תפקודי כבד
בדיקות מרכזיות

| האנזים/חלבון שנבדק | משמעות ערכי בדיקה | טווחי הבדיקה |
| --- | --- | --- |
| אלבומין | אלבומין הוא חלבון שמייצר הכבד. הוא מרכיב מרכזי מבדיקת חלבונים בדם (total protein) כאשר המרכיב הנוסף הוא גלובולין. רמות אלבומין יורדות במקרה של מחלת כבד כרונית, כגון שחמת. רמות האלבומין יורדות גם אם קיימת תסמונת נפרוטית- כאשר החלבון אובד בכליה. תזונה ירודה או מצבים בהם יש פירוק חלבונים מואץ בגוף מביאים גם הם להיפו-אלבומינמיה. זמן מחצית החיים של אלבומין הוא כעשרים יום. באופן כללי אלבומין לא נחשב כמרקר יעיל לבחינת תפקודי כבד סינתטיים. מקובל לבחון פקטורי קרישה, אשר גם הם מיוצרים בכבד, כמדד רגיש יותר לכך. | 3.5-5 גרם לדציליטר |
| אלנין טרנסאמינאז- ALT | אלנין טרנסאמינאז הוא אנזים הקיים בתאי כבד (הפטוציטים). כאשר תאי הכבד נפגעים, האנזים דולף החוצה לדם, ולכן בדיקות דם עם רמה גבוהה שלו יצביעו על נזק לתאי הכבד. ALT עולה באופן דרמטי בנזק חריף לכבד, כגון הפטיטיס ויראלי או הרעלת אקמול. | 9-60 IU/L |
| אספרטט טרנסאמינאז- AST | אספרטט טרנסאמינאז דומה ל־ALT בכך שהוא מקושר לנזק לתאי הכבד. הוא עולה בנזק חריף לכבד, אולם הוא קיים גם בתאי דם אדומים, בשריר הלב ובשריר השלד, ולכן הוא אינו ספציפי לכבד. בחינת היחס בין ALT לבין AST מועילה לעיתים בהערכת הסיבה למחלת הכבד. יש לזכור כי רמות גבוהות כשלעצמן של AST לא מצביעות בהכרח על פגיעה בכבד. | 10-40 IU/L |
| אלקלין פוספטז- ALP | אלקלין פוספטז הוא אנזים בתאים המקיפים את צינורות המרה שבכבד. ALP יעלה כאשר יש בעיה במרה עצמה, למשל, חסימה בצינור המרה, מחלה חסימתית של המרה התוך כבדית ועוד. ALP קיים גם בעצם ובשיליה, ולכן הוא גבוה אצל ילדים מתבגרים (בגלל תהליך הרמודולציה של העצם), וכן אצל מבוגרים אשר חולים במחלת פאג'ט. | 30-120 IU/L |
| גמא גלוטמיל טרנספפטידאז GGT | אף על פי שמדובר במרקר ספציפי יותר מ־ALP לבעיות כולסטאטיות (הקשורות למערכת המרה) בכבד, האנזים GGT יכול לעלות גם אם קיים נזק נמוך, סאב קליני, לכבד. אנזים זה יכול להועיל באבחון הסיבה לעליה מבודדת של ALP | 0-51 IU/L |
| בילירובין כללי (TOTAL bilirubin) | בילירובין הוא תוצר של מולקולת הם (חלק מהמוגלובין). הכבד אחראי לפינוי הבילירובין. הוא עושה זאת במנגנון הבא: בילירובין נלקח להפטוציטים (תאי כבד), עובר קוניוגאציה (הופך למסיס) ומופרש לצינור המרה, שמפריש את הבילירובין המסיס למעיים. עליה ברמות הבילירובין הכלליות גורמת לצהבת, ויכולה לציין בעיות אחדות. האחת - בעיה פרה-הפטית, למשל, עליה ביצור של בילירובין, דימום פנימי ואנמיה המוליטית הגורמת לייצור מוגבר של המוגלובין וכתוצאה מכך - של בילירובין. השנייה - בעיה הפטית (כבדית), למשל, בעיות בכבד עצמו המתבטאות במטבוליזם מופחת של בילירובין בין אם קוניוגאציה מופחתת של בילירובין, הפרשה מופחתת של בילירובין למעיים ועוד, לרבות הפטיטיס ויראלית או שחמת אשר יכולות לגרום לכך. הסיבה השלישית היא סיבה פוסט-הפטית: למשל, חסימה בצינור המרה. | 0.1-1.2 מ"ג לדציליטר |
| בילירובין ישיר | אם מסתכלים על רמותיו של בילירובין ישיר בלבד, ניתן לאבחן ולשלול מחלות שנכללו בבדיקת בילירובין כללי: אם הבילירובין הישיר נורמלי, הרמה העודפת של בילירובין כללי מיוחסת לבילירובין לא ישיר (לא מצומד, שלא עבר תהליך של קוניוגציה), ויש לבחון אם הסיבה לכך היא הפטיטיס ויראלית, שחמת או המוליזה למשל, כמו גם תסמונת גילברט. אם רמות הבילירובין הישיר הן אלו שעולות, הרי שהכבד מבצע צימוד של הבילירובין באופן נורמלי, אך לא מסוגל להפריש את הבילירובין, ויש לבחון מחלות כגון תסמונת דובין ג'ונסון, חסימה של צינורות המרה על ידי אבנים או לבחון ממאירויות שעלולות לגרום לכך. | 0-0.3 מ"ג לד"ל |