stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה

אוטו נולד בשנת 1175, להיינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה ולמתילדה, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה, ומקום לידתו איננו ידוע. אוטו גדל והתחנך באנגליה תחת השגחת סבו, המלך הנרי השני.
לאחר מותו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נבחר אחיו של הקיסר פיליפ, דוכס שוואביה כמלך גרמניה בשנת 1198. מהלך זה נוצל על ידי הכס הקדוש על מנת להעמיק את השפעתו ואחיזתו באימפריה בניסיון להחליש ואולי להדיח לחלוטין את השושלת בית הוהנשטאופן, ועל מנת לבטל את המשך האיחוד בין סיציליה לבין האימפריה הרומית הקדושה תחת מונרך אחד.
אוטו, שעתיד להיות המלך היחיד לבית ולף ומתנגד של בית שטאופן היה מוכן לשתף פעולה עם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, בתמיכת הנסיכים של צפון גרמניה ותמיכתם של אוטוקאר הראשון, מלך בוהמיה(אנ') וולדמר השני, מלך דנמרק הוכתר אוטו כמלך גרמניה במקביל לאחיו פיליפ ביום 9 ביולי 1198 בקתדרלת אאכן.
הכתרתו של אוטו פתחה תקופה של מאבקים על מוקדי הכוח באימפריה. אנגליה תמכה באוטו בעוד צרפת תמכה בפיליפ, האפיפיור הודיע בפומבי על תמיכתו באוטו והכריז עליו כעל המלך החוקי של גרמניה ובתמורה הבטיח אוטו לתמוך בתביעותיו של הכס הקדוש באיטליה. עם זאת מזלו של אוטו השתנה לרעה, אנגליה שנמצאה במשבר כלכלי הסירה את תמיכתה הכלכלית ובני בריתו עברו לתמוך בפיליפ. ב-1204, הארכיבישופ של קלן משח מחדש את פיליפ כמלך.
ב-27 ביולי 1206 נפגשו צבאות המלכים הגרמנים, אוטו הובס וכתוצאה מכך איבד את תמיכת הכס הקדוש ונאלץ לוותר על הכתר.
ב-8 ביוני 1208 נרצח פיליפ משוואביה ואוטו חזר למרכז הבמה הפוליטית בגרמניה, וב-11 בנובמבר 1208 הוא נבחר בשנית למלך גרמניה. אוטו עשה הכנות להיות מוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. על מנת להבטיח את תמיכתו של אינוקנטיוס השלישי, הוא הבטיח בשבועה להחזיר אל מדינת האפיפיור את כל השטח שהיה ברשות האפיפיור בתקופת לואי החסיד, כלומר השטח שבין רדיקופנו (Radicofano) לבין כפרנום (Ceperanum), כולל האקזרקט של רוונה(אנ'), השטחים שהיו כלולים בדוכסות פנטפוליס(אנ') (מרימיני לאנקונה), המרקה של אנקונה(אנ'), דוכסות ספולטו, אדמותיה של מתילדה, מחוז בריטנורי (Brittenorii). ואחרי שיוחזרו להגן עליהם ללא כחש וככל יכולתו. אם אחד מחבלי ארץ אלו יגיע אליו - ידאג להחזירם ללא עיכוב.
ב-4 באוקטובר 1209 הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האפיפיור. אוטו הפנה את תשומת לבו לאיטליה ופעל באופן אגרסיבי להרחיב את השפעת האימפריה תחילה על מדינת האפיפיור וכתוצאה מכך נודה על ידי האפיפיור בשנת 1210. הוא לא נרתע ובשנת 1211 הפנה את תשומת לבו לסיציליה בה שלט היורש לבית שטאופן - פרידריך, מלך סיציליה. האפיפיור מתוך חשש כי אוטו יפנה נגדו לאחר סיום הקרבות בסיציליה חבר לפיליפ השני, מלך צרפת ופעל לבחירת פרידריך כמלך גרמניה - מהלך ראשון בדרך להדיח את אוטו ולהכתיר את פרידריך שהצטייר כשליט חלש ותחת השפעת הכס הקדוש, הצבעה שנייה שנערכה ביום 5 בדצמבר 1212 בנוכחות רוב הנסיכים הגרמניים חזרה ובחרה בפרידריך כמלך גרמניה אך רק בשנת 1214 הצליח פרידריך להביס סופית את אוטו בסיוע הצבא הצרפתי.
אוטו חזר לאחוזתו בבראונשווייג שם הוא נפטר ביום 19 במאי 1218, ונקבר בקתדרלה של העיר.
הערות שוליים

↑  טקסט שבועת אוטו (בלטינית, מתחיל במילים Ego OTTO)
| מלכים וקיסרים גרמניים |
| --- | --- | --- |
| פרנקיה המזרחית (843–918) | קרל השני • לודוויג הראשון • לודוויג השני • קרלומן • לודוויג השלישי • קרל השלישי • ארנולף • לודוויג הילד • קונראד הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| ממלכת גרמניה (919–962) | היינריך הצפר • אוטו הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| האימפריה הרומית הקדושה (962–1806) | אוטו הראשון • אוטו השני • אוטו השלישי • היינריך השני • קונראד השני • היינריך השלישי • היינריך הרביעי • היינריך החמישי • לותאר השלישי • קונראד השלישי • פרידריך הראשון • היינריך השישי • פיליפ משוואביה • אוטו הרביעי • פרידריך השני • קונראד הרביעי • רודולף הראשון • אדולף • אלברכט הראשון • היינריך השביעי • לודוויג הרביעי • קרל הרביעי • ונצל • רופרכט • זיגיסמונד • אלברכט השני • פרידריך השלישי • מקסימיליאן הראשון • קרל החמישי • פרדיננד הראשון • מקסימיליאן השני • רודולף השני • מתיאס • פרדיננד השני • פרדיננד השלישי • לאופולד הראשון • יוזף הראשון • קרל השישי • קרל השביעי • פרנץ הראשון • יוזף השני • לאופולד השני • פרנץ השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה של הריין (1806–1813) | נפוליאון בונפרטה | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הגרמנית (1815–1848) | פרנץ השני • פרדיננד הראשון • פרנץ יוזף הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871) | וילהלם הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקיסרות הגרמנית (1871–1918) | וילהלם הראשון • פרידריך השלישי • וילהלם השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007387910605171  PLWABN: 9810589851305606  BnF: cb122225660 (data)  CANTIC: a11186999  GND: 118590774  ISNI: 0000 0004 3958 9553  LCCN: n92009804  LNB: 000175861  NKC: jn20000701357  NTA: 070876134  SUDOC: 030902827  VIAF: 30329150   WorldCat (עם VIAF): 30329150 
מטבע מתקופתו של אוטו הרביעי עם ראשו של ישו על המטבע
ג'ון קי

ג'ון פיליפ קי (באנגלית: John Phillip Key; נולד ב-9 באוגוסט 1961) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-38. השלישי בתפקיד זה שמוצאו יהודי. עמד בראש המפלגה הלאומית של ניו זילנד, מפלגה ימנית מתונה, שניצחה בבחירות הכלליות שהתקיימו במדינה זו בנובמבר 2008. החליף את ראש הממשלה הקודמת, הלן קלארק ממפלגת הלייבור השמאלית, שכיהנה בתפקיד תשע שנים. לאחר 8 שנים בתפקיד, ב-5 בדצמבר 2016 הודיע במפתיע על התפטרותו, שנכנסה לתוקף ב-12 בדצמבר.
קורות חיים

קי נולד באוקלנד, ניו זילנד, להוריו - ג'ורג' קי, מהגר מבריטניה ורות לזר (1922-2000), יהודיה אוסטרית ילידת וינה, שהיגרה לבריטניה בשנת 1938 ואחר כך היגרה יחד עם בעלה לניו זילנד. אביו היה אלכוהוליסט ומת כשקי היה בן 6 בלבד, תוך שהוא משאיר את המשפחה בחובות כבדים. כתוצאה מכך נאלצה האם לעבוד בעבודות ניקיון ולשמש כשומרת לילה כדי לגדל אותו ואת שתי אחיותיו, לבדה, כמשפחה עניה הגרה בשיכון ציבורי בעיר כרייסטצ'רץ'. למרות הרקע העני הזה, כתב קי כבר בגיל 13 מכתב לראש ממשלת ניו זילנד דאז ביל רולינג, ובו הצהיר כי בכוונתו לרשת אותו במישרתו זו ביום מן הימים.
שנים אחדות אחר כך למד קי וסיים ב-1981 תואר ראשון בחשבונאות במכללת קנטרברי שבקרייסטצ'רץ' ואף למד לאחר מכן מספר קורסים באוניברסיטת הרווארד, בקיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית.
קי הכיר את אשתו ברונה עוד בבית הספר התיכון בכרייסטצ'רץ', נישא לה ב-1984 ולהם היום שני ילדים, סטפי ומקס.
במשך כעשרים שנה הוא עסק בראיית חשבון ולאחר מכן במינהל עסקים לסוגיו, ועשה כן בהצלחה ניכרת עד כי הגיע לעמדת ניהול בכירה במריל לינץ', בה הרוויח לפי העיתונות של ניו זילנד כ-2.25 מיליון דולר אמריקאי לשנה, לפני שנכנס לחיים הפוליטיים ב-2001.
פוליטיקה

ב-27 ביולי 2002 נבחר קי לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה הלנסוויל שבצפון-מערב אוקלנד. הוא הביס ברוב של כ-56% את בריאן ניסון, חבר הפרלמנט הוותיק מטעם הלייבור ובשנים שלאחר מכן נבחר מידי מערכת בחירות מחדש עם רוב הולך וגדל בכל פעם. ב-2004 מונה קי לדובר הכלכלי של המפלגה הלאומית וב-27 בנובמבר 2006 הוא נבחר ללא מתנגדים ליו"ר המפלגה הלאומית ויו"ר האופוזיציה, לאחר שמנהיגהּ הקודם של המפלגה הלאומית (מאז אוקטובר 2003), דון בראש, התפטר. ב-8 בנובמבר 2008 ניצחה מפלגתו של קי בבחירות וב-19 בנובמבר הוא הושבע כראש ממשלתה ה-38 של ניו זילנד.
השקפותיו הכלכליות-חברתיות של קי הן נאו-ליברליות ונאו-קונסרבטיביות.
בדצמבר 2016 הודיע על התפטרותו.
דת

למרות מוצאו ואף שאימו הייתה עד יום מותה חברה פעילה בקהילה היהודית הקטנה במדינה, קי מגדיר עצמו כאגנוסטי מחד ופוקד באופן קבוע כנסייה נוצרית קתולית מאידך. אשתו היא בת למשפחה מעורבת קתולית-פרוטסטנטית מצפון אירלנד. לזוג יש שני ילדים.
שני ראשי הממשלה הקודמים של ניו זילנד שהיו להם שורשים יהודיים: ג'וליוס ווגל, שהיה יהודי מאמין וכיהן בתפקיד בשנות השבעים של המאה ה-19 ופרנסיס בל, שהיה בן לאם יהודייה שהמירה את דתה לנצרות.
הערות שוליים

↑  סנדיי סטאר טיימס של ניו זילנד - 3 בפברואר 2008
↑  John Roughan, John Key: Portrait of a Prime Minister, Penguin UK, 2017-02-10. (באנגלית)
↑  סנדיי סטאר טיימס של ניו זילנד - 3 בפברואר 2008
↑  "אשתי תשמח": ראש ממשלת ניו זילנד פרש במפתיע אחרי שמונה שנים, באתר וואלה, 5 בדצמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1024303829  ISNI: 0000 0000 4853 5443  LCCN: no2007123911  NLA: 53784101  TePapa: 57739  Trove: 1539270  VIAF: 24390403   WorldCat (עם VIAF): 24390403
ג'ון קוקרן (מושל דלאוור)

ג'ון פרייס קוקרן (באנגלית: John Price Cochran;‏ 7 בפברואר 1809 –  27 בדצמבר 1898) היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-43 בשנים 1875–1879.
ראשית חייו

ג'ון קוקרן נולד ליד העיירה מידלטאון שבדלאוור, כבנם של רוברט ורבקה ריילנד קוקרן. ב-1833 הוא נשא לאישה את אלייזה פולק, ולשנים נולדו שבעה ילדים. רעייתו נפטרה בעת לידה ב-1855, והוא נישא בשנית למרי טומלין, אך לא ידוע אם מנישואים אלו נולדו ילדים.
קריירה פוליטית

בשנים 1838 ו-1846 נבחר קוקרן למועצת מחוז ניו קאסל. ב-1874 הוא נבחר כמושל דלאוור לאחר שהביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית אייזק ג'אמפ, וכיהן בתפקיד מ-19 בינואר 1875 ועד 21 בינואר 1879. הוא היה אז מושל דלאוור הראשון מזה שלושים שנה שהגיע ממחוז ניו קאסל, ונחשב למושל פרוגריסיבי שקידם שיפורים בחוקי החינוך וחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה לאספה הכללית של המדינה כך שתייצג באופן הוגן יותר את אוכלוסיית מחוז ניו קאסל, אך הצעת חלוקה זו לא אושרה. עם זאת, האספה הכללית העבירה חקיקה שדרשה מעסקים בשירות הציבור "לתת שירות שוויוני לאלו שעלולים להיחשב כדוחים על ידי אחרים". סעיף זה בחוק שנועד לשלול זכויות אזרח מהאפרו-אמריקאים נותר בתוקף עד 1963.
מותו

ג'ון קוקרן נפטר בביתו שליד מידלטאון ב-27 בדצמבר 1898. הוא נטמן בבית הקברות פורסט הפרסביטריאני שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 230-231.
אומדנוזאורוס

| אומדנוזאורוס |
| --- | --- |
 בהשוואה לאדם
תקופה
יורה תחתון, 180 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
משפחה:: וולקנודוניים
סוג:: אומדנוזאורוס
מין:: Ohmdenosaurus liasicus
שם מדעי
 Ohmdenosaurus

איור של שני פרטים של אומדנוזאורוס
אומדנוזאורוס (שם מדעי: Ohmdenosaurus; מילולית: "לטאת אומדן (אנ')") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הזאורופודים אשר חי בתחילת היורה באירופה. לצד הטזואודוזאורוס (Tazoudasaurus) היה מראשוני הזאורופודים שחיו באירופה ובכלל בחצי הכדור הצפוני.
מאפיינים

האומדנוזאורוס היה זאורופוד פרימיטיבי יחסית, קרוב לברפזאורוס והרואטוזאורוס והשתייך לקבוצה הגדולה גרוויזאוריה, הכוללת את מרבית הזאורופודים. הדינוזאור היה קטן ביחס לזאורופוד ולפי הערכות הגיע לאורך של 4 או של 6.7 מטרים ומשקל של 1.3 טון בקירוב. כמה מהחוקרים סוברים שהוא חי על איים קדומים ועבר גמדיות איים, אך הדבר לא הוכח. היה לו צוואר קצר וגפיים ארוכות וכבדות שתמכו במשקלו. הוא ניזון בעיקר מעלי צמחים כמו ציקסאים, אראוקריים ופודוקרפיים.
דינוזאור זה התגלה ב-1970 בחפירות בבאדן-וירטמברג באזור השייך כיום לבוהמיה, גרמניה והוא ידוע בעיקר משוקה גדולה ומעצמות שורש רגל גדולות. תחילה שייכו אותם לממצאי פליוזאור קדום, אך בהמשך התברר שהיה יצור יבשתי. הוא הוגדר למדע ב-1978 בידי החוקר הגרמני רופרט ויילד (Rupert Wild), על שם העיר אומדן שלידה התגלה.
איגרה

| --- | --- |
סמל איגרהסמל איגרה

איגרה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 רפובליקה:  אודמורטיה אודמורטיה
 שפה רשמית:  אודמורטית, רוסית 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  19,319 (2021)
 קואורדינטות:  57°32′55″N 53°05′59″E﻿ / ﻿57.5487°N 53.0998°E﻿ / 57.5487; 53.0998
 אזור זמן:  UTC +4
 http://pos-igra.ru/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניאיגרה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניאיגרה(למפת אודמורטיה רגילה) איז'בסק סרפול ווטקינסק גלזוב מוז'גה אווה בלזינו קז קמברקה פרם בשקורטוסטן טטרסטן קירובאיגרה(למפת אודמורטיה מוגדלת) איז'בסק סרפול ווטקינסק גלזוב מוז'גה אווה בלזינו קז קמברקה פרם בשקורטוסטן טטרסטן קירובאיגרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
איגרה (ברוסית: Игра; באודמורטית: Эгра) היא עיירה ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
היסטוריה

לראשונה היישוב מוזכר בתעודה מ-1615. ב-1678 היו בו 43 בתי אב שבהם התגוררו 185 תושבים. ב-1859 היו בו 19 בתי אב והתגוררו בו 111 תושבים. ב-1862 בכפר נבנתה כנסייה, וב-1873 על יד הכנסייה נפתח בית ספר.
ב-13 בספטמבר 1918 באזור התפתחו מספר מרידות כנגד השלטון הקומוניסטי אשר דוכאו על ידי הצבא האדום.
אוכלוסייה

אוכלוסיית איגרה לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1959 | 9,579 |
| 2 | 1989 | 22,866 |
| 3 | 2002 | 22,280 |
| 4 | 2010 | 20,737 |
| 5 | 2012 | 20,624 |
איגור סרגייב

| --- | --- |

סרגייב בשנת 1999
 לידה:  20 באפריל 1938 עיירה בקרבת לוהנסק
 פטירה:  10 בנובמבר 2006 (בגיל 68) מוסקבה
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה  האקדמיה הצבאית של כוחות הטילים האסטרטגיים  Nakhimov Higher Naval Institute 
 השתייכות:  רוסיה, ברית המועצות
 תקופת הפעילות:  1955–2001 (כ־46 שנים)
 דרגה:  מרשל הפדרציה הרוסית
 תפקידים בשירות
 מפקד חיל הטילים, שר ההגנה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צ'צ'ניה השנייה
 עיטורים
 ,  עיטור הדגל האדום של העמל,  עיטור הכוכב האדום,  עיטור מהפכת אוקטובר
 
איגור דמטרייביץ' סרגייב (ברוסית: Игорь Дмитриевич Сергеев‏; 20 באפריל 1938 – 10 בנובמבר 2006) מראשי הצבא הסובייטי, והצבא הרוסי. הראשון והיחיד שהוענקה לו דרגת מרשל הפדרציה הרוסית.
חייו

איגור סרגייב נולד למשפחת כורה פחם בקרבת העיר לוהנסק (אז בתחומי ברית המועצות, היום באוקראינה). לאחר סיום בית הספר, בשנת 1955 הוא גויס לצבא והחל ללמוד בבית הספר לקציני הצי בסבסטופול. בשנת 1960 הוא הוסמך כמהנדס טילים והחל את השרות הצבאי בחיל הטילים. סרגייב התקדם בסולם הדרגות והתקדם בתפקידים שונים בחיל. בסוף שנות ה-70 הוא הוצב כמפקד אוגדת טילים.
בשנת 1983 סרגייב הועבר למטה חיל הטילים הסובייטי ובשנים 1989–1992 היה הסגן הראשון של ראש מטה החיל. ב-26 באוגוסט 1992 איגור סרגייב מונה למפקד של חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בשנים 1997-2001 סרגייב כיהן כשר ההגנה. לאחר סיום תפקידו הוא היה יועץ מיוחד של הנשיא ולדימיר פוטין לענייני יציבות אסטרטגית. בשנת 2004 סרגייב סיים את פעילותו בתפקיד עקב מחלתו.
איגור סרגייב קיבל תואר דוקטור על עבודתו בתחום מערכות בקרת נשק. הוא פרסם מעל ל-90 מאמרים בתחום יציבות אסטרטגית, בקרת הנשק ועוד.
במהלך הקריירה הצבאית סרגייב לא השתתף באף קרב. תואר גיבור הפדרציה הרוסית הוענק לו בהיותו שר ההגנה.
שר ההגנה

ב-22 במאי 1997 בעקבות התפטרות של שר ההגנה הקודם, מונה איגור סרגייב לתפקיד שר ההגנה.
איגור סרגייב כיהן בתפקיד זה במשך 4 שנים תחת ראשי ממשלה שונים: ויקטור צ'רנומירדין, סרגיי קיריינקו, יבגני פרימקוב, סרגיי סטפשין, ולדימיר פוטין ומיכאיל קסיאנוב.
במהלך כהונתו ביצע סרגייב כמה רפורמות בצבא:
חיל הטילים האסטרטגיים חוזק ושולבו בו יחידות נוספות
החייל נגד מטוסים אוחד עם חיל האוויר
בוצעו רפורמות בארגון של חיל היבשה
הוחל בהקמת יחידות קומפקטיות בעלות כוננות גבוהה
סרגייב קידם את השקפתו האסטרטגית שנתן להשיג איזון עם ארצות הברית באמצעות פיתוח חיל הטילים. בנושא זה סרגייב נכנס לוויכוח עם ראש המטה הכללי הרוסי שטען שניתן לצמצם את החיל.
במהלך כהונתו כשר ההגנה עד מרץ 2001 ניהלה רוסיה את מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
אברהם עוז

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1944 (בן 80) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בריסטול 
 בן או בת זוג:  טל יצחקי 
 
אברהם עוז (נולד ב-23 במאי 1944) הוא חוקר ופרופסור לתיאטרון, מחזאי, במאי תיאטרון, עורך ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

אברהם עוז נולד בתל אביב, בנם של מלכה (מרוסיה) לבית ליפשיץ ויצחק הוז ונכדו של חלוץ הספנות העברית אברהם ליפשיץ. אימו, שגדלה באלכסנדריה, ונסיעה כילד לפריז הקנו לו בגיל צעיר את השפה הצרפתית. עוז מחזיק בתארים אקדמיים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בריסטול, אנגליה. הוא גר בתל אביב ונשוי למעצבת התיאטרון טל יצחקי, מנהלת "האקדמיה לאמנויות המופע" ו"תיאטרון אלפא לאמנויות המופע" בתל אביב.
אברהם עוז כיהן כפרופסור חבר בחוגים לתיאטרון ולספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, שבה ייסד את החוג לתיאטרון, עמד בראש תיאטרון האוניברסיטה וחלק שנים רבות משרד משותף עם א. ב. יהושוע. עוז לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית, בסמינר הקיבוצים ובמכללת ספיר (שבה ריכז את החטיבה לתיאטרון, אותה ייסד) ובבית צבי (שם שימש מרכז הלימודים העיוניים ולימד בין 1977 ל-2011). והחל מ-2010 לימד באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שהיה בין מקימיה, ושימש בה כמורה וכבמאי בית ב"תיאטרון אלפא". כיהן בתפקיד ראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, חבר ההנהלה האמנותית של התיאטרון הקאמרי (1984-1977), דרמטורג בתיאטרון חיפה (1990-1988), חבר הוועד המנהל ויו"ר ועדת הביקורת של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ולקטור בתיאטרון הבימה. בראשית דרכו בתיאטרון המקצועי, בשנת 1966, שימש כמנהלו האדמיניסטרטיבי של תיאטרון פשוש שהקימה נעמי פולני; ושיחק בין השאר בהצגתו הראשונה של תיאטרון צה"ל, "אנה פרנק" למאיר לוין בבימויו של פיטר פריי. עוז ערך את מדור התיאטרון בכתב העת עכשיו, ייסד וערך שלושה כתבי עת בינלאומיים בנושאי תיאטרון ומופע: JTD, Assaph ו-Mofa. ערך והגיש תוכניות תרבות רבות ומגוונות בטלוויזיה וברדיו. ביניהן, המגזין השבועי המשודר ב"קול ישראל" בענייני תיאטרון "בימות ובדים", ציפורי לילה בגלי צה"ל וסדרת אסכולות על ויליאם שייקספיר בטלוויזיה החינוכית. כמו כן, שימש מבקר תיאטרון בלמרחב, הארץ ובקול ישראל.
לעוז מעמד בינלאומי מוכר בחקר שייקספיר, תיאטרון הרנסאנס האנגלי, והתיאטרון הפוליטי. היה מרצה אורח באוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת דלאוור, היברו יוניון קולג', אוניברסיטת סינסינטי, הסמינר התאולוגי היהודי ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק, והאוניברסיטה החופשית של ברלין, שימש חבר הוועד הפועל של אגודת שייקספיר הבינלאומית (ISA), ובין השנים 2003 ל-2009 ייסד וריכז את קבוצת העבודה "מופעים פוליטיים", המתכנסת מדי שנה במסגרת הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון. בין השנים 2006 ל-2010 שימש כנשיא האגודה הישראלית לקידום חקר התיאטרון. בין תפקידיו הציבוריים בעבר ובהווה: חבר ועדת הביקורת של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, חבר הנהלת המפעל לתרגום ספרות מופת שליד מינהל התרבות, ראש הוועדה האמנותית של תיאטרון הסימטה בתל אביב ונשיא העמותה לקידום תיאטרון אפריקאי בישראל.
עוז היה מורם של מאות אנשי תיאטרון, קולנוע, תקשורת ואקדמיה שתרומתם והשפעתם ניכרות על פני קשת רחבה של התרבות הישראלית, ביניהם השחקנים מוני מושונוב, מוחמד בכרי, שלמה בר-אבא, סנדרה שדה, שמואל וילוז'ני, איתי טיראן, ג'וליאנו מר-ח'מיס, ששון גבאי, ליאור אשכנזי, עמוס תמם ועוד; יוצרי התיאטרון הלל מיטלפונקט, שמואל הספרי, סמדר יערון, גלעד קמחי, עירד רובינשטיין ועוד; הקולנוענים אורי ברבש, ג'אד נאמן, דינה צבי ריקליס, איתן גרין  ועוד; היוצרים יצחק לאור, אהוד מנור, יאיר רוזנבלום, אלונה קמחי ועוד; הזמרים ריטה, אדם ועוד; אנשי האקדמיה פרופ' נסים קלדרון, פרופ' גד קינר-קיסינגר, פרופ' נורית יערי, פרופ' אהובה בלקין ועוד; אנשי התקשורת רבקה מיכאלי, מיכאל הנדלזלץ, עינב גלילי, מודי בראון, צופית גרנט ומאות אחרים.
פעילות ציבורית

עוז בא מבית בעל אוריינטציה מפאי"ניקית, אך בהדרגה, ראשית בשנות לימודיו באוניברסיטת ת"א במחצית שנות השישים (שם ערך את המדור הספרותי בעיתון הסטודנטים "דורבן", שבו פרסם חברו לספסל הלימודים חנוך לוין את "דף האחוריים" שלו), ואחר כך בתקופת לימודיו באנגליה בשנות השבעים, הושפע מתנועות השמאל החדש באירופה ובארצות הברית וכתביהם של הוגים המקורבים לתנועות אלה. השפעה זו ניכרת הן בפעילותו המחקרית והן במעורבותו הפוליטית.
בשנים 1981–1982 היה עוז חבר ארגון "פורום" באוניברסיטת ת"א ופעיל מרכזי ובין מייסדי הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית, שעם תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה היה לוועד נגד המלחמה בלבנון. ב-30 ביוני 1982, בעיצומה של המלחמה, ארגן הוועד הפגנה של 20 אלף איש בכיכר מלכי ישראל, שאותה הנחה עוז. זו הייתה ההפגנה הראשונה בתולדות מדינת ישראל כנגד מלחמה בעודה מתקיימת, ובה התגבשו ארגוני מחאה שפעילותם נמשכה שנים לאחר מכן. כמה שבועות לאחר מכן סירב עוז לעלות ללבנון כאיש מילואים, אך לא נשפט. ב-1983 קיבל בשם הוועד פרס בינלאומי לשלום מטעם הכנסיות החופשיות בסטוקהולם.
עוז פעיל בקמפיינים שונים נגד הכיבוש ובעד מתן זכויות לפלסטינים והוא מרבה להביע עמדות אלו בפורומים שונים וכלי תקשורת מחוץ לישראל. ביחד עם ד"ר סלים תמרי מאוניברסיטת ביר זית הופיע בשנת 1982 מחוף לחוף בארצות הברית במסע מחאה כנגד מדיניות ישראל בשטחים, שאורגן בין השאר על ידי האינטלקטואל הפלסטיני-אמריקאי אדוארד סעיד. בפרוץ האינתיפאדה הראשונה ייצג את השמאל הישראלי בפריז ביחד עם יאסר עבד רבו וז'ורז' מארשה בעצרת של 3,000 איש. ב-1985 הוזמן לקליפורניה על מנת להשתתף, עם נועם חומסקי וכמה אינטלקטואלים אמריקאיים, במסע למען בקרה ציבורית של הסיוע הצבאי לישראל. בראשית שנות השמונים היה שותף, עם עמיתיו באוניברסיטת תל אביב פרופ' בנימין כהן (היסטוריון) ופרופ' (אלוף במיל.) מתי פלד למהלך הקמתו של איגוד גג של ארגוני השמאל בישראל, שלא צלח.
ביחד עם טניה ריינהרט, יצחק לאור, בנימין כהן (היסטוריון), גרשון שפיר, צבי רזי, אבישי ארליך, יואב פלד, יהודה לוסיין קופפרמן ואחרים ייסד את "פורום", ארגון מרצים שמאלי שהיה פעיל באוניברסיטת ת"א. בראשית שנות התשעים היה שותף, ביחד עם אורי רם, יובל יונאי, אילן פפה, רמזי סלימאן ומיכה לשם, להקמת "פורום שמאל", ארגון מרצים הפועל באוניברסיטת חיפה.
לאחר רצח רבין ב-1995 יסד וניהל את "אל"ף", פורום בינלאומי באינטרנט הדן בנושאי שמאל, שלום וזכויות אזרח. בשנת 2002, בעיצומו של מבצע "חומת מגן", דרשה שרת החינוך, לימור לבנת, להשעותו ממשרתו באוניברסיטת חיפה, בשל דברים שאמר, כביכול, בשיעורו בגנותו של צה"ל, ודרישתה זו עוררה ויכוח ציבורי סוער בתקשורת על התערבות השלטון בחופש האקדמי. עוז הוא חבר ההנהלה הציבורית הבינלאומית של "תיאטרון החופש", שהוקם על ידי ג'וליאנו מר חמיס במחנה הפליטים ג'נין, לצד דמויות בינלאומיות כגון הבלשן נועם חומסקי, הפילוסופית ג'ודית באטלר, הפילוסוף אטיין באליבר, הסופר אליאס חורי והמחזאי הווארד ברנטון. בשנת 2009 הינחה ערבי מחאה וסולידריות עם עצירים פלסטיניים, בעקבות מעצרו הממושך של איש התיאטרון הפלסטיני סמיח ג'בארין.
בין השאר, חתום עוז על עצומת תמיכה של חברי סגל האוניברסיטאות והמכללות בסרבנות לשרת בשטחים ועל עצומה הקוראת להחרמת מכללת אריאל.
מחזות

הר תפארת , מאת אברהם עוז, על העלייה הראשונה ופרשת חייו של יוסף פיינברג
ברית-איש/British, הרצגה מאת אברהם עוז, על תולדות האנטישמיות באנגליה
צינורות, מאת אברהם עוז, על פרשת רצח יעקב ישראל דה האן
תרגומים

עוז, המכהן כעורך ההוצאה העברית של כתבי ויליאם שייקספיר במסגרת המפעל לתרגומי מופת שליד מינהל התרבות, תרגם לעברית תשעה מחזות שייקספיריים: "המלך ליר", "הסוחר מוונציה", "הסערה", "רומיאו ויוליה", "כטוב בעיניכם", "יוליוס קיסר", "קוריולנוס", "המלך הנרי החמישי" ו"חלום ליל קיץ". כמו כן תרגם מחזות של הרולד פינטר ("הביתה", "בגידה", "שפת ההר", "אחת לדרך", "הסדר העולמי החדש", "עפר ואפר", "נוף","סיבה למסיבה") וכן אסופה משיריו, מחזות ואופרות של ברטולט ברכט ("חיי גליליאו", "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי", "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני", "אופרה בגרוש", "החתונה"), אנגלברט הומפרדינק ("הנזל וגרטל"), אנטון צ'כוב/מייקל פריין ("דבש פרא"), אייסכילוס/סטיבן ברקוף ("אגממנון"), וולה סויינקה ("ריקוד היערות"), ס. פ. טיילור ("טוב"), הלן אדמונדסון ("הטיהור"), טוריני ("פיגארו, או היום הארוך ביותר"), ורבים אחרים. בצד כל אלה הירבה בתרגומי שירה מאנגלית, צרפתית גרמנית ורוסית, בהם תרגומים לסונטות שקספיר ומשוררים נוספים בני דורו, ויסטן יו אודן, ריינר מריה רילקה, לואי אראגון, שארל בודלר, פול ורלן, ארתור רמבו, היינריך היינה, בוריס ויאן, דילן תומאס ורבים אחרים, ומבחר רחב של שאנסונים צרפתיים ושירים משל בוב דילן, לנארד כהן, ז'ורז' מוסטקי, ז'אן פרה ועוד: מבחר משיריו ותרגומיו עתיד לצאת בספר "סך הכל: יומן שירי - תרגומים ושירים", בעריכת נוית בראל, בהוצאת פרדס, 2024. עוז זכה בפרס "עדה בן-נחום" (1992) על תרגומו ל"כטוב בעיניכם".