stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תעשיית הרכב ביפן

רכב טויוטה קורולה מודל 1966. הדור הראשון של הרכב, שהפך להיות הנמכר ביותר בכל הזמנים
תעשיית הרכב ביפן היא אחת מתעשיות הרכב הגדולות בעולם. מאז שנות ה-60 נחשבת יפן לאחת משלוש יצרניות הרכב הגדולות בעולם. בשנים האחרונות, עם התפתחות התעשייה בסין, נאבקת יפן על המקום השלישי עם גרמניה. בשנת 2014 ייצרה תעשיית הרכב ביפן כ-9.77 מיליון רכבים, המהווים 10.8% מכלי הרכב שיוצרו בעולם באותה שנה. כיום, מספקת התעשייה עבודה ליותר מ-800,000 עובדים המועסקים ביצרניות הרכב עצמן ולכ-4.7 מיליון עובדים המועסקים בתחומים משלימים הקשורים לעולם הרכב. סה"כ העובדים בתעשייה מהווים כ-8.7% מכלל כוח העבודה ביפן.
יצרני הרכב הראשונים החלו לפעול ביפן בשלהי העשור השני של המאה העשרים. החברות תכננו וייצרו דגמים של משאיות (שוק הרכבים הפרטיים ביפן היה קטן מאוד באותה תקופה) וייצור מכוניות פרטיות עבור מותגים אירופאיים. כך, לדוגמה, ייצרה מיצובישי את המודל A המבוססת על פיאט טיפו. בשנות ה-70 הייתה התעשייה ביפן החלוצה בייצור כלי רכב באמצעות רובוטים.
יפן היא ביתם של מספר גדול של חברות המייצרות רכבים, אופנועים, טרקטורונים ומנועים. בין היצרנים היפניים הבולטים ניתן למנות את טויוטה, הונדה, דייהטסו, ניסאן, סוזוקי, מאזדה, מיצובישי, סובארו, קוואסקי, ימאהה ואיסוזו.
היסטוריה > שנים ראשונות

בשנת 1904 בנה טוראו ימאהה (Torao Yamaha) את הרכב הראשון שיוצר ביפן – אוטובוס המונע בקיטור. ב-1907 בנה קומנסוקו אוצ'יאמה (Komanosuke Uchiyama) את הטאקורי (Takuri), הרכב הראשון עם מנוע בנזין שיוצר כולו ביפן. ב-1910 קאניסו אוטמוביל (Kunisue Automobile Works) החלה בייצור דגם הקאניסו ושנה לאחר מכן החלה בייצור דגם הטוקיו. קוואשינשה מוטורקאר (Kwaishinsha Motorcar) החלה לפעול בשנת 1911 ושנה לאחר מכן הציגה את הדגם DAT. בשנת 1920 הוקמה חברת Jitsuyo Jidosha Seizo. בשנת 1926 התאחדה החברה עם קוואשינשה לחברה משותפת (החברה החדשה תהפוך בהמשך הדרך לניסאן מוטורס). בשנת 1936 החלה חברה לייצור טקסטיל בשם טויוטה לייצר מכוניות.
מכוניות שיוצרו ביפן לפני מלחמת העולם השנייה התבססו בעיקר על דגמים של יצרנים אירופאיים ואמריקאיים. מיצובישי מודל A, שנוצרה בשנת 1917 התבססה על ה פיאט A3-3 (הרכב נחשב לרכב הראשון שיוצר בייצור המוני ביפן עם 22 יחידות שיוצרו). בשנות ה-30' דגמי ניסאן התבססו על האוסטין 7 ודגם הטויוטה AA על הקרייזלר איירפלו (Airflow). Ohta בנתה דגמים על בסיס דגמי הפורד, צ'יודה (Chiyoda) התבססה על פונטיאק וסומידה (Sumida) על לה-סייל, מבית ג'נרל מוטורס.
חברת פורד-יפן נוסדה בשנת 1925 והמפעל נבנה בעיר יוקוהמה. ג'נרל מוטורס הקימה מפעל באוסקה בשנת 1927 וגם קרייזלר הקימה ביפן מפעל שייצר את דגמיה. בין השנים 1925-1936, שלוש החברות האמריקאיות ייצרו 208,967 רכבים ביפן, לעומת 12,127 מכוניות בלבד שיוצרו על ידי יצרנים מקומיים. בשנת 1936 העביר הממשל היפני חוק שמטרתו לחזק את התעשייה המקומית ולצמצם את התחרות מצד החברות הזרות. באופן אירוני, ההחלטה גרמה לפורד לעצור את תהליך הבנייה של המפעל החדש שתכננה פורד להקים ביוקוהמה. מפעל שאמור היה לשרת את החברה לייצור מכוניות שישווקו בכל אסיה ויהפכו את יפן ליצואנית גדולה. בשנת 1939 הוכרחו החברות הזרות לצאת מיפן. בסוף שנות ה-30' עברה תעשיית ייצור הרכבים הפרטיים הסבה לייצור משאיות וזאת בעקבות צרכים צבאיים שנוצרו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
בעשור הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה ייצור הרכבים ביפן היה מוגבל מאוד. עד שנת 1966 מרבית הייצור התמקד בייצור משאיות. גם עיצוב המכוניות המשיך להתבסס על חיקוי של דגמים אירופאים ואמריקאים. בשנות ה-50 גם ייצוא הרכבים היה מוגבל מאוד – רק 3.1% מסך הרכבים שיוצרו במהלך העשור יוצאו מחוץ למדינה.
שנות ה-60 – צמיחת הקטגוריה המשפחתית

