stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
VPRO
הערות שוליים

↑  http://africultures.com/structures/?no=4842
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459281205171  GND: 512960-6  ISNI: 0000 0001 0665 7888  LCCN: n95048332  MusicBrainz: 3861deb0-3d0d-4211-8481-1fb6034b6e8d  MusicBrainz: 264ce213-7a93-46d5-9ad1-8f3499c85fc4  NKC: xx0150706  VIAF: 139715458   WorldCat (עם VIAF): 139715458
אברהם סכנין

אברהם (אברשה) סכנין (1 בינואר 1905, כ"ד בטבת תרס"ה – 17 במאי 1986, ח' באייר תשמ"ו) היה סגן ראש עיריית חיפה, חבר מועצת העיר, יקיר העיר חיפה ואסיר ציון.
ביוגרפיה

אברהם סכנין נולד בשם אברשה סכנין בפולטבה שבאימפריה הרוסית. בשנת 1920, כתלמיד בגיל 15, הצטרף לתנועה הציונית. שנתיים לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 החלו רדיפות נגד התנועה הציונית. בהיותו חבר ועד גלילי של הנוער הציוני וסטודנט באוניברסיטת חרקוב להנדסה נעצר ב-2 בספטמבר 1924 בעיר חרקוב באוקראינה, מחוסר הוכחות שוחרר אחרי שלושה חודשים בבית הסוהר באוקראינה. אחרי מספר חודשים עזב את לימודיו באוניברסיטה בחרקוב ונסע לפי הוראות של הנוער הציוני לויניצה וביקר בעשרות מקומות, בהם הייתה פעילות של הנוער הציוני. בשנת 1925 נבחר כחבר המרכז של הנוער הציוני המורכב מ-5 חברים, שמושבו היה בעיר מוסקבה. שנת 1925 הייתה שנת השיא של הנוער הציוני כאשר היו לנוער הציוני למעלה מ-5,000 חברים.
במרץ 1926 נאסר בלנינגרד, בוועידה של תנועת הנוער הציוני שבה השתתפו כ-20 צירים מאזורי ברית המועצות. שני חברי המרכז של התנועה הציונית מישה ויסברג ואברהם סכנין נאסרו לכשלוש שנים בכלא בסיביר ללא משפט. אחרי מאסרו, במאי 1929 גורש לאשחבד. במשך כמה חודשים לאחר שסירב לתת הצהרה שהוא עוזב את התנועה הציונית גורש לאזור אסיה התיכונית למשך שבע שנים יחד עם אסירי ציון נוספים. בשנת 1933, הוא הגיע לעיר טשקנט, שבה היו נפגשים עם אסירי ציון אחרים. בעיר זו הוא הכיר את מסיה דרביצקי, אסירת ציון גם היא והתחתן איתה.
בשנת 1935 נולדה בתו, ומסיה ובתו קיבלו רשות לעזוב את ברית המועצות לארץ ישראל, אך סכנין לא קיבל רשות ללוות אותן לארץ ישראל ונשאר במקום מאסרו בטשקנט, כשסיכויו להצטרף למשפחה היו קלושים. רק ב-1936 קיבל רשות לצאת מברית המועצות לארץ ישראל, לאחר 7 שנות מאסר.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית בישראל

סכנין הגיע לארץ ישראל באפריל 1936. כשהגיע לארץ ישראל החל המרד הערבי הגדול. בשנתו הראשונה בארץ ישראל החל לעבוד כפועל בניין והתגורר בחיפה, אך בגלל מצב בריאותו עזב את עבודתו כפועל בניין והחל לעבוד בטכניון שבחיפה. אחרי תקופה קצרה התמנה תחילה כמזכיר הכספים ואחר כך כסגן מנהל בית הספר המקצועי של הטכניון, שבו עבד עד מאי 1964.
בשנת 1937 החל את פעולתו הציבורית, כחבר מפא"י ומספר שנים היה חבר הוועד בטכניון העברי. כנציג המפלגה נבחר למרכז הסתדרות הפקידים. בשעת הפילוג במפלגת פועלי ארץ ישראל הצטרף לסיעה ב והיה חבר מרכז האחדות ומפלגת העבודה במשך השנים 1955 עד 1986.
עם הקמת מפלגת העבודה הישראלית נבחר כחבר המרכז וגם למזכירות וללשכת המפלגה במחוז חיפה.
בשנת 1955 נבחר לראשונה למועצת העיר חיפה. במאי 1964 נבחר כסגן ראש העירייה וכיהן בתפקיד זה עד פברואר 1974 בתחילה כסגנו של אבא חושי אחר כך של משה פלימן וגם של ירוחם צייזל בזמן שהיה ראש עיריית חיפה לאחר שמשה פלימן נפטר.
בינואר 1978, קיבל אזרחות כבוד של העיר חיפה.
כיהן כנשיא מועצת קליטת העלייה של עיריית חיפה עד פטירתו בשנת 1986. נקבר בבית הקברות היהודי חוף הכרמל.
בשנת 1988 נקרא על שמו רחוב בשכונת רמת אלון שבחיפה.
משפחתו

