stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלוד שאנון
על מורשתו

בשנת 2001 נערכו מספר אירועים מתוך מטרה להנציח את תרומתו הרבה. חמישה פסלים שלו נמצאים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בגיילורד, באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובמעבדות בל. החלק ממעבדות בל שבשליטת AT&T נקרא "מעבדות שאנון" על שמו. בשנת 1966 זכה במדליית ה-IEEE.
רוברט גאלר קרא לשאנון "המדען הגדול של המאה העשרים". לפי ניל סלואן, חבר בחברת AT&T שהיה בין עורכי קובץ כתביו, הרעיונות של תורת האינפורמציה והתשתיות שהניח בתחום המערכות הספרתיות, היוו את הבסיס לכל המהפכה הדיגיטלית ולכן כל מכשיר המכיל מיקרומעבד או מיקרובקר מבוסס על העקרונות ממאמרו המפורסם של שאנון משנת 1948. "הוא אחד מגדולי המאה", אמר סלואן, "בלעדיו, אף לא אחד מן הדברים שאנו מכירים כיום היה קיים. כל המהפכה הדיגיטלית החלה עמו".
על שמו מוענק פרס שאנון של ה־IEEE, הפרס הנחשב ביותר בחקר תורת האינפורמציה. הזוכה הראשון בפרס היה שאנון עצמו.
על שמו קרויות תגליות שהיה שותף עיקרי להן:
מדד שאנון-ויבר - מדד המודד את המגוון הביולוגי בחברה אקולוגית נתונה.
חוק שאנון-הארטלי - משפט בתורת האינפורמציה, המגדיר את קיבול הערוץ של ערוץ תקשורת החשוף לרעש גאוסי.
קוד שאנון-פאנו - טכניקה לבניית קוד תחיליות (כלומר כל מחרוזת ביטים שמייצגת סמל אינה תחילית של מחרוזת המייצגת סמל אחר) המבוססת על קבוצה של סמלים והתדירות שהם מופיעים.
לקריאה נוספת

Jimmy Soni & Rob Goodman, A Mind At Play , How Claude Shanonn Invented the Information Area, New York: Simon & Schuster, 2017, ISBN 978-1-4767-6668-3. (באנגלית)
Gerard O’Regan, Giants of Computing - A Compendium of Select, Pivotal Pioneers, Springer, 2013, pp. 233–238.
הערות שוליים

↑  Claude Shannon, A Symbolic Analysis of Relay and Switching Circuits, MIT, August 10, 1937.
↑  Claude Shannon, An algebra for theoretical genetics, MIT, 1940
↑  ראו בקרת ירי
↑  ארה"ב: מת ממציא הקוד הבינארי, באתר nana10‏, 2 במרץ 2001
↑  אתר פרס שאנון של ה־IEEE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298568205171  PLWABN: 9810697939305606  BIBSYS: 90156152  BNE: XX1035107  BnF: cb123963452 (data)  CANTIC: a11778830  CiNii: DA01117965  dblp: s/ClaudeEShannon  GND: 119110792  ISNI: 0000 0001 1442 6158  LCCN: n92078142  LNB: 000110768  MGP: 42920  NDL: 00456225  NKC: xx0005672  NLA: 35492578  NLG: 275852  NLK: KAC201613514  NSK: 000105294  NTA: 068627858  RERO: 02-A003825478  SNAC: w6rc057n  SUDOC: 079695612  Trove: 972720  VIAF: 41924253   WorldCat (עם VIAF): 41924253
יעקב ויסמן

| --- | --- |

 לידה:  11 ביוני 1886 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  23 במרץ 1956 (בגיל 69) אחוזת בית, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 השכלה:  מקוה ישראל  כל ישראל חברים 
 תקופת הפעילות:  מ-1905 
 מעסיק:  קרן קיימת לישראל, בני ברית 
 
יעקב ויסמן (ח' בסיוון תרמ"ו, יוני 1886 - י"ב בניסן תשט"ז, 23 במרץ 1956) היה איש עסקים ופעיל ציבור, מראשי הפעילים הציונים במצרים ונשיא הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בקהיר.
קורות חיים

