stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מי מריבה
ניתוח ופרשנות למעשה בספר במדבר > חטא משה

בספר במדבר מסופר שה' כעס על משה ואמר לו, שמכיוון שלא קידש את שמו לפני בני ישראל, הוא לא יכניס אותם לארץ ישראל:”יַעַן לֹא הֶאֱמַנְתֶּם בִּי לְהַקְדִּישֵׁנִי לְעֵינֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לָכֵן לֹא תָבִיאוּ אֶת הַקָּהָל הַזֶּה אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָתַתִּי לָהֶם” (ספר במדבר, פרק כ', פסוק י"ב).
בביאור החטא נאמרו דעות רבות, שאפשר לסווגם לשלושה היבטים:
מעשי משה: לדעת רש"י, החטא הוא שמשה הכה את הסלע, למרות שה' ציווה לדבר אליו; לדבריו ה' הורה למשה לקחת איתו את מטהו אך לא להשתמש בו. הרמב"ן הקשה, מדוע אם כן הורה ה' למשה לקחת את המטה.
לדעת  הרמב"ן החטא של משה היה בכך שהכה פעמיים ולא פעם אחת; אולם אבן עזרא הקשה שלפי הסבר זה, לא מובן למה אהרון גם נענש.
דברי משה: ישנם המפרשים שהחטא הוא בכך שכינה את בני ישראל בכינוי "מורים", אולם אבן עזרא הקשה על הסבר זה, מכך שמשה השתמש בביטוי זה שוב בספר דברים, משמע שלא חשב שיש בעיה בביטוי. דעה אחרת אומרת, שהחטא היה בכך שמשה אמר: "המן הסלע הזה נוציא לכם מים", ולא הדגיש בדבריו שה' הוא זה שמביא את המים.
אופי משה: הרמב"ם פירש שחטאו היה שנטה אחר כעסו, ובכך הטעה את עם ישראל לחשוב שהקב"ה כועס עליהם, דבר שלא היה נכון; אולם הרמב"ן הקשה על הסבר זה, שמהכתוב משמע שהחטא הוא שלא האמינו בה'. משה מנדלסון ורבי אברהם מנחם רפאפורט מפרשים שחטאם של משה ואהרן היה שפחדו מפני הקהל וברחו לאהל מועד.
על פי רבי ישעיה הלוי הורוביץ מדובר בגזירה קדומה שמשה לא יכנס לארץ ישראל, כיוון שעם ישראל לא ראוי להנהגה ניסית בארץ ישראל, והחטא היה רק תואנה.
ישנם עוד פירושים רבים. שמואל דוד לוצאטו ציין כי מצא 13 פירושים מהו החטא.
ניתוח ופרשנות למעשה בספר במדבר > חטא משה > חטאו של משה בספר תהילים

בפרק ק"ו בספר תהילים, מתואר המעשה בקצרה: ”וַיַּקְצִיפוּ עַל מֵי מְרִיבָה וַיֵּרַע לְמֹשֶׁה בַּעֲבוּרָם. כִּי הִמְרוּ אֶת רוּחוֹ וַיְבַטֵּא בִּשְׂפָתָיו” (תהילים, ק"ו, ל"ב–ל"ג). מפרשי המקרא הראשונים פירשו פסוקים אלו בשני אופנים. יש מהם שפירשו שמשה ואהרן המרו את רוח ה', וה' ביטא בשפתיו גזרה שלא יכנסו לארץ. אחרים פירשו שבני ישראל הם שהמרו ומררו את רוחו של משה, והוא ביטא בשפתיו אמירה לא נכונה, ועל כך נענש.
ניתוח ופרשנות למעשה בספר במדבר > חשיבות המטה

המטה מופיע בסיפור כמה פעמים. ה' מצווה על משה לקחת את המטה:
קַח אֶת-הַמַּטֶּה וְהַקְהֵל אֶת-הָעֵדָה אַתָּה וְאַהֲרֹן אָחִיךָ וְדִבַּרְתֶּם אֶל-הַסֶּלַע לְעֵינֵיהֶם וְנָתַן מֵימָיו וְהוֹצֵאתָ לָהֶם מַיִם מִן-הַסֶּלַע וְהִשְׁקִיתָ אֶת-הָעֵדָה וְאֶת-בְּעִירָם. וַיִּקַּח מֹשֶׁה אֶת-הַמַּטֶּה מִלִּפְנֵי יְהוָה כַּאֲשֶׁר צִוָּהוּ. וַיַּקְהִלוּ מֹשֶׁה וְאַהֲרֹן אֶת-הַקָּהָל אֶל-פְּנֵי הַסָּלַע וַיֹּאמֶר לָהֶם שִׁמְעוּ-נָא הַמֹּרִים הֲמִן-הַסֶּלַע הַזֶּה נוֹצִיא לָכֶם מָיִם. וַיָּרֶם מֹשֶׁה אֶת-יָדוֹ וַיַּךְ אֶת-הַסֶּלַע בְּ מַטֵּהוּ פַּעֲמָיִם וַיֵּצְאוּ מַיִם רַבִּים וַתֵּשְׁתְּ הָעֵדָה וּבְעִירָם.

