stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאון פוליאקוב
ביוגרפיה

פוליאקוב הוא בנו של מו"ל יהודי בסנקט פטרבורג. קרוי על שם לב טולסטוי, שמת כמה ימים לפני הולדתו. בשנת 1920 נמלטה משפחתו מן הבולשביקים לצרפת, שם ייסד אביו חברת הוצאה לאור מצליחה. הוא חי זמן מה באיטליה ובגרמניה, שם ראה כנער את עליית הנאציזם, ולאחר מכן עבר להתגורר בצרפת דרך קבע. בפריז למד משפטים והיסטוריה. לאחר מכן עבד כעיתונאי בעיתונו של אביו "יומון פריז" (Pariser Tageblatt), ופנה למחקר היסטורי. בתחילת מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי. ב-13 ביוני 1940 הגיע ל-סאן-ואלרי-אן-קוקס ונפל עם הגדוד שלו בשבי הגרמנים. כעבור שלושה חודשים נמלט ממחנה השבויים Doullens על הגבול הבלגי, וחי בדרום צרפת תחת השם רובר פול. פוליאקוב הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית, שם סייע בארגון התנגדות יהודית משמעותית.
בשנת 1942 יצר עמו קשר הרב שניאור זלמן שניאורסון מ"התאחדות יהודים שומרי מצוות", וביקש ממנו לשמש כמזכירו. יחד עם בן דודו של זלמן, יצחק שניאורסון, הוא ייסד את "המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו" (CDJC), שעסק באיסוף מסמכים ועדויות על רדיפת היהודים בצרפת. ראיות אלו סייעו רבות לאחר ניצחון בעלות הברית, כאשר פוליאקוב שימש במשפטי נירנברג כמשקיף משפטי ומתורגמן לצד אדגר פור, ראש המשלחת הצרפתית.
בשנת 1981 פרסם את זיכרונותיו תחת השם "L'Auberge des Musiciens", שחלק גדול ממנו מוקדש לתולדות ההתנגדות ולקורותיו בתקופת הכיבוש הנאצי. ספריו תורגמו לשפות רבות, ובסוף חייו גם לרוסית, לשמחתו הגדולה. את הזמן הרב שהקדיש למחקר על שורשי החורבן הסביר בפשטות: "רציתי לדעת למה רצו להרוג אותי יחד עם מיליוני בני אדם אחרים".
היה נשוי למוזיקולוגית ז'רמן פוליאקוב, שלאחר מותו אספה והוציאה לאור כתבים שהשאיר. בשנת 1989 קיבל את אות לגיון הכבוד. פוליאקוב הלך לעולמו ב-8 בדצמבר 1997, בגיל 87, באורסיי, צרפת.
פוליאקוב היה אחיה של סבתו של המנחה והשחקן ירון ברובינסקי, ובנו קרוי על שמו של פוליאקוב.
מחקריו

