stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט הגבוה לצדק
 תאריך החלטה:  29 במרץ 1993
 חברי המותב
 חברי המותב:  אהרן ברק, שושנה נתניהו ותיאודור אור
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  ברק: שינוי שמה של ידועה בציבור לשמו של הידוע בציבור שלה אינם פוגעים בתקנת הציבור הישראלי.
 
בג"ץ 693/91 אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין במשרד הפנים שניתן בשנת 1993, הוא עתירה בה קבע בג"ץ כי על משרד הפנים לאפשר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לשם משפחתו של בן זוגה. בנימוקיו להחלטתו דן בג"ץ באיזון הראוי בין זכותו של הפרט במשטר דמוקרטי לשנות את שמו, לבין האינטרס הציבורי שבמניעת הטעיה או פגיעה בתקנת הציבור. בעקבות פסק הדין בוצע תיקון בחוק השמות ונקבע בו מפורשות כי שר הפנים אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור. בפסק דין זה הפך בג"ץ את ההלכה שנקבעה על ידו קודם לכן בעניין שינוי שמה של ידועה בציבור. העתירה הוכנה והוגשה על ידי עו"ד אורית קמיר מטעם האגודה לזכויות האזרח.
רקע

חוק השמות קובע כי "בגיר רשאי לשנות את שם משפחתו ושמו הפרטי" (סעיף 10). בחירת השם או שינויו הן פעולות המחייבות הודעה לשר הפנים וקבלת אישורו. עם זאת, נקבע בחוק כי השר רשאי לפסול בחירת שם אם הוא סבור שהשם החדש "עלול להטעות או לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו" (סעיף 16). בעת מתן פסק הדין לא נכללה בסעיף זה התייחסות ספציפית לעניין שם משפחתה של ידועה בציבור, אולם הסדר בעניין שמות ילדיהם של ידועים בציבור נקבע כבר אז בסעיף 3 לחוק, לפיו בהסכמת שני ההורים יקבלו ילדיהם את שמות המשפחה של שניהם.
עד למתן פסק הדין בפרשת אפרת, ההלכה בסוגיית סמכותו של שר הפנים לפסול שינוי שם הייתה זו שנקבעה בבג"ץ זמולון נ' שר הפנים ובבג"ץ אייזיק (שי"ק) נ' שר הפנים. בפרשת זמולון קבע בית המשפט העליון כי אין להתיר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לזה של הידוע בציבור לאחר מותו, בנימוק כי קרוב לוודאי שהציבור יוטעה לחשוב שהידועה בציבור היא אלמנתו שהייתה נשואה לו כדת וכדין. דעת המיעוט בפסק דין זה קבעה כי הזכות לשינוי שם היא זכות יסוד שיש הצדקה למניעתה רק אם מתקיימת הטעיה מתוך מטרה פסולה.
בפרשת שי"ק פסל שר הפנים את בקשתה של ידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לזה של בן זוגה. בית המשפט קבע שהחלטת שר הפנים תישאר על כנה בנימוק של שמירה על יציבות ההלכה[דרושה הבהרה]. צוין בפסק הדין, כי העובדה שידועה בציבור אינה חלק מסעיף 10 לחוק השמות המתיר לאדם לשנות את שמו, יש בה כדי ללמד על כך שהמחוקק לא התכוון להעניק לה את הזכות לשינוי שמה. דעת המיעוט קבעה כי הלכת הרוב בפרשת זמולון הייתה מוטעית שכן סעיף 6 לחוק השמות מאפשר לאישה נשואה לשאת את שם נעוריה, ומכאן שישנו נתק בין עניין השם לעניין הנישואין.
העובדות בבסיס פסק הדין

מיכל אפרת ועוזי אורנן הם ידועים בציבור ולהם בן ובת משותפים הנושאים את שם המשפחה אורנן-אפרת. משרד הפנים סירב לאשר את בקשתה של מיכל אפרת לשנות את שם משפחתה לאורנן-אפרת, כשמו של בנה (טרם הולדת הבת), מהטעם כי השינוי עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור. עם הולדת הבת, סירב משרד הפנים לאפשר לרשום אותה בשם המשפחה אורנן-אפרת ואף סירב לאפשר לבן להמשיך להיות רשום בשם זה, אך חזר בו מעמדתו לאחר שבני הזוג עתרו בעניין זה לבג"ץ. פניה חוזרת של אפרת למשרד הפנים לשקול מחדש את עמדתו בעניין שם משפחתה, נדחתה בשנית.
הדיון > טענות מיכל אפרת

שמו של אדם הוא בעל משמעות עמוקה עבורו ורצונה לשנות את שמה נובע מהרצון להיקרא בשם ילדיה ולא מכוונת תרמית.
אין הטעיה לציבור בשינוי השם, בפרט לאור העובדה שהיא נושאת בפועל את השם המבוקש, ואין בכך כל עבירה.
השינוי אינו מהווה פגיעה בתקנת הציבור. חיים משותפים של ידועים בציבור הוכרו בחקיקה ובפסיקה הישראלית.
העובדה כי רק אישה המבקשת להחליף את שם משפחתה מתבקשת להצהיר כי לא בחרה בשם זה בשל היותו שם של גבר, מהווה הפליה שלה כאישה.
זמן רב חלף ממתן ההלכה הקיימת בעניין שינוי שמה של ידועה בציבור ולפיכך יש מקום לבחינה מחודשת של הסוגיה.
הדיון > טענות משרד הפנים

משרד הפנים מבקש להמשיך בהלכה שנקבעה בפרשת זמולון ובפרשת שי"ק (השנייה) לפיה אין להתיר לידועה בציבור לשנות את שם משפחתה לשמו של בן זוגה, מהנימוקים הבאים:
חוק השמות לא מעניק לידועה בציבור מעמד של אישה נשואה כדין לעניין שמה.
שינוי השם עלול להטעות ולפגוע באינטרס הציבורי של שמירה על הגבול בין מעמדה של אישה נשואה למעמדה של ידועה בציבור.
בקשתה של אפרת לשנות את שם משפחתה לשם ילדיה אין בה כדי להכריע את הכף לטובתה. עניין זה נדון בפרשת שי"ק (השנייה) ולא נמצא כי הדבר מהווה עילה לסטיה מההלכה שנקבעה בפרשת זמולון.
עמדת משרד הפנים לגבי דרישת ההצהרה בדבר המניע לבחירת שם המשפחה, זהה בנוגע לגברים ונשים. עם זאת, הצורך עולה בעיקר בנוגע לנשים.
מאז נפסקו ההלכות בפרשת זמולון ופרשת שי"ק (השנייה) ביצע המחוקק תיקונים רבים בחוק השמות ואף על פי כן לא נקבעו בחוק הוראות בעניין סוגיית שמה של ידועה בציבור.
הכרעת בית המשפט

ב-29 במרץ 1993 נתן בית משפט את פסק דינו. בית המשפט קיבל את העתירה והורה להתיר לאפרת להוסיף לשמה את שמו של בן זוגה, מהטעם שלא מתקיימת תשתית ראייתית לכך ששינוי שם משפחתה של ידועה בציבור לשם המשפחה של בן זוגה עלול לגרום להטעיה או לפגיעה בתקנת הציבור.
הכרעת בית המשפט > הנמקת בית המשפט להכרעה (מפי השופט ברק) > הזכות לשם

זכותו של אדם לבחור לו שם או לשנותו היא חירות המוענקת לפרט במדינה דמוקרטית. שמו של אדם הוא חלק מאישיותו, ועל חברה דמוקרטית לכבד את חירותו של הפרט לשנות את שמו אם הוא סבור כי שם אחר מתאים לו יותר מסיבות חברתיות, לאומיות או אישיות. חוק השמות מעניק לכל אדם את הזכות לבחור לו שם.
הכרעת בית המשפט > הנמקת בית המשפט להכרעה (מפי השופט ברק) > התכלית הראויה להגבלת הזכות

מול זכותו של אדם לשנות את שמו עומד האינטרס שבמניעת הטעיה או פגיעה בתקנת הציבור או ברגשותיו. בסמכותו של שר הפנים לפסול שינוי שם אם שינוי השם עלול להטעות או עלול לגרום לפגיעה בתקנת הציבור או ברגשותיו גם אם אין בכך עבירה פלילית. הטעיה מתקיימת כאשר שמה החדש של ידועה בציבור עשוי להביא חלק מהציבור לחשוב שמדובר באישה נשואה. תקנת הציבור מתייחסת למכלול הערכים והאינטרסים של הציבור הנאור במדינת ישראל ובכלל זה שמירתו של מוסד הנישואין. בפרשת זמולון הוגדרה תקנת הציבור כשמירה על ההבחנה בין מעמדה של אישה נשואה למעמדה של ידועה בציבור. עם זאת, תופעת הידועים בציבור אינה זוכה לקונצנזוס בחברה הישראלית וההתייחסות אליה מורכבת.
הכרעת בית המשפט > הנמקת בית המשפט להכרעה (מפי השופט ברק) > האיזון בין הזכות לאינטרס הציבורי

בקביעת קיומה של הטעיה המצדיקה שימוש בסמכות שר הפנים שלא לאשר שם חדש, לא די בכך שהמצג הנחזה שונה מהמציאות. על ההטעיה ליצור הסתמכות על המצג באופן שיגרום לפעולה או מחדל. משמעותה של הטעיה בהקשר זה אינה מתייחסת רק למצבים בהם שינוי השם נעשה בכוונה להטעות.
מידת ההסתברות הנדרשת להטעיה או לפגיעה בתקנת הציבור וברגשותיו היא "וודאות קרובה" ואין די בחשש פוטנציאלי.
הכרעת בית המשפט > הנמקת בית המשפט להכרעה (מפי השופט ברק) > יישום בנסיבות המקרה

בחוק השמות קיימות מספר הוראות, דוגמת סעיף 6 המאפשר לאישה נשואה לשמור על שם נעוריה, מהן ניתן ללמוד כי החוק משלים עם המצב לפיו שמו של אדם אינו משקף בהכרח את הסטטוס המשפחתי שלו. מכאן ש"הטעיה" היא מצב נסבל בחוק השמות, ואין לסרב לשינוי שם משום שיש בו הטעיה לכאורה ביחס למצב המשפחתי.
שינוי שמה של ידועה בציבור לשם בן זוגה גורם לפער בין חזות למציאות באופן שיוצר חשש להטעיה פוטנציאלית, אולם וודאות קרובה להטעיה לא מתקיימת.
מותר לאדם בישראל להשתמש בשם שאינו שם משפחתו ואין בכך עבירה פלילית.
שמירתו של מוסד הנישואין היא ערך חברתי המהווה חלק מתקנת הציבור, אך לצד מוסד הנישואין קיים מוסד הידועים בציבור שהוא פרי החקיקה והפסיקה. לפיכך אין לומר כי כל הפער בין סטטוס הנשואים לסטטוס הידועים בציבור משקף תקנת ציבור.
שינוי שמה של ידועה בציבור לשמו של ידוע בציבור אינו מעניק לה זכויות שלא היו נתונות לה לפני שינוי שמה. לפיכך, הפער הקיים בין סטטוס הנשואים למעמד הידועים בציבור לא משתנה עקב שינוי השם.
שינוי שם היא חירות הנתונה לכל אדם ואין למנוע מידועה בציבור זכות בסיסית זו רק בשל היותה ידועה בציבור.
טובת ילדיהם של ידועים בציבור עשויה להצדיק הכרה בשינוי שמו של אחד ההורים לשמו של האחר כך שיהיה מתאם בין שמות המשפחה של הילדים והוריהם. טובת הילדים היא מרכיב מרכזי של תקנת הציבור בישראל ולא ניתן לפסול את שינוי שמה של ידועה בציבור המבקשת את טובת ילדיה, בשם תקנת הציבור.
העובדה שהחוק מסדיר את נושא שמם של ילדי ידועים בציבור, אינה מלמדת על כך שהזכות לשינוי שם אינה נתונה לידועה בציבור. כוונת החוק היא פסילת שינוי שם אם יש בכך להטעות או לפגוע בתקנת הציבור.
תקנת הציבור היא מושג גמיש, תלוי מקום וזמן ומאז פרשת זמולון חלו שינויים ניכרים בחקיקה, בפסיקה ובמציאות החברתית באשר לידועים בציבור. בנוסף, הטיעון בדבר תקנת הציבור לא זכה בפרשת זו לבחינה מדוקדקת והזרקור הופנה לעניין ההטעיה. לפיכך מן הראוי לבחון את הסוגיה מחדש ולא להסתמך על ההלכה הקיימת.
טופס ההצהרה המכוון לשינוי שמן של נשים בלבד הוא טופס פסול משום שיש בו הפליה של נשים המנוגדת לחוק שיווי זכויות האישה, ובשל העובדה שלאור פסק דין זה, אין חשיבות לכך שמטרת שינוי השם היא לקבל את שם משפחתו של גבר בעל שם זה.
הכרעת בית המשפט > השופטת נתניהו והשופט אור

השופטת נתניהו והשופט אור מסכימים לעמדתו של ברק. השופט אור מדגיש בדבריו כי על בית המשפט העליון לנהוג בזהירות רבה כאשר בכוונתו לסטות מהלכה שנפסקה על ידו, על אף שהלכה זו אינה מחייבת אותו.
בעקבות פסק הדין > שינוי החקיקה

שלוש שנים לאחר מתן פסק הדין בבג"ץ אפרת, אימץ המחוקק את ההלכה שנקבעה בו וביצע תיקון בחוק השמות. בנוסח החדש נקבע מפורשות בסעיף 16 לחוק, כי השר אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
בעקבות פסק הדין > השימוש בבג"ץ אפרת בפסיקה מאוחרת

בפברואר 1996 ניתן פסק הדין בבג"ץ נזרי נ' הממונה על מרשם האוכלוסין. בפסק דין זה נדון סירובו של הממונה על מרשם האוכלוסין לאפשר לנזרי לשנות את שם משפחתה לזה של בן זוגה ואבי שני ילדיה, עמו חיה ללא נישואין. הטעם לסירוב היה כי בן זוגה של נזרי נשוי לאישה אחרת. בית המשפט, בהסתמכו על הלכת אפרת, קבע כי יש לאפשר לנזרי לקבל את שם משפחתו של בן זוגה, אולם שלא כמו בבג"ץ אפרת, הדיון עסק גם בשאלת זכותה של הידועה בציבור כנגד האינטרס של האישה הנשואה. פסק דין זה הרחיב את הלכת אפרת בעצם החלתה על מצב בו בן הזוג הידוע בציבור נשוי לאישה אחרת.
במאמרה "לכל אישה יש שם" הדן בהתפתחויות בחקיקה ובפסיקה בתחום זכותה של אישה לבחור שם, מציינת אורית קמיר כי הלכת אפרת משקפת מעבר של בית המשפט העליון לגישה ליברלית פמיניסטית. התיקון בחוק השמות שבוצע בעקבותיה מהווה לטענתה דוגמה לחקיקה "שאינה מבטלת את המנהג הרווח, אך בהחלט משווה לו משמעות ערכית חדשה ומנתקת אותו מהשקפת העולם הפטריאכלית". לדעת קמיר חקיקה זו ראויה לשמש מודל לרפורמות בתחומי משפט נוספים. בהתייחסה לפרשת נזרי, טוענת קמיר כי על אף תוצאת פסק הדין, הרטוריקה בה השתמש בית המשפט שיקפה חזרה לרטוריקה השמרנית המסורתית. לדעתה, אלמלא דבקותו של בית המשפט בהלכה שנקבעה בבג"ץ אפרת, ייתכן שלא יכול היה להגיע לתוצאה אליה הגיע.
בשנת 1994 הגישה מיכל אפרת לבית הדין לעבודה תביעה נגד המוסד לביטוח לאומי. אפרת טענה כי היא "עקרת בית" וככזו היא פטורה מתשלום דמי ביטוח, ואילו המוסד טען כי המונח עקרת בית חל רק על אישה נשואה, שעה שלאפרת יש ידוע בציבור. בפסק הדין נקבע כי לצורך סעיף 238 לחוק הביטוח הלאומי, מעמדה של ידועה בציבור הוא כמעמדה של אישה נשואה.
ראו גם

הציבור הנאור
פמיניזם
משפחה חדשה
לקריאה נוספת

אורית קמיר, "לכל אשה יש שם", משפטים כ"ז תשנ"ז.
אפרת רחלי מאירי, "שינוי שם משפחה של הידועה בציבור: השלכות והגיגי מחשבה", משפחוק, 5, 179–250, ד"ר יאיר שיבר (2014).
אמנון בן דרור, הידועה בציבור: נשואים ללא נישואין, הוצאת יהלום, 2003.
דניאל פרידמן, "הידועה בציבור בדין הישראלי", עיוני משפט ג עמ' 459, תשל"ג.
דן אבנון, "הציבור הנאור": יהודי ודמוקרטי או ליברלי ודמוקרטי?, משפט וממשל ג', תשנ"ו.
דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "למיכל אפרת יש שם", עמ' 134–136.
הערות שוליים

↑  חוק השמות, התשט"ז–1956, ס"ח 16.
↑  בג"ץ 73/66 זמולון נ' שר הפנים, פ"ד כ(4), 645 (1966)
↑  בג"ץ 243/71 אייזיק (שי"ק) נ' שר הפנים, פ"ד כו(2), 35 (1972)
↑  תיקון מספר 3 לחוק השמות, 1996.
↑  בג"ץ 6086/94 אלה נזרי נ' הממונה על מרשם האוכלוסין, מט(5), 693 (1996).
↑  אורית קמיר, "לכל אשה יש שם", משפטים כ"ז תשנ"ז.
↑  דב"ע נד/85-0 עוזי אורנן ומיכל אפרת נ' המוסד לביטוח לאומי, פד"ע כז, 400 (1994).
יהדות מוסול

תלמידים יהודים ומורה (אוחז מקל) ליד חדר לימוד של הקהילה היהודית במוסול, עיראק (צילום של בן-ציון ישראלי, 1934)
יהדות מוסול היא קהילה יהודית עתיקה שהתקיימה בעיר מוסול שבצפון עיראק, החל משנת 721 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-20. הקהילה היהודית במוסול הייתה קטנה מהקהילה היהודית המרכזית בבגדאד הבירה, אולם מספר אנשיה, שהגיע בשיאו לכ-8,000 אנשים, נשמר באופן עקבי לאורך שנים ויצאו מקהילה מספר דמויות חשובות בהיסטוריה של יהדות בבל. קהילת יהודי מוסול הייתה מהקהילות היהודיות החשובות בבבל והיא שמרה לאורך השנים על ייחודיותה ועל דתה למרות ששהתה כמיעוט בעל דת שונה בתוך קבוצת רוב, ולמרות היותה מנותקת מהמרכזים החשובים של היהדות ולאחר מכן הציונות. מרבית יהודי מוסול עזבו את העיר בין השנים 1950–1955, ועלו לישראל.
ראשית הקהילה בעת העתיקה

יהודים התיישבו לראשונה במוסול, שנבנתה בסמוך לחורבותיה של נינווה העתיקה, ששימשה כאחת מבירותיה המאוחרות של ממלכת אשור, לאחר ששלמנאסר מלך אשור (730–712 לפנה"ס) כבש את ממלכת ישראל, החריב את בירתה שומרון, הגלה את תושביה בשנת 722 לפנה"ס בימי מלכותו של הושע בן אלה, ופיזר את אנשיה בצפון בבל (עיראק של ימינו), פרס ומדי. עדויות שונות קושרות את נינווה עם ראשיתה של הקהילה היהודית הגולה, כאשר על-פי המסורת לנינווה הוגלו המלך הושע ומנהיגי דן ושומרון. כמו כן, בספר טוביה, חיבור יהודי מתקופת בית שני שהשתמר במסורות נוצריות ונכלל במסגרת הספרים החיצוניים, נאמר כי המלך האשורי סרגון השני הגלה חלקים משבט נפתלי לנינווה, בשנת 721 לפנה"ס.
עדות פיזית להשערה שיהודי מוסול הם אכן צאצאיהם של גולי שומרון, היא מיקומו הגאוגרפי של הרובע היהודי בעיר, שנבנה מעברו המזרחי של נהר החידקל, ומהווה את רובע המגורים הקדום יותר באזור, זאת בניגוד למרכזה של העיר מוסול, שהתפתח מאוחר יותר בצידו המערבי של הנהר. לאחר שבמהלך תקופת הגלות, מרכז החיים היהודיים עבר למסופוטמיה, הייתה העיר נינווה מוקד פעילותם של שני נביאים מקראיים, יונה ונחום, שהזהירו את תושבי העיר ממעשיהם הרעים, ושעל-פי המסורת, קבורים בעיר.
הערות שוליים

1 2  ישראל יוסף בנימין, ספר מסעי ישראל, בית הדפוס של צבי הירש פעטצאלל, 1859, עמ' 34
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ariel I. Ahram, Mosul, Encyclopedia of Jews in the Islamic World, ‏2010
1 2 3 4 5 6 7 8 9  h. petermann, Reisen im Orient pt. 2, Leipzig, 1865, עמ' 326-328
1 2  יעקב אוברמאיר, אלה מסעי, המגיד 12, תר״מ 1880
1 2 3  מ. אדלמן, מסע אשור ובבל, הצפירה ט״ז, 1889
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  עזרא לניאדו, יהודי מוצל: מגלות שומרון עד מבצע עזרא ונחמיה, טירת הכרמל: המכון לחקר יהדות מוצל, 1981
1 2  מפי דוד לניאדו, צאלח בן יונה, דוד אל עג׳מי ואליהו בן חכם ניסן שנת תשל״ח.
1 2 3 4  בנימין בן יונה, מטודלה, מסעות רבי בנימין, ורשה, 1844
↑  פתחיה בן יעקב, מגרנסבורג, סבוב רבי פתחיה, ירושלים, 1905
1 2  היום לפני 72 שנה: 9 במרס 1950 - חוק הוויתור על הנתינות, באתר מרכז מורשת יהדות בבל, ‏09.03.2022
↑  Bernard-Henri Levy, , ISIS Overlooks a Synagogue in Mosul, Wall Street Journal, 2018
מרי לוונדס

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1856 דורסט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בפברואר 1929 (בגיל 72) Buxted, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה 
 זרם באמנות:  תנועת האמנויות והאומנויות 
 
מרי לוונדס, באנגלית: Mary Lowndes ‏ (1857–1929) הייתה אמנית ויטראז' בריטית שהייתה שותפה להקמת הסטודיו והסדנה לוויטראז'ים Lowndes and Drury בשנת 1897. היא הייתה מנהיגה משפיעה בתנועת האמנויות והאומנות, לא רק בשל עבודת הוויטראז' שלה. אבל גם לפתיחת דלתות לנשים אחרות אמניות ויטראז'. היא הייתה משתתפת פעילה בתנועת הסופרג'יסטיות, שימשה כיו"ר ליגת זכות הבחירה לאמנים ויצרה כרזות כדי לסייע לתנועה.
חיים ועבודה

היא נולדה ב-1857, בתם של ריצ'רד לוונדס, הרקטור של כנסיית סנט מרי, סטורמינסטר ניוטון, בדורסט, ואשתו אנני הארייט קיי. היא קיבלה את הכשרתה לאמנות בבית הספר סלייד לאמנות בלונדון. כשלוונדס סיימה את שיעורי האמנות שלה, היא הפכה לעוזרת של מעצב ויטראז'ים בולט, הנרי הולידיי. היא עבדה בסטודיו שלו שם ציירה עיצובים עבור הזמנות ויטראז'. בזמן שעבדה עבור הולידיי, לוונדס לימדה את עצמה את הטכניקות של הויטראז'. החלון הראשון שציירה היה חלון בעל שני חצאיים שכותרתו "מאכיל את הכבשים", שהושלם ב-1893 עבור כנסיית פטרוס הקדוש, בדורסט.
לוונדס גרה ועבדה בצ'לסי, שם היה לה סטודיו משלה, אבל לא הייתה סדנה בקרבת מקום כדי להשלים את עבודת הוויטראז' שלה. היא הייתה נוסעת לסאות'וורק, לסדנת-הסטודיו של בריטן וגילסון, שם הייתה בוחרת את הזכוכית הצבעונית להזמנות שלה, צובעת את הזכוכית ומפקחת על השריפה והזיגוג של החלונות. לוונדס עבדה כמעצבת ויטראז' עבור ג'יימס פאוול ובניו מ-1887 עד 1892.
היא הייתה אחת הנשים הראשונות שעבדו באופן מקצועי בוויטראז' בשנות ה-90. "נשים, בדרך כלל חובבות, עשויות לעצב מדי פעם חלונות ואפילו לקחת חלק בביצוע שלהם, אבל רק לעיתים רחוקות אם בכלל הן התעסקו באמנות כולה באופן עצמאי כעיסוק מקצועי במשרה מלאה".
חיים ועבודה > לוונדס ודרורי

בזמן שעבדה בבית המלאכה של בריטן וגילסון, לוונדס פגשה את אמן הוויטראז' הנודע כריסטופר וואל. היא העריצה את הויטראז'ים החדשניים שלו, ועבודותיה המוקדמות מראות את השפעתו האמנותית. ב-1897, בעידודו של וואל, הקימה לוונדס סדנת סטודיו משלה עם אלפרד ג'יי דרורי. דרורי היה מנהל העבודה בסדנה של בריטן וגילסון, ומדריך שותף של ויטראז'ים עם וואל בבית הספר המרכזי לאמנויות ואומנות.
סדנת הסטודיו החדשה בצ'לסי נקראה Lowndes and Drury.  המיזם התפתח מתוך הניסיון המשותף של לונדס ודרורי בעבודה עבור סטודיו גדול, והם יצרו את המיזם החדש שלהם כדי לענות על הצרכים של בית הספר החדש של אמנים עצמאיים הקשורים לתנועת האמנויות והאומנות המתפתחת. הסטודיו סיפק את המתקנים הטכניים שיאפשרו לאמנים לעבוד על כל שלבי עבודות הוויטראז' שלהם, מעיצוב ועד בחירת זכוכית, צביעה וזיגוג.
השותפות הוקמה בהשקעה ראשונית של 30 פאונד מכל שותף. לוונדס גם סיפקה הלוואה של 200 ליש"ט והלוואות נוספות בסך 280 ליש"ט שהגיעו מחברתה של לוונדס, ברברה פורבס, דודתה, מיס אליס ויויאן קיי וחברתה, מיס ג'יי.פי פירסון. יחד עם ההשקעה הקטנה של דרורי, המשרד החדש מומן בשנותיו הראשונות על ידי ארבע הנשים הללו.
לוונדס ניהלה את העסק החדש עם דרורי, אך בחרה שלא להיות המעצבת הראשית של הסדנה. כמו לקוחות סדנאות אחרות, היא השתמשה בעיקר במתקנים כדי לעבוד על הזמנות זכוכית צבעונית משלה. הזכוכית הצבעונית שלה זכתה להערכה רבה וזכתה לביקוש רב באותה תקופה, וניתן לראות את עבודתה בכנסיות קהילה ברחבי אנגליה ווילס.
בשנת 1906, עם הצורך במתקנים גדולים יותר, ייסדו Lowndes ו-Drury את בית הזכוכית ברחוב Lettice, Fulham. הבניין הוקם כסטודיו לזכוכית צבעונית לעבודות שהוזמנו על ידי Lowndes ו-Drury ולשימוש אמנים עצמאיים. זה היה סטודיו ובית מלאכה בויטראז'ים שנבנו על ידי כריסטופר וול ודרורי. בית הזכוכית משך אליו אמנים רבים, ביניהם וילהלמינה גדס ורוברט אנינג בל. בתחילת המאה העשרים היא נחשבה לסדנת הסטודיו החשובה ביותר לוויטראז'ים הקשורה לתנועת האמנויות והאומנות.
חיים ועבודה > תנועת סופרג'טיסטיות

