stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובר ברסון
סרטיו

כל אחד מסרטיו של ברסון מלבד "מלאכי החטא" מבוסס באופן חופשי על מקור כתוב כלשהו, כאשר ברסון מעביר בדרך כלל את מקום ותקופת התרחשות העלילה אל צרפת של ימיו.
מלאכי החטא (1943)
הגברות מיער בולון (1945) - מבוסס על הספר "ז'אק הפאטליסט ואדונו" מאת דני דידרו.
יומנו של כומר כפרי (1951) - מבוסס על הספר "יומנו של כומר כפרי" מאת ז'ורז' ברנאנוס.
הנידון למוות ברח (1956) - מבוסס על ספר זיכרונותיו של החייל הצרפתי אנדרה דביני שנשבה בידי הנאצים.
הכייס (1959) - לדעת רבים מושפע מהספר "החטא ועונשו" מאת פיודור דוסטויבסקי.
משפטה של ז'אן ד'ארק (1962) - מבוסס על תיעוד משפטה של ז'אן ד'ארק.
מקרה בלתזר (1966) - לדעת רבים מושפע מהספר "האידיוט" מאת דוסטויבסקי.
סופה של נערה (1967) - מבוסס על הספר "מוּשֶט" מאת ז'ורז' ברנאנוס.
אישה עדינה (1969) - מבוסס על הסיפור הקצר "יצור עדין" מאת דוסטויבסקי.
ארבעה לילות של איש חולמני (1971) - מבוסס על הסיפור הקצר "לילות לבנים" מאת דוסטויבסקי.
לנסלוט דו לאק (1974) - מבוסס על סיפורו של סר לנסלוט דו לאק מתוך אגדות המלך ארתור.
כנראה השטן (1977) - מבוסס על כתבה עיתונאית, כפי שמצוין בתחילת הסרט.
הכסף (1983) - מבוסס על חלקו הראשון של הספר "הקופון המזויף" מאת לב טולסטוי.
לקריאה נוספת

רובר ברסון, הערות על הסינמטוגראף, הוצאת כרמל, תרגם לעברית אריאל שוייצר
יעל מונק, אדם זסלבסקי ואורי שין, הבמאים הנבחרים: רובר ברסון, בעריכת נסים דיין ודני ורט, הוצאת אמי"ת בשיתוף קרן הקולנוע הישראלי וסינמטק תל אביב
הערות שוליים

↑  אבי "הגל החדש", דבר, 12 באוגוסט 1960
↑  זאב רב-נוף, ראסקולניקוב קטן של ימינו, דבר, 15 בספטמבר 1967
↑  אלן פאבלין, רובר ברסון, באתר "Senses of Cinema" (באנגלית)
↑  הוקרן תחת שם זה בישראל. מוכר יותר בשם "מושט".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275319205171  PLWABN: 9810656722605606  BIBSYS: 90212612  BNE: XX905610  BnF: cb11893933q (data)  CiNii: DA02222568  GND: 118515160  ICCU: CFIV027682  ISNI: 0000 0001 1816 3914  LCCN: n50044288  NDL: 00463751  NKC: jn20000601011  NLG: 190276  NLK: KAC200308717  NSK: 000207893  NTA: 070346453  PIC: 279753  RERO: 02-A003041737  RKD: 236827  SELIBR: 232412  SNAC: w6p27547  SUDOC: 027361152  ULAN: 500471535  VcBA: 495/176256  VIAF: 100256742   WorldCat (עם VIAF): 100256742
נשים חלוצות במקצועות כירורגיים ביישוב ובמדינת ישראל

התמחות בכירורגיה לכל ענפיה דורשת ידע אנטומי מקיף, סיבולת ניכרת המאפשרת לכירורג לעמוד על רגליו ברציפות, ללא הפסקה, במשך שעות רבות, וידיים יציבות וכושר אבחון חד ומהיר (בעיקר במקרים אקוטיים).
במשך שנים רבות, הייתה הכירורגיה לכל ענפיה מאופיינת במנתחים גברים בלבד, כתוצאה מכך שהיא נתפסה כמקצוע תובעני, מחייב, עם שעות עבודה רבות מאוד, לעיתים 12–16 שעות ביממה, לא כולל תורנויות וכוננויות.
כירורגים פורצי-דרך במהלך ההיסטוריה היו גברים בלבד. להלן מספר דוגמאות החל מהמאה ה-10: אבו אל-קאסם א-זהראווי, דומיניק ז'אן לארה, ויליאם סטיוארט האלסטד, ארנסט פרדיננד זאורברוך, מייקל דבייקי, כריסטיאן בארנרד.
בארצות הברית

