stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וסת בתרבות
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'ליאור ברוך,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'השפעתה של הווסת על חיי נערות בעולם השלישי, באתר הארץ, 11 ביוני 2019
↑  ויקרא טו, כד
↑  משנה מסכת כלים פרק א משנה ג ומסכת זבים פרק ה משנה יא
1 2 3  תמונת מחזור - עיונים בשיח הווסת בישראל, באתר www.cottna.co.il
↑  רבני בית ההוראה, אשה נדה האם מותר לה ללכת לבית כנסת? או להכנס לבית הקברות?, באתר דין | שאל את הרב, ‏2014-06-23
↑  הלכות נידה, באתר www.hidabroot.org, ‏2014-02-25
↑  shom2020n, מנהג הנידה, באתר שומרונים | השומרונים | קהילה שומרונית, ‏2020-05-03
↑  "Pakistan: The free women of Kalash". BBC News (באנגלית בריטית). 2011-05-20. נבדק ב-2024-06-08.
↑  Are ladies allowed to enter shrines, www.japan-guide.com (באנגלית)
↑  Buddhist Studies: 21. Q & A on Women in Buddhism, www.buddhanet.net
↑  Ending Period Shame and Poverty in Asia (SSIR), ssir.org (באנגלית אמריקאית)
↑  Suneela Garg, Tanu Anand, Menstruation related myths in India: strategies for combating it, Journal of Family Medicine and Primary Care 4, 2015, עמ' 184–186 doi: 10.4103/2249-4863.154627
↑  admin, הפרק השישי מתוך ספרה של אורנה פילץ - הספר האדום הקטן שלי, באתר נשים לגופן | المرأة وكيانها | Women and Their Bodies, ‏2021-07-12
↑  Fritzie Rodriguez, Menstruation 101: Putting a period on period myths, RAPPLER, ‏2015-05-24 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  בתאל אלון, הווסת הראשונה: כיצד חוגגים אותה במדינות שונות ברחבי העולם?, באתר און לייף, ‏2018-01-01
↑  סיפורה של וסת - חלק א', באתר Modibodi Israel
↑  סיפורה של וסת - חלק ב', באתר Modibodi Israel
↑  Alexandria Alisa Proff, Surhan Fatima, Mónica Lorena Sánchez Limón, Becoming women: period. Perceptions of barriers and facilitators to menstrual hygiene management programs for Pakistani girls, Frontiers in Public Health 11, 2023-08-11 doi: 10.3389/fpubh.2023.1083688
↑  Myths and menstruation: Overcoming Pakistan's period taboo, medicalxpress.com (באנגלית)
1 2  אלונה קדם,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'‏למה בפרסומות המחזור שלנו עדיין כחול?, באתר ‏מאקו‏, 7 בספטמבר 2017
↑  ההשפעה הסביבתית של תחתוני מחזור, באתר ליליבלום
↑  יובל לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'הנשים שנותנות לדם הווסת לזרום בחופשיות, באתר ynet, 7 ביולי 2022
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000023-QINU`"'שירה מייקין,'"`UNIQ--nowiki-00000024-QINU`"'עד שוונדר וומן תקבל מחזור באמצע הקרב, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2018
↑  Menstruation in Fiction: The Authorial Gaze – Farah Ahamed, The dreaming machine, ‏2022-12-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  דם אמיתי: האישה הזאת הופכת את המחזור שלה לאמנות, באתר וואלה, 11 במאי 2015
↑  דם הווסת מגעיל? בואו תראו משהו חמוד, באתר ‏מאקו‏, 27 ביוני 2022
↑  ARTPULSE MAGAZINE » Features » Humor + Feminism + Art=Sarah Maple (באנגלית אמריקאית)
"עד בדיקה", בד המשמש לבדיקת עד - בדיקה שמבצעת אישה לפי ההלכה היהודית, על מנת לוודא שנפסק הדימום הווסתי שלה.
הדרכת נשים באפריקה בשימוש בגביעי וסת
נערה מתנועת "דימום חופשי" בהולנד
אומנות בווסת
ארמון בלנהיים

ארמון בלנהיים (באנגלית: Blenheim Palace,‏ IPA‏: /ˈblɛnəm/ - בְּלֶנֶם) הוא בית מידות מונומנטלי בעיירה וודסטוק באוקספורדשייר שבאנגליה. הארמון משמש מאז הקמתו כמשכנה של שושלת דוכסי מרלבורו, שחבריה כיהנו בתפקידים בכירים בממלכה המאוחדת, ובהם חברי בית הנבחרים הבריטי, בית הלורדים והמועצה המלכותית. ב-1987 הוכרז הארמון על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הבניין נבנה בין השנים 1705 ל-1722, בתקופת הבארוק האנגלי, על ידי האדריכל סר ג'ון ואנברו עבור ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, כהוקרה על חלקו בניצחון הצבא הבריטי על צרפת ועל בוואריה בקרב בלנהיים. בניית הארמון גררה בסופו של דבר שורת מחלוקות פוליטיות פנימיות, שבשיאן הוגלה מרלבורו מארצו.
מראה הארמון מתאים למוסכמות הבנייה של אנגליה בתחילת המאה ה-18, וייחודיותו בהשוואה לבתי מגורים אחרים היא בכך שהוא כולל גם מאוזוליאום, ונחשב למונומנט לאומי. רבים מבני משפחת ספנסר-צ'רצ'יל ביצעו שינויים מבניים בפנים הבית, בפארק ובגנים. בשלהי המאה ה-19 ניצלו הארמון והמשפחה מקריסה כלכלית בזכות נישואיו של הדוכס התשיעי ממרלבורו ליורשת האמריקנית העשירה קונסואלו ואנדרבילט.
מעל השער המזרחי תלוי לוח ובו תיאור תמציתי של תהליך הקמת הארמון. בלוח כתוב:
תחת חסותו של הנדיב הריבוני הבית הזה נבנה עבור ג'ון דוכס מרלבורו והדוכסית שלו שרה, על ידי סר ג' ואנברו, בין השנים 1705 ו-1722. והאחוזה המלכותית של וודסטוק, ביחד עם מענק של 240,000 פאונד עבור הבניין של בלנהיים, ניתנו על ידי הוד מלכותה המלכה אן ואושרו על ידי הפרלמנט בחוק.
הארמון ידוע גם כמקום הולדתו של סר וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה במלחמת העולם השנייה.
האתר

הנחלה שהוענקה למשפחת צ'רצ'יל עבור הארמון החדש שימשה בעבר את אחוזת וודסטוק, שכונתה גם ארמון וודסטוק. אחוזה זאת הייתה נחלה מלכותית ששימשה בעיקר כאתר ציד. לא ברור מתי בקירוב הוקמה האחוזה, אך ידוע כי המלך הנרי הראשון הורה לגדר את השטח שלה כדי לכלוא בתוכו איילים. הנרי השני שיכן באחוזה את אשתו רוזמונד קליפורד, וקיימת סברה לפיה מעיין קליפורד הזורם בשטח האחוזה קרוי על שמה.
בין תקופת הנרי השני לתקופת אליזבת הראשונה לא התרחשו אירועים בולטים באחוזה, למעט כליאתה של אליזבת באחוזה בין 1554 ל-1555 על ידי אחותה מרי באשמת מרד. האחוזה נותרה שוממת לאחר שחרור אליזבת, צ'ארלס הראשון שהה לזמן קצר בבית האחוזה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ובה גם שכן חיל מצב של תומכיו, עד שנכנע לאחר מצור קצר לכוחות הפרלמנט באפריל 1646. בנייני האחוזה החיצוניים הוחרבו במהלך מלחמת האזרחים ובית האחוזה עצמו נמכר לגורמים פרטיים ופורק בהדרגה עבור חומרי בניין במקומות אחרים עד 1654. שרה צ'רצ'יל, אשתו של הדוכס, רצתה לסלק מהמקום את השרידים ההיסטוריים לאחר שהיא ובעלה ג'ון קיבלו לחזקתם את קרקעות הפארק. לעומת זאת, האדריכל ואנברו השמרן רצה לשחזר את הריסות האחוזה, ולהופכן למאפיין בולט במתאר הארמון ואדמותיו. הדוכסית, שהייתה אשה בעלת אופי עיקש ולא נטתה לוויתורים, ניצחה בוויכוח ולפיכך פונו שרידי האחוזה מהאזור.
הקמת הארמון > רקע - משפחת צ'רצ'יל

ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, נולד למשפחה בעלת ייחוס אריסטוקרטי, שבפועל נחשבה לחברה זוטרה במעמד הגבוה של החברה האנגלית במאה ה-17. כשהתגייס לצבא הבריטי ב-1667 הוא הוצב בתחילה בטנג'יר, ולאחר מכן נשלח לסייע ללואי ה-14 במלחמת הולנד–אנגליה השלישית, בה קודם לדרגת קולונל.
ב-1678 נישא ג'ון צ'רצ'יל לשרה ג'נינגס, ושבע שנים לאחר מכן קיבל מהמלך ג'יימס השני את התואר "ברון". צ'רצ'יל הוביל את הדיכוי של מרד מונמות', ולאחר עלייתו לשלטון של ויליאם מאוראנז' קיבל את התואר "רוזן מרלבורו". בשנות ה-50 של חייו פיקד על הכוחות הבריטיים במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1701-1714), בה הוביל את צבאות הממלכה לשורה של ניצחונות בשדה הקרב שהבטיחו את שלמותה של אנגליה מפני כוחותיו של לואי ה-14. בעקבות ניצחונות אלו הוא הפך לגיבור לאומי וכובד בתארים שונים, שהחשוב בהם היה דוכס מרלבורו. ניצחונות אלו (נוסף על כך שרעייתו, הדוכסית שרה, הייתה ידידתה הקרובה של המלכה אן עוד לפני שזו הוכתרה למלכה, והייתה בעלת השפעה רבה על אן הן במישור האישי ובמישור הפוליטי, בהיותה בת-לווייתה של המלכה והגבירה אשר על הגלימות) הניעו את המלכה להעניק לו ארמון במתנה. צ'רצ'יל קיבל את האחוזה המלכותית לשעבר בהנסינגטון (הנמצאת ליד וודסטוק) על מנת להקים שם את האחוזה, והפרלמנט הבריטי החליט בחוק אישי להקציב לו סכום כסף נוסף למטרה זו.
ב-1711 עלתה מערכת היחסים בין המלכה אן לאשתו של צ'רצ'יל על שרטון בעקבות מריבה ביניהן. בשל כך הופסק מימון בניית הארמון, והזוג מרלבורו גלה לאירופה, וחזר לאנגליה רק לאחר מות אן ב-1 באוגוסט 1714.
הקמת הארמון > האדריכל

בחירת האדריכל של הבניין הייתה כרוכה במספר מחלוקות. שרה צ'רצ'יל רצתה להטיל את המשימה על כריסטופר רן, אך בעלה הדוכס פגש במקרה את ג'ון ואנברו במגרש ספורט ורצה להטיל עליו את המשימה. ואנברו היה אמן מתחיל ששיתף פעולה עם ניקולס הוקסמור, וזמן קצר לפני שפגש את הדוכס סיים עם הוקסמור את בניית טירת הווארד הבארוקית. ככל הנראה צ'רצ'יל התרשם מעבודתו של ואנברו, ורצה לחקות בוודסטוק במידת מה את מאפייני הטירה.
הארמון לא סיפק לוואנברו את ההזדמנות שרצה. המאבק על המימון גרר האשמות של פזרנות יתר ועיצוב לא יעיל, שהועלו בעיקר על ידי חברי המפלגה הוויגית שהיו בעמדת כוח, וואנברו לא זכה לתמיכתו של צ'רצ'יל במאבקים. הדוכסית, ששאפה להעסיק את רן, התווכחה עם ואנברו בנושאים רבים, בין אם היה מדובר בעיצוב ובין אם היה מדובר בטעם האישי. חלק ניכר מהבעיות נבעו מדרישות העבודה שהופנו לוואנברו. המימון הממלכתי לארמון הוענק כדי ליצור אנדרטה מרשימה, אך הדוכסית רצתה שהמקום יהיה גם בית מגורים נוח, ושתי המטרות הללו לא התאימו לאדריכלות האנגלית של המאה ה-18. בתחילת הבנייה היה הדוכס עסוק במערכות צבאיות באירופה, והדוכסית היא זו שניהלה את המשא ומתן עם ואנברו. היא הייתה מודעת יותר מבעלה לאפשרות הפסקת המימון הממלכתי, וניסתה לרסן את שאיפותיו של ואנברו לבנות ארמון מפואר.
לאחר מספר מריבות ביניהם אסרה הדוכסית על ואנברו להיכנס לאתר הבנייה. בניית הארמון הסתיימה ב-1722 בפיקוחו של ניקולס הוקסמור, ידידו ועמיתו של ואנברו. סגנון הבנייה הבארוקי של בלנהיים לא זכה לפרסום רב, ועד מהרה האפילה עליו בנייה פלדיאנית. המוניטין של ואנברו נפגע בעקבות המריבות עם הדוכסית. בפרויקט הגדול האחרון שלו, אחוזת סיטון דלאוואל, השתמש ואנברו בגרסה מעודכנת של עיצוב הבארוק שהנהיג בארמון בלנהיים. ואנברו מת זמן קצר לפני השלמת הבנייה של האחוזה.
הקמת הארמון > מימון הבנייה