ארבע שנים לאחר שקיבל אזרחות צרפתית בשנת 1947, ולאחר חמש שנות נבירה בארכיונים גרמניים ואיסוף עדויות רבות, פרסם פוליאקוב את מחקרו הגדול הראשון תחת הכותרת "קציר השנאה". הספר עסק באנטישמיות ובשורשים ההיסטוריים והאינטלקטואליים שהניעו את השמדת היהודים בשואה. היה זה התיאור המקיף הראשון שהופיע על השואה. בספר הופיעה הקדמה של הסופר פרנסואה מוריאק, בו נכתב בין היתר:
ייתכן שהדחף הראשון שלכם יהיה לסגור את 'קציר השנאה' הזה בחרדה: למה האדם מסוגל, עד היכן הוא יכול להגיע בבהמיותו. אולם אל לכם לגדף את החיות: הן הורגות רק כדי לאכול. הדור שלנו היה עד לטבח העצום, המאורגן והמחושב ביותר: טבח אדמיניסטרטיבי, מדעי, מודע, מהסוג שגרמנים יכולים לבצע.
חנה ארנדט ציינה עם צאת הספר לאור כי "כל מי שרוצה לדעת 'מה באמת קרה' ו'איך', לא יוכל להימנע מלקרוא ספר זה, ואולי עדיף שיתחיל ממנו". כמו כן עיצבו הפילוסופים ז'אק מאריטן ורמון ארון מושגים רבים בהגותם, על סמך עיון קפדני בחיבורו של פוליאקוב, שעדכן את המהדורות הבאות באופן שוטף עד שנת 1993. כבר בשלב הראשון של מחקרו טען פוליאקוב, בין היתר, כי מעבר לצעדות, הרטוריקה ומכונת התעמולה, הנאציזם "פעל בראש ובראשונה כדת". כמו כן הוא היה ההיסטוריון הראשון שמתח ביקורת על שתיקת הוותיקן והאפיפיור פיוס השנים עשר מול פשעי הנאצים בתקופת השואה.
חמשת הכרכים שפרסם על ההיסטוריה של האנטישמיות, מהעת העתיקה עד המאה ה-20, הקנו לו את פרסומו הרב, והם נחשבים כיום כספר יסוד במחקר האנטישמיות.
בספרו "המיתוס הארי", בוחן המחבר את מיתוס עליונות הגזע הארי שנוצר בהדרגה מאז ימי קדם, ותוך סקירת היבטים מהאנתרופולוגיה, הפסיכואנליזה, הדת והבלשנות, מראה כיצד הפך לבסוף במאות ה-19 ו-20 להיות חלק בלתי נפרד מהמחשבה המערבית. כן הוא עוסק בספר בחיבור הזוועתי בין גזענות למדע, ומוכיח שלעיסוק הכפייתי של הנאצים ב"טוהר הגזע" קדמה ספרות שלמה, בהם בין השאר מאמרו של ארתור דה גובינו "על אי השוויון בין גזעי האדם".
בספרו "הטלאי הצהוב", שאותו כתב כמנהל המחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) בפריז, פוליאקוב ערך מחקרים על מקורות הגזענות ורדיפת מיעוטים, והצורות שהם יכולים לקבל. בנוסף חקר בו את המניעים הערכיים והתרבותיים של חסידי אומות העולם הצרפתים שנשאו על עצמם את הטלאי הצהוב כאות הזדהות. בספרו "הסיבתיות השטנית" מצביע פוליאקוב על כך שבכל שלב מהותי בהתפתחותו העולם המערבי נטה לבצע דמוניזציה למיעוטים (בעיקר יהודים), ולהפכם לשעירים לעזאזל לכשלונותיו.
בספרו "התנועות הטוטליטריות במאה העשרים" הוא סוקר את אופי משטריהם הטוטאליטריים של היטלר, סטלין, ופול פוט. בין היתר מתברר בו הקשר בין פורנוגרפיה חסרת מעצורים לתעמולה הנאצית, וכן בין הכוחניות הגברית שבאידאולוגיה הנאצית לבין נטיותיו החד-מיניות של היטלר. על בסיס מחקרים אלו, פרסם ההיסטוריון הגרמני לותאר מכטאן את "פניו הנסתרות של היטלר", ב-2001.
מבחר מספריו > תורגמו לעברית

מאנטיציונות לאנטישמיות, בתרגום של עדנה שריר, תל אביב, ספרית פועלים, 1970
מבחר מספריו > בצרפתית

קציר השנאה, הרייך השלישי והיהודים (Le Bréviaire de la haine. Le IIIe Reich et les Juifs - הקדמה מאת פרנסואה מוריאק, פריז, קלמן לוי, 1951)
ההיסטוריה של אנטישמיות (Histoire de l’antisémitisme) חמישה כרכים:
המיתוס הארי, מסה על מקורות הגזענות והלאומנות (Le Mythe aryen. Essai sur les sources du racisme et des nationalismes - פריז, הוצאת קלמן לוי, 1971). על ספר זה זכה בשנת 1975 בפרס אניספילד-וולף.
הסיבתיות השטנית (La Causalité diabolique, הוצאת Calmann-Lévy, פריז 1980)
פונדק המוזיקאים; אוטוביוגרפיה (Léon Poliakov: L'Auberge des Musiciens, 1981)
הערות שוליים

↑  Association des Israélites pratiquants
↑  רעות מתתיהו-ארגון, 10 דברים שלא ידעתם על ירון ברובינסקי, באתר Xnet‏, 1 באוקטובר 2011
↑  ערן סויסה, קח אותי, ירון, באתר ישראל היום, 23 בנובמבר 2017
↑  דן מכמן, נושא אחד, קולות, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266637405171  PLWABN: 9810543133505606  BIBSYS: 90298047  BNE: XX893780  BnF: cb119201712 (data)  CANTIC: a11071667  CiNii: DA00553520  GND: 118947370  ICCU: CFIV097368  ISNI: 0000 0001 2099 0097  LCCN: n50020456  LNB: 000074553  NDL: 00453031  NKC: jx20050601011  NLA: 35426996  NSK: 000101073  NTA: 068436327  RERO: 02-A003702419  SELIBR: 137272  SUDOC: 027077772  Trove: 948642  VcBA: 495/306875  VIAF: 9852041   WorldCat (עם VIAF): 9852041
כנסיית טין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסיית רובע
 על שם:  מרים, אם ישו 
 כתובת:  פראג 
 מיקום:  פראג
 מדינה:  צ'כיה 
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1380
 תאריך פתיחה רשמי:  1380 
 חומרי בנייה:  gaize 
 אדריכל:  פטר פארלר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית
 מידות
 גובה:  80 מ' 
 קואורדינטות:  50°05′16″N 14°25′22″E﻿ / ﻿50.08771°N 14.4227°E﻿ / 50.08771; 14.4227
 www.tyn.cz
  (למפת פראג מוגדלת) כנסיית טין(למפת פראג רגילה) כנסיית טין
 
הכנסייה
כנסיית גבירתנו מלפני טין או בקיצור כנסיית טין (בצ'כית: Kostel Matky Boží před Týnem) היא כנסיית רובע קתולית בכיכר עיר העתיקה של פראג, שבצ'כיה. היא מהווה מבנה דומיננטי בעיר העתיקה, צריחי הכנסייה מזדקפים לגובה של 80 מטר.
היסטוריה

במאה ה-11 נבנתה הכנסייה בסגנון האדריכלות הרומנסקית עבור הסוחרים הזרים שבאו לאזור. בשנת 1256 נבנתה כנסייה חדשה במקום, הפעם בסגנון גותי. הבנייה של הכנסייה הנוכחית החלה במאה ה-14 בסגנון גותי מאוחר תחת השפעה של מאתיאס מאראס ופטר פארלר. בתחילת המאה ה-15 הבנייה כמעט הושלמה ורק הצריחים והגג היו חסרים. הכנסייה הייתה בשליטת ההוסיטים לזמן מה והייתה גם מקום מושבו של הארכיבישוף של פראג.
הגג הושלם ב-1450 והצריח הצפוני זמן קצר לאחר מכן. פסל של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה ששלט באותו זמן הוצב על הגג מתחת לגביע ענקי - סמלם של ההוסיטים. המגדל הדרומי הושלם רק ב-1511. בשנת 1626, לאחר קרב ההר הלבן, פסלו של ייז'י מפודבראדי והגביע הענק הוסרו מהכנסייה והוחלפו בפסלה של מריה הקדושה עם הילה מזהב מעליה שנוצקה מהגביע שהומס. ב-1679 הכנסייה נפגעה על ידי ברק והשריפה שפרצה בעקבות זאת כילתה את הקמרונות העתיקים והייחודיים; לאחר מכן הוחלפו לקמרונות בארוק רגילים.
עבודות שיפוץ, רסטורציה ושימור נערכו בשנים 1876–1895 ובשנים 1973–1995. עבודות שחזור ושיפוץ פנים הכנסייה נערכות אף עד היום.
דגשים

הכניסה הדרומית היא דוגמה לאדריכלות גותית, שפוסלה עם תבליט המתאר את הצליבה. הכניסה הראשית ממוקמת בצד המערבי של הכנסייה דרך מעבר צר בין המבנים מלפני הכנסייה מצד כיכר העיר העתיקה.
מזבח הבארוק המוקדם בעל ציור משנת 1649
בכנסייה ניצב העוגב העתיק ביותר בפראג. הוא נבנה בסביבות 1673 והוא אחד מהעוגבים המייצגים ביותר של המאה ה-17 בכל אירופה.
האסטרונום הדני המפורסם טיכו ברהה, שעבד עבור הקיסר רודולף השני, נקבר בכנסייה בשנת 1601.
ראו גם

