stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוריס דרי

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1955 (בת 69) הנובר, גרמניה המערבית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לקולנוע וטלוויזיה של מינכן  ניו סקול  אוניברסיטת הפסיפיק 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 יצירות ידועות:  Abgeschminkt! 
 פרסים והוקרה:  פרס מדינת סקסוניה התחתונה (1998)  מדליית קרל צוקמאייר (2013)  Brüder-Grimm-Poetikprofessur (2020)  Pro meritis scientiae et litterarum (2005)  Kinderbuchpreis des Landes Nordrhein-Westfalen (2003)  פרס ארנסט הופריכטר (1995)  נוצת הזהב (2008)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  מסדר ההצטיינות הבווארי 
 בן או בת זוג:  Helge Weindler (1988–?) 
 
דוריס דרי (בגרמנית: Doris Dörrie;‏ נולדה ב-26 במאי 1955, הנובר) היא סופרת ומפיקת סרטים גרמנייה.
ביוגרפיה

דוריס דרי גדלה בהנובר שבגרמניה המערבית. בשנת 1973 היא החלה ללמוד עשיית סרטים באוניברסיטה בקליפורניה, ולמדה גם בניו סקול בניו יורק. בשנת 1975 היא חזרה לגרמניה והמשיכה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות במינכן. במקביל היא החלה לעבודת בעיתונות בתחום ביקורת סרטים ופרסמה מספר סיפורים קצרים וסיפורי ילדים.
בשנת 1983 היא הפיקה את הסרט הראשון שלה. בשנת 2005 היא הפיקה סרט "הדייג ואשתו". בסך הכל היא הפיקה כ-20 סרטים. עבור סרטים אלו היא זכתה בפרסים בשנת 1999 ובשנת 2012.
בשנת 2013 היא זכתה במלגת שהייה בכפר אמנים ביפן (באותו מחזור עם סשה ויידנר).
דוריס דרי חברה באקדמיה הגרמנית לקולנוע.
אקירה קורוסאווה

| --- | --- |
קורוסאווה בעת צילומי "שבעת הסמוראים", 1954
קורוסאווה בעת צילומי "שבעת הסמוראים", 1954
 לידה:  23 במרץ 1910 שינגאווה, האימפריה היפנית 
 פטירה:  6 בספטמבר 1998 (בגיל 88) סטגיאה, יפן 
 מקום קבורה:  An'yō-in 
 שם במה:  AK 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 תקופת הפעילות:  1943–1993 (כ־50 שנה)
 יצירות בולטות:  יוג'ימבו   רשומון  שבעת הסמוראים
 בן או בת זוג:  Yōko Yaguchi (1945–1 בפברואר 1985) 
 צאצאים:  Kazuko Kurosawa, Hisao Kurosawa 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  ראו פרסים
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אקירה קורוסאווה (ביפנית: 黒澤 明;‏ 23 במרץ 1910 – 6 בספטמבר 1998) היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק יפני. קורוסאווה ביים כ-30 סרטים במהלך הקריירה בת 57 השנים שלו, והוא נחשב לאחד מיוצרי הסרטים המשפיעים והחשובים ביותר בהיסטוריית הקולנוע.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

