stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלן טאוסיג

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1898 קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית
 נהרגה:  20 במאי 1986 (בגיל 87) מחוז צ'סטר, קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 ידועה בשל:  שאנט בליילוק-טאוסיג (לתיקון מום לב מולד)
 השכלה:  הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס
 תקופת הפעילות:  1927–1986 (כ־59 שנים)
 מקצוע:  רופאה
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1973)  פרס אליזבת בלקוול (1970)  מדליית ג'ורג' מ. קובר (1987)  פרס א. מיד ג'ונסון (1947)  היכל התהילה של נשות מרילנד (1987)  מדליית החירות הנשיאותית (1964)  עיטור הכבוד ע"ש קארל לודוויג (1967)  פרס פלטרינלי (1954)  פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני (1954)  מדליית אליזבת בלקוול (1982)  פרס האגודה הרפואית האמריקאית להישג מדעי (1977)  פרס ג'ון האולנד (1971)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1959)  חבר הקולג' האמריקאי לקרדיולוגיה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וינה  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
הלן ברוק טאוסיג (באנגלית: Helen Brooke Taussig;‏ 24 במאי 1898, קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית - 20 במאי 1986, מחוז צ'סטר, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה קרדיולוגית אמריקאית שפעלה בבולטימור ובבוסטון, אשר ייסדה את תחום הקרדיולוגיה הפדיאטרית. היא פיתחה את הרעיון להליך הרפואי שמאריך חיים של תינוקות שנולדים עם טטרלוגיית פאלוט (הסיבה הנפוצה ביותר למום הלב המולד המכונה תסמונת תינוק כחול). הרעיון מומש בהליך בשם שאנט בליילוק-טאוסיג, שפותח על ידי אלפרד בליילוק וויוויאן תומאס, שהיו עמיתיה של טאוסיג בבית החולים ג'ונס הופקינס.
טאוסיג ידועה גם בשל מאבקה לאיסור על תלידומיד.
ראשית דרכה

הוריה של טאוסיג היו פרנק טאוסיג, כלכלן באוניברסיטת הרווארד, ואידית' תומאס גילד, אחת הבוגרות הראשונות של מכללת רדקליף, ליד הרווארד. כשהייתה טאוסיג בת 9, מתה אמה משחפת. גם טאוסיג לקתה בשחפת, וסבלה ממנה שנים מספר, מה שפגע בלימודיה בבית הספר. בנוסף, סבלה טאוסיג מדיסלקסיה.
היא החלה לימודי תואר ראשון במכללת רדקליף, וסיימה אותו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בשנת 1921. לאחר מכן למדה היסטולוגיה, בקטריולוגיה, ואנטומיה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד וכן באוניברסיטת בוסטון, אך לא הורשתה להשלים תואר במוסדות הללו. בקורס ההיסטולוגיה סבלה מאפליה חמורה במיוחד, כשנאסר עליה לשוחח עם עמיתיה הגברים, "מחשש לזיהום".
בזמן לימודי האנטומיה באוניברסיטת בוסטון פרסמה טאוסיג מאמר מדעי ראשון, על מחקר בנושא שרירי הלב אצל פרים שערכה יחד עם אלכסנדר בג. טאוסיג נרשמה לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, והתקבלה כתלמידה מן המניין. שם השלימה את התואר דוקטור לרפואה (MD) בשנת 1927, ונותרה שם שנה נוספת כמתמחה בקרדיולוגיה ושנתיים נוספות כמתמחה ברפואת ילדים. במהלך שהותה בג'ונס הופקינס, זכתה טאוסיג בשתי מלגות ארצ'יבלד, שכיסו את השנים 1927-1930.
טאוסיג איבדה את שמיעתה בהמשך הקריירה שלה, והפכה חירשת עם הזמן. היא למדה קריאת שפתיים ונעזרה בעזרי שמיעה כדי לתקשר עם המתרפאים אצלה, ונעזרה באצבעותיה במקום במסכת כדי לחוש את קצב הלב שלהם.
קריירה

לאחר לימודיה ותקופת ההתמחות, עבדה כראש מחלקה לטיפול בקדחת שיגרונית, ולאחר מכן שימשה ראש המחלקה לרפואת ילדים בבית החולים ג'ונס הופקינס בין 1930 ל-1963. שם חקרה רבות את תופעת האנוקסמיה ("תסמונת התינוק הכחול"), וגילתה שהסיבה לתופעה היא חסימה חלקית של עורק הריאה, כשלעצמה או בשילוב עם נקב בין החדרים בלב התינוק. היא שיתפה פעולה עם המנתח אלפרד בליילוק ועם טכנאי הניתוח ויויאן תומאס לפיתוח ניתוח לתיקון המום, שנקרא היום שאנט בליילוק-טאוסיג. הניתוח בוצע לראשונה בכלבים, אבל החל משנת 1946 הוא מבוצע בתינוקות.
באותה שנה הועלתה לדרגת פרופסור חבר בבית הספר לרפואה ג'ונס הופקינס, ובשנת 1959 לדרגת פרופסור. בשנת 1947, פרסמה טאוסיג את ספרה העיקרי, Congenital Malformations of the Heart (מומי לב מולדים), שהשפיע רבות על כינון קרדיולוגיה פדיאטרית כתחום ברפואה.
רשמית, פרשה טאוסיג מג'ונס הופקינס בשנת 1963, אך היא המשיכה ללמד, להרצות בציבור, ולפעול למען שינויי חקיקה. בנוסף, המשיכה לפרסם מחקרים (41 מתוך 129 מאמריה המדעיים פורסמה לאחר שפרשה). היא תמכה בניסויים בבעלי חיים למטרות מחקר רפואי, ובהפיכה סיום הריון באמצעות הפלה מלאכותית לחוקי בארצות הברית, כמו גם ברפואה להפחתת כאבים ובמוסד ההוספיס.
לאחר ביקור בגרמניה המערבית, שבו עבדה טאוסיג עם עוללים שסבלו מפוקומליה (עיוותים קשים בגפיים), היא נוכחה בהשפעות המזיקות של התכשיר תלידומיד על תינוקות, והעידה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1967. כתוצאה ממאמציה, נאסר תלידומיד בשימוש בארצות הברית ובאירופה.
טאוסיג הייתה חלוצה בשימוש בקרני רנטגן ובפלואורוסקופיה גם יחד לשם בדיקת שינויים בלב ובריאות של תינוק באופן פחות חודרני. עד שנהרגה עבדה על מחקר על הבסיס הגנטי למומי לב מולדים, עם לבבות של עופות.
מותה

ב-20 במאי 1986, ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-88, הסיעה טאוסיג קבוצה של חברים להצביע בבחירות מקומיות, כשמכוניתה התנגשה ברכב אחר בצומת, והיא נהרגה במקום.
הוקרה

בשנת 1947, זכתה טאוסיג להצטרף ללגיון הכבוד. בשנת 1953, זכתה במדליית כבוד מן האיגוד האמריקאי לרופאי חזה. איטליה העניקה לה את פרס פלטרינלי בשנת 1954. באותה שנה זכתה בפרס לסקר על עבודתה. היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1957. בשנת 1963 זכתה בפרס "לב הזהב". בשנת 1964 זכתה טאוסיג במדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, ושנה לאחר מכן הפכה לאשה הראשונה המכהנת בנשיאות אגודת הלב האמריקאית. בשנת 1965 קראה אוניברסיטת גטינגן למרפאת הלב שלה על שם טאוסיג. בשנת 1967 זכתה בפרס אגודת הלב האמריקאית.
בשנת 1971 זכתה בפרס ג'ון האולנד מטעם האגודה האמריקאית לרפואת ילדים. בשנת 1973 נבחרה טאוסיג לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 27 שנים לאחר שבליילוק זכה בכיבוד הזה, על בסיס אותה עבודה משותפת על שאנט בליילוק-טאוסיג. בשנת 1976 העניקה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס לטאוסיג את המדליה על שם מילטון ס' אייזנהאואר על מפעל חיים.
בשנת 1982 זכתה במדליית אליזבת בלקוול (אנ').
בליילוק וטאוסיג זכו במשותף בפרס הבינלאומי של קרן גרדנר הקנדית.
במהלך הקריירה, זכתה טאוסיג ביותר מ-20 תארים לשם כבוד.
לאחר מותה, חנכה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס מרכז לקרדיולוגיה פדיאטרית על שם טאוסיג, ובשנת 2005 קרא בית הספר לרפואה בג'ונס הופקינס לאחת מארבע המכללות המרכיבות אותו על שמה.
בשנת 2004 הפיקה רשת HBO סרט בשם יצירת האלוהים, ובו שיחקה מרי סטוארט מסטרסון את טאוסיג.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  ג'וי הארווי ומרילין אוגילבי, Biographical Dictionary of Women in Science, הוצאת רוטלדג', 2000‏, ISBN 0415920388.
1 2 3 4  קלרה א' קאלהן, "הלן ברוק טאוסיג", בתוך Notable Women in the Life Sciences, בעריכת בנג'מין פ' שירר וברברה ס' שירר, 1996, ISBN 0313293023.
1 2  "Changing the Face of Medicine: Dr. Helen Brooke Taussig", בהוצאת הספרייה הלאומית לרפואה, ארצות הברית.
1 2 3 4  מרתה ג' ביילי, American Women in Science, הוצאת ABC-CLIO, ‏1994, ISBN 0874367409, עמ' 387.
↑  ספר החברים של האקדמיה, באות T (אנגלית)
↑  הלן טאוסיג (אנגלית) באתר האקדמיה הלאומית למדעים.
↑  Elizabeth Blackwell Award, The American Medical Women’s Association
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342887705171  BIBSYS: 90203790  GND: 122201582  ISNI: 0000 0000 8378 7697  LCCN: n85244859  NKC: nlk20000089252  NTA: 071619593  SNAC: w6sb52x7  SUDOC: 087765306  VIAF: 45176885   WorldCat (עם VIAF): 45176885
האישה החדשה

