stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עופרה עופר
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון‏, עופרה עופר אורן היא הזוכה בפרס ספיר לספרות לשנת 2023, באתר וואלה, 5 במרץ 2024
↑  עופרה עופר אורן, "מדוע אני פורשת", ידיעות אחרונות, 10 במאי 2015, עמוד 11.
↑  יהודית אוריין, מצוטטת אצל אריאנה מלמד, "אהבות המבקרים", בעיתון חדשות, 25 בספטמבר 1989, עמוד 31.
↑  בתיה גור, "הפרדת צבעים", במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ, 6 באוקטובר 1989.
↑  מרים קוץ, "אילו לוורונסקי הייתה כלבה", במדור "תרבות-ספרות-אמנות" של עיתון ידיעות אחרונות, 17 בנובמבר 1989, עמוד 22
↑  אריאנה מלמד, "כוחו של הייאוש", במוסף עיתון חדשות, 26 באוקטובר 1990, עמוד 35.
↑  אלי הירש, "מקסימום קופצים ממגדל שלום", שבועון העיר, 26 באוקטובר 1990, עמוד 59.
↑  חנה הרציג, "ריאליזם מקומי", בעיתון הארץ, 7 בדצמבר 1990, עמוד ב-6.
↑  עופר, עפרה, לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
↑  ענת מידן, "כנפיים שבורות", ידיעות אחרונות, מוסף "7 ימים", 28 בנובמבר 2003, עמודים 30–32, 77
↑  ריאיון עם שירה פליקס בעקבות "יופי לי, יופי לי", חלק א, חלק ב
↑  ריאיון עם עינב גלילי בעקבות "שירה והירושימה"
↑  עופרה עופר-אורן, היום אני כבר יודעת: לא אני המפלצת, באתר ynet, 20 בנובמבר 2022
↑   יובל אלבשן, הפצע של פרשת קסטנר לא מפסיק לדמם, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2013
↑   עלית קרפ, "רצח בבית הספר לאמנויות": מי הרוצח? שאלה שולית, באתר הארץ, 9 ביולי 2017
↑  עדו ניצן, רומן עם השירה, באתר ישראל היום, 16 במרץ 2023
↑  עמוד הספר באתר הוצאת [[כנרת זמורה-ביתן דביר|כנרת זמורה-ביתן]]
↑  דינה חלוץ, עופרה עופר אורן: "אבא פגע בי מינית והסביר, 'מה לעשות, התאהבתי בך'", באתר ynet, 14 במרץ 2024
↑   דורותי פרקר, סַמִּים גּוֹרְמִים לְהִתְכַּוְּצוּת, וְנֶשֶׁק חַם אֵינוֹ חֻקִּי, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2024
↑  "מה קרה להגר באילת": קראו פרק ראשון מזוכה פרס ספיר, באתר ynet, 5 במרץ 2024
↑   נועה לימונה, עופרה עופר אורן: "ההתפכחות שלי החלה כשאבא הוזמן להדליק משואה", באתר הארץ, 19 במרץ 2023
↑   שירה סתיו, "מה קרה להגר באילת?" אזור האסון של הפגיעה המינית ב–336 סונטות, באתר הארץ, 4 במאי 2023
↑  עמוד הספר "בדולח וסכינים" באתר עם עובד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296355405171  PLWABN: 9811496009405606  BnF: cb145482702 (data)  GND: 1089703015  ISNI: 0000 0000 6658 7829  LCCN: n89134562  NTA: 198029152  VIAF: 69169559   WorldCat (עם VIAF): 69169559
אווין גוויניד'

אווין "גוויניד'" אפ גריפיד' (בוולשית: Owain ap Gruffudd; בערך 1100 – 23 או 28 בנובמבר 1170), הידוע גם בכינוי אווין הגדול (Owain Fawr), היה מלך ממלכת גוויניד' בשנים 1137 עד למותו ב-1170.
בתקופת שלטונו המשיך אווין את המאמצים של אביו לבסס את ממלכת גוויניד' ככוח העיקרי בוויילס, ואף היה לראשון המתועד שעשה שימוש בתואר "נסיך ויילס" (לפני שזו הפכה רשמית לנסיכות). הוא נחשב לאחד מהמלכים הצפון-וולשים המוצלחים ביותר עד לעלייתו לשלטון של נכדו ל'ואלין הגדול שביסס בפועל את נסיכות ויילס.
שנים ראשונות

אווין נולד סביב שנת 1100, הבן השני למלך גוויניד', גריפיד' אפ סינאן יורש העצר לבית אברפראו וצאצא של רודרי הגדול, ואנגהרד פרץ' אווין ממשפחת אצולה צפון-מזרח וולשית. ב-1132 אחיו הבכור של אווין, קדוולון, נהרג בקרב לצד כוחות ממלכת פוויס כנגד כוחות נורמנים באזור מריונד' (דרום מחוז גוויניד' של ימינו) מה שהעביר את ירושת כס המלכות לאווין.
לאורך שלטונו של אביו בין 1081 למותו ב-1170, הוא פעל להרחיב את ממלכת גוויניד' ולהלחם בכוחות האנגלו-נורמנים מדרום וממזרח ולחם בסדרה של מערכות צבאיות ברחבי ויילס. החל מ-1120 לערך, אווין עמד בראש צבא גוויניד' לצד אחיו קדוולון ולאחר מותו של זה, אחיו הצעיר קדוולדר. בין היתר הנהיג אווין את כוחות גווניד', לצד גריפיד' אפ ריס מממלכת דהייברת', בקרב קרוג מאוור ב-1136 בו הביסו את הכוחות הנורמנים העדיפים תחת רוברט פיץ מרטין וסיפחו את ממלכת קרדיגיון לטובת גוויניד'.
שלטון ממלכת גוויניד'

עם מותו של אביו ב-1137, בהתאם לחוקי הירושה הוולשים, ממלכת גוויניד' עברה בירושה לשני האחים קדוולדר ואווין שהתחלקו בה. ב-1143 הואשם קדוולדר בקשר למותו של נסיך דהייברת' אנוורד אפ גריפיד' ואווין שלח את בנו הוואל להתעמת איתו ולקח את אדמותיו ותאריו. האחים אומנם השלימו בהמשך, אך בפועל אווין שלט ברוב המכריע של שטחי הממלכה וב-1155 אף הוגלה קדוולדר לאנגליה, שם קיבל אדמות מהנרי השני, מלך אנגליה בשרופשייר.
אווין ניצל את תקופת האנרכיה באנגליה ויצא לסדרת מערכות צבאיות להרחיב ולחזק את אחיזתו במזרח הממלכה. ב-1146 כבש את טירת מולד (כיום במולד, פלינטשייר) וב-1150 את טירת ריד'לן (כיום בריד'לן, דנבישייר), מה שהוביל ב-1157 לפלישה של הכוחות האנגלים לצד כוחות ממלכת פוויס ואף אחיו של אווין קדוולדר. לאחר מסע כיבוש במזרח גוויניד', שני הצדדים נפגשו בקרב אוולו בו כוחותיו של גוויניד' הצליחו להכריע את הכוחות האנגליים, מלך אנגליה הנרי השני אף כמעט נפל בשבי במהלך הקרב. למרות הניצחון על האנגלים בקרב והצלחה של הוולשים בהדיפת פלישה אנגלית ימים באנגלסי, אווין הסכים לוותר על חלק מאדמות הממלכה ואף על טירת רוד'לן.
ב-1160, עם מותו של מלך פוויס מאדוג אפ מרידיד', הצליח אווין להשתלט על שטחים נוספים במזרח וב-1163 הוא איחד כוחות עם ריס אפ גריפיד' מדהייברת' במאבקו כנגד התבססות כוחות נורמנים בדרום-מערב ויילס. כתגובה לכך, המלך הנרי פלש שוב לוויילס ב-1165, הפעם דרך אוסווסטרי ורכס הרי ברווין, מול הצבא האנגלי התייצב כוח מאוחד של כלל שליטי ומלכי ויילס, כאשר אווין גוויניד' עומד בראשם. הפלישה האנגלית הסתכמה בקרב מצומצם בעמק קריוג (כיום במערב מחוז רקסהאם שבו אף נפלו שניים מבניו של אווין, אך מזג אוויר גשום מנע מהאנגלים להתקדם עוד לתוך ויילס. לאחר כישלון הפלישה האנגלית, כתב אווין מכתב ללואי השביעי, מלך צרפת, בו הוא הציע להיות וסאל של המלך הצרפתי בתמורה לסיוע במערכה כנגד אנגליה, במכתב זה הוא כינה את עצמו "נסיך ויילס" (Waliarum princeps).
בשנת 1167 הצליח אווין לכבוש מחדש את רוד'לן ולייצב את הגבול האנגלו-וולשי הצפוני, בעוד הכוחות האנגלים לא פלשו שוב לוויילס. ב-28 בנובמבר 1170 נפטר אווין, ולמרות סכסוך בינו לבין הארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט סביב כס הבישוף בבנגור וסביב נישואיו השניים לבת דודתו, הוא נקבר בתוך קתדרלת בנגור בחלקת קבר מפוארת סמוך למזבח הגבוה, שם נמצא גם כיום.
במהלך שנות שלטונו של אווין גוויניד' ויילס אוחדה מבחינה רעיונית והממלכות הוולשיות השונות כולם התאחדו תחת מנהיג אחד, שהיה כאמור, הראשון לעשות שימוש בתואר נסיך ויילס. לאחר מותו בניו ירשו את חלקי ממלכתו וויילס שוב התפצלה. נכדו של אווין, ל'ואלין הגדול, הוא שהשלים את עבודת סבו ואיחד את ויילס לכדי נסיכות תחת שלטונו באופן רשמי ב-1216. העימות במתמשך עם ממלכת אנגליה המשיך לאורך כל התקופה והנסיכות הוולשית נכבשה וסופחה לאנגליה לבסוף ב-1284, עם זאת המורשת של ויילס מאוחדת תחת נסיך אחד סייעה בעיצוב הזהות הלאומית הוולשית הקיימת גם כיום.
ראו גם