בתחילת שנות ה-60 התפתחה קטגוריה חדשה של רכבים שזכתה לכינוי "רכבי קיי" (Kei cars) – רכבים קטנים למגוון שימושים: רכבי נוסעים, מיקרוואנים וטנדרים. קטנועים ואופנועים נשארו דומיננטיים עם מכירות של 1.47 מיליון יחידות בשנת 1960 לעומת 36,000 רכבי קיי. כלי הרכב הונעו באמצעות מנועים קטנים (פחות מ-360 סמ"ק) על מנת להימנע מתשלום מס ולהוזיל את מחיר הרכב. קטגוריה זאת אפשרה לאדם הממוצע ביפן לרכוש רכב, דבר שהגדיל את המכירות בצורה דרמטית ונתן דחיפה לתעשייה. הדגם הראשון, שמסמן את תחילתה של התקופה, היה הסובארו 360 שהוצג לראשונה ב-1958. דגמים נוספים שנמכרו היטב היו סוזוקי פרונטה (Fronte), מיצובישי מיניקה (Minica), מאזדה קרול (Carol), והונדה N360.
רכבי הקיי היו מאוד מינימליים וקטנים עבור שימוש משפחתי. הקטגוריה הפופולרית בשנות ה-60 ביפן הייתה של רכבים חסכוניים בעלי מנועים של 700-800 סמ"ק. רכבים בולטים בקטגוריה היו טויוטה פאבליקה, מיצובישי קולט ומאזדה פאמיליה. לקראת סוף העשור הוחלפו רכבים אלו ברכבים בעלי מנועי ליטר. ניסאן הובילה את התהליך עם הצגת דגם הסאני בשנת 1966. חברת טויוטה הגיבה למהלך על ידי הגדלת נפח המנוע בדגם הקורולה ל-1.1 ליטר, דבר שהודגש רבות בפרסום הרכב.
קטגוריית הרכבים המשפחתיים הלכה ותפסה נפח הולך וגדל מכלל הייצור. על פי תקנות המס שנקבעו בשנת 1950 בעלי רכבים ביפן נאלצו לשלם מס שנתי, שנקבע בהתאם למידות הרכב וגודל המנוע שלו. גובה המס היה שיקול מרכזי בהחלטה של הצרכנים על רכישת הרכב, דבר שהשפיע על האופן בו תכננו החברות את הרכבים.
שנות ה-70 – צמיחה וייצוא

ייצוא רכבים פרטיים רשם עלייה של 200% במהלך שנות השישים, בהשוואה לעשור שקדם לו והם היוו כ-17% מסך ייצור הרכבים ביפן. משבר הנפט שפרץ בשנת 1973 ושערי חליפין שבין הין היפני ובין הדולר האמריקני, הפאונד הבריטי והמארק הגרמני הובילו לכך שייצוא רכבי הנוסעים גדל מ-100 אלף יחידות בשנת 1965 עד ל-1,827,000 יחידות בשנת 1975. ייצור הרכב המשיך לצמוח ביפן כאשר חברות דוגמת הונדה ומיצובישי החלו למכור את רכביהם בארצות הברית בתחילת שנות ה-70'.
רכבים יפניים צברו פופולריות גם בקרב רוכשים בריטיים בתחילת שנות ה-70' עם ההצלחה הגדולה של רכבי ניסאן שנמכרו תחת המותג דאטסון (Datsun). הרכבים צברו מוניטין בשל אמינותם ועלות אחזקה נמוכה.
שנות ה-90 – שוק היוקרה

