stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנסט פהר
עבודתו

במהלך הקריירה האקדמית שלו ועד 2009, פרסם פהר ארבעה ספרים ועשרות מאמרים. עיקר עבודתו עוסקת בתחומי הכלכלה ההתנהגותית, ובתחום הנוירו-כלכלה, ענף מחקר חדש יחסית, הבוחן את ההשפעות הביולוגיות והפסיכולוגיות על קבלת החלטות בכלכלה. מחקריו סוקרים ניסויים שערך על מנת לבחון התנהגות אנשים במצבים שונים, זולתנות, נורמות חברתיות, שיתופי פעולה, ועוד.
מאמריו המצוטטים ביותר של פהר עוסקים בנושא ההוגנות ושיתוף הפעולה בין אנשים, בהם מוצגים ניסויים שערך ומראים כיצד מושפעת קבוצת אנשים אלטרואליסטים בטבעם מנוכחותו של אגואיסט ולהפך, וכיצד מנגנון ענישה מביא לשיתוף פעולה יעיל.
במחקריו, משתף פהר פעולה עם חוקרים מענפים אחרים, בהם ביולוגים, חוקרי מדעי המוח, פסיכיאטרים, פסיכולוגים וסוציולוגים. כך למשל פרסם ב-2005, יחד עם ארבעה חוקרים נוספים, מאמר בביטאון Nature תחת הכותרת: Oxytocin increases trust in humans, בו מתוארים ניסויים שהעלו כי הורמון האוקסיטוצין מגדיל את תחושת האמון בין אנשים. מחקר אחר הראה כי אנשים יעדיפו להעניש כספית משתתפים שאינם משתפים פעולה להשאת התועלת הקבוצתית, גם אם הדבר כרוך באובדן תמורה כלכלית עבור עצמם, מכיוון שהם זוכים ל"תמורה פסיכולוגית", בניסויים אלו הראו הדמאות PET כי חלק המוח האחראי לתחושת הסיפוק, פעיל יותר כאשר הושגה נקמה על ידי ענישה מעין זו.
הערות שוליים

↑  A THEORY OF FAIRNESS, COMPETITION,AND COOPERATION ‏
↑  Oxytocin increases trust in humans אתר Nature
↑  Brain Study Shows Why Revenge Is Sweet אתר נשיונל ג'יאוגרפיק 27.8.04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007340854105171  PLWABN: 9810541861305606  BIBSYS: 2035667  CiNii: DA0284717X  GND: 110967429  ICCU: UFIV127993  ISNI: 0000 0000 8258 4476  LCCN: n88208249  LNB: 000215770  MGP: 214194  NKC: mub20221159453  NLK: KAC202277545  NSK: 000374963  NTA: 073693030  ORCID: 0000-0001-6325-7821  RERO: 02-A003235790  SUDOC: 139136363  VIAF: 69543275   WorldCat (עם VIAF): 69543275
ארנסט וגנר

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1874 איגלוסהיים, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  27 באפריל 1938 (בגיל 63) ווינינדן, גרמניה הנאצית
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 ידוע בשל:  הרציחות במולהאוזן
 מקצוע:  מורה
 תואר:  הוראה
 
ארנסט אוגוסט וגנר (בגרמנית: Ernst August Wagner) (22 בספטמבר 1874 - 27 באפריל 1938) היה רוצח המונים ומצית גרמני, אשר רצח את אשתו וילדיו ב-4 בספטמבר 1931, ונסע לעיירה מולהאוזן בה הצית מספר שריפות וירה למוות בתשעה אנשים נוספים, לפני שהוכה עד אובדן הכרה בידי המון כפרי זועם.
הרציחות

