stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמנואל סיון
ביוגרפיה

עמנואל סיון נולד בקיבוץ כפר החורש, אותו עזבו הוריו, למד בבית הספר הריאלי בחיפה. עשה תואר ראשון ושני בהיסטוריה כללית ובשפה וספרות ערבית. במהלך הלימודים נוצר אצלו עניין עמוק במסעי הצלב, בין השאר כי היה אסיסטנט של פרופסור יהושע פראוור בעבודה על ספרו "ממלכת ירושלים הצלבנית". סיון החליט להבין את מסעי הצלב מנקודת ראות מוסלמית. עשה דוקטורט באוניברסיטת הסורבון בפריז בשנים 1963–1965, בנושא הג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית. מדריכו בעבודה היה פרופסור קלוד כאהן. לימד בסגל האוניברסיטה העברית החל מ-1965, שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1967–1970. ב-1972 התמנה לפרופסור חבר וב-1977 התמנה לפרופסור מן המניין. שימש כראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1973–1976. פרש מהאוניברסיטה העברית בשנת 2006 כפרופסור אמריטוס. ב-1994–1997 כיהן כסגן יו"ר הקרן הלאומית למדע מיסודה של האקדמיה הלאומית למדעים. כיהן כסגן יושב ראש האגודה המדעית הישראלית בשנים 1994–2007. יסד את כתב העת The Jerusalem Quarterly ב-1976 והיה עורכו עד 1990. עשה שבתונים בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה ובסורבון בפריז, באוניברסיטת מונטריאול שבקנדה ובאוניברסיטאות פרינסטון ופנסילבניה שבארצות הברית.
בשנותיו האחרונות לימד בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה שבמרכז הבינתחומי הרצליה.
לאחר המהפך היה ממייסדי חוג 77 במפלגת העבודה. מאמצע שנות השמונים ובעיקר מראשית שנות התשעים פרסם מאמרים בהארץ ושימש כפרשן טלוויזיה. היה יועץ חיצוני בנושאים שונים למשרד ראש הממשלה. החל משנת 2003 שימש כיועץ למשרד הביטחון, ומשנת 2006 שימש כחבר בוועד המייעץ של המועצה לביטחון לאומי.
בשנת 2012 התבטא בחריפות נגד אוניברסיטת אריאל וטען שעל מרצים ישראליים לנצל את מעמדם האקדמי על מנת להחרים את אוניברסיטת אריאל: "אנחנו יכולים להשתמש בקשרים הבינלאומיים שלנו למנוע פרסומים של חוקרים מאריאל. פשוט צריך לא לדון בהצעות המחקר והפרסום שלהם, במיוחד בכתבי העת בהם אנו מכהנים כחברים ... בנוסף צריך לא להציג ניירות, לא להשתתף בכנסים ולא לתת הרצאות יחד עם מרצים מאותה אוניברסיטה כביכול."
בשנותיו האחרונות פיתח סיון שיטה לניתוח אוטומטי ממוחשב של כמויות גדולות של טקסטים אסלאמיים, השיטה בנויה על המתודה ל"כריית דעות" (פטנט של פרופ' רונן פלדמן) ומאפשרת לא רק בדיקת שכיחויות, אלא גם ניתוח עוצמת הרגשות והדעות.
מחקריו > האסלאם ומסעי הצלב

זהו ספרו הראשון של עמנואל סיון, שיצא לאור בצרפתית ב-1968 תחת הכותרת L’Islam et la croisade והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו. מהדורה שנייה ראתה אור לאחר הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר. הספר עוסק בג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית. סיון בחן את התהליך שבו הג'יהאד הופך לתודעה קיבוצית ביוזמתם של אינטלקטואלים ושליטים. מסקנת הספר היא שהייתה זו תנועה עממית ורחבה שתועלה בידי השלטון. סיון הראה בספר כי עד לתקופת מסעי הצלב ירושלים הייתה קדושת ירושלים שנויה במחלוקת באסלאם.
מחקריו > קומוניזם ולאומיות באלג'יריה

