stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות ספרד (העידן המודרני)
הערות שוליים

↑  ספר דברי תורה, חיים אלעזר שפירא, מהדורה תשיעאה, עמוד א' קס. (הקישור אינו פעיל, 29.03.2018)
↑  אם כי יותר ממאה שנה לפני כן כבר הייתה התיישבות של יהודים בחצי האי האיברי, בגיברלטר, תחת חסות בריטית; ראו יהדות גיברלטר
↑  Generalul Francisco Franco i-a turnat pe evreii spanioli lui Hitler (ברומנית)
↑  דיאנה בחור ניר, השער החדש לאירופה: הישראלים נוהרים לדרכונים פורטוגליים, באתר כלכליסט, 11 במרץ 2017
↑  אזרחות אירופאית, הוצאת דרכון אירופאי - גולן ושות' משרד עורכי דין, באתר משרד עורכי דין , גולן ושות. התיקון עשוי להקל על לצאצאיהם של המגורשים (שמספרם מוערך בין כ-400,000 לכ-3.5 מיליון איש) לקבל אזרחות ספרדית, מבלי לוותר על אזרחות המדינה שבה הם מתגוררים. התיקון לחוק יאפשר הענקת אזרחות למבקשים, מבלי שיהיה עליהם לגור בספרד, בתנאי שיוכיחו את מעמדם באמצעות שמות משפחה, שפה, מורשת או קשר למנהגים הספרדיים. ב-11 ביוני 2015 אישר הפרלמנט הספרדי סופית ורשמית את החוק, המאפשר הגשת בקשה לאזרחות במהלך תקופה של שלוש שנים החל מ-1 באוקטובר 2015, עם אופציה להארכת התקופה בשנה נוספת במידה ויוחלט על כך על ידי שלטונות ספרד.
שלט כיכר דוד ג'ינאו ובניו בשכונת נחלת שבעה בירושלים על שם בני משפחת ג'ינאו שמוצאם ממגורשי ספרד
סמדר שיר

| --- | --- |

סמדר שיר, 2009
 לידה:  10 בספטמבר 1957 (בת 67) תל אביב, ישראל
 שם לידה:  סמדר שירת 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  סופרת, עיתונאית, מחזאית ופזמונאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית
 תחום כתיבה:  ספרות ילדים
 יצירות בולטות:  צוציק, גלי, נמרודרורוני ויויו
 תקופת הפעילות:  מ-1965
 בן זוג:  פרופסור עמי סידי
 צאצאים:  6
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם, בתחום ספרות ילדים ונוער, 2007 אות ספר הזהב, 2011, 2013
 
סמדר שיר עם אות ספר הזהב
סמדר שיר-סידי (נולדה ב-10 בספטמבר 1957) היא סופרת, עיתונאית, מחזאית ופזמונאית ישראלית. כתבה למעלה מ-400 ספרים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

שיר נשואה לפרופסור עמי סידי, מנהל המחלקה האורולוגית במרכז רפואי וולפסון ולהם חמש בנות (בתם הרביעית היא השחקנית לשעבר ורופאת הילדים כרמל סידי) ובן.
שיר מתגוררת בסביון.
באור יהודה נקרא מעגל תנועה על שמה.
הערות שוליים

↑  לאה אתגר, משה דץ וסמדר שיר מקבלים אלבום פלטינה מפנינה אדרי, באתר נוצץ, 3 בנובמבר 2009
↑  עדי משחקת אותה, באתר ישראל היום, 5 בפברואר 2012
↑  סמדר שיר, אהבה ראשונה, ראיון אחרון, באתר ynet, 20 באוגוסט 2009
↑  ערן סויסה וחני יודל, שיר הרס, באתר nrg‏, 25 בינואר 2011
↑  דוד ורטהיים‏, ידיעות אחרונות הוריד מהאוויר ראיון מרכזי עם אורן סמדג'ה, באתר וואלה, 11 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267912605171  BnF: cb146288369 (data)  GND: 135643899  ISNI: 0000 0000 7845 2307  LCCN: n83013967  MusicBrainz: 4be6dd8f-f0ad-4fba-9602-c3fbf471face  NTA: 15250107X  SUDOC: 131027638  VIAF: 98211564   WorldCat (עם VIAF): 98211564
אדוארד סטולפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בדצמבר 1952 (בן 72) 
 ענף מדעי:  גאולוגיה, פטרולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה 
 תלמידי דוקטורט:  לאורי לשין 
 פרסים והוקרה:  מדליית וולסטון (2019)  מדליית רובלינג (2017)  פרס ויקטור גולדשמידט (2012)  חבר זר של החברה המלכותית (2011)  מדליית ארתור דיי (2004)  מדליית ארתור הולמס (1997)  מדליית ג'יימס ב. מקלוויין (1986)  F.W. Clarke Medal 
 
