stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנני בייקר
מחזות

Body Awareness‏ (2008) - המחזה הראשון שבייקר העלתה. המחזה הוצג באוף ברודוויי והוא זה אשר הביא לה הכרה בינלאומית. המחזה הוצג בחברת התיאטרון האטלנטי בבימוי קארן קולהאס וההפקה כללה את מרי מקאן, ג'ונתן קלם ופיטר פרידמן
Circle Mirror Transformation‏ (2009) - המחזה זכה בפרס האובי למחזה האמריקאי החדש הטוב ביותר
The Aliens‏ (2010) - המחזה הוצג לראשונה בניו יורק בתיאטרון הרטלסטיק פליירייטס, וזכה בפרס אובי לשנת 2010 למחזה הטוב ביותר, בשיתוף עם Circle Mirror Transformation, המחזה הנוסף של בייקר
Nocturama‏ (2010) - המחזה הראשון שבייקר כתבה (ב-2006). הוצג לבסוף ב-2010 בתיאטרון מועדון מנהטן בבימוי סאם גולד. במחזה, גבר צעיר מדוכא חוזר לגור עם אימו ועם החבר שלה
Uncle Vanya‏ (2010) - הוצג בתיאטרון הרפרטוארי בסוהו. העיבוד היה בבימוי סאם גולד ובכיכובם של ריד בירני, מייקל שאנון ומריה דיזיה
The Flick‏ (2013) הועלה לראשונה בתיאטרון פלירייטס הוריזון בבימוי סאם גולד. מחזה זה זכה בפרס הפוליצר לדרמה לשנת 2014 ובמגוון פרסים נוספים
John‏ (2015) - הוצג לראשונה באוגוסט 2015 בבימוי סאם גולד בתיאטרון סיגנצ'ור
The Antipodes‏ (2017) - עלה בתיאטרון סיגנצ'ור בבימוי לילה נויגבואר
מחזות > פסטיבל השירלי בורמונט

שלושת המחזות - Body Awareness, Circle Mirror Transformation ו-Aliens מתרחשים באותה עיירה דמיונית שירלי בורמונט. בסתיו 2010 שלוש חברות תיאטרון בוסטון חברו על מנת ליצור את פסטיבל השירלי ורמונט, בו הפיקו את כל שלושת ההצגות והן רצו יחדיו. Circle Mirror Transformation בהפקת הנטינגטון Body Awareness, בהפקת חברת הבמה ספיקאיזי, ו-Aliens בהפקת חברת וואן. פסטיבל זה היה הראשון שהוקדש למחזאית צעירה.
אופי יצירותיה

הסגנון של בייקר כולל הפסקות ארוכות, שתיקות מביכות ובלבול חסר ביטוי מציאותי על מנת להביע את הגוון של שיחה אנושית. בייקר נותנת כמות נדיבה של זמן לשתיקות ולהפסקות הללו. בראיונות מתארת בייקר שסגנון הדיאלוג שלה הוא כמו בחיים האמיתיים, משהו שיכול לקרות בדיינר מקומי. הגבול בין מציאות לפנטזיה מטושטש כל הזמן. בייקר מתעניינת מאוד בשיחות היום יומיות ובאותה מידה גם בשתיקה.
פעילות פוליטית

ב-2017, קבוצה של אמנים ופעילים פוליטיים חתמו על עצומה הקוראת למרכז לינקולן בניו יורק לבטל את ההצגות המתוכננות של מחזה ישראלי שזכה לתמיכה כספית ממשרד התרבות הישראלי. בייקר הייתה אחת מהחתומים על עצומה זו.
הוראה

בייקר לימדה בעבר בקולג' האנטר של אוניברסיטת העיר ניו יורק ובהמשך באוניברסיטת ניו יורק במחלקה לכתיבה דרמטית של בית הספר טיש.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גות'הם | 2024 | התסריט הטוב ביותר | עולמה של ג'נט | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Nathan Heller, Just Saying, THE NEW YORKER, ‏25.2.2013
1 2 3  Kathleen Kuiper, Annie Baker, BRITANNICA
↑  Boris Kachka, Playwright Annie Baker on the Limits of Dramatic Memoir, Her Odd Jobs in Reality TV,(4 and Why She Finds Hollywood More Appealing Than Broadway, THE NEW YORK VULTURE
↑  Chloe Malle, Greta Gerwig on the Twin Adventures of Filmmaking and Motherhood, VOUGE, ‏06.12.2019
↑  Clayton Davis, ‘A Different Man’ Takes Best Feature at Gotham Awards: Full Winners List, Variety, ‏2024-12-03 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380708505171  BnF: cb16708691x (data)  GND: 1066327173  ISNI: 0000 0000 7762 7996  LCCN: no2010043328  NKC: xx0262092  NLA: 35643722  VIAF: 108066255   WorldCat (עם VIAF): 108066255
יעקב איזנשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בינואר 1896 צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 במאי 1980 (בגיל 84) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
לוחית זיכרון ליעקב איזנשר בתל אביב
יעקב איזנשר (נכתב לעיתים "אייזנשר"; 5 בינואר 1896 – 14 במאי 1980) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה

יעקב איזנשר נולד בשנת 1896 בצ'רנוביץ, בוקובינה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, לישראל ולאוגוסטינה לבית קרבר. בנעוריו למד ב"בית הספר למקצועות האמנות" בווינה.
בשנת 1914 גויס לצבא ונשלח לחזית הרוסית בגליציה. בשנת 1915 נשלח ללחום במורדות האלפים, שם נפל בשבי הצבא האיטלקי. עד לסוף מלחמת העולם הראשונה שהה איזנשר במחנה שבויים במון-סני, שם הרבה לצייר. בתום המלחמה שב לצ'רנוביץ והתפרנס מצילום. באותה תקופה זו יצר ציור בשמן לצד חיתוכי עץ. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 היגר לפריז, צרפת. שם, נחשף לאמנות הקוביסטית. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. בשנת 1952 החל ללמד אמנות ב"בצלאל".
יצירתו המוקדמת נושאת אופי רישומי. הוא הרבה ליצור בטכניקה של חיתוך עץ דיוקנאות ותיאורי דמויות וטיפוסים בסגנון אקספרסיבי בהשפעת האקספרסיוניזם הגרמני. בשנות החמישים ואילך יצר ציורי שמן רבים ובהם תיאורי נוף ובתים בסגנון המושפע מן הקוביזם. בין יצירותיו הידועות קבוצת הציורים "שער" (1969) והציור "ליל כ"ט בנובמבר" מאוסף הכנסת.
אוסף מעזבונו הכולל מכתבים ותצלומים נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב סמולנסקין 12.
פרסים והכרה

1947 - פרס דיזנגוף לציור ופיסול, עיריית תל אביב-יפו
1953 - השתתף סאו פאולו הביאנלה
1957 - השתתף ונציה הביאנלה
1958 - פרס קרן חיפה לאמן בוגר, עיריית חיפה.
השכלה

בית הספר למקצועות האמנות, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוראה

1952-67 בצלאל, האקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
תערוכות

1927 - המוזיאון העירוני, צ'רנוביץ
1929 - Hasefer, גלריה בוקרשט
1935 - "Le Balcon" גלריה, פריז, צרפת
1944 - גלריה כץ, תל אביב
1950 - בית האמנים, ירושלים
1954 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1955 - מקרא סטודיו גלריה, תל אביב
1957 - המוזיאון הלאומי, בצלאל, ירושלים, ישראל
1960 - בטוח Zevi, רמת גן, ישראל
1964 - מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף
1965 - יד Lebanim, Rechovoth, ישראל
1970 - בית האמנים, תל אביב
1974 - גלריה רוזנפלד, תל אביב
1979 - גלריה רוזנפלד, תל אביב.
הערות שוליים

↑  יעקב איזנשר באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270557  NLI: 987007260600105171  GND: 174307519  ISNI: 0000 0000 6692 125X  LCCN: nr2004004972  VIAF: 7338212   WorldCat (עם VIAF): 7338212
בית המקדש הראשון

.
| --- | --- |
איור מודרני של בית המקדש הראשון, מוזיאון ישראל
איור מודרני של בית המקדש הראשון, מוזיאון ישראל
 מידע כללי
 סוג:  מקדש
 שימוש:  פולחן דתי, הקרבת קורבנות
 כתובת:  הר הבית
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ממלכת יהודה. על פי המקרא, נבנה בזמנה של ממלכת ישראל המאוחדת.
 מייסדים:  שלמה המלך
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית: שנת ב'תתקכ"ט (831 לפנה"ס) – שנת ב'תתקל"ט (421 לפנה"ס) במחקר: המחצית השנייה של המאה ה-9 לפנה"ס
 תאריך פתיחה רשמי:  ח' בתשרי ב'תתקכ"ט
 תאריך פירוק:  על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית: שנת ג'של"ט (422 לפנה"ס)  במחקר: 586 לפנה"ס
 חומרי בנייה:  אבן גזית, עצי ארז הלבנון וברוש
 מידות
 אורך:  60 אמות שהן כ־30 מטר
 רוחב:  20 אמות שהן כ־10 מטר
 גובה:  30 אמות שהן כ־15 מטר
 שטח:  1,200 אמות מרובעות שהן כ־300 מ"ר
 גובה מעל פני הים:  בשיא הגובה: 743 מטר
 
 קואורדינטות:  31°46′41″N 35°14′06″E﻿ / ﻿31.778055555556°N 35.235°E﻿ / 31.778055555556; 35.235
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) בית המקדש הראשון(למפת ירושלים העתיקה רגילה) בית המקדש הראשון(למפת ירושלים רגילה) בית המקדש הראשון(למפת ירושלים מוגדלת) בית המקדש הראשוןמיקום בית המקדש בשטח העיר העתיקה בימינו (בימי בית ראשון, ירושלים השתרעה על שטחים שלא נכללים בימינו בעיר העתיקה)
 
בית המקדש הראשון או מקדש שלמה (בתנ"ך נקרא בית ה') היה מקדש אשר ניצב בהר המוריה בירושלים, ועל פי המסופר במקרא נבנה על ידי שלמה המלך. לפי המקובל במחקר המקדש נבנה במחצית השנייה של המאה ה-9 לפנה"ס, ועמד על מכונו עד החרבתו בידי נבוכדנצר השני במהלך המצור על ירושלים בשנת 586 לפנה"ס. על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית נבנה המקדש בחודש אייר שנת ב'תתקכ"ט (אפריל 833 לפנה"ס) והוחרב בחודש אב שנת ג'של"ט (אוגוסט 422 לפנה"ס).
בניית המקדש לפי המקרא > חנוכת המקדש

בית המקדש נחנך שבעה ימים מח' בתשרי ועד ערב חג הסוכות שנאמר:
וַיִּקָּהֲלוּ אֶל הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה כָּל אִישׁ יִשְׂרָאֵל בְּיֶרַח הָאֵתָנִים בֶּחָג, הוּא הַחֹדֶשׁ הַשְּׁבִיעִי.
לדעת רבי יוחנן נמשכה החגיגה גם במהלך יום הכיפורים, וזהו יום הכיפורים היחיד שבני ישראל אכלו ושתו.
מבנה המקדש > חלקי המקדש

בדומה לארכיטקטורה של מקדש מגדול, היו במקדש שלושה חלקים עיקריים:
האולם – המבוא למקדש.
ההיכל – המקום שבו הוצבו המנורה, שולחן לחם הפנים ומזבח הקטורת.
הדביר (קודש הקודשים) – משכן ארון הברית והכרובים עשויי הזהב שנבנו על ידי שלמה המלך.
הדביר עמד על "אבן השתייה", האבן הנמצאת כיום בתוך כיפת הסלע ושימשה לו כדוכן. בחצר המקדש עמד מזבח הנחושת להקרבת קורבנות, ובאמצע ההיכל עמד מזבח עצי שטים מצופה זהב (מזבח הקטורת), שעליו היו מקטירים קטורת.
בית המקדש היה סמוך לבית המלך שלמה ותפס חלק ניכר משטח העיר. הוא עלה בהדרו על כל בתי הפולחן בישראל. הבנייה באבנים מסותתות ומעצי ארז וכן מעשי האומנות בתוך המקדש ומערכת כלי המקדש, היוו חידוש באדריכלות בימים ההם.
מבנה המקדש > חלקי המקדש > האולם

אולם הכניסה עמד במזרח המבנה. אורכו 20 אמות ורוחבו 10 אמות. גובהו של האולם 120 אמות. בקדמת האולם עמדו שני עמודים שנקראו יכין ובועז שגובהם 18 אמות וראשם 5 אמות סה"כ 23 אמות וראשם היה מגולף בצורת שושן ומעוטר ברימונים ושרשראות כמסופר בספר מלכים:
וַיָּקֶם אֶת הָעַמֻּדִים לְאֻלָם הַהֵיכָל, וַיָּקֶם אֶת הָעַמּוּד הַיְמָנִי וַיִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ 'יָכִין', וַיָּקֶם אֶת הָעַמּוּד הַשְּׂמָאלִי וַיִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ 'בֹּעַז'. וְעַל רֹאשׁ הָעַמּוּדִים מַעֲשֵׂה שׁוֹשָׁן, וַתִּתֹּם מְלֶאכֶת הָעַמּוּדִים.
ניתן להשוות את העמודים לתיאורי העמודים במקדש מלקרת בצור אצל הרודוטוס ופילון מגבל ובמקדש עשתרת/הרה אצל לוקיאנוס משמשתה, ונראה ששני העמודים במקדש עוקבים אחר מסורת פיניקית.
מבנה המקדש > חלקי המקדש > ההיכל

רוחבו של ההיכל היה 20 אמות ואורכו 40 אמות. קירותיו צופו עצי ארז שצופו זהב. רצפתו של ההיכל הייתה עשויה עץ ברוש מצופה זהב וקיר ובו פתח עם פרוכת הפריד בין ההיכל לבין הדביר. דלתות ההיכל היו עשויות עץ שמן ומשקופיהם ברוש ומצופות גם הן זהב.
מבנה המקדש > חלקי המקדש > הדביר

