stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויניפרד קרני
מרידת חג הפסחא

קרני הייתה תמימת דעים עם קונולי מבחינה פוליטית, ובתור חברתו ומזכירתו, הייתה בסוד דברי התארגנות ההתקוממות. כשהחלו ההכנות למרידה ב-1916, היא פעלה כשלישתו האישית. ב-14 באפריל, קרני קיבלה מברק מקונולי המזעיק אותה לדבלין, והיא התמקמה בליברטי הול, משם ארגנה שליחויות ותקשורת לכוחות שבשטח. ביום שני של חג הפסחא, היום בו נפתחה המרידה, היא צעדה עם קונולי וצבא האזרחים האירי מליברטי הול לבית הדואר המרכזי, והייתה חלק מן ההשתלטות עליו. המתנדבים פינו את עובדי הדואר, ורק שני קצינים בריטים נותרו כשבויי מלחמה. קרני הייתה מוצבת בבית הדואר, שהיה למטה המרידה, למשך כולה. היא הייתה האישה היחידה שהייתה מעורבת בהשתלטות הראשונית על הבניין, אליו היא נכנסה כשהיא חמושה במכונת כתיבה ואקדח. היא הייתה נוכחת בהקראת הכרזת העצמאות שגם הצהירה על פתיחת המרידה. על אף שלא השתתפה במרידה כלוחמת, היא קיבלה דרגת שלישה. במהלך ההתקוממות, היא הקלידה את הוראותיו של קונולי, וגם תיעדה את אירועי ימים אלו. היא סיפרה כיצד קונולי עודד את המתנדבים לשיר כדי לשמור על מורל, וכן על תגובתו המרירה, לטעמה, של מייקל קולינס לשירתם. כשקונולי נפצע, היא סירבה למוש מצדו. זאת, למרות פקודה ישירה של המפקד העליון פטריק פירס ושל קונולי עצמו. היא התעקשה לרשום את פקודותיו האחרונות של קונולי. לקראת סיום המרידה, כשפינו את הנשים האחרות מקומן וצבא האזרחים, קרני, לצד אליזבת אופרל וג'וליה גרנן התעקשו להישאר עד הסוף ולעזוב את בית הדואר יחד עם שאר המורדים לאחר כניעתם.
קרני נלקחה בשבי יחד עם מורדים אחרים. כשהם הועברו למחנה הצבאי ריצ'מונד, הם ספגו עלבונות מצד עוברי אורח. משם, היא הועברה לכלא קילמיינהאם, בו בוצעו רוב ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה. קרני דיווחה מאוחר יותר כיצד האסירות היו שומעות את חבריהן נורים למוות כל בוקר במשך שהייתה שם. אחר כך הועברה קרני לכלא מאונטג'וי, יחד עם הלנה מולוני, מארי פרולז, בריג'יד פולי, אלן אוריין ואחרות. 69 נשים (מתוך כ-77 שנלקחו בשבי) שוחררו מהכלא שבוע לאחר הוצאתם להורג של המנהיגים. אך עד אוגוסט 1916, קרני הועברה לבית הכלא איילסברי שבאנגליה, שם נכלאה לצד נל ריאן והלנה מולוני. בכלא ישבה גם קונסטנס מרקייביץ', אשר נידונה למוות בשל תפקידה במרידה, עונש שמוגר למאסר עולם בעבודה קשה. היא ישבה בעיקר בבידוד, בכלא שבו התנאים היו מלכתחילה קשים מאוד, שם האסירות קיבלו אך מעט מזון, והתגוררו במצב של טינופת וכינים. עם זאת, שלוש הנשים, שהסטטוס שלהן היה בכל זאת היה טוב יותר מזה של מרקייביץ', דרשו שיתרונם יבוטל, וביקשו לקבל את אותה ההתייחסות של חברתן. הבקשה שלהן נדחתה, ובכל מקרה קרני ומולוני שוחררו כעבור זמן קצר לאחר שהוצהרה חנינה כללית, יומיים לפני חג המולד 1916. לאחר עריכת האמנה האנגלו-אירית והקמת מדינת אירלנד החופשית, קרני צדדה בצד שנגד ההסכם ונעצרה מספר פעמים בשל קשריה לארגונים כמו הקרן למען משפחות אסירים רפובליקנים אירים (IRPDF) והצבא האירי הרפובליקני.
לאחר המרידה

קרני שמשה כצירה בכנס הארצי של קומן נה מאן שנערך בבלפסט בשנת 1917.
בבחירות הכלליות של 1918, היא התמודדה לפרלמנט כמועמדת שין פיין למחוז בלפסט ויקטוריה. היא הפסידה בבחירות. לאחר הפסד זה, היא החליטה להתמקד בעבודת ארגון עובדים, והצטרפה לאיגוד עובדי התחבורה והתעשייה הכללית, שם נשארה עד 1928. בינתיים, בשנת 1920, היא הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית האירית, ב-1924 למפלגת הלייבור של צפון אירלנד, ובשנות ה-30 היא הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית של בלפסט.
אחרי מלחמת האזרחים והקמת מדינת אירלנד החופשית, קרני החלה להרגיש תחושת מיאוס מהפוליטיקה. היא הייתה מבקרת מאוד בוטה של ממשלתו של איימון דה ואלירה.
המשך חייה ומותה

בשנת 1928 נישאה קרני לג'ורג' מקברייד, פרוטסטנטי מצפון אירלנד, ובאופן אירוני חבר לשעבר בארגון הלויאליסטי מתנדבי אולסטר – הארגון שהקמתו ופועלו הוביל להיווצרות ארגון המתנדבים האירים המהפכנים, בו קרני הייתה חברה. קרני הוציאה מחייה את כל מי שלא תמך בנישואיה למקברייד. מבחינה אידאולוגית, לקרני ולמקברייד היה את הסוציאליזם במשותף, והיא המשיכה במפעל חייה באיגוד העובדים.
מספר בעיות בריאות רציניות הגבילו את פעילותה הפוליטית בשנות ה-1930. קרני נפטרה בבלפסט, צפון אירלנד, ב-21 בנובמבר 1943, כשהיא בת 55. היא נקברה בבית הקברות מילטאון בקבר לא מסומן, על ידי אחיה, שלא ראה בעין יפה את נישואיה למקברייד. שנים מאוחר יותר, ב-1985, אגודת הקברים הלאומית, סניף בלפסט, בשיתוף עם מקברייד ואחיינית של קרני, מצאו את הקבר, והקימו לקרני מצבה. נערך טקס בו נאם הרפובליקני ליאם רייס. שמו של מקברייד לא נרשם על מצבתה, בהיותו פרוטסטנטי ואיש אלסטר. הם היו נשואים 15 שנה, והוא מעולם לא נישא שוב לאחר מותה.
ב-2013, ביום השנה ה-70 למותה של קרני, המפלגה הרפובליקנית הסוציאליסטית ערכה לה אזכרה, ויותר ממאה נוכחים ערכו צעדה להנצחת העבודה שעשתה למען המטרה הרפובליקנית. היא נחשבה כדמות מופת בקרב מאות נשים רדיקליות במהלך השנים.
לקריאה נוספת

McCoole, S. (2003). No Ordinary Women: Irish Female Activists in the Revolutionary Years, 1900–23. University of Wisconsin Press. pp. 56–58. ISBN 978-0-299-19500-7.
Keiley-Listermann, M. (2010). Sinn Féin Women: Footnoted Foot Soldiers and Women of No Importance. Greenwood Pub Group. pp. 42–. ISBN 978-0-313-09740-9. (subscription required)
הערות שוליים

↑  New Ulster Biography
↑  Carney Family's 1911 Census Form
↑  Irish Political Prisoners, 1848–1922: Theatres of War By Seán McConville
↑  Nevin, Donal (2006). James Connolly 'A Full Life'. Dublin: Gill & Macmillan. pp. 408–412, 657. ISBN 978 07171 2962 1.
↑  Irish women and the First World War, part 3 – Women and the 1916 Rising, by Lynda Walker
↑  Women's Involvement in the Irish Easter Uprising of 1916, Dr. Marybeth Carlson – University of Dayton
↑  Eight Women of the Easter Rising The New York Times, 16 March 2016
↑  The rising: The Complete Story of Easter Week, Desmond Ryan
↑  Matthews, Ann (2010). Renegades, Irish Republican Women 1900–1922. Dublin: Mercier History. pp. 124–158. ISBN 978 1 85635 684 8.
↑  "Early Irish Militaria – Mostly 1916 Easter Rising, WWII Emergency Period Public Group – Facebook". facebook.com.
↑  Internment by John McGuffin
↑  Ryan, Louise; Ward, Margaret (2007). Irish Women and The Vote: Becoming Citizens. Wales: Irish Academic Press. pp. 195–200, 202–205. ISBN 978-0-7165-3393-1.
↑  "The Dictionary of Ulster Biography". newulsterbiography.co.uk.
↑  Culture Northern Ireland
↑  Seven Women of the Labour Movement 1916, by Sinéad McCoole
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5232 5107  LCCN: nr2003002064  VIAF: 9785876   WorldCat (עם VIAF): 9785876 
בית הדואר המרכזי בדבלין, שבו קרני הייתה מוצבת עם קונולי במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916.
מדליות של ויניפרד קרני ממרידת 1916 ומלחמת העצמאות
מקדש השמש של אוסר כאף

תוכנית מקדש השמש של אוסר כאף
מקדש השמש של אוסר כאף היה מקדש מצרי עתיק שהוקדש לאל השמש רע שנבנה על ידי פרעה אוסר כאף, מייסד השושלת החמישית של מצרים, בתחילת המאה ה-25 לפני הספירה. מקדש השמש של אוסר כאף שוכן בין מתחם הפירמידות של אבו סיר מדרום ליישוב אבו גוראב (אנ') מצפון, כ-15 קילומטרים דרומית לקהיר של ימינו. שמו הקדום של המקדש היה "נחן-רע" (Nekhen-Re) כלומר "מבצר רע". מתחם המקדש כלל מספר חלקים: על גבעה נמוכה שנמצאת בקצה המדבר היה המקדש הראשי שאליו ניתן היה לגשת דרך שביל ממקדש עמק, הממוקם קרוב יותר לאזור העיבוד והנילוס.
חפירות

מקדש השמש של אוסר כאף התגלה על ידי קארל ריכרד לפסיוס בשנת 1842, אז מנהל המשלחת הפרוסית למצרים. לפסיוס לא זיהה את מקדש השמש ככזה, אלא כלל אותו ברשימת הפירמידות החלוצית שלו, תחת המספר XVII (בספרות רומיות: 17). לפסיוס חקר את האנדרטה רק באופן שטחי והחפירות הראשונות של המקדש נערכו הרבה יותר מאוחר, ב-1907 וב-1913, בניהולו של לודוויג בורכהרד (אנ'). אולם עבודתו העיקרית של בורכהרד הייתה על בית הקברות המלכותי הסמוך באבו סיר. המקדש היה מוקד של חפירה ייעודית רק 40 שנה מאוחר יותר, בין השנים 1954 ל-1957, הפעם ביוזמת המשלחת הגרמנית-שווייצרית בראשות הרברט ריקה (אנ'). התוצאות פורסמו בשני כרכים.
מראי מקום

Bard, Kathryn (2015). An Introduction to the archaeology of ancient Egypt. John Wiley & Sons, Inc. ISBN 978-0-470-67336-2.
Herbert Ricke: Das Sonnenheiligtum des Königs Userkaf, Band I, Der Bau (Beiträge zur ägyptschen Bauforschung und Altertumskunde, Heft 7), Kairo 1965
Elmar Edel, Gerhard Haeny, Wolfgang Helck, Werner Kaiser, Peter Kaplony, Herbert Ricke, Siegried Schott: Das Sonnenheiligtum des Königs Userkaf, II, Die Funde, (Beiträge zur ägyptschen Bauforschung und Altertumskunde, Heft 8), Wiesbaden 1969
הערות שוליים

↑  Ricke: Sonnenheiligtum, I, 2
ז'ופיה דנש

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1885 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 בינואר 1987  (בגיל 102) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Deutsch Zsófia Stefánia Mária 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 בן או בת זוג:  אנדור נאג' (1928–1943)  József Szalatnyay 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1981) 
 
ז'ופיה דנש (במקור דויטש - בשם מלא: Zsófia Stefania Mária Deutsch, בהונגרית: Dénes Zsófia;‏ בודפשט, 14 בינואר 1885 – בודפשט, 23 בינואר 1987) הייתה סופרת, עיתונאית, זוכת פרס אטילה יוז'ף (1981) שהוא הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה. היא למדה ספרות ותולדות האמנות באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). ארוסתו לשעבר של המשורר אנדרה אדי, אחר כך ידידתו ולאחר מותו בטרם עת הביוגרפית של חייו. בשל יהדותה וכתיבתה הבקורתית על המשטר היא נכללה במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, לאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
קורות חייה

ז'ופיה דויטש נולדה במשפחה יהודית כבתם של ז'יגמונד דנש (דויטש) יזם יליד זומבה ושל אילונה אלטשול. היא סיימה את לימודיה התיכוניים ב-1903 ולאחר מכן למדה ספרות ותולדות האמנות באוניברסיטת בודפשט. ב-15 באוקטובר 1906, ב-Erzsébetváros, בודפשט, היא נישאה לפקיד הבנק דייזה מורז'אני, בנם של נאנדור בוהאטש ושל לאורה גרייס. משנת 1912, הוא הייתה הכתבת בפריז של פשטי נפלו ולאחר מכן של היומון "וילאג" שפירושו "עולם" (Világ). בסתיו 1913, היא הכירה את אנדרה אדי דרך בלה באלאז', והייתה ארוסתו לזמן קצר, ולאחר מכן את ידידתו עד סוף חייו (נפטר ב-1919 בגיל 42). אדי רצה להתחתן איתה, אך אמה של ז'ופיה לא התייחסה לכך בעין יפה ומנעה את הנישואים. ב-29 באפריל 1916, בהסכמת אמה, היא נישאה בבודפשט לקוזמה ביי, רופא, בנו של אחד משרי הסולטן הטורקי (בהונגרית קוזמה מיקלוש פאשה), ולאחר מכן התגוררה עמו בשווייץ, בגרמניה ובאוסטריה.
ב-1918, באמצעות ארווין סאבו, היא הפכה מעורבת בעבודת התעמולה המהפכנית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כעורכת של, העיתון האדום" (Vörös Ujság). בשנת 1919, לאחר נפילת הרפובליקה, היגרה לווינה, שם הפכה לחברת צוות ביומון הפוליטי השמאלי "העיתון ההונגרי של וינה" (Bécsi Magyar Újság). לאחר מות בעלה חזרה הביתה ב-1925 וב-24 בדצמבר 1928, בבודפשט, נישאה לעיתונאי אנדור נאג', בנם של דויד גרוס ושל אתלקה אסטלוש. היא פרסמה את דיווחיה האישיים בעיתונים אשטי קוריר ורגל (בוקר בהונגרית) (Reggel), ובין השנים 1934–1936 הייתה עורכת הראשית של העיתון הספרותי בשם המתורגם "חג" (Ünnep). משנת 1937 חיה מכתיבתה, שהחומר שלה היה יחסיה וחוויותיהעם אנדרה אדידי.
בגיל שמונים נישאה שוב לצייר יוז'ף סלאטנאי, שהיה צעיר ממנה בשלושים שנה, עמו חיה עד מותה, בגיל 102.
יצירותיה

האישה בחברה הקומוניסטית ; הוועד העממי לחינוך ציבורי, בודפשט, 1919
הצעיף הבלתי נראה (רומן קצר, בודפשט, 1932)
שעות במקום חיים. פרק מחייה של אנדרה אדי ; פנתיאון, בודפשט, 1939
אדי האלמוני (בודפשט, 1942)
ואז הטיליות פשוט אהבו אותי. . . ; Magvető, בודפשט, 1957
אילונה זריני. רוֹמָן ; מורה, בודפשט, 1959
הרפתקה של פעם בחיים. רוֹמן ; Magvető, בודפשט, 1964
להלך בצד שמאל ; Magvető, בודפשט, 1965
הקרוסלה של פריז ; Magvető, בודפשט, 1966
קשת בענן ; מחשבה, בודפשט, 1970
היה כפי שהיה ; מחשבה, בודפשט, 1974
האמנים החדשים של אתמול ; Egyetemi Ny., בודפשט, 1974 (Cosmos Books)
אל תגנוב את הגברת ; מחשבה, בודפשט, 1978
קשת בענן מפשט לפריז ; מחשבה, בודפשט, 1979
שאנדור גלימברטי וולריה דנש ; הערות אווה הארש; קורווינה, בודפשט, 1979 (הספרייה הקטנה לאמנות)
להלך בצד שמאל ; ערוך מחדש. המו"ל; מחשבה, בודפשט, 1980
שעות במקום חיים. פרק מחייה של אדי / אולי נשלח על ידי Hellas. מכתבים שלא פורסמו לאנדרה אדי ומסמכים אחרים ; דוֹקטרִינָה. מיקלוש קובלובסקי; 4. שלוחה לְפַרְסֵם.; Magvető, בודפשט, 1980
היה כפי שהיה ו. . . ; מחשבה, בודפשט, 1981
ואז הטיליות פשוט אהבו אותי. . . זיכרונות ומסמכים אגדיים על חייו של אנדרה אדי בווארדה ; תוספת 2, תקן. הוצאה לאור; מחשבה, בודפשט, 1983
אל תגנוב את רוח הרפאים ו... ; גרסה שנייה, שלוחה. לְפַרְסֵם.; מחשבה, בודפשט, 1984
אולי נשלחתי על ידי הלאס. חילופי המכתבים בין אדי, צ'ינסקה וז'ופיה דנש וכמה משיריה המהדהדים של אדי. מסמכים; Magvető, בודפשט, 1984
מה שנשאר בחוץ מתוך המאה ; מחשבה, בודפשט, 1985
פרסים והוקרה

מדליית זיכרון של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב
מדליית הצטיינות למולדת סוציאליסטית
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזר דפנה
פרס אטילה יוז'ף (1981)
ראו גם > לקסיקונים

Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944., 1990–2002)
Ki kicsoda? Életrajzi lexikon magyar és külföldi személyiségekről, kortársainkról. 3. átd. kiad. Szerk. Betlen Katalin. Bp., Kossuth, 1975 (מי זה מי? לקסיקון ביוגרפי של הונגרים ואנשי חו"ל בני זמננו)
(szerk.) F. Almási Éva: Kortárs magyar írók 1945–1997. Bibliográfia és fotótár I–II., Enciklopédia Kiadó, Budapest, 2000, ISBN 963-8477-38-5. (סופרים הונגרים בני זמננו)
Kortárs magyar írók kislexikona 1959–1988. Főszerk. Fazakas István. Budapest: Magvető. 1989. ISBN 963-14-1604-6 (הלקסיקון הקטן של סופרים הונגרים בני זמננו)
Magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Benedek Marcell. Budapest: Akadémiai. 1963–1965. (לקסיקון ספרותי הונגרי)
Magyar nagylexikon VI. (Csen–Ec). Főszerk. Berényi Gábor. Budapest: Magyar Nagylexikon. 1998. ISBN 963-85773-2-0 (הלקסיקון ההונגרי הגדול)
Révai új lexikona V. (Cza–D). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2000. ISBN 963-927-216-7 (הלקסיקון החדש של רוואי)
Új magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Péter László. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6804-7 (לקסיקון ספרותי הונגרי חדש)
Új magyar életrajzi lexikon II. (D–Gy). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. ISBN 963-547-414-8 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש)
Új magyar lexikon II. (D–F). Szerk. Berei Andor és 11 tagú szerk.bizottsága Budapest: Akadémiai. 1960. (לקסיקון הונגרי חדש)
ראו גם > מאמרים

Onagy Zoltán (2010-01-14). "Dénes Zsófia a szerelmes írónő". Irodalmi Jelen. (ז'ופיה דנש הסופרת המאוהבת)
Kloss Andor: Megidézett múlt (Műhely, 1979. 2. sz.)
Albert Gábor: D. Zs. korszerűsége (Élet és Irod., 1978. 39. sz.)
Marék Antal: Századunk krónikása (Magy. Hírlap, 1979. szept. 21.)
Kovalovszky Miklós: A kilencvenöt éves D. Zs, köszöntése (Magy. Nemzet, 1980. jan. 13.)
Molnár Zoltán: Zsuka világa (Élet és Irod., 1982. 2. sz.)
Benedek István: A Zsuka-élmény Ady költészetében (Magyar Fórum, 1992. 12. sz.)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség születési akv. 93/1885. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-11-23.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest VII. ker. polgári házassági akv. 1338/1906. folyószám alatt.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest VII. ker. polgári házassági akv. 468/1916. folyószám alatt.
1 2  Gerencsér Ferenc (2008). Ki kicsoda a magyar irodalomban?. Annó Könyvkiadó. ISBN 9789633755075.
1 2 3  "Dénes Zsófia költő százhuszonöt éve született". ujkonyvpiac.hu. 2010-01-13. אורכב מ-המקור ב-2018-10-24. נבדק ב-2010-08-29.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest VII. ker. polgári házassági akv. 2117/1928. folyószám alatt.
↑  Dénes Zsófia. Nekrológ. Petőfi Irodalmi Múzeum. Hozzáférés ideje: 2016. március 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12777063p (data)  GND: 1311748180  ISNI: 0000 0001 2283 0302  LCCN: n82039849  NKC: mzk2014817563  NLA: 35767950  SUDOC: 081598696  Trove: 1078402  VIAF: 93334123   WorldCat (עם VIAF): 93334123
חוק עליון

חוק עליון הוא גישה לפיה אין לאכוף חוק אלא אם כן הוא תואם עקרונות אוניברסליים מסוימים של הגינות, מוסר וצדק. חוק עליון עשוי לשמש קריטריון משפטי מעשי לשלילת החלטות פוליטית או כלכלית של ממשלה, למרות שפועלת בהתאם לדין, כאשר היא מבצעת חוקים לא הוגנים או לא צודקים.
דוקטרינה

הרעיון של חוק עליון מעבר לחוק הרגעי של המדינה הוכנס לראשונה לאירופה הפוסט-רומית על ידי משפטני המשפט הקנוני הקתולי (אנ'). "משפט עליון" יכול להתפרש בהקשר זה כחוק האלוהי (אנ') או הטבעי או ערכי משפט בסיסיים שנקבעו במשפט הבינלאומי. בתפקיד זה יש לו את הערך המשפטי השווה עבור תחומי השיפוט של המשפט המקובל והקונטיננטלי, בניגוד למשפט הטבעי המזוהה במידה רבה עם המשפט המקובל.
דוגמאות

לפני מלחמת האזרחים האמריקאית, נשללו מאפרו-אמריקאים באופן חוקי שוויון זכויות וחירויות בהתאם לקודים תקפים רשמית הקובעים את היחסים בין אדון לעבד. למרות שקודים אלה היו מתאימים באופן מלא ליישום בפרקטיקה המשפטית, אכיפתם על ידי ממשלת ארצות הברית הפרה דה פקטו את זכויות האדם הבסיסיות של חלק ניכר מהאוכלוסייה. ויליאם סיוארד הכריז שעבדות אסורה על פי "חוק עליון".
יישום חוק עליון תלוי בעמדתה של ההנהגה הפוליטית במדינה כלפי עקרון שלטון החוק.
במדינות מסוימות טוענים מנהיגים פוליטיים ששלטון החוק הוא מושג פרוצדורלי בלבד. לפיכך, הם טוענים שכל ממשלה יכולה לשלול מנתיניה את חירויותיהם הבסיסיות או לפגוע באינטרסים החיוניים שלהם כל עוד הדבר נעשה בדרך של מנגנון משפטי המיושם כהלכה. לדוגמה, במשפטי נירנברג, בניסיון להצדיק את הפשעים שלהם נגד האוכלוסייה היהודית והצוענית באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה, כמה ממנהיגי גרמניה הנאצית לשעבר טענו שהם לא הפרו אף אחד מהחוקים הגרמניים כאשר היטלר היה בשלטון. רק על ידי הפעלת הכלל של "חוק עליון" התגברו התובעים של בעלות הברית על הגנות כאלה.
במדינות אחרות, לעומת זאת, מנהיגים פוליטיים טוענים כי יש לשמור על כל החוקים רק אם הם עומדים בקנה אחד עם העקרונות האוניברסליים של מוסר, הגינות וצדק. מנהיגים אלה טוענים כי כתולדה הכרחית לאקסיומה ש"אף אחד אינו מעל החוק", שלטון החוק מחייב את הממשלה להתייחס לכל האנשים באופן שווה על פי החוק. עם זאת, הזכות המוצהרת ליחס שווה יכולה להתבטל באופן מיידי בכל פעם שהממשלה שוללת רמה מספקת של כבוד ואוטונומיה ממעמד מסוים של פרטים או מאנשים בכלל. לכן, העקרונות הבלתי כתובים והאוניברסליים המובנים מאליהם של שוויון, אוטונומיה וכבוד אמורים לגבור על חוקים כתובים קונבנציונליים שנחקקו על ידי הפרלמנט. אלה עקרונות המכונים לעיתים קרובות "חוק טבעי". הם גם מהווים את הבסיס ל"חוק עליון".
דוקטרינת Rechtsstaat (אנ') (מדינה משפטית, מדינת זכות, מדינה חוקתית, ממשל חוקתי) הוצגה לראשונה על ידי הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט לאחר אימוץ החוקות של ארצות הברית וצרפת בסוף המאה ה-18. גישתו של קאנט מבוססת על עליונות החוקה הכתובה של המדינה שנוצרה תוך שימוש בעקרונות של "חוק העליון". עליונות זו פירושה יצירת ערבויות ליישום הרעיון המרכזי שלו: חיים שלווים לצמיתות כתנאי בסיסי לאושרם ולשגשוגם של האזרחים. קאנט ביסס את משנתו באופן בלעדי על הרעיון של חוקתיות וממשל חוקתי.
מערכת המשפט הרוסית, שנולדה במאה ה-19 כתוצאה מהשינויים של הרפורמה המשפטית של הקיסר אלכסנדר השני, התבססה בעיקר על מסורת המשפט הגרמנית. רוסיה אימצה את דוקטרינת Rechtsstaat, "מדינה משפטית". תפיסת המדינה המשפטית הרוסית מאמצת את החוקה הכתובה כחוק העליון של המדינה. זהו עיקרון בסיסי אך לא מוגדר המופיע בהוראה הדיספוזיטיבית הראשונה של החוקה הפוסט-קומוניסטית של רוסיה: "הפדרציה הרוסית מהווה מדינה משפטית פדרטיבית דמוקרטית עם צורת ממשל רפובליקנית".
ראו גם

