stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרילין מונרו
ביוגרפיה > קריירה

באפריל 1944, נשלח דוהרטי להילחם במערכה באוקיינוס השקט נגד האימפריה היפנית ונשאר שם במשך שנתיים. מונרו עברה להתגורר עם הוריו והחלה לעבוד במפעל התעופה "רדיופלן". בסוף 1944 נשלח הצלם דייוויד קונובר מטעם חילות האוויר של צבא ארצות הברית כדי לצלם נשים עובדות לעידוד מורל החיילים. הוא זיהה מיד את הפוטנציאל שלה כדוגמנית. על אף שתמונותיה לא הופצו, היא התפטרה מעבודתה בינואר 1945 והחלה לדגמן עבור קונובר וחבריו. באוגוסט 1945 חתמה חוזה עם סוכנות הדוגמניות "בלו בוק". הסוכנות ראתה אותה יותר כדוגמנית פין-אפ מאשר אופנה עילית, והיא הופיעה בעיקר בפרסומות ובמגזיני גברים. כדי לקבל יותר קמפיינים, החליקה מונרו את שיערה וצבעה אותו לבלונד. היא הופיעה על גבי מאות שערי מגזינים והפכה לאחת מהדוגמניות המצליחות ביותר שלהם. בתקופה זו השתמשה בשם הבדוי "ג'ין נורמן".
נורמה ג'ין שאפה בעיקר להיות שחקנית. ביוני 1946 חתמה חוזה בסוכנות שחקנים. לאחר אודישן לא מוצלח בסרטי פרמאונט, היא הוצגה בפני אנשי אולפני "פוקס המאה ה-20" על ידי צייד הכישרונות בן ליון, שארגן לה שם מבחן בד. ראש האולפנים, דריל זאנוק, לא התלהב ממנה אך הציע לה חוזה סטנדרטי של חצי שנה בו הרוויחה 75 דולר לשבוע כדי שלא תחתום בחברת RKO המתחרה. החוזה החל באוגוסט 1946, ובשלב זה של הקריירה שינתה נורמה ג'ין את שמה: ליון בחר לה את השם מרילין בעקבות השחקנית מרילין מילר, והיא בחרה בשם המשפחה מונרו כשם הנעורים של אמה. בספטמבר אותה שנה התגרשה מדוהרטי שהתנגד לקריירה שלה.
במהלך חצי השנה הראשונה שלה באולפני פוקס, לא הזדמן לה לעבוד כשחקנית. היא עסקה בלימוד רזי המקצוע, לרבות עיצוב שיער, איפור, ביגוד ותאורה. עם סיום החוזה הראשון שלה, הוחלט בפוקס לחדשו לחצי שנה נוספת, במהלכה היא הופיעה בשני סרטים ("סקדה הו, סקדה היי" ו"שנים מסוכנות"), שלא זכו להצלחה, ובסיום החוזה השני שלה, באוגוסט 1947, החליטו אנשי פוקס שאין בכוונתם להחתימה על חוזה שלישי.
מונרו השקיעה את זמנה בדוגמנות. היא החלה את דרכה כדוגמנית עירום בלוחות קיר וכך יצרה לעצמה רשת של קשרים חברתיים ברחבי הוליווד. היא התחברה עם ג'וזף שנק ששכנע את חברו הארי כהן להחתימה על חוזה של חצי שנה בחברת קולומביה במרץ 1948. היא לוהקה לסרט "נשות המקהלה" שיצא ב-1948, אך גם הוא נחל כישלון. מונרו פגשה את ג'וני הייד, אחד מהסוכנים המובילים בהוליווד, שהשיג לה חוזה נוסף בפוקס (לאחר ש-MGM דחו אותה). זאנוק, שבעבר לא התלהב ממנה, החל להתעניין בה במיוחד לאחר שביצעה סצנות בסרטים "הכל אודות חוה" ו"ג'ונגל האספלט", שיצאו ב-1950.
בשנת 1951, הופיעה מונרו בתפקידים משניים בסרטים: "קן אהבה", "בוא נעשה את זה חוקית" ו"צעירה כמו שאתה מרגיש". ב-1952, הציע זאנוק למונרו לככב בתפקיד ראשי ראשון בסרט באורך מלא, "אל תטרח להקיש". בסרט זה היא גילמה שמרטפית שתוקפת את הילדה עליה היא שומרת. מונרו זכתה לביקורות מעורבות על תפקידה; אך על אף המחלוקת בין המבקרים לגבי יכולותיה כשחקנית, מעטות היו המחלוקות בנוגע לסקס-אפיל שלה.
פטירתה

עוזרת הבית שלה, יוניס מוריי, מצאה אותה ללא רוח חיים ב-5 באוגוסט 1962, בגיל 36, בביתה שבברנטווד, קליפורניה. החוקר שביצע את הניתוח לאחר המוות ייחס את מותה למנת יתר של סמי הרגעה, ושיער כי מונרו התאבדה. לפי אזכור טלוויזיוני נמצאה לידה צנצנת הכדורים, כך שזהוי מותה כהתאבדות לא היה בגדר השערה.
כמו ברצח קנדי (1963), גם סביב מותה של מונרו התפתחו תאוריות קונספירציה שונות. יש שטענו כי נרצחה כתוצאה מקשריה עם משפחת קנדי ובמיוחד נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, לאור רומן שהיה ביניהם במהלך כהונתו. בהמשך נחשפו מסמכים של הבולשת הפדרלית האמריקנית, מהם עולה שהארגון חשד שמונרו נוטה לקומוניזם, עקב קשרים שיצרה עם איל הון בדרום אמריקה בעל נטיות שמאלניות. לפי התאוריה, חשד זה הפך אותה, כפילגשם של ג'ון ורוברט קנדי במקביל, לסיכון לאומי. טענה אחרת באשר לסבת התאבדותה היתה, שלא היו לה ילדים.
הנצחה

מספר ביוגרפיות נכתבו עליה לאורך השנים מאת דונלד ספוטו (1993), ברברה למינג (1998) וצ'ארלס קאסילו (2018) ועוד.
כתבו עליה ובהשראתה בעלה המחזאי ארתור מילר, הסופר והחבר הקרוב טרומן קפוטה, הפסיכואנליטיקן ראלף גרינסון שכתב מאמרים מקצועיים בעקבות הטיפול בה.
ב-2000 "ביוגרפיה פוסט-מודרנית" מאת ג'ויס קרול אוטס ומיני-סדרה בעקבות הספר עם התסריטאית ג'ויס אליאסון והבמאית ג'ויס צ'ופרה.
בספטמבר 2022 הסרט "בלונדינית" (Blonde), בבימויו של אנדרו דומיניק, עלה בנטפליקס.
שירו של אלטון ג'ון Candle in the Wind נכתב על מונרו.
פילמוגרפיה

שנים מסוכנות (אנ') - 1947
סקודה הו, סקודה היי (אנ') - 1947
הדשא הירוק של ויומינג - 1948
נשות המקהלה (אנ') - 1947
אהבה שמחה - 1949
כרטיס לטומהוק (אנ') - 1950
ג'ונגל האספלט - 1950
כדור האש - 1950
הכל אודות חוה - 1950
הפנייה הימנית (אנ') - 1950
הסיפור של העיירה הביתית (אנ') - 1951
צעירה כמו שאתה מרגיש (אנ') - 1951
קן אהבה (אנ') - 1951
בוא נעשה את זה חוקית (אנ') - 1951
רעש על ידי הלילה (אנ') - 1952
אנחנו לא נשואים! (אנ') - 1952
אל תטרח לדפוק (אנ') - 1952
עסקי קופים - 1952
סיפורי או. הנרי - 1952
ניאגרה (אנ') - 1953
גברים מעדיפים בלונדיניות - 1953
איך להינשא למיליונר - 1953
נהר האבדון - 1954
ריתמוס הדמים - 1954
חטא על סף ביתך - 1955
תחנת אוטובוס - 1956
הנסיך ונערת השעשועים - 1957
חמים וטעים - 1959
הבה נתאהב - 1960
יוצאי הדופן - 1961
משהו חייב לקרות (אנ') - 1962
כפפה

כפפה חד-פעמית לטיפולים רפואיים
כפפת צמר המאפשרת הגנה על הידיים ושימוש באצבעות
כפפות כחלק מלבוש רשמי
כפפה היא פריט לבוש, המכסה את כף היד והאצבעות ודומה בדרך כלל בצורתו לכף יד. יש כפפות שנועדו רק  לחמם את הידיים במזג אוויר קר וכפפות שנועדו רק לשמור על ניקיון הידיים או בטיחותן ממפגעים.
כפפה מכונה גם כסיה, ונעל-יד.
מבחינת צורת הכפפות, יש כמה סוגי כפפות:
כפפות, שבהן לכול אחת מחמש האצבעות יש כיסוי מלא ונפרד משלה,
כפפות, שבהן לחלק מאצבעות יש כיסוי חלקי (כיסוי דמוי שרוול ארוך או שרוול קצר), אך לכול אצבע יש כיסוי נפרד משלה,
כפפות, שבהן לחלק מהאצבעות יש כיסוי משותף ולחלק יש כיסוי נפרד.
כפפות בהן לחלק מהאצבעות יש כיסוי משותף, מחממות יותר כיוון שהחלל הנוסף שנוצר בתוך הכפפה מוסיף ליכולת הבידוד והאצבעות הנמצאות במגע זו עם זו שומרות טוב יותר על חומן. חסרונן הוא בפגיעה ביכולת התנועה של האצבעות. כפפות שבהן לחלק מהאצבעות יש כיסוי חלקי מחממות פחות, אך מקלות על המישוש והתנועה.
באנגלית מבחינים בין כפפות - gloves בעלות כיסוי נפרד לכל אצבע לחוד, לבין כפפות - mittens בהן יש כיסוי נפרד לאגודל וכיסוי שני לארבעת האצבעות האחרות.
שימושי כפפות

כפפות יכולות לשמש להגנת כף היד ולשיפור הנוחות של המשתמש בכפפה כנגד חום, קור, נזק פיזי כתוצאה מחיכוך, מפגיעת חומרים כימיקליים וממחלה, או לספק הגנה מדברים שאין לגעת בהם ביד חשופה. כפפות העשויות מלטקס (חומר הגלם בתעשיית הגומי), גומי או ויניל משמשות עובדים במקצועות הבריאות כאמצעי הגייני וכן למניעת הדבקת העובד או למניעה של העברת זיהום (כגון דם או חיידקים) מידיו של העובד. חוקרי משטרה עוטים כפפות כדי לעבוד בזירת פשע באופן שאינו פוגע בראיות הנמצאות בזירה. פושעים רבים עוטים כפפות כדי שלא להותיר טביעות אצבע וכדי להקשות על חקירת פשעיהם. בכדורגל, משתמש השוער בכפפות לריכוך המגע עם הכדור ולאחיזה טובה יותר.
כפפות יכולות לסייע בשמירה על חום גוף גבוה ולפיכך יכולות למנוע התקררות שעלולה להביא למחלות, כגון: מחלת רנו. החום גם יכול לעזור למערכת החיסונית לתפקד באופן יותר טוב, ובאופן כללי, השימוש העיקרי  של רוב האנשים  בכפפות  הוא למטרות חימום.
כפפות חסרות כיסוי לאצבעות היד מאפשרות שימוש גמיש יותר באצבעות, כך למשל למעשנים,  לנגנים או לצלפים. קיימות כפפות חסרות כיסוי לאצבעות אף לרוכבי אופניים. קיימות כפפות המכילות שרוול המכסה את הזרוע, או את חלקה.
כפפות יוצרו מחומרי מגוונים הכוללים כותנה, צמר, עור, גומי, לטקס, נאופרן (Neoprene) וחוטי מתכת ארוגים. קיימות כפפות מודרניות עשויות מקבלר (Kevlar) המגינות על כף היד מפני חתכים. כפפות המחוברות לשרוולים הם חלק בלתי נפרד מחליפות לחץ ומחליפות חלל. כפפות המצויות בחליפות חלל חייבות לשלב עמידות גבוהה ביותר והגנה מן הסביבה העוינת עם מידה של גמישות וחדירות לתחושת מישוש, המאפשרת לאסטרונאוט לבצע את מלאכתו.
כפפות מסוגים שונים מיוצרות ברחבי תבל. רוב הכפפות האופנתיות היקרות ביותר עדיין מיוצרות בצרפת וחלקן בקנדה. כפפות גברים זולות יותר מיוצרות במדינת ניו יורק. העיר גלוברסויל (Gloversville) (באנגלית "עיר יצרני הכפפות") שבמדינת ניו יורק נחשבת עד היום למרכז עולמי לייצור כפפות. בעת האחרונה עובר חלק ניכר מייצור הכפפות למדינות מזרח אסיה.
תקנים לכפפות

קיימים מספר תקנים אירופאיים ביחס לכפפות. בין התקנים הבולטים:
BS EN 420 הדרישות הכלליות לכל סוגי הכפפות. כולל סימון מידות, תוויות מידע, הגבלת רמות חלבון לטקס וכרום בחומר הכפפה, וכו'.
BS EN 374-2 - עמידות לחדירת מיקרו-אורגניזמים.
BS EN 374-3 - עמידות לכימיקלים מסוכנים.
BS EN 381 - כפפות עמידות לסכנות עבודה עם משור מכני.
BS EN 388 - כפפות להגנה מפני סכנות מכניות (חיכוך, חיתוך, קריעה וניקוב).
BS EN 407 - כפפות לשימוש בתנאי חום ואש.
BS EN 421 - כפפות להגנה כנגד קרינה מיננת.
BS EN 511 - כפפות להגנה מפני טמפרטורות נמוכות (קור).
BS EN 659 - כפפות לשימוש מכבי אש.
BS EN 60903 - כפפות מבודדות לזרם חשמלי.
BS EN 1149 - כפפות אנטי-סטטיות (כנגד תופעת חשמל סטטי).
סימון התקן על הכפפה ילווה בדרך כלל אף בציון מספרי (למשל 0–4) של דרגת ההגנה שמעניקה הכפפה מפני הסכנה הנבדקת בתקן. חלקם הקטן של התקנים מכילים רק את הציון: עובר/נכשל.
על פי החוק האירופאי לציוד מגן אישי, כפפות, כמו שאר ציוד המגן האישי, מסווגות לשלוש קטגוריות:
הגנה מינימלית – מיועדות לשימוש במקרים שבהם הסיכון נמוך והמשתמש יכול לזהות את הסיכון על נקלה.
עיצוב מורכב – מיועדות לשימוש במקרים שבהם קיימת סכנה לפגיעה חמורה או למוות.
ביניים – כפפות המיועדות לשימוש במצבים שאינם מתאים לשתי הקטגוריות הקודמות.
היסטוריה

כפפות הן פריט לבוש עתיק ביותר. בהתאם לתרגומים מסוימים לשירת הומרוס האודיסיאה, לארטס (יוונית Λαέρτης) אביו של אודיסאוס, מתואר כעוטה כפפות בעודו פוסע בגנו כדי להימנע מדקירות הפטל. הרודוטוס בספרו ההיסטוריה של הרודוטוס (440 לפנה"ס), מספר כיצד שליט ספרטה, לאוטיכידס, הורשע בעוון קבלת שוחד של כפפה מלאה בכסף. אף בהיסטוריה הרומית קיימים אזכורים לשימוש בכפפות. בהתאם לפליניוס הצעיר (שנת 100 לספירה לערך), הכתבן-קצרן של דודו (פליניוס הזקן) עטה כפפות בעת החורף כדי שלא לעכב את עבודת החכם.
במוזיאון קלוני בפריז שמורה כפפה אחת ובספריה הציבורית באמיין שמורה הכפפה השנייה מזוג כפפות שנסרגו או לופפו בנאלדבינדינג עבור אב המנזר פטר דה קורפלאיי (Abbot Peter de Courpalay) שנפטר ב-1334.
בימי קדם נעשה שימוש בכפפות אף כהצהרת אופנה, לצרכים טקסיים ודתיים. גבירות אירופאיות ובריטיות החלו עוטות כפפות במאה השלוש עשרה כקישוט אופנתי. הכפפות היו סרוגות או תפורות מכותנה, משי או צמר ולעיתים הגיעו עד לגובה המרפק. רק במאה השש עשרה הגיעו הכפפות לשיא פיתוחן האופנתי, כאשר המלכה אליזבת הראשונה עטתה כפפות עם רקמה עשירה ומשובצת באבני חן.
כפפות רקומות ומשובצות באבני חן היו אף חלק מן הסמל המלכותי של קיסרים ומלכים. ההיסטוריון מתיו פריז (1200–1259 לערך) כותב כי המלך הנרי השני מאנגליה נקבר בשנת 1189 בגלימות המלכות, כאשר כתר זהב על ראשו וכפפות לידיו. כפפות נמצאו אף על ידיו של ג'ון מלך אנגליה כאשר קברו נפתח בשנת 1797 וכן על ידיו של המלך אדוארד הראשון כאשר קברו נפתח בשנת 1774.
כפפות כמורה הן קישוט דתי הנמצא בשימוש על ידי האפיפיור, הקרדינלים והבישופים. השימוש בכפפות נעשה אך ורק בעת המיסה. תחילת השימוש בכפפות בטקסי המיסה מקורו כנראה במאה העשירית וההשערה היא כי מטרתן לשמור על ניקיון כפות הידיים לצורך הטקס.
סוגי כפפות > כפפות שימושים מסחריים, חקלאיים ותעשייתיים

כפפות לאחיזה בגדר תיל
כפפות לשימוש במסור מכני
כפפות כבאים
כפפות רפואיות, לשימוש חד-פעמי
כפפות רתכים
כפפות לניקוי בחול
כפפות מתכת לקצבים
כפפות לשימוש בכימיקלים
כפפות לליטוש -כפפות המצופות בנייר לטש והמאפשרות עבודה עם נייר לטש בקלות רבה
כפפות עד המרפקים לעוסקים בדבוראות
כפפות לטיפול במוצרים וחומרים מקוררים
כפפות לתנור המאפשרות מגע עם  כלים מבלי להסתכן בכווייה
כפפות לניקוי
סוגי כפפות > כפפות לשימושי פנאי וספורט

כפפות קשתים
כפפות כדור בסיס
כפפות ביליארד
כפפות אגרוף
כפפות קריקט
כפפות רכיבת אופניים
כפפות צלילה
כפפות לשוערי כדורגל
כפפות סיוף
כפפות למאלפי בזים
כפפות גינון
כפפות להוקי קרח
כפפות לרכיבת סוסים
כפפות לרכיבת אופנוע
כפפות לשייטים
כפפות לתנור מטבח
כפפות לרחצה
כפפות לשימוש בכסא גלגלים
כפפות כח – כלי שליטה במערכות נינטנדו
כפפת סייבר
כפפות סרוגות מכותנה, צמר או חוט סינתטי.
סוגי כפפות > כפפות כאביזר אופנה

כפפות לחתונה
כפפות לאירועים חגיגיים
השימוש בכפפות כאביזר אופנה לנשים הלך ופחת בסוף המאה העשרים. כפפות לנשים לאירועים רשמיים ורשמיים למחצה נהוג בשלושה אורכים: כפפות עד לפרק היד, כפפות עד למרפק וכפפות אופרה או באורך מלא (המכסות אף את המרפק) ומגיעות לקיבורת היד.
הכפפות היקרות ביותר הן כפפות באורך מלא העשויות מעור רך בעבודת יד. כפפות עשויות מבד סאטין נמצאות בשימוש רב כיוון שהן מיוצרות באופן תעשייתי וזולת זול יחסית.
גברים בדרך כלל עוטים כפפות כפריט אופנה באירועים רשמיים ביותר. אנשי צבא, משטרה ודומיהם עוטים כפפות כחלק ממדיהם ובטקסים.
יצירת כפפות

בארצות קרות, אנשים רבים סורגים כפפות לעצמם, לבני ביתם וגם למכירה. בספרי ועיתוני מלאכה ישנן דוגמאות רבות לסריגה בארבע או חמש מסרגות דו-צדדיות, או במסרגת קרס אחת כדי לסרוג את הכפפה בחתיכה אחת ללא תפרים. יש הסורגים אותן בשתי מסרגות ותופרים את שני החצאים לכפפה אחת.
אנשים רבים חותכים ותופרים כפפות מסוודרים ישנים, או מבגדים אחרים שכבר אינם שמישים.
מיחזור משביח לכפפות

מכפפות שכבר אינן שמישות אפשר ליצור צעצועים.
ביטויי לשון

לנהוג בכפפות של משי - לנהוג בעדינות רבה כדי שלא לפגוע.
להוריד את הכפפות - לנקוט באמצעים חריפים יותר.
לזרוק כפפה - להזמין לדו-קרב (בעבר), להציע אתגר.
להרים את הכפפה - להענות לאתגר.
מתאים כמו כפפה ליד - התאמה מושלמת.
ראו גם

סריגה
מיחזור משביח לבגדים
שימוש משני
הערות שוליים

↑  אברהם אבן-שושן, כ, המלון החדש, כרך שלישי י-מ, 1980, ירושלים: קרית -ספר, 1980, עמ' 1094. (בעברית)
↑  Rae Compton, G, The Illustrated Dictionary of Knitting, 1988, Loveland Colorado: INTERWEAVE, 1988, עמ' 147-149, ISBN 0-934026-41-6. (באנגלית)
↑  Personal Protective Directive (89/686/EEC)
↑  Richard Rutt, Liturgical gloves, A history of Handknitting, 1989, Loveland Colorado: Interweave, 1987, עמ' 56, ISBN 0-934026-35-1. (באנגלית)
↑  Elizabeth Zimmermann, Meg Swanson (ע), A MITTFUL OF MITTENS, Knitting Around or Knitting Without a License, 1997, Pittsville, Wisconsin: Schoolhouse, 1989, עמ' 146- 154, ISBN 0-942018-03-6. (באנגלית)
↑  Bekathwia, Easy Knit Mittens, Instructables Craft (באנגלית)
↑  Erin Huffstetler, How to Make Sweater Mittens, Liveaboutdotcom, ‏31/8/2018 (באנגלית)
↑  Donna Lawson, Everything That Isn`t Panta,Skirts. and Dresses, OLDIES BUT GOODIES, 1977, New York: Butterick, 1977, עמ' 130-132. (באנגלית)
↑  Joy Gammon, Patsy North (ע), Glove Puppets, Easy To Make PUPPETS, 1996, London: Brockhampton, 1996, Easy to Make, עמ' 12-3, ISBN 1-86019-164-9. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531313305171  BnF: cb119591428 (data)  GND: 4159055-7  LCCN: sh85055348  NDL: 00577165  NKC: ph270299 
שימוש בכפפות במהלך רסטורציה.
שימוש בכפפות במהלך פעילות ספורטיבית
כפפות אופנה
כפפות לרכיבה על אופנוע עם מיגון נגד גשם
כפפות לאגרוף תאילנדי
כפפות לרכיבה על אופניים
חילופי משמרות בארמון בקינגהאם. החיילים עוטים כפפות כחלק ממדיהם
Sokrati

"Sokrati" (בכתב יווני: "Σωκράτη"; בעברית: "סוקרטס") היה השיר שייצג את יוון באירוויזיון 1979 שבוצע ביוונית על ידי אלפידה.
שיר זה היה השיר השביעי שבוצע בערב התחרות, מיד לאחר "Notre vie c'est la musique" של לורן וויינר, נציג מונקו, ולפני "Trödler & Co" של פיטר, סו, מארק + פורי, גורפס וקנירי, נציגי שווייץ. עם סיום ההצבעה, השיר קיבל 69 נקודות, והגיע למקום ה-8 מתוך 19 בתחרות.
השיר משבח את הפילוסוף סוקרטס, ומכנה אותו "סופרסטאר". השיר מזכיר את משפטו ואת הוצאתו להורג של סוקרטס, תוך אזכור האזרח האתונאי פונטיוס פילאטוס[דרושה הבהרה], כהתייחסות אל מי שלא עשה דבר על מנת למנוע את מותו של סוקרטס.
השיר העוקב שייצג את יוון באירוויזיון בשנה שלאחר מכן היה "Autostop" של הזמרת אנה ויסי. אלפידה שבה והופיעה באירוויזיון פעם נוספת, בברגן 1986, כנציגת קפריסין עם השיר "Tora zo".
הערות שוליים

