stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך ברגיוס
חייו

ברגיוס נולד ליד ברסלאו (ורוצלב), בפרובינציה הפרוסית שלזיה, חלק מהאימפריה הגרמנית. אביו היה בעליו של מפעל כימי בגולדשמיידן, וברגיוס מצא עניין רב במפעל, ולמד את שיטות העבודה בו. ב-1903 החל בלימודי כימיה באוניברסיטת ברסלאו, שירת בצבא הגרמני במשך שנה, המשיך לאוניברסיטת לייפציג ב-1905, וסיים את לימודיו ב-1907. ברגיוס חקר שיווי משקל כימי בתגובות בפאזה גזית, במיוחד סינתזה של אמוניה. בין השאר, פיתח שיטת עבודה מעשית לביצוע תגובות בלחצים של עד 300 אטמוספירות.
ב-1910 פתח מעבדה משלו בהנובר, בגלל חוסר בציוד מתאים במוסד בו עבד (Technische Hochschule, כיום אוניברסיטת לייבניץ בהנובר). המעבדה התרחבה בהדרגה, ותוך זמן קצר כללה מספר סדנאות ומעבדות, בהן העסיק כמה מעמיתיו. אחד מפירות המחקר בתקופה זו (1912-1913) הייתה ההידרוגנציה של פחם ושמנים כבדים בעזרת מימן, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים.
ב-1914, עקב הקושי באחזקת מעבדה בגודל כזה, העביר את ניהולה לחברת Th. Goldschmidt A.G באסן, וקיבל תפקיד ניהולי בחברה. כדי להוכיח את אפשרות המסחור של שיטת ההידרוגנציה, קיים שיתופי פעולה עם חברות אחרות, כגון Shell Trust, וחברת בריטיות בתחום הפחם. ברגיוס סיים בהצלחה את עבודתו בתחום בשנת 1927. התהליך שפיתח ידוע כיום בשם תהליך ברגיוס, ובעזרתו ניתן להפיק דלק נוזלי מפחם.
לאחר הצלחתו זו, התמקד בניסיונות להפיק סוכר מתאית שמהווה כ-50% מחומר הגלם עץ. ב-1931 זכה בפרס נובל לכימיה, במשותף עם קארל בוש, על תרומתם לפיתוח שיטות עבודה לכימיה בלחץ גבוה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב קשריו ההדוקים עם חברות שהיו קרובות למשטר הנאצי, היגר לארגנטינה, ונפטר ב-1949 בבואנוס איירס.
שיאי ישראל בשחייה

להלן רשימת השיאים הישראלים בשחייה אשר מאושרים על ידי איגוד השחייה בישראל. כדי לקבוע שיא, יש להיות אזרח ישראלי.
בריכה אולימפית > משחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים)

| שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> משחה.משחה | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> .תוצאה | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> .דיוקן | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> .שחייניות ושחיינים | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> .תאריך | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> .מקום | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> . | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> . | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> . | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> . | שיאי ישראל בשחייה (בריכה אולימפית)> . |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4x100 מטר חופשי | 3:27.02 דק' |  | יואב רומנו (49.92) אלכסיי גליבינסקי (48.44)  אנסטסיה גורבנקו (53.93)  אנדראה מורז (54.73) | 21 ביוני 2024 | בלגרד, סרביה |  |  |  |  |  |
| 4x200 מטר חופשי | 7:32.96 דק' |  | דניס לוקטב (1:48.08)  רון פולונסקי (1:48.71)  אנדראה מורז (1:57.31)  אנסטסיה גורבנקו (1:58.86) | 18 במאי 2021 | בודפשט, הונגריה |  |  |  |  |  |
| 4x100 מטר מעורב | 3:43.94 דק' |  | אנסטסיה גורבנקו (59.59)  איתי גולדפדן (59.65)  גל כהן גרומי (51.06)  אנדראה מורז (53.64) | 29 ביולי 2021 | טוקיו, יפן |  |  |  |  |  |
ראו גם

אלופות ואלופי ישראל בשחייה
שיאי עולם בשחייה
שחייה במשחקים האולימפיים
אליפות העולם בשחייה
אליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר)
אליפות אירופה בשחייה
אליפות הפאן פסיפיק בשחייה
אקווה

