stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביל היקוק הפראי
ביוגרפיה > שוטר מקוף

ב-1857, היקוק השיג בעלות על שטח נרחב במחוז לנקסהשבקנזס, בגודל 160 אקרים (כ-640 דונם). ב-22 במרץ 1858, הוא נבחר כאחד מארבעת שוטרי המקוף של מונטיסלו טאונשיפ, במדינת קנזס. ב-1859 הוא הצטרף לחברת ראסל, וואדל ומייג'ור, החברה המייסדת של הפוני אקספרס, שהיה שירות דואר שפעל במשך כשנה וחצי (בין אפריל 1860 ואוקטובר 1861) באזור הרי הרוקי והמישורים הגדולים בארצות הברית, בין סנט ג'וזף, מיזורי לסקרמנטו, קליפורניה; וששירותה התבסס על רוכבי סוסים מהירים ועל רשת תחנות להחלפת סוסים ורוכבים לאורך הנתיב.
בשנה שלאחר מכן, הוא נפצע קשה לאחר שהותקף בידי דוב, ומשכך, נשלח על ידי החברה לתחנה ברוק-קריק שבמדינת נברסקה, שנרכשה לאחרונה על ידי החברה מדייוויד מקנלס, לעבוד כעוזר באורוות החברה בזמן שהחלים מפציעתו.
ב-1861 הוא היה מעורב בתקרית הירי הקטלנית עם כנופיית מקנלס באותה תחנה, תקרית שעדיין שנויה במחלוקת, לאחר שדייוויד מקנלס בן ה40, בנו בן ה-12 ויליאם מונרו מקנלס, ושני עוזרים בחווה: ג'יימס וודס וג'יימס גורדון, הגיעו למשרדי התחנה על מנת לדרוש את התשלום השני שעבר מועד תשלומו ועדיין לא נתקבל אצלם. דייוויד מקנלס איים על מנהל התחנה הוראס וולמאן, ועל כן, חילופי הדברים ביניהם והתלהטות היצרים, הביאו לידי כך שמקנלס נורה על ידו או על ידי היקוק בן ה-24, אשר התחבא מאחורי וילון והיה עד לכל ההתרחשות ממקום מחבואו.
בעניין זהות היורה, מציין כותב הביוגרפיה של היקוק יוסף ג. רוזה, כי על אף וידוע בוודאות כי הירייה שהביאה למותו של דייוויד מקנלס הגיעה מתוך הבית, אי הוודאות לגבי זהות היורה, מתעממת עוד יותר לאור התסריט הדמיוני שהומצא על ידי חבריו של "ביל הפראי", במגמה "להוריד" את אנשי החוק ומשפחת מקנלס המורחבת מגבו של ביל, שגרסה בין היתר כי בבית נכחה גם אישה חמושה ברובה ציידים (אשתו של וולמן) והיא אשר ירתה את הירייה המכרעת.
ברם, אף על פי כן, כותב הביוגרפיה מציג תאוריה סבירה אפשרית שלוולמן היה אינטרס הרבה יותר גדול להרוג את מקנלס, תאוריה הנתמכת על ידי עדותו של בנו של מקנלס. עם זאת בסופו של דבר, אין זהות היורה חשובה, שכן, על אף והיקוק, וולמן ואשתו, ועובד התחנה ג'.ו. ברינק הועמדו לדין באישום של רצח הם נמצאו כמי שפעלו מתוך הגנה עצמית, וכך נסתיימה הפרשייה.
ביוגרפיה > תקופת מלחמת האזרחים: גשש וחייל סיור

כאשר מלחמת האזרחים פרצה באפריל 1861, היקוק הצטרף לכוחות צבא הצפון במדינת מיזורי כמוביל פרידות וסוסים, שעזרו לשנע את כוחות הצבא ממקום למקום, ועד סוף אותה שנה התקדם להיות נהג כרכרת סוסים (המקבילה ההיסטורית לנהג נגמ"ש). בספטמבר 1862 הוא שוחרר מהצבא מסיבות שאינן ידועות, עד לסוף שנת 1863, כאשר הועסק כבלש-חוקר על ידי המשטרה הצבאית בדרום-מערב מיזורי. במסגרת תפקידו זה, הועלתה הספקולציה כי במסגרת "השנה החסרה", ברי, השנה שבה אין כל תיעוד לגביו, היקוק למעשה פעל כמרגל בטרטוריה של כוחות הדרום.
תפקידיו של היקוק כבלש-חוקר היו בעיקר שיגרתיים וכללו מעקב אחרי חיילים במדים ששתו אלכוהול בזמן שהיו בתפקיד, בדיקת רישיונות למכירת אלכוהול של מלונות ואיתור אנשים בעלי חוב כספי לצבא הצפון. ב-1864 היקוק והבלשים-חוקרים אחרים לא קיבלו את משכורותיהם מזה תקופה, והיקוק או שהתפטר או ששובץ וגויס מחדש כגשש וחייל סיור על ידי גנרל ג'ון ב. סנבורן בתנאי משכורת יחסית יוצאי דופן באותם ימים: תשלום של חמש דולר ביום כולל סוס וציוד נדרש נלווה. ביוני 1865, החל היקוק להתמקצע בהימורים ובילה את מרבית זמנו בעיר ספרינגפילד סביב כך.
ביוגרפיה > הירצחו

