stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקבינט של ארצות הברית בממשל ביל קלינטון
הקבינט > מזכירי מחלקות הממשל

מזכיר המדינה: וורן כריסטופר (1993–1997), מדליין אולברייט (1997–2001),
מזכיר האוצר: לויד בנטסן (1993–1994), רוברט רובין (1995–1999), לורנס סאמרס (1999–2001)
מזכיר ההגנה: לס אספין (1993–1994), ויליאם פרי (1994–1997), ויליאם כהן (1997–2001)
התובעת הכללית: ג'אנט רינו (1993–2001)
מזכיר הפנים: ברוס בביט (1993–2001)
מזכיר החקלאות: מייק אספי (1993–1994), דן גליקמן (1995–2001)
מזכיר המסחר: רון בראון (1993–1996), מיקי קנטור (1996–1997), ויליאם דיילי (1997–2000), נורמן מינטה (2000–2001)
מזכיר העבודה: רוברט רייך (1993–1997), אלכסיס הרמן (1997–2001)
מזכירת הבריאות ושירותי האנוש: דונה שלאלה (1993–2001)
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני: הנרי סינסרוס (1993–1997), אנדרו קואומו (1997–2001)
מזכיר התחבורה: פדריקו פניה (1993–1997), רודני סלייטר (1997–2001)
מזכיר האנרגיה: הייזל או'לירי (1993–1997), פדריקו פניה (1997–1998), ביל ריצ'רדסון (1998–2001)
מזכיר החינוך: ריצ'רד ריילי (1993–2001)
המזכיר לענייני חיילים משוחררים: ג'סי בראון (1993–1997), טוגו וסט (1998–2000), הרשל גובר (2000–2001)
הקבינט > בעלי תפקידים ברמת הקבינט

סגן הנשיא: אל גור (1993–2001)
ראש מטה הבית הלבן: מק מקלרטי (1993–1994), ליאון פאנטה (1994–1997), ארסקין בואולס (1997–1998), ג'ון פודסטה (1998–2001)
מנהלת הסוכנות להגנת הסביבה: קרול בראונר (1993–2001)
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות: מדליין אולברייט (1993–1997), ביל ריצ'רדסון (1997–1998), ריצ'רד הולברוק (1999–2001)
מנהל משרד הניהול והתקציב: ליאון פאנטה (1993–1994), אליס ריבלין (1994–1996), פרנקלין ריינס (1996–1998), ג'ק לו (1998–2001)
מנהל התוכנית הלאומית לפיקוח על סמים: לי בראון (1993–1995), ברי מק'פרי (1996–2001)
נציג הסחר: מיקי קנטור (1993–1996), שרלין ברשפסקי (1997–2001)
מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום: ג'יימס לי ויט (1993–2001)
מנהל סוכנות הביון המרכזית: ג'ון דויטש (1995–1996), ג'ורג' טנט (1997–2001)
מנהל הרשות לעסקים קטנים: פיליפ לדר (1994–1997), איידה אלוורז (1997–2001)
הערות שוליים

↑  נושא תפקיד זה היה חבר בקבינט בממשלי הנשיאים פורד, קרטר ורייגן.
↑  מונה ב-1997 למזכיר האנרגיה.
↑  מזכיר בפועל.
↑  קודמה בתפקיד בקבינט ומונתה ב-1997 למזכירת המדינה.
↑  קודם בתפקיד בקבינט ומונה ב-1998 למזכיר האנרגיה.
↑  מונה ב-1994 לראש מטה הבית הלבן.
↑  קודם בתפקיד בקבינט ומונה ב-1996 כמזכיר המסחר.
↑  מונה לתפקיד ב-1993, צורף לקבינט ב-1996.
הקרן לסיוע ליצואנים

הקרן הממשלתית לסיוע ליצואנים היא כלי סיוע של ממשלת ישראל לעסקים יצואנים.
מטרת הקרן היא לסייע ליצואנים בעלי פוטנציאל התפתחות ויצירת מקומות עבודה חדשים לישראלים בישראל. הקרן מעמידה הלוואות בסכום של עד מיליון דולר אמריקני, בערבות מדינה של 70%, באמצעות שני בנקים מסחריים: בנק אוצר החייל ובנק מרכנתיל דיסקונט. תהליך קבלת ההלוואה כרוך בבדיקה כלכלית של גוף כלכלי מקצועי, והחלטת ועדת אשראי המשותפת עם נציגי הבנק, משרד התמ"ת והחשב הכללי.
היסטוריה

