stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחסה סרג'נטו קאבראל

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  חצי האי האנטארקטי
 תאריך ייסוד:  18 בספטמבר 1964 
 קואורדינטות:  63°50′00″S 58°21′00″W﻿ / ﻿63.833333333333°S 58.35°W﻿ / -63.833333333333; -58.35 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמחסה סרג'נטו קאבראל(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמחסה סרג'נטו קאבראל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימחסה סרג'נטו קאבראל(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימחסה סרג'נטו קאבראל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחסה סרג'נטו קאבראל (באנגלית: Sargento Cabral Refuge) הוא מחסה אנטארקטי ארגנטינאי, הממוקם בלשון היבשה נקודת פיט, בחוף הדרומי של חצי האי טריניטי, בצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המחסה הוקם על ידי צבא ארגנטינה.
המחסה הוא אחת מ-18 המחסות המשמשים את בסיס המחקר אספרנסה, המופעל על ידי צבא ארגנטינה (שאחראי על התחזוקה והתפעול של המחסות).
היסטוריה > ייסוד המחסה

המחסה נחנך ב-18 בספטמבר 1964, כחלק מהתוכנית האנטארקטית הארגנטינית שחקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1964–1965.
היסטוריה > מקור השם

המחסה נקרא על שמו של חואן באטיסטה קאבראל (Juan Bautista Cabral), שנפל במהלך קרב סן לורנזו במלחמת העצמאות של ארגנטינה, בעת שסייע לקולונל דון חוסה דה סן מרטין, בעת שסוסו של דה סן מרטין נפל לאש האויב.
הערות שוליים

↑  מחסה הוא מבנה המיועד להגן על צוותי מחקר ממזג אוויר קשה פתאומי, או בעת מנוחת לילה בזמן מחקר בו הצוות שוהה במרחק מהבסיס.
1 2  המחסות המופעלים על ידי בסיס אספרנסה
1 2  מידע היסטורי באתר ממשלת ארגנטינה
מנולו קלארס

מנואל "מנולו" קלארס גרסיה (בספרדית: Manuel "Manolo" Clares García; נולד ב-23 בפברואר 1948 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כחלוץ במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. קלארס נודע בשל תקופתו בברצלונה, ובנוסף לכך שיחק גם בקאסטיון ובראיו ואיקאנו. קלארס ערך הופעה אחת במדי נבחרת ספרד.
קריירה > תחילת הקריירה

קלארס שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד שמעיר הולדתו. הוא עזב אותה עוד לפני שהגיע לקבוצה הבוגרת של המועדון ועבר לחטאפה דפורטיבו, קבוצה קטנה מפרוורי העיר מדריד. מאוחר יותר הצטרף לגאנדיה והוא שיחק עמה בליגה השלישית. בתחילת 1971 עבר לקאסטיון ששיחקה בליגה השנייה, וכבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה הבקיע שער. עד סוף העונה שיחק בכל משחקיה בליגה והבקיע שער נוסף. בעונת 1971/1972 עזר לקאסטיון להעפיל לליגה הבכירה בספרד מהמקום השני בליגה, בכך שהבקיע 13 שערים ב-36 הופעות.
בעונת 1972/1973 הוביל קלארס את קאסטיון לעונה הטובה ביותר בהיסטוריה שלה. הוא היה המבקיע הראשי בקבוצה, עם 11 שערים ב-30 משחקים, והוא עזר לה להגיע למקום ה-5 בליגה וכן לגמר הגביע הספרדי, שם הפסידה קאסטיון 0–2 לאתלטיק בילבאו. ריאל מדריד וברצלונה התעניינו בשירותיו של קלארס, ולמרות התקדמות במשא ומתן עם ברצלונה על העברתו, בלם מאמן קאסטיון לוסיאן מולר את המהלך. בשל יכולתו הטובה זומן לנבחרת ספרד והוא ערך את הופעתו היחידה במדיה, במשחק ידידות עם טורקיה ב-17 באוקטובר 1973. גם בעונת 1973/1974, בה השתתף בכל מחזורי הליגה למעט הראשון, הבקיע 11 שערי ליגה. אולם קאסטיון הציגה יכולת דלה מאוד וירדה חזרה לליגה השנייה מהמקום ה-16, וזאת על אף שהייתה במקום ה-13 ערב המחזור האחרון של העונה.
קריירה > ברצלונה

לאחר שהסתיימה הליגה, החלו משחקי הגביע הספרדי, בו הורשו לשחק רק שחקנים ספרדיים. ברצלונה, בה שיחק יוהאן קרויף ההולנדי, חיפשה לו מחליף, ולכן היא צירפה את קלארס במאי 1974. הוא ערך את הבכורה במדיה ב-26 במאי, בשמינית גמר הטורניר נגד ריאל אוביידו, והוא הבקיע אחד משערי קבוצתו שניצחה 3-2. בשישה משחקים בטורניר כבש 5 שערים ועזר לקבוצתו להגיע לגמר הגביע, שם הובסה על ידי ריאל מדריד בתוצאה 0–4. הרמה הטכנית הנמוכה שהציג במדי ברצלונה גררה ביקורת מצד התקשורת, אך למרות זאת הוא הצליח להבקיע בתדירות גבוהה יחסית. כבר במשחקו הראשון בליגה במדי ברצלונה הבקיע שער, בהפסד 2–3 לריאל סוסיאדד. במשחקו השני בגביע אירופה, בניצחון 0–5 נגד לינץ ב-2 באוקטובר 1974, הבקיע צמד. בסך הכול בעונת 1974/1975 הבקיע 10 שערי ליגה ב-29 הופעות, כולל צמד נגד אספניול בדרבי העירוני. הוא הבקיע ארבעה שערים בגביע אירופה, האחרון שבהם היה בגומלין חצי גמר גביע אירופה נגד לידס יונייטד, שהדיחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 2–3.
עלייתו של פאקו פורטס לקבוצה הבוגרת של ברצלונה, לצד עזיבתו של המאמן רינוס מיכלס, הקטינה משמעותית את חלקו של קלארס במשחקי הקבוצה. בעונת 1975/1976 פתח בהרכב ב-3 משחקי ליגה בלבד ונכנס כמחליף ב-5 נוספים. הוא הבקיע שער אחד, נגד לאס פאלמס ב-30 בנובמבר 1975. מיכלס שב לקבוצה בסוף העונה, פורטס הושאל למאלגה וקלארס חזר להיות השחקן ההתקפי המרכזי בקבוצה. עונת 1976/1977 הייתה הפורייה ביותר בקריירה של קלארס, שהבקיע 22 שערים ב-32 משחקי ליגה, והיה שני רק למריו קמפס בטבלת מלך השערים של הליגה. הוא כבש צמדים במשחקים מול סלמנקה, סלטה ויגו ואספניול ושלושער מול בורגוס. השיא היה ב-28 בנובמבר 1976, במשחק מול ולנסיה שהגיעה כמובילת הליגה הספרדית: קלארס הבקיע חמישייה, ברצלונה ניצחה 6-1 ועלתה למקום הראשון. בגביע אופ"א עזר לברצלונה להגיע לרבע הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בתוצאה המצטברת 3–4, בכך שהבקיע 5 שערים ב-7 הופעות.
אחד האירועים השנויים במחלוקת במהלך העונה קרה ב-6 בפברואר 1977, במשחק בין ברצלונה למאלגה בקאמפ נואו. שגיאות של השופט ריקרדו מלרו גואסה הביאו למספר מהומות, והוא הרחיק את יוהאן קרויף, לאחר שלפי טענתו קילל אותו בגסות. קרויף תמיד הכחיש את טענת השופט, וטען שאמר למעשה "מנולו, תבקיע כבר!". בעקבות דו"ח השיפוט השעתה ההתאחדות הספרדית את קרויף ל-3 משחקים, בהם הפסידה ברצלונה פעמיים וסיימה בתיקו עם אתלטיקו מדריד, שזכתה בסוף העונה באליפות בהפרש של נקודה.
בעונה הבאה איבד את מקומו בהרכב פעם נוספת. הוא אמנם ערך 18 הופעות בליגה, אך רק ב-6 השלים 90 דקות. ב-5 במרץ 1978, במשחק נגד הרקולס, הבקיע את השער היחיד לעונה זו - הוא נכנס כמחליף כשהתוצאה הייתה 1-1 ובדקה ה-89 הבקיע את שער הניצחון לזכות ברצלונה. ברצלונה פעם נוספת סיימה במקום השני, הפעם אחרי ריאל מדריד. בסוף העונה זכה בתואר ראשון ויחיד כשחקן ברצלונה, לאחר שברצלונה ניצחה את לאס פאלמס בתוצאה 1–3 בגמר הגביע הספרדי, אך קלארס לא שותף במשחק זה. ביולי 1978, עם תחילת כהונתו של הנשיא ז'וזפ ליואיס נונייז ועם הגעתו של המאמן לוסיאן מולר, הוצע קלארס להעברה לקבוצה חדשה, וכך תמה דרכו בברצלונה.
קריירה > סוף הקריירה

רק כעבור שלושה חודשים, באוקטובר, נמצאה לו קבוצה חדשה - ראיו ואיקאנו, ששילמה לברצלונה עבורו 4 מיליון פסטות. קלארס השתלב באופן מידי בקבוצתו החדשה והחל לפתוח בהרכבה מיד לאחר צירופו. בעונתו הראשונה בקבוצה פתח ב-20 משחקי ליגה, נכנס כמחליף בשניים נוספים וכבש 5 שערים, כולל שער השוויון במשחק מול קבוצתו הקודמת, ברצלונה, ב-27 במאי 1979. הוא עזר לראיו להישאר בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום ה-15, אחד מעל הקו האדום שמוביל לירידה לליגה השנייה. בעונה הבאה, עונת 1979/1980, שותף ב-25 משחקים והבקיע 4 פעמים, אך לא הצליח למנוע את ירידת קבוצתו לליגה השנייה מהמקום ה-16. בסוף העונה היה חופשי, ולמרות משא ומתן עם קאסטיון ואאורופה, החליט לפרוש מכדורגל מקצועני, בגיל 32. בשנתיים הבאות שיחק מעט בליגה הרביעית, בקבוצות גאנדיה וויאריאל, לפני שפרש באופן מוחלט.
תארים > ברצלונה

הגביע הספרדי (1): 1977/1978
הערות שוליים

↑  0-0 España se defendió si ahogos ante Turquía,‏ La Hemeroteca de Mundo Deportivo,‏ 18.10.1973, עמ' 4
↑  La Hemeroteca de Mundo Deportivo,‏ 25.5.1974, עמ' 2
↑  La Hemeroteca de Mundo Deportivo,‏ 27.5.1974, עמ' 4
↑  La Hemeroteca de Mundo Deportivo,‏ 20.5.1993, עמ' 36
↑  Las malas artes, אל פאיס, 16.7.2008
↑  La Hemeroteca de Mundo Deportivo -‏ "Manolo marca ya",‏ 16.6.2008, עמ' 28
↑  La Hemeroteca de Mundo Deportivo - Clares: No será fácil olvidar estos años,‏ 11.10.1978, עמ' 8
מנינג רנג'רס

מנינג רנג'רס (באנגלית: Manning Rangers) היה מועדון כדורגל אשר שיחק בליגת העל הדרום אפריקאית ולמעשה היה המועדון הראשון שלקח אליפות בליגה זו.
הקבוצה הוקמה בשנת 1928 בעיר דרבן. בשנות ה-80 הצליח המועדון להזכות במספר גביעים בתחרויות שונות אך רק בשנת 1995 לראשונה זכה באליפות דרום אפריקה. באותה שנה פורקה הליגה הדרופ אפריקאית ובמקומה הוקמה ליגה חדשה, ליגת PSL. באותה שנה הקבוצה זכתה באליפות ולמעשה הייתה הקבוצה הראשונה שזכתה באליפות ליגת PSL. שנית הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר הנכסף ודישדשה בליגה עד שבשנת 2005 ירדה מלליגה השנייה (ליגת NFD). בשנת 2006 המועדון פשט את הרגל והתפרק. קבוצת פידניטה רכשה את המועדון ב־2 וחצי מיליון ראנד, שינתה את שמו ל'מועדון כדורגל פידניטה' אשר שונה שנה לאחר מכן לאיקפה ספורטינג והעבירו את הקבוצה לקייפטאון.
כיום מועדון הכדורגל איקפה ספורטינג משחק בליגה השנייה של דרום אפריקה (ליגת NFD).
חתונת הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חתונה מלכותית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מיקום:  מנזר וסטמינסטר 
 משתתפים:  הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, Lady Elizabeth Lambart, Mary Whitley, Lady Pamela Hicks, Diana Bowes-Lyon, Margaret Rhodes, Prince William of Gloucester, Caroline Montagu Douglas Scott, הנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן, אליזבת השנייה, Princess Alexandra, The Honourable Lady Ogilvy, Geoffrey Fisher, David Mountbatten, 3rd Marquess of Milford Haven, Cyril Garbett, הנסיך מייקל מקנט 
 תאריך:  20 בנובמבר 1947 
 
חתונתם של הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאטן נערכה ביום חמישי, 20 בנובמבר 1947, בכנסיית וסטמינסטר שבמרכז לונדון, הממלכה המאוחדת. הכלה, הנסיכה אליזבת, הייתה בתם הבכורה של המלך ג'ורג' השישי ושל המלכה אליזבת, ויורשת העצר; החתן, פיליפ מאונטבאטן, היה בן למשפחת המלוכה המודחת של יוון, בנם של אנדראס נסיך יוון ודנמרק, ואליס, נסיכת באטנברג. אליזבת הייתה בת 21 ופיליפ בן 26.
ארבע וחצי שנים לאחר מכן עלתה אליזבת לכס המלוכה. נישואיהם נמשכו עד מות הנסיך פיליפ ב-2021, ונולדו להם ארבעה צאצאים: המלך צ'ארלס, הנסיכה המלכותית אן, הנסיך אנדרו, והנסיך אדוארד.
הטקס הועבר בשידור חי על ידי תחנת הרדיו של ה-BBC.
אליזבת ופיליפ מצטלמים לתמונת האירוסין שלהם, 18 בספטמבר 1947
האירוסין

אליזבת ופיליפ היו בני דודים מדרגה שנייה, על פי הייחוס מכריסטיאן התשיעי מלך דנמרק ולואיז מהסה-קאסל; ובני דודים מדרגה שלישית לפי הייחוס מן המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
הנסיכה אליזבת פגשה את הנסיך פיליפ בשנת 1934 בחתונתה של בת דודתו, הנסיכה מרינה מיוון, עם הנסיך ג'ורג' מדנמרק, דוכס קנט ודודה מצד האב של אליזבת. הם נפגשו פעם נוספת ב-1937. לאחר פגישתם השלישית בשנת 1939, במכללת הצי המלכותית בדרטמות, אליזבת, שהייתה אז בת 13, התאהבה בפיליפ בן ה-18 והם החלו להתכתב.
בשנת 1946 התארסו אליזבת ופיליפ בחשאי. הקשר ביניהם עורר התנגדות חמורה: הבעל המיועד היה זר וחסר פרוטה, וכמה מאחיותיו היו נשואות לבני אצולה גרמניים עם קשרים למשטר הנאצי. כאשר פיליפ ביקש את ידה מאביה המלך, ג'ורג' השישי סירב בתחילה, אך אליזבת שכנעה אותו לשנות את דעתו. גם המלכה הטילה ספקות בקשר ביניהם, ואף קראה לפיליפ בדלתיים סגורות "ההוני" (כינוי גנאי לגרמני).
כדי לאפשר את הנישואין, נדרש פיליפ, שהיה נסיך יוון ודנמרק, לוותר על תאריו הזרים ולהתאזרח בבריטניה, ולהמיר את דתו מנצרות אורתודוקסית לאנגליקניות. ב-18 במרץ 1947 ויתר על תאריו היווניים והדניים, ואימץ לעצמו את השם מאונטבאטן (Mountbatten), גרסה אנגלית של השם הגרמני "באטנברג" שאימץ בשעתו סבו, המרקיז ממילפורד הייבן.
המלך הסכים לבסוף. ההסכמה הרשמית והחוקית, במועצה המלכותית הבריטית וגם בזו הקנדית, ניתנה כשאליזבת הייתה כבר בת 21. ב-9 ביולי 1947 פורסם דבר האירוסין. ערב החתונה העניק המלך לפיליפ את התארים דוכס אדינבורו, רוזן מריונת', וברון גריניץ'; כפועל יוצא מהנישואין, הוא נכנס למשפחת המלוכה והחל להיקרא "הוד מעלתו המלכותי" (His Royal Highness). הנסיכה אליזבת נעשתה דוכסית אדינבורו.
פיליפ הציע נישואין לאליזבת באמצעות טבעת עם יהלום עגול 3 קראט שמסביבו עוד יהלומים קטנים. היהלומים נלקחו מנזר שהיה שייכת לאמו של פיליפ הנסיכה אליס מבאטנברג, ומחלקם נוצר צמיד תואם עבור אליזבת.
בגדי הזוג

המעצב המלכותי נורמן הארטנל היה אמון על עיצוב השמלה. כיוון שהנישואין נערכו רק שנתיים אחרי תום מלחמת העולם השנייה, כאשר המצב הכלכלי בבריטניה עוד לא חזר לקדמותו, אליזבת ביקשה ששמלת החתונה שלה תמומן לפי כללי מדיניות הקיצוב. היא רכשה את הבד בעבור תלושים. הממשלה אישרה לאליזבת תוספת מיוחדת של 200 תלושים. מאות כלות תרמו לה את תלושיהן, אך היא החזירה את המתנה משום שהיה זה לא חוקי.
השמלה נתפרה ממשי סיני, עם קו צוואר גבוה, מחוך מחויט ושובל, ללא רצועות ועם שרוולים ארוכים, שכולם שיוו לה צללית ארוכה ודקה. הצווארון בצורת לב נסגר בנזר יהלום. האריג, משי עשיר בגוון שנהב, נבחר על ידי המלכה והופק בטירת ללינגסטון מתולעי משי שיובאו מסין הלאומנית (ולא מיפן האויבת או מסין הקומוניסטית).
השובל, באורך 5 מטרים, סימל לידה מחדש וצמיחה לאחר המלחמה. כאשר חיפש הארטנל השראה בגלריות שונות, הוא נתקל בציור "פרימוורה" של בוטיצ'לי משנת 1482. משם שאב את הרעיון להשתמש במשי שנהבי עם מוטיבים של פרחי שושן, לילך וורדים לבנים אשר נוספו לשובל וקושטו עם גבישים לבנים ופנינים, בעיקר תפירת הרקמה של פרחים על שמלת סאטן והינומת הטול שנלבשה על ידי הנסיכה. על השובל עבדו מומחי רקמה במשך מספר חודשים תוך היעזרות באיורים שסיפק הארטנל. השובל קושט עם קריסטלים ו-10,000 פנינים אשר יובאו מארצות הברית של אמריקה. הסאטן נבחר לשובל אשר אמור להיות גמיש יותר ותואם לשמלה. שוליים של פריחת התפוז הודבקו על הטול שקוף המאותר בפנינים וקריסטל. ביום החתונה השמלה נצצה עם התכשיטים, הפנינים ששולבו במיומנות ועם קווים זורמים של שיבולי חיטה, סמל הפוריות.
נעלי הכלה נתפרו אף הם מבד סאטן ושובצו בהן פנינים כסופות.
העיצוב אושר שלושה חודשים לפני החתונה. השמלה נתפרה על ידי 350 תופרות במשך 7 שבועות. הוא נשמר בסוד, אף על פי ששמועות רבות רחשו סביבו. הנסיכה חששה שאם פרטי השמלה ידלפו לציבור שמלות דומות יעוצבו לפני חתונתה.
השמלה שימשה השראה לעיצוב שמלת החתונה של גרייס קלי בשנת 1956 וכן בשמלת החתונה של קייט מידלטון שעוצבה על ידי שרה ברטון ואלכסנדר מקווין. לאחר החתונה השמלה הוצגה בתצוגה בארמון סנט ג'יימס.
הטבעת של הנסיכה אליזבת, בדומה לזו של אמה, נצרפה מזהב וולשי, שהותך מעפרה ממכרה קלוגאי סנט דייוויד ליד דולגלאי, שניתנה במתנה למלכה לפני נישואיה. מאותה עפרה נעשו טבעות הנישואין של הנסיכה מרגרט, הנסיכה אן, הנסיכה דיאנה ומייגן מרקל.
זר הפרחים הוכן על ידי גברת מ.ה. לונגמן וכלל סחלבים לבנים וענף של הדס. ענף ההדס נלקח משיח שגדל מהענף שהיה חלק מזר הפרחים בחתונתה של המלכה ויקטוריה ונשתל בשנת 1846. הזר הוחזר יום למחרת החתונה והונח על קבר החייל האלמוני בכנסיית וסטמינסטר, מסורת שהחלה על ידי אמה של אליזבת בחתונתה בשנת 1923, ונשמרת גם כיום.
בבוקר החתונה, בזמן שהנסיכה אליזבת התלבשה בארמון בקינגהאם, הנזר שלה נשבר. תכשיטן הממלכה אשר עמד בכוננות לכל מקרה הוזעק בליווי משטרתי על מנת לתקן את הנזר. אביה של הנסיכה אליזבת נתן לה צמד שרשאות פנינים אשר היו שייכות למלכה אן ולמלכה קרוליין כמתנת חתונה. עגילי הפנינה והיהלומים שלה היו גם הם רכוש המשפחה והיו שייכים לנסיכה מרי וניתנו לה על ידי אמה, מרי, הדוכסית מטק. ביום חתונתה נזכרה אליזבת כי היא השאירה את שרשרת הפנינים בארמון סנט ג'יימס. המזכיר האישי שלה ג'וק קולוויל, התבקש להביא אותם עבורה. הוא הצליח להביאם ברגע האחרון לציור הדיוקן שלה בארמון בקינגהאם.
אליזבת דאגה לאיפור עבור עצמה לחתונתה. פיליפ לבש את מדי הצי על עיטוריו, ואת אות מסדר הבירית. הוא נשא חרב טקסית, מתנת חותנו המלך.
החתונה

הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאוטן התחתנו בשעה 11:30 ב-20 בנובמבר 1947 בכנסיית וסטמינסטר. אליזבת הייתה בת המלוכה העשירית אשר התחתנה בכנסייה זו.
את אליזבת ליוו שמונה שושבינות: אחותה הצעירה הנסיכה מרגרט, הנסיכה אלכסנדרה מקנט (בת דודתה מדרגה ראשונה), העלמה קרוליין מונטגיו דאגלס סקוט (בתו של הדוכס מבֶּקלוּ), ליידי מרי מקיימברידג' (בת דודתה מדרגה שנייה), ליידי אליזבת למברט (בתו של רודולף למברט), ליידי פאמלה מאונטבאטן (בת דודתו של פיליפ מדרגה ראשונה), מרגרט אלפינסון (בת דודתה מדרגה ראשונה) ודיאנה בואס-ליון (בת דודתה מדרגה ראשונה).
השושבין של פיליפ היה המרקיז מילפורד הייבן, בן דודו מדרגה ראשונה של פיליפ. בני דודה של אליזבת הנסיכים ויליאם מגלוסטר ומייקל מקנט שימשו כנושאי הטבעת.
בני המשפחה המלכותית הובאו לטקס באמצעות כרכרות מלכותיות. בראשונה המלכה אליזבת ובתה הנסיכה מרגרט ולאחר מכן המלכה מרי, סבתה של אליזבת. פיליפ לווה על ידי שושבינו. הנסיכה אליזבת הגיעה לטקס עם אביה המלך, בכרכרה האירית המלכותית (אנ').
הטקס נוהל על ידי הארכיבישוף מקנטרברי ג'פרי פישר, ועל ידי דיקן וסטמינסטר אלן קמפבל דון.
הטקס הוקלט ושודר על ידי רשת הרדיו של ה-BBC לקרוב ל-200 מיליון בני אדם בכל העולם.
שלוש מבין ארבע אחיותיו של פיליפ לא הוזמנו לחתונה, עקב קשריהן עם המשטר הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה. גם הדוכס מווינדזור, דודה של אליזבת שוויתר על הכס, לא הוזמן.
החגיגה המשפחתית

לאחר הטקס המשיכו הנסיכה אליזבת ופיליפ, הדוכס מאדינבורו, במרכבת הזכוכית לארמון בקינגהאם, שם נופפו לקהל הרב מהמרפסת.
ארוחת הבוקר של החתונה נחגגה באולם החגיגות בארמון בקינגהאם. התפריט כלל פילה סול מאונטבאטן, תבשיל חוגלה, ועוגת גלידה על שם הנסיכה אליזבת. המוזיקה נוגנה על ידי תזמורת צבאית.
עוגת החתונה הרשמית נאפתה על ידי מאפיית מקוויט ופרייס. זו הייתה עוגת פירות בעלת 4 שכבות בגובה של כ-2.5 מטרים. היא הוכנה מ-80 תפוזים, 660 ביצים ו-3 גלונים של רום. כיוון שמלחמת העולם השנייה הסתיימה רק שנתיים קודם לכן, חלק מהמצרכים היו חסרים ויובאו מכל רחבי העולם מה שנתן לעוגה את השם עוגת 10,000 המילין. הקישוטים כללו את שלטי האצולה של המשפחה, תמונות החתן והכלה, וסמלים שונים. העוגה נפרסה באמצעות החרב שניתנה כמתנת חתונה לפיליפ על ידי המלך.
הזוג קיבל למעלה מ-2,500 מתנות נישואין מכל רחבי העולם, ובנוסף הם קיבלו 10,000 מברקי ברכה. המתנות הוצבו לתצוגה בארמון סנט ג'יימס והוצגו בפני הציבור.
הזוג עלה על רכבת בתחנת ווטרלו להמפשייר, ובילה את ליל החתונה בבית דודו של הדוכס מאדינבורו, משם נסע הזוג לאחוזת בלמורל שם בילו את שארית ירח הדבש. לנסיעה לירח הדבש לבשה אליזבת שמלה ומעיל תואם בצבע כחול שעוצבה על ידי הארטנל. לאחר נישואיהם, עברו דוכס ודוכסית אדינבורו לגור בבית קלרנס שבלונדון. הדוכס פיליפ ביקש להמשיך בקריירה בצי המלכותי, וחזר לשירות בתום ירח הדבש; הוא הועלה לדרגת קברניט ומפקד בפריגטה משלו, אניית הוד מלכותו "מאגפיי".
הערות שוליים

↑  70 שנות אהבה: המלכה אליזבת והנסיך פיליפ חוגגים חתונת פלטיניום - וואלה! חדשות, באתר וואלה!, ‏2017-11-15 (ארכיון)
↑  Brandreth, Philip and Elizabeth: Portrait of a Marriage, 2004, עמ' 314
↑  The Untold Story Behind Queen Elizabeth's Engagement Ring, Town & Country, ‏2017-10-27 (באנגלית אמריקאית) (ארכיון)
↑  Melissa Locker, The Incredible Story Behind Queen Elizabeth's Wedding Gown, Southern Living (באנגלית) (ארכיון)
↑  Looking back at Queen Elizabeth II’s wedding gown made with Syrian brocade, Arab News, ‏2022-09-11 (באנגלית) (ארכיון)
↑  Kristin Contino, Queen Elizabeth’s wedding dress: five fascinating facts, Page Six, ‏2022-09-08 (באנגלית אמריקאית) (ארכיון)
↑  CORRECTED-Markle's wedding ring expected to follow royal tradition of Welsh gold | Agricultural Commodities | Reuters, web.archive.org, ‏2018-10-23 (ארכיון)
↑  "Sixty facts about a royal marriage" (באנגלית בריטית). 2007-11-18. ארכיון מ-2022-09-09. נבדק ב-2022-09-09.
↑  Charlotte Dunn, 70 facts about The Queen and The Duke of Edinburgh's Wedding, The Royal Family, ‏2017-11-17 (באנגלית) (ארכיון)
↑  Royal Collection - A Royal Wedding, web.archive.org, ‏2013-12-31 (ארכיון)
↑  Daniela Galarza, A Brief History of British Royal Wedding Cakes, Eater, ‏2018-05-18 (באנגלית) (ארכיון)
הציור פרימוורה של בוטיצ'לי ששימש השראה לשמלה
טקס החתונה של הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאטן
תעודת הנישואין של הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאטן
אליזבת ופיליפ מנופפים לקהל הרב מהמרפסת
תמונת החתונה הרשמית מארמון בקינגהאם
חוסה דלה טורה

חוסה דלה טורה (בספרדית: Jose Della Torre;‏ 23 במרץ 1906 – 31 ביולי 1979) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת המגן הימני.
בנבחרת ארגנטינה ערך 5 הופעות והגיע איתם עד גמר מונדיאל 1930, אותו הפסידו לאורוגוואי בתוצאה 4–2.
לאחר שפרש מקריירת משחק היה מאמן כדורגל ובשנת 1958 זכה עם ראסינג קלוב בליגת העל הארגנטינאית. טורה אימן גם את נבחרת ארגנטינה וזכה עימה בקופה אמריקה 1959, שאותה גם אירחה.
חתולים אינם רוקדים

| --- | --- |

 בימוי:  מארק דינדל 
 הופק בידי:  ביל בלום, טימותי קאמפבל, פול גרץ
 תסריט:  מארק דינדל, רוברט לאנס, בריאן מקנטי
 עריכה:  דן מולינה
 שחקנים ראשיים:  סקוט באקולה, ג'סמין גאי, אשלי פלדון, דון נוטס, ג'ון ריס-דייוויס
 מדבבים:  סקוט באקולה יסמין גאי אשלי פלדון ג'ון ריס-דייוויס קטי נג'ימי דון נוטס 
 מוזיקה:  רנדי ניומן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  טורנר אנימציה
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 26 במרץ 1997
 משך הקרנה:  72 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מוזיקלי, קומדיה, סרט לכל המשפחה, סיפור התבגרות, מחזמר 
 הכנסות באתר מוג'ו:   catsdontdance
 פרסים:  פרס אנני לסרט הטוב ביותר פרס אנני לפסקול הטוב ביותר פרס סאטורן
 דף הסרט ב־IMDb
 
חתולים אינם רוקדים (באנגלית: Cats Don't Dance) הוא סרט הנפשה שהופק על ידי חברת "האחים וורנר", ויצא לאקרנים בשנת 1997. הסרט היה כישלון קופתי אבל זכה להצלחה בביקורות. הסרט זכה בפרס אנני בקטגוריית הסרט הטוב ביותר ובקטגוריית הפסקול הטוב ביותר.
בסרט זה החיות מואנשות לצידם של בני האדם. הסרט מתרכז בחתול בשם דני אשר נוסע להוליווד כדי להגשים את חלומו להיות רקדן וכוכב קולנוע. הסרט דובב בין היתר על ידי סקוט באקולה וג'סמין גאי.
הסרט הופץ בישראל בקלטות וידאו תחת השם "חתול מי שלא רוקד", כאשר הוא אינו דובב לעברית.
עלילת הסרט

הסרט מתרחש בשנת 1938, בו חתול ג'ינג'י בשם דני חולם להיות כוכב קולנוע, ולכן הוא מחליט לנסוע מעיירת ביתו קוקומו שבאינדיאנה דרך הוליווד, עד לקליפורניה בתקווה להגשים את חלומו שם הוא פוגש את פאדג' הפינגווין, קרנסטון התיש הרגזן, פרנסס הדגית הממורמרת, טילי ההיפופוטמית המצחיקה וטי. וו. הצב הלחוץ. במשרד דני בחר לככב בסרט אשר מתחילים להפיק "מלאכית התיבה הקטנה" יחד עם חתולה לבנה בשם סוייר. אולם לאחר שהוא קורא את התסריט ומבין כי יש לו תפקיד משנה קטן, הוא החליט להכניס את עצמו לעלילה ולקבל תפקיד יותר גדול, אולם הוא הכעיס את דרלה דימפל הילדה המפונקת והמרשעת (פארודיה על "שירלי טמפל") אשר הזמינה את מקס המשרת הענק והמרושע שלה שגרם לדני לא לגנוב לדרלה את ההצגה.
בעקבות התקרית, דני מצא את עצמו בתור מטרה נלעגת בפני החיות האחרות, דבר שגרם לו עצב גדול, לאחר שדני ופאדג' שמעו קול נגינה יוצאת דופן, הם ראו את וולי הפיל מנגן בפסנתר, וולי הפיל אירח אותם בביתו בשמחה וסיפר להם שהוא קיווה לכתוב מוזיקה לסרטי קולנוע אולם ההפקה רצתה שהוא ילבש את חיטי הממותה בתחילת כל סרט. והוא עוד סיפר להם שסוייר הייתה פעם במבחן בד אבל דחו אותה בגלל היותה חתולה, וכי הוליווד חושבת כי בני אדם טובים יותר מחיות, לפתע לדני צץ רעיון, למחרת בבוקר כשכל החיות היו ברחבי האולפן דני עורר את ביטחונם ויחד עם וולי ופאדג' הוא שר ורקד וכל החיות נגנו ורקדו יחד איתו. כשסוייר רצתה לדעת מה מתרחש היא יצאה ממשרדה וראתה את כל החיות חוגגות כשדני ניגש אליה היא סירבה לרקוד וטוענת כי זה בזבוז זמן אולם לאחר שכנוע מצד החיות היא נאלצה לרקוד יחד עם דני, לאחר מכן דני הסביר לסוייר שהוא מוכן לעשות מבחן בד אצל המנהל "אל.בי. ממותה", כשדרלה שמעה את השיחה היא הזמינה את דני לספל תה.
כשדני ביקר בבית של דרלה, היא סיפרה לו שהיא מוכנה לשלב את שירי החיות בסרט שלה אולם דני לא ידע כי היא שיקרה לו ורוצה להטביע את כל החיות. באולפן הצילומים דני כינס את כל החיות וסיפר להם על "הרעיון" של דרלה כשסוייר הגיעה דני ביקש שתרקוד איתו אולם סוייר סרבה לו בלי הצלחה. בינתיים במאי הסרט כינס מסיבת עיתונאים והציג את אל.בי. ממותה, באולפן עצמו דרלה קשרה את פאדג' ואמרה למקס להפעיל את הממטרות לגובה רב, דבר אשר גרם להצפת האולפן והמקום כולו. בעקבות זאת אל.בי. ממותה גירש את כל החיות מהאולפן וכאשר דני הבין שדרלה שיקרה לו הוא דיבר עם החיות והן אמרו לו לחזור הביתה לקוקומו.
בדיינר, סוייר הבינה שדני הזכיר לה את התקופה שרצתה להיות שחקנית וטילי ספרה לה שהיא עוד תוכל לראותו בתחנת האוטובוס, אולם דני והאוטובוס יצאו וסוייר ראתה את התכנון והייתה עצובה. בינתיים באוטובוס דני ראה את מה שקרה לחיות וכאשר ראה את הכרזה של דרלה החליט לבוא לבכורה ולהזמין את חבריו החיות. בערב הבכורה של הסרט "מלאכית התיבה הקטנה", דני ופאדג' התכוננו אולם נעצרו על ידי מקס, דני נלחם איתו בגג והעיף את מקס באמצעות בלון ענקי מהליום של דרלה. בסוף הסרט דני קרא לקהל לשבת וסיפר כי דרלה עשתה מחווה מיוחדת לכבוד הסרט, מופע בכיכובן של חיות, אולם החיות עזבו לקצה הבמה, כשדני עמד לוותר, סוייר החזיקה בידו ואמרה כשהיא איתו וכך גם כל חבריו, לאחר שדני עורר בהם ביטחון עצמי, הם ערכו יחד הופעה והקהל הריע במחיאות כפיים, לאחר מכן דרלה צעקה על דני ואמרה לו שהיא הציפה את האולפן מבלי לשים לב שהמיקרופון על ראשה, כשהקהל, הבמאי ואל.בי. שמעו זאת הם נדהמו ופיטרו אותה, ודני וחבריו החיות נהפכו לכוכבי קולנוע מפורסמים. הסרט מסתיים כאשר החיות מופיעות על כרזות ודרלה נהפכת למנקה רחובות.
מדבבים

סקוט באקולה - דני
ג'סמין גאי - סוייר (דיאלוג)
נטלי קול - סוייר (שירה)
אשלי פלדון - דרלה דימפל (דיאלוג)
לינדזי רידגוואי - דרלה דימפל (שירה)
קאתי נג'ימי - טילי היפו
ג'ון ריס-דייוויס - וולי "ממותה" הפיל
ג'ורג' קנדי - אל.בי. ממותה
רנה אוברז'ונואה - פלנגן
בטי לו גרסון - פרנסס
האל הולברוק - קרנסטון
מתיו הריד - פאדג'
דון נוטס - טי. וו. (דיאלוג)
ריק לוגאן - טי. וו. (שירה)
מארק דינדל - מקס
בנוסף השתתף בחלק מהדיבוב באופן שלא צוין בכותרות, השחקן והרקדן ג'ין קלי שהיה באותה עת בערוב ימיו, והסרט יצא כשנה אחרי מותו ב-1996 כשהיה בן 83. סרט זה היה למעשה הפרויקט האחרון הקולנועי בו השתתף גם ג'ין קלי לאחר יותר מ-50 שנות קריירה בהוליווד והסרט הוקדש לזכרו.
חתולי חצר

| --- | --- |

 בימוי:  Michel Bériault 
 שחקנים:  Élyse Marquis 
 מדבבים בעברית:  סי היימן, ענת עצמון, אברהם מור ושמוליק טנא
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  39
 הפקה
 מפיק:  Bernadette Payeur 
 עורכים:  Philippe Ralet 
 מוזיקה:  נורמנד רוג'ר 
 שידור
 רשת שידור:  Canal Famille 
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה החינוכית
 תקופת שידור מקורית:  5 בדצמבר 1989 – 1991
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
חתולי חצר (בצרפתית: Chat Boume) היא סדרת טלוויזיה קנדית ששודרה בישראל בדיבוב עברי לראשונה ב-1996.
עלילה

ארבעה חתולים אנושיים מבלים את היום בפתירת בעיות יומיומיות ושרים שירים.
הדמויות

חמודון (אברהם מור)
ידעני (שמוליק טנא)
גורי (ענת עצמון)
חתולית (סי היימן)