stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמיסטוקלס
מדיניות הגדלת עוצמתו של הצי

מותו של מילטיאדס הותיר את הבימה לאריסטידס ותמיסטוקלס. שורש היריבות ביניהם, שנסתיימה ב-483/482 לפנה"ס עם הגלייתו הפוליטית של אריסטידס מן העיר באוסטרקיזם, הייתה תמיכתו של תמיסטוקלס במדיניות הגדלת עוצמת הצי הימי. בעוד רבים הן בהנהגה והן בקרב העם היו בטוחים שאין הפרסים הולכים לשוב לסיבוב נוסף, שכן יוון כה קטנה וחסרת משמעות לעומת פרס. תמיסטוקלס, היה משוכנע שהפרסים לא יוותרו ליוונים ויחזרו להכרעת המערכה תוך נקמה על שריפת המקדש הפרסי, זאת לאור התרשמותו מקרב מרתון.
לאור זאת תמיסטוקלס ראה הכרח להגדיל את הכוחות הימיים לצורך שילובם בקרב העתידי עם הפרסים. תמיסטוקלס חזה כי הפרסים יחזרו עם כוחות ימיים מתוגברים משולבים בכוחות יבשה גדולים, דבר שיהרוס את האתונה נוכח היתרון הגדול של הפרסים בכוח האדם.
תמיסטוקלס התקשה בשכנוע העם היווני בגודל האיום הפרסי ובצורך הממשי שבהקצאת משאבי המדינה לתגבור הצי הימי על-מנת שיהיה מוכן לקרב הממשש לבוא. לכן הגה תחבולה באומרו לעם היווני אודות קיומו של איום מוחשי יותר, קרוב יותר לבית בדמות אנשי אַיגינה שמהווים איום לספינות הסחר של אתונה. לכן, יש כביכול, צורך בצי מלחמה גדול כדי להתכונן למלחמה נגד אַיגינה. תמיסטוקלס שכנע את בני עירו לבנות 100 תלת חתריות מהכנסות המרבצים העשירים שנתגלו זה כבר במכרות הכסף בלאוריון ולהמשיך ולבצר את נמלי פיראוס, מלאכה בה החל הוא עצמו, כדי שיחליפו את המעגן הפתוח בפאלרון. עד פלישת הפרסים נבנו מאה אוניות מתוך המאתיים המתוכננות.
אפשר שתמיסטוקלס היה ארכון בשנת 483-82 לפנה"ס, אז הוחל בתוכנית ההתחמשות הימית שיזם. ההיסטוריון היווני דיוניסיוס מהליקרנסוס כתב, כי תמיסטוקלס כיהן בתפקיד זה בשנת 493-92 לפנה"ס, ואפשרות זו סבירה יותר. ב-487 לפנה"ס איבדה משרה זו מחשיבותה בשל החלפת שיטת הבחירה מהצבעה גלויה להטלת גורל, והסיכוי שהפור נפל על תמיסטוקלס דווקא במשבר שנת 483 לפנה"ס הוא קלוש ביותר. מכל מקום, בשנה שקדמה לפלישת חשיארש הראשון היה תמיסטוקלס המדינאי בעל ההשפעה הרבה ביותר באתונה, אם לא ביוון כולה.
קרב סלמיס ומשבר הפלישה הפרסית

אמנם הפיקוד על הצי היווני היה מסור מבחינה רשמית לאוריביאדס איש ספרטה, אך תמיסטוקלס הוא שהצליח לשדל את היוונים להילחם בקרב הימי בארטמיסיון, קרב שנסתיים ללא הכרעה. יתרה מכך, הוא ששכנע את היוונים להילחם בקרב ימי נוסף ליד סלמיס, באיימו על חברות הברית ההלנית, כי אם לא יקבלו את תביעתו, יעזבו האתונאים את יוון ויקימו את עירם מחדש במערב; כדי לפתות את הצי הפרסי לשוט ולהיכנס אל המצר המפריד בין סלמיס והיבשת, שיגר לקסרקסס הודעה כוזבת, כי נפל פחד על היוונים ובדעתם להימלט מן המקום. תבוסת הצי הפרסי בקרב סלמיס הייתה שלמה..
לאחר הניצחון על הפרסים נפנו האתונאים לבנות מחדש את חומות עירם ההרוסה. הספרטנים התנגדו לכך בנימוק, כי נשקפת סכנה ליוון כולה אם עיר בצורה צפונית לאיסתמוס הקורינתי תיפול לידי פולש; אך תמיסטוקלס, בדחיות ובתחבולות דיפלומטיות, הצליח להשלים את בניית החומות כמעט לגמרי. הוא הגשים גם את תוכניתו המקורית להפוך את נמל פיראוס, בו עגן הצי המלחמתי, למבצרה האמיתי של אתונה. כך הפכה אתונה לעיר מסחר ימי החשובה ביותר ביוון, שמשכה סוחרים זרים רבים להתיישב בתחומה.
דומה כי כשנסתיים משבר הפלישה הפרסית יישרו תמיסטוקלס ואריסטידס את ההדורים ביניהם. אך עד מהרה החל תמיסטוקלס מאבד את אמון העם, הן משום יהירותו - מסופר כי בנה סמוך לביתו מקדש לארטמיס אריסטובולה ("אלת העצה הטובה") - הן משום נכונותו לכאורה לקבל שוחד. דיודורוס ופלוטרכוס מזכירים אישומים אחדים בהם הואשם, ומתישהו בין 476 ל-471 לפנה"ס הוא הוגלה מן העיר. תמיסטוקלס מצא מקלט בארגוס, אך הספרטנים הוסיפו והאשימוהו בעשיית קנוניות עם הפרסים, והוא נמלט אל קורקירה, משם אל אדמטוס מלך המולוסים ולבסוף אל אסיה הקטנה. באתונה הוכרז בוגד ורכושו הוחרם, אך חבריו הצליחו להציל חלק מנכסיו.
תמיסטוקלס התקבל במאור פנים על ידי הפרסים, והותר לו להתיישב במגנסיה שעל הנהר מייאנדרוס. הכנסות משלוש ערים שימשו לכלכלתו: מגנסיה ללחם, מיאוס לאופסון (לרוב מתורגם כ"בשר", אם כי זה אינו תרגום מדויק) ולמפסאקוס ליין. כפי הנראה מת במגנסיה בגיל שישים וחמש עקב מחלה, אם כי תוקידידס מספר שהתאבד בנטילת רעל כי לא יכול היה לעמוד בהבטחותיו לקסרקסס. מסופר כי עצמותיו הועברו בחשאי אל אטיקה. יושבי העיר מגנסיה סגדו לו כאל, כפי שניתן ללמוד ממטבע הנושאת את דמותו כשפאטרה (patera) בידו ושור שחוט לרגליו, ומכאן כפי הנראה האגדה כי מת לאחר ששתה את דמו של שור.
אין כל ספק בגודל תרומתו של תמיסטוקלס לאתונה וליוון כולה. הוא הקים את הצי המלחמתי של אתונה, אשר איפשר את כינון הברית הדלית שהפכה לימים לאימפריה האתונאית. זאת ועוד, ישנם רמזים, כמו תוכניתו להתפשטות מערבה, כי הוא שהגה את אידיאל האימפריאליזם האתונאי.
ראו גם

דריווש הראשון
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, תמיסטוקלס, א'.
↑  תוקידידס, א', 138.
1 2  פלוטרכוס, תמיסטוקלס, ג'.
↑  למשל: Libanius, Declamations 9 and 10; Aelianus; Cornelius Nepos, Themistocles.
↑  גל פרל פינקל, המערב מנצח?, באתר זמן ישראל, 24 בינואר 2021.
↑  תוקידידס, א' 138.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303061805171  BIBSYS: 90265413  BNE: XX1642006  BnF: cb12251900j (data)  GND: 118621645  ICCU: TO0V024742  ISNI: 0000 0001 0598 0800  LCCN: n83177742  NDL: 00872413  NKC: jn20000701795  NLA: 49861431  NLG: 45593  NTA: 070136440  RERO: 02-A003895109  SUDOC: 027442640  Trove: 1505135  ULAN: 500404195  VcBA: 495/163771  VIAF: 8180547   WorldCat (עם VIAF): 8180547 
אוסטרקון הנושא את שם תמיסטוקלס
תירה, נסיכת דנמרק

תירה, נסיכת דנמרק (בדנית: Thyra af Danmark, ‏29 בספטמבר 1853 - 26 בפברואר 1933), הייתה בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואשתו של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר.
ביוגרפיה

תירה נולדה בקופנהגן לאביה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואמה לואיזה, נסיכת הסן-קאסל. למרות שהיא באה ממשפחת מלוכה ואבותיה כללו את המלכים ג'ורג' השני ופרדריק החמישי, משפחתה חיה חיים נורמלים יחסית ולא החזיקה בעושר רב. בילדותה נהג הסופר האנס כריסטיאן אנדרסן להגיע לביתם ולהקריא לילדים סיפורים לפני השינה.
בשנת 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ואביה עלה לשלטון ככריסטיאן התשיעי, מוקדם יותר באותה שנה נבחר אחיה וילהלם למלך יוון, ואחותה אלכסנדרה התחתנה עם אלברט אדוארד, נסיך וויילס.
אמה רצתה שתירה תתחתן עם וילם השלישי, מלך הולנד, אולם היא סירבה, משום שהיה מבוגר ממנה. ב-1875, בעת ביקור שערך ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר בבית סאנדרינגהאם אצל בן דודו מדרגה שנייה, אלברט אדוארד, הנסיך מוויילס, נפגשה עמו תירה, ובדצמבר 1878 נישאו השניים בארמון כריסטיאנבורג בקופנהגן.
ב-26 בפברואר 1933 מתה תירה בגמונדן שבאוסטריה, 10 שנים לאחר מות בעלה.
משפחתה

לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה היו 6 ילדים:
מריה לואיזה, נסיכת הנובר (11 באוקטובר 1879 - 31 בינואר 1948), התחתנה עם מקסימיליאן, נסיך באדן.
גאורג וילהלם, נסיך הנובר (28 באוקטובר 1880 - 20 במאי 1912).
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (29 בספטמבר 1882 - 30 באוגוסט 1963), התחתנה עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
אולגה, נסיכת הנובר (11 ביולי 1884 - 21 בספטמבר 1958).
כריסטיאן, נסיך הנובר (4 ביולי 1885 - 3 בספטמבר 1901).
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג (17 בנובמבר 1887 - 30 בינואר 1953), התחתן עם ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה.
שפות באימפריה הרומית

שפות אזוריות באימפריה הרומית, שנת 150 לספירה
שפות באימפריה הרומית היו השפות והניבים השונים שלהן אשר דוברו בתוך שטחי האימפריה הרומית, החל משלהי המאה ה-1 לפנה"ס, עת שקמה האימפריה הרומית ועד סוף המאה ה-5 לספירה, עת שהאימפריה הרומית המערבית חדלה מלהתקיים.
האימפריה הרומית, בשיא כוחה (המאה ה-2 לספירה לספירה) השתרעה על פני כל אגן הים התיכון, כמו גם על שטחים במסופוטמיה, ארמניה, גאליה, היספניה והאי הבריטי. בשטחים נרחבים אלו גרו אנשים מעמים שונים שיצרו גיוון לשוני נרחב באימפריה, בה דוברו שפות רבות, חלקן אף משפחות לשוניות שונות, כגון: לטינית, יוונית, גאלית אשר כולן שפות הודו-אירופיות, סורית (ארמית שדוברה בסוריה), עברית, פונית, שהן שפות שמיות וקופטית, שפה אפריקאית (קרובה-רחוקה של השפות השמיות).
השפות הלטינית והיוונית שימשו כשפותיה הרשמיות של האימפריה. החוק הרומי, צווים מטעם הקיסרות פורסמו בלטינית בלבד, ואיגדו את כל האימפריה תחת מטרייה לשונית אחידה. החברה הגבוהה שלטה בשפות אלו וחיי התרבות התנהלו בהן. לצידן, שפות מקומיות רבות דוברו ברמה המקומית, אך רק מעטות מהן הותירו אחריהן ממצא כתוב שילמד על טיבן ומידת תפוצתן.
שפות עיקריות > לטינית

השפה הלטינית (Lingua latīna) היא שפה הודו-אירופית השייכת למשפחת השפות האיטאליות, כלומר, אלו שדוברו באזור איטליה של ימינו. השפה דוברה באזור לאטיום (לאציו של ימינו) ומכאן נגזר שמה. זוהי שפתה הרשמית (לצד יוונית) של האימפריה הרומית ככלל, שפתם של בני רומא בפרט מאז תקופת המלוכה העתיקה (המאה ה-8 לפנה"ס), דרך ימי הרפובליקה הרומית ועד סוף ימי האימפריה ואף לאחריהם, כאשר הלטינית הכתובה נשמרה כשפת התפילה של הכנסייה המערבית (הקתולית) בעוד שהניבים המקומיים נהפכו בהדרגה לגרסאות המקודמות של השפות הרומאניות: איטלקית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית וניבים רבים של שפות אלו. הלטינית הייתה שפת החוק והממשל של האימפריה הרומית, היא היוותה את אחד הגורמים המאחדים את כל האימפריה על שלל אנשיה, היא שימשה לינגואה פרנקה ואפשרה תקשורת יעילה בין דוברי שפות שונות וקשר בין הממשל לאזרחי האימפריה ולהפך. הלטינית החלה להתפשט ברחבי האימפריה הרומית, תחילה בעיקר על ידי חיילים אשר הוצבו במקומות שונים באימפריה, לאחר מכן האוכלוסייה המקומית החלה לאמץ בהדרגה את הלטינית. האימפריה לא נקטה במדיניות של עקירת אוכלוסייה מקומית לטובת אוכלוסייה דוברת לטינית, גם לא במדיניות כפיית השפה הלטינית על עמים שונים. זאת בניגוד, למשל, לאלכסנדר הגדול אשר שאף לכפות את השפה היוונית כשפה הרשמית של ממלכתו. השפה הלטינית לא היוותה תנאי לקבלת אזרחות רומית ולא היו מוסדות לימודיים, שנתמכו על ידי הקיסרות, אשר העדיפו את הלטינית כשפת החינוך.
הרהיטות בשפה הלטינית הייתה בעלת ערך תרבותי, חוקי, פוליטי, חברתי וכלכלי גבוה. ידיעת לטינית הייתה חיונית לאיוש משרה ציבורית בשירות האימפריה ולקידום בה. היא היוותה גם את שפת ההתנהלות הפנימית של הממשל, החלטותיו של הקיסר והתקשורת הרשמית שלו הועברו בלטינית בלבד, לצד פסיקותיו על חוקים מקומיים, גם אם הללו נכתבו בשפות שונות. הבירוקרטיה הרומית עסקה באובססיביות בכתיבה, לאור הערך המיוחד שייחסו הרומאים למילה הכתובה. שיעור האוריינות (בשפה הלטינית) ברחבי האימפריה עמד, על פי אומדנים, בין חמישה לשלושים אחוזים, לפי ההגדרה המשתנה ל"אוריינות". אחת הסיבות לרמת האוריינות הנמוכה הייתה אי מעורבותה של המדינה בהענקת השכלה, לימוד השפה היה אפשרי רק לילדי משפחות אשר יכלו לעמוד בתשלום.
תעודות לידה וצוואות היו חייבות להיכתב בלטינית עד תחילת המאה ה-3 (תקופת שלטונו של אלכסנדר סוורוס), נתינים אנאלפביתים זכו לסיוע מסופר ממשלתי בקריאת ובכתיבת מסמכיהם הרשמיים. השפה הלטינית שימשה גם כשפתו של הצבא הרומי (אשר חייליו הגיעו מעמים רבים ודברו שפות שונות) עד אמצע המאה השישית ואף נותרה בשימוש נפוץ באימפריה הרומית המזרחית (הביזנטית) גם בתחילת המאה ה-7 (סביבות שנת 630).
שפות עיקריות > יוונית

יוונית היא שם כולל למספר ניבים בעלי מוצא לשוני משותף, היא מהווה משפחת שפות עצמאית בתוך משפחת השפות ההודו-אירופיות. בתקופת אלכסנדר הגדול נעשה ניסיון לאחד ניבים יווניים שונים לניב אחיד שנקרא "יוונית קוינה". זוהי היוונית שהפיץ אלכסנדר ברחבי האימפריה שהקים במאה ה-4 לפנה"ס וזוהי היוונית הרווחת ברחבי האימפריה הרומית. היוונית הייתה שפה רשמית של האימפריה הרומית, לצד לטינית ושימשה פעמים רבות כלינגואה פרנקה בין דוברי שפות שונות. לשפה ולתרבות היוונית הייתה חשיבות רבה והשפעה נרחבת על התרבות הרומית, מרבית האליטה הרומית דברה יוונית כשפה שנייה, יוונית נותרה שפת התרבות הגבוהה, התיאטרון רומי הושפע רבות מזה היווני ואף השפה הלטינית הושפעה מהיוונית ושאלה ממנה מילים.
היוונית המשיכה להיות השפה הדומיננטית במזרח האימפריה הרומית, אף יותר מהשפה הלטינית, בעיקר בשטחי יוון, אסיה הקטנה, הלבנט ומצרים. באזורים אלו, האוכלוסייה דברה בעיקר יוונית (לצד שפות מקומיות). עקב כך, כתובות רבות נכתבו בשתי השפות תוך תרגום מהאחת לשנייה על מנת להקל על האוכלוסייה המקומית להבין את החוקים. הספר המכונן של הנצרות על יצירותיו, הברית החדשה, נכתב כולו ביוונית שהיוותה גשר בין המאמינים הראשונים (רובם תושבי ארץ ישראל דוברי עברית וארמית) לבין הקהילות הנוצריות הזרות, בעיקר ביוון ואסיה הקטנה. באימפריה הרומית המזרחית, לדוגמה, היה נהוג לתרגם את החוקים הכתובים בלטינית לשפה היוונית.
שפות אזוריות

לצד שתי השפות הרשמיות של האימפריה, לטינית ויוונית, דוברו שפות רבות ברחבי האימפריה ברמה האזורית, אך מיעוטן הותיר אחריו ממצא כתוב משמעותי כלשהו שעשוי ללמד על מידת היותן שפות מדוברות בתקופת האימפריה. על חלק מהשפות ניתן ללמוד באופן עקיף בלבד, מאזכורים שלהן בדברי מלומדים בני התקופה, בלא אף ממצא כתוב בשפה עצמה.
שפות אזוריות > ארמית

ארמית היא שפה שמית צפון-מערבית, אשר מקורה באזור סוריה של ימינו. היא נפוצה כשפת דיפלומטיה עם התרחבות האימפריה האשורית (המאה ה-9 לפנה"ס) ובהדרגה נהייתה ללינגואה פרנקה של אזור הים התיכון (בדומה לאכדית לפניה). בתקופת האימפריה הרומית הייתה הארמית שפה חשובה מאוד באזורי מסופוטמיה והלבנט והיא התפתחה למספר ניבים. בארץ ישראל, יהודים דברו את השפה הארמית לצד השפה העברית, בהדרגה החלה הארמית לדחוק את העברית כשפתם העיקרית של יהודי ארץ ישראל עד אשר העברית נזנחה כשפת דיבור לטובת הארמית (החל מהמאה השנייה לספירה) אך נותרה כשפת קודש ושפת תפילה. בניב הארץ ישראלי, המכונה ארמית גלילית, נכתב רובו של התלמוד ירושלמי (לצד עברית משנאית).
הניב הסורי היה הניב הארמי שהתפתח בסוריה, בעיקר סביב העיר אנטיוכיה. השפה והספרות הסורית נפוצו מהקהילה הנוצרית בעיר אדסה שבאסיה הקטנה במאה השנייה לספירה. השפה שימשה בעיקר כשפת תפילה לנוצרים המקומיים, אשר הפכו אותה לשפת הקודש. אחת היצירות המוקדמות ביותר בשפה הסורית הייתה ה"דיאטסרון" של טטיאנוס הקדוש, ששילבה את ארבע הבשורות לטקסט אחד. עם הזמן, הטקסט נזנח ואבד והוחלף בידי הפשיטתא, שהוא תרגום התנ"ך והברית החדשה לסורית ואיחודם כספר אחד בידי המאמינים עצמם. חלק מהספרות הסורית היא בעלת מאפיינים גנוסטיים.
המלומד הסורי ברדסנס יצר בשפה חיבורים, הערות על כתבי הקודש בסורית וכ-150 מזמורים. הספרות בת התקופה כללה שלל הערות נוצריות, דיאלוגים ומסמכי גניזה. ישנו אף תיעוד של שימוש בסורית בכתובות על ידי חיילים מתדמור, מקרה חריג של שימוש בשפה שהיא לא לטינית בצבא הרומי.
שפות אזוריות > פונית

פונית הייתה שפה שמית צפון מערבית שהתפתחה מהשפה הפיניקית שדוברה במשך מאות שנים בחוף לבנון של ימינו. היא הייתה שפתם של בני העיר קרתגו, מושבה אותה הקימו מתיישבים פיניקים, עם של יורדי ים, בשלהי המאה ה-9 לפנה"ס. במשך מאות שנים ניהלה קרתגו קשר קרוב עם תרבות האם הפיניקית, אך קשר זה נפסק בשנת 146 לפנה"ס, עת שנחרבה קרתגו על ידי הרומאים, אויביהם משכבר הימים, באירוע שהביא לסיומה של סדרת המלחמות שנודעה כ"מלחמות הפוניות".
קרתגו שימרה במשך זמן רב את הקשר שלה עם תרבות האם, אך לאחר חורבנה בשנת 146 לפני הספירה וסיפוחה לאימפריה הרומית קשר זה פסק. בניגוד לימים שלפני הכיבוש הרומי, בהם רוב הספרות הוקדשה לאלים בעל ותנית או לאזכרות, בתקופת השלטון הרומי ניתן למצוא מגוון רחב יותר של תוכן הכתוב בשפה ה"נאו-פונית".
ניתן למצוא נאו-פונית באופן חריג במקדש רומא ואוגוסטוס בעיר לפטיס מגנה. בעיר זו נולד הקיסר ספטימיוס סוורוס (שלט 193-211) ודיבר פונית לצד לטינית ויוונית, בעוד אחותו, ככל הנראה, כמעט ולא דיברה בלטינית, הם מהווים דוגמה לשימוש בפונית בקרב המעמד הגבוה ביותר בחברה. הקדוש הנוצרי אוגוסטינוס שהיה מצפון אפריקה במוצאו הזכיר מספר פעמים את השפה הפונית, הוא הבחין בכך שיש דמיון בינה לבין העברית והסורית וכי הידע שלו בפונית סייע לו להבנת מילים מתועתקות מן התנ"ך.
עד למאות המאה ה-2 והמאה ה-3 לספירה, נכתבה הפונית בכתב ייחודי משלה, מאוחר לתקופה זו לא ניתן למצוא כתובות בכתב זה על אבן, הכתב הלטיני שימש לכתיבת הפונית במאות הרביעית והחמישית לספירה.
שפות אזוריות > עברית

עברית היא שפה שמית מערבית (בדומה לארמית ולפונית) שהתפתחה בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס באזור ההר של ארץ ישראל, שפתו של עם ישראל הקדום, הממלכות העבריות ישראל ויהודה ומאוחר יותר של שבי ציון והממלכה החשמונאית. בעברית מקראית נכתב רובו של המקרא, הספר המקודש ליהודים.
בתקופת האימפריה הרומית היה נפוץ הניב העברי המכונה "עברית משנאית" (על שם המשנה שנכתבה בניב זה), "לשון חז"ל, או "לשון חכמים". רוב העדויות מצביעות על כך שלשון חז"ל התפתחה בהדרגה מהעברית המקראית, על אף שישנן עדויות כי היה ניב בעל מאפיינים דומים ללשון חז"ל אשר התקיים במקביל לעברית המקראית שהשתנה עם הזמן או נזנח לחלוטין. תהליך המעבר מעברית מקראית ללשון חז"ל היה הדרגתי וסימנים לו ניתן לזהות כבר בחלק מספרי התנ"ך המאוחרים, כגון: עזרא, דברי הימים ומגילת אסתר. לשון חז"ל הושפעה רבות מהשפות בסביבתה הקרובה, בעיקר ארמית אך במידה מה גם מאכדית, מפרסית, מיוונית ומלטינית. במהלך המאה ה-19, מקובל היה להניח כי לשון חז"ל הייתה לשון ספרותית בלבד וכי לא שימשה את פשוטי העם לדיבור, אך בתחילת המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות להוכיח כי לשון חז"ל הייתה שפה מדוברת לכל דבר ושימשה את האוכלוסייה היהודית בחיי היום-יום. בימינו מוסכם על מרבית החוקרים כי לשון חז"ל אכן שימשה כלשון דיבור במהלך תקופת התנאים, קרי, המאה ה-1 לספירה וככל הנראה אף במאה ה-2. מגילות מתקופת מרד בר כוכבא שנמצאו, ואשר נכתבו על ידי בר כוכבא עצמו, פנו לקורא בעברית בעלת מאפיינים מובהקים של לשון חז"ל ובארמית. המשנה הכתובה בלשון חז"ל, אספה דיני פסקי הלכה שונים במרוצת השנים ונחתמה סופית על ידי רבי יהודה הנשיא בשנת 218 לספירה. גם התוספתא, קובץ הלכות שלא נכללו במשנה, נערך בתקופה זו ונכתב בעברית משנאית, שנקראת במחקר "לשון חכמים א'".
בשלב כלשהו במהלך המאה השנייה לספירה, החלה לשון חז"ל לדעוך כשפה מדוברת בתקופת התלמוד ונותרה שפה כתובה בלבד. יש הסוברים כי היא נותרה מדוברת בעיקר בקרב פשוטי העם והילדים (אשר לא הותירו אחריהם ממצא כתוב) בעוד שהמעמד הגבוה והמשכיל דיבר ארמית. התלמוד הירושלמי והתלמוד הבבלי אמנם מכילים מעט מלשון חז"ל, ברובד המאוחר שלה הנקרא במחקר "לשון חכמים ב'", אך רובם המכריע נכתב בארמית, עדות לדעיכת העברית כלשון דיבור מקובלת. גם מדרשי ההלכה והאגדה נכתבו במקצתם בלשון חכמים ב' ורובם המכריע בארמית. אף על פי כן, בכמה כפרים קטנים בארץ ישראל המשיכו לדבר עברית אפילו עד הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 לספירה.
שפות אזוריות > קופטית

קופטית היא גרסה של מצרית עתיקה אשר התפתחה בעת העתיקה המאוחרת. היא שפה ממשפחת השפות אפריקאיות, קרובה-רחוקה של השפות השמיות. נכתבה בכתב ייחודי משלה, שהתפתח במאה השנייה לפנה"ס. נראה כי קופטית כשפה ספרותית הייתה התוצאה של ניסיון מודע של המשכילים המצרים, רובם אנשי כהונה, להחיות את מורשתם המפוארת. עד המאה השנייה לפנה"ס נכתבה המצרית בכתב דמוטי. כתוצאה מההשפעה ההלניסטית על המשכילים המצרים, היוונית נהפכה בקרבם לשפה שנייה, בעוד שהם לא מסוגלים לקרוא את הכתב העתיק, לצד פשוטי העם אשר לא ידעו לקרוא כלל. כדי לפנות לשני הקהלים, הכהנים אימצו את הכתב היווני עבור השפה הקופטית, בתוספת תווים לעיצורים שלא היה קיים להם ייצוג באלפבית היווני. בהדרגה נוצר הכתב הקופטי.
במאה ה-4 לספירה, ניתן למצוא מסמכים בשפה הקופטית בניבים שונים שלה וביניהם הניב הסהידי, הניב הבוהאירי, הניב הפיומי והניב האחמימי. בתקופה זו נהייתה הקופטית שפה ספרותית לחלוטין וכללה תרגומים רבים של כתבים יווניים, קטעים ליטורגיים ועבודות פטרולוגיות. בתקופה זו, בה הדת השלטת במצרים הייתה הנצרות, ניתן למצוא טקסטים בקופטית העוסקים במגוון נושאים, כגון קורות חיי קדושים, תקנונים נזיריים, עצות ומכתבים, עד למאה השביעית, עת הכיבוש הערבי.
שפות אזוריות > שפות קלטיות

השפות הקלטיות הן משפחת שפות השייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות. השפות הקלטיות המדוברות בתקופה האימפריאלית היו: גאלית בגאליה (אזור צרפת של ימינו וסביבתה הקרובה), קלטיברית וגלציאנית בהיספניה (חצי האי האיברי), ברטונית באי הבריטי, וגלטית, שפה קלטית שהובאה לאסיה הקטנה בפלישות הגאליות במאה ה-3 לפנה"ס. ישנה עדות למילים לטיניות שאולות מגאלית כבר מהמאה השלישית לפנה"ס כתוצאה מקיומם של יישובים קלטיים בחצי האי האיטלקי. בשלהי העת העתיקה, מילים גאליות רבות עברו "לטיניזציה", כך שהתחקות אחר מקורן הפכה לבלתי אפשרית.
קלטיברית מתועדת כשפה כתובה רק לאחר המפגש עם הרומים, במאה השנייה לפנה"ס. שלושים מתוך 103 הכתובות שנמצאו היו קמעות אירוח כתובות בכתב איברי אשר התכתבו עם מנהג הכנסת האורחים היווני רומי (הוספיטיום). הקלטיברים המשיכו ליצור קמעות אל תוך המאה השנייה לשלטון הקיסרי כשהם משתמשים בלטינית במקום שפתם המקורית. קלטיברית כתובה נכחדה ככל הנראה בעת שלטונו של אוגוסטוס, אם לא לפני כן.
מספר אזכורים של גאלית מעידים כי היא המשיכה להיות מדוברת גם בתקופת האימפריה. אירנאיוס, הבישוף של לוגדונום (בימינו ליון, צרפת), התלונן בשנת 177 לספירה כי הוא נאלץ לדבר עם בני קהילתו ב"שפתם הברברית" כאשר הכוונה היא ככל הנראה לגאלית. המשפטן אולפיאנוס מדבר על הצורך להכיר בהסכמים וורבליים בגאלית. הסופר הרומי למפרידיוס אמר כי הדרואידים (הכינוי המקובל למעמד הגבוה, הכוהנים בקרב השבטים הקלטיים) התנבאו בגאלית באוזניו של הקיסראלכסנדר סוורוס (שלט 222-235). הירונימוס (345-420) הבחין כי השבט הגאלי הטרוורי באזור טריר מדבר שפה הדומה לשפה הגלאטית שדוברה, כאמור, בגלטיה שבאסיה הקטנה. המתכונים הרפואיים שנכתבו על ידי מרסלוס מבורדו (סוף המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5 לספירה) מכילים מספר מילים גאליות, בעיקר שמות צמחים, מה שמעיד על כך שהשפה נותרה בשימוש למטרות מסוימות, כגון רפואה מסורתית ומאגיה. הסופר הנוצרי סולפיקיוס סוורוס, מאקוויטניה (דרום צרפת של ימינו) במוצאו, מזכיר דו-לשוניות גאלית-לטינית, כאשר גאלית משמשת שפת אם. אזכורים נוספים המדברים "באופן גאלי" ככל הנראה מתכוונים לדיבור בשפה הלטינית עם מבטא גאלי מקומי. מרבית החוקרים בתחום הבלשנות היסטורית מניחים כי הגאלית דוברה עד אמצע המאה ה-6 לספירה באזור צרפת המודרנית. על אף רומאניזציה של התרבות החומרית בסביבה, נראה כי השפה הגאלית שרדה והצליחה להתקיים לצד השפה הלטינית.
שפות אזוריות > שפות גרמאניות

שפות גרמאניות הן משפחת שפות בתוך השפות ההודו-אירופיות, אשר דוברו ברובן בצפון אירופה (גרמאניה), מחוץ לגבולותיה של האימפריה הרומית, אך עם התגברות פלישות השבטים הגרמאנים לתוך האימפריה, חדרו השפות יחד עמם.
לא קיים כמעט שום תיעוד של שפות גרמאניות שדוברו ברחבי האימפריה הרומית למעט גותית, אשר ביטוי בה צוטט ב"אנתולוגיה הרומית", לצד חלקים מהבשורות שתורגמו לגותית ונשתמרו ב"קודקס ארגנטאוס" בן המאה ה-6 לספירה. בעוד שלטינית שאלה מספר מילים גרמאניות, אך השפות הגרמאניות הושפעו הרבה יותר מהלטינית.
דו-לשוניות לטינית-גרמאנית הייתה בשורות הצבא הרומי עבור קצינים שפיקדו על יחידות שגויסו באזורים דוברי שפות גרמאנית. ההיסטוריון הרומי טקיטוס ציין כי ארמיניוס, הקצין הרומי ממוצא כרוסקי שמאוחר יותר הוביל מרד מוצלח והרסני כנגד האימפריה, היה דו-לשוני. הקיסר יוליאנוס (שלט 361-363) שכר טריבון צבאי גרמאני דו-לשוני כמרגל.
הקצינים והמזכירים שרישומיהם נשמרו ב"לוחות וינולנדה" (אנ') (הטקסטים העתיקים ביותר שנשמרו מבריטניה) היו בטאווים (אנ'), שבט גרמאני עתיק, אך הלטינית שלהם לא הסגירה את מוצאם, בעוד שייתכן החיילים הפשוטים בחידותיהם שמרו על שפתם הגרמאנית. לעיתים רחוקות יותר, קצינים דוברי לטינית למדו שפה גרמאנית במהלך שירותם ושימשו כמתורגמנים.
תופעת הרב-לשוניות באימפריה הרומית

עקב ריבוי השפות והתרבויות ברחבי האימפריה הרומית, לצד הדומיננטיות של הלטינית והיוונית כשפות התרבות, הפוליטיקה, החברה הגבוהה והיותן השפות המגשרות על פערי השפה (לינגואה פרנקה), תופעת הרב-לשוניות הייתה שכיחה למדי. אחד האתגרים העומדים בפני חוקרי התופעה הוא זיהוי דו לשוניות (ולא, נאמר, סופר יווני המתגורר במצרים וכותב בשפת אמו). אחת הדרכים המקובלות לזיהוי דו-לשוניות הייתה כתיבה קלוקלת למשל ביוונית, אשר יש לה דמיון לכתיבה המקובלת בשפה מקומית, למשל מצרית (קופטית). ישנם הרואים בתפישה זו כשגויה ובלתי מספקת להוכחת דו-לשוניות וטוענים כי התבססות על תופעה זו שגויה וכי היא עשויה לנבוע משינויים בשפה היוונית ורמת האוריינות של הכותב. חוקר בשם טרוור אוונס מציע, במקרה של מצרית ויוונית לחפש אחר אחד או יותר מבין המאפיינים הבאים בטקסט יווני: שם מצרי של המחבר, כתיבה באמצעות מכחול מצרי, הקשר פנימי בטקסט אשר מצביע על מחבר מצרי או רקע מצרי לחיבור וטקסטים דו-לשוניים המכילים יוונית ומצרית זו לצד זו. לעיתים יש חפיפה בין המאפיינים.
אחת הסיבות לתופעה זו הייתה שפות קדושות. בעוד שאנשים רבים רחבי האימפריה דברו שפות אזוריות ואף המסורת הנוצרית, למשל, התנהלה ברובה בשפות אלו, ליוונית נותר עדיין פן מקודש, בעיקר עבור טקס האאוכריסטה, הטקס המרכזי של הנצרות. מחבר היצירה Itinerarium Egeriae, בן המאה הרביעית לספירה מתאר כיצד חג הפסחא במזרח עדיין נחוג בשפה היוונית אך לווה בתרגום לארמית. מקרה נוסף הוא הגרסה הקופטית לחיבור "מסורת השליחים", חיבור אשר במקור נכתב ביוונית אך תורגם לקופטית סהידית. תרגומים של טקסטים ליטורגיים קרו אף בין שתי שפותיה הרשמיות של האימפריה, יוונית ולטינית, כאשר הטקסטים היווניים תורגמו בהדרגה ללטינית. ככלל, קהילות מסיימות דברו בו זמנית מספר שפות כשכל שפה משמשת למטרות שונות, כגון משק בית, עסקים, תפילה.
שפות אזוריות שרדו יותר באזורים מסוימים ופחות באחרים. למשל באזורים בקרובים יותר לרומא ואיטליה השפות האזוריות לרוב נזנחו, חלקן לא לחלוטין, כאשר באזור גאליה נמצאו רישומים וחשבונות שנכתבו בלטינית וגאלית ומעידים על דו לשוניות גאלית-לטינית המאה ה-1 לספירה וככל הנראה אף בתחילת המאה ה-2 לספירה. כמו כן, שפות אזוריות שרדו אף מעבר לתקופה ברומית באזורי ארץ ישראל, סוריה ומצרים באופן שבו שפות מערב האימפריה ואסיה הקטנה לא שרדו.
ראו גם

האימפריה הרומית המזרחית
הערות שוליים

↑  Trevor Evans, Complaints of the natives in a Greek dress: the Zenon archive and the problem of Egyptian interference, Multilingualism in the Graeco-Roman worlds, 2012, עמ' 106–123
↑  Alderik Blom, Linguae sacrae in ancient and medieval sources: An anthropological approach to ritual language, Cambridge: Cambridge University Press, 2012, עמ' 124–140, ISBN 978-1-107-01386-5
1 2 3  James Clackson, Language maintenance and language shift in the Mediterranean world during the Roman Empire, Cambridge: Cambridge University Press, 2012, עמ' 36–57, ISBN 978-1-107-01386-5