אדוארד מנין סטולפר (באנגלית: Edward Manin Stolper; נולד ב-16 בדצמבר 1952) הוא גאולוג, פטרולוג ופלנטולוג אמריקאי במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
חייו ועבודתו

ב-1974 סיים סטולפר תואר ראשון במדעי כדור הארץ בהארוורד קולג', ב-1976 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטת אדינבורו בגאולוגיה, וב-1979 קיבל באוניברסיטת הרווארד תואר דוקטורט במדעי כדור הארץ. באותה שנה, הוא החל לשמש "פרופסור משנה" (Assistant Professor, מקביל לדרגת מרצה בכיר בישראל) במכון הטכנולוגי של קליפורניה, ב-1982 הוא הפך "פרופסור חבר" (Associate Professor) ובשנת 1983 קיבל פרופסורה מלאה. מאז 1994 הוא ראש המחלקה לגאולוגיה ולמדעים פלנטריים במכון הטכנולוגי, ומאז 2007, הוא מנהלה האקדמי (Provost) של האוניברסיטה. בשנת 2013/2014, הוא היה נשיאו הזמני של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
סטולפר עוסק במחקר שדה, במחקר במעבדה, בהדמיות ממוחשבות ובשיקולים התאורטיים של התפתחות סלעי יסוד במערכת השמש. הוא בחן דגימות מהארץ, מהירח וממאדים, וכן מטאוריטים שונים. סייע רבות להבנת תהליכי ההיתוך בתוך כוכבי הלכת, ואת החשיבות של מים, פחמן דו-חמצני וגופרית בתהליכים אלה.
אדוארד סטולפר נשוי משנת 1973 ללורן, מנהלת המלגות במכון הטכנולוגי של קליפורניה, ושירותי הקריירה והלימוד בחו"ל של המכון.
פרסים ואותות הוקרה

מדליית ג'יימס ב' מייקלוויין (James B. Macelwane Medal; ‏1986)
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1991)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים (1994)
מדליית ארתור ל' דיי (Arthur L. Day Medal; ‏2004)
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו (2008)
חבר מן החוץ ב"אקדמיה אירופיאה" (Academia Europaea; ‏2010)
חבר מן החוץ בחברה המלכותית (2011)
פרס ו' מ' גולדשמידט (V. M. Goldschmidt Award; ‏2012)
תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2012)
מדליית רובלינג (2017)
המינרל סטולפריט (באנגלית Stolperite) נקרא על שמו של אדוארד סטולפר.
הערות שוליים

↑  Leslie Schuster, Daniel Stolper באתר הניו יורק טיימס
↑  Edward M. Stolper - Honors Program.
↑  Book of Members 1780–present, Chapter S. In: American Academy of Arts and Sciences (amacad.org).
↑  Edward Stolper.
↑  Geological Society of America – 2004 Day Medal.
↑  Ilire Hasani, Robert Hoffmann: Academy of Europe: Stolper Edward.
↑  Edward Stolper.
↑  V.M. Goldschmidt Award bei der Geochemical Society (geochemsoc.org); abgerufen am 17.
↑  Mineralogical Society of America – Roebling Medal.
↑  Stolper to Receive Roebling Medal.
↑  Stolperite: Stolperite mineral information and data.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1322778361  ISNI: 0000 0001 4078 1401  LCCN: no2011164000  ORCID: 0000-0001-8008-8804  VIAF: 187391314   WorldCat (עם VIAF): 187391314
יעקב שרתוק

| --- | --- |

יעקב שרתוק (רוסיה, 1900)
 לידה:  10 במאי 1860 פינסק, בלארוס
 פטירה:  8 במרץ 1913 (בגיל 52) תל אביב
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור
 פעילות בולטת:  חבר בתנועת ביל"ו, ממייסדי תל אביב, עיתונאי ומתרגם
 
עם זוגתו פניה בחרסון
יַעֲקֹב שֶׁרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק) (10 במאי 1860 – 8 במרץ 1913), "ראשון הביל"ויים בארץ ישראל", היה חלוץ ציוני. ניסה להקים התיישבות יהודית ליד רמאללה, והיה מראשוני תל אביב. בכיר משפחת שרתוק ואביהם של ראש ממשלת ישראל השני משה שרת והמלחין יהודה שרת.
ילדותו ונעוריו

שרתוק נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה לייב (1839-1899) ויהודית (1841-1921), בת דב קוסובסקי, סבו מצד אביו משה אליעזר צ'רטוק (1815-1884) היה רב. אף שלמד בצעירותו בתלמוד תורה המשיך בבית ספר ממשלתי רוסי ולא בישיבה, לאחר סיום לימודיו בגימנסיה המשיך בבית ספר גבוה בוורשה, מתוך מגמה להתבולל. למראה פוגרום בעיר הזדעזע ו"חזר לעמו", כהגדרתו. הוא הצטרף לסניף חובבי ציון בעיר, ובשנת 1881 נסע לאודסה וחבר לקבוצה הראשונה של ביל"ו. הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני יתר חבריו, על מנת להכשיר את השטח וללמוד את התנאים.
עלייתו הראשונה ארצה וחזרתו לרוסיה

כאשר עלו יתר חברי קבוצתו הם נקלטו על ידי קרל נטר לעבודה במקוה ישראל, והתגוררו בבית אנטון איוב (כיום בשכונת נווה עופר). לאחר ארבעה חודשי עבודה קשה נפטר נטר, והחבורה חיפשה מקום לעבוד בו. שרתוק עלה עם שישה חברים לירושלים וביקש לעסוק במלאכה. בעידודם של יחיאל מיכל פינס, דוד ילין ואליעזר בן-יהודה פתחו השבעה בית מלאכה קואופרטיבי למוצרי עץ זית ולידו אגודה בשם "שיבת החרש והמסגר", שהעלה על נס את מלאכת הכפיים כדרך להגשמה ציונית.
במקביל כתב שרתוק כתבות לעיתוניו של בן יהודה ("הצבי" ואחרים) וכן היה כתבו של העיתון האודסאי "אודייסקי ליסטוק" (Одесский листок) בארץ ישראל.
ואולם בית המלאכה לא עלה יפה, ונקלע לפשיטת רגל. בנוסף, שרתוק לא מצא אשה כלבבו וביקש לחזור לרוסיה. וכך ב-1886 שב יעקב שרתוק לבדו לרוסיה. הוא חזר לפינסק עיר הולדתו, אך גם שם לא הצליח למצוא אשה שתסכים להינשא ולבוא עמו לארץ ישראל. הוא עבר לעיר אודסה, ושם פגש בפניה לבית לב. בני הזוג עברו להתגורר בחרסון יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה. בחרסון פתח שרתוק בית מסחר, היה פעיל בסניף חובבי ציון בעיר ועסק בחינוך ובכתיבה ספרותית ועיתונאית.
בין היתר תרגם את מלחמות היהודים של יוסף בן מתתיהו לרוסית ופרסם מספר ספרונים קטנים ברוסית על תולדות ישראל.
לשרתוק הייתה חנות למכשירי כתיבה וצבעים, בה היה מתכנס ועד החוג הציוני שעמד בראשו, חוג ה"מתמרדים" והנוער.
בחרסון נולדו חמשת ילדיהם: רבקה (לימים אשת דב הוז), משה (משה שרת, ראש ממשלת ישראל השני), עדה (לימים אשת אליהו גולומב), יהודה (המלחין יהודה שרת) וגאולה. הילדים למדו בבית ספר כללי וקיבלו גם חינוך עברי מאת המורה זאב סמילנסקי.
עלייתו השנייה ועין סיניא

