אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה
מלכה שולטת

ב-5 בדצמבר 1718 קיבלה אולריקה אלאונורה את הידיעה על מותו של אחיה חמישה ימים קודם לכן. מיד עם קבלת הידיעה היא הכריזה על עצמה כעל מלכה. המועצה המלכותית קיבלה את ההכרזה בהפתעה ולא התעמתה אתה. אולריקה אלאונורה לקחה על עצמה ענייני המדינה והדיחה את גאורג היינריך פון גרץ ואת חסידיו מהשלטון. "מפלגת הסן" הבטיחה את ירושת כס המלכות על ידי אולריקה אלאונורה. הם השיגו את תמיכתה של האופוזיציה בפרלמנט שרצתה לשים קץ למלוכה האבסולוטית שהונהגה בשוודיה ב-1680 ולמסד את המשטר הפרלמנטרי. ב-15 בדצמבר 1718, הכריזה אולריקה אלאונורה שאף על פי שהיא ירשה את הכתר, אין לה שום כוונה להמשיך לנהוג על פי משטר המלוכה האבסולוטית מבית מדרשו של אחיה. המועצה הייתה נחושה בדעתה לבטל את האבסולוטיזם ואת הזכות לרשת את הכתר, אך הסכימה להתייחס לאולריקה אלאונורה כאל מלכה נבחרת. דעתם זכתה לתמיכת הרוב בפרלמנט. אולריקה אלאונורה אולצה להסכים לבטל את המלוכה האבסולוטית ולוותר על הזכות לרשת את הכתר, הן לעצמה והן לאחיינה. לאחר שהיא הסכימה לחתום על החוקה החדש בתוקף תפקידה כמלכה, היא נבחרה ב-23 בינואר 1719. ב-19 בפברואר אותה שנה, היא חתמה על החוקה ובכך הבטיחה לעצמה את תמיכתו של הפרלמנט כך שלא יעביר את הכתר לאחיינה. ב-17 במרץ היא הוכתרה כמלכה בקתדרלה של אופסלה וב-11 באפריל היא נכנסה לסטוקהולם באופן רשמי כמלכה. היא מעולם לא ערכה את הסיור המסורתי של מלכי שוודיה ברחבי הארץ. תחת זאת, היא קיימה את הסיור הזה כמלכה רעיה יחד עם פרדריק ב-1722, לאחר הכתרתו.
עלייתה של אולריקה אלאונורה לכס המלוכה התרחשה זמן קצר לפני סיומה של המלחמה הצפונית הגדולה. במהלך התקפותיה של רוסיה על שוודיה בקיץ 1719, תקף הצי הרוסי את סטוקהולם. למרות המתקפה המתמשכת, הכריחה אולריקה אלאונורה את אנשי חצרה להשתתף באירוע שתוכנן עוד קודם לכן בשגרירות הבריטית. היא זכתה לשבחים על אומץ ליבה בהתעלמה מהעובדה שהאויב היה כה קרוב לבירה. אשת החצר החביבה עליה הייתה אמרנטיה פון דיבן, שאתה היו לה יחסי קרבה. פון דיבן הייתה יועצתה הקרובה, מקור לנחמה ולתמיכה והשתיים היו קרובות כמו אחיות. במהלך תקופת מלכותה הקצרה, כדי להבטיח את התמיכה בשלטונה, העניקה אולריקה אלאונורה תוארי אצולה לאנשים רבים. במהלך תקופה של 15 חודשים היא העניקה 181 תוארי אצולה, יותר מכל מלך אחר בהיסטוריה של שוודיה. אולריקה אלאונורה הייתה למעשה בעד המלוכה האבסולוטית. היא הסכימה לכינונה של החוקה החדשה רק כדי למנוע את עלייתו למלוכה של אחיינה ויחסיה עם המועצה המלכותית היו טובים. היא נכנסה לעימות עם נשיא המועצה, ארביד הורן, שהתפטר במחאה וכן עם יורשו, גוסטב קורנהילם. הורן מתח עליה ביקורת על כך שהיא שיתפה את בן זוגה בענייני המדינה, לחץ עליה לכבד את החוקה והעליב אותה באמצעות הערה שהעיר "שאין לצפות לדבר טוב שיצא ממלכה אישה". לעימותים אלו הייתה השפעה לא טובה על ענייני החוץ והביטחון של שוודיה.
אולריקה אלאונורה תמכה בשאיפות הפוליטיות של בן זוגה וכבר מההתחלה היא רצתה שהוא יהיה מלך שותף, כדוגמת מרי השנייה וויליאם השלישי באנגליה. בכל אופן, ההצעה הזאת לא אושרה על ידי הפרלמנט. סיבה אחת לכך הייתה שמלוכה משותפת נאסרה בשוודיה מאז המאה ה-15. הייתה גם התנגדות לכך בפרלמנט על רקע השפעתם של אמרנטיה פון דיבן ושל אחיה על ענייני המדינה. קשייה של אולריקה אלאונורה בכיבוד החוקה והקושי להסתדר עם הפרלמנט, בנוסף להרגל הקבוע שלה לדון עם בן זוגה על ענייני המדינה, גרמו לחברי הפרלמנט לשאוף להחליפה בפרדריק כמלך יחיד אם היא תתפטר, רעיון שזכה לתמיכתו של פרדריק. ב-29 בפברואר 1720, לאחר שנדחתה שוב בקשתה למלוכה משותפת, התפטרה אולריקה אלאונורה לטובת בן זוגה, בתנאי שהיא תירש אותו אם הוא ימות לפניה. צעד זה אושר על ידי הפרלמנט. לעיתים קרובות דיברה אולריקה אלאונורה על התפטרותה כהקרבה הגדולה ביותר של חייה. פרדריק ירש אותה ומלך החל מ-24 במרץ 1720 כפרדריק הראשון, מלך שוודיה.