stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין האח והאחות
הערות שוליים

↑  אברהם רותם, האחים למחצה של ה"ממזרים" טוענים: אבינו התגייר כדת חי כיהודי מאמין, מעריב, 11 במרץ 1971
↑  מצפים כי גילוי ראיות חדשות יביא לביטול ה"ממזרות" של אח ואחות בצה"ל, מעריב, 10 במרץ 1971
↑  יהושע ביצור, רק נציג אחד מהמערך יימנע בהצבעה על נישואין אזרחיים, מעריב, 21 ביולי 1971
↑  מצפים להחלטת בית הדין הרבני בפתח תקווה, מעריב, 7 באפריל 1971
↑  יהושע ביצור, בית הדין הרבני בירושלים מסרב לטפל בפרשת הממזרים, מעריב, 5 באפריל 1971
↑  יהושע ביצור, "הממזרים" עדיין לא בקשו דיון חוזר בבית הדין הרבני, מעריב, 14 בספטמבר 1971
↑  אברהם רותם, דנים בשאלה אם ה"ממזרים" יפנו לביה"ד הרבני העליון, מעריב, 16 בספטמבר 1971
↑  שר התורה - סיפורו של הרב עובדיה יוסף פרק 16
↑  הרב איתם הנקין, "זה פאליטיק, לא הלכה" – הרב שלמה גורן, פרשת "האח והאחות" והרב יוסף אליהו הענקין, אסיף א, תשע"ד, עמ' 7, הערה 17
↑  אם כי הרב פרדס התמנה לדיין רק ב-1975 (ראו 
כאן).
↑  טל לויו לין, היום לפני 37 שנה: חתונה כפולה לממזרים שטוהרו, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2009. ראו עוד דן פתיר, במבצע סודי של הרב הראשי גורן: האח והאחות לנגר הותרו ממזרותם ונישאו בת"א, דבר, 20 בנובמבר 1972; מזל טוב, מעריב, 24 בנובמבר 1972 (תמונות מטקס הנישואין); מירית שם-אור, אנחנו רוצות רק דבר אחד: לשכוח הכל, ושישכחו אותנו, מעריב, 24 בנובמבר 1972. תמונה מטקס הנישואין התנוססה בשער מוסף "דבר השבוע" של עיתון דבר: שער "דבר השבוע", דבר, 24 בנובמבר 1972.
↑  אוצרות ירושלים, חוברת קכ"ו, תשל"ג, עמוד תטז
↑  שו"ת המבי"ט שאלה קע"ב-קע"ג
↑  הרב בצלאל זולטי, הפרדס והמשך דבריו ב"אידישע ווארט" אדר תשל"ג
↑  החלטות מועצת גדולי התורה
↑  אלי בן דוד, "המערכה הראשונה" • מאבק גדולי ישראל נגד הרה"ר לישראל שלמה גורן • 40 שנה, באתר jdn
↑  כנס מחאה נערך בבני ברק נגד התרת איסורי תורה, הפרדס, טבת תשל"ג, עמוד 22, באתר היברובוקס
↑  דעת תורה, הפרדס, טבת תשל"ג, עמוד 24, באתר היברובוקס
↑  מכתב מהראשון לציון הגר"ע יוסף שליט"א, הפרדס, טבת תשל"ג, עמוד 26, באתר היברובוקס
↑  היתר האח והאחות תקדים מסוכן, הפרדס, טבת תשל"ג, עמוד 27, באתר היברובוקס
↑  שערוריית התקפות של הצופה על אגודת הרבנים ועל ליובויטש, הפרדס, אדר תשל"ג, עמוד 4, באתר היברובוקס
↑  הגרי"א הענקין על פסק הרב גורן, הפרדס, אדר תשל"ג, עמוד שער, באתר היברובוקס
↑  איתם הנקין, "זה פאליטיק, לא הלכה" – הרב שלמה גורן, פרשת "האח והאחות" והרב יוסף אליהו הענקין, באתר ספריית אסיף
↑  בג"ץ 494/72 אברהם בורקובסקי נ' הרב הראשי לישראל שלמה גורן, פ"ד כז(1) 697, ניתן ב-1 באפריל 1973
↑  אהרן פריאל, , ארבעה בחוד ישיבה התנפלו על הרב גורן, בהלוויה בנס ציונה, מעריב, 21 בנובמבר 1972
↑  לורינץ, שלמה זלמן, במחיצתם של גדולי התורה - א, א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
העיתונות היומית הישראלית הקדישה לפסק דינו של הרב גורן את הכותרת הראשית
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
הרב שלמה גורן
שמות ביהדות

שמות ביהדות הם השמות הפרטיים המצויים בשימוש אצל יהודים.
מבוא

ביהדות אין כללים לבחירת שם, אבל בקהילות המסורתיות התפתח מנהג שעל פיו קוראים לרך הנולד על שם אדם חשוב. בקהילות אשכנז, בנים נקראים בדרך כלל על שם אבות המשפחה שנפטרו, ובנות על שם אמהות המשפחה שנפטרו. בחלק מקהילות עדות המזרח קיים מנהג לקרוא לנולדים בשמות הסבים או הסבתות בעוד האחרונים בחיים. דוגמאות למנהגים המשתנים מקהילה לקהילה: אין לקרוא לשלושה אחים "אברהם, יצחק ויעקב" או לקרוא בשם "בן ציון" לילד שנולד למשפחה ששכלה ילד. מנהג נוסף המעיד על חשיבות השם הוא קריאת פסוק המתחיל באות הפותחת את שמו של המתפלל ומסתיים באות הסוגרת אותו בכל תפילת "עמידה", הנאמרת שלוש פעמים ביום. מנהג זה מסמל את חשיבותו של שם האדם כחלק מן העניין האלוהי, ומשמש כסגולה לזכירת השם באחרית הימים, כחלק מתהליך הגאולה ותחיית המתים. השם ה"יהודי" המקובל הוא שילוב של שם האדם ושם אביו, למשל יצחק בן אברהם, אך צורה זו אינה אופיינית לעם היהודי בלבד.
עבור חוקר הגנאלוגיה (חקר היוחסין), חשיפת שמו של אדם היא היעד הראשוני בחקר מוצאו. לעיתים קרובות אנו יודעים על קיומה של דמות מסוימת בזכות ההקשר המשפחתי, כגון "אב של...", "בת של...", "בעל של...", אך מתקשים לשחזר את שמה.
שמות פרטיים > ביהדות אשכנז

על פי המסורת המקובלת במרכז אירופה ומזרחה, שם הילד או הילדה משמש כדרך להנצחתו של בן משפחה שנפטר. רק במקרים נדירים, כאשר "נוצלו" כל שמות הנפטרים, נבחרו שמות נוספים. שמות נוספים אלו היו, בדרך כלל, שמותיהם של רבנים או אישי ציבור ידועים.[דרוש מקור] בקהילות "מודרניות" יותר, הייתה הקפדה פחותה על שימוש בשמות המסורתיים בלבד, ורשימת השמות הייתה יצירתית יותר.
זיהויו של האדם בקהילה היהודית, היה מורכב בדרך כלל מכמה סוגי שמות נפרדים, ששימשו כל אחד בזמן ולצורך מסוים.
שמות פרטיים > השם היהודי

השם היהודי נקרא במקורות "שם קודש", והיו בשימוש בעיקר בבתי הכנסת בתפילות השונות ובבתי הקברות, ברישום על המצבות וברישומי חברה קדישא. השם ניתן לאחר הלידה, בדרך כלל על שמו של אחד מהסבים או קודמיהם. לעיתים הורכב השם משניים ואף שלושה שמות (עבריים), ולעיתים כאלו שבאופן מסורתי צמודים זה לזה, כגון אריה-יהודה (אריה הוא סימנו של שבט יהודה), או ציפורה-בלומה לבת. במקרים אחרים היה השם שילוב של שמות של מספר נפטרים. שמות יהודיים מיוחדים ניתנו גם בעקבות לידת הילד בתקופה מסוימת, דוגמת: פסח, ניסן, חנוכה, יום-טוב, או במקרה של בנות: חיה-שרה (לפי פרשת השבוע "חיי שרה"), אתל (במקרא) אסתר (בפורים) וכו'. ביהדות אירופה היה מקורם של הרבה שמות ביידיש שזוהי הייתה השפה המקובלת בין הקהילות היהודיות לדוגמה: "פרומה" או "פרימה" – שם שהיה נפוץ בעיקר ביהדות רומניה שפירושו הוא אישה דתייה, גולדה-זהבה או שיינה-יפה.
שמות פרטיים > השם בשפת היומיום

שם זה היה לעיתים השם העברי בתרגום ליידיש או לשם מקובל אחר כשם נוסף לשם המקורי, כגון אפרים-פישל ("פיש" הוא דג, סמל לפריון) על פי ברכת יעקב לאפרים שבה אמר יעקב: "...וְזַרְעוֹ, יִהְיֶה מְלֹא-הַגּוֹיִם" שלמה-זלמן (שיבוש של "סלומון", השם שלמה בלועזית), אשר-זליג/אנשל דב-בער, אריה-לייב, שרגא-פייבל, או אורי-פייבל ("שרגא" בארמית נר, ו"פייבל" או "פייביש" מהשם היווני Phoebus, שמשמעותו אור) וכו'. כך גם לגבי שמות הבנות: ציפורה-פייגה, יונה-טויבה, יהודית-יודעס וכו'. סוג אחר של שמות "נרדפים" הם השמות בצורה המוקטנת, כלומר: חיים הופך לחייק'ל, יעקב הופך ליענק'ל, חנה לחנצ'ה ורחל לרוח'ל. לחלק מן השמות הנרדפים אין הסבר מדויק, כמו מנחם-מנדל. שמות אלו היו בשימוש החברה היהודית במיוחד בעיירות הקטנות יותר ובכפרים, כלומר במקומות בהם החברה היהודית הייתה סגורה יותר ולא קיימה מגע הדוק עם הסביבה הלא-יהודית.
במסורת היהודית נקרא השם היום יומי שם כנוי, כלומר בנימין המכונה וולף, אז בנימין הוא שם קודש וולף הוא הכנוי שנגזר מהשם זאב. יששכר המכונה בער, אשר המכונה זעליג, אורי המכונה פייבל. אבל אפשר גם להשתמש בשלושה שמות כמו אורי המכונה פייבל הנקרא פיליפ. אורי הוא שם קודש, פייבל הוא הכנוי ופיליפ הוא השם האזרחי כפי שנרשם אצל השלטונות. היות ששם הקודש משמש בעיקר לצורכי דת, כמו עלייה לתורה וכדומה, הרי אצל נשים שם זה לא קיים וכבר מזמן ימי הבינים באירופה התחילו לתת לנשים שמות גרמנים או לטיניים (איטלקיים, צרפתיים וספרדים). כמו טויבה (יונה בגרמנית), פליציה (מאושרת בלטינית), פלורנסיה (פרח בלטינית), בלומה (פרח בגרמנית) ועוד.
שמות פרטיים > כינוי או שם נוסף

לעיתים נוסף עוד שם לשם המקורי, במקרים בהם נמצא האדם או הילד בסכנה. תוספת השמות העבריים חיים או חיה, וכן השמות אלטר או אלטה (זקן או זקנה, בהתאמה) ביידיש וכמו כן זיידה או בובה (סבא או סבתא, בהתאמה) ביידיש אמורה הייתה לבלבל את מלאך המוות, שביקש את חייו של ילד קטן ולא את אלו של זקן. היו גם מקרים בהם ניתנו שמות נוספים כסגולה להצלחה. סוגי כינויים נוספים נגזרו מעיסוקו של בעל השם, כגון: דער שמש (השמש), דער שניידר (החייט) וכו'. סוג כינוי נוסף שהיה בשימוש נבע משם האב או האם ושימש זיהוי של ילדים בעלי שם זהה. דוגמה מצוינת לשימוש בשם נוסף הוא גיבורו של הסופר שלום עליכם, מוטל בן פייסי החזן – מרדכי בן פסח.
שמות פרטיים > השם הלועזי

זה היה בדרך כלל השם הרשמי בו נרשם הילוד בפנקס הלידות ושימש את הרשויות. שם זה היה בדרך כלל בשפת המקום, ולעיתים היה תרגומו של השם העברי (צבי=הירש=הרמן). במקרים מסוימים, השם הלועזי היה בעל צלצול דומה לשם העברי (יצחק=איזידור), אולם אין התאמה מדויקת בין שמות בעלי פונטיקה מסוימת לשמות עבריים ולהפך (מרדכי או משה יכולים להפוך למוריס או מקס ולהפך). במקרים רבים, פשוט אין קשר מילוני או פונטי בין השם העברי והשם הלועזי (למשל: מנחם יכול להקרא גם אמיל). במקרים של שמות הנשים, ניתן לומר בהכללה כי רבים מהשמות מתורגמים, דוגמת: מלכה (רגינה), שושנה (רוזה) או יפה (ביאטריס), אולם גם כאן אין כללים ודאיים.
שמות פרטיים > שינוי שם פרטי

השמות הפרטיים התחלפו לפעמים במעבר מארץ לארץ ועם התבגרותו של האדם. במקרים רבים, מסמכי הלידה והפטירה יכילו שמות שונים לחלוטין, על אף שהם מתייחסים לאותו אדם. בעידן של תמורות מדיניות, גלי הגירה תכופים, מלחמות, כיבושים והתייחסות מפלה ליהודים, אחד הדברים הראשונים שהשתנו היה השם. השמות הלועזיים והסתייגות בארץ משימוש בשמות "גלותיים", יצרו לנו מאגר חדש של שמות משפחה ושמות פרטיים.
להלן מספר דוגמאות ל"תהפוכות" השמות הפרטיים: לילד שנקרא בנימין, נוסף פעמים רבות השם זאב (כמו בנימין זאב הרצל), זאת משום שסמלו של שבט בנימין היה זאב: "בנימין זאב יטרף...", (בראשית, מ"ט, פסוק כ"ז). השם הלועזי יכול להיות במקרה זה: וולף (תרגום של זאב), או אולי בנג'מין ואפילו כינויים שונים יכולים להתקבל: בני, בנג'י, ווילי. במקרים מסוימים, השם הנבחר יתרחק עוד יותר מהשם העברי המקורי: בן, ווילהלם. צירופי שמות בסגנון דומה הם: יששכר-בער ("בער" פירושו דב; הסמל של שבט זה הוא חמור ולכן, כנראה, נבחרה חיה אחרת), נפתלי-צבי (בעקבות הפסוק "נפתלי איילה שלוחה", כאשר האיילה שונתה לצבי על מנת שתתאים לילוד זכר).
גם לגבי שמות נשים המצב דומה: ציפורה-בלומה היא ציפי ביילה, יכולה להיות גם פייגי (ציפור באידיש), פלורה (פרח בלועזית, כמו בלומה באידיש), ולהפוך במשך הזמן לפאני, בילי, ציפרה ועוד צירופים שונים. אם מביאים בחשבון גם את השמות שניתנו ברוסית, צ'כית, צרפתית, ספרדית ושאר שפות העולם, קל להבין את הקושי במעקב אחר השמות בעולם.
שמות פרטיים > שמות מפתח במשפחה