ב-1906 החליט שרתוק לעלות שנית לארץ ישראל. בעולים נמנו הוא, אמו יהודית, אשתו פניה וחמשת ילדיהם, אחותו גוטה ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה.
עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונה הנוצרית עג'מי ביפו. לחיים חיסין ואליעזר בן יהודה נודע שה"בֶּק" אסמאעיל אל-חוסייני (דודו של המופתי הירושלמי אמין אל-חוסייני), מחכיר את אחוזתו בכפר עין סיניא (סמוך לרמאללה, על הדרך לשכם, כ-3 ק"מ מצפון לבית אל) לרגל נסיעתו לפריז, והם המליצו לשרתוק לנסות להתיישב במקום, במקום בחדרה, כפי שהתכוון.
שרתוק ו"שבטו" הגיעו לכפר, בהסכם חכירה לעשר שנים, והתיישבו בבית האחוזה הגדול, אליו הביאו את ספרייתם העברית הענפה, ופסנתר כנף – הראשון שנראה בכפר הערבי. מטרתם הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הם נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. במסגרת האחוזה הייתה גם טחנת קמח, ששימשה מרכז אזורי לתושבי הסביבה שהיו באים לטחון את תבואתם. המשפחה הקימה גם בית בד במטרה לשווק שמן זית ליהודי ירושלים. מקור פרנסה נוסף היה עדר עזים, שאותו רעו הבנים משה ויהודה. חוויותיו של יהודה שרת במרעה וצלילי חלילי הרועים הערבים השתקפו לימים בשירים שהלחין. המשפחה הייתה גם מוכרת את תרנגולותיה בירושלים לקראת החגים.
יהודה למד ב"כותאב" (כעין "חדר" מוסלמי), ולאחר מכן הצטרף למשה שלמד בבית ספר כפרי בביר זית. עדה למדה בבית ספר של המיסיון באותו כפר. לבית הספר רכבו על חמור.
פעילים ציונים (בהם יצחק בן-צבי) עלו לרגל לבקר את המשפחה המוזרה ודיווחו:
ילדים שהורגלו ללכת לגימנסיה חיים עתה חיי איכרים ממשים ואינם נבהלים מן העבודה הזאת ועושים זאת כאשר עשו אבותינו לפנים. בתי איכרים רבים ביקרתי אך חיים כאלה לא פגשתי... הם חיים בשלום ובשלווה עם הערבים בעלי הכפר. לא לכל אדם יש האומץ לחיות חיים כאלה.
תוחלתו של שרתוק להקים יישוב יהודי נכזבה; למרות שחיו חיים טובים ובטוחים בקרב הערבים, היה חינוך הילדים לקוי, ויהודים נוספים לא הגיעו. גם רווחי הטחנה וממכר השמן לא הצליחו לקיים את כל בני המשפחה, וב-1908 עזבו יעקב שרתוק ומשפחתו את עין סיניא אל ירושלים.
תל אביב

שרתוק לא שהה בירושלים זמן רב. אף כי החמיץ את ההזדמנות להמנות על מייסדי תל אביב, היה לאחד המתיישבים הראשונים בעיר, והיה לו בה מגרש בשדרות רוטשילד 23, עליו הקים אחיו זאב בית שלימים היה למוזיאון ההגנה. יעקב שרתוק היה לחבר הוועד המפקח על הגימנסיה הרצליה (יחד עם יהודה לייב מטמון-כהן, מרדכי בן הלל הכהן, מנחם שינקין, חיים בוגרשוב, ד"ר חיים חיסין ואחרים) ובנו משה היה לאחד מששת תלמידי המחזור הראשון של הגימנסיה (יחד עם דב הוז ואליהו גולומב, שיישאו את רבקה ועדה, בנותיו).
בתקופת עלייתו השנייה, פרסם שרתוק מאמרים רחבים בעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, שהתווכחו עם גישותיו של בן-יהודה. על מאמרים אלה חתם בשם העט "יעקב היהודי".
ב-1911 ייסד יחד עם מרדכי וייסר, עקיבא אריה ויס ובצלאל יפה את חברת "חברה חדשה", אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים. על קרקעות "חברה חדשה" הוקם רחוב אלנבי.
שרתוק נפטר בעקבות סיבוך של מחלת אסתמה, שממנה סבל כל חייו, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
כתביו

הפנמה הארץ ישראלית, (מתורגם מכ"י רוסי בעריכת המחבר), ירושלים: [חמו"ל], תר"ע.
'הכל אבוד? (שיחה עם יעקב שרת)', סביבות, 29, 1992, עמ' 68–77.
לקריאה נוספת

משה שרת, יומן אישי, תל אביב: ספרית מעריב, 1978, כרך ז', הפרק "בית יעקב", עמ' 1957–1988.
יעקב מרקל, הפנתאון של תל אביב (ביוגרפיה של דמויות מבין אלו שמצאו מנוחתן בבית העלמין שברחוב טרומפלדור בתל אביב) (עריכה: אהרון לירון), תל אביב: רחל, תשס"ב 2002.
ציונה רבאו קטינסקי, בתל אביב על החולות (ציורים: סטודיו פת), רמת גן: מסדה, 1973.
אניטה שפירא, צומת ביל"ו - שלושה ביל"ויים וארץ ישראל, ספרית אפקים, עם עובד, 2019.
הערות שוליים

