stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס אלסטון

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1907 שארלוט, ארצות הברית 
 פטירה:  27 באפריל 1977 (בגיל 69) ניו יורק, ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  תיכון דוויט קלינטון  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  טיצ'רס קולג'  אוניברסיטת סנט אוגוסטין 
 תקופת הפעילות:  1932–1977 (כ־45 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור קיר 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט, הארלם רנסאנס 
 הושפע על ידי:  אהרן דאגלס 
 בן או בת זוג:  Myra Adele Logan 
 אתר רשמי
 
צ'ארלס הנרי אלסטון (באנגלית: Charles Henry Alston;‏ 1907 – 1977) היה צייר, פסל, מאייר אמריקאי, שחי ועבד בשכונת הארלם בעיר ניו יורק. אלסטון היה פעיל ברנסאנס של הארלם. אלסטון עיצב וצייר ציורי קיר בבית החולים הארלם ובבניין לביטוח חיים הדדי של גולדן סטייט. בשנת 1990 הפסל של אלסטון - "מרטין לותר קינג ג'וניור" הפך לדמות הראשונה של אפרו-אמריקאי שהוצגה בבית הלבן.
ביוגרפיה > ילדות

צ'ארלס הנרי אלסטון נולד ב־28 בנובמבר 1907 בשארלוט, צפון קרוליינה, לכומר פרימוס פריס אלסטון ואנה אליזבת (מילר) אלסטון, כילד הצעיר מבין חמישה ילדים. שלושה שרדו בינקותם: צ'ארלס, אחותו הגדולה רוזמניאר ואחיו הגדול וונדל. אביו נולד לעבדות בשנת 1851 בצפון קרוליינה. לאחר מלחמת האזרחים הוא השלים את לימודיו וסיים את המכללה בשארלוט. הוא הפך למייסד הכנסייה האפיסקופלית של סנט מיכאל, עם קהל אפרו-אמריקני. הכומר אלסטון פגש את אשתו כשהייתה סטודנטית בבית הספר שלו. בשנת 1910 כשצ'ארלס היה בן שלוש, אביו נפטר לפתע.
בשנת 1913 התחתנה אנה אלסטון בשנית, להנרי בארדן, אחיו של אביו של רומרה בירדן. במהלך הנישואין, צ'ארלס ורומארה הפכו לבני דודים. שתי המשפחות גרו זו ליד זו. החברות בין רומארה לצ'ארלס תימשך כל חייהם. בילדותו קיבל אלסטון השראה מציוריו של אחיו הגדול וונדל שהעתיק תמונות של רכבות ומכוניות. צ'ארלס שיחק גם עם חימר, ויצר פסל של צפון קרוליינה. אמו הייתה רוקמת מיומנת והתחילה לצייר בגיל 75. אביו היה גם טוב בציור, כפי שניכר כשחיזר אחרי אמו של אלסטון אנה עם רישומים קטנים במכתבים שכתב לה.
בשנת 1915 עברה משפחת בירדן / אלסטון לניו יורק, כפי שעשו משפחות רבות במהלך ההגירה הגדולה. אביו החורג של אלסטון, הנרי בארדן, עזב לפני אשתו וילדיו כדי לקבל עבודה. הוא קיבל עבודת מפקח על מעליות ועל צוות דוכן העיתונים במלון ברטון באפר ווסט סייד. המשפחה התגוררה בהארלם ונחשבה למעמד הבינוני. בזמן השפל הגדול תושבי הארלם סבלו כלכלית. בבית הספר הציבורי 179 במנהטן הכירו ביכולותיו האמנותיות של הילד והוא התבקש לצייר את כל כרזות בית הספר במהלך שנותיו שם.
להארי ואנה בירדן נולדה בת, אאידה סי בארדן (1917–2007).
ביוגרפיה > השכלה גבוהה

אלסטון סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שם היה מועמד למצוינות אקדמית והיה עורך האמנותי של מגזין בית הספר. בתיכון קיבל את צבעי השמן הראשונים שלו, ולאחר סיום לימודיו בשנת 1925 למד באוניברסיטת קולומביה, ודחה מלגה לבית הספר לאמנויות ייל.
אלסטון נכנס לתוכנית הקדם אדריכלית אך איבד עניין לאחר שהבין אילו קשיים היו לאדריכלים אפרו-אמריקאים בתחום. הוא נכנס לתוכנית לאמנויות יפות, וצייר קריקטורות למגזין בית הספר ג'סטר. הוא גם בילה במועדונים של הארלם, שם נוצרה אהבתו לג'אז ומוזיקה שחורה. בשנת 1929 סיים את לימודיו וקיבל מלגה ללמוד במכללת המורים, שם השלים תואר שני בשנת 1931.
חיים מאוחרים