↑  ד״ר אלי אשד, סוקרטס כוכב עליון -שיר הערצה לאינטלקטואל, באתר יְקוּם תַּרְבּוּת, ‏2012-04-12
↑  דנית לידור, 10 הלהיטים הטובים ביותר מהאירוויזיון האגדי של שנת 1979, באתר בא-במייל, ‏2019-03-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: b829441a-21d5-4a37-af78-d504d6ed241b 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים ובנושא יוון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וו-שו

| --- | --- |
 
 למעלה: קונג-פו (功夫) למטה: וו-שו (武術)
 ארץ מקור:  הרפובליקה העממית של סין  סין
 אמנים מפורסמים:  ג'ט לי, ג'קי צ'אן, ברוס לי, ייפ מאן.
 ספורט אולימפי:  לא
וו-שו (סינית מסורתית: 武術, סינית מפושטת: 武术, פין-יין: wǔshù) או קו-שו (בכתב הסיני: 國術, בפין יין: guóshù) הידוע במערב בכינוי קונג פו (בכתב הסיני: 功夫, בפין יין: gōngfu) הוא מונח כולל המתאר את כל אמנויות הלחימה וספורט הלחימה שמקורם בסין. המונח וו-שו אומץ רשמית על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות לחימה בשנת 1911, עוד לפני עליית הקומוניזם בסין. תחום זה נחלק לסגנונות מודרניים ועתיקים, וכן לתחרויות ולמסורות.
אטימולוגיה

המונח וו-שו מורכבת משני תווים: וּו (武) שמשמעו צבאי, או שייך ללחימה, ושוּ (術)  שמשמעו טכניקה, מלאכה או אומנות. מונח זה הוסכם כשם כולל לכל אמנויות הלחימה הסיניות רק בתחילת המאה ה-20. למעשה, עד לאותה תקופה נהוג היה להשתמש בשמות אחרים כגון גואו שו (Guo Shu 国术), וו יי (Wu Yi 武艺), צ'ואן פא (Quan Fa 拳法) ועוד.
בתרבות הסינית, וו-שו מתייחס לכל אמנויות הלחימה הסיניות.
הכינוי קונג פו המשמש במערב לתיאור אמנויות לחימה סיניות לקוח מהמונח גונג פו המשמש למומחיות בדיסציפלינה כלשהי שלא קשורה לאמנות לחימה.
היסטוריה > המקור המיתולוגי

לפי האגדה, מקור אמנויות הלחימה הסיניות הוא בתקופת שושלת שיה. נאמר כי הקיסר הצהוב ייסד את שיטת הלחימה הראשונה בסין. באגדות הסיניות, מוצג הקיסר הצהוב כמצביא דגול, שכתב חיבורים ארוכים בנושאי רפואה, אסטרולוגיה ואמנות לחימה. יריבו המרכזי היה צְ'ה-יוּאוּ (כתב סיני: 蚩尤), שהמציא גם הוא אמנות לחימה לפי האגדה, סגנון ההאבקות המכונה ג'יאו-די ( 角抵).
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

האזכור המוקדם ביותר לאמנויות הלחימה הסיניות נמצא ברשומות האביב והסתיו, המתוארך למאה ה-5 לפנה"ס. שם מתוארות תאוריות לחימה בידיים חשופות, בה גם המושגים "קשה" ו"רך" המופיעות באמנויות לחימה סיניות גם כיום. סגנון של האבקות צבאית המכונה ג'יאו לי מוזכר בקלאסיקה של הטקסים.
ספורט הלחימה ג'יאו-די הפך לפופולרי בתקופת שושלת צ'ין (במאה ה-3 לפנה"ס). כבר אז, כמו היום, התחרויות התקיימו על במות ליי טאי (Lei Tai 擂台), שהם זירות מוגבהות ללא מעקה (היום בגובה של כ-60 ס"מ, בעבר גבוהות יותר) בתחרויות לחימה במגע מלא. באותה תקופה, המנצחים בתחרויות היו מוזמנים לשרת כשומרי ראשו של הקיסר.[דרוש מקור] היום שוואי ג'יאו, שהתפתח מהג'יאו-די, נמנה בין היתר עם הכלים הנלמדים במשטרות סין וטאיוואן, והוא ספורט פופולרי ברחבי העולם.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית

בכל העולם, הנחיצות באמנויות לחימה צנחה עם עליית תפוצתם של כלי הירי. אמנויות לחימה רבות נאלצו להשתנות כדי להתאים לעולם בו הערך המבצעי של קרב ללא נשק, או בנשק קר הולך ופוחת. בסין, נפילת השושלת הקיסרית צ'ינג בתחילת המאה ה-20, מלחמות אזרחים, מלחמת העולם השנייה ומהפכת התרבות גם הן השפיעו על תהליך זה.
בתרבות הסינית המסורתית קיימת תפיסת נאמנות ומחויבות תלמיד למורו המכונה שיאָוֹ (מסינית: 孝, פין-יין: xiào). תפיסת נאמנות ומחויבות זו נתפסה       כשמרנית וכמעכבת את התפתחותה של סין על ידי הכוחות המהפכניים בה עוד בתחילת המאה ה-20, לדוגמה על ידי התנועה לתרבות חדשה. אחרי מהפכת התרבות, ארגונים סינים רבים בהם הייתה נהוגה תפישת נאמנות ומחויבות זו נאסרו מכיוון שאיימו על השלטון הקומונסטי, ביניהם גם בתי הספר לוו-שו. עם הזמן, השלטון הקומוניסטי אפשר לארגוני וו-שו לחזור ולהתקיים, אך תחת הגוף הממשלתי "ארגון הוו-שו הכלל סיני". תחת ארגון זה, אמנויות לחימה מסוימות הוחזרו ללא מאפייניהם הלחימתיים והפכו לשיטות מדיטציה ואימון גופני, לדוגמה טאי ג'י צ'ואן, וזרמים רבים אוחדו ועברו סטנדרטיזציה. בנוסף, הומצא ספורט הלחימה סאנדה, המבוסס על תחרויות וו-שו שהיו נהוגות בסין העתיקה.
מאז שנות השישים המשטר אינו מגביל את התחום כפי שבעבר ואמנויות הוו-שו רואות היום תקופה של צמיחה מחודשת. בכל זאת, עדיין אמנויות הלחימה הנפוצות ביותר בסין אינן משתייכות לוו-שו, אלא הן אמנויות לחימה זרות, כמו אגרוף, טאקוונדו ואגרוף תאילנדי.
זרמים > שאולין צ'ואן

מנזר שאולין הוא אחד הוותיקים והחשובים בהיסטוריית סין. הוא נחשב למקום היוולדו של זרם סיני מקורי בבודהיזם – צ'אן בודהיזם (מוכר במערב בשמו היפני "זן"). לפי מקורות ידועים, המנזר הושק ב-495 לספירה, על ידי נזיר הודי בטו (בגרסה הודית - בהדרה). שני תלמידיו אחד בשם סנצ'ואו והשני בשם חואיגואן היו לוחמים ידועים. לפי האגדה הנזיר הבודהיסטי בודהידהרמה, שנחשב גם מייסד הזן בודהיזם, התיישב במנזר שאולין וייסד את אמנות הלחימה המיוחסת להם. האמת ההיסטורית היא כנראה בכך שבמאה ה-7 אחד מיורשי הקיסרות של שושלת טאנג, לי שימין, במאבקו "על הכתר" נעזר בנזירים אנונימיים ממנזר נידח ולא ידוע (כפי שהיה דאז מנזר שאולין).
לאחר עלייתו לשלטון שימין המשיך להשתמש בשירות המסור של הנזירים. הקיסר מסר לידי המנזר רכוש רב, נכסים, אדמות ונתן לנזירי שאולין זכויות מיוחדות. הוא הודה להם בכך שיצא בהודעה ממלכתית על כך שהמנזר שלהם הוא המרכז הטוב ביותר לאמנויות לחימה. בין הזכויות המיוחדות שקיבלו נזירי שאולין היה אישור לאכילת בשר, אישור לשאת נשק ואישור להחזיק צבא פרטי של נזירים לוחמים. מנזר שאולין מאז החל לשחק תפקיד פוליטי מאוד חשוב בממלכה והיה מאוד מעורב בפעילות הקיסר והממשל.
מנזר שאולין התפרסם והתחזק. במהלך ההיסטוריה הארוכה שיחק שאולין-סה תפקיד מדיני ואף ביטחוני חשוב לשלטונות סין. במשך דורות הוא משך מומחים בלוחמה ונצבר בו ידע נרחב מאוד על שיטות לחימה ואימון. מדי פעם הנזירים ניסו להביא סדר בתחום זה, ואז היו נוצרים טאו לו של סגנונות מחודשים. אבל נכון להיום אין סגנון כזה "שאולין צ'ואן". אלא קיימת קבוצה של שיטות לחימה, דרכי אימון וסגנונות, שקשורים בדרך זו או אחרת לשאולין. השאולין המודרני בסין הגדולה עוסק באיסוף, שימור והפצה של ידע זה. המנזר צבר במשך דורות ידע וניסיון של אנשים-מומחי לחימה שהצטרפו לשורות הנזירים שלו. חיילים, שודדים, נוודים וגם רופאים, פילוסופים ומדענים היו מתקבלים למנזר ורוכשים זהות חדשה. הידע שהם היו מביאים אתם נצבר במנזר ומדי פעם מנהיגי הדת היו יוזמים פעולות עיבוד, תיקון וסידור של שיטות לחימה ואימון. עקב כך עשרות סגנונות יצאו לעולם תחת תווית שאולין צ'ואן. סגנונות של חיות וסגנונות שלא קשורים לחיות, תרגילים של צ'י קונג, סגנונות שנחשבים צפוניים ודרומיים. מדי פעם נזירים, או יוצאי המנזר, היו מעבירים את הידע לאזרחים, וכך היו נוצרים סגנונות חדשים.
כך, לפי האגדות נוצרו הזרמים ווינג צ'ון קונג פו (האביב הנצחי), הונג-ג'יה צ'ואן (סגנון משפחת הונג), באי חה צ'ואן (עגור לבן), טאנג לאנג צ'ואן (גמל שלמה) ועוד רבים. לא קיים סגנון נפרד בשם שאולין צ'ואן. איש הטוען שהוא עוסק בסגנון שאולין חייב לפרט באיזה סוג או מספר סוגים של שאולין צ'ואן הוא עוסק. היום ניתן למצוא מומחי שאולין צ'ואן בכל רחבי סין. המנזר עצמו הוא מוזיאון ומרכז של שימור, מחקר והפצה של הזרם הזה של האומנות. קבוצות "נזירים" (הנזירים האמיתיים בדרך כלל אינם רשאים לצאת מהמדינה) רבות מבקרים במדינות העולם ומציגים מופעים אותנטיים לעיתים יותר, אבל ברוב המקרים פחות. עד היום בתי ספר סיניים בודדים מוכנים באמת להתחלק בידע ומיומנות של זרם שאולין עם האנשים ממערב.
זרמים > שאולין דרומי

קיימת אגדה וסיפורים עממיים גם על מנזר שאולין הדרומי. המומחים בתחום היום מביעים ספק רב בקשר לעובדה שאכן היה מנזר כזה. יש בסין אתר ארכאולוגי במחוז פוצאן, אזור צואן-ג'ואו, שמראים לתיירים מהמערב תחת כותרת "מנזר שאולין הדרומי", אבל בסין היו המון מנזרים ורבים מהם ננטשו, אין שום הוכחה שהוא אכן המנזר האגדי. מאורעות שונים שקרו במנזר הצפוני של שאולין יוחסו מאוחר יותר באגדות עממיות למנזר הדרומי המסתורי. אגדות מספרות שנזירי המנזר הדרומי עסקו בתמיכה ובהדרכה של התושבים בהתנגדות שלהם לפלישות של מנצ'ורים במהלך מאות ה-17 וה-18, ואף השתתפו בלחימה בעצמם. כתות מחתרתיות שעסקו בתורות מיסטיות כיבדו מאוד את האגדה על מנזר שאולין הדרומי. הם פעלו תחת קריאה לנקום במנצ'ורים על שריפת מנזר שאולין. אבל האמת היא שמנצ'ורים לא שרפו לא את המנזר הדרומי (אם היה כזה) ולא את הצפוני. המנזרים בכל האזורים בסין נשרפו לפעמים על ידי איכרים מורדים מהאזור, שלא נתנו כבוד רב לדת הבודהיסטית, או כתוצאה מתאונה. יש רק אזכור אחד לא ישיר על נזירים לוחמים משאולין באזור דרום סין, בספר עתיק "הרישומים של מחוז פוצאן", שבו נכתב שהנזירים פעם עזבו לכמה שנים ואז חזרו, הם היו מסתוריים ולא ידעו עליהם הרבה. הסגנונות המשויכים כיום לזרם הדרומי של שאולין, נולדו בקרב העם בתקופה בה הייתה הגירה רחבה מצפון המדינה דרומה בעת הפלישה של מנצ'ורים במאה ה-17. צפון סין במהלך ההיסטוריה היה עשיר ומפותח יותר מבחינה תרבותית, טכנולוגית וכלכלית, גם מבחינת שיטות וסגנונות לחימה. המנצ'ורים גרמו לנדידה של סינים רבים דרומה וכתוצאה מכך הדרום התקדם והתפתח יותר. סגנונות שאולין שהביאו המהגרים מהצפון (המקומיים קראו להם - "חקה") לדרום, התערבבו עם הסגנונות המקומיים וכך נוצרו "הונגאר", "ווינג צ'ון", "באי חה צ'ואן", "לוחאן צ'ואן" ועוד רבים. הניתוק היחסי של הדרום, וכן ההסתגרות בתוך המשפחה שמאפיינת משפחות בדרום, וכן פלישת המנצ'ורים, והפעילות המחתרתית כנגדם, גרמו לחוסר בידע הרשום ובתיעוד ההיסטוריה האמיתית של סגנונות דרומיים. מאסטר צאי יוי-מינג (ימין) יצר במאה ה-19 סגנון חדש על בסיס סגנונות דרומיים וצפוניים שמשייכים לפעמים לשאולין הדרומי (וו-צ'ו-חה-יאנג צ'ואן) וחלק ממנו – טאו לו שנקרא "סאן ג'אן" (שלוש מלחמות) הגיע לאי אוקינאווה, קיבל שם את השם "סנטין", והיום נכלל בקאטות בסיסיות של סגנון קראטה ידוע גוג'ו-ריו.