אמנות האהבה (ספר)
תוכן

בתחילת ספרו טוען פרום כי אהבה איננה מתת אל או רגש שהאדם פתאום מתוודע אליו, אלא מיומנות לא קלה, שיש ללמוד אותה תאורטית ולהתאמן בה מעשית, ממש כבכל אומנות אחרת. למעשה, בניגוד לסברה לפיה אהבה היא נושא פשוט, נדיר למצוא אהבה בעולם המודרני. פרום מונה שלוש סיבות לכך:
המיקוד בפן הפסיבי של האהבה: מיקוד האדם בלהיות נאהב, ולא כיצד לאהוב. לכן, עיקר תשומת הלב במערכת היחסים מופנית לעצם היותו נאהב וממקד את כוחותיו בטיפוח עצמי ובשאיפה להיות אהוב ופופולרי. בכך מתפספס פיתוח כוח האהבה שלו.
המיקוד באובייקט האהבה על חשבון יכולת האהבה: אנשים נוטים לחשוב כי האתגר האמיתי הוא מציאת האדם המתאים לאהבה, ואם ימצאוהו יזכו לאהבה. בכך הם מתעלמים מהיעדר יכולתם לאהוב. על כן, גורס פרום, יש להתמקד באימון יכולת זו. פרום מסביר כי בלבול זה נובע מהחברה המודרנית שבה אנו חיים, המאופיינת בחופש לבחור את בני הזוג מחד, ומנגד בתרבות הצריכה.
המיקוד בהתאהבות על חשבון מצב האהבה: אנשים נוטים להחשיב את ההתאהבות כפסגת השאיפות, אך כאשר הריגוש הראשוני יורד, מתגלה כי כלל אין אהבה, ובני הזוג מתאכזבים. פרום מדגיש את האהבה כמצב סטטי שיש לשאוף אליו, בניגוד להתאהבות (Falling in love), ביטוי המרמז על תנועה.
פרום טוען כי האהבה על סוגיה השונים - אהבה רומנטית וארוטית, אהבת הורים לילדיהם, אהבת אחים, אהבת האדם את האל ואף אהבה עצמית - היא התשובה היחידה לבעיית הקיום האנושי. ביכולתה לפתור את מכאובי דורנו המנוכר והבודד, ולהרוס את המחיצות שקמו בין בני האדם.
לדעת פרום, מרבית התסכולים שהאדם חש בשל היותו מחונן בכוח השכל, נובעים מהכרת בדידותו ובדילותו, קיומו הנפרד ובר-החלוף, וחוסר ישעו למול כוחות הטבע והחברה. על פי פרום, בעבר חי האדם בהרמוניה ואחדות עם הטבע והיווה חלק ממנו. עם התפתחותו של האדם, פיתח תבונה ומודעות ונפרד מן הטבע. המודעות למצב זה מסבה לו חרדה, בושה ואשמה (פרום מביא כמשל את סיפור אדם וחווה, שבאוכלם מן עץ הדעת הופכים מודעים להיותם עירומים וחשים בושה ואשמה), המתמצים במושג שהוא טבע: הבדילות הקיומית (Separation). ביתר שאת, הדבר מתבטא בעידן המודרני והטכנולוגי, המאופיין בניתוק ה"קשרים הראשונים" אל החברה. פרום תולה זאת בהשפעת הדת הנוצרית הפרוטסטנטית וההשקפה הקפיטליסטית, ששחררו את האדם מבחינה רוחנית וחומרית, אך גם העצימו אצלו את תחושת האפסות, חוסר הביטחון, הניכור, הספקנות, הבדידות והחרדה.
על כן, שאיפתו הראשונית והבסיסית של האדם היא לצאת ממצב הבדילות ולהשיג אחדות עם העולם שבחוץ. כישלון להשיג צורך זה, משמעו שיגעון. ואכן, טוען פרום בשלב מאוחר יותר בספר, אי-בריאות נפשית היא מצב בו אדם רואה את העולם החיצוני במונחים של עולמו הפנימי באופן בלעדי.
כדי להימלט מהבדילות הקיומית אל אחדות, האדם יצר לו דרכים שונות שעונות באופן חלקי על בעיית קיומו:
חוויות אורגיסטיות – אחדות על ידי חוויות אורגיסטיות כמו טראנס ושימוש בסמים, אלכוהול וחוויות מיניות שבהם האדם מתפשט מגשמיותו, ובורח מהכאב שבבדידותו. חסרון חוויות אלו נעוץ בעובדה שהן זמניות וחולפות.
קונפורמיזם – אחדות על ידי קונפורמיות לקבוצה (כגון המדינה, הכנסייה וכדומה) תוך סיגול מנהגיה, אורחותיה ואמונותיה. זאת, תוך העלמת ה"אני" והדברים החוצצים בין הפרט לבין הקבוצה באמצעות סטנדרטיזציה של האדם. זוהי הדרך הראשית להינצל מחויית הבדידות. חסרונה הוא שהיא למעשה פסידו-אחדות.
יצירה ועבודה – אחדות באמצעות מעשה יצירה ועבודה פרודוקטיבית, שבה היוצר מתאחד עם מעשה היצירה המסמל את העולם שמחוצה לו. חסרונה שהיא איננה בינאישית.
לדעת פרום, הדרך היחידה והעיקרית לפתרון בעיית בדילותו הקיומית של האדם היא אהבת אמת (ולא אהבה סימביוטית) – בהתאחדות בינאישית והתמזגות של נפש עם נפש שנייה, כך ששתי נפשות הופכות לאחת ועדיין נשארות שתיים. זוהי לדעתו השאיפה העזה ביותר של האדם, התשוקה הבסיסית ביותר, והכוח שמלכד את המין האנושי בכללותו ובקבוצותיו השונות. הוא אף קובע באופן נחרץ: "בלא אהבה, לא הייתה האנושות יכולה להתקיים אף יום אחד". מתוך ההתקשרות עם הזולת באהבת אמת שאין בה רכושנות סדיסטית או התמזגות מזוכיסטית, אלא אישור ספונטני של הזולת תוך שמירה על הצביון האישי, המועקה הפנימית של תחושת הניכור והבדידות יכולה להיפתר.