stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנימין ברלוי
חנותו של ברלוי

המקור למשחקים רבים ששווקו בחנויות בארץ היה חנותו של ברלוי, "ספרות", ברחוב אלנבי 57 בתל אביב. בקומות העליונות של החנות פעל בשנות הארבעים והחמישים בית מלאכה לייצור המשחקים.
לאחר מותו ניהל את החנות בנו, מרדכי-אבא "אבוסיק" ברלוי, שעסק בעיקר במכירת מכשירי כתיבה וציוד משרדי. ב-1977 נמכרה החנות והפכה לחנות הלבשה. תכולת הקומה השנייה – חלקי משחקים, אריזות ריקות ודוגמאות הדפסה – פונתה במשאיות לתעשיית מיחזור נייר בחדרה; מוצרים שהיו שלמים נמכרו לסוחרים בשוק בצלאל בתל אביב. במרתף ביתו של בנימין ברלוי ברחוב פרנקפורט בתל אביב נשמרה יתרת האוסף – קטלוגים מאוירים של משחקים, דוגמאות הדפסה של אריזות ולוחות משחק, איורים, דוגמאות של משחקים מיובאים וחומרים שונים הקשורים לתהליך הייצור וההפקה של המשחקים. משם אסף את המשחקים האמן דוד טרטקובר.
משחקיו של ברלוי > "המוציא והממציא"

ברלוי כינה עצמו בתואר "המוציא והממציא", אך הוא אינו ממציא במובן של יוצר דבר חדש. המשחקים שהוציא לאור מבוססים על עקרונותיהן של ארבע תבניות משחק קיימות: משחקי לוח תחרותיים, משחקי לוטו, דומינו ומשחק קלפים. לתבניות אלו התאים ברלוי את רעיונותיו ועיגן אותם בסביבה התרבותית-חברתית של צרכניו.
בקטלוגים שהוציא חילק ברלוי את מוצריו לשתי יחידות עיקריות, משחקים וספרים. המשחקים תוארו כ"משחקים כלליים, משחקים לגיל הרך, משחקי לוטו, משחקי דומינו, משחקי רביעיות וכרטיסים, משחקים חשמליים ושונות". בסגנון כתיבה תמים וילדותי קמעה היה ברלוי מתאר את המשחק: לוטו - "תמונות צבעוניות עם הסברה"; עמך - "משחק ריטש רטש עממי - סבלנות"; ביבר - "משחק מעניין". מדור הספרים בקטלוג חולק ל"ספרי תמונות עם סיפורים לגיל הרך, ספרי ציור - ספרי עזר לציור ולעבודה, ספרי קריאה לילד ולנוער, ספרי לימוד וספרי עזר, תמונות קיר ושונות".
נוסף לספרים ולמשחקים, הוציא ברלוי לאור סדרות של גלויות-דואר מצולמות, דיוקנאות מצולמים של מנהיגים לאומיים, דגמים לעבודות "מלאכת יד" ברקמה ובניסור בעץ, ספרוני עזר לתלמיד - מילונים, שירונים, יומן להסתכלות במזג האוויר, מחברות ויומנים לבתי-ספר, מפות ארץ-ישראל והעולם, מחברות לכתיבה תמה (קליגרפיה), לוחות א"ב ללימוד קריאה, קישוטים צבעוניים לגני-ילדים ושאר מוצרי עזר לבית-הספר.
משחקיו של ברלוי > "המוציא והממציא" > פרסום המשחקים

