stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר מורוזוב (1940)
ביוגרפיה

ולדימיר מורוזוב נולד בקרסנובודסק (אז בתחומי ברית המועצות היום בטורקמניסטן). הוא התחיל להתאמן בעיר הולדתו ותוך זמן קצר עבר עם משחתו לקייב. בשנת 1962 הוא זכה לראשונה באליפות ברית המועצות ובעקבות כך נכלל בנבחרת. מורוזוב זכה במדליות זהב באליפויות ברית המועצות במשך עשור עד לשנת 1972 וזאת במסגרות שונות (רביעיות וזוגות).
במהלך הקריירה על הישגים בספורט הוא זכה בעיטורים סובייטים ובשנת 2012 הוענק לו עיטור אוקראיני.
השתתפות באולימפיאדות

בשנת 1964 הוא זכה במדליית זהב הראשונה ותחרות לרביעיות. בתחרות גמר הרביעייה הסובייטית הקדימה את הרביעייה הגרמנית בפחות משנייה.
בשנת 1968 הוא זכה במדליית זה שנייה בתחרות של זוגות כאשר הוא התחרה ביחד עם שותפו מאוקראינה שזכה במדליית כסף אישית בתחרות ל-1000 מ'.
בשנת 1972 הוא הוצב בפעם השנייה בתחרות רביעיות וזכה במדליית זהב השלישית.
נלי אברמובה

נלי מיכאילובנה אברמובה (ברוסית: Не́лли Миха́йловна Абра́мова;‏ נולדה ב-18 באוגוסט 1940) היא שחקנית כדורעף יהודייה-סובייטית בעבר. זוכת מדליית כסף אולימפית (טוקיו 1964) ואלופת אירופה (1967) בכדורעף.
ביוגרפיה

אברמובה נולדה וגדלה בצ'ליאבינסק.
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית כסף בכדורעף. לצידה שיחקה ולנטינה וינוגרדובה אף היא שחקנית כדורעף יהודייה.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט בשנת 1965 היא זכתה במדליית זהב.
באליפות אירופה שנערכה בטורקיה בשנת 1967 היא זכתה במדליית זהב.
יוסי וירז'נסקי

| --- | --- |

וירז'נסקי, 1974
 לידה:  24 בדצמבר 1942 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  4 באפריל 2020 (בגיל 77) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1963–2020 (כ־57 שנים)
 בן או בת זוג:  שמרית אור 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסף (יוסי) וירז'נסקי (24 בדצמבר 1942 – 4 באפריל 2020) היה שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

וירז'נסקי נולד בתל אביב, עם שחרורו מהצבא למד משחק, והחל להופיע בתיאטרון. בשנת 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, גויס למילואים והוצב בגדוד טנקים בקרבות הקשים ברמת הגולן. במהלך הקרבות העזים נפגעו כלל הטנקים בגדוד, ומרבית החיילים נהרגו. וירז׳נסקי היה בין המעטים ששרדו וחולצו בחיים. כתוצאה מכך סבל וירז'נסקי מטראומה נפשית והוגדר הלום קרב.
לאחר המלחמה, חרף הדברים שעבר, חזר וירז׳נסקי למשחק והשתתף בהצגות תיאטרון וסרטי קולנוע.
בשנים האחרונות לחייו הקדיש את מירב זמנו לכתיבת סיפורים מתקופות שונות בחייו שאותם איגד בספר ששמו "יוסף בכלוב האווזים". החל מילדותו ברמת-גן, דרך שירותו הצבאי ובחרותו באילת ובבריטניה ועד למלחמת יום הכיפורים ולחייו לאחר הפגיעה. בשנת 2021, במלאת שנה לפטירתו, יצא הספר לאור.
קריירה בתחום המשחק

וירז'נסקי השתתף בהפקות מקומיות ובינלאומיות רבות.
בין הסרטים הישראלים בהם שיחק: "שתי דפיקות לב" (1972), "יום הדין" (1974) סירטו של ג'ורג' עובדיה שהיה הסרט הישראלי הראשון שעסק במלחמת יום הכיפורים, "בוא נפוצץ מיליון" (1977), "האיש שבא לקחת" (1981), "בחינת בגרות" (1983), "החורף האחרון" (1984)", קוקו בן 19" (1985), אירית עירית (1985), הטוב הרע והלא נורא" (1986), "רחובות האתמול" (1989), "להב חצוי" (1992), "חתונה מאוחרת" (2001), "מעבר לגדר" (2004), .
בין הסדרות הישראליות בהן שיחק: "כסף קטלני" (1996-1999), "קו 300" של אורי ברבש (1997), כתב פלילי (2005), "האלופה" (2007), "שוטטות" (2001-2003), "שבתות וחגים" (2004), "פרשת השבוע" (2006), "טירונות" (1998-2001).
בין ההפקות הבינלאומיות בהן שיחק: "תיק ירושלים" (1972), "משה", מיני סדרה (1974), מזימות בירושלים (1976), "קשר האורניום" של מנחם גולן (1978), המתופפת הקטנה" (1984) של ג'ורג' רוי היל, "השגריר" (1984) של ג'יי לי תומפסון, "המהפכן" (חלק 1 ו-2, 1995-1996)
כמו כן השתתף בהצגה "ברבן" של יונתן שם אור ובעשרות סרטי סטודנטים.
חיים אישיים

היה נשוי לפזמונאית שמרית אור עד מותו בגיל 77 ולהם בן.
כמו כן, לוירז'נסקי שני ילדים נוספים מנישואים שונים. טלי וים.
הערות שוליים

↑  סטימצקי - יוסף בכלוב האווזים, באתר סטימצקי
↑  הילו גלזר, העיר תל אביב, המאבק האחרון של שמרית אור, באתר הארץ, 7 בינואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415782205171  LCCN: n2021057868  VIAF: 28153237884629212193   WorldCat (עם VIAF): 28153237884629212193
ויקטור סביניך

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1940 (בן 84) מחוז קירוב, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  ברית המועצות סובייטי
 השכלה:  האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לגאודזיה וכרטוגרפיה 
 עיסוק בעבר:  מודד
 תקופת השירות:  1978–1988 (כ־10 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  252 ימים, 17 שעות, 38 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  1
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  5 שעות, 0 דקות
 משימות
 סויוז T-4, סויוז T-13, סויוז TM-5
 עיטורים
  (פעמיים)  (3 פעמים)  (3 פעמים)
 
ויקטור פטרוביץ' סביניך (ברוסית: Виктор Петрович Савиных; ‏נולד ב־7 במרץ 1940) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס ב-2 משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 וסאליוט 7.
ביוגרפיה

ויקטור סביניך נולד בכפר במחוז קירוב. הוא סיים בית הספר בשנת 1957 והתחיל ללמוד בעיר פרם לטכנאי רכבות. לאחר סיום בית הספר לטכנאים הוא עבר תקופה קצרה וגויס לצבא. בצבא הוא שירת ביחידת מודדים. בשנת 1963 הוא החל ללמוד המכון למיפוי ומדידות וסיים אותו בהצטיינות בשנת 1969 תוך הסמכה למהנדס מכונות בהתמחות לאופטיקה. ויקטור סביניך החל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1978 ויקטור סביניך נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1981 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז T-4 (ולדימיר קובליונוק היה מפקד צוות). החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 ומשלחת מס' 5 החלה לפעול.סביניך היה האדם ה-100 בחלל. המשלחת חזרה לכדור הארץ לאחר 74 ימים פעילות.
בשנת 1984 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-13 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות). במהלך טיסה זו הם ביצעו עגינה ידנית לתחנת החלל סליוט 7 וביצעו בה מספר תיקונים חשובים. הצוות הצליח לבצע את המשימות הנדרשות ובהמשך החל לפעול כמשלחת מס' 4 לתחנת החלל. סביניך ביצע פעילות חוץ רכבית להרחבת פאנל סולארי שנמשכה כ-5 שעות. לאחר סיום פעילות המשלחת הוא המשיך לפעול במשלחת מס' 5 לתחנת החלל. סביניך חזר לכדור הארץ בחללית סויוז T-14 לאחר 168 ימים בחלל.
בשנת 1988 נערכה הטיסה השלישית בחללית סויוז TM-5 (אנטולי סולוביובהיה מפקד צוות) ואלכסנדר אלכסנדרוב (בולגריה). החללית התחברה לתחנת החלל מיר. בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 3 בפיקוד ולדימיר טיטוב. הם חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז TM-4 לאחר סיום תוכנית ניסויים.
בפברואר 1989 ויקטור סביניך מונה לרקטור של מכון למיפוי ומדידות בו למד. הוא השלים דוקטורט וכתב מספר ספרים בנושא חקר החלל. בשנת 2007 ויקטור סביניך סיים את כהונתו ותוך זמן קצר נבחר לנשיא המכון.
פרס דן מידן

