stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאונים
שמות הגאונים > גאוני ארץ ישראל

חשיפת קטעי גניזה רבים מעלים תמונה של מציאות של ספרות הלכה בארץ ישראל בתקופה שלאחר חתימת הירושלמי, ושלבני ארץ ישראל הייתה מסורת הלכתית מיוחדת שנשענה על התלמוד הירושלמי ועל מסורות ארצישראליות נוספות. ומכאן "ששלשלת של תורה וראשי ישיבות לא פסקה בארץ ישראל מעולם עד סוף תקופת הגאונים". יש שטענו שמסורת ארצישראלית זו היוותה בסיס להבדלים בין יהדות אשכנז שנסמכה עליה לבין יהדות ספרד שנסמכה על המסורת הבבלית, אולם טענה זו נכונה במידה מוגבלת בלבד.
בין גאוני ארץ ישראל נמנים:
ר׳ פנחס הכהן, בן המאה ה-8.
ר׳ יהושפט בן יאשיהו, בן המאה ה-9, מצאצאי ענן בן דוד.
ר׳ צמח בן יאשיהו, בן המאה ה-9, גם מצאצאי ענן.
ר' אהרן בן מאיר הכהן נשיא הישיבה בארץ ישראל והחולק על רס"ג בקביעת לוח השנה.
ר' אברהם בר' אהרן בן מאיר, גאון וראש ישיבה בירושלים - ד' תש"כ (960).
ר׳ אהרן הכהן.
ר׳ יוסף בן עזרון הכהן גאון.
ר׳ עזרון (בן יוסף?) גאון.
ר׳ שמואל בן יוסף הכהן גאון.
ר׳ שמעיה גאון, בערך בתחילת המאה ה-11.
ר׳ יאשיהו בן אהרן גאון, בערך משנת 1015 עד 1025.
ר׳ שלמה בן יוסף הכהן גאון, ששה חדשים בשנת 1025.
ר' שלמה בן יהודה אלפאסי - בשנים 1025–1051.
ר' דניאל בן עזריה, גאון משנת 1052 עד 1062.
רבי אליהו בן שלמה הכהן - בשנים 1062–1083, ירושלים וצור.
ר' אביתר בר' אליהו הכהן, אחרון גאוני ארץ ישראל, ראש הישיבה בצור ובטריפולי (1042-1112 בקירוב).
אחיו רבי שלמה בן אליהו הכהן - מקים את ישיבת ארץ הצבי בחדרך ובדמשק.
בנו רב מצליח הכהן בן שלמה - מקים בשנת 1127 את ישיבת ארץ הצבי במצרים.
ר' משה הלוי בן נתנאל השישי - 1138 במצרים.
בנו ר' נתנאל - 1160 במצרים.
ר' שר שלום - אחיו של נתנאל, נתמנה אחרי שנת 1170 ועם פטירתו הסתיימה תקופת הגאונות במצרים.
ר׳ אברהם בן מזהיר, גאון בדמשק, מ-1139 עד בערך 1160.
ר׳ עזרא בן אברהם, ממשיך אביו בדמשק, בערך מ-1160 עד לפני 1191.
ר׳ שר שלום בן אברהם, אחר אחיו עזרא בדמשק.
צדוק, אחרי 1215 כנראה בדמשק, נפגש עם יהודה אלחריזי.
לקריאה נוספת

שמחה אסף, תקופת הגאונים וספרותה, הרצאות ושיעורים (ערוכים על ידי ד"ר מרדכי מרגליות), הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשט"ו.
שרגא אברמסון, עניינות בספרות הגאונים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ד.
שרגא אברמסון, מחקרים בספרות הגאונים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2020.
יצחק אייזיק הלוי, דורות הראשונים: מן חתימת התלמוד עד סוף ימי הגאונים, ע' 147 ואילך, פרסבורג תשנ"ז.
בנימין מנשה לוין, ארץ-ישראל בתשובות הגאונים ופירושיהם ירושלים, תרפ"ו.
מרדכי מרגליות, הלכות ארץ ישראל מן הגניזה (ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ד).
אביגדור אפטוביצר, מחקרים בספרות הגאונים, ירושלים תש"א.
ירחמיאל ברודי, ציון בין הפרת לחידקל: עולמם של גאוני בבל (יד הרב נסים, 2016).
ירחמיאל ברודי, צוהר לספרות הגאונים, ספריית הילל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
עוזיאל פוקס, תלמודם של גאונים, יחסם של גאוני בבל לנוסח התלמוד הבבלי (אשכולות, הוצאת מכללת הרצוג - רשות המחקר, 2017).
רפאל וויינברג, "ביטול ההגמוניה של ישיבת סורא באמצע המאה התשיעית", בתוך: ספר זיכרון לשמואל קלמן מירסקי (ירושלים-ניו יורק תשל"א), עמ' קסט
יעקב זוסמן, 'תורה שבעל פה' פשוטה כמשמעה: כוחו של קוצו של יו"ד, ירושלים: מאגנס, מסת"ב 978-965-7763-83-4
צבי גרונר, המגרב וישיבות הגאונים בבבל בראי ספרות השאלות והתשובות (במאות הט'-הי"א), פעמים, גיליון 38, תשמ"ט
סוצ'יל טורס סמול

