stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסס פרקינס
ביוגרפיה

פרקינס נולדה בעיר בוסטון שבמדינת מסצ'וסטס לסוזן ולפרדריק פרקינס, בעל עסק של כלי כתיבה. פרקינס למדה בבית ספר לבנות "פרי הול" שבמדינת אילינוי. ב-1902 סיימה לימודי תואר ראשון במכללת מאונט הוליוק, וב-1910 סיימה לימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה. באותה שנה זכתה פרקינס לראשונה בפרסום ארצי בעת ששימשה כראש איגוד הצרכנים של ניו יורק, ונאבקה בנחישות למען שיפור תנאיהם של העובדים. בשנה שלאחר מכן הייתה פרקינס עדה לאסון שרפה במפעל טריינגל שירטוייסט שאירע בעיר ניו יורק, וגבה את חייהם של 146 אנשים.
ב-1913 נישאה פרקינס לפאול קאדוול וילסון אך לא שינתה את שם משפחתה לשם משפחתו של בעלה, דבר שנחשב חריג באותה תקופה. בתקופה זו החזיקה פרקינס לסירוגין במספר תפקידים בממשל של ניו יורק. ב-1918 קיבלה פרקינס את הצעתו של אל סמית', מושל מדינת ניו יורק, להצטרף לוועדה התעשייתית של ניו יורק ובכך הפכה לאישה החברה הראשונה בהיסטוריה של הוועדה. ב-1926 עשתה פרקינס היסטוריה נוספת כאשר מונתה ליושבת ראש הוועדה.
ב-1929 מונתה פרקינס על ידי מושל ניו יורק החדש, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לתפקיד נציבת התעשייה במדינה. בתקופת השפל הגדול הצליחה פרקינס להביא לשיתוף פעולה בין הפלגים הפוליטיים השונים, דבר שזיכה אותה בהערכה רבה. פרקינס הצליחה להציב את ניו יורק בראש המדינות שהעבירו רפורמות משמעותיות בניסיון להילחם במיתון שפשט במדינה. היא הגדילה את ההשקעה במפעלים, הקטינה את מספר שעות העבודה לנשים, ותמכה בחוקים שהבטיחו שכר מינימום והבטחת הכנסה.
ב-1933, לאחר היבחרו לנשיא, מינה רוזוולט את פרקינס למזכירת העבודה הרביעית של ארצות הברית. פרקינס החזיקה בתפקיד זה 12 שנה, והייתה האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שמונתה לשמש כחברת קבינט. רוזוולט תמך באופן קבוע בתוכניותיה של פרקינס דבר שנחשב חריג באותה עת, שכן ממשלו נודע בפשרנותו הרבה. פרקינס מצידה הייתה אחראית לרבות מחקיקות הניו דיל, והיה לה תפקיד משמעותי במיוחד בהעברת חוק הביטוח הלאומי בשנת 1935.
ב-1939 ספגה פרקינס ביקורת מצדם של מקצת חברי הקונגרס בעקבות חוסר נכונותה לתמוך בגירושו של הארי ברידג'ס, אחד ממנהיג ארגון העובדים הבולטים באותה תקופה, אשר נחשד כקומוניסט. ברידג'ס זוכה בסופו של דבר מכל אשמה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1945 לאחר תום כהונתה כמזכירת העבודה, התבקשה פרקינס על ידי הנשיא החדש, הארי טרומן, לשמש כנציבת השירות הציבורי. פרקינס שימשה בתפקיד זה עד שנת 1952, אז היא התפטרה לאחר מות בעלה. בתקופה זו פרסמה פרקינס ספר זיכרונות מתקופת עבודתה תחת ממשלו של רוזוולט שנקרא בשם "הרוזוולט שהכרתי" (The Roosevelt I Knew) שהציג נקודת מבט אוהדת על הנשיא המנוח.
בשנותיה האחרונות עבדה פרקינס כמורה וכמרצה באוניברסיטת קורנל. היא נפטרה ב-14 במאי 1965 בגיל 83. לכבודה, קרוי על-שמה בניין מטה מחלקת העבודה של ארצות הברית הנמצא בוושינגטון די. סי..
המשכן לאמנויות הבמה (תל אביב)

