stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איראן–בוליביה
ביקורים רשמיים

בביקור באיראן בשנת 2008, נשיא בוליביה מוראלס הבטיח סיוע איראני בקידום פיתוח פחמימנים. ועדה איראנית תסייע לבוליביה לחקור אפשרויות שונות לקידום פטרו-כימיה וייצור חקלאי, וכן תבקש להאיץ השקעה של כ-1.1 מיליארד דולר שהבטיח נשיא איראן אחמדניג'אד בביקורו בבוליביה בספטמבר 2007. בוליביה תיארה את הביקור כניסיון להגיע למדינות אחרות ש"נדחו על ידי הקהילה הבינלאומית". מוראלס הוסיף כי השתיים הן כ"שתי מדינות ידידותיות ומהפכניות" המחזקות את הקשרים; והוסיף כי המאמצים של איראן לספק גיבוי כלכלי ופוליטי "יתמכו במאבק האיכרים באמריקה הלטינית". ההשקעות של איראן יחזקו את הקשרים הכלכליים והחקלאיים הדו-צדדיים, ממפעלי עיבוד חלב ועד תחנות טלוויזיה ורדיו, כולל הסכם לספק לטלוויזיה הממלכתית של בוליביה תוכניות בשפה הספרדית, ועד למימון חיפושים הידרואלקטרים. דיווחים גם הצביעו על עניין במאגרי האורניום והליתיום של בוליביה לשימוש בפרויקטים גרעיניים איראניים. מוראלס התבדח בעבר שגם הוא חלק מ"ציר הרשע".
הוא ביקר שוב באיראן ב-2010, וחתם על הסכמים על שיתוף פעולה בייצור מלט, מכונות תעשייתיות ופרויקטים של תעשיית המזון.
שר ההגנה האיראני הגנרל אחמד וחידי ביקר בבוליביה בהזמנת מקבילתו הבוליביאנית מריה ססיליה צ'אקון. לאחר שהשתתף בטקס צבאי אמר כי "אמריקה הלטינית היא כבר לא החצר האחורית של ארצות הברית ואיראן תשפר את יחסיה הקונסטרוקטיביים עם המדינות האזוריות". הוא גם כינה את הביקור "מוצלח" וכי שתי המדינות ישפרו את "קשריהן ההולכים וגדלים".
נציגויות דיפלומטיות

איראן מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס.
בוליביה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
ימת ואן

| --- | --- |
כנסיית הצלב הקדוש על האי אקדאמאר
כנסיית הצלב הקדוש על האי אקדאמאר
 מידע כללי
 מיקום:  טורקיה טורקיה
 סוג:  אגם מלח 
 מידות
 שטח:  3,755 קמ"ר
 נפח:  576 קמ"ק
 גובה:  1648 מטר מעל לפני הים
 אורך מרבי:  120 ק"מ
 אורך:  120 קילומטר
 רוחב מרבי:  80 ק"מ
 רוחב ממוצע:  80 ק"מ 
 עומק מרבי:  451 מטר
 ‏עומק ממוצע:  171 מטר
 מידע נוסף
 מליחות:  23 פרומיל 
 נהר מזין:  Ankyusner, Delicav, Artske, Artshesh, Hoşap Suyu, Berkri, Garala, Gayl 
 ‏אגן ניקוז:  12,500 קמ"ר
 מדינות באגן הניקוז:  טורקיה 
 אורך קו החוף:  430 ק"מ
 ערים:  ואן, טאטוואן
 קואורדינטות:  38°38′00″N 42°49′00″E﻿ / ﻿38.633333333333°N 42.816666666667°E﻿ / 38.633333333333; 42.816666666667
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורימת ואן(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורימת ואן(למפת מזרח אנטוליה רגילה) ארזורום ואן טונג'לי קארס מלטיה בינגל ארדהאן מוש הים השחור מרכז אנטוליה  י. ת. דרום-מזרח אנטוליה סוריה עיראק איראן ארמניה גאורגיה הים השחורימת ואן(למפת מזרח אנטוליה מוגדלת) ארזורום ואן טונג'לי קארס מלטיה בינגל ארדהאן מוש הים השחור מרכז אנטוליה  י. ת. דרום-מזרח אנטוליה סוריה עיראק איראן ארמניה גאורגיה הים השחורימת ואן
 
הימה מהחלל
ימת ואן (בטורקית: Van Gölü, בארמנית: Վանա լիճ, בכורדית: Gola Wanê) היא ימה ממקור געשי במזרח טורקיה בין נפת ואן ונפת ביטליס. שמה של הימה התפתח ככל הנראה מהמילה ביאינילי (Biainili) שהיה שמה של ממלכת אוררטו באוררטית.
גאוגרפיה

