stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהושע שפירא
ביוגרפיה

נולד בכפר פינס לרב משה שפירא ולרבנית רבקה שפירא, וגדל גם בירושלים. כשהיה בן 12 עברו הוריו ליישוב עפרה, שם עמדו בראש מדרשת שובה. עד אמצע כיתה י"א למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן בישיבת קדומים. בעקבות נישואיו, בהיותו כבן 18, עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב. בשנת תשמ"ד עבר אל ישיבת עוד יוסף חי בשכם, שבה למד ולימד כעשר שנים. באותה תקופה התגורר ביישוב מעלה לבונה. במקביל לעיסוקו התורני עסק במכירת בתים ביהודה ושומרון.
ב-29 במאי 1989 הגיע עם תלמידים נוספים מישיבת "עוד יוסף חי" לביקור בקבר יהושע בן נון בכפר כיפל חארת'. הקבוצה הותקפה והגיבה בירי, שממנו נהרגה נערה בכפר. נגד הרב שפירא ותלמידים נוספים הוגש כתב אישום. הם טענו להגנה עצמית ובעסקת טיעון נגזרו עליהם 8 חודשי מאסר בפועל.
עם השנים התגבשה בו ההכרה כי עליו לעבור אל גוש דן, שבו היה באותן שנים מחסור בישיבות ומוסדות תורניים. תחילה סבר להקים ישיבה בעיר תל אביב, אולם לאחר התייעצות עם הרב יעקב אריאל החליט להקים את המוסד ברמת גן. בחודש אלול תשנ"ד הקים את ישיבת ההסדר ברמת גן – ישיבת ההסדר הראשונה בגוש דן, שבראשה הוא עומד עד היום. בשנת תשע"ח העמיד לצדו בראשות הישיבה את הרב בן ציון אלגזי.
הרב שפירא פעיל בקרב תנועות התשובה הציוניות ובהדרכתו קמו מדרשת אוריה וארגון נהורא.
פעל להקמת אינטרנט רימון – ספקית אינטרנט המספקת אינטרנט ללא פורנוגרפיה ואלימות. הוא תומך בשיטת 12 הצעדים. הוא שותף בדיוני "פורום תקנה" העוסק במניעת הטרדה מינית במקומות עבודה בציבור הדתי.
הרב שפירא מרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמקומות נוספים. הוא חבר ההנהגה הרבנית של "חותם".
בשנת תשע"א יזם את כנס "בכל לבבך", שבו משתתפים אלפים מדי שנה.
מעביר הרצאות בנושאי אישות יחד עם רעייתו, הרבנית נעמי שפירא, במסגרת "אבקשך – מרכז רוחני לעבודת ה'".
ביוגרפיה > מדעותיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הגותו משלבת את תורת הרב קוק עם יסודות חסידיים, בעיקר בהשפעת כתבי חב"ד וברסלב.
בשנת 2009 התפרסם הרב שפירא בקריאתו להיזהר מ"שוליים בציונות הדתית המנסים למשוך אותה לכיוונים נאו-רפורמים".
בכינוס "נשים למען המקדש" שנערך בשנת תשס"ג התבטא ביחס לתנועה הפמיניסטית: "הגברים הם הזוכים האמתיים מעצם היכולת של האישה לעמוד כיום בעמדה שווה מולם, כיוון שהם לומדים מכך כיצד לעמוד מול הקב"ה, שבמערכת היחסים עמו הם הצד הנשי".
בריאיון שנערך עמו בשנת תשע"ז אמר: "השוביניזם שלט בעולמנו, ובעינֵי התורה הוא היה קללה". עם זאת קבע: "התורה סוברת שיש הבדלים בין גברים לנשים לפני חטא אדם ראשון. קשה לנו היום להבין מה התוצר של קללה ששלטה במשך חמשת-אלפים שנה, ומהו המבנה הבסיסי של השוני". בהקשר זה הוסיף: "בעיניי זה פלא של ממש, שהשיבה של עם ישראל לארצו מהגלות, מסיימת איתה גם את קללות הבריאה".
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
בשיח שהתקיים במרץ 2023 בין רבנים לטייסים בעקבות המחאות נגד הרפורמה המשפטית, אמר: "אני רוצה דמוקרטיה, אני רוצה איזון בין רשויות, אבל אני חי 30 שנה בדיקטטורה. לא של הרוב, של מיעוט קטן שבעיניי לא עבר את אחוז החסימה. והוא הדיקטטור פה 30 שנה. הבת שלי, בת 14, שמה את הרגל על הכביש בזמן הגירוש מגוש קטיף וזרקו אותה לחדר מלא חולדות, קטן וחשוך. אנשים ישבו אז עד תום ההליכים בכלא. אתם תלמדו אותנו מה זו דמוקרטיה?".
בתקופת משבר הקורונה הדגיש את החשיבות בהקשבה להוראות משרד הבריאות, קרא לתלמידיו להתפלל באוויר הפתוח ועודד התחסנות.
משפחתו