סכנין היה נשוי למסיה ואב לאילנה (שהייתה לימים חברת מועצת עיריית חיפה) ולגדעון.
הערות שוליים

↑  אמציה פלד, רחוב סכנין, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012579465105171
אדי טולן

תומאס אדוארד "אדי" טולן (באנגלית: Thomas Edward "Eddie" Tolan;‏ 29 בספטמבר 1908 – 30/31 בינואר 1967) היה אצן אמריקאי. אלוף אולימפי ושיאן עולם בריצת 100 מטר. היה לאלוף האולימפי האפרו-אמריקני הראשון בריצה זו. במהלך כל הקריירה שלו הוא ניצח ב-300 ריצות והפסיד רק ב-7.
ביוגרפיה

טולן נולד בדנוור, קולורדו, למשפחה בת ארבעה ילדים. בילדותו עבר עם משפחתו לסולט לייק סיטי, שביוטה ובשנת 1924 לדטרויט, מישיגן. בבית הספר התיכון הוא הצטיין בפוטבול ובריצות למרחקים קצרים וקבע שיאים לאומיים לנוער בריצות ל-100 ול-220 יארד.
בשנת 1927 בחר טולן לשחק פוטבול באוניברסיטת מישיגן על פני מספר אוניברסיטאות מובילות שרצו בו גם כן. אך הוא מעולם לא שיחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה. שתי גרסאות עקריות היו לעובדה שהוא לא שיחק פוטבול. לפי דיווח שפורסם בשנת 2002, למרות שהצטרף לשורות נבחרת הפוטבול, באותה העת, שחקני פוטבול אפרו-אמריקאים לא שיחקו בנבחרת הפוטבול של מישיגן, מאז 1890 שבה שיחק ג'ורג' ג'ווט השחקן האפרו-אמריקאי הראשון. בתחילה הוא הורשה לשחק, אך כבר ביום השלישי לאימונים, מאמן הכדורגל של השנה הראשונה אמר לו: "מספר מאמנים חולקים על הסיכויים שלך וחושבים שלא צריך לאפשר לך לשחק. אני אתמוך בך אך אני חושש שאני הולך להיות במיעוט". וכך היה, הוא הועבר מנבחרת הפוטבול לנבחרת האתלטיקה הקלה. גרסה אחרת טוענת שהוא לא שיחק בשל פציעה בברכו. בהספד שלו, מאמניו טענו שהוא אמר שהעדיף את נבחרת האתלטיקה כי היא נסעה הרבה יותר ברחבי המדינה וזו הייתה הזדמנות גדולה עבורו.
באוניברסיטת מישיגן הוא התאמן בהדרכתם של סטיב פארל וצ'ארלס בי הויט.
ביוגרפיה > שיאן עולם

באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1929 זכה טולן בשתי מדליות זהב בריצת 100 יארד בשיא עולם חדש של 9.5 שניות ובריצת 220 יארד.
שנת 1930 מבחינתו של טולן הייתה שנה לא מוצלחת במבחינת הישגיו בתחרויות.
בשנת 1931 זכה טולן פעמיים בריצת 220 יארד, הן במסגרת התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA) והן באיגוד הקולג'ים של ספורטאים חובבים של אמריקה (IC4A).
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שנערכו באוניברסיטת סטנפורד סיים טולן במקום שני אחרי ראלף מטקלף, אך במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 10.38 שניות, לפני מטקלף שקבע אף הוא שיא עולם חדש (10.38 שניות) ושיאן העולם הקודם ארתור יונת מגרמניה (10.50 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 21.12 שניות, לפני חבריו לנבחרת ג'ורג' סימפסון (21.4 שניות) ומטקלף (21.5 שניות).
באליפות העולם למקצוענים בספרינטים שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 1935 זכה טולן בריצות ל-75, ל-100 ול-220 יארד, ובכך היה לאצן הראשון שזכה בשלוש הריצות הללו.
משנת 1963 סבל טולן מאי ספיקת כליות ונאלץ לקבל טיפול בדיאליזה בשארית חייו. הוא נפטר מהתקף לב בשנת 1967.
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר: 10.38 שניות (1932)
ריצת 200 מטר: 20.9 שניות (1931)
ראו גם

