stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אח מוסמך

.
אחות בפעולה
אח או אחות הם אנשים העוסקים במערכת הבריאות בתחום הסיעוד, כחלק מהצוות הרפואי; מקצוע זה הוא פָּארַא-רפואי. העוסק בסיעוד הוא עצמאי העובד בשיתוף פעולה עם מקצועות בריאות אחרים ומטפל ביחידים בכל הגילים, משפחות, קבוצות וקהילות, חולים או בריאים בכל המסגרות. התחום כולל את קידום בריאות, מניעת מחלות, קידום סביבה בטוחה וטיפול בחולים במחלות שונות, בנכים ובנוטים למות. העוסקים בתחום גם משתתפים בעיצוב מדיניות בריאות, ניהול מערכות בריאות ובחינוך. בשנת 2023 שונה שם העיסוק על ידי מנהל הסיעוד במשרד בריאות לאַחֲיוּת.
היסטוריה

הסיעוד כמקצוע צמח מפעילות שנעשתה בעיקר בידי נשים. ראשיתו למעשה הרחבת מאפייני הטיפול האימהי, כשהוא מכוון כלפי אוכלוסיות חלשות כחולים, נכים, קשישים, ילדים ועניים.
עם אימוצה של הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית, הוצאה הוראה על הקמת בית חולים בכל קתדרלה. בתי החולים הראשונים שנבנו בעקבות הוראה זו נבנו בקונסטנטינופול ובקיסריה, שם הצמיד באזיל, הבישוף המקומי, מנזר לבית החולים ששימש כאכסניה לעוברי אורח. בתי החולים בימי הביניים פעלו בדרכו של בית החולים בקיסריה, ושימשו גם כאכסניה לעולי רגל כשהנזירות משמשות כאחיות (במשמעותה המודרנית של המילה). הידע שהתפתח הועבר באופן בלתי פורמלי, בתוך המסדרים השונים, בקתוליים ובפרוטסטנטיים. במקביל נמשכה פעילות טיפולית בחולים ובנזקקים בידי נשים, שברובן באו משולי החברה, נחשבו "מפוקפקות" ובאמצעות עיסוק זה זכו למעמד חברתי ולפרנסה.
פלורנס נייטינגייל, חלוצת מקצוע הסיעוד המודרני, קידמה את הפיכת הטיפול בחולים למקצוע שאינו קשור לכנסייה. לאחר שנוכחה במהלך שירותה במלחמת קרים כי הנזירות אינן מקצועיות דיין, הפכה את "עבודת החסד" לדיסציפלינה הנלמדת כמקצוע. בשובה ללונדון הקימה נייטינגייל בית ספר ראשון לאחיות, בבית החולים על שם תומאס הקדוש. במוסד זה, ביססה את תפיסתה כי סיעוד היינו עיסוק אחראי, יעיל ומכובד הדורש לימוד תאורטי בצד האימון המעשי הרב. המוסמכות במקצוע זה המשיכו להקרא אחיות על שם הנזירות (אחיות המנזר) ששימשו בתפקיד זה לראשונה. כבת למשפחה מכובדת, בעלת השכלה רחבה היא עשתה שימוש בקשרים פוליטיים ומיקמה את הסיעוד כמקצוע בלתי נפרד במערכת הבריאות, החל בארגון בתי חולים ומוסדות קהילתיים, בהשתלבות בצבא ובהקמת מערכת אזרחית מסודרת להכשרת אחיות. פעילותה זו השפיעה על מדינות באירופה ומדינות דוברות אנגלית נוספות ובמיוחד ארצות הברית. בוגרות בתי הספר האמריקאים בשלהי המאה ה-19 קידמו רבות את ההכשרה המקצועית, את ההרשאה הממסדית ואת תנאי המחיה של האחיות.
בית הספר העברי הראשון לסיעוד, הוקם בירושלים על ידי הנרייטה סאלד (ליד בית החולים הדסה) ב-1918.
בתחילת המאה העשרים קמו גופים וארגוניים מקצועיים כמו ANA (איגוד האחיות האמריקאיות), ICN (ארגון האחיות הבינלאומיות). ארגונים אילו הובילו להתפתחות מקצוע הסיעוד לכיוונים אקדמיים ולהוצאת בתי הספר המסורתיים אל מחוץ לכותלי בתי החולים. ארגון האחים/ות בישראל חבר ב-ICN מ-1950.
ב-1900 יצא לאור הגיליון הראשון של כתב העת המקצועי "American Journal of Nursing", אשר נתן את האות לחשיבות פרסום מחקרים כחלק מתהליך ההתמקצעות.
הפעילות הסיעודית המודרנית משקפת את הטמעת ההתפתחויות הטכנולוגיות, המדעיות, הכלכליות והפוליטיות- מלחמתיות בחברה המערבית. עם ההתפתחויות במדע וברפואה, הוטלו על אחיות, בצד התמיכה והטיפול הבסיסיים, חובות בעלי מורכבות גוברת והולכת.
מאפייני התפקיד

אח עובד במוסדות רפואיים (כגון בית חולים ומרפאות), במוסדות נוספים ובקהילה. התפקיד שונה בכל אחד מן המוסדות האלה, אך מהותו עזרה לחולה הן בצד הפיזי והרפואי והן בצד הנפשי. במוסדות רפואיים האחיות והרופאים עובדים במקביל לצורך ריפוי החולה, בהתאם למחלקה ולהתמחות.
קיים מגוון גדול של הכשרות לעוסקים בסיעוד, ומן ההכשרות, נגזר מגוון גדול של תפקידים. אלה כוללים:
ביצוע אומדן פיזיקלי והיסטוריה בריאותית
קידום ושימור בריאות, ייעוץ וחינוך
מתן תרופות, חבישת פצעים והתערבויות מקצועיות נוספות, כגון השתתפות וסיוע בניתוחים ובלידות
פירוש מידע אודות המטופל וקבלת החלטות קריטיות לגבי פעילויות נחוצות
תיאום טיפול, שיתוף פעולה עם מומחי בריאות נוספים
הכוונה ופיקוח על עובדי בריאות אחרים, כגון כוחות עזר
ניהול מחקרים
פעולות אלה דורשות ידע נרחב, מיומנויות תקשורת והקשבה פעילה וכן יכולות טכניות ברמה גבוהה.
הכשרה

ההכשרה למקצוע האח נעשית בבתי ספר ייעודיים ומשך ההכשרה שונה בהתאם לרמת ההכשרה. עם האקדמיזציה של מקצועות מסוימים בשלהי המאה העשרים, הפך גם מקצוע זה למקצוע אקדמי, הנלמד במוסד להשכלה גבוהה בתחום הסיעוד. למסיימי הלימודים שאורכם 4 שנים ניתן תואר אקדמי, במקביל לתעודת אח מוסמך של משרד הבריאות. תעודת אח מוסמך מאפשרת המשך לימודים מתקדמים בסיעוד, הקרויים "קורסים על-בסיסיים", בהתמחויות שונות, כמו אח מיילד וטיפול נמרץ. כגון: טיפול נמרץ כללי, טיפול נמרץ נשימתי, טיפול נמרץ בפג ובילוד טיפול נמרץ ילדים ועוד. בנוסף, קיימים מספר מסלולים לתואר שני ואף לדוקטורט בלימודי סיעוד.
בישראל, בדומה למדינות המערב, קיימות תוכניות להכשרת אחיות מוסמכות אקדמאיות. קיימות מספר תוכניות גנריות  ללימודי "אח/ות מוסמך/ת" שנמשכות כשנתיים וחצי וכן תוכניות של הסבת אקדמאים לאחים/יות מוסמכים/ות. לאחר מעבר של מבחן מקצועי, המועבר על ידי משרד הבריאות (הנקרא גם "המבחן הממשלתי") ניתנת תעודת "אח מוסמך". תעודת זאת מאפשרת המשך לימודים מתקדמים בסיעוד, הקרויים "קורסים על-בסיסיים", בהתמחויות שונות, כמו אחות מיילדת וטיפול נמרץ. הקורסים העל בסיסיים מקנים לאחות ידע עמוק יותר בתחום מסוים וכן סמכויות והרשאות נוספות.
ראו גם

מדי אחות
אחות קהילה
לקריאה נוספת

שני חסון, הסיעוד בישראל - המצב המשפטי הנוכחי, המצוי והרצוי, בתוך "רפואה ומשפט", 2008
אורלי תורן, אורלי פיקר (עורכות), מנהיגות בלבן - ניהול הסיעוד בבתי חולים, הוצאת מאגנס, 2009
שרה שחף, אחות טובה דייה - הסיעוד בין אידיאל למציאות, ישראל 1995-1960, רסלינג, 2014
בתיה טמיר ודניאלה אריאלי, חמלה וסיעוד: בין תאוריה למעשה
הערות שוליים

↑  מינהל סיעוד, באתר משרד הבריאות
↑  What Nurses Do, באתר האינטרנט של ה-ANA, איגוד האחים והאחיות האמריקאי (באנגלית)
אחיות מחלקת העיניים בבית החולים בתל השומר, 1948
אח ואחות בסיום לימודיהם, הודו, 1964.
הידעת את הארץ