הקרן הוקמה במהלך 2006 ועד נובמבר 2008 נתנה מענה לעסקים יצואנים רק עבור ביצוע תוכנית שיווקית להשקעות בייצוא. מאז, מעמידה הקרן הלוואות למגוון צרכים שונים בהם: הון חוזר, השקעות בציוד, פעולות שיווק בחו"ל, תוך הקלה בביטחונות הנדרשים מהיצואנים לצורך קבלת ההלוואה.
עד תחילת 2010 אושרו בקרן הלוואות בסך של מעל 80 מיליון ש"ח.
תנאי הקרן

סכום הלוואה מקסימלי:
מדרגה ראשונה- עסקים עם מחזור מכירות עד 500,000 דולר זכאים לקבל הלוואה עד 100,000 דולר
מדרגה שנייה- עסקים עם מחזור מכירות העולה על 500,000 דולר אך נמוך מ-15 מיליון דולר זכאים לקבל הלוואה עד מיליון דולר או 20% ממחזור המכירות (הנמוך מביניהם).
תקופת ההלוואה: עד חמש שנים, מתוכן עד שנת גרייס (דחיית תשלומים) על תשלומי הקרן.
ריבית: בתנאי השוק
ביטחונות: 70% ערבות המדינה. 30% ביטחונות על ידי הלווים. בעלי החברה נדרשים לתת ערבות אישית.
יצואנים אשר חברים בהתאחדות התעשיינים זכאים להעמדת ביטחונות מלאים על ידי ההתאחדות ואינם נדרשים להעמיד ביטחונות נוספים.
עלויות: אגרה בסך 500 ש"ח למשרד האוצר ועמלה בסך 250 ש"ח לבנק.
תהליך קבלת ההלוואה

תהליך קבלת ההלוואה מורכב משלושה שלבים עיקריים:
מילוי השאלון ומסירתו בצירוף הנספחים לחברת 'תבור', פגישה של הכלכלן הלקוחות והעברת חוות הדעת לוועדת האשראי.
הבנק מבצע בדיקה כלכלית ללקוחות.
הבקשה נידונה בוועדת האשראי ונקבע האם לאשרה ובאילו תנאים.
וולף שטיינשלייגר

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1918 חמלניצקי, אוקראינה 
 פטירה:  10 באפריל 2013 (בגיל 94) מוסקבה, רוסיה 
 ענף מדעי:  רדיופיזיקה 
 מקום קבורה:  בית קברות ווסטריאקובסקויה 
 מקום לימודים:  המכון להנדסת אנרגיה של מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  Vladimir Kotelnikov 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  פרס ברית המועצות 
 
וולף שטיינשלייגר (ברוסית: Вольф Бенционович Штейншлейгер‏; 5 באוקטובר 1918 - 10 באפריל 2013) היה מדען ומהנדס סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. הוא היה מומחה בבניית לייזירם, מערכות מכ"ם ותמיכה ברדיו-אסטרונומיה.
קורות חיים

וולף שטיינשלייגר נולד בשנת 1918 בחמלניצקי למשפחה יהודית. זו הייתה תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה שבסופה העיר נכללה באוקראינה הסובייטית ובהמשך בברית המועצות.
לאחר סיום בית ספר שטיינשלייגר למד הנדסת רדיו במכון האנרגטי במוסקבה וסיים את הלימודים בשנת 1939.
בשנים 1941–1943 הוא עבד באופה על מערכות תקשורת מוצפנת לצורכי הממשל הסובייטי.
בשנת 1945 שטיינשלייגר החל לעבוד במפעל לבניית מכשור שבהמשך שולב בתשלובת "וגה". הוא עבד שם כול תקופת פעילותו. במקביל הוא היה מלמד באוניברסיטת מוסקבה (1950–1954), מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה (1964–1968) ובמכון לבניית מכשור אלקטרוני (1968–1974). הוא כיהן בדרגת פרופסור משנת 1968. בשנה 1963 הוא סיים לימודי פוסט דוקטורט.
שטיינשלייגר היה מומחה לפיתוח מערכות לייזר בתדרים גבוהים במיוחד. מערכות שהוא פיתח הגדילו רגישות של רדיוטלסקופים ומערכות קשר עם הלוויינים. הוא גם היה פעיל בפיתוח מערכת לצורכי ביטחון. שטיינשלייגר פרסם כ-150 מאמרים מדעיים, מספר ספרים וקיבל 50 פטנטים על המצאותיו.
בשנת 1987 שטיינשלייגר התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמי הלמדעים של ברי המועצות. בשנת 1951 וב-1976 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
שטיינשלייגר נפטר בשנת 2013 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ימי קרטר

טקס ההשבעה של הקבינט, 1977
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ימי קרטר כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא קרטר ב-20 בינואר 1977 ועד לסיום כהונתו ב-20 בינואר 1981.
הרכב הקבינט

