stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליין סטאלי

| --- | --- |

ליין סטאלי ב-1996
 לידה:  22 באוגוסט 1967 קירקלנד, וושינגטון, ארצות הברית
 פטירה:  5 באפריל 2002 (בגיל 34) סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית
 שם לידה:  Layne Rutherford Staley 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1984–1999 (כ־15 שנים) 
 מקום לימודים:  Meadowdale High School 
 סוגה:  גראנג', מטאל אלטרנטיבי, רוק אלטרנטיבי 
 סוג קול:  טנור דרמטי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה חשמלית, מערכת תופים, güiro 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ליין תומאס סטאלי (באנגלית: Layne Thomas Staley‏; 22 באוגוסט 1967 - 5 באפריל 2002 (משוער)) היה זמר רוק אמריקאי, סולן להקות הגראנג' אליס אין צ'יינס ומד סיזן. נולד בקירקלנד, וושינגטון, ארצות הברית ומת בגיל 34. סיבת מותו המשוערת היא מנת יתר של סמים.
ביוגרפיה > פרויקטים צדדיים

בין לבין חבר ליין סטאלי לבארט מרטין ומארק לנגאן מהסקרימינג טריז, מייק מק'ריידי מפרל ג'אם וג'ון בייקר סאונדרס (חבר של מק'ריידי שמת ב-1999 ממנת יתר של הרואין) ויחד הם הקימו את הסופרגרופ הראשונה של סטאלי, מד סיזן. הלהקה הוציאה אלבום אחד ששילב אלמנטים של גראנג' ובלוז ב-1995. כל השירים באלבום נכתבו בידי ליין סטאלי והולחנו בידי חברי מד סיזן. הבלדה "River Of Deceit" הייתה הלהיט הגדול ביותר מתוך האלבום. באחד מהתצלומים של חברי הלהקה באלבום (בצידה השני של העטיפה האחורית) נראות היטב הכפפות, האופייניות למכורים קשים, שסטאלי השתמש בהן באותה תקופה כדי להסתיר את הנקבים שבין אצבעותיו. סטאלי עשה שימוש בכפפות אלה גם במשך כל הופעת ה-MTV Unplugged של אליס אין צ'יינס.
ב-1999 הקליט סטאלי יחד עם טום מורלו מרייג' אגיינסט דה מאשין, סטפן פרקינס מג'יינס אדיקשן ומרטין לה נובלה מפורנו פור פיירוס גרסת כיסוי מטאלית לשיר "Another Brick In The Wall" של פינק פלויד על שני חלקיו, תחת השם "Class Of '99". השיר נכלל בפסקול של סרט האימה לנוער מ-1998 "סיוט בחדר המורים".
מותו

לפחות כשלושה חודשים לפני מותו, סטאלי התראיין בפעם האחרונה לתקשורת בראיון שתואר כמצמרר וכסוג של מכתב התאבדות, כשסטאלי אומר; "אני יודע שאני גוסס. לא טוב לי, אל תנסי לדבר על זה עם אחותי [ליז] היא תדע את זה במוקדם או במאוחר". כתוצאה משימוש היתר שלו בסמים, סטאלי סבל במהלך הראיון מחום ובחילות ואמר; "השימוש המזוין הזה בסמים זה כמו אינסולין כדי לשרוד. אני לא משתמש בסמים כדי להתמסטל כפי שאנשים רבים חושבים; אני יודע שעשיתי טעות ענקית כשהתחלתי" ,ומוסיף באומרו כי; "זה דבר נורא מסובך להסביר, אבל הכבד שלי כבר לא מתפקד ואני מקיא כל הזמן ומחרבן במכנסיי. הכאב ממש גדול יותר משאפשר לתאר".
ב-20 באפריל 2002 נמצא ליין סטאלי מת בדירתו שבסיאטל. סיבת מותו הייתה כנראה מנת יתר של סם ספידבול, תערובת של הרואין וקוקאין. גופתו הייתה מוקפת בסמים ובציוד לשימוש בסמים, והייתה במצב כה גרוע עד שהיה ניתן לזהותו רק באמצעות המסמכים הרפואיים. סיבת המוות מוזכרת במקומות רבים כשילוב של מנת-יתר והתאבדות, בין השאר מפני שהוא הזכיר באלמנטים מסוימים את מותו המתוקשר של קורט קוביין (סולן להקת נירוונה) שהתאבד ב-1994. סטאלי וקוביין הלכו שניהם לעולמם ב-5 באפריל, בהבדל של שמונה שנים.
ג'רי קאנטרל ניסה בכל כוחו לשמור על קשר של חברות עם סטאלי עד לרגע האחרון. הוא הקדיש לסטאלי את אלבומו Degradation Trip שיצא חודשיים לאחר מותו של סטאלי.
ב-2003 הקימה אימו של ליין סטאלי, ננסי מק'קאלום את "קרן ליין סטאלי", ארגון ללא מטרות רווח המתרים כספים לשם עזרה למכורים להרואין, ופועל בשיתוף עם קהילת המוזיקה של סיאטל. מדי שנה מארגנת הקרן אירוע התרמה בסמוך לתאריך מותו של ליין סטאלי.
חלק גדול מהשירים שכתב ליין סטאלי נכתבו בנימה אישית מאוד במונחי הרוקנרול, לדעת מבקרי המוזיקה והמעריצים. "Get Born Again" הוא אחד משני השירים האחרונים שכתב סטאלי ונכלל בקופסה Music Bank: "אני אבחר את התאריך, מוות אחד וערפל אפור סמיך, אני מסתתר ומחייך, נקה את כל חטאיך, היוולד מחדש, רק חזור על כמה שקרים. סבל עצום, היוולד מחדש...".
אדי ודר מלהקת פרל ג'אם וארון לואיס מלהקת סטיינד הקליטו שירים לזכרו של ליין סטאלי. השיר "4/20/02" של אדי ודר מציין את התאריך שבו שמע אדי ודר על מותו של סטאלי ובו ברגע כתב את השיר, והוא מופיע באלבום האוסף של פרל ג'אם, "Lost Dogs". השיר "Layne" של ארון לואיס כלול באלבום "141Shades of Grey" של סטיינד מ-2003. סטיינד נחשבת לאחת מהלהקות הרבות שהושפעו בבירור מאליס אין צ'יינס.
ג'יימס הטפילד וקירק האמט מלהקת מטאליקה מצאו תמונה של סטאלי באולפן ההקלטות בו הקליטו את אלבומם התשיעי, Death Magnetic. הטפילד הושפע מהתמונה ומהדרך בה סטאלי סיים את חייו, וכתב שיר שלא נכלל באלבום בשם "Shine", ואף השפיע על בחירת שם לאלבום. בנוסף לכך בשנת 2006 הופיע הטפילד בהופעה "רוק אמ רינג" (Rock Am Ring) יחד עם חברי ההרכב הנותרים של
אליס אין צ'יינס.
דיסקוגרפיה