נסיך ויילס, נסיכת ויילס
ממלכת גוויניד'
ג'ת

ערך זה עוסק ביישוב ערבי-מוסלמי במשולש. אם התכוונתם לכפר דרוזי בגליל, ראו .
גַ'ת (בערבית: جت) היא מועצה מקומית במשולש, בצפון השרון שבישראל, בסמוך לקו הירוק. היישוב נוסד במאה ה-19 על ידי תושבים מבאקה אל-גרבייה והוקם על שרידי יישוב קדום. היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1959.
כלל תושבי ג'ת הם ערבים-מוסלמים.
מקור השם

השם ג'ת משמר את השם הקדום גת, שהיה שכיח בעת העתיקה ושימש כשמם של מספר יישובים, מהגליל בצפון ועד השפלה בדרום. במקורות הקדומים, השם גת נזכר לעיתים יחד עם תוספת, המסייעת להבחין בינו לבין יישובים אחרים באותו השם, כדוגמת גת פלשתים, גת רימון, גת כרמל, גת חפר וגת פדלה.
היסטוריה > העת העתיקה

במקום בו שוכן היישוב נמצאו שרידים ארכאולוגים מתקופת הברונזה המאוחרת, ההשערה היא שבמקום שכן היישוב "גת פדלה" הנזכר בתעודות מצריות. ליד היישוב עברה דרך הים. ביישוב יש שכבות על שכבות של תרבויות עתיקות.
בלב הכפר ג'ת נחפרו שני אתרי קבורה מהתקופה הרומית. באחד מאלו נחשפה אחוזת קבר גדולה, הכוללת חדרי כוכים, ומעליהם נחרתו כתובות הכוללות שמות עבריים (יעקב, ישוע, שרה, רבקה, מרים), שמות הרודיאניים (אגריפס, ברניקי, הרודיאס), ושמות רומיים (פטרוס, מרקוס, טיבריוס, ועוד). בהתאם לשמות שנמצאו במקום, וסגנון הכתב, החוקרים תיארכו את רוב הממצאים שהתגלו באתר לשלהי המאה ה-1 או לראשית המאה ה-2 לספירה, והציעו כי אחוזת הקבר שימשה משפחה יהודית אמידה שהחזיקה באדמות בטופארכיה של נרבתא. כשר מציע שג'ת הייתה באותה העת יישוב יהודי. נראה שהמערה המשיכה לשמש לקבורה, עתה בידי אוכלוסייה שומרונית, לפחות עד המאה ה-5 לספירה.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

במפקד אוכלוסין עות'מאני שנערך בשנת 1596 נמנו בג'ת 5 משקי בית, כולם מוסלמים, ושילמו מיסים על חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עיזים וכוורות דבורים, סה"כ 5,500 אקצ'ה.
בתקופה העות'מאנית הוענק התל עליו שוכן הכפר למשפחות מהן מורכב הגרעין של כפר ג'ת ומאז צמח המקום ונהיה היישוב הנוכחי.
תושבי הכפר הם כמעט בני משפחה אחת. משפחת ותד, גרה, אבו עסבה ואבו בקר הן ארבע חמולות ובני דודים ששייכים לתת שבט אחד שנקרא ערב אל כעאוושה. בני התת-שבט הזה שייכים לשבט אל-אלפדל בן רביעה בני שבט טאיא הקחטאנית. בזמן האימפריה העות'מאנית הסולטאן סאלים השני נתן את הזכות לשבטים הערביים לשמור על הביטחון ועל הסדר באזור דרום סוריה הגדולה כי זה האזור שבו משתרעות בו השבטים הערביים ששייכים לשבט אל-אלפדל בן רביעה, זה כלל את ערב אלכעאוושה התת-שבט של תושבי ג'ת כיום, הם היו במנהיגות השייח' של השבט שלהם הנסיך עלי כאעווש שומרים על דרך הדואר והמסחר שבא ממצרים אל סוריה שהיה עובר מרמלה אל קאקון (כפר שוכן ליד ג'ת) וממשיך לואדי עארה אל בית שאן, צפת, טבריה ואזור חוראן/דרעאא שליד רמת הגולן בסוריה, לכן השושלת שלהם השתרעה בשלושה מקומות על הדרך הזה, חלק מהם התיישב אחרי שהיו נוודים בכפר שנקרא כפר עאנה ליד רמלה וחלק בכפר מירון ליד צפת והחלק השלשי בכפר ג'ת במשולש שבזמנו היה נקרא אזור השעראוויה שזה בלשון הערבים המקומיים רומז לאזור צפון טולכרם ודרום מערבה של ג'נין, הם התיישבו בכפר בסוף המאה השמונה עשרה כאשר הסולטאן העותמאני נתן להם את הכפר אחרי שהיו נוודים מצפון לדרום. החמולה הכי גדולה בג'ת היא ותד. החמולות שהן לא מהארבעה שהוזכרו לעיל באו ברובן אל הכפר אחרי מלחמת העצמאות.
היסטוריה > המנדט הבריטי