בארצות הברית של שנות ה-50 של המאה ה-20 בדרך כלל נרתעו נשים מלהיכנס להתמחויות כירורגיות, בין השאר בגלל הנטל הכפול המסורתי לפיו עליהן לנהל את משקי הבית במקביל לקריירה שלהן. במקום זאת, נטו סטודנטיות לרפואה ורופאות זוטרות להימשך יותר להתמחויות רפואיות מסורתיות כגון: רפואה פנימית, פדיאטריה. היות שמנתח מכל סוג שהוא נתפס כקריירה הקשורה בדרך כלל לגברים, ואסוציאציה זו הייתה עשויה להסביר מדוע תחום הניתוח אויש בעיקר על ידי גברים.
מנתחת הלב בראשונה בארצות הברית הייתה הפרופ' נינה סטאר בראונוולד (אנ'), ילידת שנת 1928, שהוסמכה ככירורגית לב בשנת 1958.
בשנת 2018 עמד מספר הנשים מנתחות הלב בארצות הברית על 5%.
בארץ ישראל > רופאות

עד אמצע המאה ה-20 היו רופאות תופעה נדירה, אך בארץ ישראל הן היו שכיחות למדי מזה 85–90 שנה. בשנת 1929, מתוך 640 רופאים שפעלו בארץ ישראל, 138 היו רופאות (30.8%). בשנת 1942 מתוך 2,271 רופאים שפעלו בארץ, 482 היו רופאות (23.92%).
ערב מלחמת העולם הראשונה (1914), היו כ-30% מהסטודנטיות לרפואה בפרוסיה יהודיות. בווינה היו הסטודנטיות היהודיות לרפואה 60% מכלל הסטודנטיות לרפואה. המקצועות הרפואיים שבהם הרופאות היהודיות נטו להתמחות היו: פדיאטריה, גינקולוגיה, מיילדות, מחלות עיניים ופסיכיאטריה. רופאות יהודיות רבות הפכו ציוניות ועלו לארץ ישראל.
בין העולות החדשות: רופאת הנשים הראשונה בארץ ישראל ד"ר סוניה בלקינד שחזרה לארץ ישראל בתום התמחות בפריז 1907, רופאת הנשים ד"ר בת שבע יוניס גוטמן שעלתה לארץ ישראל בשנת 1909, רופאת העיניים הראשונה בתל אביב ד"ר מרים נופך שעלתה לארץ ישראל בשנת 1913, רופאת הילדים ד"ר הלנה כגן שעלתה לארץ ישראל בשנת 1914, הבקטריולוגית ד"ר רינה (רוזה) יונוביץ שעלתה לארץ ישראל בשנת 1920.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 היו הרופאות 21.2% מכלל הרופאים היהודים שקיבלו רישיונות עבודה מממשלת המנדט הבריטי (מאביב 1919 עד סוף דצמבר 1929). במשך כל תקופת השלטון הבריטי (1918–1948), הוצאו כ-3,600 רישיונות ליהודים, מהם 720 לרופאות (20%).
ד"ר רחל יהודית ספיר-וילצ'יק שהייתה רופאת נשים, נתמנתה למנהלת מחלקת יולדות בבית החולים על שם שוויצר בטבריה, בין השנים 1934–1948.
בארץ ישראל > הקמת ענפי הכירורגיה השונים בישראל (רשימה חלקית)

עד סוף שנות ה-40 של המאה ה-20 המקצוע הכירורגי הכמעט בלעדי שהיה קיים בארץ היה "כירורגיה כללית". כל העוסקים בכירורגיה היו גברים מלבד 2 נשים שהחלו להתמחות בתחום בשנות ה-30 של המאה ה-20.
הכירורג פרופ' דוד ארליק התחיל לבצע בבית החולים רמב"ם ניתוחים אורולוגיים בשנת 1948, ובהמשך נפתחה מחלקה אורולוגית בניהולו של הד"ר דן לוין.
מחלקות כירורגית החזה והלב הראשונות בארץ נפתחו בבית חולים תל השומר בתחילת שנות ה-50 על ידי הפרופ' יהודה פאוזנר, ובמרכז רפואי הדסה בירושלים על ידי הפרופ' חנוך מילויצקי. ב-1964 הוקמה המחלקה לכירורגיית חזה ולב על ידי פרופ' מוריס לוי בבית החולים בילינסון.
המחלקה הנוירוכירורגית נוסדה בהדסה בירושלים, בשנת 1941 על ידי הד"ר הנרי ויגדורסון והייתה היחידה בארץ ישראל. פרופ' אהרון בלר נתמנה למנהל המחלקה בשנת 1951. הפרופ' הרדן אשכנזי ייסד בבלינסון את היחידה לנוירוכירוגיה אשר בשנת 1948 הפכה למחלקה.
הפרופ' ג'ורג' לבנטון התמנה בשנות ה-50 של המאה ה-20 כממלא מקום מנהל מחלקת א.א.ג. בבית החולים רמב"ם בחיפה, ובשנת 1963 מונה למנהל מחלקת א.א.ג. בבית החלים על שם חיים שיבא בתל השומר.
הפרופ' מרק מוזס בשנת 1962 ייסד בארץ ענף חדש בכירורגיה: "כירורגיית כלי דם", היה הכירורג הראשון שהתחיל לנתח ניתוחי כלי-דם בישראל. מוזס ניהל את המחלקה לכירורגיה כללית וכלי דם בתל השומר. הפרופ' מנדל סטבורובסקי התחיל לנתח ניתוחי כלי דם באיכילוב בשנת 1965. סטבורובסקי ניהל את המחלקה לכירורגיה כללית וכלי דם.
בשנת 1951 נפתחה בתל-השומר המחלקה הראשונה בארץ ל-כירורגיה פלסטית בניהולו של הד"ר ליאו בורנשטיין. הפרופ' צבי נוימן בשנת 1958 נתמנה למנהל השירות הכירורגי-פלסטי ובהמשך למנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית, בבית החולים הדסה בירושלים.
בשנת 1955 הפרופ' אברהם לאופר כירורג, וכירורג ילדים, ייסד וניהל את המחלקה הראשונה ב-ישראל, לכירורגית ילדים בבית החולים הדסה.
האורתופד פרופ' מאיר מייקין הקים בשנת 1955 וניהל את המחלקה לאורתופדיה בבית החולים הדסה (לימים בית החולים הדסה עין כרם).
רשימה חלקית של נשים פורצות דרך במקצועות כירורגיים ביישוב ובמדינת ישראל

ד"ר שושנה שקופ-פרנקל הייתה הכירורגית הראשונה בארץ ישראל (התמחתה בכירורגיה משנת 1936 בבית החולים הדסה (תל אביב) במחלקתו של הפרופ' מכס מרכוס, הייתה רופאה מתמחה יחידה במחלקה שבה השתלמו באותה עת עוד 14 רופאים-מתמחים) והמנתחת הפלסטית הראשונה בישראל.
ד"ר שושנה לוי-הוכמן הייתה כנראה הכירורגית השנייה בארץ ישראל. בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כשהחלו להתפנות משרות של רופאים התקבלה להתמחות בכירורגיה אצל פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בבית החולים הדסה בירושלים.
ד"ר סבינה ליבלינג רופאת עיניים, הייתה האישה הראשונה שניהלה מחלקת עיניים במדינת ישראל, ניתחה ניתוחי עיניים, והאישה הראשונה שנתמנתה למנהלת מחלקה בבית החולים איכילוב בשנת 1963.
ד"ר יואנה שיפר הייתה בשנות ה-60 של המאה ה-20 הנוירוכירורגית הראשונה בישראל, כיהנה כסגנית מנהל המחלקה באיכילוב ובשנות ה-70 הקימה וניהלה את השירות הנוירוכירורגי בבית החולים אסף הרופא.
ד"ר הילית כהן היא מנתחת לב הראשונה והיחידה בישראל (נכון לשנת 2020).
פרופ' יעל רפאלי מנהלת היחידה לכירורגיית חזה במחלקה לכירורגיית לב וחזה במרכז רפואי סורוקה בבאר שבע משנת 2010. עוסקת בניתוחי ריאות, בין השנים 2007–2010 הייתה מנתחת חזה בכירה במחלקת ניתוחי לב חזה בבית חולים בילינסון, פתח תקווה, ושותפה פעילה בתוכנית השתלות הריאה.
ד"ר ראניה עוקבי היא גניקולוגית והרופאה הבדואית הראשונה בישראל, עובדת כרופאה מומחית במחלקה לגינקולוגיה ומיילדות במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בשנת 2020 המנהלת היחידה של מחלקה כירורגית בישראל היא הד"ר קטייה דיין, שמנהלת את המחלקה הכירורגית בבית החולים וולפסון.
ראו גם

כירורגיה
הערות שוליים

↑  Baker D, Cazalaà JB, Carli P (September 2005), "Resuscitation great. Larrey and Percy—a tale of two barons", Resuscitation, 66 (3): 259–62, doi:10.1016/j.resuscitation.2005.03.009, PMID 15990216
↑  "ארנסט פרדיננד זאורברוך" whonamedit.com/doctor
↑  "Michael DeBakey".
↑  השתלת לב אנושית: דו"ח ביניים של ניתוח מוצלח שבוצע בבית החולים Groote Schuur, קייפטאון S Afr Med J, "A human cardiac transplant: an interim report of a successful operation performed at Groote Schuur Hospital, Cape Town", Barnard CN, 1967 Dec 30; 41(48): 1271–74.
↑  מאמר: "Women Physicians in the Specialties: Making Gains" 9בספטמבר 2019, nejmcareercenter
↑  נושא מאמר : "Nina Braunwald: A Female Pioneer in Cardiac Surgery" Tex Heart Inst J. 2017 Apr; 44(2): 96–100.
↑  מאמר "Dr. Erin Iannacone: A Female in the Male-Dominated Cardiac Surgery Field" Weill Cornell Medicine, 27 במרץ 2018
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1848-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, רופאי הארץ, מספרם והתפלגותם לפי התמחות, עמוד 34
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1848-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, נשים ברפואה, הרופאות היהודיות והרופאות בארץ ישראל, עמודים 71–74
↑  יהושע בן אריה, (עורך), "ירושלים בתקופת המנדט - העשיה והמורשת", פרופ' שמואל ניסן (קצנלסון), "התפתחות שירות הרפואה בירושלים בתקופת השלטון הבריטי", פרק: "התפתחות שירותי הרפואה בארץ", פרק משנה: "עליית הרופאים מגרמניה ואוסטריה", עמוד 303, הוצאת יד בן צבי, משכנות שאננים, 2003
↑  מחלקה לנוירו-חירורגיה בביה"ח בילינסון, על המשמר, 29 במרץ 1948
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך :מוזס, מרק עמוד 278
↑  "מרכז רפואי עירוני ממשלתי (ביה"ח ע"ש איכילוב, ביה"ח "הדסה", בית היולדות ע"ש אשרמן - תל אביב יפו") - ספר השנה 1971/1972, הוצאת המחלקה ליחסי ציבור של בתי החולים העירוניים - ממשלתיים, העורך: אריה תורג'מן, מחלקת כירורגית ג', מנהל: מ. סטבורובסקי, עמודים 99–101
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמוד 332
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1848-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך : לוי הוכמן, שושנה עמודים 258–259
↑  מרכז רפואי עירוני ממשלתי - ספר השנה 1971–1972, הוצאת המחלקה ליחסי-ציבור של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים, העורך : אריה תורג'מן, 1972, "מחלקת עיניים", עמודים 127–129
↑  מרכז רפואי עירוני ממשלתי - ספר השנה 1971–1972, הוצאת המחלקה ליחסי-ציבור של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים, העורך: אריה תורג'מן, 1972, "מחלקת נוירוכירורגית", עמודים 120–122
↑  ראו / ד"ר יואנה שיפר, באתר camoni.co.il
↑  כשהיא נושקת לגיל 40 וחובקת תינוק ראשון כאם חד הורית, ד"ר הילית כהן עושה מהלך היסטורי קטן והופכת למנתחת הלב הראשונה בישראל. הזירה שהייתה שמורה עד כה לגברים בלבד, מצרפת כעת לשורותיה בפעם הראשונה מנתחת לב מוערכת ופורצת דרך של ממש לב אמיץ, מרכז רפואי שיבא, 3 בפברואר 2015
↑  פרופ' יעל רפאלי מנהלת היחידה לכירורגיית חזה במחלקה לכירורגיית לב וחזה אתר בית החולים סורוקה / הרופאים המומחים שלנו
↑  דיאנה בחור ניר, הגינקולוגית הבדואית הראשונה מתחילה מהפכה, באתר כלכליסט, 11 בנובמבר 2016
↑  ליאת רון, ‏האישה שמנהלת מחלקה כירורגית: התערבו אם אחזיק מעמד, באתר גלובס, 4 במאי 2019
בנק שלמה המלך

בנק שלמה המלך היה בנק ארצישראלי שפעל בתקופת המנדט הבריטי.
בנק שלמה המלך הוקם ב-19 בנובמבר 1931, על ידי דב רוזנשטיין, והחל לפעול בפברואר 1932 ברחוב בן-יהודה בירושלים.

