stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ינדיטים
ארגון מחדש של הצ'ינדיטים

ב-31 במרץ 1943, עוד במהלך מבצע בד ארוך, הקים ויוול, בלא ידיעתו של וינגייט, בריגדת צ'ינדיטים נוספת אשר נקראה "הבריגדה ההודית ה-111" ("הנמרים"), ומינה כמפקדה את בריגדיר ולטר לנטיין. ויוול התכוון להשתמש בשתי הבריגדות לסירוגין במהלך 1944, ותכנן שבריגדה אחת תנוח בעוד בריגדה שנייה תצא למשימות. עם זאת, לאחר ועידת קוויבק והחלפתו של ויוול בקלוד אוקינלק, היה ברור שווינגייט יצטרך כוח גדול יותר. וינגייט, שהועלה בינתיים לדרגת מייג'ור גנרל, הציע לפרק את הדיוויזיה ה-70 אשר הועברה להודו מהמערכה בצפון אפריקה, ולהקים על בסיס יחידותיה דיוויזיה של חדירה לטווח ארוך. אוקינלק התנגד לפירוק הדיוויזיה, בטענה שהוא זקוק לה לצורך הלחימה הסדירה בבורמה. הוא הציע להשתמש תחת זאת בדיוויזיה ה-81, שהגיעה ממערב אפריקה והייתה מורכבת ברובה ממתנדבים מניגריה. בעקבות תמיכת צ'רצ'יל בווינגייט, נאלץ אוקינלק לקבל את דרישותיו של האחרון, וב-24 בנובמבר פורקה הדיוויזיה ה-70 רשמית, אם כי בפירוקה הוחל עוד באוקטובר. סלים טוען בזכרונותיו כי פירוק הדיוויזיה היה טעות ונעשה נגד רצונו, וחלק מהחוקרים המודרניים מקבלים את דעתו וסוברים שהיא יכלה להועיל יותר כדיוויזיה סדירה.
הדיוויזיה החדשה שהועמדה תחת פיקודו של וינגייט, קיבלה את השם "הדיוויזיה ההודית השלישית". ג'ורג' סימס, המפקד הקודם של הדיוויזיה ה-70 (שהיה ותיק מווינגייט ושווה לו בדרגה), מונה לסגנו של וינגייט ומילא את תפקידו בנאמנות. בהמשך תוגברה הדיוויזיה בבריגדה נוספת (ה-3), שהועברה אליה מהדיוויזיה ה-81. כך שכוחו של וינגייט כלל בסופו של דבר שש בריגדות (כוח שווה ערך לשתי דיוויזיות בתקן מלא), שתיים שהוקמו במיוחד לשם כך, שלוש מהדיוויזיה ה-70 ואחת מהדיוויזיה ה-81. וינגייט העדיף שהכוח שבפיקודו יכלול בעיקר חיילים בריטים, אם כי שרתו בו גם גורקים ואפריקאים. הוא סירב לצרף לכוחו חיילים הודים, מפני שבאותו זמן דרש צבא הודו הבריטית שהם יקבלו מזון מיוחד, בהתאם לכללי הבודהיזם, ווינגייט ידע שבג'ונגל לא ניתן יהיה לעמוד בדרישה זו.
| הדיוויזיה ההודית ה-3 מפקד:  מייג'ור גנרל אורד צ'ארלס וינגייט> שם הבריגדה | הדיוויזיה ההודית ה-3 מפקד:  מייג'ור גנרל אורד צ'ארלס וינגייט> מפקד | הדיוויזיה ההודית ה-3 מפקד:  מייג'ור גנרל אורד צ'ארלס וינגייט> הרכב הכוח | הדיוויזיה ההודית ה-3 מפקד:  מייג'ור גנרל אורד צ'ארלס וינגייט>  |
| --- | --- | --- | --- |
| הבריגדה ה-14 | תומאס ברודי | בריטים |  |
| הבריגדה ה-3 (המערב אפריקאית) | א. ה. גילמור | ניגרים |  |
| הבריגדה ה-16 | ברנרד פרגוסון | בריטים |  |
| הבריגדה ה-77 | מייק קאלוורט | בריטים וגורקים |  |
| הבריגדה ה-111 | ולטר לנטיין | בריטים וגורקים |  |
| הבריגדה ה-23 | לאנסלוט פרוואני | בריטים |  |
הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, נפגש עם וינגייט במהלך ועידת קוויבק, והן הוא והן נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט (עמו הזדמן לווינגייט לשוחח בפרטיות) התרשמו מאוד מהצ'ינדיטים. ארנולד הבטיח להעניק לווינגייט סיוע אווירי צמוד. ארנולד הורה על פירוק "קבוצת המרדף ה-16" (16th Pursuit Group) והקים תחתיה את "כוח הקומנדו האווירי הראשון" (1st Air Commando Group). ארנולד החליט שעל הכוח יפקד פיליפ קוקרן וג'ון אליסון ישמש כסגנו. בפועל הם פיקדו עליו במשותף. כוח זה היה מעין חיל אוויר פרטי של וינגייט, אם כי רשמית הוא הוגדר ככוח "מסייע" לווינגייט ולא "כפוף" אליו. סיוע חשוב נוסף שהעניקו האמריקנים, היה אספקה של "מנות K", שסיפקו יותר קלוריות מאשר מנות הקרב הבריטיות או ההודיות. כמו כן כוחו של וינגייט צויד ב-200 דאונים לצורך הנחתת כוחות בעומק שטח האויב ובתותחי שדה.
השפעה על היפנים

הופעת הצ'ינדיטים, חוללה זעזוע בקרב הפיקוד היפני הבכיר בבורמה. לוטננט גנרל רנייה מוטגוצ'י, מפקד הדיוויזיה ה-18, שמונה ב-18 במרץ 1943 למפקד הארמייה ה-15, ערך תחקיר על נסיבות השמדת גדוד יפני שלם מהדיוויזיה ה-33 (שהייתה חלק מהארמייה שלו) בידי הצ'ינדיטים (במהלך מבצע בד ארוך). תוצאות התחקיר הדהימו אותו. ממקורות בורמזיים ומתחקור שבויים הוא הבין, שלא מדובר בסתם כוח סיור/פשיטה בריטי, אלא בטקטיקת לוחמה בריטית חדשה. תוצאות התחקיר גם סתרו את הערכתו של מוטגוצ'י, כי ההרים שבין בורמה להודו הם בלתי עבירים לכוח גדול, וגרמו בעקיפין לכך, שהוא הציע למפקדת קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית לפלוש להודו דרכם. מפקדי הדיוויזיות שתחת פיקודו של מוטגוצ'י התנגדו לתוכניתו, אולם היא התקבלה בהתלהבות במפקדת קבוצת הארמיות בסינגפור, ואף קיבלה אישור מהמפקדה הקיסרית הכללית בטוקיו. המתקפה נקבעה למרץ 1944.
ככל שהתקדמה המערכה בבורמה, החלו היפנים לחשוש יותר ויותר מהצ'ינדיטים. מזיכרונותיו של מוטגוצ'י עולה, כי היפנים חשבו שווינגייט מחזיק בדרגת גנרל (דרגה שהייתה גבוהה בשתי דרגות מדרגתו האמיתית – מייג'ור גנרל), ושהשם "הדיוויזיה ההודית השלישית" הוא שם מטעה, וכי למעשה מדובר בכוח בסדר כוחות של קורפוס שלם. החשש של היפנים מפעילות הכוח הבריטי החדש שהופיע בזירה היה כה גדול, עד שהם הקדישו כוחות ניכרים לטיפול באיום שיצרו כוחותיו של וינגייט על עורפם, על חשבון החלשת הכוחות שנועדו להשתתף בפלישה המתוכננת להודו. מוטגוצ'י גם מספר ביומנו, כי לאחר ששמע ברדיו על מותו של וינגייט "הבינותי כמה גדולה האבדה לצבא הבריטי – ואמרתי תפילה לנשמתו של אדם זה אשר ראיתי בו מי שישווה לי".
מבצע יום חמישי > המעוזים