גודל וסוג הבית שעבורם ניתן המימון הממלכתי לא היו ברורים. בצו מ-1705, שניתן על ידי שר האוצר סידני גודולפין, מונה ואנברו לאדריכל וניתנו קווים כלליים לתהליך הבנייה, אך לא הייתה התייחסות לאחריות המלכה או המדינה. היעדר סעיף אחריות כזה היה העילה שבגינה החליטה המדינה להפסיק את המימון לאור האמרת עלויות הבנייה והמחלוקות הפוליטיות שנבעו מכך. הרעיון של הענקת הארמון כמתנה הועלה זמן קצר לאחר קרב בלנהיים, טרם ניצחונותיו הגדולים הבאים של הדוכס בשדה המערכה.
הדוכס הקצה 60,000 לירות שטרלינג מהונו האישי עבור תחילת העבודות ב-1705, וביחד עם המימון שהקצה הפרלמנט הבריטי היה אמור להספיק לבניית כל הארמון. בהצבעת הפרלמנט על אישור המענק לא הוזכר מה גודלו או מה יקרה אם מסגרת התקציב תיפרץ. המימון הממלכתי לא היה סדיר מעולם. אן שילמה חלק מהסכום, אך בעקבות עימותיה ההולכים וגוברים עם הדוכסים עשתה זאת במרווחי זמן לא קבועים. המימון הממלכתי הופסק בעקבות המריבה האחרונה ביניהן, ועד לאירוע זה הוצאו 220,000 לירות שטרלינג ונוצר חוב של 45,000 לירות שטרלינג לבעלי המלאכה.
מרלבורו ואשתו זכו לכבוד רב בחצר המלוכה לאחר חזרתם לאנגליה. הדוכס, שהיה כבר בן 64, החליט להשלים את הפרויקט על חשבונו האישי. העבודה התחדשה ב-1716, והייתה מבוססת על תקציבו המוגבל. קצב הבנייה הטוב לא נמשך זמן רב, כיוון שב-1717 סבל הדוכס משבץ מוחי ואשתו נטלה על עצמה את ניהול הפרויקט. היא החליטה כי האחריות להאמרת ההוצאות והבזבזנות נופלת על ואנברו, שאת תוכניותיו מעולם לא חיבבה. בעלי המלאכה הראשיים שהועסקו על ידי ואנברו סירבו לעבוד תמורת המשכורת שהציעה להם הדוכסית. בעלי המלאכה מטעמה שיתפו פעולה עם ניקולס הוקסמור בהשלמת השלב הראשון של הבנייה.
הדוכס ממרלבורו מת ב-27 ביוני 1722, ובעקבות כך הפכה השלמת הבנייה של הארמון והפארק למשימה העיקרית בחיי הדוכסית. הוקסמור הוחזר לתפקיד האדריכל, וכעבור שנה תכנן את "קשת הניצחון" הנמצאת בכניסה לפארק מכיוון וודסטוק ומבוססת על שער טיטוס שברומא. הוקסמור השלים גם את העיצוב הפנימי של הספרייה, את תקרת החדרים הראשיים, וגימורים אחרונים בחדרים המשניים ובצד החיצוני של המבנה הראשי. הדוכסית הצליחה להשלים את בניית הבית באמצעות קיצוץ במשכורות הפועלים ושימוש בחומרים זולים במקומות הפחות חשובים. התאריך המדויק של סיום הבנייה לא ידוע, כיוון שב-1735 התמקחה הדוכסית עם הפסל רייסבראק בנושא מחיר הצבת הפסל של המלכה אן בספרייה.
היסטוריה מאוחרת > תקופת השפל

לאחר מות הדוכס הראשון ב-1722, וכיוון ששני בניו מתו לפניו, ירשה אותו בתו הנרייטה. ירושה זו הייתה חריגה ודרשה העברת חוק מיוחד בפרלמנט, כיוון שבאותה תקופה רק בנים יכלו לרשת תואר דוכס. לאחר מותה של הנרייטה עבר התואר לצ'ארלס ספנסר, בנה של אן צ'רצ'יל, בתו השנייה של הדוכס הראשון.
הדוכס הראשון, שהיה חייל, לא היה עשיר, ואת רוב כספו השקיע בהשלמת הארמון. המשפחה חייתה ברווחה יחסית עד תקופת הדוכס החמישי (1766 – 1840), שבזבז את אוצרות המשפחה כמעט לחלוטין. בסופו של דבר הוא מכר אחוזות אחרות של המשפחה, למעט ארמון בלנהיים שניתן לו בירושה. דבר זה לא מנע ממנו למכור יצירה של ג'ובאני בוקאצ'ו שהייתה ברשות המשפחה תמורת 875 לירות שטרלינג בלבד, ואת הספרייה האישית שלו בלמעלה מ-4,000 לירות שטרלינג. לאחר מותו ב-1840 נותרו האחוזה והמשפחה בחובות רבים.
בעיותיה הכלכליות של המשפחה נמשכו גם בשנות ה-70 של המאה ה-19, וב-1875 מכר הדוכס השביעי ממרלבורו במכירה פומבית את הציור "נישואי קופידון ופסיכה" ואת אוסף אבני החן המשפחתי תמורת 10,000 לירות שטרלינג. צעד זה לא הספיק כדי לשקם את מצבה הכלכלי של המשפחה, וב-1880 פנה הדוכס השביעי לפרלמנט וביקש לבטל את ההגנה החוקתית שמנעה את מכירת הארמון ותכולתו. הפרלמנט אישר את הבקשה באמצעות "חוק נכסי המתיישבים בבלנהיים - 1880". ב-1882 נמכרה ספריית סנדרלנד, כולל ספר שירים של הורטיוס שהודפס בצרפת ב-1480 ועותק מעבודותיו של יוסף בן מתתיהו שהודפס בוורונה ב-1648. מכירתם של 18,000 הספרים הניבה רווח של כ-60,000 לירות שטרלינג. במכירות הבאות נמכרו אוצרות אמנות נוספים ששכנו בארמון על ידי הדוכס השמיני: "המדונה של אנסידיי" מאת רפאל נמכרה תמורת 70,000 לירות שטרלינג, וציור של צ'ארלס הראשון נמכר תמורת 17,500 לירות שטרלינג. הציור "רובנס, אשתו הלנה פורמן, ובנם פטר פאול" של רובנס, שהוענק לדוכס הראשון ב-1704 על ידי ראש עיריית בריסל, נמכר גם כן, ומוצג בימינו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
סכומי כסף אלו, שנחשבו לגבוהים מאוד בקנה המידה של סוף המאה ה-19, לא הספיקו כדי לכסות את חובות המשפחה. לדוכסים השונים לא היו די משאבים כדי לתחזק את הארמון, אף שהוצאות התחזוקה לא היו גבוהות ביחס למעמדם החברתי ולגודל הארמון. השפל החקלאי בבריטניה, שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-19, העצים את בעיות המשפחה, וכאשר ירש הדוכס התשיעי את הארמון, הייתה המשפחה על סף פשיטת רגל.
היסטוריה מאוחרת > מהדוכס התשיעי עד שנות ה-2000

הדוכס התשיעי ממרלבורו (1871 – 1934) נחשב כמי שהציל את הארמון והמשפחה מקריסה כלכלית. לאחר שירש ב-1892 את הדוכסות, שהייתה על סף פשיטת רגל, הוא בחר בנישואי נוחות, כיוון שלפי האטיקט האנגלי של שלהי המאה ה-19 היה מנוע מתעסוקה לשם רווח, ובנובמבר 1896 נישא ליורשת האמריקנית העשירה קונסואלו ואנדרבילט לאחר משא ומתן ארוך עם הוריה. אלווה סמית', אם הכלה, רצתה לראות את בתה נישאת לדוכס, וויליאם ואנדרבילט, אבי הכלה, היה מוכן לשלם עבור זכות זו נדוניה בסך 2,500,000 דולר באמצעות 50,000 מניות מהחזקותיו בחברת מסילת הרכבת של ביץ' קריק. לזוג ניתנה הכנסה כספית שנתית נוספת בסך 100,000 דולר לשארית חייהם.
האכלוס מחדש של הארמון החל עוד בירח הדבש עצמו, כאשר הוחלפו אבני החן של המשפחה. שטיחי קיר, ציורים ורהיטים נקנו באירופה על מנת למלא את הארמון המרוקן. עם חזרתם מירח הדבש החל הדוכס בתהליך שיקום וקישוט נרחב של הארמון. חדרי האירוח בצד המערבי של הסלון קושטו מחדש בפנלים בסגנון ורסאי. העוינות הסמויה של ואנברו כלפי לואי ה-14 הועלמה כמעט לחלוטין, כיוון שפנים הארמון הפך למעין פסטיש של צדו החיצוני. בעיה נוספת שנגרמה בתהליך הקישוט מחדש הייתה שחדרי האירוח והעבודה הועברו לקומה גבוהה יותר, ובכך ביטלו את ייחודיותם של חדרי המגורים. האדריכל הצרפתי אשיל דושן נשכר לצורך בניית גן מים על הטרסה המערבית. על הטרסה השנייה שמתחתיה הוקמו שתי מזרקות גדולות בסגנון ברניני, שהיו העתק של המזרקות בפיאצה נאבונה שהוצגו בפני הדוכס הראשון.
צוות העובדים שהועסק בתוך הבית הוגדל ל-40 איש, וניתנו להם מדים יותר מפוארים. הצוות שטיפל באדמות הארמון מנה כ-50 איש, מתוכם 12 שומרי קרקעות ואנשי מקצוע נוספים. קונסואלו לא הייתה מרוצה אף על פי שהארמון זכה ליוקרה מחודשת, ובביוגרפיה שלה תיארה את בעיותיה. ב-1906 עזבה את בעלה, וכעבור 15 שנים התגרשה ממנו. היא זכתה לראות את בנה ג'ון אלברט ויליאם הופך לדוכס העשירי ממרלבורו, ואף שלא אהבה את הארמון, חזרה לבקר בו פעמים רבות. לאחר גירושיו מקונסואלו נישא הדוכס התשיעי לחברתה האמריקנית גלדיס דיקון. דיקון הייתה בעלת מזג אמנותי, ועל תקרת האכסדרה הצפונית עדיין קיים ציור של אחת מעיניה. על טרסה נמוכה הוצבו פסלי ספינקס לפי מודל שיצרה ב-1930. הנישואים הללו לא היה מאושרים, ולאחר שהדוכס התשיעי מאס בהתנהגותה ורצה להמאיס עליה את החיים בארמון, הוא סגר אותו באופן זמני ושיתק את כל השירותים השונים שהיו בו. בעקבות כך עזבה דיקון את הארמון, אך לא התגרשה מהדוכס.
הדייר הנוכחי של הארמון הוא צ'ארלס ג'יימס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השנים-עשר ממרלבורו, שירש את תואר הדוכסות לאחר מות אביו, ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, ב-16 באוקטובר 2014. בדומה לדוכסים שלפניו הוא ומשפחתו שוהים בארמון רק בחלק מימות השנה.
הארמון והגנים שמסביבו פתוחים לציבור למשך עשרה חודשים בכל שנה, והפארק פתוח בכל ימות השנה. בארמון מתקיימים סיורים מודרכים המבוססים גם על אמצעים טכנולוגיים מודרניים. גני המטבח הישנים משמשים בימינו כמבוך, כחצר משחקים וכבית גידול לפרפרים המקושר לארמון באמצעות רכבת זעירה. בחודשי הקיץ ישנה אפשרות לסייר בחדריו האישיים של הדוכס אם הוא מאשר זאת. באזורים המקיפים את הארמון נערכים אירועים שונים כגון תחרויות ספורט וחגיגות לכבוד חג המולד, חג הפסחא וליל כל הקדושים. בנוסף, במקום מיוצרים בקבוקים של "המים המינרליים הטבעיים של בלנהיים", שבתהליך ייצורם נעשה שימוש במים המזינים את באר רוזמונד.
הדיירים הרבים בארמון בלנהיים הותירו בו את חותמם. הארמון, המשמש גם כאתר צילום לסרטי קולנוע במקביל להיותו בית מגורים משפחתי, נותר כאנדרטת הנצחה לדוכס הראשון, כפי שחזו ורצו אשתו והאדריכל ואנברו.
הפארק והגנים

הארמון שוכן במרכז פארק גדול. כשוואנברו הגיע למקום בפעם הראשונה, ב-1704, הוא הגה תוכנית בנייה גדולה שעיקרה בניית גשר גדול מעל נהר גליים החוצה את אדמות הארמון. הוא התעלם מחוות דעתו של סר כריסטופר רן, וחילק את הביצה שנוצרה לשלושה יובלים דמויי תעלה שמעליהם התנשא גשר גדול ממדים. אף על פי שהגשר היה בעל מידות גדולות הוא נראה לא מתאים ביחס לסביבתו, ועל כך אמר אלכסנדר פופ: ”המינואים, כשעוברים תחת הקשת הרחבה, מלחששים, כמה אנו דומים ללווייתנים, הודות להוד מעלתו”.
ואנברו תכנן גם את הגן הצרפתי הגדול, שאורכו כחצי מיל ורוחבו שווה לרוחב החזית הדרומית. בפארק נמצא עמוד הניצחון שהושלם לאחר מות הדוכס הראשון. גובה העמוד הוא 41 מטרים, והוא נקודת ההתחלה של שדרת בוקיצות גדולה המגיעה עד הארמון ומסודרת כמו חייליו של מרלבורו בקרב בלנהיים. ואנברו רצה לסמן באובליסק את מיקום האחוזה המלכותית שנהרסה ומקום המפגש של הנרי השני, אך לאור התנגדות הדוכסית לא ביצע את תוכניתו.
הדוכסית הקדישה את רוב זמנה להשלמת הארמון עצמו לאחר מות בעלה, ובפארק לא בוצעו עבודות כלשהן עד תחילת העסקתו של אדריכל הנוף לנסלוט בראון. הדוכס הרביעי ממרלבורו העסיק את בראון על מנת להפוך את נוף הפארק ליותר טבעי ומרשים. בראון הורה גם להקים סכר בנהר, ובכך יצר את האגם הגדול של הארמון.
קטע הנהר גליים שבתוך אדמות האחוזה קושט באמצעות סדרת אשדות. רוחב האגם צומצם ליד הגשר הגדול של ואנברו, אך שלושת היובלים דמויי התעלה התמזגו לקטע דמוי נהר. הישגו של בראון בנקודה זו היה הצפת והשקעת החלקים התחתונים של הגשר, ובכך להפחית את גובהו החריג. בראון הורה גם לכסות בדשא את הגן הצרפתי והחצר הגדולה, שרוצפה על ידי אשיל דושן בתחילת המאה ה-20. הדוכס החמישי ממרלבורו הורה לבנות מספר מבני שטות נוספים בגן.
סר ויליאם צ'יימברס הוא שבנה ליד האגם את בית הקיץ הקטן הידוע בכינוי "המקדש של דיאנה". ב-1908 נערכה במקום פגישה בין וינסטון צ'רצ'יל לחברתו קלמנטיין הוזייר, ואז הציע לה להינשא לו. השניים נישאו ב-12 בספטמבר באותה שנה. הגנים המקושטים הנמצאים בימינו בקרבת הארמון, ביחד עם הגן האיטלקי וגן המים, הם פרי תכנונם של דושן והדוכס התשיעי ממרלבורו.
חזית הארמון
לקריאה נוספת

Alan John Bayard Wace, The Marlborough tapestries at Blenheim Palace: and their relation to other military tapestries of the War of the Spanish Succession, University of Michigan: Phaidon, 1968.
Green, David, Blenheim Palace, Oxford: Alden Press, 1982.
John Boardman, Diana Scarisbrick, Claudia Wagner, Erika Zwierlein-Diehl, The Marlborough Gems: Formerly at Blenheim Palace, Oxfordshire, Oxford University Press, 2009. ISBN 9780199237517
Pevsner, Nikolaus; Sherwood, Jennifer, The Buildings of England: Oxfordshire, Harmondsworth: Penguin Books, 1974, pp. 459–475. ISBN 0140710450
Lovell, Mary S. The Churchills: A Family at the Heart of History - from the Duke of Marlborough to Winston Churchill. Hachette UK, 2011. ISBN 0748117113
Lovell, Mary S. The Churchills: In Love and War. W. W. Norton & Company, 2012. ISBN 0393342255
Szpila, Kathleen. Sarah Churchill and the Invention of the Blenheim Memorials. Women and Art in Early Modern Europe: Patrons, Collectors, and Connoisseurs. Penn State Press, 1999. ISBN 0271042354
William Eccles, A New Guide to Blenheim Palace, the Seat of the Duke of Marlborough, W. Eccles, 1855. Getty Research Institute
אילן ארד

אין תמונה חופשית
אילן ארד (נולד בשנת 1943) הוא רופא ילדים ישראלי, מנהל מחלקת ילודים בבית החולים הדסה הר הצופים.
ביוגרפיה

נולד בישראל למנחם והלה סנטו. בשנות ה-60 למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן התמחה ברפואת ילדים בבית החולים הדסה עין כרם ובמספר אוניברסיטאות בארצות הברית. היה נטולוג בכיר ואחראי על היחידה לטיפול מיוחד בילוד בבית החולים הדסה עין כרם ולאחר מכן בהדסה הר הצופים.
שימש מנהל היחידה לטיפול נמרץ בילוד הדסה הר הצופים, וכעבור זמן התמנה למנהל מחלקת ילודים של בית חולים זה. פרופ' ארד מרצה בתחום מחלות ילדים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
ארד נשוי לנשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים (בדימוס) מוסיה ארד. הם הורים לשלושה בנים ומתגוררים בשכונת רמות בירושלים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קפיטול מדינת יוטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קפיטול 
 מיקום:  סולט לייק סיטי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  יוטה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 26 בדצמבר 1912
 תאריך פתיחה רשמי:  9 באוקטובר 1916 
 אדריכל:  ריצ'ארד ק. א. קלטינג 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 מידות
 קומות:  5 
 
 קואורדינטות:  40°46′38″N 111°53′17″W﻿ / ﻿40.777222222222°N 111.88805555556°W﻿ / 40.777222222222; -111.88805555556
 utahstatecapitol.utah.gov
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קפיטול מדינת יוטה(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קפיטול מדינת יוטה
 
קפיטול מדינת יוטה (באנגלית: Utah State Capitol) הוא מבנה השלטון (הקפיטול) של מדינת יוטה שבארצות הברית. המבנה ממוקם בגבעת הקפיטול שבמרכז סולט לייק סיטי. במבנה ממוקם בית המחוקקים של מדינת יוטה, משרד מושל המדינה, משרד סגן המושל, משרד התובע הכללי של יוטה, משרד גזבר המדינה, ומשרד מבקר המדינה.
הקמת המבנה ותיאור המבנה