רוזנשטיין נולד בפולין בשנת 1889 ועלה לארץ ישראל ב-1911. בעת גירוש תל אביב היה ממייסדי "גרעין ה-13" ששם לו למטרה הקמת גרעין הגנה ליהודים.
מאחר שרוזנשטיין היה רואה חשבון מוסמך מצא עבודה באפ"ק, והיה ממקימי The central kupat milveh association, ששינה את שמו מאוחר יותר ל"בנק הלוואות". לאחר מכן הקים את בנק "שלמה המלך". הוא בחר בשם זה בשל חברותו בבונים החופשיים (שלמה המלך היה "הבונה הראשון" על פי אמונת הארגון) וקיווה שחברי הארגון ישקיעו בבנק. הבנק נוסד על יסוד הון של 10,000 לירות ארץ ישראליות (לא"י), והוקם בשיתוף עם ד"ר זנדברג, בירושלים. בהמשך נפתחו סניפים בשדרות רוטשילד בתל אביב ובבית השעון בהדר הכרמל בחיפה. גיוס ההון מן הציבור התאפשר בעזרת מכירת עשרות אלפי איגרות חוב. הבנק השקיע חלק מהונו בקניית קרקעות. אחת מחברות ההנהלה הייתה עדה גלר, רואת החשבון הראשונה בארץ ישראל.
במשבר חבש (השמועות על מלחמה בין איטליה לאתיופיה החל מהמחצית השנייה של 1935) נותר לבנק הון של כ-200 לא"י שהיו כ-1000 דולר, כתוצאה מירידת ערך הקרקעות. אחרי המשבר הוקמה ועדה לבנקאות בא"י, והבנק נדרש להגדיל את הונו העצמי, אחרת יהפך לחברה, ולא יהיה רשאי לשמש כבנק. הבנקים הגדולים (אפ"ק וברקליס) שפעלו להצלת חלק מהבנקים הקטנים הרבים של אותה תקופה, מיאנו לעזור לבנק שלמה המלך, והוא פשט את הרגל בינואר 1940. חלק ניכר מבעלי הפקדונות בעת הפירוק היו קרובי משפחתו של רוזנשטיין עצמו ועובדי הבנק שחלק ממשכורתם הופרש לטובת חסכונות. רוזנשטיין נעצר באשמת זיוף והשמדת ראיות, אך שוחרר לבסוף.
הערות שוליים

↑  האגודות השיתופיות לאשראי והמוסדות הבנקאים 1903-1939, יחידת המחקר - המפקח על הבנקים
↑  דוד תדהר (עורך), "דב רוזנשטיין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2313
↑  חנה רם, היישוב היהודי ביפו - מקהילה ספרדית למרכז ציוני 1939-1839, הוצאת כרמל, 1996, עמ' 291
↑  שלמה ז. קלונסקי, בנקים בארץ־ישראל בתקופת המנדט הבריטי, 1918–1947, חמו"ל, 1978, עמ" 36
↑  כ-1,320,000 דולר ב-2022
↑  בנקים קטנים, ב"חיפה מבלי לקום מהכורסא"
↑  העיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה (א"י), 13 ביוני 1935, עמ' 505.
↑  יובל אליצור, הבנקאים, סיפורה של הרפתקאה, הוצאת דומינו, 1984, עמ' 26
↑  לא היתה "הסתערות", על המשמר, 25 בינואר 1967
↑  ישראל בר יוסף, ועדה לבחינת הבנקאות בארץ ישראל, רבעון לבנקאות, גיליון מס' 51, טבת תשל"ד, דצמבר 1973, עמ' 83-72
↑  בנק "שלמה המלך" פורק ע"י השלטונות, המשקיף, 8 בינואר 1940
↑  מנהל בנק שלמה המלך נעצר, הארץ, 28 ביוני 1940
ציונות ברוסיה

התנועה הציונית ברוסיה, הייתה חלק נכבד מן התנועה הציונית בכללה; שכן, במחצית המאה ה-19, כאשר החלה ראשית הציונות התגוררה רוב יהדות העולם במזרח אירופה, וחלק ניכר ממנה באימפריה הרוסית.
ציוני רוסיה היו גורם מרכזי ובעל משקל בהסתדרות הציונית העולמית, ומספר נציגיה בקונגרסים ציוניים היה רב מאשר נציגי התנועות הציוניות ממדינות אחרות. אצל רבים מציוני רוסיה, כמו בשאר מדינות מזרח אירופה הייתה הציונות מעשית כיוון פעולה מועדף; אולם מנגד נשמעו בה גם קולות הציונות הרוחנית בעקבות אחד העם. בשנת 1881, לאחר רצח הצאר והסופות בנגב, התעוררה תנועה ציונית לאומית ברוסיה, ובכללה הארגונים: "חובבי ציון" וביל"ו, שחבריהם באו לארץ ופתחו את גל העלייה הראשונה.
רקע

האמונה בגאולה לאומית הייתה מושרשת בעם ישראל תמיד מאז אובדן העצמאות המדינית. ישנן דעות שונות בדבר שורשיה של הלאומיות היהודית המודרנית, אך ישנה הסכמה לגבי השפעתה של הלאומיות האירופאית במאה ה-19. בשני קוטבי קשת הדעות, יש הטוענים כי לאומיות היא נטע זר ביהדות, ואילו אחרים טוענים כי הציונות נוצרה ברציפות ההיסטורית.
בין 1772 ל-1795 חולקה פולין בשלושה שלבים בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית ופרוסיה. בפולין הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה. הכניסה לתחומי רוסיה של היהודים הייתה מוגבלת מאוד עד חלוקת פולין ונאסרה ישיבתם שם, פרט לבעלי אישורים מיוחדים. חלוקת פולין גרמה להעברת רוב יהודי פולין לגבולות רוסיה. אולם הותר להם לשבת רק באזור הפולני לשעבר, שנקרא על כן "תחום המושב".
"תחום המושב" עבר שינויים רבים מעת לעת, ובוטל למעשה בעקבות מהפכת אוקטובר. עד השואה חיה בו הקיבוץ היהודי הגדול בעולם.
הלאומיות היהודית מאז המאה ה-19, הציעה שני פתרונות עיקריים:
קבוצה שרצתה להפוך יהודים לקיבוץ לאומי בעל סממנים תרבותיים וזכויות כשל אוטונומיה.
קבוצה אשר בקשה להגר ממזרח אירופה, אשר התפצלה לשניים:
קבוצה אשר ביקשה להגיע לארץ ישראל.
קבוצה אשר ביקשה להגר מעבר לים.
בימי הצהרת בלפור וזכויות מיעוטים היו ללאומיות יהודית שתי מטרות:
יצירת אומה עברית חדשה, החיית ארץ האבות, חידוש תרבות קדומה.
הגשמת אוטונומיה תרבותית במדינות החדשות שקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר השואה חל שינוי גדול בלאומיות היהודית, הציונות הפכה לצורת הלאומיות היהודית הכמעט יחידה; רבים טענו כי כבר אין מקום לטיפוח חיים לאומיים בגולה, המטרה היחידה הייתה הקמת מדינה יהודית.
שלבים בהתפתחות התודעה הלאומית היהודית

בהיסטוריוגרפיה הישראלית נקבעה התפתחותה של התנועה הלאומית היהודית במזרח אירופה, על פי שלושה שלבים:
א. היציאה ממסגרות החברה המסורתית – ניסיון השתלבות בחברה הסובבת, ציפייה לשוויון זכויות, ומאבק לאמנציפציה.
ב. דחייה מצד החברה הסובבת.
ג. חזרה אל העם – תודעה לאומית, הקמת תנועות לאומיות.
פרעות כנגד היהודים, כגון סופות בנגב, השפיעו אוד על התפתחות של התנועה הלאומית היהודית במזרח אירופה. אולם רבים, הגיעו להכרה לאומית עוד בטרם 1881, למשל, פרץ סמולנסקין פיתח את תורתו בשנות השבעים של המאה ה-19; וכך גם אליעזר בן-יהודה דיבר על תחיית השפה העברית שתשמש כשפת מדינה בתוך מדינה שיהיה בה רוב יהודי מתוך כלל אוכלוסייה.
שלבים בהתפתחות התודעה הלאומית היהודית > עד הקונגרס הציוני הראשון, 1897

ניצנים ראשונים של רעיון השיבה לארץ ישראל הופיעו כבר במאה ה-19, בעיקר במערב אירופה, לאו דווקא אצל היהודים, גם אצל הנוצרים. במזרח אירופה, קרא הבעש"ט לתלמידיו לעלות לארץ ישראל. ב-1777 עלו לארץ כ-300 חסידים, ובראשם עמדו מנחם מנדל מוויטבסק, רבי אברהם מקאליסק ורבי ישראל מפולוצק. בשנת 1808 התחילה עלייה מאורגנת של תלמידי הגר"א המתנגדים, (ידוע כי הגר"א עצמו ניסה לעלות לארץ ישראל). קבוצות תלמידי הגר"א, התיישבו בגליל ועם הזמן חלק מהם עברו לירושלים. העלייה מרוסיה נמשכה במאה ה-19, כשהמשתתפים בה היו בעיקר מבוגרים וקשישים; אבל עם הזמן התחילו לעלות גם צעירים, חלקם שלא רצו לשרת בצבאו של ניקולאי הראשון.
באותן שנים, רוב אנשי היישוב היהודי, כ-14,000 יהודים, התגוררו בירושלים. רובם היו מקהילות הספרדים ומעדות מזרח, ומיעוטם היו יהודי אשכנז. במחצית המאה ה-19, בקירוב, 5,340 מיהודי ירושלים היו יוצאי הקיסרות הרוסית.
שלבים בהתפתחות התודעה הלאומית היהודית > עד מלחמת העולם הראשונה

רעיונותיו של הרצל הגיעו לרוסיה ב-1895 ועוררו עניין רב אצל חברי אגודות "חובבי-ציון" ואנשי הוועד האודסאי. בזמן עבודה על תוכנתו הסתמך הרצל על תרומתם הכספית של היהודים העשירים ממרכז ומערב אירופה, אך כאשר נענה בשלילה פנה אל יהודי מזרח אירופה.
הקונגרס הציוני הראשון השפיע רבות על הקמת התנועה הציונית ברוסיה, בקונגרס זה השתתפו 70 חברים מרוסיה (יותר משליש מכלל המשתתפים). התנועה הציונית הממוסדת הוקמה בשנת1897. בתחילת דרכה עמדו קשיים בפניה, בהתחלה היא פעלה בחשאי, בשל החשש מהשלטונות. במקומות שבהם הייתה השפעה של אדמו"רים חסידיים לא ניתן לארגן אסיפות ציוניות.
הוגים עיקריים של התעוררות לאומית ברוסיה > דוד גורדון

דוד גורדון היה מראשוני המעוררים לחיבת ציון. נולד בעיירה פודמרץ, קרוב לווילנה בי"ד בניסן תקצ"א (1831). הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בישיבות ווילנה. הוא הושפע מן ספרות ההשכלה והחל בלימודי חול. במטרה להרחיב את ההשכלה שלו עבר לאנגליה.
בשנת תרי"ח (1858) הוזמן על ידי העורך הראשי (אליעזר ליפמן זילברמן) של "המגיד" להשתתף בעריכת העיתון. גורדון נענה להזמנה והיה עורך בפועל של המגיד. לאחר מותו של זילברמן העיתון עבר לרשותו של גורדון. עיתון "המגיד" היה יוצא לאור בעיר ליק בפרוסיה המזרחית, סמוך לגבול הרוסי. העיתון היה מכוון בעיקר ליהודי רוסיה והוא לא היה נתון לצנזורה של השלטון הצארי. גורדון העמיד את העיתון לרשותה של התנועה לתחייה לאומית. דוד גורדון היה הראשון בעיתונות העברית להטיף לחיבת-ציון ויישוב ארץ ישראל. השקפתו הלאומית התגבשה בעקבות המרד הפולני של 1863. הוא ביטא את זה במאמרו "בשובה ונחת תושעון", המאמר עשה רושם רב על חוגי היהדות, גם במזרח וגם במערב. כשנשאל לצד מי יש לנטות במאבקם של פולנים ברוסים הוא השתמש בסיסמה עתיקה כדי לענות: "והביאנו לציון עירך ברנה ולירושלים בית-מקדשך בשמחת עולם...". במאמרו "דבר בעתו" ("המגיד", 1869) הוא העמיד את יעודו הלאומי של עם ישראל:"ארץ ישראל ותחית ישראל על אדמתו". באותה תקופה הוא פרסם כמה מאמרים העוסקים ביישוב ארץ ישראל כיסוד לתחיה לאומית-מדינית.
כמו כן גורדון עסק בכתיבה בעיתונות אנגלית, בזכות זה התפרסם שמו גם בחוגים יהודיים במערב. הוא ניצל את פרסומו זה, למשל הוא קרא לכי"ח לכלול את ארץ ישראל ברשימת פעילותו. לא במעט השפעתו של גורדון עזרה להקמת מקוה ישראל.
בשנת תרמ"ה (1884) הוא השתתף בוועידת קטוביץ, החל משנה זו הוא הוציא תוספת דו-שבועית בשם "אהבת ציון" שעסקה בענייני חיבת-ציון. עד שנותיו האחרונות הוא היה מקשר בין האגודות שבמערב אירופה לבין אגודות שבמזרח אירופה.
הוא נפטר ביום ט"ז באייר תרמ"ו (1886) בעיר ליק ושם נקבר.
הוגים עיקריים של התעוררות לאומית ברוסיה > פרץ סמולנסקין

