העיר הקיסרית החופשית נירנברג
העת החדשה

הפריחה התרבותית של נירנברג, במאות ה-15 וה-16, הפכה אותה למרכז הרנסאנס הגרמני. השנים שבין 1470 ל-1530 נחשבות בדרך כלל כתקופת הזוהר של העיר. נירנברג סחרה כמעט בכל העולם הידוע אז, וכמאמר הפתגם "Nürnberger Tand geht durch alle "Land – "חפצי נוי של נירנברג עוברים בכל הארץ", ועושרה של נירנברג נודע בשם "תיבת האוצר הקיסרית". נאמר כי הכנסות העיר היו גדולות מאלה של כל ממלכת בוהמיה. ערי נירנברג קיימו משרדי מסחר בערים רבות, כמו Nürnberger Hof בפרנקפורט.
ממשלת העיר נוהלה באופן בלעדי על ידי כ-50 משפחות פטריציאניות עשירות שהיו להן גישה בלעדית ל"מועצת העיר הפנימית", כמו טוכר, אימהוף והאלר המפורסמים, סניף של הוולרים מאאוגסבורג ואחרים, בזמן שמשפחות חדשות יותר הצליחו גם במסחר. עד המאה ה-15, יותר ממחצית המשפחות הוותיקות נכחדו ו-22 משפחות חדשות התקבלו ל"מועצה הפנימית". עם חקיקת חוק המחול משנת 1521, הוקם לבסוף מעגל המשפחות הניתנות לבחירה למועצה והפטריציאטיה כללה ארבעים ושתיים משפחות. מאוחר יותר, רק מעט מאוד משפחות נוספות התקבלו. בין הפטריציים השליטים היו גם משפחות בהיים, אבנר פון אשנבך, פירר פון היימנדורף, גאודר פון הרולדסברג, גרונדהר, גוגל, הרסדורפר (הרסדורף), הירשפוגל, הולצשוהר, קולר, קרס פון קרסנשטיין, לופלהולץ פון קולברג, מופל, נוצל, אולהאפן, פאומגרטנר, פלר, פפינצינג, פירקהיימר, פמר, ריטר, רומל, שוירל, שירשטאב, שטרומר, פולקאמר. רבות מהמשפחות העשירות הללו הפכו לפטרונים חשובים של האמנות. באותה תקופה, אמנים בולטים רבים חיו ופעלו בנירנברג, כמו אלברכט דירר (1471–1528), מרטין בהאים (1459–1507) בנה את הגלובוס הראשון ופטר הנליין (1485–1542) ייצר את שעון הכיס הראשון. מתקופה זו בולטים גם המגלף העץ Veit Stoss‏ (1447–1533), הפסל אדם קראפט (1460–1508/09) והמאסטר מייסד והפסל פטר וישר האב (1460–1529). רק הספרות לא הייתה דומיננטית כמו האמנויות האחרות, אולם המשורר הלירי), המחזאי והסנדלר הנס זקס (1494–1576) מספק לפחות דמות ספרותית מרכזית אחת שחיה בתקופה זו בנירנברג.
נירנברג הייתה אחת מ-27 הטריטוריות המייסדות של החוג הפרנקוני בדיאט של אאוגסבורג ב-2 ביולי 1500. בתחילת המאה ה-16, תמיכת העיר באלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן, במלחמת לנדסהוט, הובילה את העיר לזכייה בשטחים משמעותיים, והביאה אותה לשטח של 65 קמ"ר, מה שהפך אותה לעיר הקיסרית הגדולה ביותר באימפריה, רכישות שאושרו על ידי מקסימיליאן הראשון ב-1505. ב-1525 קיבלה נירנברג את הרפורמציה הפרוטסטנטית, וב-1532 נחתם שם השלום הדתי של נירנברג, שבאמצעותו זכו הלותרנים לוויתורים חשובים. במהלך מהפכת 1552 נגד קרל החמישי במלחמת המגרברים השנייה, השתדלה נירנברג לרכוש את הנייטרליות שלה בתשלום של 100,000 גילדן; אבל אלברכט, מרקיז ברנדנבורג-קולמבך, אחד ממנהיגי המרד, תקף את העיר מבלי להכריז מלחמה וכפה על כריתת שלום חסר ערך. בשלום אאוגסבורג אושרו נחלותיהם של הפרוטסטנטים על ידי הקיסר, זכויותיהם הדתיות הורחבו ועצמאותם מתחום השיפוט של הבישוף מבמברג אושרה, בעוד שאושרו גם החילון של המנזרים בשנות ה-20 של המאה ה-16.
מצב העניינים בראשית המאה ה-16, גילוי העולם החדש על ידי קולומבוס והקפת אפריקה על ידי דיאש והפיצול הטריטוריאלי באימפריה הביאו לירידה במסחר ובשל כך לעושרה של העיר. התאבנות ההיררכיה החברתית והמבנים המשפטיים תרמו לירידה במסחר; תחת לאופולד הראשון (שלט 1658–1705) הומרה הפאטריציה לתאגיד תורשתי, מה שהוביל את מעמד הסוחרים לפנות ליועץ הקיסרי, אם כי ללא הצלחה. במהלך מלחמת שלושים השנים העיר לא תמיד הצליחה לשמר את מדיניות הנייטרליות שלה. שיבוץ תכוף של חיילים קיסריים, שוודים וחיילי הליגה, תרומות למלחמה, דרישות לנשק, מתנות חצי-חובה למפקדי הצבאות הלוחמים והפסקת המסחר, גרמו נזק בלתי הפיך לעיר. האוכלוסייה, שבשנת 1620 כללה למעלה מ-45,000, ירדה ל-25,000. בשנת 1632 במהלך מלחמת שלושים השנים, העיר, שנכבשה על ידי כוחותיו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, הושמה במצוררת על ידי צבאו של הגנרל הקיסרי אלברכט פון ולנשטיין. העיר ירדה מחשיבותה לאחר המלחמה והחזירה לעצמה את חשיבותה רק במאה ה-19, אז צמחה כמרכז תעשייתי. אולם גם לאחר מלחמת שלושים השנים חלה פריחה מאוחרת של אדריכלות ותרבות - אדריכלות הבארוק החילונית מודגמת בפריסה של הגנים האזרחיים שנבנו מחוץ לחומות העיר, ובבנייה מחדש של הכנסייה הפרוטסטנטית של העיר,
שנהרסה בשריפה בתחילת המאה ה-18 ונחשבת לתרומה משמעותית לארכיטקטורת הכנסיות הבארוקיות של פרנקוניה התיכונה.
לאחר מלחמת שלושים השנים, נירנברג ניסתה להישאר מנותקת מענייני חוץ, אך נדרשו ממנה תרומות עבור מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים, הראשונה בסכום של 6.5 מיליון גילדן. הגבלות היבוא והיצוא שללו מהעיר שווקים רבים לייצור שלה, במיוחד באוסטריה, פרוסיה ובוואריה, מזרח וצפון אירופה. ב-1790/1791 ניכס הבוחר הבווארי, קרל תאודור, חלק מהנחלות שהושגו על ידי העיר במהלך מלחמת לנדסהוט, אשר בוואריה טענה לחזקתה עליהם; פרוסיה תבעה וכבשה חלק מהשטח בשנת 1796. כשהבינה את חולשתה, העיר ביקשה להצטרף לפרוסיה אך פרידריך וילהלם השני סירב, מחשש לפגוע באוסטריה, רוסיה וצרפת. בדיאט הקיסרי ב-1803 אושרה עצמאותה של נירנברג, אך עם הקמת הקונפדרציה של הריין ב-12 ביולי 1806, הוסכם למסור את העיר לבוואריה מה-8 בספטמבר; אוכלוסייתה מנתה אז 25,200 והחוב הציבורי שלה הסתכם ב-12.5 מיליון גילדן, כאשר בוואריה ערבה לתשלום החוב.