ל"ביל הפראי" היה חיזיון, אותו השמיע בפני חברו צ'ארלס "קולרדו" אוטר ועוד מספר אנשים שהיו במקום באותה עת, כי העיירה דד-ווד תהיה תחנתו האחרונה.
בתאריך 2 באוגוסט 1876, עת שעשה בדד-ווד, דקוטה, שיחק היקוק פוקר במסבאת "Nuttal & Mann" (ביתן מס' 10), כאשר יחד עמו, נסובו לשולחן המשחק קרל מאן, מבעלי המסבאה, צ'ארלי ריץ' וקפטן ויליאם ר. מאסי. באותו היום, שלא כהרגלו, ישב עם גבו אל דלת הכניסה למסבאה. היקוק ביקש פעמיים מצ'ארלי ריץ' להחליף עמו מקום ישיבה, כך שפניו יהיו לדלת, כפי שתמיד נהג לעשות, אולם ריץ' לא נעתר לבקשה.
היקוק סבל מרצף הפסדים באותו יום, ואף נאלץ ללוות כסף מהברמן. לתוך המסבאה, נכנס, מבלי שהבחינו בו, צייד באפלו לשעבר בשם ג'ון "ג'ק אף שבור" מקול (John "Broken Nose Jack" McCall). לא ידועים פרטים רבים אודות חייו של מקול, אולם מהפרטים המועטים שידועים, מעבר לעובדה הבסיסית כי נולד ב-1852 או 1853 והיה בן 24 במותו ביום 1 במרץ 1877, ידוע כי גדל בקנטקי עם שלוש אחיות, אך ליבו משכו משם אל המערב הפרוע, שם הפך לצייד באפלו. עד 1876 הוא חי תחת השם הבדוי "ביל סוטארלנד" בעיר דד-ווד, שהייתה באותם ימים מחנה לכריית זהב.
מקול צעד בלתי מורגש עד כדי מרחק קטן מגבו של "ביל הפראי", ואז לפתע, וללא שום התרעה, שלף את אקדחו, צעק "!Take That", ואז ירה ירייה בודדת לכיוונו של היקוק, אשר הביאה למותו בו במקום. הכדור חדר את ראשו של היקוק מאחור, יצא מלחיו הימנית, וסיים את מסלול מעופו כאשר הוא פוגע בשורש כף ידו השמאלית של קפטן ויליאם ר. מאסי.
הסיבה לירי של מקול, מתוך כוונה להרוג את היקוק, עדיין שנויה במחלוקת, ונחלקת לשלוש גרסאות חלופיות: קביעת בית המשפט בנושא, הסברה הרווחת בקרב הקהל הרחב וגרסתו של מקול עצמו. באופן רשמי, לימים נקבע במשפטו השני של מקול כי גורמים מסוימים שילמו למקול על-מנת שיבצע את המעשה, משום שככל הנראה פחדו מאפשרות עתידית כי ימונה לשריף של העיירה דד-ווד. עם זאת, למרות קביעה זאת של בית המשפט, האמונה הרווחת היא שמקול נעשה עצבני ונטר טינה להיקוק, בעקבות מה שהוא תפס, כהצעה מתנשאת. על פי הסברה המקובלת, מעשה שהיה כך היה, שאך יום לפני הרצח, בעקבות משחק פוקר שבו הפסיד מקול השיכור את כל כספו להיקוק, לאחר סיבוב אחד, הציע האחרון כסף למקול השיכור על מנת שיוכל לקנות לעצמו ארוחת בוקר והשא לו עצה כי ראוי ויימנע להמשיך ולשחק פוקר עד שיוכל לכסות את הפסדיו. אף על פי שמקול לקח את הכסף לארוחת הבוקר, הוא תפס את "נדיבות המנצחים" של היקוק ואת עצתו בפריזמה קנטרנית, יהירה ומתנשאת - וטינתו זאת, היא שגרמה לו לרצוח את היקוק.
באומרנו זאת, ראוי עוד להזכיר את גרסתו של מקול לסיבת הרצח, כפי שהעיד בשני המשפטים שנערכו לו. לדבריו, היקוק היה אחראי לרצח אחיו, ורצח זה היה לא יותר מאשר נקמת דם. גרסה זאת נראתה בזמנו יחסית סבירה, ואף מתיישבת עם המציאות במידת מה, שכן, ידוע שלו מקול (אחיו של ג'ק) נהרג על ידי איש חוק אלמוני בעיר אבילין, קנזס - היכן שכזכור, כחמש שנים לפני כן, בשנת 1871, כיהן היקוק כמרשל של העיר. אולם לימים- בעוד שבמשפטו הראשון של מקול, טענה זאת שנתקבלה היא אשר הביאה לזיכויו- יתברר במשפטו השני, כי לא היה לו מעולם אח, ובכך למעשה הוזמה טענתו זו.
מאז מעשה זה, שהיה לכל הדעות אקט פחדני, שכן, נגד את כל נורמות ההתנהגות שהיו נהוגות במערב הפרוע, נזכר שמו של מקול בקרב קהל המעריצים של היקוק לדיראון כ"ג'ק מקול הפחדן" (באנגלית:"The Coward Jack McCall").
ביוגרפיה > הלווייתו וקבורתו