פרס דן מידן לחקר הננו-מדע הוא פרס שנתי המוענק על הישגים האקדמיים יוצאי דופן בתחום הננומדע והננוטכנולוגיה למדענים מצטיינים מכל העולם.
פרס זה בגובה של עשרת אלפים דולר נוסד ב-2019 על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים בשיתוף עם הידידים האמריקאים של האוניברסיטה העברית (AFHU (אנ')) ותרומתו של ד"ר דן מידן, שמילא תפקיד מרכזי בהקמת היוזמה הלאומית הישראלית לננו-טכנולוגיה (INNI).
ועדת הפרס הם: פרופ' אורי בנין (אנ') (יו"ר, לשעבר מנהל מייסד של HUCNN), פרופ' אוריאל לוי (מנהל HUCNN) ופרופ' ראם סרי (סגן נשיא האוניברסיטה העברית למחקר ופיתוח).
הפרס הוענק לראשונה ב-2019 לפרופסר יי צ'וי מאוניברסיטת סטנפורד על תרומתו לפיתוח ננו חומרים למגוון יישומים בתחומי האנרגיה החלופית ושימור הסביבה.
לפרופ' עלי ג'ווי ב-2020, לפרופ' מקסים קובלנקו ב-2021, ולפרופ' אנדריאה אלו ב-2021.
הפרס לשנת 2022 יוענק לפרופ' פבלו ג'רילו-הררו מהמחלקה לפיזיקה ב-MIT על עבודתו החלוצית בתחום הננו-חומרים הדו-ממדיים הבנויים משכבות חד-אטומיות מוגדרות ומוכוונות.
הערות שוליים

↑  חוקר מסטנפורד קיבל את פרס דן מידן לננוטכנולוגיה. הפרס הוענק לראשונה, באתר הידען, ‏18 ביוני 2019
↑  פרס דן מידן לחקר הננו-מדע לשנת 2022 מוענק פרופ' פבלו ג'רילו-הררו מהמחלקה לפיזיקה ב-MIT, באתר הידען, ‏29 במרץ 2022
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרס דן מידן".
גיל טופז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969  (בן 55 בערך) ה'תשכ"ט נתניה
 מדינה:  ישראל ישראל
 פעילות בולטת:  מנכ"ל בנק ירושלים (2015-2022)
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 
גִּיל טוֹפָּז (נולד ב-1969, ה'תשכ"ט) הוא איש עסקים ישראלי ומנכ"ל משותף של אלטשולר שחם אשראי, לשעבר מנכ"ל בנק ירושלים.
ביוגרפיה

גיל נולד בנתניה וגדל באבן יהודה. למד בתיכון אורט יד לבוביץ, נתניה והוא בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות .B.A, תואר ראשון במשפטים LL.B, ותואר שני במנהל עסקים M.B.A, כולם מאוניברסיטת תל אביב. לגיל רישיון עריכת דין ורישיון ראיית חשבון.
גיל מילא שורה של תפקידים בכירים בגופים פיננסים מובילים בישראל ובין היתר כיהן כמנכל בנק ירושלים, מילא שני תפקידי סמנכ"ל וחבר הנהלה בחברת כרטיסי האשראי כ.א.ל הראשון כ־CRO - מנהל הסיכונים הראשי ובתפקידו השני סמנכ"ל - ראש אגף לקוחות פרטיים. קודם לתפקידו זה עבד גיל בבנק הפועלים שם מילא מספר תפקידים משמעותיים – וביניהם ניהול האשראי הקמעונאי בבנק, כיהן כמנהל קשרי לקוחות בחטיבה העסקית וניהל את האסטרטגיה בחטיבה הקמעונאית.
ב-30 ביוני 2015 מונה גיל למנהל הכללי של בנק ירושלים, ובמהלך שנת 2022 לאחר כ-7 שנות כהונה סיים את תפקידו בבנק.
במרץ 2022 הקים גיל כמייסד משותף עם הגר פרץ דיין את חברת קרדיטים עסקים וצמיחה בע"מ בה הם שימשו ביחד כמנכ"לים משותפים. ביוני 2024 דווחה ידיעה לבורסה לפיה חברת קרדיטים נרכשה על ידי אלטשולר שחם באמצעות חברת אלטשולר שחם אשראי. במסגרת העסקה יוקצו למייסדים 10% בחברה הרוכשת והם ימשיכו לנהל את הפעילות הנרכשת.
חיים אישיים

גיל נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בבני עטרות.
הערות שוליים

↑  רועי ויינברגר, ‏מנכ"ל בנק ירושלים גיל טופז הודיע על סיום תפקידו, באתר גלובס, 16 בינואר 2022
↑  אלמוג עזר, מגוונת: אלטשולר שחם נכנסת לתחום האשראי החוץ בנקאי, באתר כלכליסט, 9 ביוני 2024
דויד טוחמנוב

