stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוכסות סקסוניה-לאוונבורג

סקסוניה-לאוונבורג בערך 1400 (ירוק), כולל השטחים שמדרום לאלבה והאמט נויהאוס, אך ללא האדלן מחוץ למפה במורד האלבה
דוכסות סקסוניה-לאוונבורג (בגרמנית: Herzogtum Sachsen-Lauenburg, שנקראה Niedersachsen (סקסוניה התחתונה) בין המאות ה-14 וה-17), הייתה דוכסות שהתקיימה בין השנים 1296–1803 ושוב בין השנים 1814–1876 באזור הדרום-מזרחי הקיצוני של האזור כיום שלזוויג-הולשטיין. המרכז הטריטוריאלי שלה היה ברובע המודרני של הרצוגטום לאוונבורג ובמקור בירתה המכונה לאוונבורג על אלבה, אם כי בשנת 1619 עברה הבירה לראצבורג.
שטחים לשעבר שאינם חלק ממחוז לאוונבורג של היום

בנוסף לטריטוריות הליבה במחוז המודרני של לאוונבורג, לפעמים שטחים אחרים, בעיקר מדרום לנהר האלבה, השתייכו לדוכסות:
שטח האדמה לאורך גדת האלבה הדרומית, המגיעים ממארשאכט עד ל-Amt Neuhaus, ומחברים באופן טריטוריאלי את ליבת הדוכסות עם האזורים הדרום-מזרחיים יותר של לאוונבורג. אדמה זו נמסרה לממלכת הנובר ב-1814. כעת היא חלק ממחוז הרבורג, סקסוניה התחתונה.
ה-Amt Neuhaus עצמו, כלל אז שטחים משני עברי האלבה, שנמסר לממלכת הנובר ב-1814. כיום, כל זה הוא חלק ממחוז לאוונבורג, סקסוניה התחתונה.
מובלעת ארץ האדלן באזור שפך האלבה, הופרדה מסקסוניה-לאוונבורג ב-1689 ונוהלה כטריטוריה נפרדת במשמורת אימפריאלית, לפני שנמסרה לברמן-ורדן ב-1731. כעת היא חלק ממחוז קוקסהאפן, סקסוניה התחתונה של היום.
חלק מהעיריות הצפון-אלביות של דוכסות הליבה לשעבר אינן חלק ממחוז לאוונבורג של היום, מאחר שהן הועברו לאזור הכיבוש הסובייטי דאז על ידי הסכם ברבר ליאשצ'נקו בנובמבר 1945.
היסטוריה > ירושה במחלוקת

עם מותו של הדוכס יוליוס פרנץ, בנו של יוליוס היינריך, נכחד קו לאוונבורג של בית אסקניה בענף הגברי. עם זאת, ירושה נשית הייתה אפשרית על פי החוקים הסקסוניים-לאוונבורגיים. שתיים שנותרו בחיים מתוך שלוש בנותיו של יוליוס פרנץ, אנה מריה פרנציסקה מסקסוניה-לאוונבורג וזיבילה אוגוסטה מסקסוניה-לאוונבורג נלחמו על ירושתה של הראשונה, האחות הגדולה. חולשתם נוצלה לרעה על ידי גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג מהנסיכות השכנה בראונשווייג-לינבורג, שפלש עם חייליו לסקסוניה-לאוונבורג, ובכך בלם את עלייתה של היורשת החוקית לכס הדוכסית אנה מריה.
לפחות שמונה מונרכיות שתבעו את הירושה, וכתוצאה מכך סכסוך שכלל עוד את הדוכסויות השכנות של מקלנבורג-שוורין ושל הולשטיין הדנית, כמו גם חמש הנסיכויות של אנהלט, שנשלטו על ידי בית אסקניה, וסקסוניה אשר ירשה את האסקנים הסקסונים-ויטנברגים בשנת 1422, שוודיה וברנדנבורג. צלה והולשטיין הדנית היו מעורבים צבאית, בעקבות הברית שחתמו ב-9 באוקטובר 1693 (המבורגר ורגליך), שצלה (שכבר החזיקה דה פקטו ברוב חלקי סקסוניה-לאוונבורג) תשמור על הדוכסות, בעוד שהמבצר בראצבורג שבוצר תחת שלטון צלה וכוון נגד הולשטיין, ייהרס. בתמורה, הולשטיין הדנית, שפלשה לראצבורג והרסה את המצודה, תסיג את חייליה.
גאורג וילהלם פיצה את יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, על תביעתו בסכום כסף נכבד, שכן אבותיהם של שני הנסיכים הללו כרתו הסכמי ירושה הדדיים עם הדוכסים לשעבר של סקסוניה-לאוונבורג. ה-Ritterschaft und Landschaft נשבעו אמונים לגאורג וילהלם כדוכס שלהם. ב-15 בספטמבר 1702 אישר גאורג וילהלם את החוקה, החוקים והגופים המחוקקים הקיימים של סקסוניה-לאוונבורג. ב-17 במאי 1705 הועבר המפקח הלותרני מלאוונבורג לראצבורג ושולבה עם הפסטורה של כנסיית פטרוס הקדוש. כאשר נפטר ב-28 באוגוסט באותה שנה, עברה סקסוניה-לאוונבורג לאחיינו, גאורג הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, לאחר מכן מלך בריטניה הגדולה כג'ורג' הראשון. הכנסייה הלותרנית הסקסונית התחתונה שמרה על סדר הכנסייה שלה עם הקונסיסטוריה והמפקח הכללי Severin Walter Slüter (1646–1697) בלאוונבורג, לאחר מכן היו ממלאי תפקידים מכהנים שזכו לתואר שוב המפקח בלבד.
סקסוניה-לאוונבורג (למעט האדלן) עברה לבית ולף ולענף הצעיר שלו בית הנובר, בעוד היורשים החוקיים, אנה מריה פרנציסקה מסקסוניה-לאוונבורג וזיבילה אוגוסטה מסקסוניה-לאוונבורג, שמעולם לא ויתרו על תביעתן, נושלו ויצאו לגלות בפלוסקוביץ הבוהמית. הקיסר ליאופולד הראשון דחה את ירושתה של צלה ובכך שמר את האדלן, שלא הייתה בהישג ידה של צלה, תחת משמורתו. בנו, הקיסר קרל השישי, מסר כפייף לג'ורג' השני אוגוסטוס את סקסוניה-לאוונבורג, ולבסוף נתן לו לגיטימציה להשתלטות דה פקטו של סבו ב-1689 וב-1693. ב-27 באוגוסט 1729, הוא אישר את החוקה הקיימת של סקסוניה-לאוונבורג, את החוקים ואת ה-Ritterschaft und Landschaft. ב-5 באפריל 1757 קבעה ה-Niedersächsische Landschulordnung את לימודי החובה בבית הספר של כל הילדים בסקסוניה-לאוונבורג. ג'ורג' השלישי עלה ב-1760 ואישר את כל החוקים, החוקה וה-Ritterschaft und Landschaft של Saxe-Lauenburg על ידי צו שהוצא בארמון סנט ג'יימס ב-21 בינואר 1765. בשנת 1794 תרם ג'ורג' השלישי תגמולים שנתיים למיטב המורים בסקסוניה-לאוונבורג.
היסטוריה > עידן נפוליאון

