stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף חיים ירושלמי
מחקריו > משומדים ואנוסים > טבח ליסבון של 1506 והדימוי המלכותי של שבט יהודה

בספר זה מתאר ירושלמי את אלימות האספסוף הנוצרי בליסבון נגד הנוצרים החדשים באפריל 1506, מהומות שהובילו ללמעלה מאלף הרוגים. ירושלמי חקר בספרו את המיתוס של "הברית המלכותית", שרווח בקרב, שלפיו היהודים היו בקשרי נאמנות עם השלטונות שהגנו עליהם. הוא ניסה להבין מדוע הנוצרים החדשים בפורטוגל, שהומרו בכוח כאיש אחד על ידי המלך מנואל ב-1497 עדיין הרגישו נאמנות עמוקה למלך הפורטוגזי לאחר הטבח בליסבון. הוא מראה שהנאמנות הזו של היהודים שרדה לא רק את אלימות האספסוף, אלא גם את טיפולו הרופף של המלך מנואל בהתפרצות. לצורך הבנת התופעה ירושלמי נעזר בבארון שחקר את היחסים הקרובים בין היהודים בימי הביניים לשלטונות, שהעניק פעמים רבות את המעמד של בני חסות. ירושלמי חקר את הספר "שבט יהודה" של שלמה אבן-ורגה, בו אבן-ורגה מתייחס לטבח בליסבון ומציין שהמלך מנואל היה "רב-חסד" וש"בכה ומחה בקול כנגד האירוע הרע". ירושלמי שואל כיצד אבן-ורגה יכול להרעיף שבחים נדיבים כל כך על אדם שהיה אחראי להמרת הדת ההמונית של 1497, עובדה שאבן-ורגה היה מודע לה בוודאי. ירושלמי מציע רציונל להתנהגותו של אבן-ורגה בהעמידו אותה על מיתוס "הברית המלכותית".
כבר בספר זה ירושלמי מתאר כיצד היהודים מעצבים מחדש את עברם על מנת להתאימו למודעות בת זמנם.
במאמרו על שפינוזה מנתח ירושלמי היפוך היסטורי שמבצע שפינוזה, בפרק השלישי של "מאמר תאולוגי-מדיני". לדעת שפינוזה דווקא בפורטוגל התוודעו המומרים להתנגדות החברתית הנרחבת, שלבסוף לבשה צורה של אפליה דרך חוקי טוהר הדם. הנוצרים החדשים התערו בחברה הפורטוגזית כחצי מאה לאחר המרתם. היה זה בספרד ולא בפורטוגל, שסטנדרטים של דם הוצגו לראשונה, על מנת להפריד את הנוצרים החדשים מהישנים. ירושלמי משער שייתכן ששפינוזה הושפע בתזה ההיסטורית שלו מאנטוניו ויירה, הישועי-פורטוגזי שמשימתו הייתה לעקור מן השורש אפליה כנגד מומרים על מנת להגשים מטרה גדולה יותר, שהיא לעקור מן השורש את היהדות. לדעתו של ירושלמי שפינוזה פירש את ההיסטוריה של הנוצרים החדשים בחצי האי האיברי על מנת להתאים אותה לטענתו המרכזית והיא שהאנטישמיות ולא ההשגחה העליונה היא ששימרה את הזהות היהודית, דבר המוביל לחילון ולהיסטוריזציה של היהדות.
מחקריו > היסטוריה וזיכרון > הגדה והיסטוריה

ספרו של ירושלמי "הגדה והיסטוריה" ראה אור ב-1975. הספר מכיל פקסימיליות של קרוב למאתיים הגדות מודפסות של פסח משלהי המאה ה-15 ועד לשלהי המאה ה-20, החל מהגדת סונצ'ינו ב-1486, עבור בהגדה הקומוניסטית של מוסקבה ב-1927 וכלה בהגדות מהשואה. ירושלמי מראה בספר שזיכרון קולקטיבי של האומה, כפי שזה נמסר באגדה, אינו מונוליטי, אלא מופיע בהקשרים שונים ומשתנה סגנונית בחלוף הזמן, כשהעת החדשה הופכת שינוי זה למובהק יותר. הוא סבור שכוחות החילוניות לקחו חלק בעיצובם מחדש של הטקסטים ובאו במקום הצורות המסורתיות של הזיכרון.
מחקריו > היסטוריה וזיכרון > קליאו והיהודים

מאמר זה, מ-1980, מהווה לדברי ירושלמי שלב חשוב בזיקוקו של ספרו הידוע "זכור" והוא מטרים הרבה מהנושאים החשובים המצויים ב"זכור". ירושלמי מנסה לבחון את ההנחות הסמויות העומדות בבסיס מדע ההיסטוריה של עם ישראל, שמהן ההיסטוריונים מתעלמים. אל נושא זה הוא הגיע מתוך מה שהוא ראה כמשבר בהשקפה ההיסטורית על העולם. ירושלמי בחן את הכתיבה היהודית לכל אורך ימי הביניים היהודים שהתרחשו מחורבן הבית השני ועד למאה ה-18 והוא הגיע לשתי מסקנות מנוגדות: מצד אחד, אין שום היסטוריוגרפיה יהודית לשמה עד העת החדשה ומהצד השני, כל טקסט היסטורי המציג עניין כלשהו בהיסטוריה, הוא היסטוריוגרפי. בין שני הקטבים הללו יש קורפוס מוגבל של עבודות יהודיות מימי הביניים שמספרות סיפור היסטורי, ביניהן ניתן למנות את אגרת רב שרירא גאון, ספר יוסיפון, כרוניקות מסעי הצלב העבריים ושלשלת הקבלה. ירושלמי נוטה לראות בעבודות אלה ככאלו שבמידה רבה אינן קשורות זו לזו ואינן טיפוסיות לימי הביניים באופן כללי. לדעתו היהודים לא זנחו את הכתיבה ההיסטורית בימי הביניים מתוך חוסר כישרון או ידע, אלא מכיוון שהם לא חשו כל צורך לעשות כן. אנשי ימי הביניים התעניינו בריטואלים שייצגו את הרגע המתמשך ולא בכתיבת ספרות היסטוריוגרפית שתיעדה את האירועים המשתנים. סטייה מהתנהגות זו הייתה לדעת ירושלמי במאה ה-16 והיא הייתה אחת מהתגובות לטראומת הגירוש מספרד, טענה שהעלה לראשונה סאלו בארון. ירושלמי מספר על עזריה דה רוסי, שעבודתו העיקרית, "מאור עיניים", וקריאתו החדשנית באגדות המסורתיות, היו לצנינים בעיני יהודים איטלקים רבים, תופעה המאפיינת את הפער המשמעותי בהבנה ההיסטורית בין הסופר לקהלו. ירושלמי מסיק מכך שלא ניתן לראות בעזריה דה רוסי ובבני זמנו את אבותיה המולידים של ההיסטוריה היהודית. הוא מציע שאבות ההיסטוריה היהודית לא היו יהודים כלל אלא הדמויות המייסדות של ההיסטוריוגרפיה כמו נייבור וראנקה שיצקו לתוך הכתיבה על אירועי העבר מימד של אובייקטיביות וריחוק.
מחקריו > היסטוריה וזיכרון > זכור: היסטוריה יהודית וזיכרון יהודי

הספר "זכור" פורסם לראשונה ב-1982, הוא מהווה את אחת העבודות החשובות ביותר בהיסטוריה ובהגות היהודית בתקופה שלאחר השואה, זכה להתייחסויות רבות, בעיקר משבחות, הוצא לאור מחדש במהדורה רכה ומורחבת בשנת 1989 ותורגם לשש שפות (עברית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית). הספר כורך ארבע הרצאות שמתגלמות כארבעה מאמרים ומתאר את יחסי הגומלין בין הידע ההיסטורי לזיכרון הקולקטיבי היהודי, מהעת העתיקה לעת החדשה. הוא ראה אור במקביל לסדרת הספרים בת שמונה הכרכים אותה ערך פייר נורה Les lieux de momire, שדנה באותו נושא. השאלה המרכזית העולה ב"זכור" היא האם יכולה הזהות היהודית לשרוד את העידן המודרני. אב-הטיפוס של הזהות היהודית המודרנית עבור ירושלמי הם האנוסים, להם הוא הקדיש את המונוגרפיה הראשונה שלו. האנוסים לדעתו היו הראשונים שחיו בשני עולמות שונים ומנוגדים בהם התגלעו קונפליקטים, בדומה לאלו המתרחשים אצל היהודי בן-ימינו. כל אחד מהפרקים ב"זכור" מתמקד בתקופת זמן מסוימת.
בפרק הראשון דן ירושלמי בספרות התנכ"ית והרבנית בניסיון להסביר איך הבינו היהודים של העת העתיקה את ההיסטוריה. לדעתו עם ישראל העתיק היה הראשון שהקנה משמעות מכרעת להיסטוריה. עד ההגות הישראלית הקדומה לא היה קיים מאבק כאוטי ומיתי בין האלים הפגניים, ובתנ"ך לעומת זאת, המשקל עבר לרצון האלוהי של הבורא ולרצון החופשי של בני אדם, שלעיתים התעמתו זה עם זה. ההיסטוריוגרפיה המקראית שיקפה את המאבק ההיסטורי הזה וזוהי הסיבה לדעת ירושלמי שבגינה נצטוו בני ישראל ב-169 מקרים בתנ"ך "לזכור". הציווי של "זכור" משקף את האמונה היהודית העתיקה שמעשי העבר חושפים את נוכחות האל, היוצק לתוכם משמעות. פעולת הזכירה, שחלה על הרגעים החשובים של עם ישראל, הרכיבה את הזהות הקולקטיבית שלו. לדעת ירושלמי בעוד שהרודוטוס היה אבי ההיסטוריה, הרי שאבות 'משמעות ההיסטוריה', היו היהודים. לדעת ירושלמי אובדן הריבונות הפוליטית, בנפול בית שני הצמית את הכתיבה ההיסטורית של אירועים היסטוריים וצבאיים (שהתבטאה עד אז בספרי שמואל, מלכים ודברי הימים במקרא ובספריו של יוסף בן-מתתיהו). התנ"ך מספק לדעתו, ליהודים של שלהי העת העתיקה וימי הביניים, את כל ההיסטוריה הדרושה להם, את כל "מבנה האב" שלה והוא גדוש באירועים מופתיים שמסייעים להם להבין את הקורות אותם לאורך ההיסטוריה. ההיזכרות בעבר נהפכה לטקסית בצורת תפילות וחגים והללו הפכו לכלי הקיבול של הזיכרון היהודי בימי הביניים.
הפרק האחרון ב"זכור" הוא שעורר את מירב ההדים האינטלקטואליים והציבוריים. הוא דן בעת החדשה שהפכה לעידן ההיסטורי שבה הכול נבחן תחת משקפיים היסטוריות. לכאורה מחקר שיוצא מפרספקטיבה זו יכול לספק לעם ישראל הבנה טובה יותר לגבי השאלה- מאין הוא הגיע, אך למעשה הוא גובה לדעת ירושלמי, מחיר כבד. הגישה החילונית החדשה לעבר, מפחיתה את המונומנטלי להיסטורי בלבד. התוצאה היא היפוך תפישתי: אין עוד ההיסטוריה צריכה להיות ישימה לצרכיה של היהדות, אלא היהדות חייבת להוכיח את תקפותה בשביל ההיסטוריה. ירושלמי מציין שהשואה הולידה יותר מחקר היסטורי מאשר כל תקופה אחרת בתולדות עם ישראל, עם זאת היא לא ענתה על השאלה מדוע התרחש הפתרון הסופי וגם לא הציבה ניסוח מחודש ומספק לזהות היהודית הקולקטיבית. הוא סבור שחולשת המתודה ההיסטורית הולכת אחורנית הרחק ממלחמת העולם השנייה והיא שיקוף של המודרניות שפושה בתרבות האירופית מעל מאה שנה.
"זכור" הניב סדרה ארוכה של ביקורות ודיונים מפי מלומדים רבים, והוליד שטף של עבודות העוסקות בתודעה ההיסטורית ובהיסטוריוגרפיה של היהודים.
מחקריו > פרויד והיהדות > משה של פרויד: יהדות סופית ואינסופית

בספר זה מנסה ירושלמי להבין מחדש את הניתוח השנוי במחלוקת של פרויד במאמרו "משה האיש ואמונת הייחוד", פרויד כתב את המאמר ב-1939, בעיצומו של המסע הנאצי נגד היהודים והוא פותח אותו בהצעה שהמונותאיזם לא היה רעיון יהודי. במקום זאת טוען פרויד שהמונותאיזם היה המצאה של פרעה אמנחותפ הרביעי, שהרעיון שלו לא קנה שביתה אצל ההמונים המצריים. על מנת להפיח רוח חיים בעקרונות הדת המונותאיסטים החדשים, ניסה אציל מצרי בשם משה לשתול את הרעיונות בשבט השמי המדוכא שחי אז במצרים, השבט התקומם והרג את משה. לאחר מכן רעיון הרצח דוכא, אפילו לאחר שהמונותאיזם הותך לתוך מערכת החדשה של היהדות אותה קיבל על עצמו אותו השבט.
ירושלמי מציין הוגים שונים שסברו שניתוחו של פרויד את משה מבטאים הכחשה עצמית של היהדות. הוא שואל את עצמו כיצד ייתכן שיהודי גאה בעצמו כמו פרויד יכול להתכחש לעמו ולמונותאיזם, מקור תרומתם הגדולה לציוויליזציה, או למשה, מנהיגו הבולט, כל זאת בתקופה שהעם היה זקוק ביותר למקורות השראה, עת ענני אימת הנאצים רבצו מעל יהדות אירופה. לדעת ירושלמי לא היה בכוונת "משה" של פרויד להפחית מחשיבותה של היהדות או להתכחש אליה, להפך, הוא התכוון לבחון את מקורות היהדות העתיקה באופן מדויק, על מנת להבהיר מה נתן ליהודים את האופי המיוחד שלהם. לדעתו של ירושלמי פרויד היה בעל ידע עמוק ומגוון בתרבות ובהיסטוריה היהודית, הרבה יותר ממה שהוא מספר לנו. הוא מזהה בפרויד יסוד למרקיאני, אמונה שמאפייני הקבוצה היהודית הועברו הלאה מדור לדור, אפילו בשעה שהם שונו למראית עין בתגובה לנסיבות המשתנות. לדעתו של ירושלמי פרויד החזיק בדעה ה"פסיכו-למרקיאנית" שלפיה קבוצה מוסרת זכרונות קולקטיביים באמצעות האבולוציה, דרך התת-מודע. רעיון זה לדעת ירושלמי לא היה רק ניתוח, אלא גם הסבר ומתן זהות ליהדות שלו. לדעתו פרויד מדגים את תכונותיו של "היהודי הפסיכולוגי", כשהוא חולק עם אחיו היהודים מספר תכונות ובהן: אינטלקטואליות וחשיבה עצמאית, דאגה לצדק חברתית, עמידה אל מול רדיפות ורגישות גבוהה לאנטישמיות. ירושלמי סבור כי פרויד היה רחוק מהכחשה עצמית של יהדותו אל מול הלחץ החברתי וכי הוא היה יהודי בעל תודעה וגאווה מהסוג הפסיכולוגי. לדעת ירושלמי "היהודי הפסיכולוגי" הוא גם תוצר וגם תגובה של כוחות המודרניזם שהתפשטו בקהילה היהודית ובזיכרון הקולקטיבי שלו.
ספר יובל לכבודו

