stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטורוז'ינץ
יהודי סטורוז'ינץ > תקופת הקיסרות האוסטרו הונגרית

בשנת 1828 התיישב בסטורוז'ינץ היהודי מרקוס אנהאוך, סוחר מלבוב. בנו, סלומון אנהאוך, היה היהודי הראשון בסטורוז'ינץ שקיבל, בצו הקיסרי של ה-2 בדצמבר 1865, את הזכות להחזיק בנכסים חקלאיים ללא הגבלה ובנדל"ן עירוני-נוצרי.
קהילה יהודית נוסדה בעיר בשנת 1859. בעיר השתקעו חנוונים ובעלי מלאכה יהודים כגון סנדלרים, חייטים, נגרים. במרוצת השנים התווספו גם בעלי מקצוע חופשיים, כמו רופאים, עו"ד, שופטים ופקידי ממשלה יהודים.
יהודי סטורוז'ינץ העדיפו להחזיק את בתיהם, חנויותיהם ובתי המלאכה במרכז היישוב, אזור שנקרא "השטעטל היהודי".
לאחר קבלת אישור השלטונות האוסטריים על ייסוד הקהילה הוקם ועד הקהילה הראשון, שמנה 16 חברים, באותה עת הוקמו גם המוסדות הנדרשים לצורכי פולחן וחינוך דתי וגם לחינוך כללי מודרני. בשנת 1870 נרכשה חלקת אדמה, ועליה הוקם בית העלמין. עד אז קברו יהודי סטרוז’ינץ את מתיהם באחד הכפרים הסמוכים לעיר הצעירה.
לא רק המסחר, אלא גם המלאכה והמקצועות האינטלקטואלים היו בידי יהודים. חייטים, סנדלרים, נגרים ויצרני רתמות היו 99% יהודים. שלושת בתי הבורסק היו שייכים ליהודים, וטחנות, מנסרות ומבשלות אלכוהול נשכרו על ידי יהודים. כמו בכל "שטעטל יהודי", גם כאן היו בעלי עגלות, מובילים וסבלים יהודים. ליהודים היו יחסים טובים עם שאר התושבים עד העברת מחוז בוקובינה לידי רומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
דר' איזידור כץ ראש העיר בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, מילא תפקיד נוסף כיו"ר הקהילה היהודית, הנקרא Praesident Kultus בגרמנית ותרם רבות לשגשוג הקהילה.
מצבם של יהודי מחוז סטורוז'ינץ היה דומה למצב בסטורוז'ינץ. לא היו כפרים שבהם היהודים לא היו חוכרים של חוות או של בתי ציבור. נכסים חקלאיים רבים הושכרו ונוהלו על ידי יהודים. גם מסחר העצים, שפרח במחוז זה, היה בידי יהודים. ביישובים הכפריים היו ליהודים יחסים טובים גם עם שאר התושבים. גם קהילות שרוב התושבים בהן היו רומנים או רותנים בחרו לעיתים קרובות ביהודים כראשי העיר שלהן.
בשנת 1904, פרצה שריפה שכילתה חלק גדול מבתי היהודים בעיר.
הרב שמחה גינסבורג שימש כרב העיר עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אוכלוסיית העיר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה כחמשת אלפים יהודים מתוך כעשרת אלפים תושבים. היהודים עסקו במסחר, במלאכה ובמקצועות חופשיים, כמו רופאים,רוקחים, מהנדסים, עו"ד וכיוצא בזה. חיי הקהילה היו מאורגנים בצורה נאותה, והיא המשיכה בניהול מוסדותיה כבעבר במסגרת המועצה הדתית, ה-KultusGemeinde, אשר מתפקידה היה ניהול כל ענייניה הכספיים, הארגוניים והדתיים-פולחניים של הקהילה. בראש המועצה עמד נשיא – Präsident Kultus, והמועצה מנתה 15 חברים, שאותם בחרו בתי האב מתוך פרנסי העיר. למועצה שולמו דמי חבר על פי הערכה, שהיו עושים חברי הוועד הממונים, אשר היו מודעים למצבו הכלכלי של החבר בקהילה. הכספים היו קודש לכיסוי תקציב המועצה.
יהודי סטורוז'ינץ > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) ופלישת הרוסים לתוך חבל בוקובינה, בחרו רוב יהודי החבל וביניהם יהודי סטרוז’ינץ להתפנות לחלק המערבי של הקיסרות לתוך צ'כיה ואוסטריה ולעזוב את בתיהם ורכושם מפחד הפולשים. מיד לאחר כניסת כוחות רוסים התרחשה ביזה בבתי המגורים של היהודים שנמלטו, וכן של היהודים שנותרו מאחור. חלק מהאוכלוסייה המקומית, בעיקר רותנים (אוקראינים), התחברו לבוזזים ועשו את רוב העבודה. בעיר ובמחוז נהרגו יהודים רבים, ואחרים מצאו עצמם חשופים לשרירותיות של החיילים והקצינים הרוסים. סטורוז'ינץ נכבשה ושוחררה שלוש פעמים במהלך המלחמה. היהודים האמידים ששרדו את הכיבוש הקודם, השתמשו בהפסקה כדי לברוח למרכז הקיסרות. רק העניים והחולים נשארו בעיר.
עם סיום המלחמה ב-1918 החלה חזרה חלקית של היהודים לעיר ולמחוז סטורוזינץ. בין הראשונים שחזרו היה ראש העיר ד"ר איזידור כץ. ה"שטעטל היהודי" הפך לשומם ולא ניתן לזיהוי. רוב הבתים נהרסו והפכו ללא ראויים למגורים, אלה שניזוקו פחות עמדו ללא דלתות וחלונות. מספרם של היהודים העניים והחולים שלא ברחו מפני הרוסים הצטמצם לקבוצה קטנה. בית הכנסת הוסב לאורווה ושאר בתי התפילה שימשו כמחסנים לצבא רוסיה. גדר בית הקברות שימשה את חלק מהאוכלוסייה כדלק, ובית הקברות עצמו שימש כמרעה לבהמות. לא נמצאה חנות יהודית אחת. למרות בריאותו החלושה, החל ד"ר כץ לפנות ל"Landesregierung" (ממשלת מחוז בוקובינה) בעצומות, וביקש עזרה משמעותית לאלה מאוכלוסיית סטורוזינץ שנפגעו יותר מכל מהמלחמה. הצלחתן של עצומות אלה והתערבויות אישיות הגיעה במהרה. ה-Landesregierung הקימה משרד מיוחד לשיקום העיר והמחוז, שהחל בפעילותו מיד. השחזור אמנם התקדם באיטיות, עקב מחסור בחומרים ובפועלים, אולם מראה העיר השתנה באופן ניכר. חנויות וחנויות פתחו את שעריהן והחל מסחר ער.
הקהילה היהודית, המונה כ-500 משפחות, החלה בשיקום בית המקדש, בית הקברות והמקווה. הודות לתרומה משמעותית מיורשיו של בעל האדמות היהודי שנפטר לאחרונה, שמואל אוהרנשטיין, שוקמו במהרה בית הכנסת הגדול ובית העלמין. השחזור של שאר בתי התפילה והמקווה הושג מאוחר יותר. אבל, החיים בקהילה הזו, שהחלו להשתקם שוב באיטיות, ספגו מכה חדשה ובלתי צפויה עם התמוטטות הקיסרות האוסטרו-הונגרית וסיפוח בוקובינה לרומניה.
בפרק הזמן הקצר שבין התמוטטות הקיסרות ועד כניסת הכוחות הרומנים, חלק מיחידות הצבא האוסטרו-הונגרי שפורקו עברו לבזוז דירות וחנויות יהודיות. היהודים הפכו שוב, כמו תחת הכיבוש הרוסי, חסרי אונים. כמה קציני מילואים יהודים, מדי פעם בחופשה עם משפחותיהם, הצליחו לשים קץ לביזה. למרבה המזל, איש לא נהרג.
כניסת הכוחות הרומנים הייתה ללא תקריות. חוק צבאי הוכרז, וביטחון והגנה הובטחו לכל התושבים. ההגנה העצמית היהודית, שאורגנה לפני הכניסה, פורקה, ויהודים נקראו לפתוח את חנויותיהם. בחלק מהקהילות במחוז, שבהן חיו רק משפחות יהודיות בודדות, התרחשה ביזה.
יהודי סטורוז'ינץ > העיר תחת השלטון הרומני

לאחר סיפוחה של בוקובינה לרומניה הסתיימו החיים הליברליים והשוויון האזרחי בשביל יהודי חבל בוקובינה והחלו שינויים לרעת האוכלוסייה היהודית ובמיוחד לאחר תחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כולל חקיקת חוק שפגע בסוחרים היהודיים וגרם לפשיטות רגל רבות.
היהודים החלו לעסוק שוב במקצועותיהם, אך היו מודאגים מהתפתחויות נוספות תחת השלטון הרומני. הצעדים שנקטו הרשויות המקומיות שהוקמו כעת ב"יידיש שטעטל" זה הוכיחו כי חששותיהם היו מוצדקים. ראש העיר הנבחר ד"ר איזידור כץ הוחלף בראש עיר רומני. מועצת הקהילה, שבה גם היהודים היוו את הרוב במשך עשרות שנים, הפכה כמעט כולה לרומנית. היהודים, הפולנים והגרמנים קיבלו מנדטים ספורים בלבד. בעלי תפקידים יהודים פוטרו ממקומותיהם והוחלפו ברומנים. פעולות רבות ננקטו על ידי השלטון כדי לחסל את ההשפעה היהודית. תלונות של "המועצה הלאומית היהודית" של צ'רנוביץ לרשויות השלטון לא היו יעילות, כי גם בצ'רנוביץ התנהלה "רומניזציה". סמכותם של היהודים הוגבלה רק לניהול ה"קולטוסגמייינדה" ומוסדותיה; יתרה מכך, מנהל ה-"Kultusgemeinde" מונה כעת על ידי הרשות המפקחת הרומנית.
ד"ר איזידור כץ, עקב אחר אירועים אלו רק ממיטת חוליו. ולא חי לראות את שקיעתו של ה"יידיש שטעטל". הוא נפטר בנובמבר 1919, ונקבר בהלוויה בהשתתפות כמעט כל האוכלוסייה היהודית של העיר והמחוז.
השר החדש לענייני בוקובינה, ינקו פון פלונדור,שנודע כאנטישמי, החלה הרומניזציה של העיר בקצב מהיר. חנויות ובתי מלאכה רומניים הופיעו במהלך הלילה. הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים מצאו עצמם בתחרות שבה היו בנחיתות בולטת. בעוד שהיהודים נאלצו לשלם מס הכנסה גבוה, הרומנים קיבלו הנחות מס ואפילו פטורים ממס. הרשויות מצאו עוזרי רומניזציה מתנדבים בקרב הכמורה והמורים הרומנים. בדרשות ובנאומים הפצירו הרומנים ונוצרים אחרים לא לקנות מיהודים ולהחרים את חנויותיהם. חרם זה בהשפעה ממשלתית הוכתר בהצלחה: במקום היהודים האמידים של פעם, הייתה לנו עתה קהילה נזקקת וענייה. זה היה מצבו של ה"יידיש שטעטל" בסביבות שנת 1940.
מלבד ה-Kultusgemeinde, האגודות הציוניות פעלו כרגיל. פעילותם לא הוגבלה על ידי השלטונות. נערכו הרצאות; חלוצים התכוננו להגירה לארץ ישראל; והוקמו בתי ספר עבריים פרטיים. החיים היהודיים עדיין היו פעילים בעיר.
יהודי סטורוז'ינץ > חיי הקהילה בעיר

מרבית קהילת סטרוז’ינץ ניהלה חיים מסורתיים-לאומיים, בהחזיקה יחד עם זאת בהשקפות ליברליות מודרניות יחד עם קיום חיים יהודיים מסורתיים גאים. חלק גדול מבני הקהילה היו בעלי השכלה כללית רחבה.
לרשות הקהילה היו כ-10 בתי תפילה, ביניהם:
בית הכנסת הגדול ה-Tempel.
בית התפילה של הרב איצ'לה.
בית התפילה של הוויז'ניצר - חסידי הרבי מוויז'ניץ.
בית התפילה של הסדאגערער - חסידי הרבי מסדגורה.
בית התפילה של הראדעוויצר (שיל).
בית התפילה של השניידערישה (שיל).
בית התפילה תלמוד תורה.
בית התפילה של הנאדווערנר- חסידי הרבי מנדבורנה.
בעיר פעלה חסידות סטרוז'ינץ אשר נוסדה על ידי בנו של האדמו"ר מנדבורנה, רבי ישכר בער רוזנבוים, לאחר שעבר לעיר בשנת 1925 (תרפ"ה). פעלה בעיר חצר חסידית נוספת בראשות רבי יעקב יצחק דוד הגר, בנו של האדמו"ר מוויז'ניץ.
הקהילה החזיקה ומימנה חלקית בית מרחץ, שבימים מסוימים היה בשימוש לגברים ובאחרים לנשים, לצרכים פולחניים והיגייניים. בנוסף לבית המרחץ הכללי המודרני ששימש את כלל האוכלוסייה וגם את יהודי העיר.
בסטרוז'ינץ הייתה קיימת גימנסיה ריאלית (יהודית), שנוסדה בשנת 1909 כמוסד חינוכי מוכר על ידי השלטונות האוסטריים ואחר כך הרומניים, ובה למדו בנים ובנות. הגימנסיה חינכה אלפי סטודנטים מבני העיר והסביבה ובנותיהם וגם מערים אחרות והתקיימה עד שנות השלושים המאוחרות. היא נסגרה בגלל הקשיים, שנערמו על ידי השלטונות בגין מדיניות ה"רומניזציה" והבעיות הכלכליות של שנות השלושים.
היה קיים גם בי"ס יהודי בשם "תלמוד תורה", אשר פעל תחת ניהול הקהילה, שדאגה להקנות תורה לילדי ישראל. שכר הלימוד שולם על ידי הורי התלמידים. זה היה בי"ס מודרני יהודי במלוא מובן המילה, עם כיתות לכל מקצוע, והתלמידים היו עוברים מכיתה לכיתה על פי מקצוע שלמדו באותה שעה, לפי לוח לימודים קבוע שנקבע בין מורי בית הספר. המקצועות שלימדו היו תורה, רש"י, תנ"ך וגמרא לכתות מתקדמות ולתלמידים מוכשרים. בנוסף לימדו עברית שעתיים ביום - דקדוק וכתיבה בהברה ספרדית. בנוסף היו "חדרים" ובתי לימוד נוספים, אשר הקנו תורה ודרך ארץ לילדים היהודיים.
בסטרוז'ינץ הייתה קיימת תנועה ציונית חזקה ופעילה מכל הזרמים, החל מבית"ר הימנית, דרך "הציונים הכלליים" ו"הנוער הציוני" המרכזיות וכלה ב"המזרחי" הדתית ו"השומר הצעיר" השמאלנית. כל תנועה עם הקן שלה, מנהיגיה המבוגרים ומדריכיה שיצאו מתוכה. הפעילות הייתה חינוכית, להקניית מודעות ואידיאלים להגשמת הרעיון הציוני לעלות ארצה, לבנותה ולהיבנות בה. לצורך זה היו מקימים בכל קיץ מושבות בחיק הטבע, לשם באו חברים של כל תנועה ותנועה למפגשים מכל אזורי המדינה במטרה להכיר זה את זה, לשמוע הרצאות על ארץ ישראל, להתרגל לחיי צוותא ולהגשים את רעיון העלייה.
בנוסף הוקם בשנות השלושים המאוחרות קן הכשרה בכפר בסביבת סטרוז'ינץ, לשם הגיעו בחורים צעירים מתוך מטרה לקבלת הכשרה בעבודה חקלאית כחלוצים לעלייה ארצה. מדי פעם הגיעו גם מנהיגים מרכזיים לבקר מהעיר השכנה הגדולה צ'רנוביץ וכן מנהיגים מבוקרשט. בשנת 1935 הגיע לעיר זאב ז'בוטינסקי. בואו היווה מאורע חשוב בחיי הקהילה. היו גם קבוצות ספורטיביות, שהיה להן קשר לתנועות ציוניות, כמו מכבי, חשמונאי, נורדיה ועוד. אלה היו קבוצות כדורגל על טהרת שחקנים יהודים.
יהודי סטורוז'ינץ > מלחמת העולם השנייה והשואה הרומנית

ביוני 1940 בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב העיר נכבשה על ידי הצבא האדום כחלק מהשתלטותו על צפון בוקובינה. מיד לאחר הכיבוש הונהגו במקום חוקי ברית המועצות שאסרו ופגעו במסחר הפרטי. כל החנויות הפרטיות נסגרו והסחורה הוחרמה ("הולאמה"). אמצעי זה פגע אך ורק בסוחרים היהודים שנותרו בעיר לאחר בריחת בעלי המחסנים הרומנים יחד עם הצבא הרומני הנסוג, שלקחו איתם את מלאיהם. מיד הפכו הסוחרים היהודים לקבצנים. לאחר הפקעת המלאי החל רישום האוכלוסייה, שגרם לסבל חדש ליהודים, בעיקר לסוחרים היהודים. חלק גדול מהם הוכרזו "מנצלים" ו"טפילים" וגורשו לסיביר ב-13 ביוני 1941. זה היה גם גורלם של יהודים שהיו ידועים כציונים, רוויזיוניסטים או בונדיסטים.
המעטים שנשארו, ביניהם גם אינטלקטואלים, נאלצו להרוויח את כוחם באמצעות עבודה לא מיומנת. לא נותר ארגון שידאג לצורכי הדת של האוכלוסייה היהודית. בית הכנסת נסגר, והתפילות נערכו בחשאי באחד מבתי התפילה הקטנים. כל הפעילויות היהודיות חדלו לתפקד.
זה היה מצבם של היהודים המעטים, שנותרו בעיר,
שנה מאוחר יותר שבו אליה הרומנים יחד עם הגרמנים בעקבות מבצע ברברוסה. כניסת הצבאות הגרמניים-רומניים חתמה את גורלם של היהודים שנותרו בעיר ובמחוז. מיד לאחר חזרתם החלו מעשי טבח והשפלה ביהודי העיר וסביבתה, בהם נרצחו אלפי יהודים. בהתקדמותם הגיעו הכוחות ליישוב צ'ודין, לא הרחק מסטורוז'נץ, וירו כמעט בכל התושבים היהודים, שמספרם הסתכם בכ-600. רק 4 יהודים הצליחו להימלט. אותו גורל הגיע ליהודים ממולד. בנילה וזאדובה, שתי קהילות כפריות השייכות למחוז סטרוז'ינץ וכך גם בשאר 40 הקהילות הכפריות במחוז, שבכל אחת מהן חיו כמה משפחות יהודיות, גם מי שהצליח להימלט מהטבח, לא שפר גורלו כאשר שבועיים לאחר מכן רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו שהוקם בה, ממנו גורשו עד אוקטובר 1941 למחנות ולגטאות ב-טרנסניסטריה. בעיר נותרו מספר יהודים בלבד, שלושה רופאים, הרוקח, הפחח ברוך ומומחה לזיקוק אלכוהול שנרצח מאוחר יותר. רק מעטים מהמגורשים שרדו את השהות בטרנסניסטריה ורובם נספו, כ-90% מהמגורשים.
יהודי סטורוז'ינץ > לאחר מלחמת העולם השנייה

באפריל 1945 לאחר המלחמה, נראתה העיר כערימת הריסות כשמרבית הבתים הרוסים ולא מאוכלסים, גם המציבות בבית העלמין היהודי היו ברובן הרוסות או שהופלו. יהודי העיר שנותרו בחיים עלו ברובם לישראל.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, סורוז'ינץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 773–775), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  הוגו גולד, History of Jews in Bukowina [Volume II, page 108,111-113], JewishGen
↑  Publikationstelle Wien, Die Bevölkerungzählung in Rumänien, 1941, Viena 1943
↑  Перепись населения СССР 1959, 1970, 1979 и 1989 годов
↑  סטורוז'ינץ (Storojineţi), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
1 2  בעריכת דב שי, שואת יהודי צפון בוקובינה, הארגון העולמי של יהודי בוקובינה, 2002, עמ' 311-318
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538128205171  GND: 7666137-4  LCCN: nr91043188  MusicBrainz: ce8c22bc-4322-4fee-8403-7bc0136c97fb  NKC: ge1096369  VIAF: 130622337   WorldCat (עם VIAF): 130622337 
אנדרטה לזכר יהודי סטורוז'ינץ שנספו בשואה, בבית העלמין הדרום
בית הכנסת הגדול ה-Tempel, ב סטרוז'ינץ, 2022
בית העלמין היהודי בסטרוז'ינץ, 2019
קרן עושר ריבונית

ערך זה עוסק בקרן השקעות בבעלות מדינה. אם התכוונתם לקרן של מדינת ישראל המכונה "קרן העושר", ראו .
קרן עושר ריבונית (באנגלית: Sovereign wealth fund) או קרן הקניין הלאומי היא קרן השקעות בבעלות אזרחי מדינה המוחזקת בנאמנות ע״י המדינה המשקיעה בנכסים ריאליים ופיננסיים כגון מניות, איגרות חוב, נדל"ן, מתכות יקרות או בהשקעות חלופיות כגון קרנות השקעות פרטיות וקרנות גידור. קרנות עושר ריבוניות משקיעות ברחבי העולם. רובן ממומנות על ידי הכנסות מיצוא סחורות או מעתודות מטבע חוץ שמחזיק הבנק המרכזי.
קרנות עושר ריבוניות עשויות להיות מוחזקות על ידי הבנק המרכזי, הצובר את הכספים במהלך ניהול המערכת הבנקאית של המדינה; לסוג זה של קרן יש בדרך כלל חשיבות כלכלית ופיסקלית. קרנות עושר ריבוניות אחרות הן פשוט החיסכון הממלכתי המושקע על ידי גופים שונים לצורכי החזר השקעה, ושייתכן שאין להן תפקיד משמעותי במדיניות הפיסקלית של המדינה. הכספים שנצברו עשויים להיות מפיקדונות במטבע חוץ, זהב, זכויות משיכה מיוחדות (אנ') (Special drawing rights) מקרן המטבע הבינלאומית או יתרות שבידי בנקים מרכזיים ורשויות מוניטריות, יחד עם נכסים לאומיים אחרים כגון השקעות מכספי פנסיה, קרנות נפט או החזקות תעשייתיות ופיננסיות אחרות. מדובר בנכסים של מדינות ריבוניות המוחזקים בדרך כלל במטבעות רזרבה (אנ') (Reserve currency) כגון דולר אמריקני, יורו, לירה שטרלינג או ין יפני. גופים לניהול השקעות כאלה עשויים להקים בין היתר חברות השקעה רשמיות, קרנות פנסיה ממלכתיות או קופות ריבוניות.
היו ניסיונות להבחין בין כספים המוחזקים בידי גופים ריבוניים לבין עתודות מטבע חוץ המוחזקות על ידי בנקים מרכזיים. ניתן לאפיין את קרנות ההון הריבוניות כממקסמות תשואה לטווח ארוך, כאשר עתודות המט"ח משרתות את "ייצוב המטבע" לטווח קצר וניהול נזילות. בנקים מרכזיים רבים מחזיקים במאה ה-21 ברזרבות העולות על צורכי נזילות או ניהול מטבע חוץ. יתרה מכך, סבורה רווחת שרובם החלו משקיעים באופן רחב בנכסים שאינם נכסים כספיים קצרי טווח, נזילים מאוד, אם כי כמעט אין נתונים זמינים לציבור לגיבוי קביעה זו.
היסטוריה

במונח "קרן עושר ריבונית" נעשה שימוש לראשונה בשנת 2005, על ידי הכלכלן אנדרו רוזנוב, במאמר שכותרתו "מי מחזיק בעושר האומות?", בכתב העת "הבנקאי המרכזי". עותק קודם של כתב העת תיאר את המעבר מניהול רזרבות מסורתי לניהול עושר ריבוני; לאחר מכן המונח זכה לשימוש נרחב, עם העלייה בהשקעות של מדינות ריבוניות בנכסים ברחבי העולם. כמה מההשקעות משכו תשומת לב, כהשקעות גרועות במספר חברות פיננסיות בוול סטריט, דוגמת סיטיגרופ, מורגן סטנלי ומריל לינץ', שנזקקו להזרמת הון עקב הפסדים כתוצאה מניהול כושל ומשבר הסאבפריים ב-2008. קרנות עושר ריבוניות משקיעות במגוון סוגים של נכסים, דוגמת מניות, איגרות חוב, קרנות השקעות פרטיות וקרנות גידור. קרנות ריבוניות רבות משקיעות ישירות גם בנדל"ן מניב.
קרנות עושר ריבוניות קיימות כבר יותר ממאה שנים, אך מאז שנת 2000 מספר הקרנות גדל באופן דרמטי. הקרנות הראשונות היו כספי מדינה לא-פדרליים בארצות הברית, שהוקמו באמצע המאה ה-19, למימון שירותים ציבוריים ספציפיים. מדינת טקסס הייתה הראשונה שהקימה תוכנית כזו, למימון חינוך ציבורי. הקרן הקבוע לבתי ספר (Permanent School Fund), שהוקמה בשנת 1854 לטובת מימון בתי הספר היסודיים והתיכוניים, כאשר קרן האוניברסיטה הקבועה (PUF) הוקמה בשנת 1876, לטובת מימון האוניברסיטאות. לקרן ניחנו אדמות ציבוריות, שעל בעלותן שמרה המדינה על פי תנאי הסכם הסיפוח משנת ,1845 בין רפובליקת טקסס וארצות הברית. קרן העושר הראשונה שהוקמה על ידי מדינה ריבונית הייתה רשות ההשקעות של כווית, בשנת 1953, עוד לפני שכווית קיבלה עצמאות מבריטניה. הקרן ממומנת מהכנסות הנפט של המדינה. על פי הערכות, שווי הקרן של כווית עמד ב-2020 על כ-600 מיליארד דולר. קרן עושר ריבונית מוקדמת נוספת היא קרן העתודה לשוויון הכנסות של קיריבטי. הקרן הוקמה ב-1956, כאשר הממשל הבריטי של איי גילברט במיקרונזיה הטיל היטל על ייצוא פוספטים לדשן. מאז צמחה הקרן לכ-520 מיליון דולר, נכון ל-2007.
לפי ההסכמה ההיסטורית, קרן הנאמנות לביטוח לאומי של ארצות הברית (Social Security Trust Fund), שבשנת 2014 הייתה בעלת נכסים בשווי 2.8 טריליון דולר, וקרנות דומות, דוגמת החזקות של 200 טריליון יין יפני בבנק הדואר של יפן, לא נחשבות לקרנות עושר ריבוניות. קרנות אלו צברות נכסים על מנת לממן תשלום קצבאות רווחה.
הקמת קרן העושר של ישראל אושרה בכנסת ב-14 ביולי 2014, בעקבות מסקנות ועדת ששינסקי. על פי התוכנית שהוצגה, בקרן ייצברו לפחות כ–72 מיליארד דולר מהכנסות המדינה מגז ונפט. הקרן הייתה אומרה להתחיל לצבור נכסים במהלך שנת 2018. אך ההיקף הגבייה מיזמי הגז ונפט היה נמוך מהצפוי, ומכיוון שהיא לא הגיעה לרף ההכנסות המינימלי הנדרש לפעילותה לפי חוק, הפעלתה נדחתה לסוף 2022.
במאי 2021 דווח כי ראש המוסד לשעבר יוסי כהן מקים קרן ההשקעות בשיתוף קרנות העושר של איחוד האמירויות, כווית וקטר.
מאפיינים ומטרות

קרנות עושר ריבוניות נוצרות בדרך כלל כאשר לממשלות יש עודפים תקציביים, ויש להם מעט או הן ללא חוב בינלאומי. לא תמיד ניתן או רצוי להחזיק עודף נזילות זה ככסף או לתעל אותו לצריכה מיידית. זהו במיוחד המקרה כאשר אומה תלויה בייצוא חומרי גלם כמו נפט, נחושת או יהלומים. במדינות כאלה, הסיבה העיקרית ליצירת קרנות עושר ריבוניות היא בגלל המאפיינים של הכנסות משאבים: תנודתיות גבוהה של מחירי המשאבים, חוסר יכולת לחזות את קצב הפקתם, ומיצוי המשאבים.
ישנם שני סוגים של קרנות: קרנות חיסכון וקרנות ייצוב. קרנות ייצוב נוצרות כדי להפחית את התנודתיות של הכנסות הממשלה, במטרה להתמודד עם ההשפעה השלילית של מחזורי הפריחה על הוצאות הממשלה והכלכלה הלאומית. קרנות חיסכון נוצרות עבור הדורות הבאים. קרן אחת כזו היא קרן העושר של נורווגיה. קרנות עושר ריבוניות, של מדינות עשירות במשאבים, יכולות לעזור להימנע מקללת משאבים, אך הספרות בשאלה זו שנויה במחלוקת. ייתכן שממשלות יוכלו להוציא את הכסף באופן מיידי, אך עלולות לגרום לכלכלה להתחמם יתר על המידה, למשל, בוונצואלה של הוגו צ'אבס או איראן בתקופת השאה. בנסיבות כאלה, לרוב רצוי לחסוך את הכסף להוצאתו בתקופה של אינפלציה נמוכה.
סיבות אחרות ליצירת קרנות עושר ריבוניות עשויות להיות כלכליות, או אסטרטגיות, כגון חיסכון עתידי לסכנות עתידיות. לדוגמה, רשות ההשקעות של כווית במהלך מלחמת המפרץ, ניהלה יתרות עודפות מעל הרמה הדרושה עבור יתרות מטבע (אם כי בנקים מרכזיים רבים עושים זאת כעת). הקרנות של ממשלת סינגפור הם חלקית ביטוי לרצון לחזק את מעמדה של סינגפור כמרכז פיננסי בינלאומי. תאגיד ההשקעות של קוריאה מנוהל מאז באופן דומה. קרנות עושר אלו משקיעות בכל סוגי החברות והנכסים, כולל חברות אנרגיה מתחדשת כמו Bloom Energ וחברות הזנק דוגמת שיאומי מסין וגם בישראל. מספר קרנות עושר שנצרו בעקבות הפקת נפט וגז, גם משקיעות בחברות נפט וגז במדינות אחרות ברחבי העולם.
לפי מחקר משנת 2014, קרנות עושר ריבוניות לא מוקמות מסיבות הקשורות לצבירת רזרבות, והתמחות בייצוא סחורות. במקום זאת, ניתן להבין את הפיזור של קרנות עושר ריבוניות כאופנה, לפיה ממשלות מסוימות רואות שזה אופנתי ליצור קרנות עושר והן מושפעות ממה שעושות ממשלות אחרות.
קרנות עושר ריבוניות, משתמשות בהשקעות גם לרכישת השפעה וכוח פוליטי בזירה הבינלאומית, עבור הממשלות שלהם. דוגמה בולטת לכך היא הקרנות הריבוניות של קטר, שמאז שנות ה-2000 השקיעו עשרות מיליארדים בכלכלה האירופית, ובמיוחד בממלכה המאוחדת, בעיקר בנדל"ן, ובמוסדות פיננסיים. קרן העושר של נורווגיה מסרבת להשקיע בחברות שמוצריהן בעייתיים מבחינה אתית, כמו טבק וחלק מהחברות בתעשיית הנשק. הקרן גם מתרחקת מהשקעות בחברות שמקושרות לשחיתות, חברות מזהמות, כאלה שמעסיקות ילדים או פוגעות בזכויות אדם. כך לדוגמה מכרה הקרן החזקות שהיו לה בחברות הישראליות: אלביט מערכות, שפיר הנדסה ותעשייה, מבנה נדל"ן ודניה סיבוס, בגלל פעילותן בשטחים.
עקרונות סנטיאגו

בשנת 2008, גברה הדאגה מצד משקיעים ורגולטורים בנוגע לקרנות עושר ריבוניות, חלקית לגבי הנראות שלהם, על האחריות התאגידית והמבנה המנהלי שלהם. כדי להתמודד עם החששות הללו, מאמץ משותף בין קרן המטבע הבינלאומית (IMF) ו"קבוצת העבודה הבינלאומית של קרנות העשור הריבוניות" (IWG-SWF), אשר ייצגו 14 קרנות, כולל כמה מהגדולות ביותר, כגון GIC מסינגפור ורשות ההשקעות של אבו דאבי. לאחר מכן, ה-IWG-SWF ניסח את 24 עקרונות סנטיאגו, כדי לקבוע סטנדרטים בינלאומיים משותפים לגבי שקיפות, עצמאות וממשל שקרנות עושר ריבוניות צריכות לפעול לפיהם. אלה פורסמו לציבור לאחר שהוצגו בפני הוועדה הפיננסית המוניטארית הבינלאומית של קרן המטבע הבינלאומית ב-11 באוקטובר 2008.
קבוצת העבודה הוחלפה אז בגוף קבוע ב-6 באפריל 2009, "הפורום הבינלאומי של קרנות העושר הריבוניות" (IFSWF), כדי לשמור ולקדם את הסטנדרטים החדשים לעתיד, ולעודד קרנות עושר ריבוניות אחרות להצטרף.
על פי ה-IFSWF, יצירת עקרונות סנטיאגו הונעה על ידי היעדים הבאים:
לסייע בשמירה על מערכת פיננסית גלובלית יציבה וזרימה חופשית של הון והשקעות;
לעמוד בכל דרישות הרגולציה והגילוי החלות במדינות שבהן הם משקיעים;
להבטיח שקרנות עושר ריבוניות ישקיעו על בסיס סיכון כלכלי ופיננסי ושיקולים הקשורים לתשואה;
להבטיח שלקרנות עושר ריבוניות יש מבנה תאגידי שקוף ואיתן המספק בקרות תפעוליות נאותות, ניהול סיכונים ואחריות.
לאחר החלטת הממשלה על הקמת קרן העושר הריבונית של ישראל, בפברואר 2012, הודיע משרד האוצר שהמבנה המתוכנן שלה יפעל על פי עקרונות סנטיאגו.
מקס ורשבסקי

| --- | --- |

הרב מקס ורשבסקי
 לידה:  4 ביולי 1925 שטרסבורג, צרפת 
 פטירה:  13 בספטמבר 2006 (בגיל 81) ירושלים 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  ? – 13 בספטמבר 2006 
 בן או בת זוג:  Mireille Metzger 
 צאצאים:  מיכאל ורשבסקי 
 
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי של שטרסבורג 
 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (31 בדצמבר 1989) 
 
הרב הראשי של צרפת יעקב קפלן (מימין)
מציג את סמל של האביר של לגיון הכבוד
הרב מקס ורשבסקי את ההוספיס אליסה דה שטרסבורג, 27 ביוני 1978.
הרב מאיר שמעון בן יצחק הלוי (מקס) ורשבסקי (4 ביולי 1925, שטרסבורג - 13 בספטמבר 2006, ירושלים) היה הרב הראשי של שטרסבורג והריין התחתון, ודמות ידועה ברזיסטאנס נגד הכיבוש הגרמני בחבל אלזס, בנוסף היה היסטוריון של יהדות אלזס.
קורות חיים

ורשבסקי נולד בצרפת למשפחה אורתודוקסית. בזמן מלחמת העולם השנייה, היה פרטיזן. אשתו הייתה סטודנטית בפריז הכבושה.
בין השנים 1954–1948 כיהן כרבה הראשי של בישהיים, פרבר של שטרסבורג. היה מתלמידיו של הרב הראשי של שטרסבורג, הרב אברהם דויטש. בשנת 1970 מונה לרב הראשי של שטרסבורג, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1987, שבה עלה לישראל. הוחלף על ידי הרב רנה גוטמן.
בסוף שנות ה-90 הזדהו הרב ורשבסקי ואשתו עם מפלגת השמאל הדתי מימד, והרב ורשבסקי הצטרף לארגון "רבנים לזכויות אדם". הרב ורשבסקי הוא אביו של פעיל השמאל הקיצוני מיכאל ורשבסקי.
אל המעיין (תנועה)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  גבעת שאול 
 בעלות:  עמרם כנפו 
 מייסדים:  יאיר לוי 
 מנכ"ל:  יאיר לוי 
 תקופת הפעילות:  1986–הווה (כ־39 שנים) 
 
סניף אל המעיין ברמת החייל, תל אביב
תנועת אל המעיין היא רשת חינוך בלתי פורמלי הפועלת בתחום החברתי והתורני בישראל, בפרט ביישובי הפריפריה ובמושבים.
היסטוריה

התנועה הוקמה בשנת 1986 לאחר החלטת מועצת חכמי התורה ובראשם הרב עובדיה יוסף. עד אמצע 1987 הוקמו כ-80 סניפים ברחבי ישראל. בשנת 1986 קיבלה התנועה ממשרד החינוך 2 מיליון שקלים, מעל רבע מתקציב התמיכות של האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך. מנכ"ל התנועה היה יאיר לוי. במשך שנים אליהו ישי היה המנכ"ל התנועה. כיום מנכ"ל התנועה הוא הרב משה אילוז. מטה העמותה שוכן בירושלים.
לטענת העיתונאי החרדי יעקב ריבלין, התנועה שימשה באופן נסתר גם כאמצעי להעברת שכר לפעילי מפלגת ש"ס, במסווה של תשלום למעבירי שיעורי תורה ובעלי תפקידים שונים בתנועה.