stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החוק להקפאת כספי טרור
שם החוק

שמו הרשמי של החוק ("חוק להקפאת כספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור מהכספים המועברים אליה מממשלת ישראל") חריג יחסית באורכו, ועל כן רבים מתייחסים אליו בשמות מקוצרים. בהם:
חוק הקפאת כספי טרור, חוק הקיזוז וחוק הקפאת הכספים לרשות הפלסטינית.
גם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, התייחס לחוק בשם "חוק קיזוז משכורות מחבלים".
יישום החוק

ב-17 בפברואר 2019 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני ליישם את החוק, ולקזז 502,697,000 ש"ח מכספי המיסים המועברים לרשות הפלסטינית, סכום הזהה לתשלומי המשכורות ששילמה הרשות למחבלים בשנת 2018. ההחלטה התקבלה בניגוד לדעתם של ראשי מערכת הביטחון. בהתאם להחלטה זו חתם שר האוצר, משה כחלון, על צו המורה לקזז 42 מיליון ש"ח מדי חודש.
ביולי 2021 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני הקפאת כספים של הרשות הפלסטינית, על פי דו"ח שהוכן על ידי המטה ללוחמה כלכלית במשרד הביטחון, שקבע שהרשות הפלסטינית העבירה בשנת 2020 597 מיליון ש"ח לתמיכה באסירים ביטחוניים ובני משפחותיהם.
באפריל 2022 קרא מבקר המדינה מתניהו אנגלמן לממשלת ישראל להגיש תביעות אזרחיות כלפי מחבלים, בין אם הם תושבי מדינת ישראל ובין אם תושבי הרשות הפלסטינית. ואם לא ישלמו להפעיל את החוק לקיזוז הכספים מהרשות הפלסטינית.
ב-6 ביוני 2022 כונסה ועדת החוץ והביטחון לדיון בנושא "הפרת חוק הקיזוז על ידי הממשלה", בדיון נחשף שהועברו כספים עודפים לרש"פ. לטענת חברי הכנסת שהזמינו את הדיון אין מדובר בכספי הקיזוז אלא בכספי משלמי המס הישראלים. לדבריהם, מדובר בקיום הבטחת שר הביטחון בני גנץ לראש הרש"פ אבו מאזן להעברת 500,000,000 ש"ח באוגוסט 2021, חלקם מוויתור על הקפאת הכספים ורובם בהעברה ישירה. הכסף הועבר לרש"פ בניגוד לחוק בשתי פעימות, באוגוסט ובדצמבר 2021. תגובת משרד האוצר הייתה שלא הועברו כספים נוספים, ומדובר רק במקדמה של סכומים קיימים. למחרת, ב-8 ביוני העבירה הרש"פ את הכספים למשפחות המחבלים.
בינואר 2023 חתם שר האוצר בצלאל סמוטריץ' על צו עיקול שיקזז 139 מיליון ש"ח מכספי המיסים שגובה ישראל עבור הרש"פ מדי חודש, והם יועברו למשפחות נרצחי הלינץ' ברמאללה. גם בפברואר חתם על קיזוז סכום כפול של 100 מיליון ש"ח.
בעקבות תמיכת אנשי הנהגת הרשות הפלסטינית במעשי הטבח שהתבצעו במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, הורה שר האוצר בצלאל סמוטריץ' לעכב את העברת הכספים לרשות הפלסטינית עד הכרעת הדבר בקבינט.
יישום החוק > תגובות ברשות הפלסטינית

בעקבות ההחלטה שהתקבלה בפברואר 2019 לעשות שימוש בחוק ולהקפיא כחצי מיליארד ש"ח מהכספים המועברים לרשות הפלסטינית, הצהיר יו"ר הרשות אבו מאזן, בנאום שנשא מספר ימים לאחר מכן במסגרת כינוס של ההנהגה הפלסטינית ברמאללה, כי הרשות מוותרת על כל הכספים המועברים אליה מישראל, ואף איים לפרוש מהסכמי פריז. ב-3 במרץ הודיעה הרשות כי תעביר את כל תשלומי המשכורות לאלתר, בנימוק ש"אלו נמצאים בראש סדר העדיפויות", כפי שמסר חוסיין א-שייח' מבכירי הרשות. במקום זאת קיצצה הרשות בחודש מרץ 2019 מחצית משכרם של עובדי הממשלה ובהם גם אנשי כוחות הביטחון.
ב-16 באפריל 2019 שר ההסברה הפלסטיני, נביל אבו רודיינה, התייחס לחוק וטען בשיחה עם עיתונאים ברמאללה כי הקיצוץ הישראלי בכספי המיסים הפלסטינים אינו חוקי, וגורם למשבר מתמשך ברשות. לדבריו, ללא הכסף הזה אין לרשות אפשרות לשלם שכר לאנשי הביטחון, והדבר מסכן את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל.
הרשות הפלסטינית אכן החזירה לישראל בפברואר ובמאי 2019 את כל כספי המיסים שישראל העבירה אליה, במחאה על הקיזוז מכספים אלה על פי החוק.
ראו גם

המטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור
מלון פאסט

ערך זה עוסק במלון שפעל בירושלים החל מסוף המאה ה-19. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חזית מלון דו-פארק (לימים - פאסט) ב-1903
דגל צלב קרס מעל מלון פאסט בשנת 1933
מועדון החיילים האוסטרליים במלון פאסט (10 באוקטובר 1940), צולם על ידי שירות הצילום של מטסון, אשר פעל מחנות שכורה בחזית המלון, הנראית בשמאל הצילום
מלון פאסט (Hotel Fast) היה מלון שפעל בירושלים החל משנת 1891. מבנה המלון נהרס בשנת 1974, ובמקומו, בכיכר צה"ל, נבנה מלון פנינת ירושלים.
היסטוריה

מבנה המלון הוקם על אדמות הפטריארכיה הארמנית וביוזמתה של הפטריארכיה, במטרה ליצור מקור הכנסה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-טמפלרי תיאודור זנדל, אשר בנה על המגרש מבנה של שלוש קומות, תוך ניצול מלוא היקפו של המגרש. במרכז המלון הייתה חצר קטורה (פאטיו) ובה גינה.
המבנה עוטר בקשתות בקומתו הראשונה, וכניסת המלון עוטרה בעמודים בסגנון יוני, הקומה השנייה מעל החזית עוטרה בסגנון קורינתי והקומה העליונה עוטרה בסגנון דורי. הבניין עוטר בסמל הפטריארכיה הארמנית, מממנת הקמת המבנה. המלון כלל מסעדה, אולם לשתיית תה מנחה, וכן בקומה הראשונה של הבניין הושכרו שטחים לחנויות מזכרות, סוכנות צילום וסוכנות נסיעות, וכן לבית הדואר האיטלקי.
במלון היו 100 חדרים סביב מסדרון מרכזי - מחצית מהחדרים פנו לרחוב, ומחצית פנו לחצר הפנימית. בכל החדרים היו הסקה ומים זורמים, אולם רק במיעוט מהחדרים היו חדרי אמבטיה פרטיים.
לאחר הקמתו נקרא המלון "מלון האוורד" (Hotel Howard) על שם מנהלו, איסכנדר עווד, שנודע בשמו הלועזי - אלכסנדר הווארד, ולאחר מכן שונה שמו ל"מלון דו פארק" (Hotel Du Park). בשנת 1907 שכר את המלון אברהם פאסט, מראשי הקהילה הטמפלרית בעיר, ושינה את שם המלון ל"מלון פאסט". בזמן מלחמת העולם הראשונה, התארחו במלון קציני הצבא הגרמני אשר ייעצו לצבא העות'מאני.
עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים ותחילת המנדט הבריטי שונה שם המלון למלון "אלנבי" והוא נוהל על ידי ג'ורג' ברסקי (מנהל רשת מלונות שכללה את מלון פלטין בתל אביב ומלון הר הכרמל בחיפה ומספר שנים אף את מלון פאלאס, גם כן בירושלים).
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החל לפעול במלון מטבח כשר על מנת להביא למלון לקוחות יהודים. בשנת 1929 שבה משפחת פאסט (ששבה מגלותה במצרים) לנהל את המלון - ובפועל ניהלו את המלון שני בניו של אברהם פאסט - הרמן ופרידריך פאסט.
בשנות ה-30 שימש חלק מהמלון כקונסוליה של גרמניה הנאצית ועל המבנה הונף דגל צלב הקרס. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו בני משפחת פאסט (כמו יתר הטמפלרים) למחנות בגליל ובהמשך גורשו מן הארץ. המלון הפך למועדון עבור חיילים אוסטרליים, ובהמשך לאכסניה וקנטינה שהופעלו על ידי כנסיית סקוטלנד. לאחר סיום המלחמה עד שנת 1948 שימש המלון את משרד המסחר והתעשייה של הממשלה המנדטורית הבריטית.
במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות נפגע חלקו המזרחי של המבנה, עם תום מלחמת העצמאות עבר קו הגבול בין ירדן לישראל בסמוך לקיר המלון המזרחי, אולם המלון כולו נותר בשטח ישראל. לאחר המלחמה פלשו למבנה המלון עולים חדשים וחיילים משוחררים, ובשל הקרבה לגבול התגוררו בו אוכלוסיות במצב סוציו אקונומי נמוך והעזובה וההזנחה במלון הייתה רבה. הפטריארכיה הארמנית לא טרחה לגבות דמי שכירות או לפנות את הפולשים ומצב הבניין התדרדר. בנוסף סבלו הדיירים מהתנכלויות של חיילי הלגיון הירדני שהיו מוצבים על חומת העיר ויידו מדי פעם אבנים לעבר הבניין
זמן קצר לאחר איחוד ירושלים, ב-20 בספטמבר 1967, אירע פיגוע במלון. חוליה של הפת"ח הטמינה פצצות בבית דפוס שפעל בקומת הקרקע, הפיצוץ גרם נזק למבנה וארבעה מדייריו נפצעו. בדצמבר 1968 הוחלט על הריסת המבנה עקב מצבו הרעוע. העירייה גם רכשה את המבנה מהפטריארכיה הארמנית והחלה במשא ומתן, שנמשך מספר שנים, על פינוי הדיירים תמורת פיצויים. ב-1971 נמכר המבנה ליזמים, המלונאים האחים קנול, שקיבלו אישור לבנות מלון חדש זהה בגודלו מעל פני הקרקע למלון פאסט. המבנה נהרס בקיץ 1974.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר, ירושלים: כתר, 2005, מסת"ב 9650713808
הערות שוליים

1 2  השבוע הוחל בהריסת בניין מלון פאסט הנמצא מול החומה המובילה לשער יפו בירושלים. (צילום: ר. ישראלי), על המשמר, 26 במאי 1974
יחיאל לימור,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'דחפורי הקידמה נוגסים בקירות של מלון פאסט, מעריב, 19 ביולי 1974
↑  קצר: מלונות דן תנהל את "פנינת ירושלים", חדשות, 2 באוגוסט 1990
↑  צבי ארד,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'השלוחה הנאצית בישראל, הארץ, 16 ביולי 1965
↑  צו פינוי לחיילים ועולים, הַבֹּקֶר, 16 במאי 1950
↑  הכנסיה מוכנה לשקם את מלון פאסט בבירה, הארץ, 25 בינואר 1963
↑  רגמו מלון "פאסט" ערבים מעבר לחומה, מעריב, 8 ביוני 1950
ידו אבנים מחומת העיר העתיקה, זמנים, 4 באפריל 1954
לגיונרים יידו אבנים בדיירי מלון "פאסט" הנמצא ליד גבול ישראל-ירדן בירושלים, קול העם, 26 באוגוסט 1966
↑  מעצר 15 יום לחשודים בפיצוץ מלון ,פאסט", הארץ, 24 בספטמבר 1967
עוזי בנזימן,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'פעולת חבלנים בבירה ארבעה נפצעו בהתפוצצות עזה בבניין "מלון פאסט" בירולשים נתגלו 4 מוקדי חומר־נפץ שהונחו בבניין.—נעצרו שני צעירים ערביים חשודים, הארץ, 20 בספטמבר 1967
מאסר ממושך לנאשמי פיצוץ מלון "פאסט', על המשמר, 4 בפברואר 1968
↑  דנים בהקמת מיבנה רב קומות מול שער יפו במקום מלון פאסט שייהרס, הארץ, 13 בדצמבר 1968
↑  טוביה כרמל,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'כתם של אשפה בלב הבירה, דבר, 16 במרץ 1970
↑  אושרה מכירת מלון "פאסט", דבר, 8 בפברואר 1971
חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  23 ביולי 1971
 תאריך חקיקה עברי:  א' באב תשל"א
 גוף מחוקק:  הכנסת השביעית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 629, עמ' 134
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הרווחה
 מספר תיקונים:  24
 נוסח מלא:  חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971
 
חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971 הוא מערכת כללים של מדינת ישראל למען התאמת מערכת המשפט בישראל לנאשמים שהם קטינים.
חוק הנוער מסדיר את סמכויות בית המשפט לנוער, ואת סדרי הדין במצבים בהם מעורבים קטינים, בנוסף דרכי הענישה והטיפול ביחס לקטינים הנמצאים בגיל האחריות הפלילית (מגיל 12 ומעלה).
היסטוריה

החוק נוסד בשנת תשל"א 1971, הוא עבר עד כה 23 תיקונים, האחרון מהם היה ב-2017. החוק נאכף על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים כמו גם על ידי משרד המשפטים.
עיקרי החוק

לפי החוק על הקטין להישפט בבית משפט לקטינים, על ידי שופט נוער, והחקירות צריכות להתבצע על ידי חוקר נוער מוסמך.
תנאים נוספים לשפיטה וענישה של קטינים מחולקים לשלושה חלקים: שפיטה, ענישה ודרכי טיפול, ולכל אחר מהם תקנות מיוחדות שקובעות את התייחסות בית המשפט מערכת החוק לכל אדם הנשפט אשר גילו מתחת לגיל 18.
חוק הנוער - שפיטה

