stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ילדי הורין

| --- | --- |
עטיפת הספר "ילדי הורין", בתרגום עמנואל לוטם, 2008.
עטיפת הספר "ילדי הורין", בתרגום עמנואל לוטם, 2008.
 מידע כללי
 מאת:  ג'. ר. ר. טולקין 
 איורים:  אלן לי 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 נושא:  הלגנדריום של טולקין 
 הוצאה
 הוצאה:  הרפר קולינס, הוטון מיפלין הארקורט 
 תאריך הוצאה:  2007
 מספר עמודים:  267
 עורך:  כריסטופר טולקין 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן (מהדורה ראשונה, 2008) כתר ספרים (מהדורה שנייה, 2019)
 תאריך:  2008
 תרגום:  עמנואל לוטם
 סדרה
 ספר קודם:  Narn i Hîn Húrin, Roverandom 
 הספר הבא:  The Legend of Sigurd and Gudrún 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002623189
 
ילדי הורין (בסינדרין: נרן אי כין הורין) הוא רומן מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין אשר לא הושלם במהלך חיי הסופר. הוא מכיל את סיפור חייו של טורין טורמבר (שר הגורל המר) בן הורין תליון (האיתן) איש דור לומין. נוסח הסיפור נועד מראשיתו להיות אחד משלושת סיפורי העלילה והשירה הגדולים של העידן הראשון כשהשניים הנוספים הם ברן ולותיין ומפלת גונדולין.
לאחר מותו של הסופר ביקשו רבים מקוראי ספרי שר הטבעות וההוביט ללמוד עוד על הארץ התיכונה ויושביה, ההיסטוריה שלה ופרטים הנוגעים ישירות לדמויות המוכרות להם כבר. כל אלה ועוד נמצאו ברשומות שהשאיר אחריו טולקין בערבוביה, ובנו כריסטופר ערך אותן והכניס בהן סדר עד שהוציאן לאור בספרים שונים. הספר פורסם בשנת 2007 והוא חלק מהלגנדריום, המכלול הספרותי המתאר את היקום הדמיוני שיצר טולקין.
גלגוליו של הסיפור

בדמיונו של היוצר, הסיפור היה אחד משלושת "הסיפורים הגדולים" ששרדו מן העידן הראשון. היוצר כתב אותו בצורת שירה ובצורת סיפור ושכתב את הגרסאות פעמים רבות. הסיפור יצא לאור לראשונה עם הספר הסילמריליון, שם מופיע הסיפור בנוסח מקוצר. נוסח ארוך יותר - אם כי מקוטע ומלא בהערות, הופיע בספר סיפורים שלא נשלמו תחת השם נרן אי הין הורין. לבסוף יצא הסיפור במתכונת רחבה, מלאה ומפורטת, בצורה רציפה ומסודרת.
עלילה > רקע

בחבל הארץ בלריאנד הממוקם בצפון-מערב הארץ התיכונה מתחוללת מלחמה מרה בין העלפים ושלושת בתי האדין לבין שר האופל מורגות', יצירי כפיו האורקים והבלרוגים, ושאר עושי דברו. בקרבות הגדולים של התקופה נוטל חלק בית הדור וממיט עליו את שנאתו ואת קללתו של מורגות'.
עלילה > ילדותו של טורין

את אנשי הדור היושבים בדור לומין אשר בצפון מערב, מנהיג הורין בן גלדור הגבוה תחת שלטונו של מלך הנולדור - פינגון, בנו של פינגולפין בן פינווה. רעייתו היא מורוון אלדוון בת ברגונד מבית באור, שנמלטה מחורבן דורתוניון עם עוד מעט נשים וילדים, והגיעה לדור לומין, שם נישאה להורין וילדה לו את בנו טורין. טורין ירש מאמו את מזגה חמור הסבר, המופנם והגאה, את יפי תוארה, את גון עורה החיוור ועיניה האפורות ואת צבע השיער הכהה - פרטים האופייניים לבית באור; ממשפחת אביו (בית מרך - הדור) ירש טורין קומה גבוהה מאוד ומבנה גוף חסון ואיתן. לאחר שנים מספר ילדה מורוון בת, אורוון, שכעבור שלוש שנים מתה במגפה שבאה מאנגבנד, מעוזו של מורגות'. טורין נפל למשכב אף הוא, אך החלים.
אז התכוננו אנשי הצפון למלחמה, אך ניגפו בפני צבא מורגות' בקרב הגדול נירנית ארנוידיאד ("קרב הדמעות לאין מספר"), בו מצא המלך פינגון את מותו. הורין האיתן ביצע מעשי גבורה מופלאים בקרב, ואף לאחר שנשבה התריס בפניו של מורגות' ולעג לו. לכן הטיל מורגות' קללה על הורין ועל כל משפחתו והציב אותו במקום גבוה בהרי תנגורודרים - מעל אנגבנד - למען יראה בסבלם של בני משפחתו, אותו ימיט עליהם מורגות'.
לאחר הקרב גברו הסכנות בצפון, לפיכך שלחה מורוון את בנה טורין הרחק דרומה, אל הממלכה השמורה דוריאת. אז ילדה מורוון בת אחרונה להורין וקראה את שמה ניינור, שפשרו "אבל".
עלילה > בדוריאת

