stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נפתלי תשבי
חייו

תשבי נולד בשנת 1952 בירושלים. אביו, ישעיה תשבי, היה חוקר הקבלה, ספרות המחשבה והמוסר והמיסטיקה היהודית. אימו, אסתר לבית תמרי (טייטלבוים) צאצאית הרב ישראל דב לוי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 לטבריה, הייתה מורה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
תשבי גדל בירושלים ובשנת 1971 סיים את התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. לאחר מכן הצטרף לעתודה האקדמית, ושירת בצה"ל עד 1980. בשנת 1980 הוענק לו פרס ביטחון ישראל.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1980 קיבל תואר שני באסטרופיזיקה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה עיונית מהאוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בגישת תורת האינפורמציה לתיאור מצומצם של מערכות דינמיות – כיצד למצוא תיאור פשוט למערכות מורכבות, נושא שהמשיך לעסוק בו גם שנים אחר כך. בשנים 1986-1985 שהה בפוסט-דוקטורט ב-MIT, ועסק בתאוריה סטטיסטית של מערכות דינמיות כאוטיות (עם אי-סדר בהתפתחות שלהן). בשנים 1986–1991 עבד כחוקר במעבדות בל בניו-ג'רזי. בתקופה זו היה בין החלוצים בפיתוח תאוריה של למידה חישובית, במיוחד למידה ברשתות עצבים מלאכותיות.
בשנת 1992 מונה למרצה בכיר למדעי המחשב באוניברסיטה העברית, בשנת 1995 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1997 מונה לפרופסור מן המניין. בשנות התשעים הקים את המעבדה הראשונה בישראל ללמידה חישובית במכון למדעי המחשב וחנך את מחקר התחום בישראל. קבוצת הלמידה החישובית שייסד באוניברסיטה העברית נחשבת כיום מבין המובילות והמתקדמות בעולם.
הוא היה חבר מייסד במרכז הבין-תחומי לחישוביות עצבית ועמד בראשו בשנים 2009–2013, חבר מייסד במרכז אדמונד ולילי ספרא למדעי המוח, ובמרכז סודרסקי לביולוגיה חישובית באוניברסיטה העברית. הקים וכיהן כראש החוג הראשון של החוג להנדסת מחשבים בבית הספר להנדסה ומדעי המחשב של האוניברסיטה העברית.
תשבי החזיק הקתדרה ע״ש פלינקמן בחקר המוח, וחתן פרס לנדאו למדעים ולמחקר בתחום מדעי המחשב לשנת 2015, כהוקרה על עבודתו, הישגיו וממצאיו, במחקר מערכות לומדות וביסוס התחום בישראל.
פרופ' תשבי עמד בראש מרכז הידע הלאומי של משרד המדע לבינה מלאכותית ולמידה חישובית, ובראש מרכז מחקר של אינטל לבינה חישובית (ICRI-CI).
נפתלי תשבי היה נשוי לפרופ' אוריה תשבי, מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לזוג שני בנים ושתי בנות.
ב-9 באוגוסט 2021 נפטר, ותרם את גופו למדע.
תרומתו למדע

נפתלי תשבי עסק בתאוריה מתמטית-סטטיסטית של למידה, חישוביות עצבית והסתגלות ביולוגית. בין עבודותיו ראויה לציון שיטת צוואר הבקבוק של המידע (אנ') המהווה עקרון חישובי כללי לקביעת איזה מידע הוא רלוונטי. בין השימושים לעקרון הזה במחקריו: ניתוח ממוחשב של דיבור והשפה האנושית, זיהוי של כתב-יד, ועיבוד מידע המתקבל מצלילים ומוזיקה. השיטה שפיתח פרופסור תשבי מתארת את התהליך שבו מחליט המוח איזה מידע הוא רלוונטי וצריך לשמור אותו. שיטת "צוואר הבקבוק של המידע" משמשת כיום לניתוח והבנה של עיבוד מידע במערכות נבונות, ביולוגיות ומלאכותיות. לאחרונה נתנה בסיס תאורטי חדש ללמידה עמוקה שהיא כיום הגישה המוצלחת ביותר שיש לבינה המלאכותית.
"עיקרון מינימום המידע החיזויי" (Minimum Predictive Information Principle) הוא עיקרון חישובי שפיתח תשבי להבנת מערכות מתנהגות. לפי עיקרון זה מערכות נבונות מנסות לפעול תחת מינימום הנחות על העתיד - אבל באופן שמאפשר את שרידותן בתנאי אי-ודאות. כלומר עלינו למצוא ולזכור את מינימום המידע מהעבר שיועיל לנו בעתיד. בכל פעם שאנו קולטים מידע חדש או מבצעים פעולה מסוימת, המוח מנסה לחזות מה יקרה בעתיד לאחר סיום הפעולה אותה ביצענו, ולפי איכות החיזוי שלו הוא ״מחליט״ איזה מידע שווה לשמור ולזכור ואיזה ניתן לשכוח. ההבנה שכל למידה (ויכולת הכללה), כמו גם התנהגות נבונה כלשהי, מחייבת בעצם שכחה והתעלמות ממידע שנקלט בחושים, היא מסקנה מרכזית של עקרון צוואר הבקבוק של המידע.
רבים מתלמידי המחקר שלו הם חוקרים מובילים בישראל ומחוצה לה בתחומי הלמידה החישובית, הביולוגיה החישובית ומדעי המוח.
הערות שוליים