סוצ'יל ליאנה טורֶס סמול (באנגלית: Xochitl Liana Torres Small; נולדה ב-15 בנובמבר 1984) היא פוליטיקאית אמריקאית אשר כיהנה כסגנית מזכיר החקלאות של ארצות הברית. בעבר כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת ניו מקסיקו בימי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, בשנים 2019–2021. מחוז קונגרס זה הוא מחוז הקונגרס הגדול ביותר מבחינה גאוגרפית להוציא מחוזות קונגרס כלליים המייצגים את כלל המדינה.
ביוגרפיה

סוצ'יל ליאנה טורס נולדה ב-15 בנובמבר 1984 בפורטלנד (אורגון) שבאורגון, בתם של מרקוס וסינתיה טורס. הוריה היו שניהם מחנכים. אמה הייתה מורה לחינוך מיוחד במערכת בתי הספר הציבוריים ואביה עבד כעובד סוציאלי בשירותים להגנת הילד. טורס סמול גדלה בלאס קרוסס שבדרום ניו מקסיקו. היא למדה בבית הספר התיכון מייפילד וכן בקולג' בינלאומי במבבנה (סווזילנד), השייך לרשת ה-United World Colleges. אחר כך טורס סמול סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון ואת לימודי משפטים באוניברסיטת ניו מקסיקו.
טורס סמול עבדה כעובדת שטח עבור נציגה של ניו מקסיקו בסנאט טום יודול בשנים 2009–2012. היא הייתה עוזרת משפטית פדרלית במחוז ניו מקסיקו בשנים 2015–2016.
במהלך בחירות 2018 בארצות הברית התמודדה טורס סמול לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של ניו מקסיקו. נציג המחוז המכהן, סטיב פירס, סירב להתמודד בבחירות חוזרות עקב התמודדותו על תפקיד מושל המדינה. במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית גברה טורס סמול על מדליין הילדברנדט, וביום הבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר 2018 ניצחה את מועמד המפלגה הרפובליקנית איווט הרל. ב-7 בנובמבר 2018, לאחר ספירת נתוני ההצבעה הסופיים, הוכרזה טורס סמול כמנצחת בידי מזכירת המדינה של ניו מקסיקו. טורס סמול נחשבת לדמוקרטית מתונה.
התוצאות היו צמודות בליל הבחירות, כאשר הרל ניצב בראש הסקרים בסוף הלילה ומספר כלי תקשורת בניו מקסיקו הכריזו על הרל כמי שניצח בבחירות. למחרת היום נספרו פתקי הצבעה נוספים שצמצמו את היתרון של הרל, וכלי התקשורת חזרו בהם מתחזיותיהם. סוכנות הידיעות AP ייחסה לטורל סמול את הניצחון כבר ב-7 בנובמבר. הרל סירב להודות בהפסדו והמשיך לטעון, ללא הוכחות, כי ייתכן שספירת הקולות הסופים לא בוצעה כהלכה. טענותיו של הרל היו משוללות בסיס ולבסוף טורס סמול נבחרה לבית הנבחרים. היא הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2019, יום כינוס הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
טורס סמול נשואה לנייתן סמול, חבר בית הנבחרים של ניו מקסיקו מטעם מחוז הבחירה ה-36 של המדינה מאז 2016. טורס סמול משתייכת לזרם הלותרניזם. ב-4 בנובמבר 2020 הפסידה בבחירות אל בית הנבחרים למועמדת המפלגה הרפובליקנית איבט הרל.
ב-18 ביוני 2021 פורסם כי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן מתכוון למנות את טורס סמול לתפקיד תת-מזכירה לפיתוח הכפר במחלקת החקלאות של ארצות הברית. ב-7 באוקטובר 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה לתפקיד. ב-15 בפברואר 2023 הכריז ביידן כי ימנה את טורס סמול לסגנית מזכיר החקלאות של ארצות הברית תחת טום וילסאק. ב-11 ביולי אישרה מליאת הסנאט את מועמדותה בהצבעה 84-8, והיא הושבעה לתפקיד 17 ביולי 2023.
הערות שוליים

