stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות יוון העתיקה
לקריאה נוספת

"אתונה בימי גדולתה" - מאת אלכסנדר פוקס ("תולדות הציור היווני" עמודים 210–215)
אבי יונה מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל 1969 (הספר בקטלוג ULI)
Osborne, Robin, Archaic and Classical Greek Art (Oxford History of Art), Oxford University Press, 1st Edition, 1998. מסת"ב 978-0192842022
| זרמים באמנות |
| --- | --- | --- |
| אמנות העת העתיקה | יוון העתיקה • רומא העתיקה • מצרים העתיקה • הסהר הפורה |  |
| אמנות ימי הביניים | אמנות מרובינגית • אמנות קרולינגית • אמנות רומנסקית • אמנות גותית • ביזנטיון |  |
| הרנסאנס | מנייריזם |  |
| אמנות מזרחית | אמנות סינית • אמנות יפנית |  |
| אמנות העת החדשה | בארוק • רוקוקו |  |
| אמנות מודרנית | נאו-קלאסיציזם • רומנטיציזם • פרה-רפאליטים • אר נובו • אר דקו • ריאליזם (אמנות) • פוינטיליזם • אימפרסיוניזם • פוסט-אימפרסיוניזם • נאו-אימפרסיוניזם |  |
| אמנות המאה ה-20 וה-21 | אמנות מופשטת • קוביזם • אקספרסיוניזם • פוטוריזם • קונסטרוקטיביזם • סוריאליזם • אקספרסיוניזם מופשט • פוביזם • פופ ארט • אופ ארט • נאו-גאו • דאדא • אסתטיקת יחסים |  |
פורטל האמנות
ארטור גולדרייך

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 בדצמבר 1929 יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 פטירה:  24 במאי 2011 (בגיל 81) הרצליה, ישראל 
 תאריך עלייה:  1948
 לאום:  דרום אפריקה, ישראל
 מקום לימודים:  הטכניון בחיפה
 תחום יצירה:  ארכיטקט, צייר, מעצב תפאורות ותלבושות ומעצב גרפי ותעשייתי
 
ארטור גולדרייך (באנגלית: Arthur Goldreich‏; 25 בדצמבר 1929 יוהנסבורג - 24 במאי 2011 הרצליה) היה ארכיטקט, צייר, מעצב תפאורות ותלבושות ומעצב גרפי ותעשייתי ישראלי-דרום אפריקאי. גולדרייך היה פרופסור בבצלאל, שם נמנה עם מייסדי המחלקה לעיצוב תעשייתי וסביבתי בשנת 1968. בנוסף היה דמות מפתח במאבק נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ביוגרפיה

גולדרייך גדל בדרום-אפריקה, בטרנסוואל (פרובינציה) שעל גבול רודזיה (כיום זימבבואה). גולדרייך נולד לסמואל וסיידי, משפחה יהודית-אנגלית מסורתית. בשנות ה-30 המשפחה עברה לפיטרסבורג שם למד בתיכון דובר אפריקאנס. בנעוריו היה פעיל במסגרות ציוניות ועל פי עדותו, תודעה פוליטית מרקסיסטית הנצה אצלו כבר בנעוריו בימי מלחמת העולם השנייה, עת למד בתיכון בורי שבו התחנכו רבים מחברי ההנהגה הלאומנית הקיצונית של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. ביטויי אנטישמיות היו לשִגרה, והתמיכה בנאציזם האירופי הייתה גלויה.
ב-1948, כשהיה בן כמעט 19, יצא עם חבר ילדותו דוד פיין לאיטליה ומשם הפליגו באוניית מעפילים לנמל חיפה כדי לקחת חלק במלחמת העצמאות. בארץ נשלחו השניים לתגבר את כוח השמירה בקיבוץ מעיין ברוך, יישוב מבודד שעלה על הקרקע שנה קודם לא הרחק מחורבותיה של חוות תל חי. במעיין-ברוך התוודע גולדרייך לסוציאליזם בגוון הקיבוצי. הוא ביקש להשתתף בבניינה הרעיוני והפיזי של החברה הישראלית המתהווה ועסק בחפירת תעלות וסיקול אבנים בשדות. בתום המלחמה עזב את הקיבוץ והחל ללמוד אדריכלות בטכניון בחיפה, לצד מי שהיו לאדריכלי דור המדינה. אלא שנוכח ההרס והנישול להם היה עֵד בימים שלאחר המלחמה, על רקע "הגירוש והריסת בתי הערבים", שככה התלהבותו של גולדרייך. ב-1950 חזר ליוהנסבורג, המשיך את לימודי האדריכלות באוניברסיטת ויטווטרסראנד, ובמקביל עשה לעצמו שם בשדה האמנות הדרום-אפריקאי ואף הוכתר כ"בולט בצייריה הצעירים של דרום אפריקה". בהמשך יצא ללמוד בבית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב בלונדון (Central School of Arts and Crafts), שם השתלם בעיצוב בסיסי ותעשייתי ושם גם פגש לראשונה בתמר דה שליט, שהייתה לימים לרעייתו ולשותפתו המקצועית. ב-1954 חזר לדרום אפריקה, השתלב כמתכנן בכיר ברשת גדולה של בתי כלבו, והתמחה בתכנון חנויות ענק ובעיצוב תצוגות. במקביל החל להציג תערוכות יחיד ולהשתתף בתערוכות קבוצתיות במולדתו ומחוצה לה – בביאנלה לאמנות בוונציה (1956), בגלריה פרטית בניו יורק (1958), בהולנד ובלונדון – וכל אותן שנים עסק בפעילות פוליטית נגד משטר ההפרדה הגזעית בארצו. כשרונותיו היצירתיים והשקפת עולמו התמזגו היטב בעיצוב הכולל של אופרת הג'אז קינג-קונג (1959), שהייתה לאחד מרגעי השיא בקריירה הדרום אפריקאית שלו. באותה תקופה הכיר את נלסון מנדלה, שהיה סטודנט למשפטים. יותר מאוחר השתכנע גולדרייך להירתם למאבק השחורים, והחל להיות מעורב עם מחתרת שפעלה נגד משטר האפרטהייד. במסעותיו לטוויית קשרים עם מדינות העולם השלישי התוודע לג'וליוס נייררה, מילטון אובוטה, קנת קאונדה ודנג סיאו פינג. עד 1960 נוהל מאבק ללא אלימות וללא הישגים. ב-16 בדצמבר 1961 ביצעה המחתרת שנקראה "חץ העם" שורת פעולות חבלה במטרות תשתית ושלטון. מנדלה הפך למבוקש והסתתר בחוותו של גולדרייך עד שנלכד מחוץ לחווה ב-5 באוגוסט 1962. ב-11 ביולי 1963 נעצרו כל מנהיגי המחתרת ובהם גולדרייך, בחוות ליליסליף באשמת פעילותו המחתרתית נגד משטר האפרטהייד, אך כעבור כחודש נמלט מבית המעצר. ידו הארוכה של שלטון האפרטהייד רדפה אחריו לסוואזילנד, בוצואנה וקונגו, עד שמצא מקלט אצל נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה. בינתיים התקיים משפט ריבוניה בו נידון למוות שלא בפניו. בראשית 1964 הגיע גולדרייך לישראל, בה, במקביל להמשך פעילות המחאה נגד משטר האפרטהייד, ביסס לעצמו קריירה משגשגת כאמן, אדריכל ומעצב ישראלי.
ביוגרפיה > בישראל

ב-1964 הגיע לישראל, בה נטל חלק בקבוצת "הוועד נגד האפרטהייד", אשר פעלה נגד משטר האפרטהייד ונגד קשריה של ישראל עם משטר זה.
ב-1998 העניקה אגודת האדריכלים והמתכננים בישראל, לו ולעמיתו האדריכל שמעון שפירא, פרס הוקרה על תרומה ייחודית בתחום החינוך לאדריכלות. כיום פועלת לכבודו קרן ארטור גולדרייך לקידום האמנות, העיצוב והארכיטקטורה בבצלאל. בשנת 2006 הוענק לו אות "יקיר בצלאל" לכבוד שנת המאה למוסד. ב-2001 חתם על עצומה המשווה את הכיבוש הישראלי בשטחים לאפרטהייד.
גולדרייך התגורר בהרצליה. היה נשוי לתמר דה שליט (אחותו של עמוס דה-שליט, אשר נפטרה ב-2009), נפטר ב-24 במאי 2011 ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה. לזוג בן אחד, האדריכל עמוס גולדרייך דה שליט.
ארכיונם של גולדרייך ודה שליט הופקד בארכיון אדריכלות ישראל שתל אביב. ביוני 2018 נפתחה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית התערוכה "גולדרייך דה שליט: מקום" העוסקת בעבודתם הרב-תחומית של גולדרייך ורעייתו תמר דה שליט, את התערוכה אצרו צבי אלחייני וטליה דוידי.
לקריאה נוספת

צבי אלחייני (עורך), גולדרייך דה שליט: מקום, הוצאת בבל, 2020
Community and conscience: the Jews in apartheid South Africa, Gideon Shimoni, UPNE, 2003.
הערות שוליים

↑  יצחק בן-חורין, חלום בשחור לבן, מעריב, 30 בינואר 1986
↑  והיוותה את הזרוע הצבאית של הקונגרס הלאומי האפריקני
↑  אמן הציור והבריחה, דבר, 3 בספטמבר 1963
↑  מלחמות והסדרים, בנימין נויברגר, האוניברסיטה הפתוחה, 1992.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272438  NLI: 987007499155205171  LCCN: no2019110182  VIAF: 308698948   WorldCat (עם VIAF): 308698948
בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל

| --- | --- |

בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל (2011)
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא פעיל
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1900
 תאריך סגירה:  1951
 שטח:  19 דונם
 מספר קבורים:  לפחות 600
 קואורדינטות:  42°16′51″N 22°39′10″E﻿ / ﻿42.28083°N 22.65278°E﻿ / 42.28083; 22.65278
 he
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בקיוסטנדיל(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בקיוסטנדיל
 
שרידי מצבות מבית העלמין שרוכזו לאחר שלאומנים בולגרים פרעו באתר
בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל (בבולגרית: Еврейскo гробища на Кюстендил) הוא בית קברות יהודי, השוכן בעיר קיוסטנדיל במערב בולגריה. בית העלמין הוקם ב-1900 ופעל עד 1951.
רקע היסטורי ותיאור האתר

קהילה יהודית התקיימה בקיוסטנדיל מהמאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,700 נפשות. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21 התגוררו בעיר כמה עשרות יהודים, אך לא הייתה קהילה מאורגנת.
בית הקברות היהודי הישן שהוקם במאה ה-16, פעל עד 1894 ונהרס לטובת פיתוח עירוני והקמת שכונות מגורים. מבית עלמין זה לא נותר שריד. בית הקברות "החדש" הוקם ב-1900 ושוכן קילומטר וחצי ממרכז העיר. שטחו 1.9 הקטר ופזורות בו כ-600 מצבות. בית העלמין לא מגודר, הוא חולל מספר רב של פעמים ומצבות נבזזו ממנו לשימוש משני.
ב-1994 פרעו בבית העלמין לאומנים בולגרים, ניתצו כ-80 אחוזים מהמצבות ועל חלקן ציירו צלבי קרס. משטרת בולגריה לא הצליחה לשים את ידה על הפורעים. לאחר האירועים נטל הסניף המקומי של ארגון שלום שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה, את האחריות לתחזוקת המקום. עם זאת, ניסיונות לשקם את בית הקברות לא יצאו אל הפועל בשל העלויות הגבוהות.
לקריאה נוספת

בית העלמין בקיוסטנדיל, בתוך: Jewish Historic Monuments and Sites in Bulgaria 2011 Part One, עמודים 31–32 (באנגלית)
הערות שוליים

↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 136-141
↑  הקהילה היהודית בקיוסטנדיל, באתר jewish cemetery project (באנגלית).
↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בקיוסטנדיל, באתר "כולנו בולגרים".
בית הקברות היהודי בפלובדיב

| --- | --- |

הכניסה לבית הקברות היהודי בפלובדיב (2010)
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא פעיל
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1920
 תאריך סגירה:  1970
 שטח:  1.47 קמ"ר
 מספר קבורים:  לפחות 2,600
 קואורדינטות:  42°08′52″N 24°45′56″E﻿ / ﻿42.14778°N 24.76556°E﻿ / 42.14778; 24.76556
 he
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בפלובדיב(למפת בולגריה רגילה) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בפלובדיב
 
מראה בית העלמין היהודי בפלובדיב (2010)
בית הקברות היהודי בפלובדיב (בבולגרית: Еврейскo гробища на Пловдив) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר פלובדיב בדרום בולגריה. בית העלמין הוקם ב-1920 ופעל עד 1970.
רקע היסטורי ותיאור האתר

קהילה יהודית מתקיימת ברציפות בפלובדיב מהמאה ה-12 ועד ימינו. ב-1930 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 6,675 נפשות, והייתה השנייה בגודלה מבין קהילות יהדות בולגריה לאחר הבירה סופיה. ב-2009 התגוררו בעיר 500 יהודים.
בית הקברות היהודי הישן שכן בסמוך לשכונה היהודית "אורטה מיזאר". לאחר מלחמת העולם הראשונה נהרס בית הקברות הישן לצורך פיתוח עירוני ולא ניתן עוד לאתר את שרידיו. ב-1920 נחנך בית הקברות היהודי החדש אשר שוכן בשדרות מריה לואיזה שבעיר. מספר רב של מצבות הועברו מבית הקברות הישן לבית הקברות החדש. לאחר העלייה ההמונית למדינת ישראל קטן משמעותית מספר בני הקהילה והשימוש בבית הקברות הצטמצם בהדרגה. החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קוברים בני הקהילה את מתיהם בחלקה היהודית של בית העלמין הכללי של פלובדיב.
ב-1947 אותרו בבית העלמין היהודי מצבות מהמאה ה-18 והועלה השערה שהקדומה במצבות שאותרה הייתה מהמאה ה-15. ב-1994 ביקר במקום ההיסטוריון ד"ר צבי קרן בראש משלחת חוקרים. המצבה הקדומה שאותרה הייתה מ-1810 ונלקחה לשימוש משני כאבן מדרכה. עוד עלה מהביקור, כי מצבות נוספות נלקחו מבית העלמין לשימוש משני בעיר. ב-2014 אותרו 2,600 מצבות בבית העלמין שהכיתוב עליהן היה בעברית ובבולגרית. המצבות הקדומות היו מתקופת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). עוד נמצא כי כ-200 מצבות נבזזו לשימוש משני. בשטח בית העלמין התגוררו מספר משפחות של בני רומה. האתר פונה, נבנתה גדר אבן המקיפה אותו, הוא נעול ומתוחזק על ידי ארגון "שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה.
לקריאה נוספת

צבי קרן, בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
הערות שוליים

↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, page 124
↑  הקהילה היהודית בפלובדיב, באתר jewish cemetery project (באנגלית).
↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בפלובדיב, באתר "כולנו בולגרים".
ברלאד

| --- | --- |
סמל ברלאדסמל ברלאד

 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז וסלוי
 ראש העיר:  Dumitru Boroș
 בירת העיר:  ברלאד 
 שטח:  20 קמ"ר
 גובה:  100 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  52,475 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  46°13′00″N 27°40′00″E﻿ / ﻿46.216666666667°N 27.666666666667°E﻿ / 46.216666666667; 27.666666666667 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.primariabarlad.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור ברלאד(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור ברלאד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בֶּרלָאד (ברומנית: Bârlad), עיר במחוז וסלוי, הנמצאת בחבל מולדובה שברומניה.
העיר ברלאד שוכנת ליד הנחל ברלאד ומספר תושביה עומד על כ-80 אלף, נכון ל-2011.
בעבר שגשגה בעיר קהילה יהודית בת 5,000 נפשות, שהיוותה כרבע מתושבי העיר.[דרוש מקור] בשנים 1940-1943 בעיר פעל גטו.
לאחר מלחמת העולם השנייה רובה המכריע של הקהילה עזב, בעיקר לישראל.
בלבלי אותו (אלבום)

"בלבלי אותו" הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר הישראלי קובי פרץ. את האלבום הוציאה לאור בשנת 2003 חברת התקליטים הליקון. בין הסינגלים שלו נכלל בו "בלבלי אותו", שהפך ללהיט במצעדי המוזיקה בישראל. ב-3 בנובמבר 2002 נכנס הסינגל למצעד הסינגלים של רשת ג' במקום ה-20. ב-8 בדצמבר עלה למקום החמישי, וב-12 בינואר 2003 יצא מהמצעד לאחר עשרה שבועות רצופים. הוא הגיע למקום השמיני ולמקום ה-26 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' ושל גלגלצ בהתאמה.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | בלבלי אותו  | 4:23 |
| 2. | מה קורה  | 3:07 |
| 3. | יום הולדת  | 4:01 |
| 4. | בואי מתוקה  | 4:05 |
| 5. | סיפור  | 4:53 |
| 6. | האור שבעינייך  | 3:38 |
| 7. | רק בישראל  | 3:21 |
| 8. | מי היה מאמין  | 4:36 |
| 9. | את מנסה אותי  | 3:26 |
| 10. | את  | 3:59 |
| משך כולל: | משך כולל: | 39:34 |
משתתפים באלבום

הפקה: אבי גואטה הפקות בע"מ
הפקה מוזיקלית ועיבודים: שי ראובני
קלידים: שי ראובני, עמית הראל
תופים: אשר פדי
בס גיטרה: אבי יפרח
גיטרות: אבי סינגולדה
גיטרה סולו: יהודה קיסר
אקורדיון: בוריס אלייב
דרבוקה: רוני דדון
כלי הקשה: אורן בלבן
בוזוקי: אריס נחום
כינור: ילמז טשצישמה
בגלמה: אריק כהן
סקסופון, חליל: ניצן עין הבר
קולות רקע, מיקסים, כלי הקשה: יהודה תמיר
קולות: דלית כהנא, צולי זכאי
הערות שוליים

↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 3 בנובמבר 2002, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 8 בדצמבר 2002, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 12 בינואר 2003, פזמונט
↑  המצעד השנתי תשס"ג (2003), פזמונט
↑  המצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ג, פזמונט
| קובי פרץ |
| --- | --- |
אלבומי אולפן: טעות של החיים • את כמו אש • בורא עולם • חי איך שבא לי • בלבלי אותו • משוגע עלייך • כל מה שיש בי • כמה אהבה • כתוב בשמיים • סה לה וי
אלבומי אוסף: חץ האהבה • המיטב
אלבומי הופעה: כמה אהבה בקיסריה • היכל נוקיה Live!
סינגלים: "בלבלי אותו" • "כמה אהבה" • "האחת של חיי" • "יחד" • "אולי" • "Je t'aime, I Love You Baby"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: a60b7125-c360-3f6d-8e2f-5ca589b2d83d
בלבי

בלבי (בלטבית: Balvi) היא עיירה באזור מזרח לטגליה שבלטביה. העיירה מהווה מרכז מנהלי של המחוז מאז שנת 1949.
תולדות היישוב

אזכורה הראשון של בלבי הוא משנת 1224, ובשנת 1765 נבנו בה כנסייה קטנה ואחוזה של אציל פולני.
כאשר לטגליה עברה לשלטון הרוסי ב-1772, האחוזה ניתנה למשפחת ילגין על ידי יקטרינה השנייה. הכפר היה מופרד מהאחוזה משנת 1915, ובלבי קיבלה מעמד כעיירה בשנת 1928.
עם נסיגתם של הגרמנים מהעיירה ביולי 1944, העלו אותה באש, והעיירה נבנתה מחדש החל משנת 1945. בשלהי שנות השמונים היוותה בלבי מרכז ל"מהפכת השירה", אשר הובילה לעצמאות המדינות הבלטיות.
יהודי בלבי

באמצע שנות השלושים חיו בבלבי כ-400 יהודים, קרוב לחמישית מתושביה. בעיירה פעלו בתקופה זו תנועות נוער ציוניות, ומספר מיהודיה עלו ארצה. ב-1940 עברה העיירה לשלטון סובייטי.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 פינו השלטונות הסובייטיים את העיירה, והצבא הגרמני כבש אותה. כחמישים מיהודי העיירה הספיקו להימלט ממנה מזרחה, וכ-150 פליטים יהודים הגיעו אליה.
באמצע יולי 1941 רוכזו יהודי העיירה והכפרים הסמוכים אליה בגטו שהוקם בשכונה ענייה בה, אשר הוקף בגדר תיל. מעת לעת אירעו בגטו מקרי אונס ורצח בידי שוטרים לטבים.
ב-8 באוגוסט 1941 רוכזו כ-500 יהודי הגטו בידי המשטרה הלטבית, תוך שנאמר להם כי הם עתידים להישלח לארץ ישראל. יהודי העיירה נשדדו, ולאחר מכן הועברו במשאיות לבורות שנחפרו מבעוד מועד ביער, ושם נורו במקלעים או נקברו בחיים.
דמוגרפיה

