stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאן שיאן
סכסוך עם יפן

יאן לא נכנס לעימות רציני עם היפנים עד ראשית שנות ה-30. בעודו גולה בדאליין ב-1930, היה מודע לתוכניות יפניות לפלוש למנצ'וריה, ויצר שיתוף פעולה עם היפנים כדי ללחוץ על צ'יאנג קאי-שק כדי לאפשר לו לחזור לשאנשי, לפני שהזהיר את צ'יאנג על כוונתה של יפן. הצלחתה של יפן לאחר מכן בכיבוש מנצ'וריה ב-1931 הפחידה את יאן, שאמר כי מטרתה העיקרית של תוכנית העשור שלו הייתה לחזק את ההגנה על שאנשי נגד היפנים. בשנות השלושים המוקדמות הוא תמך במהומות אנטי-יפניות, גינה את הכיבוש היפני של מנצ'וריה כ"ברברית", פנה בפומבי לצ'יאנג לשלוח חיילים למנצ'וריה וארגן את ארסנל הנשק שלו כדי לחמש את הפרטיזנים הלוחמים בכיבוש היפני במנצ'וריה.
בדצמבר 1931 הזהיר יאן, כי לאחר ההשתלטות על מנצ'וריה, ינסו היפנים להשתלט על מונגוליה הפנימית על ידי חתרנות נגד הסמכות הסינית באזור. כדי למנוע זאת, הוא השתלט על סויואן תחילה, פיתח את מרבצי הברזל הגדולים שבה (24% מכלל הברזל בסין), והעביר למחוז אלפי חיילים-חקלאים. כאשר לבסוף פלשו היפנים למונגוליה הפנימית ב-1935, יאן קיבל על עצמו תפקיד "יועץ" ״מועצה המדינית של מונגוליה״ גוף שהוקם על ידי השלטון המרכזי כדי לארגן התנגדות ליפנים.
היפנים החלו לקדם את נושא "האוטונומיה" לצפון סין בקיץ 1935. נראה כי יפנים רמי דרג בסין האמינו כי יאן ורבים אחרים בצפון יהיו בעדם בתמורה להגנה מצ'יאנג קאי-שק. יאן פרסם מכתב פתוח בספטמבר שבו הוא האשים את היפנים שרצו לכבוש את כל סין במהלך שני העשורים הבאים. על פי מקורות יפנים, יאן נכנס למשא ומתן עם היפנים ב-1935, אך מעולם לא התלהב מאוד מ"אוטונומיה "ודחה את עמדתם כאשר הבין שהם מתכוונים להפוך אותה לגרורה שלהם. יאן כנראה השתמש במשא ומתן כדי להפחיד את צ'יאנג קאי-שק באמצעות צבאותיו כדי להגן על שאנשי, שכן הוא חשש כי צ'יאנג מתכונן להקריב את צפון סין כדי למנוע לחימה ביפנים.
יאן והמפלגה הקומוניסטית הסינית

אף על פי שיאן העריך את הפילוסופיה ואת השיטות הכלכליות הקומוניסטיות, הוא חשש שהאיום הנשקף מהקומוניסטים הסינים גדול כמעט כמו החשש מהיפנים. בתחילת שנות השלושים הוא העריך שאם הקומוניסטים יפלשו לשאנשי, הם ייהנה מתמיכתם של רוב תושבי החבל. כדי למנוע איום קומוניסטי על שאנשי, שלח יאן כוחות ללחימה בהם וארגן את רשויות האצולה והכפרים כנגדם. הוא גם ניסה, ללא הצלחה מרובה, לבצע תוכנית בקנה מידה גדול של רפורמה קרקעית.
רפורמות אלה לא מנעו את התפשטותן של פעולות הגרילה הקומוניסטיות לשאנשי. האסטרטגיה של לוחמי הגרילה של הקומוניסטים הייתה יעילה ביותר נגד כוחותיו של יאן, שנחשב קורבן למתקפות פתע. הקומוניסטים עשו שימוש טוב בשיתוף פעולה של איכרים מקומיים כדי להתחמק ולמצוא בקלות את כוחותיו של יאן. כאשר תגבורת שנשלחה על ידי השלטון המרכזי אילצה את הקומוניסטים לסגת משאנשי, נמלט הצבא האדום על ידי פיצול לקבוצות קטנות שקיבלו אספקה מתומכים מקומיים. יאן עצמו הודה כי כוחותיו נלחמו בצורה גרועה במהלך המערכה.
מלחמת סין–יפן השנייה

במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945), רוב האזורים של שאנשי נכבשו במהירות על ידי היפנים, אבל יאן סירב לברוח מהמחוז גם לאחר שאיבד את הבירה המחוזית, טאי-יואן. הוא העביר את מפקדתו לפינה מרוחקת של המחוז, והתנגד למעשה לניסיונות יפניים לתפוס את שאנשי. במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, היפנים עשו לא פחות מ-5 ניסיונות לנהל משא ומתן על הסכם השלום עם יאן, אבל יאן סירב ונשאר בצד הסיני.
מלחמת סין–יפן השנייה > ברית עם הקומוניסטים