התפתחות שיא העולם בריצת 100 מטר (באנגלית)
אה"מ גוליית (1898)

| --- | --- |
אה"מ גוליית
אה"מ גוליית
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  קאנופוס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  4 בינואר 1897
 הושקה:  23 במרץ 1898
 תקופת הפעילות:  27 במרץ 1900 – 13 במאי 1915 (15 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי משחתת עות'מאנית
 מיקום:  40°02′00″N 26°12′00″E﻿ / ﻿40.0332718°N 26.1999531°E﻿ / 40.0332718; 26.1999531 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,150 טון, מקסימלי: 14,500 טון
 אורך:  128.5 מטר
 רוחב:  22.6 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  750 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  20 דוודים זוג מנועי 3 צילינדרים בהספק 15,400 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 152 מ"מ   מחיצות – 254-152 מ"מ   ברבטות – 305 מ"מ   צריחי תותחים – 203 מ"מ   קזמטים – 152 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ   סיפונים – 51-25 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי Mk VIII BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/35 קליבר   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר   10 תותחי 12 פאונד(3 אינץ' (76 מ"מ))   6 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ גוליית (באנגלית: HMS Goliath) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס. גוליית ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים). היא גם נשאה שריון דק יותר, אך שילבה פלדת קרופ חדשה, שהייתה יעילה יותר משריון הארווי ששימש בסדרת מג'סטיק. גוליית הונחה בינואר 1897, הושקה במרץ 1898 והוכנס לשירות בצי במרץ 1900.
האונייה נפרסה לתחנת סין החל מכניסתה לשירות ועד 1903, אז שבה לבריטניה; היא נשלחה חזרה למים במזרח אסיה, אך תוך כדי הפלגה שובצה לצי הים התיכון. בתחילת 1906, היא הועברה לצי התעלה, ולאחר מכן הופיעה בצי הבית החל בתחילת 1907. היא נשלחה לים התיכון בפעם השנייה ב-1908, ולאחר מכן חזרה לצי הבית ב-1909, לפני שהוצאה משירות ב-1913. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גויסה גוליית שייטת אוניות המערכה השמינית. היא שירתה בתחילה כספינת שמירה בלוך אווה, אחד מהנמלים ששימשו את ה"גרנד פליט", לפני שליוותה את חציית החיילים הבריטים לבלגיה בסוף אוגוסט.
לאחר מכן השתתפה גוליית בפעולות נגד מזרח אפריקה הגרמנית, והשתתפה במצור על הסיירת הקלה הגרמנית SMS קניגסברג בנהר רופיג'י. ממרץ 1915, היא הייתה חלק ממערכת הדרדנלים, ונשארה לתמוך בנחיתות בגליפולי באפריל. ב-13 במאי 1915 גוליית הוטבעה במפרץ מורטו ליד כף הלס על ידי שלוש טורפדות מהמשחתת העות'מאנית Muâvenet-i Millîye. מתוך צוותה שכלל 750 איש, 570 נהרגו בטביעה.
תכנון