ערך זה עוסק במאגר מים תת-קרקעי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אַקְוָוה (בלועזית: אַקְוִויפֵר; מלטינית: aquifer - "נושא מים") היא מאגר מים תת-קרקעי (מי תהום) המורכב משכבות סלע (בדרך כלל סלעים קשים) נקבוביות המאפשרות מעבר מים ואגירתם על גבי שכבות סלע אטומות (אקוויקלוד). המאגר נוצר בשל היקוות מי התהום על גבי שכבות סלעים כאשר מי משקעים (גשם, שלג וכו') אשר חלחלו אל הקרקע, נלכדים בתוך שכבות סלע אטומות. אופיין הנקבובי של שכבות הסלע התת-קרקעיות מאפשר למים שנספגו לנוע בחופשיות, עד לשכבות סלע בלתי חדירות למים (דוגמת חרסית) הצמודות לאקווה מתחתיה או מצדדיה ומונעות מהמים לנוע מתוכה. כאשר הלחץ המופעל על המים הלכודים באקווה גדול מספיק הם פורצים ממנה, לרוב בצורת נביעת מעיינות. מי האקוות נשאבים ומנוצלים לצורכי האדם.
המילה אקווה נגזרת מהשורש ק.ו.ה. שעניינו הצטברות של נוזל במקום אחד (מקווה, היקוות) והיא תשמו"ץ באשר היא תרגום של המונח אקוויפר תוך שמירה על דמיון פונטי בין המילים.
מבנה האקווה

מתחת לפני הקרקע, מי התהום מוכלים ברובם בחללים וסדקים קטנטנים, מיקרוסקופיים ברובם, שבתוך הסלעים, כמו מים המרווים ספוג. השלד המוצק של הסלע שבתוכו החללים המתמלאים במי התהום נקרא "תווך נקבובי". מידת הנקבוביות של התווך מוגדרת בהתאם לנפח היחסי של החללים מתוך הנפח הכולל.
מידת הקישור בין החללים, גודל החללים, צורתם הגאומטרית ומידת החיכוך בדפנות החללים קובעים את יכולת הזרימה של המים בסלע. תכונה זו נקראת המוליכות ההידראולית של התווך הנקבובי.
בתחתית האקווה נמצא האקוויקלוד, שכבת סלע או קרקע אטימה למים, המונעת ממי התהום לחלחל כלפי מטה. דוגמאות לסלעים או קרקעות היוצרים אקוויקלוד: חרסית, חוואר, גבס, גרניט ומלחים שונים. המשותף לחומרים המרכיבים את שכבת האקוויקלוד היא היותם בנויים מגרגירים זעירים שביניהם מרווחים דקים מאוד, דרכם המים אינם יכולים לחלחל.
החלק התחתון של האקווה, המלא במים, מכונה האזור הרווי. החלק העליון, שבו לא כל הנקבוביות מלאות במים, נקרא האזור הבלתי רווי, או "אזור מאוורר". הגבול המפריד בין האזור הרווי לאזור הבלתי רווי, נקרא הרמה הפריאָטית (מפלס המים). הרמה הפריאָטית עולה ויורדת בהתאם לנסיבות וחילופי העונות. היא יורדת בעונות יבשות, כאשר האקווה לא מתמלאת מחדש או מתמלאת בקצב אטי יותר מקצב התרוקנותה, ועולה בעונות הרטובות.
כאשר האקווה נמצאת בקרבת הים נוצר מגע בין המים המתוקים באקווה לבין מים מלוחים המצויים מתחת לים. קו המגע בין המים המתוקים למים המלוחים נקרא פן ביני. המים המתוקים קלים יותר ולכן הם צפים מעל שכבת המים המלוחים. מיקומו המדויק של הפן הביני תלוי בנפח המים הזורמים ובגרדיאנט ההידרולגי (שיפוע מפלס מי התהום) באקווה. בישראל, לדוגמה, במצב הטבעי שבו שיפוע מי התהום הוא 1–2 פרומיל, קצה הפן הביני חודר כמה מאות מטרים מערבה (לים התיכון). אם שיפוע פני המים גדל, הפן הביני מתקדם כלפי מערב, ואם השיפוע קטן הפן הביני נסוג מזרחה. לסוגיה זו חשיבות עליונה לתכנון הניצול באקווה - שאיבות יתר עלולות להביא למעבר הפן הביני מזרחה ולכניסת מים מלוחים לאקווה של מים מתוקים.
מבנה האקווה > סוגי אקוות

קיימים מספר סוגי אקווה:
אקווה פריאטית/חופשית (Phreatic/Free Aquifer) - אקווה אשר בינה לבין פני השטח קיימות שכבות סלע נקבובי שמים זורמים בה בחופשיות. מתחתיה שכבת סלע אטומה (אקוויקלוד) המונעת מעבר מים מטה. האקווה מתמלאת בגשמים היורדים ישירות מעליה.
אקווה כלואה (Confined Aquifer) - אקווה אשר נמצאת בין שתי שכבות סלע אטומות (אקוויקלודים). האקווה מתמלאת רק במקום שבו חשופה שכבת האקווה על פני השטח באזור טופוגרפי גבוה הנקרא אזור המילוי החוזר, שנמצא רק במעלה האקווה. אם שואבים ממנה מים, האקווה תתמלא לאט בגלל שאזור המילוי החוזר קטן מאוד. המים באקווה כלואה נתונים בלחץ גבוה ולכן, באר שתיחפר אל השכבה הכלואה תהיה על פי רוב באר ארטזית בה המים עולים מאליהם.
אקווה שעונה (Perched Aquifer) - אקווה חופשית מקומית בעלת השתרעות מצומצמת הנמצאת באזור הבלתי רווי האזורי. לדוגמה במקום בו יש עדשת חרסית אטומה, המים יצטברו אף על פי שהם לא בתוך האקווה עצמה.
אקוויטרד (Aquitard) - שכבת סלע שיכולת זרימת המים בה מוגבלת. יש לה מוליכות נמוכה יחסית לאקוות אחרות. האטימות שלה לא מושלמת, אך היא גם לא אוגרת ולא אוצרת את המים, אלא היא דולפת.
מבנה האקווה > עומק האקווה