האוכלוסייה בעיר מתחלקת ללאומים הבאים:
לטבים - 70.26%
רוסים - 23.27%
בלארוסים - 1.16%
אוקראינים - 0.7%
פולנים - 0.4%
צוענים - 0.4%
גרמנים - 0.31%
אחר - 3.48%
בלבלי אותו

| --- | --- |
 סינגל בביצוע קובי פרץ
 מתוך האלבום בלבלי אותו
 יצא לאור:  2002
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  גילי מסמי
 לחן:  גילי מסמי
 
"בלבלי אותו" הוא פזמון שכתב והלחין גילי מסמי וביצע קובי פרץ. השיר יצא לאור בשנת 2002 בעיבודו של שי ראובני.
רקע

השיר נכלל באלבום השישי של פרץ שנקרא על שמו. השיר הפך ללהיט ופתח דרך חדשה בפני פרץ שהתמקד עד אז במוזיקה טורקית ודיכאונית. השיר גרם למסמי להיות מזוהה ככותב והביא לפריצתו ככזה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשס"ג (2003) דורג השיר במקום השמיני.
השיר היה לרינגטון הפופולרי ביותר בשנת 2003.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי עשור (2000–2009)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | פסקול העשור | 19 |  |
הערות שוליים

↑  אורי קידר, יוצר "תזיזי ת'ישבן" חזר בתשובה "לא נעלמתי, אני עדיין במשחק", באתר mynet‏ ראש העין, 17 ביולי 2016
↑  ynet, הרינגטון הכי פופולרי ב-2003: בלבלי אותו, באתר ynet, 11 במאי 2004
| קובי פרץ |
| --- | --- |
אלבומי אולפן: טעות של החיים • את כמו אש • בורא עולם • חי איך שבא לי • בלבלי אותו • משוגע עלייך • כל מה שיש בי • כמה אהבה • כתוב בשמיים • סה לה וי
אלבומי אוסף: חץ האהבה • המיטב
אלבומי הופעה: כמה אהבה בקיסריה • היכל נוקיה Live!
סינגלים: "בלבלי אותו" • "כמה אהבה" • "האחת של חיי" • "יחד" • "אולי" • "Je t'aime, I Love You Baby"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 8f9c7579-846e-4183-bb07-57db3f9680e7 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הקברות היהודי בקרנובט

| --- | --- |

שרידי מצבות מבית העלמין היהודי בקרנובט (2012)
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא פעיל
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1610 (המצבות הקדומות ביותר שנתגלו)
 תאריך סגירה:  1940
 מספר קבורים:  כ-2,000 לכל הפחות
 קואורדינטות:  42°37′45″N 26°59′30″E﻿ / ﻿42.62917°N 26.99167°E﻿ / 42.62917; 26.99167
 he
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בקרנובט(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הקברות בקרנובט
 
מצבה מבית הקברות בקרנובט
בית הקברות היהודי בקרנובט (בבולגרית: Еврейскo гробища на Карнобат) הוא בית קברות יהודי השוכן בפאתי העיר קרנובט בדרום מזרח בולגריה ונחשב לגדול ולקדום מבין בתי העלמין היהודיים באזור בולגריה. במקום מצויים שרידיהן של כ-2,000 מצבות כאשר הקדומה מהן תוארכה ל-1610.
רקע היסטורי ותיאור האתר

יהודים התגוררו בקרנובט ככל הנראה מראשית המאה ה-17, אם כי הקמתה של קהילה ממוסדת מיוחסת להגירתם של יהודים מקונסטנטינופול ומאדירנה אשר התיישבו בקרנובט בשלהי המאה-17 וייסדו קהילה יהודית ספרדית.
בית הקברות הוקם בשלהי המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 ערך ההיסטוריון ד"ר צבי קרן מחקר במקום, שכלל ניקוי וזיהוי מצבות. זוהו, תועדו וצולמו כ-800 מצבות. הממצאים העידו על קהילה בעלת מעמד כלכלי איתן. שתי המצבות הקדומות ביותר שאותרו היו מ-1610 והמצבות המאוחרות ביותר הן משלהי שנות ה-30 של המאה ה-20.
בית העלמין בקרנובט הוא הגדול והקדום מבין בתי הקברות היהודיים באזור בולגריה וממוקם בפאתי קרנובט כ-5 קילומטרים דרומית ממרכזה, על מדרון של גבעה הממוקמת בסמוך לשכונת הפרברים "גאלאטה". בסך הכל מצויות במקום כ-2,000 מצבות. בשטח פזורות מאות מצבות חלקן שבורות, חלקן מכוסות צמחייה וחלקן במצב סביר. בית העלמין אינו מתוחזק והאזור משמש כר מרעה לבקר, צאן וחזירים. מזג האוויר הגשום הוביל לסחף של מצבות ולנזק לקברים.
חלק מהמצבות הן דמויות סרקופג. מקצת מהמצבות היו עשויות שיש ומעוטרות, אך לאורך השנים נבזז השיש מבית העלמין על ידי מקומיים ולאתר נגרם נזק כבד. הכיתוב על המצבות הוא בעברית ובלאדינו. בבית עלמין זה נקברו יהודים מקהילות סמוכות כגון מאייטוס ומבורגס.
לקריאה נוספת

צבי קרן, בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
תמונות מבית הקברות היהודי בקרנובט.
הערות שוליים

1 2  צבי קרן, מה לטוּדֶסְקוֹ בהיכלי השׁפּאניולים, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  צבי קרן, "הקהילה היהודית בקרנובט" באתר "כולנו בולגרים" אתר הבית של יהודי בולגריה.
1 2  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, pages 119-121
בלדסרה פרוצי

| --- | --- |

 פרוצי ברישום מתוך ספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
 לידה:  7 במרץ 1481 אנצ'יאנו שליד סיינה, טוסקנה
 פטירה:  6 בינואר 1536 (בגיל 54) רומא
 שם לידה:  Baldassare Tommaso Peruzzi 
 מקום קבורה:  הפנתאון ברומא 
 לאום:  איטלקי
 תקופת הפעילות:  1501–1536 (כ־35 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, ארכיטקטורה
 זרם באמנות:  שיא הרנסננס, מנייריזם
 יצירות ידועות:  וילה פארנזינה 
 צאצאים:  Giovanni Sallustio Peruzzi 
 
בלדסרה טומסו פרוצי (באיטלקית: Baldassare Tomasso Peruzzi) ‏(7 במרץ 1481, אנצ'יאנו, ליד סיינה, טוסקנה – 6 בינואר 1536, רומא), צייר, ארכיטקט ומעצב תפאורות איטלקי. פעל בתקופת שיא הרנסננס ונחשב ממבשרי המנייריזם.
קורות חייו

פרוצי נולד ב-7 במרץ 1481 בעיירה אנצ'יאנו שבקרבת סיינה שבטוסקנה, לאביו ג'ובני פרוצי שהיה אורג. הוא היה שוליה בסדנה לארכיטקטורה של ברנרדינו פונגאי (Bernardino Fungai) ופרנצ'סקו די ג'ורג'יו (Francesco di Giorgio). עבודתו כאמן מתועדת לראשונה ב-1501, באישור על תשלום שקיבל בעבור עבודה בבפטיסטריום של קתדרלת סיינה. בשנת 1503 עבר לעבוד ברומא, בעידודו של אגוסטינו קיגי בנקאי עשיר יליד סיינה אף הוא. בשנים 1509 עד 1511 בנה שם את וילה פארנזינה. ב-1520, עם מותו של רפאל, פרוצי החליף אותו בתפקיד הארכיטקט של בזיליקת סן פייטרו בותיקן. בשנים 3 - 1522 פרוצי עבד בבולוניה, לאחר מכן חזר לרומא. ב-1527, בעקבות ביזת רומא חזר לסיינה לתפקיד "הארכיטקט של הרפובליקה של סיינה" (Architetto della Repubblica). במקביל שימש גם כארכיטקט הקתדרלה של סיינה. ב-1532 חזר לרומא שם גם נשאר עד מותו.

בנו סלוסטיו ג'ובאני פרוצי, היה אף הוא ארכיטקט וצייר.

פרוצי נפטר ברומא ב-6 בינואר 1536, ונקבר שם בפנתיאון.

ביוגרפיה של בלדסרה פרוצי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
פעילותו כארכיטקט

.
הפרויקט הארכיטקטוני החשוב הראשון של פרוצי הייתה וילה פארנזינה ברומא, אותה בנה, בשנים 1506 - 1511 עבור אגוסטינו קיגי. בשנים 1520 עד 1535 (למעט השנים 1527 - 1532 בהן חזר לעבוד בסיינה) היה הארכיטקט של בזיליקת סן פייטרו בותיקן. בשנים 1527 עד 1532 שימש בתפקיד "הארכיטקט של הרפובליקה של סיינה" (Architetto della Repubblica). בתפקידו זה חיזק את ביצורי העיר והעיירות שבתחום שלטונה. בשובו לרומא בנה את "ארמון מסימו של העמודים" (Palazzo Massimo alle Colonne ) עבור משפחת מסימו, במקום שלושה מבנים שנשרפו במהלך "ביזת רומא".

פרוצי עסק רבות בתיעוד מבנים רומיים עתיקים. על פי הציורים שלו כתב תלמידו סבסטיאנו סרליו את "שבעת ספרי הארכיטקטורה" sette libri dell'architettura) שהיוו את ספר הארכיטקטורה הנפוץ ביותר במחצית השנייה של המאה ה-16.
פעילותו כצייר

.
פרוצי הושפע מאמני סיינה המובילים בתקופת נעוריו: סודומה שהיה שייך לשיא הרנסאנס ופינטורקיו (Pinturicchio) שהיה מנייריסט. 
מיצירותיו המוקדמות היו פרסקאות בקפלת יוחנן המטביל בקתדרלה של סיינה. ובכנסיית Sant'Onofrio ברומא. מיצירותיו היותר מפורסמות הן הפרסקאות בוילה פארנזינה, ביניהן "המוזות הרוקדות עם אפולו", פרסקאות בכנסיית Santa Maria della Pace ברומא, ביניהן "הצגת מרים במקדש". עוד פרסקאות שלו נמצאות בכנסיית סן רוקו ברומא, ובארמונות שונים.
הערות שוליים

↑  לפי ספרו של וזארי האב היה אציל איש פירנצה, שברח מהעיר ובהמשך ירד מנכסיו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605653105171  PLWABN: 9810576535705606  BNE: XX1150512  BnF: cb14957480k (data)  CANTIC: a11516100  GND: 118740091  ICCU: VEAV005411  ISNI: 0000 0000 8118 944X  KulturNav: e603cbd3-36d4-4a3d-837f-a05d49fac439  LCCN: n83032025  NKC: jcu2010571377  NLA: 35172318  NLG: 226832  NTA: 069842183  RKD: 62826  SNAC: w6930sx8  SUDOC: 028929055  Trove: 851287  ULAN: 500030776  VcBA: 495/14516  VIAF: 39646794   WorldCat (עם VIAF): 39646794 
מוזות רוקדות עם אפולו, פרסקו בוילה פארנזינה
בית הקברות היהודי בקטוביץ

| --- | --- |

בית הקברות היהודי בקטוביץ
 פרטי בית הקברות
 דת:  יהודי
 תאריך הקמה:  1868
 שטח:  11 דונם
 מספר קבורים:  1,500-1,400
 קואורדינטות:  50°15′21″N 19°00′28″E﻿ / ﻿50.25583°N 19.00778°E﻿ / 50.25583; 19.00778
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבית הקברות היהודי(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבית הקברות היהודי(למפת פרובינציית שלזיה רגילה) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהבית הקברות היהודי(למפת פרובינציית שלזיה מוגדלת) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוויינטו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהבית הקברות היהודי
 
בית הקברות היהודי של קטוביץ שבפולין, הוקם בשנת 1868 והכניסה אליו נמצאת ברחוב Kozielska מספר 16.