stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקבוצה הסלפית להטפה ולחימה
קישורים בינלאומיים

גורמים רשמיים באלג'יריה ורשויות ממדינות שכנות העלו השערות שייתכן שהתנועה הייתה פעילה מחוץ לאלג'יריה. פעילויות אלו עשויות להתייחס למעורבות ארוכת השנים לכאורה של הקבוצה בהברחות, דמי חסות והלבנת הון בין גבולות מאוריטניה, מאלי, ניז'ר, לוב וצ'אד, ככל הנראה על מנת ליצור תשתית כלכלית לקבוצה. עם זאת, נראה כי ההתפתחויות האחרונות מצביעות על כך שתת-קבוצה שלהם חיפשה מקלט באזורי הטוארג בצפון מאלי וניז'ר בעקבות פעולות של כוחות ממשלת אלג'יריה בצפון ובדרום המדינה מאז 2003. השירותים החשאיים הצרפתיים מדווחים כי הקבוצה קיבלה מימון מקטר.
כמה משקיפים, כולל ג'רמי קינן, הביעו ספקות בנוגע ליכולתה של הקבוצה לבצע תקיפות בקנה מידה גדול, כמו זו שיוחסה לו בצפון מזרח מאוריטניה במהלך התרגיל הצבאי " פלינטלוק 2005 ". הם חושדים שהמעורבות של מחלקת המודיעין והביטחון של אלג'יריה היא מאמץ על מנת לשפר את מעמדה הבינלאומי של אלג'יריה כשותפה אמינה במלחמה בטרור, ולפתות את ארצות הברית לאזור.
ההאשמות על קשרים של הקבוצה לאל-קאעידה היו לפני פיגועי 11 בספטמבר. כחסידים של הג'יהאדיזם הסלפי, חברי הקבוצה נחשבים כשותפים להשקפתו האידאולוגית הכללית של אל-קאעידה. לאחר הפקדתו של חסן חטאב, מנהיגים שונים של הקבוצה נשבעו אמונים לאל-קאעידה. כמה משקיפים טענו כי הקשר של ה-GSPC לאל-קאעידה היה אופורטוניסטי בלבד, לא מבצעי. טענות על פעילות GSPC באיטליה נדונו על ידי מקורות אחרים, שאמרו כי אין ראיות למעורבות כלשהי בפעילות טרור נגד מטרות אמריקאיות, אירופאיות או ישראליות: "בעוד שה-GSPC ... הקים רשתות תמיכה באירופה ובמקומות אחרים, אלה הוגבלו לתפקידים נלווים (לוגיסטיקה, גיוס כספים, תעמולה), לא פעולות טרור או אלימות אחרת מחוץ לאלג'יריה". חקירות בצרפת ובבריטניה הגיעו למסקנה כי מהגרים אלג'יריים צעירים האוהדים את ה-GSPC או אל-קאעידה לקחו את השם ללא כל קשר אמיתי לאף אחת מהקבוצות.
טענות דומות בדבר קשרים בין ה-GSPC לאבו מוסעב א-זרקאווי בעיראק התבססו על מכתבים לכאורה לזרקאווי של מנהיג הקבוצה, אבו מוסאב עבד אל-וואדוד. בראיון בספטמבר 2005 בירך וואדוד על מעשיו של זרקאווי בעיראק. כמו הטענות הפומביות הקודמות של ה-GSPC בדבר נאמנות לאל-קאעידה, הן נחשבות למאמצי לגיטימציה אופורטוניסטיים של מנהיגי ה-GSPC בשל היעדר ייצוג בתחום הפוליטי של אלג'יריה.
ב-2005, לאחר שנים של היעדרות, גילתה ארצות הברית עניין צבאי מחודש באזור באמצעות מעורבות בתרגיל "Flintlock 2005", שכלל כוחות מיוחדים של ארצות הברית הכשרה חיילים מאלג'יריה, סנגל, מאוריטניה, מאלי, וצ'אד. ארצות הברית טענה שאזור הסאהל הפך למגרש אימונים למתגייסים איסלאמיסטים. עם זאת, שתי העדויות החשובות ביותר המוכיחות פעילות טרור הן חטיפת התיירים ב-2003 וההתקפה על בסיס הצבא המאוריטני בדיוק עם תחילתה של "פלינטלוק" - הועלו לאחר מכן בסימן שאלה.
משקיפים אמרו שלממשלות האזור יש הרבה מה להרוויח משיוך תנועות חמושות מקומיות ופעולות הברחה ותיקות עם אל-קאעידה והמלחמה בטרור העולמית. ביוני 2005, בעוד תרגיל "פלינטלוק" עדיין בעיצומו, ביקשה מאוריטניה ממדינות מערביות המעוניינות להילחם בגל הטרור בסאהל האפריקאי לספק לה ציוד צבאי מתקדם.
ציר זמן

