stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וסטפאלן (אוניית מערכה, 1908)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הגיחה של 18–19 באוגוסט

גיחת צי נוספת התרחשה ב-18–22 באוגוסט, שבמהלכו סיירות המערכה של קבוצת הסיור I היו אמורים להפגיז את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את סיירות המערכה של ביטי. מכיוון שרק שתיים מתוך ארבעת סיירות המערכה הגרמניות עדיין היו במצב קרבי, הוקצו שלושה דרדנוטים לקבוצת הסיור עבור המבצע: מארקגראף, גרוסר קורפירסט ובאיירן שהצטרפה לצי לאחרונה. צי הים הפתוח, כולל נסאו, הפליג מאחור וסיפק חיפוי. בשעה 06:00 ב-19 באוגוסט, וסטפאלן טורפדה על ידי הצוללת הבריטית אה"מ E23‏ 55 מיילים ימיים (102 ק"מ) מצפון לטרשלינג; האונייה ספגה כ-800 טון של מים, אך מחיצת הטורפדו החזיקה. שלוש סירות טורפדו נותקו מהצי כדי ללוות את האונייה הפגועה בחזרה לנמל; וסטפאלן הפליגה במהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש) בהפלגה חזרה לנמל. הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות ושלחו את הצי הגדול כדי לפגוש אותם. עד השעה 14:35, אדמירל שר הוזהר מפני התקרבותו של הצי הגדול, ומאחר שלא היה מוכן להיכנס לקרב מול כל הצי הגדול רק אחד-עשר שבועות לאחר הקרב ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים. התיקונים בווסטפאלן נמשכו עד 26 בספטמבר.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > משלחת לפינלנד

ב-22 בפברואר 1918, וסטפאלן וריינלנד נותקו מצי הים הפתוח והצטוו להיכנס לים הבלטי. מלחמת אזרחים פרצה בפינלנד העצמאית החדשה בין הלבנים שתמכו בגרמניה והאדומים שתמכו ברוסיה, ושתי האוניות היו אמורות לסייע ללבנים. ב-23 בפברואר, שתי האוניות העמיסו את גדוד היגר ה-14, ובתחילת 24 בפברואר הן יצאו לאולנד. אולנד הייתה אמורה להיות בסיס תפעולי קדמי, ממנו יאובטח נמל האנקו, בעקבות תקיפה על הבירה הלסינקי. כוח המשימה הגיע לאיי אולנד ב-5 במרץ, שם הם נתקלו בספינות הגנת החוף השוודיות סווריגה, תור ואוסקר השני. התפתח משא ומתן, שהביא להנחתת החיילים הגרמנים על אולנד ב-7 במרץ; לאחר מכן חזרה וסטפאלן לדנציג.
וסטפאלן נשארה בדנציג עד 31 במרץ, אז יצאה לפינלנד עם פוזן; האוניות הגיעו לרוסארו, שהייתה ההגנה החיצונית של האנקו, עד 3 באפריל. הצבא הגרמני כבש במהירות את הנמל. לאחר מכן המשיך כוח המשימה להלסינגפורס; ב-9 באפריל עמדה וסטפאלן מול רוואל, וארגנה את כוח הפלישה. יומיים לאחר מכן האונייה עברה לנמל בהלסינגפורס והנחיתה את החיילים; היא תמכה בהתקדמותם בעזרת התותחים העיקריים שלה. המשמרות האדומים הובסו תוך שלושה ימים. האונייה נשארה בהלסינגפורס עד 30 באפריל, אז מונתה הממשלה הלבנה בתוקף.
בעקבות המבצע חזרה וסטפאלן לים הצפוני שם הצטרפה לשייטת אוניות המערכה הראשונה. ב-11 באוגוסט יצאו וסטפאלן, פוזן, קייזר וקייזרין לכיוון טרשלינג כדי לתמוך בפטרולים הגרמניים באזור. במהלך הדרך, וסטפאלן סבלה מנזק חמור לדוודים שלה שהפחית את מהירותה ל-16 קשרים (30 קמ"ש). לאחר שחזרה לנמל, היא הושבתה והועסקה כספינת אימונים ארטילרית.
היסטוריית שירות > גורל

