stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד פקארד
היולט פקארד

ב-1939 ייסד עם עמיתו היולט את היולט פקארד (HP) במוסך של משפחת פקארד, שלימים הפך למוזיאון ונחשב לערש הולדתו של עמק הסיליקון. השקעת ההון הראשונית של היולט ופקארד עמדה על כ-538 דולר אמריקאי (כ-9,000 דולר אמריקאי בערכים של 2012). בספר The HP Way ציין פקארד שהשם היולט פקארד נקבע בהטלת מטבע - HP ולא PH. המוצר הראשון שלהם היה מתנד צליל שנמכר לחברת וולט דיסני לצורך שימוש בפסקול סרט ההנפשה פנטסיה. הספר The HP Way מתאר את פילוסופיית הניהול של היולט פקארד אשר עודדה יצירתיות והתרחקה מפורמליות ומהיררכיה עסקית מסורתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה היולט פקארד מכשירים, התקנים ואמצעים בתחומים האוויריים והימיים, בתחום הרדיו ואף ראדארים וסונארים.
החברה, שנהנתה מיכולות הניהול המצוינות של פקארד ומהחידושים הטכנולוגיים הרבים שסיפק היולט, צמחה והפכה ליצרנית הגדולה בעולם של מכשירי מדידה חשמליים. בנוסף הפכה היולט פקארד ליצרנית גדולה של מחשבונים, מחשבים ומדפסות דיו ולייזר.
ב-1947 הפכה החברה לתאגיד, כשפקארד מתמנה לנשיא הראשון שלה ומשמש בתפקידו זה עד 1964. באותה שנה נבחר לכהן כמנכ"ל וכיו"ר מועצת המנהלים והחזיק בתפקידיו אלו עד שנת 1968. פקארד עזב את HP ב-1969, על מנת לשרת בממשל ניקסון. שירת תחת ממשל ניקסון עד 1971, אז חזר ל-HP ונבחר שוב לתפקיד יו"ר מועצת המנהלים ושירת בתפקידו זה מ-1972 ועד 1993. ב-1991 פיקח על תהליך מקיף של ארגון מחדש בחברה. פקארד פרש מ-HP ב-1993. בעת מותו ב-1996, שווי החזקותיו ב-HP הוערך בלמעלה ממיליארד דולר אמריקני.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית

עם כניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1969, מינה ריצ'רד ניקסון את פקארד למשרת סגן של מזכיר ההגנה של ארצות הברית, מלווין ליירד. בעת כהונתו זו הביא פקארד לצבא ארצות הברית תפיסות הנוגעות לניהול משאבים הנהוגות במגזר העסקי ואשר יושמו לראשונה בצבא. בנוסף, ייסד פקארד את ה-Defense Systems Management College.
בסמוך לסיום כהונתו כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, כתב פקארד את "תזכיר פקארד" ("the "Packard Memo) או "תעסוקת משאבים צבאיים בהתרחשות התפרעויות אזרחיות" ("Employment of Military Resources in the Event of Civil Disturbances"). חוק זה, שנכנס לתוקפו בפברואר 1972, מתאר יוצאים מן הכלל לחוק Posse Comitatus Act שנחקק ב-1878, ואשר מגביל את יכולת הממשל הפדרלי של ארצות הברית לעשות שימוש בצבא ארצות הברית לצורך אכיפת חוק, להוציא מקרים בהם ניתן אישור מפורש של חוקת ארצות הברית או של חוק שחוקק הקונגרס של ארצות הברית - תוך ציון העובדה שחוקת ארצות הברית מספקת יוצא מן הכלל, כשיש צורך "למנוע אובדן חיים או הרס מופקר של רכוש וכדי להשיב על כנו את התפקוד הממשלתי ואת הסדר הציבורי, כאשר אירועים חמורים, אסונות או הפרעות אזרחיות פתאומיות ובלתי צפויות, מסכנים בצורה רצינית חיים ורכוש ומשבשים תפקידים ממשלתיים רגילים, עד כדי כך שהרשויות המקומיות המוסמכות כדין אינן מסוגלות לשלוט בסיטואציות" ו"להגן על רכוש פדרלי ועל פונקציות ממשלתיות פדרליות כאשר קיים הצורך בהגנה והרשויות המקומיות המוסמכות כדין אינן יכולות או מסרבות לספק הגנה נאותה". סעיף 214.5 מצהיר כי "העסקת משאבים צבאיים של משרד ההגנה בסיוע לרשויות האזרחיות לשליטה במהומות אזרחיות, יהיה בדרך כלל מושתת על הוצאת Presidential Executive order (צו מינהלי נשיאותי) או על Presidential directive authorizing עם יוצאים מהכלל "המוגבלים ל":
מקרי חירום פתאומיים ובלתי צפויים כפי שתואר ב-§215.4(c)(1)(i) אשר דורש שפעולה צבאית מיידית תתבצע.
אספקת משאבים צבאיים לרשויות אזרחיות כפי שתואר ב-§215.9 בחלק זה.
על פי לינדורף, יוצאים מן הכלל אלו מחזירים למעשה את האפשרות לכינונו של ממשל צבאי בארצות הברית, דבר שנאסר מאז 1878.
פקארד התפטר בדצמבר 1971 וחזר ל-HP ב-1972, לתפקיד יו"ר מועצת המנהלים.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 היה פקארד יועץ בכיר של הבית הלבן לענייני ניהול ורכש ביטחוני. הוא שימש כיו"ר The Business Council ב-1973 וב-1974.
ב-1985–1986 שימש כיו"ר Packard Commission.
אינטרנט

על פי הוראתו של פקארד, נרשם הדומיין "HP.com" ב-3 במרץ 1986 והיה לאחד משמות התחום הראשונים שנרשמו אי פעם.
פילנתרופיה

מראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד למותו בשנת 1996, הקדיש פקארד חלק ניכר מזמנו ומהונו, לפרויקטים פילנתרופיים. על פי בקשת בנותיו, ננסי פקארד ברנט וג'ולי פקארד, הקימו ב-1978 דייוויד ולוסיל פקארד את קרן ה-Monterey Bay Aquarium. בסופו של דבר תרם הזוג 55 מיליון דולר אמריקאי, על מנת לבנות את האקווריום החדש, אשר נפתח ב-1984, כשג'ולי פקארד משמשת כמנכ"לית. ב-1987 העניק פקארד 13 מיליון דולר אמריקאי ליצירת Monterey Bay Aquarium Research Institute, ו-David and Lucile Packard Foundation סיפקה מאז כ-90% מתקציב התפעול של המכון.
ב-1964 ייסד הזוג את David and Lucile Packard Foundation. ב-1986 תרם הזוג 40 מיליון דולר אמריקאי לבניית מה שהפך ל-Lucile Packard Children's Hospital באוניברסיטת סטנפורד; בית החולים החדש נפתח ביוני 1991. ב-1994 תרמו פקארד והיולט, במשותף, 77 מיליון דולר אמריקאי לאוניברסיטת סטנפורד, תרומה שבעבורה הוסב שמו של בניין בית הספר להנדסת חשמל על שמו של דייוויד פקארד. הבניין ממוקם בסמוך למרכז ההוראה ויליאם היולט.
פקארד היה חבר בחבר הנאמנים של AEI (מכון מחקר פוליטי אמריקאי בעל השפעה, שלמרבית החוקרים בו דעות שמרניות ונאו-קונסרבטיביות). הוא נפטר ב-26 במרץ 1996, בגיל 83, בסטנפורד שבקליפורניה, כשהוא משאיר את רוב רכושו לקרן דייוויד ולוסיל פקארד.
במותו, קרוב לארבעה מיליארד דולר אמריקאי ניתנו לקרן פקארד, בכלל זה כמויות גדולות של מקרקעין יקרי ערך בלוס אלטוס הילס, קליפורניה. כל שלוש בנותיו של פקארד יושבות בחבר הנאמנים של הקרן.
לפקארד הוענקו מספר רב של פרסים, מדליות ואותות כבוד שונים.
סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני

סמל אנטי-נאצי אשר בין השאר מעודד את האוכלוסייה להיפטר מסמלים נאציים
סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני בדבר שימוש בסמלים של ארגונים בלתי חוקיים (בגרמנית: 86a§ Verwenden von Kennzeichen verfassungswidriger Organisationen) הוא סעיף בחוק הגרמני המעגן את האיסור הפלילי הנהוג בגרמניה באשר לשימוש בהקשר גזעני בסמלים של ארגונים אשר הוצאו מחוץ לחוק. הסעיף מהווה חלק בולט במאמצים לדה-נאציפיקציה אשר הוחלו בגרמניה עם נפילת הרייך השלישי, וכן חלק במאבק בגרמניה נגד תנועות נאו-נאציות.
עקב החוק נפגעו עסקי מכירה של חפצים ומסמכים עבור אספנים שונים. בנוסף, כמה סרטי קולנוע ומשחקי מחשב, לרבות הסרט "הנפילה" והמשחק "Wolfenstein 3D", נאלצו להסיר סמלים נאציים שהופיעו בכריכת הכותר שלהם בגרמניה.
לשון החוק > סעיף 86a

סעיף 86a: שימוש בסמלים של ארגונים בלתי חוקיים:
(1) כל אדם:
(2) סמלים כמשמעותם בסעיף קטן 1 המוזכר לעיל יהיו דגלים, סימני דרגות, מדים או חלקים שלהם, סיסמאות וצורות ברכה. סמלים אשר ניתן לטעות ולחשוב כי הם הסמלים המצוינים בסעיף קטן 1, היחס להם יהיה כזהה להם.

(3) סעיפים 86, סעיף קטן 3 ו-4, יחולו בהתאם לשינויים המתחייבים.
לשון החוק > סעיפים הנוגעים לסעיף 86a

סעיף 11: הגדרות:
[...]

(3) תקשורת אודיו-ויזואלית, אמצעים לאחסון נתונים, איורים או תיאורים אחרים, יהיו זהים במשמעותם לחומר כתוב בהוראות המציינות סעיף קטן זה.
סעיף 86: הפצת חומר תעמולה של ארגונים בלתי חוקיים:
(1) כל אדם בגרמניה המייצר, מנפיק, מייבא או מייצא, או עורך נגישות לציבור באמצעות אמצעי לאחסון נתונים עבור הפצה בגרמניה או בחוץ לארץ, של חומר תעמולה:
[...]

(3) סעיף קטן 1 המוזכר לעיל לא יחול אם חומרי התעמולה או המעשים נועדו לשרת חינוך אזרחי, כדי להיאבק בארגונים בלתי חוקיים, לקדם אמנות או מדע, מחקר או הוראה, דיווח על אירועים עכשוויים או היסטוריים או למטרות דומות.

[...]
סמלים אשר החוק חל עליהם

סמלים אשר החוק חל עליהם ברמות שונות:
סמלים אשר החוק חל עליהם > סמלים נאציים

צלב קרס
סמל תנועת האמונה הגרמנית
סמל של הנוער ההיטלראי
סמל Wolfsangel (אנ')
צלב קלטי
צלב שמש
אלגיז רוני
גרסה של טריסקל מסובב
סמלים אשר החוק חל עליהם > דגלים גרמניים

דגל גרמניה הנאצית
דגל השירות הצבאי של הרייך
הדגל הצבאי של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1935
הדגל הצבאי של גרמניה הנאצית בשנים 1935–1945
דגל השירות של הכוחות המזויינים בשנים 1933–1935
הנס האישי של אדולף היטלר
הדגל הצבאי של גרמניה בשנים 1922–1933
הדגל הצבאי של גרמניה בשנים 1921–1867
סמלים אשר החוק חל עליהם > סמלי ארגונים נאציים

סמל המפלגה הנאצית
סמל האס אה
סמל האס אס
דגל הנוער ההיטלראי
סמל דיוויזיית אס אס הררית השביעית
סמל דיוויזיית האס אס השלישית וכנף הפצצה 54
סמל דיוויזיית אס אס "דאס רייך"
דגל המערך השחור של גרגור שטראסר
סמלים אשר החוק חל עליהם > סמלי ארגונים נאו-נאציים ורדיקליים אחרים (מהימין ומהשמאל)

סמל הקו קלוקס קלאן
גרסה של טריסקל משולש
דגל מפלגת הפועלים הגרמנית החופשית
הדגל האדום של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה
סמל המזוהה עם המפלגה הקומוניסטית
דגל היחידות להגנת העם (המחתרת הכורדית)
דגל דאע"ש או וריאציות אחרות של הדגל השחור הג'יהאדיסטי
הצד האחורי של דגל המפלגה הקומוניסטית של גרמניה
דגל המפלגה הקומניסטית של גרמניה
סמל ה-Z של הצבא הרוסי (ששימש בפלישה לאוקראינה)
ראו גם

דה-נאציפיקציה
הערות שוליים

↑  Herausgeber Wolf Stegemann, "Das Zeigen von NS-Symbolen ist als Verfassungsschutzdelikt verboten – doch es gibt Ausnahmen. Wann darf das Hakenkreuz gezeigt werden?", Dorsten unterm Hakenkreuz, 9 April 2012
↑  Dr. Marc Liesching, "Hakenkreuze in Film, Fernsehen und Computerspielen", BPjM Aktuell, 2010
↑  "Section 86a", GERMAN CRIMINAL CODE, Bundesministerium der Justiz und für Verbraucherschutz
↑  "Section 11", GERMAN CRIMINAL CODE, Bundesministerium der Justiz und für Verbraucherschutz
↑  "Section 86", GERMAN CRIMINAL CODE, Bundesministerium der Justiz und für Verbraucherschutz
↑  "Rechtsextremismus: Symbole, Zeichen und verbotene Organisationen", Bundesamt für Verfassungsschutz, april 2015
↑  Verbotene Kennzeichen rechtsextremistischer Organisationen
↑  Eddy, Melissa (12 September 2014). "Germany Bans Support for ISIS". The New York Times. Retrieved 19 November 2014
אירווינג קריסטול

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1920 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  18 בספטמבר 2009 (בגיל 89) מחוז ארלינגטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  גרטרוד הימלפארב (18 בינואר 1942–18 בספטמבר 2009) 
 צאצאים:  ויליאם קריסטול 
 פרסים והוקרה:  פרס פרנסיס בויאר (1991)  מדליית החירות הנשיאותית 
 
אירווינג קריסטול (באנגלית: Irving Kristol;‏ 22 בינואר 1920, ברוקלין – 18 בספטמבר 2009, וושינגטון די. סי.) היה בעל טור, עיתונאי וסופר יהודי-אמריקאי, שכונה "הסנדק של הנאו-שמרנות". כמייסד, עורך ותורם לכמה מגזינים, נודע לו תפקיד מרכזי בתרבות הפוליטית והאינטלקטואלית של חציה השני של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21, על אף שמעולם לא פרסם ספר שלם (כל ספריו הם אסופות מאמרים בלבד). היה ממקימי המגזין השמרני "National Review". לאחר מותו תואר בדיילי טלגרף כמי שהיה "אולי האינטלקטואל המשמעותי ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20".
קורות חיים

קריסטול נולד בברוקלין, ניו יורק, במשפחה יהודית חילונית שהיגרה ממזרח אירופה. הוא קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מהסיטי קולג' של ניו יורק ב-1940, שם היה חלק מהדור השני של קבוצה קטנה אך קולנית של טרוצקיסטים אנטי קומוניסטים, שהפכו בסופו של דבר לאינטלקטואלים של ניו יורק. בנוסף לקריסטול עצמו נכללו בקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק: קלמנט גרינברג, דניאל בל, נייתן גלייזר, סימור מרטין ליפסט, גרטרוד הימלפארב (לימים אשתו), נורמן פודהורץ ורבים אחרים, מרביתם יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם קריסטול באירופה בדיוויזיה המשורינת ה-12 כלוחם חי"ר.
בין 1947 ל-1952 כתב קריסטול במגזין "קומנטרי", תחת העורך - המייסד אליוט כהן (לא לבלבל בינו לבין אליוט א. כהן הכותב ב"קומנטרי" כיום). באותה תקופה היה המגזין עדיין ליברלי - שמאלני, כעורכו. אחד מיורשיו של קריסטול בעריכת "קומנטרי", שותפו לקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק נורמן פודהורץ (עורך "קומנטרי" החל משנת 1960), היה האחראי לתזוזתו ההדרגתית של המגזין הזה ימינה, עד להפיכתו למעוז הניאו שמרנות כיום. קריסטול ופודהורץ נחשבים כיום שניהם למייסדי הזרם הניאו שמרני האמריקני ו"קומנטרי" נחשב לשופרו העיקרי של זרם זה; קריסטול ייסד (יחד עם סטיבן ספנדר) את הגרסה האמריקאית למגזין "אנקאונטר" (המבוססת על המגזין הבריטי) וכתב וערך בו בין 1953 ל-1958; ערך את "ריפורטר" בין 1959 ל-1960; כיהן כסגן נשיא בפועל של הוצאת "בייסיק בוקס" בין 1961 ל-1969; כיהן כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק בין 1969 ל-1987; וייסד וערך (ביחד עם דניאל בל, דניאל פטריק מויניהאן ונייתן גלייזר) את "פאבליק אינטרסט" בין 1965 ל-2002. כל אלו היו פרסומים ליברליים. הוא גם ייסד וערך את "נשיונל אינטרסט", מגזין שמרני, בין 1985 ל-2002.
קריסטול היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר במועצה ליחסי חוץ (CFR) רבת ההשפעה (נוסדה ב-1921 ומוציאה לאור את ה"פוריין אפיירס", דו ירחון מהחשובים במדע המדינה כיום) וחבר במכון האמריקאי ליוזמה (היה חבר מאז 1972, חבר בכיר מאז 1977 וחבר מכובד בין 1988 ל-1999). הוא פרסם טור חודשי מ-1972 ועד 1997 בוול סטריט ג'ורנל. כיהן במועצת "התרומה הלאומית לאמנויות" בין 1972 ל-1977.
ביולי 2002 קיבל מנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
ב-1942 נישא קריסטול להיסטוריונית גרטרוד הימלפרב. אחד משני ילדיהם, ויליאם קריסטול, עורך את המגזין "ויקלי סטנדרד".
קריסטול נפטר ב-18 בספטמבר 2009 בווירג'יניה מסיבוכים של סרטן הריאה. על שמו פרס אירווינג קריסטול.
רעיונותיו

ב-1973 טבע מייקל הרינגטון את המונח "נאו-שמרנות" (Neoconservatism) כדי לתאר את האינטלקטואלים הליברלים והפילוסופים הפוליטיים שדחו את הגישות התרבותיות והפוליטית ששלטו במפלגה הדמוקרטית ונעו לכיוון צורה חדשה של שמרנות. המונח התקבל על ידי קריסטול כתיאור של האידאולוגיה והמדיניות שנתמכה על ידי המגזין "פאבליק אינטרסט (עניין ציבורי)". בשונה מהליברלים למשל, דחו הנאו-שמרנים את רוב תוכניות "החברה הגדולה" של לינדון ג'ונסון; ובשונה מהשמרנים, תמכו הנאו-שמרנים במדינת הרווחה המוגבלת בסגנון רוזוולט. בפברואר 1979 הופיע קריסטול על שער ה"אסקווייר". הכותרת זיהתה אותו כ"סנדק הכוח הפוליטי החדש החזק ביותר באמריקה – נאו-שמרנות". באותה שנה ראה אור הספר "הנאו-שמרנים: האנשים שמשנים את הפוליטיקה האמריקנית". בדומה להרינגטון, הסופר פיטר סטיינפלס ביקר את הנאו-שמרנות, אך התרשם מהשפעתה הפוליטית והאינטלקטואלית הגוברת. תגובת קריסטול הופיעה תחת הכותרת "וידויים של הנאו-קונסרבטיבי האמיתי, אולי היחידי המודה בכך".
נאו-שמרנות, לפי קריסטול, אינה אידאולוגיה אלא "שכנוע", אופן חשיבה על פוליטיקה יותר מאשר אוסף עקרונות ואקסיומות. רוחה של הנאו-שמרנות קלאסית יותר מאשר רומנטית: מעשית ואנטי-אוטופיאנית. אחד המשפטים המצוטטים יותר של קריסטול מגדיר שמרן כ"ליברל שהותקף באמצע הרחוב על ידי המציאות".
ה"מציאות" לפי קריסטול מורכבת. בעוד שהוא תומך ביתרונות כלכלת צד ההיצע כבסיס לצמיחה הכלכלית ההכרחית להישרדות הדמוקרטיה המודרנית, הוא גם עומד על כך שכל פילוסופיה כלכלית מוכרחה לגדול לכדי פילוסופיה פוליטית, מוסרית ואפילו לכדי מחשבה דתית, שגם הן חיוניות לדמוקרטיה המודרנית.
באחד מספריו המוקדמים, "Two Cheers for Capitalism" (תרגום חופשי: "שתי תרועות לקפיטליזם"), הוא טוען שקפיטליזם (או ליתר דיוק קפיטליזם בורגני) ראוי לשתי תשבחות: האחת מאחר שהוא עובד, באופן פשוט וחומרי, בכך שהוא משפר את מצבם של האנשים; והשנייה כיוון שהוא תואם מידה גדולה של חירות אישית. אלו לא הישגים קלים, טוען קריסטול, ורק הקפיטליזם הוכיח יכולת להשיג אותם. עם זאת, קפיטליזם כופה מידה גדולה של נטל פסיכולוגי על הפרט והחברה. כיוון שהוא לא משיג את צורכי האדם הקיומיים, הוא יוצר חולשה רוחנית המאיימת על הלגיטימיות של הסדר החברתי. ממש כמו קריאת הידד בשתי התרועות הראשונות, כך גם עצירת קריאת ההידד השלישית היא מאפיין של הנאו-שמרנות.
באסופת המאמרים שפורסמה בקובץ "מחשבות על השמרנות החדשה" מפורטים ניתוחים חדשניים של קריסטול על אודות מהות השוויון וחשיבותו בדמוקרטיה וכן מתקיים דיון על השוני בין דמוקרטיה לבין רפובליקה.
כתביו בעברית

מחשבות על השמרנות החדשה, קובץ מאמרים, בתרגום אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2004
על האווילות הפוליטית של היהודים, תכלת 8, סתיו ה'תש"ס, 1999
כאשר המידה הטובה מאבדת את קסמה, תכלת 38, חורף ה'תש"ע, 2010
אסופת מאמרים

On the Democratic Idea in America, New York: Harper, 1972 (ISBN 0060124679).
Two Cheers for Capitalism, 1978 (ISBN 0-465-08803-1)
Reflections of a Neoconservative: Looking Back, Looking Ahead, 1983 (ISBN 0-465-06872-3)
Neoconservatism: The Autobiography of an Idea, 1995 (ISBN 0-02-874021-1)
The Neoconservative Persuasion: Selected Essays, 1942-2009, Basic *Books, 2011 (ISBN 0465022235
הערות שוליים

↑  למשל כאן: "קולה של הנאו-שמרנות", רונלד ביילי, אתר Reason Online (באנגלית)
↑  ראו למשל, "American Conservative Opinion Leaders," by Mark J. Rozell and James F. Pontuso, 1990
↑    Irwin Stelzer, ‏Irving Kristol's gone - we'll miss his clear vision, The Telegraph, 22 September 2009
↑  בארי גוון, אירווינג קריסטול, הסנדק של השמרנות המודרנית, מת בגיל 89, הניו יורק טיימס, 18 בספטמבר 2009
↑  העורך היה הסנדק של הנאו-שמרנות, אדם ברנסטיין, וושינגטון פוסט, 19 בספטמבר 2009 (באנגלית)
↑  מייקל לינד, טרגדיה של טעויות, האומה, 5 בפברואר 2004 (באנגלית)
↑  ESQUIRE 1979 back issue prices, באתר Downtown Magazine
↑  ג'ונה גולדברג, המצאת הנאו-שמרנות: הילד החדש בשכונה, נשיונל רוויו, 20 במאי 2003
↑  אמנון לורד, "הטרוצקיסט שהלך ימינה", מקור ראשון, 25 בספטמבר 2009, עמ' 10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275803705171  PLWABN: 9810533643105606  BNE: XX990158  BnF: cb12439820r (data)  CiNii: DA00435375  GND: 119308134  ISNI: 0000 0001 2282 4527  LCCN: n50045985  NARA: 10581118  NDL: 00446368  NKC: js20050627007  NLG: 87685  NTA: 069424144  SNAC: w68h98x9  SUDOC: 033540551  Trove: 896686  VIAF: 84235560   WorldCat (עם VIAF): 84235560
התנגשות הציביליזציות

| --- | --- |
עטיפת הספר בעברית
עטיפת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  סמואל הנטינגטון
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רישום, פוליטיקה בין־לאומית 
 נושא:  מדעי החברה 
 הוצאה
 הוצאה:  סיימון אנד שוסטר 
 תאריך הוצאה:  ארצות הברית: 1996 ישראל: 2003
 מספר עמודים:  554 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת שלם
 תרגום:  דוד בן-נחום
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 965-7052-23-8
 
עטיפת הספר באנגלית
התנגשות הציביליזציות היא תאוריה שהוצעה על ידי הפרופסור למדע המדינה סמואל הנטינגטון, שהניבוי העיקרי שלה הוא שהזהות התרבותית והדתית תהיה המקור העיקרי לסכסוכים בעולם שלאחר המלחמה הקרה. ראשיתה של התאוריה בהרצאה שנשא הנטינגטון במכון האמריקני ליוזמה (AEI), בעקבות פרסום ספרו של פרנסיס פוקויאמה – "קץ ההיסטוריה והאדם האחרון" (1992). פוקויאמה טען בספרו שהעולם שלאחר המלחמה הקרה יתאפיין בעליונות המערב, הדמוקרטיה הליברלית והשלום העולמי. עד מהרה, בשנת 1993, הרחיב וסיכם הנטינגטון את שאמר בהרצאתו שנה קודם לכן, במאמר בכתב העת Foreign Affairs תחת הכותרת "התנגשות הציביליזציות?". מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1996, הוציא הנטינגטון גם ספר בנושא זה.
מבנה הספר

הספר מתחלק לחמישה חלקים:
חלק ראשון: עולם של ציוויליזציות
פרק א – העידן החדש בפוליטיקה העולמית: זהות תרבותית, העולם החדש כעולם מרובה ציוויליזציות, גישות מחקר בניתוח היחסים הבינלאומיים – "עולם אחד: אופוריה והרמוניה" (לדוגמה, לדעת הנטינגטון: קץ ההיסטוריה), "שני עולמות: הם ואנחנו" (מזרח ומערב, עולם מפותח נגד עולם מתפתח וכו'), "184 מדינות פחות, או יותר" (השיטה הריאליסטית) ו"תוהו ובוהו מוחלט" (עולם אנרכי).
פרק ב – ציוויליזציה בהיסטוריה ובימינו: מהי ציוויליזציה, רשימת הציוויליזציות הקיימות כיום ופירוט על כל אחת מהן, התפתחות הציוויליזציות בהיסטוריה עד היווצרות מערכת ציוויליזציות כמו שהיא היום, ויחסי הגומלין כיום בין ציוויליזציות.
פרק ג – ציוויליזציה אוניברסלית? מודרניזציה והתמערבות: משמעויות קיומה של ציוויליזציה אוניברסלית, השפות והדתות בעולם, המקורות ההיסטוריים של ציוויליזציה אוניברסלית, המקשר בין המערביות למודרניזציה, המאפיינים המייחדים את הציוויליזציה המערבית, שלוש הדרכים של תגובה של מדינות לא מערביות להתמערבות ולמודרניזציה – דחייה, כמאליזם ורפורמיזם.
חלק שני: מאזנן המשתנה של הציוויליזציות
פרק ד – דעיכתו של המערב: כוח, תרבות וילידיות: עידן עליונות המערב, ירידת כוחו של המערב כיום, בהשוואה לעליית כוחן של ציוויליזציות מזרח-אסייתיות.
פרק ה – כלכלה, דמוגרפיה והציוויליזציות הקוראות תיגר: קריאת התיגר של הציוויליזציה האסלאמית והסינית כלפי המערב.
חלק שלישי: הסדר המתהווה של ציוויליזציות
פרק ו – הבסיס התרבותי לתוצרתה המחודשת של הפוליטיקה העולמית: פוליטיקה של זהות, תרבות ושיתוף פעולה כלכלי, מדינות ליבה, מדינות קרועות ורוסיה, טורקיה, מקסיקו ואוסטרליה כמקרי בוחן.
פרק ז – מדינות ליבה, מעגלים קונצנטריים וסדר הציוויליזציות: מדינות ליבה וגבולות הציוויליזציות.
חלק רביעי: התנגשויות בין ציוויליזציות
פרק ח – המערב והשאר: בעיות בין ציוויליזציות: האוניברסליזם המערבי, הִתְרבות תפוצת הנשק בעולם, הגידול בסחר הנשק בין סין ומדינות האסלאם הקיצוני, זכויות האדם והדמוקרטיה בעולם, בעיות הגירה בינלאומיות וארצות הברית כמקרה בוחן.
פרק ט – הפוליטיקה העולמית של הציוויליזציות: מדינות ליבה וסכסוכי קו שבר, האסלאם והמערב, מזרח אסיה והמערב, ומפת בריתות הציוויליזציות המתהווה.
פרק י – ממלחמות מעבר למלחמות קו שבר: תולדות המלחמה והמעבר שמתרחש כיום למלחמות מסוג "מלחמות קו שבר".
פרק יא – הדינמיקה של מלחמות קו שבר: אופן התרחשותן ומאפייניהן של "מלחמות קו שבר".
חלק חמישי: עתיד הציוויליזציות
פרק יב – המערב, הציוויליזציות והציוויליזציה: פרק סיכום.
הרעיונות המובאים בספר

הנטינגטון רואה בציוויליזציות בעידן שלאחר המלחמה הקרה כוח מניע ראשי במערכת היחסים הבינלאומיים. יתרה מזו, ציוויליזציות, כפי שההיסטוריה מראה לנו, הן "כוח על" בהיסטוריה ששורד את שלל המהפכים שתרבויות, עמים ומדינות יכולים לעבור – אידאולוגיים, התנהגותיים, שלטוניים וכו'. ציוויליזציות נבדלות זו מזו בערכיהן הבסיסיים ובהשקפותיהן הבסיסיות ובהנחות היסוד במגוון שאלות ורעיונות. על פי הנטינגטון, בני האדם מגדירים עצמם במונחים אתניים ודתיים, ועל כן הם נוטים לראות את מערכות היחסים בינם לבין אנשים מקבוצות אתניות או מקבוצות דת אחרות במונחים של "אנחנו" מול "הם". הבדלים אלו יוצרים חילוקי דעות בסוגיות מגוונות. כך נוצרים קווי שבר בין ציוויליזציות, והם בלתי נמנעים: למשל בכל הקשור למאמצי המערב לקדם את ערכיו ברחבי העולם נולדות תגובות נגד מצד הציוויליזציות האחרות.
הרעיונות המובאים בספר > הגדרת המונח ציוויליזציה