נולד בירושלים, אמו חיה הייתה בת חיים צבי ב"ק. בצעירותו עבר עם משפחתו ליפו. למד בבית הספר של כי"ח, ולאחר מכן במקוה ישראל. שימש מורה לטבע בבית הספר בגדרה.
בהיותו בגדרה הכיר את בילה בנינסון, בתו של יהושע דב בנינסון, וכעבור זמן נישאו. בשנת 1905 עבר למצרים ועבד ב"בנק הגרמני המזרחי" ("דויטשה אוריינט בנק"), תחילה כפקיד ולבסוף כמנהל סניף בכיר. כעבור זמן יסד יחד עם ד"ר שוויצר בנק פרטי בשם "שוויצר ויסמן & קומפאני".
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מנהל חברת הנפט "בלפטרול". בשנת 1920 עבר לאלכסנדריה ועסק בחקלאות, יחד עם אחיו יהודה ויסמן (שהיה גם גיסו; שניהם נישאו לשתי אחיות) ואחיינו אמנון הורביץ. בשנת 1936 יסד את "החברה הארץ-ישראלית לגז בית" וכיהן כמנהלה במשך עשרות שנים.
במקביל לעסקיו היה פעיל מרכזי בארגונים ציוניים ויהודיים במצרים. בשנת 1937 היה ציר מצרים לקונגרס הציוני ה-20 שהתקיים בציריך. היה נשיא הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בקהיר, נציג הקרן הקיימת לישראל במצרים, נשיא הוועד למען החייל העברי בקהיר וסגן נשיא לשכת בני ברית במצרים. במלחמת העולם השנייה היה ממייסדי "מועדון החיילים העבריים" בקהיר.
אשתו בילה ויסמן הייתה אף היא אשת ציבור פעילה במצרים. היא הייתה נשיאת הוועד לעליית הנוער לארץ ישראל וחברה בוועד הפועל הציוני. היא הקימה את ועד הנשים למען החייל העברי בקהיר ועמדה בראשו, וכמו כן הייתה שותפה עם בעלה ביסוד "מועדון החיילים העבריים".
ויסמן נפטר בתל אביב בשנת 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. בתו אביבה הייתה אשת עו"ד עמיאל נג'אר, שעמד בראש ארגון הנוער הציוני במצרים. בנו גוריון ויסמן היה בעלה של הזמרת אילנה רובינא ואבי בתה היחידה מאיה.
הערות שוליים

↑  יעקב ויסמן באתר GRAVEZ
משה ברנשטיין (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 פטירה:  1956 
 תקופת הפעילות:  ?–1956 
 השתייכות:  חרדים ליטאים, ישיבת קמניץ 
 רבותיו:  ברוך בר ליבוביץ, איסר זלמן מלצר 
 
הרב משה ברנשטיין (תרנ"ב, 1892 - י"ח באב תשט"ז, 26 ביולי 1956) היה ר"מ בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, ולאחר מכן מייסד וראש ישיבת קמניץ בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בעיר לושה, מחוז מינסק שבבלארוס, לרב אברהם אליהו ברנשטיין, בנו של הרב משה ברנשטיין, רבה של לושה. למד בישיבת סלוצק אצל הרב איסר זלמן מלצר, ולאחר מכן בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל הרב ברוך בר ליבוביץ. נישא לנחמה, בתו של רבו הרב ליבוביץ.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבה בקוסובה, ובאותה תקופה למד בחברותא עם החזון איש. לאחר מכן שימש ר"מ בישיבה של חסידות קרלין בלונינץ. בשנות ה-30 התמנה על ידי חותנו כר"מ בישיבת בית יצחק ששכנה אז בקמניץ. כמו כן פתח כולל אברכים בקמניץ ועמד בראשו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלט לווילנה.
בחודש ניסן שנת תש"א (1941) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. יחד עם גיסו הרב יעקב משה ליבוביץ יסד בירושלים את ישיבת קמניץ ועמד בראשה עד פטירתו. עקב מצבו הרפואי שהה בשנה האחרונה לחייו בשווייץ.
שני חתניו, הרב אשר ליכטשטיין והרב יצחק שיינר, מילאו את מקומו בראשות הישיבה.
הרב משה ברנשטיין נפטר ב-26 ביולי 1956 ונקבר בהר המנוחות.
ספרו

דברי משה - שיעורים על מסכתות בבא קמא בבא מציעא ובבא בתרא
הערות שוליים

↑  גדולי התורה שנמלטו לווילנה, הצופה, 6 בדצמבר 1939
↑  משה ברנשטיין באתר GRAVEZ
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גברת מיניבר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ויליאם ויילר 
 הופק בידי:  סידני פרנקלין 
 תסריט:  ג'ורג' פרושל, ארתור וימפריס, ג'יימס הילטון, קלודין וסט 
 עריכה:  הארולד פ. קרס 
 שחקנים ראשיים:  גריר גרסון, וולטר פידג'ן, תרזה רייט, דיים מיי ויטי, ריצ'רד ניי, הנרי טרוורס
 מוזיקה:  הרברט סטוטארט 
 צילום:  ג'וזף רוטנברג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  MGM
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 ביוני 1942
 משך הקרנה:  134 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט תעמולה, סרט דרמה, סרט רומנטי 
 תקציב:  $1,344,000
 הכנסות:  $8,878,000
 פרסים:  6 פרסי אוסקר, 12 מועמדויות
 דף הסרט ב־IMDb
 
