stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוק רידג' (אתר גרעיני)
לאחר תום המלחמה

החל מסוף 1945 ולאחר תום המלחמה פורקו באופן הדרגתי המנגנונים המיוחדים שהותאמו לעיר אוק רידג' ולעובדי האתר הגרעיני, והוחלפו בהדרגה בחברות ובמנגנונים אמריקניים רגילים. כך מערכת התחבורה, מערכת הטלפוניה, שירותי הבריאות, הביטוח הרפואי ומערכות אחרות.
למחרת סיומו המתוכנן של פרויקט מנהטן ב-31 בדצמבר 1946, עבר הפיקוח על האתר הגרעיני כולו ב-1 בינואר 1947 לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית (AEC). המעבדה, שנוהלה במהלך פרויקט מנהטן בידי אוניברסיטת שיקגו, הפכה עצמאית, ומינואר 1948 היא המעבדה הלאומית אוק רידג' (אנ').
סיום המלחמה העלה את אוק רידג' לתשומת הלב הלאומית, ובתוך כך גם הובאו לידיעת הציבור האמריקאי התנאים המפלים שבהם התגוררו התושבים השחורים. רואן-אנדרסון תכננה עבורם כפר חדש, שנקרא סקרבורו, ותוכנן להיבנות בגמבל ואלי, במקום שבו עמד בעבר מחנה קרוואנים לעובדי בנייה. הבנייה החלה בשנת 1948, והתושבים הראשונים עברו לגור בשנתיים שלאחר מכן. במקום זה שכנה כל הקהילה השחורה של אוק רידג' עד תחילת שנות השישים.
בשנת 1947, אוק רידג' הייתה עדיין חלק מ"אי של סוציאליזם באמצע ים של כלכלת יוזמה חופשית". ה-AEC רצתה לפרוש מניהול הקהילה, אך הדבר לא היה פשוט. גורמים רשמיים ב-AEC הסבירו שוב ושוב שרואן-אנדרסון סיפקה לתושבים הרבה יותר משירותים עירוניים רגילים, ושהיתרונות של כלכלה חופשית היו מועטים בעיני התושבים. הם נהנו מדמי שכירות נמוכים, לא שילמו ארנונה, קיבלו שירותים עירוניים וקהילתיים בסטנדרטים גבוהים, ומערכת החינוך הייתה מצוינת. היסטוריון העיר אוק רידג', ויליאם וילקוקס, ציין כי תושבי העיר נהנו מאוד מקיומם המוגן כלכלית, ומההטבות הנדיבות שהצבא סיפק. סקר שנערך אצל התושבים בימי פתיחת השערים, הראה כי הם מתנגדים לשינוי ביחס של 10 ל-1.
עם זאת, ב-19 במרץ 1949 נפתחו אזור המגורים והאזור המסחרי של אוק רידג' לגישה ציבורית, ובוטלו השערים שחסמו את הכניסה לעיר. בטקס החגיגי שהתקיים נכחו סגן הנשיא אלבן ברקלי, מושל טנסי גורדון בראונינג, יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית דייוויד ליליינטל, וכוכבת הקולנוע מארי מקדונלד. הגישה למתקני הגרעין נשלטה על ידי שלושה בתי שער. ב-6 ביוני 1951 קראה ועדת ההקצבה של הסנאט לוועדה לאנרגיה אטומית להפסיק את "השיטה הלא דמוקרטית הנוכחית" להפעלת הקהילה, ויזמה צעדים כדי לכפות על תושבי אוק רידג' להקים את המוסדות הדמוקרטיים המקובלים בערי ארצות הברית, ולאמץ את מערכת הכלכלה החופשית המקובלת.
אהרן אבן חיים (השני)

| --- | --- |
 לידה:  1630 חברון, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1688 (בגיל 58 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1688 
 
 חתימה:   
 
הרב אהרן אבן חיים (השני; סביב ה'ש"ץ, 1630 - י"ב בתמוז ה'תמ"ח, 1688) היה פוסק הלכה, דיין בחברון ואב בית הדין של איזמיר במאה השבע עשרה.
קורותיו

נולד לרבי דוד, ככל הנראה בחברון. נכדו של רבי אהרן אבן חיים ה'קרבן אהרן'. סבו מצד אימו היה רבי אליעזר בן ארחא. לימים שימש כדיין בחברון, והתגורר בה לפחות עד שנת תל"ח. סביב שנת ה'ת"מ יצא לשליחות לאזור הבלקן, והתמנה לרב האי כיוס. התכתב בהלכה עם חכמי טורקיה ומצרים, כדוגמת הרב מרדכי הלוי (דרכי נעם), רבי יצחק אלגזי, רבי שמואל פינטו, הרב שלמה הלוי (לב שלמה), עם האחרון שימש בדיינות בטורקיה. ככל הנראה, מאוחר יותר שימש כאב בית הדין של איזמיר. אחת מפסיקותיו המרכזיות, היא שהקראים לא אוסרים את היין במגעם. פסיקותיו ההלכתיות ששרדו הובאו בדברי האחרונים, כדוגמת הברכי יוסף.
נהרג ברעידת האדמה בי"ב תמוז ה'תמ"ח, באיזמיר. על מצבתו נכתב שהיה "הדיין המצוין הרב הכולל". בהגיע שמועת הריגתו לסלוניקי, הספידו רבי אהרן הכהן פרחיה.
חיבוריו

תשובות ופסקים - מפוזרים בכתבי יד, ובספרי חכמי זמנו.
קונטרס שמות הגיטין - נדפס בסוף ספר הלכות קטנות. לא ברור אם חיברו ממש או שהוא הרחבה של חיבור של סבו בעל הקרבן אהרן.
פירוש מקיף על עין יעקב - כתב יד.
הערות שוליים

↑  ראו: שפיגל, מוריה רפג, עמ' כג.
1 2  ראו הלכות קטנות דף סט, מהדורת ונציא תס"ד.
↑  ראו: לב שלמה סימן כא.
↑  ראו: בניהו, דור אחד בארץ, עמ' רצב.
↑  ראו לדוגמה שו"ת רבי יצחק אלגאזי סימן כד.
↑  ראו: שפיגל, מוריה רפג עמ' כט.
↑  כפי שתיארוהו אחריו, כאב"ד איזמיר, כדוגמת הרב ישראל יעקב אלגזי בספרו שארית יעקב סוף פרשת עקב. וברכי יוסף אה"ע יג, י.
↑  ראו למשל ברכי יוסף אה"ע יג, י.
↑  ראו: אהרן פריימן, ענייני שבתי צבי, עמ' 142.
↑  בגדי כהונה דרוש לה.
↑  שם הגדולים, ערך 'עין יעקב'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453060105171  VIAF: 7148268146605111625   WorldCat (עם VIAF): 7148268146605111625
הקו האדום (לבנון)

מפה ובה הקו האדום ב-1983
הקו האדום בלבנון הוא מושג ישראלי לגבי קווים מדיניים וצבאיים בשטח לבנון בנוגע ליחסי ישראל–לבנון. בין שנת 1976 – קצת אחרי תחילת המעורבות הישראלית בלבנון, ובין שנת 2000 – נסיגת צה"ל מלבנון, החליף המושג "הקו האדום בלבנון" משמעויות וקווים גאוגרפיים בהתאם למצב המדיני והצבאי.
הקווים האדומים ב-1976

מלחמת האזרחים בלבנון שהחלה באפריל 1975, פרצה בשל פגיעה באיזונים העדינים שהתקיימו בין העדות והדתות השונות בלבנון במשך עשרות שנים. באביב 1976 נכנס הצבא הסורי ללבנון בכוח שהגיע להיקף של שתי דיוויזיות, כשמטרתו הייתה להחזיר את האיזונים ללבנון תוך שמירה וחיזוק ההשפעה הסורית על המהלכים הפנימיים בלבנון. כניסת הצבא הסורי ללבנון התאפשרה הודות להבנה חשאית בין ארצות הברית, ישראל וסוריה. הבנה זו קבעה שלושה "קווים אדומים" עבור הצבא הסורי:
איסור על הכנסת טילי קרקע-אוויר סוריים ללבנון.
איסור על טיסת מטוסי קרב סוריים מדרום לכביש ביירות-דמשק.
איסור על הכנסת כוחות קרקע סוריים לדרום לבנון, דרומה מקו הרוחב היוצא מדרום לצידון מזרחה, כ-25 קילומטר מצפון לנהר הליטני.
ככל הנראה, התקיים גם קו אדום נוסף שאסר על פעילות סורית בים מול חופי לבנון.
הציבור בישראל ידע על קיומו של "קו אדום" שמציבה ישראל בלבנון, אך לא היה ידוע לו מהו בדיוק "הקו האדום". בעיתונות הישראלית נהוג היה באותה תקופה לראות את קו נהר הליטני כ"קו האדום" שדרומה לו אסור לכוחות הסוריים לפעול. כמו כן, הייתה קיימת הנחה כי ישראל גם הציבה סוג של קו אדום בנוגע להיקף כוחות הצבא הסורי בלבנון וחימושם. חבר הכנסת משה דיין דרש ביוני 1976 מראש הממשלה רבין ליידע את חברי הכנסת בטיבו של "הקו האדום".
בראש המדינות המעורבות בסיכום עמדו נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד ומזכיר המדינה בממשלו, הנרי קיסינג'ר, ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ונשיא סוריה חאפז אל-אסד.
בספר "התכלית-שלום" מאת גדעון רפאל, שגריר ישראל בלונדון, נכתב כי הקו נקבע לראשונה בפגישה סודית בלונדון ב-1976. בפגישה נכחו המלך חוסיין של ירדן מטעמו של נשיא סוריה חאפז אל-אסד ושגריר ישראל בלונדון, גדעון רפאל. בספרו לא נוקב בשמו של חוסיין ומכנה אותו "אישיות ערבית רמת-מעלה" אותה פגש ב-1976. על פי רפאל אסד חשש שישראל לא תקרא נכונה את פריסת כוחות סוריה בלבנון, ועל כן ביקש להעביר את המסר כי כוונתו לייצב את המצב באזור. הקו למעשה לא היה גבול גאוגרפי אלא יותר הסכמה פוליטית לא כתובה. מתוך הבנה זו נגזרה ההגנה על כוחותיו של רב-סרן סעד חדאד בדרום לבנון ועקרון השמיים הפתוחים למטוסי ישראל.
למרות תקריות שונות, כמו התנגדות ישראל לכניסת כוח סורי לא-נבטיה (הנמצאת מצפון לליטני) בינואר 1977, כיבדו הסורים בשנים הראשונות את הקווים האדומים, אך איפשרו לאש"ף יד חופשית בדרום לבנון, דבר שהביא להגברת הפיגועים ולפעולות כנגד ישראל. בסוף אפריל 1981 הפרו הסורים את הקו האדום והכניסו סוללות טילי קרקע-אוויר לבקעת הלבנון, וזאת לאחר שחיל האוויר הישראלי הפיל שני מסוקים סורים שהשתתפו במתקפה הגדולה של סוריה על זחלה הנוצרית.
במרץ 1978, לאחר מבצע ליטני, העריך המומחה ליחסים בין-לאומיים, אמנון סלע, כי מדיניות הקו האדום הייתה סוג של "מדיניות הבלגה" ישראלית שקיבלה את אישור המעצמות, שבהיותה עמומה, יתרונות רבים בצידה והיא היוותה "מודל להסדר אפשרי בין ישראל ובין כל שכונותיה - סוריה, לבנון, ירדן ומצרים, עד שייכון ויתייצב השלום.".
מלחמת לבנון הראשונה

תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה, ביוני 1982, שכללה עימות ישיר בין ישראל ובין סוריה בשטח לבנון, שברה את הסכמות "הקו האדום". בניסיונות המשא ומתן הבלתי ישיר שהתקיימו לאורך תקופת שהותה המוקדמת של ישראל בלבנון, התנגד ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, לחידוש הסכמות דומות מחשש שישראל תוצג כמי שמנסה לקבע את שליטתה בדרום לבנון.
בגזרה המזרחית של לבנון נקבע דה פאקטו הקו האדום שגבולותיו היו: ממערב ג'בל בארוכ, עמיק ונהר הליטני, הזורם באזור זה בכיוון כללי מצפון לדרום. מצפון לג'וב ג'נין עבר הגבול כמה מאות מטרים מצפון לכביש הרוחב המחבר את ג'וב ג'נין, כאמד א-לוז ומדוחה (אנ'). משם ירד הגבול דרומה, ממערב לכפר ינטא שנמצא בשליטת הצבא הסורי, ועד לגבול הבינלאומי בין סוריה ולבנון, ממזרח לכפר קוק שהיה בשליטת צה"ל.
עד נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון היווה "הקו האדום" כינוי לקו ההפרדה דה פקטו בין הכוחות הסוריים והכוחות הישראליים במזרח לבנון.
רצועת הביטחון

החל מ-1985 שבה התבצעה נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון, התקיים "קו אדום" מצפון לגבולה הצפוני של רצועת הביטחון, שאליו לא הסכימה ישראל שייכנסו יחידות של הצבא הסורי.
בשלבים המאוחרים יותר של שהיית צה"ל ברצועת הביטחון, כשכוחות חזבאללה ניצבו מול כוחות צה"ל, סימן "הקו האדום" את גבולה הצפוני של רצועת הביטחון.
מצפון לרצועת הביטחון, באזור הכפרים ריחן (אנ') וכפר חונה (ער'), נמצאה מובלעת ג'זין שגודלה היה כ-210 קמ"ר, שנכללה רק חלקית בתחומי הקו האדום כיוון שהייתה באחריות צבא דרום לבנון. האזור של מספר קילומטרים מצפון לקו האדום הרגיל כונה בצה"ל "הרצועה האפורה" וגם בו פעל בעיקר צד"ל, בניסיון להקשות על חזבאללה את הגישה למוצבי צה"ל שלאורך הקו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אביעזר יערי, התהליכים שהובילו למלחמת שלום הגליל, מבט מל"מ מס' 63, מאי 2012, עמ' 38
↑  יוסף חריף, ישראל קבעה לעצמה "קו אדום" לחדירת הכוחות הסוריים ללבנון, מעריב, 12 באפריל 1976
↑  משפך הזהרני במערב ועד כפר משכי(אנ') שממזרח לג'זין במזרח. אהוד יערי, זאב שיף, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984, עמ' 86
↑  דב גולדשטיין, יצחק רבין, "פנקס שירות", ספריית מעריב, 1979, עמ' 503
↑  אפרים ענבר, "רבין והביטחון הלאומי של ישראל", הוצאת משרד הביטחון, 2004, עמ' 150
↑  יעקב ארז, סוריה מקפיאה פעולותיה, מעריב, 17 במאי 1976
↑  סופרו הפרלמנטרי של הארץ, רבין: אם יהיה מצב חדש בלבנון - עלול לחול שינוי בעמדתנו, הארץ, 16 ביוני 1976
↑  שאול צדקיה, "הקו האדום" בלבנון נקבע בפגישה בלונדון עם חוסיין בשמו של הנשיא אסד, דבר, 13 במאי 1981
↑  יעקב ארז ועודד גרנות, צה"ל בוחן את המצב החדש שנוצר בהחל כניסתו של כוח סורי לנבטייה, מעריב, 25 בינואר 1977
↑  עידו דיסנצ'יק, סוריה ולבנון הודיעו בשדר לוושינגטון על נכונות לחסל במהירות משבר נבטיה, מעריב, 9 בפברואר 1977
↑  שמואל שגב, ישראל קיבלה את ההצעה הלבנונית ומצפה לביצוע הסורי, מעריב, 10 בפברואר 1977
↑  ג'וזף ס. הארש (Joseph C. Harsch), איך התבשל המשבר הלבנוני, דבר, 4 ביוני 1981
↑  אמנון סלע, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
↑  אמנון סלע, משגי המבצע בדרום לבנון, דבר, 24 במרץ 1978
↑  משה ז"ק, בלי רעש, מעריב, 2 במאי 1983
↑  משה בר כוכבא, ‏מבצע טרף - יום קרב על עוצבתי, מערכות 305, 1986
↑  טלי זלינגר, לקראת חורף שני בבקעת הלבנון, דבר, 30 בספטמבר 1983
↑  שפי גבאי, קומנדו סורי נכנס לעיירה המרוחקת כ-8 ק"מ מאזור הבטחון בדרום-לבנון, מעריב, 16 בינואר 1989
↑  עמנואל רוזן, אבינועם בר יוסף, שפי גבאי, ישראל: נצחון סוריה בלבנון אינו איום; תישמר רצועת הבטחון, מעריב, 14 באוקטובר 1990
↑  משה תמיר, "מלחמה ללא אות", הוצאת משרד הביטחון, 2005, עמ' 32, 37
↑  רמי טל, גל הירש, "סיפור מלחמה סיפור אהבה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2009, עמ' 45
↑  גל פרל פינקל ואבירם רינג, מבצע חוק וסדר 30 שנה אחרי, מערכות 477, אפריל 2018, עמוד 60.
↑  תמיר ברשד, מיומנו של קמ"ן יק"ל, מבט מל"מ, גיליון 56, יולי 2010, עמ' 41-40
מפת לבנון בזמן מלחמת לבנון הראשונה ובה הקו האדום מסומן בקו אדום מקווקו (אמצע 1983)
מפת רצועת הביטחון. הקו המוצג בה הוא זה שהתקיים בשנים 1985–2000
ספר עזרא