Elisheva Carlebach, John M. Efron and David N. Myers (ed.), Jewish History and Jewish Memory, Essays in Honour of Yosef Hayim Yerushalmi, The Tauber Institute for the study of European Jewry series ; 029, Brandeis University Press, 1998
ספריו > ספריו שתורגמו לעברית

זכור: היסטוריה יהודית וזיכרון יהודי, תרגם מאנגלית: שמואל שביב, עם עובד, תל אביב, 1988.
משה של פרויד: יהדות סופית ואינסופית, תרגם מאנגלית: דן דאור, הוצאת שלם, ירושלים, 2006.
לקריאה נוספת

שולמית וולקוב ויוסף קפלן, "ריאיון עם פרופ' יוסף חיים ירושלמי", היסטוריה גיליון 16, עמ' 5–20.
רות גינזבורג, ""אני בא אפוא בתור היסטוריון יהודי": מרומן היסטורי לשיח מדעי ובחזרה על ספרו של יוסף חיים ירושלמי", קתרסיס גיליון 7, אביב תשס"ז 2007, 116-86.
יוסף קפלן, "דברי זיכרון: לזכרו של יוסף חיים ירושלמי", ציון, שנה עה (תש"ע), 191-183.
the editors, Preface, in: Jewish History and Jewish Memory, pp. xii-xv
David N. Myers, "Of Marranos and Memory: Yosef Hayim Yerushalmi and the Writing of Jewish History", in: Jewish History and Jewish Memory, pp.1-21
הערות שוליים

↑  "The Inquisition and the Jews of France in the Time of Bernard
Gui," Harvard Theological Review 63 (July 1970): 317-76
↑  From Spanish Court to Italian Ghetto: Isaac Cardozo: A Study in Seventeenth-Century Marranism and Jewish Apologetics rev. ed. (Seatle, 1981).
↑  Assimilation and Racial Anti-Semitism: The Iberian and the German Models (Leo Baeck Memorial Lecture) (New York, 1982), 18.
↑  "דברי שפינוזה על קיום העם היהודי", דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, (ירושלים, 1983), 6:213-171.
↑  The Lisbon Massacre of 1506 and the Royal Image in Shebbet Yehudah (Cincinnati, 1976), 26-27.
↑  Haggadah and History: A Panorma in Facsimile of Five Centuries of the Printed Haggadah from the Collections
of Harvard University and the Jewish Theological Seminar of America(Philadelphia), 1975).
↑  "Clio and the Jews: Reflections on Jewish Historiography in the Sixteenth Century", Proceedings of the American Academy for Jewish Research (Jubilee Volume) 46-47 (1979-80) 607-38.
↑  Salo Baron, Azariah de' Rossi's Historical Method, Baron's History and Jewish Historians (Philadelphia, 1964), 239.
↑  זכור: היסטוריה יהודית וזיכרון יהודי, תרגם מאנגלית: שמואל שביב, עם עובד, תל אביב, 1982.
↑  Yodef Hayim Yerushalmi, Zakhor: Jewish History and Jewish Memory, 2nd ed. (New York, 1989), xxvii. המהדורה החדשה כוללת מבוא חדש מאת הרולד בלום, הקדמה חדשה מאת יוסף חיים ירושלמי ופרק נוסף "Reflections on Forgetting"
↑  Pierre Nora, Les lieux de momire, Paris 1984-1992
↑ מבחר מהביקורות: History and Memory 1 (spring/summer 1989): 5-26.
מיכאל גרץ ‏, Yosef Hayim Yerushalmi, "Zakhor : Jewish History and Jewish Memory" (1982, ציון מח,ד (תשמג) 430-435.
Leon Wieseltier, review, New York Times Book Review, 15 January 1984, 10.
Amos Funkenstein, "Collective Memory and Historical Consciousness
David N. Myers, "Remembering Zakhor: A Super-Commentary," History and Memory 4 (fall/winter 1992) 129-46.
שבא סלהוב, "היסטוריוגרפיה של "תיקון" : על זהות יהודית וכתיבת היסטוריה בכתביו של י.ח. ירושלמי", אלפיים 21 (תשסא) 149-164.
↑  משה של פרויד: יהדות סופית ואינסופית, תרגם מאנגלית: דן דאור, הוצאת שלם, ירושלים, 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300162205171  PLWABN: 9810695011605606  BIBSYS: 90955572  BNE: XX834821  BnF: cb12095635t (data)  CiNii: DA06284396  GND: 121478041  ICCU: CFIV017537  ISNI: 0000 0001 2133 485X  LCCN: n50014263  NDL: 00534802  NKC: jn20010601071  NLA: 54957771  NLK: KAC201003041  NSK: 000507152  NTA: 068482078  RERO: 02-A003991774  SNAC: w6n30t2k  SUDOC: 029300770  Trove: 1598700  VcBA: 495/108173  VIAF: 54176111   WorldCat (עם VIAF): 54176111
ירון קנר