המתקפה הגדולה של בעלות הברית החלה כבר באוקטובר 1943 כאשר הכוחות הסיניים-אמריקניים של סטילוול מתקדמים בצורה אטית אגב קרבות קשים כנגד הדיוויזיה ה-18 היפנית. הצ'ינדיטים נועדו להשתתף במתקפה רק במרץ 1944. המטרות העיקריות שניצבו בפניהם היו: לסייע להתקדמותו של סטילוול, להסיט חלק מהכוחות הלוחמים נגדו ולהטיל בהם אנדרלמוסיה, ולמנוע את תגבורה של הדיוויזיה ה-18. וינגייט החליט לשדרג את שיטת החדירה לטווח ארוך שלו; במקום תנועה מתמדת כפי שנעשה במבצע בד ארוך, הוא החליט להקים מעוזים בתוככי שטח האויב, ומהם לצאת לפעולות שישבשו את תוכניות היפנים. נבחרו שלושה יעדים כאלו שקיבלו את שמות הקוד "פיקדילי", "ברודוויי" ו"צ'ורינגהי".
הצ'ינדיטים היו אמורים להגיע ליעדים כשהם נוחתים באמצעות דאונים הנגררים בידי מטוסים. ב-5 במרץ התרכזו הבריגדות ה-77 (קאלוורט) וה-111 (לנטיין) בללגהאט שבהודו משם היו אמורים להוביל אותם ליעדים. ברגע האחרון הוצא אזור "פיקדילי" משימוש בגלל גזעי עצים כרותים שהפכו את הנחיתה בו לבלתי אפשרית, כך שהבריגדה ה-77 הונחתה ב"ברודוויי" והבריגדה ה-111 ב"צ'ורינגהי" בתוך חמישה לילות, כמעט 12,000 חיילים, 3,000 פרדות, עשרות טונות של ציוד, תותחי נ"מ וארטילריה וכמויות גדולות של מזון הוצנחו או הונחתו בשני המעוזים. בהמשך הוחלט לפנות את "צ'ורינגהי" והחיילים שם הצטרפו אל הכוחות ב"ברודוויי". בו זמנית עשתה את דרכה רגלית הבריגדה ה-16 של פרגוסון במטרה לתגבר את כוחו של סטילוול.
באמצע מרץ החלו הצ'ינדיטים לצאת לפעולות. קאלוורט כבש גבעה בעלת חשיבות אסטרטגית ניכרת מדרום-מזרח ל"ברודוויי", והקים עליה מעוז נוסף שקיבל את הכינוי "העיר הלבנה". הפיקוד היפני באזור היה של מוטגוצ'י, והופעת הצ'ינדיטים שיבשה כליל את הכנותיו של זה לקראת הפלישה להודו. אנשי מטהו יעצו לו להתעלם מהצ'ינדיטים ולהתמקד בהודו, אולם מפקדו מסקאזו קוואבה הורה לו לא להמשיך בהכנות לפלישה לפני שיושמדו הצ'ינדיטים. לאחר שהוקמה "העיר הלבנה", ומיקומה זוהה בידי היפנים, הם החלו להזרים כוחות במטרה להשמידה, ווינגייט הורה לבריגדות של לנטיין ופרגוסון לחסום את הדרכים המובילות ל"עיר הלבנה". פרגוסון הקים מעוז נוסף בשם "אברדין", והחל בהכנות לתקיפה על אינדאו. אל "אברדין" הועברה ב-21 במרץ גם הבריגדה ה-14, אשר קיבלה פקודה למנוע תנועה של האויב באזור פינלבו, ואז לכבוש את פיינגיינג.
מבצע יום חמישי > מותו של וינגייט

ב-24 במרץ ביקר וינגייט ב"ברודוויי", ולאחר מכן ב"עיר הלבנה" וב"אברדין". המטוס שבו טס חזרה להודו (B-25 מיטשל של חיל האוויר האמריקני) התרסק באזור מניפור, ועשרת נוסעיו נהרגו. הייתה זו מכה קשה עבור הצ'ינדיטים, שאיבדו בהפתעה את מנהיגם המיתולוגי. קאלוורט כותב בזכרונותיו:
עכשיו הוא הסתלק מאתנו. היינו עדיין המומים מעוצמת ההלם. עדיין לא יכולנו להבין או להעריך את השלכות מותו. הרגשנו כאילו היינו בטיסה רגועה, כשלפתע מגיח הנווט ואומר, 'הטייס מת מהתקף לב. אין טייס משנה, ואיש מאיתנו אינו יודע מה לעשות'.
כדי להמשיך את ניהולו התקין של מבצע יום חמישי, היה הכרח שמחליפו של וינגייט יהיה אדם אשר מכיר את שיטותיו של וינגייט, מזדהה עמן, ויהיה מוכן להגן על הצ'ינדיטי מפני ביקורות שעלולות להימתח עליהם בדרגים הגבוהים. היו שני מועמדים פופולריים: ג'ורג' סימס, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-70 בצפון אפריקה, היה ותיק מאוד ובעל ניסיון, ושמש כסגנו של וינגייט. מועמד נוסף היה קאלוורט, אשר הוכיח את עצמו כטקטיקן מוכשר, והיה כאמור יד ימינו של וינגייט. עם זאת, סלים דילג במפתיע על שניהם, ובחר במועמד הכי פחות צפוי, ולטר לנטיין, מפקד הבריגדה ה-111. רוב ההיסטוריונים מסכימים שמדובר במינוי גרוע. סביר להניח שקאלוורט נפסל בשל היותו תוקפני מדי, וסימס נפגע עמוקות מכך שלא נבחר עד שהתפטר מתפקידו מיד עם כניסתו של לנטיין לתפקיד מפקד הדיוויזיה. יש הסבורים שסלים בחר דווקא בלנטיין, מכיוון ששניהם היו קציני גורקה, והיו בעלי השקפה דומה. סלים לא הביא בחשבון את העובדה שחלק גדול ממפקדי הצ'ינדיטים היו נאמנים לווינגייט בלבד, ועשו מאמצים נואשים להצדיק כל צעד שלו. לנטיין לא זכה להפגנת נאמנות זו, וחלק מהקצינים הרבו לתקוף אותו בכל הזדמנות.
מבצע יום חמישי > הפעולות האחרונות