| --- | --- |

הכניסה לבית האופרה, ברקע מגדל כנרית הצפוני
 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה, אולם תיאטרון
 על שם:  גולדה מאיר 
 כתובת:  שדרות שאול המלך 19
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1994
 תאריך פתיחה רשמי:  1994 
 אדריכל:  יעקב רכטר
 מידע טכני
 קיבולת:  בית האופרה 1,644 עם פיט קטן: 1,582  עם פיט גדול: 1,496  התיאטרון הקאמרי 2,067 אולם ע"ש יוסף מילוא: 918  קאמרי 2: 420  קאמרי 3: 260  קאמרי 4: 164  קאמרי 5: 200  אולם ע"ש סיירוס ומירטל קאצן: 105   סה"כ 3,711 
 קואורדינטות:  32°04′35″N 34°47′08″E﻿ / ﻿32.0764°N 34.7855°E﻿ / 32.0764; 34.7855
 http://www.israel-opera.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) המשכן לאמנויות הבמה(למפת תל אביב רגילה) המשכן לאמנויות הבמה(למפת גוש דן רגילה) המשכן לאמנויות הבמה(למפת גוש דן מוגדלת) המשכן לאמנויות הבמה  he המשכן לאמנויות הבמהhe המשכן לאמנויות הבמהמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מראה המשכן והשדרה
האכסדרה הפנימית של בית האופרה
פנים אולם בית האופרה
המשכן לאמנויות הבמה או מרכז גולדה על שם גולדה מאיר הוא מרכז תרבות ציבורי גדול בו שוכנים שני מוסדות תרבות ישראלים חשובים – האופרה הישראלית ותיאטרון הקאמרי. המשכן ממוקם בשדרות שאול המלך בתל אביב. מנהל הקמת הבניין היה אורי עופר. הוא נחנך ב-23 באוקטובר 1994 כחלק ממתחם התרבות השני של העיר, בנוסף למתחם הבימה. המשכן שוכן לצד ספריית בית אריאלה ומוזיאון תל אביב לאמנות ומסיים את רצף מבני הציבור של הרחוב. מנהל המשכן בשנתו הראשונה היה אורי עופר.
הערות שוליים

↑  מפרט טכני באתר של בית האופרה
↑  תיאור בית התיאטרון באתר של התיאטרון הקאמרי
תמונה פנורמית של המשכן לאמנויות הבמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380358505171  LCCN: nr2003018569  VIAF: 152905068   WorldCat (עם VIAF): 152905068
חנוך פיבן

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1963 (בן 61) מונטווידאו, אורוגוואי 
 מדינה:  ישראל, אורוגוואי 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות חזותיות 
 שפות היצירה:  ספרדית, עברית, אנגלית 
 www.pivenworld.com
 
חנוך פּיבֵן (נולד ב-21 באוגוסט 1963) הוא אמן ומאייר ישראלי.
ביוגרפיה

פיבן נולד באורוגוואי ועלה עם משפחתו לישראל בגיל 11. בילדותו התגורר ברמת גן וסיים את לימודיו בתיכון בליך.
לאחר שלא התקבל לאקדמיה לאמנות בצלאל, עבר לארצות הברית והתגורר בניו יורק במשך תשע שנים. בתקופה זו סיים לימודי עיצוב גרפי ואיור ב-"School of Visual Arts" ואחר-כך החל לעבוד כמעצב גרפי במשרד עיצוב. בזמן לימודיו פיתח את שיטת איור הדיוקנאות הייחודית לו ואיוריו החלו להתפרסם במגזינים שונים כדוגמת טיים, ניוזוויק, רולינג סטון והניו יורק טיימס. עבודותיו נתקבלו בהערכה רבה והוא זכה במדליית זהב מטעם איגוד המאיירים האמריקניים.
פיבן מרכיב את דמויותו על ידי יצירת קולאז' ממגוון חומרים וחפצים המוכרים מחיי היומיום. הקריקטורה שהוא יוצר משתמשת במרכיביה כנושאי משמעות, המתווים יחד את המסר שברצונו להעביר ביחס לדמות הציבורית.
בשנת 1996 החל לעבוד בעיתון "הארץ". הוא פרסם טור ובו דיוקנאות קולאז' של אישי ציבור וידוענים, ולצדם פרטים ביוגרפיים אודותיהם. עבודותיו היקנו לו גם בישראל מעמד של אמן ייחודי בעל אמירה יוצאת דופן ומקורית על המציאות החברתית והפוליטית בישראל.
בנוסף לעבודתו בעיתונות כתב ואייר ספרי ילדים, יצר את תוכניות הטלוויזיה "חפצים מתלוצצים" לערוץ הופ! (2008) ואת "סדנה" לטלוויזיה החינוכית (2011) ופיתח את אפליקצית Faces iMake, Right Brain Creativity.
במקביל לעבודתו האמנותית מרבה פיבן להרצות על יצירתיות ולערוך סדנאות יצירה ותקשורת דרך אמנות בארץ ובעולם לקהלים מגוונים בכל הגילאים. בסדנאות מתנסים המשתתפים ביצירת קולאז׳ים באמצעות חפצים יומיומיים.
ספרים שכתב