בשנת 1986 השיקה הונדה את המותג אקורה בארצות הברית. בשנת 1989 השיקה חברת טויוטה את המותג לקסוס . באותה שנה עשתה ניסאן מהלך דומה כשהשיקה את אינפיניטי. מהלכים אלו ביקשו לשנות את תדמיתן של מכוניות יפניות, כמכוניות משפחתיות זולות ולאפשר להן להתחרות גם בשוק רכבי היוקרה האמריקאי שנשלט באותו זמן בעיקר בידי מרצדס, ב.מ.וו ואאודי הגרמניות.
במהלך שנות ה-90 חל גידול מתמיד בקצב המכירות של היצרנים השונים. בשנת 1999 הפכה לקסוס לרכב היוקרה הנמכר ביותר בארצות הברית (תואר בו החזיקה במשך 11 שנים ברציפות) וגם ציינה את מכירת הרכב המיליון. באותה שנה נמכרו בארצות הברית למעלה מ-400 אלף רכבי יוקרה מתוצרת יפן.
שנות ה-2000 – הובלה עולמית

בתחילת שנות ה-2000 הייתה יפן היצרנית השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, אך הפער הלך והצטמצם עד שבשנת 2006 הפכה לראשונה ליצרנית הרכב הגדולה בעולם. בשנת 2008 הפכה טויוטה להיות החברה היצרנית הגדולה בעולם לאחר שהדיחה את ג'נרל מוטורס האמריקאית.
השליטה היפנית נמשכה רק 3 שנים ובשנת 2009 איבדה את ההובלה לטובת תעשיית הרכב המתפתחת של סין. רעידת האדמה והצונאמי שפגעו במדינה במרץ 2011 פגעו קשות בתעשיית הרכב המקומית ובסיום אותה שנה איבדה יפן את המקום השני לטובת ארצות הברית. התעשייה אמנם התאוששה בקצב מהיר יחסית, אך כיום היא עדיין השלישית בגודלה בעולם.
הערות שוליים

↑  נתוני ייצור בשנת 2014 בחלוקה לפי מדינה
↑  תעשיית הרכב ביפן - דוח מצ"ב 2015 באתר איגוד יצרני הרכב היפניים (אנגלית)
↑  Japan's Auto Industry - The Pioneers (1901-1935) Japan Automobile Manufacturers Association (JAMA)
↑  The New Illustrated Encyclopedia of Automobiles by David Burgess Wise; Wellfleet Press; Secaucus, New Jersey 1992
↑  Automobiles of the World by Joseph H. Wherry; Chilton Book Company; Philadelphia, Pennsylvania 1968
↑  Japan's Auto Industry - Towards Industrialization (1935-1945) Japan Automobile Manufacturers Association (JAMA) JAMA Archive
↑  Cars of the Thirties and Forties by Michael Sedgwick; Crescent Books
↑  Evelyn Iritani, Remade in Japan, Los Angeles Times June 6, 1996
↑  Torrey Volta, New Japanese Cars Follow U.S., English Styling, Popular Science 161 (5): 136–137.
↑  Establishing a Mass Production System About JAMA: Japan's Auto Industry. Japan Automobile Manufacturers Association
↑  Ikeda, Eizo; Sonobe, Hiroshi (June 1974). "Road Test: Datsun 100A". Motor Magazine International.
↑  נתוני ייצור עולמיים לשנת 2006. הנתונים מסודרים בסדר אלפא-ביתי ע"פ שמות המדינות. לצפייה בנתונים על פי מספר רכבים שיוצרו יש ללחוץ על העמודה "Total"
↑  יעל גרונטמן ושרון ביידר, ‏היסטוריה בענף הרכב: לראשונה מזה 77 שנה, GM איבדה את תואר יצרנית הרכב הגדולה בעולם לטויוטה, באתר גלובס, 21 בינואר 2009
↑  נתוני ייצור עולמיים לשנת 2009. הנתונים מסודרים בסדר אלפא-ביתי ע"פ שמות המדינות. לצפייה בנתונים על פי מספר רכבים שיוצרו יש ללחוץ על העמודה "Total"
↑  אחרי הצונאמי: זעזוע בתעשיית הרכב היפנית, באתר ynet, 14 במרץ 2011
↑  נתוני ייצור עולמיים לשנת 2011. הנתונים מסודרים בסדר אלפא-ביתי ע"פ שמות המדינות. לצפייה בנתונים על פי מספר רכבים שיוצרו יש ללחוץ על העמודה "Total"
↑  ניר בן טובים, ניר בן-טובים‏, שנה אחרי הצונאמי: התאוששות מרשימה, באתר וואלה, 12 במרץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533075905171  LCCN: sh2007101736 
טויוטה AA מודל 1936. הרכב הראשון שיוצר על ידי טויוטה
סובארו 360 מודל 1958. רכב הקיי המסמל את צמיחתה של הקטגוריה
ניסאן Z240. נמכר בבריטניה תחת המותג דאטסון
לקסוס LS400. הדגם הראשון של מותג היוקרה מבית טויוטה, שסייע לשנות את התפיסות ביחס למכוניות יפניות
סינופ

| --- | --- |

פוטומונטז' של סינופ
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  הים השחור
 נפה:  סינופ
 ראש העיר:  בארש אייהאן (מפלגת העם הרפובליקאית)
 שפה רשמית:  טורקית 
 שטח:  441.9 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  69,844 (2023)
  ‑ צפיפות:  158.1 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  42°01′30″N 35°08′50″E﻿ / ﻿42.025°N 35.147222°E﻿ / 42.025; 35.147222
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.sinop.bel.tr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורסינופ(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורסינופ(למפת נפת סינופ רגילה) סינופ(למפת נפת סינופ מוגדלת) סינופ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סינופ (בטורקית: Sinop; ביוונית: Σινώπη - סינופי) היא העיר הצפונית ביותר בטורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים השחור. העיר שוכנת על החוף הדרומי של הים השחור ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 69,844 תושבים.
היסטוריה

סינופ שימשה כעיר נמל כבר בתקופת החתים, אז נקראה סינווה (Sinuwa). במאה ה-7 לפנה"ס הוקמה סינופ מחדש על ידי יוונים ממילטוס בשם סינופה (Sinope). בתקופה זו שגשגה העיר, ששימשה כנמל אליו הובאו הסחורות מעמק הפרת, ואף הקימה מושבות משל עצמה. בשנת 412 לפנה"ס נולד בעיר הפילוסוף דיוגנס.
במאה ה-4 לפנה"ס השתלטו עליה הפרסים, ובשנת 183 לפנה"ס כבש אותה פרנקס הראשון, מלך פונטוס, שגם הפך אותה לבירת הממלכה. בשנת 70 לפנה"ס שוב נכבשה העיר, הפעם על ידי הרומאים. בשנת 47 לפנה"ס הקים בה יוליוס קיסר את המושבה יוליה פליקס. בהמשך הייתה סינופ חלק מהאימפריה הביזנטית. עם נפילת האימפריה, הייתה לתקופה קצרה חלק מהאימפריה של טרפזונטס (1214-1204), עד שנפלה בידי הסלג'וקים.
ב-1301 הפכה סינופ למדינה עצמאית, עד שנכבשה בידי האימפריה העות'מאנית, ב-1458. העות'מאנים העדיפו לפתח את סמסון כעיר נמל, והעיר החלה לדעוך.
ב-30 בנובמבר 1853, תקף הצי הרוסי את ספינות הצבא העות'מאני שעגנו בנמל סינופ, והטביע את כולן, במה שנודע כקרב סינופ. ההתקפה הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים.
בשנת 1877 בתוך המצודה של העיר נבנה כלא שמור במיוחד. הוא היה בניצול עד לשנת 1997. בתקופה זו בכלא זה נכלאו פוליטיקאים ואנשי רוח רבים. רפיק הליט קראיי תיאר ביצירותיו את חיי הכלא.
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555458705171  GND: 4118672-2  LCCN: n85166456  SUDOC: 066839181  VIAF: 158342544   WorldCat (עם VIAF): 158342544 
קרב סינופ, 1853, ציור של איבן איבנובסקי
המשמר האזרחי

ערך זה עוסק בארגון משטרתי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סמל אק"מ - אגף קהילה ומשמר אזרחי
תג כתף שהיה נענד על ידי סגל משמר האזרחי ומתנדבים על מדים ועיטור ההתנדבות המוצגים בבית מורשת משטרת ישראל
המשמר האזרחי הוא מחלקה (בראשות נצ"מ) בתוך אגף השיטור של משטרת ישראל המרכז את כלל פעילות ההתנדבות המבוצעת על ידי אזרחים במשטרה. המחלקה הוקמה בשנות השבעים כגלגול מודרני של יחידות המשמר האזרחי שפעלו בשנותיה הראשונה של המדינה. המשמר האזרחי הוא דגם ישראלי שהבשיל במציאות הביטחונית והחברתית המיוחדת בארץ והקמתו מהווה פרק יוצא דופן בהיסטוריה של הארגונים ההתנדבותיים במדינת ישראל.
הקמת המשמר האזרחי