ב-26 במרץ החל פרגוסון בהכנות לכבוש את שני הכפרים אינדאו ותטקגיין, שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית רבה. פרגוסון הצליח להשמיד באזור שיירה בת 600 חיילים יפנים מבלי שיאבד ולו איש אחד, אך נחל כישלון צורב בכיבוש הכפרים. במקביל, שיגרו היפנים את הבריגדה המעורבת העצמאית ה-24 וחלק מהדיוויזיה ה-3, ופתחו בהתקפה על "העיר הלבנה" בין 25–26 במרץ. ההתקפה נחלה כישלון חרוץ, ובלית ברירה שיגר מוטגוצ'י לאזור את הרזרבה האחרונה שלו, הדיוויזיה ה-53. הלחץ היפני גבר מיום ליום, ובאפריל הורה הפיקוד הבריטי בהודו לפנות את "העיר הלבנה". ב-8 במאי הצ'ינדיטים הקימו מעוז חדש בשם "בלקפול", אולם באזור זה כבר היו כוחות יפניים מוכנים, וזמן קצר לאחר ההקמה כבר הרעישו היפנים את האזור. הם הרעישו את האזור על בסיס יומיומי, אולם התקפתם החזיתית הראשונה ב-17 במאי נהדפה. ב-24 במאי הם פתחו בהתקפה מחודשת, והפעם הצליחו לפרוץ את ביצורי "בלקפול" ולכבוש חלק ממנו. ב-25 במאי הגיעה הוראה לפנות גם את "בלקפול".
ב-17 במאי העביר סלים לסטילוול את הפיקוד העליון על הצ'ינדיטים, פרט לרוב הסיוע האווירי והבריגדה ה-23 שהוחזרו להודו כדי לסייע בבלימת המתקפה היפנית. בריגדות הצ'ינדיטים שפינו את "בלקפול" החלו לנוע צפונה בתוככי הג'ונגלים, ואנשיהן גררו עמם המוני פצועים שמספרם הלך והתרבה מיום ליום, מתוך תקווה לחבור אל הכוח של סטילוול. הם הקימו מחנות מאולתרים סביב אגם אינדוואגי שאורכו 30 ק"מ. לאחר שהצ'ינדיטים השתלטו על כל אזור האגם, החלו מטוסים ימיים לנחות בו ולפנות פצועים וחולים בקצב של כמה מאות ליום. באזור יוני החליט סטילוול להשתמש בצ'ינדיטים כדי לכבוש את העיירה האסטרטגית מוגאונג. הכוח היחיד של הצ'ינדיטים שעדיין היה בכושר מלא, היה יחידה קטנה שנקראה "כוח מוריס" שכללה 1,300 איש וחנתה באזור הנהר איראוואדי. סטילוול הורה לכוח מוריס לנוע צפונה לאורך הנהר, ולקאלוורט הורה לעזוב את אגם אינדוואגי עם הבריגדה ה-77 שלו, ולנוע 25 ק"מ אל מוגאונג. הבריגדה של קאלוורט הייתה במצב קשה, מתוך 1,200 איש שכללה במקור, היו לה כעת רק 800, ולפיכך קאלוורט הזעיק חיילים נוספים מיחידות אחרות שחנו על האגם.
במשך שלושה ימים ניהלו הצ'ינדיטים קרב על הכפר פינהמי שהיה חיוני לכיבוש מוגאונג, ועם כיבושו התאבדו מרבית החיילים היפנים שנותרו בו. בין 8 ל-10 ביוני ניהל קאלוורט קרב עיקש עם חיילים יפנים בודדים שהגנו באומץ על ראש גשר המוביל למוגאונג. שני ימים אלו הספיקו ליפנים כדי להבין היטב את כוונתו הצ'ינדיטים, והם מיהרו לתגבר את הכוח היפני במוגאונג וסביבה. הצ'ינדיטים היו בנחיתות מספרית, וב-13 ביוני עוד היו רחוקים ממוגאנג בין 400 ל-600 מטרים, ונותרו רק עוד 550 צ'ינדיטים בבריגדה של קאלוורט, כאשר גם הם היו חולים ברובם במלריה ומחלות אחרות. בלית ברירה שלח קאלוורט אחד מאנשיו אל סטילוול, ונתן לו הוראות ברורות לא לחזור בלי גדוד סיני אחד לפחות. ב-18 ביוני הגיע הגדוד ה-1 של הבריגדה הסינית ה-114 אשר כלל 1,200 איש, ממערב למוגאנג. סטילוול רצה לוודאות שהבריטים אכן עושים ככל יכולתם, ושלח קולונל אמריקני לשמש כ"יועץ" לקאלוורט. ב-23 ביוני הופצצה העיירה מהאוויר ומהיבשה, ואז פתחו הצ'ינדיטים והסינים בהסתערות. ב-25 ביוני הורו היפנים על נסיגה.
אנדרטאות ועיטורים

ב-16 באוקטובר 1990 הוקמה בלונדון אנדרטה לזכר הצ'ינדיטים. הלוט מעל האנדרטה נחשף בידי פיליפ, דוכס אדינבורו. האנדרטה ממוקמת בצד הצפוני של רציף ויקטוריה בסמוך למטה משרד ההגנה הבריטי. חזית האנדרטה מוקדשת לצ'ינדיטים, ומובאת בה בית היתר הסיסמה: ”האמצעים הנועזים ביותר הם הבטוחים ביותר”. מפורטות בה היחידות שלחמו תחת פיקודו של וינגייט, ללא הפרדה בין היחידות שהשתתפו במבצע בד ארוך ב-1943 לבין היחידות שהשתתפו במבצע יום חמישי ב-1944. נזכרים גם ארבעת הצ'ינדיטים שעוטרו בצלב ויקטוריה (ראו בהמשך). הצד המערבי של האנדרטה הפונה על מטה משרד ההגנה, מוקדש כולו לווינגייט, ובו חצוב באבן פסל ראש שלו חובש את קסדת השעם המפורסמת שלו. נזכר גם שווינגייט היה בעל ”השפעה חשובה ביצירת צבא הגנה לישראל וייסודה של מדינת ישראל”.
אנדרטה נוספת לצ'ינדיטים הוצבה במשתלת הזיכרון הלאומית בסטפורדשייר.
בשנת 2015 הקימה בריטניה את "הבריגדה ה-77", אשר בשל מספורה נחשבת ליורשת ההיסטורית של הצ'ינדיטים. סמל הבריגדה הוא ראש של צ'ינתה – המפלצת המיתולוגית שעל שמה נקראו הצ'ינדיטים.
עיטורים שזכו בהם לוחמים צ'ינדיטים:
צלב ויקטוריה:
לוטננט ג'ורג' אלברט קיירנס
מייג'ור פרנק בלקר
לוטננט טול באהדור פון
קפטן מייקל אלמנד
מסדר האימפריה הבריטית (רשימה חלקית):
מייג'ור גנרל ולטר לנטיין (דרגת מפקד)
בריגדיר לאנסלוט פרוואני (דרגת מפקד)
לוטננט קולונל ר. קאלקליי (דרגת קצין)
לוטננט קולונל ג. ס. פופי (דרגת קצין)
קולונל ה. ט. אלכסנדר (דרגת קצין)
לוטננט קולונל הוראס ג'יימס פורד (דרגת קצין, דרגת חבר)
מייג'ור גילמור נדרסון (דרגת חבר)
מייג'ור רוברט ברומהד (דרגת חבר)
קפטן נייג'ל וייטהד (דרגת חבר)
ראו גם

פלגות הלילה המיוחדות
כוח גדעון
הזירה הדרום-מזרח אסייתית
הארמייה ה-14 (בריטניה)
הפושטים של מריל
לקריאה נוספת

דונובן ובסטר, דרך בורמה, הוצאת מטר, 2006.
מייקל קאלברט, אסירי תקוה: בעקבות וינגייט במסע בורמה, הוצאת מערכות, 1955.
ויליאם סלים, מתבוסה לניצחון, הוצאת מערכות, 1977.
אברהם עקביה, אורד וינגייט – חייו ופועלו, הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993.
כריסטופר סייקס, אורד וינגייט, הוצאת מערכות 1961.
אנטוני ביוור, מלחמת העולם השנייה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
אנדרו רוברטס, סערת המלחמה, הוצאת דביר, 2011.
ג'ון מאסטרס, מעבר למנדלי, הוצאת מערכות, 1984.
צ'. ג'. רולו, ‏מצביא ה"צ'ינדיטים", מערכות 83, מרץ 1954
מ. קאלברט, ‏וינגייט מפקדי, מערכות 83, מרץ 1954
ירון פלינט, ‏התפתחות הכוחות המיוחדים במלחמת העולם השנייה, מערכות 408, 2006
משה יגר, ‏הוויכוח על מנהיגותו הצבאית של וינגייט, מערכות 459, 2015
Bidwell, Shelford, The Chindit war: the campaigns in Burma, 1944, London: Hodder & Stoughton, 1979.
Allen, Louis, Burma: The Longest War, 1941-1945, Phoenix, 2001. ISBN 9781842122600
Bayly, Chrisopher A. and Timothy N. Harper, Forgotten armies: The Fall of British Asia, 1941-1945, Harvard University Press, 2005. ISBN 9780674017481
Dear, Ian and Michael R. D. Foot, The Oxford companion to World War II, Oxford University Press, 2001. ISBN 9780198604464.
Slim, William, Defeeat into Victory, Cooper Square Press, 2000. ISBN 0815410220
ביאורים

↑  אשר גויסו מאזור נפאל
↑  סכין מעוקלת שהייתה נפוצה בקרב חיילי הגורקה
↑  אשר השתייכו ל"רגימנט ליברפול של המלך", גויסו מהערים גלאזגו, ליברפול ומנצ'סטר והיו ברובם מבוגרים יחסית
↑  הבריגדה חולקה ל-7 שדרות, אולם לא הייתה קיימת שדרה בשם "שדרה 6". הקבוצה הדרומית כללה את שדרות 1 ו-2, והקבוצה הצפונית את כל השאר
↑  רוחבו של האיראוואדי מגיע לשני קילומטרים
↑  למטוסי התובלה של חיל האוויר המלכותי היה טווח מספיק לשם כך, אולם לא כן למטוסי הקרב שהיו אמורים ללוות אותם
↑  בפועל לא השתתפה במבצעי הדיוויזיה, ושימשה כיחידה למילואים או ניצול הצלחה
↑  המונח היפני ל"ארמייה", מקביל בערך לקורפוס מערבי. הארמייה ה-15 כללה 3 דיוויזיות
↑  התוכנית הוצעה במפקדת קבוצת הארמיות כבר ב-1942, אולם נתקלה בהתנגדות, בין היתר מצד מוטגוצ'י, שהאמין כאמור שההרים בין בורמה להודו אינם עבירים
↑  דיוויזיית עלית ותיקה ומנוסה מאוד, שנחשבה לבלתי מנוצחת
↑  על שם רחוב פיקדילי בלונדון
↑  על שם תיאטראות ברודוויי
↑  על שם הרחוב הראשי בכלכותה
↑  במקור הבריגדה ה-77 הייתה אמורה להתפצל בין ברודוויי לפיקדילי
↑  הוא כונה כך בגלל חופות המצנחים שעד מהרה כיסו את העצים באזור, כאשר החלו להצניח באזור ציוד ומזון.
↑  קוואבה היה מפקד הארמייה האזורית בורמה, אשר הארמייה ה-15 הייתה כפופה לה. הארמייה האזורית בורמה הייתה כפופה לקבוצת ארמיות המשלוח הדרומית
הערות שוליים

1 2  רוברטס, עמ' 258
1 2  עקביה, עמ' 228–229
1 2  מקס הייסטינגס, נפתחו שערי הגיהנום, הוצאת מודן, 2015. עמ' 475–476
↑  תמונה של הסמל נמצאת בתוך: עקביה, עמ' 227.
1 2  עקביה, עמ' 208
↑  ובסטר, עמ' 76
↑  ובסטר, עמ' 76–77
↑  עקביה, עמ' 209
↑  Brayley, p. 18.
↑  עקביה, 209–210
↑  ובסטר, עמ' 77
↑  על ביטול התוכנית ראו: ובסטר, עמ' 65–67.
↑  ובסטר, עמ' 78
↑  לתיאור מפורט של חציית הצ'ינדווין, ראו: עקביה, עמ' 214–215.
↑  ובסטר, עמ' 79–80. עקביה, עמ' 216.
1 2  ובסטר, עמ' 80
↑  ובסטר, עמ' 82
1 2  עקביה, עמ' 219
↑  ביוור, עמ' 499. רוברטס (עמ' 258) טוען שיחידות משלוש דיוויזיות יפניות השתתפו במצוד
1 2  ובסטר, עמ' 85
↑  ספר תהלים, פרק כ"ב, פסוק י"ח
↑  לתיאור מאורעות הימים שבין 10 ל-29 באפריל ראו: עקביה, עמ' 220–227. עקביה מצטט מתוך ספרו של כריסטופר סייקס.
1 2  רוברטס, עמ' 259
↑  אם כי עקביה (עמ' 220) נוקב במספר גבוה יותר 2,200
↑  עקביה, עמ' 220
1 2  ביוור, עמ' 500
↑  Brayley, p. 19.
↑  משה יגר, אורד וינגייט, קורותיו והציונות, הוצאת מוסד ביאליק, 2013. עמ' 169. עקביה, עמ' 228.
↑  סלים, עמ' 196–197
↑  סלים, עמ' 116
↑  עקביה, עמ' 228
↑  ובסטר, עמ' 135–136
↑  ובסטר, עמ' 89. עקביה, עמ' 231.
1 2  רוברטס, עמ' 260
↑  ובסטר, שם, עמ' 89
1 2  עקביה, עמ' 234
↑  111 Indian Infantry Brigade
↑  Jackson, Ashley (2006). The British Empire and the Second World War (1st ed.). London: Bloomsbury Academic. p. 376
↑  סלים, עמ' 216–217
↑  Woodburn Kirby, Major-General S. (2004b) [1961]. Butler, Sir James, ed. The War Against Japan: The Decisive Battles. History of the Second World War, United Kingdom Military Series. III (reprint ed.). Uckfield: Imperial War Museum and Naval & Military Press. p. 442-445
↑  עקביה, עמ' 236
↑  עקביה עמ' 237
↑  פירוט המערך על פי: עקביה, עמ' 236.
↑  Order of Battle of the Chindits
↑  95-year-old Air Commando legend shares history with today's special operators
↑  מצוטט בתוך: עקביה, עמ' 266.
↑  ובסטר, עמ' 126
↑  עקביה, עמ' 248
↑  ובסטר, עמ' 154
↑  עקביה, עמ' 255
↑  ובסטר, עמ' 169
1 2  עקביה, עמ' 265
↑  ביוור, עמ' 592–593
↑  ובסטר, עמ' 171
↑  ובסטר, עמ' 182
↑  ובסטר, עמ' 183
↑  ובסטר, עמ' 185
↑  ובסטר, עמ' 188
↑  לתיאור המפגש ראו: ובסטר, עמ' 189.
↑  רוברטס, עמ' 262
↑  עקביה, עמ' 271–272
↑  Chindit Memorial, London
↑  תיאור המעשה שבגינו הוענק לבלקר צלב ויקטוריה, מופיע אצל: רוברטס, עמ' 261–262.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
חיילים יפנים בבורמה
צ'ינתה – מפלצת מהמיתולוגיה הבורמזית שעל שמה נקראו הצ'ינדיטים, והיא שימשה כסמלם
וינגייט בבורמה ב-1942
וינגייט בבורמה ב-1943
גנרל ויליאם סלים, מפקד הארמייה ה-14 שנודע כמתנגד חריף לשיטותיו של וינגייט
צ'רצ'יל (קיצוני מימין) במהלך ועידת קוויבק. צ'רצ'יל הזמין את וינגייט להשתתף בוועידה ובמהלכה הוחלט על שימוש פעיל יותר בצ'ינדיטים
צ'ינדיטים ניגרים מהבריגדה ה-3, עולים על מטוס C-47 דקוטה, בדרך ליעד בבורמה
מטוסי תובלה אמריקניים מובילים צ'ינדיטים לתוככי בורמה
וינגייט (במרכז) עם קאלוורט (שלישי משמאל) ב"ברודוויי"
צ'ינדיטים במהלך הקרב על מוגאונג
הגנרל האמריקני ג'וזף סטילוול
אנדרטת הצ'ינדטים בלונדון
א-נזלה אל-ווסטא

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  טולכרם
 גובה:  142 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,000
 קואורדינטות:  32°24′30″N 35°05′46″E﻿ / ﻿32.408466666667°N 35.096122222222°E﻿ / 32.408466666667; 35.096122222222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) א-נזלה אל-ווסטא(למפת צפון השומרון רגילה) א-נזלה אל-ווסטא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-נזלה אל-ווסטא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-נזלה אל-ווסטא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-נזלה אל-וָוסְטָא (בערבית: النزلة الوسطى) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם, בצפון־מערב השומרון, הממוקם כ־16 ק"מ צפונית לטולכרם, בגובה של כ־150 מטר מעל פני הים, ממזרח לכפר באקה אל-שרקייה.
מקור השם

בערבית, השרש نزل נ.ז.ל. מורה על ירידה ועל פי וילנאי  מדובר במקום שתושבי ההרים הסמוכים היו יורדים אליו לעבד את האדמה ואף לגור שם. משמעות המלה השנייה היא - האמצעית, ואכן כפר הזה שוכן בין הכפרים אל-א-נזלה א-שרקייה (המזרחית) ואל-נזלה אל-גרבייה (המערבית).
אוכלוסייה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
מפקדי אוכלוסין
| שנה | מס' תושבים | הערות |
| 1945 | 60 |  |
| 1961 | 128 |  |
| 1967 | 172 |  |
| 1997 | 1,230 |  |
| 2017 | 437 |  |
רוב התושבים הם ממשפחת קָטָאנִי או קָטָאנֶה וכן בני משפחת אָבּוּ אלרוֹב, שמוצאם מהעיירה קבאטיה שבנפת ג'נין .
קרקעות, חקלאות ומים

שטחו הכולל הוא 1,509 דונם, והשטח הבנוי הוא 74.2 דונם
ישראל הפקיעה אדמות מהכפר לצורך בניית גדר ההפרדה, אך לאחר שתוואי הגדר שונה, האדמות הוחזרו לבעליהן, אך ללא פיצוי על ההרס שנגרם לחקלאות.
שירותים מוניציפליים

בכפר מרפאה ממשלתית ובית ספר יסודי מעורב שנבנה בתקופת הרשות הפלסטינית.
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת הארץ, עם עובד, 1976, עמ' 5111
↑  Palestine Remembered, النزلة الوسطى - Al-Nazla al-Wusta - אל נזלה אלוואסטא
↑  Palestinian Central Bureau of Statistics, Census 2017, נראה ב:   https://pcbs.gov.ps/Downloads/book2364-1.pdf, 2018, עמ' 66
↑  ولاء عايد كتانة - ולעא עאיד קטנה, النزلة الوسطى אל נזלה אל וואסטא, Palestine Remembered, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582148105171  VIAF: 269146462599227770104   WorldCat (עם VIAF): 269146462599227770104
אל-ביידא (מחוז בתימן)

| --- | --- |
 מדינה:  תימן תימן
 בירת המחוז:  אל-ביידא
 שטח:  11,193 קמ"ר
 גובה:  2,005 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  660,105 (2012)
 קואורדינטות:  13°43′00″N 44°44′00″E﻿ / ﻿13.716667°N 44.733333°E﻿ / 13.716667; 44.733333
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז אל-ביידא (בערבית: محافظة البيضاء, תעתיק מדויק: מחאפט'ת אלביצ'אא) הוא מחוז בדרום תימן. המרכז המנהלי והכלכלי של המחוז הוא אל-ביידא. המחוז הררי ובעל מקורות מים רבים. במפקד אוכלוסין שערכה תימן בשנת 2004 אוכלוסיית המקום עמדה על 571,778 נפש. וב-2012, 660,105 נפש.
קהילה יהודית