לאחר קריסת הקיסרות הגרמנית בנובמבר 1918, חלק ניכר מצי הים הפתוח נכלא בסקפה פלו. נסאו ושלוש אחיותיה לא היו בין האוניות שנרשמו למעצר, ולכן הן נשארו בנמלים גרמניים. בתקופה זו, מנובמבר עד דצמבר, שימש הרמן באואר כמפקד האונייה. ב-21 ביוני 1919, קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, בהתרשמות מוטעית כי שביתת הנשק תפוג בצהריים באותו יום, הורה להטביע את ספינותיו כדי למנוע את תפיסתן על ידי הבריטים. כתוצאה מכך, ארבעת אוניות המערכה מסדרת נסאו נמסרו למדינות ההסכמה השונות כתחליף לאוניות שהוטבעו.
וסטפאלן נמחקה מרשימת הצי הגרמני ב-5 בנובמבר 1919 ולאחר מכן נמסר למדינות ההסכמה תחת שם החוזה "D" ב-5 באוגוסט 1920. לאחר מכן, האונייה נמכרה לגורטי ספינות בבירקנהד, שם היא פורקה לגרוטאות עד 1924.
תרשים של אוניות המערכה מסדרת נסאו המציגה את מיקום הסוללה הראשית
SMS וסטפאלן זמן קצר לאחר כניסתה לשירות, 1910 בקירוב
SMS ריינלנד
כנסיית המטרופוליטן הקהילתית

| --- | --- |

 מקום פעילות:  כ-222 קהילות ב-37 מדינות
 מייסדים:  טרוי פרי
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־57 שנים) 
 www.mccchurch.org
 
כנסיית המטרופוליטן הקהילתית (MCC), הידועה גם בשם האחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות (UFMCC), היא קהילה בינלאומית המעניקה ייצוג ושירות עבור חברי קהילת הלהט"ב באמונה נוצרית פרוטסטנטית ולמשפחותיהם. מאז היווסדותה התרחבה הכנסייה ל-222 קהילות חברות ב-37 מדינות.
לאחווה ישנו מעמד של משקיפה רשמית במועצת הכנסיות העולמית. חברותה של "MCC" נדחתה במועצה הלאומית של הכנסיות של ארצות הברית, אך קהילות רבות מטעמה חברות בשותפויות אקומניות מקומיות ברחבי העולם והכנסייה שייכת כיום למספר מועצות כלל-מדינתיות של כנסיות בארצות הברית.
אמונות ומנהגים

כנסיית המטרופוליטן הקהילתית מבססת את התאולוגיה שלה על האמונות ההיסטוריות של הכנסייה הנוצרית, בהן נוסח השליחים ואמונת ניקנה. כל כנסייה נדרשת לחגוג את טקס הקודש לפחות פעם בשבוע, ולתרגל התייחדות פתוחה, כלומר, הנמענים אינם צריכים להיות חברים ב-"MCC" או בכל כנסייה אחרת כדי לקבל את הקודש. מעבר לכך, "MCC" מאפשרת לכנסיות החברות בה עצמאות בתאולוגיה נוצרית, פולחן ופרקטיקה. סגנונות הפולחן משתנים מאוד מכנסייה לכנסייה.
"MCC" רואה במשימתה חברתית כמו גם רוחנית עמידה על זכויותיהם של מיעוטים, במיוחד אלה של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב). הכנסייה הייתה כוח מוביל בפיתוח התאולוגיה הקווירית.
הכנסייה תומכת בנישואים חד-מיניים, וערכה את חתונותיה הראשונות בכנסייה לזוגות חד-מיניים בממלכה המאוחדת. מייסד הכנסייה, טרוי פרי, ביצע את הנישואים הפומביים החד-מיניים הראשונים בארצות הברית בהנטינגטון פארק, קליפורניה, בשנת 1969. בשנת 1970, הוא הגיש את התביעה הראשונה בארצות הברית בבקשה להכרה משפטית בנישואים חד-מיניים. פרי הפסיד בתביעה זו אך פתח את הוויכוח על שוויון עבור נישואים חד מיניים בארצות הברית. כיום, קהילות "MCC" ברחבי העולם מקיימות מעל 6,000 טקסי איחוד או נישואים חד מיניים מדי שנה.
הכומר הקנדי ברנט הוקס וכנסיית המטרופוליטן הקהילתית של טורונטו היו שחקנים מרכזיים בתביעה המשפטית בקנדה שהביאה להכרה בנישואים חד מיניים ברחבי המדינה.
היבט בולט בתאולוגיה של כנסיית המטרופולין הקהילתית הוא עמדתה לגבי הומוסקסואליות ונצרות, אשר מקבלת בברכה את חברי הקהילה במלואם. ואכן, רוב חבריה הם לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים או ביסקסואלים, כאשר אנשי דת רבים בתוכה הם חברי הקהילה בגלוי. "MCC" מאשרת באופן מלא את תפקידם של גברים ונשים כאחד ורואה אותם כשווים, בעוד הבחירה בעבר של ננסי וילסון ליושבת ראשה לאחר פרישתו של המייסד טרוי פרי, הופכת את הכנסייה לאחת ממספר קטן של קהילות עם מנהיגות בכירה נשית.
הצהרת אמונה חדשה של הכנסייה התקבלה, כמעט פה אחד בוועידתה הכללית ה-26 בוויקטוריה, קולומביה הבריטית. כיום, היא נחשבת לאחת ממסמכי הליבה של כנסיית המטרופולין הקהילתית, בנפרד מהתקנון שלה, שכן הוא חלק מהיווצרותה ומזהותה, אך אינו חלק ממדיניות הממשל שלה.
הנהגה ומינהל > מנהיגות