האקוות עשויות להימצא בעומקים שונים.
אקוות הנמצאות סמוך לפני השטח – סביר יותר שתשמשנה לאספקת מים והשקיה, אך הן גם פגיעות לזיהומים שונים. אקוות מסוג כזה נמצאות בעיקר באזורים מדבריים, כגון חלקים של הרי האטלס בצפון אפריקה, סוריה, ישראל ולבנון, ג'בל אחדר בעומאן, חלקים של סיירה נבדה ודרום מערב ארצות הברית. באזורים הללו האקוות רדודות מכיוון שהן מנוצלות תדיר.
קידוחים ובארות

כדי לשאוב את מי התהום מהאקווה, יש צורך בחפירה באדמה ולהגיע לפחות עד מתחת למפלס מי התהום. משתמשים בבור גלילי צר קוטר הנקדח באמצעות מכונת קידוח, עד לעומק של מאות מטרים.
יש כמה שיטות קידוח:
טחינה באמצעות ספיראלה/אוגר כשמעוניינים בקידוחים רדודים.
הקשה באמצעות אזמל כבד (תלוי על כבל ומונע באמצעות גלגלת) המרסק את הסלע בבסיס הקידוח והמטחן (הרסק) נאסף בהפסקות שבין ההקשות.
קידוח באמצעות מכונת קדיחה סיבובית בעלת ראש קשיח, כשהמטחן מוצא באמצעות בוץ צמיג המוזרק בצינור המרכזי, עולה בהיקף החיצוני ומטייח את קירות הקידוח.
בגמר הקידוח מוכנסים לחור הקידוח צינורות דיפון למניעת קריסת הקירות. בחלקו העליון של הקידוח משתמשים בצינורות אטומים ולאורך המקטע שניתן לשאוב ממנו את מי התהום משתמשים בצינורות מחוררים (מעין מסננת). המרווח שבין קירות הקידוח לצינורות ממולא בחצץ או בחומר אטימה בהתאם לצורך.
שאיבת מי התהום נעשית כיום באמצעות משאבה אנכית היורדת לתוך חור הקידוח אל מתחת למפלס המים ומסוגלת לשאוב בקצב של מאות ואף אלפי מטרים מעוקבים בשעה.
אקוות עיקריות בישראל

בישראל קיימות מספר אקוות, והעיקריות הן: אקוות החוף, אקוות ההר, אקוות הגליל המערבי ואקוות החרמון. אקוות נוספות, האוגרות ומספקות מים בכמויות קטנות יותר, משתרעות גם באזור הגליל המזרחי, הגולן, הכרמל, מנשה, הנגב הדרומי והערבה. אקוות אלו משמשות לעיתים מקור מים בלעדי ליישובי האזור (כגון בערבה), בשל היעדר קשר למוביל הארצי החדש המחבר את מקורות המים העיקריים של ישראל.
אקוות החוף ואקוות ההר מספקות כמחצית ממקורות המים המתוקים הזמינים בישראל, ובאופן תדיר נשאבות מהם כמויות גדולות של מים. מחסור במים ושנות בצורת הביאו לשאיבת יתר מן האקוות, ובשל כך התעוררה לא פעם סכנה להמלחתן ולפגיעה באיכות המים. על מנת למנוע סכנה זו מוחדרים לאקוות מעת לעת מים ממקורות אחרים. איכות המים באקוות מאוימת גם על ידי חלחול של חומרים מזהמים דוגמת דשנים חקלאים, דלקים וכדומה.
אקוות עיקריות בישראל > אקוות החוף

