נור א-דין
עלייתו לשלטון ומלחמותיו בצלבנים

נור א-דין היה בנו השני של עמאד א-דין זנגי, האטבג (אנ') הטורקי של הערים חלב (בסוריה) ומוסול (בעיראק) אשר היה אויבם המושבע של הנוצרים ולחם משך כל תקופת שלטונו למיגור הנוכחות הצלבנית בסוריה ובצפון ארץ ישראל.
לאחר הירצחו (1146) של זנגי ירשו אותו שני בניו, אשר חילקו ביניהם את הממלכה: נור א-דין קיבל לידיו את חלב ואילו הבן הבכור, סאייף א-דין, הפך לשליט מוסול. הגבול בין נחלות הבנים נקבע על נהר החבור, מיובליו של הפרת. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון תקף נור א-דין את נסיכות אנטיוכיה, הטיל מספר פעמים מצור על מבצרי הנסיכות, וכן מנע ניסיון לחדש שלטון צלבני ברוזנות אדסה, אשר אביו כבשה בשנת 1144. כתגובה על עזרת התושבים הארמנים הנוצרים של אדסה לצלבנים, היגלה נור א-דין את כל הנוצרים מהעיר ומסביבתה.
נור א-דין חתר להשגת הסכם שיאחד את ממלכות המוסלמים בסוריה וצפון עיראק נגד הנוצרים. הזדמנות פז נקרתה בדרכו כאשר בשנת 1147 הציע מושל הערים בוסרה וסְוַלְחָה בחורן, ארמני שהתאסלם בשם אלטונטש, להעביר את החורן לידי הצלבנים אם יכירו בסמכותו; הצלבנים נענו לו, ומועין א-דין אונור, הווזיר הסלג'וקי של דמשק, הבין היטב שהחורן יכול לשמש כקרש קפיצה לנוצרים להשתלט על דמשק. בשל כך כרת ברית מאולצת עם נור א-דין, אותו החשיב לפני כן כאיום הגדול יותר, ובמסגרתה גם נשא נור א-דין את בתו של מועין א-דין לאישה. אחרי חתימת ההסכם יצאו נור א-דין ומועין א-דין אונור להדוף את הצלבנים שהתקדמו אל בוסרה בפיקוד מלכם הצעיר בלדווין השלישי, מלך ירושלים, והנחילו להם תבוסה מרה. אולם מועין א-דין השתדל להימנע מלנקוט עמדה נגד מדינות הצלבנים, משום שלא סמך על נור א-דין - בלבו קינן חשש תמידי כי מטרתו של החתן החדש היא כיבוש דמשק עירו, בדומה לשאיפותיו של אביו. אי לכך רצה מועין א-דין באפשרות עתידית של חידוש הסכם השלום שהיה לו קודם לכן עם ממלכת ירושלים, אשר נכרת בזמנו כדי למנוע מאביו של נור א-דין, זנגי, לכבוש את דמשק, ולכן לא רצה לרמוס את ממלכת ירושלים. נור א-דין הבחין בעוינותו של חותנו, מיהר לעזוב את דמשק, ושב לתקוף לבדו את מבצרי הצלבנים בנסיכות אנטיוכיה.
בשנת 1148 הגיע לאזור מסע הצלב השני, שגויס כתגובה על כיבוש רוזנות אדסה בידי זנגי, ואותו הובילו לואי השביעי מלך צרפת וקונרד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר הנחיתה בעכו, החליטו מנהיגי המסע יחד עם בלדווין השלישי מלך ירושלים, לתקוף את דמשק, חרף הברית שהייתה בין ממלכת ירושלים ודמשק. על אף שמטרת המסע הייתה החזרת אדסה לידיים נוצריות, ההחלטה לתקוף דווקא את דמשק התקבלה משום שהצלבנים העריכו כי אין ביכולתם להתמודד מול נור א-דין. מיד עם הטלת המצור על עירו, שיגר מועין א-דין אונור מסר בהול לנור א-דין, וזה הגיע לפאתי דמשק בראש צבאו כעבור ארבעה ימים.
לאחר שהביס את הצרים על דמשק, ניצל נור א-דין את מצבם העגום של הצלבנים והוביל מתקפה נוספת על המבצרים של אנטיוכיה. בשנת 1149 הוא כבש מהצלבנים שטחים בגדה המזרחית של נהר הארנת, ובהמשך הטיל מצור על טירת עינבּ.
שליט אנטיוכיה ריימונד יצא בראש צבאו כדי לסייע לנצורים. בקרב שהתפתח במקום נחלו הצלבנים תבוסה ניצחת, ומנהיגם נהרג. ראשו של ריימונד ההרוג נשלח אל נור א-דין, וזה מצידו העבירו הלאה לח'ליף של בגדאד. לאחר כיבוש מרבית שטחי הנסיכות, ערך נור א-דין מסע הניצחון עד לחופו של הים התיכון והתרחץ בים. הדבר אמור היה לסמל את שלטונו על סוריה.
על אף שכבש וסיפח את רוב שטחי הנסיכות הנוצרית, נמנע נור א-דין מלתקוף את העיר אנטיוכיה גופא, והשאיר בידי שליטיה הנוצריים רצועת חוף קטנה ומספר נחלות בסביבות העיר המבוצרת. זמן קצר לאחר מכן נשלטו שרידי הנסיכות אלה על ידי ביזנטיון.
בשנת 1150 ערך ז'וסלין השני רוזן אדסה עוד ניסיון החזרתה של הרוזנות האבודה. בשיתוף פעולה עם סולטנות רום הסלג'וקית שבטורקיה של היום, הביס נור א-דין באופן מוחלט את כוחות הצלבנים באדסה והביא חורבן סופי על נסיכות זו. ז'וסלין השני נתפס בידי המוסלמים, עיניו נוקרו והוא מת בשבי בחלב בשנת 1159.