stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית אדלר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°03′49″N 34°46′15″E﻿ / ﻿32.063678°N 34.77095°E﻿ / 32.063678; 34.77095
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית אדלר(למפת תל אביב רגילה) בית אדלר(למפת גוש דן רגילה) בית אדלר(למפת גוש דן מוגדלת) בית אדלר  he בית אדלרhe בית אדלרמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית אדלר היה בית מגורים ברחוב אחד העם 26 בתל אביב, בין מלון פלטין לבין ביתו של מנחם גילוץ.
הבית הוקם בין 1910 ל-1911, על ידי המורה ישראל יהודה אדלר ורעייתו ברכה, במגרש אותו הגרילו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית שנערכה ב-1909. בין 1914 ועד לגירוש תל אביב ב-1917, התגוררה בבית גם הציירת והסופרת אירה יאן. משפחת אדלר התגוררה בבית עד 1943, אז מכרה אותו. כשני שלישים מסכום המכירה נתרמו למושבה רמת ישי. בעת שהתגוררו בבית, חי ישראל יהודה בקומה השנייה, ואילו ברכה התגוררה בקומה הראשונה. לאחר שנמכר, שינה הבית את פניו, וקומתו הראשון החלה לשמש למטרות מסחר. בין היתר, פעל בה בית המרקחת של גרשון שור, לימים חלק מרשת בתי המרקחת שור טבצ'ניק.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 רכש אלפרד אקירוב את בית אדלר ואת בית גילוץ הסמוך, ובהמשך מכר אותם לחברת אקרו נדל"ן. חברה זו החלה בבניית בניין מגורים בן 21 קומות שחזיתו בשדרות רוטשילד, בשטח של כמה בניינים, בהם בית גילוץ שנהרס ב-2005, ובית ליטווינסקי, אותו היא צפויה לשמר. בשנת 2009 פורק בית אדלר, וכל חלקיו נשמרו במחסן. בשנת 2015 הוחל בבניית הפרויקט, שכחלק ממנו יוקם מחדש בית אדלר, מחלקיו המקוריים, וכך ישומר. במהלך פירוק המבנה התגלו ציורי קיר בחלק מהחדרים, ואף הם ישוקמו וישוחזרו. הבית עתיד לשמש את הספא ואת חדר הכושר של הבניין.
ג'ון ווטסון גורדון

| --- | --- |

 לידה:  1788 אדינבורו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  1 ביוני 1864 (בגיל 76 בערך) אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Canongate Kirkyard 
 מקום לימודים:  קולג' אדינבורו לאמנות 
 
ג'ון ווטסון גורדון (באנגלית: John Watson Gordon;‏ 1788 – 1 ביוני 1864) היה צייר דיוקנאות סקוטי ונשיא האקדמיה המלכותית הסקוטית.
ביוגרפיה

גורדון נולד באדינבורו, בנו הבכור של קפטן ווטסון. הוא חונך במיוחד כדי להכין אותו ללימודי הנדסה. אך הוא נכנס כסטודנט בבית הספר הממשלתי לעיצוב. הוא גילה נטייה טבעית לאמנות, ואביו שוכנע לאפשר לו להפוך את האמנות כמקצוע. קפטן ווטסון היה בעצמו שרטט מיומן, ואחיו ג'ורג' ווטסון, היה לאחר מכן נשיא האקדמיה המלכותית הסקוטית, וצייר דיוקנאות מכובד מאוד, בדומה להנרי רייבורן, שהיה ידיד המשפחה.
בשנת 1808 הציג גורדון תמונה בליסיאום ברחוב ניקולסון, אדינבורו - התערוכה הפומבית הראשונה של ציורים בעיר זו - והמשיך במשך כמה שנים להציג נושאים מורכבים אף שהם צוירו בצורה חופשית הם היו חסרי עוצמה ואופי, בניגוד לתמונות הדיוקן שביצע. לאחר מותו של סר הנרי רייבורן ב-1823 הוא הצליח יותר בעיסוקי הדיוקנאות. הוא הוסיף לשמו את גורדון ב-1826.
אחד הדמויות המוקדמות שצוירו על ידו, היה סר וולטר סקוט, שישב כדיוקן הראשון ב-1820. ואחריו הגיע לוקהארט ב-1821; פרופסור וילסון, 1822 ו-1850, שני דיוקנאות; סר ארצ'יבלד אליסון, 1839; ד"ר צ'למרס, 1844 וכן הלאה.
בין יצירותיו החשובות ביותר ניתן למנות את הדיוקן של המרקיזה הראשונה מדלהוזי, סר אלכסנדר הופ (1835). דיוקנאות אלה בניגוד ליצירותיו המאוחרות היו עשירות בצבע. הציור באורך מלא של ד"ר אלכסנדר ברונטון (1844), וד"ר לי, מנהל האוניברסיטה (1846), מסמנים שינוי בסגנון שלו, שבסופו של דבר הפך את עצמו לסגנון ציור בפשטות קיצונית, הן של צבע והן של טיפול בדמות.
במהלך עשרים השנים האחרונות לחייו הוא צייר אנגלים נכבדים רבים שהגיעו לאדינבורו כדי לשבת מולו. צייר הנוף דייוויד קוקס בחר לנסוע לאדינבורו כדי שיצייר אותו ווטסון גורדון, למרות שהוא לא הכיר את הצייר באופן אישי ולא ביקר מעולם לפני כן בסטודיו שלו. בין הדיוקנאות שצוירו בתקופה זו, במה שניתן לכנות כסגנון השלישי שלו, ניתן למנות את דה קווינסי, גנרל סר תומאס מקדוגל בריסביין, הנסיך מוויילס, לורד מקאוליי, סר מ. פקינגטון, לורד מאריי, לורד קוקבורן, לורד רת'רפורד וסר ג'ון שו-לפבר.
התמונות האחרונות שצייר הן לרוב ברורות ואפורות, לעיתים מראות מעט צבע. הדמות עצמה אפורה מאוד, אבל מצוירת בדיוק מופתי. הוא היה מוצלח מאוד בהצגת אופי הדמות. דוגמה טובה לסגנונו האחרון, הוא הדיוקן של סר ג'ון שו-לפבר.
גורדון היה אחד החברים המוקדמים של האקדמיה הסקוטית המלכותית, ונבחר לנשיא שלה ב-1850 (ג'ורג' הארווי כיהן בתפקיד אחריו); הוא קיבל את תואר האבירות. מאז 1841 הוא היה שותף של האקדמיה המלכותית, ובשנת 1851 הוא נבחר לאקדמאי מלכותי.
גלריה