פרץ סמולנסקין היה בין הראשונים שדיבר על התחייה הלאומית. הוא נולד בפלך מוהילב ואחר כך עבר לווינה. משנת 1868 הוציא לאור ירחון "השחר" שהיה מכוון בעיקר ליהודי רוסיה.
אביו של סמולנסקין היה יהודי דתי, אך עם זאת הוא דאג להעניק לבנו גם השכלה כללית. כשהוא היה בן עשר מת אביו. לאחר המאורע הוא חי בדוחק, אבל המשיך את לימודיו והרחיב את הידע שלו בשפות. בשנת 1867 הוא עזב את רוסיה ועבר למערב אירופה. התקופה הזאת במערב אירופה הייתה תקופת פריחה של התבוללות בקרב יהודים. לסמולנסקין הייתה ביקורת חריפה כנגד התבוללות, הוא החליט להילחם בתופעה זו, הוא ראה בדרך זו סכנה ונזק לקיומו של עם ישראל. דרך "השחר" הוא נאבק עם אורתודוקסיה ומשכילים מתבוללים. בחיבור "עם עולם" (1872) הוא סותר את מתבוללים הטוענים כי יהודים אינם אומה, אלא עדה דתית. רעיונותיו של סמולנסקין הכו שורש בקרב האינטליגנציה היהודית הצעירה ברוסיה. ב-1881 הוא ביקר ברוסיה, בפטרבורג נערכה לו קבלת פנים נלהבת על ידי סטודנטים יהודים.
בשנת 1883 חלה בשחפת ונפטר בשל המחלה בט"ז בשבט תרמ"ה (1885) בטירול.
הוגים עיקריים של התעוררות לאומית ברוסיה > אליעזר בן-יהודה

שמו שהוא קיבל בלידה היה אליעזר-יצחק פרלמן. הוא נולד בעיירה לושקי, פלך וילנה, בכ"א בטבת תרי"ח (1858). בגיל חמש נפטר אביו. עד גיל 13 הוא למד במסגרות מסורתיות, בחדר ובישיבת פולוצק (היום בבלורוסיה). בהשפעת ראש ישיבה, שהיה משכיל "נסתר" התחיל לקרוא את ספרות ההשכלה, והחל ללמוד באופן שיטתי את הלשון העברית. לאחר מכן, החל ללמוד בבית ספר תיכון רוסי בדווינסק. הוא הושפע מן התרבות רוסית, בכיתות גבוהות נתפס לסוציאליזם קוסמופוליטי והתרחק לחלוטין מן העם היהודי, מתרבותו ומצרכיו ומענייניו. אולם, בהשפעת סמולנסקין חזר בן-יהודה להתעניין בעמו,
ותוך כדי קריאה של כמה מחוברות "השחר" הוא חזר להתעניין בספרות עברית.
בעקבות האירועים שקרו בשנות השבעים של המאה ה-19, כמו מלחמת רוסיה-טורקיה, היאבקותם של העמים הסלאבים על עצמאותם התחוללה תמורה יסודית בהשקפותיו ובדעותיו של בו-יהודה. באותה עת הגיע לידי בן-יהודה ספר בעל מגמה ציונית מאת סופרת אנגלייה ג'ורג' אליוט "דניאל דרונדה". הספר עשה עליו רושם רב והוא החליט להקדיש את חייו לתחייתו הלאומית של עם ישראל. בשנת 1878 הוא נסע לפריס כדי ללמוד רפואה, הוא תכנן לעבוד בתור רופא בארץ ישראל, אבל בשל מחלה היה עליו להפסיק את הלימודים.
בן-יהודה הושפע מן רעיונותיו של סמולנסקין, אבל הרחיק לכת ברעיונותיו שלו. למשל סמולנסקין לא ראה בלשון העברית כלשון מדוברת, אלא תהיה לשון ספרותית שבה ידונו נושאים בענייני העם היהודי. בשנת 1879 מפרסם בן-יהודה מאמר בשם "שאלה נכבדה" בעיתון השחר בו הוא חולק על דעתו של סמולנסקין, במאמר הוא טען שתנאי הכרחי להתחדשותה וקיומה של האומה העברית הוא שיבת ציון והחייאת הלשון העברית כלשון מדוברת.
בן-יהודה עלה לארץ באוקטובר 1881 והתיישב בירושלים, הוא קבע את הלשון העברית כלשון מדוברת בביתו. הוא עסק בחיבור המילון של הלשון העברית. הוא נפטר בכ"ו בכסלו תרפ"ג, 16 בדצמבר 1922 בירושלים.