במשפחות רבות, קיימת דמות דומיננטית הנתפשת בעיני צאצאיה כדמות הראויה להנצחה. במקרים אלו, יינתן שם (פרטי) זה לצאצאי המשפחה לאורך מספר דורות. לעיתים יהיה זה שמו של רב מפורסם שצאצאיו (וגם חסידיו) יקראו בשמו את ילדיהם, ולעיתים אדם בעל ממון או בעל זכויות אחרות. במקרים מסוימים, כאשר שם האדם אינו נפוץ במיוחד, או שהוא שילוב של שני שמות נדירים יחסית (הצירוף של שמות שני בעלי חיים לשמו הפרטי של אדם, כגון וולף בער, זאב-דב), תוכל התופעה, אם תשנה בדורות הבאים, לעזור בזיהוי קרובי משפחה רחוקים. מובן, שכאשר 'שם המפתח' הוא שם נפוץ, תפחת יעילותו ככלי לזיהוי קשרים משפחתיים. כך לגבי שמות פרטיים של זכרים, ובהרבה מקרים גם לגבי שמות פרטיים נקביים.
מועד לידתם של צאצאים הקרויים על שמה של דמות 'מפתח', יכול לתת מושג כללי על מועד פטירתו של דמות זו. במרבית המקרים, במהלך שנים אחדות אחרי פטירת האדם ייקראו נכדיו וניניו בשמו. לאחר מכן עשויה להוצר דמות דומיננטית אחרת במשפחה ושוב לאחר דילוג של דור או שניים ישוב שם דמות ה'מפתח' הראשונה ויינתן לצאצאי הסבים או הסבתות שנקראו על שמה של דמות המפתח הראשונה. לא רק שמו הפורמלי של האדם עובר מדור לדור, אלא לעיתים גם שם החיבה או השם הלועזי.
בדורות האחרונים, עם הכנסת השמות המודרניים, יש נטייה – לפחות במשפחות חילוניות – שלא להשתמש בשמות המסורתיים, או להשתמש בהם כשמות משניים, כלומר כשם המופיע בתעודת הזהות בלבד. במקרים אחרים, מתבצעת וריאציה על השם המקורי. אהרן הופך לרון, שרה לשרית, יפה לנוי; או שנעשה שימוש בשמות המעוררים אסוציאציה מסוימת, למשל: אפרים הופך ליקיר ("הבן יקיר לי אפרים"), אריה הופך לגור ("גור אריה יהודה") וכיוצא בזה.
ראו גם

שם משפחה יהודי
הגייה אשכנזית
שמות פרטיים יהודיים בישראל
הערות שוליים

↑  anshel – תרגום של אשר, גרסה יידית של השם "אנסלם"
מוחמד אבו ח'מיס

מוחמד אבו ח'מיס (בערבית: محمد أبو خميس; נולד ב-25 במאי 1991) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי בעל דרכון פלסטיני המשחק בעמדת הבלם במכבי אחי אכסאל.
קריירה

אבו ח'מיס התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של הפועל נצרת עילית. בספטמבר 2010 חתם בהפועל מגדל העמק במדיה שיחק ארבע עונות והיה שותף לעליה שלה לליגה א' צפון. בקיץ 2014 חתם במכבי דלית אל-כרמל, אך כעבור כמה חודשים חזר למגדל העמק.
בינואר 2015 חתם בואדי א-ניס מליגת העל הפלסטינית. ב-24 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה הבינלאומית בתיקו 1–1 נגד אל-ג'זירה (ירדן) במסגרת מוקדמות ליגת האלופות האסיאתית. בהמשך הקריירה שיחק בהילאל אל-קודס, שבאב אל-ח'ליל וג'בל מוכאבר.
בקיץ 2023 חזר לליגה הישראלית כאשר חתם בהפועל מגדל העמק. שנה לאחר מכן חתם במכבי אחי אכסאל.
ב-16 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין בניצחון 0-6 נגד מלזיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אילנית (אלבום, 1972)

"אילנית" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה ביולי 1972 חברת התקליטים התקליט חיפה. על-אף מיקומו בסדר פרסומי האלבומים בדיסקוגרפיה של אילנית, הוא נחשב לאלבום הבכורה שלה, שכן שלושת האלבומים הקודמים התמקדו בשירי ילדים.
רקע

