פמיניזם בדלני
בדלנות במקומות שונים בעולם > בישראל

התפתחות הפמיניזם הרדיקלי בישראל עבר מסלול שונה מזה של התנועות האחריות שלה [דרושה הבהרה], ובשל כך, לא התפתח בה פמיניזם בדלני.
כאשר הפמיניזם הרדיקלי היה בשיאו באירופה ובצפון אמריקה, מסוף שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-70, התנועה הפמיניסטית רק התחילה להתעורר בישראל, ועד מהרה, התגלו הבדלים אידאולוגיים בין שלוש הקבוצות העיקריות שקמו בשלוש הערים הגדולות - חיפה, תל אביב, וירושלים - כאשר הראשונות נטו יותר לכיוונים ליברליים, ולקחו מן הפמיניזם הרדיקלי בעיקר את המנהגים של העצמה והעלאת תודעה. בירושלים, לעומת זאת, התנועה הפמיניסטית קמה מתוך ארגוני פוליטיקה רדיקלית אחרים, אשר בהם הנשים לא הרגישו שזכויותיהן על סדר היום - ביניהם מצפן, ארגון טרוצקיסטי אנטי-ציוני, ושס"י, ארגון שמאל סוציאליסטי. עבור מספר גדול של נשים אלה, הנושא של הכיבוש היה במרכז עולמן הפוליטי, ומהן נולדו ארגונים דוגמת נשים בשחור, והן הפגינו בעד זכויות נשים באירועים פוליטיים, לצד הפנתרים השחורים, ובאחד במאי - ובמסגרת זו, מן ההכרח, לא הייתה קריאה לבדלנות. פעילות פמיניסטית לסבית מוצהרת נולדה רק בסוף שנות ה-70, כשקם הארגון אל"ף (ארגון לסבי פמיניסטי), אחר שבמהלך שנים התנועות הפמיניסטיות בישראל ניסו להיאבק בכל תפישה המקשרת בין פמיניזם ללסביות. גם במסגרת מה שכונה "תקופת הפריחה" של הפמיניזם הלסבי, היו פערים בין אלה שראו בפעילותן הפוליטית את עיקר הדברים, ואלה שראו בזהות הלסבית ובמסגרת המתואמת לה מטרה עיקרית. ארגון אל"ף התקיים רק שנה וחצי, אך התנופה של הפמיניזם הלסבי המשיך. על אף שלא הוגדר כארגון לסבי, המרכז הפמיניסטי קול האישה אשר קם בירושלים בתחילת שנות ה-80 היה בעיקרו לסבי, אך כאן צצה בעיה אחרת: רבות מן המשתתפות היו דוברות אנגלית, וביקשו לנהל פעילות בשפתן. הן גם הביאו איתן מונחים ומושגים שלא נולדו בסביבה הישראלית, ונוצר פער חד בין היתר בין החברה האשכנזית האמידה לבין נשים מקומיות, ובעיקר מזרחיות, שלא מצאו עצמן במסגרת הזו, ומאוחר יותר הקימו תנועה משלהן. הפעילה הלסבית-פמיניסטית דורית אורטל ("ציפציף"), האמינה שיש דברים שניתן לשאול מהפמיניזם האמריקאי, וארגנה ב-1981 את מצעד "לקחת חזרה את הלילה" שהיה כבר לתנועה בינלאומית נגד אלימות כלפי נשים, ואשר התקיים בירושלים ביום האישה הבינלאומי, 8 במרץ. גם כאן, הארגון לא היה בעיקרו לסבי בפעילותיו, על אף זהות חברותיו, שרבות מהן חשו שהן נלחמות על מה שחשוב לנשים סטרייטיות. אי לכך, החלו לפעול במסגרת "קהילת מלחה", מה שכינו "אזור אוטונומי ארעי", בו קראו תיגר על הנורמות של העולם הסטרייטי - בעיקר במובנים של מיניות ותשוקה, והיו מנהלות שם מסיבות לסביות "בוץ'-פם" - חלוקה בין לסביות עם נראות גברית ואלה עם נראות נשית. חלוקה זו הייתה פופולרית בארצות הברית 20–30 שנים קודם לכן, ושוב ישראל לא הייתה מתואמת עם תנועות בחו"ל. בשנות ה-80 בארצות הברית, למשל, זהויות אלה באו תחת מתקפה כשאולות מן העולם הסטרייטי. בשלב ההתפתחותי-פוליטי שבאנגליה וצפון אמריקה פנו לסביות פמיניסטיות לבדלנות, בישראל הן היו עסוקות במאבק על עצם זהותן, לצד מאבקים פוליטיים שוחקים. אך היו פעילות, כמו חיה שלום, שטענו שארגונים אלה פעלו כחממה וחישלו את הלסביות הפמיניסטיות למאבקים שעוד לפניהן. היא האמינה שיש בישראל צרכים מיוחדים ללסביות פמיניסטית, בשל האופי ה"היברידי" של המקום, וב-1987 היא הקימה את קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) כמסגרת פלורליסטית, אשר גם הוציאה ביטאון "קלף חזק". במשך כשני עשורים, היה ארגון זה הארגון הלסבי-פמיניסטי המרכזי, ובשל אופיו, גם הוא לא היה בדלני, על אף שאולי היו בין חברותיו לסביות בעלות אידאולוגיה בדלנית.
בעשור השני של המאה ה-21, קמה קבוצה קווירית רדיקלית, "משפריצות" שהטיפה לבדלנות מן ההטרונורמה. אך בשל אופייה ה"אנרכיסטי מגדרית", והייצוג הטרנסג'נדרי הגדול שבה, שבא לעיתים בקונפליקט ישיר עם פמיניזם של המיינסטרים בשל תפישות של בינאריה מגדרית ודטרמיניזם ביוגולי (הגישה הגורסת שמין ומגדר מתואמים לחלוטין), התקשה הקולקטיב להזדהות כפמיניסטי, ואף אירע בו פיצול בין אלה שהזדהו כפמיניסטיות ומי שגרסו שפמיניזם הוא א-פריורי טרנספובי.