דומניקו סקרלטי
מוזיקה > יצירות אינסטרומנטליות

הסוגה העיקרית ביצירותיו האינסטרומנטליות של סקרלטי היא הסונאטה לכלי מקלדת. סקרלטי חיבר 555 סונאטות בעלות פרק אחד לצ'מבלו. המוזיקולוג ונגן הצ'מבלו האמריקאי ראלף קירקפטריק אסף וסיפרר אותן. הסונאטות מסומנות כיום באות K ובמספרן הסידורי. לפני יצירת קטלוג קירקפטריק היו יצירות כלי המקלדת של סקרלטי מסודרות ברשימת לוֹנְגוֹ של המוזיקולוג והמלחין האיטלקי אלסנדרו לונגו – קטלוג כמעט מלא, שעל פיו אפשר היה לזהות במשך שנים רבות את הסונאטות של סקרלטי באמצעות "מספרי לונגו", עד שהופיע קטלוג קירקפטריק בשנת 1953 ודחק את רגליו. קטלוג זה אורגן באופן שרירותי על פי סולמות, אך הוצאה זו בת 11 הכרכים, Opere complete per clavicembali ("מכלול היצירות לצ'מבלו", מילאנו: 1906–1910), הייתה במשך שנים המלאה ביותר, והיא תרמה רבות לחידוש העניין בסקרלטי. לונגו כתב גם את Scarlatti e la sua figura nella storia della musica ("סקרלטי וטביעת חותמו בתולדות המוזיקה", נאפולי, 1913). עניינו של לונגו במוזיקה של סקרלטי הוביל, לצד כתביו, גם לייסוד "אגודת דומניקו סקרלטי" בנאפולי בסביבות 1893.
יצירות אלה, הן התרגילים (Essercizi) והן הסונאטות, גם בשיא פיתוחן, שומרות על מכנה משותף סגנוני, שקירקפטריק הגדיר כהסתמכות על באסו קונטינואו. הנוהג לאלתר ליווי על קו בס היה מקובל על כל מוזיקאי מקצועי, וקירקפטריק ראה אפוא את הסונאטות של סקרלטי כנובעות באופן ישיר מהמסורת הזו. סקרלטי, נגן וירטואוזי ויוצר בעל כישרון כביר, הסב מהלכים קונטרפונקטיים למבנים הרמוניים והתרחק בהדרגה מהנוסחאות השגרתיות, כפי שאפשר לראות בכתבי היד של יצירותיו. מדובר בסדרת כתבים שפארינלי ירש ממלכת ספרד, מריה ברברה, תלמידתו של סקרלטי. הכרכים, הנושאים את סמלי המלכות של ספרד ושל פורטוגל, קובצו בשנים 1742 ו-1749.
בניגוד לקודמיו, לא התאים סקרלטי צורות קיימות לצ'מבלו, אלא התאים את כתיבתו לדרישות הכלי. טכניקת הכתיבה בסונאטות שלו מאפילה לעיתים על התוכן המוזיקלי. הסונאטות של סקרלטי שונות הן מיצירותיו המאוחרות יותר הקרויות בשם זה והן מהסונאטות הגרמניות של אותה תקופה. בסונאטות שלו מתמקד סקרלטי בתחבולות טכניות שונות – בכל סונאטה בתחבולה אחת מיוחדת לה: קישוטים, ארפג'י, שׂיכולי ידיים וכדומה. הסונאטה של סקרלטי היא בעלת פרק אחד בשני חלקים. החלק הראשון כתוב בטוניקה ועובר לדומיננטה (או, אם הסונאטה בסולם מינורי, למז'ור היחסי), ואילו השני נוקט במודולציה אל סולם מנוגד לזה הראשון. החלק השני מסתיים על פי רוב בחזרה על סיום הפרק הראשון, אך בטוניקה ולא בדומיננטה. פתיחת הסונאטה שימשה את סקרלטי רק