הרב שפירא מתגורר בשכונת רמת עמידר שברמת גן. אחד מאחיו הוא הרב יצחק שפירא, ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר.
הוא נשוי לנעמי (אחותו של יהושע גרינברג), העומדת בראש מדרשת אבקשך לנשים ומרצה במדרשה לנשים באוניברסיטת בר-אילן. לבני הזוג אחד עשר ילדים. בנו השני הרב שלום, הוא ר"מ בישיבת רמת גן וחתנו של הרב עמיאל שטרנברג. בתו הסופרת מעיין הנדלר נשואה לבנו של הרב אריה הנדלר.
משפחתו התפרסמה בהקשר של תרומת כליה: רעייתו, בנו וחתנו תרמו כליה. סיפורם הופיע בפרסומי עמותת מתנת חיים.
ספריו

מציץ מן החרכים – אסופת מאמרים בנושאי אמונה
אשיב ממצולות (לבנים) ותשוב תחייני (לבנות) – ספרים העוסקים בנושאי צניעות ומיועדים לבני נוער
בקרבך קדוש – שיחות על פרשיות השבוע (2 כרכים)
חלקי ה' אמרה נפשי – ביאור על שני מאמרים של רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, ה'תשע"ג. מהדורה מורחבת עם חמישה מאמרים הופיעה בתשע"ח.
בקשו פני – שיחות לימי הרחמים, התשובה והאהבה
לצאת מהדעת – על זוגיות, בעריכת תלמידו צבי איל ומלווה באיורים של אלחנן בן אורי
יודעי תרועה – על הכוונות בתקיעת שופר, ה'תשפ"א.
נפשי בשאלתי – 1,000 שאלות ותשובות בעבודת ה', הוצאת "קרוב אליך", תשפ"ב.
הערות שוליים

↑    עולש גולדברג, ‏הרב משה שפירא: איש השלום של המהפכה, בעיתון מקור ראשון, 28 במרץ 2019
↑  מו"ר הרב יהושע שפירא, באתר ישיבת רמת גן
↑  פסק דין בתביעת הנזיקין, 1 ביולי 2003
↑  איתן לוין, זעזוע במערכת הביטחון: "מתנחלים ירו כמו מטורפים והרגו נערה", מעריב, 30 במאי 1989, עמ' 1 ו-2 (חלק 1, חלק 2); אבינועם בר-יוסף, המתנחלים: "הותקפו באבנים וסלעים, היינו נתונים בסכנת נפשות", שם, 31 במאי 1989, עמ' 3; הירי בכפל-חארס – מכוון ולא הגנתי, שם, 1 ביוני 1989, עמ' 1 ו-2 (חלק 1, חלק 2); אהוד רבינוביץ, המשטרה: חקירת אירועי כפל חארס בקשיים – בגלל שתיקת כל הצדדים, שם, 14 ביוני 1989, עמ' 11.
↑  דו"ח בצלם על אכיפת החוק על אזרחים ישראלים בשטחים, מרץ 1994, עמוד 16
↑  ענת אבניאלי, 8 חודשי מאסר למתנחלים שהתפרעו בכפל־חארס, חדשות, 16 בדצמבר 1991
↑  אודות, באתר "חותם"
↑  אבקשך מרכז רוחני לעבודת ה
↑  קובי נחשוני, מתקפה חרד"לית: "צומחת אצלנו תנועה רפורמית", באתר ynet, 5 ביולי 2009
↑  שרינה חן, במהרה בימינו...: תמורות ביחסו של הציבור הדתי-לאומי להר הבית, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 2017, עמ' 141
↑  טולי פרקש, "השוביניזם מת – וטוב שכך": הזוגיות החדשה של הרב שפירא, באתר ynet, 16 בפברואר 2017
↑  רבנים נוספים הצטרפו לקריאת הרב שפירא, באתר ערוץ 7, 24 באוקטובר 2004
↑  יוני קמפינסקי, מפגש הרבנים והטייסים, באתר ערוץ 7, ‏15.3.23
↑  גיל קורוטקי, אהבת חינם: כש-4 בני משפחה אחת תורמים כליה לאדם זר, באתר ynet, 22 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299034905171  LCCN: no2001004130  SELIBR: 268853  VIAF: 66448258   WorldCat (עם VIAF): 66448258 
הרב שפירא נואם בבית הכנסת ביישוב עמונה
מעלות צלזיוס

.
מדחום המציג את הטמפרטורה במעלות צלזיוס. המדחום מורה על C°‏ 29
מעלת צֶלְזִיּוּס היא יחידת מידה לטמפרטורה המשמשת בסולם צלזיוס. היא מסומנת ב־C°, ונקראת על שם האסטרונום השוודי אנדרס צלזיוס (1701–1744), שיצר סולם טמפרטורות דומה לסולם צלזיוס המודרני שנתיים לפני מותו. מבחינת כל השימושים היומיומיים, C°‏ 0 מוגדרות כנקודת ההתכה (הקיפאון) של המים, ו־C°‏ 100 כנקודת הרתיחה שלהם בלחץ של אטמוספירה אחת; מכאן אף נגזר גודלה של כל מעלה, מאית מהטווח שבין קיפאון לרתיחה. עם זאת, מאז 1954 מגדירים באופן רשמי האפס המוחלט והנקודה המשולשת של המים את סולמות הטמפרטורה קלווין וצלזיוס, ולא נקודות הקיפאון והרתיחה.
במרבית מדינות העולם משתמשים בסולם זה. באחרות משתמשים בו במעורב עם סולם פרנהייט. ארצות הברית, בליז וליבריה נמנעות ממנו כמעט לחלוטין.
היסטוריה

