stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמירה על השלום

חיילי או"ם הולנדיים בגבול אריתריאה-אתיופיה
שמירה על השלום מתייחסת לפעולות הננקטות במטרה ליצור תנאים לשלום בר-קיימא.
בין המדינות החברות באו"ם ישנה הבנה כללית כי כוח לשמירה על השלום, שנמצא באזורים בהם הלחימה הסתיימה, יכול לסייע לצדדים ליישם את ההתחייבויות עליהם חתמו בהסכמי השלום. סיוע שכזה יכול לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות וכולל: צעדים בוני אמון, תמיכה אלקטורלית, חיזוק שלטון החוק, ופיתוח כלכלי וחברתי. בהתאם לכך, כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות (ידועים גם בכינוי "הקסדות הכחולות" או "הכומתות הכחולות") יכולים לכלול חיילים, שוטרים ואנשי צוות אזרחיים.
האו"ם אינו הגורם היחיד המשתתף במשימות לשמירה על השלום. כוחות לשמירה על השלום שאינם מקרב האו"ם כוללים את כוח קוסובו של נאט"ו ואת כוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני וכוחות נוספים מטעם האיחוד האירופי כדוגמת EUFOR RCA ברפובליקה המרכז-אפריקאית.
היסטוריה > הקמה

לאחר שמצרים הלאימה את תעלת סואץ, ניסו בריטניה, צרפת וישראל לפתור את הנושא ללא הצלחה. הדבר הוביל למלחמת סיני ב-1956. במהלך פגישה באו"ם ב-4 בנובמבר 1956, הציע הדיפלומט הקנדי לסטר פירסון את הרעיון בשימוש בכוח שמירת השלום החובש קסדות כחולות לזיהוי. מטרת הכוח הייתה לשמור על השלום באזורי סכסוך ולפקח על ההתרחשויות. פירסון הציע כי כל מדינה תקצה חיילים לכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות. זו הייתה המשימה הראשונה של כוח שמירת השלום של האו"ם, וכך נולד רעיון שמירת השלום.
היסטוריה > כוחות שמירת השלום שלא מהאומות המאוחדות

לא כל הכוחות הבינלאומיים לשמירה על השלום הם מטעם האומות המאוחדות. ב-1981 הוקם כוח המשקיפים הרב-לאומי במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, כוח זה פועל עד היום בסיני.
האיחוד האפריקאי פועל על מנת לבנות כוח שמירת שלום אפריקאי במטרה לאכוף את השלום ביבשת. במקרה של רצח עם או הפרת זכויות אדם חמורה, ניתן יהיה לשגר את הכוח אפילו אם הממשלה של המדינה שבשטחה מבוצעות ההפרות תתנגד לכך.
השתתפות בשמירת השלום

מגילת האומות המאוחדות קובעת כי על מנת לסייע בשמירה על שלום וביטחון בעולם, כל המדינות החברות באו"ם נדרשות להקצות כוחות מזוינים למועצת הביטחון. מאז 1948 כ-130 מדינות תרמו כוחות צבא ומשטרה לפעולות שמירת השלום. ההערכה היא כי מיליון חיילים ואזרחים שירתו תחת דגל האו"ם ב-56 השנים האחרונות. נכון ל-2008, 113 מדינות הקצו כ-88,862 חיילים ושוטרים למשימות האו"ם.
נכון לדצמבר 2021, 4,173 אנשים ממעל 100 מדינות נהרגו בעת ביצוע תפקידם במשימות שמירת השלום.
ראו גם

פעולות צבאיות לא-מלחמתיות
מים לדוד המלך

באר מים ליד בית לחם, תחריט מעשה ידי פיליפ וולף משנת 1862
"מים לדוד המלך" הוא פזמון שכתב והלחין עקיבא נוף לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1970, ושרה להקת "הגשש החיוור". השיר לא נכלל בין שלושת השירים הזוכים, אך הוא הפך לאחד השירים המוכרים ביותר של הלהקה. הפזמון, שתוכנו מבוסס על מעשה בתנ"ך, מתאר כיצד שלושה מגיבורי דוד פשטו לעורף האויב על מנת להביא מים לדוד.
שמו של הפזמון נבחר לשמו של התקליט העשירי של להקת הגשש החיוור.
הסיפור המקראי

הסיפור המקראי שהוא הבסיס לפזמון מופיע בספר שמואל ב', פרק כ"ג, הפלשתים שלטו בבית לחם. דוד התאווה למים מבור המים שבבית לחם, עיר הולדתו, וביטא את רצונו בקול. יש המפרשים זאת עקב החום ששרר, יש המפרשים זאת עקב כך שהמים שהיו באמתחתו לא היו ראויים לשתייה ויש המפרשים זאת מפני שרצה מים צלולים מעיר הולדתו:
וַיִּתְאַוֶּה דָוִד וַיֹּאמַר: מִי יַשְׁקֵנִי מַיִם מִבֹּאר בֵּית לֶחֶם אֲשֶׁר בַּשָּׁעַר
בעקבות זאת, שלושה מגיבורי דוד יצאו לבית לחם להביא מים לדוד.
וַיִּבְקְעוּ שְׁלשֶׁת הַגִּבֹּרִים בְּמַחֲנֵה פְלִשְׁתִּים, וַיִּשְׁאֲבוּ מַיִם מִבֹּאר בֵּית לֶחֶם אֲשֶׁר בַּשַּׁעַר, וַיִּשְׂאוּ וַיָּבִאוּ אֶל דָּוִד - וְלֹא אָבָה לִשְׁתּוֹתָם, וַיַּסֵּךְ אֹתָם לַיְיָ
דוד, שהתחרט על שסיכן את חייליו בשבילו, לא הסכים לשתות את המים וניסך אותם לה'.
מבנה הפזמון

הפזמון מרחיב את הסיפור המקראי הקצר למיתוס גבורה, פרי רוחו של מחבר הפזמון. הפזמון כולל שלושה בתים בני ארבע שורות כל אחד, בחריזה צמודה (א א ב ב). לאחר כל בית מופיע פזמון חוזר, שמילותיו נתנו לשיר את שמו:
מַיִם לְדָוִד הַמֶּלֶךְ, מַיִם, מַיִם לְדָוִד,

מַיִם לְדָוִד הַמֶּלֶך, מַיִם לְדָוִד.
כל אחד מגיבורי הסיפור המקראי מקבל חשיפה בשיר. הגיבור הראשון מתאר כיצד מוטט הר שעמד בדרכו, השני טען כי עצר נהר באמירה והשלישי לא אומר דבר, אלא נושא על גבו את הבאר כולה ממחנה פלשתים לדוד המלך.
לקראת סוף השיר, בקטע המסיים את הפזמון, המהווה פרודיה על השיר הרוסי "קלינקה", ניתן לשמוע את שייקה בתפקיד דוד המלך אומר לשלושת הגיבורים "אמרתי וודקה".
תלבושתם של חברי הלהקה

השיר התפרסם בין השאר הודות להופעתם של חברי להקת הגשש החיוור, שהיו לבושים במעין טוניקות. הללו נלקחו מההצגה "ליסיסטרטה", שהופקה בתיאטרון הקאמרי באותו זמן; לדברי ישראל פוליאקוב, בחירה זו נעשתה מתוך מחשבה שבכך תבוטל הופעתם בפסטיבל, שכן השלושה חשבו שרצינותו של אירוע זה אינה עולה בקנה אחד עם אופייה הקומי של השלישייה. בעת ביצוע הפזמון החוזר הניפו חברי הלהקה את ידיהם, ועקב כך בצבצו תחתוניהם. הדעות לגבי ההופעה היו חלוקות - חלק מהצופים תמכו בהופעה המפתיעה, וחלק ראו בה לא-ראויה. יצחק שמעוני, שהיה מנחה הערב בו הופיעה הלהקה עם החצאיות, אמר לקהל לשפוט את השיר בלבד ולא את ביצועו; פוליאקוב סבר כי בעוד במהלך ההופעה הקהל צחק בהתלהבות, הערה זו ציננה את התלהבותו מהשיר באופן בלתי הוגן. עד היום ההופעה הזו הפכה לשם נרדף לפזמון, ומזוהה איתו אף יותר מהמילים.
מסופר שכאשר ראש הממשלה, גולדה מאיר, צפתה בהופעתם, ביצעו השלושה את השיר בלי הטוניקות, שכן המארגנים סברו שזה לא יהיה מכובד להופיע כך. לאחר ההופעה הביעה גולדה את התפעלותה מהם, רק שאלה: "אבל למה לא הופעתם עם החצאיות?".
כביקורת לאלו שביקרו את ההופעה עם הטוניקות והעיבוד ההיתולי, כתבה נעמי שמר את הפזמון "למה צחקה מיכל" על הלעג שהביעה מיכל כלפי דוד כשרקד לפני ארון הקודש בעלותו ירושלימה.
הערות שוליים