אלכסנדר מונרו
קרולינה אוליפנט
ג׳יימס הוג
הנסיך מוולס
תומאס המילטון
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Gordon, Sir John Watson". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  "Gordon, John Watson"
↑  Univ, Edinburgh (1867). "Portraits". The Edinburgh University Calendar for the year 1867–86. p. 49.
↑  Rinder, Frank, ed. (1917). "GORDON, SIR JOHN WATSON". The Royal Scottish Academy, 1826–1916. Glasgow J. Maclehose. pp. 132–138.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 1138  AGSA: 2761  GND: 138978409  ISNI: 0000 0000 6688 1489  LCCN: n85028375  RKD: 135566  SNAC: w6z036hv  ULAN: 500010419  VIAF: 58036738   WorldCat (עם VIAF): 58036738
ברטה M9

| --- | --- |

תמונה של האקדח בצבע שחור
 מידע כללי
 סוג:  אקדח חצי אוטומטי
 נגזרות:  Beretta 92FS
 תכנון:  שנות ה-80
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית, איטליה איטליה
 יצרן:  ברטה
 תקופת השימוש:  1985–הווה (כ־39 שנים) 
 מלחמות:  הפלישה האמריקאית לפנמה, מלחמת המפרץ, מלחמת האזרחים בסומליה, מלחמת קוסובו, מלחמת אפגניסטן (2001–2021), מלחמת עיראק, מלחמת אוקראינה–רוסיה
 מדינות המשתמשות:  צבא ארצות הברית
 מחיר ליחידה:  469 דולרים אמריקאים
 יחידות שיוצרו:  מעל מיליון
 מידע טכני
 קליבר:  9×19mm Parabellum
 פעולה:  רתיעת קנה קצר
 חירוק קנה:  Polygonal rifling
 הזנה:  מחסנית של 10 כדורים  מחסנית של 15 כדורים  מחסנית של 17 כדורים  מחסנית של 18 כדורים  מחסנית ארוכה של 20 כדורים  מחסנית ארוכה של 30 כדורים  מחסנית ארוכה של 32 כדורים  מחסנית ארוכה של 35 כדורים
 כוונות:  כוונת ברזל
 אורך כולל:  217 מ"מ
 אורך קנה:  125 מ"מ
 משקל ריק:  970 גרם
 מהירות לוע:  381 מטרים לשנייה
 טווח אפקטיבי:  עד 50 מטר
 טווח מקסימלי:  עד 100 מטר
ברטה M9 (באנגלית: Beretta M9) הוא אקדח חצי-אוטומטי שפותח על ידי ברטה בשנת 1985. ה-M9 אומץ על ידי צבא ארצות הברית כאקדח השירות שלהם ב-1985.
בשנות השמונים זכה ה-92FS, אב הטיפוס של ה-M9, במכרז להחלפת ה-M1911A1 כאקדח העיקרי של צבא ארצות הברית, כשהוא ניצח מתמודדים רבים אחרים והביס רק במעט את ה-SIG Sauer P226 מטעמי עלות.
האקדח נכנס רשמית לשירות בשנת 1990. כמה אקדחים אחרים אומצו במידה פחותה, כמו האקדח SIG P228, ודגמים אחרים נותרו בשימוש מוגבל.
ה-M9 היה אמור להיות מוחלף במסגרת תוכנית של צבא ארצות הברית, Future Handgun System (FHS), אשר מוזגה עם תוכנית SOF Combat Pistol כדי ליצור את Joint Combat Pistol (JCP). שמו של ה-JCP שונה ל-Combat Pistol (CP), ומספר האקדחים שייקנו קוצץ באופן דרסטי. צבא ארצות הברית, הצי, חיל האוויר וחיל הנחתים מחליפים את ה-M9 בזיג זאואר M17 ו-M18.
היסטוריה

בשנות ה-70, נשאו כל הזרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית (למעט חיל האוויר האמריקאי) את אקדח ה-M1911. חיל האוויר בחר להשתמש באקדחים בקוטר 38special, שבהם השתמשו גם ארגוני חקירה פלילית/משטרה צבאית, צוותי קציני טילים אסטרטגיים (ICBM), ואנשי צוות טיסה צבאיים בכל השירותים בעת שירות באזורי לחימה, או כאשר הם מעורבים בתפקידי נשק גרעיני.
לאחר מכן החליט משרד ההגנה לסנכרן את הנשק של כל חמשת הזרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. על הסדר זה עלתה ביקורת מצד אנשי השירות מענפי הלחימה הקרקעית. עם זאת, הם הכירו בכך שההחלטה התקבלה במטרה לבטל את הצורך ברכישת תחליפים לאקדחי M1911 בלויים, ולהשתמש בקוטר אחיד לאקדח משותף (בתקן  נאט"ו)  כדי לפשט את הלוגיסטיקה (בנסיבות של מלחמה נגד ברית המועצות באירופה). בשנת 1979, תוכנית הנשק הקל של השירות המשותף החלה לחפש תחליף ל-M1911 המכובד, וקוטר ה-Parbellum 9×19 מ"מ נבחר לעמידה בהסכם התקינה של נאט"ו (STANAG). בשנת 1980, עיצוב Beretta 92S-1 נבחר על פני מתחרים: קולט, סמית' אנד וסון, וולת'ר, ודגמי אפאן הרסצל ו-הקלר וקוך שונים.
התוצאה, לעומת זאת, אותגרה על ידי צבא ארצות הברית, ובדיקות חדשות נעשו על ידי הצבא. בשנת 1984, הניסויים החלו שוב עם דגמים מעודכנים של סמית' אנד וסון, ברטה, זיג זאואר, הקלר וקוך, וולת'ר, שטייר ו-אפאן. ברטה זכתה בתחרות הזו, אבל היה ניסוי חדש, תחרות XM10, בשנת 1988. זה הביא לשני ניסויים שונים שהיו מוגבלים יותר, אך הביאו לכך שהברטה נבחרה – אם כי עם עיצוב מעודכן.
החל משנת 1979, בזמן שתהליכי בחירת האקדח היו בעיצומם, החלה חברת הנרתיקים הבינלאומית Bianchi בפיתוח של נרתיק צבאי רב תפקודי כדי להיות מוכנה להנפקת האקדח החדש. הנרתיק שהתקבל עוצב על ידי ג'ון ביאנקי וריצ'רד ניקולס, וסומן כ-M12. ה-M12 שירת היטב את הכוחות המזוינים של ארצות הברית במשך עשרות שנים, ואומץ במקביל לאימוץ הברטה 92FS ב-1985.
הברטה 92FS עבר בהצלחה במספר ניסויי שרידות, שכללו: חשיפה לטווחי טמפרטורה בין -40 ל-140 מעלות צלזיוס (-40 ו-60 מעלות צלזיוס); בדיקות קורוזיה של מי מלח; טיפות חוזרות ונשנות על בטון; ונקבר בחול, בוץ ושלג. בנוסף, ה-92FS הוכיח MRBF (כדורים לפני כישלון) של 35,000 כדורים - המספר שהוגדר לעיתים קרובות כשווה ערך לפי חמישה או שישה מחיי השירות של האקדח. אמנם זה נכון בדרך כלל בצבאות אירופיים, אבל הכוחות המזוינים של ארצות הברית בדרך כלל מבצעים שימוש נרחב יותר בנשק משני (sidearm). לחימה בשטח בנוי, כמו למשל לחימה מחדר לחדר, דרשה מהחיילים האמריקאים להסתמך יותר על האקדחים שלהם.
תחליף