1 2  האוניברסיטה העברית, נפתלי תשבי
↑  אורי ניצן, ללמד את המחשב להבחין בין עיקר לטפל, על פי המודל היעיל של החיידק והזבוב, באתר הארץ, 29 באפריל 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596444405171  dblp: 03/2176  GND: 1078252645  MGP: 126503  ORCID: 0000-0002-8086-4436  SUDOC: 241582520  VIAF: 225144782700064820478   WorldCat (עם VIAF): 225144782700064820478
ננסי מקוויליאמס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 
 ענף מדעי:  פסיכותרפיה, אישיות, פסיכואנליזה 
 מקום לימודים:  ברוקלין קולג'  אוברלין קולג'  אוניברסיטת ראטגרס 
 מוסדות:  אוניברסיטת ראטגרס 
 www.nancymcwilliams.com
 
ננסי מקוויליאמס (אנגלית: Nancy McWilliams; נולדה ב-26 באוקטובר 1945) היא פסיכותרפיסטית ותאורטיקנית אמריקאית, מרצה ב-Graduate School of Applied and Professional Psychology באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, ארצות הברית. היא כותבת בנושאי אישיות ופסיכותרפיה. בנוסף מטפלת בקליניקה שלה בפלמינגטון שבניו ג'רזי.
מקוויליאמס כותבת, מרצה ועוסקת בפסיכותרפיה, באוריינטציה פסיכואנליטית ודינמית. היא כתבה את הספרים Psychoanalytic Diagnosis ‏(1994),‏ Psychoanalytic Case Formulation ‏(1999), ו-Psychoanalytic Psychotherapy‏ (2004), כולם בהוצאת Guilford. בנוסף, מקוויליאמס ערכה ותרמה למספר ספרים נוספים, ומשמשת כחשבה בצוות עורכי ה-PDM – Psychodynamic Diagnostic Manual ‏(2006). כתביה תורגמו לעשרים שפות (עדיין לא לעברית). היא שימשה כנשיאה הקודמת (39 במספר) בחטיבה הפסיכואנליטית של האגודה האמריקאית לפסיכואנליזה (APA) (American Psychoanalytic Association). מקוויליאמס נבחרה לשמש מרצה ראשית בכנסים חשובים בתחום ברחבי העולם, לרבות בכנס ״פסיכוזה, טראומה והחלמה״ שנערך בישראל בדצמבר 2016 על ידי ISPS ישראל. היא נבחרה על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה לייצג את הפסיכותרפיה הדינמית בסרט Three Approaches to Psychotherapy ב-2011.
תחומי המומחיות והעניין שלה מתמקדים בפסיכואנליזה, בקשר שבין אבחון נפשי לבין טיפול נפשי ובאבחון אלטרנטיבי למושגי ה-DSM. בנוסף היא עוסקת ביישומם של ידע, תובנות ומתודות פסיכואנליטיות להבנתן של אוכלוסיות קליניות ספציפיות כגון אנשים המאובחנים עם אוטיזם, נרקיסיזם או פסיכוזה. מקוויליאמס חוקרת, כותבת ומרצה על הקשר שבין קטגוריות אבחנתיות לפי ה-DSM לבין מחקר פסיכולוגי ומחקר ותאוריה פסיכואנליטיים.
Psychoanalytic Diagnosis

בספרה Psychoanalytic Diagnosis, מקוויליאמס עוסקת בדיאגנוזה הנפשית, במטרותיה, בקשר שלה לתכנון הטיפול הפסיכותרפויטי וביסודותיה בתאוריה ובמחקר הפסיכואנליטיים. היא סוקרת את התפתחות אבחון האופי הנפשי (ה Psychoanalytic Character Diagnosis) החל במושגי פרויד והמשך בפסיכולוגית האגו, בזרם יחסי האובייקט ובפסיכולוגיית העצמי. היא מסבירה את מושג הרמה ההתפתחותית של ארגון האישיות וסוקרת את התפתחותו ההיסטורית, מימי האבחון הקריפליאני (נוירוזה מול פסיכוזה), דרך הקטגוריות האבחוניות של פסיכולוגיית האגו (נוירוזת סימפטום, אופי נוירוטי ופסיכוזה), המשך באבחון של זרם יחסי האובייקט ובפסיכופתולוגיה של הגבולי (ה-Borderline) ומסכמת ברצף שעובר בין הנוירוטי, הגבולי והפסיכוטי. היא מתארת את היישומים הקליניים לאבחון הפסיכואנליטי, דרך אפיון בסיסי של העבודה הטיפולית עם מטופלים בכל אחת משלושת הרמות, הנוירוטית, הגבולית והפסיכוטית. בהמשך מסבירה מקוויליאמס את חשיבות מנגנוני ההגנה לארגון הנפשי ולטיפוס האופי, וסוקרת אותם לפי סדר הופעתם ההתפתחותי הנורמטיבי. היא מתחילה בהגנות בעלות אופי ראשוני – פרימיטיבי כמו נסיגה פרימיטיבית, הכחשה, שליטה אומניפוטנטית, אידיאליזציה ודבלואציה פרימיטיביות, השלכה, הפנמה והזדהות השלכתית, פיצול, וגם דיסוציאציה (שהיא הגנה נפשית פרימיטיבית וגולמית אך לא בהכרח מופיעה במהלך ההתפתחות, אלא רק בתגובה לטראומה חיצונית משמעותית). בהמשך היא מתארת תהליכי הגנה שניוניים (מסדר גבוה), גם הם לפי סדר הופעתם בהתפתחות הנורמלית: הדחקה, רגרסיה, בידוד, אינטלקטואליזציה, רציונליזציה, מוסרנות (Moralization), מידור (Compartmentalization), ביטול (Undoing), פנייה כנגד העצמי, התקה (Displacement), תצורת תגובה (Reaction Formation), היפוך או החלפה (Reversal), הזדהות, ביטוי בפעולה (Acting Out), סקסואליזציה (אינסטינקטואליזציה) ועידון (סובלימציה). היא מזכירה שהעמדה הפסיכואנליטית מניחה שחלקים אינפנטיליים בטבע שלנו נותרים קיימים גם בבגרותנו, וביכולתנו רק להתמודד עמן בדרכים טובות או גרועות יותר. התפקוד משתפר ככל שהפרט מגן על עצמו מפני הצפה רגשית, יצרית או מצבית באמצעות רפרטואר הגנות מפותח וגמיש יותר. לדוגמה, הכחשתם של רגשות או כמיהות מטרידים יעילה פחות מעידון שלהם. מטרות הטיפול האנליטי כוללות הבנה של כל היבטי העצמי, לרבות הפרימיטיביים והמטרידים ביותר ולהרחיב את החופש לפתור קונפליקטים ישנים בדרכים חדשות. לפי מקוויליאמס, הבעיה שמובילה אדם לפנות לעזרה מונחת בבסיס האופי (ה Character Type) שלו בהיותה קשורה לאופן שבו הוא מגיב ללחץ ולאופן שבו הוא סובל, ואבחון שלה חשוב לתכנון הטיפול שלו. לדבריה, גם קקטוס וגם קיסוס יגדלו אם יקבלו אור ומים, אך גנן שלא מעריך נכונה את ההבדלים ביניהם לא יביאם לפוטנציאל השגשוג המלא שלהם. מקווליאמס מונה את ארגוני האישיות המשמעותיים מבחינה פסיכודינמית. בכל קטגוריה של טיפוס אופי בספרה מתוארים ההגנה או קבוצת ההגנות עליהן נוטה להישען כל טיפוס אופי, הטווח ההתפתחותי האופייני לתפקוד פסיכוטי ולאנשים בריאים פסיכולוגית מאותו טיפוס, היבטים סובייקטיביים ואובייקטיביים שנחווים בעבודה טיפולית עם אנשים מטיפוס זה, ואבחנות שמבדילות אותו מקטגוריות אחרות בעלות אפיונים דומים. סוגי ארגון האופי (Types of Character Organization) שמתארת מקוויליאמס הם האישיות הפסיכופתית (אנטיסוציאלית), האישיות הנרקיסיסטית, האישיות הסכיזואידית, האישיות הפרנואידית, האישיות הדפרסיבית והאישיות המאנית, האישיות המזוכיסטית (Self-Defeating), האישיות האובססיבית והאישיות הקומפולסיבית, האישיות ההיסטרית (ההיסטריונית) והאישיות הדיסוציאטיבית.
מדריך לאבחון פסיכודינמי - PDM

