stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנה הנטינגטון סטנלי
שנות אירופה

בשנת 1887 אנה מלווה באמה וחברתה, לנה, נסעה לוונציה ואחר כך לפריז, שם נרשמה לאקדמיה ז'וליאן. הן התגוררו ברובע הראשון של פריז בסמיכות לגני טווילרי ומוזיאון הלובר. ההתכתבויות המשפחתיות שרדו, כולל איורים, שמתארים את החוויות שהיו להן בזמן שהיו בפריז. מכתבים אלה כוללים תיאורים של עבודותיה, נושאים הכלולים ביצירות אמנות והערות על ביקורות שהתקבלו ממדריכיהן.
בהדרכתם של גוסטב קלרנס רודולפה בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, אנה הפיקה רישומי פחם פיגורטיביים ולא ציורים. שניהם היו אמנים נערצים. לפבר נודע בזכות דיוקנאותיו והעירומים המוקפדים שצייר. גוסטב בולנגר, אף הוא צייר דיוקנאות, היה ידוע בעיקר בזכות נושאיו הקלאסיים. כמה מתלמידיו האחרים כללו את צ'יילד האשאם, ג'ורג' היצ'קוק, פרדריק ויליאם מקונוני, גארי מלצ'רס, וילארד מטקלף, אליזבת נורס, רוברט לואיס ריד ואדמונד צ'ארלס טרבל. סביר להניח שהמודעות למוניטין של המנטורים שלה משך אותה אליהם. במכתב אחד היא כתבה כי היא קיבלה "ביקורת חריפה" ובכל זאת אמרה שהיא "הוגנת ומלמדת".
אנה יצאה לצייר בכפר בהולנד, תקופה שתשפיע על יצירתה כאמנית. המקום היה מבודד מהעולם החיצון, עד שזרים משכו תשומת לב רבה. במכתב להוריה, אנה כתבה על קהל גדול של יותר ממאה ילדים מקומיים שעקבו אחריהם וכמעט גרמו למהומות מכיוון שמעולם לא ראו אמנים לפני כן. חיבתה לאנשים האלה הובעה בציוריה - דמויות של איכרים ובעיקר נשים וילדים. כמו כן ציירה נופים עם סצנות נהר, דייקים ונופי שדות פתוחים לרווחה.
בסתיו 1888 חזרה אנה לפריז יחד עם חברותיה. במקום לחזור לאקדמיה ז'וליאן, הם נרשמו באקדמיה קולארוסי שם שכר הלימוד היה סביר יותר, והשיעורים היו פחות מובנים ופרוגרסיביים יותר. שם הם קיבלו הדרכה מהאמנים ז'אן אנדרה ריקסנס (1846–1925) וגוסטב-קלוד-אטיין קורטויס (1852–1923). אנה עברה לגור בבית דירות ויחד עם חברותיה, שכרו שטח לאולפנים. אנה שיתפה את האולפן שלה עם סטודנטית נוספת בקולרוסי.
באמריקה ובאסיה