וגנר פתח במסע הקטל שלו ב-4 בספטמבר 1913, בשעה 05:00 בבוקר, לאחר שהכה את אשתו בראשה עם אלה עד שאיבדה את הכרתה, ודקר אותה מספר פעמים רב באזור הגרון והחזה, קורע בכך את העורק התרדמני שלה ומנקב את לבה ואת ריאותיה. בתום וידוי הריגתה נכנס לחדר הילדים בו ישנו באותה העת שני בניו, רוברט וריצ'רד, ושתי בנותיו, קלרה ואלזה, ודקר כל אחד ואחת מהם למוות. מאוחר יותר טען כי קודם לכן הכה אותם בראשם עם אלתו, אך לא היה בטוח בכך. כל קורבנותיו מתו כתוצאה מדימום פנימי.
לאחר שכיסה את גופות בני משפחתו בשמיכות, התפשט מבגדיו ספוגי הדם והתקלח. כשסיים ארז תיק עם שלושה אקדחים (שני אקדחי המאוזר ואקדח תופי קטן), חמש מאות קליעים, צעיף שחור שהיה שייך לאשתו, וחגורה. לפני שעזב השאיר פתק על סף דלת ביתו בו רשם כי המשפחה יצאה לחופשה קצרה בלודוויגסבורג, וכן פתק נוסף על דלתה של שכנתו ובעלת דירתו, גברת סטפר, בו ביקש ממנה להזמין חלב עם שלושים וחמישה פפניג שהוסיף למעטפה.
הוא רכב על אופניו עד לסטוטגרט ועלה על רכבת לכיוון לודוויגסבורג, שם קנה תיק גב והמשיך בדרכו לביתו של אחיו באיגלוסהיים, אליו הגיע בשעה 11:00 בצהריים. לאחר שגילה שאחיו לא שהה בבית באותה העת, שוחח מעט עם אשתו וביקש ממנה לישון הלילה בביתם לאחר שילך להביא את ילדיו ממולהאוזן, ומפני שכאשר יחזור השעה כבר תהיה מאוחרת, יצטרכו להשאיר עבורו את הדלת פתוחה. כשהתפנתה גיסתו לענייניה, החביא וגנר 228 קליעים בערמת חציר בגינה, ועזב לכיוון תחנת הרכבת כשאחיינו ואחייניתו הצעירים מתלווים אליו.
משם עלה על רכבת לכיוון ביטיגהיים ביסינגן והגיע בערך בשעה 01:00 בצהריים. הוא המשיך רגלית אל גרוסכסנהיים ושלח מספר מכתבים לכמה מקרוביו (באחד מהם, אשר היה ממוען לאחותו, רשם: "תבלעי רעל, ארנסט"), לעיתון מסוים, ולפילוסוף כריסטוף שרמפף. לאחר מכן שב לביטיגהיים ולקח את אופניו לבדיקה אצל מכונאי. אחר כך שלח בדואר שני עותקים של האוטוביוגרפיה שלו, אחד מהם לכריסטוף שרמפף. בשעה 19:00 בערב עזב לכיוון מולהאוזן.
וגנר הגיע לגבעות הסמוכות למולהאוזן בשעה 23:00 בערב, שם חגר את חגורתו ולבש כובע קטן לראשו. הוא הוציא את שני אקדחי המאוזר שברשותו, הצעיף השחור, שק מלא בקליעים, ופצירה. אופניו ואקדח התופי שהיו בבעלותו נמצאו מאוחר יותר חבויים היטב בשדה תירס קרוב.
לאחר מכן המשיך לכיוון קווי הטלפון של הכפר בניסיון לחתוך אותם, אך מאחר שהעמודים עליהם היו תלויים היו גבוהים מדי עבורו וגשם כבד החל לרדת, נטש את הרעיון והמשיך לתוך העיירה. תחילה הצית ארבעה אסמים, וכשפניו מוסתרות היטב תחת הצעיף השחור והכובע, החל להסתובב ברחובות ולירות בכל גבר שחצה את דרכו. מאוחר יותר טען כי לא התכוון לפגוע בנשים שנפצעו מהיריות.
סך הכל ירה וגנר כשמונים קליעים ופגע בעשרים אנשים, מתוכם שמונה מתו באופן מידי, וכן בשני בעלי חיים. מספר בניינים נשרפו לאפר לפני שהצליחו תושבי הכפר לכבות את השריפות בעזרת הצבא. קורבן נוסף, ג'ייקוב קנוטזל, נפצע אנושות מהירי ומת כעבור כמה שעות. במהלך הקטל שכח וגנר לטעון את נשקיו ובכך הצליחו שלושה גברים להכותו עם חרמשים וחרבות סיף. הוא ספג פציעות חמורות בפניו ובידו הימנית, וידו השמאלית נמחצה וכמעט נחתכה לגמרי.
תוקפיו השאירו אותו למות כשהוא חסר הכרה ומנוטרל, אולם בשעה 02:00 בלילה מצא אותו שוטר שוכב באמצע הרחוב כשהוא עדיין נושם. כששב להכרה הודה מיד ברצח משפחתו ואמר כי תכנן להתאבד עם סוף המעשה, אך מאחר שאין זה כבר אפשרי, יעריך זאת אם ידונו אותו למוות ויערפו את ראשו. לאחר שהביע דאגה כי אם יישאר במולהאוזן ימות מפצעיו, נלקח בערב 5 בספטמבר לבית החולים בוייהינגן שם נכרתה בלית ברירה ידו השמאלית והוא קיבל טיפול רפואי.
הרציחות > הקורבנות

| --- | --- |
 אנה וגנר, גיל לא ידוע  קלרה וגנר, בת 10  אלזה וגנר, בת 8  רוברט וגנר, בן 6  ריצ'רד וגנר, בן 5  מרי מגדליאנה באדר, בת 10  ג'ורג' פרידריך באוור, בן 64:  יוהאן פרידריך גייזינגר, בן 60  אדולף היינריך קנוטזל, בן 52  יוהאן ג'ייקוב קנוטזל, בן 50  יוהאן ג'ורג' מולר, בן 54  ג'ייקוב פרנץ שמירר, בן 32  כריסטיאן תומאס ווגל, בן 65  כריסטיאן ווידמאייר, בן 68
מאסר ומוות

לאחר מעצרו הועבר וגנר לבית הסוהר בהיילברון, אך בעקבות שתי חוות דעת פסיכיאטריות אשר חשפו את מצבו הנפשי הרעוע הועבר למוסד לחולי נפש בווינינדן בו מת משחפת ב-1938.
לקריאה נוספת

פורסטר, קלאוס; פרספקטיבות ומסמכים שונים הנוגעים למקרה וגנר; הוצאת סינדלינגר-בורהרץ, פריקנהאוזן, 1999 (מסת"ב: 978-3-928812-19-1)
ואן ראדן, רולף; רוצח סבלני, המקרה של ארנסט וגנר והשיח הפוליטי סביבו; אונרסט-ורלג, מונסטר, 2009 (מסת"ב: 978-3-89771-754-1)
בלום, פיליפ; היבשה שעברה טלטלה, 1900-1914; קארל, הנסר-ורלג, מינכן, 2009, עמודים 412–452.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Bruch, Hilde: Mass Murder: The Wagner Case
↑  Neuzner, Bernd & Brandstätter, Horst: Wagner - Lehrer, Dichter, Massenmörder. Frankfurt am Main: Eichborn, 1996 (pp. 53-61)
↑  Philipp Blom: Paranoid hatred: Ernst August Wagner, 1913 - "Appoints me to the executor". In: Süddeutsche Zeitung. July 28, 2011.
↑  Neuzner, Bernd & Brandstätter, Horst: Wagner - Lehrer, Dichter, Massenmörder. Frankfurt am Main: Eichborn, 1996 (pp. 18-23)
↑  Neuzner, Bernd & Brandstätter, Horst: Wagner - Lehrer, Dichter, Massenmörder. Frankfurt am Main: Eichborn, 1996 (pp. 23-30)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12389705f (data)  GND: 119334380  ISNI: 0000 0000 3897 9796  LCCN: n84187021  SUDOC: 032979630  VIAF: 59167140   WorldCat (עם VIAF): 59167140
בית שלום אש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 על שם:  שלום אש 
 מיקום:  בת ים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1955
 תאריך פתיחה רשמי:  1955 
 קואורדינטות:  32°01′27″N 34°44′39″E﻿ / ﻿32.024283822897°N 34.744173229622°E﻿ / 32.024283822897; 34.744173229622
  (למפת גוש דן מוגדלת) בית שלום אש(למפת גוש דן רגילה) בית שלום אש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית שלום אש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית שלום אש
 