פיבן, עבודות 1999-1990 (1999), שבו מונצחות הדמויות שהופיעו בעיתון "הארץ". ISBN 9651313196.
נוצה סגולה (2000). ISBN 9789651314551.
פיבן באמריקה (2002). ISBN 9789651315800.
פוף ופאף (2004). ISBN 9789651316920. עם נרדה בן-יעקב
אלופים! (2006).
הכלב שלי מריח כמו גרב מסריח (2008). ISBN 9789651319556.
יוצרים עם פיבן - ספר סדנה (2011). ISBN 9789651322464.
כפפה אחת ורודה (2017) ISBN 9789651326332
ממה עשויים ראשי ממשלה, מבן-גוריון ועד היום, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018
איך שורדים מבול, ועוד עצות שמושיות מהתנ״ך, הוצאת שוקן, 2024, עם שירה הכט-קולר
מיכאיל ז'ארוב

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1899 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1981 (בגיל 82) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1915–1978 (כ־63 שנים) 
 בן או בת זוג:  לודמילה צליקובסקיה (1943–1948) 
 צאצאים:  אנה ז'ארוב 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1941)  עיטור הדגל האדום של העמל (26 באוקטובר 1949)  מדליית הפטיש והמגל (4 בנובמבר 1974)  עיטור לנין (4 בנובמבר 1974)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1935)  פרס סטלין, דרגה 1 (1942)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  פרס סטלין, דרגה 2 (1947)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית  של אזרבייג'ן (18 ביוני 1964)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1944)  עיטור לנין (30 באוקטובר 1970)  עיטור הכוכב האדום (14 באפריל 1944)  עיטור מהפכת אוקטובר (26 באוקטובר 1979)  מדליה על ההצטיינות בעמל (28 באוקטובר 1967)  אמן העם של ברית המועצות (1949)  עיטור לנין (27 באוקטובר 1967)  עיטור הדגל האדום של העמל (23 במרץ 1938)  פרס משרד הפנים של רוסיה  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאיל ז'ארוב (ברוסית: Михаил Жаров; ‏27 באוקטובר 1899 – 15 בדצמבר 1981) היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי. הוא זכה שלוש פעמים בפרס ברית המועצות, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ובשנת 1949 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים כולל פעמיים עיטור לנין.
חייו

מיכאיל ז'ארוב נולד במוסקבה למשפחת עובד דפוס. בשנת 1913 גם ז'ארוב התחיל לעבוד בבית דפוס בו עבד אביו. אומנם הילד רצה להיות שחקן תיאטרון. בשנת 1918 הוא התחיל ללמוד משחק וכבר באותה שנה התחיל לשחק על הבמה. לאחר סיום הלימודים ז'ארוב שיחק במספר תיאטראות בעיר מוסקבה. בשנת 1926 הוא עבר לבאקו ואחר כך לקאזאן. בשנת 1931 השחקן הצעיר חזר למוסקבה ונכלל בהרכב תיאטרון שבראשו עמד אלכסנדר טאירוב. בשנת 1938 ז'אורב עבר לתיאטרון מאלי והיה שחקן תיאטרון זה עד סוף ימיו. במשך תקופה ארוכה הוא היה בין השחקנים המובילים של תיאטרון זה.
את התפקיד ראשון הקולנוע ז'ארוב עשה בתפקיד משנה בסרט על איוואן האיום עוד בשנת 1915. את התפקיד הראשי הראשון הוא עשה בשנת 1925. בשנות ה-30 השחקן שיחק תפקידים ראשים במספר רב של סרטים והיה פופולרי מאוד. גם בשנות ה-40 הוא היה בין השחקנים הבולטים של הקולנוע הסובייטי. בתקופה זו הוא השתתף בסרטים בבימוי סרגיי אייזנשטיין וגריגורי קוזינצב. בשנים 1968-1978 הוא שיחק תפקיד ראשי בסדרת סרטים על שוטר כפרי. בשני סרטים מסדרה זו ז'ארוב היה גם במאי. עבור גילום תפקיד השוטר הוא זכה בפופולריות מחודשת. סדרה זו מוקרנת בטלוויזיה הרוסית עד היום. בסך הכול ז'אורב השתתף בכ-60 סרטים.
חיים אישיים

מיכאיל ז'ארוב היה נשוי מספר פעמים. בפעם האחרונה הוא התחתן בשנת 1950 כאשר היה שחקן ידוע בן חמישים. אשתו הטרייה הייתה בת 18 בלבד, ביתו של רופאים ידועים ממוצא יהודי. תחילה הוריה התנגדות נחרצות לחתונה אך בסוף הסכימו. בשנת 1953 אביו של אשתו נעצר במהלך משפט הרופאים. בתקופה זו ז'ארוב פעל רבות לשחרורו. בת של זא'רוב מנישואים אלו היא שחקנית בתיאטרון מאלי.
משגר רקטות

חייל אמריקאי מכוון בזוקה M1 במהלך מלחמת העולם השנייה
משגר רקטות הוא התקן המשמש לשיגור רקטות, ומיועד להנחייתן אל מטרות במגוון תרחישים צבאיים. משגרים אלו עשויים להיות נייחים או ניידים, והם כוללים מגוון רחב של מערכות שנועדו לשיגור רקטות יחידניות או רקטות מרובות במקביל. המערכת יכולה להיות פשוטה וידנית, או מורכבת ומתוחכמת המיועדת לשימוש במלחמות מודרניות.
היסטוריה

שימוש במשגרי רקטות מתועד לראשונה בסין הקיסרית, שבה פותחו רקטות ששולבו עם חיצים. אלה היו מבוססים על אבק שרפה, והם הונעו כתוצאה מבעירת האבקה בתוך מנועי הרקטה שהוצמדו לחץ מספר סנטימטרים מאחורי ראש החץ. משגרי הרקטות הראשונים היו עשויים עץ, קליעה ובמבוק, והם כללו מסגרות שהפרידו בין הרקטות ואפשרו שיגור מרובה של חצים רקטיים. עדויות כתובות ואיורים של משגרי רקטות מוקדמים מופיעים בגרסה משנת 1510 של הספר הצבאי "ווג'ינג דזונגיאו", שנחשב לגרסה נאמנה לכתבי היד המקוריים מהמאה ה-13.
בתקופת שושלת מינג נעשה שימוש במשגרי רקטות המכונים "קן צרעות", ובמלחמות אירופה הוכנסו רקטות המערב באמצעות הרקטות של קונגריב שהושפעו מרקטות הודיות. במהלך המאה ה-19, משגרי רקטות ניידים נוצרו בצבאות שונים, אך לא נכנסו לשימוש רחב היקף.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו מערכות משגרי רקטות רבות על ידי המעצמות השונות, כאשר לרוב המערכות יכולת לשגר מספר רב של רקטות במקביל. בבריטניה, רקטות שימשו תחילה למערך נ"מ, ולאחר מכן התפתחו למערכות כמו "מזרן היבשה" (Land Mattress) לתקיפה קרקעית. הסובייטים פיתחו את ה"קטיושה", מערכת ניידת המותקנת על גבי משאיות, ואילו צבא ארצות הברית פיתח את מערכת "T34 קליופה" שהותקנה על טנקים.
סוגים

משגרים כתפיים: משגרי רקטות הנישאים על ידי אדם בודד ונורים מן הכתף. אלו כוללים כלי נשק כמו הבזוקה האמריקאית וה-RPG הסובייטי.
קנים מרובי רקטות: אלו משגרים שמכילים מספר רב של רקטות בתצורת צינורות המורכבים יחד, בדרך כלל על מטוסים או מסוקים קרביים, כמו הפוד UB-32.
משגרים בקנה מידה גדול: משגרים אלו כוללים מערכות רקטיות מונחות או לא מונחות, שנועדו לשגר מספר רב של רקטות בפגיעה רבת עוצמה.
הערות שוליים

↑  Needham, Joseph (1974). Science and Civilisation in China: Military Technology The Gunpowder Epic. Cambridge University Press. p. 488. ISBN 978-0-521-30358-3.
↑  Needham 1974, p. 514.
↑  Bishop, Chris (2002), The Encyclopedia of Weapons of World War II, Metrobooks, מסת"ב 978-1586637620 (pp. 169-178)
הדפס עץ מתקופת אדו המראה תותחנים סמוראים יורים בו-הייא עם היי-זוטסו (תותחי חץ אש).
משגר קטיושה ממלחמת העולם השנייה, מותקן על משאית ZiS-6
לינה ורטמילר

| --- | --- |

 לידה:  14 באוגוסט 1928 רומא, איטליה
 פטירה:  9 בדצמבר 2021 (בגיל 93) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Arcangela Felice Assunta Wertmüller von Elgg Spañol von Braueich 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1963 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה על שם סילביו ד'אמיקו 
 בן או בת זוג:  Enrico Job 
 פרסים והוקרה:  פרס האמנות של ברלין (1987)  פרס קריסטל (1985)  פרס אוסקר לשם כבוד  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית, פרס אוסקר לשם כבוד
 http://www.linawertmuller.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
לינה ורטמילר (Lina Wertmüller‏; 14 באוגוסט 1928 – 9 בדצמבר 2021) הייתה תסריטאית ובמאית קולנוע איטלקייה ממוצא שווייצרי. היא האישה הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, על סרטה "שבע היפהפיות", ואחת מארבע נשים שהיו מועמדות לפרס זה בכל תולדותיו. בשנת 2019 הוענק לה פרס אוסקר לשם כבוד.
ורטמילר ידועה בשערה הקצר ובמשקפיים בעלי מסגרת לבנה, מראה שסיגלה לעצמה מאמצע שנות ה-60.
ביוגרפיה

ורטמילר נולדה ברומא למשפחה קתולית אדוקה ממוצא שווייצרי. בילדותה הייתה מרדנית מאוד, סולקה מיותר מ-12 בתי ספר קתוליים שונים, ונרשמה ללימודי תיאטרון חרף רצונו של אביה שתהיה עורכת דין.
לאחר שסיימה את לימודיה תיירה באירופה במסגרת עבודתה כמפעילה בתיאטרון בובות. בעשר השנים הבאות היא עבדה בתיאטרון כשחקנית, במאית ומחזאית. במהלך תקופה זו פגשה בג'אנקרלו ג'אניני, שבהמשך כיכב בכל סרטיה הגדולים. באמצעות היכרותה עם מרצ'לו מסטרויאני פגשה בפדריקו פליני ושימשה ב-1962 עוזרת במאי בסרטו "שמונה וחצי". בהמשך השנה ביימה ורטמילר את סרט הבכורה שלה "The Lizards", סרט שהרעיון המרכזי בו (חיי העוני של האיטלקים הדרומיים) היווה מוטיב חוזר בעבודות מאוחרות יותר.
לאחר מכן זכו סרטיה להצלחה בינונית, אך ב-1972 השיגה ורטמילר הצלחה בינלאומית מתמשכת עם סדרה של ארבעה סרטים בכיכובו של ג'נקארלו ג'אניני. האחרון שבהם, "שבע היפהפיות" משנת 1975, קיבל ארבע מועמדויות לפרס אוסקר, והיה שובר קופות עולמי. ורטמילר היא האישה הראשונה שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
סרטיה ידועים בשמות הארוכים שהיא נותנת להם, כגון סרטה "סחף חושים", שלפי השם המקורי באיטלקית אמור להיות: "נסחפים על ידי גורל לא רגיל בים אוגוסט הכחול". שמות אלו קוצרו בקביעות כששוחררו להפצה עולמית. היא נכנסה לספר השיאים של גינס בשם הסרט הארוך ביותר: "Un fatto di sangue nel comune di Siculiana fra due uomini per causa di una vedova. Si sospettano moventi politici. Amore-Morte-Shimmy. Lugano belle. Tarantelle. Tarallucci e vino". (סרט משנת 1979 עם 179 דמויות, ידוע בשם המקוצר "Blood Feud").
סרטיה המאוחרים זכו להצלחה פחותה מאשר סרטיה מאמצע שנות ה-70.
ורטמילר הייתה נשואה לאנריקו ג'וב (נפטר ב-4 במרץ 2008), מעצב אמנותי שעבד איתה על כמה מסרטיה.
היא נפטרה ב-9 בדצמבר 2021, בגיל 93.
לקריאה נוספת

Peter Biskind. "Lina Wertmuller: The Politics of Private Life" in Film Quarterly 28. (1974-5). 10-16.
Bullaro, Grace Russo. Man in Disorder - The Cinema og Lina Wertmüller in the 1970s.
William R. Magretta and Joan Magretta. "Lina Wertmuller and the Tradition of Italian Carnivalesque Comedy" in Genre 12. (1979). 25-43
אולגה קניפר

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1868 גלזוב, רוסיה 
 פטירה:  22 במרץ 1959 (בגיל 90) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Ольга Леонардовна Книппер 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 בן או בת זוג:  אנטון צ'כוב (25 במאי 1901–15 ביולי 1904) 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  אמן העם של הרפובליקה  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  האמנית העממית של ברית המועצות  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 
קניפר וצ'כוב בירח הדבש שלהם, 1901
אולגה לאונרדובנה קְניפֶּר-צ'כובה (ברוסית: Ольга Леонардовна Книппер-Чехова; ‏21 בספטמבר (או 9 בספטמבר) 1868 – 22 במרץ 1959) הייתה שחקנית תיאטרון בתקופת האימפריה הרוסית וברית המועצות, ואשתו של הסופר והמחזאי אנטון צ'כוב.
קניפר הייתה אחת מ-44 החברים הראשונים של התיאטרון האמנותי של מוסקבה, עם היווסדו בידי קונסטנטין סטניסלבסקי ב-1898. היא גילמה את דמותה של ארקאדינה ב"השחף" (1898), גילמה את דמותה של אלנה בהצגת בכורה במוסקבה של "הדוד וניה" (1899), והייתה הראשונה לגלם את דמותה של מאשה ב"שלוש אחיות" (1901) ואת מאדאם רנבסקאיה ב"גן הדובדבנים" (1904). קניפר נישאה לאנטון צ'כוב, מחברם של מחזות אלה, ב-1901. קניפר צ'כובה גילמה את רנבסקאיה שוב בשנת 1943, בהצגה ה-300 של "גן הדובדבנים" בתיאטרון. השחקנית הגרמניה אולגה צ'כובה הייתה אחייניתה. המלחין הסובייטי לב קניפר היה אחיינה.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, תעלומת אולגה צ'כובה, הוצאת יבנה, 2005.
Pitcher, Harvey. Chekhov's Leading Lady: a Portrait of the Actress Olga Knipper. New York and London: Franklin Watts, 1980.
שנות ה-60 של המאה ה-12

שנות ה-60 של המאה ה-12 היו העשור השביעי של המאה ה-12, החלו ב-1 בינואר 1160 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1169.
אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

18 באוקטובר 1164 – שליט דמשק, נור א-דין, כובש את מבצר נמרוד
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

18 בפברואר 1162 – לאחר הסכמתו לגרש את אשתו, אגנס מקורטניי, מוכתר אמלריך כמלך ממלכת ירושלים
3 ביוני 1162 – תומאס בקט מוקדש לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי
24 בדצמבר 1165 – ויליאם הראשון מוכתר להיות מלך סקוטלנד
1168 – נוסדה העיר אלסנדריה במחוז פיימונטה
1168 – הנסיך האנגלי ריצ'רד הופך לדוכס אקוויטניה
ינואר 1169 – שירכוכ רצח את שאוואר ולקח לעצמו את משרת הווזיר במצרים
אפריל 1169 – צלאח א-דין ירש את דודו שירכוכ כוזיר מצרים
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תרבות פופולרית > אדריכלות

1163 – החלה בניית קתדרלת נוטרדאם דה פארי (הושלמה ב-1345)
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אישים בולטים > מנהיגי עולם בולטים

החלה בניית קתדרלת נוטרדאם דה פארי
שנות ה-40 של המאה ה-15

שנות ה-40 של המאה ה-15 היו העשור החמישי של המאה ה-15, החלו ב-1 בינואר 1440 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1449.
אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