בנובמבר 1889 הפליגה אנה מרוטרדם לניו יורק. חודש לאחר מכן היא הייתה בסן אנטוניו, טקסס, ועד שנת 1890 היא ביצעה דיוקן רשמי של אביה במדים. [10] היא הייתה כמעט בת עשרים ושש, הקריירה שלה הייתה מבוססת היטב. באפריל הציגה שני ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. עבודותיה הוצגו במספר תערוכות בולטות לאומיות במהלך השנים הבאות, אשר לוו בעליית ערכם בשוק האמנות.
עד יוני 1891 היו לאנה שלושה ציורים שנכללו בתערוכה השנתית הראשונה לאמנות אמריקאית במוזיאון דטרויט לאמנויות יפות במישיגן. עבודתה הוצגה מדי שנה באזורים הצפון-מזרחיים של ארצות הברית, למעט שנת 1893, כאשר הדבר היחיד הידוע בפעילותה נובע מצילום שצולם בקיץ במושבת אמנים בנאפנוך, ניו יורק. באותה השנה היא ציירה את דיוקנו המלא של אחיה, קאדט, בזמן שהיה בחופשה קצרה מווסט פוינט.
בשנת 1895 נפטרה אמה של אנה באפריל ואחיה, דייוויד, סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ווסט פוינט ביוני. כאן פגשה את סגן וילארד איימס הולברוק, העוזר לשעבר של אביה הגנרל סטנלי בפורט סם יוסטון (1891 עד 1892), והם החלו להפגש.
בתוך ימים מרגע סיום לימודיו של אחיה, עלו אנה וחברתה אידה סי. האשל, על ספינה בניו יורק והפליגו לרוטרדם. אנה נשארה בכפר ריז'ורד במשך חמישה חודשים, ושם ייצרה מספר ציורים מפורסמים שלה.
באפריל 1896, עבודותיה של אנה הוצגו שלוש פעמים בוושינגטון, די סי, הוצגו חמישה מציוריה בתערוכת יחיד. באוקטובר 1896 אנה ווילארד הולברוק התחתנו בוושינגטון עם קבלת פנים גדולה. בדצמבר עברה אנה עם וילארד לתפקידו בפורט גרנט, אריזונה.
בשנת 1897 הציגה אנה את "הגלגל המסתובב" בחברת האמנים של וושינגטון, מועדון הקוסמוס. זוהי התערוכה האחרונה הידועה של עבודותיה במהלך חייה, אם כי המשיכה לצייר.
במאי 1899 נולד בנה וילארד איימס הולברוק, ג'וניור, ושבועיים לאחר מכן נשלח בעלה וילארד האב לג'ורג'יה ואז יצא למלחמה בקובה. באפריל 1900 נולד בנה דייוויד סטנלי הולברוק בסן פרנסיסקו. באותה שנה נשלח וילארד לפיליפינים והם נפרדו במשך למעלה משנה. בשתי הפרידות הללו אנה גרה בוושינגטון עם אביה ואחיותיה. במהלך תקופה זו, פחת קצב הציור שלה אך לא חדל לחלוטין.
בשנת 1901 הפך וילארד למושל אזרחי בפאנאי, אי בפיליפינים, ואנה וילדיהם הצטרפו אליו. מקום זה סיפק להם בית לכל דבר, ובעזרת מטפלת אמריקאית הצליחה אנה לחזור לציור שלה. במהלך תקופה זו היא השלימה ציורים רבים, הכלולים כעת באוספים משפחתיים. עבודות אחרות ידועות רק מצילומים בשחור לבן מבית המושל. במהלך שהותם בפיליפינים לקח וילארד את אנה לקוריאה ויפן והיא ציירה בצבעי המים ציורי פגודה ובודהה שביפן.
המשפחה חזרה לאמריקה והתגוררה באריזונה, ובפורט פרסקוט בשנים 1903 - 1905, כאשר וילארד קיבל הצבה לעבור להוראה במכללה הצבאית של פנסילבניה, צ'סטר, פנסילבניה.
אנה נפטרה מדלקת ריאות, ב־25 בפברואר 1907, בבית בצ'סטר, ונקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בארלינגטון, וירג'יניה.
היא הייתה בת 42 והשאירה אחריה את בעלה ושני בנים צעירים.
הערות שוליים

↑  Biography :: Anna Stanley, web.archive.org, ‏2013-07-26
↑  Fred Leeman, Dutch Utopia: American Artists in Holland, 1880–1914, Nineteenth-Century Art Worldwide 10, 2011
↑  Dutch Utopia: American Artists in Holland, 1880-1914 » Telfair Museums, Telfair Museums
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 428662 
אנה סטנלי, ילדים ליד החלון, 1889
אנה סטנלי, ילדים בכירכרה, 1889
אנה סטנלי, דרך ליד התעלה, 1895
אנה סטנלי, משט בשקיעה,
אנה סטנלי, נוף עם טחנת רוח, 1895
שטפן הגדול

שְׁטֶפׇן "השלישי" ממולדובה, ידוע בעיקר כ"שטפן הגדול" (Ştefan cel Mare) וכ"שטפן הגדול והקדוש" (Ştefan cel Mare şi Sfânt, לאחר שעבר קנוניזציה); 1438 או 1439, בבּוֹרְזֶשְט – 2 ביולי 1504, בסוצ'אבה) היה שליט (ברומנית: domn או voievod) מולדובה מ-1457 עד 1504. במהלך תקופת שלטונו הפך את מולדובה למדינה עצמאית יחסית ובעלת השפעה, בתקופה בה היו להונגרים, לפולנים ולאימפריה העות'מאנית שאיפות התפשטות באזור. אחרי עימותים צבאיים עם העות'מאנים הגיע איתם לפשרה.  מכל שליטי הנסיכות מולדובה, תקופת שלטונו של שטפן הגדול (47 שנים) הייתה הארוכה ביותר.
אלן בטלר טלקוט

| --- | --- |

אלן בטלר טלקוט, דיוקן עצמי, 1894
 לידה:  8 באפריל 1867 הרטפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  1 ביוני 1908 (בגיל 41) אולד ליים, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  אקדמיה ז'וליאן 
 
אלן בטלר טלקוט (באנגלית: Allen Butler Talcott;‏ 8 באפריל 1867 - 1 ביוני 1908) היה צייר נוף אמריקאי. הציורים שלו, בדרך כלל מתארים את הנוף המקומי והיו סגנון הברביזון וטונליסטי, ושילבו אלמנטים של אימפרסיוניזם.
ביוגרפיה