"MCC" מובל על ידי מועצת הזקונים (COE) ומועצת מנהלים. מועצת הזקונים מורכבת ממנחה וזקונים שמונו על ידי יושב הראש, המאושרים על ידי מועצת המנהלים ומאושרים על ידי הוועידה הכללית. למועצת הזקונים ישנה אחריות להוביל את החברות בנושאי רוחניות, פיתוח שליחות ועדות נוצרית. מועצת המנהלים מורכבת מהמנחה, 4 חברי הדיוט ו-4 חברי כמורה הנבחרים על ידי הוועידה הכללית, והיא הדירקטוריון המשפטי של הקהילה, המטפל באחריות לענייני כספים ונאמנות.
נכון לשנת 2016, מועצת הזקנים כוללת את רייצ'ל בראון (מנחה), ננסי וילסון, אינס-פול באומן, פט בומגרדנר, טוני פרימן, דרלין גארנר, הקטור גוטיירז, דוויין ג'ונסון, ננסי מקסוול, מרגריטה סאנצ'ז דה לאון, קנדיס שולטיס, ומונה ווסט. מועצת המנהלים כוללת את רייצ'ל בראון (מנחה זמנית ויו"ר בעצמו), ג'ו קוב, ויקטוריה ל. בורסון, מיאק סיאו וד"ר דייוויד ל. וויליאמס.
האחריות העיקרית של הזקונים היא לתת מנהיגות פסטורלית וטיפול כדי לאפשר את הקהילה במסע הרוחני שלה. הזקנים מפעילים סמכות רוחנית ופסטורליות כדי לבנות חזון משותף לאחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות (UFMCC), להכין אותה לעתיד ולתמוך בכיוון האסטרטגי שלה. הזקונים משמשים נציגים רשמיים של האחווה בתחומי יחסי הציבור והקהילה, סיפוק פיקוח ותמיכה לקהילות מטעמה, התייעצות עם כנסיות בנושאים הקשורים לפיתוח כנסיות ומילוי חובות כנסייתיות וטקסיות אחרות.
ביולי 2019 נבחרו מנחה ומועצת מנהלים חדשים בוועידה הכללית של "MCC" באורלנדו, פלורידה. המנחה נבחר לכומרית סיליה אגלסטון. מועצת המנהלים מורכבת מהכומר מארי אלפורד-הארקי, הכומר אלברטו נגרה, הכומר אלדר דיאן פישר והכומר פול וויטינג, המייצגים את הכמורה, וצ'אד הובס, קלייר קוקלין, ג'יימס צ'אביס ומארק גודט, המייצגים את הדיוט.
הנהגה ומינהל > ועידה כללית

בינלאומית, ממשלת האחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות נתונה לוועידה הכללית התלת שנתית, בכפוף להוראות תקנון האחווה או מסמכי הארגון המשפטי. הוועידה הכללית מוסמכת לקבל את הדיווחים מהדירקטורים, הוועדות והמועצות השונות של האחווה. לאורך ההיסטוריה שלה הוועידה הכללית נפגשה הן בתוך ומחוץ לארצות הברית היבשתית, במקומות כמו סידני באוסטרליה, וטורונטו, אונטריו וקלגרי במחוז אלברטה בקנדה. הוועידה הכללית של שנת 2010 נערכה באקפולקו, גררו, כאשר ועידות עתידיות עתיד להתקיים כל שלוש שנים. הוועידה הכללית 2013 נערכה בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, בוויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה ב-2016 ואורלנדו, פלורידה, ארצות הברית ב-2019.
הנהגה ומינהל > קהילות מקומיות

כל כנסייה חברה מטעם "MCC" היא גוף בשלטון עצמי, אוטונומי מבחינה משפטית, נתון לאספת קהילתה אשר מפעילה את הזכות לשלוט בכל ענייניה, בכפוף להוראות התקנון או המסמכים המשפטיים של הארגון והוועידה הכללית של האחווה האוניברסלית של כנסיות המטרופוליטן הקהילתיות (UFMCC). כומר מוסמך מספק מנהיגות רוחנית ומנהיגות אדמיניסטרטיבית כמנחה של גוף מינהלי של כנסייה מקומית. בארצות הברית ובקנדה הגוף המנהלי של הכנסייה המקומית מכונה בדרך כלל "מועצת המנהלים". כל קהילה מקומית נדרשת לשלוח מעשר כספים או הערכת הכנסה ל-"UFMCC", המוגדרת כיום לצמצום מ-15% מההכנסה ל-10% ב-1% כל שנתיים, נכון ל-2005. כל כנסייה מקומית בוחרת כומר משלה מתוך רשימת אנשי הדת המוסמכים של "MCC".
כל קהילה מקומית חופשית לקבוע עניינים של פולחן, פרקטיקה, תאולוגיה ושירות בתנאי שהם עומדים בדרישות בסיסיות מסוימות הכוללות גישה פתוחה לקהילה ומנוי לאמונות הנוצריות המסורתיות. סגנונות פולחן כוללים ליטורגי, כריזמטי, אוונגליסטי, מסורתי ומודרני בעוד גיוון מוגדר כחלק חשוב בכנסייה.
גלריה

חברי הקהילה של שטוטגרט, צועדים במהלך מצעד הגאווה בעיר בשנת 2009
חברי הכנסייה מציינים את יום הזיכרון הטרנסג'נדרי בשנת 2019
טקס הטבלת תינוק בעת כנסיית "MCC"
המזבח של כנסיית "MCC" בפורטלזה, ברזיל
הסמכת כוהנים על ידי הנחת יד, "MCC"
כנסיית "MCM" בטורונטו, קנדה
כנסיית "MCC" בקייפטאון, דרום אפריקה
כנסיית "MCM" ברואנוק, וירג'יניה, ארצות הברית
כנסיית "MCC", קתדרלת התקווה בדאלאס, טקסס
כנסיית "MCC" ב'בוינטון ביץ, פלורידה
כנסיית "MCC" בניו יורק סיטי, ניו יורק
כנסיית "MCC" באוגוסטה, ג'ורג'יה
חברי כנסיית "MCC" של צפון לונדון משתתפים במצעד הגאווה בעיר, 2011
כנסיית "MCC" בוושינגטון די.סי.
הערות שוליים

↑  Metropolitan Community Churches – Official website of Metropolitan Community Churches, www.mccchurch.org
↑  Hevesi, Dennis (1992-11-15). "Gay Church Again Rejected By National Council Group". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-02-01.
↑  Partnerships – Metropolitan Community Churches, www.mccchurch.org
↑  First church wedding for gay couple is held in UK, the Guardian, ‏2014-04-14 (באנגלית)
↑  Halpern et al. v. Attorney General of Canada et al. (June 10, 2003), www.ontariocourts.ca
↑  MCC Core Documents – Metropolitan Community Churches, www.mccchurch.org
↑  Spain to get church for same-sex marriages: report - Yahoo! News, web.archive.org, ‏2010-07-21
↑  Llega a España la primera Iglesia gay | El MUNDO en Orbyt.. | EL MUNDO en Orbyt., elmundo.orbyt.es
↑  Europe Church Listings – Metropolitan Community Churches, www.mccchurch.org
↑  glbtq >> social sciences >> Metropolitan Community Church, web.archive.org, ‏2011-05-24
↑  June - 1974 - In Unity by MCC Churches - Issuu, issuu.com (באנגלית)
↑  Wayback Machine, web.archive.org
↑  Moderator’s Corner | Metropolitan Community Churches, web.archive.org, ‏2013-12-26
↑  Desiree Caluza, Same-sex unions stir Baguio City, INQUIRER.net, ‏2011-06-25 (באנגלית)
↑  Chicago Gay and Lesbian Hall of Fame, web.archive.org, ‏2015-10-17
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2012-05-08
↑  Council of Elders Bios – Metropolitan Community Churches, www.mccchurch.org
↑  Board Members – Metropolitan Community Churches, www.mccchurch.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 0086 7585  LCCN: n82221166  VIAF: 150127112   WorldCat (עם VIAF): 150127112 
סעודת הקודש בעת הכנסייה בשנת 2008
מייסד כנסיית המטרופולין הקהילתית, טרוי פרי במהלך פעילותו בקהילה מקומית מטעמה במינסוטה, 2006
כנסיית "MCC" באנגליה, הממלכה המאוחדת
יושבת הראש ננסי וילסון במהלך פעילותה בכנסיית "MCC" במיניאפוליס, 2008
יומי

אשפת חצים יפנית עם שתי קשתות יומי בתוכה, מלפני תקופת אדו
שמות החלקים בקשתות יומי
יוּמי (弓 Yumi) הוא המינוח היפני לקשת (המכיל בתוכו את הקשת הארוכה ואת הקשת הקצרה) המשמשת את העוסקים בקיוּדוֹ, קשתות יפנית. היומי יוצאת דופן באורכה (יותר משני מטרים), והיא עוברת את גובה הקשת (iteh 射手). היומי הן קשתות מורכבות, ובאופן מסורתי הן עשויות במבוק, עץ ועור, בטכניקות שלא השתנו זה מאות שנים, על אף שכיום ישנם קשתים, בעיקר מתחילים, המשתמשים ביומי סינתטי. ייתכן כי עיצוב היומי הוא פיתוח יפני של הקשתות המורכבות שהיו נפוצות במשך מאות שנים בצפון אירואסיה ותקופת ג'ומון ביפן.
תיאור ואחזקה > צורה

היומי הוא אסימטרי; נקודת האחיזה נמצאת בשליש המרחק בין הקצה התחתון לעליון, והכיפוף העליון והתחתון שונים זה מזה. ישנן מספר השערות בנוגע לחוסר סימטריה זה. יש המאמינים כי היומי נועד לשימוש תוך רכיבה על סוס, וצורתו מאפשרת לעבור מצד אחד של הסוס לשני בקלות. אחרים מאמינים כי האסימטריה נועדה על-מנת לאפשר ירי ממצב כריעה. טענות נוספות מדברות על מאפייני העץ, לפני פיתוח השיטה המורכבת.
תיאור ואחזקה > מיתר

מיתר היומי עשוי באופן מסורתי קנבוס, אך כיום יעדיפו הקשתים להשתמש במיתרים העשויים חומרים סינתטיים, למשל קבלר, שכן אלה מחזיקים מעמד זמן רב יותר (כאלף חצים). המיתרים לא מוחלפים עד שהם נקרעים; זה גורם ליומי להתכופף בכיוון הנגדי לכיוון המשיכה, דבר הנחשב "בריא" לקשת. נקודת העגינה על המיתר מעובה בתוספת של קנבוס ודבק, זאת על-מנת להגן על המיתר ולספק לו עובי, העוזרים לייצוב החץ בעת מתיחת הקשת.
תיאור ואחזקה > יחס

עוסקי קיודו רציניים מתייחסים ליומי בכבוד רב, ככלי בעל עוצמה רבה, וכמורה בעל ידע רב להעביר לתלמיד. מאמינים כי היומי טומן בחובו חלק מנשמתו של האדם שיצר אותו.
אסור לתלמיד קיודו לעבור מעל יומי השכוב על הרצפה כי הדבר נחשב לחוסר כבוד כלפי היומי, ויש לנהוג בו כשם שהתלמיד רוצה שינהגו בו - לשמור עליו בתנאי טמפרטורה ולחות נעימים ולשאת אותו כראוי. נגיעה ביומי של אדם אחר ללא רשותו נחשבת כחוסר כבוד משווע. גם משניתנה רשות, אין לגעת בנקודת האחיזה של יומי של אדם אחר.
תיאור ואחזקה > טיפול