מידות הדביר (קדש הקדשים) היו מרובעות – 20 אמה רוחבו, 20 אמה גובהו, ו-20 אמה אורכו. אחד מההסברים שניתן להבדל בין גובה הדביר לגובה בית המקדש (30 אמה), היה שרצפת הדביר הייתה מוגבהת מעל רצפת ההיכל והאולם ב-10 אמות. רצפת הדביר וקירותיו ותקרתו היו מצופות בעץ ארז ובזהב.
בתוך הדביר, על אבן השתייה, נשמר ארון הברית שבתוכו היו סט לוחות הברית השני ושברי הלוחות הראשונים. בנוסף לארון הברית הועמדו למשמרת ארבעה פריטים: צנצנת מהמן שהיה במדבר לבני ישראל, צלוחית שמן המשחה, ומטה אהרן הכהן.
חלק ניכר מהדביר היה מוקדש לשני כרובים, פסלים גדולים עשויים עץ זית ומצופי זהב שעמדו צמודים לקירותיו. במקרא מתואר שגובהם היה 10 אמות (בין 4.3 ל-5.76 מטרים), ושכנפיהם היו פרושות מקיר אל קיר, כאשר מוטת הכנף של כל אחד מהם הייתה גם היא 10 אמות. עם זאת, צורתם המדויקת של הכרובים אינה מפורטת במקרא, והשערות רבות הועלו בנושא זה, הן על ידי רבנים ופרשנים והן על ידי חוקרים והיסטוריונים.
הדביר, קודש-הקודשים, היה המקום הקדוש ביותר בבית המקדש: לקודש הקודשים היה נכנס רק הכוהן הגדול ורק פעם אחת בשנה, ביום הכיפורים.
מבנה המקדש > חדרים נוספים וחצרות המקדש

סביב המקדש נבנו חדרי אחסון שגובהם היה בין קומה אחת לשתי קומות. בקדמת המקדש עמדה חצר ששימשה את הכוהנים ובה ניצבו ים הנחושת ומזבח הנחושת. מזרחית לחצר הכהנים הייתה החצר הגדולה בה התכנס העם לצורך עבודת האלוהים, כאמור בספר ירמיהו, פרק י"ט, פסוק י"ד: "וַיַּעֲמֹד בַּחֲצַר בֵּית ה' וַיֹּאמֶר אֶל כָּל הָעָם".
מיקום המקדש

מיקום המקדש הראשון היה במרכזו של הר הבית אך המיקום המדויק אינו ידוע. ישנה מחלוקת בדבר המיקום המדויק של הדביר. הדעה הרווחת, שנשענת גם על מסורת קדומה, גורסת שהדביר היה ממוקם במקום בו מצויה כיום כיפת הסלע. לדעת הרב שלמה גורן מזבח הנחושת עמד במקום בו מצויה כיום אבן השתיה, ואילו הדביר עמד מערבה ממנה.
אשרה

על אף שהמגמה המקראית, שמקורה ברפורמת יאשיהו, שוללת את עבודת האלה אשרה והעצים המוקדשים לה, נראה פולחנה רווח עד ימי יאשיהו, ובמקרא מתוארת עבודת הבעל, גרמי השמים והאשרה בבית המקדש על ידי מנשה. לפי ההיסטריון והאנתרופולוג רפאל פטאי בספרו "האלה העבריה", לאשרה היה חלק מרכזי בפולחן הפריון והאמהות שהיה נפוץ בכנען גם בקרב היהודים; הוא חישב שעץ או פסל אשרה היה נוכח בבית המקדש הראשון כשני שלישים מזמן קיומו (236 מתוך כ־370 שנים), לפי האזכורים הרבים בתנ"ך להכנסתה למקדש בידי מלכים שונים.
פולחן מחוץ למקדש

לצד העבודה בבית המקדש התקיימו מקומות פולחן רבים נוספים ברחבי ארץ ישראל (כגון במות), חלקם מתוארים במקרא וחלקם נחשפו בחפירות ארכאולוגיות – תל ערד ותל מוצא. על פי המתואר במקרא, המלכים שנאבקו בריבוי מקומות הפולחן והנהיגו פולחן מרוכז בבית המקדש היו חזקיהו המלך ואחריו יאשיהו המלך. במחקר הביקורתי של המקרא ישנן דעות שונות אימתי הונהג בישראל איחוד הפולחן, או "דויטרונומיזם", בו נהפך הפולחן מחוץ לבית המקדש בירושלים כחטא וכאיסור. מקובל לתארך אותו לתקופת יאשיהו (רפורמת יאשיהו), המאה ה-7 לפנה"ס, ימי בית ראשון.
ביזת בית המקדש