הדוכסות נכבשה על ידי כוחות צרפתים מ-1803 עד 1805, לאחר מכן עזבו כוחות הכיבוש הצרפתיים במערכה נגד אוסטריה. כוחות הקואליציה הבריטית, השוודית והרוסית כבשו את סקסוניה-לאוונבורג בסתיו 1805 בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית (1805–1806). בדצמבר, הקיסרות הראשונה ויתרה על סקסוניה-לאוונבורג, שבה כבר לא החזיקה, לממלכת פרוסיה, שכבשה אותה בתחילת 1806.
כאשר ממלכת פרוסיה (לאחר שפנתה נגד צרפת כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית) הובסה בקרב ינה-אאורשטדט (11 בנובמבר 1806), כבשה צרפת מחדש את סקסוניה-לאוונבורג. היא נשארה תחת כיבוש צרפתי עד ה-1 במרץ 1810, כאשר רובה סופחה לממלכת וסטפאליה, מדינת חסות צרפתית. שטח קטן עם 15,000 תושבים נותר שמור למטרותיו של נפוליאון. ב-1 בינואר 1811 סופחה רוב הדוכסות לשעבר (פרט ל-Amt Neuhaus וה-Marschvogtei, שנותרו עם וסטפאליה) לקיסרות הצרפתית הראשונה.
היסטוריה > לאחר נפוליאון

