אה"מ ניו זילנד (1911)
היסטוריית שירות > 1913 הקפת העולם

בשנת 1912 סוכם כי האונייה תבקר במדינה התורמת שלה כהודאה על מימון בנייתה, כאשר מסלול בסיסי בן תשעה חודשים פותח בחודשים האחרונים של 1912. ניו זילנד נותקה זמנית משייטת סיירות המערכה הראשונה ב-20 בינואר 1913 למשך ההפלגה, כאשר להאלסי ניתן פיקוד עצמאי. תאריך היציאה הראשוני עבר בהדרגה לתוך 1913, כאשר הספינה יצאה לבסוף מהמעגן של הצי המלכותי בדבונפורט ב-28 בינואר לפורטסמות' אליה הגיעה יומיים לאחר מכן.
ב-3 בפברואר 300 גולים ניו זילנדים שאורגנו על ידי סר תומאס מקנזי (הנציב העליון של ניו זילנד בבריטניה) ביקרו באונייה שבה חשפו את הסמל של סיירת המערכה (שהתקבל במתנה על ידי הקהילה הגולה של המדינה בבריטניה). לאחר מכן ביקר המלך ג'ורג' החמישי (בליווי וינסטון צ'רצ'יל וג'יימס אלן (שר האוצר וההגנה של ניו זילנד) ובכירים אחרים ב-5 בפברואר 1913.
ברגע שפמליית המלך עזבה, ניו זילנד העמיסה פחם לפני שעזבה את פורטסמות' ב-6 בפברואר. נערכו עצירות בסנט וינסנט, אסנשן, קייפטאון, סיימון טאון ודרבן בדרום אפריקה ולאחר מכן במלבורן שבאוסטרליה לפני שניו זילנד הגיעה לוולינגטון, ניו זילנד ב-12 באפריל. זה היה תחילתו של אירוע שהתקבל במדינה כשאלפי ניו זילנדים הגיעו לחזות ב"דרדנוט שלנו" ובמידת האפשר לבקר אותה. עבור צוות האונייה פירוש הדבר היה צורך להשתתף במצעד מתמיד של אירועים וחגיגות.
לאחר שהות של 11 יום בבירה, ניו זילנד המשיכה במעלה החוף המזרחי של האי הצפוני לביקור בנאפייר, גיסבורן ואוקלנד, לפני שהפליגה דרומה לביקור בליטלטון, אקארו, שם התאמנה עם אה"מ פיראמוס לפני שהמשיכה לטימארו, נמל אוטגו., Bluff‏, Milford Sound‏, Greymouth‏, Westport‏, Nelson‏, Picton, לפני שעצרה שוב בוולינגטון. משם היא המשיכה במעלה החוף המערבי של האי הצפוני בביקור בוואנגנואי, ראסל וחזרה לאוקלנד אליה הגיעה ב-21 ביוני.
סיירת המערכה קיבלה מתנות רבות בזמן שהותה בניו זילנד, כולל דגל ימי ואת היוניון ג'ק. שני היי -טיקי (תליונים), שנועדו להדוף את הרוע, הוענקו לאונייה. אחת מהן ניתנה על ידי הצופים מוולינגטון ב-13 באפריל. והשני מאת איש העסקים של קרייסטצ'רץ' ק. ג'. סלומן במאי 1913. הוא הפקיד את ההיי-טיקי במוזיאון קנטרברי בשנת 1913 ולאחר מכן משך אותו כמה חודשים לאחר מכן על מנת להשאיל אותו לאונייה בתנאי שיהיה צורך להחזירו למוזיאון קנטרברי אם ניו זילנד תימחק מרשימת הצי.
המתנה הבולטת ביותר הייתה המתנה האישית להאלסי של פיופיו מאורי (חצאית לוחם עשויה מפשתן מגולגל). לפי האגדה, המפקד שנתן את הפיופיו להאלסי, הורה לו ללבוש אותו במהלך הקרב כדי להגן על האונייה וצוותה. ואכן, האונייה תהיה מעורבת בשלושה קרבות ימיים; היא נפגעה רק פעם אחת; ואף אחד מאנשי צוותה לא נהרג.
כתוצאה מביקור זה, הקצינים והצוות של ניו זילנד היו אמורים לשמור על קשר הדוק עם מדינתה התורמת ואזרחיה במשך שנות שירותה והרפתקאותיה היו מלוות מקרוב בעיתוני הדומיניון. אף על פי שאף אחד מהצוות לא היה מאורי, הם היו מבצעים מדי פעם את ההאקה (בו קיבלו הדרכה בזמן שהיו בניו זילנד) באירועים. הקשר המאורי של האונייה נשמר גם על ידי נייר מכתבים רשמי שלה עם "Aotearoa", שהייתה המילה המאורית לניו זילנד.
עד שסיירת המערכה יצאה מניו זילנד מאוקלנד ב-28 ביוני לפיג'י, סך של 376,114 ניו זילנדים ביקרו בכלי השיט במהלך שהותה במדינה, אם כי מקורות אחרים מצטטים 376,086, 368,118 ו-378,068. ההערכה היא שכ-125,000 נוספים הצליחו לראות את האונייה מהחוף או מסירות. באותה תקופה מנתה המדינה מיליון תושבים. סיירת המערכה הפליגה על פני האוקיינוס השקט דרך סובה, פיג'י והונולולו כדי לעגון ב-23 ביולי בבסיס הצי של אסקווימלט באי ונקובר, קנדה.
לאחר יציאתה מאסקווימלט ניו זילנד פנתה דרומה ועצרה במסטלאן, אקפולקו, פנמה סיטי, קייאו, ולפראיסו, פונטה ארנס, לפני שהיא עברה דרך מצר מגלן והמשיכה למונטווידאו, ריו דה ז'ניירו, אחר כך לאיים שונים בקריביים ולבסוף הליפקס, נובה סקוטיה (בקנדה) לפני שהגיעה לפורטסמות' ב-8 בדצמבר 1913 לאחר שהקיפה את העולם.
היא הפליגה 45,320 מיילים, צרכה 31,833 טונות של פחם וביקרו בה 500,151 אנשים במה שהיה המסע הארוך ביותר עד כה על ידי כלי שיט של עידן הדרדנוט. ההפלגה נחשבה להצלחה כזו עד שהאלסי זכה לתואר אבירות על מאמציו.