↑  פניה שרתוק, דבר, 23 בספטמבר 1951 (נקרולוג); דוד הכהן, פניה שרתוק, דבר, 28 בספטמבר 1951.
↑  בן-ציון דינור, ייחוד דמותו של משה שרת, 6.8.1965, בתוך: יעקב ורנה שרת (עורכים), שוחר שלום – היבטים ומבטים על משה שרת, עמ' 139.
↑  יעקב אורי, משה שרת – בר-אבהן ובר-אוריין, 1965, בתוך: יעקב ורנה שרת (עורכים), שוחר שלום – היבטים ומבטים על משה שרת, עמ' 53.
↑  על פי חיים הנגבי, משה שרת נולד מחדש, 18.11.1994, בתוך: יעקב ורנה שרת (עורכים), שוחר שלום, עמ' 159: לימים שימש כביתו הכפרי של פייסל אל חוסייני.
↑  יהודה שרת, באתר "זמרשת"
↑  יעקב אורי, משה שרת – בר-אבהן ובר-אוריין, 1965, בתוך: יעקב ורנה שרת (עורכים), שוחר שלום, עמ' 54.
↑  אתר העמותה למורשת משה שרת
↑  נדב מן, רואה אותה בדרך לגימנסיה: זיכרונות בשחור-לבן, באתר ynet, 8 בינואר 2010
↑  ישראל קולת, משה שרת – מדינאי ציוני בן הארץ, 15.6.1975, בתוך: יעקב ורנה שרת (עורכים), שוחר שלום – היבטים ומבטים על משה שרת, עמ' 328.
↑  ראו עוד: אב"י, שאלה קטנה, הצבי, 20 במרץ 1910.
↑  "צומת ביל"ו", באתר עם עובד
| משה שרת |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | יעקב שרתוק (אב) • פניה שרתוק (אם)  • צפורה (רעיה) • יעקב (בן) • יעל (בת) • חיים (בן) • יהודה (אח)  • דב הוז (גיס) • אליהו גולומב (גיס) |  |
| הנצחתו | נווה שרת • רמת שרת • ארכיון מפלגת העבודה • אתר הזיכרון למשה שרת • קריית שרת • העמותה למורשת משה שרת |  |
| ראש ממשלת ישראל השני | ראש ממשלת ישראל השני |  |
| ממשלות | ממשלת ישראל החמישית (1954–1955) • ממשלת ישראל השישית (1955) |  |
| אירועים בכהונתו | העסק הביש • מסעו לאסיה (1956) • אסון מעגן (1954) • ביקור או נו בישראל (1955) • מבצע אלקיים (1955) |  |
| שונות | נאום הדגל • בית כהן-שרת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522793505171  ISNI: 0000 0000 7047 0455  LCCN: no2021032161  VIAF: 97145527   WorldCat (עם VIAF): 97145527 
הביל"ויים זאב וולף ולדימיר דוּבְּנוֹב, יעקב שרתוק וחיים חיסין ברוסיה, 1890
מימין לשמאל: זאב וולף ולדימיר דוּבְּנוֹב, אליעזר בן-יהודה ויעקב שרתוק, 1901
פרסומת לשמן של המשפחה בעין סיניא, עיתון השקפה 1907
ילדי משפחת שרתוק בתל אביב, 1913. האחיות מימין לשמאל: עדה, גאולה, רבקה, האחים: משה שרת, יהודה שרת
אדוארד היינה

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1821 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  21 באוקטובר 1881 (בגיל 60) האלה, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Heinrich Eduard Heine 
 ענף מדעי:  אנליזה מתמטית 
 מקום מגורים:  פרוסיה 
 מקום קבורה:  שטאדטגוטסאקר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת קניגסברג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מנחה לדוקטורט:  ארנו דירקסן, מרטין אום 
 מוסדות:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג  אוניברסיטת בון 
 תלמידי דוקטורט:  Heinrich Eduard Zuege, Karl Baer 
 צאצאים:  Anselma Heine 
 
היינריך אדוארד היינה (16 במרץ 1821, ברלין – 21 באוקטובר 1881, האלה) היה מתמטיקאי גרמני.
היינה נודע בשל משפטים שהוכיח בנושא תוצאות פונקציות מיוחדות ואנליזה ממשית. בפרט, הוא כתב מסה חשובה על ההרמוניות הספריות ופונקציות לז'נדר (Handbuch der Kugelfunctionen). הוא חקר את הטור ההיפרגאומטרי הבסיסי, והכניס לשימוש את נוסחת מהלר-היינה.
ביוגרפיה

