stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית
תולדות המפלגה > הנסיקה במעמדה והעלייה בתמיכת הלאומנים בה

כיום התמיכה במפלגה משתנה כל פעם. בכל מקרה בבחירות האזוריות המפלגה הקומוניסטית נוטה לקטוף את הקולות מידי מפלגת השלטון, בשל חוסר תמיכה מקומית במפלגה שלדעת המקומיים אינה עושה די כדי לשפר את מצבם, ברמה הארצית מצבה של המפלגה רע יותר, אף בשני העשורים האחרונים המפלגה סיימה באחד משלושת המקומות הגבוהים. ניתן להבחין בכך לאור העובדה שכיום זו המפלגה השנייה בגודלה במדינה, כשרק רוסיה המאוחדת מקדימה אותה. למפלגה יש תמיכה רחבה במרכזי מדע (נאוקוגרדים) וערים מסביב למוסקבה. כך למשל, בבחירות לפרלמנט ב-2007 סניף המפלגה באוניברסיטת מוסקבה היה פעיל ומוצלח למדי בגיוס קולות. התומכים העיקרים במפלגה הם הגמלאים, עובדי תעשייה שונים. בעשור האחרון חלה עלייה בתמיכה במפלגה מצד קבוצות שמאל שונות וארגוני נוער לאומניים.
זוהי היורשת העיקרית למפלגה הקומוניסטית הסובייטית ובמהלך שני העשורים האחרונים היא מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר במדינה. פעם אחת בלבד, הייתה המפלגה קרובה לתפוס את השלטון: היה זה בבחירות 1996 לפרלמנט, כאשר המפלגה תפסה את מרבית המושבים בדומה שאך הוקמה מחדש. מועמד המפלגה לנשיאות - גנאדי זיוגאנוב - הפסיד בסיבוב השני לנשיא המכהן בוריס ילצין. מאז 1996 מועמד המפלגה לנשיאות, בין אם זהו זיוגאנוב או נציג אחר, לא הצליח לזכות בבחירות ולרוב מגיע למקום השני.
תולדות המפלגה > הצטמקות כוחה

במערכת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011 המפלגה זכתה בכ-20% מקולות הבוחרים וקיבלה 92 מקומות בדומה, הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי. כמו מפלגות אופוזיציה אחרות, המפלגה טענה לזיופים רבים בבחירות.
גנדי זיוגאנוב היה מועמד המפלגה במערכת הבחירות לנשיא המדינה שהתקיימו ב-4 במרץ 2012.
בספטמבר 2016 המפלגה התבססה בתור המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט אך כוחה הצטמק מאוד והיא קיבלה 42 מושבים בלבד לעומת 92 בבחירות הקודמות, שהתבטאו מתוך 13% התמיכה שקיבלה מהמצביעים.
תולדות המפלגה > הישגי המפלגה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה מאז היווסדה

| בחירות | מנהיג | קולות |  % | מושבים | +/– | דירוג | ממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 | גנאדי זיוגנוב | 6,666,402 | 12.40 | 42 / 450 |  | מקום שלישי | אופוזיציה |
| 1995 | גנאדי זיוגנוב | 15,432,963 | 22.30 | 157 / 450 | 115+ | מקום ראשון | אופוזיציה (1995–1998) |
| 1995 | גנאדי זיוגנוב | 15,432,963 | 22.30 | 157 / 450 | 115+ | מקום ראשון | ממשלת פרימקוב (1998–1999) |
| 1995 | גנאדי זיוגנוב | 15,432,963 | 22.30 | 157 / 450 | 115+ | מקום ראשון | אופוזיציה (1999) |
| 1999 | גנאדי זיוגנוב | 16,196,024 | 24.29 | 113 / 450 | 44- | מקום ראשון | אופוזיציה |
| 2003 | גנאדי זיוגנוב | 7,647,820 | 12.61 | 51 / 450 | 62- | מקום שני | אופוזיציה |
| 2007 | גנאדי זיוגנוב | 8,046,886 | 11.57 | 57 / 450 | 6+ | מקום שני | אופוזיציה |
| 2011 | גנאדי זיוגנוב | 12,599,507 | 19.19 | 92 / 450 | 35+ | מקום שני | אופוזיציה |
| 2016 | גנאדי זיוגנוב | 7,019,752 | 13.34 | 42 / 450 | 50- | מקום שני | אופוזיציה |
| 2021 | גנאדי זיוגנוב | 10,660,599 | 18.93 | 57 / 450 | 15+ | מקום שני | אופוזיציה |
יחסים עם מפלגות דומות בעולם

המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית משתתפת קבועה במפגשים הבינלאומיים של מפלגות הפועלים והקומוניסטיות  המתקיימים החל משנת 1998 במתכונת שנתית.
הנהגת המפלגה > יושבי ראש המפלגה