וולטר פידג'ן וגריר גרסון, מר וגברת מיניבר, לצד שקי החול והמקלט בחצר ביתם
גברת מיניבר (באנגלית: Mrs. Miniver) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1942 בבימויו של ויליאם ויילר. הסרט מתרחש בבריטניה במהלך השנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, והוא סרט פטריוטי המעביר מסר לפיו המלחמה היא טוטלית ואינה מבחינה בין החזית לעורף, כל הבריטים שותפים לה וכולם עלולים להיפגע ממנה. הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (לגריר גרסון), פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (לתרזה רייט) ופרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
רקע

דמותה של גברת מיניבר מבוססת על דמות ספרותית פרי דמיונה של הסופרת יאן סטרתר (Jan Struther), שיצרה אותה ב-1937 עבור סדרת סיפורים פופולריים שנכתבו עבור "הטיימס" הלונדוני. גברת קיי מיניבר היא עקרת בית המתגוררת עם בעלה, האדריכל קלם (קלמנט) מיניבר ושלושת ילדיהם: טובי (6), ג'ודי (בת כ-12) ווינסנט (וין; בן כ-19) בבית גדול בכפר על גדות התמזה. המשפחה שייכת למעמד של מתעשרים חדשים ועל אף שהיא מיודדת עם רוב תושבי הכפר, בפרט עם הכומר ומנהל תחנת הרכבת המקומית (המשמש גם כמצלצל בפעמון הכנסייה), היא זוכה לבוז מאת האצולה המקומית המיוצגת על ידי ליידי בלדון הישישה.
עלילה

העלילה משלבת מספר קווי-עלילה מקבילים: תפקוד המשפחה במהלך השנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, ותרומתם למאמץ המלחמתי; סיפור אהבתם של בנה של גב' מיניבר, וין (ריצ'רד ניי), וקרול בלדון (נכדתה של ליידי בלדון בגילומה זוכה האוסקר של תרזה רייט); ותחרות גידול פרחים בה מתמודד מנהל תחנת הרכבת ג'יימס באלארד (הנרי טרוורס), עם ורד אדום בשם "גברת מיניבר", מול ליידי בלדון.
הסרט נפתח בהצגת חיי המותרות השאננים של בני משפחת מיניבר. בתמונת הפתיחה מודיע מנהל תחנת הרכבת לגברת מיניבר שהחליט לקרוא לוורד האדום שטיפח על שמה, בעת שהיא חוזרת לכפר ממסע קניות בעיר, בו היא רוכשת כובע יקר, בעת שבעלה רוכש מכונית יקרה.
בקיץ 1939 שב בנם של בני הזוג, וין, מלימודיו באוקספורד ומתאהב בקרול בלדון היפה. חודשים ספורים לאחר מכן פורצת מלחמת העולם השנייה ווין מתגייס לחיל האוויר המלכותי. קלם מיניבר (וולטר פידג'ן) משרת בחיל משמר עורפי, בעלה של המשרתת מגויס לגדוד המילואים שלו, והיא עצמה מתגייסת לחיל העזר האווירי לנשים; בהמשך מתגייסת גם המבשלת לבשל לחיילים.
וין מסיים קורס טיס ומוצב בבסיס סמוך לכפר. על אף התנגדותה הראשונית של הליידי בלדון (מיי ויטי), ששולטת בחיי נכדתה ובחיי הכפר, מתחתנים וין וקרול, מתוך הבנה שווין עלול להיהרג במלחמה, כמו בעלה של הליידי, שנהרג בקרב שבועות ספורים לאחר נישואיהם.
בעת שגברת מיניבר נותרת לבדה בבית, שעה שקלם נקרא לסייע עם סירתו ב"מבצע דינמו" לחילוץ הכוחות הבריטיים מדנקרק, היא מוצאת בחצר הבית טייס גרמני שמטוסו התרסק בקרבת הכפר. לאחר מספר רגעי אמפתיה בהם מצולם הטייס כאדם פצוע ואומלל, קם הטייס המורעב ומאיים באקדח על גברת מיניבר לתת לו מזון. לאחר שאכל, מתמוטט הטייס וגברת מיניבר נוטלת את אקדחו ומתקשרת למשטרה. כאשר הטייס מתאושש הוא נושא נאום מלחמתי ומאיים שגרמניה תשמיד את לונדון כפי שעשתה לוורשה ולרוטרדם, בתגובה סוטרת לו גברת מיניבר על פניו.
הכפר סופג הפצצה ובני המשפחה, מאוחדים וברוח טובה, מכונסים במקלט בחצר הבית. על אף שהבית נהרס בחלקו, כמו הכנסייה ורבים מבתי הכפר, ממשיכים חיי החברה להתקיים. כך מתקיימת גם תחרות גידול הפרחים בה מציג מנהל תחנת הרכבת את הוורד "גברת מיניבר" מול הוורד של הליידי בלדון. מעולם לפני כן לא העז איש להציב מול הליידי ורד, והיא, לראשונה, נעתרת ואף מעניקה לו את הפרס הראשון. מיד בתום התחרות נפתחת מתקפה אווירית כבדה. גברת מיניבר וקרול נוסעות במכונית אל הבית, לאחר שהסיעו את וין לבסיסו. במהלך הנסיעה נפגעת המכונית מירי וקרול נהרגת.
הסרט מסתיים בטקס בכנסייה, בה נושא הכומר (הנרי וילקוקסון) נאום לקהילה שאיבדה במתקפה נער מקהלה, את מנהל תחנת הרכבת מיד לאחר זכייתו ואת קרול בלדון הצעירה. בנאומו מדגיש הכומר שהמלחמה אינה מתחוללת רק בחזית, אלא היא טוטלית וכוללת גם אזרחים. על הכל לתת כתף ולהילחם באויב שאינו מבחין בין חיילים במדים לבין נשים וילדים. לאחר הנאום שרים הכל את ההמנון "קדימה, חיילים נוצרים" ("Onward, Christian Soldiers"), כאשר וין במדים ניצב לצידה של ליידי בלדון. מילותיו האחרונות של הנאום הן:
זוהי מלחמתו של העם. זוהי מלחמתנו. אנו הלוחמים. הילחמו, אם כן. הילחמו עם כל מה שיש בנו. ואלוהים יגן על הצודקים.
המקור באנגלית
This is the People's War. It is our war. We are the fighters. Fight it then. Fight it with all that is in us. And may God defend the right.
ההפקה