| --- | --- |
בסדרה שישה כרכים, מהם ארבעת הנפוצים במסגרת "ספרית מעריב" - הסדרה הוצאה לאור על ידי הוצאת הקיבוץ המאוחד ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל
בסדרה שישה כרכים, מהם ארבעת הנפוצים במסגרת "ספרית מעריב" - הסדרה הוצאה לאור על ידי הוצאת הקיבוץ המאוחד ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל
 מידע כללי
 מאת:  יוסף ברסלבי
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ידיעת הארץ
 נושא:  גאוגרפיה, היסטוריה ואתנוגרפיה של האוכלוסייה בארץ ישראל
 סדרה
 מספר ספרים:  שישה כרכים
הידעת את הארץ היא סדרה בת שישה ספרים מאת יוסף ברסלבי, העוסקים בגאוגרפיה, היסטוריה ואתנוגרפיה של האוכלוסייה בארץ ישראל או בלשונו של המחבר בידיעת הארץ.
ברסלבי יצר את הכרך הראשון של הסדרה, על הגליל ועמקי הצפון, מתוך אסופת מאמרים שהוא כתב. הוא מקיף כל נושא בנפרד עם המידע עליו. סדר הצגת הנושאים מבוסס על המועד שבו הוא כינס את החומר על האזור והעלה אותו על הכתב; ולכן קשה להבחין במאמרים בין המוקדם לבין המאוחר. כמו כן, אין החלק הראשון מאורגן לפי הסדר המקובל בספרי ידיעת הארץ: מבואות כלליים וסקירת אזור אזור. התוצאה היא שמידע על נושא כלשהו או על יישוב ניתן להגיע אליו רק בעזרת מפתח העניינים בסוף הכרך.
ואילו בכרכים הבאים ברסלבי בנה את הספר בצורה המקובלת, כאשר הוא מתחיל בהכרה כללית של האזור, תולדותיו, עיקרי הנושאים ולבסוף הוא מציג גם תוכנית סיור באזור עבור אלה החפצים לטייל בו.
כרכי הסדרה כוללים אזורים אשר נהגו לטייל בהם בימי המנדט הבריטי. ולכן אין בסדרה מידע על שפלת החוף ועל היישוב היהודי בשפלה: מדרומית לחניתה בצפון עד צפונה מבאר טוביה בדרום. בספריו "הידעת את הארץ" אין מידע על העיר ירושלים וכן אין כל אזכור על יהודה ושומרון. הדגש בפרקי הסדרה הוא בתיאור ניסיונות ההתיישבות היהודית באזורים בהם התמקדה: בעיקר בגליל ובנגב, תוכניות הפיתוח כמו בעמק החולה, ים המלח, הנגב ואזור אילת ואפילו הביא הצעות איך לבצע את הפיתוח של אוצרות הטבע:
בפרק על אגם החולה הוא מספר על הזיכיון שניתן לחברת הכשרת היישוב ליבש את הביצה. הוא מתאר את הבעיות הכרוכות בכך, אפשרויות ניצול הכבול ומסיים בתיאור השמורה שנוצרה על הקרן הקיימת לישראל היא שמורת החולה.
בתיאור תולדות ניצול מחצבי ים המלח הוא מקדיש פרק רחב תוך תיאור מפורט של הרקע הגאולוגי של יצירת הימה ופוטנציאל המוצרים.
הוא כותב את המהדורה האחרונה של ספרו בעת גילוי הנפט בשדה הנפט חלץ וסוקר את תולדות חיפושי הנפט בארץ תוך מבט לעתיד האפשרי.
סגנון הכתיבה הוא כשל מורה דרך. הוא כותב את הדברים כפי שהוא היה מספר אותם לציבור המטיילים אשר עומדים לפניו במקומות תצפית נבחרים. בתיאור הוא משלב תאורים גאוגרפיים של המקום, מובאות היסטוריות וארכאולוגיות, קטעים מהמקרא ומהמקורות וכן סיפורים שהוא שמע מפי תושבי המקום.
גישתו העממית הפכה את הספר לאחד הפופולריים בקרב חובבי ידיעת ארץ ישראל בעיקר ב"התיישבות העובדת" וב"ציבור הפועלים".
כרך ב': ארץ הנגב – הנגב הצפוני

