stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיתונות עברית
לקריאה נוספת

משה פלאי, מכתבי העתים: עיתונות ההשכלה מ-1820 עד 1845, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשע"ג.
מנוחה גלבוע, לקסיקון העיתונות העברית: א. ניצנים, תל אביב: בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג – אוניברסיטת תל אביב – מכון כץ לחקר הספרות העברית – הקתדרה לעיתונאות ע"ש עזריאל קרליבך, תשמ"ו 1986
מנוחה גלבוע, לקסיקון העיתונות העברית במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, ירושלים: מוסד ביאליק; אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ב 1992.
גדעון קוץ, חדשות וקורות הימים: מחקרים בתולדות העיתונות והתקשורת העברית והיהודית, ירושלים: הספרייה הציונית- אוניברסיטת תל אביב, 2013.
גדעון קוץ, מעריכים ומכתבי עתים, תל-אביב: ירון גולן- ברית עברית עולמית, 1999
גליה ירדני, העיתונות העברית בארץ ישראל בשנים 1863-1904, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; אוניברסיטת תל אביב, תשכ"ט.
אורן סופר, "אין לפלפל!": עיתון הצפירה והמודרניזציה של השיח החברתי והפוליטי, ירושלים: מוסד ביאליק; המרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם – האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ז 2007.
עוזי אלידע, העולם בצהוב: לידת עיתונות ההמון הארץ-ישראלית (מ"הצבי" ל"האור", 1914-1884), הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2015
גצל קרסל, תולדות העיתונות העברית בארץ ישראל, הספרייה הציונית ליד הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית, תשכ"ד.
מרדכי נאור, רבותי, העיתונות: פרקים בתולדות התקשורת הכתובה בארץ, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ה 2004.
מרדכי נאור, "העיתונות בשנות החמישים", בתוך: חנה יבלונקה וצבי צמרת (עורכים), העשור הראשון: תש"ח–תשי"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי – המחלקה לחינוך והדרכה, תשנ"ח 1997, עמ' 215–226.
מרדכי נאור, "התקשורת", בתוך: חנה יבלונקה וצבי צמרת (עורכים), העשור השני: תשי"ח–תשכ"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי – המחלקה לחינוך והדרכה, תשס"א 2000, עמ' 47–60.
מרדכי נאור, "התקשורת", בתוך: חנה יבלונקה וצבי צמרת (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח–תשל"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ח 2008, עמ' 401–415.
דן כספי ויחיאל לימור, המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948–1990, תל אביב: עם עובד, תשנ"ג 1992.
יוסף אוליצקי, אמנות הדפוס: 400 שנים לאמנות הדפוס בארץ-ישראל, צפת: המוזיאון לאמנות הדפוס ומפעלי נייר חדרה, תשל"ג 1973, פרקים ד–ז, יז.
יחיאל לימור ואינס גבל, "'עיתוני הפרוטה' ב־1948: המלחמה כערש הצמיחה של העיתונות הפופולרית בישראל", בתוך: מרדכי בר-און, מאיר חזן (עורכים), אזרחים במלחמה - קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות, יד יצחק בן-צבי, 2010
"קשר", כתב-עת לחקר תולדות העיתונות והתקשורת בעולם היהודי ובישראל, המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית ע"ש שלום רוזנפלד, אוניברסיטת תל אביב
שלמה שבא ודן בן אמוץ, ארץ ציון ירושלים, הוצאת ויידנפלד וניקולסון, ירושלים, 1973.
ליאון לויטה

אין תמונה חופשית
ליאון לויטה (1878, ורשה - 17 בדצמבר 1944, ארץ ישראל) היה ממנהיגיה של התנועה הציונית בפולין.
קורות חיים

הוא הצטרף ל"קדימה", אגודת סטודנטים ציונית בוורשה. הוא פעל למען אוצר התיישבות היהודים. בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים והדחת סולטאן עבדול חמיד השני פעל לויטה מול השלטונות הטורקים החדשים כדי לשכנע אותם להגביר את ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, אך הצעותיו נדחו. עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה הוא עבר למוסקבה, אך עם הקמתה של הרפובליקה הפולנית השנייה ב-1918 הוא חזר לוורשה והצטרף אל ההנהגה של התנועה הציונית בפולין.
לעומת מנהיגי ציונות פולין רבים אחרים שהתמקדו בעיקר בפוליטיקה יהודית בפולין, לויטה התמקד בעיקר בעניין העלייה. ב-1919 הוא השתתף עם מספר נציגי יהדות פולין בוועד המשלחות היהודיות בועידת ורסאי. הוא השתתף בוועידה של התנועה הציונית בלונדון ב-1919 ונבחר לוועד הפועל הציוני. ב-1925 הוא ייסד את לשכת המסחר פולין-ארץ ישראל ועמד בראשה עד 1939. בעקבות המשבר הכלכלי של העלייה הרביעית הוא ריכז את פעילותו באיסוף תרומות ושליחתן לארץ.
לויטה עלה לארץ ישראל ב-1939, אך בעיות רפואיות מנעו ממנו להמשיך בפעילות ציבורית. הוא נפטר ב-1944, בגיל 66, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שם לויטה רחוב ברמת-גן
משפחה

בנו תיאודור לויטה היה כתב לענייני תחבורה בעיתון מעריב.
לויטה היה קרוב של נחום סוקולוב.
לקריאה נוספת

משה לנדא, מיעוט לאומי לוחם מאבק יהודי פולין 1928-1918, מרכז זלמן שזר, 1986, עמ' 56 - 61.
הערות שוליים

1 2  ליאון לויטה באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
1 2  שלמה נצר,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'ליאון לויטה, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  שכונות ורחובות ברמת-גן
↑  דוד תדהר (עורך), "תיאודור לויטה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3046
↑  אורי דרומי,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'סיקר מהחלון את הפגזת אלטלנה, באתר הארץ, 5 בינואר 2005
↑  מת ליאון לויטה, המשקיף, 17 בדצמבר 1944.
מריה מאדינבורו, מלכת רומניה

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1875 קנט, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 ביולי 1938 (בגיל 62) ארמון פלש, סינאיה, ממלכת רומניה רומניה 
 שם מלא:  מריה אלכסנדרה ויקטוריה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, רומניה 
 מקום קבורה:  מנזר קורטיה דה ארג'ש 
 בן זוג:  פרדיננד הראשון, מלך רומניה
 
 
 פרסים והוקרה
 דוקטור לשם כבוד (1930, "King Ferdinand I" University)  הצלב האדום המלכותי  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין 
 
 חתימה:   
 
מריה אלכסנדרה ויקטוריה (באנגלית: Marie Alexandra Victoria;‏ 29 באוקטובר 1875 – 18 ביולי 1938) הייתה נסיכת אדינבורו, סקסה קובורג וגותה ומלכת רומניה, רעיית פרדיננד הראשון, מלך רומניה ואם קרול השני, מלך רומניה. נכדת ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת מצד אביה, ונכדת אלכסנדר השני, קיסר רוסיה מצד אמה.
לאחר שסירבה להצעה מבן דודה, המלך לעתיד ג'ורג' החמישי, היא נבחרה לאשתו לעתיד של פרדיננד, אז נסיך הכתר של רומניה, בשנת 1892. מריה הייתה נסיכת הכתר בין 1893 ל-1914, והפכה מיד לפופולרית בקרב העם הרומני.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מריה האיצה בפרדיננד ליצור ברית עם ההסכמה המשולשת ולהכריז מלחמה על גרמניה, דבר שעשה בסופו של דבר בשנת 1916. בשלבים הראשונים של הלחימה, הבירה הלאומית בוקרשט נכבשה על ידי מעצמות המרכז. מריה, פרדיננד וחמשת ילדיהם מצאו מקלט במערב מולדביה. שם, היא ושלוש בנותיה פעלו כאחיות בבתי חולים צבאיים, וטיפלו בחיילים שנפצעו או נפגעו מכולרה. לאחר המלחמה, ב-1 בדצמבר 1918, האזור ההיסטורי של טרנסילבניה, בעקבות בסרביה ובוקובינה, התאחד עם הממלכה העתיקה. מריה, כעת מלכת רומניה הגדולה, השתתפה בוועידת השלום בפריז ב-1919, שם פעלה להכרה בינלאומית ברומניה המורחבת. בשנת 1922, היא ופרדיננד הוכתרו בקתדרלה שנבנתה במיוחד בעיר העתיקה אלבה יוליה, בטקס ראוותני ששיקף את מעמדם כמלכה ומלך של המדינה המאוחדת.
כמלכה, מריה הייתה פופולרית מאוד, ברומניה ומחוצה לה. ב-1926, היא ערכה סיור דיפלומטי בארצות הברית, לצד ילדיה ניקולאה ואילאנה. הם התקבלו בהתלהבות על ידי האנשים וביקרו בכמה ערים לפני שחזרו לרומניה. שם, מריה גילתה שפרדיננד חולה במחלה קשה והוא מת כמה חודשים לאחר מכן. כעת, המלכה האלמנה, מריה סירבה להיות חלק ממועצת העוצרות ששלטה על המדינה בעת תקופת קטינותו של נכדה, המלך מיכאי. בשנת 1930, בנה הבכור של מריה, קרול, שוויתר על זכויותיו לירושה, הדיח את בנו וגזל את כס המלוכה, והפך למלך קרול השני. הוא הרחיק את מריה מהזירה הפוליטית ושאף למחוץ את הפופולריות שלה. כתוצאה מכך, מריה התרחקה מבוקרשט ובילתה את שארית חייה בכפר או בארמון בלצ'יק, מעון הקיץ שלה בדרום דוברוג'ה ליד הים השחור. ב-1937 היא חלתה בשחמת ומתה בשנה שלאחר מכן.
לאחר המעבר של רומניה לרפובליקה עממית, המלוכה בוטלה על ידי פקידים קומוניסטים. כמה ביוגרפיות של משפחת המלוכה תיארו את מארי כשיכורה או כאישה מופקרת, בהתייחס לפרשיותיה הרבות לכאורה ולאורגיות שארגנה כביכול לפני המלחמה ובמהלכה. בשנים שקדמו למהפכה הרומנית של 1989, הפופולריות של מריה התאוששה והיא הוצעה כמודל של פטריוטיות לאוכלוסייה. מריה זכורה בעיקר בזכות עבודתה כאחות, אך ידועה גם בכתיבתה הענפה, כולל האוטוביוגרפיה שזכתה לשבחים.
ביוגרפיה > ראשית חייה (1875–1893) > לידה

מארי נולדה ב-29 באוקטובר 1875 בקנט, אנגליה, לאלפרד, דוכס אדינבורו, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ולמריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן. מארי הוטבלה ב-15 בדצמבר אותה שנה, וסנדקיה היו הקיסרית מריה אלכסנדרובנה (סבתה מצד האם, שיוצגה על ידי המלכה ויקטוריה), הנסיכה מוויילס (דודתה מצד אביה), דוכסית סקסוניה-קובורג-גותה (דודתה הגדולה, שיוצגה על ידי כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין), אלכסנדר אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה (דודה מצד אמה, שיוצג על ידי הרוזן פיוטר אנדרייביץ' שובאלוב), ודוכס קונוט וסטראת'רן (דודה מצד אביה, שיוצג על ידי דוכס אולבני).
ביוגרפיה > ראשית חייה (1875–1893) > חינוך

מארי ואחיה בילו את מרבית חייהם המוקדמים בפארק איסטוול, שאמה העדיפה אותו במקום את בית קלרנס, מקום מגוריהם הרשמי. אביה, הדוכס מאדינבורו נעדר ברובו מחיי ילדיו, בשל תפקידו בצי המלכותי, ומארי תאמר מאוחר יותר שהיא אפילו לא ידעה את צבע שערו של אביה, עד שהביטה בדיוקנים מאוחרים יותר שלו. אולם, כשהיה בבית, הדוכס היה משחק לעיתים קרובות עם ילדיו, והמציא משחקים רבים עבורם. מכל אחיה ואחיותיה, מארי הייתה הקרובה ביותר לאחותה ויקטוריה מליטה, שהייתה צעירה ממנה בשנה אחת.
בשנת 1885 מארי וויקטוריה מליטה שימשו כשושבינות בחתונת דודתם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת והנרי, נסיך בטנברג. שתי הבנות היו בקשרים טובים עם בני דודיהם, ניקולאי אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה (המכונה "ניקי"), גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (המכונה "ג'ורג'י") וקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, שני דודנים רוסיים אחרים, מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (המכונה "מישה") ואולגה היו צעירים מדי עבור בנות אדינבורו. חברים אחרים שלהן כללו את בניו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
בשנת 1886, כאשר מארי הייתה בת אחת עשרה, מונה אביה למפקד הראשי של צי הים התיכון, והמשפחה השתכנה בארמון סנט אנטון במלטה. במלטה מצאה מארי את אהבתה הראשונה, מוריס בורקה, רב החובל של ספינת הדוכס, וקראה לו "קפטן היקר". הוריה היו מאוד אהובים במלטה וביתם היה לעיתים קרובות מלא אורחים. מארי וויקטוריה מליטה קיבלו סוסים לבנים מאמם והלכו להיפודרום המקומי כמעט מדי יום, חוץ משבת. בשנה הראשונה שלהם במלטה, אומנת צרפתית פיקחה על החינוך של הנסיכות, אך בשל בריאותה הכושלת, היא הוחלפה בשנה הבאה על ידי אישה גרמנית צעירה בהרבה. הוריה שמרו תמיד חדר מוכן לנסיך ג'ורג' מוויילס, בנו השני של אדוארד אלברט, נסיך ויילס, ששירת בצי המלכותי. ג'ורג' כינה את שלוש האחיות הגדולות "שלושת היקרים", אבל העדיף את מרי על פני כולם.
בשנת 1889 מת ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ללא ילדים, ובעקבות ויתורו של הנסיך מוויילס על זכויותיו לדוכסות, הפך אביה לשליט הדוכסות, וכתוצאה מכך, עברה המשפחה לקובורג. אמה, שהייתה פרו-גרמנית, שכרה אומנת גרמנית לבנותיה, קנתה להם בגדים פשוטים ואף חינכה אותם בדת הלותרנית.
ביוגרפיה > ראשית חייה (1875–1893) > נישואין

בשנת 1892 חיזר אחריה ג'ורג' הנסיך מוויילס, ואף קיבל את אישורם של סבתם המלכה ויקטוריה, אלברט אדוארד, נסיך ויילס ואביה אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, אולם האמהות שלהם התנגדו לנישואין, מכיוון שהנסיכה מוויילס לא סבלה את הרגשות הפרו-גרמניים של משפחתה של מארי, ואילו אמה לא רצתה שהיא תישאר בבריטניה, וכן בשל האיסור על נישואי בני דודים לפי הכנסייה האורתודוקסית. לבסוף התארסה מארי עם פרדיננד, נסיך הכתר של רומניה, אחיינו של קרול הראשון, מלך רומניה. בסוף אותה שנה קיבל פרדיננד את תואר אביר מסדר הבירית, וב-10 בינואר 1893 התחתנו השניים בטירת זיגמרינגן, בנוכחות וילהלם השני, קיסר גרמניה. לאחר מכן בילו השניים תקופה קצרה בבוואריה, ומשם נסעו ברכבת לרומניה, תוך שהם מבצעים עצירה קלה בווינה, בביקור אצל פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
ביוגרפיה > נסיכת הכתר (1893–1914) > חיי הבית

השנים הראשונות לנישואיהם של מריה ופרדיננד לא היו קלות במיוחד, אולם בהדרגה, מערכת היחסים של בני הזוג התבססה על ידידות לבבית: מריה העניקה לפרדיננד כבוד שהיא האמינה שמגיע לגבר, ומאוחר יותר, כמלך, והוא כיבד אותה כי הבין שיש לה הבנה טובה יותר של העולם. בסופו של דבר, מריה האמינה כי היא ופרדיננד הם "מקורביהם הטובים ביותר, בני הזוג הנאמנים ביותר, אך חיינו משתלבים זה בזה רק בעניינים מסוימים". פרדיננד נהנה מנוכחותה של מריה במהלך צעדות צבאיות וכתוצאה מכך היא הוזמנה לעיתים קרובות לאירוע מסוג זה.
מריה ילדה את בנה הראשון, הנסיך קרול, רק תשעה חודשים לאחר הנישואין, ב-15 באוקטובר 1893. אף על פי שמריה ביקשה להשתמש בכלורופורם על מנת להקל על כאבי הלידה, הרופאים נרתעו מכך, מתוך אמונה ש"נשים חייב לשלם בייסורים על חטאי חוה". לאחר שהתעקשו אמה של מריה והמלכה ויקטוריה, המלך קרול התיר בסופו של דבר את השימוש בתרופה על אחייניתו. מריה לא זכתה לשמחה רבה מלידת בכורה, ולאחר מכן כתבה כי "התחשק לה לסובב את ראשה לקיר". לאחר שהתרגלה לחיים ברומניה, מריה החלה לשמוח על לידות ילדיה.
המלך קרול והמלכה אליסאבטה הוציאו מיד את הנסיך קרול והנסיכה אליסאבטה מטיפולה של מריה, בהתחשב בכך שלא הולם שיגודלו על ידי הוריהם הצעירים. מריה אהבה את ילדיה, אך התקשתה אפילו לנזוף בהם לפעמים, ובכך לא הצליחה לפקח עליהם כראוי. כתוצאה מכך, ילדי המלוכה קיבלו השכלה מסוימת, אך מעולם לא נשלחו לבית הספר. מכיוון שמשפחת המלוכה לא יכלה לספק את החינוך המסודר, רוב אישיותם של הילדים נפגמה קשות ככל שהם התבגרו.
לזוג המלכותי היו שישה ילדים: קרול השני, מלך רומניה, אליסאבטה מרומניה, מלכת יוון, מריה מרומניה, מלכת יוגוסלביה, הנסיך ניקולאה בראנה, הנסיכה אילאנה מרומניה ומירצ'אה שמת בילדותו מטיפוס.
ביוגרפיה > מלכת רומניה (1914–1927) > ועידת השלום בפריז

היא נהדרת ואנחנו, בניגוד לכל פרוטוקול, צעקנו את התפעלותנו. היום נשאר אפור, אבל המלכה מארי נשאה את האור שלה בתוכה.
מכיוון שפרדיננד סירב לחתום על חוזה בוקרשט ומכיוון שרומניה הייתה עוינת כלפי מעצמות המרכז עד תום המלחמה, הובטח מקומה בין המדינות הזוכות במהלך ועידת השלום בפריז. את המשלחת הרשמית הוביל ברטיאנו, שזה עתה החל את כהונתו השלישית כראש ממשלה. הנוקשות של ברטיאנו, בשילוב עם חוסר הרצון של ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להתעלם מהסכמתו של פרדיננד לחוזה בוקרשט, הובילו לסכסוך גלוי והמשלחת הרומנית עזבה את פריז, למורת רוחם של "ארבעת הגדולים". בתקווה לפתור את המצב, הציע סן-אולר לשלוח את מריה לוועידה במקום זאת. המלכה הייתה מרוצה מהסיכוי.
מריה הגיעה לפריז ב-6 במרץ 1919. היא זכתה מיד לפופולריות בקרב העם הצרפתי, בשל תעוזתה במהלך המלחמה. בפגישה עם מריה, קלמנסו אמר לה בפתאומיות, "אני לא אוהב את ראש הממשלה שלך", ועל כך השיבה, "אולי תמצא אותי יותר נעימה". הוא עשה זאת, והנשיא רמון פואנקרה הבחין בשינוי ביחסו של קלמנסו לרומניה לאחר הגעתה של מריה. לאחר שהייה בפריז במשך שבוע, מריה נעתרה להזמנתם של המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי וחצתה את תעלת למאנש והתארחה בארמון בקינגהאם. בתקווה לרכוש כמה שיותר רצון טוב לרומניה, התוודעה מריה לדמויות פוליטיות חשובות רבות באותה תקופה, כולל לורד קרזון, וינסטון צ'רצ'יל, ולדורף וננסי אסטור. היא גם ביקרה לעיתים קרובות את בנה ניקי, שלמד אז בבית הספר באיטון קולג'. מריה התמוגגה מכך שחזרה לאנגליה לאחר זמן כה רב, וכתבה כי "זה היה רגש אדיר להגיע ללונדון, ולהתקבל בתחנה על ידי ג'ורג' ומיי".
לאחר תום ביקורה באנגליה, חזרה מריה לפריז, שם האנשים היו נרגשים לקראת הגעתה בדיוק כפי שהתרגשו כמה שבועות קודם לכן. המונים התאספו סביבה תכופות וחיכו לראות את מלכת רומניה ה"אקזוטית". הנשיא האמריקני וודרו ווילסון לא התרשם ממריה, והערותיה על החוקים הרוסיים העוסקים ביחסי מין, שנחשבו בלתי הולמים, לא עזרו. מריה זעזעה פקידים רבים בכך שהזיזה את כל שריה הצידה והובילה את המשא ומתן בעצמה. על כך, היא העירה מאוחר יותר, "לא משנה, כולכם פשוט תצטרכו להתרגל לקבל אותי עם פגמי מעלותי". מריה עזבה את פריז עם מצרכים רבים לסיוע לרומניה, ומאוחר יותר באותה שנה הביאה הוועידה להכרה הבינלאומית ברומניה הגדולה, ובכך הכפילה את ממלכתם של פרדיננד ומריה ל-295,000 קמ"ר והגדילה את האוכלוסייה בעשרה מיליון. זה הוביל את מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, שהתגוררה לזמן קצר בבוקרשט, להסיק ש"בקסמה, יופייה ושנינותה המוכנה, [מריה] יכולה להשיג כל מה שתרצה".
ביוגרפיה > מלכת רומניה (1914–1927) > מאמצים שושלתיים

בשנת 1920, בתה הבכורה של מריה, הנסיכה אליאבטה, התארסה לגאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק, בנו הבכור של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון המודח ובת דודתה של מריה סופיה. לאחר שהזמינה את גאורגיוס ושתי אחיותיו, הנסיכות אלנה ואירנה, להתארח אצלם בסינאיה, ארגנה מריה פעילויות רבות לזוג הצעיר ושמחה מהסיכוי לחתן את בתה, שאופייה היה פגום קשות. באוקטובר הגיעו דיווחים על מותו של אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון; הנסיכות היווניות נאלצו לחזור להוריהם בהקדם האפשרי. למחרת, הגיעו ידיעות שאמה של מריה מתה בשנתה בציריך. מריה עשתה סידורים ליציאתה לשווייץ, שם היא תיקח את אלנה ואירנה להוריהם ותארגן את הלוויה של אמה. בינתיים, גאורגיוס ואליסאבטה יישארו בסינאיה.
עד מהרה, יורש העצר קרול הציע נישואים לנסיכה אלנה והם נישאו בשנה שלאחר מכן. מריה הייתה מרוצה, שכן היא הזעיפה פנים על מערכת היחסים של קרול עם זיזי למברינו והייתה מודאגת מלידתו של בנם הלא חוקי קרול, אשר, להקלתה הרבה, קיבל את שם המשפחה של אמו. ב-1922 חיתנה מריה את בתה השנייה, "מיניון", עם אלכסנדר הראשון, מלך סרביה (לימים מלך יוגוסלביה). היא שמחה על לידתם של שני נכדיה המלכותיים, הנסיך מיכאי מרומניה (1921–2017) והנסיך פטר מיוגוסלביה (1923–1970); לידותיהם של שני נכדים שנועדו לשבת על כיסאותיה של אירופה נראו כמעצימים את שאיפותיה. מאמציה השושלתיים של מריה נתפסו על ידי המבקרים ככאלה של אם מניפולטיבית שתקריב את האושר של ילדיה כדי להגשים את שאיפותיה; למעשה, מריה מעולם לא הכריחה אף אחד מילדיה להתחתן. בזמן שהשתתפה בהטבלתו של פטר, פגשה מריה את הדוכסית מיורק, לימים המלכה אליזבת, שממנה הוקסמה.
בשנת 1924, פרדיננד ומריה ערכו סיור דיפלומטי בצרפת, שווייץ, בלגיה ובריטניה. באנגליה התקבלה בחום על ידי ג'ורג' החמישי, שהכריז כי "מלבד המטרות המשותפות, שאליהן אנו חותרים, יש בינינו קשרים אחרים ויקרים. הוד מלכותה המלכה, בת דודתי היקרה, נולדה בבריטניה". באופן דומה, מריה כתבה כי יום הגעתה לאנגליה היה "יום נהדר עבורי, יום של רגשות, מתוקים, שמחים ובאותה עת רגשות מפוארים לחזור כמלכה לארצי, כדי להתקבל באופן רשמי, בכל הכבוד ובהתלהבות על המציאה - להרגיש את הלב שלך מתנפח מגאווה וסיפוק, להרגיש את הלב פועם ודמעות מתחילות בעיניים, בזמן שמשהו נתן לך גוש בגרון!" ביקורים ממלכתיים אלו היו הכרה סמלית ביוקרה שזכתה רומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בזמן ביקורם בז'נבה, הפכו מריה ופרדיננד לבני המלוכה הראשונים שנכנסו למטה החדש שהוקם של חבר הלאומים.
ביוגרפיה > מלכת רומניה (1914–1927) > הכתרה

המיקום להכתרתם של מריה ופרדיננד היה אלבה יוליה, שהייתה מבצר חשוב בימי הביניים ושם מיכאי האמיץ הוכרז כשליט טרנסילבניה בשנת 1599, ובכך הביא את ולאכיה וטרנסילבניה תחת האיחוד האישי שלו. קתדרלה אורתודוקסית נבנתה כקתדרלת ההכתרה בשנים 1921–1922. ערכה משוכללת של תכשיטים ובגדים נוצרה במיוחד עבור ההכתרה. הכתר של מריה עוצב על ידי הצייר קוסטין פטרסקו והוא נעשה בסגנון אר נובו על ידי Falize, בית תכשיטים פריזאי. הכתר נוצר בהשראת זה של מיליצ'ה דספינה, אשתו של השליט הוולאכי בן המאה ה-16, ניאגויה בסאראב, והוא היה עשוי כולו מזהב טרנסילבניה. לכתר היו שני תליונים בצדדים; האחת הכילה תמונה של הסמל המלכותי של רומניה והשנייה, את שלטו של הדוכס מאדינבורו, שמריה השתמשה בהן לפני נישואיה. הכתר, שעלותו כ-65,000 פרנק, שולם על ידי המדינה, באמצעות חוק מיוחד.
בין האורחים בהכתרת הזוג המלכותי היו אחותה של מארי "בייבי בי", הדוכס מיורק והגנרלים הצרפתים מקסים וייגאן ואנרי מתייה ברטלו, שהובילו את המשלחת הצבאית הצרפתית לרומניה. הטקס נוהל על ידי המטרופולין של כל רומניה, מירון קריסטאה, אך הוא לא בוצע בתוך הקתדרלה מכיוון שפרדיננד, שהיה קתולי, סירב להיות מוכתר על ידי חבר הכנסייה האורתודוקסית המזרחית. לאחר שהניח את כתרו על ראשו, הכתיר פרדיננד את מריה, שכרעה ברך לפניו. מיד נורו מטחי תותחים כאות לכך שהמלך והמלכה הראשונים של רומניה הגדולה נמשחו. סעודה נערכה באותו חדר שבו הוכרז האיחוד ב-1918; שם הציעו ליותר מ-20,000 איכרים סטייקים צלויים. למחרת, פרדיננד ומריה נכנסו לבוקרשט בתהלוכת ניצחון. פאר ההכתרה צוטט לאחר מכן כעדות לתיאטרליות של מריה. מריה תתקבל לכנסייה האורתודוקסית הרומנית ב-1926, והזכירה את הרצון להיות קרוב יותר לאנשיה.
ביוגרפיה > מלכת רומניה (1914–1927) > ביקור באמריקה

מוזיאון מריהיל לאמנות במריהיל, וושינגטון, תוכנן בתחילה כאחוזה לאיש העסקים העשיר סמואל היל. עם זאת, בהוראת לואי פולר, הבניין הפך למוזיאון במקום זאת. היל רצה שהוא יוקדש בשנת 1926, והוא הגה אותו כאנדרטה לשלום, לאשתו מרי ולמלכה מריה עצמה. מריה הסכימה לבוא לארצות הברית ולחזות בהקדשה, במיוחד מכיוון שפולר הייתה חברה ותיקה שלה. פולר הקימה במהירות ועדה שתמכה ב"סיור" של מריה באמריקה ונעשו סידורים לביקורה. מריה ראתה בסיור הזדמנות "לראות את המדינה, לפגוש את האנשים ולשים את רומניה על המפה". היא נסעה באניה על פני האוקיינוס האטלנטי וירדה לניו יורק, ב-18 באוקטובר 1926, מלווה בנסיך ניקולאה והנסיכה אילאנה.
הו, החיים הם מחזור מפואר של שיר,
ערבוביה של אקסטפורניה;
ואהבה היא דבר שלעולם לא יכול להשתבש;
ואני מריה מרומניה.
עם הגעתה, מריה התקבלה בהתלהבות עם "שריקת ספינות קיטור, שאגת רובים בנשיפות עשן לבן על רקע ערפל אפור, קולות מריעים בגשם צורב". היא התקבלה רשמית על ידי ג'ימי ווקר, ראש עיריית ניו יורק. קונסטנס לילי מוריס, מחברת הספר On Tour with Queen Marie, כתבה שהאנשים התרגשו לקראת הגעתה של מריה בעיקר בגלל הפיתוי הכמעט מיתי שלה, שנוצר על ידי עיתונים ושמועות לאורך חייה; היא ציינה כי "מלכת הבלגים הצנועה באה פעם עם המלך שלה לביקור קצר ולפני שנים כיבד אותנו שליט הוואי האפלולי, אבל לא היו אחרים. לא ניתן היה לקבוע את השעה בצורה טובה יותר". מריה הייתה גם פופולרית למדי בחוגי סופרג'יסטיות, שם היא נתפסה כ"אישה ששכלה הגה הרבה הפיכות, שמוחה חשב על בעיות רבות וקשות עבור בני עמה, שהשתמשה במתנות שניתנו לה כדי להמשיך לכל מטרה טובה".
במהלך שהותם באמריקה, מריה, ניקולאה ואילאנה ערכו סיורים במספר ערים, כולל פילדלפיה. הם היו פופולריים מאוד, והתקבלו בהתלהבות בכל עיר שביקרו בהם, עד כדי כך ש"[ניקולאה ואילאנה] נראו מבולבלים למדי מהתשואות האדירות כלפיהם". בבית הלבן, הארוחה הרשמית התאפיינה ברגעים מביכים, בשל יחסם העגום של הנשיא קלווין קולידג' ורעייתו גרייס; מריה התעכבה שן פחות משעתיים. לפני שעזבה את ארצות הברית, הוצגה למריה מכונית עירונית משוריינת חסינת כדורים על ידי ויליס נייט, אותה קיבלה בשמחה. ב-24 בנובמבר, מריה וילדיה נצפו על ידי משלחת מוושינגטון הבירה, כשהם התכוננו לצאת באונייה מנמל ניו יורק. מוריס כתב ש"השקפתנו האחרונה הייתה על הוד מלכותה, ילדיה משני הצדדים, מנופפים בחזרה עם הדמעות והחיוך הזה של אלה שעוברים מסצנות שמחות". מוריס ליווה את המלכה לאורך מסעה והציע תיאור מפורט מאוד על תקופתה של מריה באמריקה בספרה, שפורסם ב-1927.
מריה הייתה מרוצה מהביקור, ורצתה לחזור לאמריקה בהקדם האפשרי. היא כתבה ביומניה:
"גם לי וגם לילדים שלי יש רק חלום אחד: לחזור! לחזור לעולם החדש המדהים ההוא, שהופך אותך כמעט מבולבל בגלל העוצמה העצומה שלו, הרעש שלו, החתירה שלו, התמריצים המפחידים שלו. להמשיך, לעשות תמיד יותר, תמיד גדול יותר, מהיר יותר, למרבה הפלא, עולם גדול חסר מנוחה ומתלקח, שבו אני חושב שאפשר לממש הכל... אני יודעת, כל עוד אני חיה, נושמת וחושבת, את האהבה לאמריקה ייפה את חיי ומחשבותיי... אולי הגורל יאפשר לי יום אחד לחזור לאמריקה".
ביוגרפיה > המלכה האלמנה (1927–1938) > 1927–1930

הנסיך קרול עורר משבר שושלתי כאשר ויתר רשמית על זכויותיו לרשת את פרדיננד ב-5 בינואר 1926, ובמקביל ויתר על כל זכויות ההורות על הנסיך מיכאי, שהוכרז כיורש העצר. התקבלה הצעת חוק עוצרות זמנית, שיצרה מועצת עוצרים המורכבת מהנסיך ניקולאה; הפטריארך האורתודוקסי, מירון קריסטיה; וגאורגה בוזדוגאן, נשיא בית המשפט העליון. עם זאת, גם מריה וגם פרדיננד נרתעו מלהותיר את הארץ בידיו של ילד בן חמש, אפילו בפיקוח של עוצר, מחשש שהאדמות שנרכשו בעקבות מלחמת העולם הראשונה יוחזרו על ידי המדינות השכנות, משום שבעיות פוליטיות עלולות להוביל לתסיסה אזרחית. אף על פי כן, כשחזרה מריה מאמריקה, מותו של פרדיננד נראה קרוב. הוא סבל מסרטן המעי הגס, ועד אפריל 1927 מותו היה נראה כה קרוב עד שקיבל את הטקסים האחרונים של הכנסייה הקתולית. הוא מת ב-20 ביולי, בזרועותיה של מריה. מאוחר יותר היא כתבה: "'אני כל כך עייף' היו המילים האחרונות שלו וכאשר הוא שכב כל כך שקט בזרועותי כעבור שעה, ידעתי שאני חייבת להודות לאלוהים עליו לפחות. זו הייתה מנוחה באמת".
מיכאי הפך אוטומטית למלך עם מותו של פרדיננד ומועצת העוצרות קיבלה אחריות על תפקידו כמלך. במאי 1928, ניסה קרול, שמצא את חייו בחו"ל יחד עם מגדה לופסקו בלתי מספקים, לחזור לרומניה בעזרת ויקונט רות'רמר הראשון. הוא נמנע מלעשות זאת על ידי השלטונות האנגליים, אשר לאחר מכן גירשו אותו מאנגליה. כועסת, מריה שלחה התנצלות רשמית לג'ורג' החמישי בשם בנה, שכבר החל לתכנן הפיכה. קרול הצליח להתגרש מהנסיכה אלנה ב-21 ביוני 1928, בגלל חוסר התאמה.
הפופולריות של מריה הושפעה קשות בתקופת שלטונו של מיכאי, ולאחר שסירבה להיות חלק ממועצת העוצרות בשנת 1929, היא הואשמה על ידי העיתונות, ואפילו על ידי הנסיכה אלנה, בתכנון הפיכה. במהלך תקופה זו, היו שמועות רבות באשר לנישואיה של הנסיכה אילאנה. לאחר דיבורים על נישואיה של איליאנה לצאר מבולגריה או לנסיך אסטוריאס, היא התארסה בסופו של דבר לאלכסנדר, רוזן הוכברג, נסיך גרמני קטן, בתחילת 1930. [147] אולם אירוסין אלו היו קצרי מועד. מריה לא הצליחה לסכם נישואים פוליטיים לבתה הצעירה, ובמקום זאת חיתנה אותה עם הארכידוכס אנטון מאוסטריה-טוסקנה ב-1931.