| --- | --- |
ספר עזרא, מהדורת דעת מקרא
ספר עזרא, מהדורת דעת מקרא
 
 מספר פרקים:  10
 מספר פסוקים:  312
 סדרת ספרים:  כתובים
 הספר הקודם:  ספר דניאל
 הספר הבא:  ספר נחמיה
 דמויות מרכזיות:  עזרא הסופר
ספר עֶזְרָא הוא ספר בתנ"ך הנמצא בסדר כתובים, ומקומו אחרי ספר דניאל ולפני ספר נחמיה. על פי חז"ל, במקור כלל ספר עזרא את ספר נחמיה, ושניהם נחשבו לספר אחד ששמו עזרא. הספר (לבדו, בנפרד מספר נחמיה) מביא אוסף תעודות בארמית, חלקן מתורגמות לעברית, ורשימות יוחסין מימי שיבת ציון, ועוסק בעליות היהודים מן הגלות בימי כורש בהנהגת ששבצר, בימי דריווש הראשון בראשות זרובבל, ובימי ארתחששתא בראשות עזרא הסופר. הספר מסתיים בתיאור מגוף ראשון על ניסיונו של עזרא ליצור לאום יהודי מופרד על ידי מניעת נישואי תערובת והתבוללות עם נשים נכריות תושבות הארץ.
עזרא ונחמיה