הכרך  ארץ הנגב – הנגב הצפוני שונה במהותו מהכרך הראשון: הוא נכתב בזמן קצר ובאופן מרוכז ומציג את ארץ הנגב תפיסה כוללת ככל האפשר. אמנם ההסתכלות במתרחש בשטח מדברי היא קשה יותר ומה עוד שבחלק מהשטח תנאי הביטחון לקויים. בכרך הוא מוסיף מסלולי סיורים ביישובים העבריים בנגב.
המהדורה הראשונה היא משנת 1946 ומתחילה בסקירת הנושא "לתולדות שאיפתנו לנגב": המציג ב-30 פרקים את נסינות ההתיישבות היהודית בנגב. הוא ניעזר בארכיון הציוני המרכזי בירושלים אך גם ממקורות מגוונים כמו העיתון הלועזי המספר על הניסיון להקים "מדינה יהודית במדין", אשר בצפון חצי האי ערב בעזרת חיל משלוח צבאי יהודי בפיקוד גרמני. כן מוצג ניסיונו של זלמן דוד ליבונטין להקים את המושבה ראשון לציון ליד דיר אל בלח בקרבת "בארות הנביא יצחק". הוא מספר על הניסיונות להתיישב באדמות הממשלה מצפון לרפיח - עד חאן יוניס – לימים חלק מגוש קטיף ועל אדמות אחרות בשטח מצרים מדרום לרפיח, לימים חבל ימית סך כולל של 200,000 דונם. הוא בכלל מוצא כי פוטנציאל ההתיישבות העברית בנגב הוא "עמק חופו של עזה". הוא סוקר במפורט את מה שנעשה ב"נקודות המצפה בנגב" ומגיע לתיאור של באר שבע החדשה.
החלק ההיסטורי של הספר עוסק במפורט בנושא: "שבטי הבדוים ומוצאה". כאשר חיבר את המהדורה הראשונה, בשנת 1946, הם נאמדו ב-50,000. בעת כתיבת המהודרה הרביעית, האחרונה בשנת 1955, נותרו רק 14,000. פרק זה מבוסס על ספריו של חוקר הבדוים עארף אל-עארף: "דברי ימי באר שבע ומטותיה" ו"ספר השיפוט בין הבדוים". רוב שבטי הבדוים מתייחסים לשבטי צפון חצי-ערב. אחדים מתפארים במוצא משבט "קורייש" – שבטו של מוחמד. מסקנה חשובה שהוא מביא "שאין המטה או השבט – מושגים אתניים טהורים ויציבים". לקורא העברי הוא מספר על שבט "סמעאן" המשייך עצמו לצאצאי שמעון בן יעקב. עוד שבט אחר "בני-עוקבה" טוען להיותו צאצאי של יתרו. יש להם מעמד מכובד והם מקובלים כשופטים.
המוטו העיקרי של הכרך השני הוא בדיקת האפשרויות להעמיד את הנגב "בראש מפעלנו ההתיישבותיים". יש בו 2 מיליון דונם, חצי מכלל האדמה הראויה לעיבוד בארץ. אם יזכו להשקיה חבל הארץ יכול לפרנס מעל ל-3 מיליון נפש. הם מתאר את קווי המים שהונחו "קווי ירקון נגב", את 100 מושבי העולים שהוקמו ואת חבל לכיש שהוקם בשנת 1953. הוא מקווה להצלחת בגידולי התעשייה כמו כותנה. הוא מציג את משמעות גילוי הנפט בחלץ ואת העיר באר שבע המתחדשת.
הוא מסיים את 500 עמודי הכרך השני עם המפתחות הרגילים. אך מיוחדת במינה היא רשימת שמות השבטים בנפת באר שבע ושמות מנהיגיהם הכוללות בנוסף לנגב גם את הבדויים מחצי האי סיני ומארץ מדין.
כרך ג': ים המלח סביב-סביב

בכרך השלישי, בהתאם לכתוב בכרך הקודם, הוא ממשיך בתיאור "דרומה של ארץ ישראל". הוא מציין " כי למרות שהספר עוסק רק ברבע משטח ים המלח, הרי הוא מעורר תקוה וציפיות בשל עושר המחצבים שבו וסיכויי התיירות. בהקדמה למהדורה השנייה הוא מספר כי "המהדורה הראשונה, (משנת 1950) אזלה תוך שבועיים-שלושה שבועות מהשוק". היא מעידה על גישתו של שוחר ידיעת הארץ העברי, ה"המתוח נפשית לקראת החייאת אזור מדברי זה מבחינה יישובית - חקלאית - תעשייתית" ולכן הוא מזדרז בכתיבת הכרך השלישי.
הפרק הראשון מסכם את הסיכויים שנוצרו עם הקמת המדינה ומכנה את הסיכום שלו בכותרת: "לתחיית האזור הישראלי סדום – עין גדי". הצעדים המגבירים את הסיכויים לפיתוחו של האזור הם:
מ-26 מרץ 1953 יש דרך מבאר שבע לסדום ואורכה הוא 76 ק"מ במקום הדרך הקודמת - 130 ק"מ – דרך מעלה עקרבים ועין חצבה.
לאחר חמש שנים של שמירת ציוד מפעלי ים המלח "לבל יחליד ולבל יהרס כליל", במאי 1953 הוחל לנצל שוב את אוצרות הים.
ומעט אכזבה, קידומי הנפט באזור טרם הניבו תוצאות.
עין גדי היה ליישוב קבע חקלאי בי"א אדר תשי"ג. אך עדיין אין דרך סלולה אליו ומגיעים אליו בסירות.
• ואחרון, החלו החפירות במצדה והיא מוצגת באור חדש לאור מערכת בריכות המים והארמונות שהתגלו בה.
הפרק המרכזי של הכרך דן ב"ים המלח – ים המוות", על משמעות ההרכב מי הימה, על החיים הסמויים מהעין, על המינרליים שניתן להפיק ממנו ועל תנאי השיט והעגינה המיוחדים בימה זו. הוא מתייחס גם לסביבות הימה - גבעות חוור הלשון - נוסעים מהמאה ה-19 נטו לראות בצורות המיוחדות של הגבעות שרידים לערי סדום העתיקות. הוא מגלה את הפינה הגאולוגית הקדומה ביותר באזור: בפינה הדרומית- מזרחית של ים המלח שבה מתגלות שכבות מעידן פרקמבריון. הוא מתאר את מבנה המערות והלבירינתים בתוככי הר סדום ומסיים בתיאור המעיינות של עין גדי וגם את אלו ממזרח לים המלח. ככלל אין הוא פוסח על תיאור הרי מואב, ברסלבי סבור כי הכרת ההרים האלה, למרות שהם בממלכת ירדן חשוב להכרת האזור. לתיאור האקלים של האזור הוא מקדיש פרק נכבד, היות שזאת הבעיה הקריטית של היושבים בו. הוא סוקר גם את מעט צומח והחי באזור.
פרק אקטואלי דן במינרליים הנמנים עם "אוצרות ים המלח וסביבתו". מספר על תולדות הזיכיון על ים המלח ועל חברת אשלג ארץ-ישראלית ופרק קצר על "תושבי נאות ים המלח" ביניהם "דרוישים-לויים" והמצוקה הכלכלית של התושבים הערבים.
הוא מסיים בתיאורים היסטוריים:
ימה של סדום בספרות העתיקה.
מהפכת סדום ועמורה.
המים מסביב לים המלח בספרות העתיקה.
• יישוב וחקלאות בנאות ים המלח בנאות ים המלח לפנין.
בפרק האחרון, המתאר את מצדה, מסתיימים 500 עמודי הכרך השלישי עם מפות מפורטות של פסגת המצדה והמחנות הרומאיים ממחנה א' עד למחנה ז'.
כרך ה': בין תבור לחרמון

