stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי

הקונצ'רטו לכינור ברה מז'ור אופוס 35 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי הוא יצירה מהתקופה הרומנטית, והקונצ'רטו לכינור היחיד שכתב צ'ייקובסקי. זהו קונצ'רטו וירטואוזי אשר נחשב לקשה ביותר לביצוע. הופעת הבכורה זכתה לתגובות מעורבות מצד מוזיקאים ומבקרי מוזיקה, אך היצירה נהפכה לאחד מהקונצ'רטי לכינור המוכרים ביותר ולאחת היצירות הפופולריות של המלחין.
צ'ייקובסקי (מימין) עם יוסיף קוטק
ליצירה שלושה פרקים, כאשר אורך ביצוע טיפוסי נע סביב 35 דקות.
חיבור הקונצ'רטו

בשנת 1878 יצא צ'ייקובסקי לנופש בשווייץ עם חבר כנר בשם יוסיף קוטק, תלמיד קומפוזיציה שלו בקונסרבטוריון. קוטק הביא עמו את הרדוקציה של "הסימפוניה הספרדית" ברה מינור מאת  לאלו. צ'ייקובסקי ניגן בפסנתר וקוטק בכינור. במהרה מצא צ'ייקובסקי את רוח היצירה וישב לכתוב קונצ'רטו לכינור. תוך שבועיים נשלמה מלאכת הכתיבה לפסנתר וכינור כהכנה לתזמור.
לאחר בדיקה מחודשת של היצירה, על ידי קוטק ואחיו של צ'ייקובסקי, מודסט, הוציא צ'ייקובסקי את הפרק השני, אשר לא השביע את רצונם, וכתב את הקנצונטה בסול מינור, המוכרת כיום כפרק השני של היצירה, ביום אחד. הפרק שהוצא הפך לאחר זמן להיות הפרק הראשון ביצירה "זיכרון ממקום יקר" אופוס 42 לכינור ולפסנתר, שלאחר מכן תוזמרה על ידי אלכסנדר גלאזונוב.
עד 12 באפריל 1878 תוזמרה היצירה והושלמה. המעניין הוא, שצ'ייקובסקי לא הקדיש את היצירה לכנר שהיה שותף לכתיבתה. צ'ייקובסקי הגיש את היצירה לכנר ליאופולד אאואר, אשר דחה את היצירה כבלתי ניתנת לנגינה. שנתיים עברו בלי שהיצירה בוצעה, גם לא על ידי הכנר יוסיף קוטק.
ביצוע ראשון וביקורת

ביצוע הבכורה של היצירה התקיים ב-4 בדצמבר 1881 בווינה, בידי הכנר אדולף ברודסקי והמנצח הנס ריכטר. בקהל ישב אדם, שהיה אימת המלחינים והנגנים, המבקר אדוארד הנסליק. על היצירה כתב כי נדמה שאפשר לשמוע סירחון מהמוזיקה של צ'ייקובסקי, בעיקר בשל הפרק האחרון שהולחן בהשראת מוזיקה קוזאקית עממית. הסערה שהמאמר חולל הובילה לפרסום היצירה ברחבי העולם כולו.
ניתוח היצירה

בבחינה מדוקדקת מראה הקונצ'רטו לכינור את יכולתו של צ'ייקובסקי לכתיבה וירטואוזית ויחד עם זאת את אהבתו לצליל הסימפוני. הגם כי הכינור מנגן פסקאות ליריות וענוגות, רוב הכתיבה לכינור היא וירטואוזית ותובענית מהסולן. ההקדמה המנוגנת בתזמורת מהווה בסיס מלודי לפרק הראשון על שני נושאיו העיקריים.
ניתוח היצירה > פרק ראשון

לאחר פתיחה קצרה בתזמורת, נכנס הכינור בהקדמה משלו ולבסוף מתחיל לנגן את הנושא הראשון השירתי והפואטי, שרמזים לו נשמעים בפתיחה לתזמורת. לאחר עיבוד הנושא הראשון ופיתוחו, כשהכינור מראה את יכולתו הווירטואוזית, מגיע הנושא השני, לירי ומעודן, המבוסס ברובו על הנושא הראשון. ושוב לאחר פיתוח הנושא, כשהכנר חייב להראות את שליטתו בכלי, מגיעה התזמורת וסוחפת את המנגינה הראשית בקול תרועה גרנדיוזית אל עבר הפיתוח, שלאחריו מגיעה קדנצה קשה לנגינה, הממשיכה את פיתוח הנושא הראשון והשני. התזמורת שבה ומופיעה עם צלילו העדין של החליל, המבשר את שובו של הנושא הראשון. הקודה של הפרק סוחפת ומלאת אנרגיה עד לסיום, כשהכינור מנגן בווירטואוזיות מרשימה.
ניתוח היצירה > פרק שני

הפרק השני "קנצונטה" (שיר קטן) בסול מינור, מתחיל בהקדמה לכלי נשיפה מעץ, עד כניסת הכינור, המנגן ברכות מנגינה שירתית וענוגה, שחלקה המרכזי מתבסס על ההקדמה לפרק.
ניתוח היצירה > פרק שלישי

הפרק השלישי מופיע ללא הפסקה. ההקדמה לתזמורת מציגה את המוטיב, שעליו מבוססת המלודיה הראשונה, ריקוד קוזאקי. בנושא השני יש שתי מלודיות נוספות המבוססות על שירי עם, וצורתו הכוללת של הפרק מזכירה רונדו מחומש (א-ב-א-ג-א) אך בעלת שני נושאים בלבד (א-ב-א-ב-א). הפרק מסתיים בווירטואוזיות מלהיבה, כשהכנר מנגן צלילים כפולים ואף משולשים. זוהי יצירה תובענית ביותר מן המבצע. הכנר נדרש למיומנות נגינה וירטואוזית ולירית כאחת כדי שיצליח להעביר הן את הרגשות העמוקים והן את הרגשנות שביצירה זו.
ראו גם

הקונצרט - סרט קולנוע משנת 2009 שהיצירה נמצאת במרכז עלילתו.
הערות שוליים

↑  Concerto “Concerto for Violin and Orchestra in D major, op. 35” - MusicBrainz, musicbrainz.org
↑  Great Escape: Tchaikovsky’s Violin Concerto, Huston Symphony, ‏27 בספטמבר 2018 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424951705171  BnF: cb139101687 (data)  LCCN: n81053450  MusicBrainz work: f7136e19-4a8a-42ae-be40-01e9d78b45d5  VIAF: 183070141   WorldCat (עם VIAF): 183070141 
לאופולד אאואר
לנה גוסלינג

לנה גוסלינג (בגרמנית: Lena Goeßling;‏ נולדה ב-8 במרץ 1986) היא שחקנית כדורגל עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת הקישור.
ביוגרפיה > קריירת מועדונים

גוסלינג החלה את דרכה במחלקת הנוער של אופנבך, ולאחר מכן עברה לסנדרן. את הקריירה המקצועית פתחה בגוטרסלו, שם שיחקה שלוש שנים וכבשה 7 שערים ב-35 הופעות. ב-2006 עברה לבאד נוינהאר, שם הבקיעה 19 שערים ב-97 משחקים לאורך חמש שנים. בתום התקופה חתמה בוולפסבורג.
נבחרת גרמניה

גוסלינג ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה בפברואר 2008 במשחק מול נבחרת סין. היא השתתפה במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובמונדיאל 2011, שהיה הטורניר הבינלאומי המרכזי הראשון שלה.
מת'יו סלייטר

| --- | --- |

סלייטר, 2011
 לידה:  9 בספטמבר 1985 (בן 39) בולדווין פארק, ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 עמדה:  תופס, גאנר
 גובה:  1.83 מטר
 משקל:  93 קילוגרם
 מספר:  18
 מכללה:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
 דראפט:  דראפט ה-NFL‏ 2008, ניו אינגלנד פטריוטס, סבב 5, מספר 153
 קבוצות כשחקן
 2008 - הווה:  ניו אינגלנד פטריוטס
 הישגים כשחקן
 זכייה בסופרבול XLIX, בסופרבול LI ובסופרבול LIII  6 פעמים אול-פרו (2011, 2012, 2014, 2016, 2019, 2021)  10 פעמים נבחר לפרו בול (2011–2017, 2019–2021)
 
מת'יו סלייטר (באנגלית: Matthew Slater; נולד ב-9 בספטמבר 1985) הוא שחקן פוטבול אמריקאי. שיחק בעמדת התופס והגאנר ושימש קפטן הספיישל טים של קבוצת ניו אינגלנד פטריוטס מליגת ה-NFL.
ביוגרפיה

סלייטר נולד בקליפורניה, בנם של אנני וג'קי סלייטר. אביו היה שחקן פוטבול ששיחק בלוס אנג'לס ראמס ונבחר לחבר בהיכל התהילה של הפוטבול המקצועני. סלייטר החל לשחק לראשונה פוטבול במסגרת מאורגנת בשנתו הראשונה של התיכון. הוא הצטיין במהירותו והיה חבר נבחרת הפוטבול והאתלטיקה של התיכון בו למד באנהיים, וב-2003 נבחר לאתלט השנה במחוז אורנג'; בריצת 100 מטר קבע זמן של 10.62 שניות ובריצת 200 מטר זמן של 21.39 שניות.
בשנים 2003–2007 למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר שבשנתו הראשונה באוניברסיטה לא נכלל בסגל קבוצת הפוטבול בשל פציעה ברגלו, השתלב בשנה השנייה בתפקיד תופס מחליף, ובעונות לאחר מכן שיחק בספיישל טים, כמתקל וכמחזיר בעיטות, תפקידים בהם ניצל את מהירותו הרבה. בשנתו האחרונה בקבוצה נבחר לאול-אמריקן (נבחרת העונה ב-NCAA). סלייטר לא ציפה להיבחר בדראפט ה-NFL, אך קיווה להשתלב כשחקן חופשי באחת מהקבוצות.
בדראפט 2008 נבחר בסיבוב החמישי על ידי ניו אינגלנד פטריוטס ונהיה לשחקן סגל הקבוצה כמחזיר בעיטות וכגאנר (שחקן בספיישל טים שתפקידו לתקל את מחזיר הבעיטות של היריבה). במהלך הקריירה שלו נבחר עשר פעמים לפרו בול, פעמיים לקבוצה הראשונה של אול-פרו (נבחרת העונה) ושלוש פעמיים לקבוצה השנייה. בעונת 2014 זכה עם הפטריוטס בסופרבול XLIX, בעונת 2016 זכה עם הקבוצה בסופרבול LI ובעונת 2018 זכה בסופרבול LIII. פרש לאחר עונת 2023.
נבחרת גביע דייוויס של בלארוס

| --- | --- |
בלארוס
 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הטניס של בלארוס
 השתייכות אזורית:  אירופה/אפריקה
 דירוג ITF נכון ל-3 בפברואר 2025:  161 שינוי מדירוג קודם:  ‎-6‏
 דרג נוכחי:  נפסלה מהשתתפות בשנת 2022
 קפטן:  דמיטרי ז'ירמונט
 מפגשים היסטוריים
 שנה ראשונה:  1994
 סטטיסטיקה קבוצתית
 שנים במפעל:  27
 מפגשים:  65
 מאזן ניצחונות:  36 - 29
 שנים בבית העליון:  5
 הישג שיא:  חצי גמר - 1
 שיאים אישיים
 מירב הניצחונות יחידים:  מקס מירני (24 – 18)
 מירב הניצחונות זוגות:  מקס מירני (37 – 17)
 מירב הניצחונות סה"כ:  מקס מירני (61 – 35)
 הזוג המצליח ביותר:  מקס מירני/ולדימיר וולוצ'קוב (19 - 7)
 הכי הרבה שנים:  מקס מירני (25)
 הכי הרבה מפגשים:  מקס מירני (57)
 
נבחרת גביע דייוויס של בלארוס היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של בלארוס. שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1994, לפני זה טניסאים סלובקים היו חלק של נבחרת גביע דייוויס של ברית המועצות. במהלך התקופה היא שיחקה 39 משחקים וניצחה ב-25. עקב פלישת רוסיה לאוקראינה נבחרת בלארוס נפסלה מהשתתפות בגביע דייוויס 2022.
הדירוג הנוכחי של נבחרת בלארוס בדירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס, הוא המקום ה-161 בעולם, נכון ל-3 בפברואר 2025, ירידה של 6 מקומות לעומת דירוג קודם.
הישגים

חצי גמר
2005
הערות שוליים

↑  דירוג נבחרות הגברים של גביע דייוויס באתר הפדרציה הבינלאומית לטניס
| נבחרות הטניס הלאומיות (גביע דייוויס) |
| --- | --- | --- |
| אירופה/אפריקה | אוסטריה • אוקראינה • איטליה • איסלנד • אירלנד • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • בריטניה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • דרא"פ • הולנד • הונגריה • זימבבואה • טורקיה • יוון • ישראל • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מצרים • מקדוניה • מרוקו • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אמריקה | איי בהאמה • אל סלבדור • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית • אורוגוואי • בוליביה • ברבדוס • ברזיל • גוואטמלה • ג'מייקה • הרפובליקה הדומיניקנית • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • ונצואלה • מקסיקו • פוארטו ריקו • פרגואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אסיה/אוקיאניה | אוזבקיסטן • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן • דרום קוריאה • הודו • הונג קונג • הפיליפינים • טג'יקיסטן • טיוואן • יפן • כווית • לבנון • מלזיה • ניו זילנד • סוריה • סין • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • ערב הסעודית • פקיסטן • קזחסטן • תאילנד |  |
| נבחרות בעבר | יוגוסלביה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אותיות אית"ן