אלן בטלר טלקוט נולד ב-8 באפריל 1867, בהרטפורד, קונטיקט, למשפחה מבוססת ובולטת של ניו אינגלנד. נטיותיו האמנותיות התגלו כבר בגיל צעיר, כאשר יצר רישומים של מורים ותלמידים עמיתים בשולי ספרי לימודיו בכיתה.
הוא למד במכללת טריניטי בהרטפורד וקיבל תעודה בשנת 1890. השכלתו הרשמית בתחום האמנות החלה בחברה לאמנות של הרטפורד, שם למד אצל הצייר דווייט ויליאם טריון. הוא עבר למנהטן ולמד זמן קצר בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. לאחר מכן הוא השתלם באקדמיה ז'וליאן בפריז במשך שלוש שנים, ולמד אצל ז'אן-פול לורנס ובנג'מין קונסטנט. עבודותיו קיבלו את ההכרה האמנותית הראשונה בתקופה זו בצרפת, בתערוכות בפריז 1893 ו-1894.
טלקוט התגורר בארלס בשנת 1897, שכר את ביתו של וינסנט ואן גוך, יחד עם פרנק דומונד.
הוא חזר להרטפורד, שם הקים סטודיו, אותו החזיק במשך מספר שנים. לאחר מכן חזר לניו יורק והצטרף למתחם אולפנים שיתופי שהוקם על ידי הנרי וורד ריינג'ר. ריינג'ר התיידד עם טלקוט, והשפיע על סגנונו. ריינג'ר היה גם מייסד מושבת האמנות אולד ליים בקונטיקט, וטלקוט הפך לאחד האמנים הראשונים שהצטרפו.
כשהגיע לראשונה בשנת 1901, הוא שהה בפנסיון של פלורנס גריזוולד, שלימים הפך למוזיאון לאמנות. הוא עבד בסטודיו שלו בעיר ניו יורק במהלך החורף, ובילה את הקיץ באולד ליים במשך שמונה שנים, עד למותו שם בשנת 1908.
סגנון ברביזון הייתה פופולרי בקרב אמנים בארצות הברית בתקופה זו. בקרב האמנים של אולד ליים התפתח וריאנט, טונליזם, בו לוח הצבעים כלל רק כמה צבעים שקטים. טלקוט התחבר לאימפרסיוניזם צרפתי ונחשף למקבילה האמריקאית במושבת האמנים בקוס קוב, קונטיקט, בסוף שנות ה-90. שם, אמנים כמו צ'יילד האסאם וג'ון הנרי טוואצ'טמן פיתחו את הסגנון האמנותי. אולם ריינג'ר וטריון השפיעו חזק יותר על טלקוט, וציוריו המוקדמים הם בעיקר ברביזון וטונליסטים - נופים בגוונים של חום, ירוק וזהב.
טלקוט קנה בית באולד ליים המשקיף על נהר קונטיקט בשנת 1903. בערך בתקופה זו הביא האסאם את האימפרסיוניזם למושבה, ורבים מהאמנים כולל טלקוט החלו לנוע בכיוון זה. עם זאת, הוא לא אימץ באופן מלא את עקרונות האימפרסיוניזם, אלא שילב היבטים מסוימים בציוריו הטונליסטים. הוא שמר על העניין הטונליסטי במערכת צבעים אחידה, תוך שילוב הריכוז האימפרסיוניסטי על השפעות האור על ידי הארת לוח הצבעים שלו. בעודם קלים יותר מזה של ריינג'ר, צבעיו של טלקוט היו עדיין כהים בהשוואה לאלה של האימפרסיוניסטים. אופי משיחות המכחול שלו השתנה גם כן והפך ל"בהיר יותר". בנוסף להאסאם, גם פרנק דומונד השפיע עליו גם באופן אמנותי.
אף על פי שיצר כמה דיוקנאות של בני משפחה, הנושא החביב עליו כלל בעיקר נופים, המתארים לעיתים קרובות סצנות באולד ליים וסביבתה ליד נהר קונטיקט. הוא אהב במיוחד לצייר עצים, והיה ידוע ומוערך בזכות אותם ציורים.
טלקוט אהב לעבוד באוויר הפתוח ויצר רישומי שמן אותם צייר על לוחות עץ. טיוטות אלה היו לעיתים קרובות באיכות גבוהה מספיק, כך שניתן היה לראות בהם ציורים מוגמרים,
טלקוט נפטר בבית הקיץ שלו באולד ליים ב-1 ביוני 1908 מהתקף לב, בעודו בן 41.
ביוגרפיה > משפחתו

בשנת 1905 התחתן אלן טלקוט עם קתרין נאש אגנו, בתו של הרופא הניו-יורקי קורנליוס ריי אגנו, ונולד להם בן, אגנו.
דודיו של טלקוט, ג'ון באטלר טלקוט וג'יימס טלקוט, שהקימו יחד את חברת הלבשה אמריקאית, היו שניהם פטרונים של עבודתו וג'ון היה גם המייסד של המוזיאון החדש לאמנות אמריקאית שיש בו כמה ציוריו של טלקוט באוסף שלהם.
אחיינו של אלן באטלר טלקוט היה גם אמן, פסל, סופר אמריקאי ומאייר דאדלי טלקוט.
הערות שוליים