הסרט נבחר להפקה על ידי MGM בשנת 1940, באותה עת הייתה ארצות הברית מדינה נייטרלית. התסריט, שלא היה אנטי-גרמני במובהק, שוכתב ליצירה פרו-בריטית ואנטי-גרמנית בולטת במהלך הזמן שחלף, ושקירב את ארצות הברית למלחמה. הסרט צולם לפני המתקפה על פרל הארבור (בדצמבר 1941) ומספר תמונות צולמו מחדש, בדגש אנטי-גרמני חריף יותר בפברואר 1942, בהן הסצנה בה גב' מיניבר סוטרת לטייס הגרמני על פניו במטבח ביתה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה סמוך לכניסת ארצות הברית למלחמה נגד גרמניה, ב-4 ביוני 1942, הוא גרף מכירות כרטיסים בסך $5,358,000 בצפון אמריקה והיה לסרט הרווחי ביותר של MGM עד אז. בבריטניה היה הסרט לשובר הקופות הבלתי מעורער לשנת 1942.
על אף שהסרט צולם בשחור-לבן, צולמה לו גם גרסה בצבע. זו היא גרסה מקוצרת ובה קוצצה הסצנה בה ג'יימס באלארד, מנהל תחנת הרכבת, נהרג. כתוצאה מכך קוצץ גם נאומו של הכומר בסיום. גרסה זו לא זכתה לברכת הצוות המקורי ושקופית המודיעה על כך מופיעה בתחילת הסרט.
השם "גברת מיניבר" מתייחס גם לקיי מינבר, גם לקרול (שהתחתנה עם וין והפכה גם היא לגברת מינבר) וגם לוורד של ג'ורג' באלארד.
צוות השחקנים הראשי

גריר גרסון - גברת קיי מינבר
וולטר פידג'ן - מר קלם (קלמנט) מיניבר
תרזה רייט - קרול בלדון
דיים מיי ויטי - ליידי בלדון
ריצ'רד ניי - וין מיניבר
הנרי טרוורס - ג'ורג' באלארד (מנהל תחנת הרכבת)
הנרי וילקוקסון - הכומר
פרסים ומועמדויות

זכיות:
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - MGM
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ויליאם ויילר
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - גריר גרסון. נאום קבלת הפרס של גרסון, שארך כ-6 דקות, נחשב לנאום קבלת הפרס הארוך ביותר בהיסטוריה של טקס האוסקר.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - תרזה רייט
פרס אוסקר לתסריט - ג'ורג' פרושל, ג'יימס הילטון, קלאודין וסט, ארתור וימפריס
צילום בשחור-לבן - ג'וזף רוטנברג
מועמדויות:
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - וולטר פידג'ן
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - הנרי טרוורס
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - מיי ויטי
פרס אוסקר לפעלולים מיוחדים
פרס אוסקר לעריכה
פרס אוסקר לעריכת קול
הסרט נבחר ב-2009 לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, אוסף הסרטים שנבחרו לשימור בספריית הקונגרס.
לאחר הסרט

