stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייאקס

ערך זה עוסק בקבוצת כדורגל הולנדית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מועדון הכדורגל האמסטרדמי אייאקס (בהולנדית: Amsterdamsche Football Club Ajax) הידוע בקיצור כאייאקס אמסטרדם (בהולנדית: Ajax Amsterdam) או פשוט כאייאקס, הוא מועדון כדורגל מהעיר אמסטרדם שבהולנד. אייאקס היא הקבוצה המצליחה בכדורגל ההולנדי עם 36 אליפויות, 20 גביעים, והיא אחת מארבע הקבוצות בהולנד (יחד עם פ.ס.וו. איינדהובן, פיינורד ואוטרכט) שמעולם לא ירדו לליגת המשנה.
היסטוריה > השנים הראשונות

קבוצת הכדורגל של אייאקס נוסדה בשנת 1893 על ידי פלוריס סטמפל, ומקור שמה הוא הגיבור המיתולוגי איאס. בשנת 1896 סטמפל נאלץ לסגור אותה, עקב ריבוי מועדוני כדורגל באמסטרדם. הקבוצה חזרה לפעילות בשנת 1900.
המועדון עלה לראשונה לליגה הבכירה ב-1911 וזכה בתואר הראשון שלו, הגביע ההולנדי, ב-1917. בעונה שלאחר מכן זכתה באליפות הראשונה שלה ושמרה על התואר גם בעונה שלאחר מכן, בעונה בה זכתה באליפות ללא הפסד.
בשנות השלושים זכה המועדון בחמש אליפויות, ב-1931, 1932, 1934, 1937 וב-1939, והפך אותה לקבוצה ההולנדית המצליחה ביותר של העשור. אייאקס זכתה בגביע השני שלה ב-1943.
בשנת 1956, העונה הראשונה של הליגה המקצוענית החדשה בהולנד, זכתה אייאקס באליפות והמועדון ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע אלופי אירופה לאלופות בעונה שלאחר מכן, שם הודחה הקבוצה על ידי ואשאש ההונגרית. הקבוצה זכתה שוב באליפות ב-1960 וזכתה בגביע השלישי שלה ב-1961.
היסטוריה > עידן קרויף

בשנת 1965 מונה רינוס מיכלס, שחקן העבר, למאמן הקבוצה, ויישם את הפילוסופיה שלו, הנקראת "טוטאל פוטבול", שלימים נעשתה לשם נרדף לאייאקס ולנבחרת הולנד. שנה קודם לכן ערך יוהאן קרויף הופעת בכורה במועדון. לימים היה קרויף השחקן ההולנדי הגדול בכל הזמנים. מיכלס וקרויף הובילו את אייאקס לתקופה המצליחה ביותר בתולדותיה, כשזכו בשבעה תוארי אליפות, ארבעה גביעים ושלושה גביעי אירופה, מה שהפך את המועדון לשם דבר באירופה.
אייאקס זכתה באליפות הולנד בשנים 1966, 1967 ו-1968, והגיעה לגמר גביע אירופה ב-1969, בו הפסידה למילאן. בעונת 1966/1967, רשמה אייאקס שיא של 122 שערים בליגה, זכתה באליפות וגם בגביע, והשלימה דאבל ראשון בתולדות המועדון.
בשנת 1972 זכתה אייאקס בטרבל לאחר ניצחון 0–2 בגמר ליגת האלופות על פנאתינייקוס, והיא אחת משמונה קבוצות בלבד באירופה שעשו זאת יחד עם ברצלונה, אינטר מילאנו, סלטיק, פ.ס.וו. איינדהובן, באיירן מינכן מנצ'סטר יונייטד ומנצ'סטר סיטי. בנוסף, אייאקס זכתה בכל שלוש התחרויות העיקריות של אופ"א (גביע אופ"א, גביע מחזיקות הגביע וגביע האלופות) והיא אחת מחמש הקבוצות היחידות שעשו זאת (בנוסף ליובנטוס, צ'לסי, מנצ'סטר יונייטד ובאיירן מינכן) ואחת מחמש הקבוצות שזכו בכל תואר אפשרי למועדון אירופאי (לא כולל הקונפרנס ליג). כמו כן, אייאקס היא אחת מחמש הקבוצות היחידות בהיסטוריה, אשר זכו בגביע בין-יבשתי באותה שנה בה זכו בטרבל אירופי אותו השיגה גם כן בעונת 1971/1972.
בשנת 1973 שברה ברצלונה את שיא ההעברות העולמי והחתימה את קרויף מאייאקס, החתמה זו סימנה את סיומה של תקופה זו של ההצלחה הבינלאומית של המועדון.
ב-1985 חזר קרויף לאייאקס כמאמן, והקבוצה סיימה את עונתו הראשונה בתפקיד עם 120 שערים מ-34 משחקים. עם זאת, אייאקס עדיין סיימה רק כסגנית, עם שמונה נקודות פחות מפ.ס.וו. איינדהובן. גם בעונה שלאחר מכן אייאקס הפסידה את תואר האליפות לפ.ס.וו, אך זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע, גביע יבשתי הראשון שלה מזה 14 שנים. לאחר מכן, עזב קרויף את המועדון.
היסטוריה > שנות ה-90