הצבא האמריקאי החל בתהליך של החלפת האקדח M9 ב-M17 Modular Hand Gun System (MHS). ה-M17, מיוצר על ידי זיג זאואר, החל מינואר 2017. ההחלטה להחליף את ה-M9 התבססה על הצורך באקדח מודרני ומודולרי יותר שיוכל לעמוד טוב יותר בדרישות של הצבא.
בתרבות הפופולרית

בגלל השימוש הרב שלו בצבא ארצות הברית, האקדח מופיע בסרטים ובמשחקי מחשב רבים מסוג משחק יריות בגוף ראשון, בעיקר ככלי נשק של יחידות צבאיות.
בתרבות הפופולרית > סרטים

בלאק הוק דאון - האקדח נראה כמה פעמים בידי חיילים אמריקאים וחברים בשיירת לוטננט קולונל דני מקנייט.
פיסמייקר (1997) - הברטה הוא האקדח של סגן קולונל טום דבו, טייסי חיל ארצות הברית, שוטרים בניו יורק ועוד כמה דמויות.
סכנה ברורה ומיידית - האקדח נראה אצל מלח משמר החופים וחבר קרטל כאשר צוות Special Ops מפוצץ את מפעל/מעבדת הסמים התת-קרקעי. הברטה נישאת גם על ידי האבטחה של מנהל ה-FBI במהלך המארב.
בתרבות הפופולרית > משחקי מחשב

סדרות Call of Duty - הברטה מופיע במשחקים שונים של סדרות ה-Call of Duty, במיוחד אלה המתרחשים במסגרות מודרניות או עכשוויות, כמו למשל CoDMW2 (2009).
סדרות Battlefield - גם הברטה מופיע בזמנים מודרניים כמו ב-Battlefield 4.
קונטר סטרייק גלובל אופנסייב (CS:GO) - השחקן יכול לקנות שני ברטות ולהשתמש בהם באותו הזמן.
Grand Theft Auto V (GTA V) - האקדח הראשון שהשחקן יכול להשיג זה אקדח שמבוסס על הברטה והוא נקרא "Pistol".
Far Cry 5 - השחקן יכול לקנות את הברטה ולשים עליו אביזרים ולצבוע אותו.
ראו גם

Colt M1911 - האקדח שהוחלף על ידי הברטה M9
ברטה - יצרן ה-M9
הערות שוליים

↑  M9, www.beretta.com (באנגלית)
↑  Matthew Cox and Hope Hodge Seck, Army Picks Sig Sauer's P320 Handgun to Replace M9 Service Pistol, Military.com, ‏31 באוקטובר 2017 (באנגלית)
ג'ו מנטלו

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1962 (בן 61) רוקפורד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  רוקפורד 
 השכלה:  בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרולינה  בית הספר התיכון הקתולי בוילן 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 בן או בת זוג:  ג'ון רובין בייטס (1990–2002) 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לבמאי הטוב ביותר למחזה (2003)  פרס טוני לבמאי הטוב ביותר למחזמר (2004)  פרס לוסיל לורטל לבמאי הטוב ביותר (2003)  פרס קלרנס דרוונט  פרס ליגת הדרמה 
 
ג'וזף מנטלו (באנגלית: Joseph Mantello; נולד ב-27 בדצמבר 1962) הוא שחקן ובמאי אמריקאי הידוע בעבודותיו הקולנועיות והטלוויזיוניות. הוא זכה להצלחה ראשונה בברודוויי בהפקה המקורית של המחזה בן שני החלקים של טוני קושנר "מלאכים באמריקה" (1993–1994), שעליו זכה בפרס טוני בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר בהצגה". מאז, הוא שיחק במספר מחזות נוספים כדוגמת "הלב הרגיל" של לארי קרמר (2011) ו"ביבר הזכוכית" של טנסי ויליאמס (2017).
מנטלו עבר לקריירה כבמאי בברודוויי, וזכה בפרס טוני בקטגוריית "הבימוי הטוב ביותר של מחזה" עבור Take Me Out (2003) ובפרס טוני בקטגוריית "הבימוי הטוב ביותר של מחזמר" עבור "מתנקשים" (2004). הוא ביים הפקות בולטות כמו "מרשעת" (2003), "גלנגרי גלן רוס" (2005), "בני האדם" (2016), "שלוש נשים גבוהות" (2018) ו"הנערים בחבורה" (2018).
ביוגרפיה וחינוך

מנטלו נולד ברוקפורד, אילינוי, לג'ודי וריצ'רד מנטלו, רואי חשבון. אביו ממוצא איטלקי ואמו ממוצא חצי איטלקי. הוא חונך כקתולי.
מנטלו למד בבית הספר לאמנויות בקרוליינה הצפונית (UNCSA); הוא הקים את תיאטרון אדג' בניו יורק ביחד עם השחקנית האמריקאית מרי-לואיז פארקר והסופר האמריקאי פיטר הדג'ס. מעבר לכך, הוא חבר מייסד של להקת התיאטרון "המלאכים העירומים" ("Naked Angels") ואמן שותף בלהקת תיאטרון ראונדאוט.
קרדיטים וקריירה

במהלך הקריירה שלו, ביים, הפיק והשתתף מנטלו בעשרות מחזות, סרטים וסדרות. בין עבודותיו נמנות:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1991–1998: "חוק וסדר"  1993: "אחיות"  1993–1994: "מלאכים באמריקה"  1994–1995: "אהבה! אומץ! חמלה!"  1999: "מונולוגים מהווגינה"  2002–2003: Take Me Out |  2003: "מרשעת"  2005: "הזוג המוזר"  2014: "הלב הרגיל"  2017: "ביבר הזכוכית"  2018: "שלוש נשים גבוהות"  2018: "הנערים בחבורה" |  2020: "מי מפחד מווירג'יניה וולף?"  2020: "הנערים בחבורה"  2020: "הוליווד"  2022: "הצופה"  2022: "אימה אמריקאית: ניו יורק"  2024: "אויבות: קפוטה נגד הנשים" |
הערות שוליים

↑  "Joe Mantello Biography (1962-)". www.filmreference.com. נבדק ב-5 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cedar Rapids Gazette Archives, Jun 24, 2003, p. 30". 24 ביוני 2003. נבדק ב-5 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Times, Windy City (25 ביוני 2014). "Joe Mantello talks 'The Last Ship,' 'The Normal Heart' - Gay Lesbian Bi Trans News Archive - Windy City Times". Windy City Times. נבדק ב-5 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pacheco, Patrick (19 במרץ 1995). "Mr. Mantello's Wild Ride : He had the 'role of a lifetime' in 'Angels in America.' So why is Joe Mantello putting his acting aside? Here's a clue: His other theatrical love is directing". נבדק ב-5 ביולי 2018 – via LA Times. {{cite web}}:  (עזרה)
| פרס טוני לבימוי הטוב ביותר במחזה |
| --- | --- | --- |
| 1960–1975 | ארתור פן (1960) • ג'ון גילגוד (1961) • נואל ווילמן (1962) • אלן שניידר (1963) • מייק ניקולס (1964) • מייק ניקולס (1965) • פיטר ברוק (1966) • פיטר הול (1967) • מייק ניקולס (1968) • פיטר דווס (1969) • ג'וזף הארדי (1970) • פיטר ברוק (1971) • מייק ניקולס (1972) • איי. ג'יי. אנטון (1973) • חוסה קינטרו (1974) • ג'ון דקסטר (1975) |  |
| 1976–2000 | אליס ראב (1976) • גורדון דיווידסון (1977) • מלווין ברנהרדט (1978) • ג'ק הופסיס (1979) • ויויאן מטלון (1980) • פיטר הול (1981) • טרבור נון וג'ון קיירד (1982) • ג'ין סאקס (1983) • מייק ניקולס (1984) • ג'ין סאקס (1985) • ג'רי זקס (1986) • לויד ריצ'רדס (1987) • ג'ון דקסטר (1988) • ג'רי זקס (1989) • פרנק גאלאטי (1990) • ג'רי זקס (1991) • פטריק מייסון (1992) • ג'ורג' סי וולף (1993) • סטיבן דלדרי (1994) • ג'רלד גוטיירז (1995) • ג'רלד גוטיירז (1996) • אנתוני פייג' (1997) • גארי היינס (1998) • רוברט פולס (1999) • מייקל בלייקמור (2000) |  |
| 2001–הווה | דניאל ג'יי סאליבן (2001) • מרי צימרמן (2002) • ג'ו מנטלו (2003) • ג'ק אובריאן (2004) • דאג יוז (2005) • ניקולס הייטנר (2006) • ג'ק אובריאן (2007) • אנה די. שפירו (2008) • מתיו ורכוס (2009) • מייקל גרנדייג' (2010) • מריאן אליוט וטום מוריס (2011) • מייק ניקולס (2012) • פאם מקינון (2013) • קני ליאון (2014 • מריאן אליוט (2015) • איבו ואן הוב (2016) • רבקה טייכמן (2017) • ג'ון טיפאני (2018) • סם מנדס (2019) • סטיבן דלדרי (2021) • סם מנדס (2022) • פטריק מרבר (2023) • דניאל אוקין (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347464905171  PLWABN: 9810698638305606  BnF: cb15036120t (data)  ISNI: 0000 0001 1936 4822  LCCN: no98113562  SNAC: w6r21s8t  VIAF: 168149196252374790350   WorldCat (עם VIAF): 168149196252374790350
ג'ון בויה