↑  12 השירים של פסטיבל הזמר הישראלי תש"ל, מעריב, 15 במאי 1970
↑  זאב רב-נוף, פעם גשש - תמיד גשש, דבר, 8 ביולי 1970
↑  חז"ל בתלמוד הבבלי (מסכת בבא קמא, דף ס', עמוד ב'), מסבירים, כי המים שביקש דוד הם רמז לשאלה הלכתית שנשלחה לבית הדין בבית לחם. ראו: הרב שמואל שפירא, מיהם שלושת גיבורי החיל של דוד המלך?, באתר ynet, 14 ביולי 2010
↑  ישראל (פולי) פוליאקוב מספר על "מים לדוד המלך", באתר יוטיוב, ‏30 באוקטובר 2016
| הגשש החיוור |
| --- | --- | --- |
| שייקה לוי     •     ישראל (פולי) פוליאקוב     •     גברי בנאי | שייקה לוי     •     ישראל (פולי) פוליאקוב     •     גברי בנאי |  |
| סרטי קולנוע | מוישה ונטילטור • פורטונה • ארבינקא • השכונה שלנו • כל ממזר מלך • התרוממות • גבעת חלפון אינה עונה • חמש מאות אלף שחור • שלאגר • הקרב על הוועד |  |
| אמרגן, במאים וכותבים | אברהם דשא (פשנל) • נסים אלוני • יוסי בנאי • מוטי קירשנבאום • שייקה אופיר • אסי דיין • אורי זוהר • נעמי שמר • אפרים קישון |  |
| שירים | מים לדוד המלך • למה צחקה מיכל • אחותי רוחמה • מה הוא עושה לה • אורחים לקיץ • פנס בודד • לו יהי • יש לי חג • זאת שמעל לכל המצופה • הלאה |  |
| ערכים קשורים | ישראבלוף • התרנגולים • הצ'ופצ'יק של הקומקום |  |
להקת הגשש החיוור מבצעת את הפזמון "מים לדוד המלך", כפי ששודר בטלוויזיה הישראלית
ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1880 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  2 ביולי 1941 (בגיל 61) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 תפקיד:  נשיא (1930–1941) 
 בן או בת זוג:  מרתה ביבסקו 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה במסדר לאופולד 
 
ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו (ברומנית: George-Valentin Bibescu‏; 22 במרץ 1880 - 2 ביולי 1941) היה בן אצולה רומני, תעשיין, מחלוצי הנהיגה והטיסה ברומניה, מייסד מועדון המכוניות הרומני, מייסד המועדון האווירי של רומניה, מייסד הליגה האווירית הלאומית של רומניה, מפקד בית הספר לטייסים, נשיא הוועד האולימפי הרומני, חבר הוועד העליון של הבונים החופשיים ברומניה, קצין לוחם בצבא רומניה, נשיא הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה ובעלה של מרתה ביבסקו.
ג'ורג'ה-ולנטין נולד בבוקרשט, בירת רומניה, כבנו השלישי של ג'ורג'ס ביבסקו ונכדו של גאורגה ביבסקו, מי שהיה שליט נסיכות ולאכיה. הוא קיבל בלידתו את שמו של הבן הבכור, שהלך לעולמו. ביבסקו גדל והתחנך בבוקרשט ובפוסדה, שבעמק הפרחובה, שם הקים סבו ארמון.
הוריו

ג'אורג'ס ביבסקו בנם של שליט נסיכות ולאכיה, גאורגה ביבסקו ושל נולד בבוקרשט ב-14 במרץ 1934 וזמן מועט לאחר מכן עבר לצרפת, שם סיים בית ספר תיכון והמשיך את לימודיו בבית ספר צבאי לקציני מטה באקדמיה הצבאית סן-סיר. כקצין צרפתי שירת במלחמה במקסיקו ב-1862, במלחמה באלג'יריה ב-1867 ובמלחמה באלזס ב-1870. הוא נקשר למי שעתידה להיות רעיתו עוד כשהייתה אשתו של קולונל צרפתי, הדוכס Paul de Bauffremont ועל רקע זה היו עימותים ביניהם, שהובילו לדו-קרב.
חייו

ב-1901 פגש את מרתה לאחובר ושני הצעירים היפים והעשירים נמשכו הדדית, ב-24 באוקטובר נחתמו האירוסים. ב-21 ביוני 1902 התחתנו מרתה וג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו וב-27 באוגוסט 1903 נולדה בתם היחידה, ולנטינה. לאחר הלידה המליץ הרופא למרתה להימנע מיחסי מין במשך שנתיים. ג'ורג'ה ביבסקו לקח לעצמו מאהבות ובהמשך נהגה כך גם רעייתו. למרות קשריהם מחוץ לנישואין הם היו ביחסים טובים ותמכו האחד בזולתו בעיתות מצוקה, כך כשמרתה עברה ניתוח ב-1924 וכך לאחר התאונה האווירית של בעלה ב-1931.
בני הזוג התגוררו בארמון של משפחת ביבסקו, בפוסדה, לא רחוק מבית החרושת למלט של משפחת ביבסקו, שנוהל על ידי ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו והכנסותיו היוו עיקר ההכנסה של הזוג. בנוסף לבית החרושת למלט הקים וניהל מפעל לסיד לבן ומפעל לסיד שחור, שתי מנסרות, מחצבות לאבן, כלכר ומרצפות, טחנת קמח, מכרה פחם ועוד, כשכל מפעליו מאוחדים בשם I.P.B. – „ÎNTREPRINDERILE PRINŢULUI G. V. BIBESCU (אי. פ. ב. - מפעלי הנסיך ג. ו. ביבסקו).
ביבסקו הצטיין בקליעה למטרה, לקח חלק בתחרויות הרשמיות והגיע בהן למקום הראשון ב-1903 וקיבל את הפרס היוקרתי "שרשרת המלך" (Lanțul Regelui).
ביבסקו השתתף במרוץ המכוניות האירופאי הראשון, במסלול ז'נבה-בוקרשט וזכה בו. ביבסקו היה אחד משלושת הראשונים שהביאו מכוניות לרומניה והצליח לקבל לוחית רישוי מספר 0B. ב-5 באפריל 1904 הקים והיה נשיא מועדון המכוניות ברומניה, המועדון השישי מסוגו בעולם, שהיו בו 27 חברים, כולל שתי נשים, אחת הנשים הייתה רעייתו, מרתה ביבסקו.
ביבסקו זכה במרוץ מכוניות, הראשון בתולדות רומניה, שנערך במסלול בוקרשט-ג'יורג'יו-בוקרשט ב-1904, הוא עבר את המרחק מבוקרשט לג'יורג'יו (63 קילומטרים) ב-58 דקות.
ב-1908 הצטרף ביבסקו לבונים החופשיים ובמהרה הגיע לוועד העליון של הבונים החופשיים.
הנסיעה לאיספהן