במשך השנים 43–1942, אלסטון הוצב בצבא באריזונה. כשחזר לניו יורק ב־8 באפריל 1944, התחתן עם ד"ר מיירה אדל לוגן, אז מתמחה בבית החולים הארלם. הם נפגשו כשעבד על פרויקט ציורי הקיר בבית החולים. הזוג גר קרוב למשפחה. במפגשים התכופים שלהם נהנה אלסטון לבשל ומיירה ניגנה בפסנתר. במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים לקח אלסטון שיעורי אמנות מדי פעם, ולמד אצל אלכסנדר קוסטגלו.
בינואר 1977 נפטרה מיירה לוגן. חודשיים לאחר מכן ב־27 באפריל 1977 נפטר צ'ארלס אלסטון.
טקס האזכרה שלו נערך בכנסייה האפיסקופלית של סנט מרטינס ב־21 במאי 1977 בעיר ניו יורק.
קריירה מקצועית

הוא החל גם ללמד במרכז האמנותי הקהילתי של הארלם, שנוסד על ידי אוגוסטה סאבאג', במרתף של מרכז שומבורג לחקר התרבות השחורה. סגנון ההוראה של אלסטון הושפע מעבודתם של ג'ון דיואי, ארתור ווסלי דאו ותומס מונרו. במהלך תקופה זו, אלסטון החל ללמד את ג'ייקוב לורנס בן העשר, עליו השפיע מאוד.
בסוף שנות העשרים אלסטון הצטרף לבארדן ואמנים שחורים אחרים שסירבו להציג בתערוכות של קרן ויליאם א. הרמון, בה הוצגו אמנים שחורים בתערוכות נודדות. אלסטון וחבריו חשבו כי התערוכות האלה נוצרו עבור קהל לבן.
בשנת 1938 קרן רוזנוולד סיפקה כסף לאלסטון לנסוע לדרום, וזו הייתה הפעם הראשונה שהוא הגיע למקומות נידחים וצילם היבטים רבים בחיים הכפריים. צילומים אלה שימשו בסיס לסדרת דיוקנאות ז'אנר המתארת את החיים השחורים הדרומיים. באותה שנה אלסטון קיבל מענק שני מקרן רוזנוולד לנסוע דרומה, ובילה זמן רב באוניברסיטת אטלנטה.
במהלך שנות השלושים ותחילת הארבעים של המאה הקודמת, אלסטון יצר איורים למגזינים כמו פורצ'ן, מדמואזל, הניו יורקר, מלודי מייקר ואחרים. הוא גם עיצב עטיפות אלבומים עבור אמנים כמו דיוק אלינגטון וקולמן הוקינס. אלסטון הפך לאמן צוות במשרד למידע מלחמה ויחסי ציבור בשנת 1940, ויצר רישומים של אפריקאים אמריקאים בולטים. תמונות אלה שימשו יותר מ־200 עיתונים שחורים ברחבי הארץ על ידי הממשלה כדי "לשפר את היחסים עם האזרחים השחורים."
בסופו של דבר אלסטון עזב את העבודה המסחרית כדי להתמקד ביצירות האמנות שלו. בשנת 1950 הפך למדריך הראשון האפרו-אמריקאי בליגת סטודנטים לאמנות, שם נשאר בפקולטה עד 1971. בשנת 1950 הוצג ציורו במוזיאון המטרופוליטן, ויצירות אמנות אחרות שלו רכש המוזיאון. הוא פתח את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1953 בגלריה ג'ון הלר, שייצגה אמנים כמו רועי ליכטנשטיין. והציג שם חמש פעמים משנת 1953 עד 1958.
בשנת 1956 הפך אלסטון למדריך האפרו-אמריקני הראשון במוזיאון לאמנות מודרנית, שם לימד במשך שנה לפני שנסע לבלגיה מטעם MOMA. הוא ריכז את מרכז הקהילה לילדים באקספו 58. בשנת 1958 הוענק לו מענק ונבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות.
בשנת 1968, אלסטון קיבל מינוי נשיאותי מלינדון ג'ונסון למועצה הלאומית לתרבות ולאמנויות. ראש העיר ג'ון לינדזי מינה אותו לנציבות האמנות בעיר ניו יורק בשנת 1969. בשנת 1973 התמנה לפרופסור מן המניין במכללת סיטי בניו יורק, שם לימד מאז 1968.
קריירה מקצועית > ציור אדם ותרבות