ירון קנר, 2024
ירון קנר (נולד בשנת 1968) הוא עורך דין ואיש ציבור ישראלי, ראש מרכז הינם לסובלנות חברתית.
ביוגרפיה

קנר נולד בחולון לאב ניצול שואה יליד אוסטריה ולאם ילידת תוניסיה. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים ולאחריה בישיבה הגבוהה עטרת כהנים (היום ישיבת עטרת ירושלים). שירת ביחידת המסתערבים "שמשון" בתקופת האינתיפדה הראשונה ולאחר מכן כקצין במילואים בדרגת רס"ן. בשנות ה-90 שימש כתב חדשות ברשת ב' של קול ישראל ובין היתר היה הכתב הראשון שדיווח בשידור חי בקול ישראל על כך שנורו יריות לעבר ראש הממשלה דאז, יצחק רבין. מאוחר יותר היה כתב טלוויזיה, בעיקר בתוכנית "יומן" בערוץ הראשון של רשות השידור. כמו כן היה עיתונאי בעיתון ידיעות אחרונות, במוסף "7 ימים".
לאחר עבודתו כעיתונאי פנה לעריכת דין חברתית. כעורך דין שימש מנהל המחלקה המשפטית של עמותת טבקה והוביל מאבקים משפטיים כנגד אפליה פרטית וממסדית של בני העדה האתיופית. בין השאר היה ממובילי המאבק המשפטי בפרשת בית הספר "נר עציון" בפתח תקווה, שכל תלמידיו (מלבד אחד) היו מבני העדה האתיופית.
בשנים 2012–2013 שימש מנכ"ל תחנת הרדיו "קול ברמה" ולאחר מכן מנכ"ל "פנים - איגוד ארגוני יהדות ישראלית".
בשנת 2016 ייסד את מרכז הינם לסובלנות חברתית.
קנר הוא בעל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ודוקטורנט לסוציולוגיה באוניברסיטת AMU (אנ'). מחקרו עוסק בבחינת הכלים לקידום סובלנות חברתית. החל משנת 2021 הוא משמש מרצה בפקולטה למשפטים ובחוג לחינוך במכללה למנהל.
ביוגרפיה > כעיתונאי

כתבות התחקיר שפרסם ב"ידיעות אחרונות" התאפיינו בגישתן האקטיבית, שבה העיתונאי אינו מסתפק בעדויות בלבד להוכחת נשוא תחקירו, אלא מעורב בתחקיר באופן יזום. כך ניסה קנר ליצור כתבות שיתרונן באמינותן הגבוהה.
כחודשיים לפני רצח יצחק רבין חדר קנר לארגון אי"ל שבו היה חבר יגאל עמיר. במהלך גיוסו לארגון ביקר בביתו אבישי רביב ולאחר מכן קיים קנר מפגשים עם יגאל עמיר וחגי עמיר בחברון והיה מיועד להשתלב בפעילות הארגון כמדריך נשק. מטרת התחקיר הייתה לבחון את כוונות הארגון וחבריו, לאור איומיהם הפומביים על ראש הממשלה דאז יצחק רבין. התחקיר העיתונאי שתוכנן להמשך מספר חודשים, נקטע באמצעו עם רצח רבין. קנר פרסם מיד לאחר הרצח סדרת כתבות על מפגשיו עם יגאל עמיר ושאר חברי הארגון.
באותה תקופה שימש קנר כתב חדשות ברשת ב' של קול ישראל. ב-4 בנובמבר 1995 נשלח מטעם הרדיו לסקר את עצרת השלום שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל (היום כיכר רבין בתל אביב). קנר היה הכתב הראשון שפרץ לשידור ודיווח כי נורו יריות לכיוונו של יצחק רבין בזמן שירד במדרגות האחוריות של הבמה לכיוון מכוניתו.
ב-1996 ערך קנר תחקיר על אשפוז בכפייה, שבו הצליח להביא לאשפוזו שלו בכפייה בבית החולים הפסיכיאטרי אברבנאל למשך ארבעה ימים, בעקבות מכתבי תלונה פיקטיביים ששלח לפסיכיאטר המחוזי בתל אביב. בכך הוכיח קנר שהפסיכיאטר המחוזי אינו מבצע את הבדיקות הדרושות בטרם יורה על אשפוז כפוי. בעקבות סדרת כתבות שפרסם בנושא הוקמה ועדת בדיקה במשרד הבריאות ואף שונו חלק מדרישות החוק הנוגעות לאשפוזים כפויים .
ביוגרפיה > בשדה הסובלנות