הנשיא קרטר צירף לקבינט ארבעה אישים שלא כיהנו בו בתקופת קודמו פורד:
מזכירי מחלקת האנרגיה ומחלקת החינוך, אשר הוקמו במהלך כהונתו
היועץ לביטחון לאומי
יושב ראש מועצת היועצים הכלכליים
בסך הכל כלל הקבינט 22 בעלי תפקידים (20 בתחילת הכהונה, 21 מ-1977 ועד 1979). כיהנו בו 30 גברים ושלוש נשים. שמונה מהם כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של קרטר.
חברת הקבינט פטרישה רוברטס האריס הייתה האשה האפרו-אמריקאית הראשונה לכהן בקבינט של ארצות הברית.
הקבינט > מזכירי מחלקות הממשל

מזכיר המדינה: סיירוס ואנס (1977–1980), אדמונד מאסקי (1980–1981)
מזכיר האוצר: ו. מייקל בלומנטל (1977–1979), ג. ויליאם מילר (1979–1981)
מזכיר ההגנה: הרולד בראון (1977–1981)
התובע הכללי: גריפין בל (1977–1979), בנג'מין סיווילטי (1979–1981)
מזכיר הפנים: ססיל אנדרוס (1977–1981)
מזכיר החקלאות: רוברט ברגלנד (1977–1981)
מזכיר המסחר: חואניטה קרפס (1977–1980), פיליפ קלוצניק (1980–1981)
מזכיר העבודה: ריי מרשל (1977–1981)
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש: ג'וזף קליפאנו (1977–1979), פטרישה רוברטס האריס (1979–1981)
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני: פטרישה רוברטס האריס (1977–1979), מון לנדריאו (1979–1981)
מזכיר התחבורה: ברוק אדמס (1977–1979), ניל גולדשמידט (1979–1981)
מזכיר האנרגיה: ג'יימס שלזינג'ר (1977–1979), צ'ארלס דאנקן (1979–1981)
מזכירת החינוך: שירלי הפסטדלר (1979–1981)
הקבינט > בעלי תפקידים ברמת הקבינט

סגן הנשיא: וולטר מונדייל (1977–1981)
ראש מטה הבית הלבן: לא מאויש (1977–1979), המילטון ג'ורדן (1979–1980), ג'ק ווטסון (1980–1981)
מנהל משרד הניהול והתקציב: תומאס לאנס (1977–1977), ג'יימס מקינטייר (1978–1981)
מנהל הסוכנות להגנת הסביבה: דאגלס קוסטל (1977–1981)
מנהל סוכנות הביון המרכזית: סטנספילד טרנר (1977–1981)
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות: אנדרו יאנג (1977–1979), דונלד מקהנרי (1979–1981)
נציב הסחר: רוברט שטראוס (1977–1979), רובין אסקיו (1979–1981)
היועץ לביטחון לאומי: זביגנייב בז'ז'ינסקי (1977–1981)
יושב ראש מועצת היועצים הכלכליים: צ'ארלס שולץ (1977–1981)
הערות שוליים

↑  מחלקת האנרגיה החלה לפעול ב-1977. מחלקת החינוך פוצלה מן המחלקה לבריאות, חינוך ורווחה והחלה לפעול ב-1979.
↑  עד 1979 היה שם המחלקה מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה.
↑  האריס עברה ב-1979 לכהן כמזכירת מחלקת הבריאות ושירותי האנוש.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565691105171  LCCN: sh85140473
ואניה מילינקוביץ'-סאביץ'

ואניה מילינקוביץ'-סאביץ' (בסרבית: Вања Милинковић-Савић; נולד ב-20 בפברואר 1997 באורנסה שבספרד) הוא כדורגלן סרבי יליד ספרד המשחק בעמדת השוער בקבוצת טורינו מהסרייה א' ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים

מילינקוביץ'-סאביץ' גדל במחלקות הנוער של גראצר א.ק. ו-וויבודינה נובי סאד. ב-5 באוגוסט 2014 חתם מילינקוביץ'-סאביץ' במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג, והושאל בחזרה לוויבודינה נובי סאד מליגת העל הסרבית. הוא ערך 17 הופעות ליגה במדי וויבודינה נובי סאד.
ב-26 בנובמבר 2015 חתם מילינקוביץ'-סאביץ' על חוזה לארבע עונות וחצי בלכיה גדנסק מליגת העל הפולנית. הוא ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 ביולי 2017 חתם מילינקוביץ'-סאביץ' בטורינו מהסרייה א', ממנה הושאל לספאל מהסרייה א', לאסקולי מהסרייה ב' ולסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
קריירה בינלאומית