בית שלום אש היה ביתו של  הסופר שלום אש, וכיום משמש כמוזיאון וכבית תרבות, בו מתקיימים סיורים, מפגשים וסדנאות כתיבה. הבית נבנה במרכז העיר בת ים בשנת 1955 עבור אש ורעייתו מתילדה וביוזמת המועצה המקומית והעומד בראשה, דוד בן ארי. לאחר מותו של אש ב-1957, הפך הבית למוזיאון ולבית תרבות, ושוקם בשנת 2019.
היסטוריה

אש היה סופר יידיש מוכר באותה התקופה. הוא כתב את המחזה "אל נקמות" שזכה לפרסום רב, ובשנת 1947 זכה בפרס אניספילד-וולף על היצירה שכתב שנה קודם, "East River".
דוד בן ארי, ראש עיריית בת ים, זיהה את הפוטנציאל הטמון באש, ובמפגש אקראי עימו הציע לו להתגורר בעירו. עקב השיחה, בשנת 1954 בנתה עיריית בת ים בית עבור שלום ומתילדה אש. המבנה בן קומה אחת מוקף חצר, תוכנן על ידי מחלקת ההנדסה של המועצה בהתאם לתוכניתו של אש. המבנה כולל סלון, חדר עבודה, חדר שינה (שכיום משמש כארכיון) ומטבח.
אש הביא אל הבית את הספרים שלו, הכלים שלו ורבים מכתבי העת שלו. ב-10 ביולי 1957, במהלך ביקור אצל בתו "רות" בלונדון, הוא נפטר באופן פתאומי. מתילדה, אשתו של אש, לא שבה עוד אל הבית, ובצוואתה הורישה אותו כדי שישמש כמוזיאון ליצירותיו הספרותיות.
לאחר 60 שנה של פעילות, הבית שוקם וחודש, וב-2019 נפתח מחדש. כיום מוצגים בו כתביו של אש ואוספיו האישיים, בהם עבודות אמנות של אמנים נוספים ופריטי יודאיקה.
הערות שוליים

1 2 3  בית שלום אש, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
1 2 3 4  Felix007.com, מובי: מוזיאוני בת ים - בית שלום אש, באתר moby.org.il
1 2  שווה ביקור: לאחר תהליך שימור ממושך בית 'שלום אש' בבת ים נפתח למבקרים, באתר mynetbatyam, ‏2019-04-03
↑  East River, Anisfield-Wolf Book Awards (באנגלית אמריקאית)
↑  East river : a novel / Sholem Asch ; translation by A.H.Gross | Sholem Asch 1880-1957 (Gross, A. H. ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  בית שלום אש, בת ים - טיקצ'אק, באתר tickchak.co.il
↑  גדעון קוץ, סיקור מותו של שלום אש בעיתונות הישראלית
↑  בית שלום אש, באתר batim il
ארנסט פון אופן

| --- | --- |

ארנסט פון אופן
 לידה:  3 בפברואר 1859 מחוז הם, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 פטירה:  21 במאי 1945 (בגיל 86) גוסלאר, גרמניה תחת שלטון בעלות הברית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1878–1919 (כ־41 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-21  מפקד הקורפוס ה-21 מפקד הקורפוס ה-2
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
   פור לה מריט
 
ארנסט פרידריך אוטו פון אופן (בגרמנית: Ernst Friedrich Otto von Oven‏; 3 בפברואר 1859 – 21 במאי 1945) היה גנרל גרמני אשר פיקד על יחידות צבא שונות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

אופן נולד ב-3 בפברואר 1859 במחוז הם בממלכת פרוסיה. כיום באזור מחוז ארנסברג במדינת נורדריין-וסטפאליה. ב-1878 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-91 (אולדנבורג). ב-14 בפברואר 1880 הועלה לדרגת לויטננט ולאחר שלמד באקדמיה הצבאית הפרוסית הועלה לדרגת אובר-לויטננט והוצב במטה הכללי. ב-1893 הועלה לדרגת האופטמן. ב-1903 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-8 (התורינגי), ובהמשך הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט והוצב ברגימנט הרגלים ה-27 (המגדבורגי ה-2 - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה). ב-7 באוגוסט 1908 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-38 (שלזיה - גנרל-פלדמרשל גראף מולטקה).
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

ב-2 באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה למפקד הדיוויזיה ה-21. הדיוויזיה שלו נכללה במסגרת הקורפוס ה-18 אשר היה חלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הוא השתתף בכיבוש לוקסמבורג, בפלישה הגרמנית לבלגיה ובפלישה לצרפת. ב-27 בינואר 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1916 הוא השתתף בקרב ורדן ובקרב על הסום, ובתחילת 1917 מונה למפקד הקורפוס ה-21 והועבר לחזית המזרחית. הוא השתתף בבלימת מתקפת אגם נארוץ' ולאחר מכן הוחזר לחזית המערבית. הקורפוס שלו לחם בקרבות במסגרת פלגת הארמייה A ופלגת הארמייה B. הוא נפצע במהלך מתקפת מז-ארגון, אולם המשיך לפקד על הקורפוס ועל כך עוטר ב-25 באוקטובר 1918 בעיטור הפור לה מריט.
ביוגרפיה > אחריתו

לאחר שביתת הנשק בנובמבר, הוא הוביל את חייליו חזרה לגרמניה והצטרף לרייכסווהר. ב-1919 הוא מונה לראש אגף המבצעים והוביל את חיילי הרייכסווהר שהשתתפו בכיבוש הרפובליקה הסובייטית הבווארית. ב-23 ביוני של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-2 והוצב בגבול עם פולין. עם המעבר לצבא של 200,000 איש, אשר נכפה על גרמניה לאחר המלחמה, ב-30 בספטמבר פורק הקורפוס ה-2. אופן ויתר על תפקידיו ופרש מהצבא, ובתמורה דרש וקיבל דרגה של גנרל חיל הרגלים. הוא נפטר ב-21 במאי 1945 בעיר גוסלאר בגיל 86.
בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו

בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו (גרמנית: Bathildis von Nassau‏, 29 בדצמבר 1837 - 24 בנובמבר 1916), הייתה אשתו של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה.
ביוגרפיה

בטילדיס נולדה בדסאו ב-29 בדצמבר 1837, לפרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק.
ב-30 במאי 1862 התחתנה בטילדיס עם וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, בנו של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 8 ילדים. ב-10 בפברואר 1902 מתה בטילדיס בטירת נאכוד, והיא בת 64 שנים.
משפחתה

ב-30 במאי 1862 התחתנה בטילדיס עם וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1864–1946), התחתנה עם וילהלם השני, מלך וירטמברג
פרנץ יוזף, נסיך שאומבורג-ליפה (1865–1881)
פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה (1868–1945), התחתן עם לואיז, נסיכת דנמרק
אלברכט, נסיך שאומבורג-ליפה (1869–1842), התחתן עם אלזה, דוכסית וירטמברג
מקסימיליאן, נסיך שאומבורג-ליפה (1871–1906), התחתנה עם אולגה, דוכסית וירטמברג
בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה (1873–1962), התחתן עם פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט
אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1875–1971), התחתן עם ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג
אלכסנדרה קרולינה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1879–1949)
ארנסט פון לייזר