↑  Fox Chase: Allen Butler Talcott, Florence Griswold Museum (באנגלית)
↑  Raynor, Vivien (1991-11-03). "ART; Mattatuck Offering 'The Poetry Of Light'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-07-12.
↑  "Old Lyme Welcomes Talcott Exhibit", news.google.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1027769586  ISNI: 0000 0000 6704 0032  LCCN: n82247814  SNAC: w6640csx  ULAN: 500050682  VIAF: 13673450   WorldCat (עם VIAF): 13673450 
אלן בטלר טלקוט, רחוב אחורי בצרפת
אלן בטלר טלקוט, האחו באולד ליים,1904
אלן בטלר טלקוט, אי בנהר, 1899
וילסון הנרי אירווין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1869 ביירון, מחוז אוגל, ארצות הברית 
 פטירה:  25 באוגוסט 1936 (בגיל 67) אולד ליים, קונטיקט, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו 
 תחום יצירה:  ציור 
 
וילסון הנרי אירווין, אשה באדום, 1932
וילסון הנרי אירווין ( Wilson Henry Irvine;‏ 1869–1936) היה צייר נוף בסגנון אימפרסיוניזם אמריקאי.
אף על פי שהוא קשור באופן הדוק ביותר למושבת האמנים אולד ליים, בקונטיקט בראשות פלורנס גריסוולד, אירווין בילה את הקריירה המוקדמת שלו בשיקגו, שהוכשר במכון לאמנות שם. אירווין צייר גם ברחבי מערב אירופה - שם ייצר גרסאות אמריקאיות אימפרסיוניסטיות של הנוף המקומי.
אירווין ידוע בעיקר בזכות שליטת האור והמרקם. כדי לתפוס אפקטים עדינים של אור, אירוויין צייר לעיתים קרובות בחוץ. לפעמים האובססיה של אירווין לאור הובילה אותו לצייר נושאים טרוויאליים למדי - נופים המתארים לא יותר מאשר כמה עצים, או דרך או גדר. אבל מספר יצירות מופת של אירווין מתארות סצנות מורכבות היטב, כולל בתים, סירות, גשרים - אפילו קומץ דיוקנאות.
קריירה מוקדמת

וילסון הנרי אירווין, נולד בסמוך לביירון, אילינוי, היה צאצאיהם של מתיישבים ואיכרים ותיקים באילינוי. הוא סיים את בית הספר התיכון מרכז רוקפורד. הוא עבד בחברת הפורטרטים של שיקגו, ולמד במכון האמנות בשיקגו.
מההתחלה, העניין של אירווין בנושאים ציוריים התלווה בעניין מקביל בטכניקה האמנותית. עוד כשהיה בשנות העשרים לחייו, אירווין היה חלוץ של שימוש באיירבראש (airbrush) צבע כמדיום אמנותי - כלי שפותח ושווק על ידי הצייר ליברטי ווקופ, שכנו, ומדריכו של אירווין.
לאחר ששולט באיירבראש, בשנת 1888, עבר אירווין לשיקגו. עבודות הרגילה של אירווין בתקופה זו הייתה כמאייר / מעצב גרפי, והוא השתמש לעיתים קרובות במתיזן החדיש. אך במקביל, אירווין בנה קריירה כצייר רציני. הוא עשה את דרכו במעלה הקהילה האמנותית בשיקגו.
במהלך השנים הללו, אירווין ביקר בבית הספר הלילי של המכון האמנותי המפורסם בשיקגו, שם למד יותר משבע שנים. לקראת סוף המאה, המכון הציג לעיתים קרובות את עבודתו של אירווין, והעניק לו תערוכת יחיד יוקרתית בעונת חג המולד 1916-1917. עד עכשו המכון לאמנות שומר על מספר ציורי וילסון אירווין באוסף הקבוע שלו.
אולד ליים, בקונטיקט

בעת פיתוח הקריירה שלו בשיקגו, אירווין פנה לעיתים קרובות מזרחה, צייר במסצ'וסטס, קונטיקט ובמקומות אחרים בניו אינגלנד - כבר בשנת 1906, הוא הציג סצנות של ניו אינגלנד במכון האמנות. הוא גם יצא לחופשות עבודה במקומות אחרים במזרח ארצות הברית, כולל וירג'יניה וניו אורלינס.
אך רק כשהיה בן 45 (בשנת 1914) ארווין העביר את משפחתו לאולד ליים בקונטיקט, שהפכה לחלק מהמעגל החברתי והאמנותי של פלורנס גריסוולד, המוכר כ"ברביזון האמריקני ", מרכז האימפרסיוניזם האמריקאי. אירווין זכור כצייר אופייני של אולד ליים, אף על פי ששמר על קשרים עם שיקגו, שם הביקוש לעבודתו נותר גדול.
לאחר הניסויים המוקדמים שלו עם האיירבראש, בשנותיו המאוחרות המשיך אירווין לנסות טכניקות אמנותיות חדשות. "נוף החורף" שלו הופיע על שער גיליון 31 בינואר 1931 של עיתון ספרותי.
בשנת 1926 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
ציור אירופי