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1940 (בן 84) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Давид Фёдорович Тухманов 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1961 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית למוזיקה על שם גנסין 
 סוגה:  ארט רוק, מוזיקת פופ, אופרה 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הפדרציה הרוסית (2000)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1983)  פרס הפדרציה הרוסית (2003, 2020)  פרס לנין קומסומול (1977)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (2010)  עיטור הידידות בין העמים (1980)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 
דויד פדורוביץ' טוחמנוב (ברוסית: Давид Фёдорович Тухманов; נולד ב-20 ביולי 1940 במוסקבה) הוא מלחין, פסנתרן, מחבר מוזיקה לשירים סובייטיים פופולריים רבים.
טוחמנוב כתב את השיר יום הניצחון שהפך ברבות הימים לאחד השירים הרוסיים הפופולריים והמוכרים ביותר.
ביוגרפיה

נולד ב־20 ביולי 1940 במוסקבה, למשפחה ארמנית. אביו היה מהנדס, אמו מוזיקאית. אמו של דייוויד התעקשה שבנה יקבל השכלה מוזיקלית. הילד נכנס לבית הספר למוזיקה בשיעור פסנתר. הוא גם עבד על הרכב ותורת המוזיקה בהדרכתו של לב ניקולאביץ' נאומוב.
בעודו סטודנט במכללת גנסינסקי, מתחיל טוכמנוב לכתוב שירים. הוא כתב את הלהיט הראשון שלו "הרכבת האחרונה" (Последняя электричка) עוד בשנת 1961. בהמשך כתב טוחמנוב סדרה של שירים פטריוטים, כמו "אני אוהב אותך, רוסיה" (Я люблю тебя, Россия), "הכתובת שלי היא ברית המועצות (Мой адрес — Советский Союз).
בשנת 1972 הקליט המלחין את הדיסק השירים הראשון שלו, "כמה נפלא העולם". טוחמנוב שיתף פעולה עם להקות "וסיוליה רביאטה", "סמוצבטי", "לייסיאה פסניה".
בשנת 1975 כתב טוחמנוב את השיר "יום הניצחון" למילים של ולדימיר חריטונוב, שבתחילה לא רצו לקחת לרדיו וטלוויזיה, בהתחשב בכך שהוא יכול להיות רקדני מדי. עם זאת, לב לשצ'נקו בכל זאת שר את השיר בקונצרט ליום המשטרה השיר הפך מייד לפופולרי.
בשנת 1976 הוציא טוחמנוב דיסק נוסף, "Po volne moei pamyati", הדיסק זכה להצלחה אדירה.
טוחמנוב הוא גם מחברם של שירים מפורסמים ואהובים כמו "העיניים האלה מנגד" (Эти глаза напротив), "בריכות טהורות" (Чистые пруды), "חורשת הזמיר" (Соловьиная роща), "מילים לשווא" (Напрасные слова), "מגוליארדים" (Из вагантов), "שיר מזרחי" (Восточная песня), "כמה נפלא העולם" (Как прекрасен этот мир)
.
הערות שוליים

↑  https://geek-tips.github.io/articles/386436497078106/index.html(הקישור+אינו+פעיל)
↑  http://russmus.net/band/112/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8212 309X  LCCN: n92107778  LNB: 000074659  MusicBrainz: b7a586c3-bd15-46ee-9cf7-11a22eb67d30  NKC: mzk2011649701  VIAF: 263998108   WorldCat (עם VIAF): 263998108
אנאטולי טרופימוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביוני 1940 מחוז מוסקבה, ברה"מ 
 נרצח:  10 באפריל 2005 (בגיל 64) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פס"ב 
 דרגה:  קולונל גנרל 
 
אנאטולי ואסילייביץ' טרופימוב (ברוסית: Анатолий Васильевич Трофимов; נולד ב-1940 במחוז מוסקבה - נרצח ב-10 באפריל 2005 במוסקבה) היה איש שירות הביטחון הפדרלי. התקדם עד לתפקיד של ראש הפס"ב של מוסקבה ומחוז מוסקבה. הוא נרצח על ידי אלמוני ביריות אקדח, בכניסה לביתו ב-10 באפריל 2005.
ביוגרפיה

אנאטולי טרופימוב התגייס לקג"ב ב-1962 וב-1966 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה של הקג"ב ע"ש דזרז'נסקי ועבד בזרועות החקירה של הקג"ב רפובליקות סובייטיות במרכז אסיה.
ב-1971 החל לעבוד במשרד המוסקבאית של הקג"ב ועד מהרה היה למנהל מחלקת החקירות של הקג"ב במוסקבה. הוא ניהל חקירות נגד שורת אישים ידועים שכללה גם דיסידנטים: אנדריי סחרוב, סרגיי קובאלב, גלב יאקונין, נתן שרנסקי ואחרים. בשנות ה-80 המאוחרות עבר לעבוד בחקירת שחיתויות ובינואר 1992 התמנה למנהל המינהל למלחמה בהברחות ושחיתות במשרד הביטחון של הפדרציה הרוסית (Управления по борьбе с контрабандой и коррупцией Министерства безопасности России). באוקטובר 1993 היה מעורב במבצע מעצרם של ראשי האופוזיציה לבוריס ילצין: אלכסנדר רוצקוי, לשעבר סגן נשיא רוסיה, ויו"ר הפרלמנט רוסלן חסבולאטוב. ב-1994 התבקש לעבוד באקדמיה של השירות הפדרלי לסיכול ריגול ובינואר 1995 התמנה לראש הפס"ב במוסקבה ולסגן מנהל הפס"ב. הוא היה מעורב בחקירת מקורות המימון לקמפיין הבחירות של בוריס ילצין בבחירות לנשיאות רוסיה 1996.
בפברואר 1997 פוטר משירות הביטחון הפדרלי.
אנאטולי טרופימוב נורה במוסקבה, סמוך לביתו בהיותו ברכבו. ברכב עמו ישבה גם רעייתו שנפצעה ונפטרה אחר כך בבית החולים.
באפריל 2009 חבר בריטי של הפרלמנט האירופי, ג'רארד באטן סיפר לפרלמנט כי טרופימוב סיפר לאלכסנדר ליטוויננקו על פעילות רבה של קציני קג"ב לשעבר בקרב פוליטיקאים איטלקיים, ביניהם גם רומנו פרודי. על פי העיתון EU Reporter, "קצין קג"ב בכיר נוסף, שחי בלונדון, אישר את הסיפור".
הערות שוליים

↑  В столице убит экс-глава ФСБ по Москве и Подмосковью
תאוריית המשוגע

תאוריית האיש המשוגע היא תאוריה פוליטית לניהול יחסים בין לאומיים המתבססת על הרעיון כי בקונפליקט ה-"שפן" בתורת המשחקים קיים יתרון לשחקן המתנהל בחוסר רציונליות ונותן לרגש להשתלט עליו משום שיריבו יאמין כי הוא יהיה מוכן להסתכן בלאבד תועלת רבה עבור רווח מועט יחסית ויחשוש להיכנס עמו לעימות. הבסיס להצלחת התאוריה הוא עשיית פעולות שייצרו מראית עין אמינה של מחויבות לעמדתך עד כדי מוכנות לשלם מחיר עבור כך.
התאוריה משויכת באופן שכיח למדיניות החוץ של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. ניקסון והממשל שלו ניסו לכפות על מנהיגי המדינות הקומוניסטיות לחשוב שניקסון הוא אדם לא רציונלי והפכפך. לפי התאוריה, המנהיגים היו אמורים להימנע מלהסית כנגד ארצות הברית, בשל הפחד מהתגובה האמריקאית הלא צפויה ולא מידתית.
היסטוריה

ב-1517, טען ניקולו מקיאוולי כי "לעיתים זהו דבר חכם מאוד לזייף טירוף" ("דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס", פרק 3, קטע 2). למרות שבהקשר של ניקסון ומלחמת וייטנאם טען קימבל כי ניקסון הגיע לאסטרטגיה זו כתוצאה מניסיון מעשי וצפייה בנשיא דווייט אייזנהאואר והנהגתו את מלחמת קוראה.
ב-1962, טען העתידן הרמן קאהן בספרו "לחשוב על הבלתי מושג", כי להיראות קצת משוגע עשויה להיות דרך אפקטיבית לגרום ליריב לוותר.
ניקסון

ראש הסגל של הנשיא ניקסון ר. הלדמן כתב כי ניקסון חלק איתו את הדברים הבאים: "אני קורה לזה תאוריית המשוגע בוב. אני רוצה שהצפון - וייטנאמים יאמינו כי הגעתי לנקודה שבה אני עשוי לעשות כל דבר על מנת לסיים את המלחמה. אנחנו רק נדליף להם כי - "למען השם, אתם מודעים לכך שניקסון אובססיבי בקשר לקומוניזם. אנחנו לא יכולים לרסן אותו כאשר הוא כועס וידו מונחת על הכפתור של הנשק הגרעיני" והו - צ'י בעצמו יהיה בפריז תוך יומיים להתחנן על הסכם שלום".
באוקטובר 1969, ממשל ניקסון ציין לברית המועצות כי "האיש המשוגע" יצא משליטה כאשר צבא ארצות הברית קיבל הנחיה לכוננות מלחמה עולמית (ללא ידיעת רוב הציבור האמריקאי), וכי מפציצים חמושים בנשק תרמו - גרעיני עפים בסמוך לגבול ברית המועצות במשך שלושה ימים רצופים.
הממשל השתמש בתאוריית האיש המשוגע כדי לכפות על הממשלה הצפון - וייטנאמית לגשת למשא ומתן ולסיים את מלחמת וייטנאם. בהתאם לאותה מדיניות, דיפלומטים אמריקאים, במיוחד הנרי קיסינג'ר תארו את הפלישה לקמבודיה כסימפטום של "חוסר היציבות" של ניקסון.
טראמפ

