פרנקלין דלאנו רוזוולט
תקופת נשיאותו > כהונה שנייה > מדיניות חוץ

תחת הנשיא וודרו וילסון, נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בצד ההסכמה המשולשת, אולם דחיית הסכם חבר הלאומים ב־1919 סימנה את תחילת מדיניות הבדלנות. למרות הרקע שלו כתומך בוילסון, הוא ומזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול, ניסו למנוע פגיעה בבדלנות. רוזוולט תמך בסחר חופשי והתנגד לאימפריאליזם. אחת ממטרותיו הייתה סיום הקולוניאליזם האירופאי.
השפל הגדול בארצות הברית החל כאירוע מקומי, אך השפעותיו ניכרו במהירות בכל העולם והניעו משבר כלכלי עולמי שבעקבותיו כונסה ועידה כלכלית בינלאומית בלונדון ב־1933. ארצות הברית השתתפה בוועידה, אולם כאשר הנציגים ניסו להגיע להסכמה על תוכנית בינלאומית לפתרון המשבר, הודיע רוזוולט במפתיע כי הוא אינו מכיר בוועידה, ודחה כל ניסיון להגיע להסכם שיחייב את ארצות הברית באופן שימנע ממנו לפעול ביד חופשית. בעקבות דבריו של רוזוולט הפכה הוועידה לריקה מתוכן, ובסופו של דבר התמוטטה. הצהרתו של רוזוולט הייתה המשך ישיר למדיניות הבדלנות ששלטה בארצות הברית מאז המאה ה־19, ובאה לידי ביטוי מיוחד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. מאז דחה הקונגרס את הצטרפותה של ארצות הברית לחבר הלאומים בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, נמנעה ארצות הברית מלנקוט עמדה בעימותים ובמחלוקות בינלאומיות. רוזוולט נזהר מאוד לשמור על מדיניות זו, שזכתה לתמיכה רחבה בציבור ובכל קצות הקשת הפוליטית.
עם כניסתו לתפקיד הוא הגה את מדיניות השכן הטוב, שנועדה לצמצם לאפס את התערבותה של ארצות הברית בענייניהן של מדינות אמריקה הלטינית שהיו תחת השפעתה מאז המאה ה־19. מאז הנהגת דוקטרינת מונרו ב־1823, נחשב האזור לאזור השפעה אמריקני. תחת מדיניות זו נסוגו כוחות הצבא האמריקני מהאיטי, והסכמים חדשים שנחתמו עם קובה ופנמה ביטלו את מעמדן כמדינות חסות של ארצות הברית. בדצמבר 1933 חתם על אמנת מונטווידאו על הזכויות והחובות של מדינות, שביטלה את הזכות להתערב בענייני מדינות אמריקה הלטינית.
עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה ב־1933 ופלישת איטליה לאתיופיה ב־1935 הביאו לחיזוק התנועה הבדלנית בארצות הברית. שיאה של גישה זו היה בקבלתם של חוקי הנייטרליות. הרוחות באירופה סערו עם התחמשותה מחדש של גרמניה הנאצית, מלחמת האזרחים הספרדית בה תמכו גרמניה ואיטליה בכוחותיו הלאומניים של הגנרל פרנקו, ונראה היה כי מלחמה חדשה היא בלתי נמנעת. ב־1936, חתמו גרמניה ויפן על הסכם אנטי־קומינטרן, אולם לא תיאמו אסטרטגיות. בינתיים העביר הקונגרס סדרה של חוקים שאסרו על העברת סיוע צבאי מארצות הברית לכל מדינה הנמצאת בעיצומה של לוחמה פעילה. החוק לא הבדיל בין תוקפן למתגונן, ולמעשה הפעיל את אותן סנקציות נגד שני הצדדים. רוזוולט התנגד נחרצות לחוק זה, שמנע ממנו לסייע למדינות ידידותיות כנגד תוקפנות, אך בגלל הלחץ הציבורי בעד החוק, תמך בו. זאת בעוד שהדיקטטורים באירופה ובאסיה החלו להתכונן למלחמת העולם השנייה. כשיפן פלשה לסין ב־1937, נטתה דעת הקהל לסין, ורוזוולט מצא כמה דרכים לעזור לה. בינתיים, הנהיג תוכנית לבניית צוללות שיוכלו לחסום את יפן.