פרנסס בנג'מין ג'ונסטון, כאישה חדשה, 1896
האישה החדשה (באנגלית: The New Woman) הייתה אידיאל פמיניסטי שצץ בסוף המאה ה-19 והייתה לו השפעה עמוקה על הפמיניזם במאה העשרים. בשנת 1894, הסופרת האירית שרה גרנד השתמשה במונח "אישה חדשה" במאמר כדי להתייחס לנשים עצמאיות המבקשות שינוי קיצוני, ובהמשך הסופרת האנגלית קואידה (מריה לואיזה רמה) השתמשה במונח ככותרת למאמר המשך. המונח הפך לפופולרי עוד יותר על ידי הסופר הבריטי -אמריקאי הנרי ג'יימס, שהשתמש בו כדי לתאר את הגידול במספר הנשים בקריירות מצליחות, שהיו משכילות ועצמאיות באירופה ובארצות הברית. העצמאות הייתה כרוכה גם בשינויים גופניים בפעילות ובלבוש, שכן פעילויות כמו רכיבה על אופניים הרחיבו את יכולתן של נשים להשתלב בעולם פעיל ורחב יותר.
האישה החדשה דחפה את הגבולות שקבעה חברה שנשלטה על ידי גברים, במיוחד כפי שבוטאה במחזותיו של הנריק איבסן הנורווגי (1828–1906).
שינוי תפקידים חברתיים

הסופר הנרי ג'יימס היה בין הסופרים שהפיץ את המונח "אישה חדשה", דמות שהייתה מיוצגת בגיבורות הרומנים שלו - בהן הדמות המרכזית של הרומן "דייזי מילר" (בהמשכים 1878), ו"איזבל ארצ'ר " ברומן בהמשכים 1880). לדברי ההיסטוריונית רות בורדין, המונח "אישה חדשה" נועד על ידי הנרי ג'יימס, לאפיין נשים אמריקאיות שחיות באירופה: נשים בעלות אמצעים ורגישות, שלמרות או אולי בגלל עושרן, הפגינו עצמאות והיו רגילות לפעול בכוחות עצמן. המונח "אישה חדשה" תמיד התייחס לנשים שהיה להן שליטה בחייהן בתחומי האישיות, החברה או הכלכלה.
השכלה תיכונית ומקצועית

אף שהאישה החדשה הפכה למשתתפת פעילה יותר בחיים ובכוח העבודה, היא תוארה בספרות, בתיאטרון ובייצוגים אמנותיים אחרים, כמפעילה את האוטונומיה שלה בתחום הבית הפרטי. תנועת הסופרג'יסטיות של המאה ה-19 שאפה לקבל זכויות דמוקרטיות לנשים, הייתה לה ההשפעה משמעותית ביותר על דימוי "האישה החדשה". הזדמנויות חינוך ותעסוקה לנשים הלכו וגדלו ככל שמדינות המערב הפכו עירוניות ומתועשות יותר. כוח העבודה - "הצווארון הוורוד", נתן לנשים דריסת רגל בתחום העסקי והמוסדי.
בשנת 1870, נשים מקצועיות היו רק 6.4% מכוח העבודה הלא-חקלאי של ארצות הברית; עד שנת 1910 עלה הנתון ל-10%, ואז ל-13.3% בשנת 1920. נשים נוספות זכו ללמוד באוניברסיטה או במכללה. חלקן השלימו השכלה מקצועית והפכו לעורכות דין, רופאות, עיתונאיות ופרופסוריות, לעיתים קרובות במכללות יוקרתיות לנשים כמו: שבע האחיות, ברנרד, ברין רדקליף, סמית, וסאר וולסלי. האישה החדשה בארצות הברית השתתפה בתחילת המאה העשרים בחינוך העל-תיכוני במספרים גדולים יותר.
מיניות וציפיות חברתיות