רוב היהודים שהתגוררו בעבר במחוז עלו לישראל והתיישבו במושב אחיעזר שליד לוד.
א-טירי

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  א-נבטיה
 נפה:  בינת ג'בייל
 גובה:  850 מטרים
 קואורדינטות:  33°08′00″N 35°24′00″E﻿ / ﻿33.13333333°N 35.4°E﻿ / 33.13333333; 35.4 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןא-טירי(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןא-טירי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-טירי (בערבית: الطيري, בתעתיק מדויק: אלטירי) הוא כפר השוכן בנפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה בדרום לבנון. זהו גם מיקומם של שני אתרים ארכאולוגיים פרה-היסטוריים.
היסטוריה

א-טירי I ממוקם 3.5 ק"מ צפונית לעין אבל, ממערב לכפר. המיקום המדויק של האתר אינו ידוע, והאסמבלאז' שנמצא היה קטן ומתאריך לתקופה שאינה ידועה. הוזכר לראשונה באופן עקיף על ידי ארכאולוג הצרפתי פול בובייה-לפייר בשנת 1908.
א-טירי II הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית הכבדה של תרבות קַרְע֫וּן (אנ'). האתר ממוקם 2 קילומטרים צפונית-מזרחית לכפר, על שביל קטן המוביל לכונין, החוצה את הדרך בין בינת ג'בייל לתבנין. אוסף של ממצאים ארכאולוגיים נמצאו דרומית לשביל, בגובה 690 מטר מעל פני הים, על ידי הארכאולוג הישועי הנרי פלייש. האוסף מוחזק במוזיאון הפרהיסטוריה הלבנוני באוניברסיטת סן-ז'וזף.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בשנת 1596, בתקופה העות'מאנית, היישוב הופיע ברישומי המס ככפר בשם "טיירה" בתת-מחוז תבנין שבמחוז צפת, ובו 29 משקי בית ו-7 רווקים, כולם מוסלמים.
התושבים נדרשו לשלם מס קבוע של 25% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, עצי פרי, עיזים וכוורות. מעבר לכך, הם נאלצו לשלם גם עבור "הכנסות מזדמנות" וסכום קבוע, שבסופו של דבר הגיע לסך כולל של 1,656 אקצ'ה.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון ציין את הכפר במסעותיו באזור.
בשנת 1875 ביקר ויקטור גרן ומצא בכפר 150 מתואלים. הוא ציין עוד: "הנה מסגד קטן, חלק מהאבנים החתוכות שבו כנראה נלקחו מאיזה מבנה עתיק שנהרס כעת. אבנים חצובות אחרות בעלות מראה דומה, וגזעי עמודים הפזורים בכפר, שייכים כנראה לאותו כפר. אנדרטה. בריכה גדולה, חלקה חצובה בסלע וחלקה בנויה מאבנים רגילות בגודל בינוני, צמודה לבתים. סרקופגים שבורים שוכבים: המכסים שלהם מעוטרים בתבליטים".
בשנת 1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את הכפר "כפר אבן קטן, המכיל כשמונים מתואלים, בעמק צר, עם ענבים, מעט זיתים ותאנים; בורות מים רבים בכפר ובסביבתו; על צלע בנייה ישנה על צלע הגבעה."
"בכפר זה נצפו הרבה אבנים ישנות וחתוכות היטב ושברי עמוד שבורים, המעידים כנראה על כיבוש נוצרי מוקדם. נצפו בריכה בסגנון בנייה ישן וסרקופג גדול, המיועד לשלוש גופות מתחת למכסה אחד. שלושת רבעי מייל דרומית-מזרחית לשם יש דולמן קטן-ממדים לצד הדרך".
היסטוריה > התקופה המודרנית

הכפר ידוע בתקרית א-טירי (אנ'): עימות באפריל 1980 בין יוניפי"ל לצבא דרום לבנון שבו נהרגו שלושה חיילי צבא אירלנד.
ב-23 ביולי, במהלך מלחמת לבנון השנייה, נהרגו 3 אזרחים מהכפר. בנוסף נפצע חייל צה"ל באורח קשה מפגיעת טיל נ"ט בטנק שבו נסע בכפר.
היסטוריה > התקופה המודרנית > מלחמת חרבות ברזל

במהלך מלחמת חרבות ברזל הכפר היה אחד מהמקומות שספגו נזק משמעותי בעקבות התקפות חיל האוויר הישראלי. בשל קרבתו לגבול עם ישראל, הכפר היה חשוף לתקיפות רבות אשר כוונו כנגד תשתיות חזבאללה באזור. התקיפות הישראליות התמקדו בעיקר במבנים ובתשתיות שזוהו כמשמשות את הארגון לצורכי לחימה ואחסון נשק.