קנר דוגל בקידום חברה סובלנית באמצעות היכרות משמעותית וארוכה עם האחר. מרכז הינם שאותו ייסד מיישם גישה זו באמצעות מסעות עומק לתוך החברה הישראלית שבהם המשתתפים חיים, לפרק זמן מסוים, "חיים של אחרים". באמצעות שהייה ממושכת בקהילות שונות בחברה הישראלית (חרדים, ערבים, מתנחלים, יוצאי אתיופיה ועוד) ומפגש עם חיי היום יום שלהם מאמינים אנשי מרכז הינם שניתן לקדם יחס אנושי ומכבד בין בעלי זהויות שונות בחברה.
בשנת 2016 פגש נשיא המדינה, ראובן ריבלין, את חברי אחת הקבוצות לאחר שסיימו מסע בן ארבעה חודשים רצופים בין קהילות בישראל. הנשיא ציין כי זוהי הדרך להכיר באמת את החברה הישראלית על גווניה.
בשנת 2018 ייסד קנר את בית המדרש באבו גוש. יחודו של בית המדרש הוא בהיעדר "שומרי סף" בפתחו: בהתאם לגישת הינם כל אדם, מכל זהות, מוזמן ללמוד ואף ללמד בו, ודרך הלימוד נחשפים הלומדים לזהויות שונות בחברה.
במסגרת אירועי יום העצמאות ה-71 העניק נשיא המדינה לקנר את פרס האחדות לשנת תשע"ט.
בשנת 2023 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרו (יחד עם פרופ' שחר ליפשיץ ופרופ' אריאל בנדור) "אמנה ישראלית", המציע מתווה לחברה משותפת.
הערות שוליים

↑  לא חשבתי שהוא יצחק: סיפורו של איש השב"כ שחקר את יגאל עמיר, באתר בא-במייל, ‏2017-10-30
↑  ירון קנר‏, דעה: סגירת בית הספר נר עציון  רצף של טעויות, באתר וואלה, 3 בספטמבר 2011
↑  מנכ"ל חדש מונה לתחנת הרדיו החרדית "קול ברמה", באתר כלכליסט, 12 בפברואר 2012
↑  ישי כהן, ישראל אהרן, ‏סקר TGI: "קול ברמה" הדיחה את "קול חי" והתמקמה בפסגה, באתר כיכר השבת, 25 ביולי 2012
↑  ליאת עפרי, מינוי: מתחנת הרדיו החרדי לאיגוד ארגוני ההתחדשות היהודית, 3 באפריל 2013, באתר Datili
↑  ירון קנר, חרדים שימו לב: חילונים לומדים תורה, באתר nrg‏, 17 בפברואר 2013
↑  ירון קנר, משוגע בעל כורחו, ידיעות אחרונות
↑  מרכז הינם, באתר מרכז הינם
↑  נשיא המדינה ורעייתו אירחו את פרוייקט אחי ישראלי, באתר יוטיוב
↑  חרדי, ערבי ורבנית לומדים ביחד: בית המדרש באבו גוש, באתר ynet, 17 באוגוסט 2018
↑  יום האחדות, באתר www.facebook.com
↑  זוכי 2019, באתר פרס ירושלים לאחדות ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012364350605171  VIAF: 29168590312018221818   WorldCat (עם VIAF): 29168590312018221818 
קנר מעביר שיעור בבית המדרש באבו גוש. צילום: צופית אליצור
קנר ואחד ממגידי השיעורים בבית המדרש, מתוך תמונה שהוצגה בתערוכה בבית הנשיא. צילום: נורית יעקבס יינון
קנר (יושב מימין לנשיא) מציג לנשיא המדינה את פעילות מרכז הינם. צילום: מרכז הינם
יואכים ארנסט, דוכס אנהלט

יואכים ארנסט, דוכס אנהלט (בגרמנית: Joachim Ernst von Anhalt;‏ 11 בינואר 1901 - 18 בפברואר 1947), היה דוכס אנהלט לתקופה קצרה בשנת 1918.
ביוגרפיה