יומי העשוי במבוק דורש תשומת לב רבה. אם ייזנח, היומי עלול לאבד מכושרו, ואף להפוך לבלתי שמיש. צורת היומי תשתנה עם שימוש תדיר בו, אך ניתן להחזירו לצורתו המקורית בעת הצורך, על ידי הפעלת לחץ או השארת המיתר, או הסרתו, כאשר הקשת אינה בשימוש.
צורת הקימורים מושפעת מאוד בהתאם להשארת המיתר רתום, או הסרתו, כאשר הקשת אינה בשימוש. ההחלטה על השארת המיתר או הסרתו נובעת מצורתו הנוכחית של היומי. יומי יחסית "שטוח" כאשר לא רתום, יישאר לא רתום כאשר לא בשימוש (לעיתים מתייחסים ליומי כזה כ"עייף"). יומי בעל קימורים מוגזמים כאשר לא רתום, בדרך-כלל משאירים רתום גם לא בשימוש לתקופת זמן מסוימת, וזאת על-מנת "לאלף" את היומי.
יומי המטופל במסירות יכול להחזיק מעמד מספר דורות, בעוד שאורך חייו של יומי שלא מטופל כיאות הוא מאוד קצר.
אורכי קשתות

| גובה הקָשַת (מטר) | אורך החץ (ס"מ) | אורך קשת מומלץ |
| --- | --- | --- |
| עד 1.5 | קצר מ-85 | (212 ס"מ) סָנְסוּן-צוּמארי |
| 1.5 – 1.65 | 85 – 90 | (221 ס"מ) נאמיסוּן |
| 1.65 – 1.8 | 90 – 100 | (227 ס"מ) ניסוּן-נוֹבּי |
| 1.8 – 1.95 | 100 – 105 | (233 ס"מ) יוֹנסוּן-נוֹבּי |
| 1.95 – 2.05 | 105 – 110 | (239 ס"מ) רוֹקוּסוּן-נוֹבּי |
| גבוה מ-2.05 | יותר מ-110 | (245 ס"מ) האְסוּן-נוֹבּי |
היסטוריה

| תקופה | סוג קשת | מבנה הקשת |
| --- | --- | --- |
| פרהיסטוריה | מארוּקי | פיסת עץ אחת |
| מאות 8-9 | פוּסֵטאקֵה | עץ עם חזית במבוק |
| מאה 11 | סַנְמָאֵאוּצ'י | עץ עם חזית ועורף במבוק |
| מאות 13-14 | שיהוֹדאקֵה | עץ מצופה במבוק |
| אמצע המאה ה-16 | סָנבּוֹנְהיגוֹ | ליבת שלושה חלקים מבמבוק, צדדים מעץ וחזית ועורף במבוק |
| תחילת המאה ה-17 | יוֹהוֹנהיגוֹ | ליבת ארבעה חלקים מבמבוק, צדדים מעץ וחזית ועורף במבוק |
| מאמצע המאה ה-17 ואילך | גוֹהוֹנהיגוֹ | ליבת חמישה חלקים מבמבוק (או שילוב של במבוק ועץ), צדדים מעץ וחזית ועורף במבוק |
ראו גם

חץ וקשת
קשת מורכבת
קשת ארוכה
קשת אופקית
לקריאה נוספת

Herrigel, Eugen (1999). Zen in the Art of Archery. Vintage. ISBN 0-375-70509-0.
The Neolithic Age in Eastern Siberia. Henry N. Michael. Transactions of the American Philosophical Society, New Ser., Vol. 48, No. 2 (1958), pp. 1-108. doi:10.2307/1005699
Onuma, Hideharu and Dan DeProspero, Jackie DeProspero, Kyudo: The Essence and Practice of Japanese Archery. Kodansha International, 1993. ISBN 4770017340.
מישיגן (BB-27)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  קרוליינה הדרומית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  New York Shipbuilding Corporation 
 תחילת הבנייה:  17 בדצמבר 1906
 הושקה:  26 במאי 1908
 תקופת הפעילות:  4 בינואר 1910 – 11 בפברואר 1922 (12 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1923
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,257 טון, מקסימלי: 17,900 טון
 אורך:  138 מטר
 רוחב:  24 מטר
 שוקע:  7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  869 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,871 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   ברבטות: 8–10 אינץ' (203–254 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 12 אינץ' (305 מ"מ)   שריון הסיפון: 1–2.5 אינץ' (25–64 מ"מ)
 חימוש:  8 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.85 אינץ')   8 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה מישיגן (BB-27), הייתה אוניית מערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, והייתה הספינה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-26. היא הייתה האונייה השנייה בסדרה שלה, אוניות המערכה דרדנוט הראשונות שנבנו עבור הצי האמריקני. היא הונחה בדצמבר 1906, הושקה במאי 1908 והוכנסה לשירות בצי ב-4 בינואר 1910. מישיגן וקרוליינה הדרומית היו חמושות בסוללה ראשית של שמונה 12 אינץ' (305 מילימטרים) תותחים בצריחי תותחים תאומים; הן היו הדרדנוטים הראשונות שהציגו את הסידור הזה.
מישיגן בילתה את הקריירה שלה בצי האטלנטי. היא שייטה לעיתים קרובות בחוף המזרחי של ארצות הברית ובים הקריבי, ובאפריל 1914 השתתפה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס במהלך מלחמת האזרחים במקסיקו. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, מישיגן הועסקה כספינת ליווי ואימון של שיירות עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה. בינואר 1918, תורן הכלוב הקדמי שלה קרס בים סוער, והרג שישה אנשי צוות. ב-1919 היא החזירה חיילים מאירופה. האונייה ערכה הפלגות אימונים בשנים 1920 ו-1921, אך הקריירה שלה נקטעה על ידי הסכם הצי של וושינגטון שנחתם בפברואר 1922, שקבע את השבתתן של מישיגן וקרוליינה הדרומית. מישיגן הוצאה משירות בפברואר 1923 ופורקה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
תכנון