הצטיינותו של ביבסקו בקליעה למטרה, משכה אליו את תשומת ליבו של קרול הראשון, מלך רומניה, שהטיל עליו משימה, להעביר לשאה הפרסי, שזה עתה עלה לשלטון, את העיטור הרומני, "כוכב הדנובה". החיים בפוסדה היו שקטים ומשעממים, לכן ביבסקו שמח לקבל על עצמו שליחות זו. חלק נכבד מהדרך עד איספהן ובחזרה עשו ביבסקו ומלוויו בשיירת מכוניות, אמצעי תחבורה חדשני לאותה תקופה. ביבסקו כלל במשלחת את רעיתו, מרתה ביבסקו, את בני דודיו, הזוג מיכאי ומריה פרקידה, את עמנואל ביבסקו, ששימש גם כמתורגמן מול דוברי הרוסית ואת הטניסאי והסופר הצרפתי יליד שווייץ, ז'אן שופר (Jean Schopfer), שהיה מוכר תחת שם העט קלוד אנט וכתב ספר על הנסיעה הזאת. התלוו גם שלושה מכונאים, אחד שווייצרי, קלר, אחד צרפתי, יוג'ן, ואחד רומני, גיורגי.
החבורה יצאה ב-11 באפריל 1905, ברכבת, מבוקרשט אל ג'יורג'יו ומשם הפליגו בספינה אוסטרית עד גאלאץ, שם המתינו להם שלוש מכוניות, שתיים תוצרת מרצדס ואחת תוצרת פיאט. מכונית מרצדס אחת הייתה בעלת 40 כוח סוס, השנייה בעלת 20 כוח סוס והפיאט בעלת 16 כוח סוס. הם נסעו בדרכים שלא שימשו בעבר למכוניות, אלא לעגלות וכרכרות. מגאלאץ הפליגו בספינה רוסית עד איזמאיל, שם ירדו עם מכוניותיהם וחלק ממטענם, בעוד שחלק נוסף של המטען נשלח עם הספינה לאודסה. הם חצו במכוניות את בסרביה והגיעו לחצי האי קרים, שם ביקרו את מקסים גורקי ששהה שם ביאלטה, במגורים כפויים. הם הפליגו בספינה בים השחור עד בטומי ונסעו בהרי הקווקז דרך טביליסי ובאקו עד שהגיעו ללנצ'ראן, בממלכת פרס, שלושה שבועות אחרי שיצאו מבוקרשט.
המסלול בפרס עבר דרך ראשת, טהראן וקום עד שהגיעו לאיספהן. הם שבו לרומניה דרך קום, טהראן וראשת ובבטומי הפליגו בספינה עד קונסטנטינופול עם עצירה בדרך בטרבזון. מכאן המשיכו בנסיעה דרך חצי האי הבלקני בחזרה לרומניה.
המסע, שהיה חדשני וחלוצי מאוד לתקופתו, עורר סקרנות רבה ונכתבו עליו שני ספרים, שזכו להצלחה, Les roses d'Ispahan. La Perse au automobile (ורדי איספהן. לפרס במכונית), מאת קלוד אנט, שיצא לאור בצרפתית ב-1906 ו-Les Huit Paradis (שמונת גני העדן) מאת מרתה ביבסקו, שיצא לאור בצרפתית, ב-1908.
ביבסקו הטייס

ביבסקו הרחיב את תחומי העניין שלו גם לטייס והביא מצרפת כדור פורח בשם "רומניה" והפליג בו ב-1905. במסגרת התערוכה לרגל 45 שנות שלטון של קרול הראשון, מלך רומניה, ביבסקו עשה מופעי הדגמה לכדור הפורח לפני קהל רב ומפעם לפעם גם לקח בודדים מתוך המון הסקרנים והעלה אותם לאוויר.
תשוקתו של ביבסקו לתחום האווירי ניצתה בילדותו, בפריז, כאשר ראה יחד עם הוריו את הצרפתי לטמן קופץ עם מצנח מגובה 500 מטרים. כשחזרו הביתה חיפש הילד ביבסקו איך לחקות את הצנחן ומצא בביתו שמשיה יפנית גדולה - הוא עלה איתה על אדן החלון של משרד אביו בקומה השנייה וקפץ איתה משם. הילד היה קטן, המטריה גדולה והנחיתה הייתה קלה יחסית, אך במקום תשואות הוא קיבל סטירה חזקה מאימו. ביבסקו ניסה להטיס מטוס מדגם Voisin, שהובא מצרפת, אך ללא הצלחה. ב-1909 הזמין לרומניה, למפגן טיס, את לואי בלריו, שעשה זאת עם מטוס מתוצרתו, שהמריא מההיפודרום הפרטי בבנאסה, שהיה חלק מהקרקעות של דודתו. בניסיון הראשון התרסק המדחף והמנוע התקלקל. כעבור כמה ימים הגיעו ברכבת מצרפת פרופלור ומנוע חדשים. בלריו ביצע ב-18 באוקטובר 3 טיסות מעל בוקרשט, בנוכחות קהל גדול, 5,000 מוזמנים שכללו את יורש העצר של מלך רומניה, שגריר צרפת ברומניה ועוד נכבדים רבים. מחוץ להיפודרום ראו את המפגן עוד 40,000 סקרנים. ביבסקו יצא לצרפת ונרשם לבית הספר לטיס של בלריו שבפו וב-23 בינואר 1910 קיבל רישיון טיס בינלאומי מספר 20. בשנים 1911–1912 ביבסקו היה מפקד בית הספר לטיס בקוטרוצ'ן ועל כך ניתנה לו דרגת לוטננט במילואים וב-16 בינואר 1912 קודם לדרגת קפטן במילואים ברגימנט התותחנים מספר 2 (עוד לא היה חיל אוויר רומני). ב-1920, ביוזמתו של ביבסקו נוסד המועדון המלכותי האווירי של רומניה וביבסקו נבחר להיות סגן נשיא שלו.
ביוזמת ביבסקו הוקמה יחידת הסיור האווירית של רומניה והוא עמד בראשה במהלך מלחמת הבלקן ולאחר מכן במלחמת העולם הראשונה.
ביבסקו הטייס > גביע ביבסקו

ביבסקו ייסד תחרות טיס שנתית בשם "גביע ביבסקו", שבה התחרו בלעדית רק טייסים רומנים וטייסים צרפתים. התחרות נערכה, בהתאם לתקנון, בין 1 באפריל ובין 31 באוקטובר, במסלול בוקרשט-פריז ובחזרה.
ביבסקו הטייס > הטיסה למזרח הרחוק

ב-10 באפריל 1931 יצא ביבסקו לטיסה שיעדה היה המזרח הרחוק, ליתר דיוק העיר סאייגון, שבווייטנאם. הטיסה בוצע במטוס תוצרת פוקר ועם צוות שכלל את המאיור טראיאן בורדולויו, את הלויטננט ראדו בלר ואת המכונאי האנט.
פועלו במלחמת העולם הראשונה

לאחר כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה, ב-1916, הוטל על ביבסקו לפעול יחד עם הבריטים, קולונל תומסון וקולונל גריפיתס ובסיוע של קבוצת חבלנים ויחידה מתוך בטליון רומני, לפוצץ את מתקני ומחסני הנפט הרומניים בעמק הפרחובה, באזור שנכבש על ידי כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגריים.
הפעולות בוצעו בימים 20 ו-21 בנובמבר ו-3 ו-4 בדצמבר 1916 ותוארו על ידי ביבסקו ביומן המלחמה שלו, שפורסם על ידי רעייתו, מרתה ביבסקו, כעבור 50 שנה, ב-1966. על מעשיו אלה הוענק לו, על ידי מלך רומניה, העיטור כוכב רומניה, באפריל 1917. עיטורים נוספים הוענקו לו מטעם צבאות רוסיה, צרפת ובריטניה.
הערות שוליים

↑  Tinerețea Marthei Bibescu - Prințesa și cele opt paradisuri (ברומנית)
↑  S-A ÎNTÂMPLAT ÎN 2 IULIE 1941 (ברומנית)
↑  Scandalul plăcuțelor. De la Bibescu a plecat totul! El a avut primul număr preferențial din România: ”0”. Prefectura Capitalei i-a dat ”prin spate” bucata de metal (ברומנית)
↑  La Perse en automobile עמוד XII (בצרפתית)
↑  Claude Anet, „Trandafirii Ispahanului” (ברומנית)
↑  במקום הוקם בהמשך שדה תעופה גדול, השני בגודלו ברומניה
↑  Bleriot la București (ברומנית)
↑  Hipodromul Băneasa – Templul curselor de cai din România (ברומנית)
↑  George Valentin Bibescu (ברומנית)
↑  AEROCLUBUL ROMANIEI (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810611672705606  BnF: cb150951633 (data)  GND: 131504738  ISNI: 0000 0001 1437 9291  LCCN: no2006098316  VIAF: 12067436   WorldCat (עם VIAF): 12067436 
ביבסקו בבית הספר לטיס בפו
סיפורים מופלאים