אוטונומיה הייתה יעד רדיקלי לנשים בסוף המאה ה-19. נשים היו תמיד תלויות מבחינה משפטית וכלכלית בבעליהן, בקרובי משפחה גברים או במוסדות חברתיים. הופעתם של הזדמנויות חינוך וקריירה לנשים בסוף המאה ה-19, כמו גם זכויות משפטיות חדשות ברכוש (אם כי טרם קיבלו זכות הצבעה), גרמו לכך שהן נכנסו לעמדה חדשה של חופש ובחירה בכל הנוגע לזוגיות ומין.
האישה החדשה נתנה חשיבות רבה לאוטונומיה המינית שלה, אך קשה היה להוציא את זה לפועל מכיוון שהחברה עדיין השמיעה הסתייגות גדולה מכל סימן של חריגה נשית. עבור נשים בעידן הוויקטוריאני, כל פעילות מינית מחוץ לנישואין נתפסה כבלתי מוסרית. שינויי דיני גירושין בשלהי המאה ה-19 יצרו אישה חדשה שיכולה לשרוד גירושין בעצמאותה הכלכלית. מספר הולך וגדל של נשים גרושות נישאו בשנית. שמירה על מכובדות חברתית תוך מימוש זכויות משפטיות שנחשבות עדיין לא מוסריות בעיני רבים הייתה אתגר עבור האישה החדשה.
ברומנים של הנרי ג'יימס היה ברור כי ככל שגיבורותיו החופשיות מנסות לממש את האוטונומיה האינטלקטואלית והמינית שלהם, הן שילמו בסופו של דבר מחיר עבור בחירותיהם.
חלק מהמעריצות של תנועת האישה החדשה העזו לעסוק במערכות יחסים לסביות דרך הרשתות שלהן בקבוצות נשים. עבור חלקן "אהבה של נשים אחרות הפכה לדרך לברוח ממה שראו כהסתברות לשליטה גברית הגלומה במערכת יחסים הטרוסקסואלית". עבור אחרות העצמאות הכלכלית פירושה שהן לא מאפשרות את האחריות לאפוטרופוס, בגלל בחירותיהן המיניות והן ניצלו את החופש החדש הזה.
הבדלי מעמדות

האישה החדשה הייתה תוצאה של שינוי הולך וגובר של חינוך ותעסוקה לנשים שהשתייכו לשכבות הגבוהות המיוחסות בחברה. החינוך האוניברסיטאי עצמו עדיין היה תחום סגור למדי המיועד לגברים עשירים בראשית המאה העשרים, ופחות מעשרה אחוזים מהאנשים בארצות הברית היו בעלי השכלה גבוהה.
הנשים שנכנסו לאוניברסיטאות השתייכו בדרך כלל למעמד הבינוני הלבן. כתוצאה מכך, מעמד הפועלים, אפרו-אמריקאיים, והמהגרים הושארו לרוב במירוץ להשגת מודל פמיניסטי חדש זה. סופרות נשים המשתייכות לקהילות אלה הוסיפו לרוב ביקורת על האופן בו חירותן הקשורה למגדרן באה על חשבון גזען, אתניותן או מעמדן. אף על פי שהם הודו וכיבדו את עצמאותה של האישה החדשה, הם לא יכלו להתעלם מהעובדה לפיה את הסטנדרטים של אישה חדשה יכולות להשיג בעיקר נשים מהמעמד הביניים הלבן.
ספרות

