stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סיקה ולנטי

| --- | --- |

ג'סיקה ולנטי, מרץ 2014
 לידה:  1 בנובמבר 1978 (בת 46) ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  לונג איילנד סיטי, קווינס, בוסטון/ג'מייקה פליין 
 ידועה בשל:  יסדה את אתר פמיניסטינג
 השכלה:  אוניברסיטת ראטגרס (2002)  תיכון סטאיווסנט (1996)  אוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ייס (2000)  אוניברסיטת טוליין  אוניברסיטת אולבני 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 מקצוע:  סופרת
 מעסיק:  Feministing, אוניברסיטת ראטגרס, The Nation, Reproductive Freedom for All, Women's Environment & Development Organization, הגרדיאן 
 תואר:  תואר שני בלימודי נשים ומגדר אוניברסיטת ראטגרס
 פרסים והוקרה:  The Hillman Prize (2011) 
 http://www.jessicavalenti.com/
 
ג'סיקה ולנטי (באנגלית: Jessica Valenti; נולדה ב-1 בנובמבר 1978) היא בלוגרית, בעלת טור, וסופרת פמיניסטית מארצות הברית, והמייסדת של אתר Feministing ב-2004. היא המחברת או מחברת-שותפה של ארבעה ספרים על נשים ופמיניזם, כולל Full Frontal Feminism (2007), He's a Stud, She's a Slut ‏(2008), ו-The Purity Myth ‏(2009).
מאמריה פורסמו בכתבי עת ומגזינים רבים, כולל Ms. (כתב עת), The Nation, וושינגטון פוסט, TPMCafe, Salon, Bitch Magazine, והגרדיאן. ב-2011 הגרדיאן מינו אותה לרשימת "100 הנשים המובילות" בזכות עבודתה לחיבור הפמיניזם לעולם המקוון.
ביוגרפיה

ולנטי גדלה בלונג איילנד סיטי, קווינס, במשפחה איטלקית-אמריקאית. אביה היה בודהיסט. היא סיימה תואר שני בלימודי נשים ומגדר באוניברסיטת ראטגרס. ב-2009 היא נישאה לאנדרו גוליס.
קריירה

ולנטי יסדה את Feministing (פמיניסטינג) ב-2004, בזמן שעבדה מחלקה המשפטית של ארגון נשים לאומי NOW. פמיניסטינג התחיל כבלוג, וצמח לקהילת אינטרנט עם מגוון מאמרים, חדשות, מאמרי דעה ופורומים לדיון. בכתבה על נשים מובילות בעיתון הגרדיאן, כתבה הומה חלילי שפמיניסטינג הוא ה-אתר שהעביר את הפמיניזם לאינטרנט ועזר להקים תנועה פמיניסטית מקוונת, בדיוק בעת שהוכרז על מות התנועה. בעקבות הצלחת פמיניסטיג, קמו עשרות ואז מאות בלוגים פמיניסטים, ועל פי חלילי, "ולנטי זכתה להרגיש את הכוח שטמון בחוויית החלוציות". מעורבותה עם האתר גררה כמות רבה של בריונות רשת, וכן איומי רצח ואונס נגד ולנטי.
ולנטי עזבה את פמיניסטינג ב-2011, באומרה שהיא מעדיפה להשאיר את העשייה הזו לפמיניסטיות צעירות יותר. מאז, היא תורמת לעריכת ספרים על פמיניזם, כמו Click: When We Knew We Were Feminists (2010), מאת ג' קורטני סאליבן וקורטני א. מרטין, ו-We Don't Need Another Wave ‏(2008) מאת מלודי ברגר.
ב-2008 היא כתבה יחד עם ג'קלין פרידמן את Yes Means Yes: Visions of Female Sexual Power and A World Without Rape וב-2012 יצא ספרה Why Have Kids.
ולנטי מרצה על פמיניזם ואקטיביזם מקוון ברחבי ארצות הברית ובמדינות שונות בעולם, וכותבת טור שבועי עבור הגרדיאן.
ולנטי, שפעילה מאוד ברשתות החברתיות, הודיעה ב-27 ביולי 2016 שהיא פורשת מפעילותה המקוונת בעקבות איומים. לדבריה, היא חווה איומים רבים ויומיומיים מזה שנים, בין סוגים אחרים של התעמרות ברשת עקב דיעותיה הפמיניסטיות, אך שהפעם מדובר באיומי אונס ורצח נגד בתה בת החמש, וש"חלק זה מחיי העבודה שלי הוא פשוט לא מקובל".
פרסומים > ספרים