ב־1742 הציג אנדרס צלזיוס סולם טמפרטורה הפוך מזה הקרוי כיום על שמו: האסטרונום השוודי הציע שטמפרטורת הקיפאון של המים תגדיר את הערך מאה מעלות בסולם, וטמפרטורת הרתיחה – את הערך אפס מעלות. במאמרו Observationer om twänne beständiga Grader på en Thermometer (בשוודית: "תצפיות בשתי נקודות קבועות על מדחום"), תיאר צלזיוס את טמפרטורות הקיפאון והרתיחה של המים, ציין את חוסר רגישותה של טמפרטורת הקיפאון לשינוי בלחץ, רשם – בדיוק ראוי לציון – את השינוי בנקודת הרתיחה עם השינוי בלחץ, והציע שטמפרטורת הרתיחה תיקבע בלחץ הממוצע השורר בגובה פני הים. לחץ זה ידוע כיום כאטמוספירה אחת.

ב־16 בדצמבר 1745, במאמר המתאר את הגן הבוטני באוניברסיטת אופסלה, ציין הבוטנאי השוודי הנודע קארולוס ליניאוס את הטמפרטורות השוררות בחממת הגן:
הקלדריום (החדר החם בחממה)... בזכות קרני השמש בלבד, צובר חום כזה שהמדחום לעיתים קרובות מגיע ל־30 מעלות, אף שהגנן המצוין אינו מניח לו לעלות מעבר ל־20–25 מעלות, ובחורף לא מתחת ל־15 מעלות...
ובהערת שוליים:
המדחום שלנו מורה על 0 (אפס) בנקודה בה המים קופאים, ומאה מעלות בנקודת הרתיחה של המים.
זהו הדיווח הראשון המוכר על מדחום שסימון מעלותיו זהה לזה שבסולם צלזיוס המודרני. את מדחום הכספית של ליניאוס הכין האומן השוודי דניאל אקסטרום (Daniel Ekström), שבית המלאכה שלו בלט אז בייצור מכשור מדעי. מדענים ואומנים נוספים הציגו באותן שנים מדחומים שסולמותיהם דומים, בהם פּהְר אלביוס (Pehr Elvius), מזכיר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, ומרטן סטרמר (Mårten Strömer), תלמידו של צלזיוס.
ב־204 השנים הבאות, כונה סימון הטמפרטורה הזה "סולם מאה המעלות" (Centigrade scale), והטמפרטורות בו סומנו C°. בשל דמיון לשוני ליחידת מידה לזווית בצרפתית, בספרדית ובשפות נוספות, החליטו בשנת 1948 הוועדה הבין-לאומית והכנס הכללי למידות ומשקלות לכנות את יחידת המידה לטמפרטורה בשם "מעלת צלזיוס", ולסמנה רשמית C°.
שימושים, הצגה וכתיב

מעלות צלזיוס משמשות הן לציון טמפרטורה מסוימת בסולם זה ("הטמפרטורות במישור החוף יגיעו היום ל־C°‏ 40", "חום גופו של החולה עלה ל־C°‏ 39") והן לציון הפרש או טווח טמפרטורות ("כדור הארץ התחמם בממוצע ב־C°‏ 0.5 במאה השנים האחרונות", "שגיאת המדידה במדחום זה היא C°‏ ±3").
מאחר שגודלה של כל מעלת צלזיוס שווה בדיוק לגודלו של קלווין אחד, משתמשים תדיר בקלווין לציון הפרשים בין טמפרטורות הנתונות בסולם צלזיוס, במיוחד במאמרים מדעיים.
מעלת הצלזיוס מסומנת בצמד התווים "C°": הסימן ° מדגיש כי מדובר במעלה, כלומר ביחידה שיש לה ערך בסולם מסוים בלבד, ולא ערך מוחלט, כמו לקלווין; מקורו של הסימן C בביטוי Centigrade Scale, אם כי הוא תואם גם את שמו הנוכחי של הסולם, Celsius.
בכתיבת טמפרטורה במעלות צלזיוס, יש להפריד ברווח את הערך המספרי מהסימן C°, כפי שמופיע בדוגמאות לעיל: לא C°‏40, ולא C °‏40, כי אם C°‏ 40.[דרוש מקור]
מעבר יחידות