מקוויליאמס שותפה לכתיבת המדריך לאבחון פסיכודינמי (PDM). בניגוד לגישה הרווחת ברבות ממערכות בריאות הנפש המערביות בימינו לאבחן לפי אשכולות תסמינים שכיחות (תסמונות) להם מותאמים טיפולים ותרופות מבוססי מחקר אשר מותאמים לתסמונת ולא לאדם שסובל ממנה, ה-PDM מזכיר שחשוב שהאבחון והטיפול יתייחסו לאדם השלם על המורכבות והסובייקטיביות שמייחדים אותו. משלהי המאה הקודמת ואילך הולכת ומתחזקת המגמה להגדיר בעיות נפשיות לפי תסמינים פנומנולוגיים (ברי צפייה ודיווח). על שיטה זו מסתמכים ה-DSM האמריקני (המדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות מנטליות) וה-ICD האירופאי ((אנ')). במקביל לכך, כפי שמדגיש ה-PDM, היבטים של התפקוד האישיותי הכולל ורמת ההסתגלות הכללית דוגמת אלו המתוארים בספרה של מקוויליאמס Psychoanalytic Diagnosis, הלכו ונזנחו בתהליכי האבחון והטיפול שמציעים כיום הגורמים המדינתיים-ציבוריים והגורמים הביטוחיים למתמודדים עם סבל נפשי. ה-PDM חותר לאבחון נפשי של האדם כמכלול, על היבטיו ההתנהגותיים, הרגשיים, השכליים והחברתיים. הוא מתבסס על מחקרים פסיכולוגיים בתחומים אלו, אשר מתוארים בו, זאת בניסיון לארגן ולהנגיש את הגישה הפסיכואנליטית כאופציה אבחנתית וטיפולית תקפה ומבוססת. ה-PDM מתאר את היבטי התפקוד האישיותי הבריא כבסיס לאבחון של תפקוד אישיותי שאינו בריא. בהמשך הוא מביא סיווג של הפרעות בבריאות הנפשית אצל מבוגרים, ואצל ילדים ומתבגרים. פרק נוסף במדריך מתאר בריאות נפשית והפרעות התפתחותיות לה בקרב תינוקות ופעוטות. הקטגוריות האבחנתיות דומות לאלו שמופיעות בספרה של מקוויליאמס Psychoanalytic Diagnosis, עם דגש על הערכתו של איכות התפקוד המנטלי ועל החוויה הסובייקטיבית האופיינית לכל קטגוריה, עם מקרי מבחן של טיפול להמחשת התערבויות שמתאימות לדינמיקה האופיינית לדפוסים השונים.
הערות שוליים

↑  יעלה ורטהיים, מי משתמש במנגנוני הגנה? כולנו, באתר www.psysite.co.il, ‏2/9/2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007573589205171  PLWABN: 9810605228305606  BnF: cb13608527z (data)  ISNI: 0000 0001 1763 9853  LCCN: n94800578  LNB: 000127691  NKC: xx0200537  NLG: 84234  NLK: KAC200506475  NTA: 265210194  SUDOC: 067165672  VIAF: 54320391   WorldCat (עם VIAF): 54320391
מרי סירקין

| --- | --- |

מרי סירקין
 לידה:  23 במרץ 1899 
 פטירה:  2 בפברואר 1989 (בגיל 89) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
מרי סירקין (בגרמנית: Marie Syrkin;‏ 23 במרץ 1899; ברן, שווייץ – 2 בפברואר 1989; סנטה מוניקה, ארצות הברית) הייתה אשת חינוך, סופרת, עורכת עיתונות וספרים ופעילה ציונית יהודייה-אמריקאית ממוצא אירופאי.
משפחה

מרי סירקין נולדה בברן שבשווייץ לבתיה סירקין, שהייתה פעילה פמיניסטית וציונית סוציאליסטית, ולנחמן סירקין, הוגה דעות, עיתונאי, מנהיג ומאבות הציונות הסוציאליסטית. הוריה נפגשו בקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897 כשהאם צעירה ממנו בעשר שנים. בתיה סירקין ילדה את מרי בהיותה סטודנטית לרפואה בשנת הלימודים השנייה שלה אך נאלצה להפסיק את לימודיה לאחר הלידה. לאחר מותה של האם בתיה נשא לאישה, ב-1920, אביה את אחות אימה מאשה הצעירה ממנו ב-18 שנים ולהם נולדה בת משותפת, אחות למחצה של מרי – צביה – בשנת 1921.
ילדות של נדודים

בשנת 1900, בהיות מרי בת שנה, העתיקה משפחת סירקין את מגוריה לברלין במטרה לאפשר לנחמן להשלים את הדוקטורט שלו בפילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט. המשפחה כולה נשארה בברלין עד 1903, אז נסעה מרי עם אמהּ ועם סבתה צביה (אימו של אביה) לעיירת נופש באיטליה כדי לאפשר לאימה להחלים ממחלת השחפת. בתיה ומרי סירקין לא שבו עוד לברלין, שכן בהיותן באיטליה גורש נחמן סירקין מברלין בשל פעילות פוליטית רדיקלית. המשפחה התאחדה בפריז בשנת 1905, כאשר מלאו למרי 5 שנים. בשנה זו, לאחר המהפכה ברוסיה, החליט נחמן סירקין, שתמך בסוציאליזם, לעבור עם משפחתו לווילנה, שבליטא. כך, במשך חמש שנות חייה הראשונות, הספיקה מרי לגור בחמש מדינות שונות: שווייץ, גרמניה, איטליה, ליטא וצרפת. לעיתים המעבר בין המדינות היה כרוך גם בהסתגלות לשם חדש: בברלין היא נקראה בשם מריכן, בפריז קראו לה מרי ואילו בבית פנו אליה ההורים בשם מניטצ'קה. הוריה דיברו ביניהם רוסית, אך בביקורי אורחים נשמעה בביתה גם היידיש. המעבר התכוף בין מדינות ותרבויות שונות בילדותה, העניק למרי עם הימים ידע נרחב בשפות וראיית עולם רחבה.
בסתיו 1907, לאחר כישלון המהפכה ברוסיה, העביר נחמן את משפחתו לפריז כתחנת מעבר. שם הוא קיבל הצעה מחבריו הטריטוריאליסטים בארצות הברית לבוא לניו יורק ולעזור בפעילות הארגון. כך, בשנת 1908, כשהייתה בת שמונה, היגרה מרי סירקין עם משפחתה לניו יורק, שם היא למדה בבתי-ספר ציבוריים, כלליים (לא יהודים). בגיל עשר כבר שלטה מרי סירקין בחמש שפות: יידיש, גרמנית, רוסית, צרפתית ואנגלית. על אף הידע הנרחב שלה בשפות, עד יום מותה הצטערה על כך שאביה לא לימד אותה עברית, ולמעשה על אף הקדשת חייה לציונות מעולם לא למדה עברית. מרי ומשפחתה השתקעו באופן קבוע בארצות הברית ושם התגוררה עד יום מותה.
בשנת 1919 התחילה מרי סירקין ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת קורנל באית'קה שבמדינת ניו-יורק וסיימה עם תואר שני.
קריירה > עבודה

בשנים 1923 עד 1948 לימדה אנגלית בבית-ספר תיכון בניו יורק (Textile high school).
בשנות ה-30 נהגה סירקין לשמש כ"סופרת צללים" ולכתוב נאומים עבור מנהיגים ציוניים שהופיעו בארצות-הברית, כמו חיים ויצמן וגולדה מאירסון (שלימים הפכה לחברה קרובה שלה).
בבשנת 1933 ביקרה סירקין לראשונה בארץ ישראל והפכה לציונית פעילה.
בשנת 1939 הייתה סירקין חברת משלחת מטעם ארצות הברית לקונגרס הציוני הכ"א בז'נבה. בדרכה חזרה לאמריקה על סיפון האוניה, היא שמעה על הפלישה הגרמנית לפולין, נושא שהוביל אותה לכתיבת הספר השני. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, המשיכה סירקין בפעילות רבה מטעם הקהילה היהודית. היא לחצה לפתיחת שערי ההגירה של פלשתינה, בדרישה לליברליזציה של מכסות ההגירה באמריקה ובמקומות אחרים, ניסתה למצוא מקלטים לפליטים, וכתבה כתבות מערכת בנושא וגם שירים.
כבשהייתה בארץ ישראל בשנים 1945–1946 הייתה לה תוכנית רדיו ראשונה באנגלית בקול ישראל.
בשנת 1950 מונתה מרי לפרופסור חבר באוניברסיטת ברנדייס שבמסצ'וסטס כפרופסור למקצועות הומאניים, מקום בו לימדה אנגלית עד לפרישתה בשנת 1966. היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לפרופסור בפקולטה לאנגלית. היא פיתחה את הקורס האוניברסיטאי הראשון בספרות השואה, בסיפורת יהודית אמריקאית [דרושה הבהרה]. עם פרישתה מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1966, עברה סירקין לניו יורק ומילאה שם תפקיד בסוכנות היהודית. בשנים 1966–1968 כיהנה סירקין כחברה בהנהלת הסוכנות היהודית וערכה את עיתון החדשות "הרצל" (Herzl Press). בנוסף, הייתה נשיאה של כבוד בתנועת העבודה הציונית בארצות הברית.
קריירה > פרסומים

בראשית שנות העשרים של חייה פרסמה סירקין בכתבי עת יהודיים בניו יורק תרגומים שלה לאנגלית של שירה שחוברה ביידיש. היא הייתה הראשונה לתרגם מיידיש לאנגלית בתקופה ההיא. באותן שנים היא גם פרסמה משיריה באנגלית.
בשנת 1934 הייתה בין כותבי ויוזמי ההוצאה לאור של הירחון הציוני "החזית הציונית" - עיתון ציוני בשפה האנגלית, שאותו ערכה בשנים 1948–1971. זאת הייתה תחילתה של קריירה מתמשכת. בכתבותיה היא תרמה רבות לציונות, לחיי תרבות היהודים בארצות הברית. כתבות אלו התפרסמו גם ב"ניו יורק טיימס ובג'רוזלם פוסט.
בשנת 1944 פרסמה את ספרה הראשון, "Your School, Your Children" ("בית הספר שלך, הילדים שלך"). הספר הוא קריאה נרגשת לבתי הספר בארצות הברית לעסוק בחינוך לדמוקרטיה במקום להישאר חסרי פניות בכל הנוגע למאבקים רעיוניים. את ספרה השני פרסמה בשנת 1947 בעקבות ראיונות שניהלה עם ניצולי השואה במחנות העקורים באירופה: "אשרי הגפרור סיפורו של התנגדות יהודית", אשר תיעד את המרד בגטו ורשה ומרידות אחרות נגד הנאצים.
במהלך 16 שנותיה בברנדייס, כתבה ספר זיכרונות על אביה, נחמן סירקין, שנקרא בעברית "אבי, נחמן סירקין". הספר יצא לאור בעברית ב-1970 בהוצאת הספרייה הציונית.
סירקין וגולדה מאיר הפכו חברות טובות. סירקין העריצה את מאיר על השילוב הנדיר שלה בין אקטיביזם ואידיאליזם, ואילו מאיר העריצה את סירקין על השילוב של האינטלקט עם האידיאליזם שלה. שתיהן היו פמיניסטיות. בהיותה ידידה טובה של גולדה מאיר, פרסמה מרי בשנת 1955 את הביוגרפיה הראשונה של גולדה מאיר והמשיכה לכתוב עליה ספרים נוספים. סירקין כאבה לשמוע על מותה של גולדה מאיר ועם חזרתה לארצות הברית מההלוויה כתבה שיר לזכרה שהתפרסם רק בשנת 1984:
Because you became a great woman

with strong features

Big nose

And will believe how beautiful you were

Gray eyed and slim ankled.

The men who loved you are dead,

So I speak for the record.

Indeed you were lovely among maidens

Once

In Milwaukee and Merhavia,

And sometimes in Jerusalem.
בנוסף לספריה, פרסמה מרי סירקין מאמרים בכתבי עת אמריקאים.
במהלך שנות ה-70, המשיכה לפרסם מאמרים וסקירות ספרות בנושאים פוליטיים ותרבותיים שונים. היא הייתה מרצה מבוקשת בפורמים שונים. הוציאה לאור ספר שירים, "הלקט: יומן בפסוק" בשנת 1979. ספרה האחרון שיצא לאור בשנת 1980 היה אסופת מאמרים בשם "The State of the Jews".
חייה האישיים

כשהגיעה מרי סירקין לגיל 16, נפטרה אמה בתיה, שהייתה חולה בשחפת.
כנערה הכירה מרי את מוריס סמואל, שאיתו חשבה להתחתן, אלא שאביה התנגד לקשריה איתו והפריד בין השניים בכך ששלח אותה ללימודים הרחק מהעיר ניו-יורק. סמואל התגייס לצבא כדי לצאת לחזית באירופה. במכתב מ-1 בפברואר 1919 הודיעה לו מרי על ביטול האירוסים ביניהם, בעקבות תוכניתו להביא לארצות הברית את אימו, אחיו ואחותו, ולקחת על עצמו את האחריות לפרנסתם.
במהלך לימודיה באוניברסיטת קורנל הכירה סירקין את אהרון ברודנסקי, מרצה בן 33 לביוכימיה, שאיתו התחתנה בשנת 1919, כשאביה, כמנהיג "פועלי ציון", חזר מהמשלחת של יהודי ארצות-הברית לוועידת השלום בפריז. בביקורו הראשון של נחמן סירקין אצל בתו ובעלה, הוא לחץ עליה להיפרד ממנו, אך ב-6 בספטמבר 1921 נולד בנה הבכור, בניה (Benya).
ב-21 בדצמבר 1923, נפטר בנה בניה בעקבות דלקת ריאות בה לקה בגיל שנתיים. אירוע זה התרחש ארבעה חודשים לפני מות אביה נחמן וחודשיים לפני לידת בנה השני.
בתחילת שנת 1924 נולד בנה השני, דוד. זמן מה לאחר לידתו, נפרדה מרי מאהרון ברודנסקי.
בשנת 1930 נישאה מרי למשורר צ'ארלס רזניקוב (Charles Reznikoff). נישואיה לרזינקוב נמשכו בהפסקות למעלה מארבעים שנה, עד שהוא נפטר בשנת 1976.
בשנותיה האחרונות עברה מרי לגור בסנטה מוניקה ליד אחותה, בנה ונכדיה. היא המשיכה לכתוב שירים.
מרי סירקין נפטרה בשנת 1989 בקליפורניה בגיל 89, שבעה שבועות לפני יום הולדת 90. היא השאירה אחריה בן, שני נכדים ושני נינים. סירקין חיה חיים מלאים ואמרה לפני מותה "been there, done that”. היא השאירה אחריה אוסף שירים שנכתבו בעשור האחרון לחייה אך לא פורסמו. השיר האחרון שנכתב היה "second chance" ("הזדמנות שנייה"):
Only the very old will see Haley’s Comet twice.