| --- | --- |

ארנסט פון לייזר
 לידה:  18 בנובמבר 1889 שטגליץ, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  23 בספטמבר 1962 (בגיל 72) גראשטדט, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1909–1945 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-269   מפקד הקורפוס ה-26   מפקד הקורפוס ההררי ה-15   מפקד הקורפוס ההררי ה-21
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
ארנסט פון לייזר (בגרמנית: Ernst von Leyser;‏ 18 בנובמבר 1889 – 23 בספטמבר 1962), היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה. היה בין המורשעים במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה שביצע במהלך המלחמה נגד הפרטיזנים ביוגוסלביה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון לייזר נולד ב-18 בנובמבר 1889 בשטגליץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית (כיום חלק מברלין). בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, ולאחר מכן הועבר לרגימנט המילואים של המשמר ה-1, עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה. בהמשך מילא פון לייזר תפקידים שונים בחטיבת המילואים של המשמר ה-1, וב-15 ביולי 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון לייזר לרייכסווהר, ובשנת 1921 פרש מהצבא, התגייס למשטרה, ומילא בה תפקידים שונים, ובשנת 1922 הועלה לדרגת מיור. באביב 1935 הצטרף פון לייזר לורמאכט, והועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-77. ב-6 באוקטובר 1936 מונה פון לייזר למפקד גדוד הנ"ט ה-2, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה מונה פון לייזר למפקד רגימנט התחלופה ה-6, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-6 בעתודת הארמייה הראשונה, וב-25 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-169. במהלך המערכה על צרפת לחם פון לייזר עם הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-68 במסגרת הקורפוס ה-7, וב-1 בפברואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1941 מונה פון לייזר למפקד הדיוויזיה ה-269, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-18 בספטמבר 1941 קיבל פון לייזר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 בדצמבר 1942 הועלה פון לייזר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-14 באפריל 1943 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בנובמבר 1943 מונה פון לייזר למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, ונלחם נגד הפרטיזנים ביוגוסלביה. ב-20 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21. ב-29 באפריל 1945 פרש פון לייזר מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשפט פון לייזר במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוגוסלביה: רצח שבויי מלחמה ואזרחים. ב-1947 נדון ל-10 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר פון לייזר בגארשטדט עד למותו ב-23 בספטמבר 1962.
בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה

בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Bathildis, Prinzessin zu Schaumburg-Lippe; ‏21 במאי 1873 - 6 באפריל 1962), הייתה אשתו של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט.
ביוגרפיה

בטילדיס נולדה ב-21 במאי 1873 בארמון ראטייבוריצ'ה שבבוהמיה, לוילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולבטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-9 באוגוסט 1895 התחתנה בטילדיס עם פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 4 ילדים. בשנת 1912 הקיה בטילדיס ארגון סעד לילדים נכים. ב-13 בנובמבר 1918 התפטר בעלה פרידריך מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 קיבל פרידריך את טירת ארולזן, שם התגורר עד מותו בשנת 1946, וב-6 באפריל 1962 מתה שם בטילדיס.
משפחתה

ב-9 באוגוסט 1895 התחתנה בטילדיס עם פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט (1896–1967)
מקס, נסיך ולדק ופירמונט (1898–1981)
הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט (1899–1948), התחתנה עם ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג
גאורג וילהלם, נסיך ולדק ופירמונט (1902–1971)
ארנסט פון הוינינגן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בספטמבר 1849 אונקל, ממלכת פרוסיה פרוסיה
 פטירה:  11 במרץ 1924 (בגיל 74) באדן-באדן, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1868–1918 (כ־50 שנה)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-30   מפקד הקורפוס ה-14
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת–פרוסיה   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול של מסדר העיט האדום  מסדר אלברט 
 
ארנסט פון הוינינגן (בגרמנית: Ernst von Hoiningen; 23 בספטמבר 1849 – 11 במרץ 1924), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון הוינינגן נולד ב-23 בספטמבר 1849, באונקל שהשתייכה לממלכת פרוסיה. בשנת 1868 התגייס פון הוינינגן לצבא הפרוסי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-8 (הרייני ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה. בהמשך מילא פון הוינינגן תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1893 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-132 (אלזס ה-1), ובשנת 1894 מונה לראש מטה הקורפוס ה-16. בשנת 1897 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-115 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-1), ובשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד החטיבה ה-59. בשנת 1903 הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-30, ובשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-14.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון הויניגן מפקד הקורפוס ה-14 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית. הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. ב-31 באוגוסט 1914 מונה פון הוינינגן לתפקיד בקורפוס המילואים ה-3, שכבש את העיר אנטוורפן, ולאחר מכן מונה לנספח צבאי בבלגיה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה פרש פון הוינינגן לביתו, וב-11 במרץ 1924 מת בביתו שבדרמשטאדט.
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
ארנסט פום ראט

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1909 פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 נרצח:  9 בנובמבר 1938 (בגיל 29) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Ernst Eduard vom Rath 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
ארנסט פום ראט (בגרמנית: Ernst vom Rath‏; 3 ביוני 1909 - 9 בנובמבר 1938) היה דיפלומט גרמני בפריז, שרציחתו ערב מלחמת העולם השנייה הייתה העילה לפרוץ סדרת הפרעות שנודעה כ"ליל הבדולח".
ביוגרפיה