גודלם של קלווין ומעלת צלזיוס זהה, כך שבמעבר מצלזיוס לקלווין צריך רק לשנות את נקודת הייחוס:
T[K]= T[°C] + 273.15
טמפרטורת החדר, לדוגמה, היא K‏ 298.15 או C°‏ 25.
גודלן של מעלות פרנהייט ורנקין, לעומת זאת, הוא רק חמש תשיעיות מגודלה של מעלת צלזיוס, כך שבמעבר בין הסולמות יש להגדיל את מספר המעלות וגם לשנות את נקודת הייחוס:
T[°F]= 1.8×T[°C] + 32
T[°R]= 1.8×T[°C] + 491.7
כך, טמפרטורת הרתיחה של המים (C°‏ 100) היא F°‏ 212 או R°‏ 671.7.
הגדרתו הרשמית של הסולם כיום

נקודות הקיפאון או הרתיחה של המים כבר אינן מגדירות את סולם צלזיוס, ולמעשה הטמפרטורה בהן אפילו איננה בדיוק 0 מעלות ו־100 מעלות. עד 1954, הגדירה טמפרטורת הקיפאון של המים את הערך אפס מעלות בסולם צלזיוס. אז, הוחלט בכנס הכללי למידות ומשקלות כי הנקודה המשולשת של המים היא טמפרטורת הייחוס היסודית, ונקבע כי ערכה K‏ 273.16. להחלטה זו שלוש משמעויות:
גודלה של היחידה קלווין הוא אחד חלקי 273.16 מהפרש הטמפרטורה המוחלטת שבין האפס המוחלט לנקודה המשולשת של המים.
הפרשי טמפרטורה של קלווין אחד ומעלת צלזיוס אחת שווים ביניהם – גודלם של הקלווין ומעלת הצלזיוס שווה.
ההפרש בין נקודות האפס בשני הסולמות, קלווין וצלזיוס, הוא בדיוק K‏ 273.15, והנקודה המשולשת של המים היא בדיוק C°‏ 0.01.
המדידות הרשמיות המתייחסות למים, נערכות במים בעלי הרכב איזוטופי מיוחד, המכונים VSMOW. באיכות המדידה הקיימת כיום, ידוע כי עבור מים אלה ההפרש בין הנקודה המשולשת של המים לנקודת הקיפאון של המים גדול (במעט מאוד, פחות מאלפית הצלזיוס) מ־C°‏ 0.01. מכאן, נובע שנקודת הקיפאון של המים איננה C°‏ 0, אלא מעט פחות מזה.

גם נקודת הרתיחה של VSMOW איננה בדיוק K‏ 373.15, אלא 16.1 אלפיות הקלווין פחות, כך שגם נקודת הרתיחה של המים איננה לחלוטין C°‏ 100.

הבדלים אלה הם חסרי משמעות לחלוטין מכל בחינה כמעט, למעט יישומים מדעיים יוצאי דופן: די בעלייה של 4.5 מטר מפני הים כדי שירידת הלחץ תוריד את נקודת הרתיחה של המים ב־16 אלפיות הקלווין.
בעולם

ברוב מדינות העולם משתמשים בסולם צלזיוס, כנראה בשל התאמתו לשיטת החשיבה העשרונית ולתכונות המוכרות של המים. יוצאים מן הכלל הם תחומי מדע מסוימים, כגון חקר טמפרטורות נמוכות ואסטרופיזיקה, וטבלאות הנדסיות או מסדי נתונים, במיוחד אלה המציינים טווחי טמפרטורות רחבים; באלו נפוץ השימוש בקלווין. 
בארצות הברית, בה נהוגות יחידות מידה לא עשרוניות רבות (האינץ' והרגל, לדוגמה), עדיין משתמש רוב הציבור בסולם פרנהייט בחיי היומיום; רוב הקהילות המדעיות ותחומי ההנדסה בארצות הברית, במיוחד בטכנולוגיה העילית, עברו לשימוש בצלזיוס. 
בממלכה המאוחדת, בה נפוץ בעבר השימוש בסולם פרנהייט, עברה בשנות ה־70 רוב האוכלוסייה לשימוש בסולם צלזיוס; חלק מתחזיות מזג האוויר (במיוחד בקיץ) נתון בשני הסולמות, לשימוש הציבור המבוגר יותר. גם מדחומי האוויר הנמכרים בממלכה המאוחדת מציינים את שני הסולמות.
ראו גם