בזמן שאירופה ניסתה למלא אחר דרישותיה הטריטוריאליות ההולכות וגדלות של גרמניה הנאצית, הודיע רוזוולט כי הוא לא יצטרף למלחמה נגדה וכי ארצות הברית תישאר נייטרלית בכל מצב שיהיה. עם חתימת הסכם מינכן, שלח רוזוולט לנוויל צ'מברלין, ראש ממשלת בריטניה ואחד מחותמי ההסכם, איגרת בת שתי מילים: "איש טוב". רבים רואים בצמד מילים זה הבעת תמיכה במדיניות הפייסנות בעוד קיים מיעוט הטוען את ההפך. רוזוולט סירב לפעול לטובת צ'כוסלובקיה והבהיר שארצות הברית תישאר נייטרלית. באביב 1939, אישר לצרפתים להזמין נושאות מטוסים אמריקניות, שלא הצליחו להגיע לשם בזמן לאחר נפילת צרפת ב־1940, ולכן מכר אותן לבריטים.
באוגוסט 1939, שלחו לאו סילארד ואלברט איינשטיין את מכתב איינשטיין־סילארד לרוזוולט, בו הזהירו את ארצות הברית מפני תוכנית גרמנית לפיתוח נשק גרעיני. סילארד הבין שתגלית הביקוע הגרעיני תוכל ליצור תגובת שרשרת גרעינית שתיצור נשק להשמדה המונית. רוזוולט הקים בתגובה את הוועדה המייעצת לאורניום, שלבסוף החלה בפרויקט מנהטן, שיצר את הנשק הגרעיני הראשון.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הביא את רוזוולט לשנות את מדיניותו. נאמן להבטחתו, נמנע מלצרף רשמית את ארצות הברית למלחמה, אך עם זאת היה נחוש לעזור לבריטים במלחמתם נגד הנאצים. בעוד מרבית הקולות בארצות הברית המשיכו לקרוא לבדלנות, החל רוזוולט בהתכתבות חשאית עם וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה החדש, בניסיון למצוא דרכים לסייע לבריטניה שמשאביה הידלדלו במהירות. כיבושן המהיר של מדינות סקנדינביה ומערב אירופה בידי גרמניה הנאצית הביא לשינוי ראשון בדעת הקהל בארצות הברית ולסדק ראשון בחזית הבדלנית. נפילת צרפת וכיבוש פריז גרמו לזעזוע עמוק בחברה האמריקנית, ולהחלשה משמעותית נוספת של הקולות הבדלניים במדינה. רוזוולט ניצל את ההזדמנות והגה את תוכנית "השאל־החכר", שבעקבותיה החלה ארצות הברית להעביר כמויות גדולות של אספקה וציוד צבאי לבריטניה בתמורה להלוואות ולזכויות נוכחות אמריקאית בבסיסים צבאיים בריטיים. ככל שהמשיכה והתקדמה הלחימה באירופה, החל רוזוולט להאמין בחשאי כי לארצות הברית לא תהיה בסופו של דבר ברירה אלא להצטרף למלחמה.
בריטניה ומושבותיה הפכו לכוח הבודד שלחם מול גרמניה בין 1940 ל־1941. בספטמבר 1940, חתמו גרמניה, יפן ואיטליה על ההסכם התלת־צדדי, ונודעו כמדינות הציר. רוזוולט, שלא רצה בתבוסת בריטניה, ניצל את השינוי בדעת הקהל. הציבור דרש הגדלת תקציב הביטחון, אף על פי שלא הייתה הסכמה בנוגע למידת ההתערבות האמריקנית. ביולי 1940, מינה שני מנהיגים רפובליקניים שצידדו בהתערבות, פרנק נוקס והנרי סטימסון, לתפקיד מזכירי הצי והמלחמה. שתי המפלגות תמכו בהגדלת הצבא, אולם הבדלנים הזהירו מפני מלחמה בלתי נחוצה.
רוזוולט השתמש בכריזמה שלו כדי להשיג תמיכה במעורבות בינלאומית. הוא טען שעל אמריקה להיות "מחסן הנשק של הדמוקרטיה". ב־2 בספטמבר 1940, הודיע שהוא מתנגד לחוקי הנייטרליות. הוא העניק 50 משחתות אמריקניות ממלחמת העולם הראשונה לבריטניה.
במדיניות חוץ, התייעץ רוזוולט עם הארי הופקינס, יועצו הבכיר. הם חשבו על דרכים יצירתיות לסייע לבריטניה ללא מלחמה. עד לסוף 1941, סירב רוזוולט לשלוח ספינות אמריקניות שיסייעו לבריטניה, והתעקש לשלוח אותן לסיורי ביטחון במערב האוקיינוס האטלנטי.