בשנות הארבעים של המאה העשרים, בתקופת המנדט הבריטי, עבדו רבים מתושבי הכפר בתפקידי בנייה ותחזוקה במחנה חיל האוויר הבריטי RAF Ein Shemer (כיום, מנחת עין שמר)
היסטוריה > ישראל

היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1959.
ראש המועצה הראשון היה עלי עבד אלראזק מלק שהיה המוכתר האחרון של הכפר לפני הפיכתו למועצה מקומית.
בשנת 1978 התקיימו בפעם הראשונה בחירות ישירות לראשות המועצה בג'ת, וליו"ר המועצה המקומית נבחר אחמד מחמוד אבו עסבה. בשנת 1983 נבחר לקדנציה שנייה. בשנת 1988 נבחר גלאל עבד אל-קאדר ותד לראש הרשות. בשנת 1993 נבחר לראשות המועצה אחמד מחמוד אבו עסבה. בשנת 1998 נבחר ד"ר מוחמד חסן אבו פול. בשנת 2003 אוחדה ג'ת עם באקה אל-גרבייה הסמוכה לה מצפון, ויחד כוננו עיר שנקראת באקה-ג'ת. בחקיקה שתוקפה מ-1 בנובמבר 2010 בוטל האיחוד. בעקבות הפירוק נבחר חאלד גרה לראש מועצת ג'ת. בבחירות שנערכו בנובמבר 2015 נבחר מוחמד ותד לראש מועצת ג'ת. בבחירות שנערכו בנובמבר 2019 נבחר חאלד גרה לקדנציה שנייה לראש מועצת ג'ת.
במרץ 2024 נבחר בסיבוב שני אשרף חנדקלו לראש מועצת ג'ת.
היות שג'ת קרובה לקו הירוק, במבצע חומת מגן כוחות צה"ל היו נוכחים בפאתי הכפר, ועד היום בחלק מרחובות דרום-מזרח הכפר ניכר הנזק שגרמו שרשראות הטנקים והנגמ"שים.[דרוש מקור]
בשנת 2017 נקרא ביישוב רחוב על שם יאסר ערפאת, אך הוא בוטל בהוראת שר הפנים, אריה דרעי.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוקטובר 2024 (אומדן), מתגוררים בג'ת 12,740 תושבים (מקום 156 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 90.1%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 9,202 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
שירותים

בג'ת קיימים שירותי בריאות של קופות החולים כללית ולאומית, ומרכזי טיפת חלב לבריאות האם והתינוק, בנוסף למרכז הרפואי לרפואה דחופה "אלמייסם". בג'ת מופעלת תחנת משטרה קהילתית, ופועל סניף של בנק לאומי.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4 5  לטבלת הדירוג המלא.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפת האזור 1918 (באנגלית) עם סימון הישוב. המפה נוצרה ע"י הצבא הבריטי, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2  כל מקום ואתר, הוצאת משרד הביטחון, 1985, עמוד 122
↑  Palmer, 1881, p. 183
1 2 3  פורת, יוסף; ינאי, אלי; כשר, אריה (1999). "שרידים ארכיאולוגיים בג'ת". 'Atiqot / עתיקות. 37: 1–78. ISSN 0792-8424.
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 159
↑  מפה מפורטת של ג'ת, 1947 (באנגלית) הוכנה על ידי מחלקת המדידות של ממשלת המנדט, באתר הספרייה הלאומית, ארכיון עזרא רוטמן, מפות מדידה - אזור חדרה וחיפה, מפה מס' 4
↑  Roy Marom, RAF Ein Shemer: A Forgotten Case of Jewish and Arab Work in a British Army Camp in Palestine during the Second World War, War & Society 39, 2020-07-02, עמ' 189–209 doi: 10.1080/07292473.2020.1786889
↑  חוק הרשויות המקומיות (ביטול איחוד המועצות המקומיות באקה אל גרבייה וג'ת) התש"ע-2010, ס"ח 2256 מיום 29 ביולי 2010
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לראש הרשות ולמועצת הרשות המקומית ג'ת, י"פ 7168 מ-20 בדצמבר 2015
↑  דיווח ספירת קולות (ראשי רשויות), באתר GOV.IL
↑  חסן שעלאן, הכוחות הצעירים של המגזר הערבי: ראשי הרשויות שינסו לשנות את המצב, באתר ynet, 11 במרץ 2024
↑  אילן ליאור, מועצת ג'ת תסיר שלטי רחוב על שם יאסר ערפאת, באתר הארץ, 5 במרץ 2017
↑  פרופיל ג'ת באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מחוז חיפה |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת חיפה • נפת חדרה | מפת מחוז חיפה |
| ערים | אום אל-פחם • אור עקיבא • באקה אל-גרבייה • חדרה • חיפה • חריש • טירת כרמל • כפר קרע • נשר • קריית אתא • קריית ביאליק • קריית ים • קריית מוצקין | מפת מחוז חיפה |
| מועצות מקומיות | בנימינה-גבעת עדה • בסמ"ה • ג'סר א-זרקא • ג'ת • דלית אל-כרמל • זכרון יעקב • מעלה עירון • עספיא • ערערה • פוריידיס • פרדס חנה-כרכור • קריית טבעון • רכסים | מפת מחוז חיפה |
| מועצות אזוריות | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה | מפת מחוז חיפה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467853205171
מיטלה