על פי אמנת המפלגה ראש המפלגה הוא יושב ראש המפלגה הנבחר על ידי הוועד המרכזי של המפלגה שהוא הגוף הבכיר של המפלגה.
| № | דיוקן | שם | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | גנאדי זיוגאנוב | מאז 14 בפברואר 1993 |
ראו גם

המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
הקומוניסטים של רוסיה
המפלגה הקומוניסטית לצדק חברתי
פוליטיקה של רוסיה
הסולטאנים הממלוכים במצרים

להלן רשימת הסולטאנים הממלוכים במצרים, של השושלת הבחרית ושל השושלת הבורג'ית
מבנה שם של סולטאן

שמו של סולטאן ממלוכי יכול לכלול מספר מרכיבים אפשריים, אשר רובם יהיו קיימים בכל שם נתון.
המרכיב הראשון הוא כינוי כללי המעיד על מידותיו - עוצמתו או חסידותו. כך כינויים כמו אל-מנצור, אל-נאצר, אל-מט'פר ואל-מֻעִז פירושם המנצח, וכינויים כמו אל-צאלח, אל-עאדל שפירושם עושה הצדק.
החלק השני בשם הוא תואר המכיל את המילה "דין"(דת/אמונה) כנסמך. הכינוי הרווח ביותר הוא סיף אל-דין, דהיינו "חרב הדת" ומתייחס להיותם בני קאסטה צבאית לוחמת; כינויים אחרים הם רכן/חסאם/עמאד אל-דין שפירושם "עמוד/יסוד הדת", כינויים נוספים מצביעים על חסידותם לכאורה של הסולטאנים: זין אל-דין (היפה שבמאמינים), עלאא' (הנעלה ביותר), צלאח (המשקם) בדר ושעבאן (עושה הצדק והישועה) וכן הלאה.
המרכיב השלישי והרביעי בשם הם הייחוס (נסב) - השם הפרטי של הסולטאן ושם אביו במידה והיה גם זה סולטאן בעצמו או אדם בעל מעמד מוכר אחר. שם האב לא תמיד מופיע בשל העובדה שהשושלות הממלוכיות היו בבסיסן שושלות של קליינט ופטרון, ובן של ממלוכ לא היה נחשב, לפחות בתחילה, ממלוכ בעצמו.
לדוגמה: אל-מנצור סיף אל-דין אבו בכר בן אל-נאצר מחמד בן קלאוון ה"מנצח" (תואר כללי) "חרב הדת" (תואר דתי) שם פרטי  ייחוס (אביו וסבו היו סולטאנים)
רשימת הסולטאנים > השושלת הבחרית

| השם | תקופת השלטון |
| --- | --- |
שג’ר אל-דר: 1250-1250
אל-מעז עז אל-דין איבכ: 1250-1257
אל-מנצור נור אל-דין עלי בן איבכ: 1257-1259
אל-מט’פר סיף אל-דין קטז: 1259-1260
אל-ט’אהר רכן אל-דין ביברס אל-בנדקדארי: 1260-1277
אל-סעיד נאצר אל-דין מחמד ברכת קאנ בן אל-ט’אהר ביברס: 1277-1279
אל-עאדל בדר אל-דין סלאמש בן אל-ט’אהר ביברס: 1279-1279
אל-מנצור סיף אל-דין קלאוון: 1279-1290
ח'ליל בן קלאון: 1290-1293
אל-נאצר מחמד בן קלאוון: 1293-1294
אל-עאדל זין אל-דין כת'בע’א: 1294-1296
אל-מנצור חסאם אל-דין לאג’ין: 1296-1299
אל-נאצר מחמד בן קלאוון: 1298-1308
אל-מט’פר רכן אל-דין ביברס אל-ג’אשנכיר: 1308-1309
אל-נאצר מחמד בן קלאוון: 1309-1340
אל-מנצור סיף אל-דין אבו בכר בן אל-נאצר מחמד בן קלאוון: 1340-1341
אל-אשרף עלאא' אל-דין כג’כ בן אל-נאצר מחמד: 1341-1342
אל-נאצר שהאב אל-דין אחמד בא אל-נאצר מחמד: 1342-1342
אל-צאלח עמאד אל-די- אסמאעיל בן אל-נאצר מחמד: 1342-1345
סיף אל-דין שעבאן בן אל-נאצר מחמד: 1345-1346
אל-מט’פר זין אל-דין חאג’י בן אל-נאצר מחמד: 1346-1347
אל-נאצר בדר אל-דין אבו אל-מעאלי אל-חסנ בן אל-נאצר מחמד: 1347-1351
אל-צאלח צלאח אל-דין צאלח בן אל-נאצר מחמד: 1351-1354
אל-נאצר בדר אל-דין אבו אל-מעאלי אל-חסן בן אל-נאצר מחמד: 1354-1361
אל-מנצור צלאח אל-דין מחמד בן חאג’י בן קלאוון: 1361-1363
אל-אשרף זין אל-דין שעבאן בן חסן בן מחמד בן קלאוון: 1363-1376
אל-מנצור עלאא' אל-דין עלי בן שעבאן: 1376-1381
אל-צאלח זין אל-דין חאג’י: 1381-1382
רשימת הסולטאנים > השושלת הבורג'ית