צ'ארלס "קולרדו" אוטר, חברו ושותפו של היקוק, דרש את גופתו של היקוק ושם מודעת אבל בעיתון המקומי "The Black Hills Pioneer", שאמרה בזאת הלשון:
מת בדד-ווד, בלקהילס- ביום 2 באוגוסט 1876, כתוצאה מהשפעתה של יריית אקדח – ג'.ב. היקוק ("ביל הפראי"), לשעבר משאנון, וויומינג. טקס ההלוויה יערך במחנהו של צ'ארלי אוטר, ביום חמישי אחה"צ, ביום 3 באוגוסט 1876, בשעה 15:00- כולם מוזמנים אחר כבוד להגיע
כמעט כל העיירה הגיעה להלוויה, ואוטר קבר את היקוק כשלמרגלות קברו קבע מצבה מעץ שהכיתוב עליה:
ביל הפראי, ג'.ב. היקוק נהרג על ידי המתנקש ג'ק מקול בדד-ווד, בלקהילס, ביום 2 באוגוסט 1876. נפרדנו, אבל אנחנו ניפגש שוב במישורי הצייד השמחים, ולא נפרד עוד. להתראות. קולרדו צ'ארלי, צ'.ה. אוטר
במקור, היקוק נקבר בבית הקברות של איגלסייד, שהיה בזמנו בית הקברות המקורי של דד-ווד. בית הקברות התמלא במהירות, באופן שמנע שימוש נוסף, ובשנת 1879, ביום השנה השלישי למותו, אוטר שילם על העברת קברו של היקוק לבית הקברות החדש "הר מוריה". לאחר מכן, מכיוון ששטח בית הקברות הישן היה אזור שהיה מתאים ליישוב מתיישבים חדשים, שאר הגופות הועברו גם כן, לבית הקברות החדשות במהלך שנות השמונים של המאה ה-19.
אוטר פיקח על העברת הגופה וציין שאף על פי שגופתו נשתמרה באופן כמעט מושלם, היקוק נחנט באופן לא מושלם. רוצה לומר, שכתוצאה מהעבודה הרשלנית, הריאקציה של חומר הקלציום-קרבונט, שמקורו בגבעות הסמוכות, עם גופתו של היקוק הביאה להליך התאבנותה, ברי, תהליך שבה חומר אורגני הופך לאבן. לעניין זה, מעיד אחד העובדים בשם יוסף מקלינטוק, שרשם תיאור מפורט על כך בכתב. כפי שמסתבר, מקלינטוק השתמש בפחית על מנת להקיש על הגופה, מרגל ועד ראש, ולא מצא אף "בשר רך" לרפואה. הוא ציין כי הצליל היה דומה להקשה על קיר אבנים, ולסברתו שאריות הגופה שקלו יותר מ-181 ק"ג(400 lb); כשלעומתו, ווילאם אוסטין, האחראי על בית הקברות, העריך אותן כשוקלות 227 ק"ג, מה שהקשה על העברתן לאתר הקבורה החדש.
המצבה המקורית של קברו של היקוק הועברה למקום קברו החדש, אך עד 1891 נהרסה בידי "שודדי קברים ומחפשי מזכרות", ומשכך, הוחלפה בפסל. גם פסל זה נהרס במרוצת הזמן על ידי "ציידי מזכרות", והוחלף בפסל שיש בדמותו ובממדיו האמיתיים של היקוק. גם פסל זה נפגם בצורה קשה, מה שהוביל לסגירת מתחם הקבר בגדר גבוהה לצורך הגנתו. גדר זאת נחתכה על ידי "אוספי מזכרות" בשנות ה-50 של המאה ה-20 והפסל הוזז שוב. נכון לראשית העשור השני של המאה ה-21, גופתו של היקוק עדיין מצויה בבית הקברות של הר מוריה, במתחם קבר בגודל 3 מ"ר, העשוי בטון יצוק והמוקף בגדר פלדה. מרתה ג'יין קאנארי, אשר הייתה ידועה בכינויה "Calamity Jane", ניהלה פרשת אהבים עם היקוק, ולגרסתה אף הייתה נשואה לו, נקברה בסמוך לקברו של היקוק, על פי בקשתה על ערש דווי.
משפטו של רוצחו של היקוק > נתונים טכניים