הקריירה של אירווין התחזקה בשלוש נסיעות מורחבות באירופה, שם הציג דוגמאות ראויות לציון לנופים האירופיים של האימפרסיוניזם האמריקני - 1908 באנגליה וצרפת, ב 1923 בבריטניה, 1928 צרפת וספרד.
אף על פי שאירווין ידוע בעיקר בזכות יצירתו באולד ליים, ונופיו המוקדמים מאילינוי, ציורי אירופה מציגים אנרגיה מיוחדת, ומביאים נקודת מבט אמריקאית ייחודית לנושאים ששבו את לבם של אמני האימפרסיוניזם הצרפתי.
מוות

וילסון אירווין נפטר מדימום מוחי ב -21 באוגוסט 1936
אירווין התגלה מחדש והוכר כאחד מדמויות המפתח של ציירי שנות העשרים באמריקה.
הערות שוליים

↑  Irvine, Wilson Henry, 1869-1936, painter., siris-artinventories.si.edu
↑  Wilson Henry Irvine (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1187964735  ISNI: 0000 0000 6708 8685  LCCN: nr99025383  RKD: 41129  SNAC: w62r52th  ULAN: 500032904  VIAF: 76237877   WorldCat (עם VIAF): 76237877 
וילסון הנרי אירווין, נמל בקמדן, מיין
וילסון הנרי אירווין, יום קיץ בנמל
וילסון הנרי ארווין, עירום על הספה, 1920
דניס מילר בונקר

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1861 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בדצמבר 1890 (בגיל 29) בוסטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם אמריקאי 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום 
 
גיימס סינגר סרגנט, דניס בונקר מצייר בקלקוט,1888
דניס מילר בונקר (באנגלית: Dennis Miller Bunker;‏ 6 בנובמבר 1861 - 28 בדצמבר 1890) היה צייר של האימפרסיוניזם האמריקאי. עבודותיו כוללות גם ציורי נוף בצבעים בהירים וגם פורטרטים ודמויות כהים. נפטר בגיל 29.
חיים

בונקר נולד בעיר ניו יורק למתיו בונקר, המזכיר-גזבר של חברת מעבורת, ואשתו, מרי אן אייטינגה בונקר.
בשנת 1876 נרשם לליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב. משנת 1880 הוא השתתף בתערוכות השנתיות של האקדמיה הלאומית, האגודה האמריקאית לצבעי מים ואיגוד האמנות בברוקלין.
בשנת 1881 הציג בונקר ציורי צבעי מים במועדון האמנות בוסטון. לאחר מכן הוא הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים במועדון בשנת 1882 ו- 1883. בשנת 1886 הציג בית הדפוס האמריקאי לואי פראנג שניים מיצירותיו של בונקר מהאוסף שלו במועדון.
בשנת 1882 עזב בונקר את ניו יורק ללמוד בבית הספר לאמנויות בפריז, ובמיוחד אצל ז'אן לאון ז'רום. באביב 1883בליווי סטודנטים עמיתים כמו צ'ארלס א. פלאט וקנת ר. קרנפורד, עזב בונקר את פריז לסיור בצרפת הכפרית ובחופי נורמנדי, וחזר להמשיך את לימודיו באמצע אוקטובר. בשנה שלאחר מכן שלושת האמנים נסעו וציירו בבריטני. בסוף אותה שנה חזר בונקר לעיר ניו יורק.
באוקטובר אותה שנה, בהמלצתו של ג'יימס קרול בקוויט, הוא עבר לבוסטון כדי ללמד בבית הספר לאמנות של קוולס, שם היה המדריך הראשי לציורי דמות, אנטומיה האמנותית וקומפוזיציה. הוא חי ולימד בבניין בית הספר לאמנות. במקביל ערך בונקר את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בגלריית נויס ובלקסלי בבוסטון.
למרות ההצלחות הללו, בונקר רצה לחזור לצרפת, וכתב על כך שהוא מרגיש "מגוחך להפליא" ב"אווירה זו של עושר ומכובדות ". מצבו הכספי מנע ממנו להישאר בבוסטון במהלך הקיץ, קל וחומר לנסוע לאירופה, בונקר נעתר להזמנה של אבוט אנדרסון תאייר להצטרף אליו ולצייר בדרום וודסטוק, קונטיקט בשנת 1886. באותה שנה הוא פגש גם את איזבלה סטיוארט גארדנר, אשר תתגלה כחברה ופטרונית יקרת ערך.
בונקר צייר דיוקנאות בחורף 1887 ובילה את הקיץ בניובוריפורט, מסצ'וסטס עם חברים אמנים. כולל הנרי אוליבר ווקר. בנובמבר פגש את ג'ון סינגר סרגנט בבוסטון, במהלך מסע העבודה של סרגנט לאמריקה. בשנת 1888 קיבל בונקר מספר עבודות ציורי דיוקן של בוסטונים חשובים, כולל בני משפחת גרדנר, סמואל אנדיקוט פיבודי וג'יי מונטגומרי סירס.
את הקיץ בילה בונקר באנגליה, שם הצטרף לסרגנט ומשפחתו בקלקוט, כשהוא מצייר במהלך היום ומשחק טניס בערב.
,
באביב 1889 התפטר בונקר מבית הספר לאמנות של קוולס. בדלפק הקבלה הוא פגש את אלינור הרדי, שאיתה יתחתן בשנה שלאחר מכן. בקיץ שהה בונקר בפנימיה במדפילד, מסצ'וסטס, ונהנה מעונת הציור הפוריה ביותר שלו.
בסתיו חזר לניו יורק, וכתב מדי יום לאלינור הרדי בבוסטון. בשלב זה מעגל חבריו של בונקר כלל לא רק את סרגנט, אלא את תומאס וילמר דיווינג. בשנת 1890 הציג בונקר לראשונה את נופיו האימפרסיוניסטים במועדון סנט בוטולף בבוסטון.
הוא קיבל הצעה ללמד במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ותכנן להשתלט על חוגו של ויליאם מריט צ'ייס בברוקלין באותו החורף. ביוני הוא ביקר במושבת האמנות בקורניש, ניו המפשייר, וביולי שב לצייר במדפילד. ב -2 באוקטובר התחתן בונקר עם אלינור הרדי בבוסטון. לאחר מכן עברו בני הזוג לניו יורק. בונקר חזר לבוסטון כדי לחגוג את חג המולד עם משפחת הרדי.
ב־28 בדצמבר נפטר מאי ספיקת לב. הוא נקבר בבית העלמין מילטון, ומצבתו תוכננה על ידי חבריו סטנפורד ווייט ואוגוסטוס סן-גאודנס.
פלאט וחברים אחרים ארגנו תערוכת זיכרון שהתקיים בשנת 1891.
יצירתו

