stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר קאפל

| --- | --- |

ולדימיר קאפל בשנת 1920
 לידה:  28 באפריל 1883 פושקין
 פטירה:  26 בינואר 1920 (בגיל 36) מחוז אירקוטסק
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  מכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי 
 בן או בת זוג:  Olga Sergeyevna Strolman 
 השתייכות:  האימפריה הרוסית
 תקופת הפעילות:  1903–1920 (כ־17 שנים)
 דרגה:  גנרל-לייטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד בצבא האימפריה הרוסית, מפקד בצבא של אלכסנדר קולצ'ק
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים ברוסיה
 עיטורים
 אות מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2-3 אות מסדר אנה הקדושה, דרגה 3  אות מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה 3-4  אות מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2-4
 
ולדימיר קאפל (ברוסית: Владимир Оскарович Каппель, ‏28 באפריל (16 באפריל לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת ברוסיה) 1883 - 26 בינואר 1920) היה גנרל רוסי שהשתתף מלחמת העולם הראשונה ומראשי הצבא של אלכסנדר קולצ'ק
ביוגרפיה

ולדימיר קאפל נולד למשפחת קצין ממוצא שוודי בעיר פושקין. הוא למד בפנימיה צבאית ובשנת 1903 סיים את מכללת חיל הפרשים והוסמך לקצונה. בשנת 1913 הוא סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי. במהלך שרותו קיבל מספר עיטורים ולקראת תחילת מלחמת העולם הראשונה התקדם לדרגת סרן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קאפל שירת בצבא הלוחם בתפקידים שונים. ב-18 במרץ 1916 הוא הוצב במטה של אלכסיי ברוסילוב ובקיץ 1916 קודם לדרגת לויטננט קולונל.
לאחר מהפכת פברואר, קאפל, שהיה ידוע כתומך המונרכיה היה במצב קשה. חיילים ששרתו במטה חזית הדרום-מערבית הודיעו שצריך להוציא מהצבא את קאפל ומפקדיו במטה אנטון דניקין וסרגיי מרקוב. בניגוד למפקדיו קאפל לא נעצר. ב-2 באוקטובר 1917 קאפל עזב את היחידה מסיבות בריאותיות ונסע לפרם שם התגוררה משפחתו.
קאפל סירב להצטרף לשורות הצבא האדום ובשנת 1918 הגיע לסמרה. קאפל קיבל על עצמו את הפיקוד על יחידת מתנדבים של קומוץ'. למרות נחיתות מספרית הוא הצליח להגן על העיר מפני מתקפות הצבא האדום ואף עבר למתקפה.
בראש יחידה שכללה בתחילת המסע רק 350 לוחמים קאפל כבש מספר ערים לאורך נהר הוולגה. ב-21 ביולי קאפל כבש את אולינובסק. על הצלחות אלו הוא קודם למפקד צבא העם של קומוץ' וקודם לדרגת קולונל.
באוגוסט 1918 קאפל כבש את קאזאן ובה מחסנים גדולים של תחמושת וציוד נוסף. מפקד החזית המזרחית של הצבא האדום יואכים ואצטיס לא היה יכול לעמוד במתקפות ונסוג מערבה. לאחר כיבוש קאזאן, קאפל רצה להמשיך מערבה לכיוון ניז'ני נובגורוד ומוסקבה. אומנם הנהגת קומוץ' לא נתנה לא להתקדם והעדיפה לשמור על הקיים. הפסקת המתקפה איפשרה לצבא האדום להתארגן, להביא תגבורות גדולות ולהתחיל במתקפת נגד. לאור נחיתות מספרית קאפל נסוג מהשטחים שכבש והצליח לשמור על הצבא.
בנובמבר 1918 קאפל נשבע אמונים לאלכסנדר קולצ'ק. היחידה של קאפל הייתה בין יחידות העלית של הצבא. היא תמיד הייתה בנקודות החשובות והצליחה להביס את הצבא האדום פעם אחר פעם. בנובמבר 1919 קאפל קודם לדרגת גנרל-לייטננט.
במהלך קריסת הצבא הלבן באזור בסוף 1919 קאפל מונה למפקד העליון. הוא הצליח לארגן את הצבא מחדש והחל במסע מזרחה בתנאי החורף הסיבירי מאזור אומסק לאזור באיקל. בעקבות מרד של אחד היחידות והעברתה לצד הצבא האדום, מצבן של היחידות בפיקוד של קאפל היה קשה מאוד, אך הוא הצליח למנוע את כיתורן והמשיך מערבה.
במהלך המסע, קאפל חלה. בעקבות התפתחות נמק היה צורך לנתחו ללא כלים מיוחדים וללא חומרי הרדמה. ב-26 בינואר 1920 קאפל נפטר מדלקת ריאות. מחשש לחילול הגופה סוכם לא לקבור אותה ובמשך חודש הגופה עברה מסע עד לעיר צ'יטה. בצ'יטה קאפל הוטמן בקתדרלה של אלכסנדר נבסקי המקומי. כאשר הצבא הלבן עזב את העיר, הגופה הועברה איתם לחרבין. בשנת 1955 בהוראת השלטון הקומוניסטי נהרסה האנדרטה.
בשנת 2001 הוקמה במקום פטירתו של קאפל אנדרטה. בשנת 2006 הועברו שרידיו של קאפל למוסקבה והוטמנו בשטח מנזר דונסקוי ליד אנטון דניקין.
אשתו נעצרה בתקופת הטיהורים הגדולים ונפטרה בשנת 1960. ילדיו של קאפל התגוררו בברית המועצות ובנו השתתף במלחמת העולם השנייה כלוחם בצבא האדום
הרפורמה בבריאות הנפש בישראל

הרפורמה בבריאות הנפש בישראל היא שם כולל למהלך המורכב משלוש תתי רפורמות הקשורות זו לזו. מטרת המהלך הייתה להעביר את מרכז הכובד של הטיפול באנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית בישראל מבתי החולים הפסיכיאטריים אל הקהילה, לשם כך נעשה ארגון מחדש של שירותי בריאות הנפש בישראל.
הרפורמה המבנית כללה צמצום משמעותי במספר מיטות האשפוז הפסיכיאטרי וצמצום מספר ימי האשפוז לכל מטופל; הרפורמה השיקומית כללה הקמת מערך סל שיקום בקהילה, לשם מתן שירותי שיקום פסיכיאטרי בתחומי דיור, תעסוקה, השכלה ופנאי; הרפורמה הביטוחית בבריאות הנפש היא מהלך שמטרתו להעביר את האחריות על מתן שירותי בריאות הנפש ממשרד הבריאות לקופות החולים, במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
בעוד שהרפורמות המבנית והשיקומית בוצעו קודם לכן, הרפורמה הביטוחית יצאה לדרך רק ביולי 2015 לאחר מחלוקת ציבורית שטרם הסתיימה.
רקע

בשנת 1988 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת תפקודה של מערכת הבריאות, בראשות השופטת שושנה נתניהו (ועדת נתניהו). ב-1990 הגישה הוועדה את המלצותיה. בהתייחס לתחום בריאות הנפש, המליצה הוועדה להעביר את מוקד הטיפול מבתי החולים הפסיכיאטריים לקהילה, תוך פיתוח שירותים קהילתיים, וכן לשלב את שירותי בריאות הנפש ברפואה הכללית במסגרת קופות החולים. משרד הבריאות החליט לאמץ את ההמלצות וליישמן.
הרפורמה המבנית

מאמצע שנות ה-90 החלה הרפורמה המבנית, שבמסגרתה הוחל בצמצום שירותי האשפוז והמיטות בבתי החולים הפסיכיאטריים. כתוצאה מכך, כמות המאושפזים וכמות ימי האשפוז למטופל ירדו בהתמדה.
הרפורמה השיקומית

בשנת 2000 נחקק חוק שיקום נכי נפש בקהילה, שהיווה את הבסיס החוקי ליישומה של הרפורמה השיקומית, במסגרתה הוקמו שירותי השיקום הפסיכיאטריים בקהילה. לצורך גיבוש פרטיה של הרפורמה מונתה על ידי משרד הבריאות בשנת 2000 הוועדה לתכנון פריסת שירותים אשפוזיים ואמבולטוריים בבריאות הנפש, בראשה עמד פרופ' מרדכי שני.
יישום הרפורמה הביא להגדלת מספר המסגרות העומדות לרשות מתמודדי הנפש בקהילה אשר מטרתן הייתה לתת מענה לכל תחומי החיים: דיור, תעסוקה, ופנאי.
מסגרות דיור: הוקמו מערכי דיור שונים, אשר מטרתם לתת מענים למגוון הצרכים (דיורים מוגנים, הוסטלים, קהילות תומכות, ועוד).
מסגרות תעסוקה: הוקמו חברות השמה המתמחות בהשמת מתמודדי נפש, ופותחו מקומות עבודה ייעודיים להעסקת מתמודדים.
מסגרות השכלה: הוקמו הורחבו והנגשו מסלולי השכלה למתמודדים.
מסגרות פנאי: הוקמו, הורחבו והונגשו מועדונים, חוגים, ומקומות בילוי, שמטרתם לתת מענה ייחודי לצורכי המתמודדים ולשלב אותם בפעולות הפנאי בקהילה.
הרפורמה הביטוחית

בשנת 1994, בעקבות המלצות ועדת נתניהו, נחקק חוק ביטוח בריאות ממלכתי. החוק עיגן את זכותם של תושבי מדינת ישראל לקבלת שירותי בריאות, הגדיר את סל השירותים לו זכאי כל תושב וקבע כי קופות החולים יהיו הגופים האחראים למתן סל השירותים הכלולים במסגרת החוק, אשר כללו טיפולים למרבית תחלואות הגוף. אולם שירותי בריאות הנפש הוכנסו לחוק (באופן זמני במפורש ל"תקרת גג" של שלוש שנים) בצורה שהותירה את המצב הקיים בפועל ללא שינוי, כלומר: המדינה היא שמממנת את כל מערך האשפוז הפסיכיאטרי, וגם מפעילה את רובו באופן ישיר, וכך גם לגבי שירותים מרפאתיים הניתנים בתחנות בריאות הנפש הממשלתיות הקיימות; ואילו קופות חולים אחראיות להמשיך לתת מקצת השירותים המרפאתיים שהן נתנו בפועל ואת מתן התרופות הפסיכיאטריות שבסל הבריאות. כך פירשו את החוק כל הערכאות המשפטיות שדנו בתביעות הדדיות שהוגשו במהלך השנים.
ממועד מעבר חוק ביטוח בריאות ממלכתי, נמנעו שני הצדדים - קופות החולים והמדינה - מההרחבות הנדרשות, והעומס בשירותים המרפאתיים הציבוריים הלך וגבר, כפי שחזרו והתריעו דו"חות מבקר המדינה. התקיימו דיונים ממושכים בוועדת הכנסת עד 1998 (בראשות חבר הכנסת מקסים לוי). ב-1998 ביטל חוק ההסדרים את "תקרת הגג" של שלוש השנים להחלת הרפורמה הביטוחית.
בשנת 2001 החלה התארגנות ציבורית להחזרת נושא העברת האחריות על בריאות הנפש לקופות החולים במסגרת הרפורמה ולסדר היום הציבורי. בין השאר פעלה לכך עמותת עוצמה - פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש, באמצעות מאמרים מקצועיים, בעיתונות, בדיונים פומביים שיזמה ובלחצים על הממסד.
במרוצת השנים שחלפו מאז, מצב שירותי בריאות הנפש בישראל הפך למושא לביקורת נוקבת כלפי המדינה. בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2009 שהסתמך בין השאר על ההתנסות והמחקרים של עמותת עוצמה (כולל הבג"ץ שהוגש בשנת 2005), נמתחה ביקורת על כך שבשנים שקדמו לדו"ח חלה הרעה משמעותית בטיב השירותים הניתנים לסובלים ממצוקה נפשית ולפגועי נפש. הוא קרא למשרדי האוצר והבריאות בשיתוף עם קופות החולים להגיע להסכמות שימנעו את הפגיעה בסובלים ממצוקה נפשית בתקופת הביניים עד להשלמת ההעברה.
בשנת 2003, ביוזמת שר הבריאות, נסים דהן, התקבלה החלטת ממשלת ישראל העשרים ותשע לבצע את המהלך ולהעביר את השירותים לידי קופות החולים. כמו הצווים שהוצאו בשנים 1996–1998, גם החלטה זו לא יצאה לפועל.
בשנת 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ שהוכנה על ידי עמותת 'בזכות' ועמותת המשפחות 'עוצמה'. צביאל רופא, דליה וירצברג-רופא, חה"כ תמר גוז'נסקי, וחה"כ ושר הבריאות נסים דהן. העותרים דרשו מן המדינה לקיים את ההחלטה שהיא עצמה קיבלה, ולהעביר את האחריות לשירותי בריאות הנפש לידי קופות החולים. בית-המשפט פסק צו-על-תנאי שהורה למדינה לפעול לביצוע הרפורמה לאלתר.
ארגונים נוספים שהצטרפו לתמיכה בהחלת הרפורמה הם: עמותת המתמודדים 'לשמה', מטה מאבק הנכים, עמותת אנוש - העמותה הישראלית לבריאות הנפש ועמותת 'בחברה טובה'. בעקבות צו הבג"ץ ולחץ הארגונים, התקבלה ב-2006 החלה חוזרת של ממשלת אהוד אולמרט על ביצוע הרפורמה ואכן הוגשה לכנסת בשנת 2007 הצעת חוק ממשלתית שמטרתה להסדיר את הרפורמה. הצעת החוק עברה בכנסת ה-17 בקריאה ראשונה בחודש יולי 2007, ומאז נותרה על שולחן ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, על-מנת לערוך בה שינויים נוספים לקראת הבאתה לקריאה שנייה ושלישית, ולאישורה כחוק. הכנסת השמונה עשרה אישרה במליאה את רציפות החקיקה, אך הוועדה קיימה במשך שנתיים וחצי, עד סוף כהונת הכנסת ה-18, ארבעה דיונים בהם עלו הסתייגויות רבות מנוסח החוק שהוצע, והחוק נותר על שולחן הוועדה.
המצב כיום

בדיון נוסף שנערך בבג"ץ ב-19 בדצמבר 2011, לפי בקשת הארגונים העותרים הורה בית-המשפט למדינה להשיב כיצד היא מתכוונת להמשיך לקדם את הרפורמה בהתאם להחלטותיה ומדוע שלא תופעל הרפורמה בצו ממשלתי כפי שמאפשר חוק ביטוח בריאות ממלכתי. ואכן, ב-1 במאי 2012 אישר הקבינט החברתי-כלכלי את העברת הרפורמה בצו ממשלתי וקבע תקופת ביניים בת שלוש שנים לצורך היערכות. כדי לעודד את הקופות לפתוח מרפאות בריאות נפש משלהן חתם עמן משרד הבריאות הסכמים לפיהם התחייב לשלם לקופות על השירותים שיסופקו במרפאות החדשות במהלך תקופת הביניים. העברת מלוא האחריות על תחום בריאות הנפש לקופות החולים חלה ביולי 2015. מנהלת הרפורמה בראשות מנכ"ל משרד הבריאות פועלת בהרכב רחב הכולל נציגי קופ"ח וארגוני הצרכנים ומתווה את התהליכים בשטח לקידום הרפורמה.
בתחילת שנת 2021 הפיץ משרד הבריאות 'טיוטת חוזר מנכ"ל לפיה עד שנת 2023 קופות החולים יחויבו לספק פגישת אבחון פסיכולוגי לכל פונה בתוך שבועיים, ולהתחיל את הטיפול הפסיכולוגי בתוך חודש מהאבחון. נכון למאי 2021, הטיוטה טרם קודמה להנחיה מחייבת.
הרפורמה והציבור החרדי

מחקר שבוצע בידי מכון אסקריא עבור ידידות טורונטו בסוף שנת 2020, העלה כי 76% אחוז מהמבוגרים ו-53% מהילדים מקרב הזקוקים לטיפולי בריאות הנפש בחברה החרדית, נמנעים מלקבל טיפולים באמצעות קופות החולים. המחקר אף מצא את הגורמים לכך: זמני המתנה ארוכים מאוד, קשיים בירוקרטיים לקבלת אישור לטיפול, רמה נמוכה של הצוות הטיפולי וחוסר ידע על האפשרות לקבלת טיפולים מוזלים באמצעות הקופה.
מענה מסוים לכך ניתן על ידי "ידידות טורונטו" שמפעילה תוכנית משלימה לשירותים הפסיכולוגיים של מערכת הבריאות, ומנגישה טיפולים פסיכולוגיים לילדים ולנוער מהמגזר החרדי באמצעות הפלטפורמה הבית-ספרית. לצד פעילות זו, מתקיימת פעילות לטובת העלאת המודעות הציבורית לזכויות בריאות הנפש וכן פעילות מול משרד הבריאות לקביעת סטנדרט מחייב בנושא זמינות התורים ונגישות השירות.
המחלוקת סביב הרפורמה הביטוחית בבריאות הנפש

במהלך השנים בהן נמצאת הרפורמה על סדר היום הציבורי, התגלעו מחלוקות בין גורמים שונים בעלי נגיעה בנושא. גופים רבים, ביניהם משרד הבריאות, משרד האוצר, קופות החולים, ארגוני מתמודדים, ארגוני בני משפחות, ארגוני זכויות אדם, ארגוני פסיכולוגים וארגוני רופאים, מביעים עמדות שונות לגבי המהלך ואופן ביצועו. במהלך השנים נערכו עשרות דיונים פומביים במסגרות אקדמיות ומנהליות וכן בארגונים של אנשי מקצוע, בכנסי ים המלח של [מכון גרטנר] ובמועצות לאומיות לבריאות הנפש, לרופאת משפחה ולשיקום נכי נפש בקהילה. למרות המחלוקות, כל הגורמים המעורבים מסכימים כי מצבה של מערכת בריאות הנפש כיום הוא בכי רע אך יש מחלוקת בשאלה האם הרפורמה תיטיב או תרע את המצב.
מתוך דו"ח מבקר המדינה לשנת 2009:
לדעת המשרד ולדעת מומחים יש יתרונות משמעותיים לרפורמה המוצעת וכך גם קבעו ועדות ממלכתיות וציבוריות שפעלו. בין השאר העברת האחריות תקדם גם את התפיסה הרואה במדינה גורם מאסדר (רגולטור) ולא נותן שירותים ותבטיח את הרצף הטיפולי בסובלים ממצוקה נפשית ובפגועי הנפש.
יש אנשי מקצוע המתנגדים להעברת האחריות לקופות בעיקר לנוכח העובדה שהספרות המקצועית בתחום בריאות הנפש אינה תמימת דעים בעניין הנחיצות בשילוב מוסדי של שירותי בריאות הנפש עם שירותי הבריאות הכלליים. כמו כן יש מחלוקת על מידת התועלת של השילוב הזה שכן על רופא המשפחה המטפל בחולה בקופה לבצע אבחון לאדם הזקוק לשירותי בריאות נפש. לדבריהם, רופאי המשפחה לא שותפו בתכנון הרפורמה הביטוחית ולא הוכשרו בנושא. לכן הם אינם מתאימים לעסוק בתחום זה. הובע גם חשש לפגיעה בשירות לשכבות החלשות ומעוטות היכולת. [בהמשך דוח הביקורת נאמר] אף שזמן המתנה ארוך לטיפול עלול לגרום לנזקים ואף למנוע את הפנייה לקבלת טיפול, הועלה שיש מרפאות ממשלתיות שבהן זמן ההמתנה לטיפול הוא ממושך. היו מקרים של מבוגרים וקטינים שזמן ההמתנה נמשך עד שנה וחצי. [...] בעשרות יישובים אין שירותי מרפאות למבוגרים ולילדים אף שבחלקם מתגוררים עשרות אלפי תושבים. היעדר השירות בולט ביישובי המגזר הערבי והמגזר החרדי. ביישובים רבים נוספים ניתנו שירותי מרפאות, אך היה צורך דחוף לתגברם. [...] יצוין כי במהלך השנים האחרונות המשרד [- משרד הבריאות] כמעט שלא פעל להוספת מרפאות לבריאות הנפש. [...] במקרים רבים מצבם הפיזי של המבנים חמור. [...] אף שהמשרד [- משרד הבריאות] נושא באחריות לספק שירותי בריאות לכלל האוכלוסייה, השירותים לסובלים ממצוקה נפשית ולפגועי נפש לא ניתנו בפריסה גאוגרפית מספיקה והיו חוסרים הן בכוח אדם והן במבנים וציודם. [...]
יוצא איפוא ששירות ממלכתי שהיה אמור להינתן לכלל האוכלוסייה בצורה שוויונית לא ניתן בצורה זו ואיכות השירות וזמינותו היו תלויים בגורמים נוספים שאינם אחראים ואינם חייבים לתיתו. [...] לדברי מנהלי המרפאות הממשלתיות במקרים רבים כוח האדם אינו עונה על הצרכים. המצב קשה במיוחד בפריפריה המאופיינת באוכלוסייה ממעמד סוציו-אקונומי נמוך.
הערכת הרפורמה בבריאות הנפש

בשנים האחרונות נערכו במכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל מספר רב של מחקרים שנועדו להעריך היבטים שונים של מערכת בריאות הנפש בישראל, לפני ואחרי הרפורמה. כמה מהמחקרים נועדו לספק תמונת מצב מקיפה על מערכת בריאות הנפש טרום הרפורמה, ביניהם: סדרת מחקרים על סטיגמה כלפי בריאות הנפש בישראל, מיפוי שירותי בריאות הנפש בקופות החולים ערב הרפורמה, ומחקר מקיף על דפוסי העבודה של אנשי המקצוע בתחום. מספר מחקרים נוספים נערכו לאחר ההחלטה על יישום הרפורמה שהתמקדו בהערכת השפעתה על שירותי בריאות הנפש ועל ציבור המטופלים.
ויטולד זכרביץ'

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1914 פלוצק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בפברואר 1943 (בגיל 28) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  פולין 
 תקופת הפעילות:  1933–1943 (כ־10 שנים) 
 מקום לימודים:  Szkoła Główna Warszawska 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויטולד זכרביץ' (בפולנית: Witold Zacharewicz;‏ 26 באוגוסט 1914 – 16 בפברואר 1943) היה שחקן קולנוע פולני שהיה ידוע בשנות ה-30 של המאה ה-20. במהלך הכיבוש הגרמני של פולין הוא נעצר ונרצח במחנה ההשמדה אושוויץ בגיל 28.
ביוגרפיה

בשנת 1938 קיבל ויטולד זכרביץ' הצעה לחתום על עסקה עם אולפני יונייטד ארטיסטס. זכרביץ' שלט בכמה שפות כולל אנגלית, צרפתית וגרמנית. באותה תקופה הוא כיכב בסרטו האחרון "Gehenna" וניסה לדחות את שירותו הצבאי כדי שיוכל להגיע להוליווד. אף אחת מתוכניותיו לפתוח בקריירה קולנועית בארצות הברית לא התרחשה וב-1 בספטמבר 1938 הוא התגייס לצבא הפולני.
ב־1 באוקטובר 1942 נעצר זכרביץ' על ידי הגסטפו, בגין סיוע ליהודים. עם 10 אנשים נוספים, כולל אמו, היה השחקן מעורב בהפקת מסמכים מזויפים ליהודים המסתתרים בוורשה. בנובמבר 1942 גורש השחקן למחנה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצח ב־16 בפברואר 1943. ישנם שני דיווחים על מותו, האחד קובע כי הוא נרצח בזריקת פנול ללב (על פי שני עדי ראייה) או שאולי הוצא להורג (כטענת שאר האסירים).
פילמוגרפיה

Pod Twoją obronę – 1933
Młody Las – 1934[דרוש תעתוק]
Granny Had No Worries – 1935
Kochaj tylko mnie – 1935
Róża – 1936
Barbara Radziwillówna – 1936
Znachor – 1937
Halka – 1937
Profesor Wilczur – 1938
Kościuszko pod Racławicami – 1938
Gehenna – 1938
Second Youth – 1938
ביבליוגרפיה

Skaff, Sheila. The Law of the Looking Glass: Cinema in Poland, 1896-1939. Ohio University Press, 2008.
הערות שוליים

↑  Witold Zacharewicz, witold.zacharewicz.com.pl
↑  http://www.fzp.net.pl/forum/viewtopic.php?f=13&t=5924
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810584255605606  RKD: 461469  VIAF: 4765150869804322190000   WorldCat (עם VIAF): 4765150869804322190000 
ויטולד זכרביץ' צולם במחנה הריכוז אושוויץ, אסיר מס'. 76174
התקוממות הרצגובינה

| --- | --- |

 צד בעימות:  חלק ממורדים סרביים
 תאריך כניסה לעימות:  19 ביוני 1875
 תאריך סיום העימות:  תחילת 1878
 
התקוממות הרצגובינה בשנים 1875–1878 (בסרבית ובקרואטית: Hercegovački ustanak; בסרבית בקירילית: Херцеговачки устанак) היא הגדולה שבהתקוממויות נגד משטר העות'מאני. ההתקוממות בוצעה על ידי האוכלוסייה הנוצרית, בעיקר סרבים, בהרצגובינה ולאחר מכן התפשטה לבוסניה ולראשה. ההתקוממות פרצה בקיץ 1875, ובאזורים מסוימים נמשכה עד 1878. לאחריה התקיים מרד אפריל הבולגרי, במקביל למלחמות הסרביות–עות'מאניות (1876–1878) כאשר אירועים אלו היו חלק מהמשבר המזרחי הגדול. המניע להתקוממות נבעה מהיחס הנוקשה שהביעו הביי והאע'אים העותמאניים לאוכלוסיות הקתוליות והאורתודוקסיות בהרצגובינה.
הרפורמות שהנהיג הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, שבמסגרתן ניתנו זכויות חדשות לתושביו הנוצרים ובוטלה מערכת המיסים הישנה, נדחו על ידי בעלי האדמות הבוסנים. להפך, הם נקטו בצעדים מדכאים כלפי נתיניהם הנוצרים, ורף המיסים לחקלאים הנוצרים עלה לעיתים קרובות.
המורדים קיבלו סיוע ממונטנגרו וסרביה, שבסופו של דבר הצטרפו בעצמן למרד ב-18 ביוני 1876, דבר שהוביל למלחמה הסרבית-עות'מאנית (1876–1878), המלחמה המונטנגרית–עות'מאנית (1876–1878) ולמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולמשבר המזרחי הגדול. קונגרס ברלין שהתקיים כתוצאה מעימותים אלו, העניק למונטנגרו וסרביה עצמאות כמו גם טריטוריות נוספות, כאשר בוסניה והרצגובינה תישאר להלכה בלבד תחת ריבונות עותמאנית, אך תוחזק ותישלט בידי הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
רקע

בתחילת המאה ה-19 רוב שטחי הבלקן היו תחת שלטון עות'מאני. במשך כארבע מאות שנים, קהילות נוצריות של סרבים ויוונים היו תחת שלטון עות'מאני. קהילות אלו השיגו אוטונומיה לאחר המהפכה הסרבית של 1804 ומלחמת העצמאות היוונית של 1821 שהולידו את נסיכות סרביה והרפובליקה ההלנית הראשונה. היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, עול המיסים על המעמד הנמוך באימפריה, רגשות פאן-סלבים ופן-סרבים ושאיפות אוסטריות לאדמות סלביות, היו הגורמים העיקריים למרד שפרץ.
הכנות למרד > ההכנות בהרצגובינה

בסוף אוגוסט – ראשית ספטמבר 1874, נפגשו מנהיגי האזור והתחילו בהכנות למרד. ההכנות היו בעיקר איסוף נשק והקמת מקומות מסתור. בעזרתה של נסיכות מונטנגרו, ההתקוממות הייתה אמורה להתחיל באביב 1875. מנהיגי הרצגובינה נפגשו עם ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו כחלק מההכנות למרד, אך הוא לא ניאות להתחיל במרד, לנוכח חוסר המוכנות הרוסית במלחמתה נגד העות'מאנים. בשעה שההכנות נמשכו, החלה מרידה בבילצ'ה ומחוז תרביג'אן. לעות'מאנים נודע אודות השיחות בין ניקולה הראשון למנהיגי הרצגובינה וניסו ללכוד אותם, אך הם נמלטו למונטנגרו. ב-1875 הקיסרות האוסטרו-הונגרית, שהייתה בעלת אינטרסים באזור, פנתה לאימפריה העות'מאנית בבקשת חנינה למנהיגי המרד. העות'מאנים הסכימו והחלו בשיחות.
הכנות למרד > ההכנות בבוסניה

ההכנות החלו לאחר ההכנות בהרצגובינה, כאשר לא הצליחו לתאם את הפעולות בין שני האזורים. התוכניות החלו בשחרור ראשוני של הכפרים קוזארה, פרוסארה ומוטאג'יקה, לתקוף אתרי תקשורת ולחסום את הערים סאווה ובאניה לוקה. עם פרוץ המרד, כלאו העות'מאנים מספר כמרים, דבר שהלהיט את הרוחות בקרב התושבים והרחיב את המרד.
ב-19 ביוני 1875 פתחו הנוצרים הקתולים בהנהגתו של איוון מוזיק במרד בשלטונות העותמאניים במחוזות הדרומיים גבלה והרסנו. התקוממות אורתודוקסית פרצה ב-9 ביולי בסביבות הכפר נבסינייה שבמזרח הרצגובינה. כתוצאה מכך פרצה התקוממות כוללת בקרב האוכלוסייה הנוצרית בהרצגובינה. מעל ל-150,000 תושבים נמלטו לקרואטיה בעקבות ההתקוממויות. תגובה צבאית עותמאנית הגיעה גם מצד השלטונות וגם מצד בעלי האחוזות המקומיים, אך הניסיונות לדיכוי המהומות נכשלו.
ההתקוממות בהרצגובינה > גבלה

האוכלוסייה הקרואטית הקתולית בגבלה סבלה מתנאי מחיה קשים. ישנם חילוקי דעות לתאריך פרוץ המרד, כאשר חלק מההיסטוריונים אומרים שהמרץ פרץ ב-19 ביוני 1875, ואחרים אומרים שהוא פרץ ב-3 ביולי 1875. הקונסול הבריטי בסרייבו, דיווח ב-9 ביולי כי קבוצת מורדים חוסמת את הגשר שמעל נהר קורפה, וכן את הדרך שבין מטקוביץ' ומוסטר. בטרבינייה נאספו אלפיים קתולים ואורתודוקסים, שבחרו את איוון מוזיק כמנהיג המרד. שליח הטיימס בהרצגובינה דיווח על תחילת המרידה כפעילות של הקתולים המקומיים בין פופולו לגבלה שציפו להתערבות אוסטרית. כמו כן, נכתב כי הקתולים הם התומכים הנלהבים ביותר בהתקוממות. עד מהרה פרצו התקוממויות נוספות בצפון בוסניה, ואזרחים רבים נמלטו לקרואטיה ומונטנגרו. עד סוף 1876 מספר הפליטים נע בין 100–250 אלף.
ההתקוממות בהרצגובינה > נביז'ינה

במהלך שנת 1875 נמשכו ההכנות להתקוממות, כאשר התוכנית הייתה לשחרר את אזור נביז'ינה ולאחר מכן להתרחב לשאר הרצגובינה. במקביל, העות'מאנים חיפשו את ההיידוק פרה טונגוז, שב-5 ביולי תקף שיירה בהרי ביסיני. ב-9 ביולי תקפו העות'מאנים כפריים צפונית לקרקובי, מה שבעיני הסרבים נחשב כאות לפתיחת ההתקוממות. בהתחלה נביזינה, בילצ'ה, סטולאץ היו מעורבות. באוגוסט הצטרפו גאקו ועיירות נוספות באזור הגבול עם מונטנגרו.
לעות'מאנים היו ארבעה גדודים סדירים מוצבים במוסטר, טרבינייה, ניקשיץ' ופוקה וכן במעברי הגבול. כמו כן, מספר רב של שכירי חרב נכחו באזור. לאחר תחילת ההתקוממות, העות'מאנים ניסו להרוויח זמן במשא-ומתן בזמן שחיכו לתגבורת. בתחילת אוגוסט, כבשו המורדים את טרבינייה, בזמן שהגיעו עוד 4,000 חיילים סדירים עות'מאנים מבוסניה, ובהמשך נוספו עוד ארבעה גדודים. בסוף אותו חודש העות'מאנים כבשו מחדש את טרבינייה, בשעה שקרבות נוספים החלו בבוסניה. הצטרפותן של מונטנגרו וסרביה ללחימה הביאה להתעצמותה.
ניקולה הראשון שלח מספר רב של מתנדבים. בשל לחץ בינלאומי, ממשלת סרביה לא העבירה סיוע פומבי, אך שלחה את מיקו לוביבראיק שנטל חלק בהתקוממות הרצגובינה של השנים 1852–1862. בנוסף, אירופאים רבים נטלו חלק בהתקוממות, כתמיכה ברעיון של הפלת שליטה מוסלמית מנוצרים. מביניהם היו איטלקים רבים, לוחמים לשעבר של ג'וזפה גריבלדי.
ההתקוממות בבוסניה

הכוחות הסרבים היו רבים ולעיתים קרובות חמושים היטב. כוחות אלו נחלקו לשלוש קבוצות עיקריות:
כוחות במערב בוסניה בהנהגתם של גולוב באביק, מרינקוביץ', סימו דווידוביץ' פופ-קראן וטריפו אמליק. מנהיג האזור היה הקולונל הסרבי מילטה דספוטוביץ', שתחת פיקודו היו שמונה גדודים.
הכוחות בווסגא'ק שבמזרח בוסניה.
צפון בוסניה בהנהגת מרקו דג'נדיג'ה. אוסטג'ה, ספסוג'וויק, מרקו בג'ליקה, הדזיק, ופופ-סטוו.
מטרתם של הלוחמים הבוסנים היה למנוע ריכוז כוחות עות'מאניים בגבולה המערבי של סרביה. המורדים דחקו את העות'מאנים לעריהם, הגנו על התושבים המקומיים וסייעו להם להגיע לגבול עם אוסטריה או סרביה. ההערכה היא כי עד ינואר 1877, מספר הפליטים עלה על 200 אלף.
תוצאות ההתקוממות

ההתקוממות הייתה נקודת ההתחלה של המשבר המזרחי הגדול, פתיחתה מחדש של "השאלה המזרחית". המתיחות התפשטה בקרב האוכלוסיות הנוצריות בשאר הפרובינציות העותמאניות בבלקן (במיוחד בבולגריה, שם פרץ מרד אפריל הבולגרי). כישלונותיה של האימפריה העות'מאנית בדיכוי המהומות בבלקן הובילו בסופו של דבר לפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). המלחמה נגמרה בתבוסתה של האימפריה העות'מאנית, ובחתימתו של חוזה סן סטפנו במרץ 1878, ולאחריו גם חתימת קונגרס ברלין ביולי אותה השנה, שצימצם במידה קשה את שטחי השליטה העותמאניים באירופה. קונגרס ברלין קבע שבוסניה והרצגובינה, תישאר להלכה בלבד תחת ריבונות עותמאנית, אך תוחזק ותישלט בידי הקיסרות האוסטרו-הונגרית שסיפחה את האזור בשנת 1908. כיבוש זה עורר את זעמם של לאומנים סרבים, דבר ששימש כזרז להתנקשות ביורש העצר האוסטרי פרנץ פרדיננד, שרציחתו על ידי גברילו פרינציפ הייתה הניצוץ שהביא לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ראו גם

ז'אן מרקוס
התפשטות ארצות הברית מעבר לים

מפת השטחים של ארצות הברית מעבר לים בשיאה (בין השנים 1898 ל -1902, לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד)
הסתערות "הפרשים הקשוחים" של תאודור רוזוולט במהלך קרב גבעת סן חואן, הקרב המפורסם ביותר של מלחמת ארצות הברית–ספרד.
התפשטות ארצות הברית מעבר לים הוא מושג המתאר את תהליך כיבושן של מספר איים וטריטוריות מחוץ לשטחה של אמריקה הצפונית על ידי ארצות הברית.
התפשטותה של ארצות הברית ברחבי העולם, החלה בשלהי המאה ה-19, והסתיימה בסופה של מלחמת העולם השנייה. חלקם העיקרי של הטריטוריות שהשיגה ארצות הברית, היו במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד וכתוצאה ממנה; וחלקם השני של הטריטוריות היא השיגה במסגרת חוזים והסכמים.
על-פי הגישה המרקסיסטית של ברית המועצות, ההתפשטות האמריקנית, בדומה לזו האירופית, התרחשה בעקבות רצונה לשפר את מצבה הכלכלי, על ידי ניצול המשאבים בטריטוריות שכבשה.
ההתפשטות האמריקנית

במהלך ההתפשטות האמריקנית, ארצות הברית השיגה את הטריטוריות הבאות: אזור תעלת פנמה, קובה, הפיליפינים, פוארטו ריקו, סמואה המערבית, איי הבתולה, גואם והוואי.
ההתפשטות האמריקנית > תעלת פנמה

ב-1 בינואר 1880, התחילה צרפת בבנייתה של תעלת פנמה. למרות העבודה הרבה שכבר הושקעה בבניית התעלה, בשנת 1893 נאלצו הצרפתים להפסיק את הפרויקט בשל סקנדל פרשת תעלת פנמה, שבעקבותיה התמוטטה החברה שהוקמה לצורך בניית התעלה, כמו גם בגלל מחלות כמלריה וקדחת צהובה וכן בשל הקושי הגדול בכריית תעלה בגובה פני הים. ארצות הברית, בהנהגתו של תאודור רוזוולט, קנתה את הציוד והחפירות הצרפתיות. בשנת 1902 שכנע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקונגרס האמריקאי להיכנס לתחום כריית התעלה הימית מחוף לחוף בפנמה. היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים [Thousand Days War] שבה הייתה קולומביה שרויה, שבמהלכה נעשו ניסיונות של בדלנים מפנמה לקבל עצמאות. ארצות הברית שלחה כוח ימי למימיה הטריטוריאליים של קולומביה, שאיים על עצמאות הרפובליקה. ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידוד" של ארצות הברית ושל צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה. לאחר מספר חודשים, בתחילת 1904, החלה חפירת תעלת פנמה. בתמורה לסיוע ברכישת העצמאות העניקה פנמה לארצות הברית את השליטה באזור התעלה.