ב-11 בנובמבר 2021 ערך מילינקוביץ'-סאביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 4-0 על נבחרת קטר במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר יורו 2024.
חיים אישיים

ואניה מילינקוביץ'-סאביץ' נולד באורנסה שבספרד למשפחה העוסקת בספורט. אביו, ניקולה מילינקוביץ', שיחק גם כן כדורגל, ואמו, מילאנה סאביץ', הייתה שחקנית כדורסל. ואניה הוא אחיו הקטן של סרגיי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לאציו מהסרייה א', וכן יחד עמו בנבחרת סרביה.
תארים

גביע העולם עד גיל 20 (1): 2015
הערות שוליים

↑  Milinkovic deal finalised באתר הרשמי של מנצ'סטר יונייטד, 5 באוגוסט 2014 (באנגלית)
↑  Vanja Milinković-Savić nowym bramkarzem Lechii Gdańsk באתר הרשמי של לכיה גדנסק, 26 בנובמבר 2015 (בפולנית)
↑  Head-coach Dragan Stojković announces the list of players for the FIFA World Cup 2022 in Qatar באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הסרבית, 11 בנובמבר 2022 (באנגלית)
↑  HEAD-COACH DRAGAN STOJKOVIĆ SELECTED 26 PLAYERS FOR GERMANY באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הסרבית, 27 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת סרביה – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 דמיטרוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 אראקוביץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 ולקוביץ' •  6 מקסימוביץ' •  7 רדוניץ' •  8 גודל •  9 א. מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 יוביץ' •  12 ראיקוביץ' • 13 ס. מיטרוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 לוקיץ' • 17 קוסטיץ' • 18 ולאחוביץ' • 19 רצ'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 ג'ורצ'יץ' • 22 לזוביץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 א. איליץ' • 25 מלאדנוביץ' • 26 גרוייץ' • מאמן: סטויקוביץ' |  1 דמיטרוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 אראקוביץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 ולקוביץ' •  6 מקסימוביץ' •  7 רדוניץ' •  8 גודל •  9 א. מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 יוביץ' •  12 ראיקוביץ' • 13 ס. מיטרוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 לוקיץ' • 17 קוסטיץ' • 18 ולאחוביץ' • 19 רצ'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 ג'ורצ'יץ' • 22 לזוביץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 א. איליץ' • 25 מלאדנוביץ' • 26 גרוייץ' • מאמן: סטויקוביץ' | סרביה |
| נבחרת סרביה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ראיקוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 סטואיץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 מקסימוביץ' •  6 גודל •  7 ולאחוביץ' •  8 יוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קוסטיץ' •  12 פטרוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 מיאילוביץ' • 17 איליץ' • 18 ראטקוב • 19 סמרג'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 גאצ'ינוביץ' • 22 לוקיץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 ספאייץ' • 25 מלאדובניץ' • 26 בירמנצ'ביץ' • מאמן: סטויקוביץ' |  1 ראיקוביץ' •  2 פבלוביץ' •  3 סטואיץ' •  4 מילנקוביץ' •  5 מקסימוביץ' •  6 גודל •  7 ולאחוביץ' •  8 יוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קוסטיץ' •  12 פטרוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 ז'יבקוביץ' • 15 באביץ' • 16 מיאילוביץ' • 17 איליץ' • 18 ראטקוב • 19 סמרג'יץ' • 20 ס. מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 גאצ'ינוביץ' • 22 לוקיץ' • 23 ו. מילינקוביץ'-סאביץ' • 24 ספאייץ' • 25 מלאדובניץ' • 26 בירמנצ'ביץ' • מאמן: סטויקוביץ' | סרביה |
השלכת הרימון בכנסת

| --- | --- |

בית פרומין, ברחוב קינג ג'ורג' בירושלים, שבו שכנה הכנסת בשנים 1950 - 1966, ובו התרחש אירוע השלכת הרימון. תמונה מראשית שנות ה-50 של המאה ה-20
 תאריך:  29 באוקטובר 1957
 מקום:  בית פרומין, ירושלים
 קואורדינטות:  31°46′49″N 35°12′56″E﻿ / ﻿31.780278°N 35.215556°E﻿ / 31.780278; 35.215556
 נשק:  רימון יד
 פצועים:  4
 he
 
משה דואק לאחר מעצרו בידי המשטרה, 6 בנובמבר 1957
תקרית השלכת הרימון בכנסת התרחשה ב-29 באוקטובר 1957. משה דואק, בן 24, השליך רימון יד אל מליאת הכנסת, ששכנה באותה עת בבית פרומין. כתוצאה מהשלכת הרימון נפצעו ראש הממשלה ושלושה מהשרים.
אירועים קודמים

לאירוע השלכת הרימון בכנסת קדמו מספר התקפות. ב-12 בספטמבר 1949 חדר אברהם צפתי, עולה חדש מאיראן, למשכנה הזמני של הכנסת בבניין קולנוע קסם בתל אביב. הוא ניסה לפתוח באש מתת-מקלע סטן על חברי הכנסת ועל חברי הממשלה. סדרני הכנסת השתלטו עליו לפני שהספיק לפתוח באש והוא התגלה כאדם מעורער בנפשו. בשנת 1951 ניסתה מחתרת דתית קיצונית בשם "ברית הקנאים", לפגוע בכנסת כמחאה על גיוס נשים לצה"ל.
כבר ב-31 במרץ 1956 שלח קצין הכנסת דאז יונה חצור מכתב ליושב ראש הכנסת, יוסף שפרינצק. במכתב כתב חצור: "לפי המצב הקיים, יכול סתם מטורף לעלות ליציע הכנסת ולזרוק משם רימון יד בלי שיהיה לאל ידינו לעשות דבר. אפילו יתפסוהו הסדרנים בעוד מועד - בזאת יש להטיל ספק - לרוב לא יוכלו למנוע את התפוצצות הרימון. כל מה שדרוש לאיש זה היא תעודת זהות והופעה חיצונית נורמלית".
זורק הרימון

זורק הרימון, משה דואק (או דוויק) נולד בחלב, סוריה ב-1933. בגיל 13 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. תחילה התגורר בקיבוץ דורות ואחר-כך בגליל ים. בצה"ל שירת בחיל הקשר והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
באוקטובר 1953 תבע את הסוכנות היהודית על נזק שנגרם לו, לטענתו, במהלך קטטה בקיבוץ גליל ים. תביעתו נדחתה והוא ערער לבית המשפט העליון כשהוא מייצג את עצמו ומגיש את טענותיו בחוברת של 50 עמודים, שכללה ביטויים חריפים נגד השופט שפסק נגדו. בית המשפט העליון דחה את ערעורו, אך לבקשת נשיא בית המשפט יצחק אולשן הבטיח נציג הסוכנות שייעשו מאמצים לסייע לדואק במציאת עבודה. במאי 1956 שלח דואק מכתב לנשיא בית המשפט העליון, בו איים על מוסדות ואישים שונים בחבלה גופנית אישית אם לא יחודש בירור תביעתו נגד הסוכנות ועליית הנוער. בעקבות זאת נעצר דואק ואושפז במרכז הרפואי לבריאות הנפש בבאר יעקב למספר חודשים.
האירוע

דואק הגיע למשכן הכנסת ביום שלישי, ד' בחשוון תשי"ח, 29 באוקטובר 1957. הכנסת שכנה באותה תקופה בבית פרומין, ברחוב המלך ג'ורג'. בכניסה לבניין לא הייתה אבטחה למעט שני נוטרים לא חמושים שעמדו בכניסה. יום הדיונים היה אמור להיות שגרתי ולא הוקדשה תשומת לב מיוחדת לנכנסים. דואק נכנס בקלות לבניין, וקיבל ללא בעיה אישור להיכנס ליציע האורחים.
ישיבת הכנסת ה-347 של הכנסת השלישית החלה בשעה 16:05 בדיון ביטחוני, בדברים של חבר הכנסת יוחנן בדר, ואחריו פרץ ברנשטיין ומאיר ארגוב. אחריהם עלה לדוכן הנואמים חבר הכנסת יצחק רפאל. במהלך נאומו, בסביבות השעה 18:00, השליך דואק את הרימון, מסוג מילס אל האולם. רפאל הבין את המתרחש, צעק "פצצה" ונשכב על הרצפה. בכך כנראה ניצל מפגיעה קשה. הרימון התפוצץ בין דוכן הנואמים לשולחן הממשלה ושר הדתות, משה שפירא, שהיה הקרוב ביותר לפיצוץ, נפצע קשה מרסיס בבטנו. שר התחבורה, משה כרמל, שישב לידו נפצע קל יותר וידו נשברה מעוצמת הפיצוץ. שר החינוך, זלמן ארן, שהיה סמוך אליהם ניצל מכיוון שקם מכיסאו זמן קצר לפני כן. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ששאל "מי עשה זה?" נפצע קל, וכך גם שרת החוץ, גולדה מאיר.
סגן יושב ראש הכנסת, ישראל ישעיהו-שרעבי, שהיה יו"ר הישיבה, הודיע על הפסקת הישיבה בשעה 18:17. כמה חברי כנסת ניגשו מיד לטפל בראש הממשלה, שפונה מחוץ לבניין למכונית, שלקחה אותו לבית החולים. חבר הכנסת ד"ר שמשון יוניצ'מן, רופא בהכשרתו, טיפל בשפירא ולאחר מכן בכרמל. גולדה מאיר ביקשה שיטפלו לפניה בפצועים האחרים, ולבסוף קיבלה סיוע מחבר הכנסת אליעזר שוסטק. שלושתם פונו לבית החולים.
בכנסת התעוררה מהומה רבה. דואק ניסה להימלט, אך נלכד על ידי אנשים שהיו לידו וראו אותו משליך את הרימון לתוך האולם. אנשי ביטחון שהיו בסיור שגרתי בבניין השתלטו על דואק והחלו בחקירה ראשונית שלו, שהוקלטה. הוא נשמע מבולבל, בכה והביע חרטה. החשש הראשון היה שמדובר בפיגוע על רקע לאומני, על רקע טבח כפר קאסם שיום השנה הראשון להתרחשותו היה אמור להיות באותו יום 29 באוקטובר, או כנקמה על מבצע סיני, שיום השנה הראשון להתרחשותו חל גם הוא ב-29 באוקטובר. תוך זמן קצר זוהה דואק, והמשטרה הודיעה ליושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק כי מדובר באדם לוקה בנפשו.
לאחר האירוע

תוך זמן קצר התאספו ליד בית פרומין אנשים רבים. אף על פי שכבר בשעה 19:00 נמסרה הודעה בחדשות קול ישראל על האירוע וצוין שהמניע אינו לאומני, ניסו רבים להתנפל על דואק כאשר הוצא מן הבניין על ידי השוטרים, ואלו הצליחו בקושי למנוע לינץ'. לאחר ניקוי האולם וסידורו, חודשה ישיבת הכנסת בשעה 20:52.
כמה שעות אחרי האירוע שלח בן-גוריון מכתב אל הוריו של משה דואק, שהתגוררו אז בפרדסיה. המכתב הובא אליהם למחרת על ידי קצין משטרה. במכתב נכתב: "אני יודע כי אתם מצטערים יחד עם כל בני ישראל על הפשע המתועב והאווילי שביצע אתמול בנכם. אין זו אשמתכם. אתם חיים במדינת ישראל, ובה שולט צדק ויושר, ואני מקווה שלא יאונה לכם ולשאר בניכם כל רע. והלוואי שתצליחו לחנך שאר הילדים שלכם למעשים טובים ולאהבת ישראל".
בחקירת המשטרה נתגלו עוד שני רימונים ליד ביתו של דואק, והתברר כי הוא גנב אותם מצה"ל. דואק ביקש לשחרר אותו בערבות במהלך החקירה, אך בקשתו נדחתה על ידי בית המשפט. יומיים לאחר האירוע שחזר דואק את המעשה, ואמר כי ביקר בבניין הכנסת כמה פעמים כדי להכיר את המקום. לדבריו לא התכוון לפגוע בשרים ובחברי הכנסת, אך לא הצליח להסביר מדוע השליך את הרימון, למעט אמירתו כי ביקש לעורר תשומת לב למצוקתו. בחקירה התברר עוד כי דואק נפגש עם בן-גוריון בשדה בוקר עוד לפני השלכת הרימון, ובן-גוריון זיהה אותו לאחר המקרה.
בן-גוריון אושפז בבית החולים הדסה. מספר ימים לאחר האירוע בכנסת, ב-2 בנובמבר, התאבד מזכירו הצבאי ומקורבו של בן-גוריון, נחמיה ארגוב, לאחר תאונת דרכים בה היה מעורב. היה חשש שאם תגיע לאוזני בן-גוריון הידיעה המצערת על ההתאבדות, הדבר יפגע בבריאותו. משום כך, ביום בו פורסמה הידיעה, הדפיסו חלק ממערכות העיתונים מספר קטן של גליונות שיועדו במיוחד עבור ראש הממשלה, ובהם לא אוזכרה התאבדותו של ארגוב. אותם גיליונות עיתונים שהגיעו לידיו, היו מקור המידע העיקרי של בן-גוריון בענייני אקטואליה במהלך אשפוזו אז, וכך אכן נדחה המועד בו הגיע לאוזניו המידע.
בעקבות האירוע נבחנו מחדש סידורי הביטחון בכנסת. ביציע האורחים הותקנה מחיצה משוריינת, וקצין הכנסת החל לבצע בדיקות לנכנסים לבניין, כולל חיפוש בתיקים. בעקבות האירוע הוחלט על הקמת היחידה לאבטחת אישים של השב"כ, שהוקמה ב-1958, ועל הקמת משמר הכנסת.
בן-גוריון, גולדה מאיר ומשה כרמל החלימו במהירות. משה שפירא עבר תקופת החלמה ממושכת יותר, במהלכה נוסף לשמו השם "חיים".
דואק נידון ל-15 שנות מאסר. לאחר שהיה כלוא במשך 10 שנים פנה לבית המשפט הגבוה לצדק בדרישה שיצווה על שר הפנים באותה עת, משה חיים שפירא, להמליץ בפני הנשיא על חנינה עבורו. בית המשפט דחה את עתירתו. דואק שב לתודעה הציבורית בשנת 1988, כשהקים את מפלגת "תרשיש" - מפלגה דתית-מזרחית, שקראה בין השאר להקמת מכללה על בסיס של תורה ועבודה בנתניה, והתפרסמה בקריאה "נוער-נוער-נוער", אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
ראו גם

הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1954)
הערות שוליים

↑  גדעון אלון, ההתרעה המוקדמת בכנסת לפני השלכת הרימון ב־57', באתר ישראל היום, 18 בדצמבר 2020
↑  המתנקש סילק חשבון עם הסוכנות, הצופה, 30 באוקטובר 1957
↑  תביעת פיצויים מהסוכנות היהודית, זמנים, 14 באוקטובר 1953
↑  נדחה ערעורו של חניך ע.נ. שתבע פיצויים, שערים, 1 באוגוסט 1955
↑  נדחה ערעורו של חניך ע.נ. שתבע פיצויים, זמנים, 1 באוגוסט 1955
↑  שני רימוני יד נתגלו בקרבת בית המתנקש, הצופה, 31 באוקטובר 1957
↑  דואק איים על נשיא בית המשפט העליון, קול העם, 31 באוקטובר 1957
1 2 3 4 5 6  משמר הכנסת, מידע היסטורי, באתר הכנסת.
1 2 3  הישיבה השלוש­ מאות ­וארבעים ­ושבע של הכנסת השלישית, באתר הכנסת.
↑  יצחק דיש, מתנקש שנתפס הטיל רימון לאולם הכנסת, חרות, 30 באוקטובר 1957
1 2 3 4 5 6  ירון דרוקמן, כשרימון הושלך על ראש הממשלה והשרים בכנסת, באתר ynet, 24 באוקטובר 2015
↑  השב"כ מקבל את האחריות על אבטחת אישים, באתר שירות הביטחון הכללי.
↑  ביהמ"ש הגבוה לצדק דחה בקשת משה דואק, מעריב, 5 בינואר 1967
יציע האורחים בבית פרומין, מעל האולם שבו התכנסה מליאת הכנסת. תמונה מ-1964, 7 שנים לאחר אירוע השלכת הרימון, ולאחר התקנת מחיצה משוריינת ביציע שנועדה למנוע הישנות מקרה דומה
אולם המליאה: דוכן הנואמים, שולחן הממשלה ומאחוריו שולחן למומחים שאינם חברי הכנסת. הרימון הושלך מלמעלה ונחת בין דוכן הנואמים לשולחן הממשלה
הרכבת התחתית של טביליסי

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  גאורגיה
 עיר:  טביליסי
 מפעיל:  טביליסיס מטרו בע"מ
 מידע על ההקמה
 פתיחת המערכת:  1966
 מידע על המערכת
 אורך המערכת:  26.3 ק"מ
 רוחב המסילה:  1,520 מ"מ
 מספר נוסעים ביום:  301,000 בממוצע
 מספר נוסעים בשנה:  110 מיליון (2006)
 מספר הקווים:  2 (אחד נוסף בבניה)
 מספר התחנות:  22
 ttc.com.ge/en
 תרשים המערכת
 
 
הרכבת התחתית של טביליסי (בגאורגית: თბილისის მეტროპოლიტენი - "תבּיליסיס מֶטרוֹפּוֹליטֶני") היא מערכת להסעת המונים בעיר טביליסי. הקו הראשון של הרשת נחנך בחלקו בשנת 1966, ובכך הפכה טביליסי לעיר הרביעית בברית המועצות שלה רכבת תחתית.
היסטוריה