חוק הנוער שפיטה נקבע ב-2009 ולפיו אין להעמיד קטין בשל עבירות אשר עברו זמן רב מאז בוצעו. בית-משפט לנוער רשאי, מטעמים מיוחדים שיירשמו, להורות כי נאשם שהוא קטין לא יהיה נוכח בשלב משלבי הדיון. אך לקטין יש הזדמנות להביע את דעתו לפני בית המשפט.
הרשאת סנגור לקטין תעשה רק אם בית המשפט מאשר ורואה סיבה מוצדקת, באין לקטין סנגור, יעזור לו בית המשפט לחקור את העדים.
בנוסף בית-משפט לנוער ימציא להורה הקטין העתקים של ההזמנה לדין ושל כתב האישום עם הודעה שהוא רשאי להיות נוכח בשעת הדיון, זולת אם קבע בית המשפט, מטעמים מיוחדים שיירשמו, שאין להזמין את ההורה או שאין להמציא לו את ההעתקים האמורים או אחד מהם.
כל בקשה שנאשם רשאי להגיש לבית המשפט, רשאי גם הורה הקטין, או אדם שבית המשפט הרשה לכך, להגיש במקומו, ורשאים הם לחקור עדים ולהשמיע טענות במקום הקטין או יחד אתו.
בהכרעת הדין יחליט בית-משפט לנוער על זיכוי הקטין או יקבע שהקטין ביצע את העבירה.
חוק הנוער - הענשה

קטין שהורשע, בית-משפט לנוער רשאי, במקום להטיל עליו מאסר בית המשפט יכול לקבוע על החזקתו במעון נעול לתקופה שיקבע ובלבד שלא תעלה על תקופת המאסר שנקבעה לעבירה שבה הורשע הקטין.
בית משפט לנוער שהחליט על החזקת קטין במעון נעול יסביר לקטין באילו נסיבות יהיה ניתן להעבירו מהמעון הנעול למאסר.
התנאים שבהם הקטין יעבור מהמעון הסגור לבית מאסר לקטינים:
הקטין מסכן או עלול לסכן את עצמו או אחרים - במקרה הזה הקטין מעמיד בסכנה (סכנת חיים, סכנה משפטית או כל סכנה אחרת) את המעון בו הוא שוהה, את החברה, או את הסביבה בו הוא שוהה הקטין גורם נזק חמור ומתמשך לרכוש – כגון שבירה, ונדליזם וכולי.
התנהגות הקטין במעון באופן מתמשך - התנהגות הקטין אינה רק נמשכת כמו הסיבה שבגללה נכנס למעון אלה מדרדרת בריחה חוזרת ונשנית של הקטין מהמעון.
חוק הנוער דרכי טיפול

חוק הנוער דרכי טיפול הוא רשימה של דרכים שבהן בית המשפט יכול למסור את הקטין לטיפולו והשגחתו של אדם הראוי לכך שאינו הורה הקטין, לתקופה שיקבע בית המשפט, והגבלת זכויותיהם של הורי הקטין במשך התקופה האמורה.
העמדת הקטין בבחינה:
דרך טיפול זאת היא דרך מקובלת שבה, נותן בית המשפט תנאי, (אם או בלי תגמול- להחלטת השופט) שבו הקטין או הוריו מתחייבים למבצע את התנאי אשר אמור לשפר את התנהגות הקטין, ולדאוג שלא יעבור על אותה עבירה אשר ביצע בשנית.
בנוסף, יכול בית המשפט לתת קנס לקטין ולהורים, כדרך פיצוי על עבירת הקטין.
הערות שוליים

↑  על זכות הקטין להישמע, ראו: נתנאל ר. בושרי (2019), קטינים במשפט: מתלות לעצמאות, פרק יב': קטין נזקק, 599-618 (הוצאת שהם)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
מאובן עקבות

עקבות כירותריום (אנ') באבן חול מתקופת הטריאס
עקבות פרוטיכניטס (Protichnites) מתור הקמבריון בבלקברי היל (Blackberry Hill), ויסקונסין
מאובן עקבות, המכונה גם איכנופוסיל (באנגלית: ichnofossil; מיוונית: ἴχνος,ikhnos עקבות), הוא תיעוד מאובנים של פעילות ביולוגית של צורות חיים אך לא של השרידים המשתמרים של האורגניזם עצמו. מאובני עקבות אינם מאובני גוף, שהם השרידים המאובנים של חלקי גופם של אורגניזמים, שהשתנו בדרך כלל על ידי פעילות כימית מאוחרת יותר או על ידי מינרליזציה או פרמינרליזציה. חקר מאובני עקבות כאלה הוא איכנולוגיה – עבודתם של איכנולוגים.
מאובני עקבות עשויים להיות מורכבים מהטבעות פיזיות שעשה אורגניזם. אפשר למצוא אותם, בין השאר, במחילות, קידוחים (ביו-ארוזיה), אורוליטים (שחיקה הנגרמת מפינוי צואה ושתן של בעל החיים הקדום), טביעות רגליים, סימני הזנה וחללים בשורשי שיניים. כל אלה עשויים להיות מאובני עקבות.
המונח במובנו הרחב כולל גם שרידי חומר אורגני אחר המיוצר על ידי אורגניזם, למשל קופרוליטים, גללים מאובנים, או סמנים כימיים, משקעים המיוצרים באמצעים ביולוגיים, למשל סטרומטוליטים. עם זאת, רוב המבנים המשקעיים, למשל אלה המיוצרים על ידי קונכיות ריקות המתגלגלות על קרקעית הים, אינם מיוצרים באמצעות התנהגות של אורגניזם ולכן אינם נחשבים למאובני עקבות.
חקר העקבות - איכנולוגיה, מתחלק לפליאו-איכנולוגיה, או חקר מאובני עקבות, ונאו-איכנולוגיה, חקר העקבות המודרניות. המדע האיכנולוגי מציע אתגרים רבים, שכן רוב העקבות משקפות את ההתנהגות של יוצריהם, לא את הזיקה הביולוגית שלהם. בהתאם לכך, חוקרים מסווגים מאובני עקבות לסוגים על סמך הצורה שלהם ועל פי ההתנהגות המרומזת, או האתולוגיה, של יוצריהם.
שכיחות

עקבות ידועות יותר בצורתן המאובנת מאשר במשקעים מודרניים. לכן קשה יותר לפרש מאובנים מסוימים על ידי השוואתם לעקבות מודרניות, למרות שהם עשויים להיות קיימים או אפילו נפוצים. הקשיים העיקריים בגישה לעקבות קיימות נובעים ממציאתן במשקעים מרובדים ומהיכולת לגשת לאלו שנוצרו במים עמוקים יותר.
מאובני עקבות נשמרים בצורה הטובה ביותר באבני חול; גודל הגרגירים וצואה מאובנת תורמים לשימור טוב יותר. הם עשויים להימצא גם בפצלים ואבני גיר.
מיון

בדרך כלל קשה או בלתי אפשרי לשייך מאובני עקבות ליוצר ספציפי. רק במקרים נדירים מאוד נמצאים היוצרים בצמידות לעקבות שלהם. יתר על כן, אורגניזמים שונים לחלוטין עשויים לייצר עקבות זהות. לכן, הטקסונומיה הקונבנציונלית אינה ישימה, ונוצרה צורה מקיפה של טקסונומיה. ברמה הגבוהה ביותר של הסיווג, מוכרים חמישה אופני התנהגות:
Domichnia, דומיכניה, מבני מגורים המשקפים את תנוחת החיים של האורגניזם שיצר אותם.
Fodinichnia, פודיניצ'ניה, מבנים תלת־ממדיים שהותירו בעלי חיים שאוכלים את דרכם דרך משקעים, כמו אלה שניזונים על משקעים.
Pascichnia, פסיכניה, עקבות אכילה שהותירו בעלי חיים שרועים (רעייה) על פני משקע רך או מצע מינרלי;
Cubichnia, קוביכניה, עקבות מנוחה, בצורה שהותיר אורגניזם על משקע רך;
Repichnia, רפיכניה, עקבות על פני השטח של זחילה.
מאובנים מסווגים לצורות, וכמה מהם אף מחולקים לרמת מין. הסיווג מבוסס על צורה, מבנה ואופן התנהגות משוער.
כדי לשמור על נפרדות טקסונומית של מאובני גוף ומאובני עקבות, מוקמים "איכנו-מינים" עבור מאובני עקבות. איכנוטקסה (Ichnotaxa, איכנו-מינים) מסווגים באופן שונה במקצת בבמינוח הזואולוגי מאשר מינים (taxa) המבוססים על מאובני גוף (ראו סיווג מאובני עקבות - trace fossil classification). דוגמאות:
מאובני עקבות קמבריון מאוחרים ממקומות ביניים של גאות כוללים פרוטיכניטס (Protichnites) וקלימאקטיכניטס (Climactichnites), בין היתר.
טביעות רגל של דינוזאור מזוזואי כולל איכנוגנרה כגון גרלטור (Grallator), אטרייפוס (Atreipus) ואנומפוס (Anomoepus).
תלוליות טרמיטים מתקופת הטריאס עד לאחרונה יכולות להקיף קילומטרים רבועים של משקעים.
מידע מאיכנו-מאובנים (ichnofossils)

מאובני עקבות הם אינדיקטורים פליאו-אקולוגיים ופליאו-סביבתיים חשובים, מכיוון שהם נשמרים באתרם, או בתנוחת החיים של האורגניזם שיצר אותם. מאובנים זהים יכולים להיווצר על ידי מגוון אורגניזמים שונים, ולכן מאובני עקבות יכולים ליידע אותנו בצורה מהימנה רק על שני דברים: העקביות של המשקע בזמן התרבדותו ורמת האנרגיה של סביבת המשקעים. נעשו ניסיונות להסיק תכונות כגון אם משקע הוא ימי או לא ימי, אך הדבר אינו אמין בשלב זה.
מידע מאיכנו-מאובנים (ichnofossils) > פליאואקולוגיה

מאובני עקבות מספקים לנו עדויות עקיפות לחיים בעבר, כגון עקבות, מאורות, בורות וצואה שהותירו אחריהם בעלי חיים, ולא השרידים המשתמרים של הגוף של החיה עצמה. בניגוד לרוב המאובנים האחרים, המיוצרים רק לאחר מותו של האורגניזם, מאובני עקבות מספקים לנו תיעוד של פעילותו של אורגניזם במהלך חייו. בניגוד למאובני גוף, שניתן להעביר הרחק מהמקום שבו חי אורגניזם בודד (למשל על ידי סחיפה במים או עקב פעילות געשית), מאובני עקבות מתעדים את סוג הסביבה שבה החיה חיה באמת ובכך יכולים לספק דגימה פליאו-אקולוגית מדויקת יותר מאשר מאובני גוף.
מאובני עקבות נוצרים על ידי אורגניזמים המבצעים את פונקציות חיי היומיום שלהם, כגון הליכה, זחילה, נבירה, כרייה או אכילה. טביעות רגל של טטרפודים, שבילי תולעים והמחילות שנעשו על ידי צדפות ופרוקי-רגליים, הם כולם מאובני עקבות.
מאובני עקבות מרהיבים הם טביעות רגל עצומות, שלוש אצבעות, שייצרו דינוזאורים וארכאוזאורים. טביעות אלו נותנות למדענים רמזים כיצד חיו החיות הללו. ניתן לשחזר את השלדים של הדינוזאורים, אך רק עקבותיהם המאובנות יכולות לקבוע כיצד עמדו והלכו. מסלולים כאלה יכולים לספר הרבה על ההליכה של בעל החיים שיצר אותם, כיצד צעד והאם הגפיים הקדמיות נגעו בקרקע או לא.
עם זאת, רוב מאובני העקבות הם פחות בולטים, כמו השבילים שיצרו תולעים טבעתיות או נמטודות. חלק מיציקות התולעים הללו הן תיעוד המאובנים היחיד שיש לנו של היצורים האלה.[דרוש מקור]
מידע מאיכנו-מאובנים (ichnofossils) > סביבת פליאו

קשה לשייך טביעות רגל מאובנות שנוצרו על ידי חולייתנים טטרפודים למין מסוים של בעל חיים, אך הן יכולות לספק מידע רב ערך, למשל מהירות, משקל והתנהגות של האורגניזם שיצר אותם. מאובני עקבות כאלה נוצרים כאשר דו-חיים, זוחלים, יונקים או ציפורים הלכו על פני בוץ רך (כנראה רטוב) או חול, אשר מאוחר יותר התקשו במידה מספקת כדי לשמר את הרשמים לפני שהושקעה שכבת המשקעים הבאה. מאובנים מסוימים יכולים אפילו לספק פרטים על מידת הרטיבות של החול בעת הפקתם, ולפיכך לאפשר הערכה של כיווני פליאו-רוח.
מכלול של מאובני עקבות נוצרים בעומקי מים מסוימים ויכולים לשקף גם את המליחות והעכירות של עמוד המים.
מידע מאיכנו-מאובנים (ichnofossils) > מתאם סטרטיגרפי

כמה מאובני עקבות יכולים לשמש כמאובני אינדקס מקומי, לתארך את הסלעים שבהם הם נמצאים, כגון השקע של המאובן ארניקוליטס פרנקוניקוס (Arenicolites franconicus) המופיעה רק בשכבה של 4 סנטימטרים (1.6 אינץ') של תקופת מושלקאלק (Muschelkalk מתקופת הטריאס, באזורים בדרום גרמניה.
בסיס תקופת הקמבריון מוגדר על ידי הופעתו הראשונה של מאובן העקבות Treptichnus pedum.
למאובני עקבות יש תועלת נוספת, שכן רבים מופיעים לפני שהאורגניזם חשב ליצור אותם, ומרחיבים את הטווח הסטרטיגרפי שלהם.
איכנו-צואה

איכנו-צואה (Ichnofacies) הם מאובני עקבות בודדים המתרחשים שוב ושוב בזמן ובמרחב. הפלאונטולוג אדולף סיילאכר היה חלוץ במושג האיכנו-צואה, מושג לפיו גאולוגים מסיקים את מצבה של מערכת משקע בזמן ההיווצרות, על ידי ציון המאובנים זה ביחס לזה. המאפיינים העיקריים המוכרים בספרות הם סקוליתוס (Skolithos), קרוזיאנה (Cruziana), זואופיקוס (Zoophycos), נרייטס (Nereites), גלוסיפונגיטים (Glossifungites, דמויי פטריות), סקוייניה (Scoyenia), טריפניטים (Trypanites), טרדוליטים (Teredolites) ופסילוניכוס (Psilonichus). המכלולים הללו אינם אקראיים. המאובנים שנשמרו מוגבלים על ידי התנאים הסביבתיים שבהם חיו האורגניזמים יוצרי העקבות. עומק מים, מליחות, קשיות המצע, חמצן מומס ותנאים סביבתיים רבים אחרים קובעים אילו אורגניזמים יכולים לאכלס אזורים מסוימים. לכן, על ידי תיעוד ומחקר של שינויים בצואה המאובנת, מדענים יכולים לפרש שינויים בסביבה. לדוגמה, מחקרי צואה מאובנת נוצלו כדי לחקור גבולות הכחדה המונית, כגון הכחדת קרטיקון-פלאוגן, כדי לסייע בהבנת גורמים סביבתיים המעורבים באירועי הכחדה המונית.
הטיה אינהרנטית

רוב מאובני העקבות ידועים ממרבצים ימיים. יש שני סוגים של עקבות: אקסוגניים, הנעשים על פני המשקע (כגון עקבות) ואנדוגניים, הנעשים בתוך שכבות המשקעים (כגון מחילות).
לנתיבי פני השטח על משקעים בסביבות ימיות רדודות יש פחות סיכוי להתאבן מכיוון שהם נתונים לפעולת גלים וזרם. תנאים בסביבות שקטות של מים עמוקים נוטים להיות נוחים יותר לשימור מבני עקבות עדינים.
רוב מאובני העקבות מזוהים בדרך כלל בקלות על ידי התייחסות לתופעות דומות בסביבות מודרניות. עם זאת, המבנים שנוצרו על ידי אורגניזמים במשקעים מאוחרים נחקרו רק במגוון מצומצם של סביבות, בעיקר באזורי חוף, כולל משטחי גאות ושפל.[דרוש מקור]
אבולוציה

גיל מאובני העקבות המורכבים המוקדמים ביותר, לא כולל עקבות חיידקים כגון סטרומטוליטים, מתוארך ל-2 עד 1.8 מיליארד שנה. זה מוקדם מכדי שמוצאם יהיה מבעלי חיים, ונראה שהם נוצרו על ידי אמבות. "מחילות" משוערות המתוארכות ל-1,100 מיליון שנים, אולי נעשו על ידי בעלי חיים שניזונו מחלקן התחתון של מחצלות מיקרוביאליות, מה שהגן עליהם מפני אוקיינוס עוין מבחינה כימית; אולם רוחבם הלא אחיד וקצוותיהם המחודדים מקשים על קביעת מקור ביולוגי ואפילו המחבר המקורי כבר לא מאמין שהם אותנטיים.
העדות הראשונה המקובלת למחילות היא מתקופת האדיקר (ונדיאן), לפני כ-560 מיליון שנים. בתקופה זו העקבות והמחילות הן אופקיות על פני קרקעית הים או ממש מתחתיה. עקבות כאלה כנראה נוצרו על ידי אורגניזמים תנועתיים עם ראשים, שכנראה היו בעלי חיים בילטריים. העקבות שנצפו מרמזות על התנהגות פשוטה ומצביעות על אורגניזמים הניזונים מעל פני השטח וחופרים להגנה מפני טורפים. בניגוד לדעה הרווחת, לפיה מחילות אדיקר הן רק אופקיות, ידועות גם מחילות אנכיות (סקוליתוס). יצרני המאורות סקוליטוס דקלינטוס (Skolithos declinatus) מהמצעים בני תקופת אדיקר (Vendian) ברוסיה מלפני 555.3 מיליוני שנים לא זוהו; ייתכן שהם היו אוכלי אוכל מסונן שהתקיימיו על חומרי הזנה מהתרחיף. הצפיפות של מחילות אלו היא עד 245 מחילות לדצימטר רבוע. כמה מאובני עקבות אדיאקרן נמצאו קשורים ישירות למאובני גוף. יורגיה (Yorgia) ודיקינסוניה נמצאות לעיתים קרובות בקצה מסלולים ארוכים של מאובני עקבות התואמים את צורתם. ההאכלה בוצעה בצורה מכנית, ואולי הצד הגחוני של הגוף היה מכוסה ריסונים. קימברלה שאולי קשורה לרכיכות קשורה לסימני שריטה, שאולי נוצרו על ידי רדולה. עקבות נוספים מלפני 555 מיליון שנה מרמזים על פעילות זחילה או נבירה אקטיבית.
בתחילת הקמבריון, צורות חדשות של מאובני עקבות הופיעו, כולל מאורות אנכיות (למשל Diplocraterion) ועקבות המיוחסים בדרך כלל לפרוקי-רגליים. אלו מייצגים "הרחבה של הרפרטואר ההתנהגותי", הן מבחינת השפע והן מבחינת המורכבות.
מאובני עקבות הם מקור משמעותי במיוחד לנתונים מתקופה זו של הקמבריון, מכיוון שהם מייצגים מקור נתונים שאינו קשור ישירות לנוכחותם של חלקים קשים שמתאבנים בקלות, חלקים שהם נדירים בתקופת הקמבריון. קשה לשייך מאובני עקבות ליוצריהם, אך תיעוד מאובני עקבות מצביע על כך שלכל הפחות, אורגניזמים ימיים גדולים, שוכני קרקעית, בעלי סימטריה דו-צדדית, התגוונו במהירות במהלך הקמבריון הקדום, כלומר לפני כ-600 מיליון שנה.
יתר על כן, גיוון פחות מהיר התרחש מאז, ומכיוון שהמגוון כבר היה גדול, עקבות רבות נוצרו באופן עצמאי על ידי קבוצות לא קשורות של אורגניזמים.
מאובני עקבות מספקים גם את העדות המוקדמת ביותר שלנו לחיי בעלי חיים ביבשה. עדויות לבעלי החיים הראשונים שנראים יבשתיים לחלוטין מתוארכות לתור האורדוביק והן נמצאות בצורת מסלולים. נתיבי עקבות באבן חול מתור האורדוביק טומבלגודה (Tumblagooda) מאפשרים לקבוע את התנהגותם של אורגניזמים יבשתיים אחרים. נתיבי עקבות של חיות מסוג Protichnites מייצגים עקבות של פרוקי רגליים אמפיביים או יבשתיים שמקורם בתור הקמבריון.
מאובני עקבות בולטים אחרים

איכנוטקסון (ברבים ichnotaxa) הוא "טקסון המבוסס על מאובן של אורגניזם", כלומר המקבילה הלא אנושית של חפץ. השם מגיע מיוונית עתיקה. איכנוס - ἴχνος (íchnos) - פירושו "מסלול" וטקסון - τάξις (táxis) - פירושו "סדר". בנוסף לאיכנוגנרה (עקבות) שלעיל, הותירו אחריהם עקבות גם חסרי חוליות כגון היברטופטרוס, "עקרב ים" ענק או עקרבי מים של התקופה הפליאוזואיקונית המוקדמת. פרוקי-רגליים ימיים אלה יצרו מסלול שנשמר בסקוטלנד.
ביו-ארוזיה (שחיקה) לאורך זמן יצרה תיעוד של מאורות, מחילות ושריטות על מצעים קשים. מאובני עקבות אלו מחולקים בדרך כלל למקרו-מאורות ומיקרו-מאורות. עוצמת הביו-ארוזיה והגיוון נקבעת בשני אירועים: מהפכת הביו-ארוזיוה באורדוביק (ראה Wilson & Palmer, 2006) ותקופת היורה. לביבליוגרפיה של ספרות הביו-ארוזיה, עיינו בקישורים החיצוניים.
הסוגים העתיקים ביותר של זנב וטביעות רגל של טטרפודים מתוארכים לתקופת הדבון המאוחרת. טביעות סלע של בעלי חוליות אלו נמצאו באירלנד, סקוטלנד, פנסילבניה ואוסטרליה. לוח אבן חול המכיל את המסלול של טטרפוד, המתוארך ל-400 מיליון שנה, הוא בין העדויות העתיקות ביותר של חולייתן הולך על היבשה.
מאובני עקבות אנושיים חשובים הם טביעות הרגל של לאטולי (Laetoli) שבטנזניה, שהוטבעו באפר וולקני לפני 3.7 מיליון שנים, כנראה על ידי אוסטרלופיתקוס מוקדם.
בלבול עם סוגים אחרים של מאובנים

מאובני עקבות אינם יציקות גוף. הביוטה של תקופת האדיקר, למשל, מורכבת בעיקר מיציקות של אורגניזמים במשקעים. באופן דומה, טביעת רגל אינה העתק פשוט של סוליית כף הרגל, ולעקבות המנוחה של כוכב ים יש פרטים שונים מאשר רושם של כוכב ים.
פליאובוטנאים מוקדמים טעו בזיהוי מגוון רחב של מבנים שמצאו על מישורי המצע של סלעי משקע כפוקואידים, מעין אצות חומות או אצות ים). עם זאת, אפילו במהלך העשורים המוקדמים ביותר של חקר האיכנולוגיה, כמה מאובנים הוכרו כטביעות רגל ומחילות של בעלי חיים. מחקרים בשנות ה-80 של נאטהורסט (AG Nathorst) וג'וזף פ. ג'יימס, שהשוו בין "פוקואידים" לעקבות מודרניות הבהירו יותר ויותר שרוב הדגימות שזוהו כפוקואידים מאובנים היו שבילים ומחילות של בעלי חיים. פוקואידים מאובנים אמיתיים הם נדירים.
אין לבלבל פסאודו-פוסילים (דמויי מאובנים), שרידים מאובנים דמויי חומרים אורגניים, שעם זאת אינם מאובנים אמיתיים, עם איכנופוסילים, שהם אינדיקציות אמיתיות לחיים פרהיסטוריים.