העיר העתיקה של פראג
פראג
קתדרלת ויטוס הקדוש - קתדרלה גותית שנבנתה במצודת פראג במאה ה-14
הקתדרלה מכיוון מזרח; המאה ה-19
לה סקאלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 על שם:  כנסיית סנטה מריה אלה סקאלה 
 כתובת:  Piazza della Scala, Via Filodrammatici 2, Milano 
 מיקום:  מילאנו 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  Società dei palchettisti del Teatro alla Scala 
 מפעיל:  Fondazione Teatro alla Scala 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 3 באוגוסט 1778
 תאריך פתיחה רשמי:  3 באוגוסט 1778 
 אדריכל:  ג'וזפה פיירמאריני 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית מילאנזית 
 מידות
 קומות:  7 
 קואורדינטות:  45°28′03″N 9°11′21″E﻿ / ﻿45.4675°N 9.1891666666667°E﻿ / 45.4675; 9.1891666666667
 www.teatroallascala.org
  (למפת מילאנו מוגדלת) לה סקאלה(למפת מילאנו רגילה) לה סקאלה
 
תיאטרון לה סקאלה
תיאטרון לה סקאלה (באיטלקית: Teatro alla Scala) במילאנו, איטליה, הוא אחד מבתי האופרה המפורסמים ביותר בעולם.
היסטוריה

המבנה הנוכחי הוא התיאטרון השני באתר. שרפה כילתה את הראשון, התיאטרו דוקאלה העתיק, ב-25 בפברואר 1776, אחרי מופע קרנבל. קבוצה של תשעים מעשירי מילאנו, שהיו בעלי פאלקי (תאים פרטיים) בתיאטרון, כתבו אל הארכידוכס פרדיננד הראשון מאוסטריה בבקשת תיאטרון חדש ומבנה זמני לשימוש עד השלמת החדש.
האדריכל הניאוקלאסי ג'וזפה פיירמאריני הגיש תוכנית זמנית אך הרוזן פירמיאן (מושל אוסטרי) דחה אותה. תוכנית שנייה התקבלה בשנת 1776 על ידי הקיסרית מריה תרזה.
התיאטרון החדש נבנה במיקום הקודם של כנסיית סנטה מריה אלה סקאלה, ממנה קיבל התיאטרון את שמו. הכנסייה שוחררה מקדושתה ונהרסה, ובמשך שנתיים נבנה התיאטרון עד להשלמתו על ידי פייטרו מרליאני, פייטרו מוזטי ואנטוניו וג'וזפה פה. התיאטרון נחנך ב-3 באוגוסט 1778, בשם Nuovo Regio Ducal Teatro alla Scala בהצגת L'Europa riconosciuta של אנטוניו סליירי.
הוצאות הבניה כוסו על ידי מכירת תאים פרטיים, שעוצבו וקושטו בפאר ביד בעליהם והרשימו משקיפים כמו סטנדל. לה סקאלה נודע תוך זמן קצר כמקום המפגש הראשון במעלה לאצילי מילאנו ועשיריה. במסורת אותם ימים, ב"פלטיאה" (הקומה הראשית) לא היו מושבים והקהל צפה בהצגות בעמידה. התזמורת הייתה גלויה לעין, כיוון שה"גולפו מיסטיקו" (הדות, מרתף התזמורת) עוד לא נבנה.
מעל התאים, יש בלה סקאלה יציע, שממנו יכולים צופים, שאינם עשירים כל כך, לצפות במופעים. יציע זה נקרא "לוג'ונה" והוא מלא וגדוש תמיד בחסידי האופרה הביקורתיים ביותר, אלה שמגיבים בהתלהבות עילאית או בקטילה ללא רחם על הצלחות הזמרים או כישלונותיהם, כראות עיניהם. היציע של לה סקאלה נחשב לטבילת אש בעולם האופרה, וכישלונות צורבים נטבעים בזיכרון לזמן רב. (הטנור המהולל קרלו ברגונצי, שחזר לבמה אחרי שנים רבות, נתקל בשריקות בוז ללא רחם על פתיחה גרועה של האריה שלו באאידה. על אותה אריה התחוללה שערורייה בשנת 2007, כאשר הקהל בלוג'ונה שאג קריאות בוז לטנור רוברטו אלאניה והוא נטש את האולם, דבר שהוביל לפיטוריו).
כמו רוב התיאטראות בתקופה ההיא, לה סקאלה שימש גם כקזינו, והמהמרים ישבו בפואייה.
במקור הואר לה סקאלה בשמונים וארבע מנורות שמן על ה"פאלקושניקו" ועוד אלף בשאר התיאטרון. כדי למנוע סכנת שרפה, מולאו כמה חדרים במאות דליי מים. עם הזמן, הוחלפו מנורות השמן במנורות גז, ואת אלה החליפו בשנת 1883 אורות חשמל. המבנה המקורי שופץ בשנת 1907 לדמותו הנוכחית. בשנת 1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, ניזוק לה סקאלה באופן חמור בהפצצות. הוא נבנה מחדש ונפתח שוב ב-11 במאי 1946, בקונצרט נודע, בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
לה סקאלה אירח את ה"פרימה" (הצגת בכורה) של הרבה אופרות מפורסמות וקיים קשר מיוחד עם ג'וזפה ורדי. ואולם, במשך שנים אחדות לא הרשה ורדי להציג בתיאטרון את יצירותיו, כיוון שהתזמורת תיקנה ("השחיתה", במילותיו הוא) חלק מן המוזיקה שלו.
בימינו, לה סקאלה מארח מוזיאון (שהגישה אליו היא דרך הפואייה) ובו אוסף יוצא דופן של ציורים, רישומים, פסלים, תלבושות ושאר מיני תיעוד הנוגעים לאופרה.
העונה בלה סקאלה נפתחת באופן מסורתי ב-7 בדצמבר, יומו של סנט אמברוג'יו, הקדוש הפטרון של מילאנו. כל המופעים חייבים להסתיים לפני חצות הלילה; אופרות ארוכות מתחילות בשעת ערב מוקדמת יותר, במקרה הצורך. מחזיקי כרטיסים אינם רשאים להיכנס לאחר תחילת ההצגות. אין יוצאים מן הכלל, כפי שהתברר פעם לריצ'רד ברטון.
התפתחויות עדכניות