ישנם המאמינים כי תאוריית האיש המשוגע ננקטה בידי הנשיא טראמפ ביחסיו עם מדינות בעלות ברית ומדינות עוינות כאחד. ג'ונתן סטיבנסון טוען כי האסטרטגיה של הנשיא טראמפ היא אפילו פחות אפקטיבית מזו של ניקסון מכיוון שניקסון ניסה לתת את הרושם שהוא - "הגיע לקצה, בעודו רומז כי הוא יחזור לחושיו במידה והסובייטים או הצפון - וייטנאמים יוותרו." בעוד לא סביר שהממשלה הצפון קוריאנית מאמינה כי טראמפ יעשה אותו דבר מכיוון שאיומיו הם חלק קבוע מדרכי הפעולה שלו ולא תגובה זמנית ואמוציונלית.
ישראל וחזבאללה

האלוף יוסי בידץ בסקירתו אחר התפתחות הגישה הישראלית להרתעה העריך כי "היכולת להישאר בלתי צפוי ובלתי ניתן להערכה, כמו גם לבנות תדמית של בעל נטייה להגיב בחומרה לא פרופורציונלית ('בעל הבית השתגע'), עשויה לייצר זהירות יתר בקרב הצד המורתע, גם כאשר הוא שוקל לנקוט מהלכים מוגבלים".  וכהגדרתו בהמשך -  "רציונליות של אי רציונליות'".
בחינת התבטאויותיהם החריפות של שרי הקבינט יואב גלנט : "אם חזבאללה יפעלו נגדנו - לבנון תחזור לתקופת האבן", ישראל כץ : "לבנון תשוב לתקופת המערות" והבהרתו של השר נפתלי בנט : "אני רוצה לעשות סדר, נסראללה אמר אחרי מלחמת לבנון השנייה כי לו ידע מה תהיה תגובת ישראל, הוא לא היה חוטף את החיילים. אז הנה, אנחנו עושים לנסראללה שירות ואומרים בצורה מאוד ברורה: אם תתפתח חלילה מלחמה ויירו עלינו טילים מלבנון, הרי שנסראללה יהפוך להיות המחריב של לבנון, ודרום המדינה תיפגע בצורה אנושה בגלל פעולותיו. הנה אנחנו אומרים" מבהירים כי יותר מעשור לאחר מלחמת לבנון השנייה וממשלת ישראל מעוניינת ליצור מחויבות אמינה לתגובה לא רציונלית נוספת לטובת יצירת הרתעה לפעולות אפשריות מצידו של חזבאללה תוך התבססות על אמירתו של מנהיג חזבאללה נסראללה לאחר המלחמה כי אילו העריך, ולו באחוז אחד, שתפרוץ מלחמה בעקבות חטיפת שני חיילי צה"ל, הפעולה כלל לא הייתה יוצאת אל הפועל.
רגשות רציונליים

פרופסור אייל וינטר בספרו "רגשות רציונליים" מסביר את חשיבות השימוש ברגשות ככלי משלים לחשיבה הרציונלית בתורת המשחקים. לפי ההסבר: "למעשה רגשות הם מנגנוני איתות המאפשרים לנו לתאם את פעולותינו ולהגיע לשיווי משקל במגוון רחב של משחקים שבהם אנו משתתפים יום יום". לתפיסתו בעזרת הרגשות אנו יכולים ליצור מחויבות לעמדתנו - רגשות שליליים כמו הפגנת כעס או תסכול עשויים לשמש אותנו על מנת לשדר שאנו נכונים להגיב לפגיעה של הצד שכנגד גם אם הדבר כרוך בנזק לנו עצמנו והפגנת רגשות חיוביים כמו אהבה או הערצה מאפשרים לנו לשדר לזולתנו שאנו נכונים לעמוד לצידו גם תוך נשיאת מחיר ועל ידי כך ליצור מחויבות שלו כלפינו.
ביקורת