מיטלה (בספרדית: Mitla) הוא אתר ארכאולוגי של עיר-מדינה הקשורה לתרבות הזפוטקית מהתקופה הפרה-קולומביאנית של מסו-אמריקה במרכז מדינת ואחאקה שבדרום מקסיקו. האתר ממוקם 44 קילומטרים מהעיר ואחאקה, בקצה העליון של עמק טלקולולה, אחד משלושת העמקים הקרים והגבוהים היוצרים את אזור העמקים המרכזיים של המדינה. בגובה של 1,480 מטרים, מוקף בהרי סיירה מדרה דל סור, האתר הארכאולוגי נמצא בתוך העיירה המודרנית של סן פבלו וייה דה מיטלה (אנ'). בעוד שהעיר מונטה אלבאן הייתה המרכז החשוב ביותר מבחינה פוליטית של התרבות הזפוטקית, מיטלה הפכה למרכז הדתי העיקרי בתקופה מאוחרת יותר כשהאזור נשלט על ידי המיקסטקים (אנ').
השם מיטלה נגזר מהשם מיקטלן בנאוואטל, כלומר "מקום המתים" או "העולם התחתון". שמו הזפוטקי הוא "ליובא" (Lyobaa), שפירושו "מקום מנוחה". השם מיקטלן תועתק למיטלה על ידי המתיישבים הספרדים. הוא הוקם כאתר קבורה מקודש על ידי הזפוטקים, אך הארכיטקטורה והעיצובים מלמדים גם על השפעתם של המיקסטקים, שהתבלטו באזור בשיא ההתיישבות במיטלה.
מיטלה ייחודית בין אתרים מסו-אמריקאיים בגלל ציורי פסיפס משוכללים ומורכבים ועיצובים גאומטריים המכסים קברים, פאנלים, אפריזים ואפילו קירות שלמים של המתחם. פסיפסים אלו עשויים מחתיכות אבן קטנות, חתוכות דק ומלוטשות שהותאמו יחד ללא שימוש בטיט. באף אתר אחר במקסיקו אין עבודת קישוט כזו.
תיאור האתר