ציוריו המוקדמים של בונקר בניו יורק (1880-82 בקירוב) היו לעיתים קרובות נושאים ימיים, הכוללים סדרה של סירות חוף, שצוירו בלונג איילנד. אותם הכין אחרי התהליך הרגיל של ציור רישומי הכנה ראשונים לפני עבודות מוגמרות שהושלמו באופן קונבנציונלי יותר. הדיוקנאות המוקדמים מעידים גם הם על אומנות קפדנית.
בזמן לימודיו בפריז, טיולי הקיץ של בונקר לאזור הכפרי הביאו לסדרה נוספת, הפעם של סצנות של עיירה בבריטני. המוקד של קומפוזיציות אלה, בין אם מדובר בצריח הכנסייה, צלב בית קברות, או עץ בודד, היה תמיד אלמנט כהה עשיר בצורה גרפית צבועה, על רקע שמים בהירים. עם זאת, התמונות מתאפיינות בהשפעות אטמוספיריות רכות ודקויות טונליות.
עדינים לא פחות הם הנופים שצייר בונקר לאחר שחזר לאמריקה; ציורים שנעשו בדרום וודסטוק, קונטיקט. עדיין הוא העדיף ניגודים דרמטיים, של נושאים שצוירו בקפידה על רקע שמים בהירים, אך לוח הצבעים נעשה בהיר והצבע רווי יותר.
בשנת 1887 השלים בונקר את דיוקנה של אן פייג', ציור שדרש עבודה רבה, אך היא אחת מיצירותיו הטובות ביותר. בשימוש המאופק בצבע, רישום אסתטי עדין ואלגנטי שמזכיר את עבודותיהם של תאייר וג'יימס מקניל ויסלר. עד מהרה קיבל הזמנות עבודה בבוסטון, דיוקנאות בעיקר של גברים - אותם צייר בצבעים קודרים, אבל נצבעו בצורה בטוחה יותר, מה שמרמז על השפעתו של סרגנט.
בונקר בילה את קיץ 1888 בציור עם סרגנט, עובדה מאומתת על ידי התכתבויות אישיות, כמו גם באמצעות כמה יצירות של האמן האחרון. לא שרדו ציורים של השהייה באנגליה של בונקר. ייתכן שהוא השמיד אותם בחוסר שביעות רצון. [5] עם זאת, אחרי שובו לבוסטון, במשך השנתיים הבאות בונקר הפיק סדרה של ציורים שהוכיחו שהוא היה אחד האמנים האמריקנים הראשונים שהבינו את האימפרסיוניזם במלואו ועבד לפיו בהצלחה.
ב"חממה", בערך 1888, "חרציות", 1888 "הבריכה", מדפילד, 1889 כולן כוללים לוח עשיר בצבעים, יצירות מקוריות, ומשיכות המכחול הייחודיות שלו.
במקביל, ציורי הדמיות האחרונים של בונקר נותרו נאמנים להכשרתו האקדמית. "ג'סיקה", 1890, "המראה", 1890 ו"אלינור הרדי בונקר", 1890 מאופיינות בטווח צבעים מוגבל ואלגנטיות מוגברת.
מורשׁת