הסולטאנים ברקוק, שיח', טטר, ברסבאי, ג'קמק, אינאל וקאיתבאי העמידו צאצאים שזכו למלוך אחריהם. לרוב אף צאצאים אלו מלכו מספר חודשים בלבד לאחר מות אביהם בטרם הופלו בהפיכה.
| מס' | הסולטאן | שנות שלטונו |
| --- | --- | --- |
| 1 | תא אל-ט'אהר סיף אל-דין ברקוק בן אנס אל-יבע'אוי | 1382-1399 |
| 2 | אל-נאצר פרג' בן ברקוק | 1399-1405 |
| 3 | אל-מנצור עבד אל-עזיז בן ברקוק | 1405-1405 |
| 2-2 | אל-נאצר פרג' בן ברקוק | 1405-1412 |
| ח'ליף | אל-מסתעין באללה, אבו אל-פצ'ל אל-עבאסי (ח'ליף) | 1412-1412 |
| 4 | אל-מאיّד אבו אל-נאצר שיח' אל-מחמודי | 1412-1421 |
| 5 | אל-מצ'פר אחמד בן אל-שיח' | 1421-1421 |
| 6 | אל-ט'אהר סיף אל-דין טטר | 1421-1421 |
| 7 | אל-צאלח נאצר אל-דין מחמד בן טטר | 1421-1422 |
| 8 | אל-אשרף סיף אל-דין ברסבאי | 1422-1438 |
| 9 | אל-עזיז ג'מאל אל-דין יוסף בן ברסבאי | 1438-1438 |
| 10 | אל-ט'אהר סיף אל-דין ג'קמק | 1438-1453 |
| 11 | אל-מנצור פח'ר אל-דין עת'מאן בן ג'קמק | 1453-1453 |
| 12 | אל-אשרף סיף אל-דין אינאל אל-עילאא'י | 1453-1460 |
| 13 | אל-מאיّד שהאב אל-דין אחמד בן אינאל | 1460-1460 |
| 14 | אל-ט'אהר סיף אל-דין ח'שקדם | 1460-1467 |
| 15 | אל-ט'אהר סיף אל-דין בלבאי אל-מאיّדי | 1467-1468 |
| 16 | אל-ט'אהר תמרבע'א אל-רומי | 1468-1468 |
| 17 | אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי | 1468-1496 |
| 18 | אל-נאצר מחמד בן קאיתבאי | 1496-1497 |
| 19 | אל-ט'אהר קאנצוה אל-אשרפי | 1497-1497 |
| 18-2 | אל-נאצר מחמד בן קאיתבאי | 1497-1498 |
| 20 | אל-ט'אהר קאנצוה אל-אשרפי | 1498-1500 |
| 21 | אל-אשרף ג'נבלאט | 1500-1501 |
| 22 | אל-עאדל טומאן באי | 1501-1501 |
| 23 | אל-אשרף קאנצוה אל-ע'ורי | 1501-1516 |
| 22-2 | אל-אשרף טומאן באי | 1516-1517 |
ראו גם

עליית הממלוכים
הסולטנות הממלוכית
ממלוכים
קיפצ'אקים
צ'רקסים
המרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל

המרכז החרדי להכשרה מקצועית הוא מוסד להכשרה מקצועית המיועד למגזר החרדי. הלימודים במרכז הם בתחום ההיי טק והמקצועות החופשיים.
הלימודים מתנהלים בשעות שונות לנשים וגברים ועל ידי מרצים לגברים ומרצות לנשים. במכון מכינה לבני ישיבות שבה לומדים מתמטיקה, אנגלית ויישומי מחשב מהרמה הבסיסית ביותר.
היסטוריה

בשנת 1996 יזם ד"ר אברהם פוס את הקמת המרכז. לאחר התייעצות עם  צבי וינברגר, מינו את יחזקאל פוגל  למנכ"ל הראשון לבית הספר והוא שימש בתפקיד עד לשנת 2002. הלימודים נקבעו בערב כדי לאפשר לתלמידי כולל ללמוד במקביל ולהחליט בסיום הלימודים אם לפרוש לעבודה.
לדברי ראשי המרכז קיבל ירחמיאל בויאר את הסכמת הרב שך בתנאי שהרב אלישיב יקבע את התנאים. הרבנים יוסף ישראלזון, מרדכי שלמה שטיינמץ ושמואל אליעזר שטרן חתמו על מכתב תמיכה להפעלת מסלולי לימודים לגברים לתואר באישור המל"ג למקצועות המחשב, חשבונאות ומינהל, לאחר שנועצו ברב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי ואזנר והרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, ובתנאי שלא ישולבו בהם תכנים של הגות ומחשבה "או כל לימוד שיש בו נגיעה לאפיקורסות חס ושלום", בהמשך יצאו רבנים ליטאים ובראשם הרב אלישיב והרב שמואל אוירבך כנגד מכללות ומוסדות להכשרה מקצועית ואקדמית, בנימוק שיש בכך החדרה של רוח ההשכלה לתוך הציבור החרדי.
הרב עובדיה יוסף פרסם מכתב תמיכה במרכז בניסן תשנ"ז, אפריל 1997.
יו"ר הוועד המנהל הוא יהודה פוס והמנכ"ל הוא אברהם מרדכי הורן.
הלימודים

המרכז פועל במספר שלוחות בריכוזי הערים החרדיות: ירושלים, בני ברק, אשדוד, חיפה, מודיעין עילית ובית שמש.
מסלולי הלימוד:
הנדסאים - מכינה טכנולוגית, הנדסאי אדריכלות ועיצוב פנים, הנדסאי עיצוב תעשייתי, הנדסאי תוכנה, הנדסה אזרחית, הנדסאי חשמל
חשבונאות - חשב שכר בכיר, הנהלת חשבונות סוג 1+2, הנהלת חשבונות סוג 3, ייעוץ מס.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי - C.B.T. פסיכותרפיה קוגניטיבית התנהגותית.
טכנולוגיה - ניהול רשתות מיקרוסופט (MCSA), תחזוקת מחשבים אישיים, תכנות מתקדם בסביבת VISUAL STUDIO, יישומי מחשבים בעסקים, חשמלאי מוסמך.
מנהל ושיווק - סוכן נסיעות, שיווק וקידום מכירות, שיווק ותיווך נדל”ן, ניהול לוגיסטי ומחסן ממוחשב, יבוא יצוא וסחר בינלאומי, ניהול מערכות משרד, מזכירות רפואית, מטפלות למעונות יום,
עיצוב ומולטימדיה - עיצוב גרפי וגרפיקה ממוחשבת, מולטימדיה ועיצוב אתרים, עיצוב פנים, גרפיקה ממוחשבת ועיצוב אתרים.
כדי להוזיל את שכר הלימוד עומד המרכז בקשר עם עמותות ומשרדי ממשלה הנותנים מלגות לימודים לקורסים שונים. המוסד מציע מלגות והלוואות. משרד התמ"ת מפעיל מסלולי בתחומי הנדסאות וחשבונאות הממומנים ברובם על ידי במשרד.
הערות שוליים

↑  יואל רביבו, בחזרה מן האוטופיה, תכלת 
 תוכנתם אומנותם, אתר גלובס
↑  מכתב הרבנים יוסף ישראלזון, מרדכי שלמה שטיינמץ ושמואל אליעזר שטרן אדר תשנ"ו
↑  אנשיל פפר, הרב אלישיב תוקף לימודים אקדמיים במסגרות מיוחדות לציבור החרדי, באתר הארץ, 20 במאי 2002
↑  מכתב מהרב עובדיה ניסן תשנ"ז
סניף בני ברק של המרכז החרדי להכשרה מקצועית
המרכז היהודי-קהילתי במוסקבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מתנ"ס, בית כנסת 
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2000
 תאריך פתיחה רשמי:  2000 
 אדריכל:  ישראל גודוביץ 
 קואורדינטות:  55°47′27″N 37°36′30″E﻿ / ﻿55.790833333333°N 37.608305555556°E﻿ / 55.790833333333; 37.608305555556
 mjcc.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) המרכז היהודי-קהילתי במוסקבה(למפת מוסקבה רגילה) המרכז היהודי-קהילתי במוסקבה
 
אולם בית הכנסת
המבנה הישן של בית הכנסת מרינה רושצ'ה בשנת 1960
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מבקר במתחם
המרכז היהודי קהילתי במוסקבה, מכונה "בית הכנסת במרינה רושצ'ה" (ברוסית: Московский еврейский общинный центр) ברובע מרינה רושצ'ה בצפון-מזרח מוסקבה בירת רוסיה, הוא המרכז היהודי ובית הכנסת המרכזי ברוסיה. בין המרכזים הקהילתיים היהודיים הגדולים באירופה והגדול ברוסיה. המבנה בן שמונה הקומות, נבנה במקום חורבות בית כנסת היסטורי שרוף שהשתייך לחסידות חב"ד שנקרא בית הכנסת מרינה רושצ'ה על שם השכונה בה הוא נמצא. על חורבות בית הכנסת השרוף שוכן כיום, מאחורי המרכז הקהילתי, בית כנסת לקהילה הבוכרית.
המרכז הפך את שכונת מרינה רושצ'ה לשכונה המרכזית של יהודי מוסקבה. במרכז נמצאים בין היתר משרדי הרבנות הראשית לרוסיה ושירותי קהילה רבים.
היסטוריה