| --- | --- |

פתיח הסדרה
 סוגה:  פנטזיה אימה מדע בדיוני
 יוצרים:  סטיבן ספילברג
 בימוי:  סטיבן ספילברג 
 שחקנים:  דני דה ויטו  קווין קוסטנר  כריסטופר לויד 
 פרסים:  פרס אמי להופעת אורח הטובה ביותר של שחקן בסדרת דרמה 
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  45
 הפקה
 מפיק:  סטיבן ספילברג 
 מפיקים בפועל:  סטיבן ספילברג 
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט 
 הפצה:  NBCUniversal הפקות, נטפליקס 
 עורכים:  סטיבן קמפר 
 מוזיקה:  דייוויד ניומן 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  29 בספטמבר 1985 – 10 באפריל 1987
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סיפורים מופלאים (באנגלית: Amazing Stories) הייתה סדרת פנטזיה, אימה, ומדע בדיוני אמריקנית אשר נוצרה על ידי סטיבן ספילברג. הסדרה שודרה במקור בערוץ NBC בין השנים 1985 ל-1987.
כל פרק מתמקד בעלילות שונות, בעיקר בסוגות הפנטזיה והמדע בדיוני, אשר בסופן היה לעיתים קרובות אלמנט הפתעה. בפרקי הסדרה השונים משתתפים שחקנים נודעים רבים בהם קיפר סאת'רלנד, צ'רלי שין, טים רובינס, מארק המיל, ג'ון ליתגאו, פטריק סווייזי, קווין קוסטנר, דייוויד קרדין, דן אקרויד ודני דה ויטו.
הסדרה הייתה מועמדת ל-12 פרסי אמי וזכתה ב-5. על כתיבת התסריט הפרק "The Amazing Falsworth" של העונה הראשונה של הסדרה זכה התסריטאי מיק גאריס בפרס אדגר. התסריט של סרט המדע בדיוני משנת 1987 נס ברחוב שמונה נועד במקור לשמש לבסיס לפרק בסדרה "סיפורים מופלאים", אבל סטיבן ספילברג כה אהב את הרעיון עד כדי כך שהוא החליט להפיק סרט באורך מלא על בסיס התסריט.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בשלהי שנות ה-80.
ראו גם

נס ברחוב שמונה
מיאמי מחלק מוסר

| --- | --- |

 סוגה:  דרמת פשע
 יוצרים:  אנטוני ירקוביץ' 
 שחקנים:  דון ג'ונסון   פיליפ מייקל תומאס   מייקל תובאט   אוליביה בראון   סנדרה סנטיאגו   אדוארד ג'יימס אולמוס
 פסקול:  Miami Vice – Music From the Television Series, Miami Vice Theme 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  מיאמי 
 מספר עונות:  5 
 מספר פרקים:  112 
 הפקה
 מפיקים בפועל:  דיק וולף (מעונה 4)
 הפצה:  NBCUniversal הפקות, הולו 
 מוזיקה:  יאן האמר 
 אורך פרק:  48 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  28 בספטמבר 1984 – 25 בינואר 1990
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מיאמי מחלק מוסר (באנגלית: Miami Vice) היא סדרת דרמת פשע אמריקאית, ששודרה ברשת NBC בין השנים 1984–1990. הסדרה הייתה בסגנון הפילם נוארי, האופנה והמוזיקה. היא זכתה לשבחים ולפרסים רבים כולל פרס אמי, כיום היא נחשב לסדרת קאלט. בישראל היא שודרה בערוץ הראשון בתחילת שנות ה-90.
עלילה

צמד בלשים, ג'יימס "סוני" קרוקט (דון ג'ונסון) ושותפו ריקרדו "ריקו" טאבס (פיליפ מייקל תומאס), נאבקים מול פושעים וסוחרי סמים בעולם התחתון של מיאמי.
שחקנים