תחת הדרכתו של לואי ואן חאל, זכתה אייאקס בגביע אופ"א בשנת 1992 לאחר ניצחון על טורינו, והפך למועדון השני, אחרי יובנטוס, שזוכה בכל שלוש התחרויות הגדולות באירופה. הקבוצה חזרה לזכות באליפות הולנד שלוש פעמים ברציפות בין 1993 ל-1996, והפכה לקבוצה הראשונה שזוכה בשלוש אליפויות רצופות מאז 1968. שיא ההצלחה של ואן חאל הגיע בעונת 1994/1995 בה אייאקס הפכה לקבוצה הראשונה שהשלימה עונה שלמה ללא הפסד בתולדות הליגה. הקבוצה גם זכתה בגביע אירופה הראשון שלה מאז עידן שנות השבעים המפואר שלה עם קרויף, כשהיא מנצחת את מילאן במשחק הגמר. אייאקס שוב הגיעה לגמר בשנה שלאחר מכן, אך הפסידה בפנדלים ליובנטוס.
היסטוריה > שנות ה-2000 - הווה

העשור הראשון של המאה ה-21 היה עשור חלש יותר עבור המועדון עם שתי אליפויות בלבד.
בשנת 2010 מונה פרנק דה בור למאמן אייאקס, והוביל את המועדון לתואר האליפות הראשון שלו מזה שבע שנים, ושיא זכיות, 30. הקבוצה המשיכה וזכתה בשלוש אליפויות ברציפות. שלוש זכיות רצופות ראשונות מאז שנות ה-90. לאחר זכייה גם נוספת גם בעונת 2013/2014, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות המועדון עם 4 זכיות רצופות. לאחר שסיים במקום השני, אחרי פ.ס.וו. שנתיים ברציפות, עזב דה בור את תפקידו במאי 2016. פיטר בוס מונה במקומו לתפקיד, והוביל את הקבוצה לגמר הליגה האירופית בעונת 2016/2017, הגמר האירופי הראשון של המועדון מזה 21 שנה. הם הפסידו למנצ'סטר יונייטד, ושוב לא הצליחו לזכות באליפות כשסיימו במקום השני אחרי פיינורד.
בעונת 2018/2019 רשמה אייאקס קמפיין אירופי מוצלח כשהעפילה לליגת האלופות לאחר שסיימה במקום השני בליגה. היא הדיחה במוקדמות את שטורם גראץ, סטנדרד לייז' ודינמו קייב. בשלב הבתים סיימה במקום השני אחרי באיירן מינכן ולפני בנפיקה ליסבון וא.א.ק. אתונה, והעפילה לשלבי ההכרעה, שם הוגרלה מול האלופה שלוש פעמים ברציפות, ריאל מדריד. אחרי שהפסידו 1–2 במשחק הראשון, ניצחה אייאקס 4–1 במשחק החוץ, והדיחה את האלופה. ברבע הגמר הוגרלה מול יובנטוס. המשחק הראשון שהתקיים בהולנד, הסתיים בתיקו 1–1. במשחק השני שהתקיים באיטליה ניצחה אייאקס 2–1 ו-3–2 במצטבר והעפילה לחצי הגמר הראשון שלה מאז 1997 שם הוגרלה מול טוטנהאם הוטספר. במשחק הראשון ניצחה אייאקס את טוטנהאם 1–0 בחוץ. במשחק השני הובילה אייאקס 0–2 במחצית, בדרך הבטוחה לגמר, עם זאת, במחצית השנייה כבש לוקאס מורה שלוש פעמים, כולל בדקה ה-6 של תוספת הזמן, וכתוצאה מכך אייאקס הפסידה לאחר שקלול שערי החוץ.
ב-24 באוקטובר 2020 ניצחה אייאקס 0–13 את פנלו, הייתה זו התוצאה הגבוהה בהיסטוריית הליגה ההולנדית. אייאקס המשיכה וזכתה תחת אריק טן האך גם בעונת 2020/2021 וגם בעונת 2021/2022. בסיום העונה עזב המאמן את הקבוצה לטובת מנצ'סטר יונייטד.
סמל, כינוי ואוהדים