Valenti, Jessica (2007). Full Frontal Feminism: A Young Woman's Guide to Why Feminism Matters. Seal Press. ISBN 978-0-7867-5048-1.
Valenti, Jessica (2009). He's a Stud, She's a Slut, and 49 Other Double Standards Every Woman Should Know. Seal Press. ISBN 0-7867-5049-9.
Valenti, Jessica (2009). The Purity Myth: How America's Obsession with Virginity Is Hurting Young Women. Seal Press. ISBN 0-7867-4466-9.
Valenti, Jessica (2010). "I Was an Obnoxious Teenage Feminist". In Martin, Courtney E.; Sullivan, J. Courtney. Click: When We Knew We Were Feminists. Seal Press. ISBN 978-1-58005-285-6.
Valenti, Jessica (2008). "You're a Feminist. Deal.". In Melody, Berger. We Don't Need Another Wave: Dispatches from the Next Generation of Feminists. Seal Press. ISBN 1-58005-182-0.
Valenti, Jessica (2007). "The Taming of the Threw". In Mapes, Diane. Single State of the Union. Seal Press. ISBN 1-58005-202-9.
Valenti, Jessica; Friedman, Jaclyn (December 2, 2008). Yes Means Yes: Visions of Female Sexual Power and A World Without Rape. Seal Press. ISBN 978-0-7867-2705-6.
Valenti, Jessica (2012). Why Have Kids?: A New Mom Explores the Truth about Parenting and Happiness. Houghton Mifflin Harcourt. ISBN 0-547-89261-6.
Valenti, Jessica (June 7, 2016). Sex Object: A Memoir. Dey Street Books. ISBN 0-062-43508-6
פרסומים > ראיונות

Valenti, Jessica (May 15, 2006). Jessica Valenti, Executive Editor and Founder, Feministing.com. Interview with Rachel Kramer Bussel. Gothamist.
Valenti, Jessica (May 10, 2009). The interview: Jessica Valenti. Interview with Gaby Wood. The Observer.
Valenti, Jessica (April 24, 2007). Tough titties. Interview with Rebecca Traister. Salon.com.
פרסומים > תרומות לאתרי אינטרנט

Valenti, Jessica. "Jessica Valenti". The Nation.
Valenti, Jessica (February 21, 2010). "For women in America, equality is still an illusion". The Washington Post.
Valenti, Jessica (May 30, 2010). "The fake feminism of Sarah Palin". The Washington Post.
Valenti, Jessica (November 19, 2008). "Anti-Choicers Switching Up Strategy?". TPM Cafe.
Valenti, Jessica. "Stories by Jessica Valenti". Alternet.
Valenti, Jessica (August 21, 2008). "Jessica Valenti". The Guardian (London).
הערות שוליים

↑  Tough titties, Salon.com, April 24, 2007
↑  Khaleeli, Homa (8 במרץ 2011). "Jessica Valenti". The Guardian. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Twitter
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423298205171  BNE: XX5362311  CANTIC: a1183139x  GND: 1110217447  ISNI: 0000 0001 1721 7474  LCCN: n2006088264  NKC: mub2018983765  NLK: KAC201108363  SUDOC: 177859563  VIAF: 165487486   WorldCat (עם VIAF): 165487486
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קלימט
 תאריך יצירה:  1907
 טכניקה וחומרים:  צבע שמן וזהב על קנבס
 ממדים בס"מ
 רוחב:  147 ס״מ 
 גובה:  138 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אר נובו, סימבוליזם 
 מספר יצירה:  2006.04 
 מיקום:  נויה גאלרי ניו יורק ניו יורק שבארצות הברית
 
דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר (Adele Bloch-Bauer I, נודע גם בשם "האישה בזהב") הוא ציור מאת האמן האוסטרי גוסטב קלימט משנת 1907. הציור הוזמן על ידי בעלה, פרדיננד בלוך-באואר, נגזל ממנו בידי הנאצים, והוצג בארמון בלוודר בווינה, עד שבתחילת המאה ה-21 הושב, לאחר מאבק משפטי, למריה אלטמן, יורשת של בלוך-באואר, ונמכר לרון לאודר. מאז שנת 2006 הציור מוצג ב"גלריה החדשה" - הנויה גאלרי שבניו יורק.
היצירה

הציור, בגודל 138X138 סנטימטר, בוצע בטכניקה של צבעי שמן וזהב על קנבס בסגנון היוגנדסטיל, ומרובה בעיטורים מורכבים. העבודה על הציור נמשכה כ-3 שנים. במבט הראשון בולטת הדומיננטיות של הראש והידיים בפינה הימנית העליונה. הקומפוזיציה מחולקת לשני חלקים אנכיים, כאשר הימני מלא בתוכן והשמאלי ריק כמעט לגמרי. פניה של הדמות מובלטים באמצעות שיער שחור ושפתיים אדומות על רקע עור פנים חיוור במיוחד.
היסטוריה

היצירה הוזמנה מקלימט על ידי התעשיין ואיל הסוכר היהודי פרדיננד בלוך-באואר. אדלה, בתו של הבנקאי מוריץ באואר, הייתה בת 26 באותה העת. בשנת 1912 הזמין מקלימט פורטרט נוסף של אשתו.
אדלה נפטרה בשנת 1925, וקבעה בצוואתה כי עם מותו של בעלה, תועבר התמונה לרשות הגלריה האוסטרית לאמנות בארמון בלוודר. לאחר הכיבוש הנאצי של אוסטריה נאלץ בעלה לברוח לשווייץ, וכל רכושו, כולל התמונה, הוחרם. בשנת 1945 קבע בלוך-באואר את אחייניו כיורשי כל רכושו, אולם ממשלת אוסטריה טענה כי על פי צוואתה של אשתו המנוחה, על הציורים לעבור לחזקתה.
היסטוריה > המאבק המשפטי

לאחר מאבק משפטי שהתנהל בארצות הברית ובאוסטריה נקבע כי אחת היורשות, מריה אלטמן, היא הבעלים הבלעדית של היצירה ושל עוד ארבע יצירות נוספות של קלימט ובהן גם "הדיוקן השני של אדלה בלוך באואר".
לאחר קביעה זו נשלחו התמונות לארצות הברית והוצגו בלוס אנג'לס.
היסטוריה > כיום

ביוני 2006 נמכרה התמונה הראשונה של אדלה בלוך-באואר לרון לאודר תמורת 135 מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר ששולם מעולם עבור יצירת אמנות עד אז. התמונה מוצגת במוזיאון הפרטי של לאודר, נויה גאלרי (Neue Galerie New York), אשר מכנה אותה "המונה ליזה שלנו".
באותה השנה נמכר הפורטרט השני של אדלה בלוך-באואר משנת 1912 לרוכש אנונימי תמורת 88 מיליון דולר. משנת 2014 הוא מושאל לזמן ארוך, ומוצג במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. מבקר האמנות הראשי של "הניו יורק טיימס" מייקל קימלמן טען כי מוטב היה שהיורשים יתרמו אחת או יותר מהיצירות למוסד ציבורי, או ימכרו אותן למוזיאון במחיר מוזל.
בקולנוע

סיפורה של מריה אלטמן ומאבקה המשפטי להשבת התמונות לבעלותה מוצג במספר סרטים דוקומנטריים:
"משאלתה של אדלה" (Adele's Wish) משנת 2008 הכולל ראיונות עם אלטמן עצמה ומומחים שונים.
"גניבת קלימט" (Stealing Klimt) משנת 2007 הכולל גם הוא ראיונות עם אלטמן ואחרים שהיו מעורבים במאבקה.
"אונס אירופה" (Rape of Europa) משנת 2006 העוסק בשוד האומנות הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
"האישה בזהב" (Woman In Gold,‏ 2015), סרטו של הבמאי סיימון קרטיס, בכיכובם של הלן מירן בתפקיד מריה אלטמן וראיין ריינולדס כעורך דינה, המבוסס על ספרה של אן-מארי אוקונור. פרקליטהּ של מריה אלטמן, א. רנדול שנברג, הסביר בהרצאותיו לציבור את גלגולי התביעה המשפטית להשבת הציור לבעליו, ותיאוריו אינם זהים לגמרי לאלה שהוצגו בסרט.
ראו גם

ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
מכירות הציורים היקרות ביותר
לקריאה נוספת

אן-מארי אוקונור, האשה בזהב: הסיפור המופלא של יצירת המופת של גוסטב קלימט "דיוקן אדלה בלוך באואר" (מאנגלית: יוני רז פורטוגלי), תל אביב: הוצאת פן/ידיעות ספרים, 2013
גוסטב קלימט 1862-1918, מאת: ג'יל נרה, הוצאת טאשן
הערות שוליים

↑  Michael Kimmelman, Klimts Go to Market; Museums Hold Their Breath, הניו יורק טיימס, 19 September 2006
↑  http://www.imdb.com/title/tt2404425/?ref_=nmbio_mbio
↑  הרצאתו של שנברג, "Whatever Happened to Klimt’s Golden Lady?", באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, 3 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570257005171  GND: 4828626-6  LCCN: n2011056290  SUDOC: 152678069  VIAF: 176384312   WorldCat (עם VIAF): 176384312 
הדיוקן השני, 1912
ליבו של אנג'ל

| --- | --- |

 מבוסס על:  Falling Angel 
 בימוי:  אלן פארקר 
 הופק בידי:  אלן מרשל, אליוט קסטנר 
 תסריט:  אלן פארקר 
 עריכה:  גרי המבלינג 
 שחקנים ראשיים:  רוברט דה נירו (שטן) מיקי רורק דן פלורק Kathleen Wilhoite מייקל היגינס מרק אל טיילור שארלוט רמפלינג פרואיט טיילור וינס ליסה בונה Elizabeth Whitcraft בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  טרבור ג'ונס 
 צילום:  מייקל סרסין 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה 
 חברת הפקה:  Carolco Pictures 
 חברה מפיצה:  סרטי טריסטאר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  6 במרץ 1987 
 משך הקרנה:  113 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  נאו-נואר, סרט ארוטי, סרט אימה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, מותחן ארוטי, סרט פנטזיה, סרט בלשי, סרט שטני 
 מקום התרחשות:  ניו אורלינס, ניו יורק 
 הכנסות באתר מוג'ו:   angelheart
 דף הסרט ב־IMDb
 
"ליבו של אנג'ל" (באנגלית: Angel Heart) הוא סרט מותחן-על-טבעי משנת 1987, בבימויו של אלן פארקר ובכיכובם של מיקי רורק, רוברט דה נירו וליסה בונה. הסרט מבוסס על ספרו של ויליאם הורטסברג, Falling Angel, ומוכר בזכות האווירה הקודרת, המתח העל-טבעי, והעימותים הפסיכולוגיים העמוקים.
לאחר פרסום הרומן החל יורטסברג לפתח את התסריט לעיבוד קולנועי, אך גילה שאף אולפן גדול לא מוכן להפיק את התסריט שלו. הפרויקט צץ מחדש ב-1985, כאשר המפיק אליוט קסטנר הביא את הספר לידיעתו של פארקר. פרקר החל לעבוד על תסריט חדש ובכך ביצע מספר שינויים מהרומן של יורצברג. הצילומים התרחשו במקום בניו יורק ובניו אורלינס, כאשר הצילום העיקרי נמשך ממרץ 1986 עד יוני של אותה שנה.
הסרט קיבל תגובות מעורבות מהמבקרים, ששיבחו את הביצועים של רורק ובונה, כמו גם את עיצוב ההפקה, הניקוד והצילום, אך מתחו ביקורת על תסריטו של פארקר. הסרט הפגין ביצועים נמוכים בקופות צפון אמריקה, והכניס 17.2 מיליון דולר אל מול תקציב של 18 מיליון דולר, אך מאז נחשב לא מוערך וכבעל השפעה.
עלילה

הסרט מתרחש בניו יורק ובניו אורלינס של שנות ה-50. הארי אנג'ל (מיקי רורק), בלש פרטי, נשכר על ידי לואי סייפר (רוברט דה נירו) כדי לאתר זמר ג'אז בשם ג'וני פייבוריט. במהלך חקירתו, אנג'ל מסתבך בשורת מקרי רצח מוזרים ומתחיל לגלות קשרים על-טבעיים הקשורים לעברו האפל של ג'וני ולגורלו שלו עצמו. ככל שהעלילה מתקדמת, אנג'ל מתחיל להבין שיש יותר בעסקה הזו ממה שחשב בתחילה, ונחשף לסודות שמעמתים אותו עם כוחות אפלים ועם זהותו.
צוות השחקנים

מיקי רורק בתפקיד הארי אנג'ל, הבלש הפרטי הנרדף.
רוברט דה נירו בתפקיד לואי סייפר, המעסיק המסתורי של אנג'ל.
ליסה בונה בתפקיד אפיפני פראודפוט, דמות מרכזית הקשורה לחקירה.
שארלוט רמפלינג בתפקיד מרגרט קרוזמארק, דמות מסתורית נוספת בחייו של ג'וני פייבוריט.
ביקורות

הסרט ליבו של אנג'ל קיבל ביקורות מעורבות אך נחשב ליצירת קולנוע ייחודית בז'אנר המותחנים הפסיכולוגיים והעל-טבעיים. הופעתו של מיקי רורק זכתה לשבחים, כמו גם האווירה והסגנון הקולנועי של הבמאי אלן פארקר, שהצליח לשלב בין אלמנטים של מתח, מיסטיקה ואימה. עם זאת, חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על העלילה המורכבת ועל חלקים מסוימים שהתפרשו כמעורפלים מדי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 81% מצד המבקרים, על סמך 43 ביקורות. ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 61 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד חיוביות.
אברהם לינקולן: צייד הערפדים

ערך זה עוסק בסרט. אם התכוונתם לספר, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט אברהם לינקולן: צייד הערפדים
 מבוסס על:  אברהם לינקולן צייד ערפדים 
 בימוי:  טימור בקממבטוב 
 הופק בידי:  טימור בקממבטוב, טים ברטון, ג'ים לימלי 
 תסריט:  סת' גראהם-סמית'
 עריכה:  ויליאם הוי 
 שחקנים ראשיים:  בנג'מין ווקר   דומיניק קופר   מרי אליזבת וינסטד   אנתוני מאקי   רופוס סוול
 מוזיקה:  הנרי ג'קמן 
 צילום:  כלב דשנל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bazelevs, פוקס המאה ה-20, Tim Burton Productions, רטפק-דיון אנטרטיינמנט 
 חברה מפיצה:  פוקס
 הקרנת בכורה:  22 ביוני 2012
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט מתח, סרט דרמה, סרט ערפדים, סרט פנטזיה, סרט פעולה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו אורלינס, וושינגטון די. סי., פנסילבניה 
 תקציב:  69 מיליון דולר
 הכנסות:  116,471,580 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   abrahamlincolnvampirehunter
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אברהם לינקולן: צייד הערפדים (באנגלית: Abraham Lincoln: Vampire Hunter) הוא סרט אמריקאי המבוסס על הרומן המוכמן "אברהם לינקולן, צייד הערפדים", מאת סת' גראהם-סמית' משנת 2010 (הספר יצא בעברית בהוצאת אופוס ב-2012). הסרט יצא לאקרנים ב-22 ביוני 2012.
הסרט בוים על ידי טימור בקממבטוב והופק על ידי טים ברטון, כשהצילומים החלו במרץ 2011 בלואיזיאנה.
הפקת הסרט

טימור בקממבטוב וידידו טום ברטון החלו לעבוד על הפקת הסרט כבר במרץ 2010, כאשר יצא ספרו של סת' גראהם סמית' לאור. באוקטובר אותה שנה, אולפני פוקס המאה ה-20 הסכימו לממן את הפקת הסרט, ובינואר 2011 הסרט נכנס להליכי הפקה משמעותיים, כאשר צילומי הסרט החלו במרץ אותה שנה, במדינת לואיזיאנה בארצות הברית.
שחקנים ראשיים

בנג'מין ווקר - אברהם לינקולן/אייב
דומיניק קופר - הנרי סטרוג'ס
מרי אליזבת' וינסטד - מרי
אנתוני מאקי - וילי
ג'ימי סימפסון - ג'ושוע ספיד
רופוס סוול - אדם
מרטון קסוקס - ג'ק בארטס
ג'וזף מול - תומאס לינקולן
רובין מק'ליווי - ננסי לינקולן
ארין ואסון - ואדומה
ג'ון רות'מן - ג'פרסון דייוויס
קמרון מ. בראון - ויליאם לינקולן
פרנק ברנאן - ג'ב נולאן
ג'קלין פלמינג - הארייט טאבמן
אלן טודיק - סטיבן דאגלס
ראו גם

ישו צייד הערפדים
המתקפה על פרל הארבור

המתקפה על פרל הארבור הייתה מתקפת פתע של האימפריה היפנית על הבסיס האמריקאי בפרל הארבור שבהוואי, בבוקר יום ראשון 7 בדצמבר 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה. בתקופת המלחמה שימש נמל פרל הארבור כבסיס המרכזי של חיל הים של ארצות הברית באוקיינוס השקט. את המתקפה ביצעו מטוסים של הצי הקיסרי היפני, שהמריאו מנושאות מטוסים. בשעה 7:55 בבוקר הוביל מיטסואו פושידה (אנ'), הטייס היפני את המתקפה. ההתקפה על פרל הארבור נצרבה בתודעה האמריקאית כאירוע של קלון לאומי, והיא נחשבת לכישלון המודיעיני הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית, עד פיגועי 11 בספטמבר. כמה שעות אחרי המתקפה הכריזה יפן מלחמה על ארצות הברית (אנ') למחרת נשא נשיא ארצות הברית רוזוולט את נאום הקלון, וארצות הברית הכריזה מלחמה על יפן שהסתיימה בכניעת האימפריה היפנית.
בתקיפת פתע זו איבדה ארצות הברית 12 ספינות מלחמה, 188 מטוסים ו־2,459 חיילים ואזרחים, אולם נושאות המטוסים וצי הצוללות לא נפגעו כיוון שלא עגנו בבסיס באותה עת.
הכנות היפנים לתקיפה

את הרעיון לתקוף את הצי האמריקני בפרל הארבור הגה האדמירל איסורוקו יממוטו, מפקד הצי הקיסרי היפני. יממוטו היה גם המוח המתכנן של המתקפה והוא החל את ההכנות אליה מאז 1940, ובמשך הזמן האשים קצינים אחרים בצבא היפני בהססנות בהתייחסו לאיטיות תכנוניהם. הדבר ששכנע את יממוטו שתקיפה מהים ומהאוויר באמצעות נושאת מטוסים היא אפשרית, היה התקפה בריטית על נמל טאראנטו באיטליה באמצעות מטוסי טורפדו ב־11 בנובמבר עד 12 בנובמבר 1940. הנזקים היו חמורים: חמש ספינות ניזוקו ולפחות שתיים מהן טבעו. הנספח הצבאי היפני בשגרירות יפן באיטליה ביקר בנמל שהותקף ורשם רשימות. יממוטו, שהשתלם תקופה מסוימת בארצות הברית, הגיע למסקנה כי כדי להשלים את השתלטותה על סין ועל דרום-מזרח אסיה, צריכה יפן תקופה של שנה לפחות, שבה הצי האמריקני החזק באוקיינוס השקט יהיה מנוטרל. המתקפה המתוכננת על פרל הארבור הייתה בעיניו מתקפת מנע שנועדה לצורך זה. לאחר עימותים שהיו לו עם מפקדת הצי היפני, כולל איום שלו בהתפטרות, הוא קיבל אישור להקים כוח משימה ייעודי של נושאות מטוסים, ומינה את קצין המבצעים מינורו גנדה להכין את תוכנית המתקפה, שהתבססה כולה על עקרון ההפתעה באמצעות כוח אווירי של מפציצי טורפדו ומטוסי קרב הפצצה שימריא מצי של נושאות מטוסים. לקראת אפריל 1941 קיבלה התוכנית את שם הקוד "מבצע Z".
בקיץ 1941 התאמנו טייסי מפציצי הטורפדו היפנים באי קיושו. קפטן גנדה בחר בעיר קגושימה כאזור אימונים, משום שהגאוגרפיה, הטופוגרפיה והתשתית שלה סיפקו לטייסיו את אותם אתגרים שציפו להם בפרל הארבור. האימונים כללו טיסה בגובה של 1,500 מטרים מאחורי צלע הר וצלילה לעבר המבנים והבתים בעיר, עד גובה של 7 מטרים בלבד, לצורך הטלת הטורפדו במים, במרחק של כ־270 מטרים מהמטרה. אחת הבעיות הייתה שלפי המודיעין היפני טורפדו תקני עלול לצלול במקום לשייט סמוך לפני המים ולפגוע בספינות. הפתרון שהושג היה חיבור מצופים עשויים מעץ לזנב הטורפדו, רעיון שהתברר כמוצלח.
תוכניות לתקיפה בתמיכת מקדמות צבאיות נוספות החלה בינואר 1941 וההכנות למשימה היו בעיצומן באמצע השנה, כאשר נקבע כי התוכנית היא כדאית לאחר כמה קרבות של הצי הקיסרי. התקיפה הסתמכה על טורפדו, אך כלי הנשק של אז דרשו מים עמוקים כאשר נשלחו מהאוויר. במהלך קיץ 1941 פיתחה יפן וייצרה טורפדו שהיו מסוגלים לפעול במים הרדודים של פרל הארבור. המאמץ הוביל לפיתוחו של טורפדו מסוג 95, שאכן גרם לרוב הנזק לספינות האמריקניות.
התקיפה

ב־26 בנובמבר עזב תחת דממת אלחוט צי של שש נושאות מטוסים יפניות בפיקוד סגן האדמירל צ'ואיצ'י נגומו את מפרץ היטוקאפו שבאי איטורופ, כשפניו לפרל הארבור. אותו חלק מהצי שיצא מבסיס האשיראג'ימא באי איטורופ הפליג מצפון, מחוץ לנתיבי ספינות הסוחר, כדי לא להתגלות. ב־1 בדצמבר 1941, באמצע הדרך, נואשו מקבלי ההחלטות ביפן מהאפשרות להסרת האמברגו על אספקת נפט ליפן, שברו את השתיקה האלחוטית ושדרו למפקד צ'ואיצ'י נאגומו: "טפס על הר ניתאקה". משמעות המסר, שנמסר על ידי מפעיל הרדיו בספינה למפקדו, הייתה לבצע את התקיפה כמתוכנן. שלב זה כבר היה "נקודת אל חזור" מבחינת היפנים שחששו מלהתגלות. נושאות המטוסים היפניות שהשתתפו בתקיפה היו אקאגי, היריו, קאגה, שוקאקו, סוריו וזואיקאקו. את כוח המשימה ליוו שתי אוניות קרב מהירות, שתי סיירות כבדות, תשע משחתות וצוללות רבות. בסך הכול כלל הכוח 441 מטוסי קרב, בהם מטוסי יירוט, מפציצי טורפדו, מפציצי צלילה ומפציצי קרב.
גל התקיפה הראשון יצא בבוקר 7 בדצמבר 1941 בשעה 6:05. 183 מטוסים יצאו במבנה, שנשבר כדי ש־53 מטוסים יוכלו להתפנות לתקיפת שדות התעופה שבאי. מרגע שהתקרבו הכוחות היפנים ליעדם, פתחו המגינים האמריקאים באש נ"מ לעברם, ובסופו של דבר גם ירו עליהם בתותחי 127 מילימטר מספינות שלא ניזוקו קשה.
היריות הראשונות וההרוגים הראשונים במתקפה על פרל הארבור התרחשו כאשר USS Ward תקפה והטביעה צוללת ננס יפנית. היפנים תכננו להפעיל חמש צוללות ננסיות בפרל הארבור כדי לפגוע בספינות הצי האמריקאי באמצעות טורפדו, לאחר תחילת ההפצצה האווירית. אף אחת מהצוללות לא חזרה בשלום, ורק ארבע מתוך חמש הצוללות נמצאו.
המטוסים תקפו בשני גלים, בשעה 7:53 ובשעה 8:55. מטוסי הצי היפני הפציצו את כל בסיסי חיל האוויר של ארצות הברית שעל האי ואת כל ספינות המלחמה האמריקניות שעגנו במקום. כמעט כל המטוסים שהיו על הקרקע הושמדו, ורק מטוסי קרב בודדים הצליחו להמריא במטרה ליירט את המטוסים התוקפים. חמש אוניות מערכה, שולת מוקשים אחת ושלוש משחתות טבעו, וחמש אוניות נוספות ניזוקו; 188 מטוסים הושמדו, ו־2,402 חיילים אמריקאיים נהרגו. אוניית המערכה אריזונה התפוצצה וטבעה ובה יותר מ־1,100 מלחים – כחצי מכלל ההרוגים בתקיפה. ליפנים אבדו 29 מטוסים במהלך הקרב, ונהרגו 58 טייסים ואנשי צוות.
האדמירל נגומו החליט לוותר על הגל השלישי והעדיף להסיג את כוחותיו, דבר שאחר כך התברר כטעות קשה מבחינת היפנים. מטרתו של הגל השלישי הייתה לפגוע ביכולת השיקום של הצי, מוסכי הנמל ומפעלים חיוניים על האי. ביטול תקיפה זו איפשר את שיקום צי האוקיינוס השקט והנמל בזמן קצר בהרבה מאשר צפו היפנים בהערכות המקוריות שלהם. את הסיבה לביטול מתקפת הגל השלישי סיפק צ'ואיצ'י נאגומו: במתקפת הגל הראשון איבדו היפנים 7 מטוסים, שכולם הופלו באש נגד מטוסים. במתקפת הגל השני הופלו 22 מטוסים יפניים, וצ'ואיצ'י נאגומו ביטל את ההמשך בטענה שאז כבר היו האמריקנים ערניים ביותר, והוא ביקש לחסוך באבדות. היסטוריונים טענו מאוחר יותר, שהמחדל היפני היה בכך שלא הפציצו את מכלי הדלק של הנמל, דבר שהיה באפשרותם לעשות. זה הדבר שאיפשר לאמריקנים להתאושש מהר יחסית מהמתקפה.
תוצאות התקיפה

למחרת המתקפה היפנית, ב־8 בדצמבר 1941, הודיעו ארצות הברית הולנד ובריטניה על הכרזת מלחמה רשמית על יפן, והקונפליקט העולמי של מלחמת העולם השנייה התרחב על פני כל שטחו של האוקיינוס השקט. שלושה ימים אחר־כך, ב־11 בדצמבר, הכריזו גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית מלחמה על ארצות הברית, ואיטליה נכנסה למלחמת העולם השנייה לצד אויבי בעלות הברית, גם בהקשר האמריקני, כי באירופה ובאפריקה פעלו האיטלקים מאז 10 ביוני 1940. הכרזת המלחמה הגרמנית הייתה בניגוד לדעת גנרלים בצבא גרמניה, אבל אדולף היטלר שהכריז מלחמה על ארצות הברית, אמר שהניצחון מובטח כי יש לו בעלת ברית שלא נכבשה מזה 3,000 שנה, בהתייחסו ליפן.
ב-18 בדצמבר נחתם חוק כוחות המלחמה.
מתקפת הפתע היפנית על פרל הארבור שיתקה את כוחה של ארצות הברית באזור, חיסלה לזמן מה את יכולתה לשלוט במרחב הימי, ואפשרה ליפנים לשלוט במרחבי האוקיינוס השקט. מתקפת פרל הארבור שימשה מבוא להתקדמות היפנית. עד פברואר 1942 כבש הצבא היפני את גואם, וייק, הונג קונג, סיאם, הפיליפינים, מלאיה ובורמה. שתי ספינות הדגל הבריטיות, אה"מ פרינס אוף ויילס ואה"מ ריפאלס, הוטבעו, אחת מדרום לאי תיומאן והשנייה מצפון לאותו אי מלזי, ב־10 בדצמבר 1941, והיעדרן איפשר את כיבוש סינגפור. הדבר הטעה גם את האמריקנים באשר למזימות יפן.
עם זאת, הניצחון היפני היה זמני ומוגבל, שכן היפנים לא הצליחו לנצל את התקפתם לגירוש האמריקאים מזירת האוקיינוס השקט. כישלון זה הביא להתמוטטותם כעבור ארבע שנים. היפנים לא הצליחו להשיג שליטה מלאה במרחב הימי שלהם. כניסת ארצות הברית למלחמה גרמה ליפנים למתוח יתר על המידה את גבולות יכולת השליטה על יחידותיהם, ולא אפשרה להם לרכז מאמץ.
המתקפה היפנית על פרל הארבור גם זירזה את הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בחזיתות באירופה, בצפון אפריקה ובמזרח הרחוק מול יפן לצידן של בעלות הברית.
היפנים זיהו את בסיס פרל הארבור כנכס חיוני של ארצות הברית, אך התעלמו, או לא הכירו, בחשיבותן של נושאות המטוסים כעמוד השדרה של הצי האמריקאי. כמו כן הם לא העריכו נכונה את התגובה של העם האמריקאי למפלת פרל הארבור, ולא ציפו להתגייסות מסיבית של ארצות הברית למלחמה נגדם. האדמירל יממוטו, שהכיר היטב את המנטליות האמריקנית מתקופת לימודיו בארצות הברית, הזהיר בעצמו כי התקפה על פרל הארבור, אם לא תסתיים בריסוק מלא של הצי האמריקאי באוקיינוס השקט, תביא לתוצאות הפוכות ו"תעורר את הענק האמריקאי מרבצו".
תחזיותיו של יממוטו התגשמו במלואן. הציבור האמריקאי, שהיה מפולג לגבי מידת המעורבות של ארצות הברית במלחמה באירופה, התאושש מהר מהלם המתקפה בפרל הארבור והתאחד כולו סביב הקריאה לנקום ביפן, בהיטלר ובפשיזם. קריאת הקרב של לוחמי ארצות הברית מאז אותו יום הייתה "זכרו את פרל הארבור" (Remember Pearl Harbor).
הדגל האמריקני שהתנוסס מעל למפקדתו של הגנרל דגלאס מקארתור בטוקיו בתפקידו כמושל יפן לאחר כניעתה, היה אותו דגל עצמו שהתנוסס בפרל הארבור ביום התקיפה היפנית.
ראו גם

טורה! טורה! טורה!
אנדרטת האונייה אריזונה
פרל הארבור (סרט)
קרב מידוויי
הקרב על מידוויי (סרט, 2019)
תאוריית האותות והרעשים
לקריאה נוספת

ניקולס בסט, שבעה ימים לדיראון עולם, כתר הוצאה לאור, 2019.
רוברטה וולסטטר, פרל הארבור: התרעה והחלטה, הוצאת מודן, הוצאת מערכות ומשרד הביטחון, 2023.
הערות שוליים

↑  לפי מיטסואו פושידה ומאסאטאקה אוקומאיה בספרם: "מידויי" נתנה הפקודה בשעה 7:49.
↑  דוד, גיל, אומנות ההסתרה, הוצאת בית העורכים, 2022, עמ' 278–281
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531446605171  BNE: XX540897  BnF: cb11952860f (data)  GND: 4127711-9  LCCN: sh85099030  NARA: 10643770  NDL: 00602111  NKC: ph116982 
צילום מתוך מטוס יפני מתחילת המתקפה: ספינת המלחמה וסט וירג'יניה סופגת טורפדו; 2 מטוסי תקיפה יפניים נראים בתמונה, האחד מימין לפיצוץ והשני בימין התמונה
סדר הספינות בנמל
מחסני התחמושת הקדמיים של הספינה אריזונה מתפוצצים לאחר פגיעת פצצה יפנית
שברי הספינה יוטה
חילוץ ניצולים
ברקע אוניית המערכה וסט וירג'יניה עולה באש