במקום קבוצת פירמידות על רכס, כמו מונטה אלבאן, מיטלה היא קבוצה של מבנים שנבנו בקרקעית העמק. עמקים אלה נמצאים בגובה רב בהרים; גובהו יותר מ-1,500 מטרים מעל גובה פני הים. מהאתר לא נשקפים הנופים הרחוקים והרחבים כמו במונטה אלבאן. הארכיטקטורה מתאפיינת יותר כמוכוונת לנוחות התושבים ולא לפאר. בניית מיטלה כמרכז טקסי החלה בשנת 850. העיר עדיין התפתחה כשהספרדים הגיעו והרסו אותה באמצע המאה ה-16.
קבוצת הבניינים העתיקה ביותר תוארכה בין השנים 450 ל-700 לספירה והיא מציגה מאפיינים ארכיטקטוניים דומים לאלה שנמצאו במונטה אלבאן הקדומה. מיטלה הוא אחד האתרים הבודדים שהתחילו בתקופה הקלאסית, כאשר המיקסטקים הפכו לדומיננטיים באזור. האתר מייצג את הארכיטקטורה המפותחת ביותר של הזפוטקים. זהו תוצר של סינקרטיזם של מאפייני עיצוב מיקסטקיים וזפוטקיים, שהגיע לשיאו בשנת 1200. סינקרטיזם נוסף, מאוחר יותר, מיוצג על ידי הכנסיות הקתוליות באמצעות מאפייני עיצוב זפוטקיים כשהן נבנו על יסודות המקדשים ההרוסים באזור זה, כגון כנסיית סן פדרו, הממוקמת בקבוצת הצפון, וקפלת קלוואריו, הממוקמת בקבוצת אדובי.
נראה כי לבניית קירות האבן היו טכניקות דומות בכל הקבוצות: ליבה של בוץ ואבן מכוסה בטיח או סלע טרכיט מסותת היטב. חלק מהאבנים הגדולות, כמו אלו המשמשות כעמודים ומשקופים, שוקלים עד 18 טון. הבנייה במקום, ורכישה והובלה של חומרים כאלה, הצריכו תיאום מורכב של קבוצות גדולות של עובדים.
כיום האתר הארכאולוגי מורכב מחמש קבוצות של מבנים, כאשר חלק גדול ממנו מוקף בגדר של צמחי קקטוס. חמש הקבוצות נקראות הקבוצה הדרומית, האדובי, הארויו, העמודים או הארמון, וקבוצת הכנסייה או הקבוצה הצפונית. כל הבניינים של הקבוצות מיושרים עם רוחות השמיים. קבוצת הדרום וקבוצת אדובי סווגו כמרכזים טקסיים, הכוללים כיכרות מרכזיות המוקפות במבני תלים. קבוצות הדרום, העמודים והכנסייה סווגו כארמונות, עם חדרים המקיפים חצרות מרובעות. שתי הקבוצות השמורות ביותר הן קבוצת העמודים וקבוצת הכנסייה, שתיהן בקצה הצפוני של האתר.
קבוצת העמודים וקבוצת הכנסייה נחפרו במלואם ושוחזרו בתחילת שנות ה-80 והן פתוחות לקהל הרחב. שתיהן מורכבות מחצרות מלבניות המוקפות בבניינים מלבניים חד-קומתיים, עם חדרים ארוכים וצרים.
תיאור האתר > קבוצת הכנסייה

הכניסה לאתר היא דרך קבוצת הכנסייה או הקבוצה הצפונית. במאה ה-16, הספרדים בנו כאן את כנסיית סן פבלו. היא נבנתה על גבי בימה פרה-היספנית גדולה, המשמשת כעת כאטריום הכנסייה. הזפוטקים האמינו שהאל והאלה של העולם התחתון חיים בקבוצת מבנים זו. הספרדים בנו כאן את הכנסייה שלהם בתורם כדי להדגיש את כוחם וכדי למנוע מה"שטן" לברוח.
הקבוצה מכילה גם את המקדש הזפוטקי הראשי, הנקרא יוהופאה (yohopàe), שמתורגם ל"בית הכוח החיוני". מקדש זה פונה לחצר גדולה. השער למקדש מוקף בשני עמודים גדולים, המובילים לחדר קדמי. לחדר הקדמי הזה היה פעם גג שנתמך בשישה עמודים, אך רק העמודים והקירות נותרו. מעבר לחדר הקדמי נמצא האולם הראשי, שבו הכוהנים הבעירו קטורת, הקריבו קורבנות וערכו טקסים אחרים. מאחורי האולם הראשי נמצאים מגורי הכוהנים הזפוטקים. קירות ברחבי הבניין הזה מכוסים בציורי פסיפס מורכבים וציורי קיר המתארים סצנות ודמויות מיתולוגיות.
מתחת לחלק מהמבנים יש קברים מאבן, בצורת צלב. מגיעים אליהם במדרגות היורדות מאזור הפאטיו. בפנים הם מעוטרים בפסיפס. לאחד הקברים יש כניסה המחולקת בעמוד עבה. עמוד זה ידוע בכינויו "עמוד החיים" (Columna de la Vida). לפי האגדה, אם אדם עוטף את זרועותיו סביב העמוד, המרווח שנותר בין הידיים מצביע על כמות החיים שנותר לאדם.
תיאור האתר > קבוצת העמודים

מדרום לקבוצת הכנסייה נמצאת קבוצת העמודים, שהמבנה הראשי שלה נקרא הארמון. לקבוצה זו שתי כניסות כלפי חוץ, הפונות דרומה. חדר הכניסה מכיל עמודים עצומים התומכים בגג. לקיר הצפוני יש פתח קטן הפונה לפאטיו, על פי ההערכות שימש למעבר אל העולם הבא.
הבניין הראשי נקרא הארמון או היכל העמודים הגדול. גודלו 36.6 על 6.4 מטרים ויש בו שישה עמודים של אבן געשית שתמכו פעם בגג. לאחר מעבר במסדרון קטן מגיעים לחצר המעוטרת בצורה מורכבת בציורי פסיפס ועיצובים גאומטריים. בבניינים הצפוניים והמזרחיים של הקבוצה יש קברים מורכבים שבהם נקברו כוהנים גדולים ושליטים זפוטקים. בחזית המדרגות של המבנה הצפוני נמצא קבר בצורת צלב עם חדר קדמי. בתקרה יש קורות גדולות מאבן, והקירות מעוטרים בלוחיות ובעבודות פסיפס. המבנה המזרחי מאופיין בעמוד אבן מונוליטי התומך בגג.
תיאור האתר > אפריזים