תינגול מלך דוריאת אימץ את טורין לבן וגידלו כבן בהיכלו. טורין גדל והתחזק והוסיף כוח ולמד חוכמה. בנפשו של טורין תמיד שכן העצב שנחל בילדותו וגבר עם תלאותיו.
כבר בהיותו נער יצא טורין להילחם עם חיילי ושומרי גבולות דוריאת, אז הפך טורין ללוחם אדיר בכוחו וביכולות הלחימה שלו וזכה להערכתם וידידותם של רוב אנשי המלך.
הכבוד שנפל בחלקו של בן האדם ההוא בממלכת העלפים, עוררה את קנאתו ואת צרות עינו של אחד מיועצי המלך, סירוס. לאחר התגרויות ומריבות מרות, הסתיים העניין כאשר אותו יועץ קפץ מאימת טורין אל מותו והאשמה הישירה של רציחתו הוטלה בטורין שלא בצדק.
גאוותו של טורין מנעה ממנו להצטדק ולספר את פרטי המעשה והוא בחר להסתלק מן הממלכה השמורה.
עלילה > פורע חוק

בעוד בדוריאת חוקרים אנשי המלך את המקרה ומגלים כי אין האשם בטורין וכי נעשה לו עוול, טורין מתרחק ממקומות ישוב של בני אדם ועלפים ומצטרף לכנופיית שודדים ופורעי חוק תחת שם חדש. מדוריאת יוצא בלג הקשת החזקה (קותליון), ממצביאי המלך, לחפש את טורין ולהשיבו אל בית המלך בכבוד. בינתיים נעשה טורין לראש כנופיית השודדים ומשפוגש אותו בלג, מסרב לחזור לדוריאת, אך נוטל מידיו של בלג את קסדת הדרקון, מורשת בית אביו.
טורין מוצא פורקן לעצבונו, זעמו ותחושת העוול שלו, במלחמה בלתי פוסקת באורקים ושליחי מורגות', בסיועו של ידידו בלג. מורגות' שומע על הקסדה ומבין היכן שוכן בן הורין. לבסוף בוצע מעשה בגידה ובלילה שבו רפתה השמירה פלשו כוחות מורגות' אל מעוזו של טורין והרגו את כל אנשיו ולקחו אותו בשבי.
בלג רדף אחרי האורקים ובחשכה חילץ את טורין, אך טורין שחשב כי מתקיפים אותו, נלחם בבלג והרגו. כשגילה את מעשיו, אחזה בו הפלצות והיגון העמיק בנפשו.
טורין כרה קבר לבלג וטמן עמו את קשת. את חרבו השחורה של בלג, אנגלכל, הוא לוקח עמו.
עלילה > נרגותרונד

לאחר מכן התגלגל טורין והגיע אל ממלכת העלפים נרגותרונד, הממלכה הגדולה ביותר שבממלכות הנולדור בארץ התיכונה, אותה בנה פינרוד פלגונד (בן דודו של פינגון), ואחיו אורודרת מלך בה. שם הזדהה בשם אחר, אך כונה בשם נוסף, על שם חרבו השחורה: מורמגיל. לאט לאט גדל שם כבודו עד שהפך למצביא הממלכה, וליבה של בת המלך, פינדוילס, נכרך אחריו. שוב הוציא טורין את ימיו בלחימה עד שהבין מורגות' היכן הוא נמצא. בהנהגת גלאורונג אבי הדרקונים, יצא צבא מורגות' למלחמה בנרגותרונד, הביס את צבאה ובזז אותה. טורין נחפז משדה הקרב להציל את פינדוילס מן הביזה והשביה שביצעו האורקים בנשות נרגותרונד, אך כשפיו של גלאורונג לכדו אותו והוא נעטף בשקרים, וכך עמד טורין ולא שת לבו לפינדוילס שזעקה בעוברה לידו, מובלת אל השבי. היא נקטלה זמן מה לאחר מכן.
לבסוף התנער ובהשפעת שקרי גלאורונג הלך לבקש את אמו ואת אחותו ולנסות להציל אותן מאנשי מורגות' שפלשו אל הצפון לאחר קרב הנירנית.
בצפון התבררו לו שקריו של גלאורונג כאשר שמע כי אמו ואחותו עברו מזמן לדוריאת, שם לא נשקפת להן כל סכנה, ודרכן צלחה בזכות הרחקתו את כוחות מורגות' על ידי הלחימה שלו בנרגותרונד. בשובו לנרגותרונד, מצא את אהובתו המתה וקבר אותה, וכינה את תל-הקבר בשם "האוד'-אן-אלת" - תל עלמת העלפים. טורין רדף את מי מהאורקים ומשרתי הזדון שאיימו לפגוע בקבר, ומהר מאוד למדו עושי דברו של מורגות' לשמור מרחק מתל הקבורה.
עלילה > יער ברתיל

שוב נדד לו טורין דרומה והגיע ליער ברתיל. שם הצטרף לקהילה של אנשי הלדין שחיו שם וכינה עצמו בשם "טורמבר", שמשמעו "שר הגורל המר". בינתיים הגיעה השמועה על מפלת נרגותרונד אל דוריאת. השמועה גם אמרה שעם הסוף נודע שמצביא נרגותרונד היה טורין בן הורין. אז נדאגה מורוון וביקשה לצאת את דוריאת לחפש את בנה. נגד עצת המלך והמלכה יצאה מורוון את דוריאת ובעקבותיה הלכה בתה ניינור. על מנת להגן עליהם, שלח המלך קבוצת חיילים בראשות מבלונג, ראש מצביאי המלך, שהכיר גם את טורין. כשהתקרבה הקבוצה לנרגותרונד, הסתער עליהם גלאורונג והם נפוצו לכל עבר. במרוצתה הגיעה ניינור אל מול הדרקון והוא הפיל עליה שכחה בכשפיו.
לאחר מכן הסתובבה ניינור חסרת אונים ועירומה ביערות, עד אשר מצא אותה טורין באחד ממסעות הסיור שלו שבהם רדף את האורקים, והיא שוכבת מעולפת על תל הקבורה של פינדוילס. כששאל אותה לשמה לא ידעה לענות לו ובכתה. הוא כינה אותה בשם ניניאל שפשרו "עלמת הדמעות" ולקח אותה אל מקום מושבם של אנשי יער ברתיל. עם הזמן התאהבה בו ניניאל, נישאה לו והרתה לו עד ששוב נפל עליהם צילו של גלאורונג.
עלילה > קבד נירמרת

עקב בקשתה של ניניאל נטש טורמבר את המלחמה. אך אנשי היער ניגפו בפני האורקים ולטורמבר לא הייתה ברירה. הוא חגר את חרבו השחורה ויצא לקרב, מפיץ את האורקים לכל עבר. אז ידע גלאורונג היכן הוא טורין והסתער מנרגותרונד לעבר מקום מושבם של אנשי היער. טורין ארב לו בדרכו והרג אותו, אך מעוצם הקרב נפל חסר הכרה ליד הדרקון הגווע. ניניאל יצאה בעקבות בעלה ואחריה נשרך ברנדיר הפיסח בן הנדיר, ראש אנשי היער, שהיה מאוהב בה, ולא רחש חיבה לטורין. שכן משהגיע אליהם טורמבר נלקחו ממנו בפועל כל סמכויותיו כמנהיג.
לבסוף מצאה ניניאל את טורין, אז פקח הדרקון את עיניו ובטרם מת דיבר אליה ולעג לה. כל זיכרונותיה שבו אליה, האמת הכתה בה עם ההבנה כי הרתה לאחיה שלה.
מגודל הזוועה פנתה ניינור ניניאל וקפצה אל מותה מן הצוק אל הנהר שגעש למרגלותיו, במקום הנקרא קבד אן ארס (קפיצת האייל). עקב כך השתנה שם המקום לקבד נירמרת, שפשרו "קפיצה לגורל נורא". ברנדיר הולך לדרכו כשהוא מתאבל על ניניאל ומספר לאנשי היער מתוך שמחה לאיד שטורמבר מת.
טורין נעור מעלפונו וחוזר אל אנשי היער, שם מטיח בפניו ברנדיר את דברי הדרקון. טורין בטוח שאחותו שוכנת בדוריאת והוא מתעקש להאמין שדברי ברנדיר הם פרי קנאתו של ברנדיר בטורמבר. טורין רוצח את ברנדיר ושב אל היער. ביער פוגש טורין את מבלונג שמספר לו על ניינור ואז מתברר שאמת דיבר ברנדיר. אז מאבד טורין כל חפץ בחייו והוא נופל על חרבו, אשר מקבלת ברצון את דמו עקב הריגת בלג ורציחת ברנדיר, ומת. על קברו נחקק: טורין טורמבר, דגניר גלאורונגה (טורין טורמבר, רועץ גלאורונג) וכן ניינור ניניאל (אף על פי שלא נקברה שם).
עלילה > סופו של בית הורין

לאחר שביו הממושך של הורין, במהלכו צפה בכל הזוועות אשר קרו את בניו, שחרר אותו מורגות' מן השבי. הורין הגיע להיתלום בליווי משמר אורקים, אך שרידי עמו התרחקו ממנו במחשבה כי הפך את עורו והצטרף למורגות'. גם בגונדולין לא מצא הורין ידידים, ולכן שם פעמיו מערבה אל יער ברתיל. שם הגיע אל קבר ילדיו, אך לא הסתכל בו כי ידע את השמות שהיו חקוקים עליו. אז שם לב כי לצד האבן כורעת אשה שפופה, אפורת שיער, עטויה בלואי סחבות ושבורת שיניים - והייתה זו מורוון. היא ביקשה ממנו שיספר לה כיצד ילדיהם מצאו זה את זה, אם ידע, אך הוא לא רצה לצער אותה בסיפור, ולכן רק שתק. עם השקיעה, מתה מורוון בזרועותיו.
ראו גם

טורין טורמבר
אורוון
ניינור ניניאל
הורין תליון
מורוון אלדוון
הערות שוליים

↑  ע"פ הערת המתרגם בעמ' 236 של הספר, כתיבה קודמת זו נבעה כתוצאה מהחלטת המתרגם לאיית את Chin כ"הין" בסיפורים שלא נשלמו על מנת למנוע בלבול. בסופו של דבר, בחר המתרגם ב"כין" בעבודת התרגום שלו על ספר זה.
אד רוברטס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בינואר 1939 ארצות הברית 
 פטירה:  14 במרץ 1995 (בגיל 56) ברקלי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  קולג' סן מטאו 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של קליפורניה (2011)  עמיתי מקארתור (1984) 
 
אדוארד וורן רוברטס (23 בינואר 1939 – 14 במרץ 1995) היה פעיל זכויות אדם אמריקאי. רוברטס היה הסטודנט הראשון עם מוגבלות חמורה שלמד באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, והיה אבי התנועה לחיים עצמאיים לזכויות אנשים עם מוגבלות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

רוברטס חלה בפוליו בשנת 1953 בהיותו בן ארבע עשרה. שנתיים לפני שחיסון סאלק סיים את המגפה. לאחר שחלה, אושפז למשך שמונה-עשר חודשים בבית החולים ושב הביתה כשהוא משותק מהצוואר ומטה ויכול להזיז שתי אצבעות ביד אחת וכמה אצבעות בכף הרגל.
כתוצאה ממצבו הוא ישן בריאת ברזל בלילות וגם כשנח במהלך היום. כשהיה מחוץ לריאה הוא שרד על ידי "נשימת צפרדע", טכניקה בה מכניסים אוויר לריאות באמצעות תנועות פנים והפעלת שרירי הצוואר.
הוא למד בבית הספר באמצעות תקשורת טלפונית עד שאמו, זונה (Zona), התעקשה כי הוא צריך ללכת לבית הספר לפחות פעם בשבוע לכמה שעות. בבית הספר, הוא התמודד עם אחד הפחדים העמוקים שלו - שילדים ואנשים יבהו בו, שם הוא פיתח את תחושת הזהות האישית שלו. הוא ויתר על החשיבה על עצמו כעל ״נכה חסר אונים״ והחליט לחשוב על עצמו כעל "כוכב." רוברטס טען כי אימו היא זו שלימדה אותו איך להילחם עבור מה שהוא צריך.
ביוגרפיה > נישואין וילדים

אד רוברטס נישא לקתרין דוגן ב-1976 וב-1982, הזוג התגרש. הם חלקו משמורת משותפת על בנם לי.
פרסים והכרה

1984 תוכנית עמיתי מקארתור.
ב-1995, קיבל המוזיאון הלאומי של ההיסטוריה האמריקאית את כיסא הגלגלים של רוברטס כחלק מתיעוד התנועה לזכויות אנשים עם מוגבלות.
בשנת 2010 מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר חתם על חוק שהכריז כי ב-23 בינואר, כל שנה (יום הולדתו של רוברטס) יצוין יום עם משמעות מיוחדת.
בשנת 2011 התקיימה פתיחה חגיגית של מרכז אד רוברטס לחיים עצמאיים בקליפורניה.
ב-2011 נכנס רוברטס להיכל התהילה של קליפורניה.
ב-2014 ניתן פרס על שמו על ידי מועדון רוטרי לג'ודית' היומן, פעילת זכויות מרכזית נוספת בתחום אנשים עם מוגבלות.
ב-2017, ציינה גוגל את יום הולדתו של רוברטס ב-גוגל דודל המכיר בהיותו אקטיביסט מוביל.
הערות שוליים