לאחר מלחמות נפוליאון, סקסוניה-לאוונבורג שוחזרה כדומיניום של הנובר בשנת 1813. קונגרס וינה הקים את סקסוניה-לאוונבורג כמדינה חברה בקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1814 ממלכת הנובר החליפה את סקסוניה-לאוונבורג בעד פריזיה המזרחית הפרוסית. ב-7 ביוני 1815, לאחר 14 חודשים תחת שלטונה, העניקה פרוסיה את סקסוניה-לאוונבורג לשוודיה, וקיבלה את פומרניה השוודית לשעבר בתמורה, עם זאת, שילמה בנוסף 2.6 מיליון טאלרים לדנמרק, כדי לפצות את דנמרק על אובדנה של נורווגיה. דנמרק זכתה בשטח הדוכסי הזה מצפון לאלבה, שנשלט כעת באיחוד אישי על ידי בית אולדנבורג הדני, משוודיה, ובכך פיצה שוב את התביעות הדניות לפומרניה השוודית. ב-6 בדצמבר 1815 הוציא פרדריק השישי, מלך דנמרק את חוק ההגבלה שלו (Versicherungsacte) המאשר את החוקים הנתונים, את החוקה ואת ה-Ritterschaft und-Landschaft של Saxe-Lauenburg. ב-1816 השתלט הממשל שלו על הדוכסות.
במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851), מנע ה-Ritterschaft und-Landschaft כיבוש פרוסי על ידי בקשת חיילים מהנובר ככוחות כיבוש לשמירה על שלום מטעם הקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1851 הוחזר פרדריק השביעי, מלך דנמרק כדוכס סקסוניה-לאוונבורג. כוחות פרוסים ואוסטריים פלשו לדוכסות במהלך מלחמת שלזוויג השנייה. על פי הסכם וינה (1864), כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק התפטר מתפקיד הדוכס ומסר את הדוכסות לפרוסיה ואוסטריה. לאחר שקיבלה פיצוי כספי של 300,000 פאונד, ויתרה אוסטריה על תביעתה כלפי סקסוניה-לאוונבורג על ידי אמנת גאשטיין באוגוסט 1865. ה-Ritterschaft und Landschaft הציע אז את כס הדוכס לווילהלם הראשון, מלך פרוסיה. בספטמבר של אותה שנה, הוא קיבל ושלט בדוכסות באיחוד אישי. וילהלם מינה את נשיא פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, לשר לענייני סקסוניה-לאוונבורג. ב-1866 הצטרפה סקסוניה-לאוונבורג לקונפדרציה הצפון-גרמנית. עם זאת, הקולות שלה בבונדסראט נספרו יחד עם אלה של פרוסיה.
בשנת 1871, סקסוניה-לאוונבורג הייתה אחת המדינות שהרכיבו את גרמניה המאוחדת. עם זאת, ב-1876 החליטו הממשלה הדוכסית וה-Ritterschaft und Landschaft לפזר את הדוכסות עם תוקף ב-1 ביולי 1876. השטח שלה שולב בפרובינציית שלזוויג-הולשטיין כמחוז הרצוגטום לאוונבורג, כלומר דוכסות לאוונבורג.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית אסקניה (1296–1689)

ספירת הדוכסים כוללת את הדוכסים האסקנים הקודמים ברנרד הראשון, בנו אלברט הראשון, ובניו ששלטו במשותף יוהאן הראשון ואלברט השני, כולם שלטו בדוכסות הסקסית לפני חלוקתה לסקסוניה-לאונובורג וסקסוניה-ויטנברג.
אריך הראשון 1296–1303 שלטון משותף, ולאחר מכן שלט עד 1360 בסקסוניה-ברגדורף, שפוצלה מסקסוניה-לאוונבורג
יוהאן השני 1296–1303 שלטון משותף, ולאחר מכן שלט עד 1321 בסקסוניה-ראצבורג, שפוצלה מסקסוניה-לאוונבורג
אלברכט השלישי 1296–1303 שלטון משותף, ולאחר מכן שלט עד 1308 בסקסוניה-ראצבורג, שפוצלה מסקסוניה-לאוונבורג, מת ללא יורשים ואריק הראשוך ירש את חלקו
בשנת 1303 חילקו האחים את הירושה ביניהם, אולם רק לשני אחים היו יורשים שיצרו את ענפי ברגדורף-מלן וראצבורג-לאוונבורג.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית אסקניה (1296–1689) > ענף ברגדורף-מלן

בתחילה נקרא סקסוניה-מלן, עם זאת, השם שונה בעקבות פריסה טריטוריאלית מחדש הכוללת חלקים מחלקו של אלברכט השלישי ב-1321.
1303–1322: יוהאן השני (*בערך 1275–1322*), שלט לבדו בברגדורף-מלן, נאבק על תואר הנסיך הבוחר מסקסוניה עם בן דודו רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ב-1314
1322–1343: אלברכט הרביעי (*?–1343*), בנו של הקודם.
1343–1356: יוחנן השלישי (*?–1356*), בנו של הקודם.
1356–1370: אלברכט החמישי (*?–1370*), אחיו של הקודם.
1370–1401: אריך השלישי (*?–1401*), אחיו של הקודם.
בשנת 1401 נכחד הענף המבוגר ולאוונבורג הצטרפה מחדש לקו רצבורג-לאוונבורג.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית אסקניה (1296–1689) > קו רצבורג-לאוונבורג