הכרך החמישי, בין תבור וחרמון הוא עיבוד מחדש של כרך א', אשר נושאו היה הגליל ועמקי הצפון. אך בעוד שכרך א' היה אוסף של מאמרים שנכתבו בזמנים שונים, לרוב לפני שנת 1940 ועבור ציבור קוראים מגוון: קוראי הארץ, עיתוני ילדים ועוד, הרי כרך זה דן בגליל באופן "רגיונלי, מקיף וכולל על צפונה של הארץ". הספר יצא אף בהוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל, בשנת 1960 אך לא במסגרת "ספרית מעריב.
הנושאים המובאים בכרך החמישי אינם אלה שכבר הובאו בכרך הראשון: בחלקם - חדשים ובחלקם - מוארים בצורה אחרת. יש בכרך הדן בין תבור לחרמון ארבעה חלקים:
כרך ה': בין תבור לחרמון > א. טבע הגליל ההררי

החלק על הגליל עוסק בדיסציפלינות מדעיות שלא היו רווחות בציבור:
המבנה המורפולוגי המסובך והמגוון של הגליל - המביא להבדל חד בין הגליל העליון לבין הגליל התחתון.
הזעזועים והתמורות שחלו בעברו הגאולוגי - כולל תיאור השכבות הקדומות, שפכי הלבה, בשברים הגאולוגיים והרעשים המורגשים עד היום ובמחצבים שנמצאו.
הבדלי האקלים בין אזורי הגליל: הצפון לעומת הדרום, המזרח לעומת המערב, וההשפעה על החי, הצומח ועל התיישבות האדם.
מבנה ההקרקעות, כולל התופעות הקרסטיות הקיימות: דולינות, פוליות, מערות ומחילות לברינתיות על נטיפיהן וזקיפיהן
דיון על האקוויפרים בגליל.
ואחרון על הצומח ועל החורש.
כרך ה': בין תבור לחרמון > ב. עמק החולה - עולם שנעלם

בשנת 1950 הוכרז על מפעל ייבוש עמק החולה. נערכו בו כתריסר קידוחים: סביב האגם, בשטח האגם ובאפיק הירדן ביציאה ממנו. הקידוחים היו לעומק 120 מטר. הכבול נמצא רק בשכבות שעובין 1–5 מטר, רק לעיתים הגיעו עד עומק של 7 עד 8 מטר. מתחת לכבול התגלו שכבות בני 25 עד 50 מטר ללא כבול. מתחתן שוב התגלה כבול, כבול-קדום, מאובן בעובי של מטר עד 20 מטר. רק במוצא מהאגם לירדן נמצא רצף של 80 מטר כבול. הקידוחים הביאו למסקנות שהכבול נוצר במשך מאות ואולי מאות אלפי שנים וכי אגן החולה היה מלא במים עמוקים אשר טיבעו את הצומח והביאו ליצירת הכבול.
אשר לסיכוי ניצולו, מציע ברסלבי את המסקנה הבאה מפי מומחים: "כבול החולה הגיע לדרגת התפרדות יציבה ולמעשה אינו נוטה לשינויים כימיים נוספים בהרכבו ... מכאן שמבחינת ההשבחה הכימית של הקרקע לא יוכל כבול החולה כמו שהוא לשמש תחליף לזבל אורגני".
פרק נוסף עוסק במים של הימה. מספר המעיינות הניתנים לספירה מגיע ל-105 לפחות: 60 מהן נובעים מהרי הגולן. מקור הירדן, נחל דן, לדעתו אינו מושפע מכמות הגשמים הוא מעין "מעין-בראשית". לעומת זאת המדידות של מעיינות החולה מצביעות על תנודות שנתיות בהתאם לכמות המשקעים.
למען ההיסטוריה הוא מספר על החיות שהיו בביצות, על הצומח ומגיע לתיאור שמורת הטבע המוצעת. עבורה הפרישו 3,000 דונם, בו "יונצחו שרידי הביצות" וכן יהיה אתר מוגן לצומח ולחי שיישארו בתחום השמורה. הוא מציג בפני הקורא את אפשרויות הביקור בשמורה ומצרף לכך אתרים נוספים בצפון כמו חורשת טל.
כרך ה': בין תבור לחרמון > ג. הגליל נעשה ישראלי

