אילן בשור
אודות תערוכותיו

"קרקס בשחור לבן", גלריה טלי, ניו יורק, 2000
מתוך הטקסט לתערוכה:
"תערוכה זו שואבת את השראתה מעולם הקרקס. הצלם, אילן בשור, בוחר הפעם חומרי לוליינות ולהטוטנות, לש אותם בתאורה חושפת ומסווה כאחד, ומפרנס את דמיוננו בדימויים בעלי קסם פיוטי.
תנועתן הדינמית של הדמויות מדבירה את הקיפאון והסטטיות שבתמונות דוממות. חשיפה ממושכת לאור, מלווה בהבזקי ספוט נוספות, מנציחה את רצף התנועה עצמו. במהלך תנועתה הולכת הדמות ונמוגה, ומותירה בנו את תחושת "חלוף הזמן"."
"שמיים שחורים – נופים", המשכן לאמנויות הבמה, 2003
מתוך הטקסט לתערוכה:
"אילן בשור מצלם תמונות נוף טריוויאליות, נטולות דרמה לכאורה, שהתנועה שקפאה בהן לרגע אינה בולמת את זרימת מחשבותיו של המתבונן בהן אלא מעוררת את הסקרנות ואת הדמיון. הנופים בתצלומיו נותקו ממקומם הטבעי, הם אינם תלויי זמן ומקום והצופה מוזמן לפענח את מסתוריותם, להתגעגע, להתחבר."
"לראות את הקול", גלריה ארטספייס, 2004
מתוך הטקסט לתערוכה:
"הזמרות הישראליות נבחרו כנושא התערוכה, שכן במיוחד במפגש זה מפליא בשור להוציא מכל זמרת הן הפרפורמרית שבה, והן את האישה הפרטית, הארוטית והחושנית...
בתור גבר מעניק אילן בשור למצולמות מרחב לבטא את נשיותן, תוך כדי דיאלוג המאפשר הן את נקודת מבטו הגברית ותפיסתו האסתטית, והן את המרחב האישי והפרטי של כל אחת מהמצולמות, הבוחרות לבטאו בדרכן השונה והייחודית."
"בשורה ראשונה", 2007
מתוך הטקסט לתערוכה:
"מצולמיו של אילן בשור מתייצבים אל מול מצלמתו בטבעיות רבה. היא אינה זרה להם. בשורה אחת אנחנו מוצאים את אותן פנים מוכרות שאילן מצלם באדיקות רבת שנים, אותן דמויות מפורסמות שהתפזר סביבן אבק כוכבים, אותם אלה שחדרו לחיינו במהלך השנים; אמנים, שחקניות, זמרות, אנשי תרבות ומדיה מהשורה הראשונה, אך בהבדל אחד: כאן הם אינם משחקים ואינם מציגים. תמונותיהם, המספרות כל אחת את סיפורה השלם ללא כל צורך במילים, הונצחו בעדינות אין קץ וכישרון רב בעדשת מצלמתו. בצילום זהיר אך ישיר ומדויק, הוא מכוון את מצלמתו אל "האני הפנימי" של המצולם. מצליח ומוכר ככל שיהיה, ביישן או בעל ביטחון, מתמסר האחרון למצלמה, חף מכל גינוני כוכבות וחומות הגנה. או אז, ברגע אותנטי נכון אחד, נוצר הקסם: תמונה אמיתית וכנה." אוצר: גיא עולמי.
"אינטימיות", בית מדרה ברשפון, 2009
אורית לוטרינגר, ידיעות:
"אילן בשור מציג בתערוכתו סוג מיוחד של טיפול רומנטי שמתכתב עם ציירי הרנסאנס והציירים האימפרסיוניסטים... בצילומי סטודיו מוקפדים הוא בונה תפאורה עם סדינים ובדים רכים ונופלים, כשמשחקי האור הרך יוצרים אטמוספירה מיוחדת, חלומית, שהופכת במידה רבה את גופה של המצולמת לדימוי כמעט מושלם המאזכר אובייקט פיסולי... את חימר העירום הנשי של בשור לכדי פסלים צילומיים, הבוראים מציאות אל-זמנית הנמשכת בתודעתו של המתבונן. איכויות הצילום המוקפד להפליא והיופי המוקרן מתנועה שקפאה במרחב אינטימי מצליחים לשבות את תשומת לבו של הצופה ולפלס את דרכם לנחלת נפשו."
"נקודה בזמן", הבית הירוק, 2012
מתוך הטקסט לתערוכה:
"אילן בשור... בוחר בתערוכתו הנוכחית להתמקד בשפת הגוף מבלי לגעת בשפת הנפש. כמדען, הבוחן במעבדתו את חזות התנועה האנושית, הוא משלח נשים, הלבושות בחליפות עסקים מחויטות, לנפילתן או לניתורן בחלל הריק, המודגש על ידי רקע לבן נטול רעשים."
"תופסות מקום", גלריית קסטיאל, 2015
מבחר תצלומים של נשים בעלות גוף שופע, בעירום מלא או מרומז. הפרויקט שואף לתת לנשים את הכוח להתעלם ממוסכמות אידיאל היופי ולהאמין בעצמן וביופיין. התערוכה מלווה בסרטון בבימויה של נועה אהרוני, ארט וסטיילינג: רונה דורון.
"זהב שחור, בנייני האומה, 2016.
מתוך הטקסט לתערוכה: "בשור מצלם את המוזיקאים שלו כמעט תמיד בשחור לבן ”מכובד״, מדגיש את מאבקי האור והצל המוגזמים המשווים להם מראה תאטרלי. זו מראית עין שכמעט כולה משחק עם המצלמה, מעין התחפשות המסגירה אמת פשוטה וישירה. גם במקומות שבהם ה״בימוי״ בולט בשור גורם למצולמיו להישיר מבט למצלמה, ודרכה – להתבונן לנו בעיניים." אוצר: ערן ליטוין.