היינריך אדוארד היינה נולד ב-16 במרץ 1821 בברלין. הוא היה בנם השמיני של הבנקאי קרל היינה ושל אשתו הנרייט מרטנס. בתחילה קיבל אדוארד חינוך ביתי, ולאחר מכן למד בגימנסיית פרידריכסוורדשה (Friedrichswerdersche) וגימנסיית קלנישה (Köllnische) בברלין. בשנת 1838, לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ברלין, אבל עבר לאוניברסיטת גטינגן, כדי ללמוד מתמטיקה מקרל פרידריך גאוס וממוריץ שטרן. בשנת 1840, חזר היינה לברלין, שם למד מתמטיקה אצל יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, ונכח גם בהרצאות של יאקוב שטיינר ויוהאן פרנץ אנקה. בשנת 1842, הוענק לו דוקטורט מטעם האוניברסיטה של ברלין, על עבודתו בתחום משוואות דיפרנציאליות, בהנחייתם של אנו דירקסן ומרטין אוהם – עבודה שאותה הקדיש לדיריכלה. לאחר מכן, למד היינה באוניברסיטת קניגסברג, כדי ליטול חלק בסמינר של קרל גוסטב יעקב יעקובי, ובמקביל שמע הרצאות בפיזיקה מתמטית אצל פרנץ ארנסט נוימן. בקניגסברג, התחבר היינה לעמיתיו ללימודים, גוסטב קירכהוף ופיליפ לודוויג פון זיידל.
בשנת 1844 היינה קיבל משרת הוראה באוניברסיטת בון, ולאחר תקופת הכשרה (habilitation), החל לשמש כפריבט-דוצנט. הוא המשיך את המחקר שלו במתמטיקה בבון, ובשנת 1848, קודם לדרגת Professor extraordinarius. בשנת 1850, התחתן היינה עם סופי וולף, בתו של סוחר מברלין. לזוג נולדו חמישה ילדים – ארבע בנות ובן אחד. בשנת 1856, היינה עבר לשמש כפרופסור במשרה מלאה באוניברסיטת האלה, שם נשאר למשך שארית חייו, ובין השנים 1864–1865, שימש גם כרקטור האוניברסיטה. ב-1875, הוצעה לו קתדרה למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן, אך הוא החליט לדחות את ההצעה ולהישאר בהאלה. בשנת 1877, לרגל מאה שנה להולדתו של גאוס, הוענקה לו מדליה על שם גאוס על מחקריו. ב-21 באוקטובר 1881, נפטר אדוארד היינה בהאלה.
חיבורים נבחרים

De aequationibus nonnullis differentialibus (Berlin, 1842)
Handbuch der Kugelfunctionen (G. Reimer, Berlin, 1861)
Handbuch der Kugelfunctionen, Theorie und Anwendungen (Volume 1) (2nd ed., G. Reimer, Berlin, 1878)
Handbuch der Kugelfunctionen, Theorie und Anwendungen (Volume 2) (2nd ed., G. Reimer, Berlin, 1881)
ראו גם

משפט היינה-בורל
משפט קנטור לרציפות במידה שווה (נקרא לפעמים גם: משפט היינה-קנטור)
גבול של פונקציה (ובפרט, הגדרת הגבול על פי היינה)
זהות השורש ההופכי של היינה
הערות שוליים

↑  Narins, Brigham (2001). World of mathematics. Gale Group. p. 289. ISBN 978-0-7876-5064-3.
↑  Goebel, M.; Ka Richter; H. Schlosser. "Heinrich Eduard Heine (1821–1881)". University of Halle. נבדק ב-2011-12-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb10667963h (data)  GND: 116659122  ICCU: AQ1V012086  ISNI: 0000 0001 1067 949X  LCCN: no2002062568  MGP: 45117  NKC: mub20221155664  NTA: 125206372  SUDOC: 08516058X  VIAF: 64763484   WorldCat (עם VIAF): 64763484
יהודי גרמניה הנאצית

יהודי גרמניה הנאצית עוסק בגורל יהדות גרמניה בתקופה שבין סוף ינואר 1933 למאי 1945. יהדות גרמניה הייתה הקהילה העיקרית אשר סבלה תחת מדיניות הגזע הנאצית. המדיניות הנאצית נגד יהודי גרמניה נשאה אופי הדרגתי, ויש הטוענים כי פן זה היה חלק מתוכנית מכוונת. לעומתם, יש הטוענים כי ההדרגתיות משקפת התפתחויות של מערכת השלטון הנאציונל-סוציאליסטית.
עם עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 הורע מאוד מצב היהודים בגרמניה. מזמן עליית הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 נמלטו מגרמניה הנאצית רוב היהודים שגרו בה, ועברו לארצות הברית, אמריקה הדרומית, ארץ ישראל ובריטניה. יהודים מצאו מקלט בארצות השונות. בסוף שנות ה-30 גבר זרם המבקשים לעזוב, ובעיית הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית החמירה. מדינות העולם השונות הסכימו לקלוט רבים מהפליטים, אך לא הגדילו בדרך כלל את מכסות ההגירה מעבר למכסות שקבעו. בריטניה הסכימה להתיר לילדים יהודים מגרמניה עד גיל 17 להגר לתחומה במבצע הקינדרטרנספורט.
בתקופה שבין עליית הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, נקלטו במדינות שונות בעולם כ-400,000 פליטים יהודים משטחי גרמניה הנאצית (כולל אוסטריה לאחר האנשלוס). רוב היהודים שלא יצאו בזמן משטחי גרמניה הנאצית, כ-225,000 איש, הושמדו במסגרת הפתרון הסופי במהלך שנות המלחמה.
הבידוד החברתי 1933–1934

