stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עניבת קראבאט
היסטוריה

באנציקלופדיית "אומנות עניבת הקראבאט בשישה עשר חלקים" משנת 1828 נכתב שהרומאים היו נוהגים ללכת עם פיסת בד קשורה מסביב לצווארם. אבל הקראבאט עצמו (בצרפתית: cravate) נוצר בשנות השישים של המאה השבע עשרה. בתקופת שלטונו של לואי הארבעה עשר ב־1660, הצבא הצרפתי גייס שכירי חרב מקרואטיה שענבו סוג של עניבה בשם "טוּר דּוּ קוּ" (tour de cou) המדים הצבאיים הקרואטיים המסורתיים בעלי העניבות המעוטרות והבולטות עוררו את סקרנותם של הפריזאים, שהתחילו לחקות את החיילים הקרואטיים ותפרו טור דה קואטים מתחרה לחיילים הזוטרים, וממשי לקצינים. קצוותיהן של אלה עוטרו ברוזטות או בגדילים שהגיעו עד החזה בהתחלה סוג העניבה הזה נקרא קְרוֹאַטְּ (croat) אך במרוצת השנים הוא השתנה ל"קראבאט". הקראבאטים של אנשי הקצונה והאצילים היו מעוטרים ברקמות או בתחרה, אבל הקראבאטים של בני המעמדות הנמוכים היו לרוב עשוים מבדים זולים כמו כותנה או טפטה (סוג של אריג נוקשה) קלועה, ונקשרו מסביב לצוואר בעזרת שני חוטים קטנים.
לרוב מייחסים את המצאת הקראבאט למשורר הקרואטי איבן גונדוליץ' מדוברובניק. בגלל ציור שלו שתלוי בארמון הרקטור בדוברובניק שמאוד דומה לכריכה של מהדורה של אוסמן (מיצירותיו של איבן) מ־1844. אבל בגלל התסרוקת שונה ככל הנראה מדובר בציור מתקופה מאוחרת יותר של שמו דז'יבו (איבן) שיקוב גונדוליץ', גם הוא משורר מדוברובניק. קרואטיה חוגגת לכבודם את יום הקראבאט ב־18 באוקטובר.
ב-1660 כשצ'ארלס השני חזר לאנגליה מהגלות הוא הביא את השימוש במילה לאנגליה: " קראבאט המקורי הוא קישוט לצוואר שנראה כמין מגבת ארוכה הנענבת מסביב לצווארון החולצה שנקשרת בקשר פרפר, אבל עכשיו היא התפתחה ויש הרבה דרכים לקושרה ולתופרה. תהיה זו משימה כדי לתת לכולם שמות ולתאר אותם."
במהלך מלחמותיו של לואי הארבעה עשר מ־1689 עד 1697 מחוץ לבתי המשפט הקראבאט הרגיל הוחלף בקראבאט "סטינקרק" העדכני יותר ששמו בא מקרב הנושא את אותו השם שהתרחש ב-1692. הסטינקרק הוא סוג מאורך וצר יותר של קראבאט שמכסה את כל אזור חזית החולצה שבין דשי המעיל. האופנה המקובלת באותו הזמן הייתה לענוד אותו ברישול, היא ככל הנראה באה בגלל שהחיילים בקרב מיהרו להילחם ולא הקדישו יותר מידי זמן לעניבה. הוא היה פופולרי בקרב גברים ונשים עד שנות ה-20 של המאה ה-18. במחזה בשם "הבעל האדיש" מ־1705 שנכתב על ידי קולי קיבר הייתה סצנת סטינקרק מפורסמת.
גלריה

איבן גונדוליץ עונב קראבאט
איור משנת 1818 המציג דרכים שונות לקשירת קראבאט.
המדינאי הבריטי רוברט סטיוארט, הוויקונט קאסלריי עונב קראבאט
אדם עונב קראבאט
המדינאי הבריטי אייזיק בארה עונב קראבאט
הכלכלן תומאס טוק ענוב בקראבאט
הסופר האמריקאי צ'אלונר ג'ון ארמסטרונג עונב קראבאט. 1918
ציור של קראבאט
קראבאטים על מדף
סיכה לקראבאט
ראו גם

אסקוט
עניבה
הערות שוליים

↑  פרוכט, Eastern Europe: An Introduction to the People, Lands, and Culture, 2004, עמ' 457
1 2  Coffignon, A., Paris vivant. Les coulisses de la mode. La librairie illustrée., פריז, 1888, עמ' 104
1 2 3  H. Le Blanc, The Art of Tying the Cravat; Demonstrated in sixteen lessons, 25 באוק׳ 2018
↑  The Tie Is a Very Big Deal in Croatia - Heather Horn - The Atlantic Cities, web.archive.org, ‏2014-04-15
↑  Randle Holme, Academy of Armory and Blazon, 1688.
ציור של איבן גונדוליץ'
קראס

ערך זה עוסק בחבל ארץ. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מצוק סמוך לטריאסטה
בולען
קראס או רמת קראס (סלובנית Kras; איטלקית Carso; גרמנית Karst) הוא חבל ארץ בדרום מערב סלובניה ובצפון מזרח איטליה שהעניק את שמו הגרמני לתופעת הקרסט. בשל כך לעיתים מכונה האזור בכינוי "הקרסט המקורי" או "הקרסט הקלאסי". האזור עשיר בתופעות קרסטיות כבולענים, פירים אנכיים, מגדלי קרסט ומערות.
גאוגרפיה

הקראס הוא רמה עשויה אבן גיר לחופיו המזרחיים של מפרץ טריאסטה, המתרוממת בתלילות ביחס לאזורים המקיפים אותה, למעט בצידה הדרום-מזרחי, וגובהה הממוצע כ-330 מטר. הרמה אינה מושפעת כמעט מהאקלים הימי של הים האדריאטי וכשליש ממנה מכוסה בחורש של עצי אורן. שטחו של חבל הקראס בסלובניה הוא 429 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-19,000 תושבים, אך קיימות מספר הגדרות לגבולות החבל ולפיהן משתנים הנתונים. מרכזו של החבל בעיר סז'נה (Sežana) שעל גבול איטליה ובה כ-12,000 תושבים.
אתרים

הקראס מפורסם בנופיו בכלל ובמערות שבו בפרט, והידועות שבהן הן:
מערת וילניצה (Vilenica) - אורכה כ-1,300 מטר ועומקה 180 מטר. המערה היא המערה התיירותית הראשונה בעולם.
מערת ליפיצה (Lipica).
מערת דיוואצ'ה (Divača).
מערת פוסטוינה (Postojna) - המערה באורך של כ-20.5 ק"מ, היא הארוכה בסלובניה. כרבע מאורכה פתוח למבקרים ובשל כך היא נחשבת גם למערה הארוכה בעולם הנגישה לביקור. בחלק ממערה עוברת רכבת תיירים. המערה ידועה בזן ייחודי של דו חי, פרוטיאוס מצוי, המכונה "הדג האנושי".
מערות שקוציאן (Škocjan) - אחד האתרים המפורסמים בעולם ללימוד תופעת הקרסט. המערות הוכרזו בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. כמו כן, המערות מהוות "שמורה ביוספרית קראס" שהוכרזה על ידי הארגון ב-2004.
גרוטה ג'יגאנטה (Grotta Gigante) - מערת ענק בקראס האיטלקי. האולם המרכזי במערה משתרע לאורך של 130 מטר, רוחב של 65 מטר, וגובהו 107 מטר.
נוסף על המערות באזור מספר אתרים ידועים נוספים:
חווה להרבעת סוסים בליפיצה (Kobilana Lipica) - מקורם של הסוסים הליפיצנים (Lipicanec).
טירת פרדיימה (Predjamski grad "מעל המערה") הבנויה בתוך סלע ומעל מערה.
כנסיית השילוש הקדוש (Cerkev sv. Trojica) בהרסטובלייה (Hrsatovlje).
ראו גם

קרסט
פויבה
אוגוסטוס דה מורגן

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1806 מאדוראי, הודו 
 פטירה:  18 במרץ 1871 (בגיל 64) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ענף מדעי:  לוגיקה, מתמטיקה
 מקום מגורים:  בריטניה
 מקום לימודים:  טריניטי קולג'  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מוסדות:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 בן או בת זוג:  Sophia Elizabeth De Morgan 
 צאצאים:  George De Morgan, William De Morgan, Mary De Morgan 
 תרומות עיקריות
 פיתוח כללי דה מורגן
 חתימה:   
 
אוגוסטוס דה מורגן (באנגלית: Augustus De Morgan; ‏27 ביוני 1806 – 18 במרץ 1871) היה מתמטיקאי ולוגיקן בריטי, וכיהן כפרופסור למתמטיקה הראשון של יוניברסיטי קולג' לונדון. דה-מורגן נודע בתרומתו בעיקר בתחומי האלגברה והלוגיקה. בפרט, בפיתוחם של כללי דה מורגן והאינדוקציה המתמטית.
ביוגרפיה