אף על פי שהוא היה מוערך מאוד במהלך חייו, הערכת במאה העשרים של האימפרסיוניזם האמריקאי הייתה שלילית ברובה, ועבודתו של בונקר נשכחה לאחר מותו.
תורתו השפיעה על מספר ציירים ביניהם היו ויליאם מקגרגור פקסטון ולילה קאבוט פרי. היה זה תלמיד של פקסטון בשם איבס גאמל שעשה את המקסימום כדי לשמור על המוניטין של בונקר, ארגן שתי תערוכות במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בשנות הארבעים של המאה העשרים, והוציא לאור ביוגרפיה בשנת 1953.
התחייה הנוכחית של ההתעניינות ביצירתו היא תוצאה של הערכה מחודשת של אמנות המאה ה-19, שרואה בו מצד אחד שמרן ומצד שני מחדש בעבודתו. למעשה הוא היה שניהם בעת ובעונה אחת.
הערות שוליים

↑  Hirshler, Erica E., et al., Dennis Miller Bunker: American Impressionist, Museum of Fine Arts, Boston, 1994.
↑  A Finding Aid to the Dennis Miller Bunker papers, 1882-1943, bulk 1882-1890 | Digitized Collection, www.aaa.si.edu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb124640606 (data)  GND: 119320851  ISNI: 0000 0000 6677 4341  LCCN: nr91000701  LNB: 000201462  NLA: 35856229  RKD: 14051  SNAC: w6v69p7g  SUDOC: 033821828  Trove: 1117892  ULAN: 500009855  VIAF: 50033211   WorldCat (עם VIAF): 50033211 
דניס בונקר, הבריכה, 1889
דניס בונקר, בחממה
דניס בונקר, ביצות
דניס בונקר, ג'סיקה, 1890
דניס בונקר, דיוקן אשתו אלינור הרדי בונקר
סקורפיון (מורטל קומבט)

| --- | --- |

 סוג:  אנטי-גיבור
 שם סרט:  מורטל קומבט
 יוצרים:  אד בון וג'ון טוביאס
 גילום הדמות:  דניאל פסינה (MK1, MK2), ג'ון טורק (MK3, MKT), ניקו מילאדו (MK11), כריס קסמסה (סרט 1 וכיבוש),  ג'יי ג'יי פרי (סרט 2), איאן אנתוני דייל ("לידה מחדש" ו"מורשת"), הירויוקי סנאדה (סרט 2021)
 דיבוב:  אד בון (1992–2005) רון פרלמן (מגיני הממלכה) סימאון נורפליט (ארמגדון) פטריק זייץ (2008–2022) רון יואן (MK11)
 מידע
 שם אמיתי:  הנזו הסאשי
 סטטוס:  פעיל
 גזע:  אדם אל-מת
 מין:  זכר
 מקצוע:  לוחם נינג'ה
 שיוך:  שבט השיראי ריו
 נטייה:  נייטרלי
 מומחיות:  אמנויות לחימה
 כוחות:  ירי צלצלי קונאי (Kunai Spear/Harpoon) מידיו ויכולת לשלוט במעופם, טלפורטציה וזימון אש מהשאול (Hellfire)
 כלי נשק:  צלצל קונאי, חרב יפנית
 סגנון לחימה:  הפקידו, פי גואה, מואי פה, נינג'וטסו וסיוף בחרב יפנית
 אזרחות:  יפן, ממלכת כדור הארץ (לפני מותו)
 מקום מגורים:  אוסקה, יפן (לפני מותו) ממלכת השאול Nether Realm (לאחר מותו)
 מקום פטירה:  אוסקה, יפן
 סיבת המוות:  נרצח בידי קואן צ'י שהתחזה לבי-האן/סאב-זירו
 דמויות קשורות
 משפחה:  הארומי הסאשי (אשה, מתה) סאטושי הסאשי (בן, מת)
 חברים:  קוואי ליאנג (סאב-זירו הצעיר)
 אויבים:  בי-האן (סאב-זירו המקורי), נוב סאיבוט (בי-האן כאל-מת), קואן צ'י
סקורפיון (באנגלית: Scorpion, עקרב) הוא דמות בדיונית של אנטי-גיבור בזיכיון משחקי המכות מורטל קומבט, שכולל בין היתר משחקי וידאו, סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה וסדרות וסרטי אנימציה ואשר פותח בידי חברת Midway Games (ולאחר מכן NetherRealm Studios). הופעת הבכורה של סקורפיון הייתה במשחק המקורי משנת 1992 בתור נינג'ה רפאים שמחפש נקמה על מותו ועל רצח משפחתו בידי המכשף המרושע קואן צ'י שהתחזה לנינג'ה היריב סאב-זירו. סקורפיון נחשב לדמות הידועה ביותר של הזיכיון בזכות מהלכיו המיוחדים וסיפור הרקע הטרגי שלו.
כאחת מדמויות המפתח של סדרת המשחקים, סקורפיון נחשב לקמע של זיכיון מורטל קומבט, ואף מופיע בסמליל של החברה המפתחת NetherRealm Studios. ניתן היה לשחק בדמות בכל משחקי המחשב בסדרה למעט הגרסה הראשונה של "מורטל קומבט 3" והיא ייצגה את הסדרה במשחקי קרוסאובר כדוגמת "מורטל קומבט נגד יקום DC" ו"Injustice: Gods Among Us", הופעות אורח במשחקים אחרים, באספנות של מוצרי מרצ'נדייזינג רבים (כגון אקשן פיגרז ופסלים) ובעיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים, הן בלייב אקשן והן באנימציה. בנוסף, דמותו מככבת באמנות חובבים ומעריצים (Fan Art).
סקורפיון נחשב לדמות הידועה והפופולרית ביותר של הזיכיון, ביחד עם סאב זירו וליו קאנג. ירי צלצל הקונאי שלו הוא כנראה המהלך המיוחד הידוע ביותר בסדרה ובז'אנר משחקי הלחימה בכלל, ביחד עם אמרת הכנף שמלווה אותו "!Get over here" ("בוא הנה!"). אד בון, אחד משני יוצרי המשחק, ציין את סקורפיון בתור הדמות האהובה עליו.
אפיון הדמות