לדיסקוגרפיה של אליס אין צ'יינס ראו אליס אין צ'יינס
דיסקוגרפיה > עם מד סיזן

1995 Above
דיסקוגרפיה > עם Class Of '99

1998 פסקול הסרט "סיוט בחדר המורים"
הערות שוליים

↑  Archive-Jon-Wiederhorn, Late Alice In Chains Singer Layne Staley's Last Interview Revealed In New Book, MTV News (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396521205171  BNE: XX1128254  ISNI: 0000 0000 5565 6630  LCCN: n2005050062  MusicBrainz: ddf488d8-f809-47a0-adb3-95bbc7aa20f0  VIAF: 36326021   WorldCat (עם VIAF): 36326021
המעניש (סרט, 1989)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  המעניש (קומיקס)
 בימוי:  מארק גולדבלט
 הופק בידי:  רוברט מארק קאמן
 תסריט:  בועז יכין לפי דמות מאת: גרי קונוויי, רוס אנדרו וג'ון רומיטה האב
 שחקנים ראשיים:  דולף לונדגרן לואיס גוסט ג'וניור ירון קרבה קים מיורי
 מוזיקה:  מייקל ואנדמאכר
 צילום:  איאן בייקר 
 מדינה:  אוסטרליה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Artisan Entertainment 
 חברה מפיצה:  New World Pictures Artisan Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 באוקטובר 1989 גרמניה המערבית 25 באפריל 1991 ארצות הברית
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט מתח, סרט פעולה, סרט ויגילנטה 
 תקציב:  9 מיליון דולר
 הכנסות:  564,838 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
המעניש (באנגלית: The Punisher) הוא סרט גיבורי על-פעולה אמריקאי משנת 1989 מבית ניו וורלד ומארוול קומיקס, המתבסס על דמות הקומיקס המעניש. את הסרט ביים מארק גולדבלט ומככבים בו דולף לונדגרן, לואיס גוסט ג'וניור, ירון קרבה, קים מיורי, ננסי אברהארד ובארי אוטו.
זהו העיבוד הקולנועי הראשון לדמותו של המעניש, אשר נחל כישלון בקופות וביקורות שליליות. בעקבות הסרט הופקו ניסיונות קולנועיים לאתחול הדמות; "המעניש" משנת 2004 ו"המעניש: אזור מלחמה" משנת 2008.
שחקנים

דולף לונדגרן - פרנק קאסל/המעניש
לואיס גוסט ג'וניור - ג'ייק ברקוביץ'
ירון קרבה - ג'יאני פרנקו
קים מיורי - ליידי טנקה
בריאן מרשל - דינו מורטי
ננסי אברהארד - סאם לירי
בארי אוטו - שייק
בריאן רוני - טומי פרנקו
לארי מקורמיק - קריין טלוויזיה
טוד בויס - טרון
לני ג'ון טופו - לאקון
זושקה מיזק - בתה של טנקה
קנג'י יאמאקי - סאטו
הירופומי קניאמה - טומיו
ג'אנקרלו נגרופונטה - מוסו
השראנט הימי

השראנט הימי (בצרפתית: Charente-Maritime, "שראנט מריטים") הוא מחוז בצרפת בחבל אקיטן החדשה הקרוי על שם נהר השראנט. המחוז הוקם ב-4 במרץ 1790 והוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית.
עד שנת 1941 נקרא השראנט הימי "Charente-Inférieure" ("השראנט הנמוך"), ואז הוחלף שמו על ידי משטר וישי. עיר המחוז היא לה רושל.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל פואטו-שראנט.
ליואיס ד'אוסו

ליואיס ד'אוסו אי סרה (בקטלאנית: Lluís d'Ossó i Serra, לעיתים נקרא בשם הספרדי "לואיס דה אוסו" (Luis de Ossó); נולד ב-1877 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-1 בפברואר 1931 בברצלונה) היה כדורגלן, מחלוצי הכדורגל בקטלוניה. ד'אוסו היה אחד החברים המייסדים של ברצלונה ב-1899. הוא שיחק במועדון ומילא מספר תפקידי מפתח בראשית דרכו.
קריירה

ליואיס ד'אוסו נולד לחיימה ד'אוסו ולטרזה סרה, דודו היה הכומר אנריקה ד'אוסו. בצעירותו היה ד'אוסו הבעלים של בית דפוס ואחד מהכותבים בשבועון "לוס דפורטס", שם כתב בנושא כדורגל תחת שם העט "חלוץ". כמו כן, עסק במספר ענפי ספורט, כגון רכיבה, רכיבה על אופניים, טרקינג, שיט והחלקה על גלגיליות, מעבר לכדורגל. ד'אוסו היה חבר קרוב של ז'ואן גאמפר. גאמפר רצה לייסד מועדון כדורגל, ולשם כך הוא זימן ישיבה ב-29 בנובמבר 1899. ד'אוסו היה אחד מ-12 הנוכחים בישיבה והוא עזר לייסד את מועדון הכדורגל ברצלונה. הוא נבחר להיות מזכירו הראשון של הארגון, שבראשו עמד וולטר ויילד. למרות שינויים תכופים במועדון בראשית דרכו, כולל חילופו של ויילד בברתומאו טרדס, ד'אוסו נותר בתפקיד המזכיר במשך שנתיים, עד ה-25 בנובמבר 1901. אחת ממשימותיו הייתה שכירת מגרש בו תשחק הקבוצה, והוא סגר את העסקה עם מלון קזנובאס, בו שיחקה ברצלונה ב-1900 וב-1901. יתר על כן, בין ה-23 באוגוסט 1904 לבין ה-6 באוקטובר 1905, בזמן נשיאותו של ארתור ויטי, היה אחד מחברי הדירקטוריון.
במקביל היה ד'אוסו גם שחקנה של הקבוצה, בה שיחק כחלוץ. הוא תואר כשחקן שאוהב לשחק על הקרקע ומשתמש רבות במהירותו הגבוהה. 10 ימים לאחר ייסוד המועדון, השתתף ד'אוסו במשחקה הראשון בתולדותיה, נגד קבוצה של שחקנים בריטים, אך בתקופה שלאחר מכן העדיף להשתתף עם קבוצת המשנה של המועדון, שהשתתפה במשחקים שוליים ופחותי חשיבות. החל מ-1903 התבסס כשחקן בקבוצה הראשונה של המועדון, והוא שיחק עד 1905. ד'אוסו היה שותף לזכיות הראשונות בתארים בתולדות המועדון: "קופה מקאיה" ב-1902, "קופה ברצלונה" ב-1903 ואליפות קטלוניה ב-1905. ב-13 במאי 1902, בחצי גמר גביע ההכתרה, השתתף במשחק הראשון של ברצלונה נגד ריאל מדריד, משחק שלימים נודע בשם "הקלאסיקו". ברצלונה ניצחה 3-1 ועלתה לגמר, בו הפסידה לוויסקאיה. בסך הכול הופיע 55 פעמים במדי ברצלונה והבקיע 45 שערים.
על אף מעורבותו הרבה במועדון הכדורגל ברצלונה, ב-1905 הסתיימה דרכו שם עקב שתי סיבות עיקריות: האחת הייתה בעיות רפואיות עמן התמודד. השנייה הייתה חילוקי דעות עם גאמפר, שלמרות חברותם בתחילת הדרך, התרחקו האחד מן השני בשל הפערים הרעיוניים שעמדו ביניהם.
ד'אוסו הוא הדמות המרכזית באחד הסיפורים בנוגע לעיצוב הסמל הנוכחי של ברצלונה. בתחילת דרכו, השתמש המועדון בסמל העיר ברצלונה. לפי הסיפור, במהלך ישיבה לגבי בחירת עיצוב סמל מקורי למועדון, חברי הישיבה לא הצליחו להגיע להסכמה והדיון התלהט. ד'אוסו, כמזכיר, קטע את הנוכחים וצעק: "זה סיר בישול!" ביטוי בקטלאנית ("Això es una olla de grills!") שמתייחס למהומה גדולה. הקריאה של ד'אוסו העניקה השראה לגאמפר, שצייר מגן דמוי סיר, ובתוכו היו הסמלים של העיר, בנוסף לצבעי המועדון, רימון וכחול. היום סיפור זה נחשב כאגדה בלבד והגרסה הסבירה ביותר היא שהמגן נבחר לאחר שקוימה תחרות עיצוב לבחירת הסמל, בה ניצח קרלס קוממלה.
תארים

קופה מקאיה: 1902
קופה ברצלונה: 1903
אליפות קטלוניה: 1905
הערות שוליים

↑  Don Luis de Ossó y Serra,‏ La Vanguardia,‏ 20.2.1931
↑  Siluetas,‏ Los Deportes (מס' 21), 1.6.1902
↑  Segundo team del Football-Club Barcelona,‏ Los Deportes (מס' 23), 7.6.1903
↑  El escudo, באתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה
↑  Historia de un escudo y unos colores,‏ Mundo Deportivo,‏ 11.11.1974, עמ' 68
שחקני ברצלונה שזכו בקופה ברצלונה ב-1903: 
 עומדים: וידאל, רץ', טרדס וליובט; 
יושבים: לסלטה, האריס, גאמפר, ויטי, מייר, שטיינברג וד'אוסו.
וונגות

| וונגות |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: וונגות
שם מדעי
 Cinclosomatidae ‏מטיוס, 1921

וונגות (שם מדעי: Cinclosomatidae) היא משפחת עופות מסדרת ציפורי שיר החיות באוסטרליה ובגינאה החדשה וגם באיים סמוכים קטנים יותר. הם קרובי משפחה של בבלר רליתי ושל האורתוניקיים, וקרבה רחוקה יותר למשפחת העורביים, אף שבעבר נחשבו לתת-משפחה שלהם.
הוונגות הם עופות קרקע המכונים "קיכלי השליו", אף שאין להם דמיון לאלה. הם חיים על הקרקע ובעלי זנב ארוך, גופים וראשים מנומרים בשחור לבן או חומים כמו הצמחייה. הם בעלי מקורים בולטים שלעיתים צבועים בשחור ובעלי רגליים חזקות. אורכם הממוצע 17–28 ס"מ.
הם חיים בעיקר ביערות, אך גם באזורי שיחים ואף בבתות יבשות. הם עפים לעיתים רחוקות, חיים רוב זמנם על הקרקע ומחפשים עליה את מזונם, הכולל בעיקר חרקים וחסרי חוליות, אך כמה מינים יאכלו גם זרעים כשיימצאו.
סוגים

Cinclosoma
Ptilorrhoa
הסוג Psophodes והמין היחידי Androphobus viridis הועברו למשפחה דומה - פסופודיים.
מאט סטון

| --- | --- |

סטון, בכנס קומיק-קון 2016
 לידה:  26 במאי 1971 (בן 53) יוסטון, טקסס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 עיסוק:  תסריטאי, אנימטור, מדבב
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולורדו בולדר  Heritage High School 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס פיבודי (2006)  פרס אמי לסדרת האנימציה הטובה ביותר (2007)  פרס אמי לסדרת האנימציה הטובה ביותר (2008)  פרס לורנס אוליבייה למחזמר החדש הטוב ביותר (2014)  פרס אמי לסדרת האנימציה הטובה ביותר (2005)  פרס אמי לסדרת האנימציה הטובה ביותר (2009) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מת'יו ריצ'רד "מאט" סטון (באנגלית: Matthew Richard "Matt" Stone; נולד ב-26 במאי 1971), הוא תסריטאי, אנימטור, שחקן ומדבב אמריקאי-יהודי. ידוע בעיקר כאחד מיוצרי סדרת האנימציה "סאות' פארק" יחד עם שותפו הוותיק ליצירה, טריי פארקר.
קורות חיים

סטון נולד ב-1971 בעיר יוסטון, שבמדינת טקסס, ארצות הברית לאם יהודייה ממוצא יהודי ספרדי (שילה בלסקו) ואב קתולי ממוצא אירי (ג'רלד סטון, פרופסור לכלכלה). כשהיה ילד, הוא ומשפחתו עברו לליטלטון, פרבר של העיר דנוור במדינת קולורדו. אחרי סיום לימודיו התיכוניים, החל סטון ללמוד מתמטיקה וקולנוע באוניברסיטת קולורדו, שם פגש את שותפו העתידי לעבודה, טריי פארקר.
במהלך לימודיהם, פארקר וסטון יצרו מספר סרטוני אנימציה קצרים בהתבסס על טכניקות שהוסברו בספר "יסודות האנימציה" שסטון רכש; "הרוח של חג המולד" ו"ישו נגד פרוסטי". סרטים אלו, אשר הציגו עלילות משעשעות באנימציה ירודה והיוו את הבסיס העתידי לסדרת האנימציה סאות' פארק. סטון סיים את לימודיו האקדמאיים עם תואר שני במתמטיקה.
קריירה

ב-1993 התחילו השניים את הפקת סרטם הראשון, "קניבל! המחזמר" המספר את סיפורו האמיתי של אלפרד פארקר, האיש הראשון אשר הורשע בארצות הברית באשמת קניבליות. בסרט סטודנטים זה השתתפו בני משפחתם וחבריהם של סטון ופארקר. הסרט הופץ באופן מקומי ב-1996 אך לא זכה להצלחה רבה. ואף נמכר בכ- דולר אחד באינטרנט. כדי להחזיר את הכנסתו הפיננסית.
ב-1995 סרטי ההנפשה של סטון ופארקר נפלו לידו של בריאן גארדן, מנהל ברשת הטלוויזיה האמריקאית FOX. גארדן ביקש מהשניים להכין סרטון עבורו ככרטיס ברכה אלקטרוני לכבוד חג המולד. התוצאה: "הרוח של חג המולד: ישו נגד סנטה" - סרטון קצר בן חמש דקות אשר הציג את דמויות סאות' פארק הראשיות: סטן, קייל, קרטמן וקני - 4 ילדים מעיירה קטנה ומושלגת הצופים בקרב אימתנים בין ישו לסנטה קלאוס, כאשר הפרס הוא בעלות על חג המולד. הסרטון הפך לאי-מייל פופולרי בקרב תעשיית הבידור.
קריירה > סאות' פארק

ב-1997 שכר ערוץ הטלוויזיה קומדי סנטרל את שירותי השניים על מנת ליצור סדרה המבוססת על הסרטון. השניים יצרו את סאות' פארק - סדרת הנפשה סאטירית ובוטה על חייהם של ארבעת הילדים בעיירה מושלגת בהרי הקולורדו. במהרה הפכה סאות' פארק לתוכנית הדגל של הערוץ ולמוקד המשיכה העיקרי שלו כאשר היא מנפצת את שיאי המידרוג והפופולריות של שאר תוכניות הערוץ. כיום, עם 26 עונות, סאות' פארק היא אחת הסדרות הוותיקות ביותר בטלוויזיה האמריקאית.
מהדמויות שסטון מדבב: קייל ואביו, קני ואביו, ג'ימבו קרן, ישו, באטרס סטוץ', סדאם חוסיין, אל ההומו הגדול, פיפ, טרנס, טוויק, אביו של ג'ימי, הכומר מקסי, קווין ודמויות מזדמנות נוספות.
פארקר וסטון לא הסתפקו ביצירת סאות' פארק ופנו ליצירת סרטים. בין סרטיהם ניתן למנות את אורגזמו - קומדיה על תעשיית הפורנו, הכדור מת מצחוק - על ספורט מוזר שהשניים המציאו, סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר - סרט עלילתי באורך מלא על דמויות סאות' פארק ואת "טים אמריקה: משטרת העולם" - סרט סאטירה פוליטית המבוסס על בובות (בדומה לסדרת הטלוויזיה הוותיקה כנפי הרעם).
קריירה > באולינג לקולמביין

ב-2002, התראיין סטון בבאולינג לקולומביין, סרטו של הבמאי הדוקומנטרי, מייקל מור. בראיון, סיפר סטון על חוויותיו בתור ילד הגדל בפרבר קטן בקולורדו - חוויות אשר מתוכם צמחו הרוצחים בסרטו של מור. מיד אחרי הראיון הוצג בסרט סרטון הנפשה קצר על ההיסטוריה של אקדחים בארצות הברית, בסגנון ומראה הדומים ליצירתו של סטון, סאות' פארק. אחרי צאת הסרט, הביע סטון זעם על מה שהוא כינה ניסיון של מור להטעות את הצופים בחושבם שהסרטון קשור אליו ואל פארקר בצורה כלשהי. לאמיתו של דבר, דחו סטון ופארקר הצעות של מור להפיק את הסרטון במקור. עם צאת סרטם של הצמד, "טים אמריקה: משטרת העולם", זכה סטון בנקמתו והציג את מייקל מור בסרט כמחבל מתאבד לא-יוצלח.
בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי סטון, יחד עם טריי פארקר מדורגים במקום הרביעי ברשימת "אנשי הבידור המרוויחים ביותר" לשנת 2022 עם כ-160 מיליון דולר.
הערות שוליים

↑  Lisette Voytko, The World’s 10 Highest Paid Entertainers, פורבס (באנגלית)
| סאות' פארק |
| --- | --- | --- |
| יוצרים | טריי פארקר • מאט סטון |  |
| דמויות | סטן מארש • קייל ברופלובסקי • אריק קרטמן • קני מקורמיק • באטרס סטוץ' • שף • טרנס ופיליפ |  |
| מדבבים ראשיים | אייזק הייז • מרי קיי ברגמן • ורנון צ'אטמן • ג'ניפר האוול • מונה מרשל • טריי פארקר • מאט סטון • אלייזה שניידר • אפריל סטיוארט |  |
| מדיות נוספות בזיכיון | סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר • ממלכת הדמיון • Chef Aid: The South Park Album • Chocolate Salty Balls • מהדורות ה-DVD |  |
קומדי סנטרל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605110805171  PLWABN: 9810603417305606  BIBSYS: 7730  BNE: XX1534711  BnF: cb135452559 (data)  CiNii: DA18989650  GND: 173347363  ISNI: 0000 0000 7837 6148  LCCN: no98126495  MusicBrainz: 8b4844b3-70d6-4507-bc3f-85d09a8e35cd  NKC: jn20010310411  NLA: 49285178  NTA: 183223403  RERO: 02-A006034875  SNAC: w6wm4k6b  SUDOC: 050770292  Trove: 1494343  VIAF: 64168972   WorldCat (עם VIAF): 64168972
לימודי שלום וסכסוכים

עותק של הפסל פיוס מאת יוזפינה דה וסקונצלוס (1977), שהוצג בתחילה למחלקה ללימודי שלום באוניברסיטת ברדפורד, הממוקמת מול קפלת הפיוס במקום הקודם של חומת ברלין
לימודי שלום וסכסוכים או ניתוח ופתרון קונפליקטים הוא תחום במדעי החברה המזהה ומנתח התנהגויות אלימות ולא אלימות וכן את המנגנונים המבניים המשתתפים בסכסוכים ומלחמות (כולל קונפליקטים חברתיים), במטרה להבין את התהליכים המובילים למצב חברתי רצוי יותר. וריאציה על נושא זה, לימודי שלום (אירנולוגיה), היא מחקר בינתחומי שמטרתו מניעה והפחתת הסלמה ופתרון סכסוכים באמצעי שלום, וחיפוש "ניצחון" לכל הצדדים המעורבים בסכסוך.
תחום זה במדע החברה עומד בניגוד לתחום של מחקר צבאי, שמטרתו להשיג ניצחון יעיל בסכסוכים, בעיקר באמצעים אלימים, ולשביעות רצונו של צד אחד (או כמה) מן הצדדים המעורבים, אך לא כולם. המקצועות המעורבים בלימודי שלום כוללים פילוסופיה, מדעי המדינה, גאוגרפיה, כלכלה, פסיכולוגיה, לימודי תקשורת, סוציולוגיה, יחסים בינלאומיים, היסטוריה, אנתרופולוגיה, לימודי דת, לימודי מגדר, משפטים, לימודי פיתוח וכן מגוון תחומים נוספים. תת-תחומים רלוונטיים, כגון כלכלת שלום, עשויים להיחשב כשייכים גם ללימודי שלום וסכסוך.
רקע היסטורי

לימודי שלום וסכסוכים הם גם פעילות פדגוגית, שבה מורים מעבירים ידע לתלמידים; וגם פעילות מחקרית, שבה חוקרים יוצרים ידע חדש על מקורות לסכסוכים. התחום מגדיר את המונח שלום כמצב פוליטי המבטיח צדק ויציבות חברתית באמצעות מוסדות, שיטות ונורמות פורמליות ובלתי פורמליות.
לימודי שלום כפעילות מחקרית

הוגים יחידים כמו עמנואל קאנט הכירו זה מכבר במרכזיותו של השלום (ראו המאמר לשלום הנצחי). עם זאת, רק בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. החלו להופיע לימודי השלום כדיסציפלינה אקדמית עם כלי מחקר משלה, קבוצה מיוחדת של מושגים, ופורומים לדיון כגון כתבי עת וכנסים. משנת 1959, עם הקמת המכון לחקר השלום באוסלו (PRIO), הקשור ליוהאן גלטונג, החלו להופיע מספר מכוני מחקר בתחום.
בשנת 1963, וולטר איזארד (אנ'), כלכלן אמריקאי והמייסד הראשי של מדעי האזור, כינס קבוצת חוקרים במאלמו, שוודיה, במטרה להקים את "החברה לחקר השלום" (Peace Research Society). קבוצת החברים הראשוניים כללה את הכלכלן קנת' בולדינג ואת הפסיכולוג-המתמטי אנטול רפופורט. בשנת 1973, קבוצה זו הפכה לאגודת מדעי השלום (Peace Science Society). מדע השלום נתפס כמאמץ בין-תחומי ובינלאומי לפתח קבוצה של מושגים, טכניקות ונתונים כדי להבין סכסוכים טוב יותר ולמתן אותם. מדע השלום (Peace science) מנסה להשתמש בשיטות מחקר כמותניות שפותחו בכלכלה ובמדעי המדינה, במיוחד בתורת המשחקים ובאקונומטריה, טכניקות נדירות למדי בקרב חוקרים במחקרי שלום. אתר החברה למדעי השלום מארח את המהדורה השנייה של מתאמי המלחמה, אחד מאוספי הנתונים הידועים ביותר על סכסוכים בינלאומיים. החברה מקיימת כנס שנתי, בהשתתפות חוקרים מכל העולם, ומפרסמת שני כתבי עת אקדמיים: Journal of Conflict Resolution ו-Conflict Management and Peace Science.
בשנת 1964, הוקמה האגודה הבינלאומית לחקר השלום (IPRA) בכנס שאורגן על ידי קוויקרים בקלארנס, שווייץ. בין הוועד המנהל המקורי היה הסוציולוג יוהאן גלטונג. ה-IPRA מקיים כנס דו שנתי. המחקר המוצג בכנסים שלה ובפרסומיו מתמקד בדרך כלל בגישות מוסדיות והיסטוריות, לעיתים רחוקות תוך שימוש בטכניקות כמותיות. בשנת 2001, הוקמה האגודה ללימודי שלום וצדק (PJSA) כתוצאה ממיזוג של שני ארגונים קודמים. ה-PJSA הוא השלוחה הצפון אמריקאית של IPRA וכוללת חברים מרחבי העולם עם דומיננטיות לאנשים מארצות הברית וקנדה. ה-PJSA מפרסם עלון קבוע (The Peace Chronicle), ומקיים כנסים שנתיים בנושאים הקשורים למשימת הארגון "ליצור עולם צודק ושליו" באמצעות מחקר, מלגות, חינוך ואקטיביזם.
בשנת 2008, Strategic Foresight Group הציגה את דו"ח שהציע מנגנון חדשני למציאת פתרון בר-קיימא לסכסוכים במזרח התיכון. היא גם פיתחה מנה חדשה לשיתוף פעולה בתחום המים (Water Cooperation Quotient), שהיא מדד לשיתוף פעולה פעיל של מדינות בניהול משאבי מים תוך שימוש ב-10 פרמטרים הכוללים היבטים משפטיים, פוליטיים, טכניים, סביבתיים, כלכליים ומוסדיים.
תיאור

לימודי שלום וסכסוכים יחד עם המושגים של ניתוח קונפליקטים ופתרון קונפליקטים יכולים להיות מסווגים כ:
מחקר רב תחומי, הכולל אלמנטים של פוליטיקה ויחסים בינלאומיים (במיוחד תיאוריות יחסים בינלאומיים ביקורתיות), סוציולוגיה, גאוגרפיה, פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וכלכלה. תיאוריה ביקורתית נמצאת בשימוש נרחב גם במחקרי שלום וסכסוכים.
מחקר רב-רמות. לימודי שלום בוחנים שלום תוך-אישי, שלום בין יחידים, שכנים, קבוצות אתניות, בנישואים, מדינות ותרבויות.
מחקר רב תרבותי. גנדי מצוטט לעיתים קרובות במסגרת הפרדיגמה של לימודי שלום. עם זאת, רב-תרבותיות אמיתית נותרה שאיפה שכן רוב מרכזי לימודי השלום ממוקמים במערב.
מחקר אנליטי וגם נורמטיבי. כדיסציפלינה נורמטיבית, לימודי שלום כרוכים בשיפוט ערכי, כמו "טוב יותר" ו"רע".
מחקר תאורטי וגם יישומי.
מתקיים ויכוח ארוך ותוסס בנושאי פירוק נשק, כמו גם ניסיונות לחקור, לקטלג ולנתח סוגיות הנוגעות לייצור נשק, סחר בנשק והשפעותיהם הפוליטיות. נעשו גם ניסיונות למפות את העלויות הכלכליות של מלחמה, או של הידרדרות חוזרת לאלימות, בניגוד למצב של שלום.
לימודי שלום וסכסוך מבוססים כיום היטב במדעי החברה : הם כוללים כתבי עת אקדמיים, מחלקות, מכללות, אוניברסיטאות, מכוני מחקר לשלום וכנסים, כמו גם הכרה מבחוץ בתועלת של לימודי שלום וסכסוך כשיטה.
לימודי שלום בוחנים את הגורמים למלחמה ולמניעתה, כמו גם את אופי האלימות, לרבות דיכוי חברתי, אפליה ודחיקת אוכלוסייות לשוליי החברה. באמצעות לימודי שלום אפשר גם ללמוד אסטרטגיות ליצירת שלום כדי להתגבר על רדיפות במטרה לשנות את החברה להשגת קהילה בינלאומית צודקת ושוויונית יותר.
חוקרים פמיניסטיים פיתחו התמחות בתחום חקר הסכסוכים, בוחנים במיוחד את תפקידם של מגדר ומערכות שיש בהן אי שוויון בסכסוכים מזוינים וסכסוכים אחרים. החשיבות של התחשבות בתפקיד המגדר בעבודה שלאחר סכסוך הוכרה בשנת 2000 בהחלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם שמצהירה על המחויבות של המועצה להגן על נשים ולהבטיח את ייצוגן בתהליכי שלום ובפוליטיקה הבינלאומית. דוגמאות למחקר אקדמי פמיניסטי כולל את עבודתן של קרול קון וקלייר דנקנסון.
רעיונות > תפיסות של שלום

מסגרת השלום השלילית והחיובית היא הנפוצה ביותר כיום. שלום שלילי מתייחס להיעדר אלימות ישירה. שלום חיובי מתייחס להיעדר אלימות עקיפה ומבנית, והוא התפיסה שרוב חוקרי השלום והסכסוכים מאמצים. המושג מיוחס לעיתים קרובות ל-יוהאן גלטונג אך מונחים אלה שימשו עוד קודם לכם על ידי מרטין לותר קינג ב"מכתב מכלא ברמינגהאם " ב-1963, שבו כתב על "שלום שלילי שהוא היעדר מתח" ו"שלום חיובי אשר הוא נוכחות הצדק". השימוש הראשון במונחים אלה היה אולי בידי העובדת הסוציאלית, כלת פרס נובל לשלום, ג'יין אדמס בסדרת הרצאות על 'אידיאלים חיוביים של שלום' שהחלה ב-1899, והתגבשה בספרה Newer Ideals of Peace.
הוצעו כמה תפיסות ומודלים שבהם חקר השלום והשלום עצמו עשוי לשגשג.
עיקר העניין הוא ששלום הוא מצב חברתי טבעי, בעוד שמלחמה אינה כזו. הנחת היסוד עבור חוקרי שלום היא שיש להציג מספיק מידע כדי שקבוצה רציונלית של מקבלי החלטות תבקש להימנע ממלחמה ומעימות.
שנית, הדעה שאלימות היא חטא או חוסר מיומנות, ושאי-אלימות היא מיומנות או סגולה ויש לטפח אותה. השקפה זו מוחזקת על ידי מגוון מסורות דתיות ברחבי העולם: קוויקרים, מנונים וכנסיות שלום אחרות בתוך הנצרות; בהאים, ג'ינים, מסורת הסאטיאגרה בהינדואיזם, בודהיזם וחלקים אחרים של הדת והפילוסופיה ההודית
שלישית היא פציפיזם : הדעה ששלום הוא כוח עיקרי בהתנהגות האנושית.
גישה נוספת היא שיש מספר אופני שלום.
היו הצעות רבות על צורות השלום השונות הללו. אלה כוללות יצירות ידועות של עמנואל קאנט, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו, תומאס פיין, לגבי תוכניות בינלאומיות וחוקתיות ליברליות שונות לשלום.
וריאציות ותוספות פותחו לאחרונה על ידי חוקרים כמו ריימונד ארון, אדוארד אזאר, ג'ון ברטון, מרטין סידל, וולפגנג דיטריך (אנ'), קווין דולי, יוהאן גלטונג, מייקל הווארד, ויויאן ג'ברי (אנ'), ג'ון פול לדרך, רוג'ר מק ג'ינטי, פמינה פירכוב, יו מיאל, דייוויד מיטרני, אוליבר רמסבוטהם, אנטול רפופורט, מיקל ודבי רסמוסן, אוליבר ריצ'מונד, SP Udayakumar (אנ'), טום וודהאוז, ואחרים. מושגים בתחום זה כוללים שלום דמוקרטי, שלום ליברלי, שלום בר-קיימא, שלום אזרחי, שלום היברידי, שלום פוסט-ליברלי, שלום יומיומי, שלום טרנס-רציונלי ומושגים נוספים.
רעיונות > שלום בר קיימא

לפי תפיסות השלום, שלום בר-קיימא חייב להיחשב כגורם חשוב לעתיד משגשג. שלום בר קיימא חייב להיות בראש סדר העדיפויות של החברה הגלובלית, שבה שחקנים ממלכתיים וגורמים לא ממלכתיים לא עוסקים רק בחיפוש אחר רווחים בטווח הקרוב, דבר שעלול להפר את מצב השלום היציב. טיפוח, העצמה ותקשורת נחשבים לגורמים מכריעים כדי להגיע לשלום בר קיימא. טיפוח הכרחי כדי לעודד יציבות פסיכולוגית ובגרות רגשית. שנית, על מנת להשיג ביטחון אמיתי, יש להבטיח ביטחון פנימי יחד עם מערכות חברתיות מסודרות והגנה על בסיס איתן. לבסוף, תקשורת נחוצה כדי להתגבר על בורות ולבסס קהילה המבוססת על מידע אמין ושימושי. דבר זה אמור למנוע את התרחשות של בידוד, ומניעה זו נחשבת קריטית כדי להביא שלום בר קיימא.