↑  Elliott, J. Michael (16 במרץ 1995). "Edward V. Roberts, 56, Champion of the Disabled". The New York Times. נבדק ב-23 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  John, Tara (24 בינואר 2017). "Ed Roberts: Google Doodle Honors Disability Activist". Time. נבדק ב-24 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ed Roberts' Wheelchair Records a Story of Obstacles Overcome". The Smithsonian Magazine. 13 במרץ 2015. נבדק ב-24 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Guide to the Edward V. Roberts Papers, 1975-1998,". Online Archive of California.
↑  "Edward Verne Roberts | Post Polio: Polio Place". www.polioplace.org (באנגלית). נבדק ב-2017-01-26.
↑  Elliott, J. Michael (1995-03-16). "Edward V. Roberts, 56, Champion of the Disabled". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-01-26.
↑  "Ed Robert's Wheelchair". Smithsonian Institution. אורכב מ-המקור ב-2017-02-02. נבדק ב-2017-07-23.
↑  "Home". Ed Roberts Campus. נבדק ב-25 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ed Roberts Campus". The Center for Accessible Technology. אורכב מ-המקור ב-6 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Long-awaited Ed Roberts Campus opens in Berkeley". San Jose Mercury News. 10 באפריל 2011. אורכב מ-המקור ב-11 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ed Roberts". California Museum. נבדק ב-23 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Berkeley disability activists receive peace award in emotional ceremony". Contra Costa Times. נבדק ב-25 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ed Roberts activist". YouTube. נבדק ב-23 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ed Roberts's 78th Birthday". Google Doodles Archive. Google. 23 בינואר 2017. נבדק ב-23 בינואר 2017. Today’s Doodle pays tribute to an early leader of the disability rights movement, Ed Roberts. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2014150599  VIAF: 312881896   WorldCat (עם VIAF): 312881896
האומץ לחולין

האומץ לחולין היא מסה שפרסמה לאה גולדברג במרץ 1938 בגיליון הראשון של כתב העת "טורים". גולדברג, שעד אותם ימים הוכרה כמשוררת וסופרת בתחילת דרכה, חתמה לראשונה בשמה המלא, ולא בשם העט "לוג" בו חתמה קודם לכן.
במסה זו בקשה גולדברג להגיב על ענייני השעה, לחשוף את מצבה התרבותי של אירופה בשנות השלושים ולהתריע בפני איום קריסתה של המורשת ההומניסטית בה. גולדברג ביקשה לעורר את תשומת לבם של האינטלקטואלים העבריים דאז. כמו כן גולדברג מעמידה את חובתו של האמן ואיש הרוח לעבודת החולין, העיסוק התמידי בקיום היום יומי של האדם, ומבקשת מקוראיה להפוך לבני בריתה כחלק מאותה 'מערכת החולין'.
המאמר הצליח ליצר עניין רב בקרב דורות של קוראי ספרות וכותרתו הפכה למושג עצמאי המעסיק את חקר הספרות העברית.
על המסה ומבנה המסה