נאשם: ג'ון ("ג'ק") מקול.
האישום: רצח.
הסניגורים: במשפט הראשון: "השופט" מילר; במשפט החוזר: אוליבר שאנון, ויליאם הנרי, הריסון בידל.
הקטגורים: במשפט הראשון: "קולונל" ג'ורג מאי; במשפט החוזר: ויליאם פאונד.
שופטים: במשפט הראשון: ויליאם ל. קייקנדול; במשפט החוזר: פיטר ס. שאנון.
מקום המשפט: במשפט הראשון: דד-ווד, דקוטה הדרומית; במשפט החוזר: ינקטון, דרום דקוטה.
תאריך המשפט: במשפט הראשון: 3 באוגוסט 1876; במשפט החוזר: 4 – 6 בדצמבר 1876
הכרעת הדין: במשפט הראשון: זיכוי; במשפט החוזר: אשם.
גזר הדין: במשפט הראשון: - ; במשפט החוזר: מוות בתלייה.
משפטו של רוצחו של היקוק > משפטו הראשון

במשפט הראשון, מקול טען בעדותו כי הוא רצח את היקוק כנקמת דם בגין רציחתו את אחיו, והוא היה עושה זאת שוב אם הייתה לו את ההזדמנות לכך. לאחר סיום שלב ההוכחות, ויציאתם של חבר המושבעים להתייעצות, שארכה פחות משעתיים, הכרעת דינם קבעה: "לא אשם". הכרעת דין זאת קוממה רבים בציבור, ואת הלך הרוח ששרר בעקבות הכרעת הדין נראה שניתן למצוא במאמר מערכת חריף שפורסם בעיתון "The Black Hills Pioneer", ושתמצית הדברים המבואים להלן משקפים את הרוח העולה ממנו:
מי ייתן ויהיה זה חוסר מזלנו להרוג אדם...כל רצוננו הוא שהמשפט ייערך במחנות כורי המכרות המצויים באותן גבעות
(הסבר הציטוט: כוונת כותב המאמר היא לרמוז לעשיית משפט שדה בג'ק מקול, שהוא אשר יביא לעשיית צדק כאשר כל אדם יינשא באחריות המוסרית למשפט שדה זה לבדו)
לאחר סיום משפטו, שנערך כאמור לעיל בעיירה דד-ווד, המשיך מקול להתמהמה מספר ימים בעיירה, עד אשר אדם בשם ג'ו "קליפורניה" "המליץ" לו בחום לצאת ממנה היות ש-"האוויר סביבו חם מדי". ודוק, בעניין זה דווח כי מרתה ג'יין קאנארי- שהייתה ידועה בכינויה:"Calamity Jane", וכאמור לעיל, ניהלה פרשת אהבים עם היקוק ולגרסתה אף הייתה נשואה לו- עמדה בראש המון זועם שאיים על מקול בלינץ', אולם יש להתייחס לכך בספקנות, שכן על פי תיעוד רשמי, בזמן מותו של "ביל הפראי" היא הוחזקה במעצר על ידי שלטונות הצבא. אולם, כך או כך, מקול הבין את הרמז, ובספק יציאתו את העיר, ספק בריחתו ממנה, בואכה מדינת וואיומינג, אגב אמונתו כי הוא הצליח להתחמק מעונש החוק (ע"ע:סיכון כפול), הוא לא שמר על פיו, והרבה להתרברב לכל מי שניאות לשמוע כי הוא הרג את "ביל היקוק הפראי" המפורסם.
משפטו של רוצחו של היקוק > משפטו החוזר ("שמיעה מחדש")

רברבנותו של מקול היא "באופן מילולי" אשר הובילה אותו למותו, כאשר מרשל של ארצות הברית בלאראמי, מדינת וויאיומיניג, שמע אותו מתרברב כי הרג את "ביל הפראי" בדו-קרב ועצר אותו ביום 29 באוגוסט 1876.
בעת מעצרו, טען סניגורו של מקול ל"סיכון כפול" בשל העובדה כי מרשו כבר נשפט על מעשיו ונמצא "לא אשם". ברם, ביהמ"ש הדן במעצר דחה את הטענה וקבע כי הכרעת ביהמ"ש בפסק הדין הייתה בלתי חוקית. זאת, בשל העובדה כי דד-ווד הייתה התנחלות בלתי חוקית שהוקמה בטריטוריה אינדיאנית, ומכיוון שכך, כל רשויותיה, ובכלל זאת רשויות אכיפת החוק והמשפט, נעדרו סמכות חוקית.
המשפט החוזר, שהיה בחזקת "שמיעה מחדש", נערך ביאנקטון, דרום דקוטה. לורנזו באטלר היקוק, אחיו של ביל היקוק, שעשה את כל הדרך ממדינת אילנוי על מנת להיות נוכח במשפטו החוזר של רוצח אחיו, ציין לאחר סיום המשפט כי נראה בעיניו שמקול לא הביע כל חרטה בעניין. הפעם מקול נמצא אשם.
העיתונאי לנדר ריצ'רדסון ראיין את היקוק זמן קצר לפני מותו ואף עזר בקבורתו. ריצ'רדסון כתב על מפגשם במהדורה שיצאה באפריל 1877 של הירחון "סקריבנר", שבמסגרת הכתבה הוא מספר על משפט השני של מקול:
בכותבי את השורות האחרונות של הסקיצה הראשונית של מאמר זה, שמועה הגיעה אל אוזני שמבצע הטבח בביל הפראי נעצר בשנית על ידי רשויות ארצות הברית, ואחרי משפט הוא נידון למוות בעבור רצח חסר רחמים. הוא עכשיו ביאנקטון, מחכה לביצוע גזר דינו. במהלך המשפט הוכח שהרוצח נשכר לעשות כן על ידי מהמרים. מי חשש מהזמן (העתידי) שבו אזרחים טובים ימנו את ביל "אלוף החוק והסדר"- מינוי שהוא החזיק בו בעבר בגבול קנזס, והוכיח בכך את גבריותו ואומץ ליבו
ב-1 במרץ 1877, בשעה 22:10, הוצא מקול להורג בתלייה. גזר דין מוות זה, היה הראשון שבוצע באופן חוקי במדינת דקוטה.
מקול נקבר בפינה הדרום מערבית של בית הקברות הקתולי של יאנקטון. בשנת 1881, כאשר שטחו של בית הקברות הוזז, לטובת הקמתו של בית חולים לחולי נפש, התגלה כי גופתו נקברה עם הלולאה של חבל התלייה לצווארו. אף על פי ששאריות גופתו נקברו מחדש בקבר בלתי מסומן בבית הקברות של יאנקטון, המיקום המדויק אבד ברבות הזמן וכך המקום בו מצוי הקבר אינו ידוע עוד.
תולדות המונח: "ידו של איש מת" ("Dead man's hand")

כאמור לעיל, בסמוך למותו, היקוק הוכרח ללוות כסף מהקזינו כאשר נדרש להשוות את סכום הימורו לזה של האחרים. האגדה מספרת כי הוא לווה 50$, וכאשר נורה, שעה שנפל מכסאו, וידו חסרת החיים נפלה על הרצפה, הוא המשיך להחזיק בקלפיו, שהיו זוג אסים וזוג שמיניות כולם שחורים, ועוד קלף חמישי בלתי ידוע. קומבינציה זאת של קלפים, ברי, יד בפוקר של 2 זוגות של "אסים ושמיניות" (אנגלית:,two-pair poker hand
"namely "aces and eights) לעולם זכתה במשחק הפוקר לכינוי "ידו של איש מת" ("Dead Man's Hand").
זהות הקלף החמישי נתונה לוויכוח, ויש האומרים כי בסמוך לשעת הירי, הקלף החמישי הוחזר לקופת הדילר וטרם הירי לא הספיק ביל הפראי לקבל אחר במקומו. אולם באותה נשימה, אוזכרו במקומות שונים, ארבע הצעות עיקריות באשר לזהות הקלף החמישי:
נסיך יהלום – בהתאם לפרוטוקול של משפטו השני של מקול.
תשע יהלום- אם להסתמך על עדותו של עד ראייה כפי שנרשמה בעיתון.
חמש יהלום- על פי הגרסה הרשמית של העיירה דד-ווד זה הקלף החמישי.
מלכה תלתן- על פי התוכנית: "Ripley's Believe It or Not". ודוק, כי אף יוסף רוזה, כותב הביוגרפיה של היקוק מציין כי:"האמונה הרווחת היא שהקלפים היו: אס תלתן, אס עלה, זוג שמיניות (עלה ותלתן), ומלכה תלתן כקלף "השובר שוויון"(אנגלית:"kicker")". אולם רוזה, לא תמך את גרסתו זאת בסימוכין כלשהן.
הניב המקצועי בפוקר: "ידו של איש מת", צמח עוד בטרם מותו של "ביל הפראי", וחייב את תקומתו למספר של שחקני פוקר שנהרגו עקב סכסוכים, והיה מזוהה עם מספר קומבינציות של קלפים. כך למשל, ב-1886, כעשר שנים לאחר מותו של "ביל הפראי", "ידו של איש מת" הוסברה בעיתון מסוים בצפון דקוטה כקומבינציה של שלושה נסיכים וזוג עשיריות, בהקדישה את המונח למשחק פוקר שנערך במדינת אילנוי כארבעים שנה מוקדם יותר. עובדה זאת מצביעה על כך כי באותן שנים "ידו של היקוק" טרם צברה נופך פופולרי, והיא טרם הייתה קומבינציית הקלפים המקובלת אשר אליה מתכוונים בעת שימוש במונח "ידו של איש מת"- כפי שנקבע רשמית ב-1979 על ידי היכל התהילה של הפוקר, הממוקם בלאס וגאס, נבאדה.
"כוכב התהילה" של היקוק בשדרת כוכבי המערב הפרוע

קשה להפריד בין מציאות לדמיון לכל הנוגע להיקוק, מושא "כוכב התהילה" הראשון של עידן המערב הפרוע, שבהרבה מובנים היה ראשון גיבורי הקומיקס, שלתהילתו מקביל סיפור של אדם אחר שהשיג אותה באותו אופן, הלא הוא דייווי קרוקט. בחנות המזכרות של "כוכבי התהילה" מעלליו של היקוק מוצגים בצורה הרואית, מה שהופך אותו "לגדול יותר מהחיים", אולם למען האמת, סיפורים אלה מוגזמים אם לא מופרכים, וכולם המצאה ופברוק של כותבי מעלליו ושלו עצמו.
על הקשר בין ביל היקוק וקלמיטי ג'יין הופק ב-1953 הסרט המוזיקלי קלמיטי ג'יין עם הווארד קיל בתפקיד ביל היקוק ודוריס דיי בתפקיד קלמיטי ג'יין. ב-1963 הופק על כך סרט טלוויזיה עם קרול ברנט בתפקיד קלמיטי ג'יין. כן הועלו הפקות רבות של קלמיטי ג'יין לתיאטרון.
הערות שוליים

↑  "Shoot Out with 'Wild Bill' Hickok, 1869" EyeWitness to History, www.eyewitnesstohistory.com (2005).
↑  "The Death of Wild Bill Hickok: James Butler Hickok plays his last hand/Karen Reams, www.suite101.com (april 12, 2008)
↑  Old West Legends- Jack McCall - Cowardy killer of wild bill hickok/kathy weiser, www.legendsofamerica.com (march, 2010)
↑  http://law.jrank.org/pages/2643/John-Jack-McCall-Trials-1876.html
↑  ראו הערת שוליים 2; עיינו בערך ג'ק מקול בוויקיפדיה באנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812225862905606  BIBSYS: 90598747  BNE: XX970441  BnF: cb11973766w (data)  GND: 118639617  ISNI: 0000 0000 8976 3725  LCCN: n50035077  NARA: 10581281  NKC: xx0244236  NTA: 303574275  RSL: 000144529  SNAC: w6pv6kbf  SUDOC: 076312038  VIAF: 37709764   WorldCat (עם VIAF): 37709764 
היקוק 1869. סכין מעולם לא נחגרה ללא נדן ולכן, סביר להניח שמדובר באלתור האביזר בצורה זאת לצורך הצילום עצמו
האקדחים האהובים על היקוק היו מסוג Colt 1851. 36 Navy Model
בתמונה משנת 1873, משמאל לימין:"ביל היקוק הפראי", "טקסס ג'ק אומוחאנדרו", "באפלו ביל קודי"
קלימיטי ג'יין- אהובתו, וייתכן אף אשתו של ביל הפראי בתצלום משנת 1885
תצלום של העיירה דדווד משנת 1876, שנת הירצחו של ביל היקוק
ככל הנראה, המיקום המקורי של המסבאה בה נרצח ביל היקוק - בבניין מס' 624 ברחובה הראשי של העיר דדווד בהווה
סטיב וצ'ארלי אוטר בקברו של "ביל היקוק הפראי"
"ידו של איש מת" ("Dead Man's Hand")
"כוכב התהילה" של היקוק בשדרת כוכבי המערב הפרוע
אביב ברזילי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1926 עכו, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  6 בספטמבר 1970 (בגיל 44 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה   משטרת היישובים העבריים    צה"ל
 תקופת הפעילות:  1944–1968 (כ־24 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגת חי"ש  מפקד פלוגה בגדוד 52  מפקד גדוד 52  מפקד בית הספר לקצינים ומושל רצועת עזה וצפון סיני  סגן מפקד חטיבה 11  מפקד חטיבת יפתח  מפקד חטיבת קרייתי  מפקד חטיבה 8
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים
 תפקידים אזרחיים
 מנהל הרשות למען פיתוח ירושלים של ההסתדרות, ראש מטה מלווה הביטחון וסמנכ"ל מכון וולקני.
 
אביב ברזילי (1926 – 6 בספטמבר 1970) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, שכיהן כמפקד בית הספר לקצינים וכמושל רצועת עזה וצפון סיני.
קורות חייו

אביב ברזילי נולד בעכו בשנת 1926. בילדותו עבר עם משפחתו למושב גבתון. הוא היה ראש גדוד בתנועת השומר הצעיר, התנדב לארגון ההגנה ובשנת 1944 עבר קורס מ"כים. לאחר הקורס התגייס למשטרת היישובים העבריים, ולאחר מספר חודשים עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה.
קריירה צבאית

בגיל 19 מונה למפקד פלוגת חי"ש באזור רחובות. בשנת 1946 ניצל מהתנקשות של חיילים בריטיים שזרקו לעברו מטיל ברזל בעת שרכב על אופניים. במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, לחם בקרבות בחזית הדרום, פיקד על כיבוש "משלטי השיניים" במתחם משלטי חוליקאת, פיקד על שיירות לירושלים הנצורה ובמהלך המלחמה קודם לסגן מפקד הגדוד ולמפקדו. לאחר המלחמה, נשלח לקורס מג"דים ושימש בתפקידי הדרכה. במלחמת סיני היה סגן מפקד חטיבה 11 שכבשה את רצועת עזה. ברזילי שירת גם כמפקד החטיבות יפתח, קרייתי וחטיבה 8.
בשנים 1960–1962 סיים תואר ראשון בלשון עברית ולימודי המזרח. בשנים 1962 עד 1964 פיקד על בית הספר לקצינים, וביולי 1964 מונה למפקד מחוז ירושלים ושירת בתפקיד עד 1967. במלחמת ששת הימים שימש מפקד מרחב אילת. לאחר המלחמה, בתחילת יולי 1967, מונה למושל רצועת עזה וצפון סיני.
לאחר השחרור מהשירות הצבאי

לאחר שחרורו ב-1968, היה מנהל הרשות למען פיתוח ירושלים של ההסתדרות, הוצע כמועמד לראשות עיריית רחובות, קיבל תפקיד במשרד הקליטה, עסק בארגון ועידות בינלאומיות של מנהיגים יהודים, היה ראש מטה מלווה הביטחון וסמנכ"ל מכון וולקני.
חיים אישיים

הוא נפטר בגיל 44, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב גיבתון בו התגורר . הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. בנו, אריאל ברזילי נהרג כמפקד פלוגת סיור בשריון במלחמת יום הכיפורים.
הערות שוליים

↑  השתוללות חיילים, משמר, 27 באוקטובר 1946
↑  קצינים סדירים יהיו מפקדי צה"ל בשטחים המשוחררים, דבר, 4 ביולי 1967
↑  שלמה גבעון, מחדלי המצרים בעזה, מעריב, 18 ביולי 1967
↑  הרשות למען פיתוח ירושלים תחוסל, מעריב, 27 באוגוסט 1968
↑  שני מועמדים מטעם גח"ל לראשות עירית רחובות, מעריב, 1 ביוני 1969
↑  גוף ציבורי הוקם ברחובות, מעריב, 27 בפברואר 1969
↑  16 מיליון ל"י - תקציב מינהל הסטודנטים ליד משרד הקליטה, מעריב, 11 בנובמבר 1968
↑  הרשות ההסתדרותית למען י-ם, דבר, 28 בינואר 1970
אליזבת, נסיכת הסן

אליזבת, נסיכת הסן (Elisabeth von Hessen-Darmstadt, ‏1 בנובמבר 1864 – 18 ביולי 1918), הידועה גם בשם יליזבטה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה נסיכה גרמנית מבית הסן העתיק ואשתו של סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו החמישי של הצאר הרוסי אלכסנדר השני. הנסיכה אליזבת הייתה אחותה הגדולה של אלכסנדרה, הצארינה האחרונה של רוסיה (אשת הצאר ניקולאי השני), וכמוה גם היא נרצחה  על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר. אליזבת הייתה ידועה ברוסיה לא רק בשל יופייה הרב, אלא בעיקר בשל טוב לבה ועבודתה עם פשוטי העם העניים.
שנותיה המוקדמות

הנסיכה אליזבת אלכסנדרה לואיז אליס, שכינוייה במשפחה היה "אלה", נולדה בהסה שבגרמניה, בתם השנייה של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. אמה בחרה לה את השם אליזבת לאחר ביקור במקדש בעיר מארבורג המקודש לאליזבת הקדושה, קדושה נוצרייה הנחשבת לאחת המייסדות של שושלת הסן.
אף על פי שהנסיכה הגיעה מאחד מבתי אצולה העתיקים והמכובדים ביותר בגרמניה, חיו היא ומשפחתה חיים פשוטים למדי ביחס לסטנדרטים המלכותיים. ילדי המשפחה נהגו לנקות בעצמם את חדריהם, ואמם תפרה להם בגדים. במהלך מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה לפרוסיה אליזבת נהגה להתלוות לאמה בביקוריה אצל חיילים פצועים. בשל אמה, שהייתה חלק ממשפחת המלוכה הבריטית, שפתה הראשונה של אליזבת הייתה אנגלית, אולם עם אביה היא שוחחה בשפתה השנייה, גרמנית.
בשנת 1878 אחותה הגדולה של אליזבת, ויקטוריה, חלתה במחלת הדיפתריה. שתי האחיות ישנו יחד באותו החדר, ולכן אמם מיהרה להוציא את אליזבת מהחדר המשותף ולשלוח אותה לסבתה. בזכות כך הייתה אליזבת בת המשפחה היחידה שלא נדבקה במחלה; אחותה הצעירה ביותר, מרי, מתה מהמחלה בהיותה בת ארבע שנים בלבד. חודש לאחר מכן אמה, שהייתה מותשת מהטיפול בילדיה החולים, נפטרה גם היא.
מחזרים ונישואים

