stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה וולמן
קריירה

בין השנים 1946–1956 היה וולמן הפתולוג היחיד שעסק בארץ בהיסטוכימיה.[דרוש מקור]
בשנת 1951 קיבל וולמן את "הפרס על שם מגנס". בעקבות קבלת הפרס יצא להשתלמות בהיסטוכימיה במספר מרכזים עולמיים מובילים בתחום.[דרושה הבהרה]
בשנת 1959 התמנה וולמן למנהל  המכון הפתולוגי בבית החולים שיבא.
בשנת 1964 וולמן התמנה לפרופסור וראש המחלקה לפתולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
וולמן נחשב לחלוץ בתחום ההיסטוכימיה, מחלת וולמן שהוא גילה, נקראת על שמו.
וולמן פרסם כ-200 עבודות מחקר. וולמן היה החתן הראשון של פרס "Pearse" מטעם החברה המיקרוסקופית המלכותית.
וולמן נפטר בספטמבר 2009 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ כפר מנחם.
כתביו

Pigments in Pathology
דמגוגיה ורטוריקה
העוקץ והדבש של שגיאות ברפואה, ספרון
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  ניסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1799-1948", הוצאת איתי בחור, זכרון יעקב, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך: וולמן, משה פרופ', עמוד 192
↑  "אחד מ-100 המשפיעים ביותר פרופ' משה וולמן, פתולוג, חלוץ בכימיה של הרקמות, 1914-2009"
הארץ, אורי דרומי, 18 בספטמבר 2009
↑  כמסופר בסרט "מדובר באהבה" שנעשה על ידי דן וולמן בשנת 2007
↑  אברהם עקביה, עם וינגיט בחבש, עם עובד – שחרות, תש"ד, עמ' 159.
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטת תל אביב, דבר, 11 באוגוסט 1965
↑  אורי דרומי, אחד ממאה המשפיעים ביותר, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2009
↑  מחלת וולמן - קיימת הצטברות של כולסטרול וטריגליצרידים (lysosomal-acid-lipase-deficiency) בתאים  והיא שונה ממחלת נימן-פיק
↑  נזכר בסרט "מדובר באהבה" (דן וולמן, 2007)
↑  דמגוגיה ורטוריקה - משה וולמן הוצאת פפירוס, בית ההוצאה באוניברסיטת תל אביב, אתר סימניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297817605171  BnF: cb12396597v (data)  GND: 172456916  ISNI: 0000 0001 0934 3497  LCCN: n83130930  NTA: 073923915  SUDOC: 033061408  VIAF: 110238494   WorldCat (עם VIAF): 110238494
אוגניו (ז'ניה)

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1918 
 פטירה:  1 באוקטובר 1990 (בגיל 72) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  הרפובליקה הפולנית השנייה, צ'ילה, ישראל 
 מקצוע:  נציבה מוניציפלית 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (8 במרץ 1987) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אוגניו קויאטקובסקי
 
אוגניו (ז'ניה) קויאטקובסקי (בפולנית: Eugeniusz Kwiatkowski;‏ 15 בנובמבר 1918 – 1 באוקטובר 1990) היה ישראלי יליד פולין, חסיד אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.
פעילותו  להצלת יהודים בתקופת השואה

אוגניו קויאטקובסקי היה בן למשפחה מבוססת אשר גרה באחוזת "פרוגנוב" סמוך לעיירה טורצ'ין בפולין. הוא עבד כפקיד עירייה במחלקה אשר סיפקה תוצרת חקלאית לצבא.
בשנת 1942 נמלט היהודי ישראל שטרן מגטו טורצ'ין והגיע לאחוזת ״פרוגנוב״, אשר הייתה בבעלות הוריו של אוגניו. אף על פי שידעו על זהותו היהודית, בחרו להעסיק את ישראל במשרות שונות באחוזה.באחד הימים,  הגיעה המשטרה האוקראינית לחפש אחריו, אולם אוגניו תוך סיכון חייו, הצליח להבריח אותו מבעוד מועד מן הבית. לאחר מכן שיכן את ישראל לתקופה מסוימת בדירתו בטורצ'ין.
באותה שנה נכנסה למשרדו של אוגניו צעירה יהודיה כבת 20, בשם חוה דודיק. חוה ברחה מהגטו שם נכלאה משפחתה ונלקחה להשמדה. היא הסתובבה ברחבי פולין בחיפוש אחר מחסה. באותו הזמן שהתה חוה תחת חסותם של בני משפחה פולנים אשר נאלצו לעזוב את ביתם. אותה משפחה הסכימה לארח אותה הואיל והייתה דוברת גרמנית ויכולה הייתה לסייע להם בחיפוש דירה.
חוה הציגה את עצמה כפולניה ובקשה עזרה במציאת דירה. אוגניו זיהה כי היא יהודיה ושאל אותה מה היא עושה שם. חוה ספרה לו את סיפורה והוא הסביר לה כי בעיירה טורצ'ין שוהה המפקדה הנאצית המחוזית, ולפיכך השהות בה עבורה מסוכנת מאד. הוא הציע לשכנה בדירתו בעיר, וחזר להתגורר זמנית באחוזת הוריו, אשר הייתה מרוחקת 3 ק״מ מטורצ'ין. אוגניו נהג לבקר אותה לעיתים תכופות, הביא איתו מזון ומצרכים וטיפל בה, משום שהייתה חולה וחלשה.
כעבור זמן חווה נותרה לבדה בעיר והחל להתעורר חשד כי אוגניו מסתיר יהודיה בדירתו. כשהשמועה הגיעה לאוזניו מיהר להבריח אותה על אופניו לכפר קטן במרחק כ-5 ק״מ מטורצ'ין. הוא נמנע מלהביאה לאחוזת הוריו כי ידע ששם יחפשו הגרמנים. חוה הוחבאה בכפר קטן אצל מכרים שעזבו כעבור זמן קצר. לפיכך הציע לחוה לשמש כמטפלת לאמו החולה, שהתגוררה בבית משפחה צ'כית בכפר קניאחינינק ליד לוצק. כאשר הסתיים הטיפול באימו, שכנע את המשפחה הצ'כית להמשיך ולהסתיר את חוה תמורת מזון. ב־1943 כאשר הגרמנים הגיעו לכפר, הבריח אותה שוב. הפעם לכפר בשם רוגוז'ניצה, שם הציג אותה כאשתו. במשך תקופה זו נקשרו אוגניו וחוה זו לזה.
לאחר המלחמה

בשנת 1946 החליטה חוה להגר לצ'ילה. אוגניו בא בעקבותיה, וב־1948 התחתנו. ב-1978 עלו לישראל והתגוררו בירושלים יחד עם 2 בנותיהן.
הכרה והנצחה

ב-8 במרץ 1987 הוכר אוגניו קויאטקובסקי כחסיד אומות העולם, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של אוגניו. קברו אותר בבית הקברות בקיבוץ כפר מנחם ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
הערות שוליים

1 2 3  Kwiatkowski Eugeniusz, The Righteous Among the Nations Database, Yad Vashem
1 2 3 4 5  מכתב מאת חוה קויאטקובסקי אל יד ושם, 1986, ארכיון יד ושם, תיק 3606
יוסף צברי

יוסף (יוסי) צברי (12 באוקטובר 1934 – 29 באוקטובר 2023) היה אתלט ישראלי. היה אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות למרחקים ארוכים. הוא זכה במדליות כסף וארד במכביות השישית 1961 והשמינית 1969 בריצת 10,000 מטר, בהתאמה.
ביוגרפיה

צברי נולד בצנעא בירת תימן. בדרכו לעלות לישראל כילד הלך ברגל כשבועיים מצנעא עד לעדן שם המתינו שליחים של הסוכנות היהודית שהעלו אותו לארץ. בארץ התחנך במוסד "אהבה" בקריית ביאליק ולאחר מכן התגייס לחטיבת גבעתי. בשנות ה-50 הגיע לקיבוץ עין גב בקבוצה של חיילים משוחררים. במהרה נקלט כחבר בעין גב והקים משפחה. במקביל לעיסוקו בריצה עבד בענפי המשק – בננות, מכבסה ונוי.
ביוגרפיה > קריירה ספורטיבית

כישרון הריצה של צברי התגלה בזמן שרותו הצבאי, שבמסגרתו זכה במספר תחרויות. בעין גב שילב בין אימוני הריצה לעבודתו. כדבריו: "במהלך העבודה בבננות אני רץ בין ברזי ההשקיה ולאחר הצהרים אני מתאמן בצורה מסודרת עם מאמן". שנות השיא של הקריירה הספורטיבית שלו היו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים אז ייצג את הפועל עין גב, זכה בתחרויות רבות והיה חבר בנבחרת ישראל בריצה, כשהוא מתאמן בהדכתו של אמנון גור. בין השנים 1960 ו-1962 ניצח שלוש פעמים ברציפות במרוץ הקפת התבור, שהוא מרוץ שדה למרחק של כ-11 קילומטר. בין השנים 1959 ו-1963 ניצח צברי ארבע פעמים ב"מרוץ סיני" ל-10,000 מטר בקריית טבעון.
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 34:18.2 דקות, אחרי ויליאם בכרך מארצות הברית (33:01.6 דקות) ולפני חיים צברי (34:03.2 דקות).
ב-1962 ייצג את מרכז הפועל במרוץ למרחק שמונה קילומטר שארגן העיתון "ל'הומניטה" בחוצות פריז וסיים אותו במקום עשירי.
במכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכה במדליית ארד בריצת 10,000 בתוצאה של 33:13.6 דקות, אחרי אורי דייג (32.09.8 דקות) וציון חצרוני (32:11.0 דקות), שניהם מישראל.
צברי המשיך להתחרות במרוצי שדה בישראל במהלך שנות ה-60 והתברג במקומות גבוהים.
בשנת 1964 קבע בריצת 3000 מטר מכשולים שיא ישראלי חדש של 9:24.6 דקות. שיא זה החזיק מעמד 11 שנים ונשבר על ידי יאיר קרני (9:21.8 דקות).
כשהיה בשיא כושרו היה ענף המרתון בחיתוליו בישראל. כשמרתון הכנרת הוזנק לראשונה ב-1977 היה צברי בשנות הארבעים לחייו, אך הוא הקפיד להשתתף במרוץ בשנותיו הראשונות וזכה להישגים בקטגוריות הגיל. העובדה שבמרתונים הראשונים קו הסיום היה בקיבוצו, עין גב, הפכה את צברי לאחת הדמויות המזוהות עם המרתון בשנותיו הראשונות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