In 1910 I heard “look child, one chance”

Eager, I saw light streaking.

Now another chance looms in the heavens:

Haley’s comet will keep its date with the sun.

On this sad planet

I have had my fill of seeing

I do not want to see Haley’s comet again!
פרסים ותארים

סירקין זכתה בפרסים רבים על יצירותיה השונות. היא זכתה בפרס בובליק הישראלי והיוקרתי.
כמו כן, קיבלה שני תוארי כבוד ממוסדות אמריקאים גם בארצות הברית וגם בישראל. סירקין הייתה בין הנשים היהודיות אמריקאיות החשובות ביותר של המאה העשרים.
לקריאה נוספת

Kessner, C. S. (2005). Marie Syrkin: An exemplary life. In S.Reinharz & M. A.Raider, American Jewish Woman and the Zionost Enterprise (pp. 46-64). Waltham, Massachusetts: Brandeis University Press.
Kessner, C. S. (2008). Marie Syrkin: Values Beyond the self. Waltham, Massachusetts: Brandeis University Press.
סטיבן קוק

| --- | --- |

סטיבן ארתור קוק
 לידה:  14 בדצמבר 1939 (בן 85) באפלו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Stephen Arthur Cook 
 ענף מדעי:  מדעי המחשב
 מקום מגורים:  קנדה וארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת מישיגן 
 מנחה לדוקטורט:  האו ואנג 
 מוסדות:  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 תלמידי דוקטורט:  Toniann Pitassi, Leslie Michael Goldschlager, Derek C. Oppen, Daniel Brand, Steven Perron, Tsuyoshi Morioka, Phuong The Nguyen, Tomoyuki Yamakami, Martin Dowd, Stephen Bellantoni, Lila A. Fontes, R. Dustin Wehr, Gloria Kissin, Dai Tri Man Le, Robert A. Reckhow, Akitoshi Kawamura, Kaveh Ghasemloo, Alan Ramsay Skelley, Antonina Kolokolova, ארבינד גופטה, Michael Soltys, H. James (Howard) Hoover, ולטר סאביץ', Anna Lubiw, מרק ברברמן, Roberto Lins de Carvalho, Paul William Beame, Valentine Kabanets, Xudong Fu, Patrick William Dymond, Romas Aleliunas, Pierre Murdock McKenzie, François Pitt, Bruce M. Kapron, Robert Robere 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  עמית החברה המלכותית של קנדה  פרס חזית הידע של קרן BBVA (2015)  קצין במסדר קנדה (2015)  מסדר אונטריו (2013)  מדליית הזהב של קנדה ע״ש גרהרד הרצברג למדע והנדסה (2012)  עמית ACM (2008)  John L. Synge Award (2006)  פרס מרכז מחקר המתמטיקה הקנדי-פילדס-המכון הפסיפי למדעים מתמטיים (1999)  Gödel Lecturer (1999)  פרס טיורינג (1982) 
 צאצאים:  גורדון קוק 
 www.cs.toronto.edu/~sacook/
 תרומות עיקריות
 NP-שלמותמשפט קוק-לוין
 
סטיבן ארתור קוק (נולד ב-14 בדצמבר 1939), הוא מדען-מחשב ומתמטיקאי אמריקאי-קנדי שתרם רבות לתורת הסיבוכיות. כיום הוא פרופסור באוניברסיטת טורונטו.
מחקר

סטיבן קוק נחשב לאחד האבות המייסדים של תורת הסיבוכיות.
במאמרו מ-1971 "המורכבות של הוכחת משפט", קוק טבע פורמלית את המושגים של רדוקציה פולינומית ובעיות NP-שלמות, והוכיח את קיומה של בעיה NP-שלמה על ידי שהראה שבעיית הספיקות היא NP-שלמה. משפט זה הוכח באופן עצמאי על ידי לאוניד לוין בברית המועצות, ולכן מכונה משפט קוק-לוין. המאמר גם מציג פורמלית את הבעיה המפורסמת במדעי המחשב, שאלת P=NP.
פרסים