דיונים ספרותיים על הפוטנציאל ההולך וגדל של נשים בחברה האנגלית מתוארכים לפחות לספר "בלינה" של מריה אדוורת (1801) ו"אורורה ליי" (מאת אליזבת בארט) (1856), שבחנו את מצוקתה של אישה בין נישואים קונבנציונליים לבין האפשרות הרדיקלית שהיא יכולה להיות אמנית עצמאית. בדרמה, בסוף המאה התשע-עשרה הוצגו מחזות ברוח ה"אישה חדשה" כמו "בית הבובות" של הנריק איבסן (1879) ו"הדה גאבלר" (1890), מחזהו של הנרי ארתור ג'ונס "המקרה של סוזן המורדת" (1894) ושל ג'ורג' ברנרד שו "קנדידה" (1898).
הספר "דרקולה" של ברם סטוקר מציין את האישה החדשה בדפיו, כששתי הדמויות הנשיות הראשיות בו דנות בתפקידיהן של נשים ובאישה החדשה בפרט. מינה הרקר ממשיכה לגלם כמה מאפיינים של האישה החדשה, תוך שימוש בכישורים לשעשע את הדמויות הגבריות. לוסי ווסטנרה תוהה אם האישה החדשה יכולה להתחתן עם כמה גברים בבת אחת, מה שמזעזע את חברתה מינה. ניתוחים פמיניסטיים של דרקולה רואים בחרדה גברית בשאלת האישה ומיניות האישה, נושא מרכזי בספר.
סופרים וסופרות שעסקו בנושא באותה תקופה כללו: אוליב שריינר, אנני סופי קורי, שרה גרנד, מונה קהיר, ג'ורג' אגרטון, אלה ד'ארסי ואלה הפוורת' דיקסון. ראוי להזכיר גם את "מאדאם בובארי" של פלובר (1856), שמתעד את חיפושה הנחרץ של אישה אחר עצמאות ומימוש עצמי באמצעות ניסויים מיניים.
אומנות

אמניות הפכו לחלק מאנשי המקצוע, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר" בקידום עבודותן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה "המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמנים "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי רישום תמונות של האייקון והן באמצעות אימוץ אורח חיים חדש". בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם בראייה של אישה.
ציירות ומאיירות מצליחות כללו את רוזה בונר, אנה קלומפק, ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, רוז אוניל, אליזבת שיפן גרין, ויולט אוקלי קורנליה בארנס.
במהלך המאה ה-19 היה מספר לא מבוטל של נשים שהפכו לאמניות מצליחות ומשכילות, שהיו נדירות לפני אותה תקופה, למעט כמה כמו אנג'ליקה קאופמן (1741–1807), לואיז אבמה ולואיז אליזבת 'ויג'ה לה ברון (1755–1842). האמניות החדשות יצרו יצירות בפרספקטיבה שונה מהגברים, וייצגו את הנשיות בתיאורים פרחוניים של פסיביות, קישוטים וטוהר מיני. איתגרו את המושגים המוגבלים של נשיות, ויצרו ז'אנר של ציורים פרחוניים שבהם "האמנית הציבה אישה אחת או יותר בסביבת גן פרחים, צבע, מרקם וצורה כדי לגרום לנשים להיראות כמו פרחים ככל האפשר".
הגישה לא שימשה לציור דיוקנאות. צורת הייצוג הנשי לא הוכרה ברובה על ידי חוקרי האמנות האמריקאים והחברה השמרנית, והתעלמה כתגובה ל"האישה החדשה" המתפתחת החל בסוף המאה ה-19.
אנה לאה מריט (1844–1930) יצרה ציורי פרחים-נשיים; מציינת סמליות פרחונית-נשית המופעלת על ידי אמנים גברים כמו צ'ארלס קורטני קורן ורוברט ריד. אנה מריט אמרה כי היא ראתה "פרחים כ"נשים נהדרות".
אמה למפרט קופר (1855–1920) הייתה אחת האמניות המשכילות שהפכו לציירות נוף ודמויות מצליחה לאחר שהחלה כמאיירת ספרי ילדים וציירת מיניאטורות וציורי פרחים. קופר הבינה את הקושי בביצוע המעבר לצייר מצליח, במיוחד ציורי נוף ודמויות, והזהירה אמניות מהקושי ביצירת קריירה מצליחה ביצירות כאלה, אך הצליחה לעשות זאת בעצמה לאחר שהפכה להצלחה ברוצ'סטר, ניו יורק ולמדה באירופה.
אופוזיציה

בתחילת שנות ה-1890 הביעו נשים קתוליות ממעמד הביניים רצון ללמוד במוסד להשכלה גבוהה. מנהיגים קתוליים הביעו את דאגתם כשנשים למדו בבתי ספר "פרוטסטנטיים" אלה, כפי שתיארה אותם הכנסייה, שעלולות לאיים על אמונת הנשים הקתולית.
הכנסייה ראתה באישה החדשה איום על האישה המסורתית ועל הסדר החברתי. הכנסייה ציטטה נשים קתוליות שמרניות, כדי לבקר את "האישה החדשה". על ידי ציטוטן של אותן נשים טענה הכנסייה כי היא, ולא תנועת האישה החדשה, הציעה לנשים את ההזדמנויות הטובות ביותר. אחרים העבירו ביקורת על "האישה החדשה" ועל חירותה המינית המרומזת ועל רצונה להשתתף בנושאים שהיו שמורים לגברים.
תנועת "האישה החדשה", מהווה את הגל הראשון של פמיניזם, שהתפתח בעיקר במאה ה-20.
ארצות נוספות