23 בנובמבר 2002: מארב על קבוצת חיילים אלג'יראים. תשעה מתו ושנים עשר נפצעו.
פברואר 2003: 32 תיירים אירופאים נחטפים. אחד מת ממכת חום, שבעה עשר בני ערובה חולצו על ידי כוחות אלג'יריה ב-13 במאי 2003, והשאר שוחררו באוגוסט 2003.
12 בפברואר 2004: סמוך לטיגרמט, מחוז טאוג'ה, אלג'יריה - קיצוניים מוסלמיים ארבו לסיירת משטרה, הרגו שבעה שוטרים ופצעו שלושה נוספים. התוקפים חטפו גם כלי נשק ושלושה כלי רכב.
7 באפריל 2005: בטבלט, מחוז בלידה, תוקפים חמושים יורים על חמישה כלי רכב לעבר מחסום כביש מזויף, נהרגו 13 אזרחים, פצעו אחד אחר ושרפו חמישה כלי רכב.
15 באוקטובר 2006: בסידי מדג'אהד, עין דפלה, תוקפים והורגים שמונה מאבטחים פרטיים באמצעים לא ידועים.
הנס לאוולד

הנס לאוולד (בגרמנית: Hans Loewald ‏; 19 בינואר 1906 - 9 בינואר 1993) היה פסיכואנליטיקאי ותאורטיקן יהודי גרמני אמריקאי.
התאוריה של לאוולד היא יצירתית ובלתי שגרתית לתקופתו. תאורטיקנים של הגישה ההתייחסותית ראו בו אחד מהוגי התשתית ההתייחסותית מבחינה קלינית ואפיסטמולוגית. בכתיבתו השתמש בטרמינולוגיה של פרויד ושל פסיכולוגיית האני שהייתה בשיאה בתקופתו, אך הוא העלה רעיונות שנדחו בתקופתו. גם בשדה הקליני הוא הציע התערבויות טיפוליות רחבות בהרבה מהמקובלות.
לאוולד התייחס לנפש האדם במונחים של יחסי גומלין אנושיים יותר מאשר במונחים של דחף (רעיון שבהיסטוריה של הפסיכולוגיה מיוחס לגאנטריפ), ותפס ניגודים בנפש האדם באופן אינטגרטיבי, להבדיל מהדיכוטומיה שהייתה נהוגה בתקופתו.
קורות חייו

לאוולד נולד בקולמר שבגרמניה. זמן קצר לאחר לידתו נפטר אביו, רופא יהודי בעל עניין בדרמטולוגיה ובפסיכיאטריה, והוא נותר עם אמו, שהייתה פסנתרנית מחוננת. המשפחה התגוררה לאורך ילדותו בברלין.
לאוולד למד פילוסופיה בפרייבורג אצל הפילוסוף מרטין היידגר והושפע מהתאוריה שפיתח אודות השפה. הוא קיבל תואר ברפואה באוניברסיטת רומא ב-1934, והתמחה בפסיכיאטריה בפדובה עד 1939.
בשנת 1940 הגיע לאוולד לארצות הברית ונחשף לתאוריה של זיגמונד פרויד, ממנה פיתח מאוחר יותר את התאוריות שלו. הוא דבק במושגים שטבע פרויד, אך נתן להם משמעות חדשה ורדיקלית. מסיבה זו נראה במבט ראשון כי לאוולד הוא ממשיך מסורתו של פרויד, אך העמקה ברעיונותיו מגלה פרשנות חדשה וניצנים לרעיונות המאפיינים תאורטיקנים מאוחרים יותר.
לאוולד עסק בפסיכיאטריה בבית חולים ברוד איילנד וכן בבית החולים האוניברסיטאי במרילנד. מ-1945 היה מרצה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה בבולטימור, ומ-1955 עבד כפרופסור במחלקה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה ובמרכז לחקר הילד שבאוניברסיטת ייל. הוא קיבל דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה זו ב-1972. מ-1955 החל לעסוק גם בפסיכואנליזה, וכיהן כנשיא מכון מערב ניו אינגלנד לפסיכואנליזה הממוקם בניו הייבן.
לאוולד מת בגיל 86 בעיירה המדן שבקונטיקט, בה התגורר, לאחר מחלה ארוכה.
תורתו

השקפתו של לאוולד מתארת מצב ראשוני של דחיסות, בו כל מאפייני העולם אותם תופס האדם כנפרדים זה מזה נמצאים דחוסים זה בזה (בדומה לתאוריות קוסמולגיות בנות זמננו). חוץ ופנים, ממשות ודמיון, עבר והווה, עצמי ואחר - כולם מעורבבים ולא מובחנים זה מזה. ההבחנה היא תוצר של תהליך הבניה מורכב המתרחש בשנים הראשונות ויוצר רמת ארגון שונה של החוויה המתקיימת במקביל לאותה חוויה אחדותית ראשונית.
להבדיל מרעיונותיה של מרגרט מאהלר אודות שלב התפתחות סימביוטי, טוען לאוולד שאופן ארגון דחוס זה ממשיך ללוות את האדם הבריא כל חייו. לטענתו, מצב פסיכוטי הוא מצב בו הדחיסות הראשונית מערערת את היכולת ליצור הבחנות אלו, ואילו מצב נוירוטי הוא תוצר של הסתגלות יתר לעולם המובנה בו הגבולות הם נוקשים ובלתי חדירים. הבריאות הנפשית לדידו קיימת באיזון בין שני המצבים ובגמישות במעבר ממצב אחד לשני.
תורתו > שפה

התייחסותו של לאוולד לשפה נגזרת מתפיסה זו. בניגוד לתאורטיקנים רבים, דוגמת פרויד, סטרן וסאליבן, שיצרו הבחנה חדה בין השלב הטרום-מילולי של התינוק (בו השפה נחווית כאוסף צלילים חסרי משמעות) ובין השלב המילולי, לאוולד ממעיט בהבחנה זו בטענה שלשפה יש תפקיד מרגע הלידה. ההבחנה שהוא עושה נוגעת לדרך בה פועלת השפה בשתי תקופות אלו של ארגון נפשי. השפה היא חלק מהחוויה האנושית מראשיתה, אז היא חלק מאותה דחיסות ראשונית בה התוכן הסמנטי מעורבב עם המאפיינים הרגשיים והתחושתיים; ואילו בתקופה המאוחרת יותר, המאפיינים הסמנטיים מקבלים קדימות על המאפיינים האחרים. עם זאת, הדחקה מוחלטת של התהליכים הראשוניים, ניתוק של אותה דחיסות ראשונית, מביאה לחיים ריקים מבחינה רגשית.
תורתו > יחסי אובייקט

אחת השאלות שהעסיקו את עולם הפסיכואנליזה היא "מדוע אנו מחפשים אובייקטים?". על פי תאורטיקנים מוקדמים, אובייקטים הם בני אדם אחרים או דברים שתפקידם להפחית את המתח העולה מהדחפים. האובייקטים משמשים גם ליצירת עונג או ביטחון. פיירברן, מחלוצי גישת יחסי האובייקט, טען כי הדחפים מחפשים את האובייקט בעולם החיצוני, ותיאר תהליך של הפנמת האובייקט לכדי נוכחות פנימית למטרת השגת הכרה למשל.
על פי לאוולד, המציאות הראשונית היא מצב של דחיסות ראשונית בה האובייקטים והדחפים הם חלק מהעצמי. הם אינם דבר מה שנלקח פנימה או מגורש החוצה, כי במצב הקיום הראשוני אין פנים וחוץ. האדם והאובייקטים סביבו הם חלק משדה אחד הנחווה באופן דחוס וטעון. התינוק רואה את האם כחלק ממנו, לאחר מכן מתקיימת תקשורת מאגית ביניהם ורק לבסוף הופכת האם לאובייקטיבית. ההבחנה בין העצמי לאובייקט היא תוצר של תהליך משני.
רק לאחר תהליך זה הוא משייך אובייקטים מסוימים אליו ואובייקטים אחרים לסובבים אותו. לדוגמה, אם בוחנים מנקודת מבט זאת תכונות אופי, ניתן להניח שאדם נולד עם כל קשת התכונות, אך עם התפתחות העצמי, האדם משייך תכונה מסוימת לעצמו ואחרת לאחר.
איננו אלא התוצר הסופי של תהליך מורכב של הבחנה - מנקודת מבט אחרת, תהליך של הזרה עצמית - שתחילתו באחדות הראשונית של המצע הנפשי אם-תינוק
על פי לאוולד, כשם שאין פנים וחוץ, כך גם אין עצמי ואחר, מציאות ואשליה. לואוולד אינו מבטל את קיומה של מציאות בניגוד לאשליה, אך להשקפתו אבחנה זו היא רק דרך אחת לארגן את החוויה ולהבנות אותה. עם זאת, כדי שהחיים יהיו משמעותיים, חיוניים ויציבים, אין ליצור הפרדה מוחלטת בין האשליה למציאות. בנוסף, הוא טוען שהאשליה נדרשת כדי לחוות את המציאות.
חשיבה מסוג זה מוכרת בעבודה טיפולית של זוגות, משפחות או קבוצות. בבסיס כל אדם קיים מתח בין גישות הפוכות (מחויבות מול חופש, חיסכון מול חיפוש עונג, תוקפנות מול ריסון) ובמצבים שונים האדם מפריד בין החלקים שבתוכו ומפקיד צד אחד בידי האחר. באופן זה מתקיים לרוב בזוגיות צד מחויב יותר וצד שנוטה לברוח, חבר משפחה שנוטה לבזבז ולעומתו אחר שחוסך יתר על המידה. כל משתתף מייצב את העצמי שלו באמצעות החלת תבנית פשוטה על גבי הדחיסות הראשונית והעשירה שקיימת בו. זה הוא התהליך המשני שמגדיר חלקים מסוימים מתוך המורכבות הראשונית כ"שלי", וחלקים אחרים - כ"של האחר".
לקריאה נוספת

סטיבן מיטשל, התייחסותיות: מהיקשרות לאינטרסובייקטיביות, תולעת ספרים, 2009.
סטיבן מיטשל ומרגרט בלאק, פרויד ומעבר לו: תולדות החשיבה הפסיכואנליטית המודרנית, תולעת ספרים, 2006.
ענר גוברין, בין התנזרות לפיתוי, הוצאת דביר, 2004.
Jones, J.W. Hans Loewald: The psychoanalyst as mystic, The Psychoanalytic Review, 88, 793-809, 2001.
הערות שוליים

↑  Hans W. Loewald, M.D. (1906-1993), Psychoanalytic Electronic Publishing.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007327269805171  PLWABN: 9810550214405606  BnF: cb124098146 (data)  GND: 119064316  ISNI: 0000 0000 8085 5244  LCCN: n77005273  NLA: 35746367  NTA: 068397372  SELIBR: 250126  SNAC: w6v12v6q  SUDOC: 073729248  VIAF: 5732820   WorldCat (עם VIAF): 5732820
הראד מלנדסברג

| --- | --- |

 לידה:  1130
 פטירה:  25 ביולי 1195 (בגיל 65 בערך) Mont Sainte-Odile, צרפת 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 תפקיד:  נזירה ראשית (1167–1195) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
הראד מלנדסברג (בלטינית Herrada Landsbergensis;‏ 1130 – 25 ביולי 1195) הייתה נזירה מאלזס, אם מנזר הוהנבורג שבהר סנט אודיל (בהרי הווז'). נודעה כמחברת האנציקלופדיה המאויירת "גן התענוגות" (Hortus deliciarum).
תולדות חייה

נולדה בטירת לנדסברג שבחבל הריין התחתון באלזס, כבת למשפחת אצולה מקומית. כבר בגיל צעיר נכנסה כנזירה למנזר הוהנבורג. המנזר, שהיה תחת חסותו של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נהנה ממעמד בכיר ועוצמה רבה. הראד זכתה במסגרתו לחינוך הרחב והטוב ביותר שיכלה אשה לרכוש באותה עת. בשנת 1167 התמנתה לאם המנזר, לאחר שהייתה אחראית על החינוך במנזר. היא שרתה כאם מנזר 28 שנים, עד מותה.
גן התענוגות

בשנת 1159 יזמה הראד העלאה על הכתב של אוסף מרוכז ומאוייר של כל הידע התאולוגיה, מדעי, ספרותי, הגותי והיסטורי שהגיע לידיה, במטרה להפוך אותו לספר לימוד מוסר עבור חניכות מוסדות החינוך של המנזר. העבודה הושלמה, יחד עם צוות נזירות, לאחר כשלושים שנה, ב-1185. התמה המרכזית בספר היא התמודדות המידות הטובות מול יצר הרע, השטן והמידות הרעות. הספר כולל גם פואמות והמנונות שחיברה הראד.
היצירה המקורית, שכללה 648 עמודים, נכתבה כמעט כולה בלטינית, עם כ-1,200 משפטי הסבר בגרמנית ו-336 איורים.
למעלה מ-600 שנים נשמר כתב היד במנזר. בעת המהפכה הצרפתית הועבר כתב היד לספריית שטרסבורג. שם, בשנת 1818, תועד הספר והועתק חלק ניכר ממנו
ביזמת המו"ל יוהאן פרידריך קוטה (אנ'). בשנת 1870, הופצצה העיר שטרסבורג במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת, הספרייה בה נשמר כתב היד נשרפה וכתב היד המקורי אבד. העתק הספר הודפס וראה אור בין השנים 1879–1899.
הקונגרס האסלאמי העולמי

הקונגרס האסלאמי בירושלים: נציגים מבוסניה, אוגנדה, עדן, עבר הירדן, בגדאד, אלבניה והרצגובינה.
משתתפים בקונגרס האסלאמי בירושלים
הקונגרס האסלאמי העולמי (בערבית: المؤتمر الإسلامي العام) כונס בירושלים בדצמבר 1931, לבקשתם של חג' אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים, ומולאנה שווכת עלי, מנהיג ועדת הח'ליפות ההודית.
ההכנות

בקיץ 1922 ניסה אמין אל-חוסייני לכונן ארגון אסלאמי עולמי להגנת פלסטין הערבית והמקומות הקדושים לאסלאם שמצויים בה, אולם הוא נכשל. ב-1931 הוא ניסה שוב. ב-26 ביוני אותה שנה, מיד לאחר פרסום דו"ח ועדת הכותל, 18 מנהיגים ערבים, ובהם מוסא כאט'ם אל-חוסייני, אמין אל-חוסייני, חברי הוועד הפועל הערבי ואנשי דת מוסלמים, החליטו לשלוח מכתבים למלכים ולנסיכים המוסלמים ולמנהיגי המוסלמים בהודו, ולבקש את סיועם בהגנה על "אל-בוראק" (הכותל המערבי) ומסגד אל-אקצא. המועצה המוסלמית העליונה אשרה את ההצעה והסמיכה את נשיאה, אמין אל-חוסייני, לשלוח הזמנות לקונגרס עולמי שייערך בירושלים. שווכת עלי, שהיה שותף פעיל בארגון הקונגרס, קיבל ב-4 בספטמבר את הזכות להיות הראשון שיודיע בפומבי על עריכתו. את עיקר הנטל הכספי של עריכתו, לקחה על עצמה ועדת הח'ליפות ההודית, שעלי עמד בראשה.
על סדר יומה של הוועידה היה רעיון הקמת אוניברסיטה אסלאמית בירושלים, שתהיה בבחינת משקל נגד לאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשל השתתפותו של שווכת עלי בייסוד הוועידה, חשש פואד הראשון, מלך מצרים, שהקונגרס יביע את תמיכתו בהחייאת הח'ליפות העות'מאנית, בזמן שהוא עצמו טען לכתר הח'ליפות. מלבד זאת, העולמא של אוניברסיטת אל-אזהר היוקרתית בקהיר התנגדו לרעיון הקמת אוניברסיטה אסלאמית בירושלים, שתבטל את מעמדם הבלעדי בתחום. עקב כך, יצא אל-חוסייני למצרים כדי לשכנע את חצר המלוכה שרעיון החייאת הח'ליפות הוא המצאה יהודית.
בהזמנות לוועידה הוסיף אל-חוסייני לעצמו את התואר "מופתי המקומות הקדושים" ("מופתי אל-דיאר אל-קודסיה").
בחודשים אוקטובר-דצמבר, בזמן ההכנות לוועידה, ניהלה האופוזיציה מסע חריף נגד המופתי. היא הביעה את התנגדותה לדרך הפלגנית בה הוא ארגן את הוועידה ולניצולה על ידו לצרכים אישיים.
דיונים והחלטות

בוועידה השתתפו לבסוף 130 צירים מ-22 מדינות – כמעט כל העולם האסלאמי, למעט טורקיה. אל-חוסייני הצליח לשתף בה גם את שייח' ע'יטא, אחד מגדולי ההוגים של הזרם השיעי, ובכך להעביר מסר כי שני הפלגים הגדולים באסלאם מאוחדים בשאלת פלסטין. המשלחת הגדולה ביותר הייתה הפלסטינית, המארחת, שכללה כ-50 איש, כולם מקרב תומכי החוסיינים, ובכללם מייסדי מפלגת אל-איסתקלאל.
ב-7 בדצמבר 1931 נפתח כינוס הוועידה. בערב שלפניו הוזמנו כל האורחים למסגד אל-אקצא, ביקור שהוסרט על ידי חברה מצרית והונצח בראינוע המקומי. אל-חוסייני פתח את הקונגרס בנאום פוליטי ארוך, שהתמקד בסכנה המאיימת על המקומות הקדושים לאסלאם ועל פלסטין הערבית, מ"הקמת מולדת לאומית ציונית על האדמה הערבית המוסלמית הקדושה".
משתתפים בקונגרס האסלאמי בירושלים, 1931
משמאל: אמין אל-חוסייני ומוסא כאט'ם אל-חוסייני.
סדר היום שנקבע לוועידה:
מקומות קדושים וכותל בוראק
אוניברסיטת אל מסג'יד אל אקצה
מסילת הרכבת החיג'אזית
המשך ההוראה והתרבות המוסלמית
פרסומים
חוקת הקונגרס המוסלמי
החלטות
לאחר עשרה ימים של דיונים, התקבלו ב-17 בדצמבר שורת החלטות, ובהן: לכונן קונגרס אסלאמי כללי שיכונס פעם בשנתיים; להקים בירושלים אוניברסיטה איסלאמית, "אוניברסיטת אל-מסג'ד אל-אקצא", להכריז על קדושת "אל-בוראק" (הכותל) למוסלמים ועל נכונותם להגן עליו; להיאבק בפעילות המיסיונרית הנוצרית בקרב המוסלמים; להוקיע את הציונות ואת מכירות הקרקע ליהודים; לייסד חברה להצלת אדמות פלסטין מידי היהודים; להוקיע את האימפריאליזם בכל צורותיו ובכל מקום בו הוא קיים; ולדרוש את החזרת מסילת הברזל החג'אזית לרשות אסלאמית. הקונגרס בחר ועד פועל בן 25 חברים ואמין אל-חוסייני נבחר לנשיאו.
בין היתר, הצליח המופתי לבלום החלטות אנטי נוצריות שהעלו נציגי איראן ובכך מנע פיצול בין מוסלמים ונוצרים בתנועה הלאומית הפלסטינית. הקונגרס קרא למדינות מוסלמיות להימנע מסחר עם היישוב היהודי בארץ ישראל. הוא החליט כי "הציונות היא תוקפנות הפוגעת ברווחת המוסלמים, וכי היא במישרין או בעקיפין מנשלת מוסלמים משליטתם על אדמות מוסלמיות ומקומות קדושים מוסלמים".
תוצאות