קוק זכה בפרס טיורינג בשנת 1982 על תרומתו לתורת הסיבוכיות.
הערות שוליים

↑  "The Complexity of Theorem Proving Procedures", PDF file of a scanned version
↑  "The Complexity of Theorem Proving Procedures", PDF file of a retyped version
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458560905171  ACM DL: 81451600040  dblp: c/StephenACook  GND: 140808973  ISNI: 0000 0000 8220 6950  LCCN: nr2003030022  MGP: 14011  NKC: xx0115837  NTA: 072925124  SUDOC: 074089021  VIAF: 107793001   WorldCat (עם VIAF): 107793001
יהודה בורלא

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1886 ירושלים, ארץ ישראל, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  7 בנובמבר 1969 (בגיל 83) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל, פלשתינה (א"י) 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  מרים בורלא 
 צאצאים:  עפרה בורלא-אדר, יאיר בורלא, עודד בורלא, צוריה בן נון 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1961)  פרס ביאליק (1954) 
 
קבוצת סופרים ומורים בירושלים, 1922: דב קמחי, דוד אבישר, יהודה בורלא, יוסף יואל ריבלין, אביעזר ילין ומשה כרמון
לוחית זיכרון במקום שבו עמד ביתו של יהודה בורלא ברח' טאגור 8 בתל אביב
יהודה בּוּרְלָא (18 בספטמבר 1886 – 7 בנובמבר 1969) היה סופר ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשכ"א (1961), ומהסופרים הבולטים ב"כותל המזרח" של הספרות העברית החדשה. יצירתו פורשת יריעה רחבה של הווי ישראל בארצות המזרח ובירושלים העתיקה. היא מתאפיינת בדרך סיפור מזרחית הרוקמת מציאות וחזון בשלל גוונים, בדרכי בניין של הספרות המערבית הרומנטית, בפיוטיות, בהיקף אפי, בידיעת נפש הבריות ובמיוחד את נפש האִשָּׁה העברייה, בהרמת האהבה למדרגת קדושה, ובשאיפה לחסד ותום, אהבה ורחמים. סיפוריו נקראו על ידי משכילים ופשוטי-העם, בני-נוער ומבוגרים כאחד.
תולדות חייו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נולד בי"ח באלול תרמ"ו בירושלים לרב יהושע בורלא ולסולטאנה בת הרב יעקב תורג'מן מחברון, בן יחיד למשפחה ספרדית ירושלמית מיוחסת, צאצא לשושלת רבנים. משפחתו כללה רבנים ראשיים, מנהיגים, דיינים, חזנים, תלמידי חכמים ועוד. עד גיל 18 למד תורה, תלמוד ופוסקים בבית מדרש ובישיבה; אחר כך יצא מחומות ירושלים, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למורים "עזרה" שבירושלים, החל לעסוק בהוראה ובניהול בבתי ספר מטעם ההסתדרות הציונית. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא העות'מאני  בתפקיד מתורגמן לקצינים מצבא הקיסרות הגרמנית. לאחר המלחמה התמנה למנהל בתי הספר העבריים של ההסתדרות הציונית בדמשק. תרם לחיזוק רוח הציונות בקרב תלמידיו ומשפחותיהם, ומאות מתלמידיו עלו לארץ ישראל כחלוצים. משנסגרו בתי הספר הציוניים בדמשק ב-1922 חזר לארץ ישראל. בשנים 1923 עד 1926 ניהל את בית הספר בזכרון יעקב, ואחר כך הורה בבית הספר הריאלי בחיפה. בשנים 1933 עד 1944 שימש מורה בבית הספר אחד העם בתל אביב. כיהן כראש המחלקה הערבית בהסתדרות. בורלא כיהן כיו"ר השלישי של מכון גנזים, (מסוף 1956). בשנת 1957 נבחר ליושב ראש אגודת הסופרים.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה".
זכה בפרס ביאליק בשנים 1939 (על עלילות עקביה) ו-1955. זכה פעמיים בפרס אוסישקין. בשנת 1961 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
בורלא נשא לאישה את מרים בת משה גולדברג, שעלתה לארץ ב-1911. השניים הכירו כשלמדה בבצלאל. לשניים נולדו ארבעה ילדים: עודד בורלא, יאיר בורלא, עפרה בורלא אדר וצוריה בן נון (נולדה בדמשק, אמו של יובל גורביץ').
נפטר ב-1969 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.