התיאטרון נסגר לשיפוצים מ-19 בינואר 2002 עד נובמבר 2004 במיזם של האדריכל מטיצ'ינו, מריו בוטה. בתקופת הסגירה, הועברה חברת האופרה אל התיאטרו דֶלְיִי ארצ'ימבולדי החדש, הרחק ממרכז העיר. התברר, שהשיפוצים שנויים במחלוקת, כיוון שהדוגלים בשימור הקיים חששו, שפרטים היסטוריים ילכו לאיבוד; מכל מקום, נאמר שלהקת האופרה התרשמה לטובה מן השיפורים במבנה ומאיכות הצליל, שהתעצם עם הרחקת השטיחים האדומים הכבדים מן האולם. הבימה עוצבה כולה מחדש, והרחבת החלל מאחורי הקלעים תאפשר אחסון מספר גדול יותר של תפאורות, ומכאן הפקות רבות יותר. המושבים כוללים עכשיו משגוחים, המאפשרים לקהל לעקוב אחר ליברית האופרה באנגלית, צרפתית ואיטלקית. מחירי הכרטיסים לפתיחה המחודשת הגיעו עד ל-2,000 אירו. השיפוצים עלו, לפי הדיווחים, 61 מיליון אירו, והגרעון התקציבי של בית האופרה כוסה בשנת 2006.
קרלו פונטנה, מנכ"ל לה סקאלה מאז 1990, פוטר מתפקידו בפברואר 2005 על ידי מועצת המנהלים עקב חילוקי דעות עם המנהל המוזיקלי, ריקרדו מוטי. תגובת סגל העובדים לפיטורים גרמה להפרות סדר חמורות ולשביתות עובדים. בהצהרה הודיעה מועצת המנהלים של התיאטרון, כי "דחוף לאחד את הנהלת התיאטרון". ב-16 במרץ 2005 נערכה הצבעת אי-אמון גורפת של תזמורת לה סקאלה וחברי סגל אחרים נגד מוטי ובתביעה לפטר את מחליפו של פונטנה, מאורו מלי. מוטי אולץ כבר לבטל קונצרט אחד כמה ימים קודם לכן בגלל הסכסוך. שר התרבות של איטליה, ג'וליאנו אורבני, התייצב לימין המנצח, אבל קרא לפעולה מיידית מצד ההנהלה להבטיח את פעולתו הסדירה ויוקרתו של לה סקאלה. ב-2 באפריל 2005, התפטר מוטי מלה סקאלה, בטענת "עוינות" מצד חבר העובדים.
מנצחים ראשיים/מנהלים מוזיקליים של לה סקאלה