הקבוצה נקראת על שם גיבור המיתולוגיה יוונית, איאס, שמו מתועתק גם כ-"Ajax" ולכן רבים מבטאים אותו כ"אייאקס". גיבור זה חבוש בקסדה ואף מופיע בסמל המועדון.
אייאקס משחקת באצטדיון יוהאן קרויף ארנה שבאמסטרדם, הולנד.
הקבוצה נחשבת לקבוצה "יהודית". היסטורית זה התפתח, ככל הנראה, בגלל קרבת האצטדיון המקורי לשכונה היהודית באמסטרדם, ומשום שחלק משחקניה והנהלתה, כמו גם מספר יחסית גדול של אוהדים, היו יהודים. הכינוי הגיע מקבוצות החוץ אשר היו מגיעות לאצטדיון בימי ראשון שבהם לפני מלחמת העולם השנייה החנויות של היהודים ברובע היהודי של אמסטרדם היו פתוחות, בניגוד לחנויות של שאר ההולנדים שהיו סגורות ביום זה. עם הזמן אוהדיה הקנאים אימצו לעצמם "זהות" זו – הם מכנים עצמם יהודים גם אם אינם יהודים, ומתעטרים בסמלי מגן דוד ודגלי ישראל. מסיבה זו, שירי נאצה רבים וקריאות גנאי של אוהדי הקבוצות היריבות, ובייחוד פיינורד, קשורים באנטישמיות ובהתייחסות שלילית לקורבנות השואה. למרות תדמית זו, הקבוצה לא הביעה התייחסות כלשהי לטבח שבעה באוקטובר. ההסבר שניתן לכך זה כניסה נרחבת של אוכלוסייה מוסלמית אל תוך חוג האוהדים של אייאקס.
אקדמיה

המועדון מפורסם במיוחד בזכות תוכנית הנוער הנודעת שלו שהפיקה לאורך השנים כישרונות הולנדים רבים - יוהאן קרויף, אדווין ואן דר סאר, חרלד וננבורג, פרנק רייקארד, דניס ברגקאמפ, רפאל ואן דר וארט, פטריק קלייברט, מרקו ואן באסטן, וסלי סניידר, מארטן סטקלנבורג, נייג'ל דה יונג, ופרנקי דה יונג, הם רק חלק מהשמות הבולטים בכדורגל ההולנדי והעולמי שגדולו במחלקות הנוער של אייאקס.
אייאקס הרחיבה גם את תוכנית חיפוש הכישרונות לדרום אפריקה בשיתוף פעולה עם קבוצת אייאקס קייפטאון. לאייאקס היה גם מועדון בארצות הברית בשם אייאקס אמריקה, עד שהגיש בקשה לפשיטת רגל.
ב-1995, השנה בה אייאקס זכתה בליגת האלופות, נבחרת הולנד הורכבה כמעט כולה משחקני אייאקס, כאשר אדווין ואן דר סאר היה בשער, מייקל רייזיגר, פרנק דה בור ודני בלינד בהגנה, רונאלד דה בור, אדגר דווידס וקלרנס סידורף במרכז המגרש, ופטריק קלייברט ומארק אוברמארס בהתקפה.
סגל הקבוצה > מספרים שמורים

14 – הולנד יוהאן קרויף (קשר התקפי, 1964–1973, 1981–1983)
שחקנים מפורסמים

הולנד יוהאן קרויף
הולנד מרקו ואן באסטן
הולנד דניס ברגקאמפ
הולנד אדגר דווידס
אורוגוואי לואיס סוארס
שוודיה זלאטן איברהימוביץ'
הולנד פטריק קלויברט
מרוקו חכים זייש
הולנד רונאלד קומאן
הולנד מארק אוברמרס
הולנד פרנק רייקארד
הולנד רפאל ואן דר וארט
הולנד הנק גרוט
הולנד רוד קרול
הולנד שאק סווארט
הולנד מריו מלחיוט
הולנד ראיין באבל
הולנד דני בלינד
הולנד פרנק דה בור
רומניה כריסטיאן קיבו
הולנד רונלד דה בור
הולנד ריצ'רד ויטסחה
בלגיה יאן ורטונגן
הולנד פיט קייזר
דנמרק כריסטיאן אריקסן
הולנד אדי האמל
הולנד אדווין ואן דר סאר
הולנד ארי האן
הולנד קלארנס סידורף
פינלנד יארי ליטמאנן
דנמרק בריאן לאודרופ
דנמרק מיכאל לאודרופ
הולנד דניאל דה רידר
הולנד קלאס יאן הונטלאר
הולנד וסלי סניידר
הולנד יאפ סטאם
הולנד וים יונק
הולנד ארון וינטר
הולנד בראיין רוי
הולנד מיכאל רייזיחר
הולנד וינסטון בוחארדה
הולנד אנדרה אוייר
ניגריה נוואנקוו קאנו
הולנד ג'ון הייטינחה
הולנד מארטן סטקלנבורג
הולנד גרגורי ואן דר ויל
הולנד דיילי בלינד
הולנד מתייס דה ליכט
הולנד פרנקי דה יונג
בלגיה תומאס ורמאלן
הולנד דוני ואן דה בייק
סרביה דושאן טאדיץ'
בלגיה טובי אלדרווירלד
ברזיל מקסוול
הולנד נייג'ל דה יונג
פולין ארקדיוש מיליק
הולנד סטיבן ברחוויין
תארים > תארים מקומיים