איש מדעי המדינה סקוט סיגן וההיסטוריון ג'רמי סורי מותחים ביקורת על התאוריה היא כי היא "לא אפקטיבית ומסוכנת" בעודם מצטטים את הדעה כי מנהיג ברית המועצות ברז'נייב לא הבין את המסרים שהנשיא ניקסון ניסה להעביר בנוסף לסיכון של תאונה בשל התנועות המוגברות של הכוחות האמריקאיים. השימוש של טראמפ בתאוריה עם צפון קוריאה קיבל ביקורת דומה הגורסת כי הסיכוי לתאונה עולה משום שהיקף ניסויי הטילים עלול להיות מואץ.
העתידן הרמן קאהן מוסיף בספרו "על הסלמה" כי הבעיה עם תיאורית המשוגע היא המורכבות הנוצרת כאשר שני הצדדים נוקטים באסטרטגיה זו.
ראו גם

הרתעה (אסטרטגיה)
לקריאה נוספת

אייל וינטר, רגשות רציונליים, כנרת, זמורה ביתן, דביר - מוציאים לאור בע"מ, תשע"ג 2012
Kimball, Jeffrey (24 October 2005), Did Thomas C. Schelling Invent the Madman Theory?, History News Network
Sagan, Scott D.; Jeremi Suri (Spring 2003), "The Madman Nuclear Alert: Secrecy, Signaling, and Safety in October 1969", International Security, 27 (4): 150–183, doi:10.1162/016228803321951126, JSTOR 4137607
Suri, Jeremi (March 2008), "The Nukes of October: Richard Nixon's Secret Plan to Bring Peace to Vietnam", Wired, 16 (3)
הערות שוליים

↑  Welch, David A., Painful choices : a theory of foreign policy change, Princeton, N.J.: Princeton University Press, 2005
1 2  Rex Tillerson’s agonies
1 2 3  JONATHAN STEVENSON, The Madness Behind Trump’s ‘Madman’ Strategy
↑  Haldeman, H. R. (1978). The Ends of Power.. p. 122., Times Books
↑  Carroll, James. "Nixon's madman strategy". Boston.com. נבדק ב-2017-12-31.
↑  Schulzinger, Robert D., 1945-, U.S. diplomacy since 1900, 5th ed, New York: Oxford University Press, 2002
↑  Sherry, Michael S., 1945-, In the shadow of war : the United States since the 1930's, New Haven: Yale University Press, 1995
↑  Naftali, Tim (2017-10-04). "The Problem With Trump's Madman Theory". The Atlantic (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-08-23.
↑  עשתונות - גיליון מס' 8, מרכז המחקר, המכללה לביטחון לאומי, אוקטובר 2014, עמ' 31
↑  חריפות - הגדרתה של איילה חסון בריאיון עם יואב גלנט
↑  "המטה המרכזי", גלנט: "אם חיזבאללה יפעלו נגדנו - לבנון תחזור לתקופת האבן", באתר nana10‏, 3 בפברואר 2018
1 2  אטילה שומפלבי ואלכסנדרה לוקש, ישראל כץ: "לבנון תשוב לתקופת המערות"; בנט: "נסראללה יהיה אחראי להחרבתה", באתר ynet, 4 בפברואר 2018
↑  רועי נחמיאס, "לא היינו חוטפים חיילים, לו ידענו שזו התגובה", באתר ynet, 27 באוגוסט 2006
↑  פרופסור אייל וינטר, רגשות רציונליים, כנרת, זמורה ביתן , דביר - מוציאים לאור בע"מ, תשע"ג 2012, עמ' 52
1 2  Coll, Steve (2017-09-24). "The Madman Theory of North Korea". The New Yorker. ISSN 0028-792X. נבדק ב-2017-12-31.
↑  On Escalation: metaphors and Scenarios, praeger, 1965
פרס בובליק

פרס בובליק הוא פרס שנקרא על שם שלמה בובליק ומוענק אחת לשנתיים מטעם האוניברסיטה העברית החל משנת 1949. הפרס מוענק לאדם שתרם תרומה נכבדה לקידומה ופיתוחה של מדינת ישראל. עד שנת 1960 גובה הפרס עמד על כ-1,500 דולרים. משנת 1960 ואילך גובה הפרס עומד על כ-1,000 דולרים ומדליה עשויה מכסף.
שלמה בובליק היה יהודי אמריקאי שנפטר בשנת 1945 והקדיש את צוואתו לשם חלוקת הפרס במדינה היהודית העתידית.
הזוכים בפרס לדורותיהם