↑  ברידג'ט באומן, Torres Small, Herrell to Battle for New Mexico Open Seat, באתר Roll Call‏, 5 ביוני 2018 (באנגלית)
↑  ג'ושע פאנאס ופטריק הייז, Torres Small pulls off upset in 2nd Congressional District race, באתר kob.com‏, 7 בנובמבר 2018 (באנגלית)
↑  ראסל קונטררס, Republican Who Lost US House Race Seeks to Impound Ballots, באתר U.S. News & World Report‏, 13 בנובמבר 2018 (באנגלית)
↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  תוצאות הבחירות במחוז הקונגרס השני של ניו מקסיקו, באתר ניו יורק טיימס, 4 בנובמבר 2020 (באנגלית)
↑  משרד דובר הבית הלבן, Biden Announces Five Key Nominations, באתר הבית הלבן, 18 ביוני 2023 (באנגלית)
↑  PN745 — Xochitl Torres Small — Department of Agriculture, באתר Congress.Gov (באנגלית)
↑  משרד דובר הבית הלבן, President Biden Announces Xochitl Torres Small as Nominee for Deputy Secretary of Agriculture, באתר הבית הלבן, 15 בפברואר 2023 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6q34qrf  US Congress: T000484
גיא מזרחי

גיא מזרחי (נולד ב-30 במרץ 2001) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל באר שבע ובנבחרת ישראל.
קריירה

מזרחי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה ובגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי תל אביב. בקיץ 2020 הושאל לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית במדיה שיחק 34 משחקי ליגה ו-5 נוספים בגביע המדינה בו הגיעה קבוצתו לחצי הגמר.
בתחילת עונת 2021/2022 חזר למכבי תל אביב. ב-13 בספטמבר 2021 הושאל לעירוני קריית שמונה מליגת העל עד לסיום העונה. 6 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 להפועל חיפה. ב-17 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד צעירי טייבה.
באוגוסט 2022 הושאל להפועל חיפה. ב-21 בינואר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–1 נגד עירוני קריית שמונה.
בתחילת עונת 2023/2024 חזר למכבי תל אביב, אך ב-20 בספטמבר שוחרר וחתם במכבי נתניה.
ב-30 ביוני 2024 חתם לארבע שנים בהפועל באר שבע.
נבחרת ישראל

ב-16 במרץ 2025 הוזמן מזרחי לסגל נבחרת ישראל על ידי המאמן רן בן שמעון למצד משחקים מול נבחרת נורבגיה ונבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
הערות שוליים

↑  יגאל גולדשטיין, ‏רשמי: גיא מזרחי הושאל לעירוני ק"ש, באתר ערוץ הספורט, 13 בספטמבר 2021
↑  תומר חבז, ‏בחר בה: גיא מזרחי חתם רשמית במכבי נתניה, באתר ONE‏, 20 בספטמבר 2023
↑  מוטי פשכצקי, ‏מיגל ויטור שוחרר מסגל נבחרת ישראל. גיא מזרחי זומן במקומו לחלון הקרוב, באתר ערוץ הספורט, 16 במרץ 2025
אין ארץ אחרת

| --- | --- |

 בימוי:  באסל עדרא, יובל אברהם 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית, נורווגיה
 הקרנת בכורה:  17 בפברואר 2024
 משך הקרנה:  95 דק' 
 משך הקרנה של גרסה מורחבת:  95 דקות
 שפת הסרט:  עברית, ערבית, אנגלית
 סוגה:  סרט דוקומנטרי
 מקום התרחשות:  יהודה ושומרון
 הכנסות:  1.8 מיליון דולר 
 פרסים:  Berlinale Documentary Award  פרס האקדמיה האירופית לסרט דוקומנטרי (יובל אברהם, Rachel Szor, באסל עדרא, Hamdan Ballal, Fabien Greenberg, Bård Kjøge Rønning)  פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אין ארץ אחרת הוא סרט תיעודי בבימויים של באסל עדרא, חמדאן בלאל, יובל אברהם ורחל שור. הסרט הופק על ידי קולקטיב פלסטיני-ישראלי כאקט של התנגדות ושאיפה לצדק על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הסרט, בהפקה משותפת פלסטינית-נורווגית, נבחר בקטגוריית פנורמה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ה-74, שם הוצג בבכורה עולמית ב-16 בפברואר 2024, זכה בפרס הקהל בקטגוריית פנורמה לסרט התיעודי הטוב ביותר, ופרס הסרט התיעודי של הפסטיבל. במרץ 2025 זכה הסרט בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-97.
תוכן

פעיל פלסטיני צעיר בשם באסל עדרא מתנגד לפינוי משפחתו על ידי צבא הגנה לישראל במסאפר יטא מאז שהיה ילד. הוא מתעד את ההרס ההדרגתי של האזור שבו גדל, שחיילים ישראלים הורסים בו בתים ומפנים את תושביהם. הוא מתיידד עם יובל, עיתונאי ישראלי שעוזר לו במאבקו.
הפקה

בראיון מברלין שוחחו עדרא ואברהם עם המגזין "וראייטי" על הסרט.
באסל עדרא דיבר על הפקת הסרט. לדבריו, "יובל ורחל באו לפני חמש שנים לאזור. נפגשנו והפכנו לחברים ופעילים ביחד. עבדנו יחד על כתיבת מאמרים על האזור... ואז קיבלנו את הרעיון ליצור את הסרט הזה".
על הצילומים אמר אברהם:
למשפחתו ולשכנים של באסל היה ארכיון עצום של סרטונים שצולמו במהלך 20 שנה. פעלנו שם יחד בשטח, כמעט חמש שנים, וצילמנו הרבה. סייעה לנו רייצ'ל, צלמת הקולנוע והבמאית המשותפת של הסרט, שצילמה אותנו. צה"ל נכנס פעמיים לביתו של באסל והחרים מחשבים ומצלמות. אז תמיד היינו מאוד מאוד לחוצים. זה היה מסובך לוגיסטית ודי מלחיץ, אבל בסוף הסתדרנו.
הסרט התיעודי צולם במשך ארבע שנים בין 2019 ל-2023, וההפקה הושלמה באוקטובר 2023.
עם מממני הפקת הסרט נמנית קרן Misereor, קרן הסיוע של הכנסייה הקתולית בגרמניה, הממומנת על ידי הממשל הפדרלי הגרמני.
הקרנה

הסרט "אין ארץ אחרת" הוקרן לראשונה ב-16 בפברואר 2024, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין ה-74. בזמן הקרנת הסרט בפסטיבל הסרטים בברלין היו במקום הפגנות פרו-פלסטיניות. לאחר טקס הסיום של הפסטיבל ב-25 בפברואר 2024, חשבון אינסטגרם פרסם הצהרה רשמית לכאורה של מארגני הפסטיבל, שדרשה מהרשויות הגרמניות להטיל אמברגו נשק על ישראל. זמן קצר לאחר מכן, חשבון האינסטגרם הראשי של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין הצהיר כי החשבון נפרץ. ראש עיריית ברלין, קאי וגנר, ופוליטיקאים גרמנים אחרים זעמו וכינו את הנאומים בפסטיבל "אנטישמיים", ווגנר הצהיר בטוויטר כי "ברלין נמצאת בצד של ישראל". אף על פי שהפסטיבל ממומן בעיקר על ידי הקבינט של גרמניה, "הצהרותיהם של יוצרי הסרט היו עצמאיות ויש לקבלן כל עוד הן מכבדות את המסגרת החוקית".
אברהם אמר לעיתון "הגרדיאן" כי "לעמוד על אדמת גרמניה כבן של ניצולי שואה ולקרוא להפסקת אש – ואז להיות מתויג כאנטישמי זה לא רק שערורייתי, זה גם ממש מסכן חיים של יהודים". הוא טען כי משפחתו בישראל ברחה מביתם לאחר ש"המון ישראלי ימני" צר על ביתו. הוא דאג גם לשלומו של עדרא, שחזר מאז לגדה המערבית.
בהמשך הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים התיעודי הבין-לאומי של קופנהגן (אנ') ב-15 במרץ 2024, בפסטיבל Cinéma du Réel (אנ') ה-46 שהתקיים בין ה-22 ל-31 במרץ 2024 בפריז, בפסטיבל הסרטים של סידני (אנ') ה-71 ב-13 ביוני 2024, ובפסטיבל קרלובי וארי ה-58 ב-28 ביוני 2024.
הוא נבחר להקרנה בקטגוריית TIFF Docs בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, שם הוא הוקרן ב-12 בספטמבר 2024. הוא הוקרן בקטגוריית Showcase בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בוונקובר (אנ') ב-28 בספטמבר 2024. הוא גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בבוסאן (אנ') ב-3 באוקטובר 2024. הוא גם הגיע לפסטיבל הקולנוע של ניו יורק והוקרן במרכז לינקולן באוקטובר 2024.
הסרט נבחר גם בקטגוריית Standpoint של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של סינגפור (אנ') והוקרן ב-4 בדצמבר 2024.
הסרט נרכש להפצה ב-24 מדינות, אך לא נמצא לו מפיץ בארצות הברית.
ב-23 בינואר 2025 הוכרז כי הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר. עם ההכרזה על המועמדות, פתחו יוצרי הסרט את האפשרות לצפות בו בישראל באופן חופשי באתר שיחה מקומית.
הזכייה של הסרט בפסטיבל בברלין ובפרס אוסקר והנאומים שנשא אברהם גררו גינויים בישראל, ושר התרבות והספורט, מיקי זוהר קרא למנהלי הסינמטקים ולמוסדות התרבות הנתמכים על ידי משרדו להחרים את הסרט. בתגובה לכך יותר ממאה יוצרים ואנשי קולנוע ישראלים פרסמו מכתב תמיכה בסרט.
ביקורות

הסרט מחזיק בדירוג של 100% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 92 ביקורות. על פי הקונצנזוס באתר: "'אין ארץ אחרת' מרכיב באלגנטיות יומן של החוויה הפלסטינית, ומהווה מסמך מטלטל המשאיר סימנים לתקווה לעתיד טוב יותר". אתר Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, העניק לסרט ציון של 93 מתוך 100, בהתבסס על 24 ביקורות, המציין "הערכה אוניברסלית".
בביקורת של הוליווד ריפורטר נכתב כי הסרט הוא "דיוקן מזעזע", ו"אינו מסמך של פתרונות, אבל הוא ממקם את עצמו כצעד בתנועה לקראת עתיד שבו פלסטינים חופשיים בדיוק כמו ישראלים". במגזין וראייטי נכתב "בהתחשב בתנאי ההפקה שלו, 'אין ארץ אחרת' היה חיוני גם בצורה מחוספסת יותר. אבל הקולנוע כאן הוא הדוק ומחושב...". על פי הביקורת באתר של רוג'ר איברט, "בידיהם של יוצרי סרטים אלה המצלמה הופכת לנשק לאמת והתנגדות, וכלי לשימור – מקליטה הוכחה כלשהי שהכפר שלהם התקיים".
הגר שיזף, עיתונאית ישראלית וכתבת "הארץ" לענייני השטחים, ציינה כי "אנשים לא מבינים כמה אומץ מכל מיני סוגים נדרשים כדי לעשות את הסרט הזה", גם מול הישראלים וגם מול חלק מהקהל הפרו-פלסטיני שלא רואה בעין יפה יצירה משותפת עם ישראלים מכל סוג.
ארגון עד כאן ועמותת רגבים ביקרו את הסרט על כך שהוא לא מזכיר את פסיקת בג"ץ שדחתה את עתירת התושבים הפלסטינים, שביקשו לפסול את ההכרזה מ-1980 על האזור כשטח אש, בשל חוסר יכולתם להוכיח מגורי קבע באזור קודם להכרזה.
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | הסרט התיעודי הטוב ביותר | זכייה |  |
| פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק | 3 בדצמבר 2024 | סרט העיון הטוב ביותר | זכייה |  |
| פרס האקדמיה האירופית לקולנוע | 7 בדצמבר 2024 | סרט תיעודי אירופאי | זכייה |  |
| פרס הקולנוע הבריטי העצמאי | 8 בדצמבר 2024 | הסרט הבינלאומי העצמאי הטוב ביותר | מועמדות |  |
| פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס | 8 בדצמבר 2024 | הסרט התיעודי/העיון הטוב ביותר | זכייה |  |
| פרס איגוד המבקרים האמריקני | 4 בינואר 2025 | סרט העיון הטוב ביותר | זכייה |  |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | הסרט הטוב ביותר – סרט תיעודי | מועמדות |  |
| פרס אינדפנדנט ספיריט | 22 בפברואר 2025 | הסרט התיעודי הטוב ביותר | זכייה |  |
| פרס אוסקר | 2 במרץ 2025 | הסרט התיעודי הטוב ביותר | זכייה |  |
גלריית דגלי ארגנטינה

דגלי ארגנטינה:
דגלים לאומיים

| דגל | תאריך | שימוש | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 1983 - | דגל ארגנטינה | דגל תלת צבעי, בקצותיו רצועות תכולות ובמרכז רצועה לבנה שבמרכזה שמש מאי. |
|  |  | 1812–1983 דגל טקסי | דגל ארגנטינה מבלי שמש מאי |
|  |  | הדגל הראשון של ארגנטינה | משערים שכך נראה הדגל שעוצב על ידי מנואל בלגראנו. |
דגלי פרובינציות

| דגל | שנה | פרובינציה | פרטים |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 1980 | בואנוס איירס (העיר) | עיצוב של חואן דה גאראי בשנת 1580 התקבל רשמית ביום השנה ה-400 ליסוד העיר |
|  | 1997 | בואנוס איירס (Buenos Aires) |  |
|  | 2007 | צ'אקו (Chaco) |  |
|  | 2004 | צ'ובוט (Chubut) |  |
|  | 1986 | קורדובה (Córdoba) |  |
|  | 1986 | קוריינטס (Corrientes) | (בשימוש לא רשמי מאז 1823) |
|  | 1987 | אנטרה ריוס (Entre Ríos) | (בשימוש לא רשמי מאז 1814) |
|  | 1991 | פורמוסה |  |
|  | 1960 | חוחוי (Jujuy) | (זהה לדגל מנואל בלגראנו) |
|  | 1993 | לה פמפה (La Pampa) |  |
|  | 1986 | לה ריוחה (La Rioja) |  |
|  | 1992 | מנדוסה (Mendoza) | (זהה לדגל האנדים) |
|  | 1992 | מיסיונס (Misiones) | (שימוש לא רשמי מאז 1815) |
|  | 2009  | ריו נגרו (Río Negro) |  |
|  | 1989 | נאוקן (Neuquén) |  |
|  | 1997 | סלטה |  |
|  | 1997 | סן חואן |  |
|  | 1988 | סן לואיס |  |
|  | 2000 | סנטה קרוס |  |
|  | 1986 | סנטה פה | (שימוש לא רשמי מאז 1822) |
|  | 1986 | סנטיאגו דל אסטרו |  |
|  | 1999 | טיירה דל פואגו (ארץ האש) |  |
|  | 1955 | טוקומאן |  |

הערה: לפרובינציה קטמרקה אין דגל
צבא

| דגל | תאריך | שימוש | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | דגלון החרטום של הצי הארגנטינאי | ריבוע לבן במרכזו שמש מאי, על רקע כחול |
ראו גם

סמל ארגנטינה
תיאטרון המפתח

| --- | --- |

 מייסדים:  אבי זליכה ודקלה כץ
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־27 שנים) 
 www.key-theatre.com
 
תיאטרון המפתח הוא תיאטרון ילדים שנוסד בשנת 1998 על ידי השחקן אבי זליכה, בוגר המסלול למשחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, והיוצרת דקלה כץ, בוגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
אודות התיאטרון

תיאטרון המפתח הוא תיאטרון חזותי היוצר הצגות ילדים המשלבות בובנאות, חפצים ומסיכות, ושם דגש על מחזאות ילדים. בין הצגות התיאטרון ניתן למצוא עיבודים לקלאסיקות ספרותיות ויצירות מקור.
התיאטרון נודד ברחבי הארץ והעולם. הוא משתתף בפסטיבלים, אירועי תרבות ושבוע הספר, ומופיע במוזיאונים, מתנ"סים, ספריות ומוסדות חינוך. התיאטרון חבר בארגונים הבינלאומיים אסיטז' ואונימ"ה, והצגות התיאטרון מאושרות על ידי תרבות לישראל וסל תרבות ארצי.
במהלך השנים יזם התיאטרון פרויקטים ושיתופי פעולה עם מוסדות תרבות, בהם: "הלפת הענקית מתארחת בחדר המיניאטורות" במוזיאון תל אביב לאמנות, "תיבת הצלילים" - קונצרט לכל המשפחה עם התזמורת הקאמרית הישראלית והצגת "אי המטמון" בתוך חלל תערוכת הפירטים במוזיאון הימי הלאומי. ההצגה "הברון מינכהאוזן" נבחרה לפרויקט "הצגות איכות בצפון", נבחרה ונתמכה על ידי "מועצת הפיס לתרבות ואמנות" לצורך הופעותיה בפריפריה.
בשנת 2012 רשמה ההצגה "הברון מינכהאוזן" הופעות בפסטיבלים הבינלאומיים לתיאטרון בובות בווייטנאם וקזחסטן. בפסטיבל הבינלאומי בהאנוי שימשה דקלה כץ כחברה בוועדת השיפוט של התחרות.
בשנים 2015-2013 השתתף התיאטרון עם ההצגה "כשהכל היה ירוק" בפסטיבלים בטורקיה, הונגריה וסנגל (2013); קוריאה הדרומית, מקדוניה ובולגריה (2014); ארמניה, איטליה (בתערוכת אקספו), טאיוואן, סלובניה, יפן, קוסובו, נורווגיה ופולין (2015); בלארוס, סלובקיה, תאילנד, מיאנמר, הודו, מונטנגרו, קרואטיה ורומניה (2016).
בשנת 2015 מונתה דקלה כץ לנציגה הרשמית של אונימ"ה בישראל.
הצגות התיאטרון

1998 - אי המטמון - תיאטרון חפצים, עיבוד לספרו של ר.ל. סטיבנסון.
2000 - הנעל הכתומה - קומדיה דל'ארטה מוזיקלית.
2002 - הילד שלא ידע פחד - בובנאות והנדסת נייר (POP-UP).
2005 - הברון מינכהאוזן - מופע קברטי לשחקנים ובובות, על פי ספרו של ג.א. בירגר.
2007 - התינוק - מופע רחוב קרקסי (Vaudeville).
2009 - הלפת הענקית - בסגנון Toy Theatre, על פי אגדת עם רוסית (הבסיס לסיפור "אליעזר והגזר").
2012 - כשהכול היה ירוק - בובות ושחקנים ללא מילים, בהשראת "העץ הנדיב" ו"הלורקס".
2017 - החברים הכי טובים – הצגה בהשראת סיפורי "צפרדי וקרפד" (אנ') מאת ארנולד לובל.
2022 - אל תעיר את הדב - הצגת בובנאות אפלה למבוגרים
את התאורה להצגות "הילד שלא ידע פחד", "הברון מינכהאוזן" ו"כשהכול היה ירוק" עיצב זיו וולושין.
הצגות התיאטרון > כשהכל היה ירוק

ההצגה "כשהכל היה ירוק" זכתה בפרסים ברחבי העולם:
פרס הבמה לילדים ונוער על המוזיקה להצגה (למוזיקאי יוני טל), אסיטז' ישראל 2013
פרס הבכורה המיוחדת בפסטיבל הבובות הבינלאומי "דולפין הזהב" בווארנה, בולגריה 2014
פרס חבר השופטים הצעיר – בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, קטוביץ, פולין 2015
פרס חבר השופטים הצעיר – בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, קושיצה, סלובקיה 2016
פרס ההצגה הטובה ביותר ופרס הדרמטורגיה בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, פודגוריצה, מונטנגרו 2016
פרס טיבור סקלי בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, זאגרב, קרואטיה 2016
פרס יצירת העולם הפיוטי בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, בוקרשט, רומניה 2016
הערות שוליים

↑  Chat with Key theater in Vietnam, באתר שגרירות ישראל בווייטנאם, 12.9.12.
↑  World Puppet Carnival, באתר הפסטיבל.
↑  When All Was Green, באתר Gyeonggi Puppet Festival
↑  כשהכל היה ירוק, באתר הביתן הישראלי בתערוכת אקספו 2015
↑  "WHEN EVERYTHING WAS GREEN"
↑  Henna Rakheja, Puppets from Israel will charm the city audience, Hindustan Times, 18 July 2016; Ganita, Who is the Real Puppet, The Pioneer, 25 July 2016
↑   רון אדרת, עכבר העיר, טופ פייב: הצגות חובה בפסטיבל הבובות הבינלאומי בחולון, באתר הארץ, 16 ביולי 2017
↑  כשהכל היה ירוק, באתר תיאטרון המפתח
↑  פרסי הבמה לילדים ולנוער 2013: הזוכים, באתר "הבמה" 26.08.13;  הוכרזו הזוכים בפרסי הבמה לילדים ולנוער, באתר וואלה, 25 באוגוסט 2013
↑  כשהכל היה ירוק - זוכת פרס הבכורה בפסטיבל "דולפין הזהב", באתר תיאטרון הבובות הארצי של וארנה
↑  The awards of the Festival 2016
"הברון מינכהאוזן"
תמר עילם גינדין

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1973 (בת 51)  ירושלים, ישראל ישראל 
 מקום מגורים:   כפר סבא
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  שאול שקד 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה  המרכז האקדמי שלם 
 מספר צאצאים:  3 
 www.thmrsite.com
 
תמר עילם גינדין (נולדה ב-6 בנובמבר 1973) היא בלשנית ישראלית המתמחה בפרסית ובאיראן הקדומה והמודרנית.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים וגדלה בגדרה. מגיל צעיר נמשכה ללימודי שפות וכבר כנערה למדה, בין היתר, סינית, צרפתית וערבית. בגיל 14 החלה להתעניין בפרסית ובתולדות איראן, בעקבות התיידדותה עם עולה חדשה מאיראן. בהמשך שירתה בחיל המודיעין. סיימה תואר ראשון בבלשנות באוניברסיטה העברית בשנת תשנ"ז (1997), והמשיכה ללימודי דוקטורט במסלול הישיר בחוג לבלשנות תחת פרופסור שאול שקד אותו סיימה בשנת תשס"ה (2005). גינדין לימדה את השפה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.[דרוש מקור]
עילם גינדין היא חברת סגל בכירה במרכז שלם, עמיתת מחקר במכון מאיר ומרים עזרי לחקר איראן והמפרץ הפרסי באוניברסיטת חיפה, חוקרת בצוות הפרסית היהודית של פרויקט פרידברג לחקר הגניזה הקהירית, חוקרת ומרכזת הפרויקט הבינלאומי של מילון הפרסית האמצעית, חוקרת ראשית בפרויקט מיפוי איזוגלוסות, במסגרת מענק Minerva Arches של מכון מקס פלאנק, ומפתחת הדרכה והוראת תחביר פרסי בעברית.
היא מרצה מעל גבי במות שונות, לרבות באמצעי התקשורת, בהם היא מתראיינת ומגישה תוכניות, בנושאי השפה הפרסית, ההיסטוריה והאקטואליה של איראן וזיקתן ליהדות ולמדינת ישראל (כולל התמחות בניתוח מגילת אסתר לאור ההיסטוריה והשפה הפרסית) ומתחזקת בלוג פעיל בשם "עברית וחיות אחרות".
בשנת 2006, לאחר שילדה שני ילדים, שימשה כפונדקאית וילדה את בנה של חולת כליות שהרופאים אסרו עליה להיכנס להריון. עילם גינדין מרצה בפורומים שונים גם על נושא זה.
בתחילת 2018 החלה להעלות פודקאסט באתר ייעודי בשם "איראניום מועשר", הדן על נושאים שונים באיראן כגון היסטוריה ומיתולוגיה איראנית, ואקטואליה וחדשות מתוך איראן, בעיקר על רקע המחאות נגד המשטר.
חיים פרטיים

עילם גינדין היא אם לשלושה. מתגוררת בכפר סבא.
ספריה

The Early Judaeo-Persian Tafsirs of Ezekiel: Text, Translation and Commentary, בהוצאת האקדמיה למדעים של אוסטריה (אנ'), 2007
הטוב, הרע והעולם – מסע לאיראן הטרום אסלאמית, בסדרת אוניברסיטה משודרת, הוצאת מודן, 2011
מגילת אסתר: מאחורי המסיכה, הוצאת זרש (הוצאה עצמית), 2015, מהדורה שנייה (פברואר 2016), מהדורה מורחבת ומתוקנת 2022.
גיבורים, מלכים ודרקונים,הוצאת זרש (הוצאה עצמית), 2017
המלכה, הוצאת זרש (הוצאה עצמית), 2023
הערות שוליים

↑  הלל גרשוני, ד"ר עילם ומלכי פרס, באתר ערוץ 7
↑  על אודות, וקורות חיים מפורטים ורשימת פרסומים עדכנית באתר "עברית וחיות אחרות" (האתר של עילם גינדין)
1 2  יעל יפה, "ילדים שיקראו את הספר יגדלו בלי הדעות הקדומות על איראן", באתר המקומון "צומת השרון" כפר סבא, 28 ביולי 2017
↑  , פונדקאיות הן כמו זונות? כאן מגיבים, באתר YouTube‏, 25 ביולי 2018
↑  חדשות הבוקר עם ניב רסקין, ‏"מרתיח אותי שמשווים את הפונדקאות לזנות", באתר ‏מאקו‏, 22 ביולי 2018
↑  על אודות, באתר "עברית וחיות אחרות" (האתר של עילם גינדין)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261751305171  BnF: cb165274916 (data)  CiNii: DA16080166  GND: 13406805X  ISNI: 0000 0001 2142 7394  LCCN: no2015130621  NTA: 308323904  RERO: 02-A013606129  SUDOC: 12176754X  VcBA: 495/311539  VIAF: 88135299   WorldCat (עם VIAF): 88135299
קמצא ובר קמצא

קמצא ובר קמצא הוא סיפור ידוע מאגדות החורבן, המתאר את ימיה האחרונים של ירושלים של תקופת בית שני לפני חורבנה בידי טיטוס קיסר רומא. ימים אלה, בסוף שנות ה־60 לספירה, כוללים יחסים רעועים בקרב היהודים בירושלים, מחלוקות ופלגנות אשר נובעים משנאת חינם בין היהודים לבין עצמם, ובשיא ההידרדרות החברתית נמצאים מקרי הלשנה של יהודים זה על זה בפני הקיסר הרומי.
ישנם חוקרים רבים אשר מזהים את בר קמצא עם עשיר טברייני בשם קומפסוס בן קומפסוס, המוזכר בספר "חיי יוסף" כאחד מראשי סיעת המתונים שהתנגדו למרד.