אליפות הולנד: 36 (שיא)
1917/1918, 1918/1919, 1930/1931, 1931/1932, 1933/1934, 1936/1937, 1938/1939, 1946/1947, 1956/1957, 1959/1960, 1965/1966, 1966/1967, 1967/1968, 1969/1970, 1971/1972, 1972/1973, 1976/1977, 1978/1979, 1979/1980, 1981/1982, 1982/1983, 1984/1985, 1989/1990, 1993/1994, 1994/1995, 1995/1996, 1997/1998, 2001/2002, 2003/2004, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2018/2019, 2020/2021, 2021/2022
הגביע ההולנדי: 20 (שיא)
1917, 1943, 1961, 1967, 1970, 1971, 1972, 1979, 1983, 1986, 1987, 1993, 1998, 1999, 2002, 2006, 2007, 2010, 2019, 2021.
מגן יוהאן קרויף (הסופר קאפ ההולנדי): 9
1993, 1994, 1995, 2002, 2005, 2006, 2007, 2013, 2019.
תארים > תארים בין-לאומיים

גביע אירופה לאלופות/ליגת האלופות
מחזיקת הגביע: 4 זכיות
1970/1971 2–0 נגד פנאתינאיקוס
1971/1972 2–0 נגד אינטר מילאנו
1972/1973 1–0 נגד יובנטוס
1994/1995 1–0 נגד מילאן
סגנית (2): 1968/1969, 1995/1996
גביע אופ"א: 1
1992.
אינטרטוטו: 2
1968,1962-ראש בית.
הסופר קאפ האירופי: 3
1972, 1973, 1995.
גביע המחזיקות: 1
1987
הגביע הבין-יבשתי: 2
1972, 1995.
לקריאה נוספת

סיימון קופר, אייקס, הולנד והמלחמה. תרגמו מאנגלית: נעם ורותי אור. הוצאת ספרית מעריב, 2008.
הערות שוליים

↑  יחד עם מנצ'סטר יונייטד ב-1999,ברצלונה ב-2009 וב-2015,אינטר מילאנו ב-2010 ובאיירן מינכן ב-2013 ו-2020
↑  התוצאה הגבוהה בתולדות הליגה: אייאקס מחצה 0:13 את ונלו, באתר ספורט 1, ‏24 באוקטובר 2020
↑  על הקשר היהודי של המועדון מראשית ימיו עבודת מחקר
↑  ערוץ ספורט 1 (2024-11-02), ספיישל איאקס לקראת מכבי תל אביב | בשירות פוד מלכותו, פרק 48, נבדק ב-2024-11-05
↑  בגלל דגלי פלסטין: תגרת ענק ביציעי אייאקס, באתר ‏מאקו‏, 5 בנובמבר 2023
↑  ערוץ הספורט של ישראל (2024-11-07), הנוסע המתמיד - צמרת מרתקת אחרי 4 מחזורים | פרק 259, נבדק ב-2024-11-07
| עונת 2024/2025 בליגה האירופית |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | איטליה רומא • אנגליה מנצ'סטר יונייטד • פורטוגל פורטו • הולנד אייאקס • סקוטלנד ריינג'רס • גרמניה איינטרכט פרנקפורט • אנגליה טוטנהאם • איטליה לאציו • צ'כיה סלביה פראג |  |
| דרג ב' | ספרד ריאל סוסיאדד • הולנד א.ז. אלקמאר • פורטוגל ספורטינג בראגה • יוון אולימפיאקוס • צרפת ליון • יוון פאוק סלוניקי • טורקיה פנרבחצ'ה • ישראל מכבי תל אביב • הונגריה פרנצווארוש |  |
| דרג ג' | אזרבייג'ן קרבאך • טורקיה גלאטסראיי • צ'כיה ויקטוריה פלזן • נורווגיה בודה/גלימט • בלגיה אוניון סן-ז'ילואז • אוקראינה דינמו קייב • בולגריה לודוגורץ ראזגרד • דנמרק מיטיולן • שוודיה מאלמה |  |
| דרג ד' | ספרד אתלטיק בילבאו • גרמניה הופנהיים • צרפת ניס • בלגיה אנדרלכט • הולנד טוונטה • טורקיה בשיקטש • רומניה סטיאווה בוקרשט • לטביה ריגה פוטבולה סקולה • שוודיה אלפסבורג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257418105171  GND: 4729189-8  LCCN: n97106750  NKC: xx0028932  VIAF: 128337605   WorldCat (עם VIAF): 128337605 
אוהדי אייאקס עם דגלי ישראל
האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו

| --- | --- |
סמליל האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו
אין תמונה חופשית
 מוסד
 תקופת הפעילות:  20 בפברואר 2018 – הווה (7 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′35″N 35°12′36″E﻿ / ﻿31.776281896478°N 35.209986208212°E﻿ / 31.776281896478; 35.209986208212
 אתר רשמי
 he
 
האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו היא המוסד העליון לחקר שפת הלאדינו (ספרדית-יהודית) בישראל ולקביעת הנורמות בה לאור חקר הלשון לתקופותיה ולענפיה. האקדמיה היא מוסד לאומי ואינה כפופה לשום אוניברסיטה בישראל ולא פועלת מתוך שום אוניברסיטה. האקדמיה נוסדה בשנת 2018, והיא פועלת במסגרת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו. היא אחת מעשרים וארבע האקדמיות הלאומיות לשפה הספרדית הפזורות בעולם, בספרד, בארגנטינה, בבוליביה, בפנמה, ועוד.
הקמת האקדמיה הייתה נקודת ציון היסטורית בשל ההכרה של האקדמיה המלכותית הספרדית בלאדינו כלשון שוות ערך לכל הדיאלקטים האחרים של הספרדית.
בנובמבר 2024 התקבלה האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו כחברה באיגוד הבינלאומי של האקדמיה ללשון הספרדית.
רקע להקמתה

הרעיון להקמת האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו החל בשנת 2017, בעקבות שיחות בין ראש האקדמיה המלכותית הספרדית באותו זמן, פרופ' דָרְיוֹ וִילָנוּאֵוָוה, וחוקרים מובילים בתחום הלאדינו והשפה הספרדית, כגון פרופ' שמואל רפאל ועוד פרופסורים במדריד. בפברואר 2018 התקיים במדריד "הכינוס האקדמי של הספרדית היהודית (La convención académica del judeoespañol)", שבו השתתפו שמונה חברים מכותבים אקדמיים זרים (académicos correspondientes estranjeros) של האקדמיה המלכותית הספרדית, החוקרים את הלאדינו בישראל, ועוד שלושה חברים מכותבים ממדינות אחרות. כמו כן השתתפו שלושה נציגים מן הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו בישראל. שם הוחלט להקים את האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו.
אישור רשמי מממשלת ישראל להקמת האקדמיה החדשה התקבל בסוף שנת 2018 מידי מירי רגב, שרת התרבות והספורט באותו זמן. תקנון האקדמיה אושר פה אחד בישיבתה של האקדמיה המלכותית הספרדית באוקטובר 2019. טקס לציון חנוכת האקדמיה התקיים (בפורמט מקוון, עקב מגפת הקורונה) ב-9 בדצמבר 2020, בנוכחותם של שרת החוץ של ספרד, שגריר ספרד, נציג מכון סרוונטס בתל אביב, ובברכתם של נשיא המדינה ראובן רובי ריבלין ושר התרבות, חילי טרופר.
החברים המכותבים ונציגי הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו בחרו את חברי האקדמיה ללאדינו – עשרים ושניים, לפי התקנון, כמניין אותיות האלף-בית העברי, אשר שימשו גם את כתב הלאדינו.
חברי האקדמיה הם חוקרים, סופרים, מתרגמים, אנשי מדע ומלומדים שלעבודותיהם נגיעה מוכחת לשפה הספרדית היהודית. הם באים מתחומי ידע שונים בלאדינו: הם בלשנים ופילולוגים, חוקרי ספרות ולשון, חוקרי תולדות הספר והעיתונות בלאדינו, חוקרי הקהילות של דוברי הלאדינו, חוקרי מוזיקה ומשוררים. רוב החוקרים מתרכזים בלאדינו של קהילות המזרח, הקהילות שהתקיימו ברחבי האימפריה העות'מאנית; חלקם מתמקדים בקהילות המערב, בלשון החכיתיה – הספרדית-היהודית בצפון-אפריקה, במיוחד במרוקו.
ייסוד האקדמיה

הישיבה הראשונה של חברי האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו התקיימה ב-19 בינואר 2020 בירושלים. באותה ישיבה נבחרו פה אחד נשיאת האקדמיה, פרופ' אורה (רודריג) שורצולד, והמזכיר האקדמי, פרופ' שמואל רפאל. עשרים החברים הנוספים הם: פרופ' משה אורפלי, פרופ' תמר אלכסנדר, הגב' אלגרה אמדו, פרופ' דוד מ' בוניס, פרופ' יעקב בן-טולילה, פרופ' ירון בן-נאה, פרופ' אלעזר גוטוירט, ד"ר ניבי גומל, ד"ר סוזי גרוּס, ד"ר גילה הדר, ד"ר דב הכהן, ד"ר מיכל הלד-דהלהרוזה, ד"ר שושנה וייך-שחק, ד"ר אביעד מורנו, פרופ' עליזה מיוחס-ג'יניאו, הגב' מרגלית מתתיהו, פרופ' אדווין סרוסי, ד"ר אליעזר פאפו, פרופ' רות פיין ומר משה שאול. באותה ישיבה נבחרו גם חברי הוועד המנהל: פרופ' ירון בן-נאה, הגב' מרגלית מתתיהו, ד"ר אליעזר פאפו, פרופ' רות פיין ומר משה שאול. בשנת תשפ"ג, עם פטירתם של פרופ' תמר אלכסנדר ומשה שאול, נבחרו ד"ר אילאיל באום וד"ר הדר פלדמן סמט כחברות האקדמיה.
בין מטרות האקדמיה