ג'יימס (סוני) קרוקט (דון ג'ונסון) - שוטר סמוי, בעבר היה שחקן פוטבול עד שנפצע קשה ונאלץ לסיים את הקריירה שלו בספורט. בהמשך שירת כקצין בדרגת סגן בצבא ארצות הברית, בשורות דיוויזיית הפרשים הראשונה והכוחות המיוחדים, ולחם במלחמת וייטנאם. עם שובו התגייס למשטרה. הוא משתמש בזהוי של סוחר סמים כדי ללכוד את הפושע. רגיל לנסוע ברכב פרארי 365 GTB/4.
ריקרדו (ריקו) טאבס (פיליפ מייקל תומאס) - שוטר אפרו-אמריקאי ניו יורקי לשעבר, שמגיע למיאמי בתור שותפו הזמני של קרוקט ולאחר מכן נעשה קבוע. הוא במהלך חיפושים אחרי הפושע שרצח את אחיו.
מרטין קוסטילו (אדוארד ג'יימס אולמוס) - מחליפו של סלין רודריגז אחרי שנהרג, הוא מנהל את המחלקה המשטרתית של מיאמי והוא זה שבודק את סוני וריקו. בעברו היה סוכן המנהל לאכיפת הסמים במלחמת וייטנאם למשך תקופה קצרה.
סרט

בשנת 2006 יצא סרט בעל אותו שם שמבוסס על הסדרה. בכיכובם של קולין פארל בתור סוני קרוקט וג'יימי פוקס בתור ריקו טאבס.
קגני ולייסי

| --- | --- |

קגני ולייסי
 סוגה:  סדרת דרמה, דרמה משטרתית 
 יוצרים:  ברברה אוודון, Barbara Corday 
 שחקנים:  טיין דיילי (Mary Beth Lacey)  שרון גלס (Christine Cagney)  מג פוסטר (Christine Cagney) 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 מספר עונות:  7 
 מספר פרקים:  125 
 הפקה
 מפיק:  טרי לואיז פישר, April Smith, Peter Lefcourt, יוסף שטרן (שחקן) 
 מפיקים בפועל:  Barney Rosenzweig 
 הפצה:  סרטי אוריון 
 טכניקת צילום:  מצלמה יחידה 
 מוזיקה:  ביל קונטי 
 אורך פרק:  45 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  CBS 
 תקופת שידור מקורית:  25 במרץ 1982 – 16 במאי 1988 
 קישורים חיצוניים
 www.cagneyandlacey.com
 דף התוכנית ב-IMDb
 
קגני ולייסי (באנגלית: Cagney & Lacey) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה ברשת CBS במשך שבע עונות, בין השנים 1982 ל-1988. בדרמה המשטרתית כיכבו בתור צמד בלשיות טיין דיילי ושרון גלס. דיילי גילמה את תפקיד מרי בת לייסי, אשת משפחה ואם עובדת, בעוד דמותה של גלס, כריסטין קגני, היא רווקה ואשת קריירה. במהלך שש שנים ברציפות, אחת משתי השחקניות זכתה בפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה (ארבע זכיות של דיילי ושתיים של גלס), רצף ייחודי בהיסטוריה בכל קטגוריה עיקרית של הפרס. בנוסף, הסדרה זכתה בשני פרסי אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר, וכן בשניים עבור בימוי. גלס גם זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
פיתוח הסדרה

המפיק ברני רוזנצוייג הושפע מהתנועה הפמיניסטית באמצעות בת זוגו, ברברה קורדיי, שהמליצה לו על ספרה של מולי הסקל, From Reverence to Rape. מהסקל למד רוזנצווייג שמעולם לא נעשה סרט מהז'אנר "סרט חבר'ה" של נשים, והוא החליט שהוא יעשה כזה. הוא רצה לקרוא לסרט הקומדיה שלו "ניומן ורדפורד", על שם השחקנים שגילמו דמויות איקוניות בז'אנר, אך שינה את השם מטעמים משפטיים. קורדיי וברברה אוודון כתבו את התסריט, אך אף אולפן לא התעניין בהפקת הסרט. אז השלושה החליטו לנסות לעבד את הרעיון לטלוויזיה, והצליחו לחתום עם רשת CBS.
ליהוק

השחקנית לורטה סוויט שיחקה את תפקיד כריסטין קגני בסרט הטלוויזיה המקורי, שיצא ב-1981. אך כשהסרט פותח לסדרה, היא נאלצה לוותר על התפקיד, כשמפיקי הסדרה M*A*S*H סירבו לשחרר אותה מן מהחוזה איתם. בששת הפרקים הראשונים של הסדרה שיצאה באביב 1982, שיחקה מג פוסטר את תפקיד קגני. פרקים אלה היוו תחליף לסדרה אחרת שבוטלה, ונחשבו למעין "עונה קצרה". כשהרשת החליטה להפיק את הסדרה לעונה נוספת, הם החליטו להחליף את פוסטר, כי ראו בה דמות "אגרסיבית מדי" ולא רצו שהיא תיתפש כלסבית בעיני הצופים. CBS בחרו בשרון גלס לגלם את קגני בעונה השנייה של הסדרה, ששודרה בעונת השידור של 198–1982, ונשארה לאורך חיי הסדרה.
המנהלים ב-CBS קיוו שגלס תגלם את קגני באופן יותר "נשי", והפעילו לחץ על מפיקי התוכנית להפוך אותה לאישה יותר "על רמה", סנובית, מבית אמיד. אך רוזנצווייג וקורדיי סירבו בהתחלה לשנות אותה מהדמות הקשוחה, הצינית, ממעמד הפועלים שהם פיתחו מלכתחילה. באמצע העונה, הם הגיעו לפשרה עם הנהלת הרשת, והוסיפו לדמותה של קגני סיפור רקע לפיו אמה באה ממעמד גבוה יותר, וניהלה מערכת יחסים עם שוטר ממעמד צווארון כחול. לשניים נולדו שני ילדים - כריסטין ובריאן קגני, שגדלו לסירוגין אצל שני הוריהם שבינתיים נפרדו. וכך, על פי הסיפור, לקגני יש ניסיון ואף הערכה לכל הקשור לחיי המעמד הבינוני-גבוה, אך היא חשה חיבור מיוחד לאביה ולסגנון חייו, וכך גם הגיעה לבחירת מקצועה כשוטרת.
הדמויות