צברי היה נשוי לצביה ואב לארבע בנות ולשני בנים.
צברי המשיך לשמור על כושר לאורך השנים ופיתח כישרון ריקוד. לאחר שהתאלמן זכה בשנת 2014 כשהיה בן 79 בתוכנית טלוויזיה מיוחדת של "דייט בחשיכה".
צברי, שהיה חבר קיבוץ עין גב נפטר ב-29 באוקטובר 2023, והובא שם למנוחות בבית העלמין המקומי לצד אשתו צביה.
הערות שוליים

↑  אברהם פז, רוזנמן ניצח את וישניצר גם ב-1500, מעריב, 6 באוגוסט 1969
↑  אלי אשכנזי, ‏‏יוסף צברי, אלוף ישראל בריצות ארוכות, הלך לעולמו בגיל 89, באתר ספורט1, 29 באוקטובר 2023
רציחות האימואים בעיראק

רציחות האימואים בעיראק היו סדרה של מקרי רצח שבוצעו כחלק מקמפיין נגד בני נוער עיראקים הלבושים בסגנון אימו מערבי. בין 6 ל-70 בחורים צעירים נחטפו, עונו ונרצחו בבגדאד ועיראק לאורך מרץ 2012. בספטמבר 2012, BBC News דיווחו שגברים הומוסקסואלים בבגדאד סיפרו שמקרי הרצח לא התמעטו.
רקע

תת-תרבות האימו צברה פופולריות בקרב בני נוער עיראקים בשנת 2011. מוקדם יותר, היא הפכה פופולרית במדינות ערביות אחרות. אימו, ענף של מוזיקת הארדקור פאנק, קשור ברוב העולם לאופנת נוער וניכור, אך בעולם הערבי הוא מזוהה מאוד עם הומוסקסואליות. בשנת 2009, המשטרה הדתית של ערב הסעודית עצרה 10 נשים אימואיות מפני שלכאורה גרמו להפרעה בבית קפה, וב-2008, מצרים שמרנים מתחו ביקורת על מעריצי אופנת האימו בקהיר על היותם "חסידי השטן וההומוסקסואלים". הומוסקסואליות אינה בלתי חוקית בעיראק אך היא נחשבת לטאבו במדינה, ולהט"בים רבים בעיראק מופלים לרעה, עוברים התעללויות או נרצחים. אקטיביסטים בעיראק אומרים שהטרדה אנטי-הומוסקסואלית גדלה מאז הפלישה לעיראק ב-2003 ומלחמת עיראק שהחלה לאחר מכן, כאשר עיראקים הומואים הם קורבן לבריונות והטרדה בידי כוחות הביטחון, והוכו ונהרגו על ידי קבוצות ריאקציונריות אסלאמיסטיות צבאיות למחצה באזורים שיעיים "כבדים" בבגדאד לפחות מאז 2006.
בפברואר 2012, משטרת המוסר בבגדאד פרסמה הצהרה באתר משרד הפנים העיראקי בה היא מותחת ביקורת על נערי האימו שלובשים "בגדים מוזרים וצמודים עם תמונות של גולגולות עליהם", ו"טבעות באף ובלשון שלהם". ההצהרה גינתה את האימו כשטני, וצוטט בה קולונל מושטאק טאלב אל-מחמדאווי כאומר שמשטאת המוסר קיבלה אישור רשמי ממשרד הפנים "לחסל [את התופעה] בהקדם האפשרי מכיוון שהיא משפיעה בצורה מזיקה על החברה והופכת לסכנה". הניו יורק טיימס דיווח שבשבועות שלאחר מכן, החלו להופיע ברחבי בגדאד עלונים אנטי-אימואיים עם איומים במוות, "אלא אם כן הומואים יגזרו את השיער שלהם, יפסיקו ללבוש את בגדי עובדי השטן ויפסיקו להקשיב למוזיקות מטאל, אימו וראפ".
מקרי הרצח