סקורפיון הוא הכינוי של הנזו הסאשי, אמן אמנויות לחימה, נינג'ה והלוחם הטוב ביותר של שבט הנינג'ות היפני שיראי ריו (Shirai Ryu). בזכות יכולת הלחימה ומיומנותו הקטלנית עם הקונאי (שמזכיר עוקץ של עקרב) זכה הנזו לכינוי "העקרב" (Scorpion). הנזו היה איש משפחה, שנרצח יחד עם בני משפחתו בידי שבט הלין קוויי היריב, בהנהגת סאב-זירו המקורי, שעונה לשם בי-האן (מאוחר יותר התגלה שהרוצח היה קואן צ'י, מכשף ושליט ממלכת השאול, שהתחזה לסאב זירו). הוא נולד מחדש כאל-מת חדור נקמה ונידון להתהלך בכור המצרף שבחיים לאחר המוות.
במשחקי הווידאו, המהלך המיוחד המזוהה ביותר של סקורפיון הוא יריית צלצל (Harpoon ולעיתים גם Spear) ביריבו ומשיכתו אליו כאשר הוא חסר הכרה, דבר המעניק לו את האפשרות למכה חופשית. תוך כדי יריית הצלצל הוא קורא ליריב באמרת הכנף הידועה שלו "בוא הנה!" ("!Get over here" או "!Come here"). בסרט הקולנוע הראשון הצלצל הוא דמוי נחש בעל יכולת תעופה מוגבלת בעוד שבסרט האתחול מ-2021 הוא קונאי המחובר לשרשרת ובסרט האנימציה סקורפיון יכול לירות צלצלים משתי ידיו ולשלוט במעופם. בנוסף, יש לו יכולת טלפורטציה וזימון אש מהשאול. במשחקים מאוחרים סקורפיון חמוש גם בזוג חרבות בנוסף לצלצל. למרות היותו אל-מת הוא שמר על עורו ובשרו. הוא לובש מדי נינג'ה בצבעי צהוב ושחור (צבעי שבט השיראי ריו לו היה שייך כשהיה בחיים, המייצגים את יסוד האש), מסכה צהובה וברדס שחור. הכוח המניע את סקורפיון הוא נקמה באלה אשר רצחו את משפחתו ואותו, בהתחלה בסאב-זירו ומאוחר יותר בקואן צ'י. הוא מצטרף לטורניר מורטל קומבט כדי להילחם בסאב זירו. מאז, סקורפיון הצליח להרוג את בי-האן, ששב לחיים בתור הרוח המאיימת נוב סאיבוט. למרות היותו נייטרלי, סקורפיון ישתף פעולה עם כל מי שיעזור לו במסע הנקמה שלו.
בהמשכיות החדשה של משחקי המחשב והווידאו משנת 2011 ואילך, סקורפיון נוטה לטוב ומשתף פעולה עם ריידן ומגיני ממלכת הארץ, אך עדיין חדור נקמה ברוצחי משפחתו ומנסה נואשות להחזירה לחיים. בסרטים "אגדות מורטל קומבט: נקמתו של סקורפיון" ו"מורטל קומבט (סרט, 2021)" סקורפיון הוא אחת הדמויות הראשיות ומוצג כדמות טובה המסייעת למגיני ממלכת הארץ.
במשחק האתחול השני "מורטל קומבט 1" (2023) את זהותו של סקורפיון נוטל קוואי ליאנג, מי שהיה סאב זירו בהמשכיות הקודמת.