מישיגן הייתה באורך כולל של 452 רגל 9 אינץ' (138 מטר), רוחב של 80 רגל 3 אינץ' (24 מטר) ושוקע של 24 רגל 6 אינץ' (7 מטר). הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,257 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,617 טונות ארוכות (17,900 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,304 קילוואט) ו-12 דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בפחם, שהעניקו לה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 6,950 מיילים ימיים (12,870 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). היה לה צוות של 869 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בארבעה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, שהוצבו בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורה. הסוללה המשנית כללה 22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן הגוף. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג של צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של מישיגן הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מעל מחסני התחמושת, 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל חללי המכונות, ו-8 אינץ' (203 מ"מ) במקום אחר. הסיפון המשוריין היה בעובי 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מ"מ). לצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ', בעוד שהברבטות התומכות היו בעלי חיפוי שריון בעובי 10 אינץ'. שריון בעובי 10 אינץ' הגן גם על תותחי הקזמטים. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 12 אינץ'.
היסטוריית שירות

מישיגן הונחה ב-17 בדצמבר 1906 בתאגיד לבניית ספינות בניו יורק, והיא הושקה ב-26 במאי 1908. עבודת האבזור הסתיימה ב-4 בינואר 1910, כאשר היא נכנסה לשירות בצי האמריקני. לאחר שנכנסה לשירות, היא שובצה בצי האטלנטי. לאחר מכן היא החלה בשייט טלטלה בים הקריבי שנמשך עד 7 ביוני. מישיגן הצטרפה לתמרוני אימון מחוץ לניו אינגלנד החל מ-29 ביולי. לאחר מכן ערכה שייט אימונים לאירופה; היא עזבה את בוסטון, מסצ'וסטס, ב-2 בנובמבר והתחנות כללו את פורטלנד, בריטניה ושרבור, צרפת. היא הגיעה לנמל האחרון ב-8 בדצמבר ונשארה שם עד 30 בדצמבר, אז יצאה לאיים הקריביים. האונייה הגיעה למפרץ גואנטנמו, קובה ב-10 בינואר 1911 והמשיכה לנורפוק, וירג'יניה, והגיעה לשם ארבעה ימים לאחר מכן. במהלך תקופה זו, חלוץ התעופה הימי לעתיד, ג'ון הנרי טאוארס, שירת על סיפונה של האונייה כתצפית על התותחים העיקריים. הטווח הארוך של התותחים, שיכול היה לירות רחוק יותר מהאופק, שכנע את טאוארס בצורך במטוסי תצפית.
לאחר מכן הפליגה האונייה בחוף המזרחי במשך רוב השנתיים הבאות. ב-15 בנובמבר 1912, היא יצאה לשייט ארוך יותר למפרץ מקסיקו, עם עצירות בפנסקולה, פלורידה, ניו אורלינס, לואיזיאנה וגלווסטון, טקסס, בדרך. לאחר מכן היא המשיכה דרומה יותר לווראקרוס, מקסיקו, לשם הגיעה ב-12 בדצמבר. מישיגן נשארה שם יומיים לפני שהחלה את ההפלגה הביתה; היא הגיעה להמפטון רודס ב-20 בדצמבר. הסיורים מול החוף המזרחי התחדשו במחצית הראשונה של 1913. ב-6 ביולי היא יצאה מקווינסי, מסצ'וסטס, למסע נוסף למימי מקסיקו; המסע הזה נבע ממלחמת האזרחים במקסיקו, שאיימה על האינטרסים האמריקאים במדינה. היא הגיעה לטמפיקו ב-15 ביולי ולאחר מכן שייטה מול החוף המקסיקני עד ל-13 בינואר 1914, אז עזבה לניו יורק, לשם הגיעה שבעה ימים לאחר מכן. לאחר מכן היא עברה חזרה לנורפוק.