- ספר במדבר, פרק כ', פסוקים ח'–י"א
השימוש דווקא במטה מעורר שאלה. במאמרו, מציע אבוהב כי התשובה טמונה באירועים שקדמו למעשה מי מריבה. הוא מביא את דברי רבי יהודה אריה ליב אלתר שהסביר שמחלוקת קורח ועדתו יצרה פילוג בעם. בכדי ללמד את העם את חשיבות האחדות, ה' מצווה את נשיאי השבטים להניח מטה בפתח אוהל מועד ויום למחרת מטה אהרון, משבט לוי פרח. ובכך הביע האל את סמליות המעמדות וחשיבותם של הלוויים, והעם קיבל את הדבר. אותה הטקטיקה נמצאת גם בסיפור שלנו, כשהקב"ה ציווה את משה להשתמש דווקא במטה.
לקריאה נוספת

חטאו של משה מתוך גליונות נחמה ליבוביץ.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק כ', פסוקים א'–י"ג
↑  בכור שור על במדבר כ ח
↑  עולם התנ"ך במדבר עמ' 115
↑  הרב אלחנן סמט, חקת | מי מריבה | תורת הר עציון, באתר www.etzion.org.il
↑  רש"י, מסכת תענית, דף ט', עמוד א', ד"ה בארה של מרים
↑  רש"י במדבר כ י"ב; רשב"ם במדבר כ י'; רבי יוסף אלבו (ספר העיקרים מאמר ד' פרק כ"ב) מפרש את הפסוק "לא האמנתם בי להקדישני", שהם לא האמינו שהנס יקרה על ידי גזירה שלהם, וחיכו לציווי מאת ה'; אך גם לדעתו החטא היה בכך שהכו במקום לדבר
↑  רמב"ן כ,ח
↑   אבן עזרא כ,ח
↑  מובא באבן עזרא במדבר כ ח
↑  ”ממרים הייתם עם ה'” (פרק ט', פסוק ז')
↑  חזקוני במדבר כ י; רבנו חננאל במדבר כ י"ב (הובא ברמב"ן כ,ח); פרופ' יעקב מילגרום, עולם התנ"ך על במדבר, עמ' 116
↑  רמב"ם, שמונה פרקים פרק ד'
↑  שני לוחות הברית, פרשת חוקת
↑  שמואל דוד לוצאטו, פירוש שד"ל על חמישה חומשי תורה, תל אביב: דביר, 1971
↑  רש"י ואבן עזרא בפירושם על הפסוק
↑  רד"ק והמאירי בפירושם לספר תהילים
↑  דוד אבוהוב, מתחת לפשעים מתכסה אהבה
| ספר במדבר |
| --- | --- | --- |
| פרשת במדבר | נשיאי השבטים • מפקד בני ישראל במדבר סיני • מחנה ישראל • פדיון בכורות • משא המשכן |  |
| פרשת נשא | שילוח טמאים • אשם גזלות וגזל הגר • פרשת סוטה • פרשת הנזיר • ברכת כהנים • נשיאת ארון הברית בכתף • קורבנות הנשיאים |  |
| פרשת בהעלותך | הדלקת הנרות במקדש • טהרת הלויים • פסח שני • חצוצרות הכסף ותקיעת הכהנים בחצוצרות • עמוד הענן • מסע המחנות • חובב בן רעואל • פרשת ויהי בנסוע • חטא המתאוננים • קברות התאווה • שבעים הזקנים ואלדד ומידד • צרעת מרים |  |
| פרשת שלח לך | חטא המרגלים • חטא המעפילים • נסכים • הפרשת חלה • חטאת עבודה זרה • המקושש • פרשת ציצית • ציצית • לא תתורו |  |
| פרשת קרח | מחלוקת קורח ועדתו • פריחת מטה אהרן • שמירת המקדש • מתנות כהונה |  |
| פרשת חקת | פרה אדומה • מי מריבה • מות אהרון הכהן • מלחמת מלך ערד • נחש הנחושת • שירת הבאר • מלחמת סיחון • מלחמת עוג |  |
| פרשת בלק | משלחת בלק אל בלעם • אתונו של בלעם • משלי בלעם • חטא בעל פעור |  |
| פרשת פינחס | מפקד בני ישראל בערבות מואב • בנות צלפחד • מינוי יהושע • קורבן התמיד • קורבן מוסף • מוסף ראש חודש |  |
| פרשת מטות | פרשת נדרים • הפרת נדרים • מלחמת מדין • הכשרת כלים • טבילת כלים • פרשת בני גד ובני ראובן |  |
| פרשת מסעי | נדודי בני ישראל במדבר • גבולות הארץ • נשיאי השבטים • ערי הלויים • ערי מקלט • רוצח בשגגה |  |
| דמויות מרכזיות | משה • אהרן • גרשון • קהת ומררי • אליצפן בן עוזיאל • אלעזר ואיתמר • האישה הכושית • מרים הנביאה • קרח בן יצהר • דתן ואבירם • און בן פלת • סיחון מלך האמורי • עוג מלך הבשן • בלק • בלעם בן בעור • כזבי בת צור • זמרי בן סלוא • פינחס • חמשת מלכי מדין • יהושע בן נון • כלב בן יפונה |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
משה מוציא מים מסלע, מוקף ב-12 אהלים, ומעליו אוהל מועד. ציור מבית הכנסת דורה אורופוס
משה מכה בסלע, ציור מאת פרנצ'סקו אוברטיני
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |

השטחים שאליהם, כולם או חלקם, מתייחסת ההחלטה
 תאריך:  22 בנובמבר 1967
 ישיבה מספר:  1,382
 קוד:  S/RES/242 (מסמך)
 סיכום הצבעה:  15 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 0 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה בפה אחד
 הרכב מועצת הביטחון
 חברות קבועות:  טיוואן הרפובליקה הסינית צרפת צרפת הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית ברית המועצות (1955–1980) ברית המועצות
 חברות לא קבועות:  ארגנטינה ארגנטינה ברזיל (1960–1968) ברזיל הרפובליקה העממית של בולגריה הרפובליקה העממית של בולגריה קנדה קנדה דנמרק דנמרק אתיופיה (1897–1975) אתיופיה הודו הודו יפן יפן מאלי מאלי ניגריה ניגריה
החלטה 242 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות לאחר מלחמת ששת הימים, ב־22 בנובמבר 1967. ההחלטה מצהירה כי היא מושתתת על עקרונות מגילת האו"ם המחייבים יצירת שלום צודק ובר קיימא במזרח התיכון.
עיקרי ההחלטה:
מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון.
סיום הלחימה וכיבוד והכרה בריבונותן ובעצמאותן של מדינות האזור.
הבטחת חופש השיט בנתיבים בינלאומיים.
השגת פתרון צודק לבעיית כלל הפליטים שנוצרו במזרח התיכון כתוצאה ממעשי העוינות של כל הצדדים בסכסוך.
הבטחת שלמותן הטריטוריאלית ועצמאותן המדינית של כלל מדינות האזור (באמצעות הקמת שטחים מפורזים).
בקשה ממזכ"ל האו"ם דאז או תאנט למנות נציג מיוחד במזרח התיכון שידאג שיתקיימו מגעים בין המדינות הנוגעות בדבר, במטרה לקדם הסכמה ולסייע להשגת הסכם שלום על בסיס החלטה זו. בנוסף הדו"ח דרש גם דיווח מהיר ככל האפשר על התקדמותו של הנציג המיוחד.
החלטה זו אוזכרה גם בהחלטה 338 והחלטה 339 שנתקבלו באו"ם לאחר מלחמת יום הכיפורים. החלטה 242 יחד עם החלטה 338 מוזכרות במסמכי תהליך השלום במזרח התיכון כבסיס לתהליך. החלטה 242 מעוגנת בפרק השישי למגילת האומות המאוחדות, שעניינו "יישוב סכסוכים בדרכי שלום". בהחלטה אין אזכור לפרק השביעי למגילה המקנה למועצת הביטחון סמכות לאכוף החלטה מסוג זה מכוח "פעולה בנוגע לאיומים על השלום, הפרות של השלום ומעשי תוקפנות". ההחלטה מחייבת מפני ששני הצדדים בחרו לאמץ אותה – הן מדינת ישראל והן הרשות הפלסטינית אך לא חייבה את הצדדים לתוצאה מסוימת משום מהותה – הנחיות כלליות להסדר.
ההחלטה התקבלה כמעט מיד על ידי מצרים וירדן. ישראל קיבלה את ההחלטה בדצמבר 1967. עיראק התנגדה לה, וסוריה קיבלה את ההחלטה רק לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד.
הרקע לקבלת ההחלטה

בנובמבר 1967 ביקשה "הקהילה הערבית המאוחדת" (כפי שנקראה אז מצרים, למרות פרישתה של סוריה מהקע"מ ב-1961) לכנס בדחיפות את מועצת הביטחון של האו"ם על מנת לדון במצב השורר במזרח התיכון, לאור העובדה שישראל אינה רוצה להוציא את כוחותיה המזוינים מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים. כתוצאה מדרישה זו כונסה המועצה ודנה במשבר בתאריכים: 9, 13, 15, 16, 20 ו-22 בנובמבר 1967.
בתחילת הדיונים הוצגו למועצה שתי הצעות להחלטה: האחת הוגשה על ידי הודו, מאלי וניגריה, והשנייה הוגשה על ידי ארצות הברית. אולם, במהלך הדיונים גם בריטניה וברית המועצות הגישו הצעות משלהן. ההחלטה היחידה שהועמדה להצבעה היא ההצעה הבריטית, שהתקבלה פה אחד.
המדינות הכלולות בהחלטה

החלטה 242 לא מציינת במפורש מי הן המדינות אליהן היא פונה אלא משתמשת בניסוח "המדינות הנוגעות בדבר" ולכן ניתן להסיק כי ההחלטה פונה לישראל, שכנותיה ושאר המדינות במזרח התיכון שטוענות שהן במצב מלחמה עם ישראל.
בנוסף קיימים חילוקי דעות בשאלה האם ההחלטה צריכה לחול גם על המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים. ישראל התנגדה לכך, כיוון שההחלטה עוסקת רק בהסדרים בין מדינות ולפלסטינים אין מדינה. הפלסטינים מצדם, ובראשם אש"ף – סירבו בהתחלה לקבל את החלטה 242, בטענה שהיא איננה מכירה בפלסטינים כעם, ומתייחסת אליהם כאל בעיית פליטים בלבד, אולם עם הזמן עמדתם השתנתה והם תמכו בהחלטה. במסגרת הסכמי אוסלו אש"ף הכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל, ובין השאר קיבל במפורש את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם.
המחלוקת על היקף הנסיגה > ניסוח ההחלטה

בנוסח האנגלי נקראה ישראל לסגת מ"שטחים שכבשה", ללא ה"א הידיעה. דגש זה סוכם סופית בין נשיא ארצות הברית וראש ממשלת ברית המועצות.
בנוסח הצרפתי נכתב "השטחים" בה"א הידיעה, אך מאחר שהדיונים על החלטה 242 התקיימו באנגלית, על פי כללי הדיפלומטיה הבינלאומית זהו הנוסח התקף.
מיד לאחר אישור ההחלטה, הביע ראש המשלחת הסובייטית, וסילי קוזנייצוב את הסתייגותו ממנה ”ברור שיש מרחב תמרון לפירושים שונים שיבטיחו לישראל את הזכות לקבוע גבולות חדשים ולהסיג את כוחותיה רק עד לקווים שיראו לה נוחים”.
ירושלים לא הוזכרה בהחלטה. שגריר ארצות הברית באו"ם באותה עת, ארתור גולדברג, הדגיש שההשמטה הייתה מכוונת כיוון שההחלטה אינה מתייחסת לירושלים.
המחלוקת על היקף הנסיגה > פרשנויות מאוחרות