פרנקלין דלאנו רוזוולט התרשם מנאום הסיום והשתמש בו ממנשרי תעמולה.
ב-1943 עובד הסרט לתסכית רדיו ששודר ב-CBS.
בשנת 1950 הופק הסרט "סיפור מיניבר", המתאר את תולדות המשפחה לאחר המלחמה (פרט לוין מיניבר), עם וולטר פידג'ן וגריר גרסון בתפקידיהם המקוריים.
לאחר סיום הצילומים נשא ריצ'רד ניי את גרייס גרסון. ניי גילם את וין, בנה של גרסון והיה צעיר ממנה ב-11 שנים. הם התגרשו ב-1947.
חיים בר לפקין

| --- | --- |
חיים בר לפקין
חיים בר לפקין
 לידה:  1872 חברון
 פטירה:  4 ביוני 1956 (בגיל 84 בערך) כה' סיון תשט"ז תל אביב-יפו
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול
 פעילות בולטת:  סוחר עתיקות ופעיל ציבור
 בת זוג:  גלה לבית שלנק
חיים בר לפקין (1872 - 4 ביוני 1956) היה סוחר עתיקות ומראשי הקהילה היהודית בירושלים שלפני קום המדינה.
קורות חיים

חיים לפקין נולד בחברון, ילד רביעי להוריו יצחק לפקין (הידוע בכינוי "אבו באסל"), בונה שכונות שערי ירושלים ואהל שלמה, מן השכונות היהודיות הראשונות של ירושלים מחוץ לחומה, ואיטה טוייבה (לבית שמרלינג).
בגיל שש עשרה נישא לגלה שלנק בתו של יוחנן צבי שלנק מראשי כולל הו"ד. לזוג נולדו שבעה ילדים: חנה צביה (1892–1918), פרידה (1894–1978), מרדכי אברהם (1896–1979), שלמה (1899–1973), צבי (1902–1965), יונה (1904–1960) ואדם (1914–1936).
לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר העתיקה בירושלים והחל לעסוק במסחר. תחילה סחר בתוצרת חקלאית, ואחר כך עבר לסחר עתיקות והרחיב את מסחרו לזירה הבינלאומית. לפקין רכש מטבעות שנמצאו באתרים עתיקים ומכר אותן למוזיאונים ברחבי העולם, ביניהם המוזיאון הבריטי. היו לו קשרים מקצועיים ואישיים עם ליאופולד המבורגר, אבי הנומיסמטיקה היהודית. כמו כן היה לו חלק נכבד בתפוצת הגניזה הקהירית. לצורך עסקיו נסע לאירופה לעיתים קרובות.
בתחילת המאה העשרים עבר חיים לפקין עם משפחתו לבית בשכונת נחלת שבעה, שהוריש חותנו יוחנן צבי שלנק. מאוחר יותר עבר עם משפחתו לבית בשכונת אהל שלמה. לאחר שבנו הצעיר אדם נהרג ב-1936 עבר עם אשתו להתגורר בתל אביב, קרוב לבניו שלמה וצבי. לאחר פטירתו נטמן בבית העלמין קריית שאול.
פעילות ציבורית

לפקין טיפח אוסף פרטי של מטבעות יהודיים עתיקים, אותו הוריש לבית הנכות בצלאל בירושלים אותו ניהל מרדכי נרקיס. כשנפתח מוזיאון ישראל ב־1965, עבר האוסף של לפקין אליו.
לפקין, מעשירי ירושלים, נכנס לפעילות ציבורית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, משפשה רעב בעיר. הוא היה חבר ב"וועד הרעב," עזר ברכישת וחלוקת מזון לתושבים, והיה בין מנהלי ומחלקי כספי הסיוע שהגיעו מיהדות ארצות הברית. כשארתור רופין הגיע לארץ עם כספי תמיכה מהתנועה הציונית, לפקין נסע איתו לחורן שבירדן, ובעזרת קשריו המסחריים עם שייחים אזוריים קנה בכספים אלה חיטה בעבור היישוב היהודי בארץ. אחרי המלחמה נבחר למועצת העיר ירושלים, כאחד הנציגים היהודים.
לפקין וגלה אשתו תרמו בקביעות למוסדות צדקה שתמכו בנזקקים.
הערות שוליים