חוקרי הספרות העברית הרבו לעסוק במסה ו"באומץ לחולין" כהתפתחותו של מושג. "עבודת הלבורטוריה", עבודת החולין הקשה שדורש עולם הרוח מהקורא, שעל אודותיה והכרחיותה למען מציאת "השלמות" גולדברג כותבת במסה, היא שנדרשת גם בעת קריאתה, היינו פירוקה לאין סוף חלקים הבונים את אחדותה ותורמים להבנתה באספקטים שונים.
המסה כתובה בארבעה חלקים וכתיבתה הדיאלקטית של גולדברג, השוזרת צמדי ניגודים ואינטר-טקסטואליות לכל אורכה, היא שמחברת ביניהם. למסה, בעלת האופי הדיאספורי, ארבעה חלקים. המסה קושרת בין הכללי, כמו המסורת והתרבות האירופית כחלק ממסורת הספרות העברית, לבין הפרטי, כמו זיכרונה האישי מגרמניה לפני שעלתה ארצה, כשלראשונה, כאמור, היא כותבת ומפרסמת תחת שמה האמיתי.
גולדברג בוחנת את הרומנטיקה מול הריאליזם. בעוד חוקרי ספרות בתקופתה ראו ביניהם דיכוטומיה מוחלטת, ותפסו  את הרומנטיקה כזאת המרוחקת מן המציאות, גולדברג מבקשת לקרב את הרומנטיקה אל החולין. היא פותחת את המסה בציטוט מתוך רומן "השקפות החיים של החתול מור" מאת ארנסט תיאדור אמדיאוס הופמן, "רוח אדירה נושבת אדוני", ומיד קובעת כי "לפי מהותו יכול פסוק קצר זה לשמש פתיחתא מוזיקלית לכל הזרם הרומנטי באמנות". בחלק זה היא מציגה את היצירה הרומנטית כ"אור הנאצל מן הקרניים האולטרה-נפשיות של הזמן" ומראה כי גם עבור הרומנטיקנים יש מקום בעל חשיבות להופעתו של החולין וכי "היוצר האמיתי לא יברח לעולם מן מציאות זמנו".
בחלקה השני של המסה, גולדברג מעמידה את "ההומו אוניברסאלה" (האדם האוניברסלי) למול טיפוסו של האדם המודרני, ה"הומו דיפרנציאלה" (האדם המפרק/מפורק). היא מתארת כיצד עולם המדעים המדויקים, שמפרק כל ערך קטן עד אין סוף ובו לכל חלקיק כזה ישנו ערך חשוב כשלעצמו, הגיע גם כן ליצירה הספרותית בהופעתו של "האדם הקטן" במרכז העלילה. תוך סקירה של יצירות ספרות מספרות העולם, גולדברג מתארת את רוחה של הספרות האנליטית, המציגה דרך עדשת המיקרוסקופ את האדם הפשוט, המנוגד ל"אישיות הגדולה". גולדברג מבקשת לבחון את השלמות כזו שיכולה להכיל את סך חלקיה. בכך היא מעמידה לקוראיה את תפקידם, הן של הקורא הפשוט והן של איש הרוח והיוצר, בעבודת החולין, אותה היא רואה כ"עבודת הלבורטוריה", המחייבת ריכוז ודיוק וללא כל חגיגה של אידיאלים, לעבר יצירת האדם החדש.
למול מצבה של אירופה באותם הימים, גולדברג מסיימת את חלקה השני של המסה בתנאי הראשון הדרוש לעבודת החולין: אומץ וסבלנות.  אך היא מוסיפה "אולם האנושות העייפה ממלחמות, מלחץ סוציאלי, ממהפכות, אינה מוכנה עדיין לעבודת רוח קשה זו".
חלקה השלישי של המסה נכתב בגוף ראשון, כביטויה הפרטי של גולדברג, וזה מעמיד את הזיכרון כגורם המחבר בין הכללי והפרטי. הזיכרון האישי של גולדברג מגרמניה של שנת 1932, מתאר את "העייפות ההמונית ממלאכת החולין של הרוח" והחיפוש, הכמיהה והדרישה סביבה ל"אישיות" שתבטל את ההומו דיפרנציאלה, המורכב ממספר רב של תכונות.
גם את חלקה האחרון של המסה פותחת גולדברג בזיכרון מ"אותו חורף בגרמניה": הרצאתו של קרל יונג בה הוא דיבר על אותה ה"אישיות". הרצאתו של יונג, בה גולדברג נכחה, אמנם מציגה מקרה בודד. "לא הרצאתו היא שגרמה להפיכה הנאצית" היא כותבת, אך הוא מצטרף למניין של אנשי רוח שברחו מ"מציאות החולין" וחושף את המחיר שהדבר גבה מהם.
גולדברג מסיימת בקריאה ובאזהרה נוספת, המשאירה את טעם המניפסט שישנו למסה, ומעמידה את הניגוד בין עבודת החולין לחגיגת האידיאלים, בקריאה לשותפיה "אשר יקר להם עד היום גורל האדם ועתידו, כל אלה שלא איבדו מתוך קוצר רוח את כושר המחשבה, ילכו אחריהם ויברכום ברכה אחת, ברכת תקופתנו: - אומץ לחולין!"
לקריאה נוספת

לקריאת המסה האומץ לחולין:
גולדברג, לאה. יומן ספרותי: מבחר רשימות עיתונות. עורכים: טיקוצקי, גדעון; בר יוסף, חמוטל. ספרית פועלים. 2016. עמודים: 207-199.
עוד על האומץ לחולין ועל התפתחותו של מושג ראו:
גורדינסקי, נטשה. בשלושה נופים: יצירתה המוקדמת של לאה גולדברג. הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית. 2016. עמודים: 122-102.
ויסמן, ענת. מהו 'אומץ לחולין'? לאה גולדברג וטעמו של מושג. בתוך: ביקורת ופרשנות: כתב עת בין תחומי לחקר ספרות ותרבות: חוברת 45. הוצאת בר-אילן. 2017. עמודים: 167-132.
הערות שוליים

↑  טורים, שנה ב, גיליון א, י"ד בניסן תרצ"ח, 15.4.1938, עמ' 6
↑  יפעת וייס מרחיבה על שנכתב על המסה בתוך: נסיעה ונסיעה מדומה: לאה גולדברג בגרמניה, 1933-1930. ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי. 2014. הערה 74 עמ' 78
↑  גורדינסקי, נטשה. בשלושה נופים: יצירתה המוקדמת של לאה גולדברג. ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית. 2016. עמ' 110
↑  מתוך האומץ לחולין בתוך: גולדברג, לאה. יומן ספרותי: מבחר רשימות עיתונות כרך א. עורך: גדעון טיקוצקי. תל אביב: ספרית פועלים.2017. עמ' 199
↑  שם: עמ' 200
↑  שם: עמ' 200
↑  שם: עמ' 204
↑  שם: עמ' 204
↑  שם: עמ' 207
↑  שם: עמ' 207
אביטל כנעני