על-פי הנטינגטון, "ציוויליזציה היא הישות התרבותית הרחבה ביותר". לדעתו, כל אדם עשוי לראות בהשתייכותו הציוויליזציונית את דרגת הזהות המקיפה והגבוהה ביותר שבתוכה הוא "מרגיש בבית" – כך למשל, פריזאי עשוי לזהות עצמו קודם כל כפריזאי, אחר כך כצרפתי, כאירופאי, כקתולי, כנוצרי ולבסוף כמערבי. ציוויליזציה היא דרגת הזהות הגבוהה ביותר של האדם המבדילה בין קבוצות שונות של בני אדם.
הרעיונות המובאים בספר > הגדרת המונח ציוויליזציה > הדת כמעצבת ציוויליזציה

הספר קובע כי הדת היא קריטריון מפתח בחלוקה לציוויליזציות (להוציא את זו האפריקנית, בעלת החשיבות הקטנה יחסית, שיש סימן שאלה לגבי עצם קיומה). עם זאת, הספר מסתייג וטוען שרק דתות גדולות מספיק במספר מאמיניהן (כשהקטנה שבהן היא דת שינטו של הציוויליזציה היפנית, המונה בערך 120 מיליון מאמינים) יכולה להוות בסיס לציוויליזציה, כגון הנצרות, ההינדואיזם, הבודהיזם והאסלאם.
הרעיונות המובאים בספר > שמונה הציוויליזציות על פי הנטינגטון > ישויות מיוחדות

הציוויליזציה האפריקנית: מרבית החוקרים החשובים של התחום לא נוהגים לכלול את אפריקה שמדרום לסהרה כציוויליזציה בפני עצמה, מלבד ההיסטוריון הצרפתי פרנאן ברודל; עם זאת אין מחלוקת שחלקה הצפוני של היבשת משויך לציוויליזציה האסלאמית. למרות קווי יסוד משותפים מסוימים, אפריקה שמדרום לסהרה היא אזור מפולג שיש בו מספר עצום של זהויות שבטיות. עם זאת, ייתכן שהאזור בכל זאת יתלכד בעתיד לכדי ציוויליזציה אחת כוללת. היסטורית, אתיופיה הייתה ללא ספק ציוויליזציה נפרדת. עם השנים, האימפריאליזם האירופאי הביא לאפריקה יסודות רבים של הציוויליזציה המערבית, כגון הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית והלשונות האירופאיות. לדוגמה, בדרום אפריקה יצרו המתיישבים ההולנדים, הצרפתים ומאוחר יותר גם האנגלים, תרבות בעלת מאפיינים מערביים.
הציוויליזציה היהודית: מרבית החוקרים לדעת הנטינגטון "בקושי מזכירים אותה". ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי מתאר אותה כציוויליזציה שנעצרה, שמוצאה מזו הארמית והסורית, המוקדמות יותר. מבחינה היסטורית, היא מאוד מקורבת לנצרות ולאסלאם. לאורך רוב ההיסטוריה, חיו היהודים בעיקר בציוויליזציה המערבית, בציוויליזציה האורתודוקסית ובציוויליזציה האסלאמית. לדעת הנטינגטון, "מאז הוקמה מדינת ישראל יש לה את כל האביזרים האובייקטיביים של ציוויליזציה: דת, לשון, מנהגים, ספרות, מוסדות, ובית מדיני וטריטוריאלי". לטענת הנטינגטון, חסרה ליהדות זהות סובייקטיבית ברמה מספקת, כלומר הגדרה עצמית המייחדת אותם. כיום כשלושה רבעים מהיהודים מתגוררים בישראל[דרושה הבהרה], והשאר מתגוררים בציוויליזציות רבות אחרות, ולעיתים חלקם מגדירם את זהותם כ"יהדות בשם בלבד והזדהות מלאה עם הציוויליזציה שבתוכה הם יושבים"; עוד הוא טוען, שתופעה זו קיימת בעיקר בקרב היהודים החיים במערב.
המושבות הבריטיות וההולנדיות לשעבר באמריקה הלטינית: מדינות בעלות היסטוריה שונה מזאת של הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית; אך בעלות תרבות משותפת, כאשר המושבות הבריטיות לשעבר מושפעות במידה רבה מהציוויליזציה המערבית. השפה הרשמית בהן היא אנגלית, ובקרב התושבים שם ישנו ריבוי מאמינים פרוטסטנטים (וגם אנגליקנים) לצד אלה קתולים.
הרעיונות המובאים בספר > היחסים הבין-ציוויליזציוניים בפתח המאה ה-21 > דעיכתו של המערב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרעיונות המובאים בספר > היחסים הבין-ציוויליזציוניים בפתח המאה ה-21 > קריאת התיגר האסלאמית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרעיונות המובאים בספר > היחסים הבין-ציוויליזציוניים בפתח המאה ה-21 > קריאת התיגר הסינית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.