↑  לקוח מעץ המשפחה שכתב נכדו יעקב לפקין.
↑  בין השאר מכר למוזיאון הבריטי רבע שקל מתקופת המרד הראשון, מטבע יחיד מסוגו בעולם.
↑  עוד על ליאופולד המבורגר.
↑  להספד שכתב על לפקין מרדכי נרקיס ראה הארץ, 16 ביולי 1956, עמ' 6.
אלן בנט

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1934 (בן 90) ארמלי, לידס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1960 
 מקום לימודים:  אקסטר קולג'  בית הספר לואנסווד  בית הספר לידס מודרן 
 פרסים והוקרה:  מדליית בודלי (2008)  פרס הות'ורנדן (1989)  פרס אוליבייה  פרס מעגל המבקרים להצטיינות באמנויות  פרס מיוחד של אגודת התאטרון של לונדון  PEN/Ackerley Prize 
 פרופיל ב-IMDb
 
אָלן בֵנְט (באנגלית: Alan Bennett; נולד ב-9 במאי 1934) הוא סופר, מחזאי ושחקן אנגלי.
חייו

בנט נולד בלידס להורים קשי יום, אביו קצב ואמו עקרת בית. בילדותו אהב שפות ולמד רוסית בבית ספר צבאי לשפות, דרכו התקבל בבגרותו לאוניברסיטת קיימברידג'. בהמשך עבר ללמוד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד, שם התמחה בהיסטוריה של ימי הביניים. לבסוף החליט שמסגרת אקדמאית איננה מתאימה עבורו ופנה לעולם הבידור.
באוגוסט 1960 הצטרף בנט לפיטר קוק, ג'ונתן מילר ודאדלי מור ויחדיו העלו את הקברט הסאטירי "מעבר לשוליים". ההצגה הפכה את הרביעייה למפורסמת בין לילה וזכתה להופעות חוזרות בלונדון וניו יורק.
בין יצירותיו הרבות מאז, סדרת המופת של מונולוגים לטלוויזיה "ראשים מדברים", המחזה הקומי "הזין של קפקא" (1986), המחזה "טירופו של המלך ג'ורג' השלישי" (1991) והתסריט לסרט המבוסס עליו "טירופו של המלך ג'ורג'" (1994), התסריט לסרט "זקוף ת'אוזן" (1987) וכן סיפורים קצרים רבים.
בנט זכה בפרס טוני על ההצגות "Beyond the Fringe" ‏(1963) ו"נערי ההיסטוריה" (2006).
ספריו בעברית

כל כללי הטקס, שלושה סיפורים, תרגמה קטיה בנוביץ', הוצאת אחוזת בית, 2006.
הקוראת המלכותית, תרגם יואב כ"ץ, הוצאת ידיעות ספרים, 2008.
שגרירות ישראל ברומא

| --- | --- |

 מידע כללי
 כתובת:  Via Michele Mercati, 14 
 עיר:  רומא
 מדינה:  איטליה
 קואורדינטות:  41°55′10″N 12°29′04″E﻿ / ﻿41.9195°N 12.4844°E﻿ / 41.9195; 12.4844
 תאריך פתיחה:  1949
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי איטליה–ישראל
 כפופה ל:   משרד החוץ
 שגריר:  יונתן פלד (איטליה) רפאל שוץ (הוותיקן) אורלי גיל (מוסדות האו"ם)
 שטח האמנה:  איטליה איטליה סן מרינו סן מרינו ארגון המזון והחקלאות הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי תוכנית המזון העולמית הוותיקן הוותיקן
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 אתר רשמי
  (למפת רומא מוגדלת) שגרירות ישראל ברומא(למפת רומא רגילה) שגרירות ישראל ברומא
 
שגרירות ישראל ברומא היא הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל באיטליה. השגרירות נמצאת ברחוב ויה מיקלה מרקאטי 14 ברומא.
שגריר ישראל הנוכחי באיטליה הוא יונתן פלד, שמונה לתפקיד ב-2024. חוץ משגריר ישראל באיטליה, הנושא בתפקיד זה משרת גם כשגריר ישראל לסן מרינו. למוסדות האו"ם ששוכנים ברומא: ארגון המזון והחקלאות (FAO), הקרן הבין-לאומית לפיתוח חקלאי (IFAD) ותוכנית המזון העולמית (WFP) ישנה שגרירות נפרדת.
היסטוריה

באוקטובר 1948 נערכה מגבית בקרב קהילת יהודי איטליה למימון קניית מבנה לצירות ישראל ברומא.
בינואר 1949 הכירה איטליה בישראל, וישראל מינתה את אריה אורון לקונסול ברומא. באפריל 1949 מונה שלמה גינוסר לציר ישראל באיטליה.
ב-1956 הועלה דרג היחסים לשגרירות.
בחסות השגרירות פעלה מ-1968 ועד ל-1996 קונסוליה במילאנו.
היסטוריה > המחלקה הקונסולרית ברומא

הקונסול הנוכחי הוא חנוך עמדי.
שטח השיפוט הקונסולרי הוא עבור איטליה, מלטה וסן מרינו. יש להדגיש כי אדם אחר נושא בתפקיד שגריר ישראל למלטה, שהוא שגריר לא תושב שמקום מושבו בירושלים.
שגרירים לאיטליה

אריה אורון קונסול ינואר 1949 1951
הציר שלמה גינוסר אפריל 1949 - 1951
הציר משה ישי 1951 - 1951
ממונה על היחסים אליעזר הלוי
אליהו ששון 1953 - 1961
מוריס פישר 1961 - 1965
ממונה על היחסים ניסים יעיש
אהוד אבריאל 1966 - 1968
אמיל נג'אר 1968 - 1973
משה ששון 1973 - 1977
זאב שק 1977 - 1978
משה אלון 1979 - 1982
מרדכי דרורי 1986 - 1991
אבי פזנר 1991 - 1995
יהודה מילו 1995 - 2001
אהוד גול 2001 - 2006
גדעון מאיר 2006 - 2012
נאור גילאון 2012 - 2016
עופר זאקס 2016 - 2019 (במקביל שגריר ב-FAO, WFP ו-IFAD, סן מרינו)
דרור אידר (2 בספטמבר 2019 – ספטמבר 2022)
אלון בר (2022 – 18 בספטמבר 2024)
יונתן פלד (18 בספטמבר 2024 – מכהן)
שגרירות ישראל לכס הקדוש

שגרירות ישראל לכס הקדוש (או שגרירות ישראל לקריית הוותיקן) היא הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל לכס הקדוש, מונח המתייחס לממשל המרכזי האוניברסלי של הכנסייה הרומית הקתולית. היא נמצאת ברחוב ויה מיקלה מרקאטי 12 ברומא, בצמוד לשגרירות ישראל ברומא.
שגרירות זו היא נפרדת משגרירות ישראל באיטליה והיא מהווה ישות דיפלומטית בפני עצמה.
שגריר ישראל הנוכחי לכס הקדוש הוא רפאל שוץ.
שגרירות ישראל לכס הקדוש > היסטוריה

לאחר שב-30 בדצמבר 1993 נחתם הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל, הוקמה שגרירות ישראל לכס הקדוש ב-19 בינואר 1994. שמואל הדס מונה לשגריר ישראל הראשון לכס הקדוש, בספטמבר של אותה שנה.
לקריאה נוספת

יהודה דומיניץ, הקונסוליה הישראלית ברומי, הצופה, 21 בינואר 1949
צירות ישראל ברומא, מעריב, 7 במאי 1950
הערות שוליים

↑  ישראל מנהלת לראשונה את הוועידה הבינלאומית השנתית ה-42 של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, אתר משרד החוץ, 17 ביוני 2021
↑  יהודי איטליה תורמים להקמת בניין לצירות מדינת ישראל ברומא, על המשמר, 12 באוקטובר 1948
↑  ישראל ואיטליה העלו את נציגויותיהן - לשגרירויות, על המשמר, 17 בינואר 1956
↑  משרד החוץ, מידע בסיסי – שגרירות ישראל באיטליה, באתר שגרירויות ישראל, gov.il
↑  "Italy". Israel Ministry of Foreign Affairs. נבדק ב-20 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Italy confirms former Israel Hayom columnist Dror Eydar as ambassador". Israel Hayom. 16 ביולי 2019. נבדק ב-1 ביולי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  על אודות שגרירות ישראל לכס הקדוש באתר הרשמי של משרד החוץ (באנגלית)
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • בחריין • טורקיה • ירדן • מצרים • (מרוקו) |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • הפיליפינים • הודו (בנגלור • מומבאי) • (הונג קונג) • וייטנאם • טורקמניסטן • יפן • מיאנמר • נפאל • סין • סינגפור • קוריאה הדרומית • קזחסטן • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • אירלנד • אלבניה • בולגריה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לטביה • ליטא • נורווגיה • סלובקיה • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת • קפריסין •  קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אנגולה • אתיופיה • גאנה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ניגריה • סנגל • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית (סן פרנסיסקו) • ברזיל • גואטמלה • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • פנמה • פרו • צ'ילה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| נציגויות שנסגרו | איראן • (לבנון) • מאוריטניה |  |
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
אדוארד אגיון