לאחר הניסיון הכושל של הצבא האדום הסיני להקים בסיסים בדרום שאנשי בתחילת 1936, השתכנע יאן שהקומוניסטים היו איום קטן יותר על שלטונו מאשר הלאומנים או היפנים. הוא נכנס למו״מ והקים ברית עם הקומוניסטים והתיר להם לקיים פעילויות קומוניסטיות בשאנשי.
יאן ניסה לגייס אינטלקטואלים צעירים ופטריוטים לממשלתו כדי לארגן התנגדות מקומית לאיום הפלישה היפנית. ב־1936 הייתה טאי-יואן נקודת מפגש לאינטלקטואלים אנטי-יפנים שברחו מבייג'ינג, טיינג'ין וצפון-מזרח סין, ששיתפו פעולה עם יאן. הוא גייס גם את תושבי שאנשי שחיו ברחבי סין ללא קשר לאגודות הפוליטיות הקודמות שלהם.
היפנים פלשו לחבל שאנשי, וזכו להצלחות צבאיות. כאשר התברר ליאן כי כוחותיו לא יצליחו להדוף את הצבא היפני, הוא הזמין כוחות צבא קומוניסטיים להיכנס שוב לשאנשי. גנרל ז'ו דה הפך למפקד של הצבא השמיני שפעל בשאנשי ונקרא סגן מפקד אזור המלחמה השנייה, תחת פיקודו של יאן עצמו.
יאן בתחילה הגיב בחום על כניסתם מחדש והגעתם של הכוחות הקומוניסטיים, והם קיבלו את פניו בהתלהבות. הכוחות הקומוניסטיים הגיעו לשאנשי בדיוק בזמן כדי לסייע להביס כוח יפני חזק יותר, שניסה לעבור במעבר הרים אסטרטגי. לאחר מכן היפנים הגיבו לתבוסה זו על ידי איגוף המגינים ונעו לעבר בירת החבל – טאי-יואן. הקומוניסטים ארגנו מיליציות של איכרים, וניצלו את המצב לבצע רפורמות חברתיות וכלכליות רדיקליות, הקשורות בעיקרן לחלוקה מחדש של קרקעות ואדמות. המאמצים הקומוניסטיים להתנגד ליפנים זכו לאהדה גם של האינטלקטואלים בשאנשי. הקומוניסטים עוררו את שנאתם של מיליונים באזור הכפרי של שאנשי אל היפנים. בתוך שנה לאחר בואם מחדש אל שאנשי, הקומוניסטים השתלטו על רוב שאנשי, שלא הוחזקו בידי היפנים.
הקרב על טאי-יאן היה אכזרי וקשה. היפנים סבלו 30,000 הרוגים ומספר שווה של פצועים במאמץ שלהם לכבוש את שאנשי הצפונית. יאן עצמו נסוג לאחר שרוב צבאו נהרס, כולל כוח גדול של תגבורת שנשלח לשאנשי על ידי השלטון המרכזי. במהלך 1937, רבים מהמנהיגים הקומוניסטים הבכירים, כולל מאו דזה-דונג, שיבחו את יאן על ניהול מסע התנגדות בלתי מתפשר נגד היפנים.
זמן קצר לפני שהפסיד את טאי-יואן יאן העביר את מטהו ללינפן, בדרום-מערב שאנשי, אבל גם משם היפנים דחקו אותו ואילץ את יאן לסגת עם מה שנותר מצבאו מעבר לנהר הצהוב. שם ארגן מחדש את צבאו ללוחמת גרילה וזינב והכה ביפנים, אך השפעת מהלכים אלה על המלחמה כולה היה שולית. בתקופה זו הורעו יחסיו של יאן עם הקומוניסטים, והוא ראה בהם כוח שמנסה לחסל את שלטונו.
בשנת 1940, ידידו היפני של יאן, ריוקיצ'י טנאקה, הפך לראש מטה של הצבא היפני הראשון, שהוצב בשאנשי. לאחר שהתבררה האיבה של יאן עם הקומוניסטים, טנאקה פתח במשא ומתן עם יאן בניסיון לעודד אותו להיכנס לברית אנטי-קומוניסטית עם יפן. יאן הסכים לשלוח נציג ברמה גבוהה כדי להיפגש עם היפנים, וקיבל רשות מהממשל המרכזי לנהל משא ומתן איתם להסכם כדי להשיג את כל כוחותיהם משאנשי תמורת שיתוף הפעולה של יאן. בשנים הבאות 1941–1943, ניהלו עוד כמה פעמים היפנים משא ומתן עם יאן אך ללא תוצאות מעשיות.
לאחר 1945

לאחר כניעת יפן וסופה של מלחמת העולם השנייה, יאן שיאן גייס לצבאו אלפי חיילים יפנים שהיו מוצבים בצפון מערב שאנשי ב-1945, כולל מפקדיהם. על ידי גיוס היפנים לשירותו הוא שמר את המתחם התעשייתי נרחב סביב טאי-יואן וכמעט כל אנשי הניהול והטכניים המועסקים היו יפנים. יאן הצליח לשכנע את היפנים שנכנעו לעבוד בשבילו, ואלה זרמו לבירתו מחלקים אחרים בצפון סין ושרתו את ממשלתו וצבאו. בצבאו היה כוח יפני שעמד על 15,000 חיילים, בתוספת קצינים ששירתו בכל יחידות צבא יאן האחרות. הם סייעו לו להילחם בקומוניסטים, מספרם צומצם עד נפילת בירתו לידי הקומוניסטים באפריל 1949.
בחורף 1947 הוגבלה שליטתו של יאן בשאנשי לשטח הסמוך לטאי-יואן. יאן ציין כי הקומוניסטים התחזקו וצפה כי בתוך שישה חודשים הם ישלטו על מחצית סין. לאחר שהפסיד בדרום שאנשי יאן התחייב להגן על טאי-יואן אולי בתקווה שאם הוא ומנהיגים אנטי-קומוניסטים אחרים יוכלו להחזיק מעמד מספיק זמן, ארצות הברית תצטרף בסופו של דבר למלחמה לצדם ותציל את כוחותיו מחורבן.
בין נובמבר 1948 לאפריל 1949 התקיים קיפאון ולא הייתה התקדמות מצד שני הצדדים. הטקטיקות שבהן השתמשו הקומוניסטים בתקופה זו כללו לוחמה פסיכולוגית, כגון אילוץ קרובים של המגינים הלאומיים לחזית לבקש את כניעתם של המגינים. טקטיקות אלה היו מוצלחות, שכן החל מ־1 בדצמבר 1948, עד מרץ 1949, נכנעו למעלה מ־12,000 חיילים לאומנים.
בבוקר 22 באפריל, הסתיים מסע הקרבות וטאי-יואן נכבשה כולה על ידי הקומוניסטים והשלימו שליטה מלאה על שאנשי.
שנים אחרונות > ראש ממשלת הרפובליקה של סין

במרץ 1949 טס יאן לבירת נאנג'ינג במטרה לבקש מהממשל המרכזי לקבל עוד מזון ותחמושת. זמן קצר לאחר שהגיע לנאנג'ינג, השתלב יאן במריבה בין הנשיא בפועל של הרפובליקה הסינית לי זונגרן וצ'יאנג קאי שק, שהתפטר מן הנשיאות בינואר 1949. אף כי צ'יאנג התפטר, נותרו פקידים וגנרלים רבים נאמנים לו, וצ'יאנג שמר על יותר מ-200 מיליון דולר, דבר שלא אפשר לנשיא החדש להשתמש בהם כדי להילחם בקומוניסטים או לייצב את המטבע. מאבק הכוחות המתמשך בין לי וצ'יאנג שיבש קשות את המאמץ הגדול יותר להגן על הטריטוריה הלאומנית מפני הכוחות הקומוניסטיים.
יאן התמקד במאמציו לקדם שיתוף פעולה בין לי וצ'יאנג. בסופו של דבר ניסה לי להקים ממשלה, עם יאן כראש ממשלה. למרות מאמציו של יאן, צ'יאנג סירב לאפשר ללי לגשת לכסף שצ'יאנג שלח לטאיוואן, והקצינים הנאמנים לצ'יאנג סירבו למלא אחר פקודותיו של לי,
בסוף 1949 נעשה מצב הלאומנים נואש. המטבע שהונפק על ידי השלטון המרכזי ערכו ירד במהירות עד שהוא הפך כמעט חסר ערך. כוחות צבא הנאמנים ללי ניסו להגן על גואנגדונג ועל גואנגשי, בעוד אלה הנאמנים לצ'יאנג ניסו להגן על סצ'ואן. שני הכוחות סירבו לשתף פעולה זה עם זה, והובילו בסופו של דבר לאובדן שני האזורים. ניסיונותיו המתמידים של יאן לעבוד עם שני הצדדים הביאו לבידודו. הקומוניסטים הצליחו לכבוש את כל השטח המוחזק על היבשת עד סוף 1949, ובכך הביסו את לי ואת צ'יאנג. לי יצא לגלות בארצות הברית, בעוד יאן המשיך לשמש כראש ממשלה בטאיוואן, עד 1950, כאשר צ'יאנג השתלט על הנשיאות.
שנים אחרונות > פרישה בטאיוואן

השנים האחרונות של יאן היו מלאות אכזבה ועצב. לאחר שהלך אחרי צ'יאנג קאי צ'ק לטאיוואן הוא נהנה מתואר "היועץ הבכיר" של צ'יאנג, אבל במציאות הוא היה חסר אונים לחלוטין. צ'יאנג אולי סחב איתו טינה ארוכת טווח ליאן בשל פעילותו מטעם לי. יותר מפעם אחת ביקש יאן רשות לנסוע ליפן, אך לא הורשה לצאת מטאיוואן.
יאן בילה את רוב שנותיו שנותרו בכתיבת ספרים על פילוסופיה, היסטוריה ואירועים עכשוויים, שאותם תרגם לאנגלית לעיתים קרובות.השקפתו הפילוסופית המאוחרת תוארה כ"אוטופיזם אנטי קומוניסטי ואנטי-קפיטליסטי קונפוציאני". כמה חודשים לפני מלחמת קוריאה פרסם יאן ספר, שבו צפה כי קוריאה הצפונית תפלוש לקוריאה הדרומית, כי קוריאה הדרומית תתגבר במהירות, שארצות הברית תתערב בצד קוריאה הדרומית, וכי סין הקומוניסטית תתערב בצד קוריאה הצפונית. כל האירועים הללו התרחשו בהמשך מלחמת קוריאה.
יאן נפטר בטאיוואן ב-24 במאי 1960.
מורשת