יחידות מידה לטמפרטורה
יחידות מידה על שם אישים
מעבר לשיטה המטרית
מעלות פרנהייט

.
מדינות המשתמשות במעלות פרנהייט
  מדינות המשתמשות גם במעלות צלזיוס וגם במעלות פרנהייט
  מדינות המשתמשות במעלות צלזיוס
מעלות פָרֶנְהָיְיט (Fahrenheit) הן יחידות מידה לטמפרטורה. הן מסומנות ב־F°, ונקראות על־שם הפיזיקאי הגרמני דניאל גבריאל פרנהייט, שהציג אותן לראשונה בשנת 1724. השיטה מבוססת על נקודת ההתכה של תערובת שווה של קרח ומלח וטמפרטורה ממוצעת של גוף אדם בריא כנקודות מוצא.
תחילה חילק פרנהייט את הסולם שלו ל־12 יחידות ומאוחר יותר חילק כל יחידה לשמונה, ביוצרו סולם של 96 מעלות.
לאחר מותו של פרנהייט אובחנה סטיה בסקאלה שלו ובוצע בה איפוס מחדש כשטמפרטורות המוצא הן נקודת ההתכה (הקיפאון) ונקודת הרתיחה של מים (F°‏ 32 ו־F°‏ 212, בהתאמה). נקודת האפס בסולם זה היא הטמפרטורה שאליה יורד קרח כתוש כאשר מערבים אותו במלח.
שיטה זו נפוצה כיום בארצות הברית, בבליז ובליבריה.
הצגה וכתיב

מעלת הפרנהייט מסומנת בצמד התווים "F°": הסימן ° מדגיש כי מדובר במעלה, כלומר ביחידה שיש לה ערך בסולם מסוים בלבד, ולא ערך מוחלט, כמו לקלווין.

בכתיבת טמפרטורה במעלות פרנהייט, יש להפריד ברווח את הערך המספרי מהסימן F°, כפי שמופיע בדוגמאות לעיל: לא F°‏86, ולא F °‏86, כי אם F°‏ 86.
המרה מפרנהייט לצלזיוס ולהפך

{T_{c}} = טמפרטורה במעלות צלזיוס
{T_{f}} = טמפרטורה במעלות פרנהייט
קירוב טוב לחישוב בעל פה של תרגום מפרנהייט לצלזיוס הוא  \ {T_{c}}={\frac {{T_{f}}-30}{2}}. התוצאה מדויקת עבור F°‏ 50  (C°‏ 10) ונותנת קירוב טוב למדי בטווח הטמפרטורות השורר על פני כדור הארץ.
פרנהייט לעומת צלזיוס - טבלת ערכים
| פרנהייט [F°] | צלזיוס [C°] |
| --- | --- |
40-
0: 17.8-
5: 15-
11.42857: 11.42857-
32: 0
50: 10
95: 35
100: 37.78
140: 60
185: 85
212: 100
ראו גם

יחידות מידה על שם אישים
השוואה בין מידות צלזיוס ופרנהייט
גמלאן (מוזיקה)

| --- | --- |

נגנים מבצעים הרכב מוזיקלי, תבליט של בורבודור.
 מקורות סגנוניים:  מוזיקה אינדונזית
 מוצא:  אינדונזיה
מערך כלי גמלאן במוזיאון לתרבויות אסיה בסינגפור
גמלאן (באנגלית: Gamelan; בג'אווה: ꦒꦩꦼꦭꦤ꧀; בסונדנזית: ᮌᮙᮨᮜᮔ᮪; בבאלינזית: ᬕᬫᭂᬮᬦ᭄) הוא הרכב מוזיקלי מאינדונזיה, טיפוסי בעיקר לאיי באלי או יאווה, הכולל מגוון כלים כגון כלי הקשה: מטאלופונים, קסילופונים, תופים וגונגים, חלילי חזרן, כלי קשת וכלי מיתר. במקרים מסוימים נכללים גם זמרים.
המונח מתייחס יותר להרכב הכלים מאשר לנגני הכלים הללו. גמלאן הוא מערך כלים כישות מוגדרת ונבדלת, בנויה ומכווננת לנגינה קבועה בצוותא - אין זה מקובל להחליף כלים בין גמלאן אחד למשנהו.
מקור המילה "גמלאן" במילה משפת יאווה "יֶגאמָלֶס", שפירושה להכות או לדפוק בפטיש, והסופית "-אן" הופכת את השורש לשם עצם קיבוצי.
אף כי הגמלאן אינו פופולרי כשהיה מאז הופעת מוזיקת פופ, עדיין מקובל לנגן בו באירועים רשמיים ובהרבה טקסים מסורתיים באינדונזיה. לרוב האינדונזים, גמלאן הוא חלק בלתי נפרד מן התרבות האינדונזית.
טרמינולוגיה

מקור המילה "גמלאן" במילה "גָמֶל" בשפת יאווה, המתייחסת או לסוג הפטישון המשמש להקשה על הכלים או לפעולת ההקשה בפטישון. המונח "קאראוויטאן" מתייחס לנגינה בכלי גמלאן, ומקורו במילה "ראוויט", שמשמעה "מסובך" או "משוכלל" ובאה מן הסנסקריט. היא מתייחסת לתחושת הליטוש והאלגנטיות שהיא האידיאל במוזיקה של יאווה. מילה אחרת מאותו שורש, "פַּנְגְראוויט", משמעה אדם בעל חוש לכך, והיא משמשת כתואר כבוד כשמזכירים נגני גמלאן ידועי-שם. המילה בשפת יאווה גבוהה ל"גמלאן" היא "גַאנְגְזה", שהיא שילוב של המילים "טמבאגה" ו"רייאזה" שעניינן החומרים שמשתמשים בהם לבניית גמלאן ארד (נחושת ובדיל), או "טיגה" ו"סדאזה", המתייחסות לחלקיהם היחסיים (שלושה ועשרה).
היסטוריה