| --- | --- |
אלפרד אגיון
אלפרד אגיון
 לידה:  28 במאי 1883 אלכסנדריה, מצרים
 פטירה:  דצמבר 1956 (בגיל 73) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל
 פעילות בולטת:  הקמת חברת הביטוח "מגדל"
 ידוע בשל:  בית אגיון, מעונו הרשמי של ראש ממשלת ישראל
 מקצוע:  בנקאי ואיש עסקים
 השקפה דתית:  יהודי
 בת זוג:  לידיה אגיון
אדוארד רפאל אגיון (באיטלקית: Edward Aghion;‏ 28 במאי 1883, אלכסנדריה – 21 בדצמבר 1956, חיפה) היה בנקאי ואיש עסקים יהודי מצרי, ממייסדי חברת הביטוח "מגדל" ומפעלי התעשייה וולקן ופניציה. על שמו נקרא "בית אגיון", מעונו הרשמי של ראש ממשלת ישראל.
משפחתו

מקור משפחת אגיון בכפר בשם אאליון בספרד. המשפחה היגרה לסלוניקי ולאלכסנדריה שבמצרים, שם שונה שם המשפחה ל"אגיון" בעל הצליל היווני. המשפחה הקימה את "בנק האחים אגיון" ומבני ציבור יהודיים כבית הספר ובית החולים באלכסנדריה נקראו על שם המשפחה.
קורות חיים

את השכלתו, רכש אגיון בלמד באלכסנדריה ובפריז.
בשנת 1920 נשא לאשה את לידיה במבה שלום. לידיה, ילידת קהיר, הייתה האישה הראשונה במצרים שהייתה לעורכת דין, כיהנה כנשיאת ויצו במצרים. בעת היותם במצרים קיבלו בני הזוג אזרחות איטלקית.
קורות חיים > פעילות

בתקופת שלטונו של מלך מצרים פארוק הראשון, הקים אגיון וניהל את בורסת הכותנה במצרים. אגיון היה בין מייסדי חברת הביטוח "מגדל", והשקיע במפעלים חדשים שהוקמו בארץ ישראל, כמפעל יציקת הפלדה "וולקן" ומפעל הזכוכית "פניציה".
בדצמבר 1935 אגיון ומשפחתו עלו לארץ ישראל. החל מ-1938 המשפחה התגוררה בירושלים בבית אגיון, שנבנה עבורם בשכונת רחביה על גבול שכונת טלביה, ובעתיד ישמש כמעון הרשמי של ראש ממשלת ישראל. בבית התקיימו אירועי התרמה למען ילדים יהודים באוסטריה, שסופחה לגרמניה הנאצית, ולמען ויצו. בפגישה שנערכה בירושלים במרץ 1938 נבחר אדוארד אגיון להיות נשיא אגודת ידידי קופת חולים לעובדים לאומיים, כיום קופת חולים לאומית, לצדו של פרופ' יוסף קלוזנר שנבחר להיות לנשיא כבוד של האגודה. עם קבלת חוקי הגזע באיטליה הפאשיסטית ב-15 במרץ 1938, ויתרו בני הזוג אגיון על אזרחותם האיטלקית.
לאחר מלחמת העצמאות הלאימה ממשלת מצרים את נכסיו של אגיון, דבר שפגע במשפחה כלכלית. למרות זאת, בשל עסקיו המרובים בישראל וכחלק מתרומותיו הרבות, בשנת 1953 תרם אגיון את ביתו לממשלת ישראל. כהוקרה על תרומתו, משנת 1973 כאשר הוסב הבית למעונו הרשמי של ראש הממשלה, נשמר המבנה כבית אגיון ומשמש למגורי ראש הממשלה גם כיום. אדוארד אגיון ומשפחתו עברו מאז להתגורר בחיפה בשנת 1953. את ביתם בנו על חלקה שרכשו בכרמל ברחוב אילון 7. בווילה, שתכנן האדריכל והמהנדס אלפרד גולדברגר, ושם התגורר גם בנם הבל ומשפחתו.
אגיון נפטר בתום מחלה ממושכת ב-21 בדצמבר 1956, בגיל 73. נקבר בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
היה אב ליוסף והבל אגיון.
לקריאה נוספת

משה חננאל, הירושלמים, הוצאת ארץ הצבי, תשס"ז.
הערות שוליים

↑  אדוארד אגיון, באתר BillionGraves
יהודית חולודנקו (חלד)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 פינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1956 (בגיל 56 בערך) 
 
יהודית חולודנקו (ידועה בשם המשפחה חלד; 1900 – ‏26 באוגוסט 1956, כ' אלול תשט"ז) הייתה מחנכת בשפה העברית ופעילה חברתית-ציונית. חברה בוועד ההורים המרכזי בתל אביב ובהתאחדות לשוויון נשים.