(מתוך התקנון)
תפקידה של האקדמיה הוא לעסוק בכל התחומים הקשורים במחקר אקדמי של הלאדינו;
לפעול בערוצים מחקריים מגוונים, כדי לבסס את חקר הלאדינו בישראל;
להיות בקשר עם מוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל;
ליזום צירוף מוסדות מחקר והוראה חדשים למעגל של אלה שמבקשים לעסוק בחקר הלאדינו ובהוראתה;
ליזום פרסום ספרים בעלי אופי מחקרי בהוצאה לאור שתהיה באחריות האקדמיה ללאדינו;
ליזום ימי עיון וכינוסים בעלי אופי מחקרי-אקדמי;
לטפח את הקשר עם מוסדות מחקר מחוץ לישראל;
לבסס קהיליית חוקרים בינלאומית גדלה והולכת;
לטפח דור חדש של חוקרים, ולעורר את המודעות המחקרית אל הלאדינו, הן בקרב דובריה והן בקרב אלה המתעניינים בה מחקרית;
לקבוע שיטת כתיב אחידה באותיות עבריות (שיטת "אקי ירושלים" לכתיב באותיות לטיניות כבר נקבעה בהתאם להחלטת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו);
לכנס את הספרות הכתובה לאדינו לתקופותיה ולסוגותיה ולקדם מחקר על אודותיה;
לכנס את אוצר המילים של הלאדינו לתקופותיה ולסוגותיה, לקדם מחקר וליצור מילון מקיף;
לחקור את מבנה השפה בהיבטים מדעיים פילולוגיים ובלשניים;
לקבוע נורמות דקדוקיות ללאדינו;
לכוון את דרכי שימושיה לאור ממצאי המחקר;
לפרסם את פעולותיה בתחומים הנ"ל.
ועדות

האקדמיה מקיימת ועדות קבע וכן ועדות למשימות מוגדרות לשם מילוי מטרותיה.
אלה הוועדות שהוקמו עד כה: ועדה לניסוח התקנון, ועדת פרסומים, ועדה לניסוח כללי הכתיב של הלאדינו באותיות עבריות וועדה למונחי מטבח וקולינריה.
פרסומים

בשנת 2021 האקדמיה פרסמה את החיבור "כתיבי הלאדינו", בעריכתה של נשיאת האקדמיה, פרופ' שורצולד, הכולל מאמרים העוסקים בכללי הכתיב של הלאדינו באותיות עבריות, באותיות לטיניות וכללי הכתיב של החכיתייה. המאמרים נכתבו בידי פרופ' דוד מ' בוניס, פרופ' יעקב בן-טולילה ובידי העורכת.
הערות שוליים

↑  Ricardo Muñoz Solla, Menéndez Pidal, Abraham Yahuda y la política de la Real Academia Española hacia el hespanismo judío y la lengua sefardí, Salamanca 2021, p. 19
↑   שמואל רפאל, הלדינו - שפה שהיא חידה, באתר הארץ, 18 בפברואר 2025
↑  "חבר מכותב אקדמי זר" הוא חבר באגודה מדעית, מומחה בתחום מחקר מסוים, והוא גר במדינה מחוץ למדינה שבה האקדמיה קיימת. עד להקמתה של האקדמיה ללאדינו, בישראל היו תשעה חברים מכותבים מטעם האקדמיה המלכותית הספרדית. עם הקמתה של האקדמיה ללאדינו כל עשרים ושניים חבריה הם חברים מכותבים של האקדמיה המלכותית הספרדית.
↑  Muñoz Solla, p. 20.
↑  ב-2021 התפרסמה החוברת המדווחת על טקס חנוכת האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו, ובה דברי כל הנואמים בטקס.
↑  מידע על חברי האקדמיה (מתוך אתר האקדמיה).
↑  תקנון האקדמיה (בספרדית)
↑  אורה (רודריג) שורצולד (עורכת), כתיבי הלאדינו, ירושלים תשפ"א.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012795372405171
חנה אורלוף

| --- | --- |

חנה אורלוף עם דיוקן אילה זקס אברמוב (1961)
 לידה:  12 ביולי 1888 סטרוקונסטנטינוב, האימפריה הרוסית
 פטירה:  18 בדצמבר 1968 (בגיל 80) רמת גן, ישראל
 לאום:  צרפתי
 תקופת הפעילות:  1913–1968 (כ־55 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול
 פרסים והוקרה:  לגיון הכבוד (1925) 
 