אקוות החוף היא מאגר מי תהום המשתרע תחת מישור החוף של ישראל על פני שטח של כ-2,000 קמ"ר, מהכרמל בצפון ועד חבל עזה בדרום, ולרוחב רצועה הנמשכת מקו החוף במערב ועד 7–20 ק"מ מזרחה. נפח המים בתוכה נאמד בכ-20 מיליארד מטר מעוקב, כשהמילוי החוזר הטבעי שלה מוערך בכ-250 מלמ"ק/שנה (כ-15% מכלל הצריכה בישראל), והיא מנוצלת במלואה במאות קידוחים הפרוסים בכל שטחו.
אקוות החוף מורכב ברובה מאבן חול גירית, המגיעה לעובי של עד כ-150 מטרים ליד הים. השכבה הולכת ונעשית דקה עד להיעלמותה בכיוון מזרח. מתחת לשכבה האוצרת מים נמצאת שכבת חרסית אטומה.
לחתך האנכי של אקוות החוף צורת משולש, המתרחב ממטרים ספורים במזרח ועד לכ-150–200 מ' במערב. צלעו העליונה מקבילה לפני השטח. צלעו התחתונה, היא בסיס האקווה, מונחת על גבי שכבות חרסית עבות ונטויה מערבה. שכבות אלו אוטמות את האקווה בבסיסה ומנתקות אותה מהאקוות העמוקות. האקווה עצמה בנויה בעיקר מסלעי חול וכורכר (אבן חול גירית) עם עדשות ושכבות דקות של חרסית. לסלעי החול מוליכוּת הידראולית ונקבוביות גבוהות. לעדשות החרסית מוליכות הידראולית נמוכה בכמה סדרי גודל. במערב האקווה שכבות החרסית מתעבות ומהוות שכבות חוצצות המחלקות את האקווה למספר תת-אקוות. הצלע השלישית של האקווה מחברת בין קו החוף (פני השטח) לבסיס האטום. צלע זו מותווית על הפן הביני.
העומק הרדוד של אקוות החוף הפך אותה לזמינה ולנוחה ביותר לניצול מחד, ולרגישה ביותר לזיהומים מפני השטח מאידך. באופן טבעי מהווה התווך הבלתי רווי "מסנן" טבעי למים המחלחלים מפני השטח. מים אלו עוברים תהליכים כימיים שונים ומגיעים לאקווה כשהם "נקיים" מזיהומים. באזורים אחדים ובעיקר במערב האקווה, התווך הבלתי רווי דק למדי, וזמן המעבר בו קצר יחסית. כך, דווקא תחת האזור המיושב והמתועש ביותר בארץ, נמצאת האקווה הרגישה ביותר. רגישות זו באה לידי ביטוי בחדירה של מזהמים ממקורות שונים, החל מתשטיפי מזבלות וכלה בדליפות דלק. נוסף על כך, מחלחלים גם עודפי השקיה משדות השלחין הממוקמים מעל אקוות החוף. עם זאת, איכות המים במחצית מהבארות השואבות באקווה החוף טובה - עם ערכים של פחות מ-250 מ"ג כלור/ליטר (ריכוז מרבי רצוי, לפי משרד הבריאות), ופחות מ-45 מ"ג חנקה/ליטר. ביתר הבארות ריכוז הכלור גבוה יותר ומגיע לכ-600 מ"ג/ליטר או שריכוז החנקה גבוה יותר ומגיע עד כ-70 מ"ג/ליטר (הריכוזים המרביים המותרים על פי משרד הבריאות) ובמיעוט הבארות הנותרים, נמצאו מים באיכות גרועה, בעיקר עקב ריכוזי חנקה הגבוהים מהמומלץ לפי משרד הבריאות. 
בשנה ממוצעת נאמדת תרומת המים של אקוות החוף למשק המים הישראלי בכ-240–300 מלמ"ק/שנה, ומעמידה אותה במקום השלישי לאחר אקוות ההר והכנרת. אולם, אקווה זו מהווה מאגר תפעולי חשוב מכיוון שהיא היחידה שיכולה לאגור נפח מים גדול לתקופה רב-שנתית. ואכן, בשנים ברוכות מוחדרים לאקווה בנקודות שונות מים הנאספים ממאגרים אחרים בארץ וכן מי שיטפונות.
אקוות עיקריות בישראל > אקוות ההר

אקוות ההר היא מאגר המים התת-קרקעיים הגדול של מדינת ישראל. אקוות ההר משתרעת לרגלי ההרים מהר הנגב בדרום עד למורדות הרי הכרמל. אקוויפר ההר מורכב מסלעי גיר ודולומיט, המאפשרים את חילחול המים הודות לתופעת הקרסט. מתחת לשכבה זו מצויים סלעי חוואר המהווים אקוויקלוד.
איכות המים באקוות ההר טובה ביותר: מליחות המים באזורי המחשופים היא 30–50 מ"ג כלור/ליטר והיא עולה עם ההתרחקות מאזורי המחשופים עד לכדי 200–300 מ"ג כלור/ליטר. תחת גוף המים המתוק באגן ירקון-תנינים מצוי גוף מים מלוח במגע חד. ניצול אינטנסיבי של אגן ירקון-תנינים יגרום, בין היתר, לעליית המים המלוחים לשכבות שהיום רוויות במים מתוקים. בצפון האגן נצפתה תופעה זו כתוצאה משאיבת יתר בקידוחים הממוקמים לרגלי שדרת ההר. בצפון הנגב שואבים משני גופי המים (המתוק והמלוח) במקביל על מנת למנוע את התפשטות המים המלוחים צפונה.
מקובל לחלק את אקוות ההר על פי כיוון הניקוז שלהם: אקוויפר ירקון תנינים זורם לכיוון הים התיכון, ואילו האקוויפרים המזרחיים מתנקזים לבקעת הירדן.
אקוות עיקריות בישראל > אקוות ההר > אקוויפר ירקון תנינים

