stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה נס-אל

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1932 סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה 
 פטירה:  13 בנובמבר 2014 (בגיל 81) ישראל 
 שם לידה:  Mauricio Arueste Budnik 
 מדינה:  צ'ילה, ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
משה נס-אל (2 בדצמבר 1932 - 13 בנובמבר 2014) היה מחנך, עיתונאי והיסטוריון.
ראשית חייו

נולד בסנטיאגו, צ'ילה, בשם מאוריצ'יו ארואסטה. אביו, יעקב ארואסטה, נולד במקדוניה ובגיל 11 הגיע לצ'ילה עם משפחתו וכמעט מייד נדרש לכלכל את משפחתו ביחד עם אחיו, הגדול ממנו בשנתיים, בשל מחלת אביהם. הם התיישבו בטמוקו, עיר בעלת ריכוז גדול של אינדיאנים בדרום צ'ילה, שם הקים אביו את בית הספר היהודי הראשון שפעל בימי ראשון.
לאחר מספר שנים עברה כל המשפחה לסנטיאגו, אז החל יעקב לעבוד כחייט. בשנת 1927 נשא לאישה את סופיה בוטניק (אמו של משה), בת למשפחת מהגרים מרוסיה.
משה נולד עם בעיית ראייה חמורה, בעיה שסבל ממנה כל חייו, אך מעולם לא נתן למגבלה זו לא להפריע לו בפעילותו שכללה מסעות, קריאה וכתיבה.
משה הצטיין בלימודיו בבית הספר ואף "קפץ" מספר כיתות והתקבל לבית הספר היוקרתי ביותר בסנטיאגו, אולם הוא מצדו הפציר בהוריו כבר מגיל צעיר שיתירו לו ללמוד בבית ספר יהודי, זאת בעיקר נוכח גילויי אנטישמיות שחווה בבית הספר. בגיל 10 הצטרף לפעילות בקן של תנועת הנוער "השומר הצעיר" ושם ספג בפעם הראשונה את החוויה של ארץ ישראל והציונות. כשהיה בן 14 עברה כל משפחתו של משה להתגורר בארגנטינה. באותה תקופה נלחמו בארץ נגד הבריטים והוצאתו להורג של דב גרונר על ידי הבריטים השפיעה עליו מאוד. אז שמע בפעם הראשונה על תנועת הנוער בית"ר, שתמכה בפעילות הארגון הצבאי הלאומי. הוא הצטרף לתנועה כחניך מן המניין ולימים היה פעיל בביתר ומילא תפקידים שונים במשך שנים רבות בצ'ילה וגם בארץ, ביניהם כממלא מקום ראש ההנהגה העולמית של בית"ר. כשהיה בן 18 חזרה משפחתו לצ'ילה, אז כבר קינן בו הרעיון של עלייה ארצה. הוריו התנגדו נחרצות, בין היתר בשל בעיית הראייה שלו, אולם כמה חודשים לאחר חזרתם לצ'ילה "גויסה" על ידו סבתו, כדי לשכנע את הוריו לתת לו אישור לעלות ארצה במסגרת תוכנית בת שנה במימון הסוכנות היהודית.
ב-1951 הגיע משה לארץ למכון מדריכי חו"ל בירושלים. עם תום הלימודים בארץ חזר לצ'ילה ומאותו רגע לא ידע מנוח עד שקיבל את ברכתם של הוריו לעשות עלייה.
העלייה לארץ והמשך חייו

ב-1955 עלה לארץ ישראל והצטרף ליישוב מבוא ביתר שנמצא בהרי ירושלים היה קרוב לגבול הירדני והמצב הביטחוני היה מתוח.
המצב הכלכלי היה קשה מאוד, ביישוב היו קרוב ל-20 משפחות ומספר גדול של רווקים ורווקות שהגיעו מהתפוצות, ופרנסה הייתה בדוחק. ב-1957 הוה החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה וליחסים בינלאומיים. לאחר סיום לימודיו למד והוסמך כמורה בתיכון להיסטוריה ואזרחות.
ב-1960 הכיר את אשתו לעתיד שרה קוגן, שעלתה מארגנטינה בגפה כמה שנים קודם ושימשה אף היא כמורה בבית הספר "כל ישראל חברים". בשנת 1961 נישאו בירושלים ושנה לאחר מכאן נולד בנם היחיד, יעקב – על שם אביו של משה.
את משרתו הראשונה כמורה תיכון קיבל באופקים שבנגב, אשר אליה היה נוסע כל בוקר מביתו בירושלים. גישתו המיוחדת כמורה נון-קונפורמיסט המדביק את תלמידיו בחיידק ההיסטוריה הכתה גלים, וכתבות שהופיעו בעיתונות הארצית על "המורה המיוחד" להיסטוריה שמלמד באופקים הביאו אליו הצעה ללמד באורט רחובות.
בעקבות עבודתו זו עבר עם משפחתו להתגורר בראשון לציון. באותה תקופה בשל הידרדרות משמעותית במצב הראייה וסכנה לעיוורון תמידי עבר ניתוח מסובך בהדסה בירושלים ונותר מספר חודשים בעיניים חבושות לצורך החלמה.
ב-1965, לאחר שחרורו מבית החולים, עברת את שם משפחתו ל"נס-אל".במלחמת ששת הימים משה נס-אל היה אחראי לגדוד האלונקאים. גדוד המורכב מתלמידי אורט.
במשך השנים שחלפו לימד גם באורט נתניה ובסמינרים למורים, כתב מאמרים ועסק במחקר היסטורי. ב-1974 (M.A) בהיסטוריה, במסגרת החוג ליהדות בת זמננו באוניברסיטה העברית. בתקופה זו גם התגרש מאשתו.
משה הרבה לנסוע בשליחות האוניברסיטה העברית לאמריקה הלטינית לצורך הצלת ארכיונים יהודיים בגולה והבאתם ארצה לארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי. להביא ארכיונים אלו שימשו ומשמשים כחומר חשוב ואותנטי למחקרים היסטוריים.
ב-1974, כשמשה נס אל סיים את הלימודי התואר השני באוניברסיטה העברית, הוא יזם את הקמתה של אמיל"ט – אגודת מחקר יהדות לטינו אמריקה, ובמשך כל חייו הוא היה בה חבר פעיל. ב-1975 נסע לשליחות בת שנה בארגנטינה, שם היה נציג של מפלגת חרות באמריקה הלטינית.
ב-1979 מונה לתפקיד ראש המחלקה לחינוך בגולה באמריקה לטינית מטעם הסוכנות. בתפקיד זה היה אחראי לשיבוץ השליחים, לתוכניות לימודים של בתי הספר השונים, להוצאת חומר חינוכי, לקורסים וכיוצא בזה. ב-1993 פרש לגמלאות.
משה הוציא לאור ספרים, מאמרים ועיתונים רבים. מ-1974 הוא מוציא באופן קבוע את הירחון Revista Oriente y Occidente.
כמו כן, היה שותף בכתיבת האנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה. הוא כתב מספר ספרים היסטוריים בעיקר בשפה הספרדית, ביניהם: "עיונים על יהדות אמריקה הלטינית", "עיונים על יהדות צ'ילה", "הביוגרפיה של יצחק שמיר", תולדות קרן קיימת בצ'ילה, תולדות קרן קיימת, מדריך ביוגרפיה על יהודים באמריקה הלטינית וכן מספר רומנים וספרי שירה.
בשנת 1986 הוא יזם הקמתה של האגודה לקידום המחקר של אמריקה הלטינית כמסגרת רחבה להפצת ידע בתחום לציבור הרחב ושימש כיו"ר פעיל שלה עד לשנת 2005. הוא השתתף בארגון מדור לאמריקה הלטינית בקונגרסים של האיגוד העולמי למדעי היהדות שהתקיימו אחת לארבע שנים החל מ-1985, ובהכנה, עריכה, ופרסום של שבעה כרכים של קובץ המאמרים –  JUDAICA LATINOAMERICANA –בעריכת חברי אמיל"ט. הוא תרם רבות לארגון אירועים ותמיכה בחוקרים שעסקו בתחום שהיה מאוד קרוב ללבו.
פרסומים

ב-1999 הוסמך משה נס-אל לתואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית ומאז הוא המשיך להשתתף בכינוסים בינלאומיים בנושאים היסטוריים, לכתוב ולפרסם.
בשנותיו האחרונות הוא התגורר בגבעתיים ומעבר לעיסוקי הכתיבה והמחקר היה סבא במישרה מלאה.
הוא נפטר בביתו ב-13 בנובמבר 2014 בגבעתיים לאחר התמודדות קצרה ביותר עם מחלת הסרטן.
יבגניה דודינה

| --- | --- |

דודינה בסרט "לא רואים עליך", 2011
 לידה:  10 בדצמבר 1964 (בת 60) מוגילב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ברית המועצות (כיום בבלארוס) 
 תאריך עלייה:  1991
 מדינה:  ישראל, ברית המועצות 
 בן זוג:  אבי בנימין
 מספר צאצאים:  1
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לשנת 1998  פרס קלצ'קין לתיאטרון לשנת 2004  פרס השחקנית הטובה בפסטיבל הקולנוע היהודי בוורשה  זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית השנה ב-2001 וב-2002
 פרופיל ב-IMDb
 
יבגניה דודינה וישראל דמידוב בהצגה "העבד", תיאטרון גשר, 2002
יבגניה דודינה ואלון פרידמן בהצגה "שושה", תיאטרון גשר, 2003
יבגניה דודינה, יובל שבח (מימין) ויהונתן פרנקו (משמאל), בהצגה "מדיאה", תיאטרון גשר, 2006
יבגניה בוריסובנה (ז'ניה) דודינה (בבלארוסית: Евге́ния Бори́совна (Женя) До́дина; נולדה ב-10 בדצמבר 1964) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית, ילידת-בלארוס הסובייטית. זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית השנה ב-2001 וב-2002.
ביוגרפיה

דודינה נולדה בעיר מוגילב שבבלארוס הסובייטית (כיום בבלארוס), לאב מורה ולאם רופאת ילדים. למדה משחק באקדמיה הממלכתית לאמנות במוסקבה. עם תום לימודיה, שיחקה בתיאטרון מאיאקובסקי, שם לימד גם יבגני אריה. המפגש עם אריה שכנע אותה לעלות לישראל והיא עלתה לישראל עמם בתחילת שנות ה-90, והשתלבה בגרעין המייסד של תיאטרון גשר שבו התבלטה בכשרונה.
לאחר מספר שנים בתיאטרון גשר, עברה לתיאטרון הבימה ושיחקה במגוון רב של תפקידים, ולאחר מכן גם בהפקות משותפות של הבימה ושל התיאטרון הקאמרי.
ביוגרפיה > קריירת תיאטרון בישראל

מייד עם עלייתה לישראל, החלה לשחק בתיאטרון גשר. בין השאר שיחקה במחזות "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", שהיה הפקתו הראשונה של תיאטרון גשר ב-1992; "מולייר" (1992), "אדם בן כלב" (1993), "חלום ליל קיץ" (2001) עליו הייתה מועמדת לפרס שחקנית השנה, "העבד" (2002) שזכה בפרס התיאטרון הישראלי כהצגת השנה, "שושה" (2003) מאת יצחק בשביס-זינגר, "מדיאה" (2005) שבמהלכה אף שברה קרסול, "גן הדובדבנים" (2006) מאת המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב, ואחרות.
כמו כל שאר שחקני התיאטרון, נאלצה גם דודינה ללמוד להופיע בעברית אף שכעולה חדשה לא דברה את השפה. היא עשתה זאת במאמצים גדולים, תוך שהיא קוראת את הטקסט העברי באותיות קיריליות ומתאמנת על ההגיה הנכונה.
ב-2007, קבלה הצעה לשחק בתיאטרון הבימה בהצגה אנה קארנינה על פי טולסטוי ומאז הפך "הבימה" לתיאטרון הבית שלה. ב-2009 כיכבה בהצגה "איולף הקטן" על פי איבסן. ב-2010 עלתה בתיאטרון זה ההצגה "מסילה לדמשק" מאת הלל מיטלפונקט, שם שיחקה בתפקיד הראשי. ב-2011 שיחקה ב"קוויאר ועדשים" בבימויו של מוני מושונוב, ב-2016 שיחקה במחזה "סיפור פשוט" המבוסס על ספר שכתב ש"י עגנון, וביימה שיר גולדברג. ב-2018 שיחקה במחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר בבימויו של גדי רול, לצד ליא קניג.
דודינה השתתפה גם בשתי הצגות בהפקה משותפת של תיאטרון "הבימה" ותיאטרון "הקאמרי": בשנת 2014 עלתה בכיכובה ההצגה "חשמלית ושמה תשוקה", וב-2017 המחזה "שלוש אחיות" שכתב אנטון צ'כוב וביים חנן שניר.
ביוגרפיה > קריירה קולנועית בישראל

דודינה השתתפה בחמישה סרטים ישראליים זוכי פרס אופיר:,"קלרה הקדושה"(1996), "קרקס פלשתינה"(1998), "החברים של יאנה" ו"האסונות של נינה" (2004).
סרטים ישראליים נוספים שבהם הופיעה: "מייד אין איזראל", "סוף המשחק" (1997), "ז'נטילה" (1997), "סיפור חצי רוסי" (2006), "מכתבים לאמריקה", "היו לילות" (2009), "מר ולדמן היקר", "החטאים", "מות המשוררת" (2017), "משפחה" "קיצור תולדות האוהבים" ו"אין בתולות בקריות".
ביוגרפיה > קריירה טלוויזיונית בישראל

ב-1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "זמן אוויר" בבימויו של יצחק צפל ישורון.
ב-2003 דודינה גילמה את דמותה של השחקנית חנה רובינא בסרט הטלוויזיה "היה או לא היה", העוסק בפרשת אהבתם של רובינא ואלכסנדר פן. על תפקיד זה זכתה בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל הקולנוע היהודי בוורשה.
ב-2006 שיחקה דודינה את דמותה של אירינה, בעלת חנות קסמים ברחוב סומסום. ב-2007 שיחקה בסדרה "מרחק נגיעה" בתור מרינה, אמו של זוריק (הנרי דוד). בסוף אותה שנה השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "פרשת השבוע", בתור מושא אהבתו של אלישע (יובל סגל).
במהלך הקריירה, שיחקה דודינה בתפקידי אורח גם בסדרות טלוויזיה שונות ביניהם ב"פרנקו וספקטור" לצד משה איבגי ורונית אלקבץ ובסדרה "בת ים ניו יורק". בסוף 2008 שיחקה בסדרה "האמת העירומה" ששודרה בערוץ 10 בתפקיד מיקה, אמה של הגר, הילדה שנעלמה.
על השתתפותה בסרטה של מיכל אביעד "לא רואים עליך", זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2011.
בשנת 2012 השתתפה בסדרה "עניין של זמן". בשנת 2016 השתתפה בסרט "שבוע ויום" שזכה לפרס בפסטיבל קאן. בשנת 2019 השתתפה בסדרה "כבודו". ב-2020 שיחקה בסדרה "חזרות" של כאן 11. בשנת 2021 נבחרה להיות הפרזנטורית של חברת הפינטק "BTB - Be The Bank".
בשנת 2023 הקרינו בכאן 11 תוכנית טלוויזיה בהשתתפותה שבה השף ענר בן רפאל פורמן, יצר חמש מנות בהשראת חייה. באותה שנה עלתה בכאן 11, סדרה דוברת-רוסית בכיכובה של סוזנה פפיאן "סובייצקה", בה דודינה ממלמת אמה של דמותה של פפיאן, בעלילה המלווה שלושה דורות לעליה מברית המועצות.
בספטמבר 2023 התארחה באחד הפרקים של תוכנית האירוח "ארוחה של החיים" ששודרה בכאן 11.
ביוגרפיה > קריירה בעולם

דודינה מרבה להופיע בתפקידים בעולם, בעיקר בגרמניה וברוסיה. היא לומדת את התפקידים בגרמנית אף על פי שאינה דוברת את השפה, כפי שעשתה בעברית כשהייתה עולה חדשה.
ב-2012 השתתפה בהצגה "פרסונה", המבוססת על סרט של אינגמר ברגמן באותה השם, בהפקה משותפת של תיאטרון "הבימה" ותיאטרון "רזידנס" במינכן. ההצגה עלתה הן בגרמניה והן בישראל. באותה שנה השתתפה בסרט הפיגוע, של הבמאי הלבנוני זיאד דווארי, שצולם בחלקו בישראל.
ב-2017 שיחקה בסרט הגרמני "בזמנים של אור דועך" לצד השחקן השווייצרי ברונו גנץ.
ב-2019 הצטרפה לפרק אחד בעונה השלישית של דרמת הטלוויזיה של BBC אמריקה "להרוג את איב".
בתחילת 2020 קבלה הזמנה להצטרף למשך שנה לאנסמבל התיאטרון העירוני בשטוטגרט, מהתיאטרונים המוערכים בגרמניה, אך התוכנית בוטלה עקב מגפת הקורונה העולמית שפרצה גם בגרמניה. החל מעונת 2020/21 היא חברה קבועה באנסמבל התיאטרון העירוני בשטוטגרט.
ביוגרפיה > חיים אישיים

התחתנה בנישואים אזרחיים בטקס שנערך בקפריסין, למוזיקאי אבי בנימין (במקור: אבי בנימינוביץ' נֶדְזְבֶצְקִי), מלחין הבית של תיאטרון גשר. בעת נישואיהם היה בנימין גרוש עם ילד פעוט. לבני הזוג בת בשם אנה בנימין נֶדְזְבֶצְקִי, פסנתרנית.
ביוגרפיה > פרסים, מועמדויות והוקרה

פרס רוזנבלום 1998
פרס קלצ'קין לתיאטרון 2004
תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב 2010
ביום העצמאות ה-61 של מדינת ישראל נבחרה להשיא משׂואה בטקס בהר הרצל שבירושלים, עבור תרומתה לתיאטרון העברי.
זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית השנה ב-2001 וב-2002
דודינה הייתה מועמדת שש פעמים לפרס אופיר הישראלי.
מהרן פרוזנפר

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1966  (בן 58) המדינה האימפריאלית של איראן
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  4 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1985–2011 (כ־26 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 היועץ הכספי לרמטכ"ל וראש האגף התקציבים במשרד הביטחון
 
מהרן פרוזנפר (נולד ב-1 בנובמבר 1966) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף. שירת כיועץ הכספי לרמטכ"ל (יועכ"ל) וראש אגף התקציבים (את"ק) במשרד הביטחון. בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

משפחתו עלתה לישראל מאיראן בשנת 1969. בשנת 1985, לאחר סיום לימודי תואר ראשון בכלכלה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב התגייס לצה"ל.
בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה שירת כראש לשכת עוזר ראש אג"ם אלוף זאב ליבנה, בלשכת סגן הרמטכ"ל (שהוגדר כראש אג"ם), בתקופה שבה שימשו אהוד ברק ואמנון ליפקין-שחק כסגני הרמטכ"ל. תפקידו הבא היה ראש הלשכה הראשון של מפקד פיקוד העורף שהוקם לאחר המלחמה. כמו כן היה ראש לשכת מפח"ש, מפקדת חילות השדה (כיום זרוע היבשה). בתפקידיו הבאים שימש פרוזנפר כראש מחלקות תקציביות במשרד הביטחון וביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל. בשנת 2004 מונה לתפקיד ראש מחלקת תקציבי יבשה באגף התקציבים שבמשרד הביטחון.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

לאחר פרישתו, ייסד את חברת הייעוץ האסטרטגי והפיננסי MFaculty בע"מ, המתמחה בהשבחת נדל"ן, ניהול הוצאה על כח אדם, הסכמי שכר, ניהול מגה מכרזים, ייעוץ פיננסי וליווי חברות ופרטיים, פיתוח עסקי, כלכלי ועוד.
ביולי 2015 מונה ליושב ראש הוועדה המייעצת לסגן שר האוצר, מר יצחק כהן ולשר האוצר, מר משה כחלון.
מפעיל מועדוני צרכנות המספקים שירותים פיננסים לעובדים בארגונים גדולים. יזם ומשקיע בקרנות השקעה ובמיזמים טכנולוגיים. עורך ומגיש תוכנית רדיו כלכלית שבועית, "שבע כלכלי" - ברדיו קול רגע. עורך ומגיש תוכנית רדיו כלכלית שבועית, בכל יום חמישי, ברדיו גלי ישראל.
במהלך 2024, מונה פרוזנפר על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לחבר ועדת נגל לבחינת תקציב הביטחון.
חיים אישיים

בעל תואר ראשון בכלכלה ולימודי עבודה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
פרוזנפר נשוי ואב לארבעה, מתגורר בסביון.
הערות שוליים

↑  הצעת תקציב הביטחון לשנת הכספים 2011 - 2012, נושאים לא מסווגים.
↑  מסלול מימד – מו"פ דואלי צבאי, ביטחוני ומסחרי, באתר רשות החדשנות של משרד התעשייה והמסחר.
↑  נחתם הסכם משלים להסכם שוה"ם, באתר משרד הביטחון, 12/2/2020.
↑  אתר חברת M-faculty
↑  ליאור גוטמן, עוד חוליה בשרשרת ניגודי העניינים: היועץ החדש של האוצר מייעץ גם לנובל אנרג'י, באתר כלכליסט, 5 ביולי 2015
↑  שלמה טייטלבאום ויובל שדה, חבר בוועדת נגל: "אנחנו רחוקים מהעשור האבוד בכל פרמטר. אנחנו לא שם", באתר כלכליסט, 9 בינואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395386605171
מעברת עפולה

מעברת עפולה הייתה מעברה אשר התקיימה בעפולה, משנת 1950 עד אמצע שנות ה-60. מעברת עפולה הייתה אחת המעברות האחרונות להתחסל, בגלל מיקומה האטרקטיבי בתוך העיר, לעומת השיכונים שהיו במרחק רב ממרכז העיר. המעברה הורכבה משתי מעברות משנה: עפולה א' ועפולה ב'.
היסטוריה

בשנת 1950 הוקמה המעברה הראשונה של עפולה, מעברה א', על שטח בבעלותו של נחום מגזניק, במרחק של כמה צעדים ממרכז העיר. תחילה ישבו התושבים באוהלים ולקראת סוף 1950 הוקמו עבור 200 משפחות צריפוני פח ועוד 60 משפחות נותרו באוהלים. אוכלוסיית המעברה כללה מספר רב של משפחות, ובניהם גם כמה עשרות רווקים. באותו פרק זמן הוקמה גם מעברת עפולה ב', בדרך ממרכז העיר למרכז רפואי העמק, במקום בו שוכנת כיום הבריכה הציבורית. במעברה ב' הושלם החלפת האוהלים בפחונים עד תחילת 1951.
בהמשך הוקמה מעברה ג' במזרח העיר, סמוך לקיבוץ מרחביה, אך לאור התמעטות תושביה הוחלט ביוני 1952 על סגירתה בהקדם. בדצמבר 1954 דווח שמעברה ב' היא לקראת חיסול, לאור מעבר תושבי המעברה ל-200 יחידות דיור שהוקמו בשיכונים בעפולה עילית ובגבעת המורה. לאור מיעוט התושבים והכוונה לסגור את המעברה עד הקיץ, סבל המקום מהזנחה. המעברה לא נסגרה בשנת 1955 ובקיץ 1956 עדיין נותרו במעברה כ-70 משפחות שסירבו להתפנות. המוסדות הודיעו על סגירת המים למעברה על מנת להכריח את תושביו לפנותו ולעבור לשיכונים.
לקראת סוף שנת 1958 הוחלט על פירוק מעברת עפולה ושיכון הדיירים בשיכונים בעפולה עילית. היציאה מהמעברה לוותה באי נוחות: המעברה שכנה בלב העיר, בעוד השיכונים היו מרוחקים מספר קילומטרים מהעיר. כמו כן, בשיכון שכר הדירה היה גבוה בהרבה מהפרוטות שנדרשו התושבים לשלם עבור הפחונים, כך גם המסים העירוניים, המים והחשמל. דבר זה הקשה על הדיירים, שרבים מהם היו עדיין מחוסרי עבודה, או שעבדו בעבודות זמניות בהכנסה בלתי קבועה. למרות כל אלו, רוב תושבי המעברה העדיפו לעזוב ולעבור לבית בנוי.
בשיכון היו שלושה סוגי מבנים: צריפים, דירות בודדות דו-משפחתיים. לכל מבנה הוקצב שטח אדמה קטן שרבים הפכו לגינה. הדירות היו קטנות וכללו מטבחון, פינת מקלחת ושירותים בקצה החצר. חשמל לא היה בר השגה[דרוש מקור].
במרכז השכונה[דרושה הבהרה] היה מרכז מסחרי קטן, ובו מכולת, חנות ירקות, אטליז, בית קפה, גן ילדים ובית כנסת שבו התפללו בצוותא אשכנזים וספרדים.
בשנת 1961 תוכנן להקים שיכון חדש בעפולה בעל יחידות דיור בנות 50 מ"ר שהסכום הנדרש להשכרתן היה 500–600 לירות ישראליות. הציפייה הייתה שאנשי המעברה יסכימו לבסוף לעבור לדירות בבתים החדשים והמעברה שהוגדרה בפי רבים מכוערת, תחוסל.
בנובמבר 1962 עדיין לא הושלם פינוי מעברת עפולה וכ-60 משפחות נותרו במקום, תוך שחלק מהמשפחות מתרחבות לפחונים שננטשו על ידי אלו שעברו לשיכון.
באי המעברה

הקבוצה הראשונה שאכלסה את המעברה מנתה כ-30 משפחות של עולים מיהדות תימן שהגיעו במבצע על כנפי נשרים ושהו זמן מה במחנה העולים בפרדס חנה.
הקבוצה השנייה שמנתה כ-150 משפחות, הורכבה מעולי עיראק שהגיעו חסרי כל, בהתאם לצו של שליט עיראק דאז נורי א-סעיד שנתן היתר עזיבה מותנה בוויתור על האזרחות העיראקית. גם הם הגיעו לארץ ישראל דרך שדה התעופה בלוד, דרך שער העלייה ועד למעברת עפולה.
הקבוצה השלישית מנתה כ-180 משפחות של עולי רומניה. קבוצת זו הגיעה דרך הים באנית 'טרנסילבניה'. רבים מהעולים הגיעו ישר מהאוניה, אולם רבים באו דרך מחנה המיון של שער העלייה. סיפור עלייתם היה שונה מן הקבוצות הקודמות – יהודים רבים ברומניה רצו לעלות לישראל, ועשרות אלפים השתייכו בעבר לתנועה הציונית, עד שנאסרה פעילותה של זו בשנת 1948. כחלק מתוכנית דמורליזציה של השלטון הקומוניסטי ברומניה דאז, דאג השלטון לכלול בין העולים לישראל קומוניסטים יהודים מוסווים. משימתם של אלו הייתה לשוב לרומניה ולהציג את המציאות הקשה השוררת בישראל, ובכך להניא מרעיון העלייה את היהודים השואפים לעלות לישראל. תוכנית זו כשלה שכן שרבים מהקומוניסטים בחרו להישאר והחלו להתערות בישראל. רובם היו סוחרים ואנשי מקצוע, בעלי רצון עז לעבוד ולהתפרנס.
קבוצות קטנות יותר שהגיעו למעברה היו עולים מפרס, ממצרים, מטורקיה, מגיברלטר ומצפון אפריקה. עימם הגיעו כעשר משפחות מיוצאי פולין. כן התגוררה במעברה משפחה משאנחאי, האב פליט מאודסה והאם יהודיה סינית.
מוסדות ושירותים ציבוריים

המוסדות במעברה היו מצומצמים. תושבי המעברה הסתייעו בדרך כלל במוסדות ובשירותים העירוניים הכללים של העיר הקרובה שפרשה עליהם את חסותה. ילדי המעברות בגיל בית ספר למדו בשני בתי הספר שבעיר: בית הספר "יזרעאל" של זרם העובדים, ובית הספר "אוהל מאיר" של הפשט הדתי. לרוב, השכלתם הופסקה עם סיום בית הספר היסודי, ורוב ילדי המעברות לא המשיכו לחינוך תיכוני בתיכונים שבעיר.
עולי תימן הקימו במעברה שלושה בתי כנסת בדירותיהם, כשהם משתמשים בתשמישי קדושה אשר הביאו עמם.
דורשי העבודה במעברה פנו ישירות ללשכת העבודה העירונית, וכמוהם גם הנזקקים לשירותי מועצת הפועלים המקומית, הבנקים והמועצה המקומית. ככלל, כל העניינים הופנו לשירותים ולמוסדות העירוניים הקיימים כבר בעיר עפולה.
במעברה עצמה פעלו שלושה גני ילדים: גן של זרם העובדים בניהולה של רינה ליפשיץ, גן הזרם הכללי של ויצו בהנהלת חוה סילצקי (לימים רוטשילד) וגן הזרם הדתי- מזרחי בהנהלת מלכה ליכט (לימים ברזילי). כמו כן, נפתחו במעברה אולפנים ללימוד עברית.
בשנת 1951 לא היו שלוש המאפיות שפעלו באזור מסוגלותו לספק את צרכיהן של 7,000 הנפשות ונתגלה מחסור בלחם. במשך מספר שנים ניתנו שעות קבלה של רופא בתוך המעברה. בקיץ 1955 בוטל נוהל זה ותושבי המעברה מחו על כך.
הערות שוליים

↑  מפת אזור עפולה, 1956 (הדפסה 1958) עם סימון 'מעברה' בשני מיקומים, באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
1 2 3  חיים לנדוי, משאנחאי עד עפולה, על המשמר, 8 בינואר 1951
1 2 3  יהודה עברון נכברג, סיפורה של מעברה – עפולה א', הוצאת יהודה עברון, 1992
↑  מעברות בעפולה, הצופה, 11 ביוני 1952
↑  מתחסלת בעפולה מעברה שניה, דבר, 14 בדצמבר 1954
↑  מרדכי תל צור, "עד הקיץ תחוסל המעברה" - ומה בינתיים?, על המשמר, 15 בפברואר 1955
↑  התראה אחרונה לפינוי המעברה, הַבֹּקֶר, 18 ביוני 1956
תושבי מעברה בעפולה מסרבים לעבור לשיכון, דבר, 18 ביוני 1956
↑  אנשי מעברה חסמו התנועה בכביש עפולה, על המשמר, 22 ביוני 1956
↑  מעברת עפולה תחוסל בקרוב, דבר, 8 במאי 1958
↑  ש. ליש, המעברה ניצחה, חרות, 24 ביוני 1958
↑  ראו סיפורים של אנשים ב: אהרן דולב, המעברה זועקת אלינו, מעריב, 18 במרץ 1960
↑  לדרי מעברה בעפולה מוצע שיכון בעד 500 לירות, מעריב, 21 בפברואר 1961
↑  אברהם מ., תחוסל מעברת עפולה, דבר, 27 בנובמבר 1962
↑  מחסור ארעי בלחם גרם לקטטות במעברות בסביבות עפולה, על המשמר, 3 באפריל 1951
↑  תושבי מעברה ב' בעפולה דורשים רופא במקום, על המשמר, 18 באוגוסט 1955
פורטרט משפחתי במעברה בעפולה, לעתיד השיכון הממשלתי.
נסים קריספיל

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בן 78 בערך) אסואירה, מרוקו 
 מדינה:  ישראל 
 
נסים קריספיל (נולד ב-1947) הוא חוקר ואוטודידקט ישראלי. כתב ספרים ומאמרים רבים בחקר ארץ ישראל ובמיוחד בנושא צמחי הבר שלה ושימושיהם בתרבות האנושית, וכן מדריך למטייל למרוקו ויומן מסע אישי.
ביוגרפיה

קריספיל נולד ב-1947 בעיירה מוגדור שבמרוקו. עלה לישראל ב-1954. ילדותו עברה עליו במגדל העמק. למד בבית הספר הממ"ד האר"י ובבית הספר החקלאי "כפר הנוער הדתי" בכפר חסידים. שירת בחטיבת גולני ובחיל הקשר (1967 - 1970) וסיים את שירותו הצבאי במילואים בדרגת סרן. ב־1971 ייסד עם קבוצת חברים את מושב חמרה שבבקעת הירדן.
קריספיל לימד במסגרות לא פורמליות בקיבוץ נאות מרדכי ובקיבוץ משגב עם. בין השנים 1977 ל־1988 שימש כמדריך בבית ספר שדה הר גילה של החברה להגנת הטבע. במהלך עבודתו בחברה להגנת הטבע ערך מחקר מקיף אודות צמחי הרפואה והתועלת של ארץ ישראל. המחקר בחלקו נערך יחד עם מכון וולקני- המחלקה לצמחי מרפא בהנחייתם של פרופ' זהרה יניב ופרופ' דן פלביץ'. קריספיל שחקר באותה עת את התרבות החומרית ביהודה ושומרון, נפגש עם מרפאים עממיים ודלה מהם מידע רב אודות השימוש בצמחי בר למאכל ולמרפא. פרי מחקרו ראה אור באנציקלופדיה ילקוט הצמחים. בתקופה זו הוא גם הנחה מספר תוכניות טיולים לילדים בטלוויזיה הישראלית.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, עקר עם משפחתו מהר גילה לערד. ערד שימשה כבסיס לסקר שערך בקרב הבדואים של הנגב בשיתוף עם המחלקה לצמחי רפואה במכון וולקני, אודות צמחיית הבר של ארץ ישראל כמקור לתרופות. בשנים 1994 עד 2002 ערך באופן עצמאי מחקר שדה מקיף במרוקו אודות פריסת היישובים היהודיים במחוזות הכפריים. המחקר התמקד בתופעת הערצת קדושים שהייתה רווחת בקרב יהודי מרוקו. בבתי קברות, בתי כנסת, בבעלי מלאכה מסורתיים, וברפואה עממית. כדי לממן את המחקר, הוא עסק מעת לעת בהדרכת טיולים במדינה וגם כתב את הספר "מרוקו מדריך למטייל".
האנציקלופדיה "ילקוט הצמחים" והמדריכים שכתב אודות צמחי המרפא של ישראל, הפכו זה מכבר לאבני דרך של עולם הלקטים. רבים הם המטיילים ושוחרי הטבע היוצאים אל שדות הבר ומלקטים צמחי בר הראויים למאכל, למרפא ולתבלין. כמו גם את פטריות הבר הראויות למאכל. ברבות השנים נסים קריספיל הכשיר מדריכי ליקוט רבים שגם הם הרחיבו את מעגל הלקטים בישראל
קריספיל התגורר מאז שנות ה-2000 במושב תירוש שבחבל עדולם, בו ייסד "מרכז מורשת" המנציח את עלייתם, קליטתם ופועלם של עולים מהרי האטלס שבמרוקו.
ב- 2017 נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון העניקה לנסים קריספיל פרס מפעל חיים על מחקריו בצמחים, ועוד באותה שנה הורשע בגידול קנאביס. קריספיל טען שהגידול היה לצורכי מחקר ובית המשפט לא קיבל את טענתו וקבע כי אין מדובר ברווח מחקרי אלא בגדול סם מסוכן ולא לצריכה עצמית וגזר עליו שנת מאסר בפועל וחילוט של מחצית ביתו ורכביו.
מזה כ-10 שנים, קריספיל מופיע כאורח קבוע בתוכניתו של ירון אנוש "קול שישי" ובה הוא מספר על צמחי מרפא וצמחי תועלת של ישראל.
ב- 2023 עבר להתגורר בכפר פאנו אקורדליה שבקפריסין ונרתם לעזור בהדרכת שורדי הטבח בפסטיבל נובה והורים שכולים שבניהם נפלו במתקפת הפתע על ישראל בשמחת תורה ה'תשפ"ד ובמלחמת חרבות ברזל.
נכון לנובמבר 2024 מתגורר בבית מבודד בלב אזור חצי האי אקאמאס במחוז פאפוס בקפריסין.
ספריו

ילקוט הצמחים - אנציקלופדיה בת 5 כרכים העוסקת בצמחי הבר של ארץ ישראל לתועלת האדם, שיצא לאור בין השנים 1983 ל-1986.
צמחי המרפא של הרמב"ם, כול ספרים, 1990.
גן ונוף - ירחון שערך בין 1991 ל־1993.
מרוקו מדריך למטייל, הוצאת כתר, 1996.
טעם החיים" הכל על תבלינים, ספרית מעריב, 1996.
המדריך השלם לצמחי מרפא בארץ ובעולם, הוצאת מעריב - הד ארצי, 2000.
תבלינים טעם הטבע.
לחם הארץ - הורים וילדים מבשלים מצמחים.
מרוקו מסע אישי.
קסם המטבח המרוקאי - עם השף גיא פרץ, הוצאת על השולחן, 2004.
צמח ומרפא - צמחי מרפא לפי איברי גוף - עם יוסי ג'יברי, 2017
ספר הרפואה הפרסית אתנו-בוטניקה על דרך המשי, מאת גידי גור ונסים קריספיל 2023
הערות שוליים

↑  נילי פרידלנדר, המטבח של קריספיל, מעריב, 14 באוגוסט 1985
↑  צמחי בר ראויים למאכל, מעריב, 15 בנובמבר 1984
↑  תוכניות ילדים - פסח במדבר. נסים קריספיל יוצא לטיול בנגב עם קבוצת ילדים ממדרשת שדה בוקר, חדשות, 4 באפריל 1985
אבן מקיר - נסים קריספיל מסייר עם בני נוער באתרים הקשורים בחורבן בית שני, חדשות, 4 באוגוסט 1987
↑  צאלה קוטלר, ‏יש גם כחול לבן, באתר גלובס, 19 ביוני 2008
↑  עירית רוזנבלום, מסע מוסיקלי במרוקו עם שלמה בר, באתר הארץ, 27 ביולי 2005
↑  ברקת שמאי, ‏ביהמ"ש ביטל חילוט מחצית מביתו של בן 70 שגידל קנאביס, באתר גלובס, 25 במאי 2018
↑  ניסים קריספיל, עטור מצחך זהב שחור, באתר bereshit-news, ‏1 בנובמבר 2024
↑  נילי פרידלנדר, ריח השדה, מעריב, 6 במאי 1983 נילי פרידלנדר, ריח השדה- המשך , מעריב, 6 במאי 1983
↑  אורי בינדר, צמחים להגברת כוח-גברא, מעריב, 26 ביוני 1990
↑  רחל טלשיר, קווים לדמותו של האמרנט, האח של הקינואה, באתר הארץ, 16 ביוני 2011
↑  ynet, "קסם המטבח המרוקאי" - טעם אריסה, ניחוח זעפרן, באתר ynet, 3 באפריל 2008
↑  ניסים קריספיל, צלפים במקום ויאגרה: 5 צמחים מקומיים לשיפור הבריאות, באתר ynet, 3 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313267805171  LCCN: n84023675  VIAF: 16161102   WorldCat (עם VIAF): 16161102