לוונדס הפכה למעורבת בתנועת זכות הבחירה לנשים בשנות ה-90. בשנת 1899, היא השתתפה בקונגרס הבינלאומי של נשים בלונדון. בינואר 1907 הקימה לוונדס את ליגת הבחירה לאמנים (ASL) כדי ליצור פוסטרים דרמטיים, גלויות, כרטיסי חג המולד וכרזות לאירועי זכות בחירה.  היא הפכה ליו״ר של התנועה וברברה פורבס, בת לווייתה, הייתה המזכירה.
הכשרתה של לוונדס כאמנית ומעצבת עודדה את השימוש בצורות נועזות ואהבה לצבעים מלאים ועשירים, תוך שימוש בשילובים בולטים של ירוק וכחול, מגנטה וכתום. היא כתבה מדריך ב-1910 כדי לעזור לנשים ליצור סיסמאות ובאנרים משלהן, ואמרה על כרזות זכות הבחירה: "אתה לא רוצה לקרוא את זה, אתה רוצה לסגוד לזה. בחר סגול וזהב עבור שאפתנות, אדום עבור אומץ, ירוק לתקוות אהובות... זו הצהרה".
כרזות כאלה עוצבו עם תמונות נשיות כמו פרחים, מנורות מוארות, קונכיות, קרני שמש, לבבות מכונפים; ולכבד גיבורות נשיות כמו בואדיצ'ה, אליזבת פריי, פלורנס נייטינגייל, מארי קירי, ג'וזפין באטלר, ג'יין אוסטן, שרלוט ברונטה. כרזות אלה נישאו במאות או אלפים בהפגנות הנשים הגדולות של לונדון 1909, עצרת הייד פארק 1910, מהכלא לאזרחות 1911, עלייה לרגל למען זכות הבחירה לנשים 1913.
אלבום של עיצובי הבאנרים המקוריים של לוונדס בדוגמיות בד נמצא בספריית הנשים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
חיים ועבודה > חיים אישיים

חברתה של לוונדס לכל החיים הייתה ברברה פורבס, מזכירת ליגת זכות הבחירה לאמנים שנוסדה על ידי לוונדס.[4] לאורך כל חייה סבלה לוונדס מאסתמה כרונית.[3]
לוונדס מתה ב-1929 ונקברה בבוקסטד, איסט סאסקס, אנגליה. היא השאירה לפורבס סכום כסף, כל התמונות, ההדפסים, הקריקטורות, אפקטי האולפן ומניותיה ב-The Englishwoman Ltd.[4]
הערות שוליים

↑  Armstrong, Nancy. "Lowndes, Mary (1856–1929)". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press.
1 2  "Mary Lowndes (1857-1929)". Stained Glass in Wales
1 2 3 4  Cormack, Peter (2015). Arts & Crafts Stained Glass. Paul Mellon Centre.
↑  Crawford, Elizabeth (2003). The Women's Suffrage Movement: A Reference Guide 1866-1928. Routledge. p. 358.
↑  The Glass House, Hammersmith and Fulham. British Listed Buildings.
↑  Lucinda Gosling, Hilary Robinson & Amy Tobin (2019). Helena Reckitt (ed.). The Art of Feminism. Tate Publishing.
1 2  Lisa Tickner "Banners and Banner-Making". In Vanessa R. Schwartz and Jeannene M. Przyblyski, "The Nineteenth Century Visual Culture Reader". Routledge, 2004, London and New York
↑  The art of feminism : images that shaped the fight for equality, 1857-2017. Reckitt, Helena,, Gosling, Lucinda,, Robinson, Hilary, 1956-, Tobin, Amy, 1989-, Balshaw, Maria,, Arakistain, Xabier (2018 ed.). San Francisco. 23 October 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1234925605  LCCN: no2022062512  VIAF: 24162367991325790008   WorldCat (עם VIAF): 24162367991325790008 
סנט אנדריאו
ויטראז׳ בדורסט
פוסטר לזכות בחירה לנשים
ויטראז׳ של פיטר ופול
ירון טראוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1964 (בן 60 בערך) תל אביב-יפו
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מנצח, פסנתרן
 כלי נגינה:  פסנתר 
 www.yarontraub.com
 
ירון טראוב (נולד ב-1964) הוא מנצח ופסנתרן ישראלי.
ביוגרפיה

ירון טראוב הוא בנם של חיים טאוב, שהיה כנר ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ושל יהודית טאוב לבית שריג. הוא למד נגינה בפסנתר אצל פרופסור עמנואל קרסובסקי, והשתתף בתחרויות בינלאומיות וניגן בפסטיבלים למוזיקה קאמרית.
בהמשך דרכו התמנה טראוב למנצח עמית בתזמורת הסימפונית של שיקגו ולאחר שזכה בתחרות הניצוח הבינלאומית על שם קונדראשין באמסטרדם, הוזמן לנצח על תזמורות הולנדיות - התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת הרדיו ההולנדית והתזמורת הפילהרמונית ההולנדית.
בראשית שנות ה-2000 ניצח על תזמורות בספרד ובאוסטרליה, על תזמורת ליון הצרפתית, על הפילהרמונית של הלסינקי, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועל תזמורות בריטיות שונות. בארצות הברית ניצח על תזמורת סיינט פול.
משנת 2002 עד 2005 היה טראוב המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע ובין השנים 2005 - 2017 הוא שימש כמנהל האמנותי של תזמורת ולנסיה שבספרד.
בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  19 במאי 1988
 החלטה
 שלושת השופטים שדנו בעתירה הכריעו פה אחד ופסלו את החלטת הוועדה, בית המשפט קבע כי התכלית של פסילת אישה מלכהן במועצה דתית, לא ראויה ואינה מצדיקה פגיעה בשיויון המגדרי. בית המשפט קבע צו מוחלט להחלטת הוועדה, וקיבל את העתירה של לאה שקדיאל בזכותה לכהן כחברה במועצה הדתית של ירוחם
 חברי המותב
 חברי המותב:  מרים בן-פורת,מנחם אלון ואהרן ברק
 
בג"ץ 153/87 לאה שקדיאל נ' השר לענייני דתות ניתן בשנת 1987, בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי לאה שקדיאל נגד השר לענייני דתות על רקע פסילת חברותה במועצה הדתית של ירוחם בשל היותה אישה. לעתירתה של שקדיאל הצטרפה האגודה לזכויות האזרח. בג"ץ קיבל את העתירה ובפסק דין תקדימי, קבע כי לנשים מותר להיות חברות במועצות דתיות. בנימוקים להחלטתו דן בג"ץ באיזון הראוי בין הזכות לשוויון בין המינים לבין רחשי ליבו של הציבור הדתי, ובאופייה היהודי של מדינת ישראל. בית המשפט דן, בנוסף, בעקרון איסור אפליה מטעמי מין, עיקרון המצוי אף במגילת העצמאות. בעקבות הכרעת בג"ץ נשים יכולות לכהן כחברות במועצות הדתיות בישראל. בשנת 1988 נבחרה לאה שקדיאל לאישה הראשונה שכיהנה במועצה דתית.
רקע

הרכבה של המועצה הדתית ותפקידיה קבועים בחוק שירותי הדת היהודיים. המועצה הדתית מונה תשעה חברים ומורכבת מנציגיהם של שלוש רשויות: הרשות המקומית, השר לענייני דתות והרבנות המקומית. כל רשות מציעה את מועמדיה וביחד הן מקיימות הערכה של כל מועמדים המוצעים. כל מקרה שבו נתגלו חילוקי דעות בין שלוש הרשויות, יובא להכרעת ועדת השרים, ועל החלטתה רשאי שר לערער לפני הממשלה מתוקף החוק. חידוש הרכב המועצה וההודעה על כך מוטלים על השר לענייני דתות, כמפורט בסעיף 6 לחוק. כאשר הרשות המקומית או הרבנות המקומית לא נענות לפניית השר להמציא את רשימת מועמדיהם רשאי השר להציע מועמדים במקומן לפי סעיף 3(ב). השירותים המסופקים על ידי המועצה הדתית הם בעלי אופי דתי מנהלי, המועצה הדתית אחראית על מתן שירותים אלו ולא על הכרעה הלכתית דתית בקשר אליהם. הכרעות הלכתיות בדרך כלל מסורות לגוף בעל הסמכות ההלכתית והכשירות ההלכתית. השירותים שנותנת המועצה הדתית מהווים חלק מהותי מהצרכים המקומיים ועליה לספקם לכל דורש, ללא הבדל מין, השקפת עולם, השכלה או כל הבחנה אחרת שהיא. המועצה הדתית היא גוף מנהלי יציר החוק, שתפקידו לדאוג לקיום השירותים הדתיים היהודיים ולהיות מעוניין בקיומם, החוק אינו אוסר על נשים להיות חברות במועצה הדתית.