דמויות ספרותיות מהטקסטים המערביים, כמו "בית הבובות" של הנריק איבסן (1879), הפכו לדוגמאות של נשים חדשות ודמויות מהפכניות באותה עת בקרב אינטלקטואלים עירוניים סיניים. דמויות אלה היו משכילות ועצמאיות. נורה, גיבורת בית הבובות, עוזבת את נישואיה הפטריארכליים. הרצאה חשובה, "מה קורה אחרי שנורה עוזבת את הבית", הועברה באוניברסיטה בבייג'ינג בשנת 1923.
הופעתה של תנועת התרבות החדשה בתחילת המאה העשרים בסין גינתה את "המסורת הקונפוציאנית", שהקריבה את הפרט לקונפורמיות ולתפיסות נוקשות של כניעה, נאמנות וצניעות נשית.
בגרמניה, לאחר שנשים קיבלו את זכות הבחירה ונבחרו בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הפכה ה־Neue Frau לחלק חשוב בתרבות הפופולרית הגרמנית, המייצג שיח חדש על מיניות, רבייה וחברה עירונית. האישה החדשה הגרמנית הוצגה על ידי סופרים כמו אלזה הרמן (So ist die neue Frau, 1929) ואירמגרד קון (Das kunstseidene Mädchen, 1932). נשים עובדות, ומשוחררות מינית אלה, לבשו בגדים אנדרוגניים, קיצצו את שיערן ונראו לרוב כגברים.
בקוריאה בשנות העשרים של המאה העשרים קמה תנועת האישה החדשה בקרב נשים קוריאניות משכילות שהפגינו נגד המסורת הפטריארכלית הקונפוציאנית. בתקופה של אימפריאליזם יפני, הנצרות נתפסה כתנופה ללאומנות קוריאנית והייתה מעורבת באירועים כמו התנועה הראשונה לעצמאות במארס 1919. לפיכך, בניגוד למקומות מערביים, הנצרות זירזה את האידיאלים של פמיניזם מערבי וחינוך נשים, במיוחד באמצעות אוניברסיטת אווה וומן.
לתנועת האישה החדשה רואים לעיתים קרובות קשר למגזין הקוריאני New Women, שנוסד בשנת 1920 על ידי קים איריפ.
גם ביפן התפשט רעיון ה"אישה החדשה", שנתפסה תחילה כאישה מופקרת, רדודה - ההפך מהאישה היפנית הכנועה המסורתית. עם זאת Hiratsuka Raichō, מייסדת ועורכת כתב העת Seitō, אמרה: "אני אישה חדשה. כנשים חדשות, תמיד התעקשנו שנשים הן גם בני אדם. קבענו כי לנשים יש זכות לבטא את עצמן כיחידות ולכבד אותן כפרטים." במאמר שלה, "דרכה של האישה החדשה", שפורסם ב-Seit issue בגיליון ינואר 1913, איטו נואו (Itō Noe) הכריזה על מחויבותה ללכת בדרכה של אישה חדשה והפצירה באחרים לעשות זאת למרות התגובה החברתית."
הערות שוליים

↑  Daughters of decadence: the New Woman in the Victorian fin de siècle, The British Library
↑  Women’s Work, Science History Institute, ‏2017-05-01 (באנגלית)
↑  "Notes on The New Woman", web.archive.org, ‏2014-10-28
↑  ""To face it like a man": Exploring Male Anxiety in Dracula and the Sherlock Holmes Canon"
↑  At Home in the Studio : Laura R. Prieto : Free Download, Borrow, and Streaming, Internet Archive (באנגלית)
↑  Annette Stott, Floral Femininity: A Pictorial Definition, American Art 6, 1992, עמ' 61–77
↑  New women of the old faith : gender and American Catholicism in the progressive era : Cummings, Kathleen Sprows : Free Download, Borrow, and Streaming, Internet Archive (באנגלית)
↑  Hyaeweol Choi, New Women in Colonial Korea: A Sourcebook, Routledge, 2013, ISBN 978-0-415-51709-6. (באנגלית)
פלורנס בסקום, גאולוגית, הראשונה שקיבלה דוקטורט בגאולוגיה בג'ונס הופקינס, 1893
קריקטורה בלייף "הסיבה לאיחור בארוחת הערב", 1912
רוז אוניל, 1904, סימנים, קריקטורה למגזין " Puck"
ויולט אוקלי, כריכת המגזין לוטוס, 1896
אליזבת שיפן גרין, החיים נועדו לאהבה, 1904
עליזה כהן-מושלין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באפריל 1937 (בת 87) רחובות, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  medieval Latin literature, תקופת הביניים של העברית, תולדות האמנות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים  מכון ורבורג 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
עליזה כהן-מושלין (נולדה ב-8 באפריל 1937) היא היסטוריונית של אמנות, פרופסור אמריטה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

