stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ונישיאן (מקאו)
הקזינו

הקזינו הוא אחד הגדולים ביותר בעולם ושטחו 51,000 מטר רבוע. הוא מחולק לארבעה שטחי הימורים הקרויים דג הזהב (Golden Fish), הבית המלכותי (Imperial House), דרקון אדום (Red Dragon) ופניקס (Phoenix). הקזינו מורכב מלמעלה מ-3,400 מכונות מזל ו-800 שולחנות הימורים.
המלון מציע מועדון אחמ"ים הקרוי Paiza Club שמארח מהמרים כבדים ואורחים נכבדים. למועדון יש כניסה, לובי, קבלה, וצוות משרתים, מעליות אורחים וסוויטות מיוחדים לו. שטח ההימורים ל- Paiza Club מחולק לחדרי הימורים פרטיים שכל אחד מהם קרוי על שם עיר או אזור אסיאתי מרכזית כמו יונאן, גואנגג'ואו, הונג קונג, סינגפור וקואלה לומפור. לאורחים המועדון יש גישה מיוחדת למסעדת המועדון, the Paiza Club Dining & Lounge שפתוחה 24 שעות ביממה.
מגורים

מגדל המלון מציע 3,000 סוויטות שכוללות סוויטות מרובות חדרים למהמרים כבדים. קומות המגורים נמצאות בין קומה 7 לקומה 38. בקומות אלו יש 250 מעליות לאורחים.
סוויטת Paiza: סוויטה מסוג זה משרתת מהמרים כבדים ואח"מים. הגדולה והמפוארת ביותר היא הסוויטה הנשיאותית. זוהי סוויטה בת תריסר חדרים, 4 חדרי שינה שבכל אחד מהם מקלחת, חדר תקשורת, סלון רחב ידיים וחדר אוכל וחדר משרתים. לשניים מחדרי השינה מצורפים חדרי עיסוי פרטיים.
Zaia

Zaia, מופע של סירק דו סוליי, נפתח ב-27 ביולי 2008. ההפקה בת ה-90 דקות של 75 אמני קרקס תוכננה במיוחד עבור המלון. נושא המופע היה חלומה של נערה על מסע אל החלל והגעה אל כוכבי לכת מאוכלסים בידי יצורים שלא מן העולם הזה. הכותרת, Zaia, באה מהמילה היוונית שמשמעה "חיים", והיא מזכירה את הרעיון של Gaia.
למופע היה חוזה להפעלה למשך 10 שנים, אך הוא סבל מהפסדים מתחילת דרכו, וכתוצאה מכך הפעלתו הופסקה בפברואר 2012.
מחלוקת

ב-12 בנובמבר 2008, Stephen Weaver, מנהל Sands של אסיה הכריז שקרוב ל-11,000 עובדים יאבדו את עבודתם במקאו אחרי שהחברה הפסיקה לבנות את הפרויקטים בעיר.
הערות שוליים

↑  Venetian Macao press release, 08/28/2007
↑  Sands: Up to 11,000 Macau workers to lose jobs
Fort Worth Star-Telegram
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 0d610df7-44ee-4bda-a18f-a7977367c256 
תעלת סן לוקא בוונישיאן מקאו
ולטר אלמר סקופילד

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1867 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  1944 (בגיל 76 בערך) אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט ג'יימס הקטן 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  מכללת סווארת'מור  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור נוף 
 פרסים והוקרה:  פרס הולגרטן 
 
ולטר אלמר סקופילד (באנגלית:  Walter Elmer Schofield‏;  10 בספטמבר 1866 - 1 במרץ 1944) היה צייר נוף אימפרסיוניסטי וצייר ימי. הוא נחשב לאחד האימפרסיוניסטים של פנסילבניה. עיקר עבודתו כוללת נופי סתיו וסצנות שלג של פנסילבניה וניו אינגלנד, ונופים קיציים וציורים ימיים באנגליה וצרפת.
ביוגרפיה