יואכים ארנסט נולד ב-11 בינואר 1901 בבאלנשטדט, לאדוארד, נסיך אנהלט ולואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן.
ב-21 באפריל 1918 מת דודו פרידריך השני, דוכס אנהלט ללא ילדים, ואביו אדוארד, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו, אולם ב-13 בספטמבר אותה שנה מת אדוארד, ויואכים ארנסט עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימש דודו אריברט, נסיך אנהלט כעוצר הדוכסות. ב-12 בנובמבר 1918 התפטר יואכים ארנסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן התגורר יואכים ארנסט עם משפחתו בטירת המשפחה, ובה גידל את ילדיו. מכיוון שהתנגד לנאצים, נעצר יואכים ארנסט בינואר 1944 ונשלח לדכאו. בספטמבר 1945 לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נעצר יואכים ארנסט שוב על ידי הכוחות הסובייטיים ונשלח לבוכנוואלד, שם מת מתשישות ב-18 בפברואר 1947. בשנת 1992 טוהר שמו על ידי הפרקליטות הרוסית, ובשנת 2007 במלאת 60 שנה למותו, הוצבה מצבה על שמו במחנה בוכנוואלד.
לאחר מותו פרצה מחלוקת בין בנו פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט לאחיו אויגן, נסיך אנהלט על ראשות בית אנהלט, בעקבות טענתו של אויגן שהוא צריך לקבל את ראשות הבית, מכיוון שיואכים ארנסט התחתן בנישואים מורגנטיים.
משפחתו

ב-3 במרץ 1927 התחתן יואכים ארנסט עם אליזבת שטריקרודט, שקיבלה את התואר "רוזנת אסקניה", אולם בשנת 1929 התגרשו השניים ללא ילדים.
ב-15 באוקטובר 1929 התחתן יואכים ארנסט עם אדה שרלוטה פון סטפני-מארוויץ, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מריה אנטוינטה, נסיכת אנהלט (1930–1993), התחתנה עם קרל היינץ גוטמן, ולאחריו התחתנה עם מקס רידרר
אנה לואיזה, נסיכת אנהלט (1933–2003), התחתנה עם תומאס בירך
פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט (1938–1963)
אדה, נסיכת אנהלט (נולדה ב-1940), התחתנה עם אלברט דארבופן
אדוארד, נסיך אנהלט (נולד ב-1941)
יואכים ביורקלונד

יואכים ביורקלונד (בשוודית: Joachim Björklund; נולד ב-15 במרץ 1971) הוא כדורגלן עבר שוודי, חבר הנבחרת שזכתה במקום השלישי במונדיאל 1994.
קריירה

יואכים ביורקלונד נולד בווקשה והחל לשחק בקבוצת נוער מקומית. הוא היה בין השחקנים המובילים בבראן הנורווגית ובשנת 1993 עבר לגטבורג. בעונת 1995 הוא עבר לוויצ'נצה בה שיחק לצד לואיג'י סרטור. כעבור שנה ביורקלונד עבר לגלאזגו ריינג'רס תמורת 2.2 מיליון לירה שטרלינג וזכה עם הקבוצה באליפות סקוטלנד. ביוני 1998 הוא עבר לוולנסיה תמורת 2.5 מיליון אירו. עם ולנסיה הוא הגיע לגמר ליגת האלופות פעמיים.
בשנותיו האחרונות כשחקן ביורקלאנד שיחק בפרמייר ליג.
נבחרת שוודיה

ביורקלונד היה מוזמן לנבחרות נוער של המדינה החל מגיל 17. בשנת 1992 הוא שיחק במשחקים האולימפיים. בנבחרת הבוגרת הוא שיחק במרכז ההגנה לצד פטריק אנדרסון. בשנת 1992 הוא הגיע לחצי גמר של יורו 1992. ובשנת 1994 היה חלק מנבחרת שזכתה במקום השלישי במונדיאל 1994. בהמשך הוא השתתף במשחקי יורו 2000.
הערות שוליים

↑  Scott McDermott, Ex-Rangers star is praying Pedro Caixinha can stop Celtic reaching 10-in-a-row, Daily Record, ‏2017-07-30 (באנגלית)
| נבחרת שוודיה – יורו 1992 |
| --- | --- | --- |
|  1 ראבלי •  2 נילסון •  3 אריקסון •  4 אנדרסון •  5 ביורקלונד •  6 שוורץ •  7 אינגסון •  8 רן •  9 תרן •  10 לימפאר •   11 ברולין •  12 אריקסון • 13 נילסון •  14 ארלינגמרק • 15 מילד • 16 אנדרסון • 17 דאלין • 18 ליונג • 19 נילסון • 20 אקסטרום • מאמן: סבנסון |  1 ראבלי •  2 נילסון •  3 אריקסון •  4 אנדרסון •  5 ביורקלונד •  6 שוורץ •  7 אינגסון •  8 רן •  9 תרן •  10 לימפאר •   11 ברולין •  12 אריקסון • 13 נילסון •  14 ארלינגמרק • 15 מילד • 16 אנדרסון • 17 דאלין • 18 ליונג • 19 נילסון • 20 אקסטרום • מאמן: סבנסון | שוודיה |
| נבחרת שוודיה – מונדיאל 1994 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 ראבלי •  2 ר. נילסון •  3 פ. אנדרסון •  4 ביורקלונד •  5 ליונג •  6 שוורץ •  7 לארסון •  8 אינגסון •  9 ת'רן •  10 דאלין •   11 ברולין •  12 אריקסון • 13 מ. נילסון •  14 קמארק • 15 לוצ'יץ' • 16 לימפאר • 17 רן • 18 מילד • 19 ק. אנדרסון • 20 ארלינגמארק • 21 בלומקוויסט • 22 הדמן • מאמן: סוונסון |  1 ראבלי •  2 ר. נילסון •  3 פ. אנדרסון •  4 ביורקלונד •  5 ליונג •  6 שוורץ •  7 לארסון •  8 אינגסון •  9 ת'רן •  10 דאלין •   11 ברולין •  12 אריקסון • 13 מ. נילסון •  14 קמארק • 15 לוצ'יץ' • 16 לימפאר • 17 רן • 18 מילד • 19 ק. אנדרסון • 20 ארלינגמארק • 21 בלומקוויסט • 22 הדמן • מאמן: סוונסון | שוודיה |
| נבחרת שוודיה – יורו 2000 |
| --- | --- | --- |
|  1 הדמן •  2 נילסון •  3 פ.אנדרסון •  4 ביורקלונד •  5 לוצ'יץ' •  6 סונדגרן •  7 מילד •  8 אנטונליוס •  9 יונגברי •  10 פטרסון •   11 אלכסנדרסון •  12 קילשטדט • 13 סבנסון •  14 מלברג • 15 ד.אנדרסון • 16 א.אנדרסון • 17 מיילבי • 18 אוסמנובסקי • 19 ק.אנדרסון • 20 לארסון • 21 אלבק • 22 אספר • מאמן: לאגרבק ו סודרבק |  1 הדמן •  2 נילסון •  3 פ.אנדרסון •  4 ביורקלונד •  5 לוצ'יץ' •  6 סונדגרן •  7 מילד •  8 אנטונליוס •  9 יונגברי •  10 פטרסון •   11 אלכסנדרסון •  12 קילשטדט • 13 סבנסון •  14 מלברג • 15 ד.אנדרסון • 16 א.אנדרסון • 17 מיילבי • 18 אוסמנובסקי • 19 ק.אנדרסון • 20 לארסון • 21 אלבק • 22 אספר • מאמן: לאגרבק ו סודרבק | שוודיה |
ירמסויה

| --- | --- |

 מדינה:  קפריסין קפריסין
 מחוז:  לימסול
 מושל:  Kyriakos Xydias
 שטח:  15.9916 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברשות המקומית:  13,421 (2011)
 קואורדינטות:  34°43′05″N 33°05′08″E﻿ / ﻿34.718056°N 33.085556°E﻿ / 34.718056; 33.085556
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.yermasoyia.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קפריסין מוגדלת) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןירמסויה(למפת קפריסין רגילה) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןירמסויה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ירמסויה (ביוונית: Γερμασόγεια) היא רשות מקומית במחוז לימסול שבקפריסין. היא שוכנת ממזרח לעיר לימסול ומהווה פרוור שלה.
ירמסויה הייתה מיושבת כבר בימי הביניים, אך הוקמה כרשות מקומית בשנת 1994. שטחה הוא כ-16 קילומטר רבוע. מאז תחילת שנות האלפיים עלה מספר תושביה ובשנת 2011 הגיע ל-13,421.
כלכלתה של ירמסויה נסמכת על ענף התיירות.
ירמסויה היא עיר תאומה לסטארי גראד שבסרביה.
יוליאנה מניקומדיה

| --- | --- |

 לידה:  ~286 קימה, האימפריה הרומית
 פטירה:  ~304 ניקומדיה, האימפריה הרומית
 קדוש עבור:  כלל-כנסייתית
 מקום פולחן עיקרי:  הכנסייה הקולגיאלית של סנטיאנה דל מאר
 חג:  16 בפברואר לקתולים, 21 בדצמבר בכנסייה האורתודוקסית
 פטרונית של:  החולים
יוליאנה מניקומדיה (באיטלקית Giuliana di Nicomedia, בספרדית Juliana de Nicomedia;‏ 286, קימה, האימפריה הרומית כיום באיטליה או ניקומדיה, האימפריה הרומית כיום בטורקיה - 305, ניקומדיה) מרטירית נוצרית.