stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לקרוס בישראל
נבחרת ישראל בלקרוס

הטורניר הבינלאומי הראשון בו השתתפה נבחרת ישראל בלקרוס לגברים, היה אליפות אירופה בלקרוס שהתקיימה באמסטרדם שבהולנד ב-2012 וסיימה במקום שמיני. ביולי 2014 נבחרת הגברים השתתפה לראשונה באליפות העולם בדנוור, בקולורדו שבארצות הברית. נבחרת ישראל זכתה במדליית זהב באליפות אירופה בלקרוס באולם (Box lacrosse) שנערכה בפינלנד ביולי 2017 לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת צ'כיה (7–8).
נבחרת הנשים של ישראל בלקרוס השתתפה לראשונה בגביע העולם לנשים בלקרוס שנערך באונטריו שבקנדה ביולי 2013 וסיימה את הטורניר במקום שמיני. הישג בולט של נבחרת הנשים היה מקום שני באליפות אירופה לנשים בקיץ 2019.
מדיניות השבת

לאיגוד הלקרוס יש עמדה עקבית של אי קיום משחקים במהלך השבת. האיגוד פרסם הצהרה שבה נאמר: "כספורט חדש לישראל זה הכרחי.. אנחנו לא יכולים להתעלם מהאחוז הגדול של הספורטאים, המאמנים ואנשי האיגוד שייעלבו אם נעלה על המגרש בשבת". הארגון הצהיר כי המדיניות היא סוגיית זהות לאומית, לא סוגיה דתית.
ראו גם

נבחרת ישראל בלקרוס
אליפות העולם בלקרוס 2018
הערות שוליים

↑  Bridging Gaps Through Lacrosse
↑  Israel Lacrosse Granted FIL Membership
↑  "Country List". אורכב מ-המקור ב-9 באוגוסט 2016. נבדק ב-1 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About Us : Israel Lacrosse". אורכב מ-המקור ב-28 בינואר 2013. נבדק ב-27 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Israel Premier Lacrosse League Set for 2015 Launch (אורכב 22.08.2016 בארכיון Wayback Machine)
↑  IPLL Announces 2015 Schedule
↑  McGran, Kevin (15 ביולי 2013). "Women's lacrosse team from Israel ready to forfeit World Cup rather than play on Sabbath". The Star. Toronto. נבדק ב-17 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
להסה

| --- | --- |

פוטומונטז' של להסה
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז אוטונומי:  המחוז האוטונומי הטיבטי
 חבל ארץ:  טיבט טיבט
 תאריך ייסוד:  633
 שטח:  29,680 קמ"ר
 גובה:  3,650 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  867,891 (2020)
  ‑ במטרופולין:  648,044 (2020)
  ‑ צפיפות:  29.24 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  29°39.29′N 91°7.1′E﻿ / ﻿29.65483°N 91.1183°E﻿ / 29.65483; 91.1183
 אזור זמן:  UTC +8
 אתר להסה
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןלהסה(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןלהסה(למפת המחוז האוטונומי הטיבטי רגילה) שיגאצה גיאנצה אוורסט צ'ינגהאי שינג'יאנג הודו נפאל בהוטן הודו מיא. יו. ס.להסה(למפת המחוז האוטונומי הטיבטי מוגדלת) שיגאצה גיאנצה אוורסט צ'ינגהאי שינג'יאנג הודו נפאל בהוטן הודו מיא. יו. ס.להסה    מיקומה של להסה במחוז האוטונומי הטיבטי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לְהַסָה (בטיבטית: ལྷ་ས་; בסינית מפושטת: 拉萨; בסינית מסורתית: 拉薩; בפין-יין: Lāsà, תעתיק: לָאסָה) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האוטונומי הטיבטי שבמערב הרפובליקה העממית של סין. להסה היא גם המרכז הדתי והפוליטי של העם הטיבטי והבודהיזם הטיבטי ומקום מושבו ההיסטורי של הדלאי לאמה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 867,891 תושבים בשטח כולל של 29,680 קמ"ר, מתוכם 648,044 בשטח האורבני.
המשמעות המילולית של המלה להסה היא "מקום מושבם של האלים", אם כי מסמכים טיבטיים עתיקים מגלים ששמו המקורי של המקום היה ראסה, שמשמעותו "מקום החצר" או "מקום העיזים". מבחינה גאוגרפית, ממוקמת להסה בעמק יארלונג (אנ'), המוקף הרים מושלגים. גובהה של להסה הוא כ-3,650 מ', והיא אחת מערי הבירה הגבוהות בעולם. בשל גובהה הרב, האוויר בה דליל ומכיל רק 68% חמצן בהשוואה למצוי בגובה הים.
העיר הוקמה באמצע המאה ה-7 על ידי מייסד האימפריה הטיבטית, סונגטסאן גאמפו, ובמהרה הפכה למרכז הפוליטי והדתי של האימפריה. לאחר נפילת המונרכיה הטיבטית במאה ה-9, ירדה קרנה של העיר, והיא חזרה למעמדה החשוב רק החל מהמאה ה-15, ובעיקר משנת 1642, אז שחרר הדלאי למה החמישי את טיבט, קבע את מקום מושבו בלהסה, ובנה את ארמון הפוטאלה על גבעה שמעל העיר. ארמון זה הפך למרכז הדתי-תרבותי של טיבט ומקום משכנם של הדלאי למה עד לשנת 1959. בעקבות ניסיון התנקשות כושל של סין בדלאי לאמה ה-14 והנוכחי, טנזין גיאטסו, ברח האחרון בשנה זו מלהסה לעיירה דרמסאלה שבצפון הודו וזו הפכה למעונה של הממשלה הטיבטית הגולה.
בנוסף לארמון הפוטאלה, בעיר נמצאים אתרים היסטוריים ודתיים רבים הכוללים את מקדש ג'וקהנג החשוב, מקדש סרה ואחרים. רבים מהאתרים ההיסטוריים הושמדו בתקופת מהפכת התרבות שהתחוללה בסין בשנות ה-60. השפעת הבנייה הסינית המודרנית ניכרת במערב העיר, בעוד חלקה המזרחי שמר במידה רבה על אופיו המסורתי. אל להסה עולים לרגל צליינים טיבטים והיא משמשת כבסיס יציאה והתארגנות לטיול ברחבי טיבט.
ביולי 2006 נחנכה מסילת הרכבת שבין גולמוד (אנ') שבמחוז צ'ינגהאי ללהסה. בכך הושלם המיזם ההנדסי עתיר התקציב המחבר לראשונה במסילת רכבת רצופה את בייג'ינג עם להסה.
מאורעות להסה בשנת 1959

בעקבות כיבוש שטחי טיבט על ידי צבא השחרור העממי של סין הקומוניסטית, נחתם בשנת 1951 הסכם "17 הנקודות" בין המפלגה הקומוניסטית הסינית לבין שליחיו של הדלאי לאמה כנציגי ממשלת טיבט. הסכם זה העביר את השליטה דה פקטו בטיבט לרפובליקה העממית של סין. בשנים שלאחר ההסכם החלו התפרעויות במחוזות קאם (Kham) ואַמְדוֹ, וקמו מחתרות אלימות כנגד הסינים.
בשנת 1959 הוזמן מנהיג העם הטיבטי, הדלאי לאמה, בידי נציג מהממשל הסיני לאירוע תרבותי, אולם נאסר עליו להביא מאבטחים חמושים. דרישה זו עוררה חשש גדול בידי טיבטים רבים אשר פחדו שהסינים מתכננים לחטוף את מנהיגם, ולמרות הפצרותיהם של יועציו, לא ביטל הדלאי לאמה את ביקורו. השמועה על הפגישה התפשטה בכל להסה, ובבוקר יום הפגישה, ב-10 במרץ 1959, התאספו כ-30,000 טיבטים עם רובים, חרבות ואלות מחוץ לארמון פוטאלה וקראו לדלאי לאמה לא לצאת לאירוע. במהומות נרצח אדם בהאשמה ששיתף פעולה עם הסינים וגופתו הוצגה לראווה ברחובות העיר. בעקבות המהומות בוטל האירוע, אך הרוחות לא שקטו. במהלך הימים הבאים המשיכו המהומות בלהסה נגד הסינים וקמו קולות שדרשו לעצמאות טיבט. ב-17 במרץ, לאחר ששני מטענים התפוצצו בקרבת ארמון פוטאלה, עזב הדלאי לאמה את להסה בחיפוש אחר מקלט בהודו. עזיבתו של מנהיגם הסלימה את הפרות הסדר של הטיבטים, עד שב-21 במרץ הפציץ צבא השחרור העממי את העיר, בזז מנזרים, עצר כ-8,000 איש והביא למותם של כ-85,000 איש (על פי ממשלת טיבט הגולה). כמו כן החלו הסינים ברפורמות נרחבות בלהסה ובטיבט אשר חיזקו את אחיזתה של המפלגה הקומוניסטית באזור.
ערים תאומות

ארצות הברית בולדר, קולורדו, ארצות הברית
גלריה

מקדש הג'וקהאנג
אישה מתפללת בלהסה
שוק בלהסה
הערות שוליים

↑  China: Tibet (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
1 2  Chen J, The Tibetan Rebellion of 1959 and China's Changing Relations with India and the Soviet Union, . Journal of Cold War Studies. Volume 8 | Issue 3 | Summer 2006. p.54-101.
↑  Freeing Tibet : 50 Years of Struggle, Resilience, and Hope, New York : AMACOM, 2009
↑  Tibet in agony : Lhasa 1959, Cambridge, Massachusetts ; London, England : Harvard University Pres, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550547205171  BNE: XX4667321  BnF: cb11964296g (data)  GND: 4111286-6  ISNI: 0000 0000 8857 587X  LCCN: n82001375  MusicBrainz: fe7eeea1-8e8b-4dd8-a085-cebcd097067d  NDL: 00629396  NKC: ge117888  NLA: 36608896  SELIBR: 152374  SUDOC: 027645495  VIAF: 139570491   WorldCat (עם VIAF): 139570491
יקותיאל שבח

| --- | --- |

יקותיאל שבח
 לידה:  2 בספטמבר 1905 פיעסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  11 במרץ 1984 (בגיל 78) ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תאריך עלייה:  1921
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  "ד"ר מילר", "המחשב"
 השתייכות:  ההגנה, צה"ל 
 תקופת הפעילות:  1925–1955 (כ־30 שנה)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 ב"הגנה": אחראי על מערך הסליקים בחיפה והצפון.  בצבא הבריטי: ראש יחידת משטרה מיוחדת לשמירה על העיר חיפה.  בצה"ל: רכש ואמל"ח
 
יקותיאל שבח (2 בספטמבר 1905 – 11 במרץ 1984) ממתנדבי ההגנה בתפקיד מרכזי במערך להסתרת כלי נשק בסליקים בעיר חיפה ובצפון כמומחה לבניית סליקים והסוואתם ופיקוד על יחידת הנשקים.
ביוגרפיה > ילדותו

יקותיאל, בנם של אברהם ורבקה[דרוש מקור] שבח, נולד בפיעסק שאימפריה הרוסית למשפחה אמידה מאוד. אביו, אברהם, היה יערן ובעליה של טחנת קמח גדולה על גדות הנהר בכפר פינסק. המשפחה התגוררה בבית גדול בסביבה חקלאית ובנוסף לייצור קמח, עסקה בגידול ברווזים, פרות וסוסים. המשפחה מנתה עשר נפשות והעסיקה עובדים ומשרתים. סבו של יקותיאל, ישראל שבח, היה ממקימי בית הכנסת והישיבה בעיירה ושימש כרב הראשי של בית הכנסת. בבית דיברו יידיש, רוסית, ופולנית. בבית הספר למד גרמנית.
בשנת 1917, במהלך מהפכת אוקטובר, תקפו הבולשביקים את העיירה פיעסק, והוציאו את זעמם על היהודים. הם שדדו רצחו ואנסו את תושביה היהודים. האם, רבקה, וחלק מאחיו של יקותיאל נרצחו. בני המשפחה ברחו מהעיירה. יקותיאל, שהיה בטוח שבני משפחתו נרצחו, החליט לעלות לישראל. מאוחר יותר גילה כי אחיו התאום ואביו ברחו לארגנטינה ועודם בחיים.
ביוגרפיה > העלייה לישראל

במהלך בריחתו, עבר דרך העיירה שצ'ויצ'ין (szczuszyn) שעל גבול פולין ושם פגש את בת דודתו, חנה. הם התאהבו ויקותיאל שכנע את חנה לעלות לישראל. הם יצאו משצ'צ'ין לאיטליה, שם עבד יקותיאל כסבל כדי לחסוך כסף להפלגה באוניה "טרנטו". הם הגיעו לנמל יפו בשנת 1921 והתיישבו בקיבוץ יגור, שם חיפשו מומחה לחקלאות. חנה ויקותיאל נישאו בקיבוץ יגור, והיו מראשוני הקיבוץ ומייסדיו. בקיבוץ עסק יקותיאל בייבוש ביצות וחלה בקדחת צהובה. כאשר חנה אשתו נדבקה ממנו, עזבו את הקיבוץ בהמלצת הרופא ועברו לחיפה.
ביוגרפיה > המעבר לחיפה והצטרפותו להגנה

מאחר שיקותיאל גדל באזור כפרי, הוא התנדב לעבודת גננות במרכז הגנים הבהאים בחיפה וזאת בנוסף לעבודתו כסבל בנמל חיפה. לאחר שלמד את סודות המקצוע והשתתף בהקמת גן בנימין, גן הטכניון וגנים ציבוריים נוספים. מאוחר יותר, הועסק כגנן הראשי של העיר.
במקביל לעבודתו כגנן הצטרף לשורות ההגנה והתגלה כמומחה להקמת סליקים בכל העיר.
כמו כן מונה (על ידי מייג'ור ברקר מהצבא הבריטי) לראש יחידת משטרה מיוחדת לשמירה על מפעל המים בחיפה. היחידה מנתה 12 איש מתושבי העיר ואומנה על ידי הצבא הבריטי. היחידה אף קיבלה נשק חוקי לצורכי שמירה בלבד. השמירה התבצעה בשעות הלילה על ידי סיורים בעיר ובאיוש מגדלי שמירה.
ביוגרפיה > "ד"ר מילר" – ה"סליקר" הראשי בחיפה והצפון

רשמית, עבד שבח כגנן בוועד הדר הכרמל ורבים יכלו לראותו עומד ומשקה את הצמחייה ב"גן בנימין", בעזרת צינור מים, זאת מבלי שתיארו לעצמם את מעלליו לאחר שעות העבודה. עד מהרה התגלה שבח כבעל כישרון יצירתי במיוחד בבניית סליקים והפך למפקד יחידת הנשקים של חיפה. "היחידה הזו תפסה מעמד נכבד בין היחידות בארץ. בין הנשקים שררה אווירה של אחווה ורעות. שבח לא נזקק לנקוט לשון של פקודה ולא הוכרח לצוות. מספיק שהיה מסביר את הפעולה שיש לבצע כדי שהנשקים יתנדבו, מייד, לביצועה ואף יריבו על הזכות לעשות את המלאכה".
שמו המחתרתי של שבח היה ד"ר מילר. הוא התגלה כבעל שיטות מתוחכמות במיוחד להסוואת נשק והעברתו אל מרכזי ההגנה. "בנוסף להקמת עשרות סליקים ברחבי חיפה והצפון, כוחו היוצר בא לידי ביטוי בהתקנת מוקשים ימיים ישנים, ששימשו את ההגנה בעת כיבוש חיפה. מוקשים אלה דורדרו מהדר הכרמל לעבר השכונות הערביות, ובעזרתם הניסו את אנשי הכנופיות שלא ידעו איזה "נשק סודי" מפעילים חברי ההגנה (כתבה).
ביוגרפיה > מבנה הסליקים

מיד לאחר מאורעות תרפ"ט הוחל בבניית מחסני נשק רבים. שבח נחשב לדמות מרכזית בתכנון הסליקים ובעל רעיונות יצירתיים במיוחד. הוא אף נשלח לתל אביב ולמקומות אחרים לבניית סליקים. התקנת הסליקים נערכה בדירות ובבתים חדשים שנבנו בעיר. עד 1935 נבנו הסליקים בארונות קיר, בקירות עבים (אחת השיטות הייתה התקנת משקוף מתפרק), בקירות כפולים, בעליות אינטרסולים ומתחת לרצפות. בדרך כלל, הכניסה לסליקים הוסוואה על ידי אצטבה, מדף או ארון- ועליה הונחו חפצים שונים בהתאם לאופי המקום, לדוגמה: חלקי מכונות בבית מלאכה או צעצועים בגן ילדים.
משנת 1935 החלו לבנות סליקים בבניינים חדשים. על פי רוב, נבחרו דירות של רופאים, עורכי דין, אנשים מכובדים שלא עוררו חשד. שבח יצר קשר עם מהנדס העיר הבריטי מר ווטסון, כדי לקבל אישורי בנייה ומידע על הבניינים המתוכננים. כאשר נמצא הבניין המתאים מבחינת המיקום והטופוגרפיה, גויס הקבלן לעניין והותיר חלל מתאים. לקראת סיום הבנייה, שבח היה מארגן את היחידה המבצעת שלו, זו כללה בנאים, נגרים, מסגרים, צבעים, חשמלאים ועוד. יחידה זו כונתה על שמו המחתרתי של שבח, "יחידת ד"ר מילר". הם נכנסו לבניין כפועלים, ובשעות הלילה עסקו בבניית המחסן. השלמת בניית הסליק חפפה את השלמת הבניין.
ביוגרפיה > מבנה הסליקים > הסליק בדירתו של צבי בן יעקב באביחיל

הסליק היה מתחת לדירה במרתף יצוק בטון בגודל 2 -3 מטר. להתקנת הכניסה היה צורך בשבירת מרצפות ובפריצת חור. העבודה התנהלה בשעות הערב כדי לא לעורר את בעלי הבית. רעייתו של צבי, מרי, הייתה דואגת לצאת עם השכנים לקולנוע. אחד הבנאים התחזה למחזר של בעלת הדירה והיה מביא כל יום בונבוניירה עטופה וקשורה כיאה. הבונבוניירה הייתה למעשה לבנים שנועדו לבניית הפרצה ברצפת החדר.
ביוגרפיה > מבנה הסליקים > סליק במשרד עורכי דין

במשרד נבנתה תיקרה מונמכת שהסוותה את הנשק שהוחבא בתוכה. באותו סליק הוחבאו 34 רובים ו-100 אקדחים.
ביוגרפיה > מבנה הסליקים > הסליק בבית הספר "גאולה-הדר"

המחסן המרכזי של אזור חיפה היה בבית הספר "גאולה-הדר". במסווה של נגרייה תמימה שימשה כבית ספר לנגרות, ובה הוחבאה כמות עצומה של נשק. המכונית נושאת הנשק הייתה נכנסת לתוך הנגרייה שבה היו מדרגות נעות. מאחורי המדרגות מוקמה הכניסה לחדר האוכל של בית הספר. סיבוב אחד של הברזים בחדר אוכל גרם להזזת קיר נייד. במחסן הנשק היו ארבעה חדרים גדולים. שם אוחסנו 3000 מרגמות ששימשו את חטיבת כרמלי. כמו כן, היו בו 100 רובים פינים שהיו מיועדים לארגון הלח"י. עד היום ניתן למצוא בבית הספר שני מרזבים; אחד מיועד לניקוז הגשם והשני מיועד לאוורור חדרי הנשק.
ביוגרפיה > מבנה הסליקים > הסליק בטכניון

סליק חשוב של ההגנה בחיפה היה בטכניון. ביוזמתו של יעקב פת הוכשרו שני חדרים של בית המלאכה של הטכניון כדי לשמש בסיס קבוע לאימונים בנשק. דבר זה חייב התקנת סליק מסודר בבנין והנהגת שמירה קפדנית. בסוף שנת 1924 הוטל על יקותיאל שבח לשכלל את מערכת ההתראה, אשר במרתפי הטכניון. לצורך זה הוא הקים מערכת פעמונים בין החדרים ונקודות השמירה בחוץ. הצלצול הראשון היה אות אזהרה, הצלצול השני העיד כי חלפה הסכנה ושלושה צלצולים – אות סכנה.
ביוגרפיה > מבנה הסליקים > הסליק בבית חולים כרמל

מתחת לבניין של בית החולים כרמל הישן, נבנו שני חדרים שטויחו ורוצפו ואת הפתחים חסמו בלוקים. סוכם כי לאחר שהפועלים יסיימו את עבודתם, יגיע מהנדס מנאמני ההגנה ויתכנן את הפתחים ואת אופן הסוואתם. המהנדס חיכה לפנייה של אנשי יחידת הנשקים, ואף כעס שלא זכה לפנייתם. אך הוא לא ידע ששבח ואנשיו כבר השלימו את המלאכה מבלי שהוא ידע על כך דבר. מאחר שהמהנדס היה נאמן מאוד, הוא הוזמן לסיור עם שבח ושמואל קובלר. הם עברו דרך מחסן הבגדים והוא התבקש למצוא את הפתח, שכמובן לא מצא אותו למרות שהיה מעורב בבנייה. הנשק חילץ בורג מאחד הסרגלים והחדיר מפתח במקומו של הבורג, סובב את המפתח ואז נפתחה דלת סתרים שהכניסה אותם לחדר ארוך שבשלושת צדדיו אצטבאות רחבות. באמצע החדר ניצב שולחן עבודה מוארך כדי לשמש מקום לטיפול בכלי הנשק. המהנדס התפעל מאוד מהתחכום שבעבודתו של שבח ופסק כי אנשי יחידת הסליקים לא זקוקים למהנדסים.
ביוגרפיה > מבנה הסליקים > הסליק ביוקנעם

יחיאל בן זאב מספר על הסליק שתכנן בעזרת שבח: "היה זה בבית אחד מתושבי יקנעם. האישה, בעלת הבית, הייתה שומרת ונותנת לי סימנים. הייתה בבית קומת קרקע. ליד אחד הקירות עמד כיור – התכופפתי לידו, סובבתי בורג, חלק מהקיר נפתח ואני במחסן". יש הסוברים, כי מדובר באותו סליק שנתגלה (ובו עדיין פצצות, רימונים, ותחמושת) בדצמבר 2001 בבית אסתר קרינסקי, שבעלה היה תקופה מסוימת מפקד אזור המושבה.
ביוגרפיה > מבנה הסליקים > ארכיון ההגנה בתל אביב

סליק אחר נבנה ביוזמת איסר הראל, שהיה ראש המחלקה הפנימית בשרות ידיעות. עד אז נדד ארכיון המחלקה בין מוסדות ציבור לדירות פרטיות. הראל חיפש מקום מסתור כדי שהחומר לא ייפול לידי הבריטים. נמצאה דירת קרקע ברחוב דב הוז, שהייתה בבעלות של השחקן מהבימה מנחם גנסין. מאחר שהדירה הייתה ארוכה במיוחד, ניתן היה לתחום את חלקה מבלי שירגישו בכך. לצורך התכנון הוזמן שבח, לאחר שהובל סחור סחור כדי שלא יוכל לזהות את הסביבה. מתחת למדרגות נבנה קיטון צר עם אצטבאות, וקיר מלבני סיליקט (כמו המבנה עצמו) חתם את המובלעת. בקיר הותקנה דלת ברזל מיוחדת, שרופדה גם היא בסיליקט. לדלת היה מנוף סגירה מיוחד וחור המפתח הותקן בחריץ מוסווה בתוך הדלת. לפתח הוצמדה מיטה מתרוממת עם וילון, שכיסתה אותו לגמרי. כדי לשמור על חשאיות הארכיון, הוכנסה בסודו רק מזכירתו של איסר הראל, אפילו ראש שירותי ידיעות לא ידע על הסליק.
ביוגרפיה > שבת שחורה ביגור

מחסן הנשק הגדול ביותר נבנה על ידי שבח בקיבוץ יגור. המחסן היה מתחת לצריף ששימש לאחסון חציר וירקות. בשבת השחורה נתגלה הסליק על ידי הצבא הבריטי. כל הנשים והגברים נעצרו במחנה עתלית. בקיבוץ נשארו שני גברים כדי לטפל בפרות. על שבח הוטל להתחקות אחר הסיבות והגורמים לגילוי הסליק. בשבח התעורר החשד שהשניים שנשארו בקיבוץ הסגירו את המחסנים וזאת לאחר שנראו מתרועעים עם החיילים הבריטים. שני החשודים נתפסו ונאסרו והובלו לבית כלא סודי שתוכנן על ידי שבח, במבנה של בית חולים כרמל בשכונת אחוזה. רופא הכלא הזריק להם סם הרדמה והובאו מומחים כדי לחקור אותם. מאחר שהם לא הודו למרות העינויים הרבים, שבח החליט לנקוט בשיטה אחרת ולקח אותם לביתו. שם נתן להם להתרחץ ולאכול. אחרי שבוע כאשר הם נרגעו הם סיפרו לו שהם עולים חדשים בלתי לגאליים ומאחר והכירו את החיילים הבריטיים מימי הבריגאדה, בעיקר מהדיוויזיה המוטסת "הכומתות האדומות", הם התלוו לחבריהם החיילים הבריטים ולא היה להם חלק בהסגרת המחסן ביגור. כך הציל שבח את השניים מתלייה. מתברר כי שני צינורות אוויר שהותקנו בסליק לצורך אוורור הנשק, הם אלו שהביאו לגילוי המחסנים.
שבח עבר מקיבוץ לקיבוץ והפיק לקחים מפרשת גילוי הסליק ביגור. כך שונה כל מערך ההגנה ברחבי הארץ. לצורך הסוואת המחסנים רכש שבח מגלי מוקשים ופיזר מתכות בפרדסים ובחורשות כדי להטעות את הבריטים.
ביוגרפיה > רכישת נשק

מאחר שיקותיאל היה נוטר בצבא הבריטי, היה מעורב בהסבת נשק בלתי חוקי לנשק לחוקי. הוא נתן לנשק המוברח מספרים של נשק חוקי, או שהטביע מספרים של רובים על אקדחים.
הנשק הגיע למחסנים משני מקורות: מסוחר יהודי בשם מר רחמני שהיו לו מחסנים ברחוב יפו, וממפעל הנשק קרופ, תוך מתן שוחד למשטרה הבריטית. כמויות הנשק היו אדירות יחסית לזמנים ההם והגיעו לכ-2000 אקדחים, 670 רובים אנגלים ו-5 מיליון כדורים לרובים. שבח אף היה מעורב בסיוע לחברי ההגנה להתחזות לחיילים בריטים; חברי הפלמ"ח השתמשו במדי הצבא הבריטי כהסוואה במבצעים שונים. מלאי הנשק גדל והגיע ל-350 רובים מסוג ברן אנגלי ו 250 רובים מסוג סטן. כמו כן שבח היה נוהג לייצר בעזרתו של יעקב זיניוק רימוני יד.
כל אמצעי להשיג נשק היה כשר בעיני שבח. כשנודע לו שחברי קיבוצים מהגליל העליון יצרו קשר עם מתווכים, אשר מכרו להם רובים ותחמושת שהשיגו מחיילים סנגלים שחנו בסוריה ובלבנון, גייס כספים כדי לשתף את ה"הגנה" בחיפה ברכישות אלו. יש לציין כי שבח הצטיין ברכישת הנשק והעשרת הסליקים בחיפה ובפיקוד העליון במרכז הארץ.
ביוגרפיה > רכישת נשק > מלכודת בעסקת נשק

ב-10 במאי 1941 ניסו שני חיילים מהגדוד הצ'כי שחנה בבת גלים, למכור נשק באמצעות איש הקשר נחמיה בן גור. לדבריהם, היה ברשותם נשק רב ושפע של תת-מקלעים מסוג טומיגן. מיד הזעיקו את שבח ואת מפקד נפת זבולון עמנואל מרקובסקי. למזלו של שבח, הבריטים תפסו רק את מרקוביץ שנשפט וקיבל עונש של 12 שנות מאסר בכלא עכו. נחמיה בן גור קיבל חנינה באוגוסט 1946 ומייד מונה לקצין זהירות וביטחון במחוז חיפה.
ביוגרפיה > שינוע הנשק

קבוצה מעולי גרמניה שעלו בתחילת שנות ה-30 השתלבה במסגרת ההגנה כ"מחלקה אזרחית". רובם היו רופאים, עורכי -דין ובעלי מקצועות חופשיים אחרים, אשר מעמדם הכלכלי היה טוב ורובם החזיקו מכוניות, טלפונים ודירות. כמו כן, היו להם קשרים טובים עם הבריטים, הערבים, וכן נכבדים ממצרים ועיראק שהגיעו כדי לקבל טיפול. המחלקה בראשותו של מקס נמצא-בי, נתנה פתרון לשבח כאשר היה צריך להעביר נשק ממקום למקום. נמצא-בי היה מודיע לשבח טלפונית "שבח, ד"ר פלוני עומד לרשותך תוך 10 דקות".
במאורעות 1929 היה זה הנשק של ארגון הקיבוץ מכפר גלעדי, שהציל במידה ניכרת את המצב בחיפה ובמקומות נוספים. לצורך כך הוסב אוטובוס ישן לאמבולנס, ובדפנותיו ובספסלים שלאורכו הותקנו סליקים. על הספסלים שכב 'חולה' חבוש ולידו אחות רחמנייה בלבוש לבן וסרט מגן דוד על זרועה (מניה שוחט). השימוש באוטובוס נמשך גם בשנות ה-30-40, ועל פי עדויותיהם של יעקב זיניוק ושל יונה פלג, יקותיאל שבח ומרדכי אלוני היו מהמובילים המרכזיים במחלקת החימוש.
מעדותו של בנו של יקותיאל, בועז שבח: "כאשר היה צריך להעביר נשק, אמי, אחותי רותה ואני היינו מצטרפים לנסיעה בטנדר ויושבים על הארגז האחורי כשאבי והנהג יושבים מקדימה. סיפור הכיסוי היה טיול משפחתי לצפון".
גם המחסנים בבסיס "כורדאני" שאחסנו נשק של הצבא הבריטי, שימשו בשנות המלחמה מקור לרכש. הציוד היה מועבר תחילה לחיפה ונמסר לרשותו של שבח, שפיזר אותו בין הסליקים השונים בעיר. בהמשך הועבר הנשק לסליקים מרכזיים בעמק זבולון. לרוב נעשתה העברה בשני שלבים. בשלב הראשון, הוצא הנשק מהבסיס הבריטי והוסתר בסליק זמני, ובשלב השני, הועבר הנשק במכוניות, שהותקנו בהן סליקים, ונמסר ליעדו הסופי.
ביוגרפיה > שינוע הנשק > סיוע נשי

בנות הזוג של הפעילים היו אף הן משתתפות בפעילות לשינוע נשק. הן היו, לפי רעיון של שבח, "הסליקים האנושיים".מצטט קיטרון בספרו מדבריו של שבח: "בשנת 1929 היינו מעבירים את הנשק למקומות פעולה לרוב בעזרת החברות. החברה המעבירה הייתה הולכת בליווי גבר שהיה תומך בה והיא הייתה מתאנחת לפרקים, נעצרת מעת לעת למנוחה. כך ביימו שניהם אישה הרה ובעלה, ההולכים לרופא. לא פעם הייתי אני הרופא המיילד. יש להניח שהרגשת החברה לאחר 'טיול' ממין זה על כל המתיחות שבו לא הייתה שונה בהרבה מהרגשת אישה לאחר לידה..במקומות מאוכלסים ערבים היו החברות מתלבשות כנשים מוסלמיות רעולות פנים ומעבירות את הנשק בסלי- ירקות על ראשיהן, או בעגלות ילדים שבהן מונח ילד".
ביוגרפיה > יוני הדואר

כדי לשמור על קשר בין מפקדות ה"הגנה" הובאו יונים מבלגיה שחולקו באזורים שונים בארץ. שובך יונים הוקם בחצר ביתו של שבח. בין המטפלות ביונים הייתה גאולה לוי: "השובך השתלב בנוף ההררי והשומם שבהדר עליון בשכונה שנקראה אז 'שכונת המעיין'. כיתת חברי ה"הגנה" מפלוגת קשר שטיפלו ביונים היו מגיעים לשובך בתורנות אחת לשבוע. בכניסה לשובך לבשנו חלוק חאקי, נאמר לנו כי הדבר נעשה כדי שהיונים יתרגלו לצבע המסוים. ניקינו את התאים, פיזרנו גרעיני דורה לפתחי התאים, הוספנו מים בתוספת גרעיני קלי לחיטוי המים. היינו מפריחים את היונים ומודדים את הזמן מרגע שחרורן ועד שובן לשובך".
ביוגרפיה > הבית ברחוב רמב"ן 3 חיפה

בביתו של שבח היה ממוקם מטה ההגנה החיפני. במקום מושבם היה קיר נייד מאחוריו היו טמונים כל המסמכים הסודיים של ההגנה. במטה זה ישב יעקב דורי, מפקד העיר חיפה דאז שמונה מאוחר יותר לרמטכ"ל הראשון של צה"ל. המקום שימש כתחנת שידור סודית של ההגנה. הכניסה למחסן הנשק הייתה דרך פתח סמוי במטבח ביתו של שבח, שממנו אפשר היה לרדת במנהרה למחסן ולמטה. 
בועז שבח, מספר כי שכניו של אביו יקותיאל הביעו לא אחת דאגה מכך שייתפס על ידי הבריטים, וימיט עליהם אסון כשהבריטים יענישו את כל השכונה.
ביוגרפיה > אישיותו

אשל מתאר את שבח בספרו, כאדם בעל גוף מרשים במראהו, בעל יכולות גבוהות בתקשורת בין-אישית וחוש הומור יוצא דופן. למרות שהיה חסר השכלה פורמלית בהנדסה הצליח להרשים את טובי המהנדסים ברעיונותיו היצירתיים וביכולת האלתור המופלאה שלו.
מחויבותו לאנשי ה"הגנה" בחיפה הייתה כל כך גדולה, שבנוסף היה דואג ועוזר בכל מצוקה. נדיבותו באה לידי ביטוי במאורעות 1929, כאשר תשעה מתושבי העיר נהרגו ורבים אחרים נפצעו. "שבח נטל על עצמו את הדאגה למזון למגויסים. הוא התרוצץ בעיר, בא בדברים עם חנוונים, בעלי עסקים, קמעונאים וסיטונאים והשיג שימורי מזון. במאפיות קנה לחם ואנשי ה"הגנה" חדלו לרעוב".
הערות שוליים

↑  על פי רישומי חברה קדישא חיפה.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  צדוק אשל (1998), מערכות ההגנה בחיפה, משהב"ט
↑  ראובן בן צבי (1983), ידיעות חיפה
1 2 3 4  רפי קיטרון (2010), ארץ ישראל הנסתרת, אריאל
↑  ראובן בן צבי (1980), ידיעות חיפה
↑  צדוק אשל (1997), הבחורות ההן, משהב"ט
יקותיאל שבח
צילום תמונה של טיפול בכלי הנשק בסליק
לקשאדוויפ

| --- | --- |

 מדינה:  הודו הודו
 בירת הטריטוריית איחוד:  קאוואראטי 
 תאריך ייסוד:  1956
 שטח:  32.7 קמ"ר
 גובה:  16 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בטריטוריית איחוד:  65,473 (2011)
 קואורדינטות:  10°36′N 72°36′E﻿ / ﻿10.6°N 72.6°E﻿ / 10.6; 72.6
  אתר האינטרנט הרשמי של לקשאדוויפ
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     מפת לקשאדוויפ tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לקשאדוויפ (באנגלית: Lakshadweep ; במלאיאלאם: ലക്ഷദ്വീപ്) היא טריטוריית האיחוד הקטנה מבין מדינות וטריטוריות הודו. בירת הטריטוריה היא קאוואראטי. מקור שמה הוא מהכינוי "לקשאדוויפה" שמשמעותו בסנסקריט: לקה=מאה אלף, דוויפ=איים, כלומר "מאה אלף איים".
זהו ארכיפלג המונה 36 איים ששטחם הכולל כ-32 קמ"ר, הנמצאים באוקיינוס ההודי 200-300 ק"מ ממערב למדינת קרלה.
כתריסר מהאיים הם אטולי אלמוגים, שלושה - שוניות אלמוגים, והשאר איים בגדלים שונים.
דמוגרפיה

רק 11 מהאיים מיושבים במהלך כל השנה. כ 60 אלף התושבים, שרובם מוסלמים, מדברים בעיקר במלאיאלאם, הנפוצה גם בקרלה הסמוכה. האוכלוסייה מחולקת לשלושה מעמדות סוציו-חברתיים (קאסטות) - ימאים, בעלי אדמה ואיכרים.
גאוגרפיה

הארכיפלג מחולק לשתי קבוצות איים ואי שאינו שייך לאף אחת מהקבוצות:
קבוצת איי אמיני: כוללת את אמיני, קדמט, קילטאן, צ'טלאט וביטרה.
קבוצת איי לאקדיוו: כוללת את אגאטי (בו נמצא שדה התעופה היחיד), אנדרוט, באנגאראם, קלפני וקאוואראטי (בו שוכנת עיר הבירה של הטריטוריה).
מיניקוי: אי בודד, הדרומי מבין כל האיים. תושביו מדברים בשפת מאהאל, הדומה לשפת דיבהי המדוברת באיים המלדיביים הסמוכים.
כלכלה

תושבי האיים מתפרנסים בעיקר מדיג, מעט מחקלאות, תיירות (בעיקר צלילה) ושזירת חבלים מסיבי קוקוס.
היסטוריה

המערבי הראשון שהגיע לאיים אלו היה ככל הנראה ואסקו דה גאמה. בעקבותיו הגיעו הפורטוגזים, שהשתלטו על האיים, הקימו נמל והשליטו משטר דיכוי. ב-1787 השתלט על האיים שליט מייסור, הסולטאן חיידר עלי באמצעות בנו טיפו סולטאן, אולם כעבור זמן קצר איבד את השליטה לבריטים, כחלק מתוצאות מלחמת אנגלו-מייסור השלישית (1789–1792).
לאחר השתלטות הבריטים על האיים והכללתם בהודו הבריטית, נכללו האיים בנשיאות מדראס, שעם כניסת חוקת הודו לתוקף בינואר 1950 הפכה למדינת מדראס. ב-1956 בוצעה רפורמה מקיפה בגבולות מדינות הודו תחת חוק ארגון מחדש של המדינות, והאיים הופרדו ממדראס והפכו לטריטוריית איחוד עצמאית בשם .איי לקדייב, מיניקוי ואמינדיבי בנובמבר 1973 שונה שם הטריטוריה ללקשאדוויפ.