המאפיין העיקרי המבחין של מיטלה הוא עבודת הפסיפס המורכבת והעיצובים הגאומטריים המעטרים בשפע את הקירות של קבוצות הכנסייה והעמודים כאחד. הדוגמאות הגאומטריות, הנקראות בספרדית grecas, עשויות מאלפי אבנים חתוכות ומלוטשות המוצמדות זו לזו ללא טיט. החלקים נקבעו על רקע טיח צבוע באדום. האבנים מוחזקות במקומן על ידי משקל האבנים המקיפות אותן. קירות, אפריזים וקברים מעוטרים בציורי פסיפס. במקרים מסוימים, כמו במשקופים, "אריחי" האבן הללו מוטבעים ישירות בקורת האבן. הפסיפסים המשוכללים נחשבים לסוג של עיצוב "בארוקי", שכן העיצובים משוכללים ומורכבים, ובמקרים מסוימים מכסים קירות שלמים. אף אחד מעיצובי הפסיפס אינו חוזר בדיוק בשום מקום במתחם. היצירה כאן היא ייחודית בכל מסו-אמריקה.
שימור האתר

שני החששות העיקריים לאתר מיטלה הם השפעות הסחיפה של רוח, גשם וכו' וגרפיטי. האחרון, שרובו מצויר או חרוט על ידי מבקרים, מהווה בעיה רצינית לפחות מאז תחילת המאה ה-20. כדי להגן על ההריסות, במיוחד על עבודות הפסיפס, נבנו מקלטים מעל מספר החדרים של קבוצת הארמון או העמודים. מקלטים אלה הם גגות סכך דקלים הנתמכים על ידי קורות ועמודי עץ. הם נועדו להידמות לגגות שהיו נפוצים בתקופה המסו-אמריקאית. פרויקטי שיקום המתוכננים או בעיצומם כוללים, בנייה מחדש של קיר מהמאה ה-17 של חדר המשמש כמשכן כמרים בקבוצת הכנסייה, הנחת רצפות טיח בקבוצת העמודים, איטום בימות וקירות ביצורים וגינון ושיקום של מכל איסוף מי גשמים מהעידן הקולוניאלי. האחרון היה היחיד מסוגו שנבנה בעמק בתקופה הקולוניאלית.
מיטלה הוא אחד האתרים שייכללו בתוכנית מתוכננת בשם "המסדרון הארכאולוגי של עמק ואחאקה" (Corredor Arqueológico del Valle de Oaxaca). מטרות הממשלה הן לתחזק ולשחזר חורבות, וכן להנגיש את האתר למבקרים. בנוסף, ארכאולוגים כמו נלי רובלס (Nelly Robles) תמכו במאמצים להשיג הכרה באתר, במיוחד כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בגלל חשיבותו. היא כבר רשומה ברשימת אתרי המורשת הלאומית של מקסיקו, הנקראת Lista Indicativa del Patromonio Nacional. חורבות מיטלה רשומות יחד עם העץ של טולה באזור, ומערות סמוכות שיש בהן ציורי סלע עתיקים ומציגות עדויות למגורי אדם במשך 8,000 שנה.
תיירות

מיטלה הוא האתר הארכאולוגי השני המתויר ביותר במדינת ואחאקה, אחרי מונטה אלבאן. אתר מיטלה חשוב מאוד לעיירה המודרנית סן פבלו וייה דה מיטלה, שכן פעילויות הקשורות לתיירות תומכות ברוב הכלכלה. תושבים רבים חשים כי לא האתר או העיירה מקודמים מספיק על ידי הממשלה. הרשויות המנהלות את האתר אומרות שהתיירות מתגברת. רוב המבקרים הם מקסיקנים המבקרים בסופי שבוע ממדינות וראקרוס ופואבלה. מבקרים זרים הם בעיקר אירופאים. בממוצע 500 אנשים ביום מבקרים באתר.
אתר המורשת העולמית

ב-2010 הוכרזו אתרים ארכאולוגים באזור יאגול ומיטלה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. אתר המורשת כולל ארבעה מרכיבים:
מערות פרהיסטוריות – מאה ארבעים ושבע מערות ומחסות סלע שהיו בשימוש בפרהיסטוריה. אלה מפוזרים על פני המצוקים והמחשופים של המדרונות התחתונים של הרי מיחה (Mixe). בכמה מהם יש אמנות סלע ועדויות למעבר של ציידים-לקטים נוודים לחקלאים בתחילת דרכם. זרעי דלועיים בני 10,000 שנים בתוך מערה אחת, גילה נקיטס (Guilá Naquitz), נחשבים לעדות המוקדמת ביותר הידועה לצמחים מבויתים ביבשת אמריקה, ונטען ששברי קלחי תירס מאותה מערה הם העדות המתועדת המוקדמת של ביות תירס. טענה אחרונה זו הופרכה לאחר שנתגלו זרעי תירס עתיקים יותר בחפירות בריו באלסאס (Rio Balsas).
יאגול – אתר הארכאולוגי של עיר המדינה הזפוטקית
קבאייטו בלנקו (Caballito Blanco, "הסוס הקטן הלבן") – חורבות פרה-היספניות מהתקופה הפרה-קלאסית, וכמה מערות עם אמנות סלע - הן ציורים על קירות המערה והן תחריטים על רצפת המערה - שימשו אולי לחגיגת טקסים ציבוריים. המתחם כולל שלושה מבנים קטנים ונמוכים פרה-היספנים, התוחמים חלל מרכזי או רחבה. מסביב לאתר יש מערות שהיו מיושבות בתקופות פרה-היספניות שונות. מבנה קטן נוסף התפרש כמרחץ אדים ומבנה בצורת חץ שיכול להיות מצפה כוכבים.
הנוף הטבעי – בעוד שבמישור שמסביב ליאגול השטחים מעובדים באינטנסיביות, במדרונות הגבוהים יש מעט מרעה בקר בלבד. בכיסים קטנים יש שאריות של יער נמוך. ניתוח אבקה ממערת גילה נקיטס ושל הצמחייה הנוכחית מצביע על כך שכמעט כל המינים המיוצגים במערה עדיין קיימים כיום. הנוף נכלל באתר המורשת הן משום שהשרידים של היערות נתפסים כמקומות המשקפים את סוג הצמחייה שהייתה זמינה לאדם הפרה-היסטורי והן משום שמכיוון שאזור זה אינו מעובד אפשר ליצור נוף אסתטי המושך תיירים.
הערות שוליים

↑  "Zona Arquelógica de Mitla" [Mitla Archeological Zone] (בספרדית). Oaxaca: Oaxaca Mio.
↑  "Mitla archaeological site, Mexico". Encyclopedia Britannica. britannica.com.
↑  Zap, Tom. "Mitla, Oaxaca". Oaxaca.
↑  Advisory Body Evaluation (ICOMOS)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558791705171  LCCN: sh98000829 
כנסיית סן פבלו
חלק מקבוצת העמודים
מבט מקרוב על עבודת הפסיפס
ציורי פרסקו עתיקים במיטלה
הכניסה למערת גילה נקיטס
מנשה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ושוע וויינשטיין 
 תסריט:  Alex Lipschultz, Musa Syeed, ג'ושוע וויינשטיין 
 עריכה:  סקוט קאמינגס
 שחקנים ראשיים:  מנשה לוסטיג Ruben Niborski 
 צילום:  יוני ברוק
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  A24 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 בינואר 2017 
 משך הקרנה:  81 דק' 
 שפת הסרט:  יידיש 
 סוגה:  סרט עצמאי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ברוקלין 
 www.menashemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
מנשה (באנגלית: Menashe) הוא סרט קולנוע דובר יידיש שנוצר בארצות הברית בשנת 2017. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס ב-23 בינואר 2017.
עלילת הסרט מבוססת על חייו האמיתיים של הקומיקאי והשחקן משה מרדכי לאפפלער (המוכר בשם הבמה מנשה לוסטיג (יי')), המגלם את התפקיד הראשי. עלילת הסרט מתרחשת בשכונת בורו פארק, בברוקלין שבניו יורק. מנשה הוא חסיד אלמן הנאבק להשיג משמורת על בנו בקהילתו החרדית, הדוחפת אותו לשאת אישה בשנית לאחר מות רעייתו ואינה מוכנה לאפשר לו לטפל בבנו עד שיתחתן שוב.
על הפקת הסרט נמנה הבמאי-מפיק דניאל פינקלמן (Daniel Finkelman) מהיוצרים הבולטים בסרטי המוזיקה הדתיים.
הערות שוליים

↑  אלי מנדלבאום, על השטיח האדום: כוכב חרדי בסרט דובר יידיש, באתר ynet, 15 בפברואר 2017
↑  Menashe.
↑   נירית אנדרמן, שלושה סרטים ישראליים יוקרנו ב"פורום" של פסטיבל ברלין, באתר הארץ, 21 בינואר 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים אמריקאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמעון רייף

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 
שמעון רייף הוא רופא ישראלי, מנהל מחלקת ילדים בהדסה עין-כרם. מומחה עולמי ברפואת ילדים ובפרט בגסטרואנטרולוגיה של ילדים. הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.