ריקרדו שאיי (2014 - ממשיך)
דניאל בארנבוים (2006 - 2014)
ריקרדו מוטי, (1986 - 2005)
קלאודיו אבאדו, (1968 - 1986)
בין 1956 ל-1986 לא היה מנהל מוזיקלי
גואידו קאנטלי (1956), (נהרג בתאונת מטוס שבוע לאחר מינויו)
קרלו מריה ג'וליני, (1953 - 1956)
ויקטור דה סאבאטה, (1933 (??) - 1953)
ארטורו טוסקניני, (1921 - 1929)
לה סקאלה היה סגור בין 1918 ל-1920
טוליו סראפין (1917 - 1918)
טוליו סראפין (1909 - 1914)
ארטורו טוסקניני, (1898 - 1908)
גלריה

בית האופרה מואר בלילה.
מראה חיצוני של לה סקאלה.
מראה פנימי  בבית האופרה. של חלק מהאולם, קומות התאים והבמה.
מודעה על העלאת "ריגולטו" מאת ורדי, ב-1925.
פסל של מלחין האופרות ארטורו טוסקניני במוזאון האופרה.
פסל ראש של המלחין ג'וזפה ורדי, במוזאון האופרה.
מראי מקום

Beauvert, Thierry, Opera Houses of the World, New York: The Vendome Press, 1995
הערות שוליים

↑  http://www.cbc.ca/arts/story/2004/11/05/lascalareopen041105.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA03982716  GND: 1092204164  MusicBrainz: be5316c3-abd8-4e36-b202-b7a53ba05b64  NLA: 36537806  NLG: 288320  SNAC: w6nq5dzc  Trove: 1279751  VIAF: 159372305   WorldCat (עם VIAF): 159372305 
תיאטרון לה סקאלה
כרזה של האופרה "נישואי פיגארו" מאת מוצרט ב"לה סקאלה" בניצוח מאסטרו ריקרדו מוטי
פנים התיאטרון המחודש
לואיזיאנה (BB-19)

| --- | --- |

USS לואיזיאנה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  קונטיקט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 תחילת הבנייה:  7 בינואר 1903
 הושקה:  27 ביוני 1904
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1906 – 20 באוקטובר 1920 (14 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-1 בנובמבר 1923
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,000 טון, מקסימלי: 17,949 טון
 אורך:  139.09 מטר
 רוחב:  23.42 מטר
 שוקע:  7.47 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  827 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,260 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–11 אינץ' (152–279 מ"מ)   ברבטות: 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ)   צריחים: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   החימוש המשני: 7 אינץ' (178 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ)   20 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   12 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   4 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה לואיזיאנה (BB-19) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית. היא הייתה האונייה השנייה בסדרת קונטיקט שכללה שש אוניות מערכה, והספינה השלישית שנקראה לכבוד המדינה ה-18. לואיזיאנה הונחה בפברואר 1903, הושקה באוגוסט 1904 ונכנסה לשירות ביוני 1906. היא הייתה אונייה בהדחק של 16,000 טונות המסוגלת להגיע למהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש). החימוש העיקרי שלה כלל ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) הנתמכים על ידי סוללה משנית מעורבת של תותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים) ותותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים).
לואיזיאנה פעלה בעיקר לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית ובאיים הקריביים במהלך הקריירה שלה. בשנים 1908–1909, היא השתתפה בשייט העולמי של הצי הלבן הגדול. שני מסעות למימי אירופה התקיימו בשנים 1910 ו-1911. משנת 1913, היא החלה להיות מעורבת במהפכה המקסיקנית, כאשר הצי האמריקני החל לשלוח אוניות כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במדינה. פעילות זו הגיעה לשיאה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס באפריל 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה, לואיזיאנה הועסקה כספינת אימונים לפני ששימשה כמלווה שיירות בסוף 1918. לאחר שהמלחמה הסתיימה באותה שנה, היא שימשה להסעת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת. לאחר שהפעילות הושלמה, היא הושבתה באוקטובר 1920 ופורקה לגרוטאות במספנת הצי של פילדלפיה ב-1923.
תכנון