שטחה של הימה, שהיא הגדולה במדינה, הוא 3,755 קמ"ר, והיא שוכנת בגובה של 1,648 מטרים מעל פני הים. אורכה המרבי 120 ק"מ ורוחבה 80 ק"מ. הימה ניזונה ממספר נחלים קטנים הזורמים מן ההרים המקיפים אותה, עומקה המרבי הוא 451 מטרים ועומקה הממוצע 171 מטרים.
הימה נעדרת ניקוז; היא נוצרה כאשר מוצאה נחסם בשלב כלשהו בתקופת הפליסטוקן על ידי לבה שזרמה מהר נמרוט לעבר מישור מוש שממערב לה. ימת ואן חשופה לשינויים קיצוניים במפלס מימיה. בסמוך לעיר טאטואן (Tatvan) על חופה המערבי של הימה, נצפה בשנת 1901 קו חוף גבוה באופן משמעותי ממפלסה של הימה באותה עת. מאידך, במשך שנות התשעים של המאה ה-20 עלה מפלס מימי הימה בשלושה מטרים לפחות, תוך שהוא גורם להצפת שטח חקלאי ניכר. לאחר תקופה של יציבות במפלס שבו מימי הימה ונסוגו, ונראה כי לאחרונה חודשה מגמת העלייה.
מימי הימה מתאפיינים בערך הגבה גבוה (בסיסי) ועשירים במלחים כדוגמת נתרן פחמתי, המשמשים כחומרי חיטוי וניקוי (ניתן לכבס בגדים במימי הימה ללא צורך בסבון). בשל המליחות הגבוהה של המים, רק מין אחד של דג המליח מסוגל לשרוד בהם, והפריטים מתרכזים בסמוך לשפכי הנחלים המזינים את הימה.
הימה שנשלטה בעבר על ידי הארמנים, הייתה אחת מ"שלוש הימות של ארמניה" (שתי האחרות היו ימת סוואן בארמניה וימת אורמיה באיראן). הארמנים בנו כנסיות ומנזרים רבים לאורך חופי הימה ועל חלק מהאיים שבה. המבנה שהשתמר באופן הטוב ביותר הוא כנסיית "הצלב הקדוש" מתחילת המאה ה-10 לספירה על האי אקדאמאר. אתר היסטורי חשוב נוסף הוא מצודת ואן (Van Kalesi) הניצבת סמוך לעיר ואן, על שרידי העיר טושפה, בירת ממלכת אוררטו.
הימה שוכנת במרכז אזור חקלאי והגידולים העיקריים הם פירות ודגנים. האזור ידוע בגזע חתולים ייחודי (בעל פרוות גוף לבנה וזנב וראש בצבע אחר) שמקורו בסביבת הימה והמכונה ואן טורקי (Van kedesi).
קו הרכבת המקשר את טורקיה ואיראן נבנה בשנת 1970 והוא "חוצה" את הימה באמצעות מעבורת בין הערים טאטואן וואן. פרויקט זה היה חלק ממסילת הברזל הטרנס-אסיאתית. לאורך הקו פועלות רכבות במסגרת "אקספרס ימת ואן" (Van Gölü Ekspresi) המגיע עד איסטנבול.
מאז 1995 לערך נפוצו עדויות על מפלצת באורך של כ-15 מטרים המתגוררת לכאורה במימי הימה, ואשר זכתה לכינוי "המפלצת של ימת ואן" (Van Canavarı). עוזר הוראה מאוניברסיטת ואן אסף למעלה מאלף עדויות בנושא וקיבץ אותן לספר.
ראו גם

נפת ואן
נפת ביטליס
המעבורת בימת ואן
יחסי איראן–אקוודור

| יחסי איראן–אקוודור |
| --- | --- |
איראן: אקוודור


איראן: אקוודור
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 283,561
אוכלוסייה
91,781,231: 18,174,276
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 118,845
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,375: 6,539
משטר
רפובליקה אסלאמית: דמוקרטיה נשיאותית

נשיא אקוודור רפאל קוראה (מימין) נפגש עם שר החוץ האיראני מוחמד ג'וואד זריף בעת ביקורו באקוודור, 2016
יחסי איראן–אקוודור הם יחסי החוץ בין איראן לאקוודור. במהלך נשיאותם של רפאל קוראה ומחמוד אחמדינז'אד במאה ה-21, חודשו והתחזקו היחסים בין שתי המדינות. בין הקשרים ההדוקים האלה הקימו שתי המדינות שגרירויות אחת בבירות זו של זו.
היסטוריה

ממשלת ונצואלה, המיוצגת על ידי הנשיא הוגו צ'אווס, סייעה בטיפוח הקשרים בין איראן לאקוודור.
בביקור בטהראן בדצמבר 2008 חתם נשיא אקוודור, רפאל קוראה, על כמה הסכמים. קוראה הודיע כי שתי המדינות יפתחו שגרירויות בירות זו בזו עד ינואר 2009.
כתוצאה מהסכסוך הדיפלומטי עם קולומביה על פשיטה של מחנה FARC לכאורה באקוודור, דווח כי קוראה דן באפשרות של עסקת נשק עם איראן. כחבר ב-ALBA השתתף קוראה בהצהרת תמיכה משותפת לממשלת איראן ביוני 2009.
יחסים צבאיים

