stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטוביאנקי סטאלינה

| --- | --- |

אוטוביאנקי סטאלינה
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אוטוביאנקי (באיטלקית : Autobianchi)
 שנות ייצור:  1963–1965
 יחידות שיוצרו:  502 
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מודל אחריו:  פיאט 850 ספיידר
 חברת אם:  פיאט
 אורך:  3,670 מ"מ
 רוחב:  1,430 מ"מ
 גובה:  1,240 מ"מ
 משקל:  650 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,000 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר,  767 סמ"ק (מנוע פיאט 600 דגם D) המפיק 29 כ"ס, 948 סמ"ק המפיק 31.1 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  115 קמ"ש
 צריכת דלק:  5.8 ליטר ל - 100 ק"מ
 קשר:  פיאט 600 דגם D
 מעצב:  Luigi Rapi
 
אוטוביאנקי סטאלינה
אוטוביאנקי סטלינה (באיטלקית: Autobianchi Stellina) היא מכונית ספורט קטנה, 2 מושבים, מתוצרת יצרנית כלי הרכב האיטלקית אוטוביאנקי אשר יוצרה בין השנים 1963–1965.
סך הכול יוצרו 502 יחידות.
ב-1968 השתלטה חברת פיאט לחלוטין על חברת אוטוביאנקי.
ב-1969 הועברה אוטוביאנקי לחטיבת לנצ'יה של פיאט.
גרסאות "אוטוביאנקי סטאלינה"

קבריולה - (spyder), (Roadster)
גג פח - קבוע
גרסאות "אוטוביאנקי סטאלינה" > דגמי "אוטוביאנקי סטאלינה"

spyder (דגם עיקרי)
Stellina 800
סדרות "אוטוביאנקי סטאלינה

סדרה ראשונה - יוצרו 343 יחידות
סדרה שנייה - יוצרו 159 יחידות
תמונות

אוטוביאנקי סטאלינה
אוטוביאנקי סטאלינה 800
ראו גם

אוטוביאנקי
פיאט
אוטוביאנקי ביאנקינה
אוטוביאנקי Visconteo
אוטוביאנקי A112
אוטוביאנקי פרימולה
אוטוביאנקי ג'רדיניירה
אוטוביאנקי A111
אוטוביאנקי Y10
אוצר הארפול

אוצר הארפול (באנגלית: The Harpole Treasure) הוא כינויו של אוסף ממצאים אנגלו-סקסונים נדירים שהתגלו בעת חפירות באביב 2022 בהארפול, נורת'המפטונשייר שבאנגליה. האוסף כולל שרשרת המתוארת "התכשיט המעוטר ביותר שנמצא אי פעם". האוסף מתוארך לשנים בין 630 ל-670 ונמצא בקברה של אישה אמידה מהמעמד הגבוה של תקופת הכנסייה הנוצרית המוקדמת. האתר הארכאולוגי תואר כאתר קבורה.
החפירות באתר נערכו במקור לצורך פיתוח פרויקט דיור על ידי חברת Vistry Group. את החפירות הארכאולוגיות ביצעו אנשי המוזיאון לארכאולוגיה של לונדון, בתמיכת RPS Group. הגילוי נמצא בשבוע השמיני של החפירות והוא צולם עבור סדרת הטלוויזיה של BBC,‏ "Digging for Britain", שיועד לשידור בינואר 2023. בחפירות נמצאה כמות משמעותית של יהלומים ומתכות יקרות, כולל מחרוזות יקרות ערך.
ראו גם

אוצר מילדנהול
סאטון הו
תכשיט אלפרד
הערות שוליים

↑  ‘Once-in-a-lifetime’ 1,300-year-old gold and gemstone necklace discovered within internationally significant female burial, MOLA (באנגלית)
↑  "Medieval necklace found near Northampton 'internationally important'". BBC News (באנגלית בריטית). 2022-12-06. נבדק ב-2022-12-18.
אוגוסט וייסמן

| --- | --- |
אוגוסט וייסמן
אוגוסט וייסמן
 לידה:  17 בינואר 1834 פרנקפורט 
 פטירה:  5 בנובמבר 1914 (בגיל 80) פרייבורג, הרייך הגרמני 
 שם לידה:  Friedrich Leopold August Weismann 
 ענף מדעי:  ביולוגיה, גנטיקה, זואולוגיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  הופטפרידהוף פרייבורג 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן 
 מנחה לדוקטורט:  Rudolph Leuckart 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרייבורג 
 תלמידי דוקטורט:  Emilie Snethlage, ריכארד בקר, Alfred Kühn 
 פרסים והוקרה:  מדליית דרווין (1908)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1894)  מדליית דרווין-וולאס (1908)  מדליית קוטניוס (1876)  חבר זר של החברה המלכותית (30 ביוני 1910) 
 תרומות עיקריות
 ניסוח את Germ plasm theory, מחסום וייסמן.
 
