסית העממית ומן התרבות היהודית. "עבור הקוביסטים" טען שאגאל, "ציור היה משטח המכוסה בצורות על פי סדר כל שהוא. עבורי הציור מהווה משטח המכוסה בייצוגים של דברים... בו להיגיון ול'איוריות' אין שום משמעות."
אמה (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר, הוצאה משנת 1996
 מידע כללי
 מאת:  ג'יין אוסטן
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  Southern England 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת ג'ון מאריי 
 תאריך הוצאה:  23 בדצמבר 1815 
 סדרה
 ספר קודם:  מנספילד פארק 
 הספר הבא:  מנזר נורת'אנגר 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001252838, 003452001, 003864018
 
המהדורה הראשונה של הספר
אמה (באנגלית: Emma) הוא רומן מאת הסופרת ג'יין אוסטן, אשר פורסם לראשונה בדצמבר 1815, והתמקד בניסיונותיה של בחורה עשירה, מפונקת ומקובלת מאוד בחברה, לנהל את ענייני האהבה של סביבתה הקרובה ללא הצלחה יתירה. לפני שהחלה לכתוב את הרומן, כתבה אוסטן: "אני הולכת ליצור גיבורה, אשר איש מלבדי לא ממש יחבב".
במהלך העלילה חושפת אוסטן, כדרכה ברומנים האחרים שלה, את המנהגים, הגינונים, ההווי והדמויות של מעמד האריסטוקרטיה הכפרית (gentry), אליו היא עצמה השתייכה, תוך כדי שילוב של עין בוחנת ואירוניה שנונה.
הדמויות

אמה וודהאוס - הדמות הראשית של הרומן. אישה צעירה בת 21 בקירוב, יפה, נמרצת, נבונה וקצת מפונקת. אמה נפטרה כאשר היא הייתה מאוד צעירה, ומאז היא הפכה לבעלת הבית, מאחר שאחותה הבכורה התחתנה. במובנים מסוימים, אמה בוגרת לגילה, על אף שבמהלך העלילה היא שוגה בנושאים חשובים. היא מכריזה שהיא לעולם לא תתחתן, אך היא נהנית לשדך בין אנשים אחרים. היא משוכנעת שאין ביכולתה להתאהב, עד שהקנאה פוקחת את עיניה, ומאלצת אותה להכיר באהבתה המתמשכת למר נייטלי. היא מתערבת בחייהם של אחרים, אך איננה משכילה לראות נכוחה את חייה שלה.
מר ג'ורג' נייטלי - בעל אחוזה בן 37. חבר קרוב של אמה ושל אביה, מרבה לבקר בביתם, והיחיד שמבקר את התנהגותה. עם זאת, הוא מאוד קשור אליה. הביקורות שלו הן ביקורות בונות, מחנכות, והן בעצם אלו שמובילות להתפכחותה של אמה. מר נייטלי הוא אחיו הבכור של בעלה של איזבל, אחותה של אמה.
מר פרנק צ'רצ'יל - בנו של מר וסטון מנישואיו הקודמים. בחור נעים הליכות אשר מצליח להתחבב על כולם, חוץ ממר נייטלי, שחושב אותו לילדותי. לאחר מות אימו הוא גודל בידי דודו ודודתו העשירים. פרנק נהנה משירה וריקוד ואוהב לחיות את החיים הטובים. פרנק עלול לעשות רושם של אדם חסר התחשבות, אך יחד עם זאת, הוא פחות שלילי מגברים לא חיוביים אחרים ברומנים של אוסטן כמו: מר ויקהם מגאווה ודעה קדומה, ומר וילובי מתבונה ורגישות.
ג'יין פיירפקס - יתומה, אשר קרובי משפחתה היחידים הם דודתה, מיס בייטס, וסבתה, מרת בייטס. היא מוערכת בתור אישה מטופחת, חכמה, אלגנטית, בעלת הנימוסים הטובים ביותר, ובנוסף לכך היא שרה ומנגנת להפליא בפסנתר. למעשה, היא האדם היחידי שבו אמה מקנאה. רכושה הוא מועט ביותר, ובמהלך הסיפור מרחף החשש שתאלץ להתנתק ממשפחתה וידידיה על מנת לעבוד כאומנת.
הארייט סמית' - חברתה של אמה, צעירה יפה מאוד אך לא מתוחכמת, מושפעת בקלות מאחרים, ובעיקר מאמה. בתם הלא חוקית של אב לא ידוע. בפרק האחרון מתברר כי היא בתו של סוחר עשיר ומכובד אך לא "ג'נטלמן".
פיליפ אלטון - כומר נאה, בעל נימוסים נעימים ושאפתן. במהלך העלילה מתגלה מר אלטון כרודף בצע יהיר ומשעמם.
אוגוסטה אלטון - אשתו העשירה והדוחה של מר אלטון. יהירה, שתלטנית ויומרנית, אשר אוהבת להיות תמיד במרכז תשומת הלב. היא לא אהודה כלל במעגל החברתי של אמה, ובמיוחד לא על ידי אמה.
אן וסטון - לשעבר מיס טיילור, הייתה האומנת של אמה במשך שש עשרה שנה ונשארה חברתה הטובה גם לאחר נישואיה למר וסטון. גברת וסטון היא אישה נבונה, אשר אוהבת ומעריצה את אמה.
מר וסטון - אדם שהתעשר לא מכבר וחי בקרבה להארטפילד. נישא לאומנת של אמה והוא אביו של פרנק צ'רצ'יל מנישואים קודמים. מר וסטון הוא אדם אופטימי, מלא ביטחון ונהנה מחיי חברה פעילים.
מיס בייטס - רווקה זקנה ידידותית ופטפטנית, אשר אמה, מרת בייטס, מיודדת עם מר וודהאוס. אחייניתה המלומדת, ג'יין פיירפקס, היא גאוותה ושמחת חייה.
הנרי וודהאוס - אביה של אמה אשר חושש תמיד לבריאותו ובריאותם של חבריו, עד שלעיתים הוא נמנע מלהגיש לידידיו אוכל אשר לדעתו, מסוכן לבריאותם. הוא מצטער ש"איזבלה המסכנה" ו"מיס טיילור המסכנה" נישאו ו"נאלצו" להתרחק מביתו. על אף התיאור הפטתי של דמותו, אמה מכבדת ואוהבת אותו.