בתחילה נקרא סקסוניה-ברגדורף-לאוונבורג, עם זאת השם שונה לאחר פריסה טריטוריאלית מחדש לאחר שירש את חלקו של אלברכט השלישי.
1303–1338: אריך הראשון (*?–1360*), התפטר ב-1338.
1338–1368: אריך השני (*1318/1320–1368*), בנו של הקודם.
1368–1412: אריך הרביעי (*1354–1411/1412*), בנו של הקודמים, שלט במשותף עם בניו אריק החמישי וברנרד השני מאז 1401.
בשנת 1401, הענף הצעיר ירש את לאוונבורג וחפצים אחרים של הענף המבוגר ברגדורף-מלן שנכחד.
1401–1436: אריך החמישי (*?–1436*), בנו של הקודם, שלט במשותף עם אביו עד 1412, אחיו יוהאן הרביעי עד 1414 ואחיו הצעיר ברנהרד השני החל משנת 1426.
1401–1414: יוהאן הרביעי (*?–1414*), אחיו של הקודם, שלט במשותף עם אביו עד 1412 ואחיו אריך החמישי.
1426–1463: ברנרד השני (*1385/1392–1463*), אחיו של הקודמים, שלט במשותף עם אחיו אריק החמישי החל משנת 1426.
1463–1507: יוהאן החמישי (*1439–1507*), בנו של הקודם.
1507–1543: מגנוס הראשון (*1488–1543*), בנו של הקודם.
1543–1571: פרנץ הראשון (*1510–1581*), בנו של הקודם, התפטר לטובת בנו מגנוס השני.
1571-74: מגנוס השני (*1543–1603*), בנו של הקודם.
1574–1581: פרנץ הראשון (*1510–1581*), עלה מחדש על כס המלכות, והחליף את בנו מגנוס השני.
1581-88: מגנוס השני (*1543–1603*), בנו של הקודם, שלט במשותף עם אחיו מוריץ ופרנץ השני, מגנוס התפטר ב-1588.
1581-1612: מוריץ (*1551–1612*), שלט במשותף עם אחיו מגנוס השני (עד 1588) ופרנץ השני.
1581–1619: פרנץ השני (*1547–1619*), שלט במשותף עם אחיו מגנוס השני (עד 1588) ומוריץ (עד 1612).
1619–1656: אוגוסט (*1577–1656*), בנו של הקודם.
1656–1665: יוליוס היינריך (*1586–1665*), אחיו של הקודם.
1665–1666: פרנץ ארדמן (*1629–1666*), בנו של הקודם.
1666–1689: יוליוס פרנץ (*1641–1689*), אחיו של הקודם.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית ולף (1689–1803)

במשך 113 שנים נשלטה הדוכסות על ידי בני בית ולף. עם זאת, רק ב-1728 הקיסר קרל השישי אישר לג'ורג' השני אוגוסטוס את השליטה בסקסוניה-לאוונבורג, ולבסוף נתן לגיטימציה לוולפים כדוכסים.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית ולף (1689–1803) > בית בראונשווייג-לינבורג-צלה (1689–1705)

1689–1705: גאורג וילהלם ; גם נסיך בראונשווייג ולינבורג (צלה), בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית ולף (1689–1803) > בית הנובר (1705–1803)

1705–1727: גאורג הראשון לודוויג; גם הנסיך-הבוחר של נסיכות הבוחר מהנובר, בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג; גם מלך בריטניה מ-1714.
1727–1760: גאורג השני אוגוסט; גם מלך בריטניה הגדולה, הנסיך הבוחר מהנובר, בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג.
1760–1814: גאורג השלישי, נושל דה פקטו בשנים 1803–1805 ו-1805–1814, אולם הוא החזיק בתואר הדוכס, ודחה כל פעולה חד צדדית וסיפוח על ידי נפוליאון. רק בקונגרס וינה, שבו הסכימו כל הצדדים, עבר התואר דוכס לאחיינו. גם מלך בריטניה הגדולה (הפך למלך בריטניה ואירלנד ב-1801), הנסיך הבוחר מהנובר (הפך למלך הנובר ב-1814), בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > מלחמות נפוליאון (1803–1814)

נכבשה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה, 1803–1804.
נכבשה על ידי האימפריה הצרפתית הראשונה, 1804–1805.
נכבשה מחדש על ידי הכוחות הבריטיים, השוודים והרוסים מהקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, 1805.
נכבשה על ידי ממלכת פרוסיה, 1805–1807.
נכבש על ידי האימפריה הצרפתית הראשונה, 1807.
סופחה לממלכת וסטפאליה, 1807–1810.
סופחה לאימפריה הצרפתית הראשונה, 1810–1814.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית אולדנבורג (1815–1864)

במשך כמעט חמישים שנה, משנת 1815, הייתה סקסוניה-לאוונבורג בתוך הקונפדרציה הגרמנית, ובאוניה פרסונלית עם ממלכת דנמרק:
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית אולדנבורג (1815–1864) > ענף ראשי (1815–1863)

1815–1839: פרידריך הראשון; גם מלך דנמרק (1808–1839, בתור פרדריק השישי) ודוכס שלזוויג-הולשטיין; קודם לכן מלך נורווגיה (1808–1814) ועוצר דנמרק-נורווגיה מ-1784.
1839–1848: כריסטיאן הראשון; גם מלך דנמרק (כריסטיאן השמיני) ודוכס שלזוויג-הולשטיין; קודם לכן מלך נורווגיה (1814, בתור כריסטיאן פרידריך).
1848–1863: פרידריך השני; גם מלך דנמרק (בתור פרדריק השביעי) ודוכס שלזוויג-הולשטיין.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית אולדנבורג (1815–1864) > ענף גליקסבורג (1863–1864)

1863–1864: כריסטיאן השני; גם מלך דנמרק (1863–1906, בתור כריסטיאן התשיעי) ודוכס שלזוויג-הולשטיין.
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > בית הוהנצולרן (1865–1876)

במשך 12 שנים נשלטה סקסוניה-לאוונבורג באוניה פרסונלית עם פרוסיה, במסגרת הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871). בשנת 1871 הפכה סקסוניה-לאוונבורג למדינה המרכיבה את הקיסרות הגרמנית.
1865–1876: וילהלם; גם מלך פרוסיה (1861–1888), נשיא הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871) וקיסר גרמניה (1871–1888).
דוכסי סקסוניה-לאוונבורג > שלטון תלוי (1876–הווה)

בשנת 1876 ויתרה הדוכסות על ממלכתיות והפכה למחוז בתוך פרובינציית שלזוויג-הולשטיין, של ממלכת פרוסיה (1866–1918) ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה (1918–1933/1947), מדינה המרכיבה את צורות הממשל בהתאמה של גרמניה. ב-1946 קיבל המחוז את דרגת המדינה כמדינת שלזוויג-הולשטיין והצטרף לרפובליקה הפדרלית של גרמניה ב-1949.
בשנת 1890 הוענק לקנצלר הקיסרי אוטו פון ביסמרק את תואר הכבוד של דוכס לאוונבורג כולל אחוזות בזקסנוולד בדוכסות לשעבר, אך הוא מעולם לא היה שליט ריבוני של הטריטוריה, ששולבה בפרוסיה ב-1876. הוא עבר לאחוזות אלו בפרידריכסרוה והתגורר בה עד מותו.
מקדש גנגאיקונדה

מקדש בריהאדיסוואראר בגנגאיקונדה צ'ולאפורם (בטמילית: கங்கைகொண்ட சோழீசுவரர் கோயில்) הוא מקדש הינדי המוקדש לאל שיווה בכפר גנגאיקונדה צ'ולאפורם הממוקם במחוז ארייאלור (אנ') במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו. בניית המקדש הושלמה בשנת 1035 לספירה על ידי רג'נדרה צ'ולה הראשון, קיסר צ'ולה (אנ') כחלק מבירתו החדשה. מקדש זה של שושלת צ'ולה דומה בעיצובו, ויש לו שם דומה למקדש בריהאדיסוואראר העתיק יותר (נבנה במאה ה-11) השוכן כ-70 קילומטרים מדרום-מערב בתנג'אבור (אנ'). מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם קטן ומעודן יותר ממקדש תנג'אבור. שניהם הם בין מקדשי שיווה הגדולים ביותר בדרום הודו ודוגמאות למקדשים בסגנון אדריכלות דראווידית (אנ').
החלק האחורי של הגופורם
המקדש הראשי, המבוסס על תוכנית ריבועית, מוקדש לאל שיווה, אך מוצגים בו כמקובל בהינדואיזם אלוהויות הינדיות אחרות כמו וישנו, דורגה, סוריה, הריארה (אנ'), ארדהאנרישוורה (אנ') ואחרים. הפתח שלו פונה אל הזריחה וקודש הקודשים, כמו גם המנדאפות, מכוונים על ציר מזרח-מערב. בנוסף למקדש הראשי, יש במתחם המקדש מספר מקדשים קטנים יותר, מבני גופורם (אנ') ומונומנטים אחרים, כאשר חלקם נהרסו חלקית או שוחזרו במאות מאוחרות יותר. המקדש התפרסם בפסלי הברונזה שלו, יצירות האמנות על קירותיו, דמותו של השור המיתולוגי ננדי (אנ') והמגדל הנישא שלו, כמו גם חשיבותו מכך שנבנה על ידי רג'נדרה הראשון, והכתובות החקוקות הרבות שבו, אם כי אף אחת מהן איננה של הקיסר.
פרט למקדש זה, העיר העתיקה גנגאיקונדה צ'ולאפורם, בירת אימפריה אסייתית חזקה מסביבות 900 לספירה ועד 1215 לספירה, כלומר למעלה משלוש מאות שנים, נחרבה לחלוטין יחד עם שאר המקדשים ההינדים העיקריים של תקופת שושלת צ'ולה, והותירה מקום שומם. מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם נשאר מקדש פעיל. ארבעה טקסים יומיים, ופסטיבלים שנתיים רבים מתקיימים שם, מתוכם הבולטים ביותר מהא שיוורטרי בחודש מאסי הטאמילי (פברואר – מרץ), אייפסי פורנמי במהלך חודש אייפסי (אוקטובר - נובמבר) ותירובדיראי במהלך חודש מרגאזי (דצמבר – ינואר). המקדש הוא אחת האטרקציות התיירותיות המתוירות ביותר בטאמיל נאדו. הסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות ASI) מנהל את המקדש כמונומנט מורשת מוגן. ארגון אונסק"ו הכריז עליו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, יחד עם מקדש איראווטסווארה בדראסורם. שני מקדשים אלו הם הרחבה של אתר המורשת העולמית "המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה" שהוכרז ב-1987 וכלל אז רק את מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור.
מיקום

מקדש בריהאדיסוואראר שוכן בכפר גנגאיקונדה צ'ולאפורם, כ-280 קילומטרים מדרום-מערב לצ'נאי וכ-50 קילומטרים מהעיר צ'ידמבארם (אנ'). בתנג'אבור (אנ'), כ-70 קילומטרים דרומית-מערבית, שוכן מקדש בעל שם זהה, מקדש בריהאדיסוואראר, ומקדש נוסף, מקדש איראווטסווארה, נמצא כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית. שלושתם הוקמו בתקופת שושלת צ'ולה ושלושתם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
המקדש נמצא על כביש 81 המחבר בין טירוצ'יראפאלי לבין צ'ידמבארם. העיר הסמוכה צ'ידמבארם מחוברת לערים מרכזיות אחרות ברכבות יומיות ברשת הרכבות ההודית, בשירותי האוטובוסים של טאמיל נאדו ובכבישים הלאומיים 36, 81 ו-245. נמל התעופה הקרוב ביותר עם שירותים סדירים הוא נמל התעופה הבינלאומי טירוצ'יראפאלי (אנ') (קוד IATA: TRZ), כ-120 קילומטרים משם.
אף על פי שהמקדש שוכן בפנים הארץ, המקדש נמצא ליד הנהר קולידם (אנ'), בתוך הדלתה של הנהר קאוורי (אנ') עם גישה למפרץ בנגל ודרכו לאוקיינוס ההודי.
תיאור > אדריכלות

מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם בנוי בסגנון אדריכלות דראווידית (אנ') עם תוכנית ריבועית. החצר המקורית היא שני ריבועים צמודים, כול המנדאפות, ה"אופאפיתם" (upapitham, הבימה עליה נבנה המקדש), תוכניות המקדש, "קודש הקודשים" (גרבה-גרייה (אנ'), garbha-griya, מילולית "בית הרחם") והאלמנטים של המגדל כולם בצורת ריבוע ומשלבים עיגולים ועקרונות של סימטריה גאומטרית. האלמנטים המבניים דומים למקדש בריהאדיסוואראר הגדול בתנג'אבור. שניהם כוללים חצר שהכניסה אליה דרך מספר שערים וגופורם (אנ') קטן יחסית. בפנים מקדשים שרובם מכוונים על ציר מזרח-מערב; כמה מאונכים לציר זה. מתחם המקדש כולל את האולמות "ננדי מנדאפה", "אלנקר מנדאפה", "מהא מנדאפה", "מוקהא מנדאפה" ו"ארדה מנדאפה". חלק מאלה נוספו ושוחזרו על ידי ממלכות הינדיות לאחר המאה ה-14 או על ידי פקידי שימור אמנות בהודו הבריטית במאה ה-19.
אורך האופאפיתם הגלוי הוא 103.63 מטרים ורוחבו 30.48 מטרים עם ציר מזרח-מערב, אך חלק ממנו כנראה חסר, כשהיסודות ששרדו מכוסים באדמה ועם משטח משוחזר לתיירות. על החלק הגלוי, קובע בלסוברהמניאם, אורך הגרבה-גרייה (קודש הקודשים) הוא 30.48 מטרים, אורך מהא מנדאפה (האולם הגדול) הוא 53.34 מטרים, ואורך ארדה מנדאפה (אולם חלקי) הוא 19.81 מטרים. ארדה מנדאפה שצורתו ריבועית מחבר בין קודש הקודשים לבין האולם הגדול. המקדש הוא אחד הראשונים שבהם היו אולמות עם עמודים, שהפכו למאפיין נפוץ במקדשים הבאים.
המקדש הראשי בנוי על מבנה מוגבה עם החצר באורך 170 מטרים וברוחב 98 מטרים. שטח קודש הקודשים הוא 9.3 מטרים רבועים ונכנסים אליו דרך הארדה מנדאפה. על הפתח של קודש הקודשים מגינים דווראפאלה (רוחות שומרי הסף), בגובה של 1.8 מטר. קודש הקודשים מכיל את בריהאדיסוואראר (שיווה) בצורה של לינגאם. לינגאם זה גובהו 4 מטרים והיקף בסיסו 18 מטרים.
יש פסל עשוי משברי אבנים וטיח של השור המיתולוגי ננדי (אנ') רובץ בחצר, 200 מטרים מול קודש הקודשים. שור זה כנראה אינו הפסל המקורי שהיה מונוליתי. ישנם חמישה מקדשים סביב קודש הקודשים ובאר אריה, שנוספה במהלך המאה ה-19. באתר המקדש יש פיסול מונוליתי של נאווה-גרייה (אנ'), תשעת האלים הפלנטריים.
תיאור > סרי-וימאנה

גובה הווימאנה (אנ') (מגדל המקדש) הוא 55 מטרים, נמוך ב-3 מטרים ממקדש תנג'אבור. היסטוריונים מאמינים כי גובה המקדש נקבע בכוונה נמוך בממדיו בהשוואה למקדש תנג'אבור מתוך כבוד שחלק הקיסר רג'נדרה צ'ולה הראשון ליצירת המופת של אביו. בהשוואה למקדש תנג'אבור, שלמגדל שלו יש קווי מתאר ישרים, למגדל במקדש זה קווי מתאר מפותלים, קעורים מעט כלפי מעלה. הוא מחולק לשמונה אזורים.
המגדל מתחיל כמבנה ריבועי אנכי בגובה של 10.67 מטר מעל האופאפיתם (בימה). חלק זה בנוי משתי רצועות אופקיות עם קרניז מסיבי שנכרך סביבו. בכל רצועה חמש גומחות בודדות בצד הדרומי, המערבי והמזרחי עם פילסטרים בין הגומחות. גומחות הקצה ריבועיות, שלוש האחרות מלבניות. הגומחה המרכזית בכל הקבוצה של חמש הגומחות היא הרחבה ביותר. מכל צד גילופים על הקיר עם ארבע שורות אופקיות של אפריזים. אלה מספרים אגדות הינדיות ומיתולוגיות מהפוראנות (אנ'), מהמסורות של שיווה, וישנויזם והשאקטיזם. בכל קומה יש בליטות אופקיות (כרכובים) עם מוטיבים פרחוניים בצורת קשת (גוואקשה (אנ')). לדברי בלסוברהמניאם, משולבים בגילופים יצורים מיתיים בצורת יאלי (אנ'), והאנטבלטורה מעוטרת במוטיבים בצורת מחרוזת לצוואר.
בסרי-וימאנה של המקדש יש תשע קומות (talas, טלאס) כולל אלה במפלסים הנמוכים יותר, בניגוד לשלוש עשרה הקומות בתנג'אבור. לכל קומה יצירות אמנות בצורת ריבוע-מעגל-מלבן. המפלסים העליונים חוזרים על עיצוב המפלס התחתון בתבנית התכווצות קצבית. עקרונות הסימטריה נאכפים בקפידה, אך קצב ההתכווצות אינו ליניארי עם הגובה. הקומות התחתונות מתכווצות מהר יותר מהקומות העליונות. זה נותן לווימאנה צורה פרבולית יוצאת דופן. הגריבה (griva, הצוואר) מכוונת לארבע רוחות השמיים, וכמו מקדש תנג'אבור, שוורים של ננדי רובצים על פינותיו העליונות. מעל הגריבה נמצאים הקירטימוקים (אנ'), ואז לוטוס פתוח סימטרי. המגדל מכוסה בקלאסה, שהכתובת עליו הייתה בעבר מצופה זהב; הזהב נעלם מזמן. מעל הקלאסה ניצן לוטוס המברך את השמים.
תיאור > פסלים

| --- | --- |
הפיסול במקדש גנגאיקונדה



למעלה מימין עם כיוון השעון:ארדהאנרישוורה (אנ') (חצי שיווה, חצי פרוואטי),  סראסווטי,  וראהא, אווטאר של וישנו  והריארה (אנ') (חצי שיווה, חצי וישנו)


סביב חומות קודש הקודשים קיימים כחמישים תבליטים פיסוליים, שלושה מהם – נטאראג'ה,, סראסווטי ושיווה המעטר מאמין בזר פרחים - הם הבולטים ביותר. יש מקדש לצ'אנדשווארה (אנ'), קדוש והמלומד של שיווה (אחד משישים ושלושה הניאנרים (אנ')). ישנן גומחות אחרות סביב קירות המקדש המתארות צורות שונות של שיווה, האלה דורגה ווישנו. במקדש ישנם פסלי ברונזה רבים המציגים את אמנות צ'ולה (אנ') מהמאה ה-11, כאשר דיוקנו של סקאנדה (אל המלחמה ובנו של שיווה) הוא המוכר ביותר.
תבליט אחד כולל דיוקן יוצא דופן ביותר של השליט ההינדי שבנה את המקדש. שיווה, עם פרוואטי לצידו, שמסמן את ניצחונו בכך שהוא מעטר בזר פרחים דמות יושבת זעירה של רג'נדרה הראשון, קיסר צ'ולה (אנ').
היסטוריה