ג'ון בויה (באנגלית: John Boye; נולד ב-23 באפריל 1987) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדות המגן הימני והבלם באל פאיה מליגת העל הסעודית ובנבחרת גאנה.
קריירה > קריירת מועדונים

בויה שיחק במספר קבוצות נוער מקומיות בעיר אקרה בה נולד. בשנת 2005 הצטרף למחלקת הנוער של הארט אוף ליונס. בעונת 2007/2008 התחיל לשחק בקבוצה הבוגרת של הארט אוף ליונס, כאשר בעונה זו הופיע ב-10 משחקים בהם כבש שער אחד. בחלון ההעברות קיץ 2008 סיכם בויה בהפועל פתח תקווה הישראלית. למרות הסיכום, החליט בויה לבסוף שלא לחתום בקבוצה הישראלית בעקבות לחץ מסטאד רן הצרפתית. בעונה הבאה הושאל לקבוצת המילואים של סטאד רן, סטאד רן ב'. בעונה זו שיחק 24 משחקים וכבש 3 שערים. לאחר עונה מוצלחת זו, ביולי 2009 חתם בסטאד רן. לאחר העברתו הסופית לסטאד רן שיחק עונה נוספת בקבוצת המילואים. בעונה זו הופיע ב-24 משחקים וכבש שער אחד.
בעונת 2010/2011 התחיל בויה לשחק בקבוצה הבוגרת של סטאד רן. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של רן הופיע ב-11 משחקים. בהמשך הפך לשחקן הרכב בסטאד רן. בשנת 2014 עבר לארג'ייספור מליגת העל הטורקית.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם לעונה אחת באל פאיה מליגת העל הסעודית.
קריירה > נבחרת גאנה

ב-22 ביוני 2008 הופיע בויה לראשונה במדי נבחרת גאנה, במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, נגד גבון. בויה כבש את שער הבכורה שלו במדי נבחרת גאנה ב-13 בינואר 2013, במשחק ידידות נגד תוניסיה. בויה נכלל בסגל גאנה לגביע אפריקה לאומות 2012, לגביע אפריקה לאומות 2013 ולמונדיאל 2014.
בשמת נוסן

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1984 (בת 40) תל קציר, ישראל 
 תחום יצירה:  מחול עכשווי
 פרסים והוקרה:  זוכת מלגת Danceweb מטעם משרד התרבות (2011), פרס "רמקו" לאמן מבטיח (2006), ומלגת "קרן התרבות אמריקה ישראל" ישראל לרקדן צעיר (2004)
 bosmatnossan.com
 
בשמת נוסן (נולדה ב-13 בינואר 1984), היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית. נוסן היא זוכת פרס אמן מבטיח של "רמקו" ומלגת Danceweb של משרד התרבות והספורט.
ביוגרפיה

נוסן נולדה בקיבוץ תל קציר לאם שחקנית תיאטרון ולאב מרכז רפת. היא התחילה לרקוד בגיל 4 ולמדה באולפן למחול האזורי של עמק הירדן בניהולה של הדה אורן. בגיל 14 עברה לבדה למרכז הארץ כדי ללמוד בתיכון לאומנויות ע״ש תלמה ילין ובבית הספר למחול בת דור.
קריירה

משנת 2001 נוסן מופיעה כרקדנית על במות בישראל ובעולם, במסגרת מופעים עצמאיים ביצירתה או יצירות של כוריאגרפים אחרים. היא רקדה בלהקת המחול של ענבל פינטו ואבשלום פולק ובלהקת בת שבע.
בשנת 2012 העלתה נוסן את יצירת המחול הראשונה שלה, "חרק", עבודת סולו שנוצרה בתמיכת "הזירה הבינתחומית". העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל "מחול חדש" בירושלים בניהולן האמנותי של איריס לנה ומיה חביב, ולאחר מכן עלתה גם בתיאטרון תמונע וכחלק ממופעי פסטיבל "ארנבת מרץ" של "כלים". מאותה שנה ועד היום יצירותיה הוצגו בפסטיבלים שונים בישראל, בהם: "הרמת מסך", "חשיפה בינלאומית", ו"פסטיבל צוללן", כמו גם בפסטיבלי מחול בינלאומיים באירופה וארה״ב. ככוריאוגרפית, סגנון המחול שמאפיין אותה הוא מסוגנן ומוחצן. היא שואבת השראה מה"לא טבעי", מסרטי מדע בדיוני, מקומיקס ומאמנות סוריאליסטית.
בשנת 2017 הצטרפה נוסן כחברה לעמותת הכוריאוגרפים.
נוסף להיותה רקדנית ויוצרת, בשנים 2006–2008 היא עסקה בהעמדה של עבודות מאת אוהד נהרין בלהקות ברחבי העולם. כיום, במקביל ליצירה, היא מנהלת של מערך הכשרת המורים של שיטת הגאגא, שפותחה על ידי נהרין.
יצירותיה

2023 - "Zoo Songs" - יצירת מקור שהוזמנה עבור להקת מחול ענבל, עלתה בבכורה ביולי 2023.
2021 - "מופע חי" - עבודה לחמישה רקדנים שעלתה בבכורה במרכז סוזן דלל במסגרת "פסטיבל צוללן".
2021 - "מטאל" - עבודה לארבעה רקדנים שעלתה בבכורה בקיבוץ קטורה בפסטיבל "רזידזרט" של תיאטרון אלעד.
2020 - "זוחלים" - סרט שצולם במוזיאון הטבע תל אביב ועלה בבכורה ב״פסטיבל צוללן".
2019 - "מה נשמה" - דואט שהועלה לראשונה במסגרת "פסטיבל צוללן" ובנוסף הוצג בתיאטרון ענבל, אולם ורדה בסוזן דלל, Wayne State University בדטרויט, Music Hall Center בדטרויט, Gallim Dance בניו יורק, Arts On Site בניו יורק, Stockholm Fringe Festival בסטוקהולם ועוד.
2018 - "בה זה 2019" - דואט לרקדנית וווקאליסטית. הועלה לראשונה במסגרת "פסטיבל צוללן" ובנוסף הוצג בתיאטרון ענבל, פסטיבל "צבע טרי", Wayne State University בדטרויט, Gallim Dance בניו יורק ועוד.
2018 - "תור" - דואט שנוצר עבור האירוע "הווה מתמשך: מחול עכשווי באגף לארכאולוגיה במוזיאון ישראל, שבירושלים.
2017 - "מחשבות קרות מוקלטות" - דואט שהועלה בבכורה בניו יורק בתיאטרון 92Y ובנוסף בארץ במסגרת "בת שבע מארחת" ו"מתארחים בענבל", בסטודיו יסמין גודר, במרכז מנדל ובמרכז כלים.
2015 - "In Vitro" - העבודה עלתה בבכורה בפסטיבל "הרמת מסך" בניהולו האמנותי של איציק ג'ולי ובנוסף במרכז סוזן דלל, בתיאטרון ירושלים, ובמרכז "כלים" לכוריאוגרפיה בבת ים.
2014 - "הולוגרמה של סימנים כחולים" - הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך" בניהולו האמנותי של איציק ג'ולי ובנוסף הוצגה במרכז סוזן דלל, בתיאטרון ירושלים, במסגרת "בת שבע מארחת" וכחלק מסדרת מופעי "קלסר" של "כלים".
2013 - "Misfits" - הועלתה בבכורה בתיאטרון תמונע במסגרת "פסטיבל צוללן" ובנוסף הוצגה באולם ירון ירושלמי במסגרת "מחולוהט".
2012 - "חרק" - עבודת סולו בתמיכת "הזירה הבינתחומית". העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל "מחול חדש" בירושלים בניהולן האמנותי של איריס לנה ומיה חביב, בתיאטרון תמונע וכחלק מפסטיבל "ארנבת מרץ" של מרכז "כלים".
פרסים

2011 - זוכת מלגת Danceweb מטעם משרד התרבות, המחלקה למחול.
2006 - זוכת פרס "רמקו" לאמן מבטיח.
2004 - זוכת מלגת "קרן התרבות אמריקה ישראל" ישראל לרקדן צעיר.
חיים פרטיים

נוסן היא בת הזוג של יואל דנילוף, סולן להקת הפאנק-רוק "אד טרנר" ולהם שתי בנות, אלינור ומקס.
הערות שוליים

↑   רן בראון, "מופע חי": יצירה וירטואוזית שמשליכה את הצופים אל אזור דמדומים, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2021
↑  ג'וי ברנרד, ״מופע חי״: בשמת נוסן מחיה את הזיכרונות הרשומים בגוף, באתר פרוטפוליו, ‏13 באוקטובר 2021
↑  רות אשל, פסטיבל צוללן/"מה נשמה", באתר יומני מחול רות אשל, ‏2 באוקטובר 2019
בג"ץ עמותת הפורום החילוני נגד שר הבריאות

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  30 באפריל 2020
 החלטה
 האיסור על הכנסת החמץ אינו חוקי שכן נעשה בחוסר סמכות
 חברי המותב
 חברי המותב:  ניל הנדל, עוזי פוגלמן, עופר גרוסקופף
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  האיסור פוגע בזכויות יסוד והותקן בחוסר סמכות, ולכן בטל.
 דעות נוספות:  השופט ניל הנדל קבע בדעת מיעוט כי חרף הפגיעה בזכויות, לא מדובר בפגיעה בליבת הזכות, ולכן מוטב לפתור את הבעיה בכלים שאינם משפטיים.
 