בשנות ה-20 של המאה ה-20 חיו כ–500,000 יהודים בגרמניה. הם נהנו משוויון חוקי וחברתי, ובדרך כלל נטמעו בחברה הגרמנית במעמד הבינוני ומעלה, ואף מילאו תפקידי מפתח ברפובליקת ויימאר. היו להם ארגונים פוליטיים ודתיים רבים, כגון "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" ו"אגודת ישראל". עם זאת, היו להם בעיות אחדות של ארגון הקהילות יחדיו, בעיות עם המפלגה הנאצית, שילוב יהודי מזרח אירופה ביהודי גרמניה, כיצד לשלב בין הציונות לפטריוטיזם הגרמני ועוד.
הטענה הגרמנית לפיה היהודים שולטים בעולם סייעה לגרמניה לפעול כנגד היהודים מבלי לקבל על כך גינוי תקיף ונחרץ ממדינות העולם. יהודים בארצות הברית ובברית המועצות, בנסותם להשפיע על שלטונות מדינתם לסייע ליהודי גרמניה, איששו לכאורה בכך טענה זו.
בשנים 1933–1934 טרם חשף היטלר את כוונותיו האמיתיות, משום שחשש מדעת-קהל שלילית כלפי שלטונו מצד מדינות אירופה. הסוואת מטרותיו מהעולם ומהעם הגרמני ברובו אפשרה את הגשמתן באין מפריע.
הבידוד החברתי 1933–1934 > יום החרם (1933)

ב-1 באפריל 1933 התקיים יום החרם, שבו פשטו פלוגות של בריונים, אנשי האס אה (שכונו "החולצות החומות"), על בתי-עסק יהודיים, חיבלו בציוד ובסחורה, פרעו בשכונות היהודיות והכו ביהודים. בראש החרם עמד יוליוס שטרייכר, בפיקוחו של יוזף גבלס, שר התעמולה. משמרות של אנשי האס-אה עמדו בפתחי חנויות יהודים ומנעו מקהל גרמני להיכנס. הופץ חומר תעמולה אנטישמי, שהורה להמשיך בחרם הכלכלי על היהודים. יום החרם היה הצעד המשמעותי הראשון נגד היהודים בגרמניה הנאצית.
לחרם היו מטרות אחדות מבחינת מדיניות הפנים של גרמניה. אחת מן המטרות הייתה הטבעת החותם הנאצי בקרב כל האוכלוסייה הגרמנית, כך שהאידאולוגיה תגיע לכל שכבות הציבור ותיראה כ"יצירת סדר חדש". זאת עשו בעזרת מכנה משותף – שנאת היהודים. יום החרם שימש גם כאמצעי לקרב לאידאולוגיה הנאצית את בני המעמד הבורגני, וזאת בדרך של פגיעה באותו מגזר אצל היהודים. יהודים רבים בגרמניה התפרנסו ממסחר, והחרם הכלכלי היה אמור למוטט את הקהילה היהודית כולה.
מטרת הנאצים בשלב זה היה לגרום לבידול חברתי של היהודים ולאלצם להגר מגרמניה, וכך לאפשר לבורגנים הגרמנים הלא-יהודים להתפתח כלכלית במקום היהודים. יעדים נוספים של החרם היה האחדה ("גלייכשלטונג") של העיתונות הגרמנית והפיכתה לאנטישמית, וכן האחדת המפלגה הנאצית ובדיקת יכולת הארגון והפעולה של המפלגה. היו בה קיצונים אשר קראו לפעולה מיידית, והיטלר חשש מאנרכיה שתפשה במפלגה ולכן מצא לנכון לתעל את הכעס כלפי היהודים.
בחרם ניתן למצוא מאפיינים ברורים של האידאולוגיה הנאצית: החרם מבוצע בידי האומה הגרמנית כולה, הנמצאת במאבק מתמיד מול העם היהודי. בהנחיות יום החרם נכתב לפגוע "במקומות הרגישים", על-פי האמונה שהיות שהיהודים הם נצלנים יש לפגוע קשות בכלכלתם.
תגובת העולם החופשי הייתה מיידית. מדינות רבות ובהן הולנד, צרפת, בלגיה, בריטניה וארצות הברית, הודיעו על הטלת חרם כלכלי על גרמניה. הנאצים המבוהלים הפסיקו את החרם הכלכלי באותו יום.
הבידוד החברתי 1933–1934 > פיטורי יהודים ושריפת ספרים