לעיתים רחוקות כנושא לחזרה ולעיבוד בהמשכה, שלא כמו בסונאטות הקלאסיות המאוחרות יותר. ההרמוניה העשירה בכתיבתו של סקרלטי הושפעה מהאופרות הנפוליטניות של תקופתו. ביצירתו ניכרה גם השפעת המוזיקה הספרדית לגיטרה – תוצאה של תקופת חייו הארוכה בספרד. השפעה הדדית ניכרת בין סקרלטי למלחין הספרדי אנטוניו סוֹלֵר. רוב הסונאטות מסודרות בזוגות, כשכל זוג סונאטות כתוב באותה טוניקה (למשל, סול מז'ור–סול מז'ור או סול מז'ור–סול מינור וכו'), ופה ושם גם בשלשות; לעיתים קרובות צמדי הסונאטות האלו הם במצבי-רוח מנוגדים, לדוגמה, סונאטה אחת נמרצת ואחת מהורהרת וכדומה. מטרת הצימודים הללו אינה ברורה כל צורכה ולא ידוע אם כוונת המלחין הייתה שיש לנגן את צמדי הסונאטות הללו כפרקים ביצירה יחידה.
הפוליפוניה, שהייתה בשיאה בתקופות קודמות, איבדה מחשיבותה בתקופת סקרלטי; הוא הדגיש בכתיבתו, כמו מלחינים אחרים בני זמנו, את המשחק החופשי בין מונופוניה לפוליפוניה בחילופי נושאים וסולמות, ומאמצעי ביטוי משמעותי הייתה הפוליפוניה לאמצעי טכני בלבד. בין יצירותיו למקלדת 5 פוגות: ק. 30, 41, 58, 93, ו-417. הפוגה ק. 30 מכונה גם "פוגת החתול". בין הסונאטות של סקרלטי אפשר למצוא ניגודי אופי וגישות – יש בהן יצירות וירטואוזיות המציגות למבצע דרישות טכניות גבוהות, ולעומתן מיניאטורות ליריות עדינות. יש סונאטות, המזכירות בפיתוחיהן המלודיים המוזרים והמלאכותיים הצגת מריונטות, ואחרות המתארות לכאורה הלכי נפש ורגשות; אם כי סקרלטי לא הכתיר שום סונאטה שלו בשם ולא התייחס אליהן כיצירות תוכניתיות. סונאטות מעטות כתובות בצורת מחולות עתירי-קישוטים.
לסונאטות של סקרלטי הייתה השפעה מובהקת על הסונאטות של המאה ה-18, שהתפתחו בבירור מיצירותיו בעלות הפרק היחיד. כתיבתו לצ'מבלו התאימה בה במידה גם לפסנתר המודרני. בהקדמה לקובץ יצירות לכלי מקלדת כתב סקרלטי: "חובב או מלומד, תהיה אשר תהיה, אל תחפש בסונאטות אלה רגש עמוק. הרי אין הן אלא מעשה משובה באמנות, וכוונתן להגביר את אמונך במנענעים"; אך מסקירה מקיפה של המוזיקה שלו נראה כי סקרלטי המעיט מדי בערכה. במשך שנים רבות היו הסונאטות של סקרלטי חלק בלתי נפרד מהרפרטואר של פסנתרנים קלאסיים, ומאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נפוץ יותר ויותר הביצוע בצ'מבלו. יש מוזיקולוגים הסבורים כי הסונאטות יועדו לפסנתר פטישים מוקדם: בחצר בליסבון היו כמה כלים כאלה, מעשה ידיו של ברתולומאו כריסטופורי. בקבוצה אחת של סונאטות יש שימוש בצליל סול גבוה, שהיה אז מחוץ למנעד כלי המקלדת הרגילים – לא ברור לאיזה כלי נכתבו היצירות הללו, כשם שלא ברור מהו ה-Cembalo espresso המוזכר בכמה מהסונאטות.