28 במאי 1444 – במהלך מלחמת ציריך הישנה ולאחר מצור של חודש על העיר, מתרחש טבח גרייפנזה
29 ביוני 1444 – קרב טורביול בין העות'מאנים לבין כוחותיו המורדים של סקנדרבג
26 באוגוסט 1444 – הקרב ב"סט. יאקוב על פירס" בשווייץ. שארל השביעי שולח כוחות צרפתיים בראשות בנו, לואי לתמוך בקיסר פרידריך השלישי במלחמתו בציריך. אף על פי שלהלכה הושמדו, הסבו הכוחות השווייצרים אבדות לצרפתים אשר גרמו לנסיגתם
10 בנובמבר 1444 – קרב ורנה: מסע הצלב של המלך ולדיסלב מורנה מוכנע על ידי כוחותיו של הסולטאן מורט השני וולדיסלב נהרג. לאחר מותו של ולדיסלב, יורש את מקומו לסלו, ילד בן ארבע
(אוגוסט) הסולטאן העות'מאני מורט השני פורש זמנית מכסו לטובת בנו מחמד השני, לאחר אבדות קשות בקרב
12 באוגוסט – 18 בספטמבר 1444 – מצור על רודוס המסתיים בכשלונם של כוחות סולטאן מצרים בניסיונם לכבוש את רודוס מידיהם של מסדר אבירי רודוס
1444 – קונסטנטינוס האחד עשר, הדספוט של מוראה פולש לדוכסות אתונה ומשעבד אותה
17 באוקטובר 1448 – קרב קוסובו – הונגרים מובסים על ידי הטורקים. חצי הבלקנים עוברים לשליטת הטורקים
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

1443 – האלפבית הקוריאני (Hangul) (한글) נכנס לשימוש על ידי מלך קוריאה סג'ונג הגדול.
2 במרץ 1444 – סקנדרבג הופך לראש התנועה הלאומית לשחרור אלבניה מן האימפריה העות'מאנית
7 באפריל 1444 – הסכם שלום בין הרפובליקה של ג'נובה ואלפונסו החמישי, מלך אראגון
16 באפריל 1444 – הסכם הפסקת אש נחתם בעיר טור שבצרפת ומביא לחמש שנות שקט בין אנגליה לצרפת
18 באפריל 1444 – בולה אפיפיורית להקמת אוניברסיטה בקטניה (סיציליה)
8 באוגוסט 1444 – סוחרי עבדים פורטוגזים מביאים לראשונה עבדים מאפריקה לאירופה ומקימים שוק עבדים בלאגוש שבפורטוגל
15 באוגוסט 1444 – "שלום סגד", הסכם שלום בין העות'מאנים לבין ממלכת הונגריה
1444 – יהודי הולנד מגורשים מן המדינה
6 במרץ 1447 – ניקולאוס החמישי מונה לאפיפיור ה-208 לאחר מות אאוגניוס הרביעי
20 ביוני 1448 – קארל השמיני עולה לשלטון בשוודיה
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1440 – מכללת איטון נוסדה על ידי הנרי השישי.
15 ביוני 1444 – קוזימו דה מדיצ'י מקים את הספרייה הלורנציאנית בפירנצה
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1444 – הלוחות האיגוביים מתגלים בגוביו, איטליה
מדע וטכנולוגיה > חקר העולם

1444 – חוקרי ארצות פורטוגזים מגיעים לפתח נהרות הסנגל והגמביה; דיניש דיאש מגלה את קאפ-ור
תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תרבות פופולרית > אופנה

באצולה באירופה הלבוש האופנתי לנשים מתאפיין בשמלות ארוכות, בדרך כלל עם שרוולים, שנלבשו מעל חצאית או תחתון, ושכבה נוספת שהפרידה בין השמלות לעור.
בקרב גברים בעלי מעמד המשיכה האופנה מהעשורים הקודמים שהתמקדה בעיקר בחולצה, ז'קט דאבלט (אנ') וסוג של צמודונים בשם הוס (אנ'), מעל לבגדים תחתונים ארוכים.
עשור זה הוא בסוף תקופת הפופולריות של אדרות איטלקיות (אנ'), שבעשור זה עוצבו בדרך כלל עם שרוולים ארוכים ורחבים הנצמדים לפרק כף היד.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