על פי המסופר בתנ"ך, בית המקדש הראשון נבזז מספר פעמים:
הביזה הראשונה של בית המקדש התרחשה על ידי פרעה שישק מלך מצרים בימי רחבעם, מלכהּ הראשון של ממלכת יהודה לאחר הפילוג, כמתואר בספר מלכים:
וַיְהִי בַּשָּׁנָה הַחֲמִישִׁית לַמֶּלֶךְ רְחַבְעָם עָלָה שִׁישַׁק מֶלֶךְ מִצְרַיִם עַל יְרוּשָׁלָ͏ִם. וַיִּקַּח אֶת אֹצְרוֹת בֵּית ה' וְאֶת אוֹצְרוֹת בֵּית הַמֶּלֶךְ וְאֶת הַכֹּל לָקָח, וַיִּקַּח אֶת כָּל מָגִנֵּי הַזָּהָב אֲשֶׁר עָשָׂה שְׁלֹמֹה.
ביזה נוספת אירעה על ידי יואש מלך ישראל, על פי המסופר בספר מלכים:
וְאֵת אֲמַצְיָהוּ מֶלֶךְ יְהוּדָה בֶּן יְהוֹאָשׁ בֶּן אֲחַזְיָהוּ תָּפַשׂ יְהוֹאָשׁ מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל בְּבֵית שָׁמֶשׁ וַיָּבֹא יְרוּשָׁלַ͏ִם וַיִּפְרֹץ בְּחוֹמַת יְרוּשָׁלַ͏ִם בְּשַׁעַר אֶפְרַיִם עַד שַׁעַר הַפִּנָּה, אַרְבַּע מֵאוֹת אַמָּה. וְלָקַח אֶת כָּל הַזָּהָב וְהַכֶּסֶף וְאֵת כָּל הַכֵּלִים הַנִּמְצְאִים בֵּית ה' וּבְאֹצְרוֹת בֵּית הַמֶּלֶךְ וְאֵת בְּנֵי הַתַּעֲרֻבוֹת וַיָּשָׁב שֹׁמְרוֹנָה.
אחז מלך יהודה בזז בעצמו את כלי המקדש לצורכי שוחד וריצוי למלך אשור, כאמור בספר מלכים ב', פרק ט"ז, פסוק ח':
אף המלך חזקיהו, בנו של אחז, השתמש באוצרות המקדש על מנת לשלם לסנחריב מלך אשור, כמתואר בספר מלכים ב', פרק י"ח, פסוקים ט"ו–ט"ז:
החורבן

בית המקדש הראשון עמד על תלו כארבע מאות ועשר שנים עד שהועלה באש בשנת 586 לפנה"ס, בחודש אב, על ידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנצר מלך בבל, שכבש את ירושלים והחריבה. חורבן הבית סיים את תקופת בית ראשון. במהלך גלות בבל, פסק בית המקדש לשמש בית רוחני ליהודים. כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב:
וּבַחֹדֶשׁ הַחֲמִישִׁי בְּשִׁבְעָה לַחֹדֶשׁ הִיא שְׁנַת תְּשַׁע עֶשְׂרֵה שָׁנָה לַמֶּלֶךְ נְבֻכַדְנֶאצַּר מֶלֶךְ בָּבֶל, בָּא נְבוּזַרְאֲדָן רַב טַבָּחִים עֶבֶד מֶלֶךְ בָּבֶל, יְרוּשָׁלָ͏ִם. וַיִּשְׂרֹף אֶת בֵּית ה' וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ וְאֵת כָּל בָּתֵּי יְרוּשָׁלַ͏ִם וְאֶת כָּל בֵּית גָּדוֹל שָׂרַף בָּאֵשׁ.
המסורת היהודית, מתארכת את חורבן בית ראשון לשנת ג'של"ח (שנת 422 לפנה"ס. הפרש השנים בין התיארוך המסורתי לתיארוך במחקר נובע מסוגיית "השנים החסרות"). במקורות הקדומים יותר קיימת אי-בהירות לגבי יום החורבן; המקרא מזכיר תאריכים מעט שונים לגבי חורבן בית המקדש הראשון: על פי ספר מלכים ב' (כ"ה, ח') – חרב הבית בז' באב, ואילו על פי ספר ירמיהו (נ"ב, י"ב) – נחרב הבית בי' באב. חז"ל יישבו סתירה זו בתלמוד הבבלי:
ותניא: אי אפשר לומר בשבעה, שהרי כבר נאמר בעשור; ואי אפשר לומר בעשור, שהרי כבר נאמר בשבעה; הא כיצד? בשבעה נכנסו נכרים להיכל, ואכלו וקלקלו בו שביעי שמיני. ותשיעי סמוך לחשכה הציתו בו את האוּר, והיה דולק והולך כל היום כולו שנאמר: "אוֹי לָנוּ כִּי פָנָה הַיּוֹם, כִּי יִנָּטוּ צִלְלֵי עָרֶב".
למעשה התענית נקבעה לט' באב, שבו התחילה השריפה בבית המקדש, אך לדעת רבי יוחנן, מן הראוי היה לקבוע את התאריך בעשרה באב "מפני שרובו של היכל בו נשרף".
החורבן > הסיבות לחורבן > הישענות על מצרים ושלוש העבירות החמורות

הסיבה הישירה לחורבן היא הסתמכות על "משענת הקנה הרצוץ" (כלשון רבשקה) והצטרפות לקואליציה בהובלת מצרים כנגד האימפריה הנאו-בבלית, שהייתה אז בשיא כוחה הצבאי והמדיני. המקרא וחז"ל זקפו את חורבן בית המקדש הראשון לדחיית המלצות ירמיהו להיכנע לבבלים, אך גם לחטאיו של עם ישראל ולריקבון מוסרי. המקרא מתאר שהכהנים וחכמי העם עבדו עבודה זרה בבית המקדש עצמו (ספר יחזקאל, פרק ח'). על פי חז"ל חרב בית המקדש הראשון בעיקר בשל שלוש עבירות חמורות שהיו בעם: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
החורבן > הסיבות לחורבן > חיפוי הקורבנות על עוולות מוסריות

בדברי כמה נביאים מהנביאים האחרונים עולה שאחת הסיבות לחורבן הייתה ביצוע עוולות מוסריות כרצח, גניבה וניאוף, שוחד והטיית משפט, שעליהן חיפו בהבאת קורבנות לבית המקדש מתוך אמונה שה' לא ירצה להחריב את ביתו שבו מקריבים לפניו.
בארכאולוגיה

בהיעדר יכולת לערוך חפירות ארכאולוגיות בשטח הר הבית, אין עדויות ארכאולוגיות לבית המקדש הראשון. עם זאת, רוב החוקרים המניחים שהתקיים במקום מקדש, אם כי השוללים את קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת מניחים שהוא נבנה בתקופה מאוחרת לתארוכה של הממלכה מאוחדת על פי המצדדים בממשותה. בשנת 2011 נמצא בחורבת קאיפה דגם מפורט של מבנה בית המקדש חצוב באבן שתוארך לתקופת דוד ושלמה, תקופת ממלכת ישראל המאוחדת, וזוהה על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל עם בית המקדש הראשון. באתר הארכאולוגי עין דארה, בצפון סוריה, נמצא מקדש המתוארך לתקופת הברזל שהוא בעל דמיון אדריכלי לתיאור התנ"כי של בית המקדש הראשון.
ראו גם

תקופת בית ראשון
בית המקדש
בית המקדש השני
מבנה בית המקדש
מסכת כלים (כלי המקדש)
עין דארה (אתר ארכאולוגי)
תל טאיינאט
לקריאה נוספת

אביגדור ויקטור הורוויץ, "מקדש שלמה", בתוך: ספר ירושלים: תקופת המקרא, שמואל אחיטוב, עמיחי מזר (עורכים), יד יצחק בן-צבי, ירושלים תש"ס (2000), פרק שביעי, עמ' 131–154.
זאב הרצוג, "מקדש שלמה: שחזור תוכניתו ומקבילותיו הארכאולוגיות", בתוך: ספר ירושלים: תקופת המקרא, שמואל אחיטוב, עמיחי מזר (עורכים), יד יצחק בן-צבי, ירושלים תש"ס (2000), פרק שמיני, עמ' 155–174.
בנימין אופנהיימר, "המשמעות הדתית של בית המקדש וירושלים", בתוך: ספר ירושלים: תקופת המקרא, שמואל אחיטוב, עמיחי מזר (עורכים), יד יצחק בן-צבי, ירושלים תש"ס (2000), פרק תשיעי, עמ' 175–194.
בוסתנאי עודד, "מפעלי בנייה בירושלים", בתוך: תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, כרך א, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ז 2007, יחידה 3, עמ' 381–401.
Andrew G. Vaughn, Ann E. Killebrew (eds), Jeusalem in Bible and Archaeology: The First Temple Period, Society of Biblical Literature, 2003
Elizabeth Bloch-Smith, "Who is the King of Glory?: Solomon's Temple and its Symbolism". in Michael D. Coogan, J. Cheryl Exum, Lawrence E. Stager (eds), Scripture and Other Artifacts: Essays in Honor of Philip J. King, pp. 18-31. Westminster John Knox, 1994
רונאלדו (2000)

רונאלדו סזאר סוארס דוס סנטוס (בפורטוגזית: Ronaldo Cezar Soares dos Santos; נולד ב-7 בדצמבר 2000) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקיצוני הימני ברוסטוב מליגת העל הרוסית בכדורגל.
קריירה

רונאלדו נולד בריו דה ז'ניירו, וגדל במחלקת הנוער של סאו קייטנו, ששיחקה בליגות הנמוכות בברזיל. ב-22 בינואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד קבוצתו 2–3 לפנאפולנסה (אנ'). ב-7 במרץ 2020 כבש שער בכורה בבוגרים, בניצחון קבוצתו 2–1 על אטיביה. בנובמבר 2020 חתם בבאהיה מליגת העל הברזילאית, והחל לשחק בקבוצה עד גיל 23 של המועדון. ב-28 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד קבוצתו 0–2 לאתלטיקו מיניירו.
ב-16 ביוני 2022 חתם על חוזה לשלוש עונות בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית.
בינואר 2024 חתם ברוסטוב מליגת העל הרוסית.
הערות שוליים

↑  Portal do ABCdoABC, São Caetano é derrotado na estreia da Série A-2 para o Penapolense, www.abcdoabc.com.br (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Portal do ABCdoABC, Ronaldo festeja primeiro gol como profissional, www.abcdoabc.com.br (ב־Brazilian Portuguese)
↑  "Ronaldo vê estreia regular, lamenta gol perdido e revela que nome foi inspirado no Fenômeno". ge (בBrazilian Portuguese). נבדק ב-2023-08-09.
↑  „ПФК Левски“ подписа с Роналдо (ВИДЕО), ПФК Левски София, ‏2022-06-16
ג'רום דייוויד סלינג'ר

| --- | --- |

צילום הסופר ב-1950 על ידי הצלמת לוטה ג'ייקובי
 לידה:  1 בינואר 1919 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בינואר 2010 (בגיל 91) קורניש, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  1133 Park Avenue 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, בית הספר מק'ברני, הקולג' והאקדמיה הצבאית של ואלי פורג', בית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה, PS 6 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  הרומן "התפסן בשדה השיפון" וסיפורי "משפחת גלאס"
 תקופת הפעילות:  מ-1940 
 בן או בת זוג:  Claire Douglas (1955–1967) 
 צאצאים:  מאט סלינג'ר, Margaret Salinger 
 חתימה:   
 
ג'רום דייוויד סלינג'ר (באנגלית: Jerome David Salinger;‏ 1 בינואר 1919, ניו יורק – 27 בינואר 2010, קורניש, ניו המפשייר), הידוע כג'יי. די. סלינג'ר (J. D. Salinger) היה סופר אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות ספרו "התפסן בשדה השיפון" וסדרת סיפורי "משפחת גלאס".
קורות חיים > תקופת הפוריות של סלינג'ר

ב-1948 פרסם בניו יורקר את הסיפור "יום מושלם לדגי בננה", שזיכה אותו בתהילה עולמית. המבקרים הרעיפו שבחים על הסיפור, שנחשב עד היום לאחד הסיפורים הקצרים הטובים ביותר אי פעם. ההצלחה של הסיפור העלתה את מעמדו של סלינג'ר בניו יורקר, שם המתינו עתה בקוצר רוח לסיפורים נוספים פרי עטו. עם פרסום הסיפור החלה תקופה ספרותית פורייה, שנמשכה כעשור, שבה כתב את כל יצירותיו המפורסמות (אם כי חלקן פורסמו לאחר מכן).
סלינג'ר סירב להיענות לתכתיבי עורכיו והתקוטט איתם לעיתים מזומנות, דבר שעיכב את פרסום ספריו וגרם לו הפסדים כספיים.
בשנת 1951 יצא לאור "התפסן בשדה השיפון", ספרו המצליח ביותר של סלינג'ר, שתורגם לשפות רבות. דעת המבקרים הייתה מעורבת: היו שראו בו ספר מצוין והיו שראו בו ספר באיכות ירודה.
קורות חיים > התבודדותו של סלינג'ר ואחרית ימיו