סדרת קונטיקט עקבה אחר סדרת וירג'יניה, אך תיקנה כמה מהליקויים המשמעותיים ביותר בתכנון המוקדם יותר, בעיקר הסידור המרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים. סוללה שלישונית כבדה יותר של תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) החליפו את התותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) שהיו בשימוש בכל העיצובים הקודמים בארצות הברית. למרות השיפורים, האוניות התיישנו על ידי אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט, שהושלמה לפני רוב אוניות הסדרה קונטיקט.
לואיזיאנה הייתה באורך כולל של 456.3 רגל (139.1 מטרים), רוחב של 76.9 רגל (23.4 מטרים) ושוקע של 24.5 רגל (7.5 מטרים). הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,260 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,666 טונות ארוכות (17,949 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני צירים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי שנים עשר דוודים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי פחם המתועלים לשלוש ארובות. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה לה צוות של 827 קצינים ומלחים, אם כי זה גדל ל-881 ומאוחר יותר ל-896.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ושנים עשר תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ושנים עשר תותחי 3 פאונד. היא גם נשאה ארבעה תותחי 1 פאונד (37 מילימטרים (1.5 אינץ')). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של לואיזיאנה הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), ולברבטות התומכות היה שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). לצריחים המשניים היה שריון חזיתי בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים).
היסטוריית שירות > קריירה מוקדמת והצי הלבן הגדול

השדרית של לואיזיאנה הונחה בחברת Newport News Shipbuilding & Dry Dock Company בניופורט ניוז, וירג'יניה ב-7 בפברואר 1903. היא הושקה ב-27 באוגוסט 1904, והיא הוכנסה לשירות בצי ב-2 ביוני 1906. לאחר מכן, האונייה ביצעה שיוט טלטלה מול חופי ניו אינגלנד לפני שנשלחה לקובה. היא עזבה את ארצות הברית ב-15 בספטמבר עם שר המלחמה ויליאם הווארד טאפט ועוזר שר החוץ רוברט בייקון; הם התבקשו כוועדת שלום על ידי נשיא קובה, תומאס אסטרדה פאלמה, לדכא מרד במדינה. טאפט ובייקון עזרו ליצור ממשלה זמנית, ובמהלך ההקמה נשארה לואיזיאנה בקובה. לאחר סיום עבודתם, טאפט ובייקון חזרו לאונייה, שהחזירה אותם למבצר מונרו, וירג'יניה.
ב-8 בנובמבר נשאה לואיזיאנה את הנשיא תאודור רוזוולט מפייני פוינט, מרילנד לפנמה, שם נבנתה תעלת פנמה. לאחר שבדק את התקדמות הבנייה, עלה רוזוולט על לואיזיאנה וערך ביקור בפוארטו ריקו כדי לבחון את בניין הממשלה החדש שם לפני שהמשיך לפייני פוינט, לשם הגיע ב-26 בנובמבר. במהלך השנה שלאחר מכן, האונייה ביצעה סדרה של הפלגות לנמלים אמריקאים, כולל ניו אורלינס ונורפוק, וביקורים בהוואנה ובמפרץ גואנטנמו בקובה. במהלך תקופה זו, היא גם לקחה חלק באימונים מחוץ לניו אינגלנד.
לואיזיאנה הצטרפה לצי הלבן הגדול ב-16 בדצמבר 1907, כאשר הם עזבו את המפטון רודס כדי להתחיל בהקפת כדור הארץ. השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן. המתיחות החלה לעלות בין ארצות הברית ליפן לאחר ניצחונה של האחרונה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905, במיוחד בשל התנגדות גזענית להגירה היפנית לארצות הברית. העיתונות בשתי המדינות החלה לקרוא למלחמה, ורוזוולט קיווה להשתמש בהפגנת הכוח הימי כדי להרתיע את התוקפנות היפנית. הצי שייט דרומה לאיים הקריביים ולאחר מכן לדרום אמריקה, וערך עצירות בפורט אוף ספיין, ריו דה ז'ניירו, פונטה ארנס וולפראיסו, בין ערים אחרות. לאחר הגעתו למקסיקו במרץ 1908, הצי בילה שלושה שבועות באימון ירי. לאחר מכן חידש הצי את מסעו במעלה חוף האוקיינוס השקט של אמריקה, ועצר בסן פרנסיסקו ובסיאטל לפני שחצה את האוקיינוס השקט לאוסטרליה, ועצר בדרך בהוואי. העצירות בדרום האוקיינוס השקט כללו את מלבורן, סידני ואוקלנד.
לאחר שעזב את אוסטרליה, פנה הצי צפונה לפיליפינים, ועצר במנילה, לפני שהמשיך ליפן שם נערך טקס קבלת פנים ביוקוהמה. לאחר מכן ערך הצי שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים בנובמבר. האוניות חלפו על פני סינגפור ב-6 בדצמבר ונכנסו לאוקיינוס ההודי; הם הטעינו פחם בקולומבו לפני שהמשיכו לתעלת סואץ והטעינו שוב פחם בפורט סעיד, מצרים. הצי ביקר במספר נמלים ים תיכונים לפני שעצר בגיברלטר, שם צי בינלאומי של ספינות מלחמה בריטיות, רוסיות, צרפתיות והולנדיות קיבל את פני האמריקנים. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909, לאחר שעברו 46,729 מיילים ימיים (86,542 ק"מ). שם ערכו סקירה ימית עבור תאודור רוזוולט.
היסטוריית שירות > 1910–1923

