stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מה הדאווין שלך?
רקע וכתיבה

"מה הדאווין שלך?" יצא כסינגל זמן קצר לאחר שהאלבום "חף מפשע" היה מוכן, הודפס וכבר יצא לשוק – עקב התקבלותו והצלחתו של השיר בהופעות שליוו את האלבום, החליט סנדרסון להקליט אותו, בהשתתפותו של אברהם סלמאן בקאנון, והוא הוקלט באולפן אחר. השיר צורף למהדורות הבאות של "חף מפשע" – בתחילה כסינגל נפרד שצורף לאלבום, ולאחר מכן כחלק מהאלבום עצמו. השיר הפך ללהיט הגדול ביותר מתוך האלבום, וסנדרסון המשיך לבצע אותו כהדרן מדי פעם.
סנדרסון עשה שימוש במילה "דאווין" כחיבור לסלנג של התקופה שבה נכתב. התמה של השיר היא בחורה מתנשאת.
כלפי השיר הופנתה גם ביקורת, כאילו הוא פרודיה על מוזיקה מזרחית. סנדרסון התייחס לנושא מבחינות שונות. הוא סיפר שכשהיה נוהג ברכב, הוא הקשיב גם לתחנות רדיו ערביות, ונמשך בעיקר להיבט של השיח במוזיקה ששמע: ”פריד אל-אטרש שר והתזמורת עונה לו, ובאותו אופן בי. בי. קינג שר משהו ועונה לעצמו בגיטרה. חשבתי פשוט שאפשר לשיר כמו שמדברים [...]”. לצד זה, אף שהודה שהיה לו רצון להתכתב עם השפה של המוזיקה המזרחית, סנדרסון הבהיר שסגנון השיר עצמו הרבה יותר נפוליטני מאשר יווני או מזרחי:
זה על אותו סולם איטלקי שבו כתב רנאטו קרוזונה את "מרוצלה", שבעברית הפך ל"מה הוא עושה לה". השיר יצא עם ניחוחות ים־תיכוניים בגלל הקאנון בעיקר. זה לא בא לצחוק על מוזיקה מזרחית. החיבור שלי למוזיקה מזרחית וים־תיכונית מתחיל עוד ב-72'־73' עם "התמנון האיטר" וזוזו מוסא. יותר מאוחר ב־76'–77' עם '"יוסף מלך השטיחים". מה שמשותף לשלושת השירים האלה הוא אברהם סלמאן, שמנגן קאנון בשלושתם. זה היה רומן של עשור אם לא שניים. אני מתתי על איך שהוא מנגן.
הצלחה

הסינגל נכנס למצעד רשת ג' ב־5 בפברואר 1985, זכה להצלחה וצעד 10 שבועות, עד 30 באפריל 1985. שבוע אחד עמד השיר בראש המצעד – ב־19 במרץ 1985. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשמ"ה) של התחנה דורג השיר במקום ה־11. במצעד השנתי של גלי צה"ל הוא הגיע למקום ה־17.
הצלחה > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1985)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1985)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1985)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1985)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשמ"ה)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשמ"ה)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשמ"ה)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשמ"ה)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 11 |  |
|  ישראל | גלי צה"ל | 17 |  |
משתתפים

מקור: הסינגל, באתר Discogs
דני סנדרסון – זמרה, זִמרת רקע, גיטרות
ארז נץ – גיטרות, זִמרת רקע
דובי קיזלשטיין – תופים, כלי הקשה, זִמרת רקע
אילן וייל – בס, זִמרת רקע
משה לוי – קלידים, זִמרת רקע
אברהם סלמאן – קאנון
ביאורים

↑  יאיר ניצני כתב על השיר ש”שגם במנגינה וגם במילים שלו יש חיוך מסתלבט ומדליק על המתנשאת”.
↑  ב־1964 חידשה שלישיית "הגשש החיוור" את "מרוצלה", תוך שימוש במנגינתו המקורית ובמילים חדשות מקוריות מאת יוסי גמזו. השיר זכה לפופולריות רבה ובוצעו לו גרסאות כיסוי מפורסמות.
↑  של להקת "כוורת". יאיר ניצני תיאר אותו במילים ”קטע רוק מזרחי פנומנלי”.
↑  מנצח תזמורת קול ישראל בערבית. "התמנון האיטר" הוקלט בליווי התזמורת ובניצוחו.
הערות שוליים

↑  האלבום "חף מפשע", באתר דיסק סנטר, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
1 2  נתוני היצירה, באתר אקו"ם, 29 בפברואר 2004, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
↑  יואב קוטנר, ביוגרפיה של סנדרסון מאת יואב קוטנר, באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
1 2 3 4  חף מפשע: דני סנדרסון נזכר באלבום עם הדאווין, באתר מעריב אונליין, 3 בנובמבר 2016
↑  חף מפשע, מהדורה מקורית, לפני צירוף השיר, באתר Discogs, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
↑  "חף מפשע" – הוצאה מחודשת, באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
↑  "חף מפשע", באתר של דני סנדרסון, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
1 2  יאיר ניצני, בכל זאת הגעת, למרות הכל, באתר ישראל היום, 3 בדצמבר 2020, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
↑  שבעים לדני סנדרסון, עומר גפן מארח את דני בתוכנית חגיגית (95:45), באתר גלגלצ, 27 בנובמבר 2020, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
↑  רז שכניק, סיפורי דני (קובץ PDF), באתר של דני סנדרסון (צילום כתבה ב"ידיעות אחרונות"), 27 במאי 2022, בדיקה אחרונה ב־27 באוקטובר 2022
↑  השיר בפזמונט, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
1 2  להיטון עולם הקולנוע, 18 בספטמבר 1985
↑  מיקום שיא במצעד השבועי של רשת ג' (מקום ראשון), באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
↑  המצעד השנתי לשנת תשמ"ה של רשת גימל, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־13 באוקטובר 2022
↑  הסינגל "מה הדאווין שלך?", באתר Discogs, בדיקה אחרונה ב־14 באוקטובר 2022
מועצה אזורית שוקת

מועצה אזורית שוקת הייתה מועצה אזורית במחוז הדרום בישראל, שכללה את היישובים הבדואיים חורה ולקייה.
היסטוריה

היישובים חורה ולקייה הוקמו ב-1989 וב-1990 (בהתאמה) כחלק מהתכנית להסדרת התיישבות הבדואים בנגב. מאז הקמתם השתייכו שני היישובים למועצה אזורית בני שמעון. בשנת 1991 הוחלט להקים עבורם מועצה אזורית בדואית נפרדת - מועצה אזורית שוקת (על שם תל שוקת וצומת שוקת שמשני עבריהם שוכנים היישובים). המעבר למועצת שוקת גרר מחאות בלקייה, בשל מה שהוגדר על ידי המוחים כ"הרעת תנאים".
חברי המועצה מונו על ידי משרד הפנים, ובראשה הועמד  כממלא סלימאן אלבדור (העבודה) ולאחר מכן יעקב כץ (הליכוד).
הקמת המועצה גררה קשיים פנימיים, בשל ההבדלים  בין השבטים ביישובים השונים, ועקב כך כאשר הוכרז על בחירות למועצה - אף תושב לא הגיש את מועמדותו. 
משרד הפנים הקים ועדה בראשות פרופ' גדעון קרסל, וזו המליצה לפרק את המועצות האזוריות הבדואיות, שוקת ומשוש, ולהחליפן במועצות מקומיות. בשנת 1996 חתם שר הפנים חיים רמון על צו המורה על  פירוק המועצה לשתי מועצות מקומיות: חורה ולקייה.
ראו גם

מועצה אזורית משוש
בדואים בישראל
הערות שוליים

↑  שוקי לבנון, עופר אלפסי, מנחם הורוביץ, פאיז עבאס, תלמידים בנצרת: למה העולים בכיתות רגילות ואנחנו בטרומיות?, חדשות, 2 בספטמבר 1991.
↑  זאב זיוון, הבדואים בנגב: ריבוי נשים, מעבר ליישובי קבע והקצנה דתית ולאומית, בתוך: צבי צמרת, יחיעם וייץ וזאב דרורי (עורכים), "העשור החמישי: תשמ"ח - תשנ"ח (1988 - 1998), הוצאת ראובן מס תשפ"א, עמ' 250.
↑  קובץ התקנות 5751, 12 במאי 1996.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליבאני

ליבאני (באנגלית: Līvāni) היא עיירה בעלת כ-10,000 תושבים בחבל לטגליה שבמזרח לטביה, היא ממוקמת בצומת של הנהרות דובנה ודווינה, כ-170 קילומטרים מזרחית לריגה בירת לטביה.
מאז 2007, ליבאני היא מרכז פיתוח אזורי שבו מרוכזים משאבי פיתוח, פעילויות חברתיות וכלכליות. המורשת ההיסטורית של העיר ליבאני נשמרת באופי ובמבנה של תכנון העיר.
היסטוריה

במאה ה-11, הוקמה התיישבות של סוחרים ובעלי מלאכה במקום. היישוב היה כ-7 קילומטרים צפונית למרכז נסיכות ירסיקה (אנ') בלטגליה שקדמה לרפובליקת לטביה, במפגש הנהרות דובנה ודאוגבה. העדות התיעודית הראשונה ליישוב מבוצר בשם דובנא מתוארכת לתקופה מאוחרת יותר.
ראשיתה של ליבאני כפי שאנו מכירים אותה כיום קשורות לשנת 1533, כאשר בעל האדמות המקומי גמרני בשם לייבן ייסד כפר וקרא לו על שמו - Lievenhof.
ב-1677, ליבאני הועברה לבעלותו של המגנאט הפולני לאונרד פוצ'יי, בשנת 1678 הוא בנה את הכנסייה הקתולית הראשונה. הכנסייה עמדה על גדת הנהר של דובנה, קרוב למיקומו הנוכחי של בית הספר התיכון מס' 1 של ליבוני באותם ימים, קבצנים רבים נהגו להתאסף סביב הכנסייה. הם נהגו לקחת את האוכל שניתן להם לגדת נהר דובנה, מעבר לכביש, שם אכלו את ארוחתם. מסיבה זו, המקום קיבל את השם "מפרץ הקבצנים" (Ubaglīcis). כיום זהו אזור מגורים אטרקטיבי.
ב-1824, קיבל ליבאני מעמד חוקי של רובע, ב-1689 נפתח בית המרקחת המקומי הראשון.
ב-1926 לאחר שלטביה הפכה למדינה עצמאית, התפתחה ליבאני וקיבלה מעמד של עיירה. כ-370 בתי מגורים (רובם - מבני עץ) נבנו לאורך הרחוב הראשי. רחוב זה היה מפורסם בשל מגוון רחב של חנויות קטנות שרובן בבעלות יהודי המקום. באמצע שנות ה-30 היו בליבאני כ-180 חנויות. העיירה מילאה גם את התפקיד של מרכז התרבות האזורי.
היסטוריה תעשייתית

ליבאני היא עיירה ייחודית בשל ההיסטוריה התעשייתית שלה. התעשייה הייתה הבסיס לפיתוח העיירה במשך כמעט מאתיים שנה.
ב-1861 הכלכלה המקומית חוותה תנופה חזקה בקרוב כתוצאה מפתיחת קו הרכבת ריגה-דאוגבפילס והרפורמות הדרסטיות של שנות ה-60, בין היתר ביטול הצמיתות. הצמיחה התעשייתית עוררה על ידי אמצעי התחבורה הטובים ביבשה ובים, כוח העבודה הזול שהגיע מאזורי וידזמה וקורזמה, כמו גם משאבי הטבע המקומיים העשירים.
למטרות ייצור, ניתן היה להשתמש בעצים מסביב לליבאני, מלבד אספקת עצים נוספת שהובאו על ידי נהרות דובנה ודאוגבה. מאגרי ענק של חימר, דולומיט, חול וכבול היו זמינים שם ובכך הבטיחו חומרי גלם לייצור חומרי בנייה, זכוכית וכבול. עד תחילת שנות העשרים של המאה ה-20 נבנו בליוואני 10 מפעלים חדשים; הגדולים שבהם היו מפעל עיסת (הוקם ב-1872), מפעל זכוכית (1887), מפעל לעיבוד עץ ומתקנים לייצור לינוליאום, לבנים ומוצרי טקסטיל. במנקי, אשר על גדת הנהר השמאלית של דאוגבה מול ליבאני, בנתה חברה צרפתית מפעל צופרים, שייצר כפתורים למחוכים, כובעים וטלפונים והיה היחיד מסוגו באירופה כולה.
במלחמת העולם הראשונה נסגרו המפעלים המקומיים וציודם פונה לרוסיה. במשך שנתיים וחצי, ליבאני הייתה בקו החזית. במהלך המלחמה נהרסו מירי כ-155 מבנים. לאחר המלחמה היו בלבאני רק 1880 תושבים.
מלחמת העולם השנייה הותירה חצי מהעיירה בהריסות. גם הכיבוש הסובייטי לא היטיב עם העיירה; הבניינים הישנים והנוף על גדות הנהר של דובנה ודאוגבה התקלקלו בהדרגה. בשנות ה-70 נבנו מבנים סטנדרטיים בני 5 קומות במקום בתי המגורים שנהרסו בחלקה הדרומי של העיירה. זה עלה בקנה אחד עם הקמתם של מתקנים תעשייתיים ענקיים בליבני.
בשנות ה-70 וה-80 נוצר במקום מפעל ביוכימי חדש, אתר ייצור לחומרי בניין וחברת בנייה. האחרון התמחה בבניית מה שנקרא "בתי ליוואני", שהיו פופולריים מאוד בשנות ה-80. אתר התעשייה העתיק ביותר בעיירה, מפעל הזכוכית הורחב. ליבאני הפכה למרכז התעשייתי השלישי של מחוז לטגליה, אחרי העיר השנייה בגודלה - דאוגבפילס ורזקנה.
גלריה

טחנת מים על נהר דובנה
תחנת הרכבת ליבאני
הכנסייה הלותרנית ליוואני
כנסייה בליוני
מעבורת מעל Daugava ליד ליבאני
מוזיאון מפעל הזכוכית של ליבאני
ליבאל

| --- | --- |

Libelle, שנת 1954
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Libelle Fahrzeugbau- und Vertriebsgesellschaft
 שנות ייצור:  1952–1954
 הרכבה:  אינסברוק, אוסטריה אוסטריה
 מפרט טכני
 מנוע:  1 צילינדרים, 2 פעימות, 199 סמ"ק המפיק 8.5 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  80 קמ"ש
ליבאל (בגרמנית: Libelle) היא מכונית מיקרו בתצורת תלת אופן, קבריולה, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב Libelle Fahrzeugbau- und Vertriebsgesellschaft האוסטרית בין השנים 1952–1954.
יוצרו כ-50 יחידות.
תמונות

ליבאל, שנת 1954
ליבאל, שנת 1954
ליבאל, שנת 1954
ליבאל
לקריאה נוספת

מכונית מיקרו - ליבאל (alchetron.com/Libelle-(microcar))
הערות שוליים

↑  דגם ליבאלrrrollipop.at/2003
Web page of the RRRollipop Museum
↑  דגם ליבאלcurbsideclassic.com/automotive-histories/automotive-history-1952-1954-libelle
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ליבאל".
מוסא דיאבי

מוסא דיאבי (בצרפתית: Moussa Diaby; נולד ב-7 ביולי 1999) הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת הקיצוני באל-איתיחאד ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים > פריז סן-ז'רמן

דיאבי גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן. הוא הצטרף למועדון כשהיה בן 13 והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון ב-2017. זכה ב-2016 בתחרות טיטי ד'אור בתור השחקן הכי מתפתח וכישרוני באקדמיה של פריז סן-ז'רמן.
קריירת מועדונים > השאלה לקרוטונה

דיאבי הושאל לקרוטונה לחצי העונה השנייה בסרייה א' בעונת 2017/2018. ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-14 באפריל 2018 במשחק ליגה מול גנואה.
קריירת מועדונים > חזרה לפריז סן-ז'רמן

ב-14 בספטמבר 2018 החליף במחצית את לסאנה דיארה, וכבש בדקה ה-86 עבור פריז סן-ז'רמן במשחק בו ניצחה 0–4 את סנט אטיין. דיאבי הפך לשחקן האקדמיה ה-124 ששיחק גם בקבוצה הבוגרת.
דיאבי ערך 25 הופעות בליגת העל הצרפתית בעונת 2018/2019, כבש ארבעה שערים בכל המסגרות ובישל בממוצע כל 190 דקות משחק.
קריירת מועדונים > באייר לברקוזן

ב-14 ביוני 2019 חתם בבאייר לברקוזן לחמש שנים. כבש את שער הבכורה שלו בבונדסליגה ב-23 בנובמבר 2019 במשחק ליגה שהסתיים בתוצאה 1–1 מול פרייבורג.
דיאבי כבש את השער השלישי בתוספת הזמן שקבע ניצחון מול אוניון ברלין ברבע גמר הגביע הגרמני ב-4 במרץ 2020. בחצי הגמר ב-9 ביוני 2020, כבש את השער הראשון של קבוצתו בדרך לניצחון 0–3 מול סארברוקן מהליגה הרביעית בגרמניה, שהבטיח את מקומם בגמר הגביע הגרמני.
קריירת מועדונים > אסטון וילה

ב-22 ביולי 2023 חתם באסטון וילה.
קריירת נבחרות

דיאבי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת ונכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, כשהחליף את קיליאן אמבפה בדקה ה-90 בתיקו 1-1 נגד נבחרת בוסניה והרצגובינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
תארים

ליג 1: 2018/2019
הגביע הצרפתי: 2018
ליגת האומות: 2020/2021
הערות שוליים

↑  Genoa vs. Crotone – 14 April 2018 – Soccerway, int.soccerway.com
↑  ligue-1/2018-2019/teenager-moussa-diaby-on-target-as-psg-cruise-to-4-0-win-over-saint-etienne
↑  bayer-04-sign-french-striker-moussa-diaby
↑  "Bayer 04 Leverkusen v SC Freiburg". BBC Sport (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-02-04.
↑  Bayer Leverkusen through to DFB Cup semi-finals after fighting back to beat 10-man Union Berlin, bundesliga.com – the official Bundesliga website (באנגלית)
↑  "Leverkusen end Saarbrucken cup dream". BBC Sport (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-02-04.
מורארג'י דסאי

מורארג'י ראנצ'הוג'י דסאי (באנגלית: Morarji Ranchhodji Desai, בהינדית: मोरारजी देसाई, בגוג'ראטי: મોરારજી દેસાઈ;‏ 29 בפברואר 1896 – 10 באפריל 1995) היה פוליטיקאי הודי ממוצא גוג'ראטי, שכיהן כראש הממשלה הרביעי של הודו בשנים 1977–1979. היה ראש הממשלה הראשון של הודו שלא השתייך למפלגת הקונגרס, ועמד בראש קואליציה של מפלגות של מרכז-ימין ובראשה מפלגת ג'נאטה. הוא היה בגיל 84 גם ראש הממשלה המבוגר ביותר בהיסטוריה של הודו.
ביוגרפיה

דסאי נולד ב-29 בפברואר 1896 בכפר בהדלי במחוז (Presidency) בומביי בהודו הבריטית (היום בגוג'ראט) למשפחה ברהמנית גוג'ראטית. במשפחתו היה שמונה ילדים, ואביו שימש כמורה.
דסאי שימש במשך 12 שנים כפקיד בשלטון הבריטי בהודו, אך התפטר ב-1930 והצטרף לתנועת העצמאות ההודית.
בחייו האישיים היה סגפן, חסיד נאמן לתורתו של מהטמה גנדי, התנגד לשתיית אלכוהול, הקפיד על תרגילי יוגה ועל תזונה צמחונית והתנזר ממין מ-1925. דסאי גם האמין בסגולות המנהג הרפואי המסורתי של שתיית שתן עצמי פעמיים ביום.
דסאי קיבל את העיטור הכבוד האזרחי הגבוה של הודו, בהרט רטנה, ב-1991.
דסאי נפטר בשנת 1995 בגיל 99.
קריירה פוליטית

דסאי היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית והיה ממייסדי הקונגרס הלאומי ההודי.
דסאי כיהן כשר הפנים של בומביי קודם לעצמאות הודו, ולאחר עצמאותה נבחר באפריל 1952 לראש השרים של מדינת בומביי. כראש השרים, התנגד לתנועות שקראו לפיצול מדינת בומביי בין דוברי מראטהית ודוברי גוג'ראטית, ובשל כך נדחה פיצול המדינה מחוק ארגון מחדש של המדינות מ-1956 ל-1960.
ב-1957 נבחר דסאי ללוק סבהה. שימש כשר האוצר בממשל נהרו ממרץ 1958 עד אוגוסט 1963.
דסאי התמודד על ראשות מפלגת הקונגרס לאחר מות ג'ווהרלל נהרו במאי 1964, אך הובס על ידי לאל בהדור שסטרי. דסאי לא הצטרף לממשלתו של שסטרי, אך לאחר מותו הפתאומי בינואר 1966 התמודד דסאי בשנית על ראשות המפלגה והובס על ידי אינדירה גנדי.
אינדירה גנדי מינתה את דסאי לסגן ראש הממשלה ושר האוצר. בשנת 1969 חל סכסוך בין גנדי לדסאי עקב החלטתה של גנדי להלאים קבוצת בנקים גדולים, וגנדי פיטרה אותו ממשרת שר האוצר. בעקבות כך התפטר דסאי ממשרת סגן ראש הממשלה, וחל פילוג במפלגת הקונגרס. דסאי הקים עם פורשים אחרים את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון) שנמצא ביריבות עם מפלגתהקונגרס הלאומי ההודי (R) של תומכי אינדירה גנדי, אך בבחירות ללוק סבהה ב-1971 ניצחה גנדי את מתנגדיה ודסאי נהיה לאיש אופוזיציה.
דסאי נעצר, כמו מנהיגי אופוזיציה אחרים, לאחר הכרזת מצב החירום על ידי אינדירה גנדי בשנת 1975. לאחר 19 חודשים במאסר, שוחרר דסאי עם ביטול מצב החירום במרץ 1977.
ראש ממשלת הודו

לקראת הבחירות בהודו במרץ 1977 מפלגות האופוזיציה מן הימין והמרכז, בהם הקונגרס (ארגון), בהרטיה ג'אנה סנג, המפלגה הסוציאליסטית ובהרטיה לוק דאל התלכדו בהנהגת מפלגת ג'נטה בהנהגתו של דסאי וזכתה בבחירות הכלליות לפרלמנט. ב-25 במרץ 1977 הושבע דסאי לראש ממשלת הודו דסאי הרכיב ממשלה ועמד בראשה עד שנת 1979.
כראש ממשלת הודו, פעל דסאי בגישות שונות מגישתה של גנדי. יחסי הודו-ברית המועצות נהיו רכים יותר, ודסאי פעל לנירמול היחסים עם שתי המדינות השכנות היריבות של הודו - סין ופקיסטן. דסאי גם פעל ליצירת יחסים דיפלומטיים רשמיים בין הודו לישראל, אך הדבר לא הבשיל.
אחרי שביצעה הודו את הניסוי הגרעיני הראשון שלה בשנת 1974 דאג דסאי בעת שלטונו לטפח יחסי ידידות עם סין העממית ולהפיג את המתח עם פקיסטן כדי למנוע עימות צבאי כפי שקרה בשנת 1971. בנסיבות אלה התכבד באות האזרחית החשובה ביותר של פקיסטן - נישאן-א-פקיסטן.
בשנת 1979 הקואליציה שתמכה בדסאי התפוררה, לאחר שהראשטריה סוויאמסווק סאנג משכה את תמיכתה בו, ודסאי התפטר מראשות הממשלה. הוא הוחלף בצ'אראן סינג.
דסאי היה מעורב בניהול הג'נטה במהלך הבחירות ב־1980, אך עקב הפסד המפלגה פרש מפעילות פוליטית.
פרסים ואותות הוקרה

האות נישאן-א-פקיסטן
1991 - קיבל את העיטור הכבוד האזרחי הגבוה של הודו, בהרט רטנה
הערות שוליים

1 2 3 4  ד.ק. ג'ושי, מבית־הכלא לראשות הממשלה, על המשמר, 28 במרץ 1977
↑  מורארג'י דסאי: האסיר של אינדירה עתיד לרשת אותה, מעריב, 22 במרץ 1977
↑  ד. ק. ג'ושי, שתו שתן לבריאות, על המשמר, 9 בנובמבר 1977
1 2  מי ומה, מעריב, 20 בינואר 1977
↑  גאנדי תפזר הפרלמנט; הבחירות בהודו - במארס, מעריב, 19 בינואר 1977
1 2  ק. ג'ושי, ראש־ממשלתה החדש של הודו מבטיח: אי־הזדהות "אמיתית", על המשמר, 25 במרץ 1977
↑  רא"מ הודו מצדד בקשרים עם ישראל, מעריב, 4 בספטמבר 1977
↑  אורי דן, דיין טס לבומביי בתחפושת ושם המתין מטוסו של ראש ממשלת הודו שלקחו לפגישה החשאית, מעריב, 11 באפריל 1980
↑  הסיעה שבה תלה מורארג'י דםאי את תקוותיו לצאת כמנצח - היא שגרמה לנפילת ממשלת הודו, מעריב, 18 ביולי 1979
↑  מחיר ציר פרלמנט הודי: 2.5 מיליון ומכונית מהודרת, מעריב, 31 ביולי 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587502205171  PLWABN: 9811342032705606  BnF: cb12160714g (data)  GND: 119173751  ISNI: 0000 0000 8405 4081  LCCN: n50001614  NARA: 10581413  NKC: kv2009520875  NTA: 069325367  SNAC: w6r819fb  SUDOC: 030128854  Trove: 1204811  VIAF: 107592201   WorldCat (עם VIAF): 107592201
לישקיאבה

| --- | --- |
ציור של העיירה על עיקול הנהר ניֶימן
ציור של העיירה על עיקול הנהר ניֶימן
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז אליטא
 מחוז משנה:  וריאנה
 גובה:  110 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  37 (2005)
 קואורדינטות:  54°04′50″N 24°03′20″E﻿ / ﻿54.080556°N 24.055556°E﻿ / 54.080556; 24.055556 
 אזור זמן:  UTC +2
 האתר הרשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד לישקיאבה(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד לישקיאבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לישקיאבה (בליטאית: Liškiava; ביידיש: ליסקובה או ליסקובי) הוא יישוב היסטורי וכיום כפר במחוז המשנה וריאנה במחוז אליטא שבדרום ליטא, כיום מתגוררים בו תושבים ספורים בלבד.
היסטוריה

היישוב הוקם בתחילת המאה ה-15, סביב טירה שהחלה להיבנות במקום באמצע המאה ה-14, אך לא הושלמה בנייתה. בסוף המאה ה-17 נתרם היישוב כולו למסדר הדומיניקני, שבנה בו במחצית הראשונה של המאה ה-18 מנזר וכנסייה (ליט') בסגנון הבארוק המאוחר. מ-1795 (החלוקה השלישית של פולין (אנ')) ועד 1807 (חוזה טילזיט) היישוב היה שייך לפרובינציית פרוסיה המזרחית החדשה (אנ') של ממלכת פרוסיה.
במשך השנים התקיימה ביישוב קהילה יהודית, שמנתה בערב השואה כ-200 אנשים, ונכחדה כולה.
תושבים מפורסמים

יונה אזף - יהודי רוסי, ראש הארגון הטרוריסטי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית הרוסית, ומרגל האוכרנה, נולד בעיירה בשנת 1869.
אליעזר שוחט - ממנהיגי הפועלים של העלייה השנייה,  ממייסדי נהלל, ממבססי רעיון העבודה העברית בארץ ישראל, נולד בעיירה בשנת 1865.
הרב אברהם מאיר הלוי אפשטיין - כיהן כרב המקום בין השנים 1749-1751.
למינציה

פרקט למינציה
לַמִינַצְיָה (מלועזית: Lamination; בעברית: עִטּוּי, לְבִידָה או רִבּוּד) היא תהליך של יצירת חומר מרוכב באמצעות איחוד של שתי שכבות חומר לפחות. בשפת היומיום משמש המונח לתיאור תהליך של עטיפת אובייקט בשכבות פלסטיק הנאטמות באמצעות חום ולחץ, ועל פי רוב בעזרת דבק. בהנדסת חשמל, למינציה היא טכניקת הרכבה המשמשת להפחתת תוצאות לוואי בלתי רצויות של חום הנוצר עקב זרמי מערבולת ברכיבים כגון ליבה מגנטית של שנאים.
החומרים המשמשים בלמינציה עשויים להיות זהים זה לזה או שונים זה מזה. דוגמה לריבוד המורכב מחומרים שונים: שכבת פלסטיק העוטפת יריעת זכוכית משני צידיה. מגיני רוח של כלי רכב מיוצרים לעיתים קרובות באמצעות ריבוד של שכבת פלסטיק קשיח בין שני רבדים של זכוכית. עץ לבוד (דיקט) הוא דוגמה נפוצה ללמינציה שבה נעשה שימוש בחומרים זהים בכל שכבה. דוגמאות לחומרים המיוצרים באמצעות למינציה כוללות פורמייקה ודיקט.
למינציה של נייר, כגון בנייר תצלום, עשויה למנוע קימוטים, נזקי השמש, כתמים, נזקי שפשוף, כתמי שמן, טביעות אצבעות ונזקים סביבתיים. תעודות מזהות וכרטיסי אשראי מצופים כמעט תמיד בשכבת פלסטיק (דק או עבה). למינציה משמשת גם בפיסול העושה שימוש בעץ או בשרף.
המצאה

תהליך הלמינציה הומצא על ידי ד"ר מוריס מ' בלום (Blum), דוקטור ניו יורקי לרפואת שיניים, בשנת 1938. למרות שהלמינציות הדנטליות המשמשות בשנות האלפיים בתחום רפואת השיניים הן מתקדמות ביותר, השימוש בהן מתוארך לאמצע המאה ה-19. בלום, לעומת זאת, מצא שימוש אחר לשכבות החומר העדינות: הגנה על תצלומים. וכך, ב-1938 היה בלום הראשון אשר ריבד תצלום – של אשתו – והוליד את הלמינציה. עד לימינו אנו, מציינת אוניברסיטת מינסוטה מדי שנה את הישגו של בלום ביום הרצאות המוקדש לזכרו.
הערות שוליים

↑  עברית בבית הספר, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏2 בספטמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4270333-5  NKC: ph764815
לנדאו על האיזר

| --- | --- |
סמל לנדאו על האיזרסמל לנדאו על האיזר

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  בוואריה בוואריה
 שטח:  84.39 קמ"ר
 גובה:  390 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  14,121 (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  48°40′30″N 12°41′29″E﻿ / ﻿48.6749°N 12.6913°E﻿ / 48.6749; 12.6913 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.landau-isar.de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונילנדאו על האיזר(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונילנדאו על האיזר(למפת בוואריה רגילה) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהלנדאו על האיזר(למפת בוואריה מוגדלת) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהלנדאו על האיזר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לנדאו על האיזר (בגרמנית: Landau an der Isar) היא עיירה בדרום-מזרח בוואריה שבגרמניה, כ-120 ק"מ מזרחית למינכן על גדת הנהר איזר.
סקירה כללית

העיר הוקמה בשנת 1224 על ידי לודוויג הראשון, דוכס בוואריה. לפני זה במקום היה יישוב כפרי שהוזכר לראשונה בשנת 1074. בשנת 1504, בעקבות לחימה באזור, העיר נשרפה כליל. בשנת 1743, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, העיירה נהרסה פעם נוספת. למרות האירועים, בעיר נשמרו מספר כנסיות ישנות.
בשנת 1875 היישוב חובר למערכת מסילת רכבת.
בשנת 1972, בעקבות רפורמה, סופחו לעיר מספר מיישובי הסביבה. בשנת 2020 התגוררו בה כ-14 אלף תושבים.
בעיר קיימים מספר מפעלי תעשייה, לרבות המטה הראשי של חברת Einhell שהוקמה על ידי תושב העיר.
למלך אין בית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  חגי דגן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מותחן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת חרגול
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  345
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9657120624
 הספרייה הלאומית:  002495857
שאול מניף חנית על דוד בניסיון להורגו. 
גוסטב דורה - ציורי התנ"ך.
למלך אין בית הוא מותחן מאת הסופר וחוקר היהדות חגי דגן, שיצא לאור בשנת 2005 בהוצאת חרגול.
עלילת הספר

עלילת הספר דומה בסגנונה לז'אנר שאליו שייך הרומן "צופן דה וינצ'י". גיבור הספר הוא עילם קריגר, בן קיבוץ, מלח הארץ, סוכן של גוף מיוחד הפועל תחת המשרד לביטחון פנים, שמטרתו לחשוף פעילות חתרנית באקדמיה. במהלך עבודתו הוא מתוודע לקיומו של זרם חשאי ובלתי ידוע עד כה ביהדות, בשם הזרם השאולי.
אנשי הזרם השאולי טוענים כי הם צאצאיו וממשיכיו של שאול המלך, מקשר זוגי חשאי שהיה לו עם עטרה העמלקית. צאצאי הזרם השאולי חיים על פני השטח כיהודים לכל דבר, אולם למעשה הם צאצאי עמלק, המאמינים באמונות פגניות שונות, שלאורך ההיסטוריה נסתרו בחיק היהדות.
לפי הספר, צאצאי הזרם השאולי שמרו במהלך כל שנות חייו של העם היהודי על סוד מוצאם, והם נחושים לנקום את נקמתם בנציגי המונותאיזם הטהור - שהם בני העם היהודי, צאצאי דוד המלך. את נקמתם הם מקיימים במהלך הדורות, תוך שהם מזנבים אחר זרמי שוליים ביהדות. לפי הספר, בין נאמני הזרם השאולי היו, בין השאר, שבתי צבי, יעקב פרנק, ומשיחיים אחרים, שעודדו רבים מהעם היהודי לנהות אחריהם ובסופו של דבר להמיר את דתם.
למרות נסיונותיהם הבלתי נלאים, צאצאי הזרם השאולי אינם מצליחים במאמציהם להכרית מבפנים את זרע בית דוד.
במהלך הסיפור מתגלה מסמך שנשלח לרשויות הנאציות, שבו נציגי הזרם טוענים שהם כלל אינם צאצאי שבט יהודה כמו "היהודים" אלא צאצאי שבט בנימין, ולכן אין לראות בהם יהודים. הסופר מתבסס כאן על פרשה אמיתית, שבה ניסו הקראים להציל את עצמם מהשמדה, בתקופת השואה, על ידי שימוש בטיעונים דומים.
אחד מגורמי ההפתעה המרתקים, לקראת סוף הספר, הוא כאשר גיבור הספר, עילם, מגלה כי הוא עצמו צאצא של הזרם השאולי. עובדה זאת שופכת אור, בעיניו ובעיני הקורא, על אירועים וחוויות שונות ממהלך חייו.
אף על פי שעלילת הספר היא דמיונית, נעשה בו שימוש באירועים היסטוריים אמיתיים.
ראו גם

התבדלות הקראים במזרח אירופה, במלחמת העולם השנייה
מועצה אזורית קישון

מועצה אזורית קישון היא מועצה אזורית לשעבר שאוחדה בשנת 1980 עם מועצה אזורית יזרעאל, והמועצה המאוחדת היא מועצה אזורית עמק יזרעאל.