גוליית וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק. גוליית הייתה באורך כולל של 421 רגל 6 אינץ' (128.47 מטרים), רוחב של 74 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל 2 אינץ' (7.98 מטרים). הדחק האונייה היה 13,150 טונות ארוכות (13,360 טונות) בדרך כלל ועד 14,300 טונות ארוכות (14,500 טונות) בתפוסה מלאה. הצוות שלה מנה 682 קצינים ומלחים.
האוניות מסדרת קאנופוס הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם דוודי צינור מים, שיצרו יותר כוח בעלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לדוודי צינור האש ששימשו באוניות קודמות. הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של ארובה קדמית ואחורית, ולא סידור הארובות זו לצד זו ששימשו בהרבה אוניות מערכה בריטיות קודמות. האוניות מסדרת קאנופוס התגלו כספינות קיטור טובות, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן - 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות סדרת מג'סטיק.
לגוליית הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע. האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 40 קליבר המורכבים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטה הקדמית והאחורית.
כדי לחסוך במשקל, גוליית נשאה פחות שריון מאשר בסדרת מג'סטיק - 6 אינץ' (152 מילימטרים) בחגורת השריון לעומת 9 אינץ' (229 מילימטרים) - למרות שהשינוי משריון הארווי במג'סטיק לשריון קרופ בקאנופוס פירושו שהאובדן בהגנה לא היה גדול כפי שהיה יכול להיות, לשריון קרופ היה ערך הגנה גדול יותר במשקל נתון מאשר המקבילה שלו להארווי. באופן דומה, השריון המשני המשמש להגנה על הספינה גם היה דק יותר; המחיצות משני קצות החגורה היו בעובי 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ). צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי של 10 אינץ', הברבטות היו בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת ב-6 אינץ' מפלדת קרופ. למגדל הניווט שלה גם היה מיגון בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מ"מ), בהתאמה.
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

השדרית של גוליית הונחה ב-4 בינואר 1897, והיא הושקה ב-23 במרץ 1898. האונייה נכנסה לשירות ב-27 במרץ 1900 על ידי קפטן לואיס אדמונד וינץ לשרת בתחנת סין, שם היא עברה שיפוץ בהונג קונג מספטמבר 1901 – אפריל 1902. קפטן פרנק האנם הנדרסון מונה לפיקוד ב-11 ביולי 1902. היא עזבה את תחנת סין ביולי 1903 וחזרה הביתה, שם הושבתה למילואים במספנת צ'טם ב-9 באוקטובר 1903. בעודה במילואים, עברה גוליית שיפוץ בפאלמרס על טיין מינואר-יוני 1904, ולאחר מכן השתתפה בתמרונים מאוחר יותר השנה. ב-9 במאי 1905, הופעלה גוליית מחדש בצ'טם כדי להחליף את אוניית האחות שלה אושן בתחנת סין. עם זאת, בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית בזמן שהייתה במסע היציאה שלה, מה שאיפשר לצי המלכותי לצמצם את נוכחותו בתחנת סין ולהחזיר את כל אוניות המערכה מהאזור; כאשר גוליית הגיעה לקולומבו, ציילון ביוני 1905, היא נקראה בחזרה, ובמקום זאת צורפה לצי הים התיכון. בינואר 1906 היא הועברה לצי התעלה.
לאחר שהותקן עליה ציוד בקרת אש, עברה גוליית לפלגת פורטסמות' של צי הבית החדש ב-15 במרץ 1907. היא התבססה בפורטסמות', ועברה שם שיפוץ מכונות מאוגוסט 1907 – פברואר 1908. עם השלמת השיפוץ שלה, גוליית הופעלה מחדש ב-4 בפברואר 1908 לשירות בצי הים התיכון. במהלך ההפלגה שלה למלטה, אחד מצירי המדחף שלה נשבר, והיא נזקקה לתקופת תיקון של ארבעה חודשים לפני שהצליחה להתחיל בשירותה. ב-20 באפריל 1909, היא הושבתה בפורטסמות'. ב-22 באפריל, גוליית הופעלה מחדש לשרת בפלגה הרביעית, צי הבית, בנור. במהלך שירות זה, היא הוחזרה לצ'טם בשנים 1910–1911 ונשלחה לשירנס. בשנת 1913, היא נפגעה והצטרפה לצי השלישי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזרה גוליית לשירות מלא והוצב לשייטת אוניות המערכה השמינית, צי התעלה, שפעלה מדבונפורט. היא נשלחה ללוך אווה כספינת שמירה כדי להגן על המעגן של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), ולאחר מכן חיפתה על נחיתתו של גדוד הנחתים פלימות' באוסטנדה, בלגיה ב-25 באוגוסט 1914. למבצע זה, היא ועוד שלוש אוניות מערכה - ונג'נס, פרינס ג'ורג' וסיזאר - סיירת ממוגנת, ושש משחתות ליוו את ספינות החיילים; במקביל, גורמים מה"גרנד פליט" תקפו את קו הסיור הגרמני מול הלגולנד כדי להעסיק את צי הים הפתוח הגרמני.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעולו מול מזרח אפריקה הגרמנית