הסעיף העוסק בנסיגת הכוחות המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון, שנוי במחלוקת בין מדינות ערב והאיחוד האירופי לבין ישראל, בנוגע להיקף הנסיגה. לפי עמדת ישראל ההחלטה אינה קוראת לנסיגה מלאה של כל הכוחות הישראלים מכל השטחים שנכבשו בשנת 1967 והיעדר ה"א הידיעה בגרסה האנגלית אינו מקרי, משום שהוכרה זכותה ל"גבולות בטוחים ומוכרים" – גבולות בני הגנה, שאינם חופפים לקווי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
לעומת זאת, עמדתן של מדינות ערב היא, שעל ישראל לסגת מכלל השטחים שכבשה בשנת 1967 ולחזור לגבולות שביתת הנשק של 1949. עמדה זו מבוססת על דברי המבוא להחלטה, שם נכתב ש"אין לרכוש שטחים במלחמה", כמו גם על הגרסה הצרפתית של ההחלטה, בה נכתב שהנסיגה תהיה "מהשטחים שנכבשו", בה"א הידיעה.
חיזוק משמעותי לטענה הישראלית הוא עמדתו של ממשל לינדון ג'ונסון, מיד בתום מלחמת ששת הימים. הממשל הביע את דעתו כי חזרה מיָדית של ישראל למצב ששרר ב־4 ביוני 1967 בטרם פרוץ המלחמה, לא תהווה מרשם לשלום אלא לחידוש מעשי האיבה. מזכיר ההגנה האמריקני, רוברט מקנמארה, פנה לגנרל ארל ווילר, ראש מטה הכוחות המשולבים, בשאלה מהו "השטח המינימלי" שישראל תהיה אולי זכאית להותיר בידיה כדי לאפשר הגנה יעילה יותר. ווילר הגיב בתזכיר מה‐29 ביוני 1967 לפיו: "מנקודת מבט צבאית מקצועית גרידא, ישראל חייבת להשאיר בידה חלק מהשטחים הערביים הכבושים על מנת לספק גבולות בני הגנה מבחינה צבאית". בספטמבר 1968 אמר ג'ונסון: "ברור שחזרה לקווי 4 ביוני 1967 לא תביא שלום, הגבולות חייבים להיות בטוחים ומוכרים".
ג'ורג' בראון, שהיה שר החוץ הבריטי בעת קבלת ההחלטה, הסביר שהשמטת הה"א כוונה בפירוש לומר שישראל לא תיסוג מכל השטחים. עמדה זו הביעו גם מייקל סטיוארט מזכיר המדינה של בריטניה, ג'וזף סיסקו, עוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים ופרופסור יוג'ין רוסטוב תת-מזכיר המדינה של ארצות הברית. עדותו של המשפטן רוסטוב, שהיה חבר בוועדה המנסחת את ההחלטה תומכת בעמדת ישראל.
גם נביל שעת', שר ברשות הפלסטינית, הודה בצדקת טענתה של ישראל, כי החלטה 242 אינה מחייבת נסיגה לגבולות 4 ביוני 1967. הוא מצהיר, "נקבל אך ורק גבולות של ה-4 ביוני 1967. אין אנו מוכנים לקבל מדינה ללא גבולות, או על בסיס הגבולות בהחלטת האו"ם 242, שאנו מאמינים כי איננה מתאימה עוד".
שגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן הכריז בנאום שנשא בתחילת שנת 2020:
”החלטה 242 נעשתה מקור לתביעה מישראל לסגת מכל השטחים שתפסה, אף שההחלטה נוסחה בזהירות מופלגת בדיוק כדי למנוע פרשנות שכזו – ואף על פי שיוג'ין רוסטוב, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שהיה הנציג האמריקני שהשתתף במו"מ על ההחלטה הזו, קבע שלישראל זכות בלתי מעורערת ליישב את יהודה ושומרון.”
בעיית הפליטים

הסעיף בהחלטה 242 שעוסק בבעיית הפליטות במזרח התיכון אינו קובע מי הגורמים שיצרו את הבעיה ואינו מגדיר את זהות הפליטים או את סוג הפתרון. הנוסח מגדיר את הפתרון הרצוי כצודק, ותו לא.
בעיית הפליטים > ערבים

בעקבות מלחמת העצמאות נמלטו או גורשו רבים מערביי ארץ ישראל לארצות ערב השכנות. הם שוכנו במדינות ערב במחנות פליטים בעלי רמת תשתיות ושירותים נמוכה, וסבלו מעוני, הזנחה וצפיפות יתר. רוב מדינות ערב, למעט ירדן, לא אפשרו הגירה של הפליטים אל מחוץ למחנות או שיקום חייהם של הפליטים אלא החריפו את הבעיה, ועם השנים נולדו דורות נוספים של פליטים פלסטינים חסרי אזרחות.
בעיית הפליטים > יהודים

כתוצאה מהחלטות הוועד הערבי והמשטרים במדינות ערב כלפי אזרחים יהודים לפני ולאחר מלחמת העצמאות, כ-800,000 יהודים נאלצו לעזוב את מקום מולדתם בארצות ערב ללא רכושם כתוצאה מאיומים, סנקציות ורדיפה. חלק מהפליטים היהודים היגרו למדינות שאינן ערביות וחלק נקלטו בישראל כעולים.
מועצת הביטחון המליצה להגיע ל"פתרון צודק לשאלת הפליטים", אך לא הגדירה מה ייחשב "צודק". בדומה לכך, דה גול נשיא צרפת קרא להבטיח "עתיד מכובד וצודק לפליטים והמיעוטים במזרח התיכון במסגרת האו"ם" במכתבו לדוד בן-גוריון ב-9 בינואר 1968.
במאמר של רות לפידות היא טוענת שהחלטה 242 מדברת באופן כללי על "בעיית הפליטים'", ולכן אינה מוגבלת לבעיית הפליטים הפלסטינים אלא צריכה לכלול גם הכרה בשיח הפליטות של הפליטים היהודים ממדינות ערב ופיצוי על הרכוש שנגזל.
ראו גם

החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם
לקריאה נוספת

הווארד גריף, החלטה 242 לא ישימה ביו"ש, בתוך: נתיב - כתב עת למחשבה מדינית חברה ותרבות 12 (1999), עמ' 13–15.
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 343–347.
הערות שוליים

↑  כך בין היתר בהסכמי קמפ דייוויד, במכתב ההזמנה לועידת מדריד, בהסכמי אוסלו ובחוזי השלום בין ישראל למצרים ולירדן
↑  רות לפידות, ‏עיוות משמעותה של החלטה 242 (1967), משפט וצבא 16, התשס"ג, בעמ' 796
↑  פרופסור אייל נווה, ד"ר נעמי ורד, ד"ר דוד שחר "הלאומיות בישראל ובעמים - בונים מדינה במזרח התיכון" - הוצאת רכס פרויקטים חינוכים בע"מ - ירושלים - 2009. עמוד 239
1 2 3  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 169
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 170
↑  "ישראל, ארצות הברית והמאבק על הקפאת הבנייה בהתנחלויות 2010-2009", עמוד 25, זכי שלום, inss המכון למחקרי ביטחון לאומי, דצמבר 2015
↑  "גבולות בני הגנה לישראל", ד"ר דורי גולד, 2021
↑  ברגל ימין: הסבירו בחו"ל למה לא לוותר על שטחים, באתר ynet, 21 בפברואר 2010
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמודים 298-299
↑  דני אילון, Israel's Right in the 'Disputed' Territories, מאמר בוול סטריט ג'ורנל, 30.12.2009, ובעברית, זכותה של ישראל לשטחים שמצויים 'במחלוקת'
↑  דברי נביל שעת' באתר IMRA
↑
נאומו של דייויד פרידמן בכנס 'הצהרת פומפאו' בירושלים (תרגום: יואב שורק), השילוח, 18, פברואר 2020
↑  רות לפידות, ‏עיוות משמעותה של החלטה 242 (1967), משפט וצבא 16, 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4340602-6  VIAF: 208708808   WorldCat (עם VIAF): 208708808
אוסובה (מחוז משנה קוסטופיל)

| --- | --- |
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז רובנו רובנו
 מחוז משנה:  קוסטופיל
 תאריך ייסוד:  1836
 שטח:  0.95 קמ"ר
 גובה:  177 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  223 (2001)
 קואורדינטות:  51°05′15″N 25°58′40″E﻿ / ﻿51.0875°N 25.977777777778°E﻿ / 51.0875; 25.977777777778 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאוסובה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםאוסובה(למפת מחוז רובנו רגילה) רובנו ורש דובנו קוסטופיל סארני זדולבונוב אוסטרוה בלארוס ז'יטומיר חמלניצקי טרנופול לבוב ווהליןאוסובה(למפת מחוז רובנו מוגדלת) רובנו ורש דובנו קוסטופיל סארני זדולבונוב אוסטרוה בלארוס ז'יטומיר חמלניצקי טרנופול לבוב ווהליןאוסובה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוסובה (באוקראינית: Осова), הידוע גם בשם אוסובה וישקה (בפולנית: Osowa Wyszka), הוא כפר במחוז משנה קוסטופיל במחוז רובנו באוקראינה, שנמצא במרחק של כ-380 קילומטרים מקייב. עד למלחמת העולם השנייה אוסובה הייתה מושבה חקלאית יהודית.
היסטוריה

אוסובה וישקה הוקמה ב-1836, בימי הצאר ניקולאי הראשון, על ידי 137 יהודים מבריסק שרכשו קרקעות על שטח של 28,950 דונם.[דרוש מקור]
אוסובה וישקה החלה כמושבה חקלאית יהודית, בחלוף השנים שטח הקרקע הצטמצם, הן משום שחלק מן הרכישה לא מומש ונשאר בחכירת איכרים פולניים, והן מפני שהבעלים היהודים מכרו חלק משטחיה לצרכים שונים.[דרוש מקור] בסוף המאה ה-19 התגוררו במקום 577 יהודים וב-1921 נמנו במפקד 700 יהודים, שהיו 97% מכלל האוכלוסייה. מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החלה באוסובה וישקה פעילות של תנועות נוער יהודיות: "החלוץ", "השומר הצעיר" ו"בית"ר". אלה נסגרו בפקודת השלטונות, משום שהשלטונות חשדו בראשי הסניפים שהם קומוניסטים.[דרוש מקור] היהודים בעיירה עסקו במגוון עבודות הקשורות במלאכה. ביניהם היו חייטים, סנדלרים, נפחים, נגרים וזגגים. בנוסף לכך היה במקום בית מלאכה לבניית לבנים וטחנת קמח. במושבה היו שלושה בתי מדרש ובית ספר יסודי אחד.. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השטח עבר לפולין ובשנת 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופח לברית המועצות.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