1949 – ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון
1950 – פרופ' אליעזר סוקניק
1953 – נשיא ארצות הברית ה-33 הארי טרומן
1955 – יואל רקח
1956 – נחום גולדמן ופרופ' ברנרד צונדק
1957 – הסנאטור הרברט ליהמן
1959 – פרופ' ליאו אריה מאיר
1961 – פרופ' יחזקאל קויפמן
1964 – פרופ' חיים ארנסט ורטהיימר
1966 – פרופ' שאול אדלר ופרופ' רוברט סולד
1970 – פרופ' בנימין מזר
1973 – פרופ' ארנסט דוד ברגמן
1974 – מיכאל סאקר
1975 – חיים כהן
1976 – רוז לוריא הלפרין והרב פיליפ ברנשטיין
1977 – הרב מרדכי נורוק
1979 – הרב אלכסנדר שינדלר והשופט שמעון אגרנט
1981 – מרי סירקין
1988 – פרופ' אריה דבורצקי והרב ד"ר משה רוזן
1990 – ד"ר דוד סלה
1992 – מאיר יעקב קיסטר
1995 – פרופ' שאול פטאי
1999 – חיים יוסף צדוק
2002 – פרופ' אמנון פזי
2003 – עוזיה גליל
2006 – פרופ' אלכס קינן
2008 – מיכל רובנר ופרופ' זאב צחור
2009 – פרופ' שלמה אבינרי
2011 – פרופ' אילן חת
2013 – פרופ' רות גביזון
2015 – ראש ממשלת ישראל ה-8 ונשיא מדינת ישראל ה-9 שמעון פרס
2016 – פרופ' חנוך גוטפרוינד
2017 – רות דיין
2018 – פרופ' מנחם מגידור
2022 – פרופ' מרטה וינשטוק-רוזין
2023 – עו"ד דן יקיר
פורט בייארד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית קברות צבאי, בתי הקברות הלאומיים של ארצות הברית 
 מיקום:  מחוז גרנט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1866
 תאריך פתיחה רשמי:  1866 
 קואורדינטות:  32°47′56″N 108°09′19″W﻿ / ﻿32.799°N 108.15515°W﻿ / 32.799; -108.15515
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פורט בייארד(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פורט בייארד(למפת ניו מקסיקו רגילה) סנטה פה אלבקרקי לאס קרוסס ריו ראנצ'ו רוזוול פרמינגטון כלוביס אלמוגורדו מערות קרלסבד תרבות צ'אקו א ר י ז ו נ ה  יו. קולורדו א. טקסס מקסיקופורט בייארד(למפת ניו מקסיקו מוגדלת) סנטה פה אלבקרקי לאס קרוסס ריו ראנצ'ו רוזוול פרמינגטון כלוביס אלמוגורדו מערות קרלסבד תרבות צ'אקו א ר י ז ו נ ה  יו. קולורדו א. טקסס מקסיקופורט בייארד
 
שמאלבית החולים בפורט בייארד, סביבות 1890
פורט בייארד (באנגלית: Fort Bayard) הוא מתקן צבאי של צבא ארצות הברית בניו מקסיקו. המתקן, שנוסד ב-1866, סיפק תחילה אבטחה (בעיקר על ידי חיילי באפלו אפרו-אמריקאים) נגד אינדיאנים על מתנחלים במהלך יישוב האזור במאה ה-19. לאחר מכן הוא הוסב לבית החולים הצבאי הראשון של צבא ארצות הברית לשחפת ולאחר מכן הפך לבית החולים של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית. באזור שוכן גם בית קברות לאומי.
הערות שוליים

↑  בית הקברות הלאומי פורט בייארד, באתר המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית
פרעות חלב (1947)

הריסות בית הכנסת העתיק של חַלַבּ לאחר הפרעות בשנת 1947
פרעות חלבּ הן פרעות שנערכו ביהודי העיר חַלַבּ שבסוריה, לאחר החלטת האומות המאוחדות על תוכנית החלוקה של ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947.
ב-30 בנובמבר 1947 פרצו בחַלַבּ פרעות אלימות נגד יהודים, שבמהלכן הרובע היהודי בעיר הוצת ועלה בלהבות. 75 יהודים נרצחו, מאות נפצעו, כ-150 בתים נהרסו וכמחצית מהקהילה היהודית נמלטה מהעיר. במהלך הפרעות ניזוק קשות בית הכנסת המרכזי של חלב, ששימש כמקום פולחן יהודי לפחות מהמאה ה-5. עשרות ספרי תורה ו כתבי יד אחרים (ובהם כתר ארם צובא) שהיו בבית הכנסת נשרפו או ניזוקו.