המקדש נבנה בשנת 1035 לספירה על ידי רג'נדרה הראשון, קיסר צ'ולה (אנ') (1014–44 לספירה), בנו של המלך רג'ארג'ה הראשון, קיסר צ'ולה (אנ') משושלת צ'ולה, שבנה את מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור. ישנם מומחים הסבורים כי המקדש נבנה בשנת 1020 לספירה, במהלך שנת שלטונו השישית של רג'נדרה, אך הכתובות מציינות את שנת השלטון ה-20, שהיא 1035 לספירה. רג'נדרה רצה לחקות את המקדש שבנה אביו לאחר ניצחונו במערכה ברחבי הודו שבטקסטים של תקופת הצ'ולה כללו את קרנאטקה, אנדרה פרדש, אודישה ובנגל. לאחר ניצחונו, הוא דרש מהממלכות המובסות לשלוח כדים עם מי נהר הגנגס ולשפוך אותם לבאר המקדש. הבאר נקראה במקור צ'ולאגנגם (Cholagangam) מכיוון שהיא התמלאה במים מהגנגס.
רג'נדרה הראשון, כמסורת הטאמילית, קיבל אז את השם גנגאיקונדה צ'ולאן, כלומר זה שכבש את הגנגס. הוא הקים את גנגאיקונדה צ'ולאפורם כבירתו במקום תנג'אבור בירת צ'ולה הקודמת. גנגאיקונדה צ'ולאפורם נשארה בירת צ'ולה במשך 250 השנים הבאות. רג'נדרה הראשון בנה את כל הבירה עם כמה מקדשים תוך שימוש בתוכניות ותשתיות המומלצות בטקסטים "טאמיל ואסטו" (Tamil Vastu) ואגמה שסטרה (Agama Sastra). אלה כללו את המקדשים לדהרמה ססטה, וישנו ומקדשים אחרים. עם זאת, מבנים אלה נהרסו בשלהי המאה ה-13 ובמאה ה-14 למעט מקדש זה. שאר המבנים של תקופת צ'ולה, קיימים כיום כתלוליות מכוסות אדמה, גדמי עמודים ושברי קירות לבנים, הנמצאים על פני שטח גדול בקרבת מקום. הדיווח המוקדם ביותר שמזכיר את העיר הזו בשמה מתוארך לשנת 1029, ואילו ההתייחסות המוקדמת ביותר לחיל המשלוח של רג'נדרה הראשון לעבר נהר הגנגס בצפון היא מ-1023. המנחה הראשונה למקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם שזה עתה הסתיימה בנייתו היא מ-1035.
רג'נדרה הראשון, קובע דהג'יה (Dehejia), בוודאי העסיק אותם בעלי מלאכה ששימשו את אביו והעביר אותם מתנג'אבור. מרבית או כול הקיסרים משושלת צ'ולה החל מרג'נדרה הראשון הוכתרו בגנגאיקונדה צ'ולאפורם. בחפירות ארכאולוגיות נחשפו חומות מבצר ושרידי ארמון כמה קילומטרים ממקדש זה. משערים שהקיסר קולוטונגה הראשון, קיסר צ'ולה (אנ'), יורשו של רג'נדרה, בנה ביצורים סביב העיר.
הסיבות להרס העיר אינן ברורות. לדברי וסאנתי, מלכי שושלת פנדיה (אנ') שהביסו את הקיסרים משושלת צ'ולה בשלהי של המאה ה-13 "אולי הרסו את העיר עד היסוד" כפעולת נקמה על התבוסות הקודמות שלהם. עם זאת, לא ברור מדוע מקדשים אחרים נהרסו ומקדש זה נשאר, ומדוע, יש כעשרים כתובות מאוחרות יותר שמקורם באימפריות צ'ולה, פנדיה ואימפריית ויג'איאנגר המעידות על מתנות שונות ומענקים למקדש זה, אם בעבר הרסו את המקום הזה.
תאוריה אלטרנטיבית קושרת את ההרס לפשיטות, לביזה ולמלחמות, במיוחד עם הפלישה לעיר הבירה והטריטוריות של השושלת, שהיו בעבר חלק מאימפריות צ'ולה ומדוראי, על ידי צבאות סולטנות דלהי בפיקודו של המפקד המוסלמי מאליק קאפור (אנ') בשנת 1311, ואחריו חוסראו חאן (אנ') בשנת 1314, ומוחמד אבן טוגלאק בשנת 1337. בתקופה אחר כך פרצו מלחמות בין המלכים ההינדים לבין הסולטאנים המוסלמים שהחליפו את הסולטנות של דלהי והקימו מדינות חדשות כמו סולטנות מדוראי (אנ') הסמוכה (1335–1378). אימפריית ויג'איאנגר הביסה את סולטנות מדוראי בשנת 1378, ומקדש זה, יחד עם מקדשים אחרים מתקופת צ'ולה, חזרו אז לשליטתם של מלכים הינדים שתיקנו ושיקמו רבים מהם.
המקדש כיום

המקדש התווסף לרשימת המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה בשנת 2004. כל שלושת המקדשים נבנו על ידי קיסרי שושלת צ'ולה בין המאות העשירית וה-12 לספירה ויש להם קווי דמיון רבים. הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) הוסיף בשנת 2009 את האטרקציות למבקרים במקדש שכללו מוזיאון, מסעדה, חנויות ושירותים בחסות מועצת הדתות וההקדשים ההינדיים של ממשלת טאמיל נאדו. המקדשים מסווגים כ"המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה" שכן הם עדיין מבקרים בהם, סוגדים בהם והם משמשים כפי שהיו בעת בנייתם. חגיגת האלף של הכתרתו של רג'נדרה צ'ולה הראשון נחגגה במקדש במשך יומיים במהלך יולי 2014.