בתנ"ך שסודר על ידי בעלי המסורה כולל ספר עזרא גם את ספר נחמיה. בהתאם לכך, התייחסו בתקופת הראשונים אל הספרים כספר אחד. גם בתלמוד נראה שמתייחסים אל ספרי עזרא ונחמיה כספר אחד, שכן בברייתא שבתלמוד בבלי מוזכרים כל ספרי התנ"ך וספר נחמיה אינו מוזכר. כמו כן, חז"ל התחבטו מדוע לא נקרא ספר נפרד על שם נחמיה, ועונים על כך שני תירוצים:
שהחזיק טובה לעצמו, שנאמר: "זכרה לי אלהי לטובה".
שסיפר בגנותן של דניאל וראשונים, שנאמר: "וְהַפַּחוֹת הָרִאשֹׁנִים אֲשֶׁר-לְפָנַי הִכְבִּידוּ עַל-הָעָם וַיִּקְחוּ מֵהֶם בְּלֶחֶם וָיַיִן אַחַר כֶּסֶף-שְׁקָלִים אַרְבָּעִים גַּם נַעֲרֵיהֶם שָׁלְטוּ עַל-הָעָם וַאֲנִי לֹא-עָשִׂיתִי כֵן מִפְּנֵי יִרְאַת אֱלֹהִים.".
בהקספלה, מהדורת התנ"ך של אוריגנס מהמאה השלישית, המכיל את המקור העברי בצמוד לתרגום ליוונית, מופיע ספר נחמיה עם כותרת נפרדת. גם בוולגטה מופיע ספר נחמיה בנפרד. במהדורות הדפוס של התנ"ך בעברית במאה ה-15 מופיעים הספרים בנפרד.
על פי המחקר, הספרים נכתבו על ידי שני כותבים שונים וחוברו יחד לאחר כתיבתם, כפי שספר תרי עשר אוחד לאחר כתיבת חלקיו. חלק מהראיות שמובאות הן שבספר עזרא משולבים רישיונות חשובים בלשונם, לעומת ספר נחמיה שלא הביא את הרישיון לעלייה וגם לא הביא את הרישיון לבניית ירושלים. בנוסף, בראש ספר נחמיה יש 'כתובת', בעוד שבראש ספר עזרא אין. בנוסף, פרק ח' בנחמיה עוסק בעיקר בעזרא, וסביר להניח שאילו היה מחבר אחד לשני הספרים הוא היה מכניס את הפרק הזה בספר עזרא. כמו כן, הכותב של ספר עזרא מונה את השנה מחודש ניסן, כמקובל בתורה, ואילו בנחמיה הסופר החליט למנות את השנה מתשרי.
שינוי בולט נוסף הוא השינוי בין רשימת שמות ראשי האבות בעזרא לעומת הרשימה בספר נחמיה:
| ספר עזרא, פרק ב' | ספר נחמיה, פרק ז' | פשר השינוי |
| --- | --- | --- |
| זרובבל | זרובבל | - |
| ישוע | ישוע | - |
| נחמיה | נחמיה | - |
| שריה | עזריה | חילוף אתיות שיניות (זס"ש), השמטה (או הוספה) של מעיין תנועת עזר (ע חטופה) ליצירת משמעות מילולית. |
| רעליה | רעמיה, נחמני | חילוף למ"ד במ"ם, כמו חלופי האותיות ממוצא משותף (למנ"ר), ונוסף השם נחמני כדי להשלים לשנים-עשר, זכר לשנים-עשר השבטים. |
| מרדכי | מרדכי | - |
| בלשן | בלשן | - |
| מספר | מספרת | כמו סופרת - פוכרת. |
| בגוי | בגוי | - |
| בענה | בענה | - |
מקומו בתנ"ך

מקום הספר בתנ"ך, לפי הסדר בברייתא שבבלי הוא כפי שמקובל כיום - אחרי ספר דניאל ולפני ספר נחמיה (אם מחשיבים את ספר עזרא וספר נחמיה לאחד, אז הספר יופיע לפני דברי הימים). אך בתרגום היווני והרומי הוא מופיע לאחר ספר 'דברי הימים', ככל-הנראה בגלל הסדר הכרונולוגי והשוואת סוף פסוקי דברי הימים לתחילת הפסוקים בעזרא. מחלוקת דומה ניתן למצוא בפרשנים: הפירוש המיוחס לרש"י סובר, בעקבות הברייתא בבבלי, שעזרא הוא המשכו של ספר דניאל ולעומתו, הרמב"ן סובר, שעזרא הוא המשכו של דברי הימים.
סגנון הספר > כתב הספר

מתוך שינויי הכתיב וחסרות ויתרות עולה ההשערה שהספר נכתב בכתב האשורי מעין זה הנמצא במכתבי יב, בקיצורים ובלי רוחים בין מילה למילה.
סגנון הספר > לשון הספר

סגנון הספר שונה באופן בולט מהסגנון והעברית המקראית של שאר ספרי התנ"ך, ולשונו קרובה יותר ללשון ספר דברי הימים.
 העברית בספר עזרא מושפעת מן השפה הארמית כמו חילוף האות ל' במקום מילת-היחס 'את': "ואשלחה לאליעזר לאריאל", תופעה מוכרת ונפוצה בשפה הארמית. בזמן כתיבת ספר עזרא השתמשו בעיקר בשפות ארמית, ארמית ממלכתית ופרסית[דרוש מקור].כמו כן, הספר רווי בלשון פרסית כמו המילים: גזבר, אגרטל, פרדס, נשתוון (מכתב), פתשגן\פרשגן (העתק), אחשדרפן.
בנוסף, יש בלשון ספר עזרא ביטויים קרובים ללשון חז"ל, לדוגמה:
"תענית" במקום "צום".
נביאים "העמדת" במקום "הקמת".
יש הרואים את סגנונו של ספר עזרא כסגנון של ספר דברי-ימים פשוט, אך ספר עזרא איננו משמש כספר דברי ימים, שהרי אין הוא מלמד אותנו דבר על חיי גלות בבל ופרס, ואפילו שמות מושלי פרס הידועים (כמו כנבוזי השני), לא נזכרו בספר.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון

ספר עזרא מהווה מקור חשוב על תקופת שיבת ציון, הגם שיש הטוענים שהוא מגמתי וסלקטיבי.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון > הזהות היהודית

לפי ההיסטוריה המקראית, אפשרו הבבלים ל"עם הנשאר בארץ יהודה" להמשיך לקיים חיים תקינים בארצם. ייתכן שאותו "העם הנשאר" הם "עמי הארצות" שהפריעו בתחילת העבודה להקמת המזבח, גם בהמשך הדברים נראה שאל "בני ישראל השבים מהגולה" נתווספו "כל הנבדל מטֻמאת גוי הארץ", ועפ"י המסופר בנחמיה, הם השתתפו בטקס לפיו צריך להבדיל את תושבי ארץ יהודה מהשפעת שכנותיה.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון > המצב המדיני

מתוך ספר עזרא, אנו לא מוצאים התייחסות ישירה למצב המדיני של השלטון ביהודה שהוענק בהכרזת כורש. אולם ששבצר, המכונה בספרנו "הנשיא ליהודה", שהופקד על השבת כלי המקדש לירושלים, שב ונזכר בתפקיד פחה במסגרת התעודה הארמית שמוזכרת בכתוב.
 בהשוואה לספר נחמיה, שפעילותו הייתה כ-150 שנים לאחר הכרזת כורש, מעיד על עצמו שהיה פחה ביהודה ואף מזכיר את הפחות שהיו לפניו.
ישנם חוקרים (כמו פרופ' יגאל ידין) ששללו עדויות אלה וטענו, שיהודה הפכה לפחוה רק בימי נחמיה, ושקודם לכן הייתה חלק מפחות שומרון. טענתם מצאה חיזוק בממצא הרב של טביעות "יהוד", אותן שייכו מבחינה פאליאוגרפית למחצית השנייה של המאה החמישית לפני הספירה, כלומר תקופת נחמיה. אולם לאחרונה נתגלו טביעות "יהוד" חדשות, שמתוכן ניתן ללמוד, שליהודה היה מעמד של פחוה כבר מהכרזת כורש ואולי אף קודם לכן. אף על-פי כן, לא ברור מדוע זרובבל, ממנהיגיה הבולטים של יהודה לאחר ששבצר ועד לסיום בניית המקדש, אינו מכונה בפירוש בספר עזרא בתואר פחה. על כל פנים, ספר חגי מזכירו באופן שכיח בתואר "פחת יהודה", ואולי אפשר להסביר שהתואר "פחת יהודיא" שבתעודה הארמית שבעזרא מכוון אליו.
בכל-זאת, קשה מאוד להסביר את חוסר-ההתייחסות בספר עזרא למצב המדיני ביהודה. ייתכן שהיא נובעת מההתמקדות בנושאים החברתיים-דתיים של יהודה ומהדגשת הפן השונה בתפקיד זרובבל כמנהיג יהודי.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון > מנהיגי העם

בתחום הנהגת העם עולה מספר עזרא תמונה לפיה קיימת קבוצת מנהיגות לצד המנהיג המדיני והכהן הגדול. תמונה זו עולה מסיומה של התעודה הארמית.על פי תעודה זו חקר הפחה תתני את "זקני היהודים", אף על פי שבתחילת התעודה מסופר על זרובבל וישוע, שהיו הרוח החיה בחידוש בניית המקדש. אף תשובת המלך דריווש לתתני מכונת ל"פחת היהודים ולזקני היהודים". עדויות אלה מציירות תמונה מציאותית של התגבשות העדה כרשות ריבונית, שלנציגים שלה יש מעמד חוקי מוכר, לצד המנהיגות המדינית והכהן הגדול.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון > היקף מדינת יהודה

ספרי עזרא ונחמיה מהווים מקור חשוב להערכת היקף מדינת יהודה בתקופת שיבת ציון. בספר עזרא נמנים תשעה-עשר מקומות שאליהם התייחסו העולים עם זרובבל. בהנחה שמקומות אלו היו מיושבים בימי שיבת ציון, יוצא שבתקופת דריווש היה המשולש: בית אל - בית לחם - אונו - מיושב על ידי שבי ציון. בספר נחמיה מתואר שטח היישוב היהודי כמשתרע מאונו בצפון עד לכיש בדרום, ומלכיש מזרחה עד חברון ועד הנגב, ובמזרח נסב הקו מהנגב עד הר אפרים, וכלל את כיכר הירדן ובית הגלגל.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון > מכתביו לבני הגולה, והתייחסות יהודי תימן ל'ספר עזרא' ול'עזרא הסופר'

רבי יעקב ספיר נוסע תייר יהודי אשכנזי מארץ ישראל שביקר בתימן בשנת ה'תרי"ט (5,619 לבריאת העולם) מספר את הגרסה על אגרת תימן של עזרא הסופר ועל קצפו עליהם:
וכאשר עלה עזרא מבבל ושלח כתבים לכל ישראל לעלות עמו שלח גם אליהם (יהודי תימן) ולא באו. ובא עזרא בעצמו ולא קבלוהו לעלות עמו, באמרם מראש שאין זאת "גאולה שלימה", כי לא הגיע הקץ ועוד יגלו בראש גולים שנית מירושלים... והחרים אותם בחרמו הקשה, ואף הם הפכו עליו את הברכה, שלא ייקבר בארץ ישראל וקללת שניהם נתקיימה. הם אין להם שלווה ומנוחה... ששלוותם והצלחתם אינה מתקיימת ומתמדת בידם
בגרסתו של בעל המלאכת שלמה על המשניות, מופיעה הקללה:
עזרא קלל אותם "להיות כל ימיהם בעוני". ובעוונות נתקיים בנו באותו הגלות "עוני תורה ועוני ממון".
לעומתם גדולי רבני תימן כמו הרב עמרם קורח מחבר הספר בסערת תימן הנמנה עם משפחת קורח הבקיאה היטב במורשת יהדות תימן יוצא נגד דעה זו בחריפות וכותב, שאדרבה היא הסיבה שסיבת העניות הייתה מצויה אצל יהודי תימן מפני שהוציאו שם רע על עזרא הסופר שקילל אותם וכותב בזו הלשון:
כי "האומר שהיתה קללה זו" - עובר על תקנת הקדמונים ש"אין להוציא שם רע על המתים", ולפיכך האומר כן נמצא מוציא שם רע על עזרא הסופר שכביכול קילל שלא על פי ההלכה גורם לעצמו עניות בהילכדו בחרם הקדמונים
וכמו כן הרב חיים קורח מגדולי רבני תימן מכחיש זאת נמרצות, וכשנשאל בנושא זה, האם נכון שיהודי תימן לא תמצא אצלם מי שיקרא לבנו בשם עזרא, ומדוע קרא לבנו עזרא, והשיב וזו לשונו:
אל תשמע, אל תאמין! אין לדבר הזה כל יסוד ועיקר. חס ושלום שעזרא הסופר יקלל ישראל או אנשים יקללוהו, והרי מן הדין אסור לקלל שום יהודי כי הם "עם השם", רבים הם (=אצל קהילות יהודי תימן) אשר קראו שם בנם עזרא וישנם זקנים וצעירים אשר שמם עזרא. כשיהיה לך בן קרא שמו עזרא והשם יהיה בעזרך.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון > הנצחת ספר עזרא בארץ ישראל > בתי כנסת על שמו

על שמו בתי כנסת רבים במדינות העולם בארצות הברית כורדיסטן עיראק ובארץ ישראל, מהם בית כנסת עזרא הסופר בנס ציונה, ביבנה, ברחובות, וכן בירושלים שני בתי כנסת בשמו; אחד בית הכנסת עזרא הסופר ברחוב הטורים שכונת גאולה, והשני בית הכנסת עזרא הסופר ברחוב באר שבע 9 בשכונת נחלת ציון, שנבנה על ידי עולים מאל-עמאדיה בכורדיסטן לזכרו של בית כנסת בעל שם זהה שהיה שם, ואליו הובאו גם ספרי תורה עתיקים אותם הביאו העולים מעיר מוצאם.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון > הנצחת ספר עזרא בארץ ישראל > שכונות ורחובות על שמו

הוקמה שכונה על שמו בתל אביב בשם שכונת עזרא.
הוקם מושב על שמו בית עזרא, מושב (מתנועת המושבים) במישור החוף הדרומי, בין אשדוד לאשקלון.
הוקם על שמו תנועת עזרא, תנועת נוער דתית לאומית.
הוקם יער על שמו בשם יער עזרא.
הוקמה על שמו אגודת עזרא, אגודה ללימוד השפה העברית שייסד בעיירה פלונסק בשנת 1900 ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון, שהיה אז בן ארבע-עשרה, ביחד עם חברים נוספים, בהם שלמה צמח, יצחק כבשנה ושמואל פוקס.
על שמו רחובות רבים בארץ ישראל. רחוב עזרא בערים; ירושלים, רחובות, בני ברק, בית שמש, תל אביב, חולון, וטבריה.
מבנה הספר

ניתן לחלק את ספר עזרא לשבעה חלקים:
הכרזת כורש ועליית ששבצר (פרק א').
עליית זרובבל, בניית המזבח וייסוד ההיכל (פרקים ב'-ג').
דרישת עמי הארצות לעזור בבניית המקדש, סירוב ראשי האבות והפסקת הבנייה (ד', א'–ו').
התנגדות עמי הארצות לבנייה ומכתב השטנה לארתחששתא (ד', ז'–כ"ג).
המשך וסיום בניית המקדש (פרקים ד', כ"ד-ו').
עליית עזרא עם רישיון ארתחששתא (פרקים ז'-ח').
פרשת גירוש הנשים הנוכריות (פרקים ט'-י').
הספר פותח בהכרזת כורש, בה הוא קורא לכל העם הנותרים לעלות ולבנות לה' בית בירושלים. עוד הוא מוסיף, שכל מי שנשאר בגלות, יחזק את האנשים העולים בכסף וברכוש, חוץ מהנדבה שיביאו להם כדי לבנות את בית-המקדש.
לאחר-מכן, הספר מונה את הרכוש שהעלו איתם העולים.
כמו כן, מנויים מספר האנשים שעלו בראשות זרובבל, ישוע, נחמיה, שריה, רעליה, מרדכי, בלשן, בגוי, רחום ובענה. ברשימה זו נמנו אחד-עשר ראשים, ואילו בנחמיה נמנו שנים-עשר ראשים מקבילים, עיין בטבלת ההשוואה שלמעלה.
בחודש תשרי, בנו ישוע ואחיו הכוהנים וזרובבל ואחיו את המזבח, שם הם מעלים עליו עולות "ככתוב בתורת משה". כל-זה, אף על פי ש"היכל ה' לא יוסד", כלומר בעוד שבית-המקדש עדיין לא בנוי.
שנתיים לאחר בואם, מתחילים שבי ציון לתגבר ולהסדיר את בניית וייסוד בית המקדש. בעוד הם מתחילים לעבוד, באים אליהם "צרי יהודה ובנימין" ("השומרונים"), ורוצים גם הם להצטרף לבניית בית-המקדש. זרובבל, ישוע ושאר ראשי האבות, מסרבים. כתוצאה מהסירוב, מנסים עמי הארצות לגרום להפסקת הבנייה בכל דרך אפשרית: לעכב אותם, ללעוג ולאיים על האנשים שעובדים על הבנייה, ואפילו שכרו אנשים שיתנו להם עצות רעות בנוגע לבנייה. לאחר-זמן מה, החליטו האנשים לכתוב מכתב שטנה לארתחששתא. במכתב הם מזהירים אותו שתושבי העיר ירושלים לא ייתנו לו מיסים. הם מוסיפים וקוראים לארתחששתא לבדוק בספר הזיכרונות של אבותיו, שם יימצא שהעיר ירושלים היא עיר 'מורדת ומזיקה' למלכים, ושתמיד יש שם מרידות. ארתחששתא שולח צו שבו הוא מעכב (מבטל) את הבנייה 'עד הודעה חדשה'. בצו הוא מזהיר לא להשתמש בכֹח בביטול, אך הם מבטלים אותה ב'זרוע ובחיל'.
עבודת המקדש נפסקה, עד לשנה השנייה למלכות דריווש, שבה מתנבאים הנביאים חגי וזכריה על הזדרזות בהמשך הבנייה. בעקבות-כך, צרי יהודה שולחים מכתב למלך דריווש, בו מצטטים את טענות היהודים. היהודים כותבים לדריווש לבדוק את הצו שנתן כורש לבניית בית-המקדש. דריווש מחזיר מכתב - בו הוא כותב "אני דריוש נתתי צו - מיד ייעשה!". היהודים ממהרים וממשיכים במרץ-רב בבניית המקדש. הבנייה נמשכת ארבע שנים, ובסיומה, בשנת שש לדריווש, תושבי יהודה חוגגים ומקריבים פרים, אילים, כבשים ושערי עיזים לחנוכת המקדש.
בשלב זה מתחיל הספר לתאר מאורע חדש, שעל הפרש הזמנים בינו לבין התיאורים הקודמים לו ישנה מחלוקת (הדעות נעות בין שנה אחת לפי התלמוד לבין חמשים ושבע שנים, הדעה המקובלת במחקר כיום). הסיפור החדש פותח בתיאור עזרא העולה ארצה ברישיון ארתחששתא, בו הוא נותן לו כלים שונים ו"שאר צורכי בית אלוהיך", אך הוא מגביל אותו בכמות לכל דבר, למעט המלח, שאותו לא הגביל. לאחר שלושה ימים, הוא לא מוצא בכל העם שעלה איתו לוויים וכוהנים. הוא מבקש ממקום הנקרא 'כספיא' לוויים וכוהנים, והם מביאים להם, כהגדרת עזרא - 'כיד אלוהינו הטובה עלינו'.
לאחר-מכן, ניגשים השרים אל עזרא ואומרים לו: "לא נבדלו העם ישראל והכהנים והלוים מעמי הארצות... כי נשאו מבנותיהם להם ולבניהם והתערבו זרע הקֹדש". עזרא מתאבל ומתענה על-זה ואף מתפלל אל ה' בתפילה הקרובה לנוסח התפילה הנאמרת כיום בארבע התעניות. שכניה בן יחיאל אומר לעזרא (בנוכחות "קהל רב מאוד" שהתקבץ במקום): "ועתה יש מקוה לישראל על זאת ועתה נכרות ברית לאלוהינו להוציא כל נשים והנולד מהם בעצת ה'".
חיבור התורה וספר עזרא

עזרא הסופר (ששמו ניתן לו עקב בקיאותו בתורה, לימודה והעתקתה) נחשב לעורך התורה. עזרא הציג את התורה כפי שהיא מוכרת לנו כיום בטקס מיוחד שנערך עם בואו בראש קבוצת עולים לירושלים לאחר נתינת הרישיון מהמלך ארתחששתא, על פי ההערכות בשנת 458 לפנה"ס (כ-125 שנים מאז שאפשר כורש, מלך פרס, לגולים מיהודה לשוב לציון ולנהל שלטון אוטונומי): ״וַיָּבִיא עֶזְרָא הַכֹּהֵן אֶת הַתּוֹרָה לִפְנֵי הַקָּהָל... וַיִּקְרָא בוֹ לִפְנֵי הָרְחוֹב אֲשֶׁר לִפְנֵי שַׁעַר הַמַּיִם מִן הָאוֹר עַד מַחֲצִית הַיּוֹם נֶגֶד הָאֲנָשִׁים וְהַנָּשִׁים וְהַמְּבִינִים וְאָזְנֵי כָל הָעָם אֶל סֵפֶר הַתּוֹרָה״ (נחמיה ח׳, ב׳־ג׳).