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1978 (בת 46) כברי, ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (2009)  פרס אוסקר הנדלר 
 
אביטל כנעני (נולדה ב-1978) היא אמנית ואשת חינוך ישראלית. היא עוסקת בפיסול, מיצב, רישום, מגזרות נייר ותחריט. עבודותיה עוסקות בגוף האנושי, החייתי והפראי, ביחס בין הגוף לטבע הצומח, מתוך עיסוק פורמליסטי בצורה וחומר. שאלות של רישום, חומר ותנועה מונחות במרכז היצירה, הנוגעת בנוכחות נשית ביחס לגוף האמנית, האובייקט המפוסל ותולדות האמנות. על עבודתה זכתה כנעני בפרס האמן הצעיר של משרד התרבות והספורט בשנת 2008.
ביוגרפיה

כנעני נולדה ב-26 בספטמבר 1978 וגדלה בקיבוץ כברי. היא נכדתו של הפסל יחיאל שמי, בתה של האמנית והכוריאוגרפית יעל כנעני, ואחות צעירה לאמנית עפרי כנעני.
בין השנים 2001 ל-2005 למדה תואר ראשון באמנות וחינוך מהמדרשה - פקולטה לאמנות, המכללה האקדמית בית ברל בהתמחות בפיסול וב־2008 סיימה תואר שני באמנות מבצלאל - אקדמיה לעיצוב ואמנות בירושלים. היא מתגוררת בתל אביב ובברוקלין, יחד עם בן זוגה ובתם.
אמנות

הרים נופלים: תערוכת רישום מוזיאלית שהוצגה במוזיאון סומה (Soma) בסיאול בשנת 2012, התערוכה כללה רישומים שנעשו בסיאול במהלך 2012. הסדרה משוחחת עם הטבע הקוריאני ומאפייניו. הרישומים, מתארים סדרת הרים מוארכים, תלויים מראשם, חסרי קרקע ובסיס.
שם:חיה: האותיות ח.י.ה בעלות מספר משמעויות בשפה העברית. חיה שם לאישה, שם העצם חיה (animal) ולתיאור המצב של חיים לעומת מוות (alive - live). כנעני יצירה סביבות של פסלים העוסקים ביחס בין סביבה לפסל, בין חיה לטבע בין חי למת באמצעות הצבת פסלי עץ, פורניר וקרמיקה. כנעני מפסלת גם בחומרים שאינם חומר פיסול מקובלים כגון קרטון, פורמיקה, פורניר ועץ מעובד דקיק.
תחזיקי בקצוות: הפרויקט תחזיק בקצוות התפרס על פני שלושה חללים שונים ומרוחקים בישראל. גלריה מנשר בתל אביב, הגלריה בקיבוץ בארי, והגלריה בלוחמי-הגטאות. שלושת המיצבים, המשלבים בתוכם פיסול ורישום, ומתהווים למהלך אחד שלם. הרישום והפיסול בפרויקט זה בדקו שאלות של קנה מידה, מרחק, גאוגרפיה ופני שטח.
בכל אחד מהחללים מוצג מיצב המשלב פיסול ורישום, ויחד נארגים שלושת המיצבים לכדי מהלך אחד שלם. בפרויקט הזה אני מרחיבה את פורמט הרישום הסטנדרטי ועוברת לרישום בקנה-מידה מונומנטלי. השינוי הצורני והמושגי חושף את העניין שלי בסוגיות של מרחב, פני שטח וקנה-מידה ובניסיון למתוח את מסגרת היצירה עד לקצותיה. מאחורי הפרויקט עומדת מחשבה על גמיאת מרחקים, זמן, התפרשות מקסימלית החובקת את הארץ מכל קצותיה – מצפון ועד דרום ובחזרה למרכז.
אחר הרוח: הוא מיצב רחב ממדים שהוצג במשכן לאמנות בעין חרוד שאצרה רונה סלע בשנת 2016. התערוכה כללה חמישה אובייקטים גדולי ממדים מפורמייקה שנקרעה ידנית על ידי כנעני ונערמה בקמרונות שונים. האובייקטים אינם יציבים ועשויים להתפרק בכל רגע נתון. אלו פסלים לא יציבים. אחר הרוח משוחח עם זכרונות ילדות של כנעני.
מלגות ופרסים

2004-2005 – קרן אמריקה ישראל לתרבות
2005 – מלגת הצטיינות (יצירה ואקדמית), המדרשה לאמנות, מכללת בית ברל
2008 – מלגת עידוד יצירה, בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב קרן התרבות אמריקה ישראל
2009 – פרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות והספורט
2010 – מלגת שהות ב-Herlem Studio Fellowship by MontrasioArte, ניו-יורק
2011 – מלגת שהות במרכז תרבות ואמנות Mongin Art Center, סיאול, דרום קוריאה
2012 – מלגת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות
2012 – מלגת קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, תל אביב
2012 – מלגת סדנת ההדפס ירושלים
2013 – מלגת שהות Siena Art Institute, איטליה
2014 – מלגת השתתפות Asylum Arts, ניו-יורק
2015 – מלגת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב לאמנויות, תל אביב
2015 – מלגת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות
2024 - פרס אוסקר הנדלר
תערוכות יחיד

2004 – אביטל כנעני, גלריה בכברי
2007 – אביטל כנעני, גלריה סולו בתל אביב
2008 – סף, בית האמנים בתל אביב
2010 – תאנת חנק, הארלם סטודיו, ניו יורק
2010-2014 – ריקוד ופסל, מופע מחול ופיסול, שיתוף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפית ענת שמגר
2011 – הרואיקה, מוזיאון פתח-תקווה לאמנות
2011 – בעלי התוספות, גלריה 39, תל אביב
2012 – הרים נופלים, מוזיאון SOMA, סיאול. דר' קוריאה
2012 – שם: חיה, גלריה 39, תל אביב
2012 – עוף החול, שיתוף פעולה עם האמן ניר אדוני. מזא"ה 9, תל אביב
2013 – תחזיק בקצוות, פרויקט משולש בגלריות: מנשר, בארי ולוחמי הגטאות
2015 – ציפור שחורה, RMCA, גואנג'ו, סין
2016 – אחר הרוח, משכן לאמנות עין חרוד
2018 - רגל אחת בים, לובי – מקום לאמנות, תל אביב
2020 - בעל גוף - גלריה מאיה
2025 - גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות
גלריה

תחריט אקווטינטה וחומצה חיה 2015
דמאר, 2008, פורמייקה, גובה 100, רוחב 200, עומק 100
הרי הכחל, 2011, רישום בקופי על נייר
הערות שוליים

↑  아트허브, www.arthub.co.kr (בקוריאנית)
↑  הילה שקולניק־ברנר, התערוכה "שם: חיה": העולם שבין פיסול לרישום, באתר הארץ, 19 ביוני 2012
↑  אלי ערמון אזולאי, הצד החמורי של החומר, באתר הארץ, 23 במרץ 2012
↑  אביטל כנעני | תחזיק בקצוות | בארי, באתר www.gallerybeeri.co.il
↑  "המקום הלווייתני הזה". ערב רב.
↑   איתן בוגנים, ארבע תערוכות וארבע אמניות במשכן לאמנות עין חרוד, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2016
↑  "להוציא את הפסל מהפסל". ערב רב Erev Rav.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279896  NLI: 987007515383005171  GND: 1051756952  ISNI: 0000 0004 3408 4775  LCCN: no2017077411  SUDOC: 186034474  ULAN: 500483208  VIAF: 308267456   WorldCat (עם VIAF): 308267456
ג'ואו צ'ונפיי

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בת 55 בערך) Xiangxiang City, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הונג קונג, הרפובליקה העממית של סין 
 תפקיד:  member of the National Committee of the Chinese People's Political Consultative Conference 
 פרסים והוקרה:  100 Outstanding Private Entrepreneurs in the 40 Years of Reform and Opening-up 
 
ג'וֹאוּ צ'וּנְפֵיי (בסינית: 周群飞, בפין-יין Zhōu qúnfēi; נולדה ב-1970) היא מיליארדרית סינית, יזמית סדרתית בתחום הטכנולוגיה, ייסדה את החברה "לנז טכנולוגיה", החברה המובילה בעולם לייצור מסכי מגע. אחרי שרשמה את החברה שלה בשוק ChiNext בשנזן במרץ 2015,
בינואר 2021 הוערך הונה במעל 17 מיליארד דולר.
הישגים

במהלך ההנפקה של 2015, נסק הונה של ג'ואו (המחזיקה ב-87.9% מהמניות, בשווי 7.2 מיליארד) ב-452%, ובכך עקפה את צֶ'ן לִיחְווָה בטבלת עשירות סין. היא האשה העשירה בעולם שעשתה את הונה בעצמה ואחת הנשים העשירות במגזר הטכנולוגי.
הונה הוערך בכ-10 מיליארד דולר, מה שהפך אותה (באופן זמני) לאישה העשירה בסין.
חיים אישיים

ג'ואו צ'ונפיי נישאה למנהל שלה לשעבר במפעל, ילדה בת, והתגרשה. בשנת 2008, התחתנה עם גֶ'נְג ג'וּנְלונְג (郑俊龙), עמית מפעל ותיק שכיום נמצא בחבר במנהלים של לנז טכנולוגיה ולו 1.4% מניות בחברה. יש להם בן הגר בבית המשפחה, השווה 27 מיליון דולר, בהונג קונג.