stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פודו דרומי
אקולוגיה > התנהגות ותקשורת

ההתנהגות החברתית של הפודו לא אומתה ברובה בטבע. חוקר אחד תיאר 7 סוגי התנהגות בשבי, וחוקר נוסף תיאר 19 התנהגויות שונות; אחרים תיארו רפרטואר עשיר של 40 סוגי התנהגות, כאשר הנפוצים ביותר קשורים לרחרוח, עשיית צרכים, ורדיפה אחר יריב. הפודו הדרומי מסתמך בכבדות על חוש הריח כאמצעי להשגת מזון ולחקור את סביבתו. הוא דוגם את הסביבה על ידי הרחה, ליקוק, ולעיסה של חפצים. הפרשת נוזל מבלוטות הריח הגדולות בסמוך לעיניים נעשית על ידי שפשוף הבלוטה באובייקט, והיא יכולה להתרחש במהלך תצוגה דומיננטית, חיזור, והתרגשות. הפודו משתמש גם בתנועות חזיתיות כצורה של תקשורת; לזכרים ולנקבות למשל, יש תנוחות שונות בעת עשיית צרכים על מנת להפיץ את הריח של החיה. בשבי, הפודו מגיב בתנוחות כנועות לנוכחות של פרטים דומיננטיים: מתיחה של הצוואר לאורך ומטה, כריעת פלג הגוף האחורי, והימנעות מיצירת קשר עין עם הפודו הדומיננטי. באותה מידה, הפודו הדומיננטי מפגין תנוחות אגרסיביות ובוטחות: נפנוף בקרניים לעבר הפודו הכנוע, עמידה בסמוך לו עם חוטם מורם, או כיפוף הראש למטה בתנוחה מאיימת - כביכול מתכונן לנגוח אותו. הפודו הדומיננטי משתמש גם בתצוגה לרוחב שבה הוא מקמר את גבו ומעביר את משקל גופו לגפיים האחוריות ולכתפיים בדומה לחתולים, תוך כדי הרמת הזנב בצורה אופקית, זקיפת האוזניים, והפרשת נוזל מבלוטות הריח שבצידי העיניים. הפודו הדומיננטי עשוי לרדוף אחר הפודו הכנוע עד אפיסת כוחות, תוך ניסיון להכות אותו עם הרגליים הקדמיות או לנשוך אותו בפלג הגוף האחורי. בתגובה לרחרוח של צורכי הנקבה, הזכר יבצע את תגובת פלהמן בה השפתיים מקופלות לאחור והוא עשוי ללקק לאחר מכן את הנקבה. פרטים צעירים עשויים לרוץ בשובבות לשחק זה עם זה, והאם מטפחת את העופר על ידי ליקוק הפרווה וסירוקה באמצעות השיניים החותכות שלה. בתגובה לנוכחות טורף, הפודו הדרומי יקפא תחילה על מקומו ללא תזוזה בניסיון להתחמק מעיני הטורף, וכאשר התגלה, הוא יפתח בריצת זגזוגים לא סדירה תוך כדי השמעת קריאת אזהרה.
אקולוגיה > טריטוריאליות ומערכת חברתית

הפודו הדרומי הוא יונק טריטוריאלי כמצופה מבעל חיים הפעיל בגפו, כאשר הן הזכרים והן הנקבות אינם סובלים נוכחות של פודו אחר מאותו הזוויג בשטחם: הנקבות מסלקות נקבות אחרות באמצעות נשיכות ובעיטות, והזכרים נאבקים בזכרים אחרים בעיקר באמצעות הקרניים; עקב המבנה דמוי המחט שלהן, פגיעתן עשויה להיות קשה והפודו עשוי אף להרוג פודו אחר שפלש לשטחו. שני הזוויגים מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות עשיית שתן וצואה, הפרשות מבלוטות הריח הפראורביטאליות סמוך לעין, גירוד האדמה עם הפרסות הקדמיות, ואצל הזכרים גם שפשוף הצמחייה עם הקרניים. אחד הדברים החשובים בטריטוריית הפודו הוא מצבורי גללים הנעשים בגבולות שתפקידם להודיע על נוכחות ולהרתיע פודואים זרים מלחדור לשטח. אצל פודואים בשבי מוקמת היררכיה חברתית ברורה בסדר הבא: זכר אחד דומיננטי, לאחריו זכרים כפופים, זכרים צעירים, ונקבות; אצל האחרונות ההיררכיה נעשית באותה שיטה. אצל זכרי הפודו הדומיננטיים יש רמות גבוהות של אינסולין וטסטוסטרון לעומת זכרים כפופים, ובמקרה של מפגש בין זכרים בגודל דומה, הקטטה תהיה בלתי נמנעת. אף על פי שבשבי יש מדרג חברתי, אין זה מתרחש בטבע באופן טבעי שכן המדרג בשבי נוצר מכורח המצב שבו הפודואים מכונסים יחדיו במקום קטן.
טווח השטח הביתי של הפודו והיבטים נוספים באקולוגיה לא נחקרו רבות; רק שני מחקרים בדקו את התנועה של הפודו בשטחו ואת סוגי בתי הגידול המשמשים אותו ביותר, ואף המחקרים הללו נעשו בעיקר על פודואים בשבי, בבתי גידול עם הפרעה אנושית גבוהה או כאלו שמוגבלים טבעית (איים למשל), וכן במקומות שבהם יש לצד הפודו אוכלוסיות גדולות של איילים לא מקומיים. במחקר הראשון שנעשה ב-1987 נחקרו 7 פרטים על חצי אי בגודל 1,200 דונם, כאשר אצל 4 מתוכם השטח הביתי שבו התרחשה מרבית הפעילות היה בגודל של 16–26 דונם. אף על פי שהפודואים שנכללו במחקר נבדלו זה מזה בהתנהגותם, המאפיין המשותף שלהם היה שימוש ביערות דלילים על גבול ארץ-שיחים, ואיכות בית הגידול נעה מיערות ללא הפרעה עד לאזורים שמופרעים בכבדות על ידי האדם - מה שמלמד על הגמישות של הפודו ללחצים סביבתיים. הפודואים במחקר היו טריטוריאליים, ולפחות זכר אחד שהיה תחת מעקב נצפה שוהה בשטחו במשך כל עונות השנה. במחקר השני מ-1992, שוחררו סך של 20 פרטים על ויקטוריה - אי ארגנטינאי באגם נאוול ואפי אשר אין בו טורפים ומצויים בו איילים לא מקומיים רבים שהוכנסו על ידי האדם, כאשר מחצית מהפודואים ששוחררו היו תחת מעקב. לפרטים שנחקרו היו טווחי בית מגוונים שנעו מ-2 עד ל-200 דונם, והמשותף להם הוא שכולם אכלסו אזורים צפופים וסבוכים של ארץ-שיחים בניגוד לשאר האיילים האקזוטיים באי. הפודואים ששוחררו נותרו רובם קרוב לנקודת השחרור, ורק 2 פרטים מהם הרחיקו נדוד עד ל-20 ק"מ מהמקום.
אקולוגיה > רבייה וייחום

עונת הרבייה העיקרית של הפודו הדרומי מתרחשת בין החודשים אפריל ויוני; הייחום של הפודו הדרומי הוא עונתי, ומשך הייחום הממוצע הוא כ-11 ימים. תדירות מחזור הייחום מושפעת רבות מתנודות עונתיות וסביבתיות, במיוחד מפוטופריודיזם ומאיכות המזון. זכרים מפגינים רמות שיא של הורמוני רבייה שונים במהלך זמנים מסוימים בשנה; מחקר אחד מצא כי הורמון מגרה זקיק וטסטוסטרון מגיעים אצל הפודו לשיא פעמיים בשנה. מחקר אחר לעומת זאת, מצביע על כך שדווקא להורמון מחלמן ולטסטוסטרון יש שני שיאים מדי שנה, בעוד שלהורמון מעורר זקיק ולפרולקטין יש רק שיא אחד. הורמון הקורטיזול המופרש בעת לחץ גבוה, מגיע לשיא אצל הפודו במהלך עונת הרבייה, והאשכים אף הם הופכים לגדולים יותר באביב ובסתיו במקביל לרמות ההורמונים הגבוהות. הוצע שהשינויים הפיזיולוגיים בתקופות מסוימות קשורים להתפתחות קרן האייל, לדומיננטיות חברתית ולייחום, מה שנתמך חלקית על ידי מחקר אנדוקריני שבוצע בשנת 1993 בו נמצא שרמות הטסטוסטרון וההורמון המחלמן הגיעו לשיא בחודש מרץ, במהלך עונת הרבייה. בנוסף, הספרמטוגנזה שהיא תהליך יצירת תאי זרע, מוגברת באופן משמעותי רק במהלך עונת הרבייה, אך עשויה להימשך מספר חודשים לאחר מכן. כתוצאה מרמות גבוהות של הורמוני רבייה בתקופות מסוימות, הפודו הדרומי יכול להתרבות פעמיים בשנה: נקבה שטרם נכנסה להריון בעונת הרבייה העיקרית בין אפריל ליוני, יכולה לבייץ שוב בין נובמבר לינואר כאשר הורמוני הרבייה של הזכרים מגיעים לשיא השני שלהם. הזכרים פוריים בשבעה חודשים מדי שנה.
עקב היות הפודו מין חמקמק ונסתר, מרבית המידע אודות מערכת הרבייה וההזדווגות נלמדה מפרטים בשבי. בשבי הפודו הדרומי עשוי להיות פוליגמי, והדבר אמור בעיקר לגבי הזכרים. בבר לעומת זאת, נוצרים בדרך כלל קשרים זוגיים בין זכר ונקבה החיים באותו אזור. כאשר הנקבה מיוחמת, הזכר פונה אליה בגחינה נמוכה ואיטית; לאחר רחרוח וליקוק השתן שעל פיהם הזכר קובע האם הנקבה ראויה לרבייה, הוא נוגח אותה קלות במפשעה או בצדדים. ההזדווגות מתרחשת בתדירות גבוהה במשך 3 ימים, כשכל משגל נמשך 2–3 שניות.
אקולוגיה > הריון וטיפול בצאצאים

תקופת ההריון היא בסביבות 7 חודשים. נקבת הפודו מתייחדת משאר האיילות בכך שהיא מסוגלת להשהות את התפתחות העובר ברחם למשך תקופה ארוכה עד שהתנאים הסביבתיים משתפרים בתהליך הידוע כדיאפאוזה. מאפיין זה מצוי בקרב היונקים בעיקר אצל הכיסאים והמכרסמים. תקופת ההיריון המדויקת שנויה במחלוקת: חוקר אחד ציין שהיא נמשכת בין 203 ל-223 ימים, ואחרים טוענים שהיא נעה בין 197 ל-223 ימים. משך זמן ההריון אצל הפודו ארוך מאוד בהשוואה לאיילים אחרים גדולים יותר. מרבית העופרים נולדים בעונת האביב אשר חלה בחצי הכדור הדרומי בין נובמבר לינואר. הנקבה ממליטה מדי שנה עופר אחד בדרך כלל, אך לידת תאומים אינה נדירה. מתוך 757 המלטות שתועדו, יחס המינים בעת הלידה היה 372 זכרים לעומת 389 נקבות מה שמצביע על כך ששכיחות הנקבות גבוהה במעט מהזכרים; בארבע המלטות מתוך אלו שתועדו נולדו תאומים. עם זאת, יש הטוענים שיחס המינים הוא 1:1. במהלך תוחלת החיים הממוצעת של הנקבה בטבע, היא ממליטה בממוצע 3.88 עופרים. בשבי לעומת זאת, הנקבה עשויה להמליט עופרים בשיעור כפול עקב תוחלת החיים הגבוהה: נקבה אחת המליטה לאורך 15 שנותיה מספר שיא של 14 עופרים, בעוד שזכר אחד גרם ללידתם של 28 עופרים לאחר שהכניס להריון מספר נקבות במשך חייו.
העופר של הפודו קטנטן ודומה בגודלו לחתלתול, כאשר בעת הלידה גובהו בכתפיים 17–20 ס"מ בלבד, ומשקל גופו 700 גרם עד קילוגרם אחד לכל היותר; הנקבות גדולות במעט מהזכרים בלידה. העופר נולד עם פרווה כהה משל ההורים, כאשר על פלג הגוף העליון יש מעין גלימה שחרחרה השזורה בכתמים ונקודות צהבהבות, ושאר חלקי הגוף בצבע חום זהוב. הכתמים על פרוות העופר נועדו לדמות את קטעי האור והצל ביער כדי להסוות אותו היטב על הקרקע, והם מתפוגגים ונעלמים זמן קצר לפני גיל 3 חודשים. נקבת הפודו הדרומי מעניקה לעופר טיפול מסור: היא אוכלת את השליה ומלקקת את פרוותו כדי שהריח שלהם לא יביא טורפים לאזור, והיא מנסה לעורר אצלו הטלת שתן והפרשת צואה על ידי ליקוק פתחי הביב. היא מאפשרת לו לינוק בתוך שעה לאחר הלידה לאחר שניקתה אותו לגמרי. חלב הפודואית מורכב משומן, אלבומין ולקטוז, וכן כמויות גבוהות של נתרן ואשלגן. בשבי, הנקבה מיהרה לבוא למקומו של העופר ולטפח אותו בתגובה לפעיות שלו. מחקרים מסוימים מצאו שעופר הפודו עדיין יונק בגיל חודש, בעוד שניסיונות לינוק בגיל חודשיים נדחים על ידי האם. מחקר נוסף קובע כי גיל הגמילה הוא בסביבות 1.8 חודשים, כאשר משקל העופר מגיע ל-3 קילוגרם. העופר גדל במהירות, ומגיע לגודל פודו בוגר תוך 3 חודשים בלבד; הוא הופך להיות עצמאי בגיל 8 חודשים, ובמקביל נאלץ לעזוב את שטח ההורים ולתור אחר שטח מרוחק עקב הטבע הבודד של המין. הנקבה מסוגלת להתרבות מגיל 6 חודשים ואילך, אך נפוץ שהדבר מתרחש בגיל 12–18 חודשים. הזכר מסוגל להתרבות מגיל 4.7 חודשים, אך עקב התחרות עם זכרים חזקים, הוא בדרך כלל לא יצליח לעשות זאת עד לגיל שנה או שנתיים וחצי. בשבי, ההזדווגות הראשונה של הזכר או הנקבה עשויה להיות מאוחרת אף יותר מכך. הקרניים מופיעות לראשונה אצל הזכרים בין 9 ל-12 חודשים, והנשירה הראשונה שלהם מתרחשת ביולי.
אקולוגיה > תוחלת חיים

תוחלת החיים הממוצעת של הפודו הדרומי בטבע, היא 4.4 שנים לנקבה ו-4.5 שנים לזכר. תוחלת החיים הממוצעת בשבי, היא 17.4 שנים לנקבה, ו-15.8 שנים לזכר. תוחלת החיים הארוכה ביותר בשבי שתועדה הייתה 17.9 שנים בגן החיות של רוטרדם. התמותה של העופרים במהלך החודש הראשון שלאחר הלידה היא בשיעור של 26% לשני הזוויגים.
יחסי גומלין > טריפה

| --- | --- |
מספר טורפים של הפודו הדרומי:
פומת ההרים, שועל דרווין, חתול קודקוד ואוח.





הפודו הדרומי מהווה מקור מזון למספר מיני טורפים בהרי האנדים. הטורפת הטבעית העיקרית של הפודו היא פומת ההרים, אשר הפודו מהווה באזורים מסוימים את תזונתה העיקרית ואת המזון האהוב עליה. במחקר אחד נמצא שבתוך פחות משנה אחת פומה שגידלה 3 גורים סביב אגם רופאנקו הרגה לבדה כ-30 עד 40 פודואים, וחוקר אחר העריך שבצ'ילה, כל פומה הורגת בממוצע מדי שנה 15 פודואים, המהווים 49-11% מתזונת הפומה לצד הארנבת האירופאית המהווה טרף חילופי. כ-73% מכלל הפודואים שנטרפים על ידי הפומה הם עופרים, והיא אחת הגורמים העיקריים לתמותה הגבוהה בגיל צעיר. נמצא גם שאצל פומות החיות סביב אגמים ומקורות מים בפנים הארץ הפודו מהווה כ-5.9% מהתזונה, ועבור פומות החיות באזורי החופים הפודו מהווה 22% מהתזונה. הטורף היחיד מלבד הפומה שנעשה מחקר אודות טריפת הפודו על ידו הוא שועל דרווין הנדיר אשר חופף עם הפודו הדרומי רק על האי צ'ילואה; מחקר מ-1990 מצא שהפודו מהווה כ-2% מתזונת השועל בפארק הלאומי נהולבוטה, 5.2% מתזונת השועל בפארק הלאומי צ'ילואה, 6.9% בפארק הלאומי פריוקיוינה ו-2.7% בפארק הלאומי אהונקו; באופן כללי, הפודו הדרומי מהווה כ-3.9% מתזונת השועל על האי צ'ילואה. טורפים אחרים ידועים או פוטנציאליים של הפודו הדרומי הם שועלים כדוגמת שועל קולפאו ושועל ארגנטינאי אפור, חתולי בר קטנים כדוגמת חתול קודקוד, חתול הפמפס וחתול קולוקולו, ואוח זוטר; כלבי בית מהווים גם הם איום חמור על הפודו (ראו גם בפסקת איומים). לפודו יש סיבולת נמוכה, והוא אינו מסוגל לרוץ לאורך זמן. על כן, כדי להימלט מפני טורפים הפודו הדרומי נוהג להסתתר במנהרות קטנות ובמחילות, ובמקרה הצורך הוא גם נמלט למים ומסתייע בכושר השחייה המצוין שלו.
יחסי גומלין > טפילות

עולם החי הטפילי של הפודו הדרומי ידוע טוב יחסית. מרבית המחקרים אודות הטפילים הפנימיים והחיצוניים, מבוססים על ניתוח של פודואים שנהרגו באופן טבעי, נתפסו בטבע או כאלה שגדלו בשבי. הפודו עשוי להדביק בעלי חיים מבויתים או לחלופין להידבק מהם. לפודו הדרומי יש מספר לא מבוטל של טפילים חיצוניים; על גופם של 7 פודואים שנחקרו ב-2004 נמצאו כינים מהמין בוויקולה קפרה (Bovicola caprae) אשר מצוי בעיקר אצל היעלים ומועבר לפודו על ידי עז הבית, וכן מהמין סולנופוטס (Solenopotes binipilosus) המצוי גם על איילים אחרים בטבע, ובנוסף, נמצאו שני מינים של קרציות מהסוג איקסודס (Ixodes). חוקר אחד שביצע ב-1992 נתיחה שלאחר המוות בגופת הפודו, מצא מלבד הקרציה הנזכרת גם זבובי היפובוסקידה (Hippoboscidae) נשכניים, מין אחד של זבוב ליפופטנה (Lipoptena) הייחודי לפודו ונקרא עקב כך "Lipoptena pudui", ושני סוגים של כינה נושכת (Mallophaga).
הטפילים הפנימיים נחקרו אף הם בהרחבה. חוקר אחד מצא ביצים של סטרונגילידה (Strongylida) ב-55% מצואת הפודו שנבדקה על ידו, וכן ביצי מולריוס (Muellerius capillaris) ב-100% מהצואה שנבדקה על ידו. טפילים חשובים אחרים הם הקאפילאריה (Capillaria) ממערכת תולעים נימיות (נמטודות) והאימריה (Eimeria) מהנבגוניות. טפילי מעיים משותפים לפודו ולבעלי חיים מבויתים, הם האוסטרטאגיה (Ostertagiaostertagi), הספיקולופטראג'יה (Spiculopteragia), האוסופאגוסטומום (Oesophagostomum), ההנמאטודירוס (Nematodirus), הטריצ'וסטרונגילוס (Trichostrongylus) והקופרייה (Cooperia pectinata). הפודו הדרומי הוא אחד הפונדקאים של הקיסטריכרכוסיס (Cysticercosis) - צורת הזחל של תולעת שלפוחית דקת צוואר (Taenia hydatigena) ממשפחת השרשורים. בריאות ובכבד של הפודו נמצא היצור לינגואטולה (Linguatula serrata) מהרגלסתיים, בשרירי השלד והלב נוכח הטפיל סארקוקיסטיס (Sarcocystis), ובמקרה של דלקת ריאות יש גם נוכחות של הנמטודה דיקטיאוכאולוס (Dictyocaulus). חוקר משנת 1992, תיעד 5 פודואים בשבי שמתו כתוצאה ממחלת הפה והטלפיים, וחוקר אחר דיווח על הידבקות של הפודו בנגיף פוקסיווירידה (Poxviridae) בגן החיות של אליקון דה אורטגה בספרד. בטבע, נמצא פודו אחד שמת כתוצאה ממחלת הריריות בבקר הנגרמת על ידי הנגיף פסטיוירוס (Pestivirus) ממשפחת הפלאוויווירידה. בשבי תועד פרט שמת מהרעלת דם עקב חיידק הטרופרלה פיוגנס (Trueperella pyogenes) שנמצא במערכת העיכול והנשימה של פרסתנים.
יחסי גומלין > השפעה אקולוגית

מאחר שהפודו יונק צמחוני הניזון מעשבים, זרעים, פירות, ומקורות מזון אחרים מהצומח הנמצאים סמוך לגובה הקרקע, הוא משפיע בדרך כלל לטובה על הפלורה של הרי האנדים. הוא עשוי לגרום בעקיפין לפיזור זרעים ולהפצת מיני עצים וצמחים לאזורים שלא היו קיימים קודם לכן, כאשר הוא מטיל את צואתו במהלך חיפושיו אחר מזון, והגרעינים או הזרעים שלא התעכלו נובטים באותו מקום. מאידך, במקרה והפודו יאכל צמח אקזוטי לא מקומי, הוא עשוי באותה מידה לגרום להפצה שלו אפילו באזורים שלא נגישים עבור האדם, ובכך לסייע לצמחים הפולשים לחדור ולהשתלט על הפלורה המקומית. בעיה אחרת, היא שתזונת הפודו יכולה לצמצם את השפע של מיני צמחים מקומיים המועדפים עליו יותר מצמחים פולשים. כדי לקבוע את ההשפעה האקולוגית על הפלורה, נדרשים איפוא מחקרים מקיפים יותר. מעבר להשפעה על הפלורה, הפודו משפיע באופן חיובי על המיקרו-פאונה של הרי האנדים הכוללת מכרסמים, חרקים וחולייתנים קטנים ממנו: עקב כך שהפודו בונה ומתחזק מנהרות ושבילים נסתרים בשיחים, הוא מאפשר בעקיפין לבעלי חיים קטנים לעבור או להישאר בבטחה בשבילים הללו בסבך מבלי להתגלות על ידי טורפיהם, ובכך מגדיל את סיכויי ההישרדות שלהן מבלי מודע. היות שפומת ההרים החיה בצ'ילה מתבססת בעיקר על הפודו כמקור מזון, ההפחתה במספרים שלו עשויה לגרום לתנועות חדות בשרשרת המזון ולהוביל לשינויים גדולים במערכת האקולוגית, כאשר הפומה תחל כתוצאה מאי שכיחות הפודו לבסס את תזונתה על בעלי חיים אחרים כמו גואנקו, ויקוניות, יונקים קטנים או חיות מבויתות. הפודו כאמור נשאי של טפילים ומחלות מסוימות אשר חלקן עלולות להדביק חיות מבויתות או בני אדם; המחלות הללו עשויות להשפיע באופן שלילי במיוחד על בני אדם שאוכלים את בשר הפודו הנגוע.
מצב שימור

הפודו הדרומי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT) החל משנת 2016. קודם לכן, הפודו היה רשום בקטגוריית הפגיע (VU) כבר משנת 1996 על בסיס ההערכה שאוכלוסיית המין פחתה בשיעור של 50% במהלך 500 השנים האחרונות - מאז גילוי יבשת אמריקה על ידי האירופאים. במהלך 15 השנים שקדמו לשנת 2008, האוכלוסייה פחתה שוב בשיעור של 20% עקב מספר איומים משמעותיים והיא נמצאת עד היום במגמת ירידה. לאור הנתונים הללו, הפודו הדרומי התאים לסיווג בקטגוריית הפגיע, אולם מפנה לא צפוי חל בשנת 2016, כאשר התגלה שבית הגידול המתאים עבור המין גדול יותר ממה שהיה ידוע קודם לכן, והאומדן המשוער של האוכלוסייה על בסיס בית הגידול הוביל לכך שהארגון הוריד אותו לקטגוריית קרוב לסיכון בשל אי ההתאמה לקריטריונים של קטגוריית הפגיע. עם זאת, ההחמרה במצב השימור שלו די צפויה לנוכח האיומים.
האיומים על הפודו > אובדן בית הגידול

אוכלוסיית הפודו הדרומי חוותה ירידות משמעותיות לאורך ציר הזמן ההיסטורי, בחלקן הגדול עקב הרס בית הגידול על ידי האדם או שינוי האקלים. כמעט 90% מהיערות הטבעיים של האזור האקולוגי בצ'ילה אבדו בין 1550 ל-2007, באזור שהיווה את רוב התפוצה ההיסטורית שלו; דוגמאות לכך מהעת המודרנית: בחופים של מחוז מאולה הצ'יליאני, שטחי היער הצטמצמו ב-67% בין 1975 לשנת ה־2000; באראוקניה, נהרסו כ-2.9% מכלל היערות באזור לאחר פעילויות אנושיות בתחומי היער בין 1999 ל-2008; ביערות החוף של לוס ריוס, חל אובדן של 5.1% בין 1958 ל-2011; בשלושה תחומים באזור לוס לאגוס, יש ירידה של 1% מעצי היער מדי שנה. אף על פי שהפודו מסתגל לבית הגידול ההרוס כאשר היערות מוחלפים במטעים של פירות אקזוטיים (שכן גובהו הנמוך מקל עליו להתחבא בצמחייה), מכל מקום, במקרה הטוב ניתן להחשיב מקומות כאלו כבתי גידול באיכות ירודה, עקב הנוכחות הגבוהה של פועלים וחקלאיים בתחומי המטע המפריעים לפעילות הסדירה של הפודו.
האיומים על הפודו > נוכחות כלבים

תקיפת פודואים על ידי כלבי הבית נפוצה מאוד בבתי גידול הסמוכים למגורי האדם. ההתקפות הללו שלעיתים קרובות עשויות להסתיים במותו של הפודו, מתרחשות בהיקף גבוה אפילו בתוך פארקים לאומיים, והן הגורם העיקרי שבעטיו מובהלים פודואים פצועים למרכזי טיפול בחיות בר בצ'ילה. באזור החוף של ואלדיביה בצ'ילה, דווח שנוכחות הפודו גבוהה יותר באזורים שבהם יש לו סיכוי נמוך לפגוש בכלבי בית, וסביר להניח שהדבר זהה לגבי אזורים אחרים כדוגמת האי צ'ילואה. הכלבים מהווים איום חמור במיוחד על אוכלוסיות קטנות מפוזרות, שכן כל אובדן של פודו משפיע מיידית לרעה על גדילת האוכלוסייה. במקומות רבים, המניע העיקרי לתקיפות הוא הזנחה של הכלב מצד הבעלים ואי האכלתו בצורה מספקת, אשר גורמת לכלב לצאת ליער ולחפש מקור מזון; הדבר נובע גם מכך שהכלבים משוחררים בדרך כלל ולא סגורים בחצרות הבעלים. מצלמות נסתרות ביערות מתעדות את הכלבים משתמשים בשבילי הפודו כדי לאתר אותו, ונראה גם שהכלבים לומדים במהירות כיצד לצודו עד שהם הופכים למתמחים במציאתו ולמיומנים בהריגתו. באי צ'ילואה, ניתן לראות לעיתים קרובות כלבים רודפים אחר פודו מתנשף למשך זמן רב, וכן באזורים אחרים ביבשה. יתר על כן, בחלק מהיישובים האנושיים, מציאת שלדי פודו ביערות הסמוכים מלמדת על כך שהם קיפדו את חייהם בעקבות התקפת כלבים.
הסיבה שהכלב מהווה איום חמור עבור הפודו, נובעת מכך שלפודו אין סיבולת גבוהה המאפשרת לו לרוץ לאורך זמן, והוא הופך למותש אחרי זמן קצר של מרדף. במקרה שאין גוף מים זמין בסביבה שאליו הפודו יוכל לקפוץ ולשחות (כמו אגם או נהר), הסיכוי שלו לחמוק ממלתעות הכלב קלוש ביותר. אחת הסיבות לכך, היא שטקטיקת ההימלטות של הפודו כוללת ריצה מהירה בתוך הסבך למשך מספר מטרים תוך כדי השמעת רעש אופייני של התנשפויות חזקות (בין 5 ל-20 פעמים), ואז עצירה פתאומית בתוך אחד השיחים תוך כדי קפיאה על המקום; בעוד שהטקטיקה הזאת מצליחה להערים על הטורפים הטבעיים שמאבדים את הפודו בסבך, הכלב לעומתם מסוגל לאתר את הפודו בעקבות חוש הריח תוך זמן קצר.
האיומים על הפודו > ציד ולכידה

ציד הפודו עבור בשרו ועורו עדיין מתרחש באזורים מסוימים, אך נראה שיש כלפיו עמדה חיובית בקרב המקומיים, לפחות ברכס הסמוך לחופי צ'ילה, ובמרבית האי צ'ילואה. באזורי החוף של ואלדיביה, המקומיים מגינים לעיתים קרובות על הפודו מפני תקיפות של כלבים. בארגנטינה, לא תועד בשנים האחרונות ציד לא חוקי, אך ייתכן שיש ציד בהיקף נמוך למטרות קיום. על חופי האי צ'ילואה, דייגים וכפריים מדווחים לעיתים קרובות שהם משלימים את התזונה שלהם בבשר הפודו, וציידים מסוימים משתמשים בכלבי ציד כדי לתפוס את הפודו. אף על פי שהאיום הנשקף מהציד נמוך יחסית, מאידך, על הפודו רובץ איום לא פחות חמור: תפיסה ולכידה של פרטים בטבע למכירה או לגידול בגני חיות פרטיים וציבוריים בתור חיית מחמד; במהלך 1980, למעלה מ-600 פודואים דרומיים נתפסו באי צ'ילואה עבור מכירה בתור חיית מחמד, ובין 1985–1993, יוצאו מצ'ילה כ-42 פודואים לגני חיות מערביים. היקף התופעה אינו ידוע, אך יש חשד שפודואים רבים הנמצאים בגני חיות נלקחו מהטבע.
האיומים על הפודו > תחרות עם פרסתנים אחרים

בחלק מהתפוצה של הפודו הדרומי, הוכנסו על ידי האדם במהלך השנים פרסתנים שלא היו קיימים בו מעולם כמו טאר ההימלאיה, אייל אדום, יחמור, אייל הכרמל, אייל נקוד וחזיר בר, ונוכחותם מהווה איום גובר על הפלורה המקומית אשר משפיעה גם בעקיפין על הפרסתנים המקומיים כמו הפודו וההומול שנאלצים להסתפק במקורות מזון באיכות ירודה יותר. מבין המינים הפולשים הללו, לחזיר הבר יש את ההשפעה העיקרית על הפלורה, ואף על פי שהוא מדלל עשבים ושיחים נמוכים המהווים מקור מזון עיקרי לפודו, בו זמנית הוא גם גורם לחידוש הצמחייה ביער, כך שההשפעה שלו היא מעורבת; חוקרי טבע חוששים שחזיר הבר עשוי לטרוף גם את עופרי הפודו הקטנים, אם כי טרם ישנם ממצאים המאשרים זאת.
בקר הבית וכבש הבית נוכחים גם הם בתפוצתו של הפודו, ואף על פי שאין הם מתחרים בפודו על מקורות המזון, מכל מקום, הבקר עשוי להעביר פתוגניות שונות לפרסתנים המקומיים ובכללם הפודו אשר פגיעים יותר עקב אי היותם מחוסנים, כדוגמת החיידק Mycobacterium avium paratuberculosis  שגורם למחלת פאראטוברכולוסיס (Paratuberculosis) הפוגעת במעי הדק של מעלי הגירה. חוקרי טבע דיווחו שהפודו נמנע מאזורים שבהם התנחלו איילים לא מקומיים, ותועדו לפחות 5 מיני טפילים שהועברו מאיילים אקזוטיים, בקר או צאן לגופו של הפודו הדרומי.
האיומים על הפודו > כבישים

סלילת הכבישים, מהווה איום נוסף הראוי לתשומת לב. הפודואים נדרסים לעיתים קרובות על ידי כלי רכב בעת חצייתם - אפילו בתוך האזורים המוגנים, והכבישים עשויים לשמש גם כמחסום בפני תנועת הפודואים מאזור אחד למשנהו. עם זאת, האיום העיקרי הנשקף מהכבישים הוא ההשפעות העקיפות שלו; הכבישים מקלים על תנועת כלבי הבית הצועדים לאורך שוליהם וסוטים לצד כדי לרדוף אחר חיות בר שנתקלות בדרכם, ובנוסף, הם מקלים על הגישה של חוטבי העצים וציידים לשטחי יער מרוחקים. בצ'ילה, הגשר המתוכנן בין האי צ'ילואה לשטח היבשתי, עשוי לגרום לאוכלוסיית הפודו באי לבוא במגע עם אוכלוסיית הפודו היבשתית ולטשטש את ההבדל הגנטי והמורפולוגי של הפודואים באי, והוא מאפשר מעבר של טורפים צ'יליאנים שלא היו נפוצים קודם לכן באי כמו פומות ושועלים - אשר ההשפעה שלהם על הפודו צפויה להיות בלתי הפיכה תוך מספר שנים.
שימור הפודו > פעולות שימור קיימות

הפודו הדרומי רשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת לחלוטין מסחר בינלאומי במין זה ובמוצריו, מה שעשוי להשפיע בעיקר על יצוא הפודו בתור חיית מחמד לגני חיות ברחבי העולם. הוא רשום כמין פגיע בצ'ילה, וכ"מין בעל ערך מיוחד" בכל הגנים הלאומיים בארגנטינה שבהם הוא מצוי. יש מספר רב של אזורים מוגנים הנופלים בתחומי התפוצה של הפודו, וברבים מהם הוא נוכח באופן וודאי. בארגנטינה, 98% מהאוכלוסיות שלו נמצאות בתוך פארקים לאומיים, ובצ'ילה, יש שיעור גבוה של אזורים מוגנים אשר כל אחד מהם מסוגל להכיל אוכלוסיית פודואים בגודל של לפחות 500 פרטים. בנוסף, יש בצ'ילה מספר רב של אזורים מוגנים פרטיים אשר חלק מהם משתרעים על אלפי דונמים; בשטחים פרטיים, יש סבירות נמוכה יותר להסגת גבול העלולה לאיים על הפודו, וצפוי שהנוכחות שלהם משפיעה עליו לחיוב במידה רבה.
הפודו הדרומי נמצא בלב תוכנית השימור הפדרלית של חוף ואלדיביה, כאשר מתרחש באזור ניטור מתמיד, וקידום של אסטרטגיות שונות לטיפול טוב יותר בנוכחות הכלבים, שיקום היער, וניהול מרעה הבקר. כמו כן, יש אוכלוסיות משמעותיות של פודואים בשבי. ברשימת היוחסין של המינים הבינלאומית, נרשמו מ-1966 עד 2013 כ-1,159 פודואים דרומיים ששהו בשבי, כשנכון לשנת 2016, מספר הפרטים בשבי הוא 136 פודואים הרשומים גם במערכת ניהול המידע הזואולוגי (ZIMS). מלבד זאת, בצ'ילה לבדה נאמדו בסביבות 295 פודואים בגני חיות ובמרכזי רבייה (למידע נוסף ראו בפסקת "בשבייה"). היתרון של נוכחות הפודואים בשבי, היא אפשרות לבצע מחקרים רבים אודות האקולוגיה והרבייה של המין, אשר באמצעותן ניתן יהיה לנהל טוב יותר את האוכלוסיות בטבע. במספר גני חיות הוקם בנק זרע של הפודו אשר נועד לסייע להזרעה מלאכותית בשבי, ויש גם פרויקט שאפתני לשבט עופרי פודו במסגרתו נעשו כבר מספר מחקרים מקדימים על מנת לבדוק את אחוזי ההצלחה ודרכי הפעולה.
שימור הפודו > פעולות שימור דרושות

כאמור לעיל, יש מספר רב של אזורים מוגנים בטווח התפוצה של הפודו. עם זאת, יש מספר נושאים מרכזיים שעשויים להשפיע על האפקטיביות של האזורים הללו בצ'ילה. ראשית, קיים פער גדול בין הכסף הנדרש לתחזוק וניהול האזורים המוגנים לבין הכסף הזמין; שנית, האזורים המוגנים הפרטיים חשובים מאוד עבור הפודו, אבל חסרים כל מסגרת מסודרת, וכתוצאה מכך, הבטחת ההגנה באזורים הפרטיים לטווח הארוך היא אתגר לא פשוט עבור ארגוני השימור.
המערכת האחראית על האזורים המוגנים בצ'ילה, אוסרת באופן רשמי על הכנסת כלבים לאזורים מוגנים על ידי בעליהם, אך עדיין יש לכלבים השפעה בגבולות של האזור המוגן. כדי להתמודד עם בעיה זאת, הרשויות בצ'ילה מתכננות לאסור נוכחות של כלבים גם בסמוך לאזורים מוגנים, אם כי מדובר באתגר בעייתי שכן לכלבים יש שימוש רב בקרב משקי הבית הכפריים כאמצעי שמירה היחיד להתרעה מפני חיות טורפות או גנבים. עקב כך, נראה שהרשויות צריכות להתמקד במדיניות ארצית של העלת המודעות לנזקי הכלבים לחיות הבר הקטנות, ולהוביל את בעלי הכלבים לשמור עליהם היטב.
פודואים שנתפסים על ידי הרשויות הצ'יליאניות מוחרמים מבעליהם ומשוחררים לרוב חזרה לבר, אולם בדרך כלל פרטים כאלו שמשוחררים באזור לא מוכר מתקשים להסתגל ונטרפים במהירות על ידי הפומות. בנוסף, שחרור חפוז של הפודו לבר ללא בדיקה רפואית מדוקדקת עשוי לגרום להפצת מחלות בקרב אוכלוסיות הבר. בעיה אחרת בשחרור לא מסודר, היא גרימה לא מכוונת לערבוב בין אוכלוסיות הפודו היבשתיות לבין אלו החיות באי צ'ילואה שהשוני הגנטי והמורפולוגי ביניהם עשוי להיות ברמה של תת-מין לדעת חוקרים מסוימים. לכן, שחרור פודואים לבר חייב להיות לאחר תקופת שיקום בשבי ולאחר שהוברר האם מדובר בפודו יבשתי או פודו מהאיים, ואת הפרטים שלא מסתגלים לטבע מוטב להשאיר בשבי ולהקצות אותם לחינוך סביבתי.