stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגרות ברוך שפינוזה
התכתבות עם למברט ון ולטהויזן

איגרת 42 אוסטנס לולטהויזן. לבקשתו של אוסטנס מחווה ולטהויזן את דעתו על הספר ה'מאמר תאולוגי-מדיני' של שפינוזה באיגרת ארוכה מאוד. הוא מפשט ומסכם את הכתוב בו. חושב ששפינוזה מרוב שביקש להימנע מכל אמונה טפילה בענייני דת ואמונה דחה מליבו כל אמונה. אמנם מכיר באלוהים אבל טבעו של העולם הוא מחוץ להכרעת רצון האלוהים. הכול נעשה בהכרח גמור. כל היקום הוא האלוהים. אי אפשר להשפיע על אלוהים בתפילה או לשנות גזרותיו, וקיום או אי-קיום מצוות לא נחשבים לא לטוב ולא לרע. אין שכר ועונש מידי אלוהים. לפי שפינוזה, אדם צריך לשקוד על המידות הטובות מפאת שמחת הדעת. על הנביאים היה, לדעתו, לסייע בידי בני אדם לקיים מידות טובות ויושר, ולא להסביר להם את האמת, שהם עצמם לא הבינוה לאשורה. הוא מציין ששפחנוזה אינו מאמין בנסים, או נכון יותר שאי אפשר לתאר כוח אחר מחוקי הטבע. האל אינו יכול ליצור טבע השונה מן הטבע המצוי כעת. דעת שפינוזה שהשלטון צריך לקבוע את עבודת הקודש הפומבית במדינה אבל בה בעת צריך לתת חופש פולחן מוחלט. הוא מצביע על כך שהיהודים לא היו בהכרח בחירי אלוהים אלא שהוא השפיע את חסדו על כולם במידה שווה. לסיכום דעת הכותב שפינוזה הורס בספרו כל דת וכל עבודת קודש והורס את ההכנעה של בני האדם בפני אלוהים שהרי הוא עצמו כנוע לגורל ואין מקום להשגחתו על העולם, ומכאן שהוא הורס את סמכותם של כתבי הקודש. לדעת כותב המכתב שפינוזה דוגל באתאיזם גמור.
איגרת 69 - שפינוזה לולטהויזן. מוסר לו שאין לו רצון לסתור כתבים שונים שנכתבו כנגד מאמריו שכן הוא בדעה שאינם ראויים לתשובה. בדעתו הייתה לפרסם ביאורים נוספים על סתומים במאמרו שלו, וכן את מאמרו של הנמען ואת תשובתו עליו, והוא מבקש את הסכמתו לכך.
התכתבות עם ולטר פון טשירנהאוס

אהרנפריד ולטר פון טשירנהאוס (Tschirnhaus), איש אצולה גרמני שלמד בליידן, ממעריציו של שפינוזה. עסק בשאלות פילוסופיות, גאומטריה ואופטיקה.
איגרת 57 טשירנהאוס לשפינוזה. טוען כי למד מדקרט כי ניתן להוכיח דבר כך שיהיה מחוץ לספק אצל כולם. מודיע כי הבין שהאמת היא יחסית, הכול לפי מושגיו של אדם. לכן רבים הוויכוחים בין בני אדם, והמריבות הבאות בעקבותיהם. כך לדעתו גם סוגיית הבחירה או הרצון החופשי. הוא טוען כי הוא מסכים, בעניינים מסוימים עם דקרט, ועם אחרים – איתו, שפינוזה.
מכתב לידיד אלמוני

איגרת 84 - איגרת שהתפרסמה בראש ספרו של שפינוזה 'מאמר מדיני'. שמו של הנמען אינו ידוע. נמסר בקצרה תוכנם של ששת הפרקים בספר שאת כתיבתם כבר סיים. הוא מספר כי כותב את הפרק השביעי, וכי מתוכננים עוד שלושה פרקים.
לקריאה נוספת

אפרים שמואלי, ברוך שפינוזה, אגרות, תרגם מלאטינית והוסיף מבוא, ביאורים, הערות ומפתחות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ד 1963.
עמירם שוחט (אוניית מעפילים)

"עמירם שוחט"
מסלול ההפלגה של "עמירם שוחט"
עמירם שוחט ("Ill dé la rose" בשמה המקורי) הייתה אוניית מעפילים, שארגן המוסד לעלייה ב', שהצליחה לפרוץ את הסגר הבריטי הימי על ארץ ישראל. האונייה נקראה על שמו של עמירם שוחט, מראשוני הימאים העבריים, שהיה אחד מכ"ג יורדי הסירה.
קורותיה