אוגוסט פרידריך ליאופולד וייסמן (בגרמנית: August Friedrich Leopold Weismann‏; 17 בינואר 1834 – 5 בנובמבר 1914) היה ביולוג גרמני, חוקר אבולוציה. ארנסט מאייר טען שווייסמן הוא הביולוג האבולוציוני השני הכי חשוב במאה ה-19, מייד לאחר דרווין. וייסמן היה מנהל המכון הזואולוגי והפרופסור הראשון לזואולוגיה בפרייבורג.
ביוגרפיה

וייסמן נולד ב-1834 בעיר פרנקפורט לקונרד ואליס וייסמן. למד רפואה בגטינגן וסיים את לימודיו בשנת 1854.
וייסמן ניסח את Germ plasm theory, תאוריה הגורסת שכל אורגניזם בנוי מתאי גזע, אשר מעבירים מידע תורשתי (תאי מין) ומתאים סומטיים, אשר מבצעים את שאר פעולות הגוף. היחס, כך טען וייסמן, הוא חד-כיווני, תאי המין יוצרים את התאים הסומטיים, אך אינם מושפעים מדבר הנלמד על ידי הגוף או מיכולות שהוא רוכש, ולכן אינם יכולים להעביר מידע זה אל הדור הבא, עיקרון שידוע גם כמחסום וייסמן. עיקרון זה שולל מן היסוד את רעיון הבריאה העצמונית, שהציע ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
מחסום וייסמן עומד בבסיסה של הסינתזה האבולוציונית המודרנית. לדעתו של וייסמן, המקור היחיד למוטציות, שמובילות לברירה טבעית הוא בתאי הרבייה או בתאים שיוצרים אותם. פרסום עיקרון זה הוביל לפרסום מחודש של עבודותיו של גרגור מנדל, על אף שווייסמן היה זהיר לגבי קבלת תורתו של מנדל; מדענים צעירים יותר עשו את הקישור בין העבודות.
לאחר שחתך זנבות של עכברים במשך 22 דורות וביצע הכלאות ביניהם, הראה וייסמן כי כל הצאצאים ללא יוצא מן הכלל נולדו עם זנב. כך הראה שפציעה אינה עוברת בתורשה.
אוגוסט הרבין

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1882 קוובי, צרפת 
 פטירה:  31 בינואר 1960 (בגיל 77) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Auguste 
 מקום לימודים:  École des beaux-arts de Lille 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, ציור, קוביזם 
 זרם באמנות:  קוביזם, abstraction, פוביזם 
 הושפע על ידי:  Pharaon de Winter 
 יצירות ידועות:  Portrait de Madame Herbin 
 
אוגוסט הרבין (בצרפתית: Auguste Herbin‏; 29 באפריל 1882 – 31 בינואר 1960) היה צייר צרפתי.
קורות חיים

הרבין נולד בכפר קוובי שליד הגבול הבלגי למשפחה ממעמד הפועלים. הוא למד ציור בבית הספר לאומנות של ליל. לאחר מכן עבר לפריז שם הושפע מהאימפרסיוניזם ולאחר מכן מהפוביזם. בשנת 1909 עבר לסטודיו בקרבתם של בראק ופיקאסו, ובהשפעתם התקרב הרבין לקוביזם, וצייר את הציור הקוביסטי הראשון שלו בשנת 1913. החל משנת 1917 ואילך החל לצייר ציור מופשט גאומטרי.
אוסטין A40 קאנטרימן

| --- | --- |

Austin A40 Countryman
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Austin Motor Company (אנ')
 שנות ייצור:  1948 – 1956
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 חברת אם:  British Motor Corporation (אנ') (משנת 1952)
 סיווג:  מכונית סטיישן
 אורך:  4,000-4,048 מ"מ
 רוחב:  1,549-1,638 מ"מ
 גובה:  1,613 מ"מ
 משקל:  986-1,040 ק"ג (שנת 1949)  1,025-1,048 ק"ג (שנת 1952)
 בסיס גלגלים:  2,350 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 1,197 סמ"ק המפיק 41 כ"ס  4 צילינדרים בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 1,197 סמ"ק המפיק 43 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  99 קמ"ש
אוסטין A40 קאנטרימן (באנגלית: Austin A40 Countryman) היא מכונית סטיישן מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Austin Motor Company (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1948–1956 בבריטניה.
משנת 1952 Austin Motor Company הייתה בבעלות British Motor Corporation (אנ').
"אוסטין A40 קאנטרימן"

2 דלתות צד קדמיות + דלת אחורית מפוצלת ל-2 (נפתחת לצדדים).
6 נוסעים.
מושב אחורי מתקפל.
עומס - עד 500 ק"ג (בקיפול מושב אחורי).
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 30.7 שניות.
בנוסף, יוצרו דגמים דומים: מסחרי ו-טנדר.
תמונות