הקמת הרכבת התחתית בעיר החלה בשנת 1953 וב-11 בינואר 1966 נחנכו שש התחנות הראשונות של קו 1 שהיה באורך של 6.3 ק"מ. קו 1 הוארך באופן מתמיד ונוספו לו תחנות חדשות בשנים 1967, 1971, 1985 ו-1989. חמש התחנות הראשונות של קו 2 נחנכו ב-3 בספטמבר 1979 ובשנת 2000 נוספה לו התחנה השישית.
חלק מהתחנות זכו בשמות חדשים לאחר עצמאותה של גאורגיה, אך קשיים כלכליים גרמו להתדרדרות מצבה של הרכבת התחתית בעיר, ולחוסר סדירות בפעילותה בשל הפסקות חשמל. עוד הפכה הרכבת התחתית למוקד של פשע, ואירעו בה מספר פיגועים, בהם שוטר לשעבר שפוצץ את עצמו בתחנת דידובה ב-9 באוקטובר 1997, רימון יד שהושלך לאחת התחנות ב-14 בפברואר 2000, והרעלה כתוצאה מגז בלתי מזוהה במרץ 2004.
מאז שנת 2004 השתפר מצב הביטחון ברכבת התחתית בשל מספר צעדים שננקטו לשם כך, ונשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי הורה ב-25 באוקטובר 2005 להתאים את הרכבת התחתית למקובל באירופה. עד סוף שנת 2007 אכן שופצו שבע תחנות ו-52 מהקרונות, אך עבודות הבנייה להוספת תחנה נוספת ליד אוניברסיטת טביליסי בקצה הדרומי של קו 2, ולהקמתן של חמש תחנות בקו 3 החדש, נמצאות במצב של קיפאון, חלקן מאז התקופה הסובייטית.
הרשת כיום

כיום כוללת המערכת שני קווים באורך כולל של 26.3 ק"מ ולאורכם 22 תחנות, שכולן, למעט שתיים, הן תת-קרקעיות. שני הקווים נפגשים בתחנת ואגזליס מוֹאֶדָני (ვაგზლის მოედანი, כיכר וגזלי), סמוך לתחנת הרכבת של טביליסי, ובכל אחד מהם פועל דפו. רוב התחנות בנויות בעומק רב מתחת לפני הקרקע, כפי שהיה מקובל בברית המועצות. תחנת רוסתוולי שוכנת 60 מטר מתחת לפני הקרקע ודרגנועים באורך של 120 מטר מובילים אל רציפיה. הרכבות עצמן מורכבות משלושה או מארבעה קרונות, אף שרציפי התחנות באורך של 100 מטר בממוצע, מתאימים לרכבות בנות חמישה קרונות. הרשת מופעלת באמצעות 156 קרונות מסך של 199 שבבעלות החברה, המשמשים ב-705 רכבות ביום. בשנת 2006 עשו 110 מיליון נוסעים שימוש ברכבת התחתית, ובכל יום היא מובילה כ-301,000 איש בממוצע. הרכבת התחתית פועלת בין 06:00 ל-01:00 במרווחים של 2.5 עד 4 דקות בין הרכבות, ומעסיקה 2,750 עובדים.
| שם הקו | מספר וצבע הקו | שם בגאורגית | השלמת הקו | שנת השלמת התחנה האחרונה | אורך | מספר תחנות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אחמֶטֶלי-וֶרקֶתילי | 1 | ახმეტელი-ვარკეთილის ხაზი | 1966 | 1989 | 19.6 ק"מ | 16 |
|  סָבּוּרתָלוֹ  | 2 | საბურთალოს ხაზი | 1979 | 2000 | 6.7 ק"מ | 6 |
קו אחמטלי-ורקתילי

קו אחמטלי-ורקתילי או בשמותיה הקודמים "קו דידובה-סאמגורי" או "קו גלאדני-ורקתילי" הוא קו שחלק ממנו היה הקו הראשון של המטרו וכיום חוצה את העיר בציר מצפון לדרום.
| מקטע | תאריך פתיחה |
| --- | --- |
דידובה-רוסתוולי: 11 בינואר 1966
רוסתוולי-300 אראגווי: 6 בנובמבר 1966
300 אראגווי-סאמגורי: 5 במאי 1971
סאמגורי-ורקתילי: 9 בנובמבר 1985
דידובה-גורמישווילי: 16 בנובמבר 1985
גורמישווילי-אחמטליס תאטרי: 7 בינואר 1989
קו סבורתלו

קו סבורתלו נפתח לראשונה בשנת 1979, והורחב מאז לכיוון מערב.
ראו גם

החשמלית של טביליסי
הפוניקולר של טביליסי
הטרוליבוס של טביליסי
הערות שוליים

↑  Georgian President Wants Tbilisi Metro To Be Brought Within European Standards
↑  האתר הרשמי
↑  לגבי התחתית של טביליסי, אין לי ידע ספציפי על אופן תפעול הדפו של המערכת הזאת.
↑  Urbanrail
↑  Train fleet
↑  Metro in figures