stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין קרגן
ביוגרפיה > קריירה

מ-1812 עד 1821, בזמן שהתגורר בלונדון, הוא הציג מדי שנה באקדמיה המלכותית ובמוסד הבריטי. הוא חזר לאירלנד, ועבר לדבלין ב-1822, והתבסס כצייר פורטרטים. הסטודיו שלו היה בבית מגורים השייך לסטיוארט ברחוב ליינסטר 6. הוא היה חבר האקדמיה המלכותית היבריאן ( RHA ) מיום היווסדה. ב-1823, נבחר למזכיר הראשון של האקדמיה. ב-1826, בתערוכה הראשונה של האקדמיה, הוא הציג 26 ציורים. הוא המשיך להציג ב-RHA עד 1859.
באוקטובר 1832 נבחר קרגן לנשיא ה-RHA, לאחר התפטרותו של ויליאם קאמינג. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 23 שנים. לקראת סוף כהונתו, קריגן ספג ביקורת על התערוכות הלא מוצלחות והחובות ההולכים וגדלים של ה-RHA וכן על מאמציו לבצע רפורמה בארגון.
קרגן תמך במזכיר האקדמיה וברפורמטור המוביל, מייקל אנג'לו הייז, שלא היה פופולרי בקרב החברים הוותיקים. בשנת 1856, מתיו קנדריק נבחר לנשיא ה-RHA, אך קרגן לא קיבל את הבחירות והחזיק בחשבונות, במסמכים ובמפתחות של האקדמיה. הוא הודה בתבוסה באוקטובר 1857, כאשר ג'ורג' פיטרי נבחר לנשיא. כאשר אומץ דו"ח מקלאוד הממשלתי וחוקה חדשה, קרגן והייז הוחזרו לתפקידם.
בשיא הקריירה שלו, קרגן נחשב לאחד מציירי הדיוקנאות הטובים ביותר בדבלין. הוא צייר דיוקנאות עבור אישים מפורסמים בחברה האירית. מאוחר יותר בחייו, הוא היה בתחרות מצד סטיבן קטרסון סמית, אך קרגן המשיך לצייר והשלים הזמנה ליצירת מזבח לפני שמת.
הערות שוליים

↑  Bryan, Michael (1886). "Cregan, Martin". In Graves, Robert Edmund (ed.). Bryan's Dictionary of Painters and Engravers (A–K). Vol. I (3rd ed.). London: George Bell & Sons.
1 2 3  Clarke, Frances (2009). "Cregan, Martin". Dictionary of Irish Biography. Retrieved 2 December 2022.
1 2  Strickland, Walter G. (1913). "Martin Cregan, Portrait Painter". A Dictionary of Irish Artists. Retrieved 2 December 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6994 1635  RKD: 19036  ULAN: 500020188  VIAF: 95805291   WorldCat (עם VIAF): 95805291 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרטין קרגן".
דיוקן נשיא בית המשפט, 1828
סאס פה

סאס-פה בקיץ
סאס-פה (Saas-Fee) היא עיירת סקי והעיירה הגדולה ביותר בעמק סאס (בגרמנית: Saastal), במחוז ויספ (Visp) של קנטון ואלה בדרום שווייץ. העיירה שוכנת בגובה 1,800 מ' ומתגוררים בה 1,600 תושבים.
מדרום לסאס-פה נמצא הר אלילנהורן (Allalinhorn) שגובהו 4,027 מ' וקרחון פה (Feegletscher) עליו יש מסלולי סקי הפועלים כל השנה ומאפשרים סקי קיץ. הקרחון הוא חלק מאתר הסקי של סאס-פה, בו יש מסלולים באורך 100 ק"מ ועוד 45 ק"מ באתרים של האחרים בעמק.
ממערב לה, בעמק מאטרטל (Mattertal), שוכנת עיירת הסקי צרמט (Zermat), גם היא בעלת קרחון לסקי קיץ, אל מול הר המטרהורן (Matterhorn).
רכבת שיניים תחתית בשם מטרו אלפין (Metro-alpine), הפועלת משנת 1984, מעלה את גולשי הסקי והמטיילים אל מיטלאללין (Mittelallalin) בגובה 3,500 מ', שהיא הנקודה הגבוהה ביותר של אתר הסקי. במיטלאללין יש גם מערת קרח גדולה ומסעדה המסתובבת על צירה, שהיא הגבוהה מסוגה בעולם.
בקיץ מציע האזור מסלולי הליכה רבים, טיפוס הרים, טיפוס מצוקים, מגלשות הרים, אופני הרים, קורקינטים, פארק חבלים, מצנחי רחיפה ועוד.
אל סאס-פה ניתן להגיע באוטובוס מתחנות הרכבת של ויספ או בריג. בתחומי העיירה אין כניסה לרכב מנועי, למעט רכבים חשמליים.
סאס וודה