אלמר סקופילד היה הצעיר מבין שמונת ילדיהם של איש העסקים בפילדלפיה בנימין סקופילד (1820–1900) ומרי וולסטונקרפט סקופילד (1822–1899). הוריו היגרו מאנגליה לפילדלפיה בשנת 1845, ואביו ודודיו בנו מפעל טקסטיל.
הוא גדל באזור ג'רמאנטאון בפילדלפיה וסיים את בית הספר התיכון בשנת 1886. הוא למד במכללת סווארטמור במשך שנה, [9] לפני שנשר ועבד כקאובוי בסן אנטוניו, טקסס.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, 1889–1992, אצל תומאס אנשוץ ורוברט וונו. הוא עבר לפריז בשנת 1892, ולמד באקדמיה ז'וליאן אצל ויליאם בוגרו, גבריאל פרייר והנרי לוסיין דואט.
סקופילד חזר לפילדלפיה בסוף 1894. הוא נמנה עם קבוצה של אמני פילדלפיה - ויליאם גלקנס, אדוארד ויליס רדפילד, ג'ון סלואן, אברט שין, ג'יימס מור פרסטון, אדוארד דייוויס, צ'ארלס גרייפלי, סטירלינג קלדר, יו הנרי ברקנרידג'. הם נפגשו בסטודיו של רוברט אנרי כל יום שלישי לדון באמנות ואסתטיקה. סקופילד, אנרי ועמיתיהם, הפליגו יחד לצרפת ביוני 1895. הם הוקסמו מהציירים ההולנדים הישנים.
בשנת 1892 הוא פגש את מוריאל רדמיין, והם התחתנו ב־7 באוקטובר 1896 בלנקשייר (ליד ליברפול). הזוג הצעיר שב לפילדלפיה, והתגורר עם הוריו בעיירה צ'לטנהאם. מאוחר יותר הם קנו בית בפילדלפיה. סקופילד זכה להצלחה מקצועית מוקדמת עם נופי חורף של פנסילבניה, צבועים בסגנון טונאליסטי "המאופיינים בצבעים שקטים ומכחול רך וזורם."
בשנת 1899, הוא ואשתו עברו לסאות'פורט, צפון מערב אנגליה, והתגוררו עם הוריה. לבני הזוג נולדו שני בנים, סימור וסידני. המשפחה התגוררה זמן מה בבריטני, ומ־1903 עד 1907 בעיירת החוף סנט אייבס, קורנוול. סקופילד בילה מחצית השנה בפילדלפיה וצייר את נופי הסתיו וסצנות חורף, בעוד שאשתו ובניו נותרו באנגליה. הוא שמר על שגרה זו במשך השנים 1902 עד 1937, למעט במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סקופילד חזר עם אדוארד רדפילד לצרפת, שניהם עבדו באוויר הפתוח גם במזג האוויר הקר ביותר, והעדיפו בדים גדולים ושאפו לסיים יצירה ביום אחד. מאוחר יותר הם נפרדו והפכו ליריבים.
סקופילד נטש בהדרגה את הטכניקה הטונאליסטית שלו לטובת סגנון דינמי יותר "של עבודת מכחול אקספרסיוניסטית ותחושת צורה, מבנה ודפוסים גדולים יותר שהם גובלים בפוסט-אימפרסיוניזם." סקופילד צייר בלוח בהיר יותר לאחר מלחמת העולם הראשונה, ויישם גישה חדשה זו על סצנות שלג, על סצנות חוף של קורנוול ועל נופי קליפורניה, ניו מקסיקו ואריזונה.
מלחמת העולם השנייה סיימה את הטיולים השנתיים של סקופילד לארצות הברית. את שנותיו האחרונות הוא חי וצייר בקורנוול.
חיים פרטיים

ביולי 1915, בגיל 48, התגייס שופילד כפקיד בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא השתחרר בדרגת סרן.
לאחר המלחמה גרו סקופילד ואשתו בקורנוול במשך מספר שנים, ובאטלי, סאפוק בשנים 1925 עד 1937.
בספטמבר 1937 רכשו את "בית גודולפין", אחוזה מהמאה ה -17 בקורנוול, ששוחזרה על ידי בנם האדריכל, סידני אלמר שופילד (1901–1983). רבים מציוריו המאוחרים של סקופילד מתארים את האחוזה ואת הגנים שלה. בני הזוג עברו לבית קטן יותר באותו נכס בשנת 1941, ונתנו את בית האחוזה לבנם סידני ולכלתו.
ולטר אלמר סקופילד נפטר מהתקף לב ב -1 במרץ 1944.
גופתו נקברה זמנית באנגליה, ולאחר מלחמת העולם השנייה נקברה מחדש בפילדלפיה, בכנסיית ג'יימס הקדוש. אשתו מוריאל, שחיה עוד 16 שנים, נקברה לצידו.
בנם סידני עיצב את המצבה שלהם, בנוסף להיותו אדריכל, סידני צייר דיוקנאות.
הערות שוליים

↑  William R. Valerio, et al., Schofield, International Impressionist (Woodmere Art Museum, 2014), pp. 149, 159.
↑  "Walter Elmer Schofield - Artworks"
↑  Stephanie L. Herdrich, "Walter Elmer Schofield," in Helene Barbara Weinberg, American Impressionism and Realism: A Landmark Exhibition from the MET (Metropolitan Museum of Art, 2009), p. 310.
↑  David B. Dearinger, Paintings and Sculpture at the National Academy of Design, Volume 1: 1826–1925 (National Academy of Design, Hudson Hills Press, 2004)
↑  Walter Elmer Schofield papers, 1885-1974, www.aaa.si.edu (באנגלית)
1 2  Carol Lowrey, A Legacy of Art: Paintings and Sculptures by Artist Life Members of the National Arts Club (National Arts Club, Hudson Hills Press, 2007), pp. 172-73.
↑  David Tovey, Creating A Splash - The St. Ives Society of Artists - The First 25 Years (1927–1952) (Hilmarton Manor Press, 2003).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118916971  ISNI: 0000 0000 6677 2768  LCCN: n82232470  RKD: 70872  ULAN: 500013660  VIAF: 47560453   WorldCat (עם VIAF): 47560453
התבטאות גנים