אותיות אית"ן הן האותיות א, י, ת, נ. אותיות אלה מופיעות בתחילת הפועל ומעידות על זמן עתיד.
השימוש באותיות אית"ן

בשפה העברית קיימים שלושה גופים:
גוף ראשון מדבר: יחיד – אני. רבים - אנחנו
גוף שני נוכח: יחיד/ה - את/ה. רבים/רבות - אתם/ן
גוף שלישי נסתר: יחיד/ה – הוא, היא. רבים/רבות - הם/ן
כאשר הפועל הוא בגוף ראשון יחיד, נוספת בזמן עתיד האות א' בתחילת הפועל לדוגמה: אני אלך לחנות ואקנה לי בגד שאלבש אותו בשבת. 
כאשר הפועל הוא בגוף ראשון רבים נוספת האות נ' בתחילת הפועל לדוגמה: אנחנו נלך לחנות ונקנה לנו בגד שנלבש בשבת.
כאשר הפועל הוא בגוף שני יחיד, נוספת האות ת' בתחילת הפועל הן לצורת הזכר והן לצורת הנקבה. לדוגמה: אתה תלך לחנות ותקנה לך בגד שתלבש אותו בשבת. (את תלכי לחנות ותקני בגד שתלבשי אותו בשבת). גם לצורת הרבים נוספת האות ת' בתחילת הפועל לדוגמה: אתם תלכו לחנות ותקנו בגד שתלבשו אותו בשבת (אתן תלכנה לחנות ותקנינה בגד שתלבשנה אותו בשבת).
כאשר הפועל הוא בגוף שלישי יחיד, נוספת האות י' בתחילת הפועל, לדוגמה: הוא ילך לחנות ויקנה בגד שילבש אותו השבת. גם לצורת הרבים של גוף שלישי נוספת האות י', לדוגמה: הם ילכו לחנות ויקנו בגד שילבשו אותו בשבת. כאשר הפועל הוא בגוף שלישי נקבה יחיד או רבים, האות המתווספת לפועל היא יוצאת מן הכלל ואינה י', אלא ת'. לדוגמה: היא תלך לחנות ותקנה לה בגד שתלבש אותו בשבת. וברבות: הן תלכנה לחנות ותקנינה בגד שתלבשנה אותו בשבת.
בשפה הערבית משמשות אותיות אית"ן (ايت"ن) בצורה כמעט זהה לעברית (מלבד בגוף שלישי רבים נקבה) אולם משמשות באותה צורה גם בזמן הווה.
לדוגמה:
אנא  אחכי (أنا أحكي)
הווַ  יחכי (هوَ يحكي)
אנתַ  תחכי (أنت تحكي)
נחנֻ  נחכי (نحنُ نحكي)
הסימפוניה הראשונה בדו מינור של ברהמס

הסימפוניה הראשונה בדו מינור אופוס 68 של יוהנס ברהמס נכתבה לאורך ארבע-עשרה שנים לפחות - הסקיצות הראשונות שלה נכתבו בשנת 1854. ברהמס עצמו הצהיר, שהלחנת הסימפוניה, מסקיצות ועד לליטושים אחרונים, נמשכה 21 שנים,  מ-1855 עד 1876. ביצוע הבכורה של הסימפוניה, בניצוח ידידו של המלחין פליקס אוטו דסוף, התקיים ב-4 בנובמבר 1876 בקרלסרוהה, גרמניה. ביצוע טיפוסי נמשך בין 45 ל-50 דקות.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine (אנ') בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום השמיני ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
אינסטרומנטאציה

2 חלילים
2 אבובים
2 קלרינטים
2 בסונים
קונטרבסון
4 קרנות
2 חצוצרות
3 טרומבונים
טימפאני
כלי קשת
צורה

הסימפוניה היא בעלת ארבעה פרקים:
און פוקו סוסטנוטו - אלגרו - מנו אלגרו (די לאט - מהיר - מהיר פחות) (דו מינור)
אנדנטה סוסטנוטו - (בקצב הליכה איטי) (מי מז'ור)
און פוקו אלגרטו א גרציוזו (די מהיר וחינני) (לה במול מז'ור)
אדג'ו - פיו אנדנטה - אלגרו נון טרופו, מה קון בריו - פיו אלגרו (איטי - בקצב הליכה מוגבר - לא מהיר ביותר, אך בהתלהבות -מהר יותר (דו מז'ור)
השפעת בטהובן