גוליית הועברה לתחנת איי הודו המזרחית ב-20 בספטמבר כדי לתמוך בסיירות בליווי שיירות במזרח התיכון, בליווי שיירה הודית למפרץ הפרסי ולפעול במזרח אפריקה הגרמנית עד אוקטובר. זה כלל שיירת כוחות גדולה שיצאה מהודו ב-16 באוקטובר, יחד עם אוניית המערכה סוויפטשור. הגעתה של גוליית אפשרה לסיירות שהיו תפוסות בליווי שיירות להצטרף למצוד אחר הסיירת הקלה הגרמנית SMS קניגסברג. הסיירת הגרמנית, לאחר שהטביעה את הסיירת הבריטית פגסוס בקרב זנזיבר, נלכדה על ידי שלוש סיירות בריטיות בדלתא של נהר רופיג'י בסוף אוקטובר. גוליית הגיעה זמן קצר לאחר מכן והייתה אמורה להצטרף למצור על הדלתא, אך הידיעה על התבוסה הבריטית בקרב קורונל ב-1 בנובמבר אילצה את האדמירליות להעביר את גוליית לדרום אפריקה, מכיוון שחששו כי שייטת מזרח אסיה הגרמנית עלולה לתקוף את המושבה לאחר שנכנסה לדרום האוקיינוס האטלנטי. כדי לסבך עוד יותר את העניינים, לגוליית היו בעיות מנוע עם הגעתה למומבסה, קניה, ולא הצליחה להמשיך לדרום אפריקה, ובמקום זאת נשלחה הסיירת המשוריינת מינוטאור במקומה. לאחר תיקון המנועים שלה, חידשה גוליית את תפקידה הקודם עם כוח החסימה בדלתא של רופיג'י.
בנובמבר, גוליית ניסתה להתקרב מספיק כדי לנטרל את קניגסברג, אך המים היו רדודים מכדי לאפשר לה להיכנס לטווח הסיירת. כתוצאה מכך, היא עזבה להפגיז את דאר א-סלאם ב-28 בנובמבר וב-30 בנובמבר. בהתקפה הראשונה, קומנדר הנרי ריצ'י, קצין המבצעים של גוליית, זכה בצלב ויקטוריה. גוליית והסיירת הממוגנת פוקס הרסו את מעונו של המושל הקולוניאלי; ההפגזה השנייה התבררה כיעילה פחות. גוליית עברה שיפוץ בסימונסטאון, דרום אפריקה, מדצמבר 1914 עד פברואר 1915. לאחר מכן היא חזרה לדלתא של רופיג'י ב-25 בפברואר, כפי שנראה מפעילות גרמנית שמפקדה של קניגסברג מתכוון לפרוץ בקרוב. במהלך תקופה זו, גוליית הפציצה עמדות גרמניות בלינדי, אך היא לא ראתה שום פעולה עם קניגסברג . ב-25 במרץ, גוליית קיבלה הוראה לעבור לים התיכון כדי להשתתף בפעולות מול הדרדנלים, את מקומה תפסה הסיירת הממוגנת הייאסינת'; אוניית המערכה יצאה ממימי מזרח אפריקה שבוע לאחר מכן ב-1 באפריל.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > מערכת הדרדנלים