אקוויפר זה נמצא למרגלות הרי הכרמל ומגיע עד לאזור באר שבע, ומגב הרי יהודה ושומרון במזרח ועד שפלת יהודה. במערב הוא משתרע על שטח של למעלה מ-3,500 קמ"ר.
אקוויפר ירקון-תנינים נתגלה בשנות ה-20 על ידי קידוח בקיבוץ רמת הכובש שנועד למצוא מים ליישובים חדשים באזור השרון. לפני שהתחילו לשאוב מהאקוויפר התנקזו מימיו באופן טבעי דרך שני מקומות: מעיינות ראש העין שהזינו את נחל הירקון (כ-220 מיליון מטר מעוקב לשנה מים שפירים) ומעיינות התנינים (כ-110 מיליון מטר מעוקב לשנה מים מליחים). התפתחות השאיבה מהאקוויפר גרמה לירידה במפלסים. מעיינות ראש העין התייבשו כליל בשנות השישים וגם שפיעת התנינים הושפעה בכך שירדה עד ל-25 מלמ"ש.
במשך התקופה 1951–1991 חלה ירידת מפלסים בשיעור של כ-12 מ', שמשמעותה כרייה של כמיליארד מ"ק מהאוגר. בחורף 1991–1992, שהיה גשום יחסית, המפלסים שבו לרמה בה היו בשנות החמישים, מעיינות ראש-העין חזרו לשפוע וכך גם שפיעת התנינים עלתה .
כיום שפיעת המעיינות נמצאת במגמת ירידה. גילויו של האקוויפר הביא עמו תקופה חדשה בניצול מקורות המים בארץ ישראל. אקוויפר זה נתגלה כמאגר מי התהום הגדול ביותר בארץ ישראל, ומהווה אחד המרכיבים שבונים את המערכת התלת אגנית הקשורה במוביל המים הארצי.
שכבות הסלע החיצוניות משתרעות על שטח של קצת פחות מ-1,400 קמ"ר וכמות המים המחללת דרכם נאמדת ב-360 מיליון מ"ק בשנה בממוצע. השכבות ההרריות צונחות בכיוון מערב ונעלמות בפני הקרקע. מעל לאקוויפר הסלעי ישנן שכבות מאוחרות יותר ואטומות, אשר כולאות את המים הנמצאים באקוויפר ומונעות את עלייתן כלפי מעלה ואת זרימתן אל תוך הים. מבנהו התת-קרקעי של אקוויפר הירקון הוא בצורת מרזב רחב, שקצוותיו גדולים ממרכזו. אקוויפר זה מתנקז בכיוון צפון מפני שכיוון זרימתו הטבעית היא מהדרום לצפון.
אקוות עיקריות בישראל > אקוות ההר > האקוות המזרחיות

מספר אגנים קטנים בחלק המזרחי: מתנקזים במעיינות עמק בית שאן, בקעת הירדן והמעיינות שלאורך שפת ים המלח. כמות המים הניתנת לניצול ממקורות אלו היא כ-260 מלמ"ש.
האזור המשתרע ממזרח לשדרת ההרים, מכפר ברדלה בצפון, דרך רמאללה, ירושלים וחברון ועד בקעת ערד בדרום, מתנקז למספר אגנים קטנים בבקעת הירדן ובים המלח. בחלקו הצפוני, מוצאיו הטבעיים הם מעיינות קטנים בוואדיות המוליכים לבקעה: ואדי אל-מליח, נחל תרצה (פריעה), פצאל וקלט (באזור יריחו) וזרימת עודפים מועטה אל אפיק נחל הירדן. בחלקו הדרומי, מוצאיו הטבעיים הם מעיינות גדולים לשפת ים המלח: צוקים (65 מלמ"ק/שנה), קנה וסמר (35 מלמ"ק/שנה) ועין גדי (כ-3 מלמ"ק/שנה), וכן נביעות תת-ימיות בלתי מנוטרות, צמוד לחוף ים המלח עצמו. האגנים הקטנים בבקעת הירדן מנוצלים בקידוחים בעיקר בשני אזורים: אזור גב ההר (בחלק מן המקומות, כמו באזור הרודיון, בצורה אינטנסיבית ביותר) ובאזור יריחו, כאשר השאיבה נעה בין כ-31 לכ-42 מלמ"ק/שנה.
אגן שכם-גלבוע - בחלק הצפוני: אגן שכם-גלבוע מתנקז מאזור העיר שכם צפונה, אל עבר ג'נין ובית שאן. האקווה ניזונה גם מגשמים היורדים על אקוות חבורת עבדת (מגיל איאוקן), נוסף למי הגשם היורדים על חבורת יהודה. פוטנציאל המים של האגן הוא כ-140 מלמ"ק/שנה, כאשר שפיעתו כיום במוצאיו הטבעיים, במעיינות הנובעים למרגלות הגלבוע, בעמק בית שאן ובצפון הבקעה היא כ-70 מלמ"ק/שנה. נוסף על כך מנוצל האגן בעשרות קידוחים רדודים המרוכזים במוקדי אוכלוסייה באזור ההר וכן באזור המוצאים בסך כולל של כ-76 מלמ"ק/שנה. במהלך השנים נצפו באקווה ירידות מפלסים בצד הקטנת שפיעת המעיינות, והמלחת המים במוצאים.
אקוות עיקריות בישראל > אקוות החרמון

אקוות החרמון מצויה בתוך שכבות סלע הגיר שמהן בנוי הר החרמון. אזור החרמון הוא העשיר ביותר במשקעים בישראל, ובכל שנה הוא מתכסה בשלג. המים מחלחלים דרך הסדקים שבגיר ונובעים בשולי החרמון, בסוריה במזרח ובישראל במערב, וכן במעיינות של הנחלים דן, שניר ובניאס בדרום. מעיינות אלה הם המקורות המרכזיים של נהר הירדן, והם מזרימים מדי שנה כ-500 מלמ"ק מים אל הכנרת.
אקוות עיקריות בישראל > אקוות הגליל המערבי

מי התהום באזור הגליל המערבי הם, בדרך כלל, באיכות גבוהה אך חשופים ביותר לתהליכי זיהום. כמות המים הניתנת לניצול מאקווה זאת מוערכת בכ-140 מלמ"ש.
לאחרונה הוחל בהקמת מתקני סינון למעיינות כברי והגעתון, במטרה לצמצם סיכונים של זיהום ולהתאים את עכירות המים לנדרש בתקנים גם בזמני גשמים ועלית ריכוז חומר מרחף במים.
לקריאה נוספת

חיים גבירצמן, משאבי המים בישראל, יד יצחק בן צבי: ירושלים, 2002.
ירדן מקיטן, מקורות ההמלחה של מי התהום בדרום אקוויפר ירקון-תנינים, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2006.
הערות שוליים

↑  יש לבטא: אקוָה Ak-Va, במלרע (הטעמת ההברה האחרונה)
↑  שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, עמ' 486-488.
↑  שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, עמ' 497.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294022905171  GND: 4022375-9  LCCN: sh85006264  NARA: 10637702  NKC: ph855476 
חתך של אקוויפר ואקוויקלוד (באפור)
באר ומי התהום. איור
רפאל פאיארה

| --- | --- |

צילום מ-2022 במונטריאול
 לידה:  23 בפברואר 1980 (בן 44) פוארטו לה קרוס, ונצואלה 
 מוקד פעילות:  סן דייגו, מונטריאול
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הנסיונית הלאומית של לאס ארטס
 עיסוק:  מנצח
 סוגה:  מוזיקה קלאסית
 כלי נגינה:  קרן יער 
 בן או בת זוג:  אליסה ויילרשטיין 
 
רפאל פאיארה (בספרדית: Rafael Payare; נולד ב-23 בפברואר 1980) הוא מנצח ונצואלי. המנהל המוזיקלי של
תזמורת אלסטר (2014–2019), התזמורת הסימפונית של סן דייגו (מ-2019) ושל התזמורת הסימפונית של מונטריאול (מ-2022).
ביוגרפיה

רפאל פאיארה נולד בפוארטו לה קרוס, ונצואלה, הוריו היו טרינה טורס דה פאיארה (מורה בבית ספר יסודי), וחואן ר. פאיארה (קרטוגרף של העיר). הוא החל את לימודי המוזיקה שלו בגיל 14 ב-Núcleo בפוארטו לה קרוס, ולמד נגינה בקרן יער. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הנסיונית הלאומית של לאס ארטס. הוא ואחיו חואל הצטרפו כל אחד ל"אל סיסטמה", "המערכת הלאומית של תזמורות ילדים ונוער של ונצואלה" מיסודו של חוסה אנטוניו אבראו. פאיארה הפך בסופו של דבר לקרן הראשית של התזמורת הסימפונית ע"ש סימון בוליבר.
בשנת 2004 החל פאיארה לימודים אצל אבראו. הוא זכה בפרס הראשון בתחרות מלקו למנצחים צעירים במאי 2012, לאחר מכן הוא הפך לעוזר המנצח של קלאודיו אבאדו במהלך עבודתו עם התזמורת הסימפונית ע"ש סימון בוליבר, ולדניאל בארנבוים באופרה של ברלין.
באוקטובר 2013, פאיארה ניצח לראשונה על תזמורת אלסטר. על בסיס הופעה זו, הודיעה התזמורת על מינויו למנצח הראשי ה-13 שלה, החל בעונת 2014–2015, תפקידו הראשון בתזמורת המובילה. באוקטובר 2016 הודיעה התזמורת על הארכת חוזה עד עונת 2018–2019, וגם על שינוי בתואר שלו ממנצח ראשי למנהל מוזיקלי. בפברואר 2018 הודיעה התזמורת על סיום המנהל המוזיקלי שלו בתום עונת 2018–2019. רפאל פאיארה נושא את התואר חתן פרס המנצח של התזמורת.
בארצות הברית עבד רפאל פאיארה כעוזר ללורין מאזל בפסטיבל קאסלטון. לאחר מותו של מאזל ב-2014, הפך פאייארה למנצח הראשי של הפסטיבל ב-2015. בינואר 2018, ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של סן דייגו. בהמשך, מינתה אותו התזמורת הסימפונית של סן דייגו כמנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מ-1 ביולי 2019 עם חוזה ראשוני לארבע שנים. באוקטובר 2020, התזמורת הסימפונית של סן דייגו הודיעה על הארכת חוזהו עד לעונה 2025–2026.
רפאל פאיארה ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של מונטריאול בשנת 2018. הוא חזר כמנצח אורח של תזמורת מונטריאול ב-2019. בינואר 2021, התמנה למנהל המוזיקלי הבא של תזמורת זו, החל מהעונה 2022–2023, עם חוזה ראשוני של חמש עונות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

רפאל פאיארה והצ'לנית האמריקאית אליסה ויילרשטיין נישאו ב-18 באוגוסט 2013. לבני הזוג יש בת, והם מתגוררים בברלין.
פרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס ג'ונו | אלבום השנה הקלאסי - אנסמבל גדול | Mahler: Symphony No. 5 (עם התזמורת הסימפונית של מונטריאול) | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  2024 Juno Award Winners: Charlotte Cardin, Karan Aujla & more | Billboard Canada, ca.billboard.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: bcc07196-31e5-436c-8539-adcfa59b9e4a
פיגוע הירי בצומת חמרה

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני, פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2023 |
| --- | --- |

מיקום הפיגוע על המפה, נא להעלות תמונה מזירת הפיגוע או לפחות מקום הפיגוע עצמו
 תאריך:  7 באפריל 2023
 תאריך עברי:  ט"ז בניסן ה'תשפ"ג
 מקום:  צומת חמרה בכביש 57, ישראל
 מטרה:  יהודים
 סוג:  פיגוע ירי 
 נשק:  קלאצ'ניקוב
 הרוגים:  3
 מבצע:  חמאס חמאס
 מספר מפגעים:  2
 מניע:  טרור פלסטיני
 
פיגוע הירי בצומת חמרה התרחש ביום שישי, 7 באפריל 2023, ט"ז בניסן ה'תשפ"ג, על ידי מחבלים פלסטינים בכביש 57 בצומת חמרה, שליד מושב חמרה בבקעת הירדן, ובו מחבלים פתחו באש לעבר כלי רכב ישראלי. בפיגוע נרצחו לאה (לוסי) די בת 48 ובנותיה, רינה בת ה-15 ומאיה בת ה-20, תושבות אפרת.
רקע

במהלך החודשיים וחצי שקדמו לפיגוע, נרצחו חמישה עשר ישראלים ונפצעו נוספים, בסדרת פיגועי טרור שבוצעו בידי פלסטינים, שכללו ירי, דריסה, ודקירה.
יומיים וחצי טרם הפיגוע התבצרו כ-400 פלסטינים וערבים ישראלים תושבי מזרח ירושלים במסגד אל-אקצא עם זיקוקים, אבנים ומקלות, בלילה שבין 4 ל-5 באפריל. לאחר שבקשות משטרת ישראל מהם להתפנות מרצון לאחר הזמן המוסכם לעזיבת המקום נענו בשלילה, החלו בפינויים בכוח תוך עימותים שכללו השלכת אבנים וזיקוקים לעבר השוטרים והפעלת כוח כלפי המתבצרים, מה שגרם לפצועים משני הצדדים, ונעצרו מאות מהמתבצרים. בעקבות המהומות התרחש סבב לחימה קצר בין ישראל לבין ארגון הטרור חמאס, במהלכו שוגרו עשרות רקטות לעבר ישראל מלבנון ומרצועת עזה. צה"ל תקף בתגובה מטרות של חמאס בלבנון וברצועת עזה.
הפיגוע

