הנרי השמיני, מלך אנגליה
ביוגרפיה > ביטול נישואיו לקתרין

בין השנים 1521–1525 ניהל הנרי רומן עם מרי בולין, בת לווייתה של קתרין. היו שאמרו כי שני ילדיה של מרי, קתרין והנרי, הם ילדיו של הנרי, אך פרט זה מעולם לא הוכח, והמלך מעולם לא הכיר בהם כפי שנהג עם הנרי פיצרוי. ב-1525, בעוד הנרי הופך להיות יותר ויותר חסר סבלנות לגבי אי יכולתה של קתרין ללדת יורש זכר כפי שציפה, הוא התאהב באחותה של מרי, אן בולין, שהייתה אז אישה צעירה וכריזמטית בפמליה של המלכה. אן התנגדה לניסיונותיו לפתות אותה וסירבה להפוך לפילגשו, כמו אחותה. הנרי שקל את שלוש האפשרויות שלו למציאת יורש לשושלת, ובכך לפתור את מה שנקרא אז בחצר "עניינו הגדול של המלך". האפשרויות היו: להעניק לגיטימציה להנרי פיצרוי, פעולה שתדרוש את התערבות האפיפיור, אך תהיה ניתנת לערעור; להשיא את בתו מרי בהקדם האפשרי, בתקווה לנכד שיירש אותו באופן ישיר (אך מרי הייתה קטנה, יחסית לגילה, ונראה היה שלא תוכל להרות לפני מותו של הנרי; או להיפטר מקתרין בדרך כלשהי ולהינשא למישהי בגיל שיאפשר לה להביא ילדים. האופציה השלישית נראתה בסופו של דבר המושכת ביותר להנרי בן ה-34. במהרה הבשילה שאיפתו העיקרית של המלך לבטל את נישואיו לקתרין שמלאו לה כבר 40. זו הייתה ההחלטה שתגרום להנרי לערער על סמכות האפיפיור, ולהתחיל את הרפורמציה באנגליה.
אין הסכמה רחבה לגבי כוונותיו ומניעיו המדויקים של הנרי בשנים הבאות. הנרי עצמו, לפחות בתחילת שלטונו, היה קתולי אדוק ובקיא בכתבי הקודש עד כדי כך שכשפרסם ב-1521 את ה-Assertio Septem Sacramentorum ("הגנה על שבעת הסקרמנטים") הוא זכה בתואר של מגן האמונה מהאפיפיור ליאו העשירי. העבודה ביטאה הגנה נלהבת על עליונות האפיפיור, כנגד רעיונותיו הפרוטסטנטיים של מרטין לותר. לא ברור מתי שינה הנרי את דעתו על הנושא, במקביל להתגברות להיטותו הגוברת לנישואים שניים. עד 1527 הוא שכנע את עצמו שבנישואיו לקתרין, אשת אחיו, הוא פועל נגד הכתוב בספר ויקרא, פרק כ', פסוק כ"א, מכשול שכעת האמין שלאפיפיור מעולם לא הייתה הסמכות להתיר. זה הטיעון אותו הגיש הנרי לאפיפיור קלמנס השביעי ב-1527, בתקווה שיבטל את נישואיו עם קתרין, ובכך להבטיח קו התקפה אחד פחות. כל תקווה לפתות את קתרין לפרוש לנזירות או להישאר "בשקט" הייתה אבודה. הנרי שלח את מזכירו ויליאם נייט, לערער ישירות בפני הכס הקדוש, בטענה כי ההיתר המקורי של נישואי המלך לקתרין נוסח בצורה שגויה. נייט לא הצליח, דעת האפיפיור לא יכולה הייתה להיות מוסחת בקלות.
להשגת מטרתו, התמקד הנרי עתה בארגון בית משפט כנסייתי שיתכנס באנגליה עם נציג של קלמנס השביעי; אף שקלמנס הסכים להקמת בית משפט כזה, לא הייתה לו כוונה לייפות את כוח שליחו, לורנצו קמפגיו, להחליט לטובת הנרי. ייתכן שהחלטה מוקדמת זו נבעה מלחץ מצד קרל החמישי, האחיין של קתרין, שקלמנס השביעי היה מחויב לו. לאחר פחות מחודשיים של שמיעת עדויות, קלמנס החזיר את התיק לרומא, שם הופקד עד יולי 1529, מהלך שמנע מהדיון להתחדש. מאחר שהסיכוי לביטול הנישואין עלה בתוהו, וולזי – בהיותו קרדינל ונציג של הכנסייה – נחשד בהאטה מכוונת של ביטול הנישואין, ואיבוד אמון המלך בו היה "פתאומי ומוחלט". הנרי האשים את וולזי בעבירה על חוק "ישן נושן" האוסר על סוכן אפיפיורי להיכנס לאנגליה ללא הסכמת המלך (וזאת, אף שהנרי הכיר בוולזי כבא כוחו (legatus) הרשמי של האפיפיור באנגליה כבר מ-1518). למרות ההתפייסות עם הנרי והעובדה שזכה לחנינה רשמית במחצית הראשונה של 1530, הואשם וולזי פעם נוספת בנובמבר 1530, הפעם בבגידה, אך הוא מת בזמן ההמתנה למשפט. לאחר תקופה קצרה שבה הנרי לקח את עול הממשלה על כתפיו, סר תומאס מור מונה ללורד צ'נסלור וראש השרים של הנרי. מור, שהיה אינטליגנט ובעל יכולת, היה קתולי אדוק והתנגד לביטול הנישואים. למרות זאת בתחילה שיתף פעולה עם מדיניותו של המלך והוקיע את וולזי בפרלמנט.
באפריל 1534 נשלחה קתרין לטירת קימבולטון, לאחר שסירבה לוותר על מעמדה או להכחיש את חוקיות נישואיה להנרי השמיני.  ביולי 1534, ליצן מחצרו של הדיפלומט אסטאס שאפוויניסה לשחות את החפיר, ובכך חשף את מעצרה של קתרין. האקלים בביצות האזור פגע בבריאותה, והיא נפטרה בטירה ב-7 בינואר 1536. . חדריה ניתנו לאן. אן הייתה אישה משכילה ואינטלקטואלית באופן חריג יחסית לזמנה, ותמכה בלהיטות ברעיונות הרפורמציה הפרוטסטנטית, אף שיש מחלוקת על מידת היותה פרוטסטנטית אדוקה. כשהארכיבישוף מקנטרברי ויליאם וורהם מת, הצורך במציאת תומך נאמן בביטול הנישואים הוביל למינויו של תומאס קרנמר למישרה הפנויה. מינוי זה אושר על ידי האפיפיור, שלא היה מודע לתוכניותיו של הנרי לגבי הכנסייה.