קורוסאווה נולד ברובע שינגאווה שבטוקיו. אביו איסאמו (1864–1948), בן למשפחת סמוראים ממחוז אקיטה, עבד כמנהל בית הספר התיכון של המכון לחינוך גופני של הצבא, ואילו אמו שימה (1870–1952) באה ממשפחת סוחרים מהעיר אוסקה. הוא היה הילד השמיני והצעיר ביותר ממשפחה מבוססת ממעמד הביניים, כששניים מאחיו כבר גדלו בזמן לידתו ואחד נפטר, מה שהשאיר את קורוסאווה לגדול עם שלוש אחיות ואח.
אביו איסאמו קורוסאווה היה פתוח למסורות מערביות וראה בצפייה בתיאטרון ובסרטי קולנוע כבעלי ערך חינוכי. הוא עודד את ילדיו לצפות בסרטים; אקירה הצעיר צפה בסרטיו הראשונים בגיל שש. השפעה מעצבת חשובה היה המורה שלו בבית הספר היסודי מר טצ'יקאווה, שהפרקטיקות החינוכיות המתקדמות שלו הציתו אצל תלמידו הצעיר תחילה אהבה לציור ולאחר מכן עניין בחינוך בכלל. במהלך תקופה זו, קורוסאווה למד גם קליגרפיה וסיוף קנדו.
השפעה מרכזית נוספת בילדות היה הייגו קורוסאווה (1906–1933), אחיו הגדול בארבע שנים של אקירה. לאחר רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו ב-1923, הייגו לקח את אקירה בן ה-13 לצפות בהרס. כשהאח הצעיר רצה להסיט את מבטו מגופותיהם של בני אדם וחיות הפזורות בכל מקום, הייגו אסר עליו לעשות זאת, ועודד את אקירה להתמודד עם פחדיו על ידי התעמתות איתם ישירות. כמה פרשנים הציעו כי אירוע זה ישפיע על הקריירה האמנותית המאוחרת של קורוסאווה, מכיוון שהבמאי היסס לעיתים רחוקות להתעמת עם אמיתות לא נעימות ביצירתו.
הייגו היה מוכשר אקדמית, אך זמן קצר לאחר שלא הצליח להשיג מקום בבית הספר התיכון המוביל בטוקיו, הוא החל להתנתק משאר בני המשפחה, והעדיף להתרכז באמנות. בסוף שנות ה-20, הייגו הפך לבנשי (מספר המלווה סרטים אילמים) בבתי הקולנוע של טוקיו, המציגים סרטים זרים ובמהרה עשה לעצמו שם. אקירה, שבשלב זה תכנן להיות צייר, עבר לגור איתו, ושני האחים הפכו בלתי נפרדים. בהדרכתו של הייגו, אקירה צפה לא רק בסרטים רבים אלא גם במופעי תיאטרון וקרקס. בזמן שהציג את ציוריו ועבד עבור ליגת האמנים הפרולטרית השמאלנית. עם זאת, הוא מעולם לא הצליח להתפרנס מהאמנות שלו, והוא איבד את התלהבותו מהציור. עם העלייה של הפקת סרטים עם פסקול בתחילת שנות ה-30, מספרי סרטים כמו הייגו החלו לאבד עבודה, ואקירה חזר לגור עם הוריו. ביולי 1933, הייגו התאבד. קורוסאווה התייחס לתחושת האובדן המתמשכת שחש במותו של אחיו בפרק באוטוביוגרפיה שלו. רק ארבעה חודשים לאחר מכן, מת גם אחיו הבכור של קורוסאווה, והותיר את אקירה, בגיל 23, היחיד מבין האחים קורוסאווה שעדיין חי, יחד עם שלוש אחיותיו שנותרו בחיים.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

תחילת הקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1936 כשהחל לעבוד כעוזר במאי. לאחר שראה מודעת דרושים של אולפן סרטים חדש. אף על פי שלא הפגין עניין קודם בקולנוע כמקצוע, קורוסאווה הגיש את מעמדותו והתקבל.
במהלך חמש שנותיו כעוזר במאי, קורוסאווה עבד תחת במאים רבים, אך ללא ספק הדמות החשובה ביותר בהתפתחותו הייתה הבמאי קג'ירו ימאמוטו. מתוך 24 סרטיו בהם עבד, 17 היו של יאמאמוטו, רבים מהם קומדיות בהשתתפות השחקן הפופולרי קנאיצ'י אנומוטו, המכונה "אנוקן". יאמאמוטו טיפח את כישרונו של קורוסאווה, וקידם אותו ישירות מעוזר במאי שלישי לעוזר במאי ראשי לאחר שנה. תחומי האחריות של קורוסאווה גדלו, והוא עבד במשימות שנעו מבניית סט הצילום ופיתוח סרטים ועד סקאוטינג למיקום, ליטוש תסריט, חזרות, תאורה, דיבוב, עריכה ובימוי מצלמה שנייה. בסרטיו האחרונים של קורוסאווה כעוזר במאי של יאמאמוטו, "אומה" (1941), השתלט קורוסאווה על רוב ההפקה, כיוון שהמנטור שלו היה עסוק בצילומי סרט אחר.
יאמאמוטו יעץ לקורוסאווה שבמאי טוב צריך לשלוט בתסריטאות. קורוסאווה הבין עד מהרה שהרווחים הפוטנציאליים מהתסריטים שלו גבוהים בהרבה ממה ששולם לו כעוזר במאי. מאוחר יותר הוא כתב או שותף לכתיבת כל סרטיו, ולעיתים קרובות כתב תסריטים לבמאים אחרים כמו סרטו של סאצואו ימאמוטו, "ניצחון כנפיים" (1942). קורוסאווה המשיך בכתיבת תסריטים כעיסוק רווחי נוסף שנמשך עד שנות ה-60, הרבה אחרי שהתפרסם כבמאי.
ביוגרפיה > קריירה קולנועית > השנים הראשונות