ביום שישי בבוקר, 7 באפריל 2023, בעיצומם של הרמדאן וחג הפסח, סמוך לשעה 10:55, מחבלים פלסטינים פתחו בירי מרכב לעבר כלי רכב ישראלי באזור צומת חמרה שבבקעת הירדן. ברכב הישראלי נסעו לוסי (לאה) די, בת 48, ושתי בנותיה, מאיה ורינה די, בנות 20 ו-15 ילידות אנגליה, שעלו לישראל והתגוררו באפרת. תחילה המחבלים ירו לעבר הרכב מהנתיב הנגדי. לאחר מכן ביצעו פניית פרסה ואחרי שהסיטו את הרכב מהכביש, ביצעו וידוא הריגה בנוסעות על ידי ירי צרורות מנשק מסוג קלשניקוב. כוחות הביטחון שקיבלו דיווח על האירוע סברו תחילה כי מדובר בתאונת דרכים, אך עם הגעת הכוחות לשטח התגלו סימני ירי על הרכב. כתוצאה מהירי נקבע מותן של שתי הבנות. האם נפצעה באורח קשה-אנוש ופונתה במסוק לבית החולים הדסה עין כרם, שם נקבע מותה כעבור שלושה ימים. איבריה של לוסי די נתרמו לאחר מותה לחמישה אנשים.
הבנות מאיה ורינה הובאו למנוחות בבית העלמין בכפר עציון ביום ראשון, 9 באפריל, וכעבור יומיים, ב-11 באפריל, נטמנה לצידן אימן לוסי.
לאחר הפיגוע

מחלקת המדינה של ארצות הברית, וכן שגרירי האיחוד האירופי ובריטניה פרסמו הודעות גינוי לפיגוע. הפיגוע והלוויות סוקרו בהרחבה בבריטניה, עקב היותן של הנרצחות אזרחיות בריטיות-ישראליות.
הרב ליאו די, אביהן של מאיה ורינה ובעלה של לוסי, קרא לשתף ברשתות החברתיות את דגל ישראל בתגובה לפיגוע, כהזדהות עם מדינת ישראל ועם המאבק בטרור, ובעקבות כך, רבים נענו לקריאתו. וחלקים אפילו החליפו את תמונות הפרופיל ברשתות החברתיות לדגל ישראל. ביום העצמאות 2023, הקריא הרב ליאו די את תפילת יזכור, הפותחת את טקס הדלקת המשואות.
מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי הכריז בעקבות הפיגוע: "אני קורא לכל אזרח שיש ברשותו נשק ברישיון ומיומן לתפעל אותו כחוק – לשאת אותו בימים אלו".
כתבת CNN, כריסטיאן אמנפור שדיווחה על הפיגוע, אמרה שבנות משפחת די נהרגו ב"קרב יריות". בעקבות איום להגיש נגדה תביעת דיבה, פרסמה אמנפור התנצלות בתוכנית שלה. עם זאת, אב המשפחה ליאו די סירב לקבל את ההתנצלות.
בעקבות הפיגוע פלסטינים רבים הניפו דגלי חמאס ודגלי פלסטין, השליכו אבנים וקראו קריאות שבח לארגון החמאס מחוץ למסגד אל-אקצא בזמן הרמדאן. דובר ארגון הטרור חמאס חאזם קאסם טען כי הפיגוע הוא "תגובה טבעית לפשעי הכיבוש נגד מסגד אל-אקצה". כמו כן, דובר החמאס בירושלים, מוחמד חמאדה, בירך על הפיגוע ואמר כי "ההתנגדות נטועה בליבם של עמנו ושל המוצבים במסגד אל-אקצא".
כוחות הביטחון פתחו במרדף אחר המחבלים מיד לאחר הפיגוע. הרכב ששימש את המחבלים אותר בשכם. ב-4 במאי 2023, כחודש לאחר הפיגוע, הרג כוח של הימ"מ (בסיוע שב"כ וצה"ל) בשכם את שני המחבלים שביצעו את הפיגוע, חסן קטנאני ומעאד מסרי, וסייען שלהם - אבראהים ג'בר. חלק מהכוח הגיע בצורה מסוערבת כדי למנוע הימלטות של המחבלים, ואחריו הגיע כוח גלוי שפשט על דירת המסתור. בחילופי האש נהרג כלב משטרה של הימ"מ.
לאחר הפיגוע > הריסת בתי המחבלים

ב-29 באוקטובר 2023 הרסו כוחות הביטחון את ביתו של חסן קטנאני במחנה הפליטים עסכר. ב-4 במרץ 2024 הרסו כוחות צה"ל את ביתו של מחבל חמאס מועז מצרי בשכם. מצרי היה אחד מחברי החולייה שביצעה את הרצח.
ראו גם

פיגוע הירי במושב חמרה (2002)
גל הטרור בישראל (2023)