אחרי מלחמת האזרחים, יאן, כמו רוב הגנרלים הלאומנים שלא החליפו צד, עברו תהליך של דמוניזציה בתעמולה קומוניסטית. רק אחרי 1979, שהתחילו הרפורמות חדשות בסין, החלו לראות את דמותו בצורה חיובית יותר – כגיבור אנטי-יפני פרגמטי. תרומותיו של יאן בתקופת כהונתו מתחילות להיות מוכרות על ידי הממשלה הסינית הנוכחית. אחד ההישגים שלו – הייתה ההצלחה בהדברת מגפות במחוז, מעשה שמוערך מאוד.
יאן התכוון ברצינות לבצע תהליך של מודרניזציה בשאנשי, והוא השיג הצלחה מסוימת. במשך כל שלטונו ניסה לקדם רפורמות חברתיות שלאחר מכן נתפסו כמובנות מאליהן, אך היו לא מקובלות בזמנו: ביטול קשירת כפות הרגליים של נערות. יצירת מקומות עבודה עבור נשים מחוץ לבית. חינוך יסודי אוניברסלי, קיומם של מיליציות איכרים כיחידה בסיסית של הצבא. הוא היה ככל הנראה מצביא הצבאי המחויב ביותר לפרובינציה שלו בתקופתו. בשנות השלושים הפך יאן פתוח יותר ויותר למדיניות חברתית וכלכלית רדיקלית, כולל חלוקה מחדש של עושר באמצעות מיסוי ותיעוש המדינה, אוריינטציה לחינוך מעשי (לעומת "מוסרי") ושילוב בקנה מידה גדול של הטכנולוגיה המערבית.
אאכן

אָאכֶן (בגרמנית: Aachen, ‏האזנהקובץ:De-Aachen.ogg‏Ⓘ‏; בניב הריפוארי המקומי: Oche, אוֹכֶה; בצרפתית: Aix-la-Chapelle, אֶקְס-לַה-שַׁאפֵּל) היא עיר בגרמניה, במדינת נורדריין-וסטפאליה, השוכנת על הגבול עם הולנד ועם בלגיה. העיר היא בירת מחוז אאכן.
אאכן היא העיר הגרמנית המערבית ביותר. בעיר מתגוררים כ-260,000 תושבים, מתוכם כ-40,000 סטודנטים. בעיר נמצאת האוניברסיטה הטכנית של חבל הריין-וסטפאליה (RWTH), שנוסדה ב-1870, והיא אחד ממוסדות הטכנולוגיה הטובים בגרמניה. עם הזמן קמו סביב האוניברסיטה בית חולים ותעשיות תוכנה ומחשבים.
אאכן התפתחה מתוך יישוב ואתר מרחצאות רומי שברבות הימים הפך למקום המושב המועדף של קרל הגדול. בשנים 1531–936 בעיר זו הוכתרו 31 קיסרים של האימפריה הרומית הקדושה כמלכי גרמניה או של מלכי הגרמנים.
העיר היא מרכז לאזור של תעשיית הפחם. מדרום לה מתחיל הפארק הלאומי אייפל.
השם

העיר אאכן חייבת את שמה למעיינות המינרליים החמים שלה, שמשכו לכאן מתיישבים עוד בתקופה הנאוליטית. מקור שם העיר Aachen הוא במילה הלטינית Aquae שמשמעותה "מים". הרומאים קראו למקום Aquae granni - "מי גראנוס", על שמו של גראנוס, אל קלטי של הבריאות שפולחנו התנהל במעיינות החמים או נקשר להפולחן של אפולו "גראנוס" המושפע מהמסורת הקלטית. גם היום באיטלקית שם העיר הוא Aquisgrana ובספרדית Aquisgrán ובפולנית Akwizgran. המילה הלטינית Aquae המקורית הפכה בצרפתית ל"Aix", מילה המופיעה בכמה שמות של ערים בצרפת. בימי המלך הפרנקי פפין הגוץ נקרא היישוב Axis villa. אחרי שקרל הגדול הקים כאן כנסייה נקראה בצרפתית "אקס-לה-שאפל" -Aix-la-Chapelle Z (שבה Chapelle משמעותה קפלה, כנסייה).
גם בניבים דרום גרמניים ובשפה הגרמנית העילית העתיקה קיימות מילים דומות ל-aquae הלטיני ושמשמעותן "מים", "זרם" או "נהר".
היסטוריה

באאכן מחצבה מהעידן הנאוליתי, המעידה על התיישבות ותיקה מאוד של אנשים במקום. המעיינות החמים בעיר ידועים עוד מימי הרומאים, ויש בה מרחצאות רומיים שעדיין פעילים. נראה שהיישוב במקום היה רציף תקופה ארוכה מאוד – ישנו תיעוד שלפיו בשנת 768 ביקר במקום קרל הגדול, והוא מצא חן בעיניו עד שלאחר 20 שנה החל לבנות בו ארמון. הקתדרלה של אאכן שנבנתה ב-796 הייתה במקור הכנסייה של ארמון זה. קרל הגדול התגורר בארמון בתקופת החורף משנת 800 ועד מותו ב-814. הוא נקבר בכנסייה וקברו נמצא גם היום בתוך הקתדרלה, כמו גם קברו של אוטו השלישי.
בשנת 936 הוכתר באאכן אוטו הראשון לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כל הקיסרים שבאו ב-600 השנים הבאות הוכתרו אף הם באאכן. הקיסר האחרון שהוכתר היה פרדיננד הראשון ב-1531.
בימי הביניים הייתה אאכן אחת הערים הגדולות ביותר באימפריה. אחרי מלחמת שלושים השנים פחתה חשיבותה של העיר והיא הייתה בעיקר למרכז מקומי, אם כי נחתמו בה מספר בריתות חשובות.
בשנת 1748 נחתם באאכן הסכם אקס-לה-שאפל בתום מלחמת הירושה האוסטרית.
ב-1804 ביקר בעיר נפוליאון בונפרטה כהקדמה להכתרתו כ"קיסר הצרפתים" בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
ב-1880 הייתה אוכלוסיית העיר 80,000 איש. כמה מסילות רכבת ראשיות עברו בעיר, והיא הפכה למרכז, שבו ייצרו ברזל לפסי רכבת, מחטים, כפתורים, טבק ובגדי צמר ומשי.
במלחמת העולם השנייה הופגזה העיר וניזוקה קשות. העיר נכבשה בידי בעלות הברית ב-21 באוקטובר 1944. היא הייתה העיר הראשונה בגרמניה המערבית, שאליה נכנסו כוחות חיל רגלים של בעלות הברית.
הקתדרלה היא האטרקציה ההיסטורית העיקרית של העיר בימינו. לאחר בנייתה הייתה במשך 400 שנה הקתדרלה הגבוהה ביותר מצפון להרי האלפים. כיום היא מוגדרת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה > יהודי אאכן

בתעודות היסטוריות שונות מוזכר יהודי בשם יצחק שבשנת 802 ליווה את שגריר הקיסר קארל הגדול אל הארון א-רשיד. באותה תקופה הייתה התיישבות יהודית דלה בפאתי העיר.
בתחילת מאה ה-9 הזמין המלך קארל סוחרים יהודים להתיישב באזור שלטונו, והמקום הראשון היה עיר המלוכה אאכן.
במאורעות תתנ"ו, בעת מסע הצלב הראשון, ניצלה עיר זו מהפרעות, והבישוף של אאכן, שתיאוריו מקובלים בדרך כלל על היסטוריונים, תיאר את הרציחות כפעולה של אספסוף אשר פעל ממניעי שנאה שאינם בהכרח קשורים לאדיקות הדתית.
לפי תעודות עתיקות מהעיר, בשנת 1349 "נמסרו" יהודי אאכן לידי הרוזן ייליך (Jülich) שגבה מהם מיסים ואישר את שהותם בעיר. ב-1629 גורשו היהודים מאאכן. הדבר גרם להפסד ניכר בגביית מיסים, ועשר שנים אחר כך הוחזרו בניגוד לדעת ועד העיר. ב-1777 נכללו ענייני הקהילה היהודית בתקנות העיר. רק ב-1823 הורשו לקבור את מתיהם בבית קברות סמוך לעיר. ב-1847 קיבלו מעמד אזרחי במסגרת הממלכה הפרוסית.
ב-1845 נבנה בית ספר יסודי יהודי בעיר, וב-1862 נוסד בית הכנסת הגדול בעיר. בשנת 1911 הוקם בעיר התא הציוני הראשון בכל גרמניה.
בליל הבדולח שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול באאכן ובתי כנסת נוספים. פרעות אלו מתועדות בימינו באתר הספרייה היהודית המקוונת, וכן באתר "בית אשכנז".
לא נמצאו נתונים מסודרים על מספר היהודים, בתי הספר, המקוואות ומוסדות הדת יהודיים בעיר, ולא על גורלם, בשנות השואה. קהילת יהודי אאכן הייתה בזמנו קהילה גדולה ומשגשגת. שיעור התבוללות היהודים היה גדול. כך גם נמצא בתיעוד משפחות, בעיון בשמות משפחה בספר טלפונים לפני המלחמה, וכן עולה מעדויות של צאצאי יהודי אאכן ששרדו. בתיעוד אישי של ניצולת שואה אדל גלזר, ביום ו' בניסן ה'תש"ד (24 במרץ 1942) נשלחו 2,200 יהודים מהגטו באיזביצא למחנה ההשמדה בלז'ץ, על מנת לפנות מקום להגעתם של שני משלוחים בני כ-1,000 יהודים למחרת. המשלוח הראשון היה בעיקרו מהעיר אאכן.
לאו בלך, המנצח ממוצא יהודי של תזמורת ברלין עד לשלטון הנאצי, היה יליד העיר אאכן. המנצח הרברט פון קאראיין, שבתחילת מלחמת העולם השנייה היה המנצח האהוד על היטלר, החל את דרכו בתזמורת הפילהרמונית של אאכן, בהחלפת אישים שסולקו מתפקידם עקב היותם יהודים או "אוהדי יהודים".
עם סיום המלחמה התפרסם החייל היהודי-פולני (כיום בארצות הברית) מקס פוקס כחזן הנושא את התפילה הרשמית והחופשית הראשונה תחת שלטון הצבא האמריקני.
בשנת 1954 מנתה קהילת יהודי אאכן 104 יהודים, וזו טיפלה ב-46 בתי עלמין בתחומה. הקהילה פנתה לקבלת פיצויים באופן עצמאי מממשלת גרמניה המערבית כנפגעי המשטר הנאצי.
בשנת 1995 נבנה בית הכנסת מחדש במתכונתו המקורית, בעת כהונתו של ראש העיר יורגן לינדן. כיום הרחוב שבו עמד בית הכנסת נקרא "Synagogeplatzstrasse", כלומר רחוב כיכר בית הכנסת.
ב-1 בספטמבר 1997 ניתן "פרס השלום של העיר אאכן" לאורי אבנרי, הפעיל הליברלי מישראל.
בשנת 2002 יצרה האמנית זויה צ'רקסקי את הגדה של פסח של אאכן, בעת שהותה בעיר במסגרת חילופי אומנים.
ביולי 2004 נערכה ועידה בין-דתית שכללה בנוסף לנוצרים ומוסלמים גם משלחת גדולה של אנשי דת יהודים.
ב-23 באפריל 2010 נערך אחד מאחרוני המשפטים נגד הנאצים בעיר אאכן.
דמוגרפיה

לפי השנתון 2015 חיו באאכן 253,945 תושבים, מתוכם 122,032 נשים ו-131,913 גברים.
d.
בשנת 2012 שיעור המובטלים היה 9.7%. בסוף שנת 2009 13.6% מהתושבים היו ילידי חו"ל. חלק משמעותי מהתושבים הזרים הם סטודנטים במוסדות החינוך של העיר, הידועים בעולם.
בשנת 1855 מנתה העיר מעל 50,000 תושבים.ב-1890 מספרם עלה על 100,000 ונכנסה לרשימת הערים הגדולות.
כעבור שנים אחדות התאחדה אאכן עם העיר בורטשייד השכנה והפכה למרכז מחוז. כיום אאכן היא בירת האזור העירוני אאכן. בשנת 1972 בעקבות איחוד העיר עם יישובים נוספים בסביבה התווספו לאוכלוסייתה עוד 63,000 אנשים ומספר תושביה הגיע מ-177,000 ל-240,000.
ב-2003 עקב הטלת מס על דירה שנייה הרבה סטודנטים בחרו לגור בעיר ואוכלוסיית העיר ידעה עלייה נוספת.
דמוגרפיה > הניב המקומי

הניב המקומי של תושבי העיר Das Aachener Platt או אכר Öcher שייך לניבים הריפואריים.
העיר בימינו

אאכן היא כיום מרכז תעשייתי וצומת רכבות ראשי. עם איחוד אירופה, ובעיקר עם הקמת גוש האירו, חוזק מעמדה של אאכן כעיר בינלאומית, וזאת בשל היותה עיר גבול לשלוש מדינות אירופאיות: גרמניה, הולנד ובלגיה.
באאכן חמש אוניברסיטאות עיקריות:
ריינלנד
אוניברסיטה למדעים
אוניברסיטה קתולית של מדעים
אקדמיה למוזיקה
אקדמיה למוזיקה כנסייתית
בעיר אתרים היסטוריים רבים, מוזיאונים, חלקים מהחומה שהקיפה את העיר בעבר ומעיינות חמים טבעיים. אחד המעיינות, Carolus-Therme, הוא מהמעיינות המודרניים ביותר באירופה. המים שזורמים בו הם מי מעיינות טבעיים.
מאז 1950 מעניקה העיר מדי שנה את "פרס קרל הגדול" לאדם שתרם משמעותית לאיחוד אירופה. בנוסף מארחת אאכן את אליפות העולם ברכיבה על סוסים באצטדיון CHIO. היא נמצאת ברשימת 200 הערים הפופולריות באירופה. אאכן של ימינו היא עיר מודרנית ופתוחה לעולם מבחינה פוליטית ותעשייתית. בזכות שיתוף פעולה של האוניברסיטאות והתעשייה ישנם בה סניפים של חברות כגון אריקסון, פורד, פיליפס, טקדה, מיקרוסופט ועוד. משנת 1985 נוצרו בה כ-10,000 מקומות עבודה חדשים.
ערים תאומות

צרפת ריימס, צרפת
קנדה הליפקס, קנדה
ספרד טולדו, ספרד
הרפובליקה העממית של סין נינגבו, הרפובליקה העממית של סין
גרמניה נירנברג, גרמניה
דרום אפריקה קייפטאון, דרום אפריקה
רוסיה קוסטרומה, רוסיה
טורקיה סארייה, טורקיה
הערות שוליים

↑  על ראשית ההתיישבות בגרמניה תקציר באתר שוונג
↑  הספר אנטישמיות ושנאת ישראל עמוד 81 על הבישוף של אאכן. הספר באתר הספרים המקוון של גוגל.
↑  סיפור חיים - יוליוס קאופמן  באתר היקים
↑  מיקומו ברחוב Promenadenstraße על פי מסמך רשימת בתי הכנסת הנפגעים בליל הבדולח מאתר בית אשכנז
↑  אתר הספרייה היהודית המקוונת
↑  מנכל HP (באנגלית) בן לניצולי שואה יליד אאכן.
↑  עדותה של אדל גלזר מגטו איזביצא ומחנה בלזץ
↑  על הרברט פון קאראיין (אנגלית) באתר מוזיקה בשואה
↑  מאמרים על מקס פוקס נמצאים בעיתונים רבים לדוגמה כאן, בניו יורק טיימס, הן מהתקופה והן מזקנותו. כך גם הסרט המקורי של תפילתו נמצאת באתר ביוטיוב.
↑  פיצויים עצמאיים מגרמניה באתר יד ושם
↑  יורגן לינדן ובית הכנסת בוויקיפדיה האנגלית
↑  על האגדה של פסח של אאכן באתר ערב רב. הגדה זו נרכשה בידי מוזיאון ישראל ומוצגת שם כיום דרך קבע
↑  ועידה בין דתית באאכן
↑  משפט נגד אחרוני הנאצים באתר ניו יורק טיימס
↑  http://www.aachen.de/DE/stadt_buerger/pdfs_stadtbuerger/pdf_statistik/statistisches_jahrbuch_2015.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564319005171  BNE: XX458734  BnF: cb11865908c (data)  GND: 4000003-5  ISNI: 0000 0001 2097 3385  LCCN: n80046295  MusicBrainz: bf5d41ea-2772-403f-9d6a-c4fade30a2ae  NARA: 10044717  NKC: ge134535  NSK: 000587911  SUDOC: 026405865  VcBA: 497/2388  VIAF: 124330404   WorldCat (עם VIAF): 124330404 
בית הכנסת באאכן
ההתפתחות הדמוגרפית של העיר אאכן
הכוחות המזוינים של רפובליקת טג'יקיסטן

| --- | --- |


 מדינה:  טג'יקיסטן טג'יקיסטן
 תקופת הפעילות:  18 בדצמבר 1992 – הווה (32 שנים)
 הגוף הקודם:  חזית העם (עם מיליציות נוספות)
 זרועות בצבא:  זרועות צבאיות זרוע היבשה  החיל הנייד  זרוע האוויר  גופים חצי צבאיים המשמר הלאומי  משמר הגבול  החיל לביטחון פנים
 מנהיגות
 המפקד העליון:  נשיא טג'יקיסטן – אמומאלי רחמון
 שר ההגנה:  שרלי מירזו
 ראש המטה:  אמומאלי סובירזודה
 כוח אדם
 גיל הגיוס:  18
 אורך השירות:  שנתיים
 כוחות פעילים:  כ-10,000
 כוחות מילואים:  כ-20,000
 תקציב
 אחוזי תמ"ג:  1.2 (2023)
 תעשייה
 ספקים זרים:  ברית המועצות ברית המועצות רוסיה רוסיה הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין טורקיה טורקיה ארצות הברית ארצות הברית איראן איראן
 מלחמות שהשתתף בהן
 מספר סכסוכי גבול עם קירגיזסטן  מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן  אבטחת הגבול עם אפגניסטן בזמן מלחמת האזרחים האפגנית  סכסוכי גבול וסכסוכים פנימיים נוספים
 
הכוחות המזוינים של רפובליקת טג'יקיסטן (בטג'יקית: Қувваҳои Мусаллаҳи Ҷумҳурии Тоҷикистон) הוא השם הכולל עבור הכוחות המזוינים הפועלים ברפובליקת טג'יקיסטן. הם מורכבים משלושת מרכיבים עיקרים: זרוע היבשה, חיל האוויר וההגנה האווירית והחיל הנייד. לצד זאת הכוחות המזוינים כוללים גם את הזרועות החצי צבאיות: חיל הפנים, משמר הגבול והמשמר הלאומי, המתפקדות עצמאית וכפופות מקצועית למשרד לביטחון פנים.
כלל הגופים מאוגדים בחוק ותפקידם העיקריים לשמור על ריבונות המדינה מפני איומים חיצוניים ולסייע בביטחון הפנים של המדינה. מפקדם העליון הוא נשיא הרפובליקה המסתייע במשרדי הביטחון וביטחון הפנים, מתחת לתפקידים אלו נמצאה הרמטכ"ל המשמש כאיש הצבא הבכיר ביותר המנהל את הזרועות הצבאיות בפועל.
בטג'יקיסטן יש שירות חובה של שנתיים, אך זה אינו נהכף במלואו, ובשנים האחרונות הצבא עובר בהדרגה למתכונת של צבא מקצועי.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  הרחבת הפרטים על ההיסטוריה הצבאית.
בשונה מכוחות מזוינים של רפובליקות פוסט-סוביטיות אחרות שהקימו את צבאן על בסיס יחידות צבא סובייטיות שנכחו בשטחן. מקורן של היחידות בכוחות המזוינים של טג'יקיסטן הגיעה "משברירי" מליציות שונות שהתאחדו תחת השלטון המרכזי של רחמון נבייב (ובראשם חזית העם), עם אישור הצו להסדרת כוחות הצבא במדינה החדשה, שאושר ב-18 בדצמבר 1992 תוך כדאי מלחמת האזרחים שנמשך עד 1997.
בטג'יקיסטן חוגגים מדי שנה את ה-23 בפברואר כיום הלאומי שלהכוחות המזוינים. הסביבה לבחירת תאריך זה קשורה לקיום המצעד הצבאי הראשון בבירת טג'יקיסטן העצמאית בשנת 1993.
בשנת 2003 כחלק מרפורמה בכוחות המזוינים ומשיכול כלכלי-ארגוני, מוזגו כלל המיליציות שפעלו העצמאית עד אז. אלו יצרו את החיל הנייד. סוג של חיל מובחרת בדומה לחיל צנחנים הרוסי ומבוסס בעיקר על יחידות מילואים הנקראות בתדירות גבוהה לצורך משימות שונות גם מחוץ למדינה.
רבות מיחידות הצבא הנוכחיות מקורן בהצטרפותם של מיליציות שנות שלאחר מלחמת האזרחים אל תוך הכוחות המזוינים.
בשנת 2005 מוזגו חילות האוויר וההגנה האווירית לחיל אחד.
לאורך השנים הצבא לקח חלק במספר משימות ועימותים בפנים המדינה ומחוץ לה כמו:
מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן
עימותי גבול טג'יקיסטן–קירגיזסטן (2021)
עימותי טג'יקיסטן–קירגיזסטן (2022)
ועוד
הרכב וארגון

לא ידוע פרטים רבים אודות הרכב הצבאי בטג'יקיסטן וזאת עקב המדיניות המסוגרת של הממשל אם זאת מהפרטים הידועים:
את המבנה הארגוני, האימונים והציוד המיושן של הכוחות המזוינים טג'יקיסטן ירשה בעיקר מברית המועצות וסין ומעט מכך (ובאיכות יותר טובה) בשנים האחרונות גם ממדינות כמו איראן. בנוסף מלבד הכוחות הטג'יקים הפעילים מדינה בסיסים ויחידות של מדינות זרות ובפרט רוסיה הנוכחת במדינה מאז ראשית עצמאות (רשמית מ-1994) לבקשת טג'יקיסטן. ובאשר לכוחות המזוינים טג'יקיסטן אלו כוללים בערך 10,000 חיילי סדיר וקבע, והערכה שיותר מכפול מכך במילואים, לא כולל את הזרועות העצמאיות. אלו מסודרות בצורה הבאה:
הרכב וארגון > זרועות צבאיות

המדינה מחולקת לפיקודים מרחביים התואמים פחות או יותר את מחוזות המדינה, בהתאם לכך גם החלוקה הפנים זרועית.
חיל האוויר וההגנה האווירית
5 גדודי נ"מ (69, 42, 74, 770, 536)
הגדוד הטכנית 45
טייסת המסוקים
זרוע היבשה
חטיבת הרים אחת
2 חטיבות חי"ר ממונעת
חטיבת ארטילריה
חטיבת סער מוטסת
גדוד סער עצמאי
גדוד נ"מ עצמאית
יש לציין כי על אף שם היחידות ברבים מהמקרים השם זה אינו משקף את גודל סד"כ.
הרכב וארגון > זרועות עצמאיות

המשמר הלאומי – יחידת המשמש לטקסים ואבטחה מתקנים ואישים חשובים.
משמר הגבול – פועל לאבטחת את גבולות המדינה וטיפול במעברי הגבול.
החיל לביטחון פנים – משמש ככוח שיטור חצי צבאי לצורך פעילויות פנים.
יש לציין כי על אף השם של היחידות ברבים מהמקרים שם זה אינו משקף את גודל סד"כ היחידה ומספר זה יהיה נמוך מכך.
הרכב וארגון > ציוד

הכוחות המזוינים של הרפובליקה הקירגזית מקבלים סיוע ואימון בעיקר מרוסיה וסין. ושם גם מגיע רוב ציודו שהינו די מיושן וכולל:
כ-40 טנקים (החדשים שביניהם הם בעיקר גרסאות מוקדמות של T-72)
כ-100 קני ארטילריה
כ-40 כלי ארטילריה רקטית
עד 1,000 כלי רכב משוריינים
כ-25 כלי טיס - מתוכם כ-10 מיועדים לתפקידי תקיפה
עשרות בודדות של כטב"מים
כ-20 מערכות נ"מ
גלריה

חיילים טג'יקים באימון
שריונרים טג'יקים
חיילים טג'יקים כחלק ממשלחת במצעד הניצחון ברוסיה
חייל המשמר הלאומי
רונלד חיל האוויר הטג'יקי
סמל חיל הכוחות הניידים
סמל חיל ביטחון הפנים
סמל חיל האוויר וההגנה האווירית
סמל משרד הביטחון
חיילי הלהקה
חייל משמר הגבול בפטרול