עם הגעתה לים האגאי, הצטרפה גוליית לשייטת הראשונה, שכללה שבע אוניות מערכה נוספות וארבע סיירות, ועליה פיקד אדמירל משנה רוסלין ומיס. על השייטת הראשונה הוטל לתמוך בנחיתה בכף הלס, שהתקיימה ב-25 באפריל. בבוקר הנחיתה תפסה גוליית עמדה מול חוף Y, כ-4,000–5,000 יארד (3,700–4,600 מטרים) מהחוף כדי לספק תמיכה בירי. הסיירות הממוגנות סאפייר ואמת'יסט התקרבו, וכל שלוש האוניות פתחו באש בסביבות השעה 05:00, מה שסימן את תחילת המתקפה. העות'מאנים לא ניסו לשבש את הנחיתה, כוחות מדינות ההסכמה פתחו בהצלחה במתקפת פתע. אולם עד המשך היום התקדמה מקריתיה מתקפת נגד עות'מאנית כדי לאיים על האגף הבריטי, ורק ירי מגוליית והסיירות שבר את המתקפה. באותו לילה פתחו העות'מאנים במתקפת נגד נוספת, הפעם נגד מרכז הקו הבריטי, אשר נהדפה. לאחר שהשמש החלה לעלות, הפגיזו גוליית והסיירות, שעד אז תוגברו על ידי הסיירות טאלבוט ודבלין, את העות'מאנים, ואילצו אותם לסגת שוב.
בבוקר 26 באפריל, החלו להעביר חיילים פצועים מהחוף, תחילה לגוליית ולסיירות. בעיות קשר עם החיילים על החוף הובילה למאמץ פינוי לא מכוון וגדול יותר. במהלך הפעולה נגרם לה נזק מסוים מירי המבצרים העות'מאניים וסוללות החוף. מאוחר יותר באותו היום, הסדר הושב על החוף, וכוחות מדינות ההסכמה הצליחו לכבוש את סיד אל באהר. מדינות ההסכמה הנחיתו תגבורת, שאפשרה להתקדם לעבר קריתיה ב-27 באפריל. גוליית וכמה אוניות מערכה אחרות הפגיזו מגינים עות'מאנים ברחבי העיר כדי לתמוך במתקפה, שהחלה למחרת בבוקר בסביבות השעה 10:00. גוליית התקרבה לחוף ככל האפשר, כדי להפעיל את כל התותחים שלה מטווח קרוב מאוד. למרות התמיכה האש הכבדה, חיילי מדינות ההסכמה לא הצליחו לעקור את המגינים העות'מאניים, והקרב הראשון על קריתיה הסתיים בתבוסה של מדינות ההסכמה. גוליית ניזוקה מתותחים עות'מאניים שוב ב-2 במאי.
עד אמצע מאי, הצי של מדינות ההסכמה ערך סבב של שתי אוניות מערכה בתחנה ליד גליפולי מדי לילה כדי לתמוך בכוחות שהתחפרו בחצי האי. בלילה שבין 12 ל-13 במאי, גוליית הייתה בתחנה עם אוניית המערכה קורנווליס. שתי האוניות עגנו במפרץ מורטו, כשגוליית לפני קורנווליס; חמש משחתות סיירו באזור נגד סירות טורפדו עות'מאניות. המשחתת העות'מאנית Muâvenet-i Millîye יצאה לפעולה מאוחר ב-12 במאי בחסות לילה ללא ירח. על ידי הפלגה איטית מאוד, הצליחו העות'מאנים לחמוק על פני סיורי המשחתות בסביבות השעה 01:00 ב-13 במאי. 15 דקות לאחר מכן, תצפיות על סיפונה של גוליית הבחינו ב-Muâvenet-i Millye והפעילו אזעקה; העות'מאנים הגיבו לאזעקה ומהר מאוד הגבירו מהירות ושיגרו שלוש טורפדות לעבר גוליית. הבריטים פתחו באש, אך הצליחו לירות רק שלושה פגזים לפני שהטורפדו הראשון פגע באונייה. שני טורפדות פגעו כמעט בו זמנית, הראשון צמוד לצריח הקדמי שלה והשני פגעה בארובה הקדמית, וגרמה לפיצוץ גדול. גוליית החלה להתהפך כמעט מיד, ונטתה על הצד כשטורפדו שלישי פגע לידה אחרי הצריח. Muâvenet-i Millye מיהרה ונמלטה ללא פגע בחושך כששאר ספינות המלחמה הבריטיות התאספו כדי לחלץ ניצולים מגוליית. כ-570 איש, מתוך צוות של 750 נהרגו בטביעה, כולל מפקד האונייה, קפטן תומאס שלפורד.
שרידי האונייה מונחים הפוכים בעומק של 63 מטרים (207 רגל), וקבורים ברובם בבוץ. נראים רק חלק מהגוף, שניזוק קשות בפיצוץ, ואחד מהמדחפים שלה.
גובה ימני, תוכנית הסיפון וחתך גוף האונייה כפי שמתואר ב-Brassey's Naval Annual 1906
אה"מ גוליית
SMS קניגסברג, אחריה רדפה גוליית במזרח אפריקה הגרמנית
מפה המציגה את ההגנות העות'מאניות בדרדנלים ב-1915
אה"מ אינדומיטבל (1907)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל 
 סדרה עוקבת:  אינווינסיבל
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company 
 תחילת הבנייה:  1 במרץ 1906
 הושקה:  16 במרץ 1907
 תקופת הפעילות:  25 ביוני 1908 – 31 במרץ 1920 (11 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1921
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 17,408 טון, מקסימלי: 20,722 טון
 אורך:  172.8 מטר
 רוחב:  23.97 מטר
 שוקע:  9.08 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  25.5 קשרים
 גודל הצוות:  784–1,000 איש
 טווח שיוט:  5,720 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  31 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 41,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 102–152 מ"מ   שריון סיפון – 38–64 מ"מ   צריחי תותחים – 178 מ"מ   ברבטות – 178 מ"מ   מגדל הניווט – 152–254 מ"מ   מחיצת טורפדו – 64 מ"מ
 חימוש:  8 תותחי Mk X BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר   12 תותחי Mk I‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)/40 קליבר   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ אינדומיטבל (אנגלית: HMS Indomitable) הייתה אחת משלוש סיירות המערכה של סדרת אינווינסיבל שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 לפני מלחמת העולם הראשונה והייתה להם קריירה פעילה במהלך המלחמה. היא ניסתה לצוד את הספינות הגרמניות גבן וברסלאו בים התיכון כשפרצה המלחמה והפגיזה ביצורים טורקיים שהגנו על הדרדנלים עוד לפני שהבריטים הכריזו מלחמה על האימפריה העות'מאנית. היא סייעה להטביע את הסיירת המשוריינת הגרמנית בליכר במהלך קרב שרטון דוגר ב-1915 וגררה את סיירת המערכה הבריטית הפגועה אה"מ לאיון למקום מבטחים לאחר הקרב. היא גרמה נזק לסיירות המערכה הגרמנית זיידליץ ודרפלינגר במהלך קרב יוטלנד באמצע 1916 וצפתה באוניית האחות שלה אה"מ אינווינסיבל מתפוצצת. היא נחשבה למיושנת לאחר המלחמה, ונמכרה לגרוטאות ב-1921.
תכנון > מאפיינים כלליים