ביצירה זו ניתן למצוא קשר ישיר לסימפוניות של בטהובן, ובעיקר החמישית והתשיעית. אותו קשר בא לידי ביטוי בדמיון בין הנושא הראשי בפרק האחרון בסימפוניה של ברהמס לאודה לשמחה בפרק האחרון בתשיעית של בטהובן, ובעיקר בתוכן הפואטי. המאבק העיקש בין כוחות הנפש השונים והבאתו לכדי העצמה ופתרון באמצעות דחף וכוח יוצר. תחושה של מלחמה בין הטוב לרע, בין דיכוי לשחרור, שראשיתו בפרק הראשון של הסימפוניה וסופו בתחילת הפרק האחרון, כאשר מופיעה קרן היער ומביאה רווחה מן  המתח בתרועתה הצלולה. שני הפרקים האמצעיים מהווים ניגוד גמור לשני הפרקים החיצוניים. זוהי אתנחתא קלה מהמאבק ההירואי בגורל.
היסטוריה

ברהמס החל לחבר את הסימפוניה בשנת 1854, אבל הרבה מן היצירה עבר שינויים רדיקליים. את תהליך ההבשלה הארוך של הסימפוניה אפשר לייחס לשני גורמים. ראשית, הביקורת העצמית חסרת הפשרות של ברהמס הניעה אותו להשמיד רבות מיצירותיו המוקדמות. שנית, מקורביו של ברהמס והציבור בכללו ראו את ברהמס כמיועד להמשיך את "מורשת בטהובן" וציפו שיוציא מתחת ידיו סימפוניה, שתשווה בהדרת הכבוד ובמרחב אינטלקטואלי לסימפוניות של בטהובן - ציפייה שברהמס לא הרגיש שיוכל להגשים בקלות, לאור המוניטין המונומנטליים של בטהובן.
ערכם וחשיבותם של הישגי ברהמס זכו להכרתו של המבקר החזק והחשוב ביותר של וינה, אדוארד הנסליק, שמרן אדוק ואיתן בדעתו. המנצח הנס פון בילו חש צורך לכנות בשנת 1877 את הסימפוניה "העשירית של בטהובן", מחמת נקודות דמיון בין היצירה ליצירות שונות של בטהובן. לעיתים קרובות מצביעים על הדמיון המובהק בין הנושא הראשי של פרק הסיום בסימפוניה הראשונה של ברהמס לנושא הראשי בפרק הסיום של הסימפוניה התשיעית של בטהובן. זאת ועוד, ברהמס עושה שימוש במקצב מוטיב "הגורל" הפותח את הסימפוניה החמישית של בטהובן. בילו עשה זו מתוך הערכה לברהמס אותו כלל בשלושת ה-B יחד עם בטהובן ובאך, אך השוואות אלה הכעיסו את ברהמס; הוא ראה בהן האשמות בפלגיאט, בעוד שבעיניו היה השימוש בניב של בטהובן בסימפוניה זו מעשה של הוקרה מדעת. ברהמס עצמו אמר, בתשובה להערה על הדמיון לבטהובן, "כל חמור יכול לראות את זה." אף על פי כן, הסימפוניה הראשונה עדיין מכונה לעיתים קרובות "העשירית של בטהובן". במכתב אל קלרה שומאן (מ-1868) מוזכר נושא "הגורל" של ברהמס, שנשמע במקרה בקרן-אלפים.
פריץ זימרוק, ידידו של ברהמס והמו"ל שלו, לא קיבל את הפרטיטורה אלא לאחר ביצוע היצירה בשלוש ערים (וברהמס עדיין רצה ביצועי ניסיון נוספים בעוד שלוש ערים לפחות).
כתב היד של הפרק הראשון אבד ככל הנראה, אבל רפרודוקציה של שאר פרקי הסימפוניה יצאה בפקסימיליה ממוזערת בהוצאת דובר.
יסודות מוזיקליים

הסימפוניה מתחילה במבוא רחב-יריעה, ששלושה יסודות מפתח נשמעים בו בעת ובעונה אחת: התיפוף הנמוך, התבנית העולה בכלי המיתר והתבנית היורדת בכלי הנשיפה מעץ. המבוא הזה נוצר אחרי ששאר היצירה הועלה על הכתב. חלק האלגרו של הפרק הוא סונאטה תזמורתית גדולה, שהרעיונות המוזיקליים שבה מוצגים, מפותחים ומוצגים מחדש ביחסים משתנים ביניהם.
הפרק השני והשלישי קלים יותר בנימה ובמתח מן הפרק הראשון והאחרון. הפרק האיטי, אנדנטה סוסטנוטו, מציג ליריות עדינה בשלושה חלקים, שהשלישי בהם מטפל בצורה חדשה בנושאים שהובאו בראשון. הסולו הארוך לכינור מזכיר כמה מיצירותיו המאוחרות של בטהובן: הרביעיות האחרונות והמיסה סולמניס. הפרק השלישי, דמוי הסקרצו, קל ברוחו ועם זאת מלא מקצבים מורכבים ומרקמים שזורים זה בזה.
הפרק הרביעי מתחיל במבוא איטי, שבו מתחרה מלודיה חדשה ב"רטוריקה דרמטית קודרת". בקטע הפיו אנדנטה מציגים הקרנות והטימפני נעימה, שברהמס שמע מרועה אלפיני במילים "ממרומי הגבעה, ממעמקי הגיא, אלפי ברכות לך אשלח!" הקטע האחרון - אלגרו נון טרופו, מה קון בריו - מכיל מלודיה רבת-רושם בסולם מז'ור, כנושא הראשי החדש, הבטהובני באופיו, של הפינאלה הכביר.
הערות שוליים

↑  מארק בראון, ה"ארואיקה" של בטהובן נבחרה לסימפוניה הגדולה בכל הזמנים, באתר הגרדיאן, ‏4 באוגוסט 2016, בדיקה אחרונה 9 באוקטובר 2020
↑  ג. בוצארת' ו-ו. פריש: "יוהנס ברהמס" 9, גרוב אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427151405171  BnF: cb139090009 (data)  GND: 300026862  LCCN: n81081244  MusicBrainz work: c1b0e8a2-2461-4d48-9a89-f4e6d624d342   WorldCat (עם LCCN): n81-081244
רונדו קפריצ'יוזו (מנדלסון)

רונדו קפריצ'יוזו במי מז'ור (אופ. 14) היא יצירה לפסנתר סולו מאת המלחין הגרמני פליקס מנדלסון-ברתולדי. היצירה נכתבה ב-1830, ופורסמה באותה השנה.
דיוקן המלחין, פליקס מנדלסון-ברתולדי
היסטוריה

הדעה הרווחת היא כי היצירה נכתבה ביוני 1830, ופורסמה באותה השנה, אם כי הדעות לגבי התאריך חלוקות בין המומחים: יש הטוענים כי היצירה נכתבה ב-1824 או ב-1827. מחקרים מהשנים האחרונות מראים כי כתיבת היצירה הסתיימה ב-1828, וכי מנדלסון חזר לשכתב את היצירה שנתיים לאחר מכן, ככל הנראה כמתנה לפסנתרנית דלפינה פון שאורוט (Delphine von Schauroth) ממינכן. היצירה פופולרית מאוד בקרב פסנתרנים, וזאת במידה רבה משום שהיא נשמעת קשה לביצוע מכפי שהיא באמת.
מבנה היצירה

אומנם היצירה חסרת פרקים, אך היא מורכבת משני קטעים מרכזיים. חלקה הראשון הוא במפעם אדאג'ו בסולם מי מז'ור, במשקל ארבעה רבעים, וחלקה השני, הארוך יותר, במפעם פרסטו במשקל שש שמיניות בסולם מי מינור. ההבדל בין שני חלקי היצירה ניכר באופיים ובדינמיקה המשתנה. החלק הראשון מאופיין בשימוש באקורדים ביד שמאל ואופיו מאוד לירי, בעוד הפרק השני מאופיין במלודיה נמרצת.
הקלטות

ליצירה מספר הקלטות מאת מבצעים נודעים, בהן של הפסנתרן ההונגרי גיירג' ציפרה.
הערות שוליים

1 2 3  היצירה, באתר ALLMUSIC
↑  ניתוח היצירה באתר Classical Connect, מאת ינון ברנתן
איגור מויסייב

| --- | --- |

איגור מויסייב בשנת 2006
 לידה:  8 בינואר 1906 (יוליאני) קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 בנובמבר 2007  (בגיל 101) מוסקבה, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  האקדמיה לכוראוגרפיה של מוסקבה 
 בן או בת זוג:  Tamara Zeyfert  Irina Moiseeva 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין (1967)  פרס סטלין  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור ההצטיינות של הרפובליקה של פולין בדרגת מפקד  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מסדר אלכסנדר הקדוש של בולגריה  מסדר דנאקר  מסדר הנסיך יארוסלאב הנבון, דרגה  5  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור הידידות בין העמים  עיטור הדגל האדום של העמל  גיבור העמל הסוציאליסטי  עיטור מהפכת אוקטובר  עיטור לנין  פרס ברית המועצות  מסדר סוחבאטאר  עיטור אות הכבוד  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה  אמן העם של ברית המועצות  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
קברו של איגור מויסייב בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
איגור מויסייב (ברוסית: Игорь Моисеев; ‏8 בינואר 1906, קייב – 2 בנובמבר 2007, מוסקבה) היה כוריאוגרף  ורקדן בלט רוסי וסובייטי. הוא זכה מספר פעמים בפרס ברית המועצות ופרס הפדרציה הרוסית (1942, 1947, 1957, 1985, 1995) ובשנת 1967 הוענק לו פרס לנין. על פעילותו בתחום הריקוד הוא קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1976 ומספר עיטורים סובייטים ורוסים נוספים. כמו כן הוענקו לו עיטורים של מדינות רבות.
איגור מויסייב נולד בקייב למשפחת עורך דין ואזרחית צרפת. בהיותו ילד הוא התגורר מספר שנים בצרפת ושלט בשפה.
בשנת 1920 הוא התחיל ללמוד בבית הספר לבלט ועם סיומו בשנת 1924 התקבל לתיאטרון בולשוי. הוא היה חלק מלהקת התיאטרון עד לשנת 1939. כבר בשנת 1930 הוא התחיל בבימוי בלט וכמו כן היה במאי של מצעדים ספורטיביים על הכיכר האדומה.
בשנת 1937, בתמיכת ויאצ'סלב מולוטוב מויסייב הקים להקה לריקודי עם. בשנת 1943 הוא הקים בית הספר לריקודי עם ליד הלהקה.
הלהקה זכתה לפופולריות רבה ברחבי ברית המועצות ומויסייב ניהל אותה עד יום מותו. החל משנת 1945 הלהקה החלה להופיע מחוץ לגבולות המדינה ובסך הכול היא ביקרה בכ-60 מדינות. במהלך ניהול הלהקה מויסייב העלה על במה ריקודי עם של עמים רבים וגם ריקודים חדשים שביים בעצמו.
מויסייב היה פעיל ציבורי והשתתף באופן קבוע בחבר השופטים של תחרויות בלט וריקוד והיה חבר הוועדות ממשלתיות בתחום התרבות. בשנת 1998 מויסייב פרסם ספר אוטוביוגרפי.
מויסייב נפטר מסיבוכים של מחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
דון קרלו

| --- | --- |

כרזת פרסום לאחת מהצגות האופרה
 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  ז'וזף מרי 
 תאריך יצירה:  1865 
 מבוסס על:  דון קרלוס 
 סוגה:  אופרה לירית-טראגית
 שפה:  צרפתית או איטלקית
 מספר מערכות:  5 (4 בגרסת 1883)
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-16
 מקום התרחשות העלילה:  ספרד
 תפקידים
 דון קרלו (טנור) - נסיך ספרד  פיליפו (בס) - מלך ספרד  אליזבתה (סופרן) - בת מלך צרפת, אשתו של פיליפו  רודריגו (בריטון) - המרקיז מפוזה, חברו של קרלו  אבולי (מצו סופרן) - נסיכה מספרד  האינקוויזיטור הגדול (בס)  טבלדו (סופרן) - עוזר למלכה  נזיר (בס)  הרוזן מלרמה (טנור)  קול מגן-עדן (סופרן)  מקהלות - חוטבי עצים ונשותיהם, נשות החצר, העם, עולי הגרדום
 
דון קרלו (בצרפתית: Don Carlos, באיטלקית: Don Carlo) היא אופרה בחמש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית של קמי דו לוקל וז'וזף מרי, המבוססת על המחזה דון קרלוס מאת פרידריך שילר. העלילה מתבססת על מערכת היחסים בין קרלוס, נסיך אסטוריאס (1545–1568) לאליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת אשר נישאה לאביו, פליפה השני כתוצאה מהסכם השלום עם תום מלחמת האבסבורג-וולואה (1551–1559). האופרה הועלתה לראשונה (בצרפתית) בפריז, ב-11 במרץ 1867.
במהלך עשרים וחמש השנים שלאחר הצגת הבכורה, עברה האופרה שינויים רבים בליברית ובמוזיקה, יותר מכל אופרה אחרת של ורדי. בגרסתה המלאה ביותר (בתוספת קטעים שהושמטו לפני הצגת הבכורה וקטע בלט) היא כוללת ארבע שעות של מוזיקה, ובכך היא האופרה הארוכה ביותר שכתב ורדי.
עריכות ותרגום לאיטלקית > עריכות בטרם הצגת הבכורה

לאחר סיום כתיבת האופרה ב-1866 אך עוד לפני כתיבת קטע הבלט, החליט ורדי לוותר על מספר קטעים בשל אורכה של האופרה, ואלה הם:
דואט של אליזבת ואבולי - מערכה רביעית, תמונה ראשונה
דואט של קרלו והמלך לאחר מותו של פוזה - מערכה רביעית, תמונה שנייה
חילופי דברים בין אליזבת לאבולי באותה המערכה
לאחר הלחנת קטע הבלט, חישבו ב-1867 כי בשל אורכה של האופרה היא תסתיים אחרי חצות, וורדי אישר את הוצאת הקטעים הבאים:
קטע בפתיחת המערכה הראשונה של חוטבי העצים, וכניסתה הראשונה של אליזבת
קטע כניסה של פוזה - מערכה שנייה, תמונה ראשונה
חלק מהדיאלוג בין המלך ופוזה - מערכה שנייה, תמונה שנייה
האופרה שהועלתה בהצגת הבכורה בפריז, הכילה את כל המוזיקה והטקסט המקוריים, למעט ההשמטות שהוזכרו.
עריכות ותרגום לאיטלקית > גרסה ראשונה באיטלקית

האופרה תורגמה במלואה עוד בשנת 1866 על ידי אשיל דה לוזייר לדרישת ורדי, על תרגום האופרה לפי אותו המבנה כפי שהוצגה בפריז. הגרסה הכילה מספר שינויים ועריכות מינוריות בהתאמת המוזיקה לטקסט האיטלקי, הועלתה ב-4 ביוני 1867 בלונדון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובבולוניה באוקטובר של אותה השנה.
עריכות ותרגום לאיטלקית > גרסת ארבע המערכות

בשנת 1871 הועלתה האופרה בנאפולי ולא נחלה הצלחה. לאחר מספר ניסיונות נוספים שכשלו להעלות את האופרה, החליט ורדי לבצע עוד שני שינויים:
תוספת לדיאלוג בין המלך לפוזה במערכה השנייה, תמונה שנייה, אשר נועדה להחליף כמה מהקטעים שנחתכו בעבר מהדיאלוג. זה הקטע היחיד באופרה שנכתב מראש לטקסט באיטלקית ולא בצרפתית
צמצום הדיאלוג בין קרלו לאליזבת - מערכה חמישית
ב-1875 החל ורדי לחשוב על צמצום היקפה של האופרה, לאחר ששמע על מספר הפקות בהן הושמטו המערכה הראשונה במלואה וקטע הבלט. ב-1882 החליט ורדי לבצע שינויים מאסיביים באופרה ביחד עם דו-לוקל ושארל-לואי-אטיין ניטר (שתרגם לצרפתית את האופרות מקבת', כוחו של גורל ואאידה מאת המלחין), ולאחר תשעה חודשי עבודה יצרו גרסת ארבע מערכות בצרפתית ללא המערכה הראשונה וקטע הבלט, ובנוסף מספר עריכות בארבע המערכות הנותרות. עבודתם הושלמה ב-1883.
עריכות ותרגום לאיטלקית > גרסה שנייה באיטלקית

בשנת 1884 הועלתה באופרה לה סקאלה במילאנו גרסת ארבע המערכות באיטלקית (בה השתמשו בתרגום המקורי מ-1866 לחלקי האופרה הנותרים), לראשונה בשם דון קרלו. כעבור שנתיים התיר ורדי להעלות את הגרסה הערוכה של 4 המערכות בתוספת המערכה הראשונה מהגרסה המקורית באופרה במודנה, והיא נודעה כגרסה החדשה בחמש מערכות ללא בלט.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה - ביער פונטנבלו

יער פונטנבלו, צרפת בחורף. חוטבי עצים ונשותיהם ביער מתלוננים על קשיי חייהם, שהחמירו עקב המלחמה בין ספרד לצרפת. אליזבת, בתו של מלך צרפת, מגיעה למקום עם עוזריה. היא מרגיעה את הקהל ומבטיחה כי נישואיה ליורש העצר הספרדי יביאו לסיום המלחמה, ועוזבת את המקום.
בשלב זה יוצא קרלו ממחבואו ביער, ולאחר שראה את אליזבת הוא מתאהב בה מיד (האריה: "Je l'ai vue" / "Io la vidi"). כשאליזבת חוזרת, הוא מעמיד פנים כי הוא חבר במשלחת של הרוזן מלרמה, אך תוך זמן קצר חושף את זהותו האמיתית, וזוכה לתגובה נרגשת מצידה (דואט: "De quels transports poignants et doux" / "Di quale amor, di quanto ardor"). יריית תותח נשמעת מרחוק ומסמנת כי הוכרז שלום בין צרפת לספרד, וטבלדו מגיע ומודיע לאליזבת כי ידה נתבקשה לא לקרלו, אלא לאביו, פיליפה השני. לרמה ועוזריו מאשרים את הודעתו של טבלדו, ואליזבת נאלצת להסכים לנישואים לאחר תחינות הקהל ביער, ומשאירה מאחור את קרלו לקונן על מר גורלו.