בשנת 1943 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, "אגדת אלוף הג'ודו" (אנ'), העוסק במדריך ג׳ודו המעביר את תורתו לתלמיד מעריץ. בשנים לאחר מכן זכה קורוסאווה לפופולריות הולכת וגדלה בקרב קהל הצופים היפני. בין הסרטים שיצר בתקופה זו היה ״המלאך השיכור" (1946), על רופא המלמד רופא צעיר את מלאכתו ואת תורת חייו.
קורוסאווה התפרסם בעולם המערבי עם זכיית סרטו "רשומון" (1950) בפרס הראשון בפסטיבל ונציה בשנת 1951. את התסריט לסרט כתב תסריטאי צעיר שינובו השימוטו. השימוטו, שבסופו של דבר יעבוד על תשעה מסרטיו. המאמץ המשותף הראשון שלהם התבסס על סיפור קצר הניסיוני, על רצח סמוראי ואונס אשתו מנקודות מבט שונות ומנוגדות. קורוסאווה ראה פוטנציאל בתסריט, ובעזרת השימוטו, ליטש והרחיב אותו ולאחר מכן הציע אותו לאולפן סרטים, ששמח להפיק אותו בגלל עלותו הנמוכה.
בשנים הבאות עיבד קורוסאווה יצירות מערביות לסרטים יפנים, בשנת 1951 את הרומן "אידיוט" של דוסטויבסקי ובשנת 1957 יצר את הסרט "כס הדמים", עיבוד של המחזה "מקבת'" של ויליאם שייקספיר.
בשנת 1952 ביים את הסרט "איקירו" ("לחיות") שנחשב לאחת מיצירות המופת שלו, על פקיד זקן, בכיכובו של טקאשי שימורה שהיה שחקו כמעט קבוע של קורוסאווה, המגלה שנותרו לו שישה חודשים לחיות, מבין בבהלה שחייו הוחמצו, ומנסה למצות את החיים בזמן שנותר.
בשנת 1954 שוב זכה להצלחה עולמית עם הסרט "שבעת הסמוראים" בכיכבו של טושירו מיפונה, על קבוצת סמוראים המצילה כפר בו מתעמרת כנופיית שודדים. קורוסאווה מעמת בסרט את האנשים הפשוטים הקשורים לאדמה, מצמיחים יבולים ומטפחים משפחות עם הסמוראים אדירי הכוח ומיומני הלחימה, הנודדים הבודדים, חסרי הבית והחום.
בשנת 1958 ביים את הסרט ״המבצר הנסתר" (שוב בכיכבו של טושירו מיפונה), על גנרל אציל שהוא כה צייתן ומסור לנסיכה, עד כי מסכים להקריב את אחותו למען הצלתה. הוא גם מגן עליה בחירוף נפש, על אף שהיא לועגת לו. מולו עומדים שני נוודים מדלת העם, המגלמים את כל חולשות האנוש: פחדנות, אנוכיות, חוסר נאמנות ותאוות בצע.
בשנת 1961 ביים את הסרט "יוג'ימבו", מגולל את סיפורו של רונין (טושירו מיפונה) המגיע לעיירה קטנה בה שני ראשי ארגוני פשע מאורגן מתחרים על עליונות. בעקבות הצלחת הסרט, יצר סרט המשך, "סנג'ירו" (1962).
ביוגרפיה > קריירה קולנועית > עשור של קשיים

בשנת 1965 ביים את הסרט "אדום הזקן", על מערכת היחסים בין רופא למתלמד החדש שלו. הוא מתרחש בעיירה קוישיקאווה, לקראת סוף תקופת שוגונות טוקוגאווה (אמצע המאה ה-19). הסרט התבסס על אוסף הסיפורים הקצרים של שוגורו יממוטו משנת 1959. הרומן "חלכאים ונדכאים" של דוסטויבסקי סיפק את המקור לעלילת משנה על נערה צעירה, שניצלה מבית בושת. הסרט בוחן את בעיית העוול החברתי וחוקר שניים מהנושאים האהובים על קורוסאווה: הומניזם ואקזיסטנציאליזם. . "אדום הזקן" היה הסרט האחרון בשחור-לבן של קורוסאווה.
בשנת 1970 היה אמור לביים את דרמת המלחמה "טורה! טורה! טורה!" אך הודח בגלל מחלוקות עם המפיקים מחברת "פוקס המאה ה-20", שהייתה שותפה להפקה.
בדצמבר 1971 ניסה קורוסאווה להתאבד. הוא נמצא מוטל באמבטיה ריקה למחצה. צווארו, מרפקיו ופרקי ידיו שתתו דם. הוא חתך עצמו ב־25 מקומות, בניסיון לשים קץ לחייו, בעקבות כישלון סרטו "דודסקאדן" (אנ').
בשנת 1975, ביים את הסרט "שומר היערות", בהפקה רוסית, על ידידות יוצאת דופן בין קצין רוסי משכיל לבין צייד מונגולי. הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה מאת ההרפתקן הרוסי ולדימיר ארסנייב, שתר את המזרח הרחוק הרוסי בתחילת המאה ה-20. הסרט, שצולם כמעט כולו במדבר המזרח הרחוק הרוסי, בוחן את הנושא של יליד היערות המשולב במלואו בסביבתו, מנהל סגנון חיים שבהכרח ייהרס על ידי התקדמות הציוויליזציה. וגם על צמיחת הכבוד והחברות העמוקה בין שני גברים בעלי רקע שונה בתכלית, ועל הקושי להתמודד עם אובדן הכוח והיכולת שמגיע עם הזקנה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר כנציגת ברית המועצות (שם הופק הסרט).
ביוגרפיה > קריירה קולנועית > הצלחה מחודשת

בשנת 1977 ביים הבמאי האמריקאי ג'ורג' לוקאס את "מלחמת הכוכבים", סרט שהושפע בין היתר מ"המבצר הנסתר" של קורוסאווה. לוקאס, כמו במאים רבים אחרים של דור הוליווד החדשה, העריץ את קורוסאווה וראה בו מודל לחיקוי, והיה המום לגלות שהוא לא הצליח להשיג מימון ליצירה חדשה כלשהי. השניים נפגשו בסן פרנסיסקו ביולי 1978 כדי לדון בפרויקט שקורוסאווה חשב שהוא כדאי מבחינה כלכלית: "קגמושה", סיפורו האפי של גנב שנשכר ככפילו של אדון יפני מימי הביניים. לוקאס, הוקסם מהתסריט ומהאיורים של קורוסאווה, מינף את השפעתו על חברת "פוקס המאה ה-20" כדי לכפות על האולפן שפיטר את קורוסאווה רק עשר שנים קודם לכן להפיק את "קגמושה", ואז גייס את הבמאי פרנסיס פורד קופולה כמפיק שותף. ההפקה החלה באפריל שלאחר מכן, והייתה הסרט היפני היקר ביותר שנעשה עד אז. צילומי הסרט נמשכו מיוני 1979 עד מרץ 1980 והיו נגועים בבעיות, לא פחות מהן פיטוריו של השחקן הראשי המקורי, שינטארו קצו, עקב תקרית שבה השחקן התעקש, נגד רצונו של הבמאי, על צילום וידאו של הופעתו שלו שבו השתמש אחר כך לצורך קידום עצמאי. הסרט הושלם רק כמה שבועות אחרי לוח הזמנים המקורי. הקרנת הבכורה שלו הייתה בטוקיו באפריל 1980. הוא הפך במהרה ללהיט אדיר ביפן. הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית גם ברחבי העולם, וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1980. קורוסאווה בילה את שאר אותה השנה באירופה ובאמריקה בקידום "קגמושה", אסף פרסים ותשבחות, והציג בתערוכות את הרישומים שעשה כדי לשמש כסטוריבורד לסרט.
ההצלחה הבינלאומית של "קגמושה" אפשרה לקורוסאווה להמשיך לפרויקט הבא שלו, "ראן", אפוס נוסף ברוח דומה. התסריט, המבוסס בחלקו על "המלך ליר" של ויליאם שייקספיר, על איש מלחמה חסר רחמים וצמא דם, בגילומו של טצויה נקדאי, אשר לאחר שגירש בטיפשות את בנו היחיד הנאמן, מוסר את ממלכתו לשני בניו האחרים, אשר בוגדים בו. ובכך הכניס את כל הממלכה למלחמה. מכיוון שהאולפנים היפניים עדיין חששו מהפקת סרט נוסף שיהיה בין היקרים ביותר שנעשו במדינה, שוב היה צורך בעזרה בינלאומית. הפעם זה הגיע מהמפיק הצרפתי סרז' זילברמן, שהפיק את סרטיו האחרונים של הבמאי הספרדי לואיס בוניואל. הצילומים החלו בדצמבר 1983 ונמשכו יותר משנה.
בינואר 1985 הופסקה ההפקה של "ראן" כשאשתו בת ה-64 של קורוסאווה, יוקו, חלתה. היא מתה ב-1 בפברואר. קורוסאווה חזר כדי לסיים את סרטו ו"ראן" הוקרן בבכורה בפסטיבל טוקיו ב-31 במאי. הסרט זכה להצלחה מסחרית מתונה ביפן, אך גדולה יותר ברחבי העולם, וכפי שעשה עם "קגמושה", קורוסאווה יצא למסע באירופה ובאמריקה, שם השתתף בהקרנות הבכורה של הסרט בספטמבר ובאוקטובר.
"ראן" זכה במספר פרסים ביפן, אך לא זכה לכבוד כמו רבים מסרטיו של קורוסאווה בשנות החמישים והשישים. עולם הקולנוע הופתע, עם זאת, כאשר יפן לא בחרה ב"ראן" לנציגה על מועמדות לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. גם המפיק וגם קורוסאווה עצמו ייחסו את הכישלון אפילו להגיש את "ראן" לתחרות לאי הבנה: בגלל הכללים של הפרס, איש לא היה בטוח אם "ראן" מתאים להיות מועמד כסרט יפני, או סרט צרפתי (בשל מימונו), או שניהם. הבמאי סידני לומט הוביל קמפיין מוצלח שקורוסאווה יקבל מועמדות לאוסקר לבמאי הטוב ביותר באותה שנה (סידני פולק זכה בסופו של דבר בפרס על בימוי "מחוץ לאפריקה"). מעצבת התלבושות של "רן", אמי וואדה, זכתה באוסקר היחיד של הסרט.
"קגמושה" ו"ראן", במיוחד האחרון, נחשבים לעיתים קרובות לאחד מיצירותיו הטובות ביותר של קורוסאווה. לאחר יציאתו של "ראן" אמר עליו קורוסאווה שהוא סרטו הטוב ביותר, שינוי גישה משמעותי, לאחר שבעבר כשנשאל איזו מיצירותיו הטובות ביותר שלו, תמיד ענה "הסרט הבא שלי".
ביוגרפיה > קריירה קולנועית > השנים האחרונות

לסרט הבא שלו בחר קורוסאווה נושא שונה מאוד מכל שהסרטים שיצר עד אז. בעוד שכמה מהסרטים הקודמות שלו (למשל, "מלאך שיכור" ו"קגמושה") כללו רצפי חלומות קצרים, הסרט "חלומות" היה מבוסס לחלוטין על חלומותיו של קורוסאווה עצמו. באופן משמעותי, לראשונה מזה למעלה מארבעים שנה, קורוסאווה, עבור הפרויקט האישי והעמוק, כתב גם את התסריט לבדו. למרות שהתקציב המשוער שלה היה נמוך מהסרטים שקדמו לו, האולפנים היפניים לא היו מוכנים לתמוך באחת מהפקות שלו (עקב כישלונות עבר), וקורוסאווה פנה למעריץ אמריקאי מפורסם לסייע במימון, סטיבן ספילברג, ששכנע את חברת "האחים וורנר" לקנות את הזכויות הבינלאומיות על ההפקה שהושלמה. בנו של קורוסאווה, היסאו, היה מפיק שותף וניהל משא ומתן על הלוואה ביפן שתכסה את עלויות ההפקה של הסרט. בסרט השתתף, בתפקיד משנה, הבמאי מרטין סקורסזה. צילומי הסרט נמשכו יותר משמונה חודשים, ו"חלומות" הוצג לראשונה בפסטיבל קאן במאי 1990, לקבלת פנים מנומסת אך אילמת, בדומה לתגובה שהסרט קיבל במקומות אחרים בעולם. בשנת 1990, קיבל קורוסאווה את פרס האוסקר על מפעל חיים. בנאום הקבלה שלו הוא אמר "אני קצת מודאג כי אני עדיין לא מרגיש שאני מבין בקולנוע.
קורוסאווה פנה כעת לסיפור קונבנציונלי יותר עם "רפסודיה באוגוסט", סרטו הראשון שהופק במלואו ביפן מאז "דודסקדן" למעלה מעשרים שנה קודם. הסרט שחקר את צלקות ההפצצה הגרעינית שהרסה את העיר נגסאקי בסוף מלחמת העולם השנייה. הוא עובד מרומן של קיוקו מוראטה, אבל ההתייחסויות של הסרט להפצצת נגסאקי הגיעו מהבמאי ולא מהספר. זה היה הסרט היחיד שלו שכלל תפקיד של כוכב קולנוע אמריקאי: ריצ'רד גיר, שמגלם תפקיד קטן כאחיינה של הגיבורה הקשישה. הצילומים נערכו בתחילת 1991, כשהסרט נפתח ב-25 במאי באותה שנה לתגובה ביקורתית שלילית בעיקרה, במיוחד בארצות הברית, שם הואשם הבמאי בפרסום רגשות אנטי-אמריקאים נאיביים, אף על פי שקורוסאווה דחה האשמות אלו.
קורוסאווה לא בזבז זמן לעבור לפרויקט הבא שלו: "מאדאדיו". הסרט מבוסס על מאמרים אוטוביוגרפיים מאת הייקן יודישה, הסרט עוקב אחר חייו של פרופסור יפני לגרמנית לאורך מלחמת העולם השנייה ומעבר לה. הנרטיב מתמקד בחגיגות יום הולדת שנתיות עם תלמידיו לשעבר, שבמהלכן הגיבור מצהיר על חוסר רצונו למות עדיין - נושא שהפך יותר ויותר רלוונטי עבור יוצר הסרט בן ה-81. הצילומים החלו בפברואר 1992 ונמשכו עד סוף ספטמבר. יציאתו לאקרנים ב-17 באפריל 1993, התקבלה בתגובה מאוכזבת אף יותר מזו שהייתה בשתי העבודות הקודמות שלו.
קורוסאווה בכל זאת המשיך לעבוד. הוא כתב את התסריטים המקוריים "הים מסתכל" ב-1993 ו"אחרי הגשם" ב-1995.  ב -1995, בשלבי הסיום של "אחרי הגשם", החליק  ושבר את בסיס עמוד השדרה שלו. בעקבות התאונה, הוא היה מרותק לכיסא גלגלים למשך שארית חייו, מה ששם קץ לכל תקוות שיביים סרט נוסף. משאלתו ארוכת השנים - למות על הסט בזמן צילום סרט - מעולם לא התגשם. קורוסאווה מת בשנת 1998 בטוקיו.
לאחר מותו נטל על עצמו תלמידו, טקאשי קויזומי, את מלאכת סיום הפקת סרטו האחרון, "אחרי הגשם", שיצא לאקרנים ב-2001.
השפעתו

הצלחתו של קורוסאווה הובילה לפרסומו של הקולנוע היפני מחוץ ליפן החל משנות ה-50 של המאה ה-20, ופתחה דרך לבמאים יפנים נוספים כמו מאסאקי קובאיאשי ונוספים.
סרטיו של קורסאווה נחשבים לשילוב מוצלח של תרבויות המזרח והמערב, השואבים את הטוב משני העולמות. כמה מסרטיו עובדו לגרסות הוליוודית, "יוג'ימבו" ל"בעבור חופן דולרים", ו"שבעת הסמוראים"' ל"שבעת המופלאים".
אזכורים בתרבות

משחק הווידאו "Ghost of Tsushima" נוצר כמחווה עבור סרטיו של קורוסאווה.
חיים אישיים

במהלך ההפקה של הסרט "אגדת אלוף הג'ודו" נבחרה השחקנית המגלמת את מנהיגת עובדי המפעל, יוקו יאגוצ'י, על ידי עמיתיה להציג את דרישותיהם בפני הבמאי קורוסאווה. היא וקורוסאווה היו מסוכסכים ללא הרף, ובאמצעות ויכוחים אלה התקרבו השניים באופן פרדוקסלי. הם נישאו ב-21 במאי 1945, כשיאגוצ'י  בחודש השני להריונה (היא מעולם לא חידשה את קריירת המשחק שלה), והזוג נשאר יחד עד מותה ב-1985. נולדו להם שני ילדים: בן, היסאו, יליד 20 בדצמבר 1945, ששימש כמפיק בכמה מהפרויקטים האחרונים של אביו, וקזוקו, בת, ילידת 29 באפריל 1954, שהפכה למעצבת תלבושות.
בשנת 1986 פורסם בישראל שגיתית איזראלוב שהורשעה ברצח בעלה, הייתה מאהבת של קורוסאווה, כאשר גרה ביפן במשך מספר שנים.
רשימת סרטיו פילמוגרפיה חלקית

אגדת אלוף הג'ודו, 1943
היפה ביותר, 1944
אגדת אלוף הג'ודו חלק ב' - הדורכים על זנב הנמר, 1945
בוני העתיד, ללא חרטה על נעורי, 1946
יום ראשון נפלא, 1947
מלאך שיכור, 1948
דו-קרב שקט, כלב משוטט, 1949
רשומון, שערורייה 1950
אידיוט, 1951
איקירו, 1952
שבעת הסמוראים, 1954
אני חי בפחד, 1955
כס הדמים, 1957
בשפל, 1957
המבצר הנסתר, 1958
הרעים ישנים היטב, 1960
יוג'ימבו, 1961
סנג'ירו, 1962
למטה ולמעלה, 1963
אדום הזקן, 1965
דודסקאדן, 1970
שומר היערות, 1975
קגמושה, 1980
ראן, 1985
חלומות, 1990
רפסודיה באוגוסט, 1991
מאדאדיו, 1993
פרסים והוקרה

קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (23 ביוני 1981)
פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1981)
פרס הסרטים של מאיניצ'י לבמאי הטוב ביותר (1981)
פרס רצועת הכסף לבמאי הזר (1981)
פרס דוד דה דונטלו לבמאי הזר (1981)
פרס הסרט הכחול לסרט הטוב ביותר (1986)
פרס מאינצ'י לסרט הטוב ביותר (1981)
פרס סזאר לסרט הזר (1981)
Prize of the French Critics' Union/Best Australian Film (1978)
פרס הסרט הכחול לסרט הטוב ביותר (1981)
פרס הוצ'י (1980)
פרס דקל הזהב (1980)
פרס דוד דה דונטלו לבמאי הזר (1977)
פרס מאינצ'י לסרט הטוב ביותר (1986)
פרס אמנדה לסרט הזר הטוב ביותר (1986)
דוב הכסף (1959)
פרס אוסקר (1952)
פרס דוד די דונטלו (1977)
פרס סזאר (1981)
פרס הסרטים של מאיניצ'י לבמאי הטוב ביותר (1986)
פרס פוקואוקה לתרבות אסיה (1990)
פרס מאיניצ'י לתסריט הטוב ביותר (1953)
פרס דוד דה דונטלו לבמאי הזר (1986)
פרס מאיניצ'י לתסריט הטוב ביותר (1964)
פרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר (1986)
פרס קיוטו באמנות ופילוסופיה (1994)
פרס מאינצ'י לסרט הטוב ביותר (1966)
פרס רצועת הכסף לבמאי הזר (1977)
Kinema Junpo Award for Best Film of the Year (1949)
פרס אוסקר לשם כבוד (1990)
פרס אשאסי (1965)
פרס הסרטים של מאיניצ'י לבמאי הטוב ביותר (1948)
פרס הסרט הכחול לסרט הטוב ביותר (1966)
פרס מאינצ'י לסרט הטוב ביותר (1949)
People's Honour Award (1 באוקטובר 1998)
פרס ההצטיינות בתרבות (1976)
אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (28 בפברואר 1986)
פרימיום אימפריאל (1992)
מסדר התרבות (1985)
פרס הסרט הכחול לבמאי הטוב ביותר (1986)
Blue Ribbon Awards for Best Screenplay (1950)
פרס אריה הזהב (1951)
דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר (1959)
פרס פיפרסקי (1959)
פרס מאינצ'י לסרט הטוב ביותר (1964)
Blue Ribbon Awards for Best Screenplay (1964)
National Board of Review Awards 1951 (1951)
פרס הסרט הכחול לסרט הטוב ביותר (1959)
Blue Ribbon Awards for Best Screenplay (1953)
אריה הכסף (1954)
פרס קינמה ג'ונפו (1953)
פרס מאינצ'י לסרט הטוב ביותר (1953)
פרס רמון מגסאיסאי (1965)
אביר בלגיון הכבוד
עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
עיטור הידידות בין העמים
מסדר האמנויות והספרות
לקריאה נוספת

זאב רב נוף, מסך גדול, הוצאת כתר, 1982. (הספר בקטלוג ULI)
לקסיקון קולנוע, כרך ב, עפר שלח, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
רות נצר, מעגל החיים בסרטים של אקירה קוראסאווה ותיאו אנגלופולוס, רסלינג, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
ציפורה (מדור רכילות)

לוגו המדור "ציפורה"
ציפורה היה מדור רכילות שפורסם בעיתון "חדשות" החל משנת 1984 ועד לסגירתו של העיתון בשנת 1993. בשנים שלאחר מכן פורסם המדור במקומון "העיר", ובתחילת שנת 2007 נסגר.
ציפורה נחשב עד היום כאחד ממדורי הרכילות המשפיעים ביותר בתרבות הישראלית, וכאחד שפיתח את תחום הרכילאות בארץ. המדור נחשב כמדור הרכילות הראשון אשר התמקד בהצגת צדדים מביכים ושליליים של הידוענים בישראל, והתאפיין בסגנון צבעוני, משוחרר ובלתי-רשמי - סגנון אשר הלם את אופיו של עיתון "חדשות" בימים ההם. המדור אף הכניס לשפה העברית ביטויים חדשים, כגון "ציפורה הרוסה", "לא חשוב מאיזו עדה", ו"היונגיאני של...". בסיומו של כל מדור התפרסמה בדיחה, לעיתים בעלת אופי מיני, תחת הכותרת "ונסיים בבדיחה".
עורכי המדור מעולם לא חתמו בשמם על פרסומי הרכילות, ולכן במשך שנים התרוצצו בציבור שמועות רבות בנוגע לזהותה של אותה רכילאית הקרויה "ציפורה", אשר מיררה את חייהם של הידוענים הישראלים. "ציפורה" הוצגה ואופיינה במשך השנים כאישה רווקה ומרירה, מלאת תלונות כלפי הנעשה בתרבות הישראלית ובעלת נקודת השקפה צינית. כיום כבר ידוע כי מייסדו של המדור היה רינו צרור, וכי העורכת הראשונה שלו הייתה ציפה קמפינסקי, ממקימי עיתון "חדשות" - שעל שמה קרוי המדור. עם עורכיו במרוצת השנים נמנים אביב הברון, אהוד אשרי, דנה מודן, רענן שקד, גל אוחובסקי ועירית לינור. רחל ברטל-יבנאלי הייתה 'ציפורה' האחרונה עד סגירת העיתון.
בחודש ינואר 2007 הוחלט במקומון "העיר" לפצל את מדור "ציפורה" למספר מדורים נפרדים שפוזרו בחלקיו השונים של העיתון, ובכך למעשה נסגר המדור.
מחוזות טוגו

מבחינה מנהלית טוגו מחולקת ל-5 מחוזות (régions). המחוזות מחולקים ל-30 נפות[דרושה הבהרה] וקומונה אחת.
המחוזות

| מס' | שם | בירה | מס' נפות | שטח, קמ"ר | אוכלוסייה (2022) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | סאוואן | דאפאונג | 7 | 8,470 | 1,143,520 |
| 2 | קארה | קארה | 7 | 11,738 | 985,512 |
| 3 | המרכז | סוקודה | 5 | 13,317 | 795,529 |
| 4 | פלאטו | אטאקפמה | 12 | 16,975 | 1,635,946 |
| 5 | מאריטים | לומה | 8 | 6,100 | 3,534,991 |
הערות שוליים

| חלוקה מנהלית של מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוגנדה • אלג'יריה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בורונדי • בורקינה פאסו • בוטסואנה • בנין • גבון • גאנה • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • לוב • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • מצרים[1] • מרוקו • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניז'ר • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה • סיישל • סיירה לאון • סנגל • צ'אד • קומורו • קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה • תוניסיה |  |
| חבלי ארץ "לא מוכרים" | סומלילנד • סהרה המערבית |  |
[1] חלק משטח המדינה נמצא באסיה
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תמיר גילת

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1962 (בן 62)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב   אוניברסיטת נורת'ווסטרן
 תפקיד:  יו"ר הקרן לחקר הסרטן בישראל
תמיר גילת (נולד ב-18 ביוני 1962) הוא עורך דין, איש עסקים, כדורגלן עבר ישראלי, מלווה רוחני ויושב ראש הקרן לחקר הסרטן בישראל (ICRF).
ביוגרפיה

תמיר החל את דרכו המקצועית בראשית שנות ה-80 כשוער מכבי תל אביב, ובמקביל למד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
בתום לימודיו התמחה במשרד ש. הורוביץ ושות', והמשיך כעורך דין בתחום המסחרי.
בשנת 2000 פרש גילת מעיסוקו בעריכת דין, ולמד לתואר שני במנהל עסקים בתוכנית של בית הספר לניהול באוניברסיטת נורת'ווסטרן. עם השלמת התואר עסק ביזמות בחברות בתחום הסלולר והאנרגיה.
בשנת 2013 התמנה ליושב ראש הקרן לחקר הסרטן בישראל. ומשנת 2015 עד 2018 כיהן כממלא מקום יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל.
חיים אישיים

בשנת 1993 נישא גילת ליעל נמרודי, והם התגרשו בשנת 2000.
עשור לאחר מכן התחתן גילת עם קרן נהרי, שהייתה עורכת דין מובילה בתחום הפלילים ונפטרה לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
לגילת שלוש בנות, אחת מנישואיו הראשונים ושתיים מהשניים.
במשך השנים עוסק גילת בלימוד ותרגול הפילוסופיה הבודהיסטית, ועוסק בהתנדבות כמלווה רוחני לחולי סרטן ובני משפחותיהם.
ב-2023 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב על הישגיו בקידום חקר הסרטן כיו"ר הקרן לחקר הסרטן בישראל, והתנדבותו שתמכה באלפי חולי סרטן ומשפחותיהם.
מצבו הרפואי

בפברואר 2011 אובחן גילת עם שני סוגי סרטן: סרטן הלבלב וסרטן הכליה.
הפרוגנוזה לתוחלת חייו הייתה בין שלושה לשישה חודשים. גילת עבר ניתוח ויפל לכריתת ראש הלבלב, כמו כן כריתת הכליה והופנה לטיפול כימותרפי.
לאחר כשלושה חודשים אובחנו גרורות של סרטן הלבלב בכבד של גילת. הטיפול הכימותרפי הופסק, ונאמר לגילת שלא נותרו אפשרויות טיפול עבורו. במקום זאת, הוצע לגילת להצטרף לניסוי קליני של תרופה ביולוגית שיועד לחולות סרטן השד והשחלה שהן נשאיות של המוטציה הגנטית BRCA.
מטרת הניסוי הייתה להאריך בחודשים ספורים את תוחלת החיים של המשתתפים. לאחר 13 חודשים החליטה חברת התרופות לסיים את הניסוי, ומתוך 400 המשתתפים גילת היחיד שנותר כיום בחיים.
בשנת 2015 התפשטו גרורות של סרטן הכליה כמעט לכל איבריו הפנימיים של גילת, שבעקבותיו עבר ניתוח נוסף במסגרתו נכרתו או נחצו רוב איבריו הפנימיים.
לאחר הניתוח הצטרף גילת לניסוי קליני חדש בטיפול אימונותרפי, שהיה אמור להאריך את משך חייו עד 24 חודשים. הניסוי קליני השני בו השתתף הניב גם הוא תרופה מצילת חיים, וגילת מטופל באימונותרפיה עד היום.