"אוסטין A40 קאנטרימן", שנת 1953
"אוסטין A40 קאנטרימן", שנת 1950
"אוסטין A40 קאנטרימן"
"אוסטין A40 קאנטרימן", שנת 1953
"אוסטין A40 קאנטרימן"
ראו גם

אוסטין 10
אוסטין A40 דבון
אוסטין A40 סמרסט
אוסטין A40 ספורט
אוסטין A30
אוסטין A40 פארינה
אוסטין 12
הערות שוליים

↑  "אוסטין A40 קאנטרימן" austinworks.com/utility
↑  "אוסטין A40 קאנטרימן" conceptcarz.com/vehicle/z17291/austin-a40-countryman
↑  "אוסטין A40 קאנטרימן" - מפרט ומידות (שנת 1952) automobile-catalog.com/make/austin/a40_devon_dorset/a40_countryman/1952
↑  "אוסטין A40 קאנטרימן", שנת 1949 - מפרט ומידות automobile-catalog.com/make/austin/a40_devon_dorset/a40_countryman/1949
↑  "אוסטין A40 קאנטרימן", שנת 1948 - מפרט ומידות automobile-catalog.com/make/austin/a40_devon_dorset/a40_countryman/1948
אדליידה מהסן

אדליידה מהסן (בפולנית: Adelajda heska; בגרמנית: Adelheid von Hessen - אדלהייד פון הסן ‏ 1324 - אחרי 26 במאי 1371) הייתה נסיכה גרמנייה, שהייתה בשנים 1341–1368 מלכה-רעיה שנייה בפולין בעקבות נישואיה למלך פולין קז'ימייז' הגדול.
היא הייתה צאצאית לבני רגינר ולענף הסן של בית ברבנט, בתם של הרוזן היינריך מהסן ושל אליזבת מתורינגיה, שהייתה בתו של המרקיז פרידריך הראשון ממייסן מבית וטין.
נישואיה בפוזנן ב-29 בספטמבר 1341 למלך קז'ימייז' נערכו לפי הסכם בין המלך קז'יימיז' לבית לוקסמבורג.
יש מניחים שהמלך הצ'כי קארל מלוקסמבורג רצה להיות בטוח שמלך פולין לא יפול תחת השפעתו של חם יותר חזק שעלול לאיים על האינטרסים של בוהמיה.
נישואים אלה היו השניים עבור המלך הפולני, אחרי מות אשתו הראשונה, אלדונה מליטא.
לאדליידה ולקז'יימיז' לא היו ילדים.
נישואיה לקז'ימייז' לא היו מאושרים, ובן זוגה המלכותי העדיף לגור בנפרד ממנה זמן קצר אחרי החתונה.
ביוגרפיה

אדליידה מהסן נולדה בשנת 1323 ושמה אדליידה ניתן לה לזכר סבתה מצד האב, אדלהייד מראוונסבורג, שהייתה בתו של אוטו השלישי, רוזן ראוונסבורג.
ביוגרפיה > תואר

Z Bożej łaski Królowa Polski - בחסד האל מלכת פולין
ביוגרפיה > מסכת נישואיה

ב-29 בספטמבר 1341, בגיל 17 התחתנה אדליידה בעיר פוזנן עם קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ב-14 שנים מבוגר ממנה, בהתאם להסכם בין המלך הפולני לבית לוקסמבורג. היא הוכתרה כמלכת פולין בקתדרלת פוזנן. אלו היו נישואיו השניים של קז'ימייז', אחרי מות אשתו הראשונה, אלדונה מליטא. הנדוניה של אדליידה הייתה קטנה: אלפיים גרושים פראגיים שלבסוף לא שולמו כלל. קז'ימייז' הביא לה לעומת זאת את חבל סנדומייז' ותכשיטים וחפצי ערך נוספים.
לקז'ימייז' לא נולדו צאצאים ממין זכר. היו לו עד אז שתי בנות מנישואיו לאלדונה מליטא, אליזבת מפולין (1361-1326) וקוניגונדה.
הנישואים בין קז'ימייז לאדליידה לא היו מאושרים, כשהמלך העדיף לגור בנפרד מאשתו זמן קצר אחרי החתונה.
הוא בגד בה עם נשים אחרות. הגלה אותה בארמון מרוחק בז'רנובייץ, על נהר פיליצה, ולא ביקר אצלה, ככל הנראה בטענה שחמיו לא שילם לו את הנדוניה המובטחת.
הכרוניקן יאן דלוגוש סיפר על כך: "על אף היותה נהנית מאספקה הולמת ונדיבה של כל צרכיה, היא סלדה מהשפלתה הכואבת שנמשכה כמעט חמש עשרה שנה, והתקשתה לסבול את היחס המזלזל כלפיה, בעוד שזונות התארחו במיטתה הטהורה והישרה. היא ביקשה מאביה, הלנדגרף היינריך השני - שעדיין היה בחיים - לגאול אותה מהבושה וההשפלה ולהחזירה הבייתה, שמא תמשיך להיות עדה לחיי הפאר של הזונות בחצר. היה ידוע שחרף הנזיפות והעצות של הבישופים ויועציו, לא ויתר בעלה, המלך הפולני קז'ימייז', על חיי ההוללות ואף שקע בהם עוד יותר".
מיחסים למלכה את הקמת הכנסייה הפרוכית של ז'רנובייץ.[דרוש מקור]
בספטמבר 1356 נפרד קז'ימייז' סופית ממנה וערך באופן בלתי חוקי חתונה עם פלגשו כריסטינה רוקיצ'אנה. היא הייתה אלמנתו של הסוחר האמיד מיקלוש רוקיצ'אני, וחיה עד אז בפראג.
אדליידה חזרה להסן. למרות המרחק, היא עקבה אחרי התנהלות ענייניה בבית הדין של קרקוב.
היותו של קז'ימייז' ביגמיסט ורודף שמלות גרם לערעור יחסי המלך עם הכנסייה. קז'ימייז' המשיך בזוגיות עם כריסטינה על אף תלונות אדליידה בפני האפיפיור אינוקנטיוס השישי. לשווא קרא האפיפיור לשלום בית בין בני הזוג המלכותי. גם בישוף קרקוב, יאן בודזאנטה, שלא הסכים עם המלך, קם להגן על המלכה.
בשנת 1363 או 1364 שוב הכריז קז'ימייז' את עצמו כגרוש וב-1365 התחתן עם יאדוויגה ז'גאנסקה. עם זאת לאור המשפט הקאנוני הייתה אדליידה עדיין אשתו החוקית של המלך.
מנישואיו עם אדליידה לא נולדו ילדים והנישואים בוטלו רשמית ב-1368. ידוויגה מז'אגאן, ילדה לקז'ימייז' עוד שלוש בנות.
מכיוון שאדליידה וכנראה גם כריסטינה עדיין היו בחיים, נישואי המלך לידוויגה נחשבו גם הם כ"ביגמיה". הלגיטימיות של שלוש הבנות האחרונות של המלך הפכה לשנויה במחלוקת. קז'ימייז' דאג להכרת חוקיות שתיים מבנותיו - אנה, לימים רוזנת צליה וקוניגונדה, שזכו לברכתו של האפיפיור אורבנוס החמישי ב־5 בדצמבר 1369. את חוקיותה של הבת הצעירה, ידוויגה, הכיר האפיפיור גרגוריוס האחד עשר ב-1 באוקטובר 1371.
ביוגרפיה > שנותיה המאוחרות

אדליידה בילתה את שאר חייה במולדתה הסן. אחרי מותו של קז'ימייז' בנובמבר 1370 עוד נאבקה על זכויות הירושה, ופנתה בסוגיה זו אל האפיפיור גרגוריוס השנים עשר. ב-26 במאי 1371 האיץ האפיפיור במלך לודוויק להחזיר לה את נכסיה. היא נפטרה בהסן באותה שנה, בגיל 47.
דמותה במדיה האמנותית

המלכה אדליידה היא אחת הגיבורות הראשיות בעונה השנייה של סדרת הדרמה ההיסטורית הפולנית ""Korona Królów"
(כתר המלכים), שבה היא מגולמת על ידי השחקנית אלכסנדרה פשסלאב.
לקריאה נוספת

Oswald Balzer: Genealogia Piastów. Kraków 1895, p. 386-387.
P.W.Knoll - The Rise of the Polish Monarchy: Piast Poland in East Central Europe 1320-1370 ,University of Chicago Press, Chicago and London ,
Kazimierz Jasiński: Rodowód Piastów małopolskich i kujawskich. Poznań Wrocław: Wydawnictwo Historyczne, 2001, s. 168–172. ISBN 83-913563-5-3.
Jirí Louda and Michael MacLagan, Lines of Succession: Heraldry of the Royal Families of Europe, 2nd edition (London, U.K.: Little, Brown and Company, 1999), table 133.
Henryk Paszkiewicz : Adelajda. In: Polski Słownik Biograficzny. Vol. 1. 1935, p. 28
Aleksander Semkowicz : Adelajda, Krystyna, Jadwiga, żony Kazimierza Wielkiego. Kwartalnik Historyczny 12. 1898, p. 561-566.
Marek Urbański. Poczet królowych i żon władców polskich, 2006, s.152
הערות שוליים

↑  P.Knoll 1972 עמ' 111
↑  P.Knoll 1972 עמ' 112, 208
↑  באתר The Peerage לפי Jirí Louda and Michael MacLagan]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810557246805606  GND: 1031698930  VIAF: 296356555   WorldCat (עם VIAF): 296356555
אוטוביוגרפיה של יוגי

| --- | --- |

"אוטוביוגרפיה של יוגי",כריכת הוצאה ראשונה,1946
 מידע כללי
 מאת:  פרמהנסה יוגאננדה 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 נושא:  אוטוביוגרפיה 
 הוצאה
 הוצאה:  Philosophical Library 
 תאריך הוצאה:  1946
 מספר עמודים:  538
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת אבן חושן
 תאריך:  2006
 תרגום:  שחר לב
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002658231
 
אוטוביוגרפיה של יוגי, הוא רומן מאת פרמהנסה יוגאננדה (1893–1952), יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 1946. תרגום עברי של הספר הופיע בהוצאת אבן חושן רעננה 2006.
תוכן

הספר הזה הוא רומן אוטוביוגרפי של מורה רוחני הודי, יוגאננדה, המלמד גם יוגה, אך הוא למעשה סיפור חייה הרוחניים של הודו. הוא סיפור של אדם רוחני, שהיה לאחד המורים המובילים בתחום היוגה והמדיטציה בעולם. מנקודת המבט של תלמידיו הרבים במערב, הספר הזה נחשב לקלאסיקה הרוחנית של הודו בעולם המערבי.
הכותב חושף בצורה כמעט נאיבית, כמעט כאילו דיבר על מישהו אחר, את חייו שלו, את הדרך שהובילה אותו להגשמה עצמית, ובמיוחד את המפגשים האמיתיים אותם חווה עם גדולי המורים הרוחניים והיוגים הידועים, והפחות ידועים, של הודו ושל האנושות.
הספר מתאר מערכת יחסים בין תלמיד למורה ברמות שונות. יוגאננדה זוכה לפגוש את גדול המורים, על-פי הידוע במערב, את המהאווטאר באבאג'י, (בדומה למורה אומרם מיכאל איבנהוב, שזכה לסוג של חניכות אצל המהאווטאר באבאג'י). יחסיו של יוגנאננדה עם מוריו, זוהי מערכת ייחודית בה מחבר הספר מתעד בצורה מדויקת את הטוב והרע ביחסי מורה תלמיד. הסופר מתאר את הרגעים בחייו שנשאו בחובם דיכאונות, כאב, מפח נפש וכיצד גבר עליהם. הספר יוצר ניגוד בין ההתנגדות הנחרצת של הוריו לדרכו המיסטית בצעירותו, בעיקר, מול רגעי החסד הנשגבים במחיצתו של מורה דגול הודי.
תולדותיו של יוגי

יוגאננדה נולד בשנת 1893 במשפחה מסורתית ואולי אפילו דתית. היו לו נטיות מיסטיות מגיל צעיר. הוא רצה תמיד להשתייך לשושלת של המאסטרים המסתורית ביותר. ואכן, הוא היה תלמיד שהוריו התנגדו לדרך חייו הסגפנית, ועמדו בדרכו כדי למנוע אותו מרוחניותו. התלמיד הזה זכה להיות תלמידם של המורים הדגולים ביותר בהודו. שרי יוקטשוור, היה המורה הישיר של יוגאננדה, ובעצמו היה תלמידו של להירי מהאסיה, ואילו המורה להירי מהאסיה היה תלמידו הישיר של המהאווטאר באבאג'י.
יוגאננדה ניסה, מספר פעמים, להגיע למנזר אך הוריו התנגדו לניסיונותיו ומנעו אחדים מהם. לכן, בהמלצת המורה שלו, ובמקביל להתנסות ערכית זו באשראם, במשך 10 שנים למד גם לימודים מסודרים ורגילים בבית הספר, כמו כולם. אם כי במקביל המשיך להשקיע את כל יהבו במנזר, ליד מורו המקודש. הוטל עליו לסיים את הבחינות בהצלחה בבית ספר, כמו שאר הילדים, כדי להוכיח יכולותיו, בין היתר גם להוריו, שטעו בו. במספר מקרים מתאר הכותב כיצד משפחתו, שהטילה ספק בדרכו זו, מתחילה להשתכנע, אט-אט, אם בידי ההיגיון הצרוף ואם בידי הניסים והנפלאות שמחוללים המורים והמאסטרים אליהם הצטרף יוגאננדה כבר בילדותו. תחושה פנימית חזקה של שליחות ושייכות לעולם הרוחני, מתעוררת אצלו, ולכן אינו מוכן לוותר על מוריו הרוחניים, בעד שום הון שבעולם. כך הקדיש את כל חייו למען אמונתו וקידש את דרכו המיסטית הרוחנית והיוגית.
הספר מלא בתיאורים מיוחדים, בדגש רב על דרכו הרוחנית של יוגאננדה. אך הוא משלב לתוך המהלך הרוחני, את חיי היומיום, ונותן תחושה ריאליסטית, מטריאליסטית, של המציאות כפי שכולנו, לכאורה, מכירים אותה מניסיוננו על פני האדמה. אך במקביל הוא מעמיד בפנינו אתגר לא קטן, וזו שאלה מרכזית שהוא מפנה אל הקורא במודע או שלא במודע: האם הקורא יצליח להתעלות על עצמו, כפי שיוגאננדה הצליח, ויקבל את אמונתו. האם נאמין לסיפורי הניסים והנפלאות אותם הוא מתאר בפרטי פרטים.
ניסים ונפלאות, לא תיזה אוניברסיטאית

החלק השני ובו מתוארים לפרטי פרטים, הניסים והנפלאות, איננו מתואר בצורה של תיזה אוניברסיטאית או בצורה אינטלקטואלית יבשה. החלק המיסטי האמונתי, הניסים והנפלאות הם כחלק בלתי נפרד מחיי המציאות היומיומיים שלו. הוא מתאר את תגובותיהם של האנשים שהניסים נועדו למענם. כאן נכנסים לתמונה בני משפחתו של יוגאננדה, אשר חווים יחד עמו תהליכים רוחניים מהמדרגה הזו ומהרמה הזו שאנו רגילים להגדיר כניסים ונפלאות. רמה זו של ניסים, אותה הוא מגדיר כאירועים רגילים שכל מאסטר מסוגל לבצע. השינויים שחלו בסביבתו של יוגאננדה, האמונה שהחלה למלא את לבם, היא בעצם הסיבה שהמורים, המאסטרים מוכנים לצאת מגופם, ולעזור להם לשנות את גורלם ולתת להם עוד ועוד הזדמנויות, על מנת שיוכלו להבין את המבנה האמונתי, ואולי גם את המבנה של הבורא. ומדוע האל פועל דרך מורים דגולים? כדי להשיב אליו את ילדיו האהובים. הניסים והנפלאות שמתרחשים בסיפוריו, ככל שיהיו יפים נעימים או מפתיעים, משולבים היטב בחיי הסיפור האוטוביוגרפי של יוגאננדה. מדובר באדם שבנה את מפעל חייו הרוחני עם מאות ואלפי תלמידיו, וזכה להצלחה רבה בעולם המערבי.
בתרבות פופולרית

להקת הרוק המתקדם יס, הוציאה אלבום בשנת 1973 בשם, Tales from Topographic Oceans אשר הרעיון העולה בו הוא מתוך הספר הזה. סולן הלהקה ג'ון אנדרסון קרא את הספר וכך הביא את ההשראה לאלבום. באלבום יש ארבעה שירים ואורך השירים הוא מ-18 דקות עד ל-21 דקות.
לקריאה נוספת

אוריאל זוהר, "להיכנס לאמת של הפנימיות ההודית" (אורכב 08.08.2014 בארכיון Wayback Machine) אתר הוצאת אבן חושן הועתק מאתר SHVOONG בתאריך 21 ביולי 2007.
תומר פרסיקו, "אוטוביוגרפיה של יוגי בשפת הקודש", אתר "לולאת האל", מתאריך 28 בספטמבר 2007.
הערות שוליים

↑  עמוד 459 "קרישנה! דמותו המפוארת של האווטאר הופיעה אפופה אור מסנוור מעל לגג של מבנה נישא העומד בצידו השני של הרחוב". עמוד 460, "החיזיון הנפלא פרץ לפתע אל ראייתי כשהבטתי דרך החלון הגבוה של חדרי".
↑  עמוד 460, "כשישבתי על מיטתי במלון... - שבוע לאחר החיזיון עם קרישנה - האיר אותי אור גדול מן המדיטציה שלי. לעיני הפקוחות והנדהמות השתנה כל החדר והפך לעולם מוזר. אור היום היה לזוהר שמימי. גלים של גיל שטפו אותי כשחזיתי בשרי יוקטשוור בדמות בשר ודם!"
אדלייד ג'ונסון

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1859 פלימות', ארצות הברית 
 פטירה:  10 בנובמבר 1955 (בגיל 96) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות של הקונגרס 
 
אדלייד ג'ונסון (באנגלית: Adelaide Johnson;‏26 בספטמבר 1859 - 10 בנובמבר 1955) הייתה סופרג'יסטית, צמחונית ופסלת. ג'ונסון פעלה בעיקר בארצות הברית ואיטליה, והיא ידועה בעיקר בזכות פסל השיש שפיסלה המנציח את סוזן ב. אנתוני, לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון, נשים מובילות בתנועה הסופרג'יסטית, המוצג בקפיטול האמריקאי.
ראשית חייה

שרה אדליין ג'ונסון נולדה בפלימות', אילינוי לכריסטופר ויליאם ג'ונסון ומרגרט האף ג'ונסון, שהיו הורים למשפחה מרובת ילדים. בגיל צעיר היא שינתה את שמה לאדלייד, מכיוון שלטענתה השם אדלייד היה יותר אלגנטי. היא למדה בבית ספר באזור הכפרי, וכבר מגיל צעיר הראתה סימנים של יצירתיות וכישרון אומנותי. ג'ונסון תיארה מאוחר יותר את שני הוריה כאנשים אומנותיים ואמרה שהם אף פעם לא היו עניים, בניגוד לציפיות ממשפחה כפרית באילינוי.
בשנת 1875, כשהייתה בת 15, החלה ללמוד בבית הספר סיינט לואיס לעיצוב במיזורי. במקביל התגוררה עם אחיה הגדול. בית הספר נועד לחינוך בנות באומנות כדי שיוכלו לעסוק בתחום הפרסום, בו עסקו בעיקר גברים באותה התקופה. מייסדת בית הספר, מרי הנדרסון, היוותה מקור השראה עבור ג'ונסון הצעירה. הנדרסון הייתה פעילה בתנועה לזכויות נשים ומנהיגת הסופרג'יסטיות במיזורי. היא גם האמינה באורח חיים בריא. ג'ונסון הצטיינה במיוחדבגילוף בעץ, וזכתה במקום ראשון על כך בתערוכה של מדינת אילינוי בשנת 1877. אחרי שסיימה את לימודיה, בשנת 1879, ג'ונסון עברה לשיקגו.
פעילותה > לימודיה באירופה

בשיקגו ג'ונסון פתחה עסק קטן לעיצוב ביחד עם האמן אידה מורגן. הם התמחו בעיצוב פנים, ציור וגילוף בעץ. שלוש שנים אחרי שעברה לשיקגו, ג'ונסון נפלה לפיר מעלית ושברה את האגן. היא תבעה את חברת המעליות וקיבלה פיצוי בשווי 15,000 דולרים. באמצעות כספי הפיצויים היא מימנה לימודי אמנות באירופה, הזדמנות שלא הייתה פתוחה בפניה לפני כן. ג'ונסון נסעה ללמוד ציור בגרמניה בשנת 1883 ואז עברה לרומא שבאיטליה ללימודי פיסול בשנת 1884. היא עבדה בסטודיו של ג'וליו מונטה ורדה, פסל איטלקי מפורסם.
פעילותה > תרומתה למאבק לשוויון לנשים

ג'ונסון התחברה לתנועה הסופרג'יסטית לראשונה בשנת 1886, כאשר נכחה בפגישה של הארגון הלאומי לבחירה לנשים National Woman Suffrage Association),NWSA) בוושינגטון די סי. באירוע, הציעו לה להכין פסל של סוזן ב. אנתוני, אחת ממייסדות הארגון. לאורך השנים היא הכינה תשעה פסלים שלה. למרות הסכסוך שהתפחת בינה לבין הארגון, ג'ונסון תמיד התייחסה להכנת הפסלים כזיכרון נעים.
ג'ונסון הגבירה את מעורבותה במאבק לזכויות נשים והפכה את הנצחת הנשים שנאבקו עבור שוויון לאחת ממשימות חייה. בשנת 1890 היא הפכה למנהלת של מועדון ה-WIMODAUGHSIS של וושינגטון די. סי., שם שאמור לחבר בין המילים daughters, mothers, wives ו-sisters. מטרתו הייתה לקדם את הנגישות של נשים לתרבות וחינוכן בנושאי האומנות, מדע וספרות.
בשנת 1892 הוצע לג'ונסון על ידי ה-NWSA להכין פסל של סוזן ב. אנתוני, לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון לתערוכה העולמית של שיקגו. אך היא הרגישה שהתשלום שהוצע לה היה נמוך מדי, לכן אחרי חשיפתו הראשונה בתערוכה היא סירבה להעביר את הפסל לרשות הארגון ושמרה אותו אצלה בסטודיו. מהלך זה הוביל לקרע בשיתוף הפעולה שלה עם ה-NWSA. בשנת 1920, בעקבות ההצלחה במאבק על התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שמעניק זכות הצבעה לנשים, ג'ונסון שיתפה פעולה עם מפלגת הנשים הלאומית (The National Woman's,Party או בקיצור ה-NWP). המפלגה הציעה לה תשלום שהיה מקובל לדעתה עבור עבודתה, והחלה לפסל בסטודיו שלה באיטליה פסל שיש, זהה לפסלה הקודם, גם הוא של סוזן ב. אנתוני, לוקרישיה מוט ואליזבת קיידי סטנטון. את הפסל החליטה להשאיר לא לגמרי גמור, כאשר הבסיס ואחורי הפסל נשארו בצורתו המקורית של השיש. היא החליטה על כך כדי לסמל שאמנם הן הצליחו להביא להענקת זכות הצבעה לנשים, אך המאבק לזכויות נשים עוד לא נגמר. החלטה זו עוררה התנגדות מצד מפלגת הנשים, שרצו פסל יותר מסורתי, אך ג'ונסון הייתה שלמה עם כך ולא שינתה את הפסל.
טקס חשיפת הפסל נערך ב-15 בפברואר 1921, לרגל יום הולדתה ה-101 של סוזן ב. אנתוני, בבניין הרוטונדה של הקפיטול. הפסל, "אנדרטה לחלוצות בתנועה להצבעה לנשים", היה עשוי משלושה חלקים ושקל כמעט 12 טונות. הפסל הופיע עם הכיתוב "מהאישה בהתחלה נמנעה נשמה, אז היא נקראה חסרת מוח, ועכשיו התרוממה, מכריזה על עצמה כישות שיש להכיר בה" ("Woman first denied a soul, then called mindless, now arisen, declaring herself an entity to be reckoned"). נציגות של מעל 70 ארגוני נשים באו לחזות באירוע החשיפה. למרות זאת הרבה נשים מ-NWSA החרימו את האירוע בעקבות מחלוקות העבר עם ג'ונסון ובעקבות בחירותיה האמנותיות הלא מסורתיות. באותו הזמן היו 56 פסלים בקפיטול, ורק אחד מהם חוץ מפסלה של ג'ונסון היה של אישה.
המאבק להחזרת הפסל

מספר שנים אחרי חשיפתו, הפסל הורד למרתף של בניין הרוטונדה. לאורך השנים נעשו ניסיונות רבים שלא צלחו להחזיר את הפסל לתצוגה, שנדחו בטענה שהוא כבד מדי. חלק מהמאמצים אפילו כללו גיוס כספים ציבוריים למימון ההחזרה וגם נמצאה תורמת פרטית שאמרה שתשלם 75,000 דולרים לשם החזרת הפסל, אך רק במאי 1997, שנים לאחר פטירתה של ג'ונסון, הפסל הוחזר לתצוגה בבניין הרוטונדה, ומאז הוא נשאר שם.
חיים אישיים

ג'ונסון הייתה צמחונית מגיל צעיר. היא נישאה בינואר 1896 לאלכסנדר פ. ג'נקינס, איש עסקים בריטי וצמחוני גם הוא. הוא לקח את שם משפחתה, מתוך הטענה ש"זוהי הוקרה לגאונות שלה", ובחתונתם השושבינות היו הפסלים שג'ונסון פיסלה עבור התערוכה העולמית של שיקגו. הם חותנו על ידי אישה, מהלך חדשני ונועז שלא היה נהוג. הזוג התגרש בשנת 1903, ביחסים לא טובים. לא היו להם ילדים.
שנותיה המאוחרות

אף שהגיעה להישג כל כך מכובד, הקריירה האמנותית של ג'ונסון החלה להידרדר החל משנת 1930. היא נאלצה להסתמך על חברים ומשפחה לעזרה כלכלית. היא הייתה מתוסכלת שעבודתה לא מקבלת את ההערכה שהיא חשבה שמגיעה לה. בשנת 1939, היא אפילו גייסה את הציבור לחזות בה בזמן שהיא שוברת ומשמידה הרבה מהפסלים שלה. היא ניסתה להרוויח כסף במספר דרכים - היא ניסתה לקדם החלטה בקונגרס להעניק לה 25,000 דולרים אך לא הצליחה, והופיעה במספר שעשועונים בטלוויזיה, אך לא נחלה הצלחה. היא גם זייפה את גילה וטענה שהיא בת 100 בשביל להשיג עוד פרסום. בשנת 1947 היא עברה לגור עם חברים בוושינגטון די. סי. ג'ונסון נפטרה ב-10 בנובמבר 1955 בוושינגטון די. סי. מהתקף לב. היא קבורה בבית הקברות ההיסטורי של הקונגרס בוושינגטון די. סי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  U. S. Capitol Historical Society, Adelaide Johnson: Artist with Flair, U.S. Capitol Historical Society, ‏2012-03-28 (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Johnson, Adelaide (1859–1955) | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
1 2 3 4 5 6 7 8 9  evanstonhistorycenter, Sculptor Adelaide Johnson: from Illinois, Suffrage 2020 Illinois, ‏2020-07-27 (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8  ARLIS DITTMER, Suffragette sculptor Adelaide Johnson, Herald-Whig, ‏2021-10-24 (באנגלית)
1 2 3  Portrait Monument to Lucretia Mott, Elizabeth Cady Stanton and Susan B. Anthony, Architect of the Capitol
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1117492001  ISNI: 0000 0000 3517 356X  LCCN: n97004036  RKD: 294650  SNAC: w6gq7d92  ULAN: 500335895  VIAF: 21416030   WorldCat (עם VIAF): 21416030