ראשית המשמר האזרחי בהתארגנות אזרחים בצפון הארץ שביקשו להגן על שכונותיהם בעקבות שורה של פיגועים חבלניים שאירעו לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים. טראומת המלחמה, המחאה הציבורית, רעידת האדמה הפוליטית והפגועים הקשים (הטבח במעלות ב-15 במאי 1974) היוו את הבסיס להקמת המשמר האזרחי כשמאות אזרחים דרשו מהמשטרה להעניק להם כלים, סמכות ומסגרת שתסייע למערכת הביטחון בשמירה על ביטחון הפנים.
בחודש אפריל 1974 התקבלה החלטת ממשלה 411 שעסקה בהעברת האחריות על ביטחון הפנים למשטרת ישראל, וב-10 ביולי 1974 התקבלה החלטת ממשלה על הקמת המשמר האזרחי כארגון לאומי התנדבותי. החלטת הממשלה קבעה כי המשמר האזרחי יפעל ליד משטרת ישראל ולא בתוכה. הוטל עליו לארגן אזרחים להתגוננות מפני התארגנות חבלנית ברחבי המדינה וזאת באמצעות קיום שגרת שמירה וארגון תשתית ביטחונית הכוללת: מפקדה, כיתות כוננות, סיורים חמושים, ממונעים ורגליים ושגרת אימונים, הדרכה ופיקוח. בכל רמת פיקוד של המשטרה (מטה ארצי, מחוז ומרחב) נקבעה מקבילה במשמר האזרחי (ראש המשמר האזרחי, מפקד מחוז משמר האזרחי ומפקד מרחב משמר האזרחי). ברמת התחנה נקבע מפקד התחנה בעיר ובערים הגדולות מונו מפקדי רבעים. יחידת ההתנדבות הבסיסית מוקמה במבני ציבור שהרשויות המקומיות הקצו לשם כך ואלו גם סייעו בגיוס, תקצוב, טקסים ועוד.
יעדי המשמר האזרחי בהקמתו

קיום תשתית ביטחונית רחבה לשם מניעת פיגועים.
חיזוק כוח העמידה של הציבור באמצעות מתן כלים ויכולת לאזרחים להתגונן בשעת הצורך.
קיום מאגר כוח אדם מתנדב לשעת הצורך.
הגברת הביטחון העצמי של התושבים והגדלת המודעות והעירנות לנושא הביטחון.
שטח העיר אורגן בשלוש רמות: עיר, רובע ושכונה. הנשק שהועמד לרשות המתנדבים היה M1 קרבין והרכבים ששימשו את המתנדבים היו משטרתיים.
בתום שנת פעילותו הראשונה השתלב הארגון היטב במערך ביטחון הפנים כאשר הוקמו כשלוש מאות בסיסי הפעלה בשכונות בפריסה ארצית, הוקם מערך כוננות ארצי, חולקו מאות כלי נשק לאזרחים (בעיקר לאלו שביתם ממוקם בקצה השכונות), הוקמה מערכת מקיפה של ביטחון שוטף שכללה שמירה בשכונות, הקמת מחסומים, ביקורת באוטובוסים ובמוסדות.
בשלבי ההתארגנות הראשונית, נעזר המשמר האזרחי בצה"ל, הג"א ומג"ב וניתנה לו הקצאה מסודרת מארגונים אלו של ימי מילואים וכוח אדם.
בשנת 1977 החל תהליך הבחנה בין מתנדב פעיל למתנדב שאינו פעיל. בדיקה זו הביאה לנהלים שהסדירו את הקריטריונים להתנדבות פעילה על פי מספר שעות התנדבות בחודש וגריעת מתנדבים ממצבת כוח האדם. עד שנת 1979 מנה הגרעין הקבוע של המתנדבים מאז 1974 כ-30,000 מתנדבים.
שינויים ארגוניים במהלך שנות השמונים

בתחילת שנות השמונים חל שינוי בתפיסת המבנה, ארגונו וייעודו של המשמר האזרחי, ויחד עם תפקידי המשמר האזרחי בביטחון פנים נוספו לו גם משימות שיטור בתחומי התנועה ולחימה בפשע. לכן, הוקמו יחידות מיוחדות בעיקר עקב רצונם של מתנדבים רבים לסייע בתחומי הפעילות השונים: בילוש, נוער, סיור ותנועה.
תהליך זה ממשיך ומתפתח וכיום פועלות בהצלחה רבה יחידות רבות, חלקן במדים בתחומים שונים: סיור, תנועה, צלפים, שיטור ימי, חילוץ נעדרים, צוללים, מתורגמנים, יומנאים, זיהוי קורבנות אסון, בילוש, תיירות, עבריינות נוער, איכות סביבה, תחבורה ציבורית וטרקטורונים.
שינויים ארגוניים במהלך שנות השמונים > השלבים בתהליך הקמת היחידות המיוחדות במשמר האזרחי

הקמת יחידת הקלעים ולאחר מכן הצלפים והפעלתם החל מ-1974.
הקמת יחידת שיתוף פעולה לתחומים הקשורים המניעה ולחימה בעבריינות החל מ-1975.
הקמת יחידת תנועה בשנים 1979–1982.
מיסוד הקמת יחידות תנועה ויחידות למניעת עבריינות והעמדת מדים לרשות המתנדבים מתחילת 1983.
מיסוד הקמת יחידות במדים ליחידות הסיור ותחומים כלל-משטרתיים החל מאמצע 1983.
שינויים ארגוניים במהלך שנות השמונים > הקמת יחידות מיוחדות נוספות