הגמלאן קודם לתרבות ההינדו-בודהיסטית ששלטה באינדונזיה ברשומות המוקדמות ביותר שלה, ומייצג צורת אמנות ילידית. כלי הנגינה התפתחו לצורתם העכשווית בתקופת אימפריית מג'פהיט. בניגוד להשפעה ההודית הכבדה בצורות אמנות אחרות, ההשפעה ההודית על מוזיקת הגמלאן ניכרת אך ורק בסגנון השירה של יאווה, ובנושאים של "ואיאנְג קוּליט" (תיאטרון בובות בצלליות).
במיתולוגיה של יאווה, את הגמלאן יצר סאנג היאנג גורו בתקופת סאקה (בסביבות 167 לספירה), כאל שמלך על כל יאווה מארמון על הר מנדרה במדאנג קאמולן (כיום הר לאוו), היה לו צורך באות שיקרא אליו את האלים, ולשם כך המציא את הגונג. למסרים מורכבים יותר, המציא שני סוגי גונג אחרים, וכך יצר את מערך הגמלאן המקורי.
התמונה הראשונה של הרכב מוזיקלי נמצאת במקדש בורובודור מן המאה השמינית במרכז יאווה. בתמונה זו זוהו כלי נגינה כמו חליל במבוק, פעמונים, תופים בגדלים שונים, לאוטה וכלי מיתר לנגינה בקשת ולפריטה. עם זאת, חסרים בה מטאלופונים וקסילופונים. אף על פי כן, תמונת ההרכב המוזיקלי הזה נחשבת לצורה הקדומה ביותר של הגמלאן.
בארמונות יאווה נמצאים ההרכבים העתיקים ביותר המוכרים, גמלאן Munggang ו-Kodokngorek, כנראה מן המאה ה-12. אלה מהווים את הבסיס ל"סגנון הרם". סגנון אחר, "הסגנון החרישי", התפתח ממסורת ה-kemanak וקשור למסורות השירה של הפיוט היאוואני, באורח שנחשב לא פעם לדומה לביצוע מחול ה-bedhaya המודרני. במאה ה-17 התלכדו שני הסגנונות האלה, הרם והחרישי, ובמידה רבה מבחר סגנונות הגמלאן המודרני של באלי, יאווה ואיי סונדה נוצר מן הדרכים השונות של ערבוב היסודות האלה. מכאן, שעל אף השונות לכאורה בסגנונות, הם שותפים להרבה מן התפיסות התאורטיות, הכלים והטכניקות.
גמלאן בישראל

מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 קיים בארץ הרכב גמלאן אחד, שמקורו בג'אווה, והוא ממוקם ופועל בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית. תלמידי האוניברסיטה משתתפים בסדנאות ללימוד הנגינה, וחזרות שבועיות מתקיימות כבר למעלה משלושים שנה. "אנסמבל הגמלאן הירושלמי" מופיע בקונצרטי הצהריים של החוג למוזיקולוגיה וב"ימי אסיה" באוניברסיטה העברית, ובעבר הופיע במגוון מתחמים ואירועים, ביניהם: בית הספר לתיאטרון החזותי, מוזיאון ארצות המקרא בירושלים (1998), פסטיבל עכו (2004), אוניברסיטת תל אביב (2004), אוניברסיטת בר-אילן (2018) והביתן הארינדונזי ביריד חוצות היוצר בירושלים (אוגוסט 2018).
הערות שוליים

↑  שגרירות הרפובליקה האינדונזית, "ביולטין למוזיאון הלאומי של קנדה" (אוטווה: אפריל 1961), עמ' 2, מצוטט אצל דונלד א. לנץ. "The Gamelan Music of Java and Bali: An Artistic Anomaly Complementary to Primary Tonal Theoretical Systems", הוצאת אוניברסיטת לינקולן בנברסקה, 1965, עמ' 5
↑  R.T. Warsodiningrat, Serat Weda Pradangga. Cited in Roth, A. R. New Compositions for Javanese Gamelan. University of Durham, Doctoral Thesis, 1986. Page 4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4155917-4  MusicBrainz: a26a663e-3add-42e1-ac07-ce289d5f330a  NDL: 00562219  NKC: ph841964
מנטיקור