הנסיכה אליזבת נחשבה בתקופתה לאחת הנשים היפות ביותר באירופה, ובצירוף אישיותה הכובשת והאדיבה היא הפכה לאחת הרווקות המבוקשות ביותר בקרב נסיכי היבשת. אחד ממחזריה הראשונים היה בן דודה הנסיך וילהלם, לעתיד וילהלם השני, קיסר גרמניה. וילהלם היה תלמיד באוניברסיטת בון כשאליזבת הייתה נערה צעירה, ובסופי השבוע הוא נהג לבקר את דודתו אליס, אמה של אליזבת. במהלך ביקורים אלו הוא התאהב בנסיכה היפהפייה, אולם אליזבת, שלא נמשכה אליו כלל, דחתה בנימוס את חיזוריו, מה שגרם לו לעזוב את לימודיו ולחזור לברלין.
מחזר אחר של אליזבת היה בן דודו של וילהלם, הנסיך פרידריך, לעתיד הדוכס הגדול של באדן. המלכה ויקטוריה, סבתה של אליזבת, חיבבה מאוד את הנסיך הצעיר, ולכן התאכזבה מאוד כאשר אליזבת סירבה להצעותיו. סבתו של פרידריך, הקיסרית אוגוסטה, ואמו לואיזה, נסיכת פרוסיה, כעסו מאוד על אליזבת, ולא סלחו לה במשך זמן רב על שדחתה את פרידריך.
לבסוף נפלה הנסיכה בקסמיו של נסיך רוסי מבית רומנוב, משפחה שגבריה נחשבו לגבוהים ויפים במיוחד. דודתה הגדולה של אליזבת, מריה אלכסנדורבנה, קיסרית רוסיה, ביקרה לעיתים תכופות אצל קרוביה בהסן, והייתה מלווה בדרך כלל על ידי בניה הצעירים, סרגיי ופאבל. אליזבת והנסיכים הכירו מילדותם, אולם לאחר מספר שנים בהן לא התראו, ראה אותה סרגיי בפעם הראשונה כאישה צעירה והתאהב בה.
בתחילה לא התרשמה הנסיכה אליזבת במיוחד מסרגיי, וסירבה להצעת הנישואים שלו, אולם לאחר שאמו ואביו נפטרו באותה השנה, השתנה יחסה אליו, משום שגם היא אבדה את אמה בגיל צעיר. אליזבת וסרגיי החלו להתקרב זה לזה, וכשסרגיי הציע לה נישואים בפעם השנייה היא הסכימה, למרות התנגדותה של סבתה ויקטוריה.
הנסיכה הגדולה של רוסיה

סרגיי ואליזבת נישאו ב-15 ביוני 1884 בארמון החורף שבסנקט פטרבורג, והנסיכה אליזבת הפכה רשמית ליליזבטה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. הזוג הצעיר התיישב בארמון בלוזלסקי-בלוזרסקי שבסנקט פטרבורג, ולאחר שסרגיי התמנה למושל מוסקבה בשנת 1892 הם עברו לגור באחד מארמונות הקרמלין. אליזבת לא הייתה חייבת להמיר את דתה מהדת הלותרנית עליה גדלה לדת הרוסית אורתודוקסית אליה השתייכו בעלה ומשפחת המלוכה הרוסית, אולם היא בחרה מרצונה לעשות כן בשנת 1891 בעקבות ביקור בירושלים ודבר זה תרם לאהדת העם הרוסי אליה.
לבני זוג לא נולדו ילדים, אולם הם ערכו לעיתים קרובות מסיבות מיוחדות לילדים במעון הקיץ שלהם מחוץ למוסקבה. בשנת 1902 הם הפכו להורים המאמצים של אחייניהם, מריה ודמיטרי, לאחר מות אמם, וגירוש אביהם מהמדינה.
הנסיך הגדול סרגיי נרצח בקרמלין ב-18 בפברואר 1905 על ידי מהפכן סוציאליסט בשם איוואן קלאייב. אליזבת קיבלה את הבשורה באופן כה קשה, עד כי קרוביה חששו שתעבור התמוטטות עצבים. אולם היא נרגעה במהרה, ואף ביקרה את קלאייב בכלא והפצירה בו לבקש חרטה על מעשיו, קלאייב סיפר לה שהם ניסו להתנקש בחיי בעלה שלוש פעמים ובכל פעם נסוגו מחשש פגיעה בה, כיוון שראו בה דמות מופת. אליזבת אף ביקשה מאחיינה, הצאר ניקולאי השני, לחון את רוצחו של בעלה, אולם קלאייב סירב לקבל את החנינה ונתלה במאי 1905.