גבריאל פורה
קורות חייו

פורה נולד בדרום צרפת למשפחה מן האצולה המשנית, הצעיר בשישה ילדים, ונשלח למשך ארבע שנים לחיות בבית אומנת, נוהל מקובל בצרפת של אותם ימים. בגיל תשע, כשהוכר כישרונו המוזיקלי, נשלח לאקול נידרמאייר, בית ספר פריזאי למוזיקה, שייעודו היה להכשיר נגני עוגב ומנצחי מקהלות כנסייה. פורה למד במוסד זה 11 שנים, הצטיין בנגינה בפסנתר וזכה בכמה תחרויות יוקרתיות (כולל על מזמור מאת ז'אן רסין). בין המוזיקאים הצרפתים הבולטים שלימדוהו שם היה סן-סנס, שקירב אותו אל המוזיקה של כמה ממלחיני התקופה, ביניהם שומאן וליסט. תקופת לימודיו אצל סן-סאנס היוותה יסוד לידידות בין שני המלחינים.
כאשר החלה מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 התגייס לצבא והשתתף בפעולה להסרת המצור מעל פריז,
בתקופת הקומונה הפריזאית שהה ברמבוייה ובשווייץ, שם לימד באקול נידרמאייר הגולה מפריז. בשובו לפריז באוקטובר 1871 התמנה לעוזר לנגן העוגב בכנסיית סן-סולפיס ולמלווה המקהלה, והחל לבקר בקביעות בסלון של סן-סאנס. כאן פגש רבים מחשובי המוזיקאים הפריזאים וייסד עמם ועם אחרים (אותם הכיר בסלון של הזמרת פולין גארסיה-ויארדו) את "האגודה הלאומית למוזיקה".
ב-1874 עזב פורה את עבודתו בסן-סולפיס והחל למלא את מקומו של סן-סאנס בכנסיית מאדלן במהלך היעדרויותיו הרבות. כשסן-סאנס פרש ב-1877, התמנה פורה למנצח המקהלה בכנסיית מאדלן. באותה שנה התארס למריאן ויארדו, בתה של פולין, אך האירוסין בוטלו לאחר זמן מה ביוזמת מריאן. כדי להשכיח את אכזבתו נסע פורה לויימאר, שם פגש את ליסט, ומשם לקלן, כדי לראות הפקות של מחזור טבעת הניבלונגים של וגנר. פורה התפעל מווגנר, אבל היה בין המעטים ממלחיני דורו שלא הושפעו מכתיבתו.
ב-1883 נשא לאישה את מארי פרמיה ונולדו להם שני בנים. לצורכי פרנסה הקדיש פורה את רוב עתותיו לארגון טקסי תפילה יום-יומיים בכנסיית מאדלן ולהוראת פסנתר והרמוניה. פנאי להלחנה נמצא לו רק בחודשי הקיץ. הכנסותיו מהמוזיקה שחיבר היו זעומות ביותר, משום שהמו"ל שלו רכש את יצירותיו, כולל כל הזכויות בהן, ב-50 פרנק האחת. במהלך תקופה זו כתב פורה כמה יצירות בקנה מידה גדול, נוסף למספר רב של יצירות לפסנתר ושירים, אך הוא השמיד רבות מהן לאחר ביצועים ספורים ושמר בידו רק פרקים מועטים לשימוש מחדש במוטיבים ונושאים מוזיקליים.
עליצותו הטבעית של פורה בנעוריו השתנתה בעקבות משבר אירוסיו שבאו אל קיצם וחוסר ההצלחה שחווה בכתיבתו המוזיקלית. הוא שקע מדי פעם בהתקפי דכדוך שאותם תיאר כ"מרה שחורה". מגמה זו השתנתה במידת מה בשנות ה-90' של המאה ה-19 בעקבות מסע מוצלח לוונציה, שם פגש ידידים וכתב יצירות אחדות. ב-1892 התמנה למפקח על הקונסרבטוריונים למוזיקה בערי השדה של צרפת, תפנית שחסכה ממנו את הצורך להתפרנס בהוראת תלמידים חובבים. ב-1896 מונה לבסוף לנגן העוגב הבכיר בכנסיית מאדלן ואף תפס את מקומו של ז'ול מאסנה כמורה להלחנה בקונסרבטואר של פריז. במשרתו זו לימד כמה וכמה מלחינים צרפתים חשובים, ביניהם מוריס ראוול והאחיות נדיה בולאנז'ה ולילי בולאנז'ה.
משנת 1903 עד 1921 היה פורה מבקר המוזיקה של "לה פיגארו". ב-1905 החליף את תאודור דובואה כמנהל הקונסרבטואר של פריז. הוא הכניס שינויים רבים בקונסרבטואר והביא לפרישתם של רבים מחברי הסגל. משרה זו התבטאה גם בשיפור בהכנסותיו ובמוניטין שלו כמלחין.
פורה נבחר ל"מכון הצרפתי" בשנת 1909, אך במקביל פרש מן "החברה הלאומית למוזיקה" - מוסד מנופח, רדום וקופא על שמריו - ותמך בקבוצת הנפלטים מן האגודה, רובם תלמידיו של פורה עצמו. בתקופה זו התפתחה אצל פורה בעיית שמיעה שהביאה בהדרגה להחלשות ואף עיוות שמיעתו: הצלילים במנעד העליון והתחתון של טווח השמע שלו נשמעו כצלילים אחרים. הוא התאמץ להסתיר את קשיי השמיעה שלו, אך בסופו של דבר נאלץ לפרוש מן ההוראה.
חובותיו בקונסרבטואר, יחד עם אובדן השמיעה, הביאו לירידה משמעותית בתפוקת יצירתו בתקופה זו. במשך מלחמת העולם הראשונה נשאר פורה בצרפת. ב-1920, בגיל 75, פרש מן הקונסרבטואר, בעיקר בגין חירשותו הגוברת. אותה שנה גם קיבל את אות הצלב הגדול של לגיון הכבוד, כבוד נדיר למוזיקאי. בריאותו התדרדרה, בחלקה מחמת עישון כבד. אף על פי כן לא מנע פורה את עזרתו ממלחינים צעירים, ביניהם חברי קבוצת השישה, שהיו מסורים לו בכל לבם.
בשנת 1919, חרף חרשותו, כתב פורה את הסוויטה התזמורתית "מאסק וברגמאסק" שמורכבת מפתיחה ושלושה מחולות. הנושא העיקרי בגאבוט לקוח מתוך הסימפוניה בפה, אופוס 20, וגולת הכותרת של היצירה היא הפסטוראלה, עם צלילים סוריאליסטיים המאפיינים את יצירותיו האחרונות של פורה.
גבריאל פורה מת בפריז מדלקת ריאות בשנת 1924. צרפת חלקה לו כבוד אחרון בהלוויה ממלכתית בכנסיית מאדלן. הוא קבור בבית העלמין פאסי בפריז.