פום ראט נולד בפרנקפורט בשנת 1909 לדיפלומט בכיר. הוא למד משפטים בפרנקפורט, והצטרף למפלגה הנאצית ב-1932. באפריל 1933 הצטרף לשורות האס אה (SA), וב-1934 התקבל לשירות החוץ כמתמחה במחלקה המשפטית. בפברואר 1935 נשלח לשמש מזכיר אישי של דודו, רולנד קסטר, שהיה שגריר גרמניה בצרפת. ב-1936, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הקונסולריות, נשלח לתפקיד בקונסוליה הגרמנית בכלכותה, הודו. מסיבות בריאותיות נאלץ לחזור מהודו לגרמניה במרץ 1938, וביולי אותה שנה מונה למזכיר זוטר בשגרירות גרמניה בפריז.
ב-7 בנובמבר 1938 נורה בתוך השגרירות ונפגע משלושה קליעים בבטנו, בידי הרשל גרינשפן, פליט יהודי בן 17 ששהה בפריז. אדולף היטלר שלח שני רופאים בכירים לפריז לטפל בו, בהם רופאו האישי ד"ר קרל ברנדט, אך כעבור יומיים מת פום ראט מפצעיו. עם הידיעה על מותו העלה אותו היטלר לדרגת מזכיר ראשון בשגרירות. התאריך היה יום השנה ה-15 לציון הפוטש במרתף הבירה, ובחגיגות שהתקיימו באותו יום במינכן אזכרו היטלר וגבלס את פום ראט כ"מרטיר" וקראו לתגובה כנגד היהודים. בכך נתנו השלטונות הנאצים את האות להתפרצות "ספונטנית" של סדרת פוגרומים כנגד היהודים ברחבי גרמניה בליל 9 בנובמבר 1938, שנודע מאז בשם ליל הבדולח.
הגרסה הרשמית לרצח היא כי מדובר בהתנקשות פוליטית, וכי בין פום ראט לגרינשפן לא הייתה היכרות קודמת. גרינשפן ירה בגרמני הראשון שנקרה על דרכו כדרך להביע את מחאתו על היחס ליהודים בגרמניה, וייתכן שאף סבר שהוא מתנקש בשגריר גרמניה בצרפת. בצד אותה גרסה, קיימת תאוריה נוספת והיא כי בין גרינשפן ופום ראט הייתה היכרות קרובה ואינטימית, שעמדה ברקע הרצח. פום ראט טופל במכון הרדיולוגי של ברלין כנגד מחלת המין זיבה (Rectal Gonorrhoea) ועל פי עדויות, היה דמות מוכרת בקהילה ההומוסקסואלית של פריז, והיו שכינוהו "מאדאם אמבסדור" וכן "נוטר דאם דה פארי" ("גבירתנו מפריז" כשם הקתדרלה המרכזית בעיר). הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, הומוסקסואל בעצמו, מעיד ביומנו שהכיר היטב את פום ראט שהשתעשע עם "היהודי הקטן, רוצחו".[דרוש מקור] בגרסה זו, נרצח פום ראט בגלל אי עמידתו בהבטחתו להסדיר למאהבו גרינשפן אשרת ישיבה בצרפת. בשלב מסוים טען פרקליטו של גרינשפן כי מריבת אוהבים הייתה ברקע הרצח, אך ייתכן שעשה זאת כתרגיל משפטי למניעת משפט ראווה שיציג את הרצח כפוליטי.
על פי מקורות אחדים, פום ראט היה אנטי-נאצי, או לפחות נחשד על ידי הגסטפו ככזה, והיה תחת מעקב טרם רציחתו.
במאמר מפורט שפורסם בעיתון הרפואה והתבסס על דו"ח הנתיחה הפתולוגית ומאמרים שפורסמו בנושא זה הועלה החשד כי פום ראט לא מת מהפציעה וכי הנאצים רצו במותו בגלל היותו הומוסקסואל שטופל במחלת מין על ידי רופאה יהודיה ונחשד בשיתוף פעולה עם הביון הצרפתי. היטלר שלח לפריז את רופאו האישי קרל ברנדט עם הוראה שעל פום ראט למות. ברנדט נטל את האחריות לטיפול על פום ראט מידי הצוות הצרפתי ונקט במספר פעולות שהביאו למותו לאחר שכבר התאושש יפה מהניתוח.
ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פלקישר באובכטר": "היהודי גרינשפן היה נציג היהדות. הגרמני פום ראט היה נציג העם הגרמני. בפריס ירתה אפוא היהדות בעם הגרמני".
גופתו של פום ראט הועברה לגרמניה ב-17 בנובמבר 1938. הלווייתו הממלכתית, שאורגנה היטב כאירוע תעמולתי, התקיימה בדיסלדורף בנוכחות היטלר וראשי המשטר הנאצי. בהלוויה נאמר כי פום ראט "שילם בדמו את מחיר המלחמה שהכריזה היהדות העולמית על הרייך השלישי".[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה, א-ו, ירושלים: הוצאת יד ושם, תש"ן 1990.
שאול שאשא וחב': ירי חודר לבטן בגבר צעיר - מה גרם למותו של ארנסט פון ראט?; הרפואה כרך 52 חוברת,11 עמ' 667 - 670, נובמבר 2013.
הערות שוליים

↑  שאול שאשא וחב': ירי חודר לבטן בגבר צעיר - מה גרם למותו של ארנסט פון ראט?; הרפואה כרך 52 חוברת,11 עמ' 667 - 670, נובמבר 2013.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 316.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511635905171  BnF: cb17779988p (data)  GND: 128518006  ISNI: 0000 0000 3974 9933  LCCN: no97060720  SUDOC: 192604406  VIAF: 3527417   WorldCat (עם VIAF): 3527417
אפר פחם

אפר פחם הוא תוצר שריפת הפחם. בעבר היווה חומר פסולת והיום משמש בעיקר כחומר גלם בבניה ותשתית.
ייצור ותכונות

אפר פחם הוא תוצר של שריפת פחם. אפר הפחם הנוצר משריפת פחם שוקל בין 4%-15% ממשקל הפחם בהתאם לסוג הפחם. בישראל, משקל אפר הפחם הוא כ-10% ממשקל הפחם שנשרף. אפר הפחם מורכב בעיקר מסיליקה, אלומינה, מגנזיום, וסידן. כן יש בו מעט תחמוצות ברזל ויסודות רעילים ויסודות רדיואקטיביים בשיעור נמוך.