איור של מנטיקור עם כנפיים. אילוסטרציה למשחק מבוכים ודרקונים
מנטיקור מחיתוך עץ פרסי
המנטיקור או המנטיקורוס הוא יצור מיתולוגי אשר שורשיו בסיפורי המיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הפרסית.
הוא מתואר כיצור קסום ומפלצתי בעל ראש כשל בן אדם זקן, גוף של אריה, זנבו מלא קוצים רעילים אשר הוא יורה אל טרפו או אל אויביו.
לעיתים המנטיקור ניחן ביכולת דיבור.
המנטיקור מופיע בכמה ספרי פנטזיה, למשל "הארי פוטר" שבו הוא אחת החיות אשר יוצרות את הסקרוט פוץ התחת, ובספר השלישי של סדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים" (וקללת הטיטאן),  מופיע מנטיקור בשם ד"ר קוטס. כמו כן המנטיקור גם מופיע בספרה של הולי בלק עלילות ספיידרוויק, בספר עימות המלכים מאת ג׳.ר.ר. מרטין כסמלו של אחד מהלורדים הנאמנים לבית לאניסטר, בספרי אמבר מאת רוג'ר זילאזני ובמדריך השימושי מאת ארתור ספיידרוויק.
המנטיקור מופיע גם בסדרה מרלין ובסרט ההנפשה קדימה משנת 2020.
הערות שוליים

↑  ג׳ורג׳ ר.ר. מרטין, עימות המלכים, חלק א׳ - מלך הזאבים, מהדורה מחודשת, אופוס, 2013, עמ' 193
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טבלטורה לכלים שונים

טַבְּלָטוּרָה (או בקיצור טאב – TAB) היא שיטה לכתיבת מוזיקה לגיטרה וגיטרה בס ולפעמים גם לתופים. שיטה זו מהווה חלופה לשיטת התווים, המצריכה תרגול רב.
לכתיבה בטבלטורה היסטוריה ארוכה, וראשיתה בתקופת הרנסאנס המוקדם, אז הייתה נפוצה כשיטת תיווי לא רק לכלי פריטה כמו לאוטה, תיאורבו וגיטרה, אלא אף לכלי קשת וכלי מקלדת. עם השנים התפתחו שיטות טבלטורה רבות ושונות מאוד זו מזו, אך כולן מבוססות על עיקרון דומה, עקרון של תיאור גרפי של מיקום האצבעות. השיטה אמנם בעייתית מבחינות רבות, אך רוב נגני הגיטרה המתחילים משתמשים בה, בשל פשטותה והיכולת לרשום אותה בתווי ASCII.
שיטת הכתיבה בטבלטורה לגיטרה

בשיטה זו, שישה קווים אופקיים מייצגים את ששת המיתרים של הגיטרה, מהגבוה לנמוך (כמובן, המספר משתנה בין סוגים שונים של גיטרה – בס, שבעה מיתרים וכו'). על כל קו נרשם מספר השריג עליו יש ללחוץ - משמאל לימין. לכל טכניקה בה יש להגיע אל הצליל - מתיחה (Bend), החלקה וכדומה - ישנו סימון מיוחד. את התיבות (Bar) מפרידים באמצעות קו אנכי, כמו בתווים. באמצעות שיטה זו ניתן לייצג הן מלודיות והן הרמוניות (האקורדים נרשמים, על פי רוב, מעל לתיבה בצד שמאל).
יתרונות וחסרונות

הן יתרונותיה והן חסרונותיה של השיטה נובעים מהיותה ספציפית לגיטרה. השיטה מצטיינת בפשטות, ביכולת להעביר בה כל סוג של טכניקה ובהיותה זמינה ברשת האינטרנט.
חסרונותיה של השיטה הן, בעיקר, הקושי הרב להעביר בה כל מה שקשור לזמן ביצירה, לדוגמה את משך התו (רבע, חצי וכו') (כתוצאה מכך בלתי אפשרי ללמוד באמצעותה יצירה לא מוכרת), וכן אי היכולת לתקשר בעזרתה עם מוזיקאים המנגנים על כלים שונים. כמו כן, ידע בקריאת תווים מקל בהרבה על למידת התאוריה של המוזיקה, יתרון שאינו קיים בטאבלטורה.
שני פתרונות אפשריים לבעיה הראשונה, הם תוספת של צוואר תו (עם הדגלים שמציינים שמינית, חלק 16 וכו') בצורה כזאת שבמקום עיגול התו מופיע מספר השריג. פתרון נוסף הוא לכתוב את הטאבים לצד המנגינה בתווים, כך יכול הגיטריסט לדעת איזה תו הוא מנגן, ולא רק איך לנגן אותו.
טבלטורה לעוגב