האונייה הייתה במקורה אוניית משא קטנה שנבנתה בפמפול שבצרפת בשנת 1913. היא נרכשה על ידי יהודה ברגינסקי בלה רושל. פיקד עליה איש הפלי"ם דוד בן חורין.
האונייה יצאה לכיוון ארץ ישראל ב-6 באוגוסט 1946 מנמל באקולי (מחנה המעפילים בוקה די מגרה) סמוך לנאפולי באיטליה, מקום ממנו הפליגו כמה ימים לפני כן אוניות המעפילים כתריאל יפה וכ"ג יורדי הסירה. על סיפונה היו 183 מעפילים, רובם ככולם ניצולי שואה, והיא הפליגה תחת דגל צרפתי. במהלך ההפלגה טבע נער סיפון מטאנג'יר, שהצטרף לצוות הצרפתי בדרכה למרסיי.
האונייה יצאה לדרכה בעיצומו של מבצע איגלו, מבצע הגירוש הראשון של מעפילים לקפריסין, בו תוגברו כוחות הצי המלכותי הבריטי בחופי ארץ ישראל. על מנת להטעות את הבריטים, על הנוסעים הוטלה משמעת חמורה והם חויבו לשהות במחסני האונייה המחניקים, ונאסר עליהם לעלות לסיפון במהלך היום. כמו כן, בהגיעה לחופיו המזרחיים של הים התיכון, פורקו והושלכו לים כל המבנים העילאיים שהיו על הסיפון: מטבח, בתי שימוש, ומקלחות. ב-15 באוגוסט התגלתה על ידי מטוס סיור והוזנקה לעברה המשחתת הבריטית אה"מ "סאומרז" (אנ'), אך זו לא חשדה בה ולא הפריעה לתנועתה.
אור ל-16 באוגוסט, הגיעה האונייה לחופי קיסריה. היא עגנה בזריזות בסיוע אנשי הפלי"ם שהיו ערוכים על החוף, וכל נוסעיה הורדו ממנה תוך שעה אחת. הצי הבריטי השתלט על האונייה רק לאחר שעלתה על שרטון לאחר הורדת המעפילים.
על אף ממדיה הקטנים, הייתה הצלחה זו יוצאת דופן: בשבוע שלפני הגעתה, נתפסו ארבע אוניות מעפילים אחרות, ולמעלה מ-2,300 הנוסעים שהיו עליהן נשלחו למחנות המעצר בקפריסין. זו הייתה אוניית המעפילים הראשונה לפרוץ את הסגר הבריטי מזה שמונה חודשים, לאחר הצלחתה הקודמת של הספינה חנה סנש בדצמבר 1945, והיחידה לעשות זאת עד סוף אותה שנה.
לקריאה נוספת

נחום בוגנר, ספינות המרי: ההעפלה 1948-1945, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; המרכז לתולדות כוח המגן ע"ש ישראל גלילי, תשנ"ג-1993, עמ' 290–295: עמירם שוחט.
הערות שוליים

↑  'עמירם שוחט' - טביעתו של נער, באתר הפלי"ם.
↑  נחום בוגנר, ספינות המרי: ההעפלה 1948-1945, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; המרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה", תשנ"ג-1993, עמ' 293-292.
↑  עיתון "דבר", נתפסה ספינה שהעלתה מעפילים בחוף קיסריה (עמ' 1), באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏21.08.1946
שמואל קופמן

| --- | --- |

שמואל קופמן, לפני 1947
 לידה:  2 ביולי 1927
 נהרג:  2 במאי 1947 (בגיל 19)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 כינוי:  שמוליק
 השתייכות:   פלמ"ח
 תפקידים בשירות
 מ"כ
 
שמואל (שמוליק) קופמן ושני חבריו שנהרגו בגבע ב-2 במאי 1947 - באנדרטת הפלמ"ח בקיבוץ צובה
שמואל (שמוליק) אשר קופמן (אבן שמואל) (2 ביולי 1927 – 2 במאי 1947) היה לוחם בפלמ"ח.
קורות חייו