בה'תרפ"ו (1926) הוקם בשכונת מרינה רושצ'ה שבמחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי במוסקבה מבנה עץ בן שתי קומות, ששימש כבית הכנסת של קהילת חב"ד בעיר, בשטח שהוקצה לקהילה היהודית על ידי עיריית מוסקבה.
בית הכנסת היה אחד המרכזיים ברוסיה, והוא מהווה סמל היסטורי ליהדות מוסקבה, בו התבצעו רבים מהמאסרים של יהודי העיר ורובם היו מעורבים בקהילה זו. בתוכו שכן גם סניף של ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש. בה'תשנ"ד (1994) נשרף בית הכנסת כליל.
בה'תשנ"ו (1996) הונחה אבן פינה על חורבות בית הכנסת השרוף על ידי הרב ישראל מאיר לאו.
אירוע הפתיחה וחנוכת הבית התקיימה בה'תש"ס (2000) במעמד רבה הראשי של רוסיה הרב ברל לזר ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין. לאירוע הוזמן במיוחד וכן נשא דברים בו הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, שהעניק לנשיא פוטין שופר כמתנה.
בה'תשס"ו (2006) התבצע ניסיון פיגוע בבית הכנסת, אך הוא סוכל על ידי האבטחה.
מבנה ופעילות

המבנה תוכנן על ידי האדריכל הישראלי ישראל גודוביץ ועוצב על ידי גדי אלפרין.
הוא כולל כ-7,200 מ"ר, ובהם 7 קומות של משרדים ואולפנים, בית כנסת עם כ-2,000 מקומות ישיבה, מקווה טהרה, מסעדה בשרית ובית קפה חלבי, אולם קונצרטים, חנויות וספרייה. המבנה מאובטח 24 שעות ביממה והוא כולל שער חשמלי ועמדת בידוק.
בקומה החמישית שוכנים משרדי הרבנות הראשית לרוסיה, ובהם משרד הרב ברל לזר. המרכז מארח לעיתים קרובות אישים ידועי שם המבקרים בעיר, ומתקיימים בו אירועים ומופעים של הקהילה היהודית.
ראו גם

המרכז היהודי-קהילתי בלשייא ברונייא.
הרבנות הראשית לרוסיה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 הייתה מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-55 של ארצות הברית, אשר התקיימה ב-2 בנובמבר 2004, ובה ניצח הנשיא המכהן דאז והמועמד הרפובליקני, ג'ורג' ווקר בוש, את המועמד הדמוקרטי, הסנאטור ג'ון קרי ממסצ'וסטס.
בוש וסגנו, דיק צ'ייני, קיבלו את מועמדות מפלגתם בלי קושי. הווארד דין היה המועמד המוביל במפלגה הדמוקרטית בהתחלה, אולם קרי ניצח ברוב הפריימריז ואסיפות הבחירה. הוא בחר בסנאטור ג'ון אדוארדס מקרוליינה הצפונית, שניסה בעצמו להיות המועמד, להיות סגנו.
הנושא המרכזי שעמד במערכת הבחירות היה מדיניות החוץ של ארצות הברית ובמיוחד המלחמה בטרור והמלחמה בעיראק שניהל ממשל בוש. גם ענייני פנים היו חשובים, כולל הכלכלה ויצירת מקומות עבודה, ביטוח בריאות וערכי המשפחה.
ההפרש בו ניצח בוש את קרי היה ההפרש הקטן ביותר שבו נבחר מחדש נשיא מכהן, אך עם זאת הייתה זו הפעם הראשונה מאז ניצחונו של אביו, 16 שנים קודם לכן, שמועמד זכה ברוב מוחלט של הקולות. חלוקת האלקטורים הייתה דומה יחסית לזאת של שנת 2000, ורק שלוש מדינות החליפו צד: ניו מקסיקו ואיווה הצביעו לרפובליקנים ב-2004 לאחר תמיכה בדמוקרטים ב-2000, ואילו ניו המפשייר תמכה בדמוקרטים ב-2004 אחרי שתמכה ברפובליקנים בשנת 2000. בחבר האלקטורים, בוש קיבל 286 קולות לעומת 251 לקרי (אלקטור אחד ממינסוטה הצביע עבור אדוארדס גם לתפקיד הנשיא).
רקע

ג'ורג' בוש הפך לנשיא לאחר הבחירות בשנת 2000 כשבית המשפט העליון הכריע שאי אפשר לספור מחדש את הקולות במדינת פלורידה בלי להפר את החוקה. הקולות של פלורידה עדיין נתונים במחלוקת, ולא יודעים מי ניצח שם, ולפיכך, מי היה אמור להיבחר.
שמונה חודשים לאחר היבחרו של בוש, פיגועי 11 בספטמבר הפכו אותו לנשיא לוחם. התמיכה בו עלתה לתשעים אחוזים. בתוך חודש, קואליציה בראשות ארצות הברית נכנסה לאפגניסטן, שנתנה מקלט לאוסאמה בן לאדן, שעמד מאחורי הפיגועים. בדצמבר, הטליבאן כבר לא שלט בקאבול, למרות שהצבא נשאר שם, ונאלץ להתמודד עם שיקום המדינה מחדש והמהומות בתוכה.
לאחר מכן, הממשל הפנה את תשומת לבו לעיראק, וטען שיש להדיח את שלטון סדאם חוסיין. אחת מהסיבות הייתה שחוסיין ניסה להשיג נשק גרעיני והחזיק נשק ביולוגי וכימי ללא פיקוח. רבים האמינו שלחוסיין עדיין היה את הנשק. למרות הצהרות ממשל בוש, המעצמות - סין, צרפת, גרמניה ורוסיה - לא האמינו לכך וסירבו להעביר במועצת הביטחון של האו"ם החלטה שתאפשר שימוש בכוח. עיראק הכניסה לתומכה פקחי או"ם בנובמבר 2002, אבל ממשל בוש החליט להכריז מלחמה בלי אישור האו"ם ואמר לפקחים לעזוב את המדינה. ב-20 במרץ 2003, ארצות הברית פלשה לעיראק בעזרת קואליציה שכללה גם חיילים מהממלכה המאוחדת וגם כמה מאוסטרליה ומפולין. בתוך כשלושה שבועות, הפלישה חיסלה את הממשלה העיראקית, אולם לא נמצא שם נשק להשמדה המונית. מעבדות וחומרים כן נמצאו, אולם שום ראיות חותכות לגבי נשק כזה. למרות זאת, ב-1 במאי, בוש נחת על נושאת המטוסים אברהם לינקולן, והודיע על סיום הקרבות בעיראק. באותה תקופה כ-66% מהציבור תמכו בבוש. אולם התמיכה לא נמשכה. ראשית, בעוד שהמלחמה הייתה פופולרית בתוך המדינה, הניסיון לשקם ולהפוך את עיראק לדמוקרטית איבד תמיכה כשמספר הקורבנות עלה ככל שהחודשים עברו, ללא עלייה ביציבות או ירידה באלימות. שנית, הפקחים לא מצאו מחסנים עם נשק להשמדה המונית, וכך נוצר ויכוח בנוגע למטרות המלחמה.
מועמדויות > המפלגה הרפובליקנית

הפופולריות של בוש עלתה בזמן המלחמה, והוא הצליח להדוף כל אתגר רציני בהשגת המועמדות. הסנאטור לינקולן צ'אפי מרוד איילנד תכנן לרוץ כנגד בוש, עם מצע אנטי-מלחמתי, אבל החליט לא לרוץ אחרי לכידתו של סדאם חוסיין בדצמבר 2003.
ב-10 במרץ 2004, בוש השיג באופן סופי את מספר הצירים הדרושים למועמדות בוועידת המפלגה הרפובליקנית שהתרחשה בניו יורק. בוש קיבל את המינוי ב-2 בספטמבר 2004 לצד מועמדו לסגן הנשיא דיק צ'ייני. בוש התמקד בעיקר בשני נושאים: המלחמה בטרור וחופש כלכלי, תוך עידוד אנשים לקנות ביטוח בריאות.
מועמדויות > המפלגה הדמוקרטית

מועמדים שהתמודדו בפריימריז הדמוקרטיים:
ג'ון קרי - סנאטור ממסצ'וסטס
ג'ון אדוארדס -סנאטור מקרוליינה הצפונית. פרש ב-2 במרץ.
הווארד דין- מושל ורמונט. פרש ב-18 בפברואר ופרסם הודעת תמיכה בקרי במרץ.
ווסלי קלארק- גנרל הצבא מארקנסו. פרש ב-11 בפברואר ותמך בקרי.
דניס קוצ'יניץ- חבר בית הנבחרים ממדינת אוהיו מאז שנת 1997. פרש ב-22 ביולי ותמך בקרי.
אל שרפטון - כומר ופעיל זכויות אדם. פרש ב-15 במרץ.
ג'ו ליברמן - סנאטור מקונטיקט והמועמד לסגנות בבחירות 2000. פרש ב-3 בפברואר.
דיק גפהארדט - פוליטיקאי ממיזורי ומנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים של ארצות הברית. פרש ב-20 בינואר.
קרול מוזלי בראון- סנאטורית מאילינוי. פרשה ב-15 בינואר 2004 ותמכה בהווארד דין.
בוב גרהאם - סנאטור מפלורידה ומושל המדינה לשעבר. פרש בתחילת ינואר 2004.
מועמדויות > המפלגה הדמוקרטית > לפני הפריימריז