הטבלטורה לעוגב היא צורת תיווי מוזיקלי, שהייתה בשימוש באסכולת העוגב הבארוקי של צפון גרמניה, אף כי צורות של טבלטורת עוגב היו קיימות גם בארצות אחרות כמו איטליה, ספרד, פולין ואנגליה. חלקים מהספרון לעוגב (Orgelbüchlein) של יוהאן סבסטיאן באך כתובים בטבלטורה, כמו גם מספר רב של כתבי יד ששרדו מיצירות העוגב של דיטריך בוקסטהודה ומלחינים צפון-גרמנים אחרים מתקופת הבארוק.
הדוגמה הראשונה הקיימת לטבלטורת מקלדת, שנועדה כמעט בוודאות לעוגב, נמצאה ב"קודקס רוברט ברידג'", מסביבות שנת 1360. אף כי טבלטורה זו היא אנגלית, היא קרובה מאוד לטבלטורות הגרמניות המאוחרות יותר. דוגמה מוקדמת ואולי ראשונית של טבלטורות העוגב הללו נמצאה ב"ספר העוגב של בוקסהיים" (Buxheim Organ Book), שקובץ במינכן בשנות ה-60' של המאה ה-15. קובץ זה משקף את יצירתו של קונרד פאומן, מלחין עיוור, נגן עוגב ולאוטה. טבלטורת העוגב הגדולה ביותר, שהיא גם אחת הקדומות ביותר בעולם, היא של יאן מלובלין (1537 - 1548) אחת מכ-20 טבלטורות עוגב שנוצרו בין 1520 ל-1700.
מאפיין טבלטורת העוגב המבדיל אותה מכתב התווים המודרני הוא שאין בה לא חמשות, לא ראשי תווים על רגליות ולא סימני סולם. לסימון גובה הצליל משתמשים בשמות אותיות הרשומים בכתב היד ואת משך הצליל בדגלים (בדומה לתיווי המודרני), אם כי בתיווי קדום הוצגו משכי הזמן בתווים מדודים (mensurable notes) והזחות אוקטבה בשרטוט קווי אוקטבה מעל אות. גיוון מסוים היה בתיווי סימני ארעי (דיאז או במול המופיעים ליד תו ולא ליד סימן המפתח), אבל לפעמים צוינו הדיאזים בתוספת לולאה לקצה האות. סי בקר וסי במול יוצגו באותיות "h" ו-"b" בהתאמה. בקר איננו מסומן, כיוון שסימני ארעי אינם נשמרים לאורך תיבה שלמה כמו בתיווי מודרני. סולמות אינם מצוינים במפתח; הם משתמעים מסימוני הדיאזים. ביצירות רנסאנס הקו המלודי העליון מובא בתיווי מדוד רגיל על גבי חמשה, והטבלטורה מובאת נמתחת לכל תו.
מאז תום תקופת הבארוק, אין עוד שימוש בעל משמעות בטבלטורת עוגב. רפרטואר שנכתב במקורו בטבלטורה מתורגם לתיווי מודרני. עם זאת, התרגום הזה איננו נקי מחשש טעות. בכתבים גרמניים עלול לחול בלבול בין A ל-E, כמו גם בין F ל-G. בדומה לכך, ראשיתו וסיומו של קו אוקטבה מעל שורת תווים עלולות להיות דו-משמעיות. עורכים שונים נותנים פתרונות שונים, וזהו אחד הביטויים למסורת האלתור של ביצועי עוגב תקופתיים.
הערות שוליים

1 2 3  Perkins, Leeman L. Music in the Age of the Renaissance. Norton and Company, New York, 1999.
1 2  Thurston Dart, John Morehen, Richard Rastall. "Tablature", Grove Music Online, ed. L. Macy (accessed March 15, 2006), grovemusic.com (subscription access).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555917605171  BnF: cb12273666j (data)  GND: 4184316-2  LCCN: sh85131791 
טבלטורה בסגנון צרפתי ללאוטה, והתאמה לגיטרה, של ריקוד צרפתי פשוט. הדפיס אטיינאן
קטע מיצירה של דיטריך בוקסטהודה שהעתיק יוהאן סבסטיאן באך הצעיר, בחתימת ידו)
פקודת הפיהרר

פקודת הפיהרר (בגרמנית: Führerbefehl או Führererlass) היא כינוי לפקודותיו של אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית. היטלר הוציא מאות רבות של הנחיות, צווים וגזירות, רבות מהן קשורות למדיניות של צבאית וליחס לאזרחים במדינות כבושות, ומהוות עדות ישירה לביצוע פשעי מלחמה כמו פקודת הקומנדו (Kommandobefehl) הידועה לשמצה. צווים אחרים מספקים ראיות לפשעים נגד האנושות, כמו הצו הקובע המתת חסד כפויה של אנשים עם מוגבלויות ב-1939 במסגרת תוכנית T4, וצו לילה וערפל לחיסול מתנגדים אזרחיים במדינות כבושות.
הוראה מיום 21 באוקטובר 1938

ב-21 באוקטובר 1938 הוציא היטלר הוראה לוורמאכט להתכונן ל"אירועים הבאים":
אבטחת גבולות הרייך והגנה מפני התקפות פתע אוויריות
חיסול יתר המדינה הצ'כית. מוכנות בכל עת לריסוק שארית המדינה הצ'כית אם היא תנהל מדיניות אנטי-גרמנית.
כיבוש חבל ממל.
תוכנית T4

בשנת 1939 הוציא היטלר צו שהפך להצדקה להריגת ילדים ומבוגרים נכים בתוכנית T4. היא הניחה את הבסיס לשואה כי רצח בגז היה שיטה מועדפת לרצח רבים מקורבנות השואה. צוות האס אס שהפעיל את תאי הגזים, הועסק מאוחר יותר באושוויץ ובמחנות ריכוז והשמדה רבים אחרים.