עליזה כהן-מושלין נולדה ברחובות. למדה ביולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית וצ'מבלו ועוגב באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בשנת 1981 היא קיבלה דוקטורט ממכון ורבורג באוניברסיטת לונדון.
קריירה

עליזה כהן-מושלין לימדה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית משנת 1981 ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 2006. בשנים 1986–2006 היא הייתה העורכת של כתב העת Jewish Art.
פרופ' כהן-מושלים הייתה המנהלת של המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בין השנים 1991–2006. היא הקימה מדור לאדריכלות יהודית ועמדה בראשו, כמו כן הובילה מספר רב של משלחות תיעוד של אמנות יהודית ואדריכלות יהודית.
בשנת 1994, יחד עם פרופ' הרמן טיס, כהן-מושלים הקימה "בית תפילה – יחידת מחקר לאדריכלות יהודית" באוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג, גרמניה.
ב-2009 הוענק לה עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית על מחקריה בכתבי יד לטיניים ועבריים בגרמניה, על הישגיה בשימור האמנות היהודית ועל הקמת יחידת מחקר "בית תפילה".
ספריה

Hebrew Illuminated Manuscripts in the British Isles, vol. I, Spanish and Portuguese Manuscripts, by Bezalel Narkiss, Aliza Cohen-Mushlin and Anat Tcherikover, the Israel and British Academies, Oxford University Press, 1982.
The Making of a Manuscript, The Worms Bible of 1148 (Wolfenbütteler Forschungen, vol. 25), Harrassowitz, Wiesbaden, 1983.
The Kennicott Bible, introductory volume to a facsimile edition, by Bezalel Narkiss and Aliza Cohen-Mushlin, Facsimile Editions, London, 1985.
The Worms Mahzor, introductory volume to a facsimile edition, by Malachi Beit-Arie, Bezalel Narkiss, Aliza Cohen-Mushlin, E. Fleischer, J. Eldar J. Allerhand, O. Wachter, Chone Schmeruk, Cyelar Publishing Co., London, and Jewish National and University Library, Jerusalem, 1986.
A Medieval Scriptorium, Sancta Maria Magdalena de Frankendal (Wolfenbütteler Mittelalter-Studien 3), Harrassowitz, Wiesbaden, 1990, 2 vols.
Scriptoria in Medieval Saxony: St. Pancras in Hamersleben, Harrassowitz, Wiesbaden, 2004.
Aliza Cohen-Mushlin, Sergey Kravtsov, Vladimir Levin, Giedrė Mickūnaitė and Jurgita Šiaučiūnaitė-Verbickienė (eds.), Synagogues in Lithuania: A Catalogue. 2 vols. Vilnius: Vilnius Academy of Art Press, 2010–2012
Selected Hebrew Manuscripts from the Bavarian State Library, Harrassowitz, Wiesbaden, 2020.
הערות שוליים

↑  https://openscholar.huji.ac.il/sites/default/files/arthistory/files/cohen-mushlin_cv_publications_2015.pdf
↑  Aliza Cohen-Mushlin, en.arthistory.huji.ac.il (באנגלית)
↑  Center for Jewish Art, cja.huji.ac.il
↑  Bet Tfila – Forschungsstelle für jüdische Architektur in Europa, www.bet-tfila.org
↑  Verdienstkreuz des Verdienstordens für Prof. Cohen-Mushlin, TU Braunschweig | Blogs (ב־)
↑  Center for Jewish Art, cja.huji.ac.il
↑  Center for Jewish Art, cja.huji.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305572805171  PLWABN: 9810690445405606  BIBSYS: 90279809  BNE: XX1135251  BnF: cb12313111t (data)  CiNii: DA06426016  GND: 110864727  ISNI: 0000 0001 0926 8482  LCCN: n84067125  NKC: zmp2014820075  NLA: 36502310  NTA: 06972900X  RERO: 02-A003114685  SELIBR: 181972  SUDOC: 032022220  Trove: 1261880  VcBA: 495/109954  VIAF: 94669840   WorldCat (עם VIAF): 94669840
קלרה נוביקובה

