stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון אגרנט
ביוגרפיה > ילדות, נעורים ולימודים

אגרנט נולד בלואיוויל שבמדינת קנטקי, בארצות הברית, בט"ו באלול ה'תרס"ו, 1906, הבכור מבין שני אחים, לד"ר אהרון יוסף אגרנט (1881–1946), יו"ר הסתדרות רופאי השיניים בישראל ופעיל ציוני, ולפנינה בת שמעון שניצר. הוריו היגרו לארצות הברית מחיסלוויצ'י שברוסיה זמן קצר לפני לידתו. אביו ואמו נישאו לאחר שהסכים אהרון לבקשת משפחתה של פנינה שיצטרף אליהם במסע הגירתה של המשפחה לאמריקה, והם היגרו בצל פרעות קישינב בשנת 1904. אביו בא מרקע של משפחה ליטאית אך עזב את העולם החרדי האורתודוקסי בצעירותו והוקסם מתנועת ההשכלה. בבית המשפחה שמרו על אורח חיים מסורתי.
אביו התפרנס מהוראת עברית והיה ציוני שביקש לעלות לארץ ישראל. אגרנט גדל בשיקגו ולמד בבתי ספר יהודיים. הוא גדל לתודעה חברתית עמוקה, ציוני עם תחושת שייכות לארצות הברית. הוא אהד את השופט היהודי-ציוני לואי ברנדייס, הזדעזע מהקרע בתנועה הציונית בדמות העימות, על פסים תרבותיים, בין ברנדייס לד"ר חיים ויצמן, יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית. כמו כן הוא הזדהה עם מאבקה של "התנועה הפרוגרסיבית" האמריקאית בהנהגתו של הסנאטור רוברט לה פולט, שהייתה לה אחיזה רבה באזור מגוריו בשיקגו. כמו כן העריץ את אברהם לינקולן והצטיין בידיעת ההיסטוריה של ארצות הברית. בהיותו נער השתתף עם חבריו בהוצאה לאור מדי שנה של עלון ציוני בשם "ההרצליאני" שדן בין היתר בפערים בין היות אדם ציוני מחד ואזרח נאמן לארצות הברית מאידך.
בשנת 1922 הוקפץ כיתה בבית הספר וסיים את לימודיו כדי לעלות עם משפחתו ארצה. המשפחה התיישבה בתל אביב ואגרנט למד לזמן מה בגמנסיה העברית הרצליה. המשפחה התקשתה להסתגל ולהתפרנס, וכעבור מספר חודשים נאלצה לרדת מהארץ ושבה לארצות הברית. כבר אז, מלימוד בבית, ידע שמעון את השפה העברית על בוריה. אגרנט הצטיין בלימודי היסטוריה ופילוסופיה, ובשובו לאמריקה החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. הוא הגה ללא הרף בדיונים הנוגעים לציונות, וכל מאמריו עסקו בה. אף שבבית הספר הצטיין, באוניברסיטה ציוניו היו ממוצעים והוא לא בלט. אגרנט התעניין בייחוד במשפט החוקתי, ובלימודיו נחשף בידי מרציו גם לגישת הפורמליזם המשפטי, לפיה יש להתייחס לחוק כמות שהוא שחור על גבי לבן, וגם לגישה היריבה, לפיה יש למערכת המשפטית חלק בעיצובה של החברה. אגרנט העיד שהמרצה שהשפיע עליו יותר מכל היה ארנסט פרוינד (אנ').
במקביל ללימודיו באוניברסיטה אגרנט לימד עברית בבית ספר יהודי בעיר לפרנסתו והיה אחראי על שיעורי העברית בבית הספר היהודי בו לימד. כן היה פעיל בארגון הסטודנטים הציונים "אבוקה" בשיקגו. אגרנט התרשם לחיוב מתנועת העבודה ודרך שותפותו ב"אבוקה" עמל על חיזוק הקשרים בין סטודנטים ציונים באמריקה לבין הציונות החלוצית בארץ ישראל. כמו כן קידם דרך הארגון איסוף כספים למיזמי בנייה חלוציים בארץ ישראל המנדטורית. דרך ארגון "אבוקה" התיידד עם הפעיל הציוני יצחק צ'יזיק. בשנת 1926 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת שיקגו ובהמשך קיבל תואר במשפטים מאותה אוניברסיטה. בשנת 1929 עלו בני משפחתו, הוריו ואחיו, ארצה, מה שהגביר, לצד החדשות על מאורעות תרפ"ט, את לבטיו והאיץ על החלטתו לעלות ארצה גם כן.
ביוגרפיה > עלייה ארצה, נישואים ועריכת דין

לאחר שעבר את מבחני הלשכה האמריקאית וקיבל רישיון עורך דין, ולאחר שרכש לעצמו נשק אישי, אקדח, למטרות הגנה עצמית, גמלה בליבו ההחלטה לעלות ארצה. ב-10 במרץ 1930 הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו על סיפון האונייה "מוריטניה", עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים באפריל 1931 וקיבל רישיון עריכת דין באפריל 1932. את ההתמחות עשה בירושלים תחת עורך הדין מרדכי עליאש, פרקליט ידוע, ובמשרדו הכיר בכירים בפוליטיקה ובעולם המשפטים של הארץ, בהם יעקב שמשון שפירא, לימים היועץ המשפטי לממשלה הראשון ושר המשפטים של מדינת ישראל, ויצחק אולשן, לימים נשיא בית המשפט העליון. בתור מתמחה מתחיל הועסק ללא שכר ונתמך לשם פרנסתו בעזרת הוריו. כאשר קיבל ותק החל גם לקבל משכורת סדירה.
לאחר סיום תקופת ההתמחות שלו החל לעסוק כעורך דין פרטי בחיפה, גם משום שהייתה מרכז ציבורי גדול וגם כדי להיות קרוב למשפחתו. אגרנט פתח משרד עורכי דין בשותפות עם יעקב הלוי בדרך יפו. בין השאר עבד עבור ועד הקהילה בחיפה בסיוע לעולים שנכנסו לארץ ישראל נגד חוקי המנדט הבריטי ונכלאו בכלא עכו. אל מול קשיי ההעפלה נחשף אגרנט לראשונה מיד ראשונה לחלק בציונות שנבע והונע מתוך רדיפות וכתוצאה מאנטישמיות, כאשר הימים ימי העלייה מגרמניה בצל עליית המשטר הנאצי. נוכח מאורעות תרצ"ו (המרד הערבי הגדול), התנדב אגרנט לשורות ארגון "ההגנה" לעמדת שמירה לילית בחיפה. בימי הפרעות סירב להעביר את משרד עורכי הדין שלו מהרובע המעורב בדרך יפו אל רובע הדר הכרמל היהודי, שכן חשש מהשלכותיה של צמצום ההתיישבות היהודית בעקבות התוקפנות הערבית.
מבחינה פוליטית אגרנט התלהב מרעיון הדו-קיום של תנועת "ברית שלום" אך היה ספקן באשר לסיכויי הצלחתה ובהדרגה, נוכח מאורעות ועימותים, הגיע למסקנה שהיישוב בהכרח עומד לפני התנגשות אלימה כוללת מול ערביי ישראל. אגרנט היה חסיד של אחדות לאומית וראה בה נדבך הכרחי בתחייה הלאומית של העם היהודי, ומתוך כך הוא גינה את פרישתו של זאב ז'בוטינסקי מהקונגרס הציוני העולמי בשנת 1933 והזדעזע באותה שנה בעקבות רצח ארלוזורוב. מבחינת עיסוקו המשפטי, אגרנט, לצד זה שהיה עורך דין, העמיק במחקר המשפטי ובהרחבת היריעה, ורכש את הקודקס האנציקלופדי הכביר "חוקי אנגליה" מאת לורד הולסברי (Halsbury's Laws of England), על עשרות כרכיו.
בנובמבר 1933 התארס, ובמאי 1934 נישא אגרנט לכרמל פרידלנדר, בת לישראל פרידלנדר ולליליאן לבית בנטוויץ'. דודה של אשתו, אחי אמה, נורמן בנטוויץ', שהיה היועץ המשפטי הראשון לממשלת המנדט, סייע לאגרנט לבחור במשרת שופט, ואף המליץ עליו בפני הנציב העליון. באותה התקופה היה מקובל להשתמש בקשרים כדי להשיג המלצות ודרכן מינויים, אך אגרנט סירב להשתמש בהמלצה ובמקום זאת עשה את הדרך הארוכה והפורמלית להתקבל למשרת שופט. אגרנט העדיף את תפקידו של השופט, אשר שופט על בסיס אובייקטיביות משפטית ללא צורך להיות כפוף לצורך לייצג את הלקוח, והעדיף הכנסה מסודרת כעובד ציבור מאשר החיפוש אחר לקוחות שהיא מנת חלקו של עורך דין. על מנת לקבל את משרת השופט נדרש אגרנט לוותר על אזרחותו האמריקאית, וזאת עשה לאחר לבטים רבים. על מקומה ניתנה לו אזרחות ארץ-ישראלית.
ביוגרפיה > שופט השלום ומחוזי

ב-1940, תחת שלטון המנדט הבריטי, מונה לשופט בבית המשפט השלום בחיפה. במשכן היה אחד משני שופטים יהודים, לצד משה לנדוי, שהיה לשותפו לעשרות השנים הבאות. בין היתר התיידד בבית המשפט עם עמיתו השופט הערבי אחמד ביי ח'ליל. בשלב מוקדם אימץ אגרנט גישה שבה כתב פסקי דין ארוכים ומלאי נימוקים, והוא בלט כשופט מוכשר. לפי עדותו האישית, תמיד ידע את התוצאה של פסק הדין שעמד לכתוב כבר בתחילתו, ובנימוקיו הרבים, כך הסביר, כתב לעצמו. פעמים רבות גם העלה הצדקות וחיזוקים לטיעוניו מתוך המשפט העברי. עיקר עיסוקו כשופט השלום נגע לדיני שטרות וקניין, ומיעט לפסוק בתביעות פליליות. שלא כנוהג המשפטי, בשנת 1943 זקן השופטים פרדריק גורדון-סמית, שעמד בראש בית המשפט לערעורים, הקודקוד של מערכת המשפט המנדטורית, ציין אותו לשבח.
בימים של משבר בשוק הדיור, בצל מלחמת העולם השנייה, הגיעו לפתחו תביעות פינוי רבות, והוא לעיתים אף נהג להגיע לבתים בהם נגעו התיקים והשתדל להגיע לפסיקות שיש בהן משום פשרה והסכמה בין שני הצדדים. בימי תנועת המרי העברי הגיע העימות בין היישוב היהודי לרשויות המנדט לשיאו, ובעקבות השבת השחורה, מבצע רחב לסיכול הפעילות המחתרתית היהודית ברחבי ארץ ישראל, הוטל עוצר בעיר חיפה. אגרנט הובל מביתו במשוריין של הצבא הבריטי אל אולם בית המשפט ובו נדרש לשפוט את כל מפרי העוצר. בלחץ רשויות השלטון הרשיע אותם בעבירה, אך דן אותם לקנסות מקלים. בשנת 1947 הומלץ לקדמו למשרת שופט בבית המשפט המחוזי, אך המינוי הוקפא בעקבות החלטת כ"ט בנובמבר (החלטה 181) ופריצתה של מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה > שופט השלום ומחוזי > קום המדינה ובעקבותיה

במהלך מלחמת העצמאות והקרב על חיפה אגרנט המשיך לעבוד במשכן בית משפט השלום, תחת איומי צלפים ויריות ברחובות. הרשויות המנדטוריות, על סף סיום תפקידן, סירבו לקבל דחיית דינים והעבודה המשפטית נמשכה, גם כשבהדרגה עזבו השופטים הערבים את העיר במנוסה, ובסופו של יום עזבו גם השופטים הבריטים. שבוע לאחר ההכרזה על הקמת המדינה הגיעו אגרנט ולנדוי למשכן בית המשפט ומצאוהו סגור ונעול, כשהם שני השופטים היחידים שלו שעוד נותרו בארץ. אגרנט היה מלא ציפייה מהמערכת המשפטית של מדינת ישראל החדשה, וביחד עם עמיתיו השופטים ציפה בין היתר לכתיבתה של חוקה למדינת ישראל בחודשים הקרבים, ציפייה שהכזיבה.
בקיץ 1948 נעשה אגרנט לנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה. עם ייסודו של בית המשפט העליון של מדינת ישראל בשנת 1948 היה שמו של אגרנט בין השמות הראשונים שהועלו לשמש בו כשופט, אולם הוא לא נמנה בין חמשת השופטים הראשונים (עקב העובדה שרק זמן קצר לפני כן מונה לבית המשפט המחוזי, והשופט חשין, שנבחר במקומו, היה שופט מחוזי ותיק יחסית). אמנם מועמדותו להרכב השופטים הראשון לא התקבלה, אך שר המשפטים, פנחס רוזן, שהתרשם מסגולותיו המקצועיות של אגרנט, הבטיח לו שיקבל משרה של שופט עליון ברגע שאחת כזאת תתפנה. בדצמבר 1948 מונה לשופט בבית המשפט העליון בפועל, מינוי שהוארך באוקטובר 1949 וב-2 בינואר 1950 מונה במינוי של קבע.
ביוגרפיה > שופט בית המשפט העליון

בשנת 1950 נקרא אגרנט לעמוד בראשות ועדה שחקרה את רצח המתווך מטעם האו"ם, הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, בידי מתנקשים ממחתרת לח"י במהלכה של מלחמת העצמאות. זמן קצר קודם לכן פרסמה ממשלת שוודיה דו"ח חקירה משלה לאירוע בו טענה כי מוטלת אחריות לרצח על מנהיגי ממשלת ישראל, על שלא הצמידו לברנדוט מאבטחים, ציינה כשלים בתפקודה של משטרת ישראל באותה העת והוסיפה לטעון שרשויות השלטון במדינה נמנעו מלמצות את הדין עם הרוצחים (למעשה הדבר הוחלט עקב הסכמה סודית בין סגן שר הביטחון שאול אביגור ומנהיג לח"י יצחק שמיר לאחר רצח ברנדוט לפיה המחתרת תפורק בתמורה לכך שהממשלה תפסיק לרדוף אחר אנשיה). בדו"ח שהגיש קבע אגרנט שהכשלים בתפקודה של משטרת ישראל נגרמו עקב המעמסה הכבדה שהוטלה על הארגון מיד עם הקמתו ושלל את הטענה לפיה האחריות לרצח מוטלת על מנהיגי המדינה. הדו"ח, שכלל סעיפים ביקורתיים על ממשלת ישראל, נשמר תחת סיווג "סודי ביותר" במשך ארבעים שנה.
בצעירותו אגרנט ראה ערך עליון ב"תיקון עולם", וראה במשפט כלי לעיצובה של החברה. בהדרגה עם השנים נעשה שמרן ופרגמטי, והחל מצדד בריסון משפטי ובפורמליזם בתיקים שונים. הבולטים שבתיקיו הם תקדימים בפני עצמם, אך לצידם גם פסיקות שונות שמפגינות יישור קו, מנמקות מצב קיים ומעמיקות את הפורמליזם. לפי חוקרת המשפט ד"ר נעמי לבנקרון, מגמה זאת בכתיבתו של אגרנט: "אך גברה עם מינויו לנשיא בית המשפט העליון, בעת שביקש לאותת לרשויות המדינה כי הוא מבין את גודל האחריות המוטלת עליו, וזו באה לידי ביטוי במעבר מאקטיביזם שיפוטי לריסון המשפט בתקופה זו." אותה העת היה גם מעמדה של הרשות השופטת בלתי מוגדר, רק בשנת 1953 נחקק חוק השופטים. כמו כן, גם מעמדן של זכויות האזרח וחירויותיו לא הוגדר עם קום המדינה, שירשה את החקיקה המנדטורית שקדמה לה. בסופו של יום היה זה אגרנט שקיבע, בדיונים תקדימיים שנגעו לחירויות האדם, את החשיבות של הרשות השופטת בשמירה עליהם ואת המעמד שלהן בחקיקה ובשפיטה הישראלית.
ביוגרפיה > שופט בית המשפט העליון > מעמד היועץ המשפטי לממשלה

ב-29 בפברואר 1960 מונה אגרנט לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון. כן שימש בשנים 1954–1966 במשרת פרופסור אורח למשפט פלילי באוניברסיטה העברית.
בשנת 1962 מונה לעמוד בראש 'ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה' שכונתה על שמו ועדת אגרנט (הראשונה). הוועדה בראשותו הציגה לממשלה בחוות דעתה את מבנה סמכויותיו של היועץ, יחסיו עם שר המשפטים ועם הממשלה, ותוקפה של חוות דעתו ביחס לממשלה וביחס לרשויותיה המנהליות. מסקנותיה של ועדת אגרנט השפיעו על הגדרת תפקיד היועץ המשפטי לממשלה עשרות שנים קדימה והן עדיין מהוות נושא לדיון משפטי ער. הוועדה הוקמה בידי הממשלה בעקבות עימות בין שר המשפטים דב יוסף ליועץ המשפטי גדעון האוזנר, שמונה לתפקיד על ידי קודמו של יוסף, פנחס רוזן. השניים לא הסכימו באשר לחלוקת הסמכויות ביניהם, בעוד דב יוסף טוען שעל היועץ להיות כפוף לו כפי שהיה במסגרת המנדטורית בעוד האוזנר מתייחס לקבוע בחוק לפיו הוא הראש המקצועי של משרד המשפטים, בעוד השר הוא ראש המערכת הפוליטית של המשרד.
נקודת המוצא של אגרנט היא במערכת האמריקאית, בה התובע הכללי של ארצות הברית הוא גם חבר קבינט המקורב לנשיא וגם ראש מערכת מקצועי, ומכאן שהמקבילה האמריקאית היא משרה אחת לשר המשפטים וליועץ המשפטי. אגרנט ביצע את ההבדלה בין השיטות, והתייחס לתפקידו של היועץ המשפטי לקדם את עשיית הצדק בחברה ישראלית במסגרת פעילות המשרד ובמקביל שמירת שלטון החוק בדרגים הגבוהים, ובייחוד בקרב הממשלה. מכאן קבע אגרנט שעל היועץ המשפטי להיות עצמאי במידה רבה בסמכויותיו ועצמאי פוליטית כדי להבטיח שיוכל להיות שופט אובייקטיבי של משמר שלטון החוק ברשות המבצעת. לצד זאת קבעה הוועדה שהיועץ לא פועל על דעת עצמו, ועליו להתייעץ עם השר הממונה, בייחוד במקרים שאינם מוגבלים לנושאים משפטיים, ונוגעים בביטחון ובמדינאות. בנוסף שמר אגרנט על סמכות השר לפטר את היועץ המשפטי ולנטרל את סמכויותיו. הוועדה לצד זאת קבעה שצעד מסוג זה, של האצלת סמכויות או לקיחתן לידיו של השר תיעשה בצורה פומבית. אגרנט היה ריאלי באשר למשמר שלטון החוק. הביוגרפי שלו פנינה להב כתבה על מסקנותיו כתוצאה מהוועדה: "בישראל הייתה הממשלה, לא הכנסת, מוקד הכוח. לא האחריות הפרלמנטרית ולא פיקוח הכנסת יכלו לגונן על שלטון החוק מפני ההסתננות הבלתי פוסקת של השפעות פוליטיות. רק יועץ משפטי בלתי תלוי, ציבור רגיש ותקשורת עירנית יוכלו לעמוד בפרץ."
בכתיבת מעמדו ומהות תפקידו של היועץ המשפטי קבע אגרנט: ”היועץ המשפטי ישמש לאזרח תריס ומגן בפני דרישת האכסקוטיבה (הרשות המבצעת) לטפול עליו האשמה לשם מטרה פוליטית-מפלגתית גרידא. לא זו בלבד, אלא חשוב גם שהצדק 'ייראה להיעשות' (ולא רק 'ייעשה') כדי שבני הציבור לא ייחסו לממשלה - מקום שדרישתה להעמיד אדם פלוני למשפט הייתה נעוצה במניעים ציבוריים רצויים - חוסר תום-לב ומניעים מפלגתיים, רק משום שבסופו של דבר הוא יצא זכאי בדין. המדובר הוא, אפוא, בערובה חשובה לחופש הפרט ולקיום הסדר הטוב במדינה.”
ביוגרפיה > נשיא בית המשפט העליון

ב-18 במרץ 1965 התמנה לנשיא בית המשפט העליון כממשיכו של יצחק אולשן וכיהן בתפקיד זה עד לפרישתו ב-5 בספטמבר 1976, עם הגיעו לגיל הפרישה בהיותו בן שבעים. כהונתו, של אחת עשרה שנים ושישה חודשים, היא מהארוכות בתולדות בית המשפט העליון. בשנת 1972 נשקלה מועמדותו מטעם המערך (ממשלת מאיר השנייה) לבחירות לנשיאות ישראל באפריל 1973. אף שתפקיד נשיא המדינה קסם לו, אגרנט השיב בשלילה להצעה לאחר הרהור קל, שכן אהב והעדיף את עבודתו המשפטית. אגרנט הוא חתן פרס ישראל למשפט לשנת ה'תשכ"ח.
ביוגרפיה > פרישה ואחרית

בתחילת 1975 שב אגרנט בפועל לתפקידו כנשיא בית המשפט העליון. את השנה וחצי הבאות הקדיש לעבודתו בראשות בית המשפט כפי שנהג קודם לכן טרם נקרא לעמוד בראש הוועדה. בספטמבר 1976, עם הגיעו לגיל שבעים, נדרש לפרוש מנשיאות בית המשפט. את מקומו פינה לשופט יואל זוסמן. פסקי הדין התקדימיים שכתב הפכו לאורים ותומים עבור משפטנים רבים שבאו אחריו, ובין היתר שימשו יסודות לתפיסת חירויות האזרח במדינת ישראל. כל אלו הפכו אותו לאחד המשפטנים החשובים ביותר מקרב המעצבים של שלטון החוק ומערכת המשפט במדינת ישראל.
בשנות חייו האחרונות, החל משנת 1988, כיהן אגרנט כנשיא האגודה לזכויות האזרח. ביוני 1992 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. אגרנט נפטר בי"א באב ה'תשנ"ב, 10 באוגוסט 1992, בן 86, ונקבר בירושלים. הוא הותיר אחריו שלושה בנים ושתי בנות. אורית סון היא נכדתו.
הכיכר בין בית המשפט העליון למשרד החוץ בירושלים נקראת על שמו. בשנת 2023, לרגל יובל למלחמת יום הכיפורים, הופיעה דמותו של אגרנט בסרטו של גיא נתיב "גולדה", והוא גולם על ידי הנרי גודמן.
ספר יובל לכבודו

בשנת 1986 יצא לכבודו של שמעון אגרנט ספר יובל:
מרדכי קרמניצר ורות גביזון, 1986. גבורות לשמעון אגרנט, ירושלים: "גרפ-פרס".
ראו גם

כיכר שמעון אגרנט
לקריאה נוספת

פנינה להב, ישראל במשפט - שמעון אגרנט והמאה הציונית, עם עובד, 1999
מיכל שקד, משה לנדוי - שופט, הוצאת ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, תל אביב, 2012
דניאל פרידמן, קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2019
אברהם חיים אלחנני, ירושלים ואנשים בה, ירושלים: ראובן מס, 1973 (417–415)
דינה גולן

| --- | --- |

דינה גולן
 לידה:  27 בפברואר 1946 ישראל 
 פטירה:  30 ביוני 2011 (בגיל 65) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1966 
 עיסוק:  זמרת,  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
 
דינה גולן (27 בפברואר 1946 - 30 ביוני 2011) הייתה זמרת ושחקנית תיאטרון ומחזות זמר ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם דינה מנחם בשכונת כרם התימנים בתל אביב, להורים שעלו מתימן. בילדותה עברה משפחתה לגור בשכונת רמת אביב. בתיכון למדה שרטוט ובצבא שירתה כגרפיקאית בחיל החימוש, אף על פי שרצתה לשרת בלהקה צבאית.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

גולן התפרסמה לראשונה לאחר שנבחרה מתוך כמאה נשים לסולנית להקת "האחיות שמר", בתחילת 1966. את הלהקה ביים נסים אלוני ואת הכוריאוגרפיה יצרה נועה אשכול. בין השאר היא שרה עם הלהקה את השיר "מנהג חדש" של חיים נחמן ביאליק, בהופעה בפסטיבל הזמר והפזמון באפריל 1966. אחר כך יצא תקליטון של הלהקה, שכלל את השירים "פרחי אולי", "זמר" ועוד, אך היא התפרקה כעבור מספר חודשים. נוסף לכך היא הקליטה באותה שנה את השירים ללחניה של נורית הירש, "זמר שכזה" (שנכתב על ידי יעקב רוטבליט) ו"סנוניות" (שנכתב על ידי אהוד מנור).
לאחר פירוק הלהקה התחתנה עם חנוך גולן ושינתה את שמה לדינה גולן. ב-1970 הופיעה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "הנה מה טוב", אחר כך עברה עם משפחתה להתגורר באוסטרליה, שם הופיעה מדי פעם, כולל בטלוויזיה המקומית. לאחר שבע שנות נישואין התגרשה וחזרה לישראל. בשנת 1976 הופיעה בתיאטרון בימות במחזה "מסעות בנימין השלישי" מאת מנדלי מוכר ספרים, את שירי המחזמר כתבה נעמי שמר. באותה הצגה ביצעה את השירים "המכתב" ו"שלג על עירי". בסוף השנה השתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי.
בשנים 1977–1980 השתתפה בתוכנית הרדיו "שוב יוצא הזמר", בה ביצעה גרסאות כיסוי לשירים כגון "הטנדר נוסע" ו"יש לי גן".
בשנת 1979 השתתפה במופע "ציוניוני הדרך" ב"צוותא", לכבוד יציאת קובץ השירים באותה השם.
ביוגרפיה > שנות השמונים והתשעים

בשנת 1980 השתתפה שוב בפסטיבל הזמר המזרחי. בנוסף לכך היא השתתפה אותה שנה בתוכנית הרדיו "שירים יפים לשבת" לצד עוזי חיטמן, שזכתה בפרס.
בשנת 1982 השתתפה במופע שכתב דן אלמגור והלחין אלדד שרים על חיי העולים מתימן בישראל, "ילדי הכרך", לצד נסים גרמה, עדנה גורן ורחלי חיים שעלתה בבית ליסין. בהצגה שר וסיפר כל אחד מהמשתתפים סיפור אישי משפחתי בנושא זה. גולן שרה בהצגה על אימה את "מכתב של טירונית". בקיץ 1982 יצא אלבום עם שירי המופע. המופע עלה 250 פעמים במשך יותר משנה. באותה שנה השתתפה גם בסרט "כביש ללא מוצא".
בשנת 1984 הצטרפה גולן להרכב שכלל את דני ליטני, הכל עובר חביבי, רחלי חיים, שולה חן ועוד. ההרכב הופיע ברחבי העולם בהצגה "הללויה ברודוויי", אשר כללה שירים ממחזות זמר באנגלית בבימוי צדי צרפתי.
בשנת 1985  השתתפה בהרכב "כחול לבן בצבעים", לצד ששי קשת, חני נחמיאס, מאיר סויסה, אסנת וישינסקי ומיקי קם. הלהקה הוציאה תקליט שדרים שכלל שלושה שירים.
בשנת 1987 השתתפה גולן במחזמר "עלובי החיים" של התיאטרון הקאמרי.
בקיץ 1989 היא השתתפה בהצגה "קזבלן" בתפקיד רוזה, לצד יהורם גאון, ושרה את השיר "יפו" בתקליט השדרים שיצא עבור ההצגה. "קזבלן" עלה בהצלחה כמאה פעמים עד תחילת 1990, אך ההפקה לא החזירה את ההשקעה העצומה, סבלה מהפסדים, והופסקה.  .
בשנת 1992 התארחה גולן בחלק מפרקי הסדרה "בסוד העניינים", סדרת ההמשך ל"בלי סודות". בנוסף שיחקה גולן במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" שעלה בתיאטרון "בית ליסין".
בשנת 1995 גילמה גולן את אם המנזר בהצגה המצליחה "צלילי המוסיקה", לצד חני נחמיאס, וששי קשת. הביצוע שלה לשיר "כל הר וגבע" מתוך ההצגה, זכה להצלחה ונכלל בפסקול של ההצגה, יחד עם ביצועיה לשירים "מריה" ו"הדברים שאותי משמחים".
בשנת 1997 הופיעה במחזמר "כנר על הגג" לצד חיים טופול.
בשנת 1999 שיחקה גולן בהצגה "סינדרלה" לצידם של אורנה ומשה דץ, שולה חן, ושלמה בר-שביט.
ביוגרפיה > בשנות ה-2000

גולן השתתפה בשלוש פרסומות שביים יורם לוי וזכו להצלחה רבה. הראשונה אף זכתה בפרס הפרסומת הטובה ביותר לבורגר ראנץ', כשהמשפט שנחקק הוא "רוצים? לא מגיע לכם!". כמו כן עשתה פרסומת נוספת לבורגראנץ' ותשדיר שירות לעידוד צריכת עופות הודו (שם גם הופיעה לצדה השחקנית רונית אלקבץ), שם התבלט קולה המיוחד והעמוק בביצועים ג'אזיים. השתתפה גם בפרסומת ל"כיף כף" בבימויו של יגאל שילון.
ב-2000 שיחקה גולן בהצגה "אנני", במספר תפקידים שונים, וביצעה בה את השיר "אמריקה ארץ של זהב". ב-2006 שיחקה גולן בהצגת הפרינג' "ארץ בושת". ב-2010 הופיעה גולן במופע הצדעה לזמרת אופירה גלוסקא ושרה את שירה "שלג על עירי".
ב-29 באפריל 2011 נערך בצוותא מופע הצדעה לגולן ובו השתתפו מיטב חבריה האמנים, בהם מירי אלוני, שולה חן ואופירה גלוסקא.
ב-30 ביוני 2011 נפטרה גולן ממחלת הסרטן, היא הותירה אחריה שני ילדים ושלוש נכדות.
משפחתה

בתה נועה גולן-בראל, השתתפה בשנת 2012 בתוכנית The Voice ישראל.
אלבומים בהם השתתפה

"פסטיבל הזמר והפזמון" (1967) – ביצעה את "מנהג חדש" יחד עם האחיות שמר
"פסטיבל הזמר החסידי" (1969) – ביצעה את "הנה מה טוב" עם מקהלת לב-רן
מסעות בנימין השלישי (1976) – הצגה שכתבה נעמי שמר, גולן ביצעה את שיריה של שמר "המכתב" ו"פירות חמישה עשר" (שהתפרסם גם כ"שלג על עירי")
ילדי הכרך (1982) – תקליט שירי ההצגה – ביצעה את "מכתב של טירונית" והייתה סולנית מובילה בשאר שירי התקליט
כחול לבן בצבעים (1987) – תקליט שדרים יחד עם שאר הרכב הלהקה, בו הוקלטו שלושה שירים
צלילי המוסיקה (1995) – ביצעה את "כל הר וגבע" ו"הדברים שאותי משמחים" עם חני נחמיאס
הרקולס: פסקול הסרט בגרסה העברית (1997)- ביצעה את "פתח דבר", "זו כל האמת (חלק א')", "זו כל האמת (חלק ב')", "זו כל האמת (חלק ג')", "מאפס לנכס", "לא אודה באהבה" ו"כוכב נולד", יחד עם סיניה בועז, אורלי טרי, אתי קרי, שרונה נסטוביץ' ושמיניית ווקאל.
סינדרלה (1999) – ביצעה את "פיות או לא להיות"
אנני (2000) – ביצעה את "אמריקה ארץ של זהב"
הערות שוליים

1 2 3  רונן טל, לא יודעת מאיפה זה בא, חדשות, 26 ביוני 1989
↑  שרגא הר-גיל, "האחיות שמר" ־ זה שמה של להקת זמר חדשה שבאה לעולם הבידור שלנו, מעריב, 22 באפריל 1966
↑  א. כנרתי, נסים אלוני ו"האחיות שמר", למרחב, 28 במרץ 1966
↑  א. כנרתי, הכל על הקל, למרחב, 8 בספטמבר 1966
↑  שרגא הר-גיל, החלו מסעות בנימין השלישי, מעריב, 12 בפברואר 1976
↑  בחנוכה - פסטיבל הזמר והפזמון לעדות המזרח, דבר, 2 בנובמבר 1976
↑  יוסי חרסונסקי, שירי חאפלות בפסטיוואל, מעריב, 20 בדצמבר 1976
↑  מבחר שידורים, דבר, 27 באפריל 1979
↑  יוסי חרסונסקי, אירו מזרחון, מעריב, 9 בדצמבר 1980
↑  מירי פז, הצגה חדשה "ילדי 'הכרך" - 'לכבוד 100 שנות עליה מתימן, דבר, 11 במרץ 1982
↑  יעקב בר-און, תקליטים ישראליים, דבר, 18 באוגוסט 1982
↑  מופע אחרון לילדי הכרך ", דבר, 30 במאי 1983
↑  איציק יושע, משתתפי "הללויה ברודווי" שבו לארץ, חדשות, 3 בינואר 1985
↑  איציק יושע, עוד לא בת 40, אבל נראית נורא, חדשות, 10 בנובמבר 1985
↑  אירית ורד, ביהמ״ש מינה מפרק זמני למפיקי ׳קזבלן"; המחזמר יועלה לפחות עוד 20 יום, חדשות, 5 בינואר 1990
↑  שוש אביגל, תשוקה גמדית, חדשות, 24 בפברואר 1992
↑
הצדעה לדינה גולן, באתר צוותא
↑  עכבר העיר, השחקנית דינה גולן הלכה לעולמה, באתר הארץ, 30 ביוני 2011
↑  אסף נבו, ‏נועה גולן-בראל: "אמא שלי מתה, גם סבתא, גם דודה, הבית התפרק, התגרשתי, היו לי מחשבות אובדניות", באתר ‏מאקו‏, 20 באפריל 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312087205171  ISNI: 0000 0000 6916 4434  MusicBrainz: f349cd93-0ce9-4e89-b263-4b0e925e253e  VIAF: 97436715   WorldCat (עם VIAF): 97436715
בית הכנסת בפראבור

| --- | --- |
בית הכנסת בפראבור בזמן עבודות חידוש ושחזור בשנת 2011
בית הכנסת בפראבור בזמן עבודות חידוש ושחזור בשנת 2011
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  פראבור
 מדינה:  קרלה, הודו הודו
 בעלים:  קהילת יהודי קוצ'ין
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1615 לספירה – 1988
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות בתי כנסת בשילוב עם אדריכלות קראלה
 
 קואורדינטות:  10°10′48″N 76°12′37″E﻿ / ﻿10.179924784595933°N 76.21021158868692°E﻿ / 10.179924784595933; 76.21021158868692
 he
 מיקום בית הכנסת
 
בית הכנסת בפַּרַאבֿוּר, (באנגלית: Paravur Synagogue; בשפת מלאיאלאם: പറവൂർ ജൂതപള്ളി ) הוא אחד הגדולים והשלמים מבין בתי הכנסת היהודיים במדינת קרלה בהודו. בית הכנסת ממוקם בעיר צפון פראבור (אנ') (Paravur)‏. הוא נבנה על ידי יהודי קוצ'ין, במשך השנים הוא נהרס ושוקם מספר פעמים. מתחם בית הכנסת הנוכחי מתוארך לשנת 1615 לספירה, אך הוא נבנה על גבי בניין ישן בהרבה, שלפי ההערכות נבנה בשנת 750 לספירה או 1105 לספירה. דבר שהופך אותו לאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בהודו ובחבר העמים הבריטי. נכון לשנת 2022 הוא אינו פועל כבית כנסת. הוא שופץ על ידי ממשלת קרלה והוא פתוח לציבור הרחב כמוזיאון לתולדות יהודי קרלה.
היסטוריה

יהודי קוצ'ין הגיעו למדינת קרלה מאז האלף הראשון לפני הספירה (לפי המסורת הערים "אופיר ותרשיש" בימי שלמה המלך מזוהות כערים היסטוריות במדינת קרלה בעידן המודרני) לעסוק במסחר. הקהילות שלהם התיישבו בעיקר סביב קודונגאלור (אנ') של היום (שהייתה עיר נמל ומסחר בשם Muziris ) וקולאם (אנ'). הם קיבלו חסות וזכויות מיוחדות ממלכי שושלת צ'רה (אנ') המקומיים כמו צ'רמאן פרומל והקימו בתי כנסת ביישובים שלהם.
נוכחות היהודים במדינת קרלה תועד בלוחות הנחושת (אנ') מהמאה ה-10 לספירה שנמסרו על ידי רבי ורמן למנהיג הקהילה היהודית יוסף רבן (אנ').
במאה ה-14 לספירה, לאחר מבול פריאר בשנת 1341 שנגרם מצונאמי שהיה באוקיינוס ההודי, על פי מספר מקורות, נאלצה הקהילה לעבור לעיירות סמוכות כמו פראבור, צ'נדמנגלאם (אנ') וקוצ'י. העדויות מאירוע זה נשמרו במסורת שבעל פה באמצעות שירים מסורתיים בשפת המלאיאלם היהודית.
בית הכנסת פראבור הוא בין בתי הכנסת העתיקים ביותר שעדיין קיימים בקרלה והוא גם מתחם בית הכנסת הגדול ביותר. בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1615 לספירה ברחוב היהודי של פראבור וקרוב מאוד לשוק פראבור בו התיישבה הקהילה היהודית שעסקה במסחר. קיימים דיווחים במסורת היהודית המקומית המרמזים שבית הכנסת נבנה על גבי חורבותיו של בית כנסת ישן יותר משנת 1165 לספירה.
היסטוריה > בית הכנסת בפיוטים של יהודי קוצ'ין

אף על פי שקהילת יהודי פראבור חיה בשלווה לאורך ההיסטוריה שלה בקרב המקומיים. היו גם סכסוכים עקב פלישות של זרים כמו ממלכת מייסור (בראשות חיידר עלי ובנו טיפו סולטאן במהלך המאה ה-18) ומתיישבים אירופאים כמו פורטוגזים והולנדים במהלך המאות ה-16 וה-17. על פי השיר היהודי המסורתי בשפת המלאיאלם היהודית, בית הכנסת הועלה באש בשנת 1662, ככל הנראה על ידי הפורטוגזים, בערך באותה תקופה שבה נשרף גם בית הכנסת הפאראדסי ליד נמל קוצ'י.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, החלו יהודי פראבור לעלות לארץ. נכון לשנת 1949, עדיין חיו בפראבור כשלוש מאות יהודים. רובם עלו לישראל עד אמצע שנות החמישים. בשנות ה-70, התפילות בבית הכנסת נפסקו מכיוון שלא ניתן היה להעמיד מניין ובית הכנסת נותר ללא השגחה במהלך העשורים הבאים. בשנת 1988 נערכו בפעם האחרונה תפילות בבית הכנסת.
על פי הדו"ח של הארגון הבינלאומי לאנדרטאות יהודיות (ISJM), הבימה המקורית וארון הקודש (כולל ספרי תורה ) הועברו לישראל בשנת 1995 ושמורים שם.