מספרם המוערך של היהודים באוסובה וישקה ב-1941 היה 850. בימים הראשונים של יולי 1941 נכבשה אוסובה וישקה על ידי גרמניה הנאצית. בסוף אותה שנה הוקפו חלק מן הבתים בתיל דוקרני ונוצר מעין גטו עליו שמרה משטרת העזר האוקראינית. יהודי אוסובה וישקה המשיכו לעבד את שדותיהם תחת פיקוח השוטרים. בחודש אוקטובר 1942, לאחר שנאספו היבולים משדות אוסובה וישקה, אספו הגרמנים את יהודי המושבה, הצעידו אותם ברגל ואחר כך הסיעו אותו ברכבת לאזור קוסטופול ושם נרצחו בבור ירי ביחד עם יהודי הגטו של דרז'נה.
לפני חיסול היהודים התארגנה ביערות הקרובים לאוסובה וישקה קבוצה של 30 צעירים תחת פיקודו של יצחק זקוסקה. יצחק שירת כחייל בצבא הסובייטי, נפל בשבי הגרמנים ליד סמולנסק, הצליח לברוח וחזר לאוסובה. אך מכיוון שחשדו בו שהוא צנחן סובייטי, הוא ברח והסתתר ביערות.[דרוש מקור] באחת הפעולות, לאחר חיסול הגטו, העלתה קבוצת צעירים זו באש את בתי היהודים ולקחו משוטרים אוקראיניים את נשקם. באפריל 1943 מנתה היחידה 63 אנשים. בסוף אותו חודש נערך קרב עם הגרמנים ובמהלכו נפלו 29 איש.[דרוש מקור]
בסוף ינואר 1944 שוחררה אוסובה וישקה. 15 יהודים מתושבי המקום ניצלו בזכות מחבואם ביערות.[דרוש מקור]
הערות שוליים

1 2  אוסובה ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית).
1 2  אדלם דילבסקי, המקומות היהודיים ביותר בפולין, באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית)
1 2 3 4  אוסובה וישקה (Osowa Wyszka), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
1 2 3  אלכסנדר קרוגלוב (רו'), דרז'נה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1348–1349), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ארי-אדם ממערת שטאדל

ארי-אדם ממערת שטאדל
ארי-אדם ממערת שטאדל היא צלמית זואומורפית (בעלת צורת חיה) עשויה משנהב ממותה. זהו הפסל העתיק ביותר שנתגלה מעולם. תיארוך בעזרת בדיקות פחמן-14 שנעשו בשכבה שבה נמצאה הצלמית קבעו, שהיא בת 32,000 שנים. צלמית זאת מהווה את אחת העדויות הקדומות ביותר לאמנות וכנראה גם לדת אצל האדם.
הצלמית היא בעלת ראש של לביאה או אריה וגוף של אדם. גובה צלמית 29.6 סנטימטרים, רוחבה 5.6 סנטימטרים ועובייה 5.9 סנטימטרים. הצלמית משויכת לתרבות האוריניאקית מהתקופה הפלאוליתית העליונה. הצלמית גולפה בעזרת סכין העשויה מאבן צור. על גבי הזרוע השמאלית של הצלמית גולפו שבעה חריצים מקבילים. הצלמית היא חלק מאוסף המוזיאון השוכן בעיר אולם שבגרמניה.
היסטוריה