ברסלבי סוקר את תולדות גבולות הגליל, כולל תיאור מפורט של הסכם סייקס–פיקו משנת 1916 ומצביע על כך שהמנדט הצרפתי על לבנון גרם לכך שהחלקים טבעיים של הגליל אינם בשטח מדינת ישראל. הוא ממשיך בתיאור הדיונים על הגבולות: בשנת 1918 ובעת הכרזת הבית הלאומי בשנת 1922. הוא סוקר את השפעת המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 על תיחום הגבול ולבסוף את ההצעה לחלוקת הגליל כפי שהובאו לעצרת האו"ם בהצבעת החלוקה על ארץ ישראל בשנת 1947.
וכך, הוא מסכם, מדינת ישראל נותרה ללא החלקים הטבעיים של הגליל:
נהר הליטאני שהיה יכול להיות מקור להשקיה, כוח ואור. הוא מוביל 800 מיליון מטרים מעוקבים בממוצע לשנה "הזורמים כמעט ללא ברכה וללא תועלת" - לים התיכון.
מיליון דונם אדמה גשומה ופוריה, המצויה במחצית הצפונית של הרי הגליל עד הליטאני.
עמק חוף ואזור עשיר בדיג - 37 ק"מ, כולל העיר צור.
עמק עיון - הכולל את מיטב הקרקעות של המושבה מטולה.
מקורות החצבאני והבניאס שנשארו מחוף לתחומי המדינה.
בהמשכו של החלק השני הוא סוקר את מהלכי מלחמת העצמאות, האזורים המפורזים, הקרבות על המים בשנת 1958 והקמת יישובי הספר בגבול עם סוריה לקביעת עובדות בשטח.
כרך ה': בין תבור לחרמון > ד. הר החרמון

הר החרמון אינו בתחום מדינת ישראל. הצרפתים דרשו כי המנדט על סוריה ולבנון יכלול אותו. הוא דרשו כי יעמוד לרשותם נתיב תחבורה בין צפון עבר הירדן, החורן, הר הדרוזים ודמשק עם הלבנון וחופיו. ברסלבי מכיר בעובדה שקוראיו לא יגיעו להר החרמון והוא מסתפק בתיאורים נרחבים על האופקים הנראים ממנו, לכל ארבע רוחות השמים, מתאר את הגאומורפולוגיה של "הרכס הכיפתי העצום". מציג את הגאולוגיה של ההר ואת אופיו הקרסטי היוצא דופן. הוא מתאר אחד לאחד את סוגי הסלעים שנמצאו בהר.
הוא מסיים בתיאור חצביה ויהודיה. כבר בשנת 1777 היו בה 30 בעלי בתים והם: "אנשים חזקים, אנשי חיל ועובדי אדמה כמו גויי ההר. גם בנותיהם רועות צאן עם קשת (פיסטויע) ורומח בידיהן, ללחום עם חיות השדה ועם אורבים".
נוף האדם בגליל

הכרך השישי דן על האדם בגליל. הוא משלים את הכרך הראשון: "הגליל ועמקי הצפון" שסקר נושאים נבחרים ואת הכרך החמישי שדן בעיקר בדיסציפלינות על הגליל. הכרך האחרון של הסדרה דן בהיסטוריה של הגליל, נכתב בשנת 1964, ולו שני חלקים עיקריים:
נוף האדם בגליל > מתקופת האבן עד חתימת התלמוד

הוא סוקר את ממצאי תקופת האבן וסוקר את ממצאי המערות שנחשפו בארץ ישראל ובגליל: בבית לחם נמצא האתר החשוב הראשון ובו עצמות מאובנים של בעלי חיים מתקופת הפליאותיקון התחתון. התגלו שרידים גם במערת התנור, ליד מעיין ברוך והאתר החשוב ביותר היה בתל עובדיה ליד אפיקים - האתר הקדום ביותר במזרח התיכון. הוא מתאר גם את מערת הגלגלת מנחל עמוד ומסיים בניתוח הדולומנים בהר הגולן.
שלב נוסף בהיסטוריה מיוצג על החפירות בתל חצור - עיר שהייתה על שטח של 840 דונם ומספר תושביה היה 30,000 עד 40,000. על הגליל בתקופת ההתנחלות הוא דן לאור הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו. הוא נעזר בסקר שנערך על יד י. אהרוני על שטח של 160,000 דונם בגליל העליון.
פרק מיוחד הוא מקדיש לתיאור בתי הכנסת שנמצאו בגליל, מהבניין המפואר בכפר נחום, החזית בברעם, מירון כורזין ועוד.
נוף האדם בגליל > ההתיישבות היהודית והמיעוטים בגליל

הוא מונה את היושבים היהודיים לפי מועד התיישבותם, דן בדרוזים, סוקר את העדות הנוצריות ואת המיעוט המוסלמי שנשאר בגליל. הוא מציג את תולדות ההתיישבות של כל עדה, מנהגיה ויישוביה.
הערות שוליים

↑  בזמנו לא היו הכניסות החצובות לנקרות
↑  יוסף ברסלבי, "הידעת את הארץ" -אל אילת ואל ים-סוף, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז, כרך ד',הקדמה למהדורה ג' (י"ד ניסן תשט"ז), הקדמה למהדורה א', (יום העצמאות ,1.5.1952, ה'-ו' אייר תשי"ב)
כרך ב. ארץ הנגב
ממנטו מורי (אלבום)

"ממנטו מורי" הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמר אביב גפן.
הפקה

האלבום יצא לאור לחנויות באמצע יוני 2002, ושמו לקוח מהמשפט בלטינית, "ממנטו מורי", שפירושו "זכור את המוות", שנעשה בו שימוש בימי רומא העתיקה.
האלבום שהוקלט ובושל באולפני Puk Studio שבדנמרק הוקדש לזכרה של סבתו גאולה מקובר שנפטרה לפני צאת האלבום. כעבור כחודשיים הוכתר "ממנטו מורי" כאלבום זהב עם מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים.
הסינגל הראשון שליווה את צאת האלבום היה "שיר עצוב", שהפך ללהיט גדול, שהה 10 שבועות רצופים במקום הראשון במצעד העברי של גלגלצ ו-7 שבועות במצעד השבועי של רשת ג' שם גם סיים במקום ה-9 במצעד השנתי תשס"ב של התחנה. בהמשך יצאו הסינגלים "הולך קדימה" ו"קרן אור".
לשיר "זיגוטה" הוקלטה גרסת כיסוי באנגלית אשר נכללת באלבום Welcome to My DNA, אלבומה השלישי של להקת Blackfield, בה משתפים פעולה גפן וסטיבן וילסון.
רשימת רצועות

אינטרו (0:30)
זיגוטה (4:12)
קרן אור (4:14)
אין מלאכים בגן עדן (3:31)
הרואין (4:46)
מלח הדמעות (2:27)
ממנטו מורי 2 (3:47)
הולך קדימה (3:47)
שיר עצוב (3:22)
חושך (4:14)
ממנטו מורי (7:38)
השתתפו באלבום

אביב גפן - שירה, פסנתר, גיטרה אקוסטית, גיטרת 12 מיתרים, גיטרה קלאסית, גיטרה חשמלית, קלידים, קסילופון, טמבורין, קולות, מגפון
השתתפו באלבום > התעויוט

דניאל סלומון - פסנתר, קלידים, ניצוח על כלי מיתר, קולות
עודד שחר - תופים, טמבורין, קולות
הראל בן עמי - גיטרה חשמלית, גיטרה סלייד, סיטאר, פרוגרמינג, קולות
שלומי קינן - קלידים, המונד, מלוטרון, ווקורדר, קולות
שלומי צידקי - גיטרה בס, פרטלס, קולות
השתתפו באלבום > אורחים נוספים

ברק גביזון - קולות
אינגה סטיג מדסן - קולות
Ansamble Anderskou - כלי מיתר
בית הכנסת הספרדי הגדול, ימין משה

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת מבחוץ, 2019
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 שימוש:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב מלכי 2
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  הקהילה הספרדית ימין משה
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1896–1897 (כשנה)
 מידע טכני
 קיבולת:  60 מקומות ישיבה
 
 קואורדינטות:  31°46′18″N 35°13′30″E﻿ / ﻿31.77166°N 35.225°E﻿ / 31.77166; 35.225
 http://www.
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הספרדי ימין משה(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת הספרדי ימין משה(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הכנסת הספרדי ימין משה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הספרדי ימין משה
 
בית הכנסת הספרדי בימין משה שבירושלים נחנך בשנת 1897 בסמוך למשכנות שאננים. בית הכנסת הספרדי הוקם על ידי משפחות מייסדי השכונה, רובן משפחות ספרדיות, בני האוכלוסייה הירושלמית הוותיקה. עיצובו של בית הכנסת ייחודי ומפואר. אחרי מלחמת העצמאות אוכלסה השכונה בעולים מטורקיה ששיפצו את בית הכנסת הספרדי, הביאו איתם תשמישי קדושה וספרי תורה ומאז הוא משמש אותם לתפילה ולשמחות בנוסח יוצאי טורקיה.
ארון הקודש בפינת בית הכנסת במזרח
נברשת צבעונית מזכוכית מורנו
משכנות שאננים "והיציאה מן החומות"

במחצית המאה ה-19 בעקבות תנאי החיים הירודים בעיר העתיקה בירושלים החל תהליך של יציאה מחומות העיר העתיקה אל המרחבים שמסביב. השכונה הראשונה אשר נבנתה בשנת 1860 הייתה שכונת "משכנות שאננים". ב-1892, מעל שלושה עשורים אחרי הקמת משכנות שאננים, הקימה קרן מזכרת משה מונטיפיורי את שכונת ימין משה בסמוך למשכנות שאננים על אדמות כרם משה ויהודית. השכונה חולקה בפועל לשני חלקים שנוהלו כשתי שכונות: החלק האשכנזי בצפון והספרדי בדרום. כל אחת משתי השכונות הקימה בית כנסת. שני בתי הכנסת המקוריים האשכנזי והספרדי משמשים מאז הקמתם בייעודם הראשוני למרות התהפוכות באופי השכונה. עד שהושלמה בניית בית הכנסת הספרדי, חברי הקהילה קבעו את מקום תפילתם הזמני בטחנת הקמח שכבר הייתה מושבתת. כל בעל בית הרים תרומה לבנין בית הכנסת שנבנה בקצה הדרומי של השכונה בסמוך למשכנות שאננים.
תולדות מתחם בית הכנסת הספרדי

בשנת 1897 חנכו רבניה ונכבדיה של ירושלים, את מבנה הקבע שנבנה ברחוב מלכי בימין משה. בית הכנסת הוקם בכספי ועד השכונה וכספים שנתרמו בידי ועד הרבנים בראשם של שמואל מיוחס, הרב יעקב חי בכור נסים (בן הראב"ד שמואל נסים), יצחק אשכנזי ואליהו פאנגיל. את העיצוב הראשוני של בית הכנסת הספרדי יצרו משפחות מייסדי השכונה, רובן משפחות ספרדיות, אוכלוסייה ירושלמית ותיקה שהקימה את בית הכנסת בדמותה. עיצובו של בית הכנסת הספרדי ייחודי. ארון הקודש ניצב בפינה הצפון-מזרחית של בית הכנסת, כשבימת התפילה ניצבת במרכז האולם, באלכסון מול ארון הקודש, כך שהמתפללים פונים לכיוון הכותל המערבי. הבימה בנויה מאבנים דמויות שיש שנחצבו עבורה בבית לחם. התקרה המקומרת מעוטרת בציורי חיות שהם איור לפסוק מהמשנה "הווי עז כנמר וקל כנשר, רץ כצבי וגיבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים". הסופר יעקב יהושע בספרו 'ילדות בירושלים הישנה' מתאר: "שעה שעמדו יחידי בית הכנסת בתפילה ופניהם למזרח, דומה כי נתלכדה תפילתם עם ההוד וההדר שנשקף מחלונותיו הצופים אל מול חומות ירושלים והר ציון…כשעמד החזן על אותה תיבה וממולו הנוף המקסים של חומות ירושלים וגיא בן הינום, דומה היה לכהן העומד בתפילה בבית המקדש"
ההתקפות על השכונה שהחלו בימי המרד הערבי בשנות 1930 הותירו עדות בבית הכנסת בצורת צלקות רסיסי ירי שעדיין ניתן להבחין בהן. בעקבות ההתקפות על השכונה, קבעה מפקדת ההגנה כמה סליקים להחבאת נשק בשכונה, אחד מהם היה בתוך ארון הקודש בבית הכנסת הספרדי. עם פרוץ מלחמת העצמאות החלו תושבי ימין משה לספוג פגיעות קשות מהתושבים הערבים שהתגוררו סביב העיר העתיקה עד כדי ניסיון של פורעים ערבים לפרוץ לשכונה. עקב כך, התבקשו התושבים על ידי מוסדות היישוב להתפנות ממנה. גם בית הכנסת פונה והפך לעמדה צבאית. לוח זיכרון שקבוע בצדו הצפוני של בית הכנסת מנציח את בן השכונה אברהם מיכאל קירשנבוים, שנהרג בתש"ח על הגנתה. במקלע ברן שבידו ירה קירשנבוים מאחד הגגות אל תוקפים ערבים שניסו לפרוץ לשכונה והניס אותם. חילים בריטים שניצבו על גג מלון המלך דוד ירו בו והרגו אותו.
אחרי מלחמת העצמאות, החלה תקופה חדשה בתולדות בית הכנסת. השכונה אוכלסה בעולים חדשים שהופנו איליה על ידי הסוכנות היהודית, רובם יוצאי טורקיה. אחד המעשים הראשונים של עולי טורקיה היה איסוף גרוש לגרוש לטובת שיפוץ בית הכנסת הנטוש. הבימה שוקמה וארון הקודש נבנה מחדש. תשמישי קדושה חדשים הובאו עם העולים. חילופי האוכלוסייה הביאו שינוי בנוסח התפילה במקום שהפך לנוסח יוצאי טורקיה. שוב חזר בית הכנסת להיות אחד ממוקדי החיים של התושבים. בית הכנסת ובתי השכונה ישבו על קו הגבול העירוני מ-1948 עד 1967. מטחי האש לא פסקו. אחת הפגיעות היגיעה לבימת הקריאה בתורה. את סימני הפגיעה רואים בצידה המזרחי של הבימה בקרבת החלונות. המצב הביטחוני, דלות התשתיות והעוני עשו את חיי התושבים בשכונה קשים במיוחד עד לסיום מלחמת ששת הימים.