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־14 
 פטירה:  1363 
 
סאס (ברומנית: Sas), השליט השני של נסיכות מולדובה (1354-1358), בנו של דראגוש וודה ואביהם של באלק Balc, דראג Drag, דראגומיר Dragomir ושטפאן Ştefan.
סאס עלה לשלטון נסיכות מולדובה בשנת 1354, לאחר מות אביו, דראגוש. 
בדומה לאביו מלך בחסות מלך הונגריה, לאיוש הגדול. מולדובה שימשה באותה עת מעין מארקה למטרת הגנה על הממלכה ההונגרית בעיקר מפני אורדת הזהב הטטרית. 
כעבור 5 שנים מת סאס ואת השלטון ירש בנו באלק שהודח באותה שנה על ידי בוגדאן הראשון.
משפחות האצילים ההונגרית דראגפי ובלאלפי  הן צאצאי בניו של סאס, דראג ובאלק.
סאסארי (נפה)

נפת סאסארי (באיטלקית: Provincia di Sassari; בסרדו: Provìntzia de Tàtari; בסאסארזה: Prubìnzia di Sàssari; בקטלאנית: Província de Sàsser) היא נפה בצפון-מערב מחוז סרדיניה באיטליה, ובירתה בעיר סאסארי. שטחה של הנפה הוא 4,281 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 333,785 תושבים בשנת 2007, היינו כחמישית מתושבי האי. בנפה 66 מועצות מקומיות והגדולה שבהן היא הבירה סאסרי בה התגוררו 129,072 איש בשנת 2007. ערים חשובות נוספות הן אלגרו, פורטו טורס, סורסו ואוציירי.
הנפה הוקמה בשנת 1859 במסגרת הארגון מחדש של ממלכת סרדיניה. יחד עמה הוקמה נפה שנייה באי -  נפת קליארי. שתיהן היו, לפי שטחן, הנפות הגדולות של איטליה: סאסארי - 13,415 קמ"ר וקליארי - 10,674 קמ"ר.
באזור יש שני גנים בוטניים: האחד, בעיר סאסארי באוניברסיטה המקומית והשני, בנפה, "שמורת יער ים תיכונית של הר לימבארה" (Arboreto Mediterraneo del Limbara) ובו אוסף של מינים מקומיים לאזור אגן הים התיכון. בכפר סיליגו פועלת עד היום כנסייה מהתקופה הביזנטית.
נפתלי אמסטרדם

| --- | --- |

 לידה:  1832 סלנט, ליטא 
 פטירה:  10 בפברואר 1916 (בגיל 84 בערך) ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  פינלנד, ליטא 
 מקום מגורים:  הלסינקי, קובנה, וילנה, Josvainiai 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 בפברואר 1916 
 רבותיו:  ישראל מסלנט 
 
מודעה מטעם רבי נפתלי אמסטרדם על אפיית מצות מכונה בשכונת מזכרת משה, 1908
קבר רבי נפתלי אמסטרדם בהר הזיתים
רבי נפתלי דב אמסטרדם (ה'תקצ"ב, 1832, סלנט – ה'תרע"ו, 1916,  ירושלים) היה מראשוני תנועת המוסר בליטא, ומגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט.
קורות חיים

נולד בעיירה סלנט שבליטא בשנת תקצ"ב. מנערותו התבלט בשקידתו וביראתו, ורבי ישראל סלנטר מסר לידו את בנו לחנכו. למד אצל רבי ישראל סלנטר בבית מדרשו בווילנה ובקובנה, והיה בין התלמידים הבכירים של רבי ישראל.
לאחר נישואיו סירב לקבל על עצמו רבנות ופתח מאפייה בביתו לפרנסתו, אך רבו רבי ישראל אסר עליו לעבוד בה כפועל פשוט ולכן חיפש משרת רבנות. בשנת 1867 התמנה לרבה של הלסינקי, בה כיהן כרב במשך שמונה שנים. במהלך שנת 1870 ניסה לעבור לרבנות נובגורוד, אך הניסיון נכשל והוא שב להלסינקי עד שנת 1875, אז התפטר ושב לקובנה. בקובנה הוא חי בעוני ורבי ישראל שלחו לכהן בסנקט פטרבורג כמורה צדק לצד חברו ר' יצחק בלאזר, תפקיד בו כיהן כשנה. לאחר מכן כיהן ברבנות בעיירות יאסווין ואלקסוט, ולבסוף נטש את משרת הרבנות והתמסר להשתלמותו המוסרית.
בשנים אלו פעל להפצת שיטת המוסר בסביבתו, ובמסירת שיחות מוסר בישיבות שיטת המוסר.
בשנת 1906 נפטרה אשתו, ומיד לאחר מכן עזב את קובנה ועלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, גם בה היה פעיל בהרבצת תורה ומוסר.
רבי נפתלי אמסטרדם נפטר בירושלים בו' באדר ה'תרע"ו (1916) ונטמן בהר הזיתים.
בנו רבי אליעזר לוין שימש כרב בנאדארזין (Nadarzyn) שבפולין.
לקריאה נוספת

'אמשטרדם, ר' נפתלי ב"ר שלמה', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 29 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1227).
הרב דב כ"ץ, תנועת המוסר, כרך ב'
| תנועת המוסר |
| --- | --- | --- |
| אישים | יוסף זונדל מסלנט • ישראל מסלנט • יצחק בלאזר • נפתלי אמסטרדם • אברהם שינקר • הסבא מקלם • הסבא מסלבודקה • הסבא מנובהרדוק • אליעזר גורדון • ירוחם ליבוביץ • יצחק אייזיק שר • אליהו לופיאן  • אברהם אליהו קפלן • יחזקאל לוינשטיין • אליהו דסלר |  |
| ישיבות | ישיבת סלבודקה • תלמוד תורה (קלם) • ישיבת נובהרדוק |  |
| ערכים נוספים | גדלות האדם • תנועת המוסר (ספר) • משגיח |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299426405171  ISNI: 0000 0000 6936 4129  LCCN: no2002095368  VIAF: 97394048   WorldCat (עם VIAF): 97394048
משפט פועלי

משפט פועלי הוא משפט בשפה, אשר הנשוא שלו הוא פועל, וניתן בדרך כלל להטותו בזמנים השונים. במשפט פועלי, נושא המשפט יהיה בדרך כלל מבצע הפעולה, או, כאשר הפועל סביל (אנ'), זה שהפעולה בוצעה כלפיו. סוג זה של משפטים עומד בניגוד למשפט השמני, משפט נעדר פועל, שהנשוא שלו הוא שם עצם.
רוב המשפטים בשפה העברית הם פועליים.
דוגמה למשפט פועלי: נורית זרקה את הפרח בחצר.
הערות שוליים

↑  שרה אבינון (2000). עיין ערך: לשון, הבנה והבעה. תל אביב: מט"ח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניסוי מגדל פיזה של גלילאו

השוואה בין ההשקפה המיושנת לבין תוצאת הניסוי
ניסוי מגדל פיזה של גלילאו מתייחס לניסויים שערך המדען האיטלקי גלילאו גליליי (אז פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פיזה) בין 1589 ל-1592. על פי ביוגרפיה של תלמידו של גלילאו וינצ'נזו ויויאני, שחוברה ב-1654 ופורסמה ב-1717, גליליי הפיל שני כדורים בעלי מסות שונות מהמגדל הנטוי של פיזה כדי להוכיח שזמן הנפילה שלהם היה בלתי תלוי במסה שלהם. הנחת יסוד זו כבר הוכחה על ידי נסיינים איטלקים כמה עשורים קודם לכן.
לפי הסיפור, גלילאו גילה באמצעות ניסוי זה שהעצמים נפלו באותה תאוצה, מה שמוכיח שהתחזית שלו נכונה, ובמקביל הפריך את תורת הכבידה של אריסטו (הקובעת שעצמים נופלים במהירות פרופורציונלית למסה שלהם). רוב ההיסטוריונים מסכימים שזהו היה ניסוי מחשבתי ולא מבחן פיזיקלי שהתרחש במציאות.
רקע

הפילוסוף היווני הביזנטי והפרשן האריסטוטלי יואנס פילופונוס מהמאה ה-6 טען כי הקביעה האריסטוטלית לפיה חפצים נופלים באופן פרופורציונלי למשקלם אינה נכונה. עד 1544, על פי בנדטו ורצ'י, הנחת היסוד האריסטוטלית הופרכה בניסוי על ידי לפחות שני איטלקים. בשנת 1551, דומינגו דה סוטו הציע שעצמים בנפילה חופשית מאיצים באופן אחיד. שנתיים לאחר מכן, המתמטיקאי ג'אמבטיסטה בנדטי שאל מדוע שני כדורים, אחד עשוי ברזל ואחד מעץ, ייפלו באותה מהירות. כל זה קדם להולדתו של גלילאו גליליי ב-1564.
ניסוי דומה נערך בדלפט בהולנד, על ידי המתמטיקאי והפיזיקאי סיימון סטווין (אנ') ועל ידי יאן דה חרוט (אביו של הוגו גרוטיוס). הניסוי מתואר בספרו של סטווין משנת 1586 בשם De Beghinselen der Weeghconst ("עקרונות הסטטיקה"), ספר פורץ דרך בסטטיקה:
הבה ניקח (כפי שעשינו אני והמשכיל יאן דה חרוט, החוקר החרוץ של מסתורי הטבע) שני כדורי עופרת, האחד גדול וכבד פי עשרה מהשני, וניתן להם לרדת יחד מ-30 רגל גובה, וזה יראה, שהכדור הקל ביותר אינו ארוך פי עשרה בזמנו למטה מהכבד ביותר, אלא הם נופלים יחדיו בו-זמנית על הקרקע... זה מוכיח שאריסטו טועה.
הניסוי של גלילאו

בזמן שבו ויויאני טוען שהניסוי התרחש (בין 1589 ל-1592), גלילאו עדיין לא גיבש את הגרסה הסופית של חוק נפילת הגופים שלו. עם זאת, הוא ניסח גרסה מוקדמת שניבאה שגופים מאותו חומר הנופלים באותו תווך ייפלו באותה מהירות. זה היה בניגוד למה שלימד אריסטו: שעצמים כבדים נופלים מהר יותר מהקלים יותר, וביחס ישר למשקלם. אף על פי שסיפור זה סופר מחדש בסיפורים פופולריים, אין תיאור של גלילאו עצמו על ניסוי כזה, והיסטוריונים רבים מאמינים שזה היה ניסוי מחשבתי. יוצא דופן הוא סטילמן דרייק, שטוען שזה התרחש, פחות או יותר כפי שתיאר אותו ויויאני, כהדגמה לסטודנטים.
גלילאו הציג את רעיונותיו על אנשים נופלים, ועל קליעים בכלל, בספרו "שני מדעים חדשים", שיצא לאור בשנת 1638. שני המדעים היו מדע התנועה, שהפך לאבן היסוד של הפיזיקה, ומדע החומרים והבנייה, תרומה חשובה להנדסה.
גלילאו הגיע להשערתו באמצעות ניסוי מחשבתי מפורסם המתואר בספרו "דה מוטו אנטיקווורה". ניסוי זה מתנהל באופן הבא: דמיינו שני עצמים, אחד קל ואחד כבד יותר מהשני, מחוברים זה לזה באמצעות חוט. זרקו את מערכת החפצים הזו מראש של מגדל. אם נניח שעצמים כבדים יותר אכן נופלים מהר יותר מאלה קלים יותר (ולהפך, עצמים קלים נופלים לאט יותר), החוט יימשך במהרה כשהחפץ הקל יותר מעכב את נפילת החפץ הכבד יותר. אבל המערכת כמכלול כבדה יותר מהעצם הכבד בלבד, ולכן צריכה ליפול מהר יותר. סתירה זו מובילה למסקנה שההנחה שקרית.
ניסויים מאוחרים

האסטרונאוט דייוויד סקוט ביצע גרסה של הניסוי על הירח במהלך משימת אפולו 15 ב-1971, והפיל נוצה ופטיש מידיו. בגלל אטמוספירת הירח הזניחה, לא היה גרר על הנוצה (כלומר התנגדות אוויר), שפגעה בקרקע במקביל לפטיש.
ראו גם

החוק השני של ניוטון
הערות שוליים

↑  Some contemporary sources speculate about the exact date; e.g. Rachel Hilliam gives 1591 (Galileo Galilei: Father of Modern Science, The Rosen Publishing Group, 2005, p. 101).
↑  Vincenzo Viviani (1717), Racconto istorico della vita di Galileo Galilei, p. 606: [...dimostrando ciò con replicate esperienze, fatte dall'altezza del Campanile di Pisa con l'intervento delli altri lettori e filosofi e di tutta la scolaresca... [...Galileo showed this [all bodies, whatever their weights, fall with equal speeds] by repeated experiments made from the height of the Leaning Tower of Pisa in the presence of other professors and all the students...].
↑  "El experimento más famoso de Galileo probablemente nunca tuvo lugar". 16 במאי 2019. נבדק ב-17 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wildberg, Christian, "John Philoponus", The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Winter 2018 Edition), Edward N. Zalta (ed.) "As regards the natural motion of bodies falling through a medium, it was Aristotle's contention that the speed is proportional to the weight of the moving bodies and indirectly proportional to the density of the medium. Philoponus repudiates this view by appeal to the same kind of experiment that Galileo was to carry out centuries later (In Phys. 682–84)."
1 2 3  Wallace, William A. (2018) [2004]. Domingo de Soto and the Early Galileo: Essays on Intellectual History (באנגלית). Abingdon, UK: Routledge. pp. 119, 121–22. ISBN 978-1-351-15959-3.
↑  Laet nemen (soo den hoochgheleerden H. IAN CORNETS DE GROOT vlietichste ondersoucker der Naturens verborghentheden, ende ick ghedaen hebben) twee loyen clooten d'een thienmael grooter en swaerder als d'ander, die laet t'samen vallen van 30 voeten hooch, op een bart oft yet daer sy merckelick gheluyt tegen gheven, ende sal blijcken, dat de lichste gheen thienmael langher op wech en blijft dan de swaerste, maer datse t'samen so ghelijck opt bart vallen, dat haer beyde gheluyden een selve clop schijnt te wesen. S'ghelijcx bevint hem daetlick oock also, met twee evegroote lichamen in thienvoudighe reden der swaerheyt, daerom Aristoteles voornomde everedenheyt is onrecht. In: Simon Stevin, De Beghinselen der Weeghconst, 1586.
↑  Asimov, Isaac (1964). Asimov's Biographical Encyclopedia of Science and Technology. ISBN 978-0385177719
↑  E. J. Dijksterhuis, ed., The Principal Works of Simon Stevin. Amsterdam, Netherlands: C. V. Swets & Zeitlinger, 1955 vol. 1, pp. 509, 511.
1 2 3  Drake, Stillman (2003). Galileo at Work: His Scientific Biography (Facsim. ed.). Mineola (N.Y.): Dover publ. ISBN 9780486495422.
↑  
Groleau, R. (ביולי 2002). "Galileo's Battle for the Heavens". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
Van Helden, Albert (1995). "On Motion". The Galileo Project.
הכנסייה החדשה בדלפט, שם התקיים הניסוי של סטווין ודה חרוט
ניסוי הפלה של פטיש ונוצה על הירח, על ידי האסטרונאוט דייוויד סקוט, במשימת אפולו 15 (1971)
ניו סטייטסמן

| --- | --- |
 מייסד:  סידני וב 
 תאריכי הופעה:  1913–הווה (כ־111 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 ISSN:  1364-7431, 1758-924X
 www.newstatesman.com
 
ניו סטייטסמן (באנגלית: New Statesman) הוא שבועון פוליטי ותרבותי באנגלית, הרואה אור בלונדון מאז 1913. בין מייסדיו נמנים ג'ורג' ברנרד שו ובני הזוג סידני וביאטריס וב. השבועון, שהחל את דרכו כבטאון האגודה הפביאנית הסוציאליסטית, מזוהה עם חוגי השמאל ומגדיר עצמו ליברלי-פרוגרסיבי. השבועון מקיים אתר אינטרנט המשולב עם תוכני הדפוס שלו.
היסטוריה > שנים ראשונות

העיתון נוסד בלונדון ב-12 באפריל 1913 על ידי סידני וביאטריס וב, בתמיכת ג'ורג' ברנרד שו וחברים נוספים באגודה הפביאנית. עורכו הראשון, שכיהן בתפקיד עד 1928 היה קליפורד שארפ. בנובמבר 1914, שלושה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פרסם ג'ורג' ברנרד שו מאמר אנטי-מלחמתי ארוך בכותרת "Common Sense About The War" ("שכל ישר אודות המלחמה") בו ניתח את הסיבות לפרוץ המלחמה ולא חסך שבטו מהבריטים. המאמר עורר סנסציה עולמית והודפס מחדש בניו יורק טיימס, בטרם נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה צידד העיתון במפלגת הלייבור אך היו בו כותבים, לרבות עורכו, שנטו לתמיכה במפלגה הליברלית.
היסטוריה > תקופת קינגסלי מרטין

ב-1930, לאחר התפטרותו של שארפ נכנס קינגסלי מרטין לתפקיד העורך, תפקיד אותו מילא במשך שלושים שנה. בין 1931–1964 נקרא העיתון New Statesman and Nation, לאחר מיזוגו עם The Nation and Athenaeum, שעורכו היה הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס. בין מלחמות העולם ביטא העיתון גישה פציפיסטית ואנטי-פשיזטית. עורך העיתון, מרטין, ביקר בברית המועצות וכתב ספר אוהד למשטר יוסיף סטלין, Low's Russian Sketchbook. קיינס, עמיתו למערכת העיתון, ביקר אותו קשות על הצגת תמונת עולם ורודה מדי ולא ביקורתית מספיק כלפי הקומוניזם. ב-1934 קיים כתב העיתון, ה. ג'. וולס, ראיון עם סטלין, שהוגדר על ידי ג'ורג' ברנרד שו כ"לא מכבד" (disrespectful). גישתו של ולס כלפי הקומוניזם הגדירה במידה רבה את קווי המתאר של השמאל הבריטי הליברלי-דמוקרטי. עם זאת, הקו שהנהיג העורך מרטין נותר פרו-סובייטי ופרו-סטליניסטי. הוא סירב לפרסם את רשימותיו של ג'ורג' אורוול ממלחמת האזרחים בספרד שביקרו את המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה הסטליניסטית. רשימותיו ראו לבסוף אור בספר מחווה לקטלוניה. כן סירב מרטין לכך שייכתב בעיתונו מאמר ביקורת על ספרו של לאון טרוצקי מ-1937 "המהפכה שנבגדה". רק לאחר פרסום הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והפלישה הסובייטית לפינלנד התמתן הטון הפרו-סטליניסטי ובעיתון החלה להופיע ביקורת על ברית המועצות של סטלין.
בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה מאוד תפוצת העיתון והשפעתו, בעיקר בקרב מפלגת הלייבור. הוא עודד את האגף השמאלי של המפלגה ופרסם מאמרים שהמריצו אותה לנקוט בקו שמאלי יותר. סגן העורך, ריצ'רד קרוסמן, נבחר ב-1945 לחבר פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור ופרסם יחד עם עמיתיו מייקל פוט ויאן מיקארדו את המאמר Keep Left שהגדיר את המדיניות השמאלית של ממשל קלמנט אטלי. בשנות החמישים מתח הקו המערכתי של העיתון ביקורת משמאל על הלייבור והתנגד בעיקר להתעצמות הגרעינית.
תחת עריכתו של מרטין, ובפרט בחציה השני, התקבעה חלוקה של כל גיליון ל"חלק קדמי" פוליטי ו"חלק אחורי" שעסק בתרבות ובביקורת ספרות.
היסטוריה > 1960–1996

לאחר פרישת קינגסלי התחלפו מספר עורכים. בין 1965 ל-1970 ערך את העיתון פול ג'ונסון, שהוביל אותו לשיא. בין הכותבים שגויסו אז לעיתון כפובליציסטים ניתן למנות את כריסטופר היצ'נס, מרטין איימיס וג'יימס פנטון, אך לאחר מכן חלה התדרדרות בתפוצה.
ב-1988 התמזג העיתון עם כתב העת New Society ושינה את שמו, למשל שמונה השנים הבאות ל-New Statesman and Society.
ב-1995 פורסם שסוכנות הביון הסובייטית, ה-KGB, השתמשה בעיתון על מנת לספק דיסאינפורמציה.
ב-1996 היה הניו סטייטסמן כתב העת הראשון בבריטניה שפתח אתר אינטרנט.
היסטוריה > לאחר 1996

העיתון נמכר לג'פרי רובינסון, איש עסקים וחבר פרלמנט מטעם הלייבור. לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה 1997 הביע הקו המערכתי של העיתון תמיכה בטוני בלייר לראשות הלייבור. בינואר 2002 התפרסם בעיתון מאמר-שער תחת הכותרת ?A kosher conspiracy ("קונספירציה כשרה?") שהציג תיאוריה דומה להפרוטוקולים של זקני ציון, לפיה מתקיימת שליטה יהודית בבריטניה באמצעות פעילות הלובי הפרו-ציוני. העיתון הואשם באנטישמיות, גם בשל האיור האנטישמי שצויר על הכריכה. חודש לאחר פרסום המאמר חיבר עורך העיתון, פיטר ווילבי, מאמר הסבר תחת הכותרת The New Statesman and anti-Semitism, בו הבטיח שהעיתון לא יצנזר מאמרים אך ישתדל לפרסמם "ביתר רגישות".
העיתון ידע עליות ומורדות, אך הצליח לשרוד ולשגשג ככלי תקשורת מוביל באמצעות שילוב תוכן מודפס עם אתר אינטרנט פעיל. הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת 2019 היו מערכת הבחירות הראשונה מאז הקמת העיתון בהן סירב במוצהר לנקוט עמדה ושמר על נייטרליות, כאשר בחר לא תמוך במועמדותו של ג'רמי קורבין, מועמד הלייבור.
הערות שוליים

↑  Launching the New Statesman, הגארדיאן, 9 באפריל 2008
↑  המאמר, בפרויקט גוטנברג
↑  The secret life of Clifford Sharp, ניו סטייטסמן 3 באפריל 2013
↑  הראיון עצמו
↑  H.G. Wells' Interview With Stalin Helped Change the Fundamental Principles of Liberalism, ניו ריפבליק 24 באפריל 1935
↑  The Stalin-Wells Talk: The interview that defined the post-war British left, ניו סטטיסמן 18 ביולי 2013
↑  Spies, in from the cold, snitch on collaborators
↑  The New Statesman and anti-Semitism, ניו סטייטסמן 11 בפברואר 2002
↑  New Statesman says Jeremy Corbyn ‘unfit to be prime minister’
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007362514005171  BIBSYS: 90922488  GND: 4185013-0  LCCN: n2011053080  VIAF: 179206194   WorldCat (עם VIAF): 179206194
ניו סנצ'ורי גלובל סנטר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 מיקום:  צ'נגדו 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2013
 תאריך פתיחה רשמי:  1 ביולי 2013 
 קואורדינטות:  30°34′16″N 104°03′39″E﻿ / ﻿30.571111111111°N 104.06083333333°E﻿ / 30.571111111111; 104.06083333333
 he
 
תצוגת לילה של המרכז העולמי
ניו סנצ'ורי גלובל סנטר ("New Century Global Center") הוא בניין רב תכליתי באזור החדש טיאנפו של צ'נגדו, סצ'ואן, סין והוא המבנה הגדול בעולם מבחינת שטחו.
גודל

הבניין מתנשא לגובה של 100 מטרים ובסיסו בגודל 500 על 400 מטרים. שטח הרצפה של המבנה הוא 1,700,000 מטרים רבועים, מה מה שהופך אותו לבניין הגדול בעולם לפי שטח רצפה.
פיתוח

המבנה פותח ומומן על ידי קבוצת הבידור והנסיעות של המיליארדר דנג הונג. כמעט של הבניין הוקדשו לקניות. בנוסף, המבנה מכיל גם משרדים, חדרי ישיבות, מתחם אוניברסיטאי, שני מרכזים מסחריים, בתי מלון, קולנוע IMAX, "כפר ים תיכוני", ספינת פיראטים ומשטח החלקה אולימפי. גולת הכותרת של הבניין הוא פארק מים ("פארק המים של אי גן עדן"), המכיל חוף מלאכותי בשטח של 5,000 מטרים רבועים, שבו הותקן מסך בגודל של 150 על 40 מטרים המציג את האופק ומראה זריחות ושקיעות. בלילה משתרעת מעל הבריכה במה להופעות. במבנה יפתח מלון אינטרקונטיננטל שמיועד לכלול 1,009 חדרים.
פרשיות שחיתות

אף על פי שחלקים מאזור הקניות נפתחו בתחילת 2013, המרכז היה מתוכנן להיפתח רשמית במרץ 2013 באירוח של כנס פורצ'ן 500 . עם זאת, איש העסקים שמאחורי הפרויקט, דנג הונג, נעצר באשמת שחיתות, והוועידה הועברה למלון אחר בעיר.
הפתיחה נדחתה עד ל-22 באוגוסט 2013, אך גם אז הוקטנה בעקבות מעצרם של יותר מ-50 פקידי ממשל מקומיים שנעצרו בסדרה של חקירות חופפות.
ראו גם

גורדי השחקים הגבוהים בעולם
הערות שוליים

↑  Roberto A. Ferdman (3 ביולי 2013). "The world's new largest building is four times the size of Vatican City". Quartz. נבדק ב-4 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rob Williams (1 ביולי 2013). "World's largest building: The New Century Global Center officially opens in China". The Independent. ארכיון מ-2022-06-18. נבדק ב-14 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "China eyes April opening of world's largest building". CNN. 2012-12-28. נבדק ב-2013-04-27.
↑  "Stately pleasure dome New Century Global Center rises in China's Chengdu". The Straits Times. 2012-12-18. נבדק ב-2013-04-27.
↑    Malcolm Moore, ‏Corruption and the world's biggest building, The Telegraph, 13 September 2013
סאופר

| --- | --- |

 מדינה:  לבנון לבנון
 גובה:  1,250 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  5,000
 קואורדינטות:  33°48′N 35°42′E﻿ / ﻿33.8°N 35.7°E﻿ / 33.8; 35.7 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןסאופר(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןסאופר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סאופר (בערבית: صوفر; בתעתיק מדויק: צופר) היא עיירה בלבנון. העיירה נמצאת בהר הלבנון בגובה של 1,250 מ' לצד כביש ביירות-דמשק במרחק 27 קילומטרים מביירות. אוכלוסיית העיירה כ-5,000 נפש, אך היא גדלה ל-15,000 נפש במהלך עונת התיירות בקיץ. בעיירה מספר מלונות מפוארים.
משפט פאראדין

| --- | --- |

כרזת הסרט משפט פאראדין
 מבוסס על:  הרומן "משפט פאראדין" של רוברט היצ'נס
 בימוי:  אלפרד היצ'קוק
 הופק בידי:  דייוויד או. סלזניק
 תסריט:  דייוויד או. סלזניק, בן הכט, עלמה רוויל
 עריכה:  האל קרן
 שחקנים ראשיים:  גרגורי פק אלידה ואלי לואי ז'ורדאן אן טוד צ'ארלס לוטון שחקן
 מוזיקה:  פרנץ וקסמן
 צילום:  לי גרמקס
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Vanguard Films 
 חברה מפיצה:  סרטי דייוויד או. סלזניק
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 בדצמבר 1947
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט רומנטי, סרט בית משפט, פילם נואר, סרט בלשי 
 תקציב:  4,258,00‏$
 הכנסות:  2,100,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   paradinecase
 דף הסרט ב־IMDb
 
משפט פאראדין (באנגלית: The Paradine Case) הוא סרט אפל משנת 1947 בבימויו של אלפרד היצ'קוק ובהפקתו של דייוויד או. סלזניק.
התסריט נכתב על ידי דייוויד או. סלזניק בעקבות העיבוד של עלמה רוויל ובן הכט לרומן "משפט פאראדין" מאת רוברט היצ'נס (1933).
זה הסרט האחרון של שיתוף הפעולה בין היצ'קוק וסלזניק שהחל בסרט "רבקה" ב-1940.
כרגיל בסרטיו, מופיע היצ'קוק בסרט בהופעת קמאו בדקה ה-38 כשהוא יורד מרכבת ונושא צ'לו.
למרות שפע הכוכבים והבמאי המפורסם היה הסרט כישלון קופתי. היצ'קוק הציע את התפקיד הראשי לגרטה גרבו אך היא סירבה ובמקומה בחר באלידה ואלי, כוכבת נודעת באיטליה שזה היה סרטה הראשון בהוליווד. זו הייתה גם הופעתו הראשונה של לואי ז'ורדאן בהוליווד.