בשל הגישה החדשה במדיניות החוץ תחת קוראה, אקוודור פנתה לשותפים לא מסורתיים לאספקת הנשק שלהם. בעוד אקוודור הייתה המדינה הזרה הראשונה שרכשה נשק מיצרניות הנשק ההודיות, היא גם פנתה לאיראן לרכוש נשק. בשל המשבר הדיפלומטי של האנדים ב-2008 עם קולומביה, אמר קוראה כי לאקוודור יש "בעיה חמורה מאוד בגבול הצפון עם קולומביה, ממשלה חסרת אחריות שאינה דואגת לגבול שלה. עלינו להצטייד... איראן יכולה לספק לנו ולעזור לנו באשראי."
ביטול חוזה השכירות האמריקאי במנטה גרם לכך שאקוודור חיפשה אחר שותפים ביטחוניים במקום אחר. שר ההגנה של אקוודור, חאבייר פונסה, אמר כי ביקש לשתף פעולה עם איראן כדי לסייע לאקוודור לפתח את התעשייה הביטחונית שלה. "יש לנו מדיניות משלנו, עמדות גאו-אסטרטגיות שלנו, ומה שמעניין אותנו, למשל עם איראן, הוא חיזוק טכנולוגיית המידע ואסטרטגיות ההגנה הלאומיות שלנו".
יחסים כלכליים

הקשרים הכלכליים צמחו במהלך הממשל של קוראה ומחמוד אחמדינז'אד. כמו מדינות אחרות באמריקה הלטינית, איראן האריכה את המימון לשלל פרויקטים. אקוודור, בתורה, הפכה ליבואנית העיקרית של מוצרים איראניים והחליפה את פרו. הסחר בין המדינות צמח מ-8 מיליון דולר ל-168 מיליון דולר בשנים 2007–2008.
אקוודור ואיראן שיתפו פעולה גם בענפי הנמל, החקלאות ותעשיות הרכב.
תגובת המערב נגד אקוודור

בשנת 2010, צוות המשימה הפיננסית (FATF) כינה את אקוודור ואת איראן כמדינות שאינן מצייתות לתקנות בינלאומיות נגד הלבנת הון ומימון טרור. הוא אמר כי אקוודור לא "התקשרה באופן קונסטרוקטיבי" עם הגוף ואינה "מחויבת" לסטנדרטים עולמיים בנושא פשעי כסף. קוראה מיהר לגנות את הצעד: "איזו שחצנות! ולמה? כי יש לנו יחסים עם איראן. זהו זה. זהו אימפריאליזם בצורתו הבסיסית ביותר... זה לא קשור למאבק בהלבנת הון".
בינתיים, איגוד הבנקים הפרטיים של אקוודור אמר גם כי הגורם האיראני עומד מאחורי הכללת המדינה ברשימת ה-FATF תוך ציון להסכם מ-2009 בין הבנק המרכזי של אקוודור לבין כמה מוסדות פיננסיים איראניים. עם זאת, אקוודור טענה כי קשריה עם איראן לא ישתנו.
נשיא הבנק המרכזי של אקוודור, דייגו בורחה, נסע גם הוא לארצות הברית כדי להסיר חששות מתוכניות הבנק המרכזי האיראני להפקיד 40 מיליון אירו בבנק המרכזי של אקוודור.
תגובת המערב נגד אקוודור > המשך תמיכה

למרות הלחץ האמריקאי, קוראה אישר את המחויבות למערכת היחסים ואמר כי "לנו [לאקוודור] אין דבר נגד איראן. איראן לא עשתה לנו דבר". מאוחר יותר אמר כי "[אנחנו] לא הולכים להפסיק להתקרב לאיראן מכיוון שהיא (ארצות הברית) מופיעה ברשימה שחורה". אקוודור גם אישרה תמיכה, יחד עם מדינות פריה בינלאומיות אחרות, בתוכנית הגרעין של איראן.
לאחר ניסיון הפיכה נגד קוראה בשנת 2010 סימנו שתי המדינות על כוונות להעמיק את הקשרים.
נציגויות דיפלומטיות

איראן מחזיקה באקוודור שגרירות בקיטו.
אקוודור מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יצחק (אייק)

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1923 גדנסק, העיר החופשית דנציג 
 פטירה:  23 בדצמבר 2009 (בגיל 86) ישראל 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  בית הספר לשירות חוץ ע"ש אדמונד ולש  בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת קולומביה 
 
יצחק (אייק) אהרונוביץ', 1947
יצחק (אייק) אהרונוביץ', 2005
יצחק (אייק) ארן-אהרונוביץ' (27 באוגוסט 1923 - 23 בדצמבר 2009) היה רב חובל וימאי ישראלי, ובעל חברת ספנות. שימש כרב החובל של אוניות המעפילים "אקסודוס" ו"עצמאות". אהרונוביץ' התגורר בזכרון יעקב, שם בנה לעצמו בית בצורה של אונייה.
ביוגרפיה

אהרונוביץ' נולד בדנציג שבגרמניה כבנם השלישי של יוכבד ושמואל אהרונוביץ'. הוריו היגרו לשם בשנת 1917 מלודז' שבפולין ואביו עסק במסחר בטקסטיל. בשנת 1932 עלתה משפחתו לארץ ישראל עמו. הוא למד בבית הספר מקס פיין, אולם סיים את לימודיו כנבחן חיצוני בירושלים.
כחבר בתנועת הנוער מחנות העולים יצא להכשרה בקיבוץ יגור, אולם בשנת 1940 החליט להצטרף לשורות הצבא האדום וללחום בנאצים. הוא הגיע לביירות ושם ניסה להתגנב לספינה בדרכה לטורקיה אך זוהה על ידי אנשי "סולל בונה" שם והוחזר לארץ ישראל. לבסוף הצטרף לצי הסוחר, התקבל כספן לאונייה "סופי" ועבד עליה שמונה חודשים. לאחר מכן הצטרף לפלי"ם. הוא הפך לימאי ונסע ללונדון ללמוד את המקצוע. לפני שהספיק לסיים את לימודיו שם החליט לחזור ולשרת את מפעל ההעפלה.
בחודש נובמבר 1946, בבולטימור, עלה על האונייה שנקראה מאוחר יותר "אקסודוס". הוא שימש בה כקצין ראשון, ולאחר פרישתו של הקפטן הדני ויגו תומסן במרסיי באפריל 1947 הפך אייק לרב החובל של האונייה.
בסוף שנת 1947 היה קברניט של ספינת מעפילים גדולה נוספת, "עצמאות" (בשמה הלועזי - "פאן קרסנט").
בחודשים פברואר ומרץ 1949 השלים בבריטניה את הכשרתו כרב חובל ונשא לאשה את איירין, אמריקאית מברקלי.
גם לאחר הקמת המדינה שימש כימאי והיה ממנהיגי שביתת הימאים הגדולה של שנת 1951.
הסופר ליאון יוריס נפגש עמו מספר פעמים בעת שהייתו בארץ ב-1956, לצורך התחקיר שערך לכתיבת ספרו אקסודוס, שיצא לאור שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1958 יצא עם משפחתו לארצות הברית למטרת לימודים. הוא סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ותואר שני בכלכלה בשנת 1962 באוניברסיטת קולומביה. במהלך לימודיו עבד בשגרירות ישראל כנהגו של אבא אבן. לאחר סיום לימודיו שב עם משפחתו לארץ והפך שותף בחברת הספנות "נתיבי הים התיכון". מאוחר יותר הקים חברת ספנות משלו בשם "ספינות". בסוף שנות ה-60 הפעיל ספינה בשם "היי דרומה" שהובילה מים ואספקה למפרץ שלמה ובמקביל הובילה תיירים בין חופי סיני.
בשנת 1973 התארח בתוכנית "חיים שכאלה" בטלוויזיה הישראלית.
סרט התעודה של רונן זרצקי ויעל קיפר "החול והים" משנת 2008 מציג את סיפורם של אייק אהרונוביץ' ושל חברו ל"אקסודוס", מרדכי רוזמן, ועוקב אחר חייהם, 60 שנה לאחר פרשת "אקסודוס".
ב-23 בדצמבר 2009 הלך אייק לעולמו ונטמן ליד קבר רעייתו, איירין, בקיבוץ גבעת חיים מאוחד. הוא הותיר אחריו שתי בנות.
בהלוויה הוקרא שירו של נתן אלתרמן, "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", שהפך להמנון מפעל ההעפלה ושיר הצדעה לימאים שהובילו את הספינות לחופי הארץ. בהלוויה השתתפו אנשי פלמ"ח, פלי"ם והמוסד לעלייה ב'. המשורר חיים גורי והפזמונאי והבמאי שאול ביבר, שניהם אנשי הפלמ"ח לשעבר, נשאו דברים על רב החובל שהוביל את "אקסודוס".
הערות שוליים

↑  מנחם תלמי, הקו למפרץ שלמה, מעריב, 9 במאי 1969
↑  מנחם תלמי, הקו למפרץ שלמה (המשך), מעריב, 9 במאי 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308450105171  BnF: cb157226656 (data)  ISNI: 0000 0000 8168 7748  LCCN: no2008185985  SUDOC: 126032661  VIAF: 97180275   WorldCat (עם VIAF): 97180275
יוז'ף גאבור

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1879 בלשגיארמט, הונגריה 
 פטירה:  14 במאי 1929 (בגיל 49) 
 שם לידה:  Gráber József István 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מוקד פעילות:  ממלכת הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע 
 
יוֹזֶ'ף גַאבּוֹר ( בשמקור גְרַאבֶּר, בהונגרית: Gábor József; בלשהגיארמט, 15 באוקטובר 1879 – אִילֵשְפּוּסְטָה (בגבול בלשהגיארמט), 14 במאי 1929) היה זמר אופרה (טנור) הונגרי-יהודי, במאי, שחקן, מתרגם.
ביוגרפיה

יוז'ף גאבור היה בנם של קרולי גראבר יליד טרנצ'ין, יהודי, שהיה המוציא לפועל של בית המשפט המחוזי המלכותי ושל גיזלה שמידט. בגיל שבע-עשרה נרשם גאבור לאקדמיה לאמנויות הבמה בבודפשט (היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) וביולי 1899 התקבל כחבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם הופיע לראשונה ב -4 בספטמבר באותה השנה בתפקיד גונטרנד, בקומדיה "הבעל הלך לצוד". כשחקן קומי היו לו הצלחות רבות, אבל הוא שינה את מקצועו לזמר וחתם חוזה ב"תיאטרון העממי". שם שר את תפקידו של אייזנשטיין ב"עטלף" של שטראוס ואת פריז ב"הלנה היפה". מספטמבר 1900 חתם בבית האופרה של בודפשט כטנור לירי, אך עד מהרה נסע לאיטליה לטיול לימודים, ואז המשיך לברלין וכתב דיווחים על נסיעתו לחו"ל לעיתון "יומן של פשט". הוא חזר בשנת 1913, שר פעמים רבות בעונה והצליח מאוד בקולו הגמיש, היפה ובאמצעות המוזיקליות שלו שלא היה כמוה. הוא הופיע הן בתפקידים ליריים וגם בתפקידים של אופרות וגנר. בשנת 1916 היה אורח קבוע בתיאטרון הקומדיה. ביולי 1925 התמנה למנהל בית האופרה של בודפשט. הוא שר הכול מפרסיפל, טנהויזר והתפקיד של דוד מאמני השירה מנירנברג. כאשר בית האופרה נאבק משנת 1922 בבעיות כלכליות כה חמורות שלא היה מסוגל לכסות את הפסדיו משום מקור, גאבור "חרש" את העיר ועשה כל מאמץ לגייס כסף עבור בית האופרה. הוא הקים את "אגודת ידידי בית האופרה" ובתרומותיהם הכספיות של חברי האגודה מנע את סגירת המוסד. הוא הציל חבורה של אנשים מפיטורים, כדי שלא יישארו פתאום ללא פרנסה. יוז'ף גאבור ידע איטלקית בצורה מושלמת והיה גם מתרגם; הוא תרגם יצירות דרמה שהושמעו בתרגומו באיטליה. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
תפקידיו החשובים

Eisenstein ( J. Strauss: העטלף)
Pedrillo (Mozart: החטיפה מן ההרמון)
טנהויזר (Wagner)
Rodolphe (Puccini: לה בוהם)
Loge (אוצרות הריין)
Heródes (סלומה)
ראו גם

אלבום הזיכרון של לואיזה בלהה. אד. קלמן אבקה. [עמ '], ועדת הזיכרון לבלחה לוז'ה, [1927].
פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. Bp., אגודת הספרנים והארכיונים ההונגריים, 1939-2002. עיתון כרך 7 להזמין. יאנוס ויסציאן.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. Főszerk. אגנש קניירש. Bp., מו"ל אקדמי, 1967-1969.
ספר המוזיקה ההונגרית. אד. אימרה מולנאר. Bp., Havas Ödön, 1936.
לקסיקון יהודי הונגרי. אד. פיטר אוגווארי. Bp., לקסיקון יהודי, 1929.
הלקסיקון החדש של Révai. Főszerk. הקולגה איסטוון טרסולי. שקסארד, תינוקות, 1996-.
אייקון העולם החדש של טולנה. Bp., טולנאי, 1926-1933.
ניו יורק טיימס לקסיקון. Bp., זינגר וולפנר, 1942-1942.
אנציקלופדיה ביוגרפית הונגרית חדשה. Főszerk. László Markó. Bp., מועדון הספרים ההונגרי.
לקסיקון בעולם. אוניברסיטת הידע. Bp., אנציקלופדיה, 1925.
לקריאה נוספת

לקסיקון הונגרי לאומנות הבמה
לקסיקון של התיאטרון ההונגרי (1929-1931, עורך. אלאד שופפלין)
הערות שוליים

↑  A balassagyarmati izr. egyházközség születési anyakönyve, 77/1879. folyószám.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1315 6926  VIAF: 165161855   WorldCat (עם VIAF): 165161855
יורים ובוכים

"יורים ובוכים" הוא ביטוי בעברית בעל אופי שלילי, המתאר התבטאויות, מאמרים, מכתבים, הפגנות ויצירות אמנות של מי שהיו חיילים ומפקדים בצה"ל ומביעים חרטה וביקורת על הפעולות הצבאיות בהן השתתפו ועל פקודות שקיבלו וביצעו. באופן רחב יותר, הביקורת של מי שמכונים "יורים ובוכים" היא על מדיניות ממשלת ישראל והפיקוד הבכיר של צה"ל. הביקורת על המכונים "יורים ובוכים" מגיעה משני צידי הקשת הפוליטית בישראל.
מקור הביטוי בשמאל הפוליטי בישראל, המבקר את עצמו על השתתפותו בפעולות מלחמתיות של ישראל וצה"ל, כולל כאלו שהצליחו. גם גורמים באגף הימני של המפה הפוליטית בישראל עשו שימוש במונח, כלגלוג על מי שנתפס אצלם כ"יפי נפש", המתייסרים על השתתפותם בפעילות שהם מצדיקים אותה. משכך, הביקורת משמאל מתמקדת ב"ירי", ואילו הביקורת מימין ב"בכי".
שימוש בביטוי בציבוריות הישראלית

ככל הנראה, השימוש בביטוי החל בעקבות פרסום "שיח לוחמים" בסוף 1967. "שיח לוחמים" היה קובץ שיחות של חיילים בני קיבוצים שהשתתפו במלחמת ששת הימים ותיארו את תגובותיהם ורגשותיהם לגבי אירועים שונים במהלך הלחימה. אצל חלק מהדוברים הייתה ביקורת על התנהגות הצבא וחייליו כלפי האזרחים הערבים בזמן הלחימה.
בדצמבר 1976 פרסם קובי ניב בהעולם הזה עמוד שלם ובו רשימה סטירית בשם "יורים ובוכים". ברשימה תוארו קורות שני אחים: יורים ובוכים, במצבים שהם נתקלים בהם, לדוגמה:
במלחמה
בכל פעם שיש מילחמה מתייצבים יורים ובוכים ראשונים אל הדגל, כי כך חינכו אותם. הם לוחמים כאריות, טסים כנשרים והורגים ללא חת. "יורים ובוכים הם מיטב הנוער," - אומר תמיד המפקד אחרי הקרב.
כשנתיים לאחר מכן, בספטמבר 1978, כתב העיתונאי, נחום ברנע:
לא קל להיות בחורים טובים. כשהופיעו הקובץ "שיח לוחמים" ודומים לו אחרי מלחמת ששת הימים הרגשתי שהדברים נכתבים כמעט מתוך ליבי. אחר־כך בא מישהו והדביק לכל דור המתייסרים של הימים ההם את ההגדרה המרושעת "יורים ובוכים, יורים ובוכים". נעלבתי מאוד, אולי משום שידעתי שיש בכך אמת.
עוד לפני כן, במרץ 1978, כבר הפך הביטוי לכזה המתאר גם ביקורת על מדיניות הממשלה ולא רק ביקורת על התנהלות חיילים בשטחים המוחזקים. כפי שניתן לראות משיחתו של נחום ברנע עם חלק ממנסחי וחותמי "מכתב הקצינים" שנחתם על ידי 348 קציני וחיילי מילואים בצה"ל, בעקבות המשא ומתן להסכם השלום בין ישראל למצרים וקרא לממשלת בגין להעדיף את תהליך השלום על רעיון ארץ ישראל השלמה. במהלך הדיון הוא מתאר את פנייתו אליהם: "אני מבין שאתם מאלה שיורים ובוכים, יורים ובוכים, אמרתי. איש לא פירש את ההערה כעלבון. כן, זה בפירוש כך, השיב מישהו, והשאר הסכימו במנוד ראש.".
אחד מיוצרי "שיח לוחמים", אבישי גרוסמן, התייחס לביקורת שעלתה מן הביטוי "יורים ובוכים". הוא כתב ב-1983 אודות תנועת השומר הצעיר: "קשה לי וגם לרבים מחברי לשאת את הליגלוג על 'יורים ובוכים'. מקורו של קושי זה בעובדה שאנחנו תנועה מאמינה. ואמונה ביסודה לא סובלת פרצות ומציאות של לחצאין ול'רביע' ואילו המציאות מורכבת כולה מאבנים שלא סותתו כהלכה. החלום, רק הוא נקי ממהמורות ומפניות חדות.".
התייחסות מחקרית לביטוי ולתופעה

נורית גרץ וגל חרמוני מתארים את שפת היצירה הקולנועית הישראלית העוסקת בלבנון תוך ניתוח הטראומה של הגיבורים: "שפה זאת מובילה את הגיבורים אל אירועים טראומטיים מחוקים ומודחקים, שבהם פעלו כמבצעי עוולות אלימות וחיבלו בדימוי העצמי שלהם כקרבן. חזרתם אל העבר המודחק גוררת עמה התמודדות עם העוול שעשו ובכך היא מהווה פעולה אתית".
החוקרת גיל הוכברג מתארת את "יורים ובוכים" כחייל ה"מצטער על דברים שהייתי צריך לעשות". "התנצלות לא מתנצלת" זו הייתה, לטענתה, מודל הביקורת העצמית שהתפתח בישראל ביצירות ספרות וקולנוע רבות בעלות אופי פוליטי המשקפות "דרך לשמירה על הדימוי העצמי של האומה כצעירה ותמימה". לצד תחושת הייעוד שלה המתנגדת למלחמה, גוברת האלימות הצבאית, הכיבוש, הפלישה ותחושה כוללת שהדברים משתבשים".
שרה בנטון תיארה את זה כ"מעשה שבאמצעותו החייל מנקה את מצפונו (לפחות במידה מסוימת), מבלי לנקוט באחריות אישית או צעדים מעשיים כלשהם, כדי למנוע 'התנהגות בלתי הולמת של חיילים בשטח' בזמן שהיא מתרחשת או כדי לתקן עוול ולהעמיד לדין פושעים אחר כך".
קארן גרומברג ציינה כי "החייל הציוני, אדם עם מצפון, מתעב את האלימות אך מבין שעליו לנהוג באלימות כדי לשרוד; הדילמה גורמת לו לבכות תוך כדי לחיצה על ההדק. במבט פנימה הוא מתייאש מהאלימות שהוא מרגיש שהוא נאלץ לנקוט בה משום שהוא חושש משחיתותו המוסרית".
אמיר וודקה כתב בהקשר לסרטים "לבנון", "בופור" ו"ואלס עם באשיר" כי בסרטים אלו מתואר צה"ל באור ביקורתי, כיוצר טראומה בקרב חיילים צעירים, אולם עם זאת, לעיתים קרובות, זוכה סוגת "יורים ובוכים" לביקורת על כך שהיא הופכת את התוקפים לקורבנות, ובמובן מסוים מאפשר המשך המלחמה במסווה של התקרבנות".
שימוש בביטוי ככותר

יורים ובוכים: על פוליטיקאים, גנרלים, עיתונאים ועוד אוהבי עצמם, ספר מאת נחום ברנע, הוצאת זמורה ביתן, 1981 - לקט טורים שפורסמו ב"דבר".
יורים ובוכים - שיר שכתבה וביצעה סי היימן. השיר נפסל לשידור בגלי צה"ל בראשית ימי האינתיפאדה בגלל תוכנו הפוליטי-תקשורתי. שיר זה זכה לגרסת כיסוי בעברית מפי הזמרת ג'ואן באאז.
Shoot and Cry - סרט דוקומנטרי של הבמאית הקנדית הלן קלודובסקי, על הסכסוך הישראלי-פלסטיני כפי שנראה דרך עיניהם של שני בני 18: ישראלי ופלסטיני.
יורים ולא בוכים: המיליטריזציה החדשה של ישראל בשנות האלפיים, ספר מאת יגיל לוי, הוצאת למדא, האוניברסיטה הפתוחה, 2023.
מופעים בולטים בתרבות המיוחסים לעיתים לביטוי > ספרות

"חרבת חזעה" (1949)
"שיח לוחמים" (1967)
מופעים בולטים בתרבות המיוחסים לעיתים לביטוי > מכתבים

מכתב הקצינים
מופעים בולטים בתרבות המיוחסים לעיתים לביטוי > מאמרים

הזמנה לבכי
מופעים בולטים בתרבות המיוחסים לעיתים לביטוי > קולנוע

"רסיסים" (1989)
"אישה זרה" (1991)
"זמן אמת" (1991)
"עונת הדובדבנים" (1991)
"בופור" (2007)
"ואלס עם באשיר" (2008)
"לבנון" (2009)
מופעים בולטים בתרבות המיוחסים לעיתים לביטוי > טלוויזיה

פאודה (2015-20)
הערות שוליים

↑  לילי גלילי, היום יש כאלה שיורים ויש כאלה שבוכים, באתר הארץ, 27 במאי 2001
↑  נחום ברנע, מכתב הקצינים, דבר, 8 במרץ 1978
↑  אבישי גרוסמן, דפים מיומן השבט (המשך המאמר), כותרת ראשית, 1 ביוני 1983
↑  נורית גרץ וגל חרמוני, בין לבנון לחרבת חזעה עובר שביל של בוץ: על טראומה, אתיקה ותקומה בקולנוע ובספרות הישראליים, "מכאן", גיליון י"ג - אתיקה ואחריות בקולנוע הישראלי, תשע״ד, אוקטובר 2013
1 2 3 4 5  Gil Hochberg, From “Shooting and Crying” to “Shooting and Singing”: Notes on the 2019 Eurovision in Israel., באתר אוניברסיטת נוטרדאם, 17 במאי 2019
1 2 3  Amir Vodka, See-Shoot-Cry, באתר springerin, מרץ 2010
↑  Karen Grumberg, Place and Ideology in Contemporary Hebrew Literature , 2012, p. 49
↑  "הזוכים האמיתיים בטוטו" - אחד מהטורים בספר, באתר העין השביעית
↑  שריד ימחה בפני רבין על פסילת שירה של סי היימן, מעריב, 29 במרץ 1988
↑  גרסת הכיסוי ביוטיוב
↑  Shoot and Cry, באתר הבית של הלן קלודובסקי
↑  רסיסים, בספר הקולנוע הישראלי
↑  זמן אמת, בספר הקולנוע הישראלי
↑  Livia Alexander, Confessing Without Regret: An Israeli Film Genre, אוניברסיטת מונטקלייר, 2012
↑  Ursula Lindsey, Shooting Film and Crying, באתר MRIP,  ‏15 במרץ 2009
יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה

יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (בגרמנית: Johann Friedrich I. der Großmütige von Sachsen; ‏1503–1554) היה נסיך בוחר של סקסוניה (החל מ-1532), עמד בראש ברית שמלקלדן ונלחם בקיסר קרל החמישי במלחמה השמלקלדית.
הולדתו

יוהאן פרידריך נולד ב-1503 לאביו יוהאן מסקסוניה, שהיה הנסיך הבוחר החל מ-1525, לאחר מות אחיו פרידריך החכם מסקסוניה. התחנך באוניברסיטת ויטנברג, שאותה הקים דודו, פרידריך החכם, ושם למד אצל ההומניסט הנודע גיאורג ספלאטין, שהיה מתומכיו הראשיים של מרטין לותר ושל תנועתו. מאוחר יותר היו יוהאן פרידריך ולותר ידידים אישיים, ולותר שכן דרך קבע בחצרו של יוהאן פרידריך, וזה השפיע עליו להקים באופן מעשי כח שיניע את גלגלי הנצרות הפרוטסטנטית.
ברית שמלקלדן

בתחילת דרכו כנסיך, ב-1529, ייסד יוהאן פרידריך את ברית טורגאו, שנכרתה בארמונו בטורגאו, כדי לתמוך בלותר. אך לברית זו לא היו "שיניים", מאחר שהיא לא כללה כח שיגן עליה.
לאחר אספת הממלכה בשפיירא (1529) ובאאוגסבורג (1530), בהן ניסה הקיסר קרל לייצב את סכסוכי הדת בגרמניה, ללא הצלחה, בשלו עוד כמה נסיכים פרוטסטנטים להכרה שאין ברירה אלא להקים כח צבאי, שיגן על הלותרנים. יוהאן פרידריך, יחד עם הרוזן פיליפ הראשון, רוזן הסן, כרתו את ברית שמלקלדן, שנקראה על שם העיר בה נחתמה (בתורינגיה), תוך שיתוף צבא הברית השוואבית, והבטחה כי כוח של 10,000 חיילים יעמוד להגנת כל מקום אשר יאוים על ידי הקיסר בשל נטייתו ללותר.
סוף ימיו

מאוחר יותר, (1546–1547) הסתבכה הברית במלחמה עם הקיסר (ראה: המלחמה השמלקלדית) ובתבוסתה בקרב מילברג נשבה הנסיך יוהאן פרידריך. הוא נשפט למוות, אך כותבי העתים מספרים שהוא התנהג כאציל אמיתי, ללא חת, והצליח להרשים אפילו את אויבו הגדול, קרל. קרל איים שיהרוג גם את אשתו ובנו, ויוהאן החליט לוותר על מעמד הנסיך הבוחר לטובת אחיינו שעמד לצד הקיסר, מוריץ, דוכס סקסוניה. מייד לאחר מכן שוחרר (1552), אך זמן קצר לאחר מכן חלה ומת.
יחסו ליהודים

בתחילה, לא היה ליוהאן פרידריך דבר נגד היהודים, אם כי גם לא ידוע שהתייחס אליהם באהדה. אך לאחר שהתחיל לותר להסית כנגד היהודים (1538) ואף פרסם נגדם כתב שטנה (1543), הוסת אף יוהאן פרידריך. הוא הסכים אמנם לשמוע את דברי הסנגוריה של רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים על היהודים, בוויכוח פומבי שנערך בפרנקפורט דמיין בשנת 1539, בהשפעת ידידו יואכים השני מברנדנבורג. דבריו של יוסף בן גרשון היו משכנעים, ושני הנסיכים הבטיחו לו שלא יגרשו את היהודים ואף יגנו עליהם. אך יוהאן לא עמד בדיבורו, וגירש את היהודים מסקסוניה, לשם חזרו רק לאחר כ-150 שנה, בזמן אוגוסט השני.
משפחתו

ב-9 בפברואר 1527 התחתן יוהאן פרידריך עם זיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה (1529–1595)
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר (1530–1573)
יוהאן ארנסט (1535)
יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה (1538–1565)