עד קיץ 2003 היה הווארד דין מועמד כמעט בטוח שהוביל בסקרים ונתמך רבות באינטרנט. רוב תרומותיו הגיעו מתומכים בודדים, והיה זה חידוש ראשוני בפוליטיקה אמריקאית – מימון קמפיין בחירות מתרומות דרך רשת האינטרנט. באופן כללי דין נחשב לאיש מרכז פרגמטי בתקופתו כמושל ובמהלך הקמפיין שלו השתלחה בו ביקורת שטענה כי הוא פופוליסט מהשמאל. הוא התנגד לממשל בוש ובעיקר למלחמה, וגם לדמוקרטים שתמכו בבוש. הסנאטור ג'ו ליברמן, המועמד בבחירות הקודמות לסגן הנשיא של אל גור, החזיק בעמדות ליברליות בנושאי פנים אך היה נץ לגבי המלחמה בטרור ותמך במלחמת עיראק. חרף התמודדותו הוא לא הצליח לצבור תאוצה.
בספטמבר 2003 הצטרף למערכת הבחירות הגנרל ווסלי קלארק. הקמפיין שלו התמקד בנושאים של מנהיגות פטריוטית. הוא נתפס כחסר הצעות פרקטיות. חולשה זו באה לידי ביטוי בעימותים הראשונים שבהם השתתף, למרות שלאחר מכן הציג מגוון של תוכניות, כולל תוכנית גדולה להקלות במס. עם זאת, הדמוקרטים לא תמכו בקמפיין שלו.
מבחינת מספרים, לקרי הייתה פחות תמיכה מהווארד דין, שהוביל במספר הצירים לקראת אספת הבחירות באיווה בינואר 2004, זאת למרות שקרי הוביל בסקרים באיווה, ניו המפשייר, אריזונה, קרולינה הדרומית, ניו מקסיקו ונבאדה. החולשה שלו הייתה בעיקר בניו המפשייר ובסקרים מול בוש. לקראת הפריימריז, קרי פיטר את מנהל מטה הבחירות שלו ונראה כאילו יפסיד. חברו לסנאט ממסצ'וסטס, טד קנדי, מינה מנהלי קמפיין חדשים, וקרי אף מישכן את ביתו בשביל להשיג כסף לקמפיין (אשתו הייתה מיליארדרית, אך החוקים אסרו על שימוש בכסף אישי של מועמד).
מבחינת תרומות, הלכן לינדון לארו הוביל. היו לו יותר תורמים מכולם, עד לסוף הפריימריז, כשקרי עקף אותו. ב-15 באפריל, ללארו היו 7,834 תורמים שנתנו לו 200$ או יותר, לעומת 6,257 לקרי, 5,582 לאדוארדס, 4,090 לדין, ו-2,744 לגפהארדט.
בתקופה זו הסנאנטור ג'ון קרי החל לתפוס תאוצה. בדצמבר 2003, מעט לפני הפריימריז הראשונים באיווה, החל דין ליפול בסקרים; ואת מקומו תפס הסנאטור ממסצ'וסטס ג'ון קרי, שהלך לזכות במדינות הראשונות וניפץ את תקוות יריביו. ב־11 במרץ 2004, לאחר פרישת רוב המועמדים, קיבל קרי את מספר הצירים הדרוש להשגת המועמדות.
מועמדויות > המפלגה הדמוקרטית > אספת הבחירות באיווה

בינואר 2004, בוב גרהם כבר פרש מהמירוץ. דין המשיך להוביל, אולם האספה הביאה 38% מקולותיה לקרי, ו-32% לאדוארדס. דין השיג רק 18%, ואילו גפהארדט השיג 11% בלבד. דין וגפהארדט התעמתו אחד עם השני לקראת האספה. בעקבות התוצאה המאכזבת מבחינתו, פרש דיק גפהארדט מהמירוץ.
לא פחות מעצם המפלה הזיק לדין נאום התבוסה בליל הבחירות באיווה. בנאום ששלהב את הקהל אך נראה גרוע בטלוויזיה, הוא פשט את הז'קט, קיפל את השרוולים, ומנה בהתלהבות את המדינות אליהם מסע הבחירות ימשיך עד כיבוש הבית הלבן, כשלבסוף הוסיף צרחה. הנאום זכה לכינוי "I have a scream" (בהשאלה מ- "I have a dream ") והקטע שודר ללא הרף בטלוויזיה, ששלחה כלפיו חצי לעג שוב ושוב, וגרם בקרב המצביעים הדמוקרטיים לחשש באשר לאופיו, ולסיכוייו להיבחר. רבים טענו שדין הותקף בידי התקשורת.
קרי התחיל להשתמש בסלוגן "קאמבק קרי".
מועמדויות > המפלגה הדמוקרטית > הפריימריז בניו המפשייר

ב-27 בינואר, קרי שוב ניצח, וקיבל 39% מהקולות בפריימריז בניו המפשייר. דין השיג 26%, ואחריהם היו קלארק ואדוארדס. בעימות דין וקרי בלטו במיוחד.
מועמדויות > המפלגה הדמוקרטית > הפריימריז בקרולינה הדרומית

כעבור שבוע, אדוארדס ניצח בקרולינה הדרומית, והיה במקום השני מול קלארק באוקלהומה. ליברמן פרש מהמירוץ למחרת היום. קרי שלט בפברואר וזכה בעשר מדינות ברצף. קלארק ודין פרשו שניהם לאחר מכן, ואדוארדס נשאר האיום היחידי על מועמדות קרי. קוצ'יניץ ושרפטון המשיכו לרוץ למרות כישלונותיהם.
מועמדויות > המפלגה הדמוקרטית > סופר טיוזדיי

בסופר טיוזדיי במרץ, קרי ניצח בשמונה מדינות ובאסיפת הבחירה במינסוטה. דין, למרות שפרש שבועיים קודם לכן, ניצח בוורמונט, מדינתו. אדוארדס היה במקום השני מאחורי קרי בג'ורג'יה, בהפרש זעום, אבל זכה רק בקרולינה הדרומית, ופרש. שרפטון פרש קצת לאחר מכן. קוצ'יניץ לא פרש עד ליולי.
מועמדויות > המפלגה הדמוקרטית > הוועידה הדמוקרטית הלאומית

ב-6 ביולי, קרי בחר באדוארדס לסגנו, קצת לפני הוועידה הלאומית בבוסטון. לקראת הוועידה, קרי ואדוארדס הבטיחו להפוך את אמריקה ל"חזקה יותר בפנים ומכובדת יותר בחוץ". קרי הזכיר את הרקע שלו במלחמת וייטנאם, ואמר שהעתיד לא שייך לפחד אלא לחופש, משפט שהפך לסיסמה שלו.
את הוועידה פתח הסנאטור מאילינוי (והנשיא לעתיד) ברק אובמה, שחיזק את מעמדו במפלגה.
מועמדויות > מועמדים נוספים

עוד ארבעה צמדים ניסו להתמודד על הנשיאות:
מייקל בדנריק וריצ'רקד קמפנה, מהמפלגה הליברטריאנית. נבחרו בוועדית המפלגה באטלנטה, ג'ורג'יה במאי 2004.
דייוויד קוב ופאט למארק, ממפלגת הירוקים. נבחרו בוועידת המפלגה שהתקיימה במילווקי, ויסקונסין ביוני 2004.
ראלף ניידר ופיטר קמג'ו. ניידר וקמג'ו רצו כעצמאיים ונתמכו על-ידי המפלגה הרפורמיסטית ומפלגות קטנות ועצמאיות ברחבי המדינה. קמג'ו רץ לנשיאות מטעם מפלגת העובדים הסוציאליסטים בבחירות 1976.
מייקל פרוטקה וצ'אק בלדווין, ממפלגת החוקה. נבחרו בוועידת המפלגה שהתקיימה בפנסילבניה ביוני 2004.
מערכת הבחירות > מסע הבחירות

בוש התמקד בביטחון הלאומי, והציג את עצמו כמנהיג החלטי לעומת קרי ההפכפך. הרעיון היה לגרום למצביעים להאמין שבוש מספיק קשוח כדי להילחם בטרור ואילו קרי לא יספק ביטחון. כמו אביו ב-1988, בוש טען שקרי היה "ליברל ממסצ'וסטס" שלא היה בקשר עם רוב האמריקנים. הסלוגן של קרי, "חזקה יותר בפנים ומכובדת יותר בחוץ", הדגישה את ענייני הפנים. קרי גם טען שבוש פגע בבעלי ברית אמריקניים במדיניות החוץ שלו.
לפי הסקרים, תומכי בוש הדגישו בעיקר את נושאי הטרור וערכי המשפחה. תומכי קרי הדגישו את המלחמה בעיראק, הכלכלה וביטוח הבריאות.
במהלך כהונתו של בוש, התמיכה בו לאחר פיגועי 11 בספטמבר ירדה בהתמדה, ועלתה רק במלחמה בעיראק ולאחר לכידתו של סדאם חוסיין. תומכי קרי ניצלו זאת וביצעו קמפיין אנטי-מלחמתי.
במרץ 2004, ארגונים נגד גזענות תקפו את בוש וצ'ייני, כיוון שמודעת בחירות שלהם הציגה איש מזרח תיכוני בצורה שלילית. באוגוסט ובספטמבר, בוש הואשם בכך שלא השלים את שירותו בחיל האוויר הטקסני. קרי הואשם בידי יוצאי צבא שהגזים במעשיו במלחמה בווייטנאם.
בתחילת ספטמבר, בוש התחיל להוביל על קרי, וסקרים הראו שהוא מוביל ב-14%.