אלסטון שיתף אולפן ב"סטודיו 306" עם הנרי באנרן, ששימש מרחב פתוח לאמנים, צלמים, מוזיקאים, סופרים וכדומה. אמנים אחרים החזיקו חלל שם כמו ג'ייקוב לורנס, אדיסון בייט ואחיו לאון. במהלך תקופה זו הקים אלסטון את גילדת האמנים של הארלם עם סאבאג' ואלבה לייטפוט כדי לפעול למען שוויון בתוכניות האמנות של WPA בניו יורק.
בשנים הראשונות של, סטודיו 306", אלסטון התמקד בציור דיוקנאות. עבודותיו המוקדמות כמו דיוקן גבר (1929) מציגות את הסגנון המפורט והריאליסטי של אלסטון המתואר דרך פסטלים ופחמים, בהשראת סגנון ווינולד רייס. בנערה בשמלה אדומה (1934) ובחולצה הכחולה (1935) השתמש אלסטון בטכניקות מודרניות וחדשניות עבור דיוקנאותיו של אנשים צעירים בהארלם.
בהשראת נסיעתו דרומה, החל אלסטון את "הסדרה המשפחתית" בשנות הארבעים. עבודות אלה מראות גם את ההשפעה שהיה לפיסול אפריקני על דיוקנאותיו, כאשר "דיוקן נער" מציג תכונות קוביסטיות יותר. דיוקנאות מאוחרים יותר מראים את השתנותו של אלסטון בסגנון, צבע, צורה ומרחב. דיוקנאות הקבוצה המשפחתית הם לרוב חסרי פנים, מה שלטענת אלסטון היא הדרך בה אמריקה הלבנה ראתה את השחורים.
הפשטות של המראה, הסגנון והרגש של ציורי המשפחה משקפים כנראה את המסע של אלסטון דרומה. תנועת זכויות האזרח של שנות השישים השפיעה עמוק על יצירתו, והוא יצר יצירות אמנות המביעות רגשות הקשורים באי-שוויון ויחסי גזע בארצות הברית.
באמצע שנות החמישים של המאה העשרים, החל אלסטון ליצור ציורים בסגנון מודרניסטי במיוחד. "אישה עם פרחים" (1949) תוארה כמחווה למודיליאני. "טקסיות" (1950) מראה את השפעת האמנות האפריקאית. "עבודות ללא כותרות" מציגות את השימוש שלו בשכבת-על צבעונית, ושימוש בצבעים שקטים, הוא הושפע מהגרניקה של פיקאסו, שהייתה יצירה אהובה עליו.
קריירה מקצועית > שחור ולבן

לתנועה לזכויות האזרח של שנות השישים הייתה השפעה גדולה על אלסטון. בסוף שנות החמישים החל לעבוד בשחור לבן, סגנון שהמשיך עד אמצע שנות השישים, והתקופה נחשבת לאחת החזקות ביותר שלו. חלק מהעבודות הן רישומים פשוטים של דיו שחור על נייר לבן, בדומה למבחן רורשאך. "ללא כותרת" מראה ניסיון לבטא את דרמת קטטה באמצעות כמה משיכות מכחול. אלסטון עבד עם שמן על מזוניט גם בתקופה זו. "שחור לבן 1" (1959) היא אחת העבודות היותר "מונומנטליות" של אלסטון. אפור, לבן ושחור נפגשים יחד בצורה רכה. אלסטון המשיך לחקור את הקשר בין גוונים מונוכרומטיים לאורך כל התקופה.
קריירה מקצועית > ציורי קיר

בהתחלה, עבודות הקיר של צ'ארלס אלסטון קיבלו השראה מיצירותיהם של אהרון דגלאס, דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוסקו. הוא פגש את אורוזקו כשהכינו ציורי קיר בניו יורק. בשנת 1943 נבחר אלסטון לדירקטוריון האגודה הלאומית לציירי קיר. הוא יצר ציורי קיר לבית החולים הארלם, גולדן סטייט הדדיאל, המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, בית הספר הציבורי 154, בית המשפט למשפחה ופלילים של ברונקס ובית הספר התיכון אברהם לינקולן בברוקלין, ניו יורק.
קריירה מקצועית > ציורי קיר בבית חולים הארלם

אלסטון חקר את התרבות האפריקאית המסורתית, כולל רפואה אפריקאית מסורתית. הציור - "רפואה מאגית" מתאר את התרבות האפריקאית והריפוי ההוליסטי, שנחשב לאחת מהסצנות הציבוריות הראשונות של אמריקה על אפריקה. תחילה הייתה התנגדות לציורים אלה מטעם הוועדה האמנותית, אך לאחר ארבע שנים, מערכת ציורי הקיר האלה אושרה ובוצעה.
"הרפואה המאגית והרפואה המודרנית" הוצגו בתערוכה"אופקים חדשים באמנות אמריקאית" של המוזיאון לאמנות מודרנית.
ציורי קיר של אלסטון נתלו בביתן הנשים בבית החולים מעל רדיאטורים לא מכוסים, מה שגרם לציור להתדרדר מהאדים. בשנת 1968, לאחר מותו של מרטין לותר קינג ג'וניור, התבקש אלסטון ליצור ציור קיר נוסף לבית החולים, שיוצב בביתן הקרוי על שמו של מנהיג זכויות האזרח שחוסל.
שנה לאחר מותו של אלסטון בשנת 1977, קבוצת אמנים והיסטוריונים, כולל הצייר הנודע רומרה בירדן והיסטוריונית האמנות גרטה ברמן, יחד עם מנהלי בית החולים, ומנציבות האמנות של ניו יורק, בדקו את ציורי הקיר והגישו הצעה לשיקומם לראש העיר אד קוץ'. הבקשה אושרה, והמשקם אלן פרנץ החל לעבוד בשנת 1979, והציל את ציורי הקיר מפני ריקבון נוסף. שנים רבות חלפו, וציורי הקיר החלו להתדרדר שוב - במיוחד עבודות אלסטון שהמשיכו לסבול מהשפעת הרדיאטורים. בשנת 2005 הודיע בית החולים הארלם על פרויקט של שני מיליון דולר לשימור ציורי הקיר של אלסטון ושלושה חלקים נוספים בפרויקט המקורי שהוזמן במסגרת הרחבת בית החולים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Charles Henry Alston - Artists - Hollis Taggart Galleries, web.archive.org, ‏2016-07-04
↑  Myron Schwartzman, Romare Bearden, his life & art, New York : H.N. Abrams, 1990
1 2 3 4 5  Charles Henry Alston - Artists - Hollis Taggart Galleries, web.archive.org, ‏2016-07-04
↑  The Civil Rights Struggle, African American GIs, and Germany - A Digital Archive created by the GHI Washington, HCA Heidelberg, and Vassar College, web.archive.org, ‏2011-07-24
1 2  Sharon F. Patton, African-American art, Oxford University Press, 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129631418  ISNI: 0000 0000 6682 1793  LCCN: n92010201  NARA: 10570462  RKD: 482526  SNAC: w63x9r5t  SUDOC: 12534497X  ULAN: 500089734  VIAF: 40460917   WorldCat (עם VIAF): 40460917 
צ'ארלס אליסטון וגיסו רומרה בירדן, במדי צבא מדברים ליד ציור של אלסטון - פועלי הכותנה, 1944
"שתגדל בעולם טוב יותר", צ'ארלס אליסטון
צ'ארלס אלסטון, המשפחה, 1955
קטע מציור הקיר "רפואה מודרנית", של אלסטון בבית החולים בהארלם
סטיוארט דייוויס

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1892 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  24 ביוני 1964 (בגיל 71) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Edward Stuart Davis 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרין ריבר 
 מקום לימודים:  Grand Central School of Art 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  מודרניזם אמריקאי 
 הושפע על ידי:  רוברט אנרי 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1952) 
 
סטיוארט דייוויס (באנגלית: Stuart Davis;‏ 1892 – 1964) היה צייר מודרניסטי אמריקני. הוא היה ידוע בזכות ציורי האמנות הפרוטו-פופ המושפעים מג'אז משנות הארבעים והחמישים, נועזים, סוערים וצבעוניים, כמו גם עבודות באסכולת האשקן בשנותיה הראשונות של המאה העשרים.
ביוגרפיה וקריירה

סטיוארט דייוויס נולד ב-7 בדצמבר 1892 בפילדלפיה לאדוארד וויאט דייוויס, עורך האמנות של ה"פילדלפיה פרס", והלן סטיוארט דייוויס, פסלת. החל משנת 1909 החל דייוויס את הכשרתו לאמנות פורמלית אצל רוברט אנרי, מנהיג אסכולת אשקאן, בניו יורק בשנת 1912. במהלך תקופה זו דייוויס התיידד עם הציירים ג'ון סלואן, גלן קולמן.
בשנת 1913 היה דייוויס אחד הציירים הצעירים ביותר שהציגו בתערוכת הארמורי, שם הציג חמישה ציורי צבעי מים בסגנון אסכולת אשקאן. בתערוכה נחשף דייוויס ליצירותיהם של מספר אמנים ובהם וינסנט ואן גוך, אנרי מאטיס ופבלו פיקאסו. דייוויס הפך לאמן "מודרני" מחויב ומרכזי בקוביזם ובמודרניזם באמריקה. את הקיץ בילה בציור בגלוסטר, מסצ'וסטס, וערך מסע ציור להוואנה בשנת 1918 וניו מקסיקו בשנת 1923.
לאחר שבילה מספר שנים בחיקוי אמנים מתערוכת הארמורי, דייוויס החל להתקדם לעבר סגנון אישי משנת 1919. בשנות העשרים החל את התפתחותו לסגנון בוגר; ציור טבע דומם ונופים מופשטים. השימוש שלו בתכני נושא כמו חבילות סיגריות ופרסומות למצתים מצביע על אלמנט פרוטו-פופ של יצירתו. בין המנהגים של דייוויס היה השימוש שלו בציורים קודמים. אלמנטים של סצנות נמל שצייר בגלוסטר, מסצ'וסטס, ניתן למצוא במספר יצירות עוקבות. תכונה נוספת הייתה ציור של סדרות, עבודות עם מבנים דומים, אך עם צבעים משתנים או קישוטים גאומטריים שנוספו, ובעצם יצירת וריאציות על הנושא. יש פרשנים המציעים כי היבט זה של יצירתו מקביל לאהבתו לג'ז, שבה מאולתר מבנה אקורדים בסיסי על ידי הנגנים.
בשנת 1928 ביקר בפריז, צרפת במשך שנה, שם צייר סצנות רחוב. בשנת 1929, כשהיה בפריז, התחתן עם חברתו האמריקאית, בסי צ'וסאק. בשנות השלושים הוא התערב יותר ויותר מבחינה פוליטית. על פי סצ'יל ווייטינג, מטרתו של דייוויס הייתה "ליישב בין אמנות מופשטת למרקסיזם ולחברה התעשייתית המודרנית". בשנת 1934 הצטרף לאיגוד האמנים; לאחר מכן הוא נבחר לנשיאה. בשנת 1936 בחר בו קונגרס האמנים האמריקני למזכיר הלאומי. בזמן השפל הגדול, הוא צייר ציורי קיר לפרויקט האמנות הפדרלי של מינהל העבודות המושפע מאהבתו לג'אז.
בשנת 1932 דייוויס איבד את אשתו, בסי צ'וסאק דייוויס שנפטרה לאחר סיבוכים בלידה. כמו כן, בשנת 1932 צייר דייוויס ציור קיר עבור אולם ״רדיו -סיטי״, במרכז רוקפלר, שקיבל את השם "גברים ללא נשים" (על שם אוסף הסיפורים הקצר השני של ארנסט המינגוויי שהושלם באותה השנה).
בשנת 1938 דייוויס התחתן עם רוזל שפרינגר ובילה את חייו המאוחרים בהוראה בבית הספר למחקר חברתי בניו יורק ובאוניברסיטת ייל.
הדואר האמריקני הוציא בשנת 1964 חותמת ובה ציור מאת דייוויס.
דייוויס נפטר משבץ מוחי בניו יורק ב-24 ביוני 1964, בן 71.
סגנון

יחסי הגומלין של דייוויס עם יצירות מודרניסטיות אירופאיות בשנת 1913 השפיעו משמעותית על צמיחתו כאמן. דייוויס הוכשר לראשונה באופן מקצועי על ידי רוברט אנרי, ריאליסט אמריקאי. אנרי החל ללמד את דייוויס בשנת 1909. דייוויס התיידד גם עם ג'ון סלואן ושישה אמנים אנטי-מוסדיים אחרים (המכונים "השמונה") כדי להציג תערוכה בגלריית מקבת בשנת 1908. באמצעות דחייתו את הנורמות האקדמיות בציור, עודד אנרי את דייוויס ותלמידיו האחרים למצוא צורות ודרכים חדשות לבטא את אמנותם ולשאוב השראה מחיי היומיום שלהם.
סטיוארט דייוויס לא עבר למודרניזם למרות אנרי, אלא מתוך הערכה לצורות האומנות הרבות שקיימות. האהבה ואימוץ המודרניזם האירופי התחלפו לבדידות פוליטית וחברתית שהייתה באמריקה בשנות העשרים והשלושים. דייוויס מעולם לא הצטרף לקבוצת אמנות בשנות העשרים והפך לצייר היחיד של הקוביזם שהשתמש בצבעים וצורות מופשטות כדי להציג דינמיקות שונות של הסביבה התרבותית והפוליטית האמריקאית.
בשנים 1915 - 1919 בילה דייוויס בקיץ במסצ'וסטס, שם הייתה בעבודותיו צבעוניות עזה בשילוב עיצובים פשוטים, עדויות להשפעת כמה אמנים שדייוויס העריץ בתערוכת הארמורי. בראשית שנות העשרים אמנים אמריקאים רבים נטשו את האמנות המודרנית, אך דייוויס המשיך לנסות ולגלות דרכים ליישם את הידע שלו על צורות וצבעים ביצירת האמנות שלו.
בסוף שנות העשרים ערך דייוויס יותר ניסיונות ומחקר על הקוביזם ברמות תחכום שונות מאשר כל אמן אמריקני אחר באותה תקופה. במהלך שנות השלושים והארבעים, דייוויס ניסה ליצור עבודה עם הקוביזם שהשתנה ונעשה מקורי יותר. במהלך עבודתו על כמה ציורי קיר לפרויקט האמנות הפדרלי, דייוויס ניסה למצוא אלטרנטיבות למבנה הקוביסטי המסורתי. הופעת האקספרסיוניזם המופשט בשנות הארבעים עוררה שאלה האם דייוויס עדיין היה המודרניסטי הגדול במדינה.
הערכה

דייוויס נולד בתקופה בה אמריקה חשה תחושת אופטימיות הולכת וגוברת לגבי עצמה כאומה באמצעות הטכנולוגיות והניהול שלה בתחום החומרי והחברתי. התקופה יצרה אצל דייוויס תחושת גאווה גדולה בהיותו אמריקאי והובילה אותו ליצור כמה יצירות שבמרכזן "אמריקה הגדולה". לאחר אימונו אצל אנרי, דייוויס היה מסתובב ברחובות העיר ניו יורק כדי לקבל השראה ליצירותיו.
התבוננותו בציבור העירוני, גרם לו לפתח מצפון חברתי חזק שהתחזק באמצעות ידידותו עם ג'ון סלואן, אמן אנטי מוסדי נוסף. בנוסף, דייוויס ביקר בתערוכת הארמורי משנת 1913 כדי ללמד את עצמו על המודרניזם ומגמותיו המתפתחות. דייוויס רכש הערכה וידע כיצד ליישם את ההתקדמות הפורמלית והצבעונית של המודרניזם האירופי, משהו שאנרי לא התמקד בו באמנותו.
בשנת 1925 הציגו תערוכה בניו יורק עם כמה יצירות של האמן הצרפתי פרננד לז׳ה. לדייוויס הייתה מידה רבה של כבוד ללז׳ה מכיוון שכמו דייוויס, הוא חיפש את הבהירות הפורמלית ביותר בעבודתו. דייוויס העריך גם את עבודתו של לז׳ה: חזיתות בתים, שלטי חוצות וחפצים מעשה ידי אדם אחרים.
בתחילת שנות השלושים לאחר שחזר מנסיעה באירופה וביקור בכמה סדנאות אמנות, נסיעה שחיזקה מחדש את זהותו ביצירתו. בעבר הוא ראה את העליונות האירופאית באמנים מוכשרים, אך כעת הוא הרגיש כאילו הוא דומה להם אם לא גדול יותר ממקביליו האירופים.
מתוך אמונה כי עבודתו יכולה להשפיע על הסביבה החברתית-פוליטית באמריקה, המסר הפוליטי של דייוויס ניכר בכל יצירותיו מן המופשט ביותר עד הריאלי ביותר. בניגוד לרוב האמנים המודרניסטים, דייוויס היה מודע למטרותיו הפוליטיות.
בשנות השלושים של המאה הקודמת, דייוויס כבר היה צייר אמריקאי מפורסם, אך זה לא הציל אותו מלהרגיש את ההשפעות השליליות של השפל הגדול, מה שהביא לכך שהיה אחד האמנים הראשונים שהגיש מועמדות לפרויקט האמנות הפדרלי. במסגרת הפרויקט, דייוויס יצר כמה יצירות מרקסיסטיות לכאורה. עם זאת, הוא היה עצמאי מכדי לתמוך באופן מלא באידיאלים ופילוסופיות מרקסיסטיות. למרות מספר יצירות המשקפות את המאבק המעמדי, שורשיו של דייוויס באופטימיות האמריקאית ניכרים לאורך חייו.
הערות שוליים

↑  Stuart Davis: In Full Swing, whitney.org (באנגלית)
↑  "Stuart Davis (1892–1964) – AMERICAN ABSTRACT PAINTER" (ארכיון)
↑  Cécile Whiting, "Stuart Davis", Oxford Art Online
↑  Peter Schjeldahl, Stuart Davis, Modern Man, The New Yorker (באנגלית)
↑  Stokes Sims, Lowery (1991). Stuart Davis American Painter. New York: The Metropolitan Museum of Art. pp. 17, 18, 20, 24, 26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009831787405171  PLWABN: 9810620494905606  BNE: XX1070096  BnF: cb12143648t (data)  CiNii: DA07601654  GND: 119082020  ICCU: CFIV165340  ISNI: 0000 0001 1569 7638  LCCN: n85290099  LNB: 000240523  NDL: 00512798  NKC: mzk2006331503  NLA: 35033988  NLG: 223705  NTA: 070425574  RKD: 20241  SELIBR: 183505  SNAC: w6g44sw7  SUDOC: 029911109  Trove: 806519  ULAN: 500115507  VIAF: 49262338   WorldCat (עם VIAF): 49262338 
סטיוארד דייוויס, נוף גלוצסטר, 1919
סטיוארד דייוויס, מראות מרובים
סטיוארד דייוויס, רחוב, 1922
משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 תאריך הקמה:  2020
 ממשלה:   ממשלת ישראל
 שר:  אורית סטרוק
 תאריך כניסה:  29 בדצמבר 2022
 מנכ"ל:  אבי מאיר
 מטה מרכזי:  ירושלים
 אתר רשמי
 
משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות הוא משרד ממשלתי ישראלי שהוקם בשנת 2020 ואמון על נושא החטיבה להתיישבות והשירות הלאומי.
היסטוריה

בשנת 2020, בצל מצוקת חלוקת התיקים בין המפלגות בממשלת ישראל השלושים וחמש, הציע ראש הממשלה בנימין נתניהו להקים משרד לענייני התיישבות, והקמת המשרד אושרה על ידי הממשלה, כחלק ממהלך של הקמת שישה משרדי ממשלה חדשים.
ב-16 במאי 2020 הציע נתניהו את המשרד לחברת הכנסת ציפי חוטובלי, וזו הסכימה למינוי. חוטובלי התפטרה באוגוסט 2020 והתמנתה לשגרירת ישראל בלונדון. במקומה מונה צחי הנגבי לשר ההתיישבות.
בעת הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש לא מונה שר למשרד, מכיוון שבנט התחייב לפני הבחירות לתת לחגית משה או למי מטעמה תפקיד שר ומנגד התחייב למנות את ניר אורבך לתפקיד. המשרד על כן נשאר ללא מנכ"ל.
ב-29 בדצמבר 2022, עם הקמת הממשלה ה-37, מונתה אורית סטרוק לתפקיד שרת ההתיישבות. בהתאם להסכם הקואליציוני שנחתם בין סיעות הליכוד והציונות הדתית, שונה שם המשרד ל"משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות" והועברו אליו תחומי פעולה רבים ממשרדים אחרים. ב-19 בפברואר 2023 החליטה הממשלה על שינוי שם המשרד והעברה אליה של האגף לתרבות יהודית ממשרד החינוך ואת מנהלת זהות יהודית מהמשרד לשירותי דת.
יחידות המשרד

האגף לתכנון ובקרה: מתכלל את פעילותה של החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, המשמשת כזרוע המבצעת של ממשלת ישראל בהקמת וביסוס ההתנחלויות הכפריות ביהודה שומרון והגולן (ובעבר גם בסיני ובחבל עזה), ומאז שנת 2004 גם בנגב ובגליל. עד 2020 היה האגף אגף במשרד החקלאות.
רשות השירות הלאומי-אזרחי: הגוף הממשלתי המרכז תחתיו את כלל הטיפול בנושא השירות הלאומי-אזרחי בישראל.
אגף המכינות קדם-צבאיות: אחראי על ההכרה במכינות קדם-צבאיות לפי חוק המכינות הקדם-צבאיות. בעבר נכלל במשרד החינוך.
האגף לתרבות יהודית: אחראי על הפצת התרבות היהודית במערכת החינוך. בעבר נכלל במשרד החינוך.
מנהלת זהות יהודית: מקדמת ומתקצבת פרויקטים שנועדו לחזק את הזהות היהודית ולהנגיש את היהדות לאזרחים. בעבר נכללה במשרד לשירותי דת.
אגף קהילות משימתיות: אחראי על מתן תמיכות וליווי לגרעינים משימתיים ברחבי הארץ. הגרעינים פועלים תחת רשתות כגון - דרור ישראל, בני עקיבא, האיחוד החקלאי ועוד. הגרעינים הינם קהילות של רווקים ומשפחות הפועלות בפריפריה הגאוגרפית והחברתית במגוון פעילויות למען החברה והרשות המקומית בהם הם מתגוררים. הגרעינים מייצגים את כלל מגזרי החברה הישראלית ומהווים מנוע צמיחה קהילתי, חברתי וכלכלי. [דרושה הבהרה].
שרי המשרד

| מס'> משרד ההתיישבות | דיוקן> משרד ההתיישבות | שם (תקופת חיים)> משרד ההתיישבות | סיעה> משרד ההתיישבות | סיעה> משרד ההתיישבות | תקופת כהונה> משרד ההתיישבות | תקופת כהונה> משרד ההתיישבות | ממשלה> משרד ההתיישבות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | ציפי חוטובלי (1978-) |  | הליכוד | 15 ביוני 2020 | 2 באוגוסט 2020 | השלושים וחמש |
| 2 |  | צחי הנגבי (1957-) |  | הליכוד | 3 באוגוסט 2020 | 13 ביוני 2021 | השלושים וחמש |
| 3 |  | ראש הממשלה/החליפי נפתלי בנט (1972-) |  | ימינה | 13 ביוני 2021 | 8 בנובמבר 2022 | השלושים ושש |
| מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה יאיר לפיד | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה יאיר לפיד | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה יאיר לפיד | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה יאיר לפיד | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה יאיר לפיד | 8 בנובמבר 2022 | 29 בדצמבר 2022 | השלושים ושש |
משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות
| 4 |  | אורית סטרוק (1960-) |  | הציונות הדתית | 29 בדצמבר 2022 | מכהנת | השלושים ושבע |
מנכ"לי משרד ההתיישבות

| מספר | תמונה | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | אבי נעים | 21 ביוני 2020 | 31 באוקטובר 2020 |
| 2 |  | יוסף דרזנין | 1 בנובמבר 2020 | יוני 2021 |
| 3 |  | מרדכי כהנא | 2022 | 2023 |
| 4 |  | אבי מאיר | 21 במאי 2023 | מכהן |
הערות שוליים

↑  דפנה ליאל, ‏נתניהו בניסיון לרצות את גוש הימין: הקמת משרד לענייני התיישבות, באתר ‏מאקו‏, 15 במאי 2020
↑  אצילת סמכויות הממשלה בתחום ההתיישבות והסדרת מערכת היחסים שבין ממשלת ישראל לבין החטיבה להתיישבות, החלטה 1998,הממשלה ה-34, 09.10.2016
↑  הקמת משרד ההתיישבות ותיקון החלטות ממשלה, החלטה 32, הממשלה ה-35, 31.05.2020
↑  ליאור גוטמן, צבי זרחיה ו-ynet, הפליק-פלאק של נתניהו: שטייניץ נשאר במשרד האנרגיה, באתר כלכליסט, 17 במאי 2020
↑  הקמת משרד ההתיישבות ותיקון החלטות ממשלה, החלטה מספר 32 של ממשלת ישראל ה-35, מ-31 במאי 2020, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  מור לוי, ‏הבדיחה על חשבוננו: השרים המומצאים של הממשלה החדשה, באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2020
↑  שירית אביטן כהן, ‏הפלונטר של בנט: תקציב של מאות מיליוני שקלים ממתין למינוי שר, באתר גלובס, 27 באוקטובר 2021
↑    עטרה גרמן, ‏שישה אגפים ממשרדים שונים: כך ייראה המשרד החדש של אורית סטרוק, בעיתון מקור ראשון, 8 בדצמבר 2022
↑  שינוי שם משרד ההתיישבות ל"משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות" והעברת שטחי פעולה ממשרד למשרד, החלטה 137 של הממשלה ה-37, אתר משרד ראש הממשלה, 19 בפברואר 2023
↑  צבי זרחיה, נתניהו לא איבד שליטה. הוא רק חיזק אותה. על חשבוננו, באתר כלכליסט, 17 במאי 2020
| משרדי ממשלת ישראל |
| --- | --- | --- |
| משרדים נוכחיים | משרד ראש הממשלה • משרד האוצר • משרד האנרגיה והתשתיות • משרד הביטחון • המשרד לביטחון לאומי • משרד הבינוי והשיכון • משרד הבריאות • המשרד להגנת הסביבה • משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות • משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה • משרד החוץ • משרד החינוך • משרד החקלאות וביטחון המזון • משרד ירושלים ומסורת ישראל • משרד הכלכלה והתעשייה •  משרד המורשת • משרד המשפטים • משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי • המשרד לעניינים אסטרטגיים • משרד העבודה • משרד העלייה והקליטה • משרד הפנים • משרד הרווחה והביטחון החברתי • המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה • המשרד לשירותי דת • המשרד לשיתוף פעולה אזורי • משרד התחבורה והבטיחות בדרכים • משרד התיירות • משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות • משרד התקשורת • משרד התרבות והספורט |  |
| משרדים בעבר | המשרד להגנת העורף • המשרד לחיזוק וקידום קהילתי • המשרד לקידום מעמד האישה • משרד האספקה והקיצוב • משרד הדיגיטל הלאומי • משרד ההסברה • משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה • משרד החינוך, התרבות והספורט • משרד הכלכלה והתכנון • משרד המדע, התרבות והספורט • משרד המודיעין • משרד המיעוטים • משרד הפיתוח • משרד משאבי המים •  משרד ראש הממשלה החלופי |  |