הזכות לשוויון
המשפט ההומניטרי
פילוסופיה של המשפט
הערות שוליים

↑  Introductory note by Antonio Cassese for General Assembly resolution 95(I) of 11 December 1946 (Affirmation of the Principles of International Law recognized by the Charter of the Nürnberg Tribunal) on the website of the UN Audiovisual Library of International Law
משה גרדון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1892 
 פטירה:  17 בספטמבר 1974 (בגיל 82 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
משה גרדון (קרי: גורדון; 17 בספטמבר 1894 – 17 בספטמבר 1974) היה מחנך עברי בפולין בין מלחמות העולם, מראשי רשת החינוך העברי "תרבות" (1919–1932), ומנהל מוסד ביאליק מ-1935 ועד 1969. משפטן בהכשרתו.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נדרש להרחיב על פועלו בהוצאה.
משה גרדון נולד ביפו, בנם הבכור של זוג יהודים ליטאים שעלו ארצה. אביו היה המחנך, המשורר ופרשן המקרא שמואל לייב גורדון (של"ג). אמו, מלכה לבית בלומגארטן, הייתה אחותו של המשורר ומתרגם התנ"ך ליידיש יהואש, ואחותה של אשתו של הסופר העורך והמו"ל בן אביגדור (אברהם ליב שַלקוביץ). בילדותו שבה משפחתו לרוסיה, והתיישבה בעיר ורשה שבפולין הרוסית.
למד משפטים באוניברסיטת ורשה ובבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, והוסמך כעורך דין. בעת לימודיו בוורשה היה פעיל ציוני וחבר אגודת הסטודנטים הציונים "ירדניה". שם הכיר את אשתו לעתיד, עֵדי סְמוּש, ילידת ורשה, אף היא תלמידת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ורשה וחברת "ירדניה". אשתו סיימה את לימודיה שם, וכן סיימה לימודי נגינה בפסנתר, ולימדה היסטוריה וצרפתית בבתי ספר תיכונים בוורשה ובלודז'. לאחר המלחמה היה ממייסדי רשת בתי הספר היהודיים העל-יסודיים העבריים בפולין "תרבות", והיה חבר הוועד המנהל שלה. משנת 1919 כיהן כמנהל בית הספר התיכון של תרבות בלודז', שהיה בית הספר התיכון העברי הראשון בפולין (ולבסוף נסגר על ידי השלטונות). בשנות ה-20 נמנה, לצד יהודה אייגס ואברהם לוינסון, עם מנהיגי המפלגה הציונית-סוציאליסטית "התאחדות הפועל הצעיר–צעירי ציון" בפולין, והיה חבר הוועד המרכזי שלה (השלושה היו גם ממנהיגי מרכז "תרבות"). חיבר ספרי לימוד, בעיקר בגאוגרפיה.
ב-1928 שב לוורשה, וכיהן כמנהל מרכז הסתדרות "תרבות" עד עלייתו לארץ ישראל ב-1932. בשנים אלה כיהנה אשתו כחברת הנהלת ויצו בוורשה, בשנים 1931–32 הייתה עורכת המדור לנשים בעיתון היהודי-פולני Nowe Słowo. (בארץ ישראל שבה לפעול בארגון החל בשנת 1946, כיהנה כיו"ר הראשונה של המחלקה המשפטית שלו בשנים 1955–1968 וכיו"ר סניף ירושלים.)
ב-1934 עברה המשפחה לירושלים, ושם התמנה כמנהל מוסד ביאליק, בית ההוצאה לאור שייסדו ההנהלה הציונית העולמית והנהלת הסוכנות היהודית במלאת שנה לפטירתו של המשורר חיים נחמן ביאליק.
גרדון כיהן כמנהל המוסד במשך יותר משלושה עשורים, עד פרישתו לגמלאות ב-1969. שם דגש ניכר על עיצוב הספרים שראו אור בהוצאה. במסגרת תפקידו היה חבר הנהלת מפעל הביבליוגרפיה העברית.
כן היה חבר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, החברה הארץ־ישראלית להיסטוריה ואתנוגרפיה וחבר מערכת הוצאת התנ"ך בפירוש ש"ל גורדון.
חיים אישיים