כבר בימיו הראשונים כבעל חנות למכשירי כתיבה בתל אביב הבין ברלוי את חשיבותו של הפרסום. לאחר ייסוד ההוצאה הוא הירבה לפרסם מודעות בעיתונים יומיים ובכתבי-עת. המודעות היו ללא צילומים, עמוסות מלל מליצי, בדומה לסגנונו ב"הוראות המשחק", ועתירות סופרלטיבים, כמו בפרסום ל"אנציקלופדיה חשמלית": "משחק חשמלי מעניין ממדרגה ראשונה, בעל ערך מדעי רב, הרבה תמונות בשם 'מי הם?' מהרבה ענפי המדע והחיים". מודעה אופיינית הייתה קטנה בשטחה והכילה בדרך-כלל כמה מסרים מנוסחים כסיסמאות, כמו "התיאטרון זה ראי החיים - משחקי ברלוי הם החיים בעצמם", "דרשו את משחקי ברלוי - הם יפים, הם טובים, הם מחנכים", "המשחק החדש 'ריכוז' הוא יוצא מן הכלל מעניין בשביל חברה שלמה, יותר מעניין ממשחקי קלפים". כל אלה ונוספים להם הופיעו במודעה אחת.
בכל הפרסומים והמוצרים הופיע סמלו המסחרי של ברלוי: שני עצי דקל הניצבים מצדי לוח-צבעים (פלֶטה) של ציירים, המונח בחזית ספר פתוח, שעליו כתוב באלכסון שם ההוצאה, "ספרות". מתחת לבסיס הסמל הקפיד ברלוי לציין "סמל מסחרי". הדקל הוא דימוי יהודי וארצישראלי רווח. מוטיב השער בצורת שני הדקלים מוכר גם כסימנו של בית-ההוצאה הוותיק בוורשה של האחים לוין-אפשטיין ושות', שם הוא מופיע כשער לספרי הקודש שהוציאו לאור; ייתכן כי ברלוי, יליד ורשה, קיבל את השראתו מסמלה של הוצאה ותיקה זו. הסמל, המלווה במספר הסידורי שניתן לכל מוצר, שימש כסימן זיהוי ובידול למוצריו של ברלוי. במודעות ולעיתים אף על אריזות משחקי הקלפים מופיעה הקריאה "תשגיחו על הסמל", כדי להבטיח את אמינותו של המוצר ואת היותו "תוצרת הארץ" - אתוס מרכזי נוסף ביישוב באותן שנים. במכתב ששלח לציבור הגננות והמורים בתל אביב, הזהיר מפני רכישת משחקים מתוצרת חוץ: "לא כל משחק ששמו מודפס בעברית הוא מתוצרת הארץ. הזהרו מזיופים, היות שמדפיסים על משחקים וספרי תמונות מתוצרת גרמניה ויפן אותיות עבריות כדי להטעות את הקהל".
בסוף שנות השלושים שמט ברלוי את השם "ספרות" המצויר על הסמל, וחדל להשתמש בו במודעות ובשאר פרסומי העסק. ההוצאה החלה נקראת על שם בעליה.
לקריאה נוספת

א.א' אופק, לקסיקון אופק לספרות ילדים, זמורה ביתן - מוציאים לאור, תל אביב, 1985.
ב.ע' אלמוג, הצבר - דיוקן, עם עובד/ספריית אופקים, תל אביב, 1997.
ג.מ' לבני, עורך, ספרים ומשחקים מארץ-ישראל, הוצאת המכון למסחר חוץ בע"מ, תל אביב, 1946.
ד.S. Cohen, E. Cohen, G. Harris, J. Martin, Child's Play, The Jewish Museum, London, 1997.
ה.B. Love, Play the Game, Ebury Press, London, 1984.
דוד טרטקובר, 'בחנותו של מר ברלוי', עת־מול' 143 (אדר תשנ"ט).
דוד טרטקובר, עוז אלמוג, אילן כהן, מעוז עזריהו, יורם בר-גיל, טיול בארץ - משחקים מחנותו של מר ברלוי, מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב, 1999
הערות שוליים

1 2 3  מ' מרוז, "משיחותי עם מו"לים", הספר בישראל, ירחון התאחדות הוצאות הספרים בישראל, אייר-סיוון תשכ"ב: עמ' 34–35.
↑  ספר השנה לידיעות שימושיות, כל תל אביב ויפו, 1926.
↑  הספר, שיצא לאור בשנת 1931 ונערך בידי ש' ארנסט, הוא אסופת ציטטות, פתגמים ומשלים העוסקים באישה, שנלקטו מהמקורות היהודיים ומתרבויות העולם.
↑  בשנות השלושים הקים ברלוי שותפות להפצת מוצריו עם חנות "המשרטט" בחיפה, אך השותפות לא האריכה ימים.
↑  ידיעות אחרונות, "צעצועים ומשחקים", 22 באפריל 1943.
↑  מ' לבני, עורך, ספרים ומשחקים מארץ-ישראל, הוצאת המכון לסחר חוץ בע"מ, 1946.
↑  הוצאת "עמרנה" החלה לפעול בשנות הארבעים ברמת גן כיצרנית מזכרות ומשחקים, כשעיקר ייצורה מופנה לייצוא. בשנות החמישים הרחיבה "עמרנה" את פעילותה כמו"לית של משחקים ששווקו בארץ. פעילותה נפסקה בראשית שנות השישים.
↑  שהיה כאמור המשחק הראשון לילדים שהוציא ברלוי. בשנת 1977 יצא לאור התקליט "ארץ-ישראל הישנה והטובה", שהדימוי על עטיפתו היה קטע ממשחק "טיול בארץ". את הדימוי עיצב דוד טרטקובר, שציין ברשימת הקרדיטים את מקורו של הדימוי, ותיאר את ברלוי כ"חלוץ תעשיית המשחקים בארץ-ישראל".
↑  בנימין ברלוי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  הספרונים חתומים בפסבדונים א' אברהמי. מרדכי ברלוי אישר כי אכן הטקסט נכתב על ידי אביו.
↑  "המשקיף", גיליון 911, 15 במאי 1942.
1 2  "שרות", מס' 1, 1946.
↑  כמה מן הספרים שהוציא ברלוי לאור נכתבו על-ידו וחתומים בפסבדונים בנימין צב, בנימין צבי או צ' בנימין. בין הספרים: "ספר" (1932), "ספרוני לילד הקט" (1940), "הכיפה הכחולה" (1945) ואחרים.
↑  ברלוי משