יצחק וולקני-אלעזרי
קורות חייו > מחקר חקלאי בשירות היישוב הציוני

יצחק וולקנסקי היה דמות מרכזית ורב-פנים בתולדות ההתיישבות הציונית בארץ ישראל. הוא היה אגרונום, בוטנאי, סופר ואיש רוח, שהשפיע עמוקות על תחום החקלאות וההתיישבות העברית.
הנה כמה נקודות עיקריות על חייו ופועלו: וולקנסקי היה מהראשונים לחקור את תנאי הקרקע והאקלים בארץ ישראל, ופיתח שיטות חקלאות מתקדמות שהיו חיוניות להצלחת ההתיישבות העברית. הוא הקים את תחנת הניסיונות החקלאית ברחובות, שנקראת על שמו היום מכון וולקני, והיא המוסד המחקרי החקלאי הגדול ביותר בישראל. מחקרו העיקרי היה במגמה לגוון את ענפי המשק החקלאי העברי בארץ ישראל, שידע כישלונות ומפלות רבות, על ידי התאמת גידולים רבים ככל האפשר לקרקע, לאקלים ולצרכים של היישוב. הוא זיהה צורך לאקלם באופן יזום, מבוקר ומדעי זנים מחוץ לארץ ישראל כך שיתאימו לתנאים הארץ-ישראליים ויתרה מזו, ליצור זנים ארץ-ישראליים מקוריים על ידי תהליכי הכלאה בין זנים מחוץ-לארץ ומארץ-ישראל, תוך ניצול יתרונות השרידות של הזנים הארץ-ישראליים ויתרונות הפריון והטיב של הזנים מחוץ-לארץ.
וילקנסקי-וולקני העמיד בראש שיטתו את הצורך במשק רב-ענפי המקיים את עצמו, בחקלאות אינטנסיבית, בהיקפים גדולים ותוך גיוון גידולים על אותו תא שטח באופן מחזורי וביסוס משק החלב. עם זאת, הדגיש כי החקלאי אינו צריך לבזבז את כוחו בחקירה עצמאית וניסוי וטעייה יקרים, אלא הוא אמור ליהנות מפירות מחקר מדעי שיטתי שימומן על ידי ההנהלה הציונית שיספק לחקלאי זרעים, כלים, ידע וחומרים. השקפתו, שלפיה הנחיית המתיישבים היא עניין לאומי והמתיישבים אמורים להקים את יישוביהם על קרקע לאומית, באה בניגוד לעקרונותיהם של איכרי המושבות הוותיקות, שניהלו משקים פרטיים על קרקע פרטית. וולקני התנגד לקיום של חוות גדולות מסיבות אידאולוגיות, אך גם טען שהן פחות יעילות ממשקים קטנים. כן הוא טען כנגד שימוש במיכון חקלאי שלדבריו מצריך חוות גדולות, מצמצם את כוח האדם הנדרש לחקלאות ומונע התיישבות יהודית חקלאית בארץ ישראל.
לצד עיסוקו בחקלאות, וולקנסקי היה סופר מוכשר וכתב רבות על נושאים הקשורים לחקלאות, להתיישבות ולתרבות העברית. הוא השפיע על דור של אינטלקטואלים וחלוצים. את רעיונותיו פרסם בספרו "בדרך" שאותו פרסם בשנת 1918
"האדמה העוברת לרשותנו היא מדולדלת מאות בשנים. חלוצינו באים מהעיר ועמוסים מני לידה בכל הרגלי העיר. דרך הסתגלותם לעבודת אדמה תהיה, אפוא, ארוכה וקשה. גם כשיבואו להיאחז ב"ארץ זבת חלב ודבש", מה תקוותם בבואם להחיות אדמה עזובה מדורי דורות? הפלח נשען על מסורת עתיקת ימים. מסורת זו יכולה להיברא מחדש על ידי מכון חקירה מודרני ולא בידי עובד אדמה מקרי".
התפתחותה של החקלאות המודרנית בארץ-ישראל קשורה באופן הדוק לתנועה הציונית ולהגירה היהודית לארץ ישראל בסוף המאה ה-19. יצחק וולקנסקי וחיים ויצמן היו שתי דמויות מרכזיות בפיתוח החקלאות בארץ ישראל. שיתוף הפעולה ביניהם תרם רבות להקמת המדינה והתפתחותה. מורשתם ממשיכה להשפיע על החקלאות הישראלית עד היום.
החקלאות בארץ-ישראלי עמדה בפני אתגרים קשים:
תנאי אקלים קשים: ארץ ישראל מתאפיינת באקלים ים-תיכוני, שכולל קיץ חם ויבש וחורפים גשומים. תנאים אלה יצרו קשיים בהשקיית השדות, במניעת סחף קרקע ובטיפוח גידולים מתאימים.
מחסור במים: המחסור במים המתוקים היה ונותר אחד האתגרים המרכזיים. הבצורות החוזרות ונשנות, איכות המים המוגבלת והצורך לחלק את המים בין מגזרים שונים (חקלאות, תעשייה, משקי בית) יצרו מתח מתמיד.
קרקעות בעייתיות: חלק ניכר מהקרקעות בארץ ישראל אינן פוריות במיוחד, וסובלות מסחף, מליחות ומחסור בחומרים אורגניים.
מזיקים ומחלות: מגוון רחב של מזיקים ומחלות פגעו בגידולים החקלאיים, והקשו על החקלאים להשיג יבולים יציבים.
חוסר בכוח אדם מיומן: בתחילת ההתיישבות החדשה, היה מחסור בכוח אדם מיומן בתחום החקלאות. החלוצים נאלצו ללמוד את רזי המקצוע תוך כדי עבודה.
שוק לא יציב: השוק לחקלאים היה לעיתים קרובות לא יציב, עם תנודות מחירים משמעותיות והיעדר ביטחון כלכלי.
מלחמות ואירועים ביטחוניים: מלחמות ואירועים ביטחוניים שונים הפריעו לפעילות החקלאית, גרמו להרס תשתיות ולעקירת אוכלוסייה.
ב-1921 ייסד וילקנסקי את "המכון למדע הטבע, תחנת הניסיון החקלאית" בתל אביב, שממנו צמח לימים מכון וולקני. בהקמת המכון סייע המשרד הארצישראלי בראשותו של רופין. המכון, שתוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר לוי, הוקם סמוך לגימנסיה הרצליה, ובשנת 1932 עבר לעיר רחובות, במטרה להקימו על קרקע חקלאית ולא בסביבה עירונית. המכון היה פרי לימודיו של וילקנסקי משיטות החקלאות של הטמפלרים בחוות וילהלמה ליד לוד. כמו כן הסתייע וילקנסקי באגרונום הבכיר אוטו ורבורג, שעלה לארץ ישראל מגרמניה והיה בעל ניסיון עשיר במחקר חקלאי. במכון היו שלוש מחלקות: מחקר, הדרכה והוראה. ניסויים נערכו במעבדה אך גם בשדה, ברשת תחנות ניסוי חקלאיות שהיו פרושות באתרי ההתיישבות כאום ג'וני, ג'ובתה (גבת), נהלל ועוד. אחד המדריכים הבכירים במכון היה ברוך צ'יזיק, שגם שתל בחצר המכון ארבורטום (מאגר צמחים מוזיאוני). אחיו של צ'יזיק, אפרים צ'יזיק, היה ממגיני חוות הניסויים החקלאיים של המכון בחולדה, ונהרג על הגנת המקום.
עיסוק משלים נוסף שבו עסק וילקנסקי-וולקני היה שיפור התזונה והעמדתהּ על נדבכים מדעיים. חיבורו מ-1917 "תזונת בית האיכר" היה אחד החיבורים הראשונים שנכתבו בתחום זה בארץ-ישראל (קדמו לו כתביו של הרופא התל אביבי יהודה לייב פוחובסקי). וילקנסקי עמד על חשיבות משק החלב (בניגוד לגידולי ההדרים והיקבים) כמשק המסוגל לתמוך בכלכלת "בית האיכר" – כלומר בחקלאי עצמו – בעת משבר. התמיכה ברפת צריכה לבוא על ידי גידול מספוא.
ב-1930 עמד וילקנסקי בראש ועדה לבחינת אפשרויות התיישבות בשרון. בחודש מרץ אותה שנה הוגשה לוועד הפועל הציוני ולמועצת הסוכנות היהודית בלונדון הצעתה של "ועדת וילקנסקי", אשר המליצה על התיישבות של 1,500 משפחות באזור ההדרים, על אדמות קרן קיימת לישראל, במשך שלוש השנים הבאות. הנציגות הציונית בסוכנות, שיוצגה על ידי הארי סאקר, דרשה לצמצם את התוכנית ולהעמידה על אלף משפחות בלבד. זוהי ראשיתו של המפעל שנודע כ"התיישבות האלף". עד 1951 עמד וולקני בראש המכון.
ב-1942 הקים את "המכון ללימודי החקלאות", שממנו צמחה לימים הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. עם נר ראשון של חנוכה תש"ג (4.12.1942), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נחנך המכון לחקר החקלאות בטקס מרגש בבניין ע"ש אהרון אהרונסון, מגלה "אם החיטה" ובהשתתפות נשיא האוניברסיטה העברית ד"ר מאגנס. הוא כיהן כפרופסור לכלכלה חקלאית בפקולטה ועמד בראשה מיום הקמתה ועד מותו. מתוך הכרה בפועלו לקידום החקלאות בארץ-ישראל קיבל מממשלת המנדט תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE).
יצחק וולקני נפטר מהתקף לב ברחובות, ונטמן בבית העלמין במושב נהלל. לוולקני ולרעייתו שרה נולדו שלושה ילדים: צפרירה (גאולוגית וד"ר לביוכימיה), בנימין (ביוכימאי וד"ר לבקטריולוגיה, חוקר החי בים המלח), ורות.