שברי הצלמית התגלו בשנת 1939 במערת הולנשטיין-שטאדל השוכנת בהרי היורה של שוואביה במדינת באדן-וירטמברג שבדרום-מערב גרמניה. בגלל תחילת מלחמת העולם השנייה, אוחסנו החלקים במוזיאון בעיר אולם ונשכחו. בשנת 1969, 30 שנה לאחר מכן בעת הרכבת יותר מ-200 חלקים על ידי יואכים האן (Joachim Hahn), הוא גילה שמדובר בצלמית שהיא הכלאה של אדם ואריה המערות. בין השנים 1997–1998 נמצאו חלקים נוספים של הצלמית וראש הצלמית חובר לגוף. בתחילה סווגה הצלמית על ידי יואכים האן כאריה זכר, לאחר שנמצאו פיסות נוספות סווגה הצלמית על ידי אליזבט שמיד (Elisabeth Schmid) כנקבה. שתי הפרשנויות אינן מבוססות על ממצאים מדעיים. הקושי בסיווג בין זכר ונקבה נובע מהעובדה שאצל אריה המערות האירופי (Panthera leo spelea) אין את המאפיינים המייחדים את הזכר האריה האפריקאי מהנקבה.
הקושי בהבנה והפרשנות של הממצא נובעת מהעדר מקבילות באתרים ארכאולוגים אחרים. הצלמית חולקת קווי דמיון עם ציורי קיר של דמויות משולבות אדם-חיה שנמצאו על מערה בצרפת, אבל ציורי קיר אלה על פי תיארוכם, צעירים במספר אלפי שנים בהשוואה לצלמית זאת.
ממצא דומה של צלמית עם ראש ארי קטן יותר נמצא מאוחר יותר במערת הול פלס באותו אזור בגרמניה. הממצא הנוסף נמצא ביחד עם צלמיות בדמויות של חיות ומספר חלילים. ממצאים אלה העלו את האפשרות שדמות האריה מילאה חלק חשוב במיתולוגיה של בני האדם שחיו באזור בתקופה הפלאוליתית העליונה.
הפסלון חולק קווי דמיון מסוימים עם ציורי מערות צרפתיים מאוחרים יותר כגון במערת טרואה פרס בפירנאים ומערת גרוטה דה גאבילו המציגים יצורי כילאיים בעלי גוף תחתון דמוי אדם וראשי בעלי חיים.
הצלמית הוצגה לראשונה לציבור באפריל 2011.
ב-2017 הוכרזה המערה והצלמיות שהתגלו בה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת מערות ואומנות עידן הקרח בהרי היורה השוואבים.
הערות שוליים

↑  יובל נח הררי, קיצור תולדות האנושות, הוצאת דביר, 2011, עמ' 30
↑  [https://web.archive.org/web/20170822143451/http://www.quartaer.eu/pdfs/2014/2014_07_kind.pdf The Smile of the Lion Man. Recent Excavations in
Stadel Cave (Baden-Württemberg, south-western
Germany) and the Restoration of the Famous
Upper Palaeolithic Figurine], ‏2014
שוחזר ב-2013
מקהלת צדיקוב

| --- | --- |

חגיגות חצי יובל למקהלה 1935 תחת שרביטו של משה צדיקוב
 מקום הקמה:  ממלכת בולגריה
 מוקד פעילות:  בולגריה, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-22 בספטמבר 1909 
 שפה מועדפת:  בולגרית, עברית, לאדינו
קונצרט המקהלה ב-1910, תחת שרביט המנצח של פטר רנדב
המקהלה באמצע 1948 לפני העלייה ההמונית תחת שרביטו של ישראל אלג'ם
מקהלת צדיקוב בעצרת בחגיגות היובל לייסוד מכבי בולגריה באולם אלהמברה 1953. מנצח יצחק אגבדיש. נואם איצקו בן בסט יו"ר מכבי יפו
מקהלת הילדים ע"ש צדיקוב בניצוחו של יצחק גרציאני 1955
מקהלת צדיקוב בקונצרט חגיגי בתחילת שנות ה-70, של המאה ה-20. מנצח: לסלו רוט. סולנית וסגנית המנצח: ביביאנה גולדנטל.
מקהלת ותיקי צדיקוב בקונצרט חגיגי בשנת 1999, במלאת 90 שנים לייסוד המקהלה. מנצח עמוס מלר.
דור ההמשך - שנת 2014 - מנצח דניאל בלנק.
מקהלת צדיקוב היא מקהלה שהחלה לפעול ביפו ב-1949, והיא ממשיכת דרכה של המקהלה שקמה ב-1909 בבולגריה. ברוב תקופת פעילותה בבולגריה ניצח עליה משה צדיקוב ולאחר עליית רוב חבריה לישראל וחידוש פעולתה של המקהלה היא נושאת את שמו של צדיקוב לזכרו. המקהלה זכתה לפרסום רב ולקהל אוהדים ניכר בעיקר משנות ה-50 ועד שנות ה-70 של המאה העשרים. סולנית מקהלת הילדים, נעמי לוי, הייתה אחת מכוכבות המקהלה הנערצות ביותר, ועם סולניות מקהלת הילדים לאורך השנים ניתן למנות את עירית בולקא, תמי גל, עירית ענבי וחני נחמיאס. מקום מושבה ביפו היה במבנה קטן בשדרות ירושלים פינת רחוב הבעש"ט בשכונת שיכוני חיסכון. המקהלה פעילה (2024) בשני הרכבים שונים ומופיעה בקהילות בארץ וגם לפרקים מחוץ לישראל.