התבטאות גנים היא התהליך בו מידע האצור בגן אחד או יותר מתורגם לתוצר גני תפקודי. רוב הגנים יוצרים בסוף תהליך ההתבטאות תוצר חלבוני אחד או יותר. יתר הגנים שאינם מקודדים לחלבון יוצרים תוצר של RNA לא מקודד תפקודי, כדוגמת רנ"א-ריבוזומלי (rRNA), tRNA ועוד.
תהליך זה מופיע בכל צורות החיים הידועות – אאוקריוטים (כולל אורגניזמים רב-תאיים), פרוקריוטים (חיידקים וארכאונים), ומשתמשים בו גם הנגיפים – והוא אחראי ליצירת המנגנון המקרומולקולרי החיוני לחיים. תהליך ההתבטאות מתומצת בדוֹגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית, כפי שנוסחה על ידי פרנסיס קריק ב-1958, והורחבה לאחר מכן.
בגנטיקה, התבטאות גנים היא הרמה הבסיסית ביותר בה הגנוטיפ מוביל לפנוטיפ, שכן הקוד הגנטי מקבל ביטוי מעשי באמצעות תהליך זה, ותכונותיהם של תוצרי ההתבטאות יוצרות בסופו של תהליך את הפנוטיפ של היצור כולו.
מרכיביו העיקריים של תהליך ההתבטאות הם שלבי השעתוק, שחבור (באאוקריוטים בלבד), תרגום וקיפול חלבונים – כאשר כל שלב נמצא תחת בקרה. בקרת גנים שולטת על התזמון, המיקום והכמות של תוצרי הגנים.
פעולות בתהליך ההתבטאות > שעתוק

יצירת גדיל RNA המשלים לקטע ה-DNA ממנו נוצר נקרא שעתוק, ונעשה באמצעות החלבון RNA פולימראז אשר מציב ריבונוקליאוטיד בגדיל ה-RNA שנוצר, המשלים לגדיל התבנית, וזהה לגדיל המקודד, שבעצמו גם משלים לגדיל התבנית (מלבד החלפה של הבסיס תימין באורציל).
על אף שעקרון השעתוק זהה בין פרוקריוטים ואאוקריוטים, לפיו נוצרת מולקול RNA המשלימה למקטע DNA מסוים, ישנם הבדלים בתהליך עצמו, בבקרה על התהליך ובחלבונים השותפים.
לאחר השעתוק, מולקולות ה-RNA עוברות עיבודים שונים, ובנוסף יכולות לעבור עריכה. RNA שאינו מקודד לחלבון מתקפל ליצירת מבנה שניוני יציב ופעיל. מולקולות pre-mRNA המיועדות להיות חלבונים עוברות שלבי עיבוד נוספים, עד שהופכות למולקולות mRNA בוגרות אשר מתורגמת לחלבונים.
פעולות בתהליך ההתבטאות > עיבוד mRNA > איקריוטים

mRNA באיקריוטים חייב לעבור כמה שלבי עיבוד בכדי להיות בשל לשלב התרגום.
הוספת כיפה לקצה 5' של ה-mRNA, המייצב את המולקולה ומונע את פירוקה. לכיפה זו נקשר קומפלקס המאפשר את יצירת התעתיק מהגרעין התא לציטוזול, שם מתרחש התרגום.
פוליאדנילציה – הוספת זנב פוליאדנין (polyA) לקצה 3' של ה-mRNA, אשר תורם ליציבות התעתיק.
שחבור – ה-pre-mRNA באיקריוטים כולל אקסונים ואינטרונים. בתהליך השחבור מוסרים האינטרונים והאקסונים מוצמדים זה לזה. השחבור מאפשר יצירת חלבונים שונים מאותו הגן באמצעות תהליך של שחבור אלטרנטיבי, באמצעות הכללת או הסרת אקסונים.
פעולות בתהליך ההתבטאות > עיבוד mRNA > פרוקיוטים

ה-mRNA הפרוקריוטי מוכן לתרגום מייד לאחר השעתוק, וזאת מפאת חוסר ההפרדה הפיזי בין התהליכים (באיקריוטים, ממברנת הגרעין יוצאת חיץ פיזי ביניהם). נוסף על כך, בגנום הפרויקריוטי אין אינטרונים, ולכן אין צורך בשלב השחבור.
פעולות בתהליך ההתבטאות > עיבוד RNA לא מקודד

ברוב היצורים, RNA לא מקודד משועתק כפרוקורסור שעובר עיבוד לקבלת התוצר הפעיל. עיבודים אלו כוללים ביקועים שונים, הסרת חלקים מהרצף, עיבודים כימיים לבסיסים עצמם (כמו מתילציה ופְּסֵידוֹאוּרְדִּילַצְיׇה (אנ')).
פעולות בתהליך ההתבטאות > תרגום

תרגום הוא תהליך בו מולקולות RNA מקודדות משמשות כקוד לייצור חלבון על ידי שרשור חומצות אמינו. מולקולת mRNA הנושאת מידע שיקודד לחלבון אחד נקראת מונוציסטרונית, וזוהי הצורה הנפוצה באיקריוטים. מולקולות mRNA פוליציסטרוניות מכילות מידע שיקודד למספר חלבונים שונים, ונפוצות בפרוקריוטים (אופורונים, ניתן למצוא גם באיקריוטים מסוימים). כל מולקולת mRNA יכולה לתרגם עותקים רבים של המידע. ביונקים נוצרים בממוצע 2,800 חלבונים זהים מ-mRNA בודד.
בשלב זה מולקולת ה-mRNA הבוגרת יכולה להכיל שלושה חלקים, כאשר הראשון והשלישי אינם הכרחיים ומשמשים לבקרה וליציבות:
אזור לא מתורגם בקצה 5' (UTR '5)
אזור מקודד
אזור לא מתורגם בקצה 3' (UTR '3)
באזור המקודד נמצא מסגרת הקריאה, אשר מתורגמת בשלשות (קודונים), כאשר כל שלושה ריבונוקליאוטידים מסמלים חומצה אמינית או את נקודת סיום התרגום. כאשר מולקולת ה-mRNA נמצאת בריבוזום, tRNA ניגשים לקודון ובודקים האם האנטי-קודון שלהם משלים לקודון ב-mRNA, ואם כן, החומצה האמינית משורשרת לחלבון המתארך, והריבוזום נע לקודון הבא.
בפרוקריוטים תהליך התרגום נעשה תוך כדי תהליך השעתוק.
פעולות בתהליך ההתבטאות > קיפול חלבונים

קיפול חלבונים הוא תהליך בו החלבונים שזה עתה נוצרו מקבלים מבנה תלת-ממדי. כיוון שהחלבון במבנהו הראשוני, כלומר כשרשרת ארוכה של חומצות אמינו ללא מבנה מוגדר, אינו פעיל – כדי למלא את ייעודו עליו להתקפל, כלומר ליצור מבנה תלת-ממדי. בסיום הקיפול, החלבון נמצא במבנה המכונה מבנה נטיבי (Native state).
מבנה שניוני של חלבון כולל לרוב אלמנטים מחזוריים, כגון סליל אלפא ומשטח בטא, הנובעים מקשרי מימן בין קבוצות ה-NH וה-CO של הקשרים הפפטידיים בשרשרת הראשית. מבנה שלישוני מתייחס למבנה המרחבי של מקרומולקולה אחת המתקפלת במרחב, ומבנה רביעוני הוא חיבורם של מבנים שלישוניים יחד.
פעולות בתהליך ההתבטאות > שינוע

חלבונים צריכים לפעול במיקום תוך או חוץ תאי מסוים. לשם כך הם מועברים בצורה אקטיבית למיקום היעד. חלבונים יכולים לשאת ברצף אות פפטידי המאותת לתא היכן החלבון צריך להתבטא. בפרוקריוטים מדובר בתהליך פשוט יותר, בגלל שאין מידור תוך-תאי. באיקריוטים, לעומת זאת, ישנם תהליכים רבים הדואגים לכך שכל חלבון יגיע לאתר היעד שלו, כגון אברונים בתוך התא, המטריצה החוץ-תאית או תאים אחרים (הורמונים, לדוגמה). באיקריוטים, מערכת גולג'י מעבדת מולקולות חלבון ומכווינה אותן לאזורים שונים בתא.
ראו גם

בקרת גנים
בקרת שעתוק
הערות שוליים

↑  https://stwww1.weizmann.ac.il/bioinformatics/glossary/ביטוי-גנים/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562798505171  BnF: cb11965245t (data)  GND: 4020136-3  LCCN: sh85053734  NKC: ph338530 
איור של מולקולת ה-pre-mRNA (למעלה), ובה אקסונים (אדום) ואינטרונים (תכלת) ומולקולת mRNA בוגרת הנוצרת ממנה לאחר תהליכי העיבוד. האזורים שאינם מתורגמים (בירוק) לא ייכללו בחלבון שייווצר לאחר התרגום. הכיפה והזנב (בצהוב ובכחול, בהתאמה) נוספו בתהליך העיבוד ואינם מגיעים מהגן העובר התבטאות
חלבון לפני הקיפול ואחריו
היררכיית מבנה החלבון
ולטר בונדי

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1880 פראג 
 פטירה:  19 ביולי 1940 (בגיל 59) טולון, צרפת 
 שם לידה:  Walter Bondy 
 
ולטר בונדי (בגרמנית: Walter Bondy‏; 28 בדצמבר 1880 – 17 בספטמבר 1940) היה צייר יהודי גרמני, בעל גלריה, אספן ומבקר אמנות, חבר בזצסיון בברלין. נודע במיוחד בזכות ציור הנוף וחיי הטבע שלו.
קורות חיים

ולטר בונדי הגיע ממשפחה תעשייתית יהודית אוסטרית עם שורשים בפראג וגדל בווינה. אביו אוטו בונדי (1844–1928) התחתן עם יולי קסירר (1860–1914), בתו של היזם מרקוס קסירר, שהגיעה משם בשנת 1878 מברסלאו. ולטר היה הבן הבכור של המשפחה והיו לו ארבעה אחים.
לאחר לידתו של ולטר עברו בני הזוג מפראג לווינה בשנת 1880. בשנת 1882 ייסד אוטו בונדי את מפעל הכבלים שנקרא על שמו בפנצינג שליד וינה, שנמצא בווינה-מיידלינג משנת 1904, וזמן קצר לאחר מכן נודע בשם Kabelfabrik und Drahtindustrie AG Wien‏ (KDAG). אחיינו הוגו קסירר הגיע אליו לאחר סיום לימודיו, לפני שהפך לשותף במפעל הכבלים קסירר ושות'. אוטו בונדי היה בעל אוסף אמנות שכלל בשנת 1902 למעלה מ-70 ציורים ופסלים מודרניים בעיקר.
בסביבות 1900 נסע ולטר בונדי לברלין ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות. בשנת 1902 התגורר במינכן, ולאחר מכן שהה בין 1903 ל-1914 בפריז. הוא היה חבר בחוג האמנים הידוע סביב קפה דו דום. בונדי בילה את קיץ 1908 במולן על הסן. שם הוא קנה שני ציורים של וינסנט ואן גוך מבעל פאב: דיוקן של בתו של בעל הבית אדלין רבוק והציור האחרון כביכול מאת ואן גוך, בית העירייה של אוברס ב-14 ביולי. הוא מכר את שני הציורים זמן קצר לאחר מכן.
בשנים 1911 ו-1913 הציג אצל בן דודו, סוחר האמנות פאול קסירר, בברלין. בתו רחל אנדרה נולדה בפריז בשנת 1912. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ולטר בונדי התחתן עם אם בתו, והמשפחה עברה לברלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבד בונדי גם במשרה חלקית בסחר באמנות עם בן דודו אריך קסירר, שהיה בעל חנות עתיקות קטנה ליד ליצופלאץ בברלין בסביבות 1923. הוא הפך למומחה בהדפסי עץ ופורצלן סיני. הוא כתב גם כמה ביקורות אמנות במגזין "Kunst und Künstler", שפרסם דודנו ברונו קסירר. ולטר בונדי התגורר לסירוגין בדירתו המפוארת בברלין ובפריז.
באמצע שנת 1927 הקים ולטר בונדי את המגזין השבועי "Die Kunstauktion" בברלין, מגזין שקדם ל "Weltkunst", והיה העורך שלו עד יולי 1929.
בסתיו 1931, בגלל האנטישמיות הגוברת בגרמניה, הוא העביר את מגוריו לסנרי-סור-מר בדרום צרפת, משנת 1933/34 התגורר שם לצמיתות. בקיץ 1932 פגש בונדי את קמיל ברטרון, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה. יחד הם פתחו סטודיו לצילום. השניים צילמו רבים מהמהגרים הגרמנים והאוסטרים הידועים שהיו בסנרי והסביבה בין השנים 1933–1939. חלק מהתמונות הללו נמצאות בספרייה המקומית.
בסוף 1934, נסעו קמיל וולטר יחד לווינה וב־1935 לפראג, שם צייר ולטר דיוקן של אשתו המנוחה של בן דודו הרברט בונדי פון בונדרופ. בשנת 1937 התחתנו קמיל וולטר.
לאחר שהכוחות הגרמניים פלשו לצרפת בשנת 1940, ולטר בונדי, שהיה סוכרתי מאז ילדותו, כבר לא השתמש בזריקות האינסולין שלו באופן קבוע. הוא חלה ומת ב-17 בנובמבר 1940.
כ-300 תמונותיו של ולטר בונדי, שעברו מברלין לווינה בשנת 1934, אוחסנו לראשונה במפעל הכבלים. לאחר ה"אנשלוס" הם הועברו לאחותו אדית ואלר. ציורים אלה אבדו מאז 1938.
גלריה

גן
מרפסת
פדיקור
רחוב
כפר
נשים בשדה
קופסת כובעים
טבע דומם עם פמוטים
הערות שוליים

↑  Kunsthandel Widder - Walter Bondy, www.kunsthandelwidder.com
↑  Tano Bojankin: Kabel, Kupfer, Kunst. Walter Bondy und sein familiäres Umfeld. Katalog 2008.
↑  Sigrid Bauschinger: Die Cassirers. Unternehmer, Kunsthändler, Philosophen. C.H.Beck, München 2015; S. 447
↑  Sigrid Bauschinger: Die Cassirers. Unternehmer, Kunsthändler, Philosophen. C.H.Beck, München 2015; S. 20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116238054  ISNI: 0000 0003 8320 3796  LCCN: no2020008476  NTA: 186720297  RKD: 10298  SUDOC: 181545306  ULAN: 500528863  VIAF: 268897618   WorldCat (עם VIAF): 268897618
ולטר אלווה

| --- | --- |
ולטר אלווה באקוודור, 2011
ולטר אלווה באקוודור, 2011
 לידה:  28 ביוני 1951 (בן 73) Contumazá District, פרו 
 מקום מגורים:  Lambayeque 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית של טרוחיו 
 
שחזור הקבר של "האדון מסיפאן"
ולטר אַלוָוה (בספרדית: Walter Alva, או גם Walter Alva Alva‏; נולד ב-28 ביוני 1951) הוא ארכאולוג פרואני שהתפרסם בעולם בזכות גילוי קבר המומיה המכונה "האדון מסיפאן (אנ')" (Señor de Sipán). הוא מוכר ברחבי העולם כמומחה מוכר לתרבות מוצ'ה, שאותה חקר בפירוט.
חייו ועבודתו

ולטר אלווה נולד בעיר קחאמרקה, שהיא בירת המחוז באותו שם. למד וקיבל תואר בארכאולוגיה.
בשנת 1987 גילה את התגלית שהפכה אותו למפורסם בעולם – קברו של הנסיך המפורסם מסיפאן, הידוע כיום בשם "האדון מסיפאן (אנ')", באתר הארכאולוגי סיפאן (אנ'). תגלית זו היא אחד הממצאים הארכאולוגיים המשמעותיים ביותר במאה העשרים, ולעיתים קרובות משווים אותה לתגליותיהם של הווארד קרטר או היירם בינגהאם השלישי. אלווה אבטח את האוצר שנמצא תוך סיכון חייו, שכן הממצא התגלה גם על ידי שודדי קברים שחמדו את האוצר.
בשנת 2007, בחפירה אחרת, גילה אלווה קבר נוסף בסיפאן, הפעם של אדם שלא היה ממוקם גבוה כל כך בחברה. משלחת זו מומנה על ידי חברת ההפקה של פדרו אלמודובר. באותה שנה גילה ציורי קיר במקדש פרואני בן 4,000 שנה בוונטרון (Ventarron). ציורי הקיר, המציגים אייל שנלכד ברשת, נחשבים לציורי הקיר העתיקים ביותר ביבשת-העל של אמריקה. (אלווה קבע את גילם בתיארוך פחמן-14.) חומרי הבנייה ששימשו במקדש לא היו פרימיטיביים, ועל בסיס זה הצליח אלווה להראות שהציוויליזציה הצליחה להתפשט רחוק יותר משחשבו בתחילה.
אלווה הוא חבר במכון הארכאולוגי הגרמני (גר'). שש אוניברסיטאות בפרו העניקו לו תואר דוקטור לשם כבוד. בשנת 1990 הוענק לו אות מסדר השמש של פרו.
בין השנים 1977–2002 היה מנהל המוזיאון הארכאולוגי הלאומי על שם הנס היינריך ברינינג (Museo Arqueológico Nacional Hans Heinrich Brüning) בלמבייקה, שהוא אחד המוזיאונים החשובים ביותר בפרו ובאמריקה הלטינית. מאז 2002 הוא היה מנהל מוזיאון הקברים המלכותיים בסיפאן (Museo de Tumbas Reales de Sipán) בלמבייקה.
הוא נשוי לארכאולוגית סוסנה מנסס (Susanna Meneses), ובנו, הארכאולוג ברונו אלווה (Bruno Alva), עובד איתו בחפירות האחרונות.
מספריו

Maria Longhena, Walter Alva, Perú antiguo, ISBN 9788441321182
Walter Alva, Christopher B. Donnan, Royal Tombs of Sipán, ISBN 9780930741297
María Longhena, Walter Alva, Splendours of the Ancient Andes, ISBN 9780500019290
Walter H. Wust, Walter Alva' Agua de los Andes: esplendor y magia de los ríos, lagos y manantiales del Perú, ISBN 9789972401039
Walter Alva, Luis Hurtado, El señor de Sipán: misterio y esplendor de una cultura pre-Inca, ISBN 9788460995432
Walter Alva Alva, Sipan
Maria Longhena, Walter Alva, Antico Perù. Storia e cultura degli Inca e di altre civiltà indiane., ISBN 9788880953302
הערות שוליים

↑  Jorge Pereyra Terrones: 101 razones por las que estoy orgulloso de ser cajamarquino.
↑  Archaeologists find pre-Columbian tomb
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306121405171  BIBSYS: 99067987  BNE: XX1531111  BnF: cb125351639 (data)  CiNii: DA10742075  GND: 138197091  ISNI: 0000 0001 1085 1579  LCCN: n86045878  LNB: 000191456  NDL: 00843987  NKC: xx0018633  NLA: 35128898  NTA: 152636021  RERO: 02-A005831024  SUDOC: 034613900  VIAF: 115582577   WorldCat (עם VIAF): 115582577
הרכבת הרומנית

| --- | --- |

רשת מסילות הרכבת הרומנית
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1880 – 1 באוקטובר 1998 (כ־118 שנים) 
 חברת אם:  ממשלת רומניה 
 מיקום המטה:  בוקרשט 
 ענפי תעשייה:  תחבורה מסילתית 
  
 www.cfr.ro
 
קטר חשמלי באחת מתחנות בוקרשט
הרכבת הרומנית (ברומנית: Căile Ferate Române; ר"ת CFR) היא חברת הרכבות הלאומית של רומניה. ברומניה רשת מסילות שאורכן 11,280 ק"מ, מתוך 3,971 ק"מ מחושמלות.
האורך הכולל של רשת המסילות (כולל מסילות כפולות) הוא 22,247 ק"מ, מתוכם 8,585 ק"מ עם מחושמלות. רשת המסילות הרומנית קשורה לרשת המסילות האירופית ומאפשרת מסע למדינות אחרות באירופה. חברת הרכבת הרומנית מפעילה רכבות ברומניה מאז 1880, אף שמסילת הרכבת הראשונה בשטחה הנוכחי של רומניה החלה לפעול עוד בשנת 1854.
הרכבת הרומנית מחולקת לחמש חברות-בת הפועלות באופן עצמאי:
CFR Călători אחראית לשירות רכבות הנוסעים;
CFR Marfă אחראית לשירות רכבות המשא;
CFR Infrastructură אחראית לתחזוקת תשתיות הרכבת;
Societatea Feroviară de Turism, ר"ת SFT אחראית לרכבות תיור.
SAAF, אחראית למכירה וחכירה של ציוד נייד.
מטה הרכבת הרומנית נמצא בבוקרשט ומטות אזוריים פועלים בערים קלוז'-נאפוקה, טימישוארה, קראיובה, יאש, גאלאץ ובראשוב.
היסטוריה > רכבות ברומניה במאה ה-19

מסילת הרכבת הראשונה בשטחה הנוכחי של רומניה החלה לפעול ב-20 באוגוסט 1854 בין אוראוויצה, שבחבל באנאט, לבין בוזיאש, שהייתה עיר נמל על חוף נהר הדנובה. המסילה, שאורכה 62.5 ק"מ, שימשה להובלת פחם בלבד. החל מ-12 בינואר 1855 הפעילה את הקו חברת הרכבות האוסטרית, משום שחבל באנאט היה באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר שיפור הקו הוא נפתח לראשונה לרכבות נוסעים ב-1 בנובמבר 1856.
בין השנים 1880-1864 נבנו מספר מסילות רכבת בשטחה של ממלכת רומניה. ב-1 בספטמבר 1865 החלה החברה הבריטית טרבור-ברקלי (Trevor-Barkley) בסלילת מסילה בין בוקרשט לג'ורג'יו, בהזמנת מלך רומניה. הקו נפתח לתנועה ב-26 באוגוסט 1869. מסילה זו הייתה הראשונה שנפתחה לתנועה בשטחה של רומניה באותה עת.
בחודש ספטמבר 1866 החליט הפרלמנט הרומני על סלילת מסילה באורך 915 ק"מ, בין ורציורובה שבדרום המדינה לרומאן שבצפון, אשר תעבור דרך פיטשט, בוקרשט, בוזאו, בראילה, גאלאץ, וטקוץ', שהיו באותה עת מרכזי אוכלוסייה בולטים. חוזה הסלילה, בעלות 270,000 פרנק זהב לקילומטר, ניתן לתאגיד הגרמני שטרסברג. הקו נפתח לתנועה בהדרגה, הקטע הראשון בין פיטשט-בוקרשט-גאלאצי-רומאן החל לפעול ב-13 בספטמבר 1872 והקטע האחרון ב-9 במאי 1878.
ב-10 בספטמבר 1868 הסתיימה בניית תחנת הרכבת גארה דה נורד (התחנה הצפונית) בבוקרשט. בינואר 1880 החליט הפרלמנט הרומני להעביר את הקו לבעלות המדינה, תחת הנהלת חברת הרכבת הרומנית, החלטה המציינת למעשה את יסודה של חברת הרכבת הרומנית הפועלת עד היום.
בשנת 1868 חתמה רומניה על הסכם עם תאגיד גרמני נוסף, "תאגיד אופנהיים", לסלילת מספר מסילות קצרות יותר באזור מולדובה. הקווים, באורך כולל של 224 ק"מ, נועדו לקשר בין רומאן לאיצקאן, בין פיטשט ליאסי, ובין ורסטי לבוטושאן. קווים אלה נפתחו בהדרגה בין דצמבר 1869 לנובמבר 1871. עקב תחזוקה ירודה של הקווים, הם הועברו לניהולה של הרכבת הרומנית בחודש ינואר 1889.
בשנת 1877, בעת מלחמת העצמאות הרומנית, סיפחה רומניה את שטח דוברוג'ה, שהיה בשליטת האימפריה העות'מאנית עד לאותה עת. לאחר הסיפוח העביר השלטון הרומני את ניהול קו קונסטנצה-צ'רנבודה, שהחל לפעול בשנת 1860, לידי הרכבת הרומנית. אף הקו שבין ג'ורג'יו לבוקרשט הועבר לניהול הרכבת הרומנית באותה עת.
עד לשנת 1889 עברו לניהול השלטון הרומני, באמצעות חברת הרכבת הרומנית, כל מסילות הרכבת שבשטח הממלכה הרומנית, באורך כולל של 1,377 ק"מ.
היסטוריה > הרכבת בתחילת המאה ה-20

בשנת 1918 התאחדה הממלכה הרומנית עם טרנסילבניה, באנאט, בסרביה ובוקובינה כדי ליצור את "רומניה הגדולה" (ברומנית: România Mare). כתוצאה מהאיחוד כל מסילות הרכבת באזורים אלה, שהיו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית או האימפריה הרוסית, עברו לשליטת הרכבת הרומנית. אירוע זה מהווה אבן דרך בתולדות הרכבת הרומנית כיוון שהביא תחת שליטתה אף את מפעלי הציוד הנייד והפלדה שהיו בארד, עיר שהייתה עד אז בשליטה אוסטרו-הונגרית. מאותה עת היה חלק גדול מן הקרונות והקטרים של הרכבת הרומנית מייצור עצמי.
באותה תקופה נעשו עבודות "הכפלת מסילה" בקווים עמוסים, כדי לאפשר נפח תנועה גדול יותר. בשנת 1912 הושלמה הכפלת קו המסילה הראשון, קו בוקרשט-פיטשט-קימפינה. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם נעשו עבודות הכפלה בקווים רבים נוספים. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הכניסה הרכבת הרומנית לשימוש קטרים וקרונות חדשים ופתחה בתוכנית נרחבת לחידוש הציוד. בין השאר החל שימוש בקטרי דיזל ובקרונועים מהירים. בשנת 1933, בעיצומו של השפל הגדול, פרצה שביתת פועלי הרכבת בגריביצה, שהסתיימה בעימותים אלימים בין השובתים למשטרה.
היסטוריה > הרכבת בעידן הקומוניסטי

לאחר שרומניה הפכה לרפובליקה קומוניסטית בשנת 1947, החלה השקעה משמעותית בפיתוח תשתיות הרכבת הרומנית, לעיתים אף על חשבון פיתוח תשתיות אחרות במדינה. בתקופה זו הרכבת הפכה לסמל הפיתוח התעשייתי המהיר ברומניה, תחת ההנהגה הקומוניסטית ובראשה גאורגה גאורגיו-דז' ויורשו ניקולאה צ'אושסקו. בנוסף להגברת תדירות הרכבות וסלילת מסילות באזורים כפריים, רוב חשמול מסילות הרכבת ברומניה של היום והכפלת המסילות בוצעו בעידן הקומוניסטי. מסילות הרכבת בדרום דוברוג'ה הועברו לשליטת בולגריה בשנת 1940 ואילו המסילות בצפון בוקובינה ובבסרביה הועברו לברית המועצות בשנת 1947.
המסילה המחושמלת הראשונה ברכבת הרומנית הייתה בקו בוקרשט-ברשוב, שבו הייתה תנועה ערה של רכבות נוסעים ומשא. העבודות לחשמול המסילה החלו בשנת 1959 והקטע המחושמל הראשון, בין ברשוב לפרדיאל, נפתח ב-9 בדצמבר 1965. ב-16 בפברואר 1969 הושלמה עבודת חשמול הקו כולו.
בשנות ה-70 המוקדמות נעלמו קטרי הקיטור מהקווים העיקריים והוחלפו בקטרי דיזל ובקטרים חשמליים, שרובם נבנו ברומניה, במפעל אסטרה שבארד.