בניגוד לנורמה המקובלת באשר למידת ההתערבות של חברת התקליטים בהוצאת אלבום בכורה, אילנית לא הוכרחה להקליט דברים נגד רצונה. למעשה, היא הכתיבה את הכיוון האומנתי של האלבום. שש רצועות נכתבו והולחנו על ידי בעז שרעבי, שהוחתם בחברת התקליטים בשנה קודם לכן עם יציאתו של אלבום הבכורה שלו, בעז. בעיתון "דבר" נכתב כי הפער בין לחניו של שרעבי והאופי של היצירות לביצוע של אילנית גדול מדי. שאר הרצועות, שנכתבו בין היתר על ידי שייקה פייקוב, נעמי שמר, מוני אמריליו ועמי שביט, לא מעניינים מספיק, לטענתו. עם־זאת הוא מתאר את "אל תשאלו אותי" ו"יום של חידות" כמרעננים וכהתקדמות בסגנונה המוזיקלי של אילנית.
שירים יפים אלה, החודרים יותר עמוק מאשר הנאה חיצונית מוכיחים, כי אילנית לא נעצרה, אך טוב תעשה אם תבצע דברים ביתר ניפוי וביתר זהירות, ובעיקר לשאול תמיד — לשם מה? האם יש כאן חידוש, או להיפך, פסיעה לאחור
שירי האלבום

האלבום "אילנית" נפתח בשיר "איש הסתיו", שמילותיו חוברו על ידי דודו ברק לצד לחנו של שרעבי. עלילתו מתרחשת בעונת הסתיו, ומבנו הכרונולוגי הוא שני בתים ופזמון. במרכז מילות השיר עומד "איש הסתיו", שזהותו מתגלה לנו בסוף כאהובה של הדוברת. הרצועה הבאה, "לאורך השדרה שאין בה איש", קיבלה מספר פרשנויות שונות מהקהל בישראל. מחד, היו אלו שסברו כי מדובר על שיר אהבה נכזבת. חלק אף סוברים כי במהלכו הדוברת מעצימה את המתרחש בתוך נפשה של אישה שפוסעת לבדה, מול האילנות והרוח, כאילו היא הולכת נגד הנורמות החברתיות באשר לקשר רומנטי הטרוסקסואלי. מאידך, פלג ממאזיני השיר סוברים כי הנושא המתהווה בו הוא השואה, והתבודדות שחוו השורדים בתקופה זו. "מה עוד נותר" היא הרצועה השלישית באלבום. נכתבה והולחנה על ידי שרה שובל ושרעבי.
"חלום קטן" הולחן על ידי עמי שביט. הרצועה החמישית, "לחיות את הזמן", מאדירה את חשיבותו של הזמן. בשיר, הדוברת טוענת כי אין צורך לנבור בטעויות העבר, אלא יש להתמקד בעתיד ולהפכו לטוב יותר. "התגשמות", שנכתב והולחן על ידי ברק ושרעבי, הוא שיר אהבה עברי. הדוברת מתארת בשיר את התגשמותה של אהבה בין בני זוג. "פעם לאהוב", הסינגל השלישי מתוך האלבום, מספר על תחושת ההתאהבות בראייה רטרואקטיבית. בחלק הראשון משתמשת אילנית במספר דימויים המתארים את מרגש ההתאהבות: "לאבד את הראש", "בלי לדעת היכן את הלילה אישן", "בלי לדעת מתי - עבר, הווה, עתיד". בחלק השני היא מתארת את אותו הדבר, הפעם באמצעות השוואה לדמויות אנושיות כמו רות המואבייה ותינוק בן יומו.
"בדרך" נכתב והולחן על ידי רחל המשוררת ומרק לברי. הרצועה התשיעית של האלבום היא "אל תשאלו אותי" בבית אחד הדוברת מפנה מספר קושיות אותן המאינים אינן צריכים להפנות אליה, ואילו בבית השני היא נותנת עליהן תשובות: "אל תשאלו אותי איך הגיטרה אל אבנים הוכתה ונשברה" (בית אחד) - "הלא תדעו אחי כי על ערבות בכות אני תליתי אלף כינורות" (בית שני). המבנה הקבוע הזה מתפרש על חמישה בתים. "בפרוט נבל ועוגב" חובר על ידי שייקה פייקוב. "אני שבשירים" מאדיר את רגש הלאומיות באילנית. לאחר כל משפט בשיר היא חוזרת ושרה "אני ישראלית". "יום של חידות" הוא גרסת כיסוי בשפה העברית לשירה של מרים מקבה, "Forbidden Games".
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | איש הסתיו  | 2:55 |
| 2. | לאורך השדרה שאין בה איש  | 2:34 |
| 3. | מה עוד נותר  | 4:13 |
| 4. | חלום קטן  | 4:20 |
| 5. | לחיות את הזמן  | 3:33 |
| 6. | התגשמות  | 3:22 |
| 7. | פעם לאהוב  | 3:17 |
| 8. | בדרך  | 4:06 |
| 9. | אל תשאלו אותי  | 3:28 |
| 10. | בפרוט נבל ועוגב  | 3:31 |
| 11. | אני שבשירים  | 3:20 |
| 12. | יום של חידות  | 2:40 |
| משך כולל: | משך כולל: | 41:25 |
הערות שוליים