יחידה למניעת עבריינות (ימע"ר).
יחידה למניעת עבריינות נוער (ימע"נ).
יחידה תנועה מתנדבים (ית"מ), הפועלת על מדי משטרה.
יחידת מתנדבים במדים (מתמי"ד) – שקיבלה הכשרה משטרתית לעסוק במגוון נושאים משטרתיים.
מתמי"ד מג"ב - יחידות מתנדבים הפועלים עצמאית ובהנחיית מג"ב במגזר הכפרי, הפעילות מתבצעת עם מדי מג"ב ובכלי רכב של מג"ב. היחידה הוקמה ב-1989.
יחידות העוסקות בסיוע קהילתי – סיוע לאוכלוסיות חלשות וקשישים, קליטת עליה ועוד.
יחידת אופניים.
יחידה לפינוי צירי תנועה (יחפ"צ) - יחידה מבצעית מקצועית הפועלת בתוך אגף התנועה (את"ן) ותפקידה פתיחה ושמירה של צירי תנועה מפני חסימות או הפרעות.
יחידת מתנדבים על רולרבליידס (מער"ב) - שפועלת בשיתוף עם יחידות הסיור.
יחידות נוספות כפרשים, חילוץ ותיירות.
יחידת משל"ט (מרכז שליטה) בתפקיד מוקדן במוקד 100.
המשמר האזרחי עובר תהליך של התמקצעות בתחום הפעלת המתנדבים תוך בניית מערך הדרכה, קורסים, השתלמויות, הכשרות מפקדים וגיבוש תורה מקצועית. במקביל לתהליך זה מתחילה כניסה של מתנדבים לתחומי הפעילות המשטרתית שהוזכרו להלן (היחידות המיוחדות). בתקופה זו מתחיל תהליך שילוב מלא של המשמר האזרחי במשטרה, תהליך שייקח כשש שנים.
בעקבות הקמת יחידות אלו חלה בתקופה זו הבחנה בין משמר אזרחי "קלאסי" העוסק בסיורי בט"ש "קלאסיים" לבין היחידות המיוחדות.
ועדת קופל

ב-15 בנובמבר 1982 מינה שר הפנים ד"ר יוסף בורג ועדה בראשות פנחס קופל כדי להגדיר ולבדוק מחדש את מטרות משמר האזרחי. הוועדה המליצה להרחיב את ההגדרה שבפקודת המשטרה לפיה פועל המשמר האזרחי ולהוסיף ליעד המקורי לחימה בפח"ע וסיוע למשטרה בתפקידיה הייעודיים במישורי המניעה והקהילה. עבודת הוועדה לא הביאה לשינוי ארגוני להוציא את עניין צירוף היחידה לקשרי קהילה-משטרה (ילק"מ) למטה המשמר האזרחי ב-1983, תוך הכרה שיחידה אמורה לפעול כלפי כלל משטרת ישראל, והמשמר האזרחי קיבל אחריות מקצועית ומשימתית בנושאים אלו.
ההשפעה העיקרית של ועדת קופל הייתה בתחום הרחבת יעדי המשמר האזרחי ומתן לגיטימציה לפעילות בתחומי המניעה והסיוע למשטרה. נקבע כי ייעוד משמר האזרחי יהיה: "סיוע למשטרה בשמירת הביטחון השוטף ובביצוע תפקידיה הייעודיים הנוספים באמצעות מתנדבים". בשנת 1983 הוחלט להרחיב את מעורבות משמר האזרחי בפעולות למען הקהילה ולסייע למשטרת ישראל בתחומים שונים, לכן, הכפיפו את היחידה לקשרי משטרה- קהילה למשמר האזרחי, קידמו את היחידות המיוחדות וכל אלה במטרה לשלב באופן מלא את המשמר האזרחי במשטרה.
שילוב המשמר האזרחי במשטרת ישראל

ב-1985 הוצגה תוכנית העבודה של המשטרה לשנים 1986–1990 (רשת ב') והציגה התייעלות פנימית שביטויה המעשי היה איחוד מטות מג"ב והמשמר האזרחי לתוך המשטרה ה"כחולה". תהליך האיחוד הביא לביטול המפקדות העצמאיות של המשמר האזרחי ולשילובן בתוך מערך הכוחות הטריטוריאלי של המשטרה. תהליך זה הושלם ב-1 בפברואר 1986. לפעולה לא היו השלכות ישירות על המתנדבים.
שנת 1987 סיכמה למעשה את שילוב המשמר האזרחי בתוך שורות משטרת ישראל, והארגון חגג שלוש עשרה שנים להקמתו. במרכז האירועים עמדה החלטת הממשלה להעניק למתנדבים הפעילים לאורך כל התקופה אות הערכה ממלכתית. שבעת אלפים וחמש מאות מתנדבים היו זכאים לאות זה, והטקס המרכזי נערך במשכן הכנסת בחסות יושב ראש הכנסת. בשנה זו אף הושלם שילוב יחידות המשמר האזרחי המערך המשטרתי הטריטוריאלי ובמקביל, הושלמה במטה הארצי הקמת האגף ובמסגרתו מחלקת המתנדבים.
תקנות המשמר האזרחי שתוקנו ב-1989 קבעו כי "המשטרה רשאית להסתייע במשמר האזרחי... לשמירת ביטחון הנפש והרכוש". התקנות פירטו תחומים רבים בהם רשאית המשטרה להסתייע במשמר האזרחי: "סיור, תנועה, בילוש, שיטור ימי, תיירות, חילוץ נפגעים, פרשים, סיוע למערך החבלה וצלפים". עם תיקון התקנות הפך המשמר האזרחי לחלק בלתי נפרד מהמשטרה ותחומי פעילותו הוגדרו בחוק, כולל הכשרות, כתנאי להפעלה מקצועית של המתנדב.
המשמר האזרחי, כמשקף את הפסיפס העדתי, האתני והתרבותי בישראל, קולט לשורותיו מתנדבים מהמגזר החרדי, מפעיל את זק"א, פועל באזור יהודה ושומרון, מגייס מתנדבים בני מיעוטים החל משנת 1992 (ליחידות המיוחדות גייסו בדואים, צ'רקסים ודרוזים ששירתו בצה"ל, והחל מ-1995 החלו להקים בסיסי משמר אזרחי ביישובים ערבים).
הקמת אגף קהילה ומשמר אזרחי

ב-1 בינואר 1999 הוקם במטה הארצי אגף קהילה ומשמר אזרחי (אק"מ). אגף זה איחד את היחידה לשיטור קהילתי עם המשמר האזרחי. עם הקמת אק"מ, מנה האגף כ-50,000 מתנדבים, מהם כ-14,000 ביחידות המיוחדות. אק"מ פיתח פרויקטים קהילתיים ייחודיים, שם דגש על פיתוח שירותי משטרה וגיוס מתנדבים במגזר הערבי, והושקע מאמץ בפיתוח תורה כתובה בנושא שירות, ובהכשרות.
משנת 2000 מוביל אק"מ מהלך להפיכת מרכזי השיטור הקהילתי ובסיסי הפעלת מתנדבים לישות אחת חזקה המספקת שירותי משטרה לקהילה על ידי שוטרים בשכר המפעילים את המקום יחד עם מתנדבי המשמר האזרחי.
מתנדבי המשמר האזרחי מהווים גשר טבעי בין המשטרה לקהילה. ראשי הערים והרשויות המקומיות מסייעים למשמר האזרחי בתקציבי הסברה וארגון מקומיים ורואים בארגון זה מכשיר חשוב להשגת ערכים חינוכיים-תרבותיים במסגרת העירונית. הקשר ההדוק עם הרשויות המקומיות מקנה הרגשת שייכות לקהילה וקשר עם מוסדותיה. חברי המשמר האזרחי הם אזרחים ושוטרים מתנדבים כאחד ובעצם התנדבותם ממחישים את היות המשטרה חלק בלתי נפרד מהקהילה.
שינויים ארגוניים פנים משטרתיים ואיחוד אגפים אג"מ-אק"מ

במאי 2011 במהלך סבב המינויים לאחר כניסת רנ"צ יוחנן דנינו לתפקידו כמפכ"ל המשטרה הורה לסגור את אגף קהילה ומשמר אזרחי ולהטמיעו בתוך אגף המבצעים ולהקים מחלקת מתנדבים לטיפול בכל נושא מתנדבי המשא"ז. כתוצאה מהמהלך כל שוטרי וקציני האק"מ הוכפפו לאג"מ ובמרחבים ובמחוזות ושונה תפקידם מ"קציני אק"מ" ל"קציני מתנדבים" כאשר בראש שרשרת הפיקוד מונה ראש מחלקה בדרגת ניצב משנה. ראש אגף המבצעים שכיהן בתהליך האחוד היה ניצב ניסים מור.
משמעותה של סגירת האגף והורדת העומד בראש המשמר האזרחי, מדרגת ניצב לדרגת ניצב-משנה, היא הפחתה משמעותית של מעמדו של המשא"ז במסגרת המשטרה, ומסר לפיו משטרת ישראל מעוניינת פחות להסתמך על מערך המתנדבים העומד לרשותה ולהסתמך בעיקר כוחה על השוטרים הסדירים, המקצועיים, המשרתים בה באופן מלא, ועל כמות מתנדבים קטנה יותר, המורכבת ממתנדבים איכותיים יותר.
מאז המהלך פחת מספר המתנדבים, שהגיע בשיאו ל-130,000, לפחות מ-30,000.
במהלך כהונתו של מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך הוחמרו נוהלי הגיוס של מתנדבים חדשים, וכיום הם כוללים אבחון תעסוקתי וסיווג ביטחוני קפדניים ביותר מאשר בעבר, מה שגרם לירידה במספר המתגייסים החדשים להתנדבות, כתוצאה מהעלאת הרף הנדרש לגיוס להתנדבות.
מפקדי המשמר האזרחי

| שם | תקופת כהונה כמפקד המשא"ז | הערות |
| --- | --- | --- |
| ניצב מולה כהן | 15 באוגוסט 1974 – 14 באוקטובר 1979 | מקים המשא"ז ומפקדו הראשון |
| ניצב שאול גבעולי | 15 באוקטובר 1979 – 1 ביולי 1985 | ראש משא"ז |
| ניצב ברוך לוי | 2 ביולי 1985 – 31 במרץ 1988 | ראש משא"ז |
| ניצב עוזי ברגר | 1 באפריל 1988 – 1 בפברואר 1990 | ראש משא"ז |
| ניצב זאב רם | 4 בפברואר 1990 – 27 במרץ 1991 | ראש משא"ז |
| ניצב שלמה גל | 28 במרץ 1991– 31 במרץ 1993 |  ראש משא"ז |
| ניצב יוסף זכריה | 1 באפריל 1993 – 30 בספטמבר 1996 | ראש משא"ז |
| ניצב חיים קליין | 1 באוקטובר 1996 – 30 ביוני 1998 | ראש משא"ז |
| ניצב יעקב רז | 1 ביולי 1998 – 2001 | ראש משא"ז - בתקופתו אוחד המשא"ז עם שיטור קהילתי והוקם אק"מ - אגף קהילה ומשמר אזרחי |
| ניצב אסתר דומיניסיני | 2001 – 1 ביולי 2003 | ראשת אק"מ |
| ניצב דוד קראוזה | 2003–2005 | ראש אק"מ |
| ניצב משה מזרחי | 2005 – יולי 2006 | ראש אק"מ |
| ניצב אהרון פרנקו | יולי 2006 – מאי 2007 | ראש אק"מ |
| ניצב עוזי רוזן | מאי 2007 – אפריל 2010 | ראש אק"מ |
| ניצב יורם הלוי | מאי 2010 – מאי 2011 | ראש אק"מ |
| נצ"מ מאיר ברפי | מאי 2011 – ספטמבר 2014 | רמ"ח מתנדבים |
| נצ"מ אמנון איצקוביץ' | ספטמבר 2014 – ינואר 2018 | רמ"ח מתנדבים |
| נצ"מ אמנון זיו | פברואר 2018 – דצמבר 2019 | רמ"ח מתנדבים |
| סנ"צ שירה ליברמן | ינואר 2020 – מאי 2020 | מ"מ רמ"ח |
| נצ"מ לרי סמרה | יוני 2020 – ספטמבר 2022 | רמ"ח מתנדבים |
| נצ"מ אבשלום אלמלח | ספטמבר 2022 – | רמ"ח מתנדבים הנוכחי |
מספר מתנדבים למשמר האזרחי

1975 – כ-110,000 מתנדבים.
1976 – כ-132,000 מתנדבים.
1977 – כ-108,000 מתנדבים.
1978 – כ-92,000 מתנדבים.
1979 – כ-30,000 מתנדבים בהתנדבות רצופה.
1980 – כ-87,000 מתנדבים.
1985 – כ-50,000 מתנדבים.
1987 – כ-50,000 מתנדבים. ב-13 שנות קיומו עברו דרך הארגון כ-350,000 מתנדבים.
1999 – כ-50,000 מתנדבים (מהם כ-14,000 במסגרת היחידות המיוחדות).
2001 – כ-70,000 מתנדבים.
2005 - כ-72,000 מתנדבים.
2006 - כ-66,500 מתנדבים.
2007 - כ-55,000 מתנדבים.
2008 - כ-49,500 מתנדבים.
2009 - כ-47,980 מתנדבים.
2010 - כ-41,000 מתנדבים.
2011 - כ-34,000 מתנדבים.
2012 - כ-35,274 מתנדבים.
2013 - כ-38,200 מתנדבים.
2014 - כ-36,805 מתנדבים.
2015 - כ-34,500 מתנדבים.
2016 - כ-33,000 מתנדבים.
2017 - כ-29,500 מתנדבים.
2018 - כ-26,650 מתנדבים.
2019 - כ-25,520 מתנדבים.