קופמן נולד בתל אביב והונצח בתודעה הישראלית כארוסה של הטייסת זהרה לביטוב. השניים הכירו בעין חרוד, יצאו ביחד לקורס מפקדי כיתות והוצבו כמפקדי כיתות בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד. לאחר מספר חודשים התארסו השניים והחליטו להשתחרר מן הפלמ"ח, להתחתן ולנסוע יחדיו ללימודים בארצות הברית.
ביום שחרורם מהפלמ"ח, ב-2 במאי 1947, כשבאו להשתתף במסיבת פרידה לכבודם, נקרא קופמן להחליף מפקד כיתה אחר, שהיה חולה, באימון השלכת רימוני נפץ חיים. במהלך האימון התפוצץ רימון בידי אחד הלוחמים, שלושה לוחמים נהרגו ובהם קופמן. קופמן הובא למנוחות בהר הזיתים בהלוויה שבה הוספד על ידי נשיא הוועד הלאומי יצחק בן-צבי.
קודם למותה הספיקה זהרה להשתתף בעריכת ספר זיכרון לקופמן, הכולל את כתביו, אולם נהרגה קודם ליציאתו לאור. בי"א באדר תש"י הונחה אבן פינה למצבת זיכרון לקופמן ולחבריו מהפלמ"ח, בקיבוץ צובה.
את סיפור אהבתם ומותם הטרגי של לביטוב וקופמן מתארת הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות", שיצא לאור בשנת 1980 בהוצאת י' שרברק. המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של השניים הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער, בבימויה של חגית רכבי ובכיכובם של השחקנים חיה פיק ועמי טראוב. בשנת 2003 ראה אור ספרו של עופר רגב כזוהר הרקיע בעריכת הדס רגב ירקוני המבוסס על הספר "חיי זהרה וכתביה" בתוספת מחקר מקיף על נסיבות חייהם ונפילתם של זהרה לביטוב ושמואל קופמן. בשנת 2004 נערך בקיבוץ גבע ביוזמת הדס רגב ירקוני ובסיוע אנשי הקיבוץ טלילה ויוסי רבי כנס הנצחה לשמוליק ולחבריו מרדכי כהן ומרדכי (ג'וני) אוורבוך שנפלו באסון הרימון בהשתתפות חסרי גבע, בני משפחות הנופלים וחבריהם.
אביו, יהודה אבן שמואל, שתרגם לעברית את ספר הכוזרי, הקדיש את התרגום לזכר בנו.
אחותו הגדולה הייתה המדענית ברוריה קופמן.
לקריאה נוספת

זיכרון לשמואל: זכרונות על שמואל קופמן - הוא שמואל אשר אבן - שמואל / כתובים בידי אביו (יהודה אבן שמואל), ולקט מזכרות, דברי אזכרה ודברי הערכה, ירושלים: [חמו"ל], תש"י.
מהדורה ב מורחבת, הכוללת גם אגרות מאת זהרה לביטוב ודברים לזכרה, ירושלים תש"ך.
הערות שוליים

↑  מרדכי כהן, מרדכי אורבך ושמואל קופמן למנוחות, דבר, 5 במאי 1947.
↑  אזכרה ויורים אבן פינה למצבת זיכרון, דבר, 24 בפברואר 1950
↑  שמוליק של זוהרה, נבדק ב-2021-04-20
↑  יעקב בר-און, ‏"שמוליק של זהרה" חושף סיפור אהבה טרגי בין לוחמי פלמ"ח, באתר מעריב אונליין, 15 במרץ 2018
↑  https://simania.co.il/showReview.php?reviewId=81164
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302968205171  BnF: cb150257968 (data)  ISNI: 0000 0001 0654 6205  LCCN: n82240671  SUDOC: 181032406  VIAF: 62909089   WorldCat (עם VIAF): 62909089
יצחק דובנו

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1913 ולוצלאבק, פולין
 נהרג:  21 במאי 1948 (בגיל 35) נגבה, ישראל 
 תאריך עלייה:  1933
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יואב, יאצק
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:   פלמ"ח
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין הדרכה ראשי בפלמ"ח, מפקד נגבה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 הנצחה
 על שמו נקראים: מצודת יואב קיבוץ שדה יואב  מועצה אזורית יואב מבצע יואב
 
מצבתו של יואב בנגבה
יצחק דובנו (5 בפברואר 1913 – 21 במאי 1948), שכינויו המחתרתי היה "יואב", היה לוחם פלמ"ח בדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לדרגת אלוף), ושימש קצין ההדרכה הראשי של הפלמ"ח. נהרג כשפיקד על נגבה במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה

יצחק דובנו נולד בכ"ח בשבט תרע"ג לרחל ומשה בוולוצלאבק שבפולין. בנעוריו הצטיין בספורט ושימש מדריך בתנועת השומר הצעיר.
ביום הולדתו ה-20, בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי קיבוץ נגבה (אשר שכן תחילה בנחלת יהודה). שירת בהגנה והיה בין השאר מפקד קורס מ"מים וקצין הגדנ"ע הארצי שלה (1941–1942). היה מראשוני הפלמ"ח ושימש מדריך ראשי בו. עסק בתורת לחימה ובתכנון וכתב מאמרים במערכות (ההוצאה לאור של צה"ל).
בפרוץ מלחמת העצמאות היה דובנו מא"ז (מפקד אזור) קיבוץ נגבה. מפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן, מינה אותו לקצין ביצורים של החטיבה. אבידן וחבורת הפיקוד שלו, לרבות דובנו, העריכו בטעות כי הכוחות המצריים ינועו לתל אביב בציר מג'דל-ג'וליס-רחובות, אף שציר החוף מעזה עד בית הספר החקלאי עיינות היה בשליטה ערבית כמעט מלאה. לכן בנה דובנו מערך ביצורים חזק ליד כפר ורבורג. אך המצרים התקדמו בכביש החוף, ובדרכם כבשו והרסו את קיבוץ ניצנים שלא היה מבוצר כמעט כלל. 
ב-21 במאי 1948, (י"ב באייר תש"ח), נהרג מהפגזה מצרית שהקדימה את המתקפה המצרית על נגבה. 
הוא נטמן בקיבוץ נגבה. הניח אישה ושלוש בנות.
על שמו נקראים קיבוץ שדה יואב, מצודת יואב (משטרת עיראק סווידאן), חמי יואב, בית הספר שדות יואב והמועצה האזורית יואב, וכן מבצע יואב במלחמת העצמאות.
לקריאה נוספת

נחום בוגנר, מחשבה צבאית ב"הגנה" – יוחנן רטנר, יהושע גלוברמן, יצחק דובנו, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
הערות שוליים

↑  יצחק פונדק, חמש משימות, הוצאת ירון גולן, 2000, עמ' 150.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433514705171  BnF: cb13753004x (data)  ISNI: 0000 0004 5094 2100  LCCN: n98089469  VIAF: 316736819   WorldCat (עם VIAF): 316736819 
חתונת יצחק וציפה דובנו בנגבה, 1940
הגביע הבלגי

| --- | --- |


 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1911
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל הבלגית
 מספר מתמודדים:  234
 מדינות משתתפות:  בלגיה בלגיה
 זוכה:  רויאל אוניון סן-ז'ילואז
 הכי הרבה זכיות:  קלאב ברוז' (11)
 מפעל מקביל:  הליגה הבלגית
 Cofidis Cup
 
הגביע הבלגי (בצרפתית: Coupe de Belgique, בהולנדית: Beker van België, בגרמנית: Belgischer Fußballpokal) הוא מפעל כדורגל בלגי בשיטת גביע שנוסד בשנת 1911 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית. החל משנת 2008, מעניקה חברת קופידיס הצרפתית את חסותה למפעל, שנקרא מאז על שם החברה.
גמר הגביע נערך מדי שנה באצטדיון המלך בודואן בבריסל, והמנצחת מעפילה אוטומטית לשלב המוקדמות של הליגה האירופית. כמו כן, היא זוכה להשתתף במשחק הסופר קאפ הבלגי בעונה שלאחר מכן.
מחזיקת הגביע הנוכחי (2024) היא רויאל אוניון סן-ז'ילואז אשר גברה בגמר על אנטוורפן בתוצאה 0-1 .
היסטוריה

הגביע הבלגי נוסד ב-1911. הוא החליף את המפעל שנקרא גביע מחוזות בלגיה, מפעל ששוחק לראשונה ב-1908, והמשיך לעונה אחת נוספת. בפורמט הישן, השתתפו במפעל נבחרות מחוזות בלגיה בהן קיימות קבוצות. לאחר שנתיים בהן שוחק המפעל, הוא בוטל פעמיים נוספות (ב-1910 עקב אילוצי זמן וב-1911 עקב חום כבד בחודשי הקיץ). בשנת 1911, לקראת עונת 1911/1912, שוחק המפעל לראשונה בהשתתפות קבוצות הכדורגל של בלגיה, ואז גם קיבל את שמו - הגביע הבלגי (נקרא באותה תקופה גם גביע המלך).
כעבור שלוש שנים פרצה מלחמת העולם הראשונה ומפעל הגביע, כמו גם הליגה, בוטלו באותן שנים. בעוד הליגה שבה לפעילות לאחר המלחמה, הגביע שוחק שוב רק בעונת המשחקים 1926/1927. שנה אחר כך שב המפעל לשיטה המתבססת על מחוזות למשך ארבע שנים, עד שהמפעל בוטל שוב. כעבור ארבע שנים, ב-1935, שב הטורניר לשיטה המתבססת על קבוצות, אך בסיום אותה עונה מפעל הגביע בוטל למשך שנים ארוכות עקב התנגדות של הקבוצות הגדולות במדינה. בעונת 1953/1954, חזר מפעל הגביע לשלוש שנות ניסיון רצופות. בהצבעה על עתיד המפעל כעבור שלוש שנים, שוב הוחלט לבטלו. הגורם המכריע לחזרת הטורניר לפעילות מלאה ושנתית היה יצירתו של מפעל גביע אירופה למחזיקות גביע על ידי אופ"א. כשנתיים לאחר היווסדו, ב-1963, חזר מפעל הגביע לפעילות על מנת שלבלגיה תהיה נציגה במפעל האירופי החדש.
הזוכה הראשונה בגביע הבלגי הייתה ראסינג בריסל, והראשונה לזכות בגביע מאז שחזר לפעילות יציבה ב-1963/1964 הייתה גנט (אז תחת השם לה גנטואז).
שלבי המפעל

המפעל, בדומה למפעלי גביע אחרים, משוחק בשיטת ה"נוקאאוט" (המפסיד יוצא). כל סיבוב משוחק במשחק אחד, למעט סיבובי רבע הגמר וחצי הגמר המשוחקים בשני משחקים (בשיטת בית-חוץ). במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין.
בסיבוב השלישי מצטרפות לתחרות 36 קבוצות הליגה השלישית בבלגיה. סיבוב אחד אחר כך מצטרפות 18 קבוצות הליגה השנייה. שני סיבובים אחר כך, כשנותרות במירוץ 16 הקבוצות מסך השלבים הקודמים, מצטרפות קבוצות הליגה הבכירה. בהגרלת המשחקים בשלב זה הן אינן יכולות להיפגש אחת מול השנייה. משחק הגמר מתקיים באופן מסורתי באצטדיון המלך בודואן בבריסל.
זכיות > זכיות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | זכייה אחרונה | סגנות | סגנות אחרונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| קלאב ברוז' | 11 | 2015 | 8 | 2020 |
| אנדרלכט | 9 | 2008 | 5 | 2022 |
| סטנדרד לייז' | 8 | 2018 | 10 | 2021 |
| גנק | 5 | 2021 | 1 | 2018 |
| גנט | 4 | 2022 | 2 | 2019 |
| אנטוורפן | 4 | 2023 | 2 | 2024 |
| רויאל אוניון סן-ז'ילואז | 3 | 2024 | 0 | - |
| סרקל ברוז' | 2 | 1985 | 5 | 2013 |
| מכלן | 2 | 2019 | 5 | 2023 |
| בוורן | 2 | 1983 | 3 | 2004 |
| בירסחוט | 2 | 2005 | 2 | 1995 |
| זולטה ורכם | 2 | 2017 | 1 | 2014 |
| לוקרן | 2 | 2014 | 1 | 1981 |
| לירסה | 2 | 1999 | 1 | 1976 |
| ווטרסחיי ת'ור | 2 | 1982 | 1 | 1955 |
| בירסחוט אתלטיק | 2 | 1979 | 1 | 1968 |
7 קבוצות זכו בגביע אחד כל אחת, 3 קבוצות הגיעו לגמר פעמיים והפסידו, 11 קבוצות הגיעו לגמר פעם אחת והפסידו.
ואלרי רוז'דסטבנסקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  13 בפברואר 1939 לנינגרד
 פטירה:  31 באוגוסט 2011 (בגיל 72) עיר הכוכבים
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  ברית המועצות סובייטי/רוסיה רוסיה
 השכלה:  F. E. Dzerzhinsky Naval Engineering Academy (12 באוקטובר 1961) 
 עיסוקים נוספים:  מהנדס
 תקופת השירות:  1965–1986 (כ־21 שנים)
 דרגה:  קולונל
 זמן שהייה בחלל:  2 ימים, 0 שעות, 6 דקות
 משימות
 סויוז 23
 עיטורים
  
 
ואלרי איליץ' רוז'דסטבנסקי (ברוסית: Валерий Ильич Рождественский; 13 בפברואר 1939 –  31 באוגוסט 2011) היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
ביוגרפיה

ואלרי רוז'דסטבנסקי נולד בלנינגרד. בשנת 1942, במהלך מצור לנינגרד במלחמת העולם השנייה הוא פונה מהעיר, אך חזר אליה. בשנת 1956 סיים את בית הספר. בשנת 1961 הוא סיים את האקדמיה למהנדסי הצי והחל לשרת בצי הבלטי.
בשנת 1965 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים, והחל בהכנות לטיסת חלל.
בשנת 1976 ביצע את הטיסה על סיפון החללית סויוז 23. מטרת הטיסה הייתה ביצוע התחברות לתחנת החלל סליוט 6 ועריכת ניסויים ומחקרים שונים בהמשך. במהלך התקרבות לתחנת החלל התרחש כשל במערכת האוטומטית. ביצוע התחברות בצורה ידנית ניתן רק ממרחק של 1200 מטר, אך באותה עת המרחק בין החלליות היה כ-2 ק"מ. הניסיון בכל זאת להמשיך בתהליך ולסיימו לא הצליח. לאחר שהתברר שמלאי הדלק הולך ואוזל, סוכם על סיום המשימה. היות שעברו כבר כ-48 שעות מתחילת הטיסה, ויכולת החללית לאפשר תנאי מחיה לקוסמונאוטים הייתה מוגבלת לשלוש יממות בלבד, היה צורך לבצע נחיתת חרום. הנחיתה בוצעה בלילה, והקוסמונאוטים נחתו באגם. הדבר אומנם היה אפשרי, אך לאור מזג האוויר הקשה באזור (סופת שלגים עזה), והפעלה לא מתוכננת של מערכת המצנחים, כוסו פתחי מערכת האוורור במים. כתוצאה מכך הופסקה אספקת אוויר טרי לתא הנחיתה. לקראת בוקר הקוסמונאוט ויאצ'סלב זודוב איבד את הכרתו. בסופו של דבר אחד ממסוקי צוות חילוץ הצליח להתחבר לתא הנחיתה ולגרור אותו לשפת האגם.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 היה רוז'דסטבנסקי חבר צוות משנה של מספר משימות חלל. בשנת 1986 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים, אך כיהן במערכת הכנת הקוסמונאוטים במספר תפקידי ניהול. הוא עזב את הצבא בשנת 1992.
לאחר שחרורו מהצבא, הוא כיהן במספר תפקידים בתעשייה הרוסית.
הוצאתו להורג של אדולף אייכמן

אייכמן במשפטו בירושלים, 1961
ב-31 במאי 1962 (כ"ח באייר ה'תשכ"ב), לאחר שנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי סירב להעניק חנינה לפושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה. ההוצאה להורג בוצעה כחצי שנה לאחר מתן גזר דינו של אייכמן, בדצמבר 1961. הייתה זו הפעם השנייה והאחרונה שנגזר על אדם בישראל עונש מוות.
בדצמבר 1961 הוקראו פסק הדין וגזר הדין במשפטו של אייכמן, בהם הורשע בפשע כלפי העם היהודי, פשע כלפי האנושות ועוד. אייכמן ערער על גזר הדין לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה במאי 1962. באותו יום הגיש אייכמן בקשה לחנינה מהנשיא יצחק בן-צבי, שנדחתה גם היא על ידיו. עקב כך, הוצא אייכמן להורג יומיים אחר כך. גופתו נשרפה, ואפרו פוזר בים התיכון.
פסק הדין של אייכמן

ב-11 בדצמבר 1961 החלה הקראת פסק הדין במשפט אייכמן. קריאת פסק הדין תוכננה להסתיים ב-12 בדצמבר, אך היא נמשכה עד ל-13 בדצמבר.
בפסק הדין הורשע אייכמן ב-18 סעיפים, בהם: פשע כלפי העם היהודי, פשע כלפי האנושות, פשע מלחמה ובחברות בארגון עוין, אך זוכה מהשתייכות לארגונים עוינים עד מאי 1940 וזאת בגלל התיישנות העבירות.
היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר, אמר על פסק הדין:
מי שעסק בעבודת־שטנים של השמדה יום אחר יום, חודש אחר חודש במשך שנים, ועשה כן מתוך שכנוע פנימי, באכזריות ובנוקשות, מתוך בהילות לכלות ולהשחית, לאחר שהכין את הטבח בכל דרכי הטירור, הרמיה והכזב, מי שעמד במרכז מלאכת הדמים – אחד דינו ואין אחר.
סנגורו של אייכמן, רוברט סרווציוס, השיב לטענותיו של האוזנר וטען כי לא צריך לגזור על אייכמן עונש מוות, אלא להמתיק אותו:
כנגד טיבו של עונש המוות כעונש מוחלט ברורה לדעתי לשונו של סעיף 11 לחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. לפי סעיף 11 לחוק זה מותר להביא בחשבון כגורם להמתקת העונש את הפעולה על פי פקודה מגבוה. דבר זה יכול להעשות אם נראה הציות לפקודה כניתן לצידוק, ואם עשה העבריין הכל כדי לרכך את תוצאות המעשה.
אדולף אייכמן ניסה להתגונן בפני גזר הדין בנימוק ביצוע לכידתו בארגנטינה וטען כי אנשים שהחזיקו בדעותיה של המפלגה הנאצית האשימו אותו במה שעשה:
אינני המפלצת, בדמותה מתארים אותי. הנני קורבן למסקנה מוטעית: בבואנוס איירס התנפלו עלי; כבלוני למשך שבוע ימים למיטה, ולאחר מכן הביאוני המום, לאחר הזרקת זריקות אל תוך זרועותי, לנמל האוויר של בואנוס־איירס; משם הטיסוני והוציאוני מארגנטינה. כפי הנראה יש לייחס דבר זה רק לעובדה כי ראו בי את האחראי לכל. הסיבה לכך טמונה בעובדה כי כמה נציונלסו־ציאליסטים בני התקופה ההיא ואחרים, הפיצו בדותות אודותי.
גזר הדין

ב-15 בדצמבר ניתן גזר הדין של אייכמן, בישיבה ה-121 של המשפט. בתחילת גזר הדין השיבו השופטים לטענתו של האוזנר כי בית המשפט מחויב על פי החוק להטיל על אייכמן עונש מוות, וטענו כי עונש המוות הקבוע בחוק הוא העונש המקסימלי, אך קביעת העונש נתונה לשיקול דעתו של בית המשפט:
היועץ המשפטי תובע להטיל על הנאשם עונש־מיתה, וטענתו הראשונה היתה שזהו העונש שבית המשפט חייב על-פי הדין להטילו על מי שהורשע בפשעים לפי סעיף 1 של החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תשי"-1950, ועל כן אין דבר העונש מסור לשיקול דעתו של בית המשפט.
אולם, כפי הנראה, חל שינוי בעניין זה אחרי חקיקת החוק לתיקון דיני העונשין (דרכי ענישה), תשי"ד-1954. לפי סעיף 1 של אותו חוק, העונש שנקבע בדין הוא עונש מכסימום... ולפיכך יצאנו מן ההנחה שקביעת העונש במשפט זה נתונה לשיקול דעתנו.
עם זאת, בהמשך גזר הדין ציינו השופטים שלאחר מחשבה עמוקה החליטו פה אחד שעל אייכמן לשאת את העונש הגבוה ביותר בחוק. בהמשך גזר הדין ציינו השופטים כי אייכמן הודה שפעל מתוך ציות עיוור.
בסופו של דבר, בית המשפט גזר על אייכמן עונש מוות:
בית משפט זה דן את אדולף אייכמן למיתה, בשל הפשעים כלפי העם היהודי, הפשעים כלפי האנושות ופשע המלחמה, בהם הורשע. לא נטיל עליו עונש בשל פשעי ההשתייכות לארגונים עוינים, בהם הורשע.
הערעור לבית המשפט העליון

לאחר מתן גזר הדין, הגיש אייכמן ערעור לבית המשפט העליון. הדיון בעניין ערעורו החל ב-22 במרץ 1962 וחמישה שופטים ישבו בהרכב: נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, ממלא המקום הקבוע לנשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט והשופטים משה זילברג, יואל זוסמן ואלפרד ויתקון. את הערעור הגיש לשופטים עורך דינו של אייכמן, רוברט סרווציוס. הערעור כלל 61 עמודים והכיל 68 סעיפים.
עוד בעת הערעור קיבל הנשיא יצחק בן-צבי עשרות פניות שקראו לו להעניק חנינה לאייכמן אם בית המשפט העליון אכן יאשר את גזר הדין, ואייכמן יוצא להורג.
סרוויציוס הודיע כי יאלץ את ממשלת בון מבחינה משפטית לתבוע את העברתו של אייכמן מישראל, ואמר כי אם הממשלה תסרב לו, אייכמן עצמו יפנה אל ועדת האו"ם לזכויות אדם.
חודשיים לאחר מכן, ב-29 במאי, ניתנה הכרעת בית המשפט העליון בעניין הערעור. ערעורו של אייכמן וטענותיו נדחו, וגזר דינו של בית המשפט המחוזי בירושלים אושר. בפסק הדין טענו השופטים כי "אייכמן לא הראה מעולם רפיון, חולשת הדעת או חרפה".
בקשת החנינה

מייד לאחר מתן פסק הדין של בית המשפט העליון, הגיש אייכמן בקשה לחנינה מנשיא מדינת ישראל דאז, יצחק בן-צבי בבוקר 30 במאי 1962. באותו היום, הסמיכה ממשלת ישראל העשירית בראשות ראש הממשלה דוד בן-גוריון בישיבה מיוחדת את נציב בתי הסוהר אריה ניר לקבוע מה יקרה לגופתו של אייכמן אחרי שיוצא להורג.
את בקשת החנינה הגישו לנשיא אייכמן, אשתו ורוניקה וחמישה מאחיו של אייכמן.
בכתב ידו בבקשת החנינה כתב אייכמן:
אני מצהיר שוב, כפי שכבר עשיתי בפני בית המשפט: אני מתעב כפשעים גדולים ביותר את הזוועות שבוצעו ביהודים וחושב לצודק שהיוזמים של זוועות אלה ייתבעו לדין עכשיו ובעתיד.
רעייתו ורוניקה ביקשה מבן-צבי שירחם על בעלה. אֶחָיו של אייכמן טענו כי אייכמן ביצע זאת מתוך כפייה של החוקים והפקודות ולא מתוך דחפים עצמיים:
מתוך היכרות עם אופיו של אחינו, חינוכו, ועמדתה של משפחתנו, אנו יכולים לומר מתוך שכנוע כי מתוך דחפיו העצמיים לא היה בא אחינו בקונפליקט עם העקרונות האתיים של הסדר החברתי, אילולא היו החוקים והפקודות של הנהגת המדינה דאז, אליהם חש מחויבות מתוך שבועה כקצין, דוחקים אותו למצב כפייה שבפניו לא ניתן לעמוד.
גם אנשי רוח ישראלים הגישו מכתב לנשיא, בו קראו לבן-צבי להקל בעונשו של אייכמן. בין האישים הללו נכללים מרטין בובר, גרשם שלום, שמואל הוגו ברגמן ולאה גולדברג. במכתב זה נכתב בין היתר:
אין אנו מבקשים על נפשו, כי יודעים אנו שאין איש הראוי פחות ממנו לרחמים, ואין אנו באים לבקש ממך חנינה לו. אנו מבקשים את החלטתך [למנוע את הוצאתו להורג] למען ארצנו ולמען עמנו.
הנשיא זעם על המכתב, וראה בו כחנופה.
בסופו של דבר, בן-צבי דחה את הבקשה. בתשובתו אל אייכמן רשם בכתב ידו "כַּאֲשֶׁר שִׁכְּלָה נָשִׁים חַרְבֶּךָ, כֵּן-תִּשְׁכַּל מִנָּשִׁים אִמֶּךָ", פסוק משמואל א', פרק ט"ו, פסוק ל"ג, שפירושו: "כשם שחרבך הפכה נשים לשכולות, כך תהפוך כעת אימך לשכולה".
ההוצאה להורג

ב-31 במאי 1962, יום בלבד לאחר סירובו של הנשיא לחנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה. אייכמן הוצא להורג שתי דקות לפני חצות על ידי שלום נגר. מילותיו האחרונות לפני הוצאתו להורג היו: "תחי גרמניה! תחי ארגנטינה! תחי אוסטריה! לעולם לא אשכח אתכן!", לפי רפי איתן, שנכח בתלייתו של אייכמן, אמר הלה לפני תלייתו "אני מקווה שכולכם תגיעו אחרי בקרוב". ארבע שעות לאחר הוצאתו להורג, בשעה ארבע בבוקר, עלו על אונייה קצינים ממשטרת ישראל ומשירות בתי הסוהר ופיזרו את אפרו של אייכמן מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
מיכאל גולדמן-גלעד, שהיה עד ראייה להוצאה להורג ולפיזור אפרו של אייכמן, סיפר:
אייכמן הוצא מהתא שלו. שוטרים של שירות בתי הסוהר, אחד קשר לו את הרגליים, אחד קשר לו את הידיים. וכשרצו לשים לו על העיניים את המכסה הוא ביקש לא לעשות זאת. כששמו לו כבר את החבל, חבל התלייה על הצוואר, הוא אמר אז בגרמנית: " תחי גרמניה, תחי ארגנטינה, תחי אוסטריה". מאחורי הפרגוד עמדו שני שוטרים, והיו שני כפתורים, אנחנו ידענו על זה. ושניהם בעת ובעונה אחת לחצו על שני הכפתורים, רק כפתור אחד מהם פתח את הפתח שעליו עמד אייכמן. הוא עוד זז קצת, איזה חצי דקה, אחר כך נשאר תלוי. עלינו על סירת משטרה, יצאנו שישה מייל מחוץ לגבולות מדינת ישראל. ו[אריה] ניר, מפקד בית הסוהר, יחד איתי, פתחנו את הכד ופיזרנו את האפר על פני הגלים.
בתרבות

ב-2010 צולם סרט קולנוע בשם "התליין" שביימו נטעלי בראון ואביגיל שפרבר על סיפור חייו של שלום נגר, סוהר שירות בתי הסוהר שנבחר להיות התליין של אייכמן. הסרט שודר ב-yes, וזכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010.
ב-2014 שודר מערכון בסדרת הסאטירה הישראלית "היהודים באים", המציג את רגעיו האחרונים של אייכמן לפני תלייתו ואת התלייה עצמה.
בשנת 2022 הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים הסרט "יוני אפס", שביים ג'ייק פאלטרו, העוסק בסיפור האמיתי של הליך ההוצאה להורג ובניית הקרמטוריום בהתאם לתוכניות נאציות מקוריות. בסרט שיחקו צחי גראד, יואב לוי, תום חגי, עמי סמולרצ'יק וג'וי ריגר.