האופוזיציה ארגנה ועידה נגדית, "ועידת האומה המוסלמית הפלסטינית" ("מואתמר אל-אומה אל-אסלאמיה אל-פלסטיניה"), בהשתתפות כאלף איש, שסירבה להכיר בוועידה של אל-חוסייני ובנשיאותו.
הקונגרס שלו נתפס באופן נרחב כניסיון שלו להעצים את יוקרתו לקראת הצעה לתפקיד הח'ליף. תפקיד זה נותר פנוי מאז שקונגרס פאן-אסלאמי במכה בשנת 1926 לא הצליח להסכים על מועמד מתאים להחליף את המלך חוסיין בן עלי מחג'אז. משפחת נשאשיבי, יריבתה של משפחת חוסייני, עזרה להבטיח את כישלונו של המופתי בהצעתו לח'ליפות.
החלטותיו המעשיות של הקונגרס לא הוגשמו, בשל הכישלון באיסוף כספים. לא הוקמה אוניברסיטה אסלאמית ובשנות ה-30 וה-40 לא נערך קונגרס אסלאמי כללי נוסף. אולם מבחינת אמין אל-חוסייני, הקונגרס היה הצלחה. מבחינה אישית, הוא עצמו נשא עתה תואר נוסף, "נשיא הקונגרס האסלאמי הכללי", שהעניק לו מעמד מרכזי בעולם המוסלמי ובמישור הבינלאומי. מבחינה לאומית, הוא הצליח להעמיד את הנושא הפלסטיני במרכז הדיונים ולקרב אליו את העולם המוסלמי. מנקודה זו ואילך, נהגו המוסלמים בהודו ובארצות אחרות לקבל בכינוסיהם הפוליטיים החלטות תמיכה במאבק הפלסטיני ולמסור אותן לממשלת בריטניה.
הערות שוליים

1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 25.
1 2 3  אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 282.
1 2 3 4  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939, עמ' 27–28.
1 2 3 4  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 32–34.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 78–79.
1 2 3  שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, עמ' 43.
חג' אמין אל-חוסייני ונציגי הקונגרס האסלאמי בפגישה עם האמיר עבדאללה בשונת נימרין, 12 בדצמבר 1931.
הצבא המלכותי האיטלקי

| --- | --- |
 מדינה:  ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 תקופת הפעילות:  4 במאי 1861 – 1946 (כ־84 שנים) 
 הגוף הבא:  צבא איטליה 
 מלחמות שהשתתף בהן
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת העולם הראשונה 
 
הדגל המלחמתי של ממלכת איטליה
הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Regio Esercito) היה צבא היבשה של ממלכת איטליה החל מאיחוד איטליה ב-1861 עד להקמתה של הרפובליקה האיטלקית ב-1946. עם ביטול המלוכה באיטליה שונה שמו של הצבא המלכותי ל"צבא איטליה" (Esercito Italiano).
היסטוריה > הקמה

הצבא המלכותי האיטלקי הוקם בעקבות ייסודה של ממלכת איטליה שהוקמה בעקבות איחוד איטליה לאחר פירוקה של מדינת האפיפיור. הצו שעל פיו החליף הצבא החדש את מקומם של הצבאות של ממלכת סרדיניה ושל ממלכת שתי הסיציליות נחתם על ידי הגנרל מנפרדו פאנטי (Manfredo Fanti) ב-4 במאי 1861.
משימתו הראשונה של הצבא הייתה המלחמה בשוד הדרכים בדרום איטליה שביצעו כוחות בלתי סדירים, כוחות גרילה וכנופיות פשע שלא קיבלו את מרותה של ממלכת שתי הסיציליות. המשימות הבאות היו מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית ב-1866 וכיבוש רומא ב-20 בספטמבר 1871.
ב-8 בפברואר 1885 כוח של פחות מאלף חיילים נחת במאסאווה שבאריתריאה כצעד ראשון ביצירתה של האימפריה האיטלקית. התקדמות האיטלקים נעצרה כאשר הובסו בקרב עדווה כנגד כוחות אתיופים. בשנה שלאחר מכן, כחלק מהשתתפותה של איטליה בתוכנית פיוס בינלאומית לאחר מרד שהתרחש כנגד השליטה הטורקית בקפריסין, כוח נוסף של הצבא נחת בהרקליון. ב-14 ביולי 1900, חיל משלוח נוסף השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין כצעד לשמירת שטחי האינטרסים של מדינות אירופה.
ב-3 באוקטובר 1911 פלשה איטליה ללוב כחלק מהמלחמה האיטלקית-עות'מאנית. המלחמה הסתיימה בחתימת הסכם שלום בלוזאן.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

ממלכת איטליה התחילה את מלחמת העולם הראשונה כשותפה מכורח הברית המשולשת לגרמניה ואוסטרו-הונגריה, במעמד של מדינה נייטרלית. אולם, לאחר משא ומתן חשאי שניהלה עם הצדדים חתמה איטליה על ברית לונדון והצטרפה למדינות ההסכמה כשנה לאחר פרוץ המלחמה, במאי 1915. לאחר מלחמה סטטית בחזית צפון איטליה, שהקיזה הן את דם החיילים האיטלקים והן את דמם של יריביהם האוסטרו-הונגרים, מוטטו לבסוף האיטלקים, בסיוע בריטי, צרפתי ואמריקאי את קווי ההגנה האוסטרים. הלחימה בחזית האיטלקית תמה ב-3 בנובמבר 1918 בהכנעת האימפריה האוסטרו-הונגרית. 700,000 איטלקים נהרגו במלחמה. אולם, למרות השתתפות האיטלקים ומחיר הדמים ששילמו, לא זכתה איטליה בהישגים טריטוריאליים משמעותיים בהסכם ורסאי, דבר שהוביל לחוסר יציבות בשנים שלאחר מכן ולעליית בניטו מוסוליני.
היסטוריה > בין מלחמות העולם

בתקופה שבין שתי מלחמות העולם השתתף הצבא המלכותי בכיבוש הסופי של לוב, במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, במלחמת האזרחים בספרד ובפלישה האיטלקית לאלבניה (ראו אלבניה תחת השלטון האיטלקי).
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

הצבא המלכותי האיטלקי היה אחד מצבאות היבשה הגדולים במלחמת העולם השנייה ופעילותו התייחדה בכך שהוא היה חלוץ השימוש בצנחנים עם זאת הצבא האיטלקי היה עם ציוד מיושן וכוח שריון חסר סיכוי אל מול השריון של בעלות הברית. רבות מהדיוויזיות של הצבא המלכותי תוגברו בגדודים של אנשי החולצות השחורות עקב מחסור בכוח אדם.
ב-1943 נכנעה איטליה ולאחר הסכם שביתת הנשק, פוצלה לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בצפון שבה הוקם הצבא הלאומי הרפובליקני (Esercito Nazionale Repubblicano) ולצבא של החלק הדרומי של איטליה שנלחם לצדן של בעלות הברית (Esercito Cobelligerante del Sud).
ב-1946, בעקבות משאל עם הפכה ממלכת איטליה לרפובליקה והצבא המלכותי האיטלקי הפך להיות צבא איטליה.
ראו גם

צבא איטליה
הצי המלכותי האיטלקי
חיל האוויר המלכותי האיטלקי
ממלכת איטליה
הערות שוליים

↑  Treaty of Peace Between Italy and Turkey The American Journal of International Law, Vol. 7, No. 1, Supplement: Official Documents (Jan., 1913), pp. 58–62
↑  "Treaty of Lausanne, October, 1912". Mount Holyoke College, Program in International Relations.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601890405171  NKC: ko2008438642 
פרשים איטלקים בטרנטו, 3 בנובמבר 1918
טנק פיאט M13/40 באל-עלמיין
הנסיך מקס, דוכס בבוואריה

הנסיך מקס, דוכס בבוואריה (שמו ותאריו המלאים בגרמנית:  Max-Emanuel Ludwig Maria Herzog in Bayern, נולד ב-21 בינואר 1937), הוא נסיך גרמני, ואמור לרשת את ראשות בית ויטלסבאך לאחר מות אחיו פרנץ, דוכס בוואריה. מאחר שפרנץ הוא גם הטוען לכתר הבריטי על פי סדר הירושה היעקוביטי, יירש מקס גם את הטענה לכתר.
ביוגרפיה

מקס נולד ב-21 בינואר 1937 במינכן, לאלברכט, דוכס בוואריה, בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ולמריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן, בתם של דיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אביו להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עברו בני המשפחה לאחוזתם בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה. לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד פרנץ במנזר הבדיקטיני של אטאל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ציריך.
בשנת 1965 אומץ מקס על ידי דודו לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה, על מנת לשמור על הענף של בית ויטלסבאך דוכסים בבוואריה, ולאחר מותו בשנת 1968 ירש מקס את אחוזותיו, והחל להשתמש בתואר "דוכס בבוואריה".
ב-10 בינואר 1967 התחתן מקס בקרוט עם אליזבת דגלאס, נכדתו של הגנרל השוודי ארצ'יבלד דגלאס, וב-24 בינואר נערך טקס חתונה דתי במינכן. לאחר חתונתם התגוררו בני הזוג בטגרנזי, ונולדו להם 5 בנות.
מכיוון שלאחיו פרנץ, דוכס בוואריה אין ילדים, צפוי מקס לרשת אותו לאחר מותו. לאחר מותו של מקס, מכיוון שאין לו בנים, אלא רק בנות יירש אותו בראשות בית ויטלסבאך דודנם לואיטפולד, נסיך בוואריה. עם זאת, את הטענה לכתר הבריטי תירש בתו של מקס, סופיה והבא בתור אחריה בסדר הירושה היעקוביטי הוא בנה הבכור יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין.
משפחתו

ב-10 בינואר 1967 התחתן מקס עם הנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל לודוויג דגלאס ואוטורה מריה האס-היי, ממנה נולדו לו 5 בנות:
סופיה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1967), התחתנה עם אלויס, עוצר ליכטנשטיין
מריה קרולינה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1969), התחתנה עם פיליפ, דוכס וירטמברג
הלנה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1972)
אליזבת, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1973), התחתנה עם דניאל טרברגר
מריה אנה, דוכסית בבוואריה (נולדה ב-1975), התחתנה עם קלאוס רונוב, ולאחריו התחתנה עם אנדראס פון מלצאן
הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1895 טורינו, ממלכת איטליה ממלכת איטליה 
 פטירה:  7 בספטמבר 1990 (בגיל 95) לוזאן, שווייץ שווייץ 
 שם מלא:  הנסיך פיליברטו לודוביקו מסימיליאנו אמנואלה מריה, דוכס ג'נובה
 מדינה:  ממלכת איטליה, שווייץ 
 מקום קבורה:  בזיליקת סופרגה 
 בת זוג:  הנסיכה לידיה פון ארנברג
 
הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Filiberto di Savoia-Genova‏; 10 במרץ 1895 – 7 בספטמבר 1990) היה דוכס ג'נובה הרביעי, וחבר בית סבויה.
ביוגרפיה

הנסיך פיליברטו נולד ב-10 במרץ 1895 בטורינו, והיה בנם השני של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד. ב-22 בספטמבר 1904 הוא קיבל את התואר דוכס פיסטויה.
לפיליברטו הייתה קריירה מצליחה בשורות הצבא המלכותי האיטלקי ואף הגיע לדרגת גנרל. פיליברטו תמך בבניטו מוסוליני, ואף התנדב לשרת במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, שם הוא פיקד על דיוויזיית החולצות השחורות ה-1, אשר הניפה את הדגל האיטלקי על עמבה ארדאם. כאשר הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה, הוא מונה למפקד הארמייה האיטלקית השביעית, אולם לא מילא תפקידים בכירים לאחר שאיטליה הצטרפה לבעלות הברית.
ב-30 באפריל 1928 התחתן פיליברטו בטורינו עם הנסיכה לידיה פון ארנברג, בתם של אנגלברט מריה, דוכס ארנברג והנסיכה הדוויג דה ליניי, אולם לא היו להם ילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נערך משאל עם באיטליה, שבו הצביעו האיטלקים בעד לבטל את המלוכה. עם מותו של אחיו, פרדיננדו בשנת 1963, ירש פיליברטו את תאריו.
הנסיך פיליברטו מת ב-7 בספטמבר 1990 בלוזאן, שווייץ, ואחיו הצעיר הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
הערות שוליים

↑  Mockler, Anthony (2003). Haile Selassie's War. Signal Books. pp. 55, 102. ISBN 1-902669-53-3.
↑  The Peerage
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1169613896  ICCU: RAVV092463  VIAF: 7828154076007511860000   WorldCat (עם VIAF): 7828154076007511860000
הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון

הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון (בצרפתית: Ferdinand d'Orléans, duc d'Alençon; 12 ביולי 1844 - 29 ביוני 1910), היה נסיך צרפתי מבית אורליאן.