זהו ספרו השני של סיון שראה אור ב-1976 בפריז תחת הכותרת Communisme et nationalisme en Algerie. לאחר שחקר את הצלבנים ביקש לבדוק פרשה היסטורית שנייה שיש לה אנלוגיות והשלכות למצבה של מדינת ישראל. הוא בחן את הצד של הצרפתים באלג'יריה דרך בדיקת הוגים, תועמלנים פוליטיים ואנשים שנלכדים במצב הקולוניאלי. הספר עוסק בתולדות המפלגה הקומוניסטית באלג'יריה בשנים 1920–1962. הייתה זו מפלגה בה השתתפו בני העדות העיקריות המרכיבות אותה – צרפתים ומוסלמים האמינו באחוות עמים ובדה-קולוניזציה. היה זה עיקרון חשוב למפלגה הקומוניסטית שלפיו המתחים הקולוניאליים ניסו ליצור אחוות לאומים במצב קולוניאלי של שסע בין אלה שיש להם זכויות אדונים לבין הנכבשים. התנועה נחלה הרבה משברים ועזיבות, אך גם הצלחות מסוימות.
אלג'יריה הייתה פורמלית חלק מצרפת כאשר עשרה אחוזים מאוכלוסייתה היו צרפתים, וויתור עליה נחשב לוויתור על טריטוריה לאומית. כשניסו להסביר לעצמם את הקושי לשרוד השתמשו הצרפתים במושג "מנטליות של רגליים שחורות". רגליים שחורות הוא השם שבו נקראו הצרפתים תושבי אלג'יריה. סיון בדק מהי המנטליות הזו ולשם כך בחן חוברות הומור עממי שהיו פופולריות מאוד באלג'יריה במשך רבע מאה ושניסו לתאר את חייהם והווייתם של פשוטי העם באלג'יריה. מחבר חוברות אלה היה מפקח עבודה סוציאלי. בדיחות אלה היו משוקעות בתיאור אורחות חיים. סיון ניסה בספרו להבין את המנטליות של ציבורים גדולים, להסביר את ראיית המציאות שלהם ולתפוס את השורשים האמוציונליים שלהם.
מחקריו > דור תש"ח: מיתוס, דיוקן וזיכרון

זהו ספרו היחיד של עמנואל סיון שנכתב מראש בעברית וראה אור בהוצאת מערכות ב-1991. הוא בוחן את תופעת הדומיננטיות של האובדן בחברה הישראלית. הנחתו היא שדפוסי הטיפול באובדן עוצבו במלחמת העצמאות, מכיוון שהייתה זו מלחמה עם שיעור האבדות הגבוה ביותר והמלחמה הראשונה בתולדות מדינת ישראל. מבחינת המתודה בה השתמש סיון, אין הספר עוסק בהנצחה רשמית כי אם בהנצחה ספונטנית על ידי משפחות וחברים, ומשתמש לשם כך בספר יזכור לחללי מלחמת העצמאות ובנתוני אגף כוח אדם במטכ"ל, תוך עיבוד סטטיסטי ואיכותני.
מחקריו > קנאי האסלאם

סיון חוקר את תופעת המיליטנטיות הדתית בחברה המודרנית מאז 1980. הוא זיהה תופעה של קשר חזק מאוד בין עבר להווה בעולם האסלאמי. הוא מצא שורשים של האסלאם המהפכני בטקסטים מימי הביניים מהמאה ה-13 אותם כתב אבן תיימיה, שבשבילם העבר הוא מצפה ומורה דרך, ותפיסה זו הוחייתה בידי קנאי האסלאם.
הספר קנאי האסלאם ראה אור לראשונה בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-1985, והוא תורגם והתפרסם בעברית ב-1986 בהוצאת עם עובד וזכה בפרס לנדאו לשנת 1987. וכן תורגם והתפרסם בשפות סיניות, פולנית, וספרדית. הספר נפתח בסיפורם של רוצחי אנואר סאדאת. הם היו ארבעה חיילים מצטיינים בצבא המצרי, ביניהם אלוף הצליפה של הצבא. אחד מהרוצחים היה קצין מצטיין שנהג לנפץ מכשירי טלוויזיה של קצינים אחרים כאשר הם ראו סרטי תועבה, באותם ימים הטלוויזיה המצרית הייתה ממלכתית והוא ראה בסאדאת אחראי לכך. בלילה שלפני הוצאתו להורג כתב רשימה של מה הוא רואה כחטאי סאדאת. הסכם השלום בין ישראל למצרים הופיע רק במקום ה-18, מספר 1 ו-2 ברשימה היו תקנות שמונעות מסטודנטיות ללבוש רעלה באוניברסיטה. לרוצחי סאדאת היה מורה אוטודידקט, עבד א-סלאם פרג, מהנדס חשמל במקצועו, שכתב להם את הספר "המצווה המוזנחת", בו מוסבר מדוע מותר להרוג שליט חוטא. הייתה זו טענה מהפכנית עבור ימי הביניים אז נוצרה. לפי הדת האסלאמית צריך לקבל את השליט, אפילו אם הוא שליט רע ולא לחתור תחתיו. אסכולה של הוגים מוסלמיים מודרניים התעניינה במה שכתב על מנת להצדיק רצח עריץ. גילויו של הספר שנכתב עבור הרוצחים הוביל למאסרו והוביל את כל החמישה לגרדום. הארגון שביצע את הרצח רצה לבצע מהפכה שלמה. סיון מנסה להראות שמדובר בתנועה רחבה יותר. הספר עוסק במצרים, סוריה (ההתקוממות בעיר חאמה שבסוריה שאירעה מיד לאחר רצח סאדאת) ולבנון וכן באיראן, בה הופיעה אותה תופעה אך במושגים שיעיים. ספר זה היה אחד הראשונים שעסקו באסלאם מהפכני סוני. התופעה הסונית יותר קשה להסבר, השיעה לעומת זאת היא כת נרדפת ולכן רווחות בה יותר מגמות מהפכניות. ספר זה היה מהראשונים שהשתיתו את עולם המושגים של התופעה.
מחקריו > מיתוסים פוליטיים ערביים

ספרו זה של סיון ראה אור לראשונה בעברית בהוצאת עם עובד ב-1988 והוא תורגם לצרפתית ולספרדית. הספר עוסק במיתוסים, דהיינו סיפורים מכוננים של תנועות חברתיות. הוא דן הן בימין והן בשמאל ובאלג'יריה שם מתחוללת תופעה שהיא מחוץ לשמאל ולימין. הספר מתפרש גם על העבר וגם על ההווה. הספר משתמש במיתוסים ככלי להבין עולם מנטלי של קיבוצים אנושיים.
מחקריו > תרבות המובלעת

זהו מאמר שפרסם עמנואל סיון בכתב העת אלפיים ב-1991. המאמר עוסק בפונדמנטליזם באסלאם, בנצרות וביהדות. ומסביר אותם בכלים של האנתרופולוגית הבריטית מרי דאגלס, שבספרה "טוהר וסכנה" התבוננה על תופעת האמונות והדעות לעומת התנהגות בפועל וטענה שמה שמארגן את היחס בין שני המישורים הללו הוא צורת הארגון החברתי, תופעה אותה היא כינתה מובלעת. המאמר מראה את החוקיות שלפיה מתנהל הפונדמנטליזם. מאמר זה הפך לתשתית הספר שכתב עם אפלבי ואלמונד.
מחקריו > קנאות דתית מודרנית: יהדות, נצרות, אסלאם, הינדואיזם

ספר זה הוא תוצר של פרויקט רחב של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, שנערך בשנים 1990–1995. הפרויקט בדק פונדמנטליזם בכל התרבויות וסיון השתתף בפרויקט כמומחה לאסלאם. סיון לקח עליו גם את הנושא ההשוואתי ובחן האם הדבר קיים באסלאם, נצרות, יהדות והינדואיזם, או שהתקשורת מדביקה להם זאת. המסקנות המובאות בספר הן שהמונח פונדמנטליזם תקף לגבי ארבע הדתות. את הספר, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת שיקגו כתב סיון בצוותא עם פרופסור גבריאל אלמונד מאוניברסיטת סטנפורד, ממייסדי מדע המדינה בארצות הברית ופרופסור סקוט אפלבי, מאוניברסיטת נוטרדאם. הספר תורגם לעברית ויצא לאור ב-2004, כן תורגם לאיטלקית.
מחקריו > מלחמה וזכירה במאה העשרים

ספר זה ראה אור ב-1999 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' תחת הכותרת War & Remembrance in the 20th Century. הספר הוא אסופת מאמרים שהם תוצר של סדנה שהתקיימה בנושא. בפתח הספר הקדמה גדולה שכתב סיון ביחד עם פרופסור ג'י וינטר מאוניברסיטת ייל, עמו ערך את הספר. בהקדמה הם ניסו לקחת את ממצאי הפסיכולוגיה העכשוויים אודות הזיכרון ולחבר אותם ביחד עם ממצאי היסטוריונים בנושא ההנצחה.
מחקריו > חרדים ישראלים: השתלבות בלא טמיעה?

זהו ספר שערך עמנואל סיון ביחד עם קימי קפלן מאוניברסיטת בר-אילן והוא תוצר של סדנה שנערכה בנושא וראה אור בהוצאת מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2003. בפתח הדבר המשותף של העורכים הם משווים בקצרה את החברה החרדית לנוצרים האוונגליסטים בארצות הברית, וסוברים כי שתי החברות מקיימות "תרבות מובלעת".
מחקריו > התנגשות בתוך האסלאם

זוהי אסופת מאמריו של עמנואל סיון שראתה אור בשנת 2005 בהוצאת עם עובד. התיזה המונחת בבסיסו של הספר היא שאין כיום התנגשות ציוויליזציות כפי שטוען סמואל הנטינגטון בספרו התנגשות הציביליזציות כי אם מאבק איתנים בתוך הציוויליזציה המוסלמית, בין קנאים דתיים לשמרנים וליברליים.
מחקריו > אנטישמיות מוסלמית

1. אנטישמיות מוסלמית הוא חיבור שכתב עמנואל סיון המנתח את התופעה של שנאת יהודים ושנאת ישראל בעולם המוסלמי. החיבור יצא לאור ב־2009.
ספרים

L’Islam et la croisade, Paris, Adrien Maisonneuve, 1968
Communisme et nationalisme en Algerie, Paris, PNSP, 1976
Interpretations of Islam, Princeton, Darwin Press, 1985
מיתוסים פוליטיים ערביים, תל אביב : עם עובד, תשמ"ח 1988. מהדורה שנייה תשנ"ז 1997.
(joint editor and author with Menachem Friedman.), Religious radicalism and Politics in the Middle East, SUNY Press, Albany, NY, 1989
Radical Islam, Yale UP, 1985 (2nd ellarged edn, 1990) ; Chinese (2006), Spanish (2002), Polish (2005) translations
קנאי האסלאם, תל אביב, עם עובד, תשמ"ו, 1986.
דור תש"ח : מיתוס, דיוקן וזיכרון, תל אביב, מערכות, 1991.
Mythes politiques arabes, Paris, Fayard, 1995 ; Spanish translation (2002)
(joint editor and author with Jay Winter), War & Remembrance in the 20th Century, Cambridge UP, 1999
(joint author with Gabriel A. Almond, R. Scott Appleby), Strong Religion : the Rise of Fundamentaliasms around the World, Chicago UP, 2003 ; Italian translation (2006). Chinese edn. (forthcomig)
(עורך משותף ביחד עם קימי קפלן), חרדים ישראלים : השתלבות בלא טמיעה?, ירושלים : הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר בירושלים, תשס"ד 2003.
קנאות דתית מודרנית: יהדות, נצרות, אסלאם, הינדואיזם. עמנואל סיון, גבריאל א' אלמונד וסקוט אפלבי. תרגמה מאנגלית: צביה נרדי. הוצאת מרכז חיים הרצוג לחקר המזרח התיכון והדיפלומטי, 2004.
התנגשות בתוך האסלאם, תל אביב, עם עובד, תשס"ה 2005, 4 מהדורות. עתיד לראות אור באנגלית ואיטלקית בהכנה.
Radical Muslim Antisemitism, forthcoming, JPPPI, Dec.2007
E.Sivan published in Dec. 2009 MUSLIM ANTISEMITISM - Challenge and Possible Responses
(English & Hebrew versions). edited by JPPPI, Jerusalem
מאמרים נבחרים

“Genese de la contre-croisade”, Journal Asiatique (1966) pp. 187-224
“Refugies syro-palestiniennes a l’epoque des croisades” Revue des Etudes Islamiques (1967), pp. 135 - 148
“L’idee de Jerusalem dans l’Islam aux 12-13 siecles”, Studia Islamica (1967), pp. 149 - 182
“La situation des chretiens a l’epoque ayyubide”, Revue de l’Histoire des Religions (1967), pp. 117 - 130
“Saladin et le calife al-Nasir”, Scripta Hierosolymitana X (1970), pp. 37 - 67
“Modern Arab Histotiography of the Crusades”, Asian & African Studies (1972), pp. 109 - 149
“Bolshevism & slave-owner Mentality”, Ibid., (1974), pp. 154 - 195
“Leftist Outcasts in a Colonial Situation”, Ibid., (1975), pp. 209 \- 257
“Anti-Colonialism in the Age of the Popular Front”, Ibid., (1976),pp. 337 - 374
“ Genesis of Algerian Nationalism”, The Maghrib Review (1978),pp. 17 - 32
“Edward Said & his Arab Reviewers”, The Jerusalem Quarterly (1979) pp. 84 - 99
“Colonialism & Popular Culture in Algeria”, Journal of Contemporary History (1979), pp. 21 –53
“ Stereotypes anti-juives dans la mentalite pied noir” Actes du Colloque de l’IHO (Paris, 1980)., pp. 160 – 172
“Arab Revisionist Historians”, Asian & African Studies (1980), pp. 283 – 311
“Ibn Taymiya – father of the Islamic Revolution?”, Encounter (1983). pp. 41 – 51
“The Islamic Republic of Egypt”, Orbis (1987), pp.
“In Search of a Usable Past”, The Middle East Review (1987), pp.
“Sunni Radicalism & the Iranian Revolution”, International Journal of Middle Eastern Studies (1989), pp.1-30
“Rites arabes, symboles arabes”, Annales ESC (1990), pp.
“Muslim Civil Society Strikes Back”, Journal of Contemporary History (1991), pp. 21 -36
“To Remember Is To Forget: Israel’s 1948 War”, Ibid. (1994)
. “The Life of the Dead”, Studies in Contemporay Jewery 10 (1994), pp.
“The Enclave Culture”, in M.Marty & R.S. Appleby, Fundamentalisms Comprehended (Chicago UP, 1995); pp. 11-63
. “Arab Nationalism in the Age of the Islamic Resurgence”, in Rethinking Arab Nationalism in the Middle East, (eds.) J. Jankovsky & I.Gershoni, Columbia UP. 1994, pp.197 - 228
“Eavesdropping on Radical Islam”, Middle East Quarterly (1995), pp.13 - 29
“Why Radical Muslims Are Not Taking Over Governments?” Ibid., (1997), pp. 3-19
“Democratization : Constraints & Opportunities”, Journal of Democracy .(1997), pp. 103 – 117
“The Jihad Tradition”, Orbis (1998), pp. 171-194;
“Illusions of Change”, Ibid., (2000), pp. 69 -
(joint author), “Leadership & Reconciliation”. In Y.Bar-Siman-Tov (ed.), From Conflict Resolution to Reconciliation, Oxford UP, 2005, pp. 125-147
לקריאה נוספת

בגיליון של כתב העת זמנים הופיע ראיון ארוך עם סיון הדן בביוגרפיה האקדמית שלו, שיטות עבודתו, התזות שלו וקישורם לפעילותו כאינטלקטואל ציבורי ("דיוקנו של היסטוריון: ריאיון עם פרופסור עמנואל סיון", זמנים 113, חורף 2011).
על הקשר בין מחקר היסטורי לבין חשיבה על בעיות ההווה ראו בספרו מיתוסים פוליטיים ערביים עמ' 202–209 וכן ראו במאמרו בעיתון הארץ, ב-22 בינואר 2010.
עבר מתעתע: מיתוס, היסטוריה וזיכרון בחברות אסלאמיות ובחברה הישראלית, מאיר חטינה וישראל גרשוני (עורכים), רסלינג, 2021
הערות שוליים

↑  עקיבא ביגמן, אקדמאים נגד אריאל: לא לשפוט מאמרים שלהם, באתר מידה, ‏2012-09-10
↑  בספרו של סיון "מיתוסים פוליטיים ערביים", עם עובד, תל אביב, תשמ"ח 1988, הפרק על קדושת ירושלים עמ' 85–120 בנוי בעקיפין על הדוקטורט.
↑  בספרו של סיון "מיתוסים פוליטיים ערביים", עם עובד, תל אביב, תשמ"ח ;1988, הפרק האחרון 'ממיתוס להיסטוריה – עמ' 172–209 – עוסק בשאלת המקרו של הספר הזה ובאנלוגיה הזו.
↑  תרבות המובלעת, כתב העת אלפיים מספר 4 (1991).
↑  סמואל הנטינגטון, התנגשות הציביליזציות, תרגם מאנגלית: דוד בן-נחום, הוצאת מרכז שלם, ירושלים, 2003.
↑   בעז שושן, תם עידן "הג'יהאד שבלב". עתה עידן הג'יהאד שבמעשה, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268191205171  PLWABN: 9810626819805606  BIBSYS: 90083387  BNE: XX959816  BnF: cb11924956b (data)  CiNii: DA03180066  GND: 124164498  ISNI: 0000 0001 0887 769X  LCCN: n50057286  NKC: xx0142334  NLG: 101216  NSK: 000185695  NTA: 069235457  RERO: 02-A003836033  SUDOC: 027140733  VIAF: 36924656   WorldCat (עם VIAF): 36924656
קרב גזר

קרב גזר (אנגלית: Battle of Montgisard) היה קרב שנערך ליד תל גזר בשנת 1177 בין הצבא הצלבני של ממלכת ירושלים בראשות בלדווין הרביעי, מלך ירושלים לצבא המצרי בראשות צלאח א-דין.
הקרב היה חלק מסדרת מערכות שהתחוללו בין הנוצרים למוסלמים בשטחי ארץ ישראל וסוריה על גורלה של ממלכת ירושלים הצלבנית, והסתיים בתבוסה מצרית מוחלטת אף על פי שהצבא הצלבני היה מזערי בגודלו ביחס לצבא המצרי ואף על פי שתחילת הקרבות הציבה את הצבא הצלבני בעמדת נחיתות טקטית קשה.
קרב גזר עומד בצילו של קרב קרני חיטין שחרץ את גורלה של ממלכת ירושלים, אך למעשה מדובר בתמונת תשליל של קרני חיטין. קרב גזר היה קרב תנועה במהלכו השתמשו הצלבנים באלמנטים של הפתעה על מנת לנצל נקודות תורפה במערכת הצבאית המצרית ובמהירות על מנת לבתר את הצבא המצרי להוציא אותו משווי משקל ולהביא להתפוררותו המוחלטת.
רקע

שנות השבעים של המאה ה-12, מציינות הבשלה ושילוב של מספר תהליכים ששינו את פני המזרח התיכון בכלל ומקומה של ממלכת הצלבנים על לוח המשחק הגאו-פוליטי. האימפריה האיובית החלה לקרום עור וגידים בתהליך שהביא לאיחוד של הנסיכויות המוסלמיות במזרח התיכון, איחוד שמעמיד אויב אדיר מול ממלכת ירושלים. במקביל, ממלכת הצלבנים נאלצה להתמודד מול תהליכי התפוררות פנימיים. המלך באלדוין הרביעי התיישב על כיסא המלוכה בגיל 13 וממלכת ירושלים נשלטה על ידי עוצר שזהותו התחלפה בסדרת תככים ורציחות.
ביום 17 בספטמבר 1176 הובס והושמד הצבא הביזנטי בקרב מיריוקפאלון, אירוע קטסטרופלי זה הציב את כלל הנוצרים במזרח התיכון בעמדת נחיתות בהיות הביזנטים איום - מרומז, וכוח צבאי של ממש ששימש כמשקל נגד וסכנה קבועה לטריטוריות המוסלמיות מצפון לארץ ישראל.
רקע > ממלכת ירושלים

מותו של המלך אמלריך הראשון העלה לשלטון את בנו מנישואים ראשונים בלדווין הרביעי שבילדותו אובחנה אצלו מחלת הצרעת. בגיל ההתבגרות החריפה המחלה והופיעה בצורה החריפה ביותר שלה.
בעת זו - בה חצר המלוכה נקרעת מסכסוכים פנימיים בין האצילים ילידי הארץ ואצילים שהגיעו זה מקרוב מאירופה ושאלת היורש למלך - שמחלתו מנעה ממנו נישואים או יורש - הפכה לקריטית ואכן עתידה להביא למלחמת אזרחים גלויה עם מות המלך, החל המחנה המוסלמי לצבור כוח שיאפשר לצלאח א-דין לנהל סדרת קרבות קשים ולחדש את כוחותיו לאחר כל קרב בעוד הצבא הצלבני נאלץ לסבול שחיקה והתשה מתמדת. על רקע תמונה קודרת זו יש מקום להערכה לכוחות הצלבניים שבניגוד למקביליהם בממלכת עכו לא פנו להגנה פאסיבית
אלא נקטו מדיניות אקטיבית של תקיפה וחדירה אל תוך הטריטוריה המוסלמית במטרה לשבש את מהלכי הצבא המוסלמי ואת מעמדו של צלאח א-דין.
עם ההחמרה במצבו הבריאותי של מלך ירושלים והמלחמות הפנימיות נשללה מהצלבנים אפשרות למדיניות אחידה וקוהרנטית נוכח המצב.
תפקיד מיוחד במערכת הצבאית של ממלכת ירושלים תפסו המסדרים הצבאיים, שענו על הצורך הייחודי של ממלכת ירושלים בכוח צבאי מגויס תמידית שימלא תפקיד של צבא קבע. מאידך גיסא, עם התגברות תלות המדינה הצלבנית במסדרים החל משקלם הפוליטי, ואי-תלותם במוסדות המדינה הצלבנית, להביא את המסדרים לניהול מדיניות עצמאית, שלא תמיד תאמה את האינטרסים של הממלכה. המסדרים נקטו ככלל בקו אגרסיבי, שעיקרו - מלחמה בלתי פוסקת ובלתי מתפשרת במוסלמים, והם יצרו לעצמם שם של לוחמים ללא חת המוכנים להקרבה עצמית.
רקע > צלאח א-דין

בשנים שקדמו לקרב, מאז תפס צלאח א-דין את השלטון במצרים (במצוות נור א-דין ב-1169) היו פעולותיו העיקריות מכוונות למטרה של השגת עצמאות מאדונו נור א-דין, הוא העמיק את אחיזתו במצרים - ובסדרת מהלכים מחושבים העביר את משרות השלטון הבכירות לידי בני משפחתו. במרחב של ממלכת הצלבנים נערכו מספר רב של פעולות מלחמה, שכללו מצור על מבצרי מפתח והתקפות לעומק השטח הצלבני; יוזמות התקפיות אלו, ששכיחותן הלכה וגדלה, לא הגיעו לכלל התמודדות מכרעת. בשלב זה העדיף צלאח א-דין שממלכת ירושלים תשמש כחיץ בינו לבין נור א-דין מחד, וכן כמוקד המרכז את המאמצים הצבאיים של נור א-דין ומהווה גורם מאחד בין סוריה למצרים - מאידך גיסא. כך הופכת כל פעולה מלחמתית של אחד מהמחנות המוסלמיים למבצע משולב דו-ראשי. הפלישה הראשונה נערכה ב-1170 וכוונה אל המבצרים הדרומיים של ממלכת הצלבנים - מבצר דרום (לטינית: Darum) ועזה; ההתקפה נהדפה בקרבות מרים עם הופעת המנהיג הצלבני אמלריך הראשון, מלך ירושלים עם כוח קטן של 250 אבירים. חרף גודלו העצום של צבא המוסלמים, ועמדת הנחיתות הקשה של הצלבנים, העדיף צלאח א-דין לסגת משדה הקרב, במחיר אבדות קשות.
ב-1174 הצליח צלאח א-דין לסכל קשר חתרני כנגד שלטונו. הקשר, שאיחד כוחות מצריים פנימיים שהתנגדו לשליטת השושלת האיובית ואורגן בחלקו על ידי הצלבנים (באמצעות שגרירם בחצר המצרית) נכשל, וראשי הקושרים נאסרו ונידונו להוצאה להורג. באותה שנה הצליח צלאח א-דין להדוף התקפה נוצרית על העיר דמיאט של צי אניות קרב סיציליאני וביסס את שלטונו המוחלט בתוך מצרים. מות אדונו נור א-דין ב-15 במאי 1174, שאירע בטרם הצליח השליט הסורי לכפות את שלטונו על מצרים (בעימות שהיה עשוי לשנות את פני המזרח התיכון כולו) ומותו של המלך הצלבני אמלריך הראשון ב-11 ביולי 1174 (שסילק מדרכו את היריב היחיד שאיים עליו בשדה הקרב) הותירו את צלאח א-דין כדמות הראשית בחשיבותה באזור, ואיפשרו לו להקדיש תשומת לבו למשימת איחודן של סוריה ומצרים.
איחוד זה, המהווה אירוע גאו-פוליטי ראשון במעלה במהלך המאה ה-12 באזור הסהר הפורה הביא בסופו ליצירת אימפריה איובית ממצרים עד מדבריות ערב ועד לתימן. אחד הרעיונות המרכזיים שאיפשרו איחוד והתפשטות זו היה רעיון הג'יהד שהופנה בעיקר כנגד ממלכת ירושלים - רעיון שנוסח ויושם לראשונה בהצלחה על ידי עמאד א-דין זֶנגִי, המוכר יותר בשם זֶנגִי - מצביא סלג'וקי, אביו של נור א-דין. משהושרש רעיון הג'יהד כוון כל הפוטנציאל האנושי, הכלכלי והצבאי של האימפריה האיובית למימוש רעיון השמדת הנוכחות הצלבנית בארץ הקודש ובמרחב כולו.
רקע > הצבא המוסלמי

הפיקוד המוסלמי העליון היה נתון בידי צלאח א-דין, כשמספר כלל לוחמיו של צלאח א-דין לא ידוע בוודאות. בניגוד לצלבנים, שלחימתם התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין רגלים לפרשים, חיילי הרגלים של צלאח א-דין לא השתתפו כמעט בקרב ואיכותם נפלה מאיכות הרגלים הצלבנים. צבאו של צלאח א-דין בקרב גזר הורכב בעיקרו מלוחמים מצרים ויחידות העילית הורכבו מהפרשים הממלוכים המעולים. המחוזות הצפוניים של האימפריה האיובית תרמו לצבא המוסלמי את הפרשים הכבדים וכן גדודי פרשים קלים נוספים. גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, כאמור, איננו ידוע, אך לדעת החוקר הצרפתי חבר האקדמיה הצרפתית למדעים רנה גרוסה (צרפתית: René Grousset) הצבא המוסלמי מנה כ-30,000 חיילים - רגלים ופרשים.
רקע > שדה הקרב וביצורים

קרב גזר נערך בשדה קרב שנבחר על ידי הצבא הפולש – הצבא המצרי, ונגזר מתוכנית הפעולה המוסלמית שנסמכה על בידוד המבצרים הצלבניים הגדולים בדרום הארץ (אשקלון בראשם) וחדירה עמוקה תוך תנועה לאורך הדרכים הראשיות צפונה, למרכז הארץ. עיקר המאמץ המוסלמי כוון כלפי מישור שפלת החוף, התחום - ממזרח - על ידי קו של גבעות המפרידות בין השפלה להרי ירושלים, וממערב - על ידי הדיונות הטובעניות של חולות החוף. שפלה זו נחתכת לאורכה על ידי הדרך המובילה ממצרים צפונה ומקבילה לדרך הים (בלטינית Via Maris, וִיאָה מָרִיס), הנמתחת במקביל לה דרך החולות והביצות של החוף. דרכים אלו נחתכות ממזרח למערב על ידי דרך היורדת מירושלים אל כוון נמל יפו (הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים) ונשלטת על ידי שורה של ביצורים קטנים שתפקידם שיטור ושליטה; העיקריים שבהם היו המגדל שברמלה ובסמוך לו הקתדרלה המבוצרת של לוד.
שדה קרב זה ראה מספר רב של מפגשים צבאיים בין צבאות מצריים לצבא הצלבני, שהדרמטיים ביניהם היו קרבות רמלה. מביצורי העיר רמלה הצלבנית או גזר (מונטג'יזר בשמה הצלבני) לא נותר אלא מעט, שלא מאפשר לשחזר את היקפם ומיקומם, ומניחים שביצורים אלו היו לא יותר מטוריס - מגדל פשוט, שאפיין מיצדים - ביצורי דרך צלבניים קטנים. מיצדים אלו היו בדרך כלל מבנים קטנים ומרובעים, לרוב עם שתי קומות, שאיפשרו תצפית למרחוק ואבטחת דרכים סמוכות. במגדל כזה שהה חיל מצב קטן ששימש ככוח שיטור ואבטחה לזרוע המנהלית. הלחימה מתוך המגדל נערכה דרך חרכי ירי ועמדות על הגג, ואולם המבנה לא נועד לעמוד במצור שיטתי או הרעשה כבדה.
מהלך הקרב > התכנסות הכוחות

בראשית 1177 נעשה מאמץ נוסף מצד ממלכת ירושלים לתקוף את צלאח א-דין, לשבש את תוכניותיו ולפצל את כוחותיו. תקוות הצלבנים הייתה לייצר מומנטום חזק דיו לעורר כוחות איסלמיים המתנגדים לצלאח א-דין (שפעלו כל העת מתחת לפני הקרקע) להתקומם כנגד הסולטאן המצרי ולאפשר שבירת טבעת החנק שהתהדקה סביב ממלכת ירושלים. תחילה כוון המסע נגד מצריים בתמיכת צי ביזנטי - אך ויכוחים פנימיים, חשדנות וחששות גרמו לצלבנים לכוון התקפתם כנגד הערים הסוריות שבשליטת צלאח א-דין, תוך ויתור על העזרה הביזנטית; פעולה צבאית ראשונה זו של המערכה הייתה גם האחרונה - מצור כושל על מבצר חראם הביא לריתוק הצבא הצלבני בצפון, ופתח את הדרך בפני הצבא המצרי לפלוש לממלכת ירושלים בלא חשש להיתקל בהתנגדות כלשהי.
וכך, בתחילת חורף 1177 הופיע צבא מצרי שחצה את מדבר סיני בגבולה הדרומי של מדינת הצלבנים, המטען הכבד של הצבא הושאר במחנה זמני באל עריש, וכוח פלישה מוסלמי נכנס לארץ ישראל באזור מבצר דרום (דיר אל-בלח של היום).
מסדר אבירי הטמפלרים שהחזיק במבצר עזה הצליח להזרים לתוך המבצר תגבורת לחיל המצב הקטן ששהה בעיר, כשבמקביל עלה בידי מלך ירושלים להכריז על גיוס כללי ולהגיע לעיר אשקלון, המבצר העיקרי של ממלכת ירושלים בדרום. ב-24 בנובמבר הגיע הצבא המצרי לחומות העיר אשקלון ולכד את צבא הצלבנים בתוך חומות העיר, אך בהיעדר מכונות מצור - לא התאפשר ניהול מלחמת מצור של ממש.