אל וקסמן השתתף ככוכב משנה בתפקיד פקד ברט סמואל, הממונה על שתי הבלשות. מרטין קוב וקארל למבלי שיחקו בלשים עמיתים שלהן, ויקטור איסבקי ומרכוס פטרי, בהתאמה. סידני קלוט שיחק את הבלש הוותיק פול לה גרדיה. ג'ון קרלן גילם את תפקיד בעלה של מרי בת, הארווי לייסי, וטוני לה טורה וטרוי סלייטן שיחקו את שני בניהם. ג'ייסון ברנרד גילם את תפקיד סגן פקח מרקט בשתי העונות הראשונות, אך לאחר שהסדרה בוטלה וחודשה, הדמות הוחלפה בסגן פקח קנלמן, שגולם בידי מייקל פיירמן - דמות שנשארה לאורך חיי הסדרה.
בעונה הרביעית, קגני התחילה לצאת עם סמל דורי מקנה (בארי פרימוס) שנאבק בהתמכרות לסמים. לאחר מערכת יחסים סוערת, היא עזבה אותו לטובת דייוויד קילר (סטיבן נאכט), עורך דין מקומי.
שינוי משמעותי בקאסט אירע בתחילת העונה החמישית, כשסידני קלוט נפטר באופן פתאומי באוקטובר 1985. הסיפור עודכן כך שהבלש לה גרדיה יצא לגמלאות ועבר עם בת זוג בת חצי מגילו לחיות בניו ג'רזי. ההפקה השאירה את שמו של קלוט בקרדיטים לכל אורך הסדרה כמחווה של כבוד.
את הדמות של לה גרדיה החליף הבלש ג'ונה ניומן (דן שור), שהיה טיפוס יהיר, ונחשב כמוצלח, אשר היה פופולרי בין הגברים בתחנה, אך לא היסס לדרוך על מי שצריך כדי להתקדם בדרגה. כתוצאה, כריסטין ומרי בת לא הסתדרו עמו, וניהלו איתו יחסים מתוחים. במהלך העונה, ניומן נדלק על כריס אך היא לא הייתה מודעת לכך. ניומן נהיה השותף של הבלש אל קוראסה (פול מנטי), אשר בעצמו היה לדמות קבועה, ומילא את מקום הבלש בעל הניסיון שהיה קודם של לה גרדיה. השותפות הגיעה לסוף טרגי בעונה 6, כאשר ניומן נהרג בתקרית ירי, מיד לאחר שיקבל את דרגת הבלש שכה ייחל לה.
בעונה השישית מגיע לתחנה בלש חדש - מאני אספוסיטו (רוברט הגייס), צעיר למוד חוכמת רחוב שנהיה שותפו של קוראסה. בהתחלה השניים מתנגשים, כי הסגנון הפרוע של אספוסיטו (שאינו מתלבש באופן מכובד כשהוא בתפקיד, אוהב להמר, והוא גרוש שלוש פעמים) הוא ניגוד מוחלט לאופיו של קוראסה, שהוא מחושב, איש משפחה שמרן יותר, ובעל חוש מקצועי מפותח. בעונה זו מספר חברי קאסט משניים עזבו והוחלפו, כולל הוספת שוטרת, והבלשית הראשונה בתחנה חוץ מקגני ולייסי שהייתה במהלך הסדרה - ורנה די ג'ורדן, בגילומה של מרי קלייטון. ג'ורדן היא אם לארבעה ילדים אשר גידלה אותם בעוני כאם יחידנית. עכשיו, בגיל מבוגר יחסית, כאשר ילדיה כולם בוגרים, היא החליטה להגשים את ייעודה המקצועי.
דיק אוניל משחק תפקיד חוזר בתור אביה האלכוהוליסט של כריסטין, צ'רלי קגני, שוטר NYPD לשעבר המרעיף עליה סיפורים מימים עברו. מאוחר יותר בסדרה, גם כריסטין נאבקת באלכוהוליזם.
בעונה הרביעית, מרי בת נכנסת להריון, ובסתיו 1985 הזוג לייסי מקבל את פניה של התינוקת אליס.