היה נשוי לעֵדי סְמוּש והם התגוררו בדרך עזה, בשכונת רחביה שבירושלים. נפטר בסתיו 1974, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. אשתו עדי נפטרה באלול תשמ"ו ונקברה לצדו.
בנם ד"ר יורם (רמי) גורדון (1928–2006) היה מהנדס מומחה להידרולוגיה. לחם במלחמת העצמאות ולאחר מכן היגר לארצות הברית, שם למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים דוקטורט באוניברסיטת אריזונה. עבד בחברת הנדסה שונות, כיהן כמהנדס הראשי של הוועדה הבין-מדינתית לאגן נהר הפוטומק, יועץ לבנק העולמי ולבסוף כסגן נשיא וחבר מועצת המנהלים של חברת הייעוץ ההנדסי Greenhorne and O'Mara.
היה נשוי לג'ודית גֶסֶלוביץ במשך 52 שנה, עד מותו), השתקע ברֶסטון שבווירג'יניה, והיה אב לשניים.
בנו ד"ר גלעד של"ג גורדון (Gilad Shalag Gordon) הוא פנימאי המתגורר בבולדר (Boulder) שבקולורדו, ובנו לירן גורדון, המתגורר בפוטומק (Potomac) שבמרילנד, הוא עורך דין העוסק בתחום הטלקומוניקציה.
כתביו

מ' גרדון (עורך), שיחות עם הורים, ורשה: תרבות, תרפ"ח. (חינוך)
משה גדרון, יצחק ליפקין ודניאל פרסקי (עורכים), מקרא לנער: רשימת ספרי קריאה בעברית סדורים לפי הגיל ולפי מחלקות בית ספר עממי וגמנסיה נמוכה, ורשה: הוצאת הסתדרות תרבות (דפוס ספולדרוק), תרפ"ט 1929.
מ’ גרדון (עורך), יומן גאוגרפי: חוברת לעבודה עצמית ותרגילים בגאוגרפיה, (ורשה: דפוס רענאמא, 1929).
משה גרדון, גאוגרפיה: ספר למוד לבתי עממיים ותיכוניים , 2 כרכים, ורשה: (דפוס Monolit), תרצ"א 1932.
מהדורה ב מחֻדשת ומתֻקנת, ורשה: א' גיטלין, תרצ"ג–[תרצ"-]. (חלק ב יצא לאור בדפוס הפועל הצעיר בתל אביב) (התוכן: חלק א: גאוגרפיה כללית, תרצ"ג; חלק ב: אנטארקטיקה, אוסטרליה, אפריקה, אסיה, אמריקה, [תרצ"-].)
מ’ גרדון, אם אין אני לי – מי לי: וכשאני לעצמי מה אני?, ורשה: הוצאת המחלקה לתרבות ותעמולה שעל יד אגודת החברות היהודיות לקואופרציה בפולניה, 1931. (ספרון) (כלכלה)
לקריאה נוספת

'Gordon, Moshe,' in: Who's who in the State of Israel, 1967, p. 285.
'Eddy Gordon,' in: Who's who in Wizo, 1966-1970, 1970, p. 56.
הערות שוליים

↑  משה קול, מורים וחברים, כרך ב, ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ח 1968, עמ' 115.
↑  משה גורדון באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  Yoram Rami Gordon, Kriss Foundation Database; Yoram Gordon, water expert, 78, Washington Jewish Week, November 23, 2006, HighBeam.
↑  WEDDINGS; Liran Gordon and Karen Appelbaum, The New York Times, May 31, 1993; Liran Gordon, Sourcing Board.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517000705171  VIAF: 308270577   WorldCat (עם VIAF): 308270577
זיכוי מחמת הספק

זיכוי מחמת הספק הוא זיכוי של נאשם במשפט פלילי על אף שיש כלפיו סימנים מחשידים, מפני שהתביעה לא הצליחה לשכנע את בית המשפט, על פי דיני הראיות, שהנאשם אשם, מעבר לספק סביר, בהתאם לרמת הוודאות הנדרשת להרשעה במשפט פלילי.
רמת הוודאות הנדרשת במשפט פלילי והגיונו

ברוב שיטות המשפט, נדרשת במשפט פלילי רמת ודאות גבוהה מעבר לספק סביר, המחמירה מאמת המידה הנהוגה במשפט אזרחי של "מאזן ההסתברויות", על מנת להרשיע אדם. רמה גבוהה זו מביאה למתח מסוים כאשר מאזן ההסתברויות מצביע על אדם כאשם, בעוד התביעה לא הצליחה לעבור את הרף של מעבר לספק סביר.