החתימה של חנה אורלוף על
הפסל של ראובן רובין, 1926, ארד
חנה אוֹרְלוֹף (12 ביולי 1888 – 18 בדצמבר 1968) הייתה פסלת צרפתייה-יהודייה, ילידת האימפריה הרוסית. מן הפסלים המודרניסטים הבולטים בתקופתה.
חייה

אורלוף נולדה ב-1888 בסטרוקונסטנטינוב, שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) כבת השמינית מבין תשעה ילדים. אביה היה מורה בבית ספר, ואז בעקבות האיסור על יהודים לממש מקצוע זה, הוא הפך לסוחר. אחד מאחיה הבוגרים היה צבי נשרי, ממייסדי החינוך הגופני בארץ ישראל. בשנת 1904, בגיל 16, עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחותה מרים (אמו של רפאל איתן), והמשפחה התיישבה בפתח תקווה. אחיה, מאיר דב אורלוב, היה ראש אגודת בעלי המלאכה במושבה (בנו זאב אורלוב היה מחללי פרעות תרפ"א). אחות נוספת הייתה מאשה סקיבין, פעילה חברתית ומראשונות לוחמות זכויות נשים בארץ ישראל.
בשנת 1910 נסעה ללמוד תפירה בפריז, ועבדה כתופרת חניכה בבית האופנה העילית פאקווין. אחת התופרות הממונות עליה זיהתה את כישרון הרישום שלה, ואז נרשמה אורלוף ללימודי ציור.
אורלוף למדה ציור בבית הספר הלאומי לאמנות דקורטיבית (צר') בפריז, לאחר שעברה את בחינות הכניסה אליו בהצטיינות.
את הפיסול היא גילתה מחוץ לאקדמיה, כאשר ביקרה בסדנת פיסול. היא לימדה את עצמה טכניקות שונות, והייתה אוטודידקטית בתחום.
בפריז הכירה את המשורר הפולני ארי יוסטמן, ובסוף מלחמת העולם הראשונה נישאה לו וילדה את בנה הראשון והיחיד אלי (דידי). בעלה, שהתנדב לשרת בצלב האדום האמריקאי לאחר המלחמה, נפטר ב-1919, שנה לאחר הולדת בנם, ממגפת השפעת הספרדית, שגבתה את חייהם של מיליוני צעירים באירופה, ואורלוף נותרה לבדה עם תינוק בפריז.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב הכיבוש הנאצי, אורלוף נאלצה לברוח מפריז לשווייץ עם בנה והצייר ז'ורז' קארס. אחרי שחרור פריז אורלוף חוזרת אליה, מוצאת שסדנתה נבזזה על ידי הנאצים, משקמת אותה וחוזרת ליצור.
בפריז הכירה חנה אורלוף את גדולי הציירים והפסלים של אסכולת פריז, אך הקרובים לה במיוחד היו האמנים היהודים, ובהם אמדיאו מודיליאני יליד איטליה והצייר יליד רוסיה חיים סוטין, שהשפיעו עליה לא רק בסגנונם – אלא גם באישיותם.
ב-1925 זכתה באות לגיון הכבוד בדרגת אביר.
לאורך השנים הצליחו נכדיה לשמר את סדנת העבודה שלה בפריז ולפתוח אותה למבקרים. היא גם הונצחה על ידי רחובות שנקראו על שמה, אחד בפריז ואחד בתל אביב.
על עבודתה

התפתחותה הייתה מהירה מאוד; עודדו ותמכו בה אנשי האמנות והסופרים של פריז, בהם לאון ורת ואוקטב מירבו. חנה אוֹרלוֹף יצרה בפוריות מופלאה יצירה מקורית שמקיפה את כל שטחי הפיסול והטכניקות שלו. היא פיסלה דמויות שונות של נשים הרות ואימהות עם ילדיהם, בעלי חיים וגם דיוקנות רבים ובהם חיים נחמן ביאליק, דוד בן-גוריון ולוי אשכול.
באותה תקופה הייתה פריז כור היתוך לזרמים אמנותיים רבים. אורלוף הושפעה מהקוביזם ומהאקספרסיוניזם, אך יצרה סגנון אישי משלה, בעל חום אנושי והומור, שהתאפיין בצורות מלאות, זורמות ומעוגלות. במשך עשרות שנים היא השתתפה בסאלונים ובתערוכות המרכזיות שנערכו בפריז. כמו כן קצרה הצלחה רבה גם ברחבי ארצות הברית ואירופה, שם הציגה את הפורטרטים שלה, את דמויות הגברים, הנשים הילדים ובעלי החיים, אותם יצרה באבן, בשיש, בברונזה, ויותר מכל – עץ.
בתחילת שנות העשרים היא הופכת לציירת הדיוקנאות של האליטה הפריסאית. הדיוקן יישאר אחד הנושאים המועדפים עליה.
אחרי שחזרה מהגלות ב-1945, היא יצרה את פסל השיבה, המייצג את חזרתם של המגורשים לביתם. בפסל זה ניתן לראות שינוי סגנוני והתרחקות מהקו הפיסולי המעוגל והחלק שאפיין את יצירתה בשנים שלפני המלחמה. הפסל מציג דמות חושבת ומרוכזת בעצמה, עשויה בנגיעות פיסוליות מהירות ולא מלוטשות. היא המתינה שנים רבות עד שהציגה את העבודה הזו בפומבי.
בשנים האחרונות ליצירתה ניכר שינוי בסגנונה: הפסלים עשויים זוויות חדות, מלאים תנועה ותנופה ומתפרצים למרחבים. חנה אורלוף הייתה רב אמן בשליטה המוחלטת בחומר הפיסולי. שליטה זו בחומר באה לידי ביטוי למשל בפסל המדונה – יציקת מלט בעיבוד פיסולי (1913); בדיוקן ח"נ ביאליק – יציקת ברונזה (1926); בדיוקן חנה רובינא – גילוף בעץ (1936) וכן בשאר פסליה גדולים כקטנים.
קשריה עם ישראל

חנה אורלוף חיה ועבדה בפריז ושם זכתה לפרסום רב, אולם עם זאת אורלוף בעלת התרבות הצרפתית לא ניתקה מעולם את קשריה עם ישראל. קשרי משפחה ורעות. לאורך כל אותן שנים הייתה אורלוף מעורה בחייה של המדינה בדרך. היא הכירה היטב את הדמויות הבולטות בשדה האמנות והפוליטיקה וגם פיסלה את דיוקנותיהם.
היא חזרה לישראל לביקורים ממושכים. היא הקימה כמה מצבות זיכרון בישראל: האנדרטה לזכר דב גרונר ברמת גן, אם עם ילד בעין גב להנצחת עמידות הגבורה של האישה הישראלית במלחמת העצמאות, אנדרטת "הציפור הפצועה" על יד "היכל הכרמל" (שעלה באש בשריפה בשנת 2010) בקיבוץ בית אורן. הוא פיסלה מספר מהדמויות החשובות ביישוב ובמדינה כדוגמת חיים נחמן ביאליק, דוד בן-גוריון ולוי אשכול.
בשנת 1935 הציגה תערוכה בגלריית סטימצקי בירושלים ובאותה שנה הציגה לראשונה תערוכה במוזיאון תל אביב, אז בבית דיזנגוף. הציגה עוד במוזיאון תל אביב ב-1949, ב-1952 וב-1961, במוזיאון העירוני בחיפה ובמוזיאון הרצליה.
ב-1968 הגיעה לביקור בישראל לרגל תערוכת עבודותיה במוזיאון תל אביב לכבוד יום הולדתה השמונים. היא חלתה ונפטרה בית החולים שיבא ב-18 בדצמבר 1968. נקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. לאחר מותה נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית גדולה.
הנצחה

ב-11 ביוני 1974, הנפיק השירות הבולאי  סדרה של שלושה בולים שנקראה "אמנות הציור והפיסול 1974", שבה נכלל  בול שבו מופיע פסל של אורלוף שכותרתו "אם וילד", שהוצג בהמשכן לאמנות על שם חיים אתר  בעין חרוד. השירות הבולאי מכר  1,156,000 בולים  בתוך תקופה של חמישה חודשים עד להפסקת המכירה, שהנציחו את אורלוף
גלריה

הצייר היהודי, 1920
המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות, פריז
בני, 1924
ארד
מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
דיוקן הצייר פֶּר קרוג (אנ')‏, 1924
ארד
מעשן המקטרת, 1924
ארד
מוזיאון ישראל, ירושלים
דיוקן ח"נ ביאליק, 1926
ארד
בית ביאליק, תל אביב-יפו
אנדרטה לזכר דב גרונר ועולי הגרדום
1954, ארד
כיכר דב גרונר, רמת גן
האם ובנה
ארד
עין גב
נשרים
ארד
המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד
ראובן רובין
1926, ארד
בית ראובן, תל אביב
ראו גם

האנדרטה לזכר דב גרונר
לקריאה נוספת

זוסיא עפרון ובצלאל ססיל רות (עורכים), האמנות היהודית, תל אביב: מסדה, תשי"ז.
חיים גמזו, חנה אורלוף, תל אביב: מסדה, 1966.
גבריאל טלפיר, חנה אורלוף חייה ויצירתה, הוצאת גזית, תש"י, 1950.
חנה קופלר, חנה אורלוף : קו וחומר 1968-1912,  הוצאת המוזיאון הפתוח, 1993.