דה מורגן נולד כבן חמישי מבין שבעה ילדים במדוראי שבהודו, שם הוצב אביו במסגרת תפקידו. אביו שירת בצבא האנגלי ובמספר תפקידים בחברת הודו המזרחית הבריטית. זמן קצר אחרי היוולדו איבד דה-מורגן את הראייה בעינו הימנית, וכשהיה בן שבעה חודשים שבה משפחתו לאנגליה. כשהיה בן 10, מת אביו. אימו הייתה חברה פעילה בכנסייה של אנגליה, ועודדה את דה-מורגן לפנות ללימודי כמורה. דה-מורגן סירב ובהמשך אף הפך לאתאיסט.
ב־1823, בגיל 16, החל את לימודיו בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. מיד עם כניסתו הושפע ממוריו ג'ורג' פיקוק וויליאם יואל, שהיו לחבריו לכל חייהם. מפיקוק שאב את העניין בחידושי האלגברה, ומיואל את העניין בלוגיקה — שני התחומים של עבודתו העתידית. הוא קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת קיימברידג', אולם באותן שנים קבלת התואר השני הייתה מותנית בקיומו של מבחן תאולוגי, ולכך התנגד דה-מורגן. אי קבלת התואר השני חסמה בפניו את האפשרות להשתלב כחבר באוניברסיטה.
ב–1826 שב לביתו שבלונדון והחל בלימודי משפטים. ב-1828, כשהוא בן 22 בלבד, זכה דה מורגן להתמנות לפרופסור הראשון למתמטיקה ביוניברסיטי קולג' לונדון שזה עתה הוקם. הוא פרש מתפקידו בשנת 1867.
על אף שלא היה הראשון שהשתמש באינדוקציה מתמטית, דה מורגן היה הראשון שתיאר מתודה זו בשם זה בשנת 1838. מונח זה הופיע לראשונה במאמרו של דה מורגן — "אינדוקציה" — בציקלופדיית פני, שבמשך השנים כתב עבורה 712 מאמרים שונים.
ב-1849 פרסם את מאמרו המפורסם "טריגונומטריה ואלגברה כפולה", בו נתן פירוש גאומטרי למספרים מרוכבים. בין השאר הציג גם מספר חוקים הקרויים על שמו – "כללי דה מורגן", אולם תרומתו הגדולה ביותר למתמטיקה הייתה החידוש של הלוגיקה המתמטית. הוא ערך חילופי מכתבים עם המתמטיקאי הבריטי המילטון, וכמוהו, ניסה גם דה מורגן להרחיב את האלגברה הכפולה לשלושה ממדים.
עם הקמתה של האגודה המתמטית של לונדון ב-1865, כיהן דה-מורגן כנשיאה הראשון. בשנת 1868 נבחר כחבר באגודה האסטרונומית המלכותית.
לדה מורגן היו שלושה בנים וארבע בנות, בהן סופרת האגדות מרי דה מורגן.
דה-מורגן נפטר בלונדון בשנת 1871. לאחר מותו פרסמה אשתו, סופיה דה-מורגן, ביוגרפיה נרחבת על חייו.
כתבים נבחרים

| שנת פרסום | כותרת | כותרת בעברית (תרגום חופשי) |
| --- | --- | --- |
| 1836 | An Explanation of the Gnomonic Projection of the Sphere. | הסבר להטלה הגנומונית של הספירה. |
| 1837 | Elements of Trigonometry, and Trigonometrical Analysis. | יסודות הטריגונומטריה ואנליזה טריגונומטרית. |
| 1837 | The Elements of Algebra. | יסודות האלגברה. |
| 1838 | An Essay on Probabilities. | מאמר על הסתברויות. |
| 1840 | The Elements of Arithmetic. | יסודות האריתמטיקה. |
| 1840 | First Notions of Logic, Preparatory to the Study of Geometry. | צעדים ראשונים בלוגיקה, מבוא לחקר הגאומטריה. |
| 1842 | The Differential and Integral Calculus. | החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי. |
| 1845 | The Globes, Celestial and Terrestrial. | הגלובוס של כדור הארץ וגרמי השמים. |
| 1847 | Formal Logic or The Calculus of Inference. | לוגיקה פורמלית או תחשיב היסקים. |
| 1849 | Trigonometry and Double Algebra. | טריגונומטריה ואלגברה כפולה. |
| 1860 | Syllabus of a Proposed System of Logic. | סילבוס של מערכת פסוקים לוגית. |
| 1872 | A budget of Paradoxes | אוסף פרדוקסים. |
הערות שוליים

↑  Florian Cajori, Origin of the name Mathematical Induction, American Mathematical Monthly 25 (1918), pp. 197--201, in JSTOR.
↑  De Morgan, Sophia Elizabeth, Memoir of Augustus De Morgan, 1882
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260343005171  PLWABN: 9810699492505606  BNE: XX1372531  BnF: cb12174090t (data)  CiNii: DA00031412  GND: 119057972  ICCU: MILV066328  ISNI: 0000 0001 0883 2969  LCCN: n80057177  MGP: 112646  NDL: 00521093  NKC: ntk20241246256  NLA: 35034274  NTA: 070300925  SNAC: w6np29rz  SUDOC: 067050832  Trove: 459443  VcBA: 495/277747  VIAF: 29575875   WorldCat (עם VIAF): 29575875
הלגיון הארבעה עשר גמינה

צינור עופרת עם כתובת של הלגיון הארבעה עשר ויסבאדן
הלגיון הארבעה עשר גמינה (בלטינית: Legio quarta decima Gemina) היה לגיון רומאי שגויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 57 לפנה"ס הכינוי "גמינה" (תאום בלטינית) מרמז לכך שהלגיון נוצר על ידי איחוד של שני לגיונות קודמים. מאוחר יותר נוסף לו הכינוי "מנצח" (לטינית: Victrix) על ידי אוגוסטוס. סמל הלגיון היה שור, סמל שמופיע בכמה לגיונות נוספים, או הברק המוצלב של יופיטר. על פי הנוטיטיה דיגינטטום הסמל שהופיע על המגנים של חיילי הלגיון היה נשר. הידיעות על פעולות הלגיון מגיעות עד תחילת המאה החמישית.
תחת יוליוס קיסר

הלגיון הארבעה עשר גויס על ידי גאיוס יוליוס קיסר בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה לקראת המערכים נגד הבלגים. קיסר מרמז על קיומו של הלגיון ברשימותיו על קרב סאביס בקיץ המאוחר של אותה שנה.
בחורף 53 לפנה"ס - 54 לפנה"ס, חנו חיילי הלגיון ביחד עם הלגיון החמישי וקוהורטות נוספות, במחנה בגאליה בלגיקה ליד העיר טונגרן. לגאטים שפיקדו על הלגיון ועל כוחות נוספים עת היו קווינטוס טיטוריוס סבינוס ולוקיוס אורונקוליוס קוטה. האבורונים בפיקודו של אמביוריקס וקאטיבולקוס היו הראשונים שתקפו את חילות רומי.
בקרב אטואטוקה, ניגפו הרומאים וצבאם הושמד. מספר חיילים ובתוכם נושא הדגל של הלגיון הלגיון הארבעה עשר הצליחו לחזור למחנה. נושא הדגל שעליו סמל הנשר השליך אותו על הסוללה של המחנה הרומאי רגע לפני שנתפס. פעולת גבורה זו הייתה לשווא כיוון שבאותו לילה כל הלגיונרים במחנה החליטו להתאבד ולא ליפול בשבי האבורונים.

בחורף של 52 לפנה"ס עד 53 לפנה"ס, הלגיון הארבעה עשר שוקם וניתן לו הכינוי גמינה. הלגיון, תחת פיקודו של קווינטוס טוליוס קיקרו, היה תחת מצור במעון החורף שלו על ידי הנרווים ושוב נפגעו קשה כוחות הלגיון, אולם קיסר עצמו הצליח להגיע בזמן וגרם לנסיגתם. הלגיון שוקם מיד והחיילים של הלגיון הארבעה עשר החדש קבלו את ניסיונם הקרבי במצור על אליסה (שנת 52 לפנה"ס).
במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר השתתף הלגיון במערכה בהיספניה בקרב ליד ליידה שבו ניצח יוליוס קיסר את הקצינים של פומפיוס. באביב 48 לפנה"ס, חצו חיילי הלגיון מאיטליה לדורס. קרוב לוודאי שהשתתפו גם בקרב פארסאלוס שבו הביס קיסר באופן מוחלט את פומפיוס. בסוף שנת 48 לפנה"ס הובטח לחיילים שישלחו חזרה לאיטליה ויצאו לגמלאות. אולם ב46 לפנה"ס, בעקבות התמשכות מלחמת האזרחים, ולאחר מהומות של החיילים הם הפליגו עם קיסר ב-25 בדצמבר שנת 47 לפנה"ס לאפריקה. ב-7 בפברואר שנת 46 לפנה"ס השתתף הלגיון בקרב תאפסוס נגד צבאו של מטלוס סקיפיו.
בשנת 41 לפנה"ס שוב מוזכר תפקידו של הלגיון הארבעה עשר; בפיקודו של מרקוס ויפסניוס אגריפה בתבוסה שנחל סקסטוס פומפיוס בסיציליה, שהייתה מקור חשוב לאספקת דגן לרומא. לא ברור אם זהו אותו הלגיון לאחר שוקם, או לגיון חדש שגויס. שכן הסמל הישן של הנשר הוחלף בסמל השור שהיה סימנו של אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר).
בשנת 35 לפנה"ס אוקטביאנוס ושותפו לטריומווירט השני מרקוס אנטוניוס פתחו במלחמת אזרחים, שבה לחם הלגיון לצדו של אוקטביאנוס. ההכרעה נפלה בקרב אקטיום בניצחון הלגיון. החיילים הוותיקים קבלו אדמות באסטה (Ateste) באיטליה.
הלגיון נשלח לפרובינקיה הרומית איליריה. כמו כן שהה הלגיון תקופות קצרות בגאליה אקוויטניה ובגאליה קיסאלפינה.
תחת אוגוסטוס וטיבריוס

בשנת 6 אוגוסטוס תכנן מערכה סופית כנגד מארובודוס (Maroboduus) מלך המרקומנים. על פי תוכנית זו עתיד היה גבול האימפריה הרומית, לעבור ממערב למזרח לאורך מסלול נהרות הדנובה והאלבה והשטח שבין שני הנהרות יהיה נחלת רומי.
לפקודת אוגוסטוס קיסר, הוביל טיבריוס את הלגיון הארבעה עשר וכוח גדול שכלל לגיונות נוספים (הלגיון השמיני אוגוסטה, הלגיון החמישה עשר אפולינריס, הלגיון העשרים (Valeria Victrix) הלגיון העשרים ואחת ראפאקס (Rapax), הלגיון השלושה עשר גמינה והלגיון השישה עשר גאליקה וכמה יחידות נוספות בלתי ידועות), למלחמה במרקומנים.
בנוסף, הועברו באותו זמן חמישה לגיונות נוספים לאזור צ'כיה, ומטרתם הייתה לתקוף לאורך נהר האלבה. המבצע המתוכנן עתיד היה להיות מהמרשימים ביותר של הצבא הרומי, אולם מרד בפאנוניה הכשיל אותו. הלגיונות נסוגו מתוכניות הכיבוש, ולכוח נדרשו שלוש שנים כדי לדכא את המרד.
בספטמבר שנת 9 הוכה הצבא הרומאי מכה משפילה בקרב יער טויטובורג. במהלך חילופי הגברי שנערכו בכוחות הרומאים לאחר המפלה, הלגיון הארבעה עשר הועבר למיינץ בגרמניה שם הוא חלק את בסיסו עם הלגיון השישה עשר גאליקה.
עדות ארכאולוגית לנוכחות הלגיון הארבעה עשר במקום נמצאה במצבת הקבר של גניוס מוסיוס (Gnaeus Musius) שהיה נושא הדגל בלגיון ומת בגיל 32 לאחר 15 שנות שירות. הקבר מתוארך למחצית הראשונה של המאה הראשונה. על מצבתו נראה נושא הדגל עם סמל הנשר של הלגיון הארבעה עשר בידו הימנית ובידו השמאלית מגן שמקושט בברקים. מספר נוסף של מצבות דומות מאשרות אף הן עובדה זו.
בשנת 21 יחידת משנה של הלגיון הארבעה עשר או אולי הלגיון כולו נשלח לטורוני (Turoni) שבגאליה, לדכא מרד של האוכלוסייה כנגד המס הכבד של רומי.

כמעט 20 שנה מאוחר יותר הלגיון הארבעה עשר הועסק על ידי קאליגולה במלחמות הגרמניות. שנמשכו גם בחורף 40 – 41 בתקופתו של גלבה.
השירות בבריטניה

בשנת 43 היה הלגיון הארבעה עשר בין ארבעה הלגיונות שפלשו לבריטניה בפקודת הקיסר קלאודיוס. הכוח היה תחת פיקודו הכולל של פרומגיסטרט אאולוס פלאוטיוס. ייתכן שעל הלגיון הארבעה עשר פיקד הלגאטוס טיטוס פלאביוס סאביניאנוס (Titus Flavius Sabinianus) שהיה אחיו של הקיסר לעתיד אספסיאנוס.
הביצור הראשון על האדמה הבריטית שבו התמקם הלגיון הארבעה עשר, היה כנראה מנדוסאום (Manduessedum) באזור מנסטר (Mancetter) בקצה הצפון מערבי של הטריטוריה שהייתה נחלת שבט הקטובלאונים (Catuvellauni). הביצור היה באופן ודאי תחת שליטת הלגיון בשנת 46. באותו זמן היה אזור זה חלק מפרובניקיה, שזה עתה נולדה .
קרוב לוודאי שהלגיון הארבעה עשר היה תחת פיקודו האישי של פובליוס אוסטוריוס סקאפולה (Publius Ostorius Scapula), שהיה הנציב של בריטניה משנת 47 עד למותו במערכה בשנת 52. הלגיון הארבעה עשר נשלח להילחם נגד שבטים וולשים בווילס, והתפרס מחדש באזור לינקולנשייר, בצפון מערב גבולה של הפרובינקיה הרומית בריטניה. הלגיון שלט באזור במשותף עם הלגיון התשיעי. והוצב למשך העשור הבא כנגד השבטים הוולשים. במשך אותה תקופה הלגיון הועבר למבצר חדש ליד הגבול על הגדה המזרחית של נהר הסוורן.
בשנת 60, הלגיון הארבעה עשר פעל בתיאום עם הלגיון העשרים "ולריה" ומספר של חיל העזר של יחידות עזר ממרכז ויילס, באזור בגלוסטר. יחד הם הצליחו לדכא את המרד של המלכה בודיקיאה. על כך זכה הלגיון הארבעה עשר מטעם הקיסר נירון, בתואר הכבוד מרטיה ויקטריקס (Martia Victrix: מנצח המבורך על ידי מרס), לדעתו של הקיסר זה היה הלגיון הטוב ביותר שלו.
בשנת 64 נסוגו חיילי הלגיון מבריטניה בפקודת הקיסר נירון והוצבו על גבולות הריין שהיה מוקד למתקפות של השבטים הגרמניים.
הקיסר נירון תכנן מערכה כנגד האימפריה הפרתית והלגיון נשלח בשנת 67 למזרח, אולם המערכה בוטלה והלגיון נשאר זמן מה בבלקן. כאשר הגיעו ידיעות על התאבדותו של נירון בקיץ 68 יורשו גלבה הורה ללגיון להישאר בבלקן.
בינואר 69, פרצה מלחמת אזרחים שנקראה שנת ארבעת הקיסרים. מושל גרמניה תחתית ויטליוס מרד בקיסר גלבה. האחרון נרצח ואת מקומו ירש מרקוס סלביוס אותו. הלגיון הארבעה עשר, כמו לגיונות אחרים ששהו בבלקן העדיפו את מרקוס סלביוס אותו. לרוע המזל הלגיון לא הגיע בזמן לקרב בדריאקום הראשון (Bedriacum), ליד קרמונה, ויחידת משנה שלו לחמה למען הקיסר אותו, אולם הכוח הובס. הקיסר החדש ויטליוס שלח את הלגיון הארבעה עשר חזרה לבריטניה. בקרב בדריאקום השני שבין ויטליוס ואספסינוס הלגיון הארבעה עשר נשאר מרוחק.
בחזרה לגאליה

בשנת 70 עזר הלגיון הארבעה עשר לכוחותיו של קווינטוס פטיליוס קריליס קייסיוס רופוס (Quintus Petilius Cerialis Caesius Rufus) לדכא את המרד הבאטאווי. הלגיון הארבעה עשר צעד מבולון-סור-מר (אז נקראה "בונוניה") דרך ארץ הנרווים לקלן, והיה שותף בקרב המכריע בקסנטן (Xanten).
הלגיון לא חזר לבריטניה אלא לבסיס במיינץ שאותו חלק יחד עם הלגיון הראשון אדיוטריקס, שני לגיונות אלו שיקמו את המבצר שנהרס במהלך המרד. הלגיון הארבעה עשר בוודאי לקח חלק במשך השנים הבאות בכל קרב שהתרחש בגדה המזרחית של הריין בשנים 73–74. באותן שנים הם גם בנו גשר על הריין, ושיקמו את המבצר בוויסבאדן. תיאורים על פעילות זו נמצאו בבית מרחץ באזור. עשר שנים מאוחר יותר הם השתתפו בקרבות שבין הדאקים לרומאים.
בשנת 89, כאשר מושל גרמניה עילית מרד בקיסר דומיטיאנוס, תמכו בו הלגיון הארבעה עשר גמינה והלגיון העשרים ואחד רפקס. כאשר המרד נכשל פירק הקיסר את הלגיון העשרים ואחת ואת הלגיון הארבעה עשר העביר לפאנוניה.
בהגנת פאנוניה

הלגיון חנה ליד וינה ולחם כנגד הסואבים. מלחמה זו שהחלה בתקופת נירון הוסלמה אחר כך בעת שלטונו של טראיאנוס למלחמות דאקיה (101 – 106) שהסתיימה בכיבושה של דאקיה (אזור רומניה של ימינו). חיילים ותיקים של הלגיון הארבעה עשר יושבו בבירת דאקיה סארמיזגטוסה רגיה (Sarmizegetusa Regia).
אחרי השנים 117 – 118 ישב הלגיון הארבעה עשר ממזרח לווינה על גדות הדנובה, למשך שלושה עשורים. חלק מיחידותיו השתתף במלחמותיו של אנטונינוס פיוס במאוריטניה וכן לקח חלק במלחמה נגד האימפריה הפרתית.
התמיכה בספטימוס סורוס

לאחר רצח פרטינקס בשנת 193, הלגיון הארבעה עשר היה מבין תומכיו הנאמנים של הקיסר הבא ספטימיוס סוורוס במלחמה כנגד דידיוס יוליאנוס, חלק נכבד מהלגיון לקח חלק בצעדה לעבר רומא. כן השתתפו חיילי הלגיון בדיכוי מרידה כנגד סוורוס בשנת 194 בקרב Issus באסיה הקטנה ובפריצת שערי קיליקיה. ייתכן גם שהלגיון היה שותף במערכה נגד הפרתים.
התמיכה במתחרים על כס הקיסר (מאה ה-3)

הלגיון היה כנראה פעיל במספר הזדמנויות במשך המאה השלישית, לעיתים יחד עם הלגיון העשירי גמינה, אולם חסרות עדויות שיאששו זאת. ידוע על מלחמה באזור בתקופתו של גורדיאנוס השלישי ושל פיליפוס הערבי אחריו.
ידוע גם שהלגיון הארבעה עשר תמך בקיסר גליאנוס במלחמה כנגד יריבו פוסטומוס (260 – 268) ועל פעולתו זו הוענק לו התואר:" פעם שישית מסור פעם שישית נאמן" (Pia VI Fidelis VI)). לאחר מותו של הקיסר עבר הלגיון הארבעה עשר לתמוך בשליט הגאלי מרקוס פיאנויוס ויקטורינוס (Marcus Piavonius Victorinus).
המאה הרביעית – המאה החמישית

בין השנים 364 ו-378 אסר הקיסר ולריאנוס מלחמה כנגד המרקומנים שבה כנראה היה שותף גם הלגיון הארבעה עשר. בסוף המאה הרביעית ובתחילת החמישית ישב עדיין הלגיון לגדות הדנובה ב-Carnuntum. כנראה שהוא חדל להתקיים באמצע המאה החמישית כאשר התמוטט קו ההגנה הרומי שעל הדנובה וחיילי הלגיון נטמעו בקרב אנשי המקום.
 הנוטיטיה דיגינטטום מונה ברשימותיו "חיל שדה הנייד" (comitatenses) בשם הארבעה עשר, תחת פיקודו של המגיסטר מיליטום של תראקיה, וייתכן שזהו הלגיון הארבעה עשר גמינה.
הערות שוליים

1 2 3 4  Legio XIV Gemina
1 2  Legio Quattuordecimae Gemina
↑  סוד ההצלחה
↑  THE ROMAN ARMY IN BRITAIN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2004003804  VIAF: 126870398   WorldCat (עם VIAF): 126870398 
מצבה של Gnaeus Musius נושא הדגל של הלגיון הארבעה עשר, המאה הראשונה, Landesmuseum מיינץ
מטבעות משנת 193 כהכרת תודה לתמיכת הלגיון הארבעה עשר בקיסר. משמאל דמותו של ספטימוס סוורוס מימין סמל הלגיון
תבנית המגן של הלגיון הארבעה עשר על-פי נוטיטיה דיגינטטום
היסטוריה של הבונים החופשיים

הסמל המסוני זווית ישרה ומחוגה (לעיתים ללא האות G)
ההיסטוריה של הבונים החופשיים כוללת את מקורותיו של ארגון האחווה של הבונים החופשיים (Freemasons), תולדותיו, ואזכור אירועים יוצאי דופן בעלי השפעה שהיו חלק מהתהליך האבולוציוני שלו.
כתיבת ההיסטוריה המלאה של הבנייה החופשית היא משימה הדורשת יותר ממאמר אחד. מאמר זה עוקב אחר ההתפתחות המוקדמת של הבנייה החופשית מהתארגנותם של גופים מסוניים פעילים בתקופת ימי הביניים ועד למערכת המודרנית של לשכות ספקולטיביות המאורגנות סביב לשכות גדולות לאומיות או מחוזיות. בשלב הראשון: התארגנות לשכות מעשיות של הבונים בתקופת ימי הביניים, לאחר מכן, הופעתה של מערכת הסינון לקבלת חברי הארגון, בשלב השלישי: התפתחות לשכות ספקולטיביות והיווצרות הלשכות הגדולות בעלות סמכות עליונה, ובשלב הרביעי: התפשטות, התפצלות והתפתחות לשכות גדולות. ניתן לחלק זאת בדרך הבאה:
1390–1716: תקופת המעבר / ההתהוות The Period of Transition/Formation במהלך השנים הללו חל מעבר הדרגתי מלשכות של בונים מעשיים (Operative communities) אל לשכות בונים ספקולטיביים (סמליים) - (Speculative fellowships).
1717–1750: שנות עיצוב המסדר The Formation Years - מהקמת הלישכה הגדולה הראשונה של לונדון ועד להתפלגות פנים-ארגונית ללשכות מפוצלות.
1751–1813: שנות היריבות - The Years of Rivalry - התפתחות זרמים מנוגדים בבנייה החופשית.
1814–1913: המבוא לעת המודרנית - Prelude to Modern Times - מאיחוד לשכות הקדמונים והמודרניים ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מקור המיתוסים והתאוריות

הקמת הלשכה הגדולה של לונדון בשנת 1717 נחשבת כאירוע הסוגר של התקופה העתיקה בהיסטוריית הבונים. האתגרים העומדים בפני היסטוריונים הם בעיית המחסור בזמינות חומר מתועד בעל תוקף גם מהמאה ה-19, ועניין אמינות המסמכים הקיימים בשל מסירת מידע כוזב שהופץ במכוון הן על ידי בונים חופשיים והן על ידי כאלו שאינם בונים.
מקור המיתוסים והתאוריות > מקורות מסוניים מוקדמים

הטקסטים המסוניים המוקדמים כוללים באופן כלשהו את הכלים האומנותיים המסוניים או המסתורין המסוני. המסמך העתיק ביותר הקיים משנת 1390 ועד 1425 הוא כתב היד האליוול, או השירה המסונית (The Halliwell Manuscript, or Regius Poem) הכולל חוקה הכתובה על גבי 64 דפים באנגלית תיכונה בחרוזים. מסמך זה נפתח באזכור היסטורי קצר על תולדות הבנייה החופשית המוקדמת ביותר שהחלה עם אוקלידס במצרים ולאחר מכן הגיעה לאתלסטאן, מלך אנגליה. במסמכי קוק העוקבים אחר התפתחות הבנייה החופשית נאמר כי היא החלה ביבל בנו של למך, ועוד נטען כי המסוניות עברה לאוקלידס וממנו לבני ישראל אשר שהו במצרים. מסמכים אלו שמשו מקור מידע ובסיס לשימור והתפתחות מיתוסים מסוניים כחלק מההיסטוריה של הבנייה החופשית בתקופת התנ"ך במסמכים חוקתיים מאוחרים יותר של הבנייה חופשית.
הקמת הלשכה הגדולה של אנגליה הובילה לעבודתו של ג'יימס אנדרסון אשר יצר מסמך חוקתי בפורמט מודרני מפורט, שהיה המקיף והמעמיק ביותר עד לאותה העת. במסמך זה, פירט אנדרסון על תולדות הבנייה חופשית בהרחבה, והזכיר שוב את אוקלידס כחלק בעל השפעה בהיסטוריה המסונית. על פי אנדרסון, הבנייה החופשית באנגליה התפתחה תחת מנהיגותו של בנו אט'לסטן. החוקה של אנדרסון יצאה לאור שנית ב-1738 לאחר עריכה והרחבה נוספת, וכללה את הכוהנים המסוניים הגדולים מאז אוגוסטין[דרושה הבהרה]. סופר נוסף אשר העצים את המיתוס המסוני הוא לואי פרסטון בספרו Illustrations of Masonry.
בשנת 1737 בצרפת,שבלייה דה-רמזי ערך הרצאה ובה דיבר על מסעות הצלב של האפיפיורים הנוצריים בין המאה ה-11 ל-13, ככאלה אשר היו בעלי אופי מסוני. לדבריו, הצלבנים המסוניים החיו ושימרו את הסמלים והעקרונות המסוניים בסודיות, עד להגעתם למדינות הצלבניות (אוטרמר) תחת פטרונם של האבירים ההוספיטלרים. כך נוסדה "המסוניות היבשתית" (התפשטות לשכות של בונים חופשיים ברחבי יבשות שונות, בעיקר אירופה) באנגליה.
מקור המיתוסים והתאוריות > ספקולציות על הבנייה החופשית

דברי ההיסטוריה של אנדרסון ב-1723 ו-1738, הרומנטיזציה של רמזי, והמוטיבים המסוניים המשולבים לאורך ההיסטוריה בטקסי הבנייה החופשית אשר במרכזם האלגוריה על בית המקדש והדמות המיתולוגית חירם אביף, היוו קרקע פורייה ליצירת ספקולציות נוספות. הטקס המסוני העתיק ביותר עליו ידוע נערך בלשכה המסונית בבית המקדש. דברי אנדרסון הפיצו את הסברה על הקשר בין הבנייה חופשית לאישים בעלי חשיבות היסטורית כגון המתמטיקאי היווני אוקלידס מאלכסנדריה, מייסד האסכולה הפיתגוראית פיתגורס, גדול הנביאים בעם ישראל משה, קבוצת היהודים הסגפניים מתקופת בית שני האיסיים וקהילות הנוצריים המתבודדים "הקולדיס".
ההיסטוריה של הבונים החופשיים, על פי פרסטון, החלה עם המנהיגים הקדמונים מקבוצת הדרואידיות. לעומתו, אנדרסון דיבר על הבונים החופשיים שהיו חלק מקבוצת המאמינים באידאולוגית שבע מצוות בני נח, סברה בה תמך אלברט ג. מאקי.
בעקבות דברי המבוא של רמזי על הבונים הצלבניים, הטמפלרים שהיו מסדר צבאי נוצרי של אבירים-נזירים במסעות הצלב, השתלבו במיתוס המסוני, והיו לחלק ממשנתו של הברון קארל גותהאם וון הונד במסדר המסוני הסקוטי (הנוסח הסקוטי) ואף קושרו לבית סטיוארט. סיפור הירצחו של חירם אביף פורש כמשל לרצח המלך צארלס הראשון. ב-1745 פורסמה עבודה בעילום שם בעלת אופי אנטי-מסוני בה הוכרז על אוליבר קרומוול כמייסד הבנייה החופשית. אלברט ג. מאקי קבע כי הסברה איננה מבוססת על עובדות היסטוריות אלא על השערות בלבד. עבודה אנטי-מסונית אחרת שילבה את פרנסיס בייקון ואת מסדר צלב הוורד בהיסטוריית הבנייה החופשית, בעוד שהקשר של כריסטופר ראן הוזכר במהדורה השנייה והמעודכנת של החוקה של אנדרסון לאחר מותו של ראן.
ההיסטוריון המסוני הגרמני ג'וסף גבריאל פינדל והיסטוריונים אחרים בעקבותיו טענו כי מקור ההתארגנות של הבנייה החופשית בלשכות מסוניות הוא בקתדרלות הגרמניות של תקופת ימי הביניים, אף על פי שלא ניתן להסביר את תהליך התפשטות הבנייה החופשית מאנגליה לגרמניה.