↑  אילנית באתר סטריאו ומונו
↑  עמוד 11, דבר
| אילנית |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | עמיחי בגבול ירדן • אילנית לילדים • אילנית בשירי חגים לילדים (מס' 1) • אילנית (1972) • אילנית (1974) • להיטים לילדים • שירי משוררים לילדים • שירו שיר לשמש • בואו ונשיר ביחד • טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת • סולו? הופעה פומבית • תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים • שירים שילדים אוהבים והשירים היפים של מרים ילן-שטקליס • רגשות מעורבים • אל הדרך • מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים • אולי עוד פעם • סרט בשחור לבן • בוא נתחיל מבראשית • חלום ברזילאי • ישראלית |  |
| אלבומי אוסף | הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית • שירי הייצוג של ישראל • להיטי הזהב של אילנית • ארבעה צדדים • עכשיו כולם ביחד • 21 הלהיטים הגדולים של אילנית • כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה • נאסף תשרי, אוסף מס. 3 • אי שם – אוסף שירי הפופ והייצוג • ללכת שבי אחרייך – אוסף שירי ארץ ישראל • כל מקום – אוסף שירים בינלאומיים • שיר של יום חולין – אוסף הבלדות • ושוב איתכם – אוסף שירי אילן ואילנית • המיטב • אוסף להיטים • שירים ליום חולין – אוסף כפול |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1973 • ישראל באירוויזיון 1973 • אירוויזיון 1977 • ישראל באירוויזיון 1977 • אילן ואילנית • שלמה צח |  |
| אילנית – שירים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-60 | "שיר בארבעה בתים" |  |
| שנות ה-70 | "אהבתה של תרזה די מון" • "ילדי איננו ילד עוד" • "רק הירח" • "פעם לאהוב" • "לאורך השדרה שאין בה איש" • "איש הסתיו" • "גוליבר" • "אי שם" • "אין מקום בחוף" • "עכשיו אני יודע" • "אחיי גיבורי התהילה" • "ללכת שבי אחרייך" • "אהבה אחת קטנה" • "אבל המנגינה" • "Chaque matin la joie du monde" • "אם ייפול הכוכב שלי" • "עיר אחרת" • "כי הנני בא" • "כשקיבלו את התורה" • "כשיבוא שלום לארץ" • "שירו שיר לשמש" • "שלום" • "כך היה כך יהיה" • "הכרתי פעם איש" • "האוניות חזרו" • "ילד בקרקס" • "עפרוני" • "דניאל" • "שיר של יום חולין" • "אל תשמעי לקול ליבך" • "ארץ" • "אדם רחוק" • "אהבה היא שיר לשניים" • "הנה הלילה" • "תבורכי" • "הנה ימים באים" • "הנה בא השלום" • "רגשות מעורבים" • "היי דנה" |  |
| שנות ה-80 | "אני לא מאמינה" • "פעם בשנה" • "חמסין של ניסן" • "הבית של פיסטוק" • "בשביל אל הכפר" • "עד עולם" • "אל הדרך" • "פרפר נחמד" • "נחמה" • "בשורה טובה" • "תצלום ישן" • "הלב" • "שיר על נחלים" • "אולי עוד פעם" • "בואו בואו" • "אם ובנה" • "בללייקה" • "עכשיו כולם ביחד" • "חלק בעולם" • "הנחמה היחידה" • "רק בינתיים" • "סרט בשחור לבן" • "קחי נשימה" • "חבר" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 05ac4de5-9f56-493e-9f03-41fc083c478c
שטעטל

ערך זה עוסק בצורת היישוב הטיפוסית של יהדות מזרח אירופה. אם התכוונתם לסרט בשם זה, ראו .
"שטעטל", חנה קובלסקה, 1934
תור לבית תמחוי בעיירה לובומל בווהלין שבמזרח פולין (כיום באוקראינה), 1917. הכיתוב על גבי השלט מורה "פאָלקס קיך" (יידיש: בית תמחוי).
שטעטל (יידיש: עיירה; מבוטא "שְטֶטְל" או "שְטֵייטְל") זו צורת הקטנה יידישאית של המילה "שטאט", שמשמעה "יישוב". שם זה שימש ככינוי להעיירה היהודית, צורת היישוב הטיפוסית של יהדות מזרח אירופה, בטריטוריות שהשתייכו בעבר לאיחוד הפולני-ליטאי, עד מלחמת העולם הראשונה. עיירות אלה היו פזורות מליטא עד רומניה, כשבכל אחת חיים בין מאות אחדות לאלפי תושבים. בממוצע, כמחצית מאוכלוסייתן הייתה יהודית. השפה המדוברת בקרב היהודים הייתה יידיש, והתושבים ניהלו אורח חיים מסורתי בשילוב מאפייניהם ומנהגיהם הייחודיים. השטעטלים נעקרו כמעט כולם בתקופת מלחמת העולם הראשונה, עקב הגירה המונית לארצות הברית ולמערב, החורבן והפליטות בימי המלחמה, הטבח ההמוני של יהודים במלחמת האזרחים ברוסיה ומתן שוויון זכויות בברית המועצות ובפולין העצמאית שהניע גל הגירה גדול לערים. השטעטלים נזכרים כיום כסמל ליהדות מזרח אירופה שחלפה מן העולם.
תפוצה