לואיזיאנה עברה שיפוץ מקיף לאחר שחזרה מהמסע, ולאחר מכן ערכה תרגילי אימון באוקיינוס האטלנטי. קפטן וושינגטון אירווינג צ'יימברס קיבל את הפיקוד על האונייה ב-1 ביוני. ב-1 בנובמבר 1910, היא שובצה בפלגה השנייה של הצי האטלנטי, שחצתה את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בערים בריטיות וצרפתיות. מסע שני לאירופה נערך ב-1911, הפעם לים הבלטי. שם עצרו האוניות בקופנהגן, דנמרק, טרלהאבט, שוודיה, קרונשטאדט, רוסיה, וקיל, גרמניה. הם נסקרו על ידי המלכים של כל מדינה. התסיסה המחריפה של המהפכה המקסיקנית הביאה את ארצות הברית להתחיל להתערב בסכסוך כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים; כתמיכה בהתערבויות אלו, ערכה לואיזיאנה שלוש מסעות למקסיקו בין יולי 1913 לספטמבר 1915. הראשון נמשך מה-6 ביולי עד ה-29 בדצמבר 1913. השני, מ-14 באפריל עד 8 באוגוסט 1914, תמך בכיבוש האמריקאי של וראקרוס. הפריסה השלישית נמשכה מ-17 באוגוסט עד 24 בספטמבר 1915.
לאחר שחזרה מהמבצע האחרון, לואיזיאנה צומצמה למעמד מילואים בנורפוק והועסקה כספינת אימונים לצוערים וליחידות המיליציות הימיות. לאחר הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה ב-6 באפריל 1917, שימשה לואיזיאנה לאימון תותחים ואנשי חדר מכונות. בתקופה זו היא הייתה מעורבת בתאונת ירי. במהלך האימונים ב-1 ביוני 1918, הצוותים של שלושה מתותחי ה-7 אינץ' על סיפון אוניית המערכה ניו המפשייר החלו בטעות לירות לעבר אחת מרודפות הצוללות שהיו במקום; הם ירו כמה מטחים לפני שקיבלו את ההוראה להפסיק את האש. אחד הפגזים פגע בלואיזיאנה, הרג אדם אחד ופצע עוד כמה. האונייה שימשה לאחר מכן לבחינת אחד משעוני ארגו של ארתור פולן, מערכת בקרת אש ששילבה את המחשב האנלוגי המכני הראשון. המערכת הותקנה החל מה-19 ביוני, והעבודות הסתיימו ב-1 ביולי.
בספטמבר 1918, היא הוסבה לליווי שיירות; המבצע הראשון שלה חיפה על שיירה להליפקס ב-25 בספטמבר. משימה זו לא נמשכה זמן רב, שכן הגרמנים חתמו על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה ב-11 בנובמבר. לואיזיאנה שימשה לאחר מכן להובלת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת, החל מה-24 בדצמבר. המסע הראשון נערך יחד עם ניו המפשייר, והגיע לברסט, צרפת ב-5 בינואר 1919. יחד הן נשאו 2,169 חיילים שחזרו לארצות הברית. היא ערכה שלוש נסיעות נוספות לברסט בתפקיד זה. לאחר שמשימה זו הסתיימה, היא הועברה למספנת הצי של פילדלפיה, שם הוצאה משירות ב-20 באוקטובר 1920. האונייה נמכרה בסופו של דבר לגרוטאות ב-1 בנובמבר 1923.
לואיזיאנה בניו יורק במהלך סקירה ימית ב-1911
לואיזיאנה וניו המפשייר מחזירות חיילים אמריקאים ב-1919, רציף 4, הובוקן, ניו ג'רזי
לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין

לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Luise Charlotte, Prinzessin von Mecklenburg-Schwerin; ‏19 בנובמבר 1779 - 4 בינואר 1801), הייתה רעייתו של אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, וסבתו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה.