stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף עבו עברון
הערות שוליים

↑  הוצאת ספר התורה בערב ל"ג בעומר
↑  השתתף בהוצאת העיתון "חרות", ביטאונו של האצ"ל בתקופת המחתרת, ובין היתר, פרסם כרוז נגד החטיפות ב"סזון" (איגרת מחייל המחתרת לחייל הפלמ"ח). הכרוז זכה לתהודה רבה ברחבי הארץ ולראשונה אילץ את ה"הגנה" להשיב בכרוז נגדי: "לזה שכתב את האיגרת מחייל לחייל", ולמענֶה של מנחם בגין, "תשובה לתשובה". לימים הגדיר בגין את הכרוז כטוב ביותר שנכתב בתקופת המחתרת ואף ציין זאת בספרו, "במחתרת" (כרך ב, עמ' 40). צילומו של הכרוז המקורי מובא ב"אוסף מקורות ומסמכים" של האצ"ל מאת ד"ר יצחק אלפסי (כרך ד' עמ' 87), וכן גם מענהו של בגין ("תשובה לתשובה", בעמ' 101).
↑  הראיונות עם בן-גוריון
↑  קרבות האוויר
↑  מכתב ההוקרה האישי
↑  ביטאון בתעש
↑  על הספר "ביום סגריר"
↑  פרס תע"ש
↑  יוסף עבו עברון, גידי - המערכה לפינוי הבריטים מארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון, אפריל 2000
↑  למשל ידיעות אחרונות 27.7.2001
↑  במדור "ספרים" של "הארץ" ב-16.5.2001 – בראש המדור ביקורת ספרותית על הספר "גידי", מאת אורי אבנרי, המשך הפולמוס הספרותי לגבי הספר נמשך במדור הספרותי, "ספרים", של "הארץ" במשך שבועות לאחר מכן:
אורי אבנרי, טרוריסט או לוחם-חירות?, באתר הארץ, 14 במאי 2001
יוסף עברון, חצאי אמיתות ושקרים מוסכמים, באתר הארץ, 24 ביולי 2001 - תגובת עברון
דן יהב, האצ"ל וטוהר הנשק, באתר הארץ, 19 ביוני 2001
קורבן טוהר הנשק, באתר הארץ, 3 ביולי 2001
השוואה שלא במקומה, באתר הארץ, 19 ביוני 2001
הגדרה לא מדעית, באתר הארץ, 3 ביולי 2001
↑  אתר מזכר
↑  יוסף עברון בערוץ 7, באתר ערוץ 7
↑  יוסף עברון, שני האנשים ששינו את מהלך ההיסטוריה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 בספטמבר 2009
↑  הענקת אות אביר מסדר הכבוד הצרפתי למר יוסף עבו עברון, צפת
↑  עודד המאירי, ההגדה לבית עבו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311002505171  LCCN: n81043019  VIAF: 3792415   WorldCat (עם VIAF): 3792415
ישכר בער לייפר (נדבורנה)

הרב ישכר בער לייפר (ה'תק"נ – ג' באלול ה'תר"ח, 1789-1848) היה האדמו"ר הראשון בשושלת נדבורנה.
ביוגרפיה

נולד לרב יצחק מקאליש ואשתו, וסבו מצד אביו, אצלו גדל, היה הרב ארון לייב מפרמישלאן.
נשא פעמיים - בראשונה לביתו של  הרב אהרן מברוצ'וב, ובנישואים שניים נישא לרחל, שהייתה בעצמה בתו של הרב אברהם לייב בלוך מנדבורנה.
הוא הראשון במשפחת אדמו"רי פרמישלאן ששם משפחתו היה "לייפר", וממנו ואילך נקראו כך כל צאצאיו, למעט צאצאי הרב מאיר מקרעטשניף. על פי המסורת החסידית הוא כונה לייפר על שם שנהג לרוץ ולמהר לעבודת ה' (משמעות המילה "לייפר" ביידיש - "רץ").
רבותיו

את רוב חכמתו בתורה ובתורת הנסתר למד מרבי יצחק מראדוויל. כמו כן נסע לרבי אורי מסטרליסק.
הנהגתו

עם זאת ברח מן השררה, והיה עוזר למלמד דרדקי, עד שהכריחו דודו רבי מאיר מפרמישלאן, להתחיל בהנהגה, ורבים נהרו לחצרו.
תפילתו הייתה מלווה בשאגות אדירות, ובקולות עזים שנשמעו למרחוק, עד מחוץ לעיר, כדרכו של רבו מסטרליסק. מדי יום ביומו, כשהיה מגיע לקריאת שמע היה נופל ומתעלף מרוב דבקות, וכך שוכב היה על הארץ אין-אונים זמן רב, ומששבה אליו רוחו שב היה וממשיך.
פטירתו

בשנת תר"ח (1848) פרצה בסביבות נדבורנה מגפת חולירה, והוא נדבק במחלה ונפטר. על פי המסורת בחסידות, במותו כיפר על בני העיר והמגפה נעצרה.
בספר "מאמר מרדכי" של בנו רבי מרדכי, מודפסים דברי תורתו של רבי ישכר בער בחלק בשם "סתרי תורה".
צאצאיו

ישראל, נפטר בצעירותו.
רבי אהרן אריה לייב כיהן במקומו בנדבורנה.
רבי מרדכי, כיהן בהתחלה בנדבורנה ובהמשך בקיווישאד, חוסט ובושטינה.
רבי יוסף מבורשה, סירב לכהן כאדמו"ר, ומצאצאיו יצאה שושלת טמשוואר-אראד.
המלחמה הוויליאמית באירלנד

המלחמה הוויליאמית באירלנד, הידועה גם בשם באירית: Cogadh an Dá Rí; או "מלחמת שני המלכים", התרחשה ממרץ 1689 עד אוקטובר 1691. המלחמה הייתה בין תומכי ג'יימס השני ליורשו, ויליאם השלישי, והסתיימה בניצחון וויליאמי. המלחמה נחשבת בדרך כלל כקונפליקט הקשור למלחמת תשע השנים 1688 עד 1697.
בנובמבר 1688, המהפכה המהוללת החליפה את ג'יימס הקתולי בבתו הפרוטסטנטית מרי ובעלה ויליאם, אשר שלטו כמונרכים משותפים של אנגליה, אירלנד וסקוטלנד. ג'יימס שמר על תמיכה ניכרת באירלנד הקתולית ברובה, שם תומכיו, הידועים כיעקוביטים, קיוו שיתייחס לתלונות ארוכות שנים על בעלות על קרקע, דת וזכויות אזרחיות. רוב הפרוטסטנטים האיריים נלחמו עבור ויליאם, למרות שחלק מחברי הכנסייה הפרוטסטנטית של אירלנד תמכו בג'יימס.
המלחמה החלה במרץ 1689 עם סדרה של עימותים בין הצבא האירי של ג'יימס, שנשאר נאמן ב-1688, לבין המיליציה הפרוטסטנטית. הלחימה הגיעה לשיאה במצור על דרי, שם היעקוביטים לא הצליחו להחזיר לעצמם את השליטה באחת מעיירות המפתח של הצפון. זה איפשר לוויליאם להנחית חיל משלוח, שהביס את הצבא היעקוביטי הראשי בבוין ביולי 1690. ג'יימס חזר לצרפת לאחר הקרב, בעוד שהיעקוביטים הובסו באופן מכריע באוגרים ב-1691. המלחמה הסתיימה עם הסכם לימריק באוקטובר 1691.
עד אחד בן זמנם, ג'ורג' סטורי, חישב את המלחמה שגרמה ליותר מ-100,000 מתים בגלל מחלות, רעב ובקרב. ההתקוממויות היעקוביטיות שלאחר מכן הוגבלו לסקוטלנד ואנגליה, אך למלחמה הייתה השפעה מתמשכת על הנוף הפוליטי והתרבותי של אירלנד, והיא חיזקה את השלטון הבריטי והפרוטסטנטי על המדינה במשך למעלה ממאתיים שנה. בעוד שהסכם לימריק הציע סדרה של ערבויות לקתולים, הארכה שלאחר מכן של חוקי העונשין, במיוחד במהלך מלחמת הירושה הספרדית, הרעה עוד יותר את זכויותיהם האזרחיות.
רקע

המלחמה החלה במרץ 1689 כאשר ג'יימס השני והשביעי נחת באירלנד בניסיון להפוך את המהפכה המפוארת של נובמבר 1688, שהחליפה אותו באחיינו ויליאם השלישי ובתו מרי. הסכסוך היה חלק ממלחמת תשע השנים בין 1688 ל-1697 בין לואי ה-14 מלך צרפת לבין הברית הגדולה, קואליציה בראשות ויליאם כסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית. גם לואי וגם ויליאם ראו באירלנד זירת משנית, וכך גם ג'יימס, שמטרתו העיקרית הייתה להחזיר לשלטונו את אנגליה.
אירלנד נבחרה מכיוון שכ-75% מהאוכלוסייה חלקו את הקתוליות של ג'יימס, כאשר הפרוטסטנטים היו מרוכזים באלסטר, שם הם היוו כמעט 50% מהאוכלוסייה. היה לה גם צבא קתולי גדול, שנבנה על ידי הרוזן מטירקונל מאז 1687; למרות שרובם היו מצוידים גרוע, מגויסים ללא שכר, ג'יימס הביא איתו כלי נשק וסדירים צרפתים כדי לספק הכשרה. עם זאת, הוויתורים שדרשו הקתולים האירים בתמורה לתמיכתם ערערו את התמיכה היעקוביטית באנגליה ובסקוטלנד, שהיו פרוטסטנטיות ברובן. זה חל גם על אלסטר, שבלעדיה לא יכול ג'יימס לתמוך בהתקוממות בסקוטלנד, לפלוש לאנגליה או למנוע מוויליאם להביא חיילים ואספקה.
הדרישות העיקריות שלהם כללו ביטול החרמת קרקעות אשר הפחיתו את הבעלות הקתולית על קרקעות מ-90% ב-1600 ל-22% עד 1685. לכך התנגדו הן פרוטסטנטים והן חברי האליטה האירית הקתולית שנהנו מהתיישבויות קודמות, ביניהם טירקונל וג'יימס עצמו. עניין אחר היה האוטונומיה של הפרלמנט של אירלנד, רעיון שהתנגש עם האידאולוגיה של סטיוארט, שהייתה מאוד יוניוניסטית. מטרות חיצוניות ופנימיות שונות אלה ערערו את המערכה היעקוביטית.
המלחמה > יעדים פוליטיים ואסטרטגיים יעקוביטים 1689–1690

היעקוביטים התערערו על ידי יעדים פוליטיים ואסטרטגיים שונים, שבאו לידי ביטוי בפרלמנט האירי שישב ממאי עד יולי. מאחר שלא נערכו בחירות בפרמנה ובדניגול, הוועד הנבחר היה נמוך ב-70 חברים והורכב ברובו מקתולים; מתוכם, מיעוטם היו בני האצולה הגאלית הישנה או ה'אולד אירי', הרוב היו מה שמכונה 'אנגלית עתיקה' ממוצא אנגלו-נורמני. חמישה אצילים פרוטסטנטים וארבעה בישופים של כנסיית אירלנד ישבו בלורדים, כאשר אנתוני דופינג, בישוף מית' משמש כמנהיג האופוזיציה.
האספה כונתה "פרלמנט הפטריוטים" על ידי ההיסטוריון הלאומני של המאה ה-19 צ'ארלס דאפי, למעשה הוא היה מפולג מאוד. ג'יימס ראה בכס המלכות האנגלי את מטרתו העיקרית וכל ויתור שנעשה באירלנד היה עלול להחליש את מעמדו באנגליה ובסקוטלנד. בשלבים המוקדמים של המלחמה, התמיכה היעקוביטית הפרוטסטנטית הייתה משמעותית יותר מכפי שהוערכה לעיתים קרובות וכללה חברים רבים בכנסייה הממוסדת של אירלנד, כשהבולט ביותר היה הוויקונט מאונטג'וי. התנגדותו לאוטונומיה האירית פירושה שג'יימס עשה ויתורים בחוסר רצון רב ולמרות הקתוליות שלו עצמו, התעקש על זכויות הכנסייה הממוסדת.
בעודו נאמן באופן אישי לג'יימס, טירקונל ראה את עמדתו כמשנית לשמירה על זכויות קתוליות, אם כי יש מעט עדויות התומכות בהצעות שהוא ניהל שיחות עם לואי ה-14 על מדינת חסות שנתמכת על ידי צרפת. הוא ייצג את מיעוט הקתולים שנהנו מהסדר הקרקעות של 1662 ולא היה לו רצון לשנותו; בראשות הרוזן מלימריק, פלג זה דחק בהסדר פשרה עם ויליאם בינואר. זה העמיד אותם בהתנגדות ל'אירים הישנים', שדרישתם העיקרית הייתה ביטול החרמת הקרקע בעקבות הכיבוש הקרומווליאני, כאשר רבים מהם איבדו אחוזות.
פלגים משמעותיים בפרלמנט האירי העדיפו לנהל משא ומתן, שפירושו היה הימנעות מקרב כדי לשמור על הצבא ולשמור על שטחים רבים ככל האפשר. מאחר שאנגליה הייתה המטרה העיקרית שלו, ג'יימס ראה באירלנד הסחת דעת; פלישה מעבר לתעלה הייתה האפשרות הקיימת היחידה וההצעה הצרפתית לעשות זאת דרך הים האירי התעלמה מהמציאות. ראשית, ההיסטוריה הראתה כי מעורבות אירלנד היא הדרך הטובה ביותר לחזק את ההתנגדות האנגלית; משמעות הדבר הייתה שהניצחון עשוי להחליש את סיכוייו, אם כי כפי שציין ג'יימס, הצרפתים סיפקו כוחות בהיקף שהיה מספיק כדי להמשיך את המלחמה, לא לנצח בה.  שנית, הצי הצרפתי לא יכול היה להציל את אלסטר או אפילו לספק כוחות משלהם, מה שהפך את זה לא סביר שהם יוכלו לשלוט בים האירי מספיק זמן כדי להנחית חיילים מול אוכלוסייה עוינת.
מרידות פריפריאליות באירלנד ובסקוטלנד היו דרך חסכונית עבור צרפת להסיט משאבים בריטיים מאירופה. משמעות הדבר הייתה שהארכת המלחמה הייתה שימושית יותר מאשר ניצחון בה, למרות שעלולה להיות הרסנית עבור האוכלוסייה המקומית, דילמה שעלתה מחדש במרד הסקוטים ב-1745. בשנת 1689, האיץ השליח הצרפתי ד'אוו את היעקוביטים לסגת מעבר לשאנון, והרס תחילה את כל האזור ממנו נסוגו, כולל דבלין. באופן לא מפתיע, הצעה זו נדחתה, בעוד האירים היו מאוחדים בסלידה מהצרפתים בכלל ומד'אוו בפרט. התחושה הייתה הדדית; כאשר הוחלף באפריל 1690, אמר ד'אוו ליורשו לאוזון שהאירים הם 'עם עני ופחדן, שחייליו לעולם לא נלחמים ושקציניו לעולם לא יצייתו לפקודות'.
המלחמה > הסכם לימריק

סארספילד, שהיה כעת המפקד הבכיר של היעקוביטים, וגינקל חתמו על הסכם לימריק ב-3 באוקטובר 1691. ההסכם הבטיח שהקתולים יישארו חופשיים להחזיק בדתם ונתנה הגנה משפטית לכל יעקוביטי שמוכן להישאר באירלנד ולהעניק שבועת נאמנות לוויליאם ומרי, למרות שאחוזות ההרוגים לפני ההסכם עדיין היו עלולות להיחלט.
האמנה הסכימה גם לדרישתו של סארספילד כי אלה שעדיין משרתים בצבא היעקוביטי יוכלו לעזוב לצרפת. התהליך הידוע באירלנד כ"מעוף אווזי הבר", התהליך החל כמעט מיד, תוך שימוש בספינות אנגליות שהפליגו מקורק; ספינות צרפתיות השלימו אותו עד דצמבר.  הערכות מודרניות מצביעות על כך שכ-19,000 חיילים ורפארים עזבו: נשים וילדים הביאו את המספר לקצת יותר מ-20,000, או כאחוז אחד מאוכלוסיית אירלנד.  נטען כי היה צורך להכריח חלק מהחיילים לעלות על הספינות כאשר נודע להם שהם יצטרפו לצרפתים. רובם לא הצליחו להביא או ליצור קשר עם משפחותיהם ונראה שרבים ערקו בדרך מלימריק לקורק.
לאחר מכן

"אווזי הבר" התגבשו בתחילה לצבאו של ג'יימס השני בגלות. לאחר מותו של ג'יימס, הם אוחדו לתוך הבריגדה האירית של צרפת, שהוקמה ב-1689 תוך שימוש ב-6,000 החיילים שליוו את מאונטקאשל. יעקוביטים מפוזרים עדיין היוו סיכון ניכר לביטחון באירלנד ולמרות התנגדות של הפרלמנט האנגלי והאירי, ויליאם המשיך לעודד אותם להצטרף לצבא שלו; עד סוף 1693 הצטרפו עוד 3,650 יעקוביטים לשעבר לכוחותיו של ויליאם שנלחמו ביבשת. הלורד לוטננט ויסקונט סידני הגביל בסופו של דבר את הגיוס ל"פרוטסטנטים ידועים", ובעקבות כך נשלחו הביתה השרידים האחרונים של הצבא היעקוביטי שעדיין באירלנד עם תמריץ כספי לשמור על השלום.
בינתיים בית המחוקקים האנגלי, אשר פעל בלחץ של פליטים אירים פרוטסטנטים בלונדון, העביר חוק משנת 1691 "לביטול שבועת העליונות באירלנד וקביעת שבועות אחרות". הדבר דרש מכל מי שנשבע את שבועת העליונות, כגון בעת עיסוק בעריכת דין, כרופא, או בעת ישיבה בפרלמנט האירי, להכחיש טרנסובסטנציאציה; למעשה, הוא חסם את כל הקתולים, אם כי כלל סעיף הפטור את הנהנים מסעיפי הסכם לימריק בנסיבות מסוימות. למרות זאת, פרוטסטנטים רבים זעמו בתחילה על תפיסתם כי ההסכם הותיר את היעקוביטים "חסינים לעונשי התבוסה".  העובדה שהממשל בחר לאסור חיפושים אחר נשק וסוסים יעקוביטים על מנת למנוע סגירת חשבונות פרטיים נלקחה כעדות להטיה פרו-קתולית, ואף עלתה שמועה שהלורד צ'נסלור סר צ'ארלס פורטר היה "יעקוביטי סודי".
החששות המתמשכים מפני תמיכתם הפוטנציאלית של הקתולים בפלישה צרפתית ומינויו בשנת 1695 של קאפל כסגן הלורד הביאו לשינוי בגישה. באותה שנה, הפרלמנט האירי העביר את חוק פירוק הנשק, שאסר על קתולים מלבד אנשי ה"סעיפים" של לימריק וגאלווי להחזיק נשק או סוס בשווי של יותר מחמישה פאונד. הצעת חוק שנייה משנת 1695, שנועדה להרתיע את הקתולים האירים "מהתכתובת חוץ ותלותם" וכוונה במיוחד ל"משפחות העתיקות האנגליות" של המדינה, מנעה את הקתולים מלחנך את ילדיהם בחו"ל.  האדונים הקתוליים ראו בפעולות כאלה הפרת אמונה חמורה, המסוכמת בביטוי cuimhnigí Luimneach agus feall na Sassanaigh ("זכור לימריק ובגידה סכסונית") שלכאורה השתמשו בהם בשנים מאוחרות יותר על ידי גולי הבריגדה האירית. עם זאת, למרות הרחבה מאוחרת יותר של חוקי העונשין, ה'סעיפים' של לימריק, גאלווי, דרוגהדה וחילות מצב אחרים הכפופים לסעיפים של כניעה ויליאמית, נשארו בדרך כלל פטורים למשך שארית חייהם.
לאחר מכן > השפעה לטווח ארוך

לניצחון הוויליאמיטי במלחמה באירלנד היו שתי תוצאות עיקריות לטווח ארוך. הראשון היה שזה הבטיח שג'יימס השני לא יחזור לכיסאותיו באנגליה, אירלנד וסקוטלנד באמצעים צבאיים. השני היה שזה הבטיח דומיננטיות בריטית ופרוטסטנטית קרובה יותר על אירלנד. עד המאה ה-19, אירלנד נשלטה על ידי מה שנודע כ"העילית הפרוטסטנטית", המעמד השליט הפרוטסטנטי ברובו. רוב הקהילה האירית הקתולית וקהילת הסקוטים של אלסטר הפרסביטריאנית הודחו באופן שיטתי מהשלטון, שהתבסס על בעלות על קרקע.
במשך למעלה ממאה שנה לאחר המלחמה, הקתולים האירים שמרו על קשר סנטימנטלי לעניין היעקוביטים, כשהם מציגים את ג'יימס והסטיוארטים כמלכים החוקיים שהיו נותנים הסדר צודק לאירלנד, כולל שלטון עצמי, השבת אדמות שהוחרמו וסובלנות כלפי קתוליות. אלפי חיילים אירים עזבו את המדינה כדי לשרת את הטוענים לכתר מבית סטיוארט בצבאות ספרד וצרפת. עד 1766, צרפת והאפיפיור נשארו מחויבים להחזיר את הסטיוארטים לממלכותיהם הבריטיות. לפחות גדוד אירי אחד (500 איש) כלל חיילים אירים בשירות הצרפתי, נלחם בצד היעקוביטי במרידות היעקוביטים הסקוטים עד לקרב קלודן ב-1746.
המלחמה החלה גם את חדירת האצילים הפרוטסטנטים האירים לחבר הקצינים של הצבא הבריטי; בשנות ה-70 של המאה ה-18, הפרוטסטנטים האירים היוו כשליש מחיל הקצינים בכללותו, מספר לא פרופורציונלי מאוד לאוכלוסייתם.
הפרוטסטנטים תיארו את הניצחון הוויליאמיטי כניצחון למען חופש הדת והאזרח. ציורי קיר המהללים את המלך ויליאם עדיין מעטרים באופן שנוי במחלוקת את קירות הגמלון באלסטר, ותבוסתם של הקתולים במלחמת הוויליאמיטים עדיין מונצחת על ידי יווניסטים פרוטסטנטים, על ידי מסדר אורנג' ב-12 ביולי.
הערות שוליים

1 2  Chandler (2003), Marlborough as Military Commander, p. 35
1 2  לוחמי גרילה אירים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560538605171  GND: 112826157X  LCCN: sh85068009 
שומברג (1615–1690), מפקד ויליאמי באירלנד; מנוסה מאוד, הוא היה מרשל של צרפת, אנגליה ופורטוגל.
השליח הצרפתי ד'אוו, שיחסיו עם האירים היו של חוסר אמון הדדי וחוסר חיבה
הבוין; ניצחון ויליאמי בלתי החלטי, שבו נהרג שומברג (למטה מימין)
טירת המלך ג'ון וגשר תומונד בלימריק סיטי. לימריק הייתה נתונה במצור על ידי הוויליאמיטים ב-1690 וב-1691.
הגנרל ההולנדי גינקל; הוא דגל בגישה זהירה וניסה לסיים את ההתנגדות היעקוביטית על ידי הצעת הסדר שלום מתוקן.
סקיצה עכשווית של אוגרים, במבט מהקווים הוויליאמיטים, מאת יאן ויק
דוד בן בעש"ט

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1950 (בן 74) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1970 – 8 באוקטובר 2007 (כ־37 שנים)
 דרגה:   אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סטי"ל  מפל"ג סטי"לים  מפקד בית הספר לקצינים של חיל הים  סגן ראש מספן כוח האדם  מפקד שייטת ספינות הטילים  ראש מספן כוח האדם  נספח צה"ל בסינגפור  ראש מספן הים וסגן מפקד חיל הים  מפקד חיל הים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל   המערכה ברצועת הביטחון האינתיפאדה הראשונה האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה
 
העברת פיקוד חיל הים מאלוף ידידיה יערי לדוד בן בעש"ט, באמצע הרמטכ"ל משה יעלון, 23 בספטמבר 2004.
החלפת פיקוד בחיל הים דוד בן בעש"ט בצד ימין מוסר את תפקידו לאלי מרום בצד שמאל מקבל. באמצע הרמטכ"ל גבי אשכנזי
דוד (דודו) בן בעש"ט (נולד ב-10 ביוני 1950) הוא אלוף בצה"ל בדימוס, מפקד חיל הים בשנים 2004–2007.
ביוגרפיה

גדל בקרית חיים. נשוי למרים אב לשלוש בנות וסב לתשעה נכדים. מתגורר בקיסריה. בוגר בית הספר לקציני ים עכו, מחזור י"ד-1969.
בן בעש"ט בוגר מכללת הלוחמה הימית של הצי האמריקאי בניופורט שברוד איילנד. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני במנהל עסקים.
מאז שחרורו מצה"ל מכהן בהתנדבות כיו"ר עמותת חיל הים.
שירות צבאי

בשנת 1970 התגייס לקורס חובלים אותו סיים ב-1971. עבר קורס מתקדם בבה"ד חיל הים וקורס לוחמה נגד צוללות בארצות הברית. הוא שירת בזירת ים סוף כמפקד סיירת ספינות בט"ש, כקצין גנ"ק וכמפקד אוניית התובלה אח"י בת-ים. במלחמת יום הכיפורים היה סגן מפקד ספינת טילים.
בשנת 1976 מונה למפקד אח"י עכו, סטי"ל מדגם סער 2, ובשנת 1978 מונה לראש מדור קציני ים במספן כוח האדם. בשנת 1979 מונה לסגן מפקד בסיס אשדוד, ובאותה שנה מונה למפקד סטי"ל מדגם סער 4. הוא שירת כמפקד מגמת סטי"ל בבית הספר לחובלים וכסגן מפקד בית הספר.
בשנת 1982 מונה למפקד פלגת סטי"לים (מפל"ג) בבסיס אשדוד, ובשנת 1985 מונה למפקד בית הספר לחובלים של חיל הים. בשנת 1988 מונה לסגן ראש מספן כוח האדם, ובשנת 1991 מונה למפקד שייטת ספינות הטילים.
בשנת 1993 מונה לראש מספן כוח האדם, ובשנת 1996 מונה לנספח צה"ל בסינגפור. בשנת 1999 מונה לראש מספן הים וסגן מפקד החיל. בשנת 2002 מונה לראש מטה חיל הים.
ב־23 בספטמבר 2004 הוענקה לו דרגת אלוף, והוא מונה למפקד החיל. בן בעש"ט פיקד על החיל בעת מלחמת לבנון השנייה, כשבין עיקר משימותיו של החיל הייתה שמירת המצור הימי על לבנון. במהלך המלחמה נפגע הסטי"ל אח"י חנית מטיל של חזבאללה וארבעה חיילים נהרגו כתוצאה מכך. הפגיעה הובילה לתחקיר פנימי בצה"ל, אשר מנה מספר כשלים אשר הובילו לפגיעה, אך לא הציג מסקנות כנגד האלוף. לאחר המלחמה שלח אל"ם נבו ארז, אשר פיקד במהלכה על שייטת 13, מכתב חריף לרמטכ"ל דן חלוץ ולבן בעש"ט ובמרכזו טענה כי בן בעש"ט גילה הססנות במהלך המלחמה ומנע את קיומם של מבצעים חיוניים אותם ביקשו לוחמי היחידה לבצע.
ב-26 ביולי 2007 ביקש בן בעש"ט לפרוש מתפקידו, על אף שהיה אמור לסיים בכל מקרה את תפקידו כחצי שנה מאוחר יותר, וב-8 באוקטובר באותה השנה סיים את תפקידו. בראיון שהתפרסם ב-5 באוקטובר 2007 בידיעות אחרונות הסביר שהגיע להחלטה ביום השנה לפגיעה באח"י חנית לאחר שהבין שהביקורת על תפקוד חיל הים במלחמת לבנון לא תיפסק כל עוד צמרת הפיקוד לא התחלפה.
במהלך שירותו הוענק לו אות לגיון ההצטיינות האמריקאי וכן אות כבוד על תרומתו לצי האיטלקי ולנאט"ו.
הערות שוליים

↑  אסף גלעד, ‏המומחה שמעריך: אחת הבעיות הביטחוניות של ישראל תיפתר בקרוב, באתר גלובס, 21 בדצמבר 2023
↑  המערכת, דוד (דודו) בן בעש"ט, באתר עמותת חיל הים
↑  דודו בן בעש"ט יחליף את ידידיה יערי בתפקיד מפקד חיל הים, באתר הארץ, 9 ביולי 2004
↑  דור בלך, מפקד חיל הים: "לוחמים רבים עוד יגדלו על מורשתכם, וילמדו מעוז רוחכם", אתר דובר צה"ל, ‏ 05.09.2007.
↑  עמוס הראל, מפקד הקומנדו הימי הפורש: מפקד חיל הים הגביל פעילות התקפית במלחמה, באתר הארץ, 21 בפברואר 2007.
↑  פרופיל באתר בלומברג
הבחירות לנשיאות גרמניה 1932

הבחירות לנשיאות נערכו בגרמניה ב-13 במרץ 1932, עם סיבוב שני ב-10 באפריל. נשיא גרמניה המכהן העצמאי פאול פון הינדנבורג זכה בקדנציה שנייה של שבע שנים לאחר שניצח את יריבו העיקרי, אדולף היטלר, ממפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (NSDAP). מנהיג המפלגה הקומוניסטית (KPD) ארנסט תלמאן התמודד אף הוא וקיבל יותר מעשרה אחוזים מהקולות בשלב השני. תיאודור דיסטרברג, סגן מנהיג ארגון הווטרנים במלחמת העולם הראשונה "קסדת הפלדה", רץ בסיבוב הראשון אך לא עלה לשלב השני. זו הייתה הבחירה הישירה השנייה והאחרונה לתפקיד נשיא הרייך (Reichspräsident), ראש המדינה של גרמניה תחת רפובליקת ויימאר.
תחת רפובליקת ויימאר, שנוצרה מתבוסתה של הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הנשיאות הייתה משרה רבת עוצמה. אף על פי שחוקת ויימאר הכריזה על רפובליקה חצי-נשיאותית, חולשות מבניות וקיטוב פוליטי הובילו לרייכסטאג משותק, וזה, בשילוב עם השפל הגדול, הביא לממשלה ששלטה באופן בלעדי באמצעות צווים נשיאותיים מאז מרץ 1930, והעניקה לנשיא כוח רב. הינדנבורג נבחר לתפקיד בשנת 1925 בתמיכת קואליציה של כמה מפלגות ימין שקיוותה כי יפיל את רפובליקת ויימאר, שמעולם לא הייתה פופולרית במיוחד.
ה-NSDAP, שחבריה היו ידועים כ"נאצים", הפכה מקבוצה שולית למפלגה השנייה בגודלה ברייכסטאג. בהנהגת היטלר, שהפעיל את השליטה הבלעדית על מדיניות המפלגה, קיבלה על עצמה המפלגה את האידאולוגיה שלו, שכללה עוינות קיצונית כלפי רפובליקת ויימאר, יחד עם אנטישמיות נלהבת ולאומיות גרמנית. האיום של היטלר גרם לרבים בשמאל לתמוך בהינדנבורג. עם זאת, כישלונו של הינדנבורג להפיל את רפובליקת ויימאר אכזב רבים מאלה שתמכו בו ב-1925. ההשפעה המשולבת של שתי הנסיבות הללו הביאה להיפוך בזהות אלה שתמכו בהינדנבורג. חלק מהשמאל עדיין היה ספקן כלפי הינדנבורג, והקומוניסטים ניצלו זאת בכך שהריצו את תלמאן כ"מועמד השמאל היחיד". הינדנבורג לא הצליח לקבל את הרוב הנדרש של הקולות בסיבוב הראשון, אך הצליח לזכות בסיבוב השני.
בחירתו מחדש של הינדנבורג לא הצליחה למנוע מהמפלגה הנאצית לעלות לשלטון. שתי בחירות פדרליות רצופות מאוחר יותר באותה שנה הותירו אותה כמפלגה הגדולה ביותר ברייכסטאג ומפלגות אנטי-רפובליקניות ברובן. תחת אקלים פוליטי זה, מינה הינדנבורג את היטלר לקנצלר גרמניה בינואר 1933. עם מותו של הינדנבורג בשנת 1934 קיבל היטלר דה פקטו את הנשיאות, אותה שילב עם תפקיד משרת הקנצלר כדי ליצור את משרת ה"פיהרר ורייכסקנצלר" (Führer und Reichskanzler). אלו היו הבחירות האחרונות לנשיאות במה שיהפוך לגרמניה המערבית וגרמניה המזרחית עד 1949. היא נותרה, עד היום, הבחירה הישירה האחרונה של נשיא גרמניה. הינדנבורג נשאר הפוליטיקאי העצמאי היחיד שנבחר לנשיא גרמניה עד לבחירתו של יואכים גאוק כמעט 80 שנה מאוחר יותר.
רקע

מלחמת העולם הראשונה הביאה לקריסת המונרכיה בגרמניה. במקום הקיסרות הגרמנית קמה רפובליקת ויימאר, על שם העיר בה נוסחה החוקה שלה. הרפובליקה מעולם לא הייתה פופולרית במיוחד בקרב הקבוצות השונות שהיוו את הנוף הפוליטי שלה, וזכתה לתמיכה פושרת גם מאלה שתמכו בדמוקרטיה. על פי חוקת ויימאר, הנשיא היה אמור להיבחר לכהונה של שבע שנים על ידי העם, אם כי הנשיא הראשון, פרידריך אברט, נבחר על ידי האספה הלאומית של ויימאר ב-1919, מכיוון שהמצב בגרמניה היה כאוטי מכדי לערוך בו בחירות עממיות. אברט נפטר בפתאומיות ב-1925, מה שחייב לערוך בחירות באותה שנה, שנה מוקדם מהמתוכנן.
פאול פון הינדנבורג, מפקד הצבא הגרמני במהלך המלחמה, זכה בבחירות 1925 אף על פי שלא התמודד בסיבוב הראשון. הוא הביס את וילהלם מרקס, שנתמך על ידי מפלגות "קואליציית ויימאר" הפרו-רפובליקניות. לאחר 1929, השפל הגדול הרס את הרפובליקה כאשר הצדדים התווכחו על התגובה הראויה לו; ממשלת "הקואליציה הגדולה" של הרמן מילר, שהייתה בשלטון מאז בחירות 1928, התפרקה לנוכח המשבר, ומילר התפטר ב-27 במרץ 1930. היינריך ברינינג, שמונה לקנצלר במקומו, לא הצליח להשיג רוב למדיניות הצנע שלו והחל להשתמש בסמכויות הנשיאותיות כדי לשלוט בצו. מהלך זה התקבל בחיוב על ידי שמרנים רבים שלא אהבו ממשל דמוקרטי ותמכו בבחירתו מחדש של הינדנבורג כדי לקדם את הרנסאנס השמרני הזה.
מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (NSDAP), שנקראה במקור מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP), נוסדה בשנת 1919. אדולף היטלר הצטרף אליה מאוחר יותר באותה שנה והפך לדובר הראשי שלה, וב-1921 הפך למנהיג המפלגה בעל סמכויות דיקטטוריות. מעמדו הבולט של היטלר וצדקתה של המפלגה אושרו ב-1926 בוועידת המפלגה. האידאולוגיה של המפלגה הייתה תערובת של פאן-גרמניות, אנטישמיות, סלידה ממפלגות פרלמנטריות וטינה כלפי עסקים גדולים. לאחר שהייתה קבוצה שולית במשך רוב שנות ה-20, הובאה ה-NSDAP לידיעת הציבור בימין הגרמני במשאל עם נגד תוכנית יאנג ב-1929, כאשר פעלה עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP) של אלפרד הוגנברג, ולאחר מכן הגדילה באופן דרמטי את מספר המושבים שלה ברייכסטאג בבחירות הפדרליות של 1930. ה-DNVP וה-NSDAP כרתו ברית רשמית, שונדעה בשם חזית הרצבורג, ב-1930.
מערכת בחירות

במהלך רפובליקת ויימאר החוק קבע שיטת הצבעה בשני סיבובים, כך שאם אף מועמד לא יקבל רוב מוחלט של הקולות (כלומר יותר ממחצית) בסיבוב הראשון של הבחירות, תתקיים הצבעה שנייה שבה המועמד עם הכי הרבה קולות ייבחר. למפלגה הותר להציע מועמד חלופי בסיבוב השני.