מטרת הנאצים הייתה לנשל את היהודים מרכושם ולהפרידם מן האוכלוסייה הגרמנית. באפריל 1933 נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שהורה לפקידים לא-ארים לפרוש ממשרותיהם במשרדי הממשלה. 2,000 יהודים פוטרו מעבודתם במשרדי הממשלה, במוסדות החינוך, בבתי-המשפט, במערכות העיתונים ובמרכזי הבידור. כמו כן הופסקה עבודת הרופאים היהודים בקופות החולים.
ב-10 במאי 1933 נערכה שריפת ספרים פומבית בכיכר בבל בברלין, שבה הועלו באש כתבים של סופרים יהודים וכתבים שגינו את המשטר הנאצי. כמו כן נאסר על שימוש בפרי התרבות היהודית כגון המוזיקה (פליקס מנדלסון), המחזות, הפיזיקה (אלברט איינשטיין), הפסיכולוגיה (זיגמונד פרויד). בספטמבר 1933 הקים השלטון מחלקת תרבות חדשה, שריכזה את תחומי התרבות. יהודים לא התקבלו לשורותיה, ונמנע מהם כל עיסוק בפעילות תרבותית. היהודים הוגבלו בעיסוק במקצועות חופשיים, ומספרם במוסדות להשכלה גבוהה הוגבל לאחוז אחד.
הבידוד החוקי 1933–1939

במטרה להדיר יהודים מזכויות אזרחות מלאות, התכנסה ועדה מייעצת למדיניות אוכלוסין וגזע במשרד הפנים כדי לדון בשינוי חוק האזרחות.
כתוצאה מכך, פורסם ב-14 ביולי 1933 חוק שלילת האזרחות (Gesetz über den Widerruf von Einbürgerungen und die Aberkennung der deutschen Staatsangehörigkeit). חוק זה אפשר לממשלה לשלול את האזרחות לאלמנטים "בלתי רצויים" מקרב אלו שאוזרחו בידי ממשל ויימאר (בתקופה שבין נובמבר 1918 וסוף ינואר 1933). כתוצאה מכך נשללה אזרחותם של כ-150,000 יהודים שמקורם במזרח אירופה (אוסטיודן).
הבידוד החוקי 1933–1939 > חוקי נירנברג (1935)

חוקי נירנברג הם שני חוקי יסוד שנתקבלו בנירנברג במושב הרייכסטאג ב-15 בספטמבר 1935. עיקרם שלילת אזרחות הרייך המלאה מתושבי גרמניה היהודים, והוראות-חוק שתכליתן המוצהרת לשמור על טהרת הגזע הארי.
הוראות-ביצוע לחוקים אלה המשיכו להתפרסם זמן רב אחרי קבלת החוקים עצמם והם שימשו יסוד "חוקי" לרדיפת היהודים, לנישולם מעמדותיהם הציבוריות והכלכליות, להחרמת רכושם, וכן לרדיפות יהודים ויהודים למחצה על רקע גזעי.
בחוקי נירנברג בוטלה האזרחות של היהודים בגרמניה. עוד, נאסר עליהם להציג ולהניף את דגל הרייך. נאסר על יהודים להעסיק משרתות שהן למטה מגיל 45 (תחילת גיל הבלות). נוסף על כך, נאסרו לחלוטין נישואי תערובת. אנשים שעברו על חוק זה אולצו ללכת ברחובות הערים כשהם מושפלים עם שלטים.
אט אט התחילה אפליה של יהודים. ליהודים נאסר לשבת על ספסלים ציבוריים בגנים, נאסר עליהם לבקר במוזיאונים, בבתי קפה, בתיאטראות, בבתי קולנוע, בבריכות שחייה וכו'. בוטלו רישיונות הנהיגה שלהם, נאסר על יהודים לערוך קניות אלא לשעה בלבד. נאסר על יהודים להחזיק מעילי פרווה, מי שעבר על החוק היה צפוי לעונש מוות. נאסר על יהודים להחזיק חיות בית, אסור היה להם להביט מחלון ביתם החוצה, בבתי יהודים נותק החשמל והגז, נאסר להחזיק עציצים, להאזין למוזיקה כל שעות היום ורבים עוד האיסורים.
המוני יהודים קיבלו מכתבי פיטורים ממערכות העיתונים, מבתי החולים, מהממשלה, מהאוניברסיטאות, מהתזמורות וממקומות עבודה נוספים.