המילה היידית "שטעטל", או ברבים "שטעטלאך" (מקבילה ל-Städtle בשוואבית) היא צורת הקטנה של המילה "שטאָט", 'עיר', כלומר 'עיירה' או 'עיר קטנה'. השטעטל הייתה תופעה רווחת בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי, גם לאחר חלוקת פולין, המכסה חלק נרחב ממזרח אירופה – בהם התיישבו יהודים רבים למן ימי הביניים - ובסביבתהּ הקרובה. השטעטלאך נוצרו עקב מדיניות השלטון לעודד את ישיבת היהודים באזורי ספר ובשטחים נידחים, לצורך פיתוח כלכלתם ואכלוסם. זאת בצד האיסור שחל על היהודים להתיישב בערים הגדולות מחד גיסא, ומניעתם מלהיות בעלי אדמות (למעט באזורים מוגדרים) מאידך גיסא. במאה ה-18 כבר היה מספר עצום של עיירות יהודיות בשטחי מזרח אירופה, מהן מאות בפולין גופא.
בעקבות חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, עברו מרבית השטחים הזרועים בשטעטלים לשליטת האימפריה הרוסית. שטחים אלה הוגדרו על ידי שלטון הצארים כ"תחום המושב", והיו האזורים היחידים ברחבי האימפריה שבהם הורשו יהודים לחיות. השטעטלים נמצאו בשטחים שבהם שוכנות כיום מדינות פולין, אוקראינה, בלארוס, ליטא, לטביה, רומניה ומולדובה.
החיים בשטעטל

השטעטל הטיפוסית מנתה מאות עד אלפים בודדים של תושבים, והייתה מיושבת בכמחציתהּ או אף בלמעלה מכך ביהודים – בעלי מלאכה, סוחרים וחנוונים. במקרים רבים, הרחוב המרכזי בעיירה, והחנויות במרכז העיירה היהודית, היו שייכים ליהודים או מוחכרים להם, והם גרו וניהלו את המסחר שם. על פי רוב התקיימו יחסי שכנות סבירים עם הגויים שמבין תושבי העיירה ומהכפרים באזור, שלא הושתתו על חיבה אלא על תלות כלכלית הדדית. בשל מרחק הכפרים מהערים ובשל היעדר אמצעי תחבורה, שימשה השטעטל חוליה מקשרת ומתווכת בין הכפרים שסביבהּ לבין עיר המחוז. פעם או פעמיים בשבוע, בימי השוק, נהגו הכפריים להגיע לעיירה, שם יכלו למכור את תוצרתם, לרכוש מצרכים ולתקן את כלי מלאכתם. כיכר השוק הייתה המקום החשוב ביותר בחיי הכלכלה של השטעטל – לב העיירה – וסביבה נבנו בתי התושבים ומוסדות הציבור.
עם זאת, העובדה שהעיירות היו ממוקמות בלב אוכלוסייה אנטישמית הביאה לעיתים קרובות לעוינות ולאלימות כלפי היהודים מצד שכניהם. כיוון שתחום המושב וההיתר להתיישבות יהודים היו בדרך כלל באזורים הרחוקים מן המרכז השלטוני של המעצמות, העיירה היהודית בדרך כלל פרחה באזורי ספר, שעברו ידיים שלטוניות מעת לעת. היהודים היו חשודים בחוסר נאמנות משני צידי המתרס. כך או כך, היהודים היו נתונים לפרקים לגחמות שלטוניות ולהתפרצויות אנטישמיות מצד השלטונות או מצד השכנים הגויים, ומפעם לפעם נחתו על ראשם עלילות דם, פוגרומים וגירושים.
יידיש הייתה שפת הדיבור והכתיבה בקרב יהודי השטעטל. רוב הגברים ידעו לקרוא גם עברית – שפה שנלמדה במוסדות החינוך היהודיים הדתיים – ובני האליטה הרבנית אף היו משכילים דיים כדי לכתוב בה. הנשים לרוב לא הבינו עברית, אך הכירו את האותיות העבריות, בהן נכתבת גם שפת היידיש. שלטים באותיות עבריות הפכו לאחד מסימני ההיכר של השכונות היהודיות בשטעטל. השפה המיוחדת ליהודים הייתה מחסום משמעותי בינם לבין האוכלוסייה שסביבם. את העסקים עם שכניהם ניהלו היהודים בשפת המדינה או האזור, שמידת שליטתם בה נבעה ממידת המגע שהיה להם עם גויים לצורכי מסחר ועסקים, וממידת הקרבה של השטעטל לערים גדולות בסביבה.
בית הכנסת, לרוב המבנה המרשים ביותר בלב העיירה, היה מרכז חיי הקהילה. אורח החיים של מרבית תושבי השטעטל היה תורני, עם תחושה קהילתית חזקה ודגש על חינוך יהודי. לעומת שכניהם הלא-יהודים, שגם הם נסמכו על מוסדות הדת בכל הקשור לחינוך, התייחדו הקהילות היהודיות בכך שהונהג בהן מעין חינוך חובה – על כל בן היה לקבל חינוך בסיסי, אשר כלל קריאה וכתיבה בעברית, תפילות וכיוצא באלה. חלק גדול מהבנות לא למדו מעל גיל בית ספר יסודי, אך היה מקובל ללמדן את אותיות האלף-בית העברי כדי שתוכלנה לקרוא את התפילות, וכן לקרוא ולכתוב ביידיש, שנכתבה במערכת כתב המבוססת על האלפבית העברי. התפתחות החינוך הממלכתי מטעם המדינה והדרישה מיהודים לקחת בו חלק חוללו משבר בחינוך היהודי של העיירות, והביאו לרפורמות שונות שנעשו בו.
אחרי שבמלחמת העולם הראשונה, רבות מהעיירות חרבו ונבנו מחדש, כמעט בכל עיירה, לצד המוסדות הדתיים (שלעיתים נחלקו בין חצרות חסידיות שונות, ובין חסידים ל"מתנגדים"), הייתה גם התארגנות של יהודים סביב מוסדות ציוניים או משכיליים: המזרחי, הבונד, השומר הצעיר ועוד. בתי כנסת מודרניים נמצאו רק בערים הגדולות.
שקיעת השטעטל והחורבן בשנות השואה