קציני ביטחון במשרד הפנים אמרו שמספר ההרוגים הוא שישה. עם זאת, סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה שבית החולים וגורמי ביטחון מעריכים כי מדובר ב-14 ומעלה, וקבוצות זכויות אדם כדוגמת BRussells Tribunal אמרו שמספר ההרוגים אף קרוב ל-100. סוכונת הידיעות Associated Press דיווחה כי גורם אנונימי במשרד הפנים מעריך שהמספר הוא 58, ואמר שכולם היו גברים, מלבד אחת. לפי ה-BBC, האו"ם מעריך שמספר ההרוגים הוא לפחות 12, אבל מאמינים שהמספר האמיתי גדול הרבה יותר.
המתים נמצאו בפחי אשפה לאחר שהוכו למוות עם לבנים מבטון בשיטה הידועה בשם "מוות על ידי חסימה" (death by blocking) או "מאוות אל-בלוקה" בערבית. אדם שסיפר לעיתון הביירותי אל אח'באר שהצליח להימלט מתקיפה אמר ש"קודם הם זרקו לבנים מבטון על זרועותיו של הנער, אחר כך על רגליו, ואז את המכה הסופית הוא מקבל לראש שלו, ואם אז הוא לא מת, הם מתחילים מחדש".
אחריות על מקרי הרצח

קבוצות זכויות אדם ברחבי העולם קראו לרשויות העיראקיות לחקור את מקרי הרצח, ואמרו שהם עבודה של קבוצות צבאיות למחצה ושל המשטרה, כולל קבוצות כמו צבא המהדי, שנוצר ב-2013 על ידי איש הדת השיעי המפורסם מוקתדא א-סדר. פרשנים עיראקיים ומארק לוין, פרופסור אמירקאי להיסטוריה של המזרח התיכון, שיערו שפריסת הקבוצות הצבאיות למחצה נגד ילדים אימואים משרתת את האינטרסים של הרשויות העיראקיות על ידי שמירה על התפוסה של הקבוצות, והסטת זעמם וחוסר השמחה שלהם ממטרות אפשריות אחרות בעיראק שלאחר המלחמה הכאוטית. רשת הטלוויזיה העיראקית אל סמריה דיווחה שמוקתדא א-סדר התכחש לאחריות על מקרי המוות, וקרא לנערים האימואים טיפשים ולא-טבעיים, אבל אמר שצריך לטפל בהם באמצעים חוקיים.
בעקבות סיקור מקרי הרצח, גורמים עיראקיים הכחישו שיש קמפיין כלשהו להריגת נערים הומוסקסואלים או אימואים, ואמרו שהסיפור הומצא כדי לשרת אג'נדות אנטי-דתיות נגד הממשלה. הם אמרו שהנערים האימואים יכולים להתלבש כאוות נפשם, ושהממשלה תגן עליהם.
בספטמבר 2013, ה-BBC ריאיינו 17 גברים הומוסקסואלים ושוטאים לשעבר בבאגדד, שלכולם היו חברים או בני זוג שנהרגו, ודיווחו שכולם האשימו את משרד הפנים העיראקי על הסתה לביצוע מקרי הרצח, ואמרו שמעצרים והריגות עדיין קיימים.
לאחר מקרי הרצח

כתוצאה מרציחות האימואים, במאי 2012, לפי הוועדה הבינלאומית לזכויות אדם של הומוסקסואלים ולסביות, הממשלה ההולנדית "הרחיבה" את מדיניות המקלט לטובת עיראקים להט"בים.
דו"חות המדינות בנושאי זכויות אדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2013 עבור עיראק הראו כי ב-2013, מועצת השרים של עיראק הקימו ועדה בין-משרדית שפרסמה הצהרה לפיה להט"בים "אינם שונים" מאחרים, וביססה צ'ארטר בו מוסבר על ההגנה הבסיסית שמגיעה להם.
הקשר

דניאל ברודי, אנליסט מידע ישראלי טוען שמקרי הרצח הם חלק משינוי כולל בתוך האוכלוסייה הערבית-שיעית בעיראק לקראת הפיכתם ל"דתיים יותר, שמרנים יותר ואסרטיביים יותר", עם המטרה לגבש כוח משלה על ידי יצירת "ממשלה שיעית פונדמנטליסטית".
לפני הפלישה לעיראק ב-2003, המיעוטים המיניים בה נהנו מכמות נכבדה של חופש. אבל הפלישה הובילה לעליית מפלגת הדעווה האסלאמית לשלטון, וארגון זכויות האדם Human Rights Watch אומר שמאז 2004, מאות הומוסקסואלים עיראקים נהרגו. נאמר שהקמפיין הובל על ידי צבא המהדי, ושכוחות הביטחון העיראקיים "שיתפו פעולה והצטרפו להריגה". עדי ראייה סיפרו ל-Human Rights Watch שהרוצחים פורצים לבתים ואוספים אנשים מהרחוב, חוקרים אותם כדי לסחוט מהם שמות של קורבנות אחרים, ואז הורגים אותם ומבתרים את גופותיהם.
עד 2007, לפי ארגון זכויות האדם Iraqi LGBT מלונדון, ארגונים פוליטיים ודתיים בעיראק החלו בקמפיין מאורגן ומתואם על מנת לתפוס, לעצור, לענות ולהרוג את כל מי שנתפש בעיניהם כהומו. Iraqi LGBT מספר כי הממשלה העיראקית כופה על הומוסקסואלים למסור שמות וכתובות מגורים של הומוסקסואלים אחרים, ואז עוצרים אותם ומוסרים אותם לידי הקבוצות הצבאיות למחצה, כדי שיהרגו אותם.
סקוט לונג, פעיל אמריקאי למען זכויות אדם, תיאר את עיראק ב"הגרדיאן" כ"חברה הרוסה עם תהליך פוליטי מקולקל וציבור שבור" ואמר "זו לא רק טעות, זה חסר תועלת לקרוא לרציחות האלו "רציחות הומואים"." הוא קרא לעיראק להתחיל דיון על שוני, באומרו "העיראקים צריכים לדון על למה הזוועות של ארבעת העשורים האחרונים גרמו לאֲחֵרוּת להיראות בלתי נסבלת".
ראו גם

אפליה
זכויות להט"ב בעיראק
תת-תרבות
אלימות נגד להט"ב
חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  25 ביולי 2001
 תאריך חקיקה עברי:  ה' באב תשס"א
 גוף מחוקק:  הכנסת החמש עשרה
 חוברת פרסום:  ספר החוקים אוגוסט 2001, עמ' 509
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  המשרד לביטחון לאומי
 מספר תיקונים:  11
 נוסח מלא:  הנוסח המלא
 
חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים, התשס"א–2001, אושר בכנסת החמש עשרה ביולי 2001, והוא אוסר העסקה של עברייניי מין במוסדות המשרתים קטינים (בתי ספר, מעונות יום, תנועות נוער ועוד) ובמוסדות לחסרי ישע.
היסטוריה חקיקתית

החוק נחקק בכנסת החמש עשרה ביוזמתו של חבר הכנסת יובל שטייניץ. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו זאת בקביעה: "אחוז ניכר מהמורשעים בעבירות מין חוזרים ותוקפים קטינים לאחר שחרורם מהכלא." החוק אושר ב-25 ביולי 2001, ובגרסתו הראשונה נקרא חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים, התשס"א–2001. בגרסתו זו אכן עסק החוק רק באיסור העסקה של עברייני מין במוסד המעניק שירות לקטינים.
מיום חקיקתו תוקן החוק 11 פעמים. להלן התיקונים העיקריים.
החוק קבע שתחילתו היא שנה מיום פרסומו, כלומר החל מ-7 באוגוסט 2002. בתיקון ראשון לחוק נדחתה תחילתו ל-1 במרץ 2003, ונוסף לו סעיף 13א, הקובע כללים להעסקה של עברייני מין בתקופת הביניים שבין חקיקת החוק לכניסתו לתוקף.
תיקון מס' 2 לחוק, שנעשה ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק הרצוג, הרחיב את תחולתו של החוק גם למוסדות המטפלים באנשים עם מוגבלות שכלית או התפתחותית ובעסקים המעניקים שירות לאנשים כאלה. בהתאם לכך שונה שם החוק לשמו הנוכחי, חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים, התשס"א–2001.
לפי הנוסח המקורי של החוק הגבלות ההעסקה חלו רק על מי שנדון לשנה מאסר בפועל או יותר. בתיקון מס' 4 לחוק, שנעשה ביוזמתה של חברת הכנסת שלי יחימוביץ', נקבע שהגבלות ההעסקה יחולו על כל מי שהורשע בעבירת מין. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו החמרה זו: "הצעת החוק נועדה להביא לשינוי בנקודת האיזון בין ההגנה על העובד וזכותו החוקתית לעיסוק מחד גיסא, לבין ההגנה של שלומם של קטינים ואנשים עם מוגבלות הנתונים להשגחת המבוגרים המספקים להם שירותים מאידך גיסא, ולתת עדיפות להגנה על שלומם של קטינים ואנשים עם מוגבלות, גם במחיר של פגיעה בזכויות ובאינטרסים האמורים."
תיקון מס' 7 לחוק, שנעשה ביוזמתה של חברת הכנסת ציפי חוטובלי, הרחיב את הגנתו של החוק לחסרי ישע, שהגדרתם "מי שמחמת גילו, מחלתו או מוגבלותו הגופנית או הנפשית, ליקויו השכלי או מכל סיבה אחרת אינו יכול לדאוג לצורכי מחייתו, לבריאותו או לשלומו", והאיסור על העסקה של עברייני מין הוטל על מוסדות נוספים.
הוראות החוק