בג"ץ 1550/18 הפורום החילוני נ' שר הבריאות (מכונה גם "בג"ץ החמץ") הוא פסק דין מ-30 באפריל 2020 שבמסגרתו קבע בית המשפט העליון כי האיסור על הכנסת חמץ בפסח לבתי החולים אינו חוקתי, ועל כן בטל. עוד קבע בית המשפט כי למאבטחים אין סמכות לבצע חיפוש בכליהם של הבאים לבית החולים, במטרה לאתר חמץ, שכן החיפוש בתיקים דורש מקור סמכות, והסמכות הניתנת למאבטחים מוגבלת לתכלית ביטחונית.
פסק הדין דן בעתירת עמותת הפורום החילוני, עמותת עדאלה ומספר אישים נוספים, נגד שר הבריאות וגורמים נוספים במערכת הבריאות, שביקשה לבטל את מדיניות איסור הכנסת החמץ לשטחי בתי החולים. במסגרת העתירה, שהוגשה בשנת 2018, המדינה נתבקשה לנמק מדוע לא תתאפשר הכנסת חמץ לבתי החולים על ידי אנשים פרטיים. עוד התבקשה המדינה להסביר מדוע לא יאפשרו הכנסת מזון (לרבות חמץ) לבתי החולים בתקופת הפסח, תוך קביעת הסדרים מתאימים אשר יאפשרו שמירה על כשרות המזון המוגש על ידי בית החולים; זאת בין בדרך של הגשת המזון המסופק על ידי בית החולים בכלים חד-פעמיים או על ידי מציאת פתרון מידתי אחר.
נדבך נוסף בעתירה עניינו תקיפת סמכות מאבטחי בתי החולים לחפש בכליהם של הבאים בשערי בית החולים במטרה למצוא חמץ. המשיבים נדרשו על ידי בית המשפט לנמק מדוע לא יימנעו המאבטחים בבתי החולים מלנקוט צעדים לאכיפת נושא הכשרות בפסח, לרבות בדרך של הערות לבאי בתי החולים בנושאי מזון וכשרותו.
בעקבות פסק הדין תוקן לקראת חג הפסח תשפ"ג חוק זכויות החולה, ומנהלי בתי החולים הוסמכו להגביל הכנסת חמץ לבית החולים. החוק מתיר לכל מנהל בית חולים לקבוע את המדיניות בנושא ומתיר לו להתקין כללים האוסרים על הכנסת החמץ, אך אינו מסמיך אותו לאפשר חיפוש בכליהם של הבאים בשערי ביתה חולים. כמו-כן, החוק מאפשר למנהל בית החולים לקבוע כי באזורים מסוימים תתאפשר הכנסת חמץ, ומגביל את מנהל בית החולים בהפעלת שיקול דעתו, כך שחובה עליו לשקול חלופות אחרות ולהתחשב בזכויות המטופלים ובצורכיהם, ובכלל זה צורכיהם הרפואיים. החוק גם מאפשר למנהל בית החולים להביא בחשבון את צורכי המלווים והעובדים.
רקע לעתירה

הראשון שהתבטא בעניין מדיניות בתי החולים היה העיתונאי גדעון לוי, שכתב מאמר בגנות המדיניות הזו כחלק ממגמת התרחקותה של ישראל מערכים ליברליים מודרניים. לוי כתב כי "השנה היא 2017, המציאות היא ימי הביניים. ישראל יכולה לנופף כאוות נפשה בדמוקרטיה היחידה או בגיי־פרנדלי. היא חשוכה. היא כפייתית. חשכתה הולכת ומתקדרת. חשרת עבים מכסה על שמיה. אין מדינה בתבל שמפשפשת בתיקים כדי למצוא אוכל אסור, זולת אולי איראן. הבעיה היא, שמשטרת החמץ היא הרבה יותר ישראל מאשר "מובילאיי"; מאבטח החמץ הוא הרבה יותר ישראל מעמוס עוז."
העיתונאי אורי משגב הוסיף כי "[שבוע פסח] זה שבוע שבו מותר רשמית לדרוס את החילונים, לרמוס את זכויות הפרט שלהם, להדירם ולהשפילם. זה כמובן נכון ביתר שאת לגבי הלא־יהודים, אבל אותם מותר לדרוס ולרמוס ולהשפיל כל השנה." היו שביקשו להסביר כיצד הדבר מתקשר למגמת הקצנה כללית בדיני הכשרות.