הקמת בניין הקפיטול החלה ב-26 בדצמבר 1912, והושלמה בחנוכת המבנה ב-9 באוקטובר 1916. אורכו של המבנה 123 מטרים, רוחבו 73 מטרים, ובראשו כיפה שגובהה 87 מטרים.
המבנה בנוי מאבני גרניט שנכרו בקניון קוטונווד הקטן, והכיפה מצופה בנחושת שנכרתה במדינה.
עלות בניית המבנה הסתכמה ב-2,739,538 דולרים.
בשנת 2004 שופץ המבנה ומוגן בפני רעידות אדמה. עבודות השיפוץ הסתיימו ב-4 בינואר 2008. במסגרת עבודות השיפוץ, שעלותן הסתכמה ב-200 מיליון דולרים, הוקמו שני מבני משרדים נוספים, בריכת השתקפות ומגרש חנייה תת-קרקעי.
בסמוך למבנה נמצאת האנדרטה המדינתית ללוחמי מלחמת וייטנאם ובייחוד ללוחמים בגדוד המורמוני.
במבנה שלוש קומות (וכן קומת מרתף המכילה כיום אמצעי ייצוב המבנה מפני רעידת אדמה).
המבנה מעוטר בפסלים רבים, בהם פסלי בריגהם יאנג, המושל הראשון של טריטוריית יוטה ופילו טיילור פארנסוורת', ממציא הטלוויזיה יליד יוטה.
קומות המבנה מעוטרות בשיש מג'ורג'יה, והאולם המרכזי מעוטר ב-24 עמודי שיש יוניים שמעליו מתנשאת הכיפה.
מבנה זה הוא המבנה השלישי המשמשת את בית המחוקקים. בית המחוקקים הטריטוריאלי של יוטה הוקם בפילמור. במבנה זה נעשה שימוש שנה אחת בלבד והחל משנת 1866 עברה מועצת הטריטוריה לאולם מועצת סולט לייק סיטי.
במבנה צולם הסרט "Legally Blonde 2: Red, White and Blonde" בשל דמיונו לקפיטול ארצות הברית.
האולם המרכזי במבנה 2002
המבנה בלילה.
פנים כיפת המבנה.
הרוטונדה - מבט מלמטה על הכיפה והנברשת המרכזית.
חדר הזהב הוא חדר האירוח הרשמי של המושל.
אולם הבית התחתון של יוטה.
אולם הסנאט של יוטה.
פנורמה של המבנה.
בניין הקפיטול, מבט מדרום.
הערות שוליים

↑  תיאור המבנה באתר הרשמי
↑  כתבה בעיתון דזרט מורניניג ניוז על השיפוץ בבניין הקפיטול.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316746924   WorldCat (עם VIAF): 316746924
אינטרנט

תיאור חזותי של מערכת הקשרים המסועפת בין כתובות IP בחלק קטן מהאינטרנט ב-15 בינואר 2005
האינטרנט (בעברית: מִרְשֶׁתֶת) הוא רשת תקשורת נתונים בהיקף כמעט כלל־עולמי. הרשת נוצרה כתוצאה מחיבורים רבים בין רשתות מחשבים שאפשרו תקשורת בין מחשבים רבים ברשתות רבות. היקף הרשת, כמות המידע העצומה האגורה בה, והפעילות הרבה שמתרחשת הודות לה – הפכו את האינטרנט לגורם רב משמעות ולזירת התפתחות כלכלית, חברתית ותרבותית.
התשתית הרעיונית והמחקרית של האינטרנט נמצאת בתחילת שנות ה-60 במסגרת מחקרים של הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים של משרד ההגנה האמריקאי (ARPA). תחילת פעילותו של האינטרנט, כלומר הרשת המבצעית הראשונה (ARPANET), החלה בסוף שנות ה-60, כאשר בשנת 1969 נשלחה ההודעה הראשונה בין שני מחשבים מחוברים.
שימוש והשפעה

נכון ל־2023 מעריכים כי יש מעל ל־5.3 מיליארד משתמשי אינטרנט בעולם שהם 65% מן האוכלוסייה הגלובלית וכי גוברת תופעת ההתמכרות לאינטרנט לעומת זאת בישראל 2016 מעל ל־78% ממשקי הבית היו מחוברים לאינטרנט. תחומי חיים רבים, בעיקר בעולם הכלכלה, מתקיימים ברובם (או לפחות חלק ניכר מהם) באינטרנט: למידה, סחר (על כל תחומיו), בקרת מערכות, דרך העברת כספים ועד לחדשות ותקשורת בין־אישית ועוד. האינטרנט שימש כר פורה להתפתחויות חברתיות רבות, בהן מחאות שאורגנו דרך הרשתות החברתיות, כדוגמת הפגנות באביב הערבי.
|  | 2005 | 2010 | 2016 | 2019 | 2021 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בכל העולם | 16% | 30% | 47% | 53.6% | 63% |
| בעולם המתפתח | 8% | 21% | 40% | 47% | 57% |
| בעולם המפותח | 51% | 67% | 81% | 86.6% | 90% |
| אוכלוסיית העולם | 6.5 מיליארד | 6.9 מיליארד | 7.3 מיליארד | 7.75 מיליארד | 7.9 מיליארד |
שימוש והשפעה > שימושים באינטרנט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרה התייחסות לאפליקציות סלולריות.