אלכסנדר מילראן
קורות חיים > 1920: ראשות הממשלה

בהתחשב בגילו המתקדם ובהפסדו לפול דשאנל בבחירות לנשיאות בינואר 1920, התפטר קלמנסו מראשות הממשלה. הנשיא היוצא פואנקרה התעקש, שמילראן יחליף את קלמנסו ויקים ממשלה חדשה. ב-20 בינואר הקים מילראן ממשלה חדשה המורכבת מ-15 שרים ו-10 תת-מזכירי משרדים. ממשלתו של מילראן התבססה על רוב נוח. ב-18 בפברואר, בהתאם לנוהל הפוליטי, התפטר מילראן מראשות הממשלה ומיד לאחר הכרזת ההתפטרות שלו ופיזור הממשלה שלו מינה אותו הנשיא דשאנל מחדש, וממשלת מילראן שבה עם שינויים קלים. בנוסף להיותו ראש ממשלה ירש מילראן את קלמנסו גם במשרד החוץ.
מילראן היה מרוכז בעיקר בנושאים חברתיים בממשלתו. בניגוד למצע הפלג הימני שבממשלתו, מילראן קידם חיזוק הסמכויות של התאגדויות הפועלים והתיר מעורבות של נשים. מילראן כשל בניסיונו להעביר חקיקה אשר נועדה להסדיר כי שביתות לא יצאו לפועל לפני פסק דין בוררות וזאת עקב התנגדות לחקיקה מימין ומשמאל. בסוף פברואר 1920 פעל בחריפות נגד שביתת עובדי רכבות כאשר השתמש במעצרים המוניים, הגבלת תנועה וגישה לספקה ועוד. אולם מילראן סירב לתקוף את הזכות להתאגדות, ארגן מחדש את מערכת הרכבות, העניק מענקים לעובדי הרכבת והוציא מהפעילות גורמים חשודים בפעילות מהפכנית.
ברמה התקציבית, למרות התרומה של פיצויי המלחמה, ההוצאות על השיקום, הפיצויים והתרומות עבור אלזס-לורן הביא לגירעון של כ-30 מיליארד פרנק. על פניו, מילראן ניסה לגייס הלוואות ממדינות שנותרו נייטרליות במהלך העימות, אך לבסוף ויתר על מדיניות זאת לטובת מדיניות צנע, שנתמכה בידי שר האוצר, פרדריק פרנסואה-מרסל. באלזס-לורן וצפון-מזרח המדינה סבל מילראן מחוסר פופולריות עקב איטיות הפעילות הממלכתית. ראש הממשלה הכיר בפומבי בחסרונות המערכת הביורוקרטית, בפרט בבעיות התיאום בין משרד האוצר ובין "האזורים המשוחררים". בהקשר זה, הוא הכריז על השקת חברות שיאכלסו משפחות עובדות עם סיוע ממלכתי, האיץ את הליכי הערכת נזקי המלחמה וסירב לתת מענה נוח לבקשתו של פרנסואה-מרסל לצמצם את תקציב ההוצאות על האזורים. ברמה המנהלית ניסה מילראן לשוב למצב שלפני המלחמה על ידי ביטול ועדת המלחמה, מהלך שגרר אחריו קשיים ביורוקרטים אותם לא הספיק לפטור בזמן כהונתו.
בבחינת מדיניות חוץ ראה מילראן בבריטניה את בעלת הברית הגדולה ביותר של צרפת וזאת על אף חילוקי דעות עם ראש ממשלתה דייוויד לויד ג'ורג' בעניין שאלת גרמניה. מספר פעמים הביע מילראן צער על מדיניות ההתבודדות של ארצות הברית. לשם מניעת התפשטותן של רפובליקת ויימאר וברית המועצות הוא פנה לחיזוק היחסים עם פולין, צ'כוסלובקיה רומניה, אך שמר על מרחק מהונגריה. עלייתו של מילראן לשלטון הגיעה עם תחילת החלת חוזה ורסאי, בעוד גרמניה התקשתה למלא אחר ההוראות שהוכתבו לה, אך מילראן סירב להתערב ב"ענייני הפנים של גרמניה." רק לאחר הפוטש של קאפ וחדירת כוחות גרמנים לאזור המפורז של חבל הרוהר הורה מילראן על כיבוש צבאי של חמש ערים גרמניות ורק בלחץ שאר מדינות ההסכמה שב למשא ומתן עם גרמניה.
מילראן שנא קומוניזם וקרא להתערבות נרחבת יותר במלחמת האזרחים ברוסיה. עם מינויו לראשות הממשלה כבר הייתה התנועה הלבנה על רגלה האחורית, ומילראן זעם על נטישת אלכסנדר קולצ'ק, ממנהיגי הלבנים במלחמה, בידי חיל המשלוח הצרפתי. באוגוסט הניע חיל משלוח לתמיכת כוחותיו של פיוטר וראנגל והכיר בממשלת דרום רוסיה. במטרה הכפולה לשמור על שלמותה הטריטוריאלית של פולין ולהחליש את רוסיה הסובייטית, צרפת עסקה במלחמה הסובייטית-פולנית. "נס הוויסלה", נקודת המפנה של המלחמה בה השתתף הגנרל מקסים וייגאן, נזקפת לזכותו של אלכסנדר מילראן, המוצג כ"מציל הפולנים." במזרח התיכון יצאה צרפת מקיליקיה וממעורבותה הישירה במלחמת העצמאות של טורקיה והציתה את מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת שבסופה הסדירה את שלטון קולוניאלי על סוריה.
עם התמתנות היחס לקתולים, מילראן תכנן לשקם את היחסים הדיפלומטיים עם הכס הקדוש כדי להקל על חזרת אלזס-לורן בבחינה הדתית - וכדי להגן על הנוצרים המזרח-תיכוניים. במרץ 1920 החל משא ומתן עם קריית הוותיקן דרך מזכיר המדינה שלה. במהלך המשא ומתן, מילראן הסכים לקח שלא ישלח נונציו באופן מיידי לצרפת, בעוד שהאפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר נראה מוכן להכיר בעמותות דתיות מקומיות. אך הוויתורים שנשא מילראן במשא ומתן נתקלו בהתנגדות עזה מצד המפלגה הרדיקלית, בעוד רבים מאנשי הדת הצרפתים היו עוינים כלפי דרישות האפיפיור. בנובמבר 1920, האספה הלאומית הצביעה להסדיר את היחסים הדיפלומטיים עם הכס הקדוש.