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1946 (בת 78) קייב, ברית המועצות 
 שם לידה:  קלרה גרצר
 מדינה:  רוסיה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הפדרציה הרוסית (1997)  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית (1992)  מסדר הכבוד של קמרובו 
 http://klara.ru/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קלרה נוביקובה (ברוסית: Клара Борисовна Новикова‏; נולדה ב-12 בדצמבר 1946) היא קומיקאית ושחקנית סובייטית-רוסית ממוצא יהודי. בשנת 1997 היא קיבלה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
קורות חיים

קלרה גרצר (נוביקובה) נולדה בשנת 1946 בקייב (אד בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. אביה עבד במסחר ואמה שלה עבדה בבית החרושת. לאחר סיום בית ספר קלרה למדה בסטודיו למשחק בקייב ובהמשך באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
בשנת 1965 התחתנה עם ויקטור נוביקוב ושינתה שם משפחתה בהתאם. אחרי גירושין בשנת 1975 היא השאירה את שם משפחתה ללא שינוי.
בסוף 1974 זכתה בפרס בתחרות שחקני אסטרדה. בשנת 1976 היא החלה לעבוד במוסקבה.
בשנת 1989 נוביקובה החלה להופיע בסטנד אפ בדמות של "דודה סוניה", יהודיה מבוגרת מאודסה. דמות זו זכתה בפופולריות רבה בברית המועצות וברוסיה. בשנת 1992 נוביקובה נכללה בסגל תיאטרון של מיכאיל ז'בנצקי במוסקבה. באותה שנה היא זכתה בפרס בפסטיבל הומור בסנקט פטרבורג ובשנת 1995 זכתה בפרס בפסטיבל בריגה.
נוביקובה נתנה הופעות רבות ברחבי רוסיה, מדינות אירופה, ישראל וארצות הברית. היא השתתפה בתוכניות הומור בטלוויזיה רוסית.
בשנת 2010 היא שיחקה בהצגה של תיאטרון גשר.
בשנת 2022 הוקרן סרט תעודה על פעילותה.
על פעילותה בתחום האמנות קיבלה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית בשנת 1997.
נוביקובה הייתה נשואה פעמיים. עם בעלה השני היא התחתנה בשנת 1975, זמן קצר לאחר הגירושין. הוא נפטר בשנת 2009 לאחר ניתוח. בשנת 1977 לזוג נולדה בת. היא עובדת כמבקרת תיאטרון. אחיה של נוביקובה סיים לימודי רפואה ומתגורר בארצות הברית עם משפחתו.
פסגת סטנלי (איי ג'ורג'יה הדרומית)

ערך זה עוסק בהר בג'ורג'יה הדרומית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מיקום:  איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, הממלכה המאוחדתהממלכה המאוחדת
 רכס הרים:  פסגות וילקנס 
 קואורדינטות:  54°11′00″S 36°55′00″W﻿ / ﻿54.183333333333°S 36.916666666667°W﻿ / -54.183333333333; -36.916666666667
  (למפת איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים מוגדלת) קינג אדוארד פוינט גריטוויקן איי ויליס אננקוב קופר פרינס אולף הארבורפסגת סטנלי(למפת איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים רגילה) קינג אדוארד פוינט גריטוויקן איי ויליס אננקוב קופר פרינס אולף הארבורפסגת סטנלי
 
פסגת סטנלי (באנגלית: Stanley Peak) היא הר מרכזי ברכס פסגות וילקנס שבאי ג'ורג'יה הדרומית. גובהו של ההר 1,265 מטרים והוא נמצא במרכז קרחון פורטונה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של הממלכה המאוחדת (UK-APC), והיא נקראת על שם לוטננט קומנדר (לימים קומנדר) איאן סטנלי (Ian Stanley), טייס מסוק של אה"מ אנרטים (HMS Antrim) אשר ביצע פעולת חילוץ במזג אוויר קשה באזור קרחון פורטונה, לאחר ששני מסוקים התרסקו בשל מזג אוויר זה, ב-21 באפריל 1982.
הערות שוליים

1 2  אתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית