קהילת יהודי קובנה
תולדות הקהילה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הגיעו לקובנה פליטים רבים, רובם מהעיר ממל שסופחה לגרמניה במרץ 1939. בשנת 1940 סופחה קובנה לברית המועצות. תחת שלטון ברית המועצות הופסקו הפעילויות הפוליטיות, החינוכיות והדתיות. בנוסף, נאסרה כל פעילות ציונית.
ב-22 ביוני 1941 התקיפו הנאצים את העיר וכבשו אותה יומיים מאוחר יותר, ב-24 ביוני. בשני הלילות הבאים, נרצחו בסך הכל כ-800 יהודים בעיירה השכנה סלובודקה על ידי ליטאים לאומנים. במהלך הפוגרום שביצעו ביהודים בתי כנסת ובתי מדרש הוחרבו, ורבנים נאלצו לשרוף ספרי תורה.
ב-29 ביוני 1941, ימים ספורים לאחר כניסת הוורמכט לליטא, נתן אלפרד רוזנברג, השר האחראי על ניהול השטחים הכבושים במזרח, הוראה לרכז את היהודים באתרי ריכוז. יום לאחר מכן החליטה הממשלה הזמנית של ליטא להפוך את הפורט השביעי (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר) למחנה ריכוז והרג. על ריכוז היהודים ורציחתם במקום הופקדה משטרת העזר הליטאית, שאך-זה הוקמה. ניהול המבצע, לפי דו"ח יגר, הופקד בידי איינזצקומנדו 3. תוך ימים ספורים נכלאו בפורט כ-10,000 יהודים שנחטפו מבתיהם ומן הרחוב בקובנה על ידי המשטרה ו"אקטיביסטים" (מתנדבים מקומיים שנקראו בפי היהודים "כאפונעס"). במצודה ריכזו את היהודים, התעללו בהם, מנעו מהם מים ומזון וירו ברבים מהם. לאחר זמן-מה הפרידו בין הנשים והילדים, שנכלאו במרתפים לבין הגברים, שאולצו לחפור בורות בחצר המצודה. רוב הנרצחים במקום היו גברים (כ-3,000) שנרצחו במסגרת טבח שהתרחש בימים 4-6 ביולי. הנשים והילדים, שעברו התעללות, אונס ועינויים, שוחחרו.
ב-8 ביולי ציוו השלטונות הגרמניים על העברת היהודים לגטו בפרבר סלובודקה, עד ה-15 באוגוסט. כשהוקם הממשל הצבאי הגרמני בעיר הוציא מושל העיר הנס קרמר שורה של חוקים אנטי יהודיים ובהם העברתם של היהודים לגטו. למעשה היו לגטו שני חלקים: הגטו "הקטן" והגטו "הגדול". ב-10 ביולי 1941 הודיע ראש עיריית קובנה ליהודים כי הם חייבים לשאת עליהם טלאי צהוב.
הפורט השביעי נסגר עם העברת ליטא לשלטון גרמני ישיר ב-10 באוגוסט, אז הועברו אלפי היהודים שהיו כלואים במרתפיו לפורט התשיעי. בין הנרצחים במקום נמנו תלמידי ישיבת ברנוביץ' יחד עם רבם, הרב אלחנן וסרמן.
ההערכה היא שבתקופה שבין החודשים יוני ויולי 1941 נרצחו בסיוע משתפי פעולה מבין האוכלוסייה המקומית כעשרת אלפים יהודים ובהם רבי אלחנן וסרמן.
באוגוסט 1941 נחנך הגטו והיו בו 29,760 יהודים. ב-14 באוגוסט החלה השמדה שיטתית של יהודי הגטו. בתוך חודשיים וחצי נרצחו בגטו כשלושת אלפים נפש. ב-4 באוקטובר נרצחו 1500 יהודים בפורט התשיעי. ב-28 באוקטובר נרצחו 9,000 איש בפורט התשיעי.
ב-20 בנובמבר אותה שנה גירשו הנאצים ממינכן 1,000 יהודים (בהם 94 ילדים) תושבי העיר. היהודים נרצחו לאחר חמישה ימים.
לאחר מכן הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה נלקחו כ-6,000 יהודים לעבודות כפייה במתקני הצבא הגרמני שהיו מחוץ לגטו. בסתיו 1941 החלו בניסיון להקים מחתרת בגטו שתורכב מתנועות ציוניות וקומוניסטיות.
בחודש פברואר 1942 הודיעו הנאצים על "אקציית הספרים". עד לסוף החודש היה על היהודים לאסוף את כל ספריהם לנקודה מרכזית בגטו שם הם מוינו. הספרים החשובים יותר ויקרי הערך נשלחו להמכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט היתר הועברו לגריסה. נעשו מאמצים רבים על ידי יהודי הגטו להחביא ספרים ובעיקר ספרי תורה. כשגבולות הגטו צומצמו היה צורך להחביא את הספרים שוב. עם שריפת הגטו ב-13 ביולי 1944, כמעט כל הספרים עלו בלהבות.
המחתרת שהתארגה החל מ-1941, צמחה לקראת סוף 1943 והחלה לפעול נגד הנאצים. חבורות של צעירים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית ומי שהשתייכו לתנועה הקומוניסטית הצטרפו למחתרת, ויצרו קשר עם הפרטיזנים ביערות. שליש מהם מצאו את מותם בניסיונם לברוח מהגטו או בלחימה.
כתוצאה מפקודה שהוציא היינריך הימלר ב-21 ביוני 1943, הפך גטו קובנה למחנה ריכוז לשרידי היהודים שהיו מפוזרים בגטאות השונים. ארבעת אלפים האנשים שחיו בגטו רוכזו שוב. הרציחות נמשכו עד לחודש יולי 1944. עם התקרבות הצבא האדום לעיר הועברה אוכלוסיית הגטו למחנות בתוך גרמניה. האנשים שהסתתרו בבונקרים אולצו לצאת החוצה בעזרת כלבים, רימוני עשן ופצצות תבערה. רק כ-90 הצליחו לשרוד בבונקרים.
במרץ 1944 נערכה בגטו האקציה הגדולה, שכונתה גם "אקציית הילדים". באקציה זו נרצחו כ-1800 תינוקות, קשישים ונשים בגטו ובפורט התשיעי. ביולי באותה השנה, פונה הגטו. הילדים שחמקו מהאקציה, הועמסו יחד עם הוריהם על רכבות משא. בדרך נפרדו הילדים מהוריהם ומאחיהם הגדולים ולבסוף הובלו לכלא לנדסברג. הגרמנים השאירו שם את 131 הילדים שניצלו באקציה לבדם, ללא השגחה. משם הובלו הילדים למחנה הריכוז דכאו ומשם למחנה ההשמדה אוושויץ. הם לא הובלו ישירות אל תאי הגזים בשל התפעלות הנאצים מתרגילי הסדר שביצעה הקבוצה. בראש השנה וביום הכיפורים נשלחו מרבית הילדים להשמדה בתאי הגזים. עד ה-18 בינואר 1945, שבו החלה צעדת המוות מבירקנאו לעבר גרמניה, שרדו 39 הילדים שלא נשלחו להשמדה, אולם רק 37 מהם הגיעו למאוטהאוזן שבאוסטריה. אחד משני הילדים שלא הגיעו למאוטהאוזן הוא יעקב, אחיו התאום של אחד הניצולים שמת כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית. לא ידוע מה עלה בגורלו של הילד השני
קובנה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 באוגוסט 1944. כשקובנה שוחררה נותרו בה 700 יהודים בלבד.