החוק קובע: מעסיק לא יקבל לעבודה, בשכר או בהתנדבות, במוסד ולא יעסיק בעבודה במוסד, בגיר שהורשע בעבירת מין שאותה ביצע בהיותו בגיר. האיסור חל ממועד ההרשעה בעבירת מין ועד 20 שנים לאחר ההרשעה, ואם נידון למאסר – 20 שנים לאחר שחרורו של הבגיר מבית הסוהר בשל אותה עבירה. ועדה שיקים שר המשפטים רשאית לתת פטור מאיסור זה, אם שוכנעה, לאחר שקיבלה הערכת מסוכנות, שהמבקש אינו מהווה סיכון לקטינים, לאנשים עם מוגבלות שכלית או התפתחותית או לחסרי ישע. הוראות החוק חלות גם על מעסיק בפועל של בגיר באמצעות קבלן כוח אדם, ועל בגיר המועסק כאמור.
"מוסד", לעניין חוק זה הוא:
לפני קבלת אדם לעבודה במוסד, על המעסיק לקבל אישור ממשטרת ישראל שהמועמד לעבודה אינו עבריין מין. כללי קבלת האישור נקבעו בתקנות למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים (אישור המשטרה), תשס"ג–2003. נכון להיום (נובמבר 2024), החובה לקבל אישור ממשטרת ישראל חלה רק על בגירים גברים ולא על נשים, כלומר, אישה הבאה לעבוד במוסד המנוי בחוק, לא נדרשת להציג אישור משטרה שאינה עבריינית מין. על אף האמור, איסור ההעסקה חל הן על עברייני המין והן על עברייניות המין, וההבדל בין הגברים לבין הנשים הוא רק בחובת המעסיק לקבל את אישור המשטרה.
פיטורי עובד לפי הוראות חוק זה אינם מצריכים הודעה מוקדמת לפיטורים, אך מזכים את העובד בפיצויי פיטורים, אלא אם בית הדין לעבודה קבע כי הפיטורים היו בנסיבות מיוחדות, שאינן מצדיקות מתן פיצויי פיטורים, כולם או חלקם.
הערות שוליים

↑  הצעת חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים, התש"ס–2000, ה"ח 2904 מ-17 ביולי 2000
↑  חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים, התשס"א–2001, ס"ח 1804 מ-7 באוגוסט 2001
↑  חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים (תיקון), התשס"ב–2002, ס"ח 1861 מ-30 ביולי 2002
↑  חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים (תיקון מס' 2), התשס"ה–2005, ס"ח 1975 מ-18 בינואר 2005
↑  חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים (תיקון מס' 4), התשס"ח–2007, ס"ח 2115 מ-1 בנובמבר 2007
↑  הצעת חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים (תיקון מס' 5) (עבריין מין שלא נידון למאסר), התשס"ז–2007, ה"ח הכנסת 163 מ-9 ביולי 2007
↑  חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים (תיקון מס' 7), התשע"א–2011, ס"ח 2300 מ-15 ביוני 2011
↑  תקנות למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים (אישור המשטרה), תשס"ג–2003, באתר "נבו"
↑  סעיף 13 בחוק: "תחולה לעניין סעיף 3"
↑  המשרד לביטחון לאומי, מניעת העסקה של עברייני מין במוסדות (פורסם ב-30 ביולי 2018, עודכן ב-11 באפריל 2024), בפסקה הפותחת במילים "בשונה מאיסורי ההעסקה..."
סקייטבורד

נער מחליק על סקייטבורד
סקייטר בסטודיו
סקייטבורד (מאנגלית: Skateboard; לפי הצעת האקדמיה ללשון העברית: גַּלְגֶּשֶׁת) הוא כלי תחבורה, ספורט ושעשוע, העשוי מלוח עץ צר רב שכבתי המחובר לשני זוגות של צירים וגלגלים.
הסקייטבורד פותח בשנות החמישים של המאה ה-20 על ידי גולשי גלים שרצו ״לגלוש״ מחוץ למים ובכך להימנע מהתלות במזג האוויר ובתנאי הים. כיום, תחום הגלישה בסקייטבורד נפרד מגלישת הגלים ועבורו התפתחו אופני שימוש ותרגילים הייחודיים לו. השם הנפוץ לגולש סקייטבורד הוא סקייטר.
הסקייטבורד משמש להחלקה ולביצוע פעלולים. המשתמש בסקייטבורד מכונה לעיתים "סקייטר" או "גולש". לגבי השימוש בסקייטבורד נהוגים בעברית פעלים שונים: הפועל "לגלוש" המדמה את השימוש בסקייטבורד לגלישה על גלשן גלים, הפועל "לרכוב" המגיע מתחום האופניים, הפועל "להחליק" מתחום הגלגיליות ועוד.
הגלישה בסקייטבורד נעשית כאשר רגל אחת נשארת עומדת על הקרש ורגל שנייה דוחפת מדי פעם נגד הקרקע ליצירת תנופה.
ישנם סוגי סקייטבורד שונים, כ"לונגבורד" ארוך ובעל גלגלים גדולים המיועד לנסיעה מהירה, או "סרף סקייט" אשר אמור לדמות החלקה על שלג בסנובורד, וכמו כן יש "וייב בורד" שמדמה גלישת גלים על ידי קרש העשוי משני חלקים נפרדים המחוברים בציר, עם גלגל אחד מסתובב בכל צד.
הגלישה בסקייטבורד נעשית לעיתים עם מיגון גוף, שיכול לכלול קסדה, מגיני ברכיים, מגיני מרפקים, מגינים של פרקי הידיים וכדומה.
מבנה הסקייטבורד

הסקייטבורד מורכב ממספר חלקים: גוף הסקייטבורד הוא הקרש, המספק מקום עמידה לשתי הרגליים. חלקו העליון של הקרש מצופה בשכבת נייר זכוכית הנקראת גם "גריפ" שמספקת חיכוך בין הסקייטבורד לנעלי הגולש, למניעת החלקה ממנו. אורכו של הקרש הוא בדרך כלל בין 76–91 ס"מ (או יותר במקרה של "לונגבורד"). הקרשים יוצרו במקור משכבה אחת של עץ, אך כיום הם מיוצרים לרוב ממספר שכבות של עץ מייפל קנדי, בדרך כלל 7 שכבות, או מחומרים מרוכבים. לקרש מחוברים שני צירי מתכת הנקראים Trucks. כל ציר מורכב משני חלקי מתכת המופרדים על ידי גומייה ומחוברים בבורג הנקרא פין ראשי (King Pin). לכל ציר מחוברים שני גלגלים עשויים מפוליאוריתן ולפעמים גם מגומי, כאשר בתוך כל גלגל קבועים שני מיסבים כדוריים.
תרגילים בסקייטבורד

מספר תרגילים נפוצים בגלישת סקייטבורד:
| --- | --- |
 "אוֹלִי" (Ollie) - קפיצה עם הסקייטבורד על ידי מתן מכה בטייל (זנב הסקייטבורד), קפיצה ובו בזמן גריפת הרגל הקדמית כלפי מעלה.  "קיקפְליפ" (Kickflip) - הפיכת הסקייטבורד באמצעות "בעיטה" (קיק - מכאן שם התרגיל) ב-360 מעלות הצידה לכיוון גב הגולש ונחיתה עליו שוב.  "אימפוסיבל" (Impossible) - הפיכת הסקייטבורד ב-360 מעלות באמצעות ליפוף סביב הרגל האחורית תוך כדי קפיצה באוויר ונחיתה עליו שוב.  "סלייד" (Slide) - החלקה של הסקייטבורד עם הגולש עליו על אובייקט מסוים שלא בעזרת נסיעה על הגלגלים אלא כשהקרש מבצע את פעולת ההחלקה.  "גריינד" (Grind) - החלקה של הסקייטבורד בעזרת הצירים שלו.  "מניואל" (Manual) - נסיעה על שני הגלגלים הקדמיים או האחוריים של הסקייטבורד בלבד.  "הילפליפ" (Heelflip) - הפיכת הסקייטבורד באמצעות מכה עם עקב הרגל (היל - מכאן שם התרגיל) ב-360 מעלות הצידה לכיוון מבטו של הגולש ונחיתה עליו שוב.  "שאביט" (Shuvit) - סיבוב של הסקייטבורד ב-180 מעלות כאשר הגריפ כלפי מעלה (ללא קפיצה).  "פופ שאביט" (Pop Shoveit) - סיבוב של הסקייטבורד ב-180 מעלות כאשר הגריפ כלפי מעלה תוך ביצוע קפיצה.  "180" - סיבוב של הסקייטבורד בזווית של 180 מעלות לצד מסוים (ימין/שמאל) באוויר, כאשר הגולש עליו.:  "360" - סיבוב של הסקייטבורד בזווית של 360 מעלות לצד מסוים (ימין/שמאל) באוויר, כאשר הגולש עליו.  "נו-קומפליי" (No Comply) - מהתרגילים הוותיקים שהומצאו עבור סקייטבורד. העלאת הסקייטבורד לאוויר בשימוש רגל אחת להקפצה ו"תפיסת" הסקייטבורד באוויר בעזרת שתי הרגליים. על כך ניתן להוסיף סיבוב של 180 מעלות או פליפ תוך כדי הביצוע.  "בונלס" (Boneless) - תרגיל שבו הגולש מוריד את הרגל הקדמית מהקרש בעוד הרגל האחורית נשארת, מקפיץ את הסקייט לאוויר באמצעות הרגל האחורית והיד האחורית וקופץ אל מעל הקרש על מנת לנחות עליו שוב.  "פאוורסלייד" (Powerslide) - חיכוך גלגלי הסקייטבורד ברצפה כאשר מבצעים סלייד על הגלגלים, תרגיל זה מבוצע בעיקר בירידות ועוזר להפחית את מהירות הגולש.  "באקסייד" (Backside) - הסקייטבורד והסקייטר מסתובבים יחד לכיוון הגב של הסקייטר.  "פרונטסייד" (Frontside) - ההפך מבאקסייד, הסקייטר מסתובב לכיוון הפרונט.  "360 פליפ" (360 Flip, נקרא גם "אוסי") - סיבוב של הסקייטבורד ב"שאביט 360" תוך כדי "קיקפליפ"  "גראב" (Grab) תפיסה של הסקייטבורד בטייל, בנוז או בקרש עצמו תוך כדי קפיצה באוויר (Air).  "תיילסלייד״ (Tailslide) משמעות התרגיל הוא למעשה כמו סלייד פשוט, אבל ההחלקה נעשית עם הזנב של הסקייטבורד .  "ביג ספין" (Big Spin) - סיבוב של הסקייטבורד ב-360 מעלות ובו זמנית 180 עם הגוף.  "אדולפליפ" (Adol Flip) - תרגיל שהומצא ב-2001. קפיצה מהסקייטבורד היפוכו מעל היד, כאשר היד בזווית של 90 מעלות עם הגוף ונחיתה.  "נוז סלייד" (Nose Slide) - משמעות התרגיל הוא למעשה החלקה (סלייד) על החלק הקדמי של הקרש (נוז).
סוגי סקייטבורד > סקייטבורד פעלולים

לסקייטבורד הפעלולים גלגלים קטנים ורמפות בשני קצוות הקרש.
סוגי סקייטבורד > לונגבורד

ה"לונגבורד" ארוך ובעל גלגלים גדולים והוא מיועד לנסיעה מהירה.
סוגי סקייטבורד > סקייטבורד ממונע

בשנת 1975 הומצא בקליפורניה הסקייטבורד הממונע שכלל מנוע בנזין חזק, מרעיש ביותר ומזהם. כיום כמעט לא בשימוש.
סוגי סקייטבורד > סקייטבורד חשמלי

סקייטבורד חשמלי או לונגבורד חשמלי, הומצא על ידי לואיס פינקל בשנת 1993 בקליפורניה וכולל מערכת הנעה חשמלית. פינקל רשם פטנט שכלל את מערכת ההנעה וההפעלה באמצעות שלט אלחוטי אף על פי שטרם בנה אב טיפוס. רק כעבור שבע שנים, בשנת 2000 יצאו הסקייטבורדים החשמליים הראשונים לשוק בארצות הברית. בין השנים 2003–2004 החלו לצאת לשוק מנועים חשמליים חדשים עם מספיק עוצמה כדי להניע במהירות סקייטבורד או לונגבורד. עד לשנים הללו נדרש יותר ממנוע אחד על מנת להניע את הסקייטבורד, דבר שגרם לסירבול ותקלות מרובות. במקביל, פינקל נתקל בקשיים רבים בייצור, שיווק והפצת הסקייטבורד החשמלי, ולבסוף מכר את החברה והזכויות לשימוש בפטנט שרשם. נכון לשנת 2016, פועלות בעולם כ-40 חברות שמייצרות ומשווקות סקייטבורד או לונגבורד חשמלי. כל חברה מבדלת את עצמה במפרט הטכני, אפשרויות השליטה ושילוב המנוע והסוללה בסקייטבורד עצמו. הטכנולוגיות הזמינות היום של רכיבים הנשלטים בטכנולוגית Wi-Fi או בלוטות' ומנועים חשמליים המופעלים בסוללות ליתיום.
סוגי סקייטבורד > סקייטבורד חשמלי > תקנות משרד התחבורה בישראל לגבי סקייטבורד ממונע

נכון לשנת 2009 סקייטבורד ממונע הוא כלי שאסור בייבוא ארצה, והשימוש בו על הכביש הציבורי מסוכן מאוד. מערכות ההיגוי והבלימה של כלים מסוג זה, כמו-גם של רוב הקורקינטים הממונעים (בבנזין או בסוללה), אינן מאפשרות לנוהג בהם לקיים רמת בטיחות מינימלית הדרושה להשתלבות בתנועה. לדברי דובר משרד התחבורה משנת 2009: "מדובר בכלי שאסור בייבוא ובוודאי בשימוש על הכביש הציבורי. מדי שנה נתפסים ומוחרמים על ידי המכס מאות כלים לא חוקיים כמו קורקינטים ממונעים וסקייטבורדים".