ההצלחה הרבה והפרסום הרב של "התפסן בשדה השיפון" לא היו לרוחו של סלינג'ר, והוא החל להיעלם בהדרגה מעיני הציבור. הוא אסף את סיפוריו שפורסמו בניו יורקר והוציאם לאור כקובץ סיפורים בשם "9 סיפורים" (יצא בעברית תחת השם "לאסמה, באהבה ובסיאוב" ב-1979, ובתרגום חדש בשם "9 סיפורים").
סלינג'ר עזב את ניו יורק ב-1953 עבר לגור לבדו בעיירה קורניש שבניו המפשיר. סלינג'ר היה אהוב על תושבי המקום, בייחוד על בני הנוער והילדים, שאליהם התייחס בידידות ובחיבה, ואף נתן להם לערוך מסיבות בביתו. כל זה נגמר כאשר סלינג'ר הסכים להעניק ראיון בלעדי לעיתון בית ספר, והנערים ניצלו את הסכמתו ומכרו את הראיון כסקופ בלעדי לעיתונאים שניסו במשך שנים להשיג ראיון עימו. סלינג'ר נפגע מאוד, והסתגר מאז בביתו.
אופיו המתבודד של סלינג'ר רק הגביר את סקרנותו של הציבור כלפיו. מאז פרסום "התפסן" ושני קובצי סיפוריו (ראו את הפסקה הקודמת) לא פרסם סלינג'ר מילה. רבים האמינו שסלינג'ר המשיך לכתוב סיפורים, שיתפרסמו לאחר מותו. העניין הציבורי בסלינג'ר הוליד תעשייה שלמה של סיפורים אודות חייו, והשערות לגביהם. בראיון ב-1974, לאחר שנגנבו סיפורים שכתב, אישר סלינג'ר שהוא עדיין כותב, אך להנאתו הפרטית בלבד ולא בשביל הציבור הרחב.
בשנת 2000 פרסמה בתו של סלינג'ר, מרגרט סלינג'ר, ביוגרפיה עליו בשם "תפסן החלומות", שם תיארה את אביה כאדם קר ומתוסבך, הנוהג לדבר עם עצמו בשפה לא ברורה. בספרה כתבה מרגרט סלינגר שאביה לא קיים יחסי מין עם אימה, אשתו השנייה, כאשר היה נשוי לה, ואסר עליה לצאת מהבית ולהיפגש עם אנשים. עם זאת, היות שיחסי סלינג'ר עם בתו היו רעים במיוחד (כאשר נכנסה להיריון אמר לה שהוא מאוכזב ממנה כבן אדם, אירוע שהותיר אותה מצולקת בנפשה), לא ברורה מידת האמינות של הספר.
במהלך חייו ניהל סלינג'ר מספר פרשיות אהבים עם נשים ונערות צעירות ממנו בשנים רבות. אחת מהן הייתה ג'ויס מיינארד, אז בת 19 (כיום סופרת). מיינארד כתבה אז מאמר במגזין, שבו פורסמה תמונתה. סלינג'ר שלח לה מכתב שבו כתב שהוא "מעריץ גדול" שלה, והסביר לה מה עליה לעשות כדי להגשים את חלומה. השניים התכתבו במשך תקופה, לפני שהחליטו להיפגש. כבר בפגישה השנייה החליטה מיינארד לעבור לגור עימו. השניים גרו יחד, עד שנפרדו בשל מספר בעיות, ביניהן (ואולי העיקרית מביניהן) רצונה של מיינארד בילד משותף, רצון שסלינג'ר לא היה שותף לו.
סלינג'ר סירב להצעות לעבד את ספריו לסרטים, המשיך להסתגר בביתו המרוחק והקפיד לא ליצור שום מגע עם התקשורת או עם מיליוני מעריציו ברחבי העולם עד יום מותו. הקדיש עצמו להגות בפילוסופיה הודית ובזן-בודהיזם. ככל שהתעמק בזן בודהיזם, החל סלינג'ר לפתח אובססיות מסוימות, כגון סירוב לאכול אוכל שאינו אורגני ושלא בושל בצורה מיוחדת.
ב-2002 יצא לאור הספר "Letters to J.D. Salinger", ובו כ-80 מכתבים שנכתבו במשך השנים לסלינג'ר על ידי אנשי רוח, סופרים ומעריצים (ולא בהכרח נקראו על ידי סלינג'ר).
המכתבים פורסמו באתר ששמו כשם הספר, וקוראיו ממשיכים לפרסם שם לכבודו מכתבים גם כיום.
סלינג'ר הפך במשך השנים לדמות פולחן בקרב קוראיו, בעיקר אצל בני הנוער.
סלינג'ר נפטר ב-27 בינואר 2010 בביתו בניו המפשייר, בגיל 91.
יצירתו

סלינג'ר כתב בסגנון ריאליסטי וביקורתי. כתיבתו מלאה בהומור סרקסטי ובביקורת כלפי החברה. גיבוריו של סלינג'ר הם לרוב אנטי גיבורים שאינם מסתדרים עם החברה, והם מלאים ביקורת כלפיה וכלפי עצמם. דמויות רבות שלו אף נוטות לחוסר יציבות נפשית במידה זו או אחרת. עם זאת, הגיבורים שלו הם לרוב אינטליגנטיים, חריפים ורגישים במידה יוצאת דופן.
יצירתו > משפחת גלאס

משפחת גלאס היא משפחה בדיונית שמופיעה במספר ספרים וסיפורים שונים של סלינג'ר. קורות חייה לא מובאים לנו במלואם, אבל ניתן ללמוד עליהם דרך חלקי מידע שמצויים בספרים ובסיפורים שונים. במשפחה שבעה אחים – חמישה בנים ושתי בנות. כל הילדים אינטליגנטיים באופן יוצא דופן, ויש דמיון רב בין סגנון הדיבור וסגנון ההתנהגות שלהם, המוסבר על ידי סלינג'ר בהשפעה הניכרת של האחים הבוגרים יותר על הצעירים. הבן הבכור, סימור, מתאבד לאחר שהוא שב ממלחמת העולם השנייה. התאבדותו מתוארת ב"יום מושלם לדגי בננה". על פי המתואר בספרים האחרים, ניכר כי חייו והתאבדותו משפיעים באופן ניכר על שאר האחים.
הספר "פראני וזואי" מספר על התמוטטות נפשית שעוברת פראני, הבת הצעירה ביותר, ועל אחיה הגדול זואי שעוזר לה להשתקם. הספר "הגביהו את קומת הגג, נגרים" מתאר את האחים הגדולים יותר, לפני התאבדותו של סימור ואחריה.