ב-14 בפברואר, היא עזבה את הנמל להפלגה קצרה למפרץ גואקנאיבו, קובה, וחזרה להמפטון רודס ב-19 במרץ. מישיגן החלה בשייט שלישי למקסיקו ב-16 באפריל כדי לתמוך בכיבוש האמריקאי של וראקרוס. היא הגיעה לעיר ב-22 באפריל והנחיתה גדוד נחתים כחלק מכוח הכיבוש. לאחר מכן סיירה האונייה בחוף לפני שיצאה לארצות הברית ב-20 ביוני. היא הגיעה לכף דלאוור שישה ימים לאחר מכן. השגרה הרגילה בזמן שלום של הפלגות מול החוף המזרחי נמשכה בשלוש השנים הבאות. בדצמבר 1914, צוות האונייה ערך ניסויים עם מנהלי בקרת אש כדי לסייע בטיווח התותחים; מנהלי הניסוי הפיקו תוצאות משופרות משמעותית במבחני ירי שנערכו בתחילת 1915. בספטמבר 1916, מישיגן ערכה אימון ירי עם המוניטור הישנה מיאנטונומוה כמטרה, כולל תרגילי ירי ליליים ב-18. ב-21 בספטמבר, במהלך סבב נוסף של ירי לעבר מיאנטונומוה, התפוצץ הפגז בתותח השמאלי בצריח הירי הקדמי של מישיגן. התותח נחתך במקום שיצא מהצריח ורסיסים מהפגז פגעו בסיפון המצודה ובמבנה העילי. אדם אחד נפצע מרסיס. מישיגן חזרה למספנת הצי של פילדלפיה לצורך תיקונים, והגיעה לשם יומיים לאחר מכן.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

ב-6 באפריל 1917, ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה בשל מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שלה. בשל מהירותה האיטית, מישיגן שובצה לכוח אוניות המערכה ה-2 באותו יום, והוטל עליה להכשיר טירונים ימיים וללוות שיירות. במסגרת משימת האימונים, השתתפה בתמרוני צי ובתרגילי ירי. ב-15 בינואר 1918, מישיגן שייטה ליד קייפ האטרס במהלך אימון כאשר סערה כבדה וים סוער הפילו את תורן הכלוב הקדמי. האונייה התגלגלה שמאלה בים הסוער לפני שהתגלגלה בחדות חזרה לימינה. השינוי המהיר בכיוון גרם לתורן להישבר בנקודה הצרה ביותר שלו, שניזוק בפיצוץ קנה התותח ב-1916 ונתקע. בתאונה נהרגו שישה אנשי צוות ונפצעו עוד שלושה עשר. מישיגן יצאה לנורפוק, העבירה את הפצועים לאוניית בית החולים Solace, והפליגה למספנת הצי של פילדלפיה לתיקון, והגיעה לשם ב-22 בינואר.
בתחילת אפריל, מישיגן חזרה לשירות; במשך החודשים הבאים, היא אימנה בעיקר תותחנים במפרץ צ'ספיק. בזמן שהייתה בליווי שיירה שיצאה מארצות הברית ב-30 בספטמבר, נפל המדחף השמאלי של האונייה. היא נאלצה לעזוב את השיירה ב-8 באוקטובר ולחזור לנמל לתיקונים, ונשארה מחוץ לשירות למשך שארית המלחמה. בנובמבר 1918 חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את הלחימה באירופה. מישיגן שובצה לכוח הסיור והתחבורה בסוף דצמבר 1918 כדי להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה. היא ביצעה שתי נסיעות הלוך ושוב ב-1919 במהלך המבצע, הראשונה מ-18 בינואר עד 3 במרץ, והשנייה מ-18 במרץ עד 16 באפריל, והחזירה 1,062 חיילים בשתי ההפלגות.