החל מן המחצית השנייה של המאה ה-19 החלה ירידתה של השטעטל. במקרים רבים הדבר בא בעקבות סלילת מסילות רכבת, אשר פסחו על עיירות קטנות. בנוסף, התרבו בין הכפריים הגויים סוחרים ובעלי מלאכה, והשתפרו אמצעי התחבורה בין הכפרים לערי המחוז, התפתחות שפגעה בנחיצותו הכלכלית של השטעטל כמרכז כפרי וכמתווך מסחר. מרקם יחסי התלות ההדדית בין היהודים ושכניהם נפגע, והיהודים ספגו הצקות הולכות וגוברות. גל פוגרומים קשה תקף את העיירות היהודיות ברחבי תחום המושב בשנים 1881–1884, מגובה בהעלמת עין ואף עידוד מצד השלטון. גל פוגרומים קשה נוסף התרחש בין השנים 1903–1906. התקפות רבות כלפי היהודים התבצעו במהלך העימותים שהעסיקו את מזרח אירופה בשלהי מלחמת העולם הראשונה: מלחמת האזרחים ברוסיה, מלחמת פולין-אוקראינה והמלחמה הפולנית-סובייטית.
על רקע התרחשויות אלה, החלו יהודים צעירים לעזוב את השטעטלאך ולחפש הזדמנויות להשכלה, לתעסוקה ולעסקים בערים הגדולות. בתקופה זו גם החלו תהליכי חילון מואצים באוכלוסייה שנבעה מהתפתחות עידן האורות ו"תקופת ההשכלה" וגרם ליהודים רבים להתבולל ולנטוש את אורח החיים היהודי המסורתי. רבים ביקשו ליהנות מפירות האמנציפציה והיגרו למרכז אירופה ולמערבהּ; רבים אחרים עזבו את הדת המסורתית והלכו אחר תורות מרקסיסטיות או נדדו מעבר לים – לארצות העולם החדש, אשר הציעו הזדמנויות חדשות – או עסקו בהגשמה ציונית והצטרפו לעליות הראשונות לארץ ישראל. כל אלה הביאו לירידת השטעטל כליבה של התרבות היהודית במזרח אירופה. לאחר נפילת האימפריה הרוסית וסיום שלטון הצארים בשנת 1917, נפרצו גבולות תחום המושב, ויהודים הורשו להתיישב בערי ברית המועצות. בסך הכל, עזבו במהלך סוף המאה ה-19 והעשורים הראשונים של המאה ה-20 כשני מיליון יהודים את עיירות תחום המושב.
עם פלישת גרמניה לפולין, ובייחוד לאחר הפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב החלו יחידות רצח מיוחדות של הצבא הגרמני האיינזצגרופן, עוברות מעיירה לעיירה במסגרת שואת "כדור לכל יהודי" ומבצע ברברוסה בשנת ה'תש"א (1941). מאוחר יותר העיירות היהודיות הגדולות היוו מקום לכינוס היהודים בגיטאות, שחוסלו עם הזמן אף הן, חלקן ברצח המוני בבורות ירי ביערות, או באתר בית הקברות היהודי של העיירה עצמה, ובמשאיות גז, ורובן על ידי העברת היהודים למחנות מוות, או למחנות ריכוז ועבודה, שהוסבו עם הזמן למחנות השמדה, במסגרת הפתרון הסופי. עם הירצחה של מרבית יהדות מרכז ומזרח אירופה בשואה, ומניעת הפולחן הדתי בעיירות שתחת הכיבוש הסובייטי, עברה תופעת השטעטל ממזרח אירופה.