1 2 3  Fashion History Timelone, מיזם מטעם State University of New York
| עשורים במאה ה-15 |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1400–1409 • 1410–1419 • 1420–1429 • 1430–1439 • 1440–1449 • 1450–1459 • 1460–1469 • 1470–1479 • 1480–1489 • 1490–1499 • >> |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: 73a326aa-967f-452a-af39-59acbbd4f132 
קרב וארנה, ציור מאת יאן מטייקו
טרוי קוטסור

| --- | --- |

קוטסור, 2022
 לידה:  24 ביולי 1968 (בן 56) ארצות הברית מסה, אריזונה, ארצות הברית
 שם לידה:  טרוי מייקל קוטסור
 מדינה:  ארצות הברית 
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גאלדט  American River College  Westwood High School 
 בת זוג:  דין בריי (2001–הווה)
 מספר צאצאים:  1
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
טרוי מייקל קוטסור (באנגלית: Troy Michael Kotsur; נולד ב-24 ביולי 1968) הוא שחקן וקולנוען אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ביוגרפיה

קוטסור נולד במסה, אריזונה ב-24 ביולי 1968 לג'ודי ולאונרד סטיבן "לן" קוטסור, שהיה מפקד המשטרה של מסה. כשהיה קוטסור בן תשעה חודשים, גילו הוריו שהוא חירש, ולמדו שפת סימנים כדי שהמשפחה תוכל לתקשר. הוריו עודדו את קוטסור לעסוק בספורט ולהתיידד עם ילדים שומעים בשכונה שלהם. הוא החל להתעניין לראשונה במשחק כשהיה תלמיד בבית הספר היסודי. בתיכון, המורה שלו לדרמה עודדה אותו להשתתף במופע הכישרונות, והוא ביצע מערכון פנטומימה, שהתקבל בחיוב והניע אותו לעסוק בתיאטרון.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, התמחה בתחנת הטלוויזיה האמריקאית KTSP-TV. הוא אומנם שאף לביים סרטים, אבל במהלך ההתמחות הוא סייע לעורך ולא הרגיש מחובר לאנשים. הוא סיפר, ”חלום הבימוי שלי התפוגג לאחר שקיבלתי את העובדה שאני חי בעולם שלא משתמש בשפה שלי”. לאחר מכן למד באוניברסיטת גאלדט משנת 1987 ועד שנת 1989 תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע.
כשקוטסור קיבל הצעת עבודה למשחק מהתיאטרון הלאומי ללקויי שמיעה, הוא נענה לה ועזב את גאלדט לסיבוב הופעות במשך שנתיים, והופיע בשתי הצגות. בשנת 1994 הוא החל לעבוד ב־Deaf West Theatre בלוס אנג'לס, שם שיחק וביים מספר הפקות. על הבמה, התפקידים שלו כללו את סטנלי ב"חשמלית ושמה תשוקה" ולני ב"על עכברים ואנשים".
בשנת 2001, קוטסור והשחקן לייל קאנוס לוהקו יחד בהפקה של המחזמר "Big River" משנת 1985. קוטסור וקאנוס גילמו שניהם את אביו של האקלברי פין, פאפ, כשקוטסור עושה את שפת הסימנים וקאנוס מדבר ושר. הצלחת המחזה הובילה אותו לעלות בברודוויי. היה לו גם תפקיד משני ב-"Sue Thomas: F.B.Eye", הוא עבד גם כמומחה לשפת סימנים עבור התוכנית. מאז היו לו תפקידי טלוויזיה וקולנוע.[דרוש מקור]
ב-2012 כיכב קוטסור בהצגה "סיראנו", המבוססת על "סיראנו דה ברז'ראק". המחזה, בבימויו של סטיבן זאקס, הועלה לראשונה באפריל 2012. בעקבות "סיראנו", קוטסור ביים את הסרט העלילתי "No Ordinary Hero: The SuperDeafy Movie", שיצא לאור ב-2013.
בשנת 2021 הופיע קוטסור בסרט העלילתי "CODA", בתפקיד משני בתור אב חירש לבת מתבגרת שומעת. הבמאית שאן הדר ראתה לראשונה את הופעותיו בהפקות תיאטרון וליהקה אותו כחלק מהאנסמבל. על תפקידו בסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
קוטסור אמור לככב ב-"Flash Before the Bang", דרמת ספורט עם שחקנים חירשים.
חיים אישיים

קוטסור נשוי לשחקנית דין בריי.