האוניות מסדרת אינווינסיבל נודעו רשמית כסיירות משוריינות עד 1911, אז הוגדרו מחדש כסיירות מערכה בהוראת האדמירליות מ-24 בנובמבר 1911. באופן לא רשמי נעשה שימוש עד אז במספר כינויים, כולל סיירת-אוניית מערכה, סיירת דרדנוט וסיירת-מערכה.
אינדומיטבל הייתה גדולה משמעותית מקודמותיה הסיירות המשוריינות מסדרת מינוטאור. היא הייתה באורך כולל של 567 רגל (173 מטרים), רוחב של 78.5 רגל (23.9 מטרים), ושוקע של 30 רגל (9.1 מטרים) בתפוסה מלאה. היה לה הדחק של 17,250 טונות ארוכות (17,530 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-20,420 טונות ארוכות (20,750 טונות) בתפוסה מלאה, כמעט 3,000 טונות ארוכות (3,000 טונות) יותר מהספינות הקודמות.
תכנון > הנעה

לאינדומיטבל היו שני סטים זוגיים של טורבינות פארסונס, שכל אחת מהן הייתה ממוקמת בחדר מכונות נפרד והניעה צילינדר חיצוני ופנימי. טורבינות הלחץ הגבוה מלפנים ומאחור חוברו לצילינדרים החיצוניים והטורבינות בלחץ נמוך לצילינדרים הפנימיים. גם טורבינת שיוט הייתה מחוברת לכל צילינדר פנימי; אלה לא היו בשימוש לעיתים קרובות ובסופו של דבר נותקו. המדחפים שלה עם שלושה להבים היו בקוטר 11 רגל (3.4 מטרים) על הצירים הפנימיים ואילו המדחפים החיצוניים היו בקוטר 10 רגל (3.0 מטרים). הטורבינות הונעו על ידי שלושים ואחד דוודי צינור מים של Yarrow בארבעה חדרי דוודים, ותוכננו להפיק סך של 41,000 כוחות סוס (31,000 קילוואט), אך הגיעו לכמעט 48,000 כוחות סוס (36,000 קילוואט) במהלך ניסויים בשנת 1908. היא תוכננה להגיע למהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש), אך הגיעה ל-26.1 קשרים (48.3 קמ"ש) במהלך ניסויים. היא שמרה על מהירות ממוצעת של 25.3 קשרים (46.9 קמ"ש) במשך שלושה ימים במהלך מעבר בצפון האוקיינוס האטלנטי באוגוסט 1908.
אינווינסיבל נשאה 3,083 טונות ארוכות (3,132 טונות) של פחם, ועוד 713 טונות ארוכות (724 טונות) של מזוט שאמור להיות מותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בקיבולת דלק מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 3,090 מיילים ימיים (5,720 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הכוח החשמלי שלה סופק על ידי ארבעה 200 גנרטורים טורבו וגנרטורים מנועיים קיבולת של 100 קילוואט.
תכנון > חימוש

אינדומיטבל נשאה שמונה תותחי BL 12 אינץ' (305 מילימטרים) Mk X בארבעה צריחים תאומים המופעלים הידראולית. החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים) QF Mk III. במהלך 1915 הועברו תותחי גג הצריח למבנה העילי ומספר התותחים הכולל צומצם ל-12. כל התותחים הנותרים היו סגורים בקזמטים וקיבלו מגני תותחים באותה תקופה כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולת האויב. תותחי QF Mk III הוחלפו ב-12 תותחי BL MK VII 4 אינץ' במהלך 1917.
חימוש הנ"מ שלה היה מורכב מתותח QF 3 אינץ' 20 cwt AA על תושבת MkII בזווית גבוהה בקצה האחורי של המבנה העילי שנישא מיולי 1915. תותח הוצ'קיס במשקל 3 פאונד על תושבת MkIc בזווית גבוהה עם הגבהה מרבית של 60° הותקן גם הוא בנובמבר 1914 והיה בשימוש עד אוגוסט 1917. תותח BL MK VII בקוטר 4 אינץ' על תושבת בזווית גבוהה נוספה באפריל 1917. חמש צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים הותקנו על האינדומיטבל, שניים מכל צד ואחד בירכתיים. 14 טורפדות נישאו עבורם.
תכנון > שריון

חגורת קו המים הייתה בעובי 6 אינץ' בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים של ה-12 אינץ', אך הצטמצמה ל-4 אינץ' מהצריח הקדמי ועד לחרטום, ולא נמשכה מאחורי הצריח האחורי. צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים), למעט גגות הצריח שהשתמשו ב־3 אינץ' (76 מילימטרים) של שריון לא מוצק של קרופ (KNC). עובי הסיפון הראשי היה 1–2 אינץ' (25–51 מילימטרים) ושריון הסיפון התחתון היה 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מילימטרים). מחיצות טורפדו מפלדת פחמן בעובי 2.5 אינץ' הותקנו לצד חדרי התחמושת וחדרי הפגזים.
לאחר שקרב יוטלנד חשף את פגיעותה לירי צולל, נוסף שריון נוסף באזור המחסנים ולגגות הצריחים. העובי המדויק אינו ידוע, אך לא סביר שהוא היה עבה מכיוון שהכמות הכוללת הייתה פחות מ 100 טונות ארוכות (102 טונות).
היסטוריית בנייה ושירות

האונייה נבנתה על ידי Fairfield Shipbuilding & Engineering בגובן. היא הונחה ב-1 במרץ 1906 והושקה ב-16 במרץ 1907. היא נכנסה לשירות ב-25 ביוני 1908 לפני שהיא הושלמה במלואה על מנת לשאת את הנסיך מוויילס לקנדה.
מיד לאחר כניסתה לשירות, אינדומיטבל יצאה עם הנסיך מוויילס (בקרוב המלך ג'ורג' החמישי) לחגיגת השלוש מאות של העיר קוויבק. בהפלגת החזרה שלה, "...הממוצע שלה היה שבריר מתחת ל-25 קשר, כמעט השוותה את השיא לחצייה אטלנטית של 25.08 קשר, שנקבע על ידי אוניית הקו האוקיינית אד"ם לוסיטניה". היא חזרה ב-10 באוגוסט והוחזרה מיד לבוניה להשלמה סופית. היא שובצה לפלגת נור של צי הבית ב-28 באוקטובר ושובצה בשייטת הסיירות הראשונה (CS) במרץ 1909. היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ס. קולוויל, שפיקד על השייטת, ב-26 ביולי. היא הוחזרה מספר פעמים בין 1910 ל-1913 לפני שהיא הועברה לים התיכון ב-27 באוגוסט 1913 כדי להקים את שייטת סיירות המערכה השנייה (BCS) עם אוניית האחות שלה אינווינסיבל. היא נפגעה קלות בהתנגשות במפרץ סטוקס עם שולת המוקשים C4 ב-17 במרץ 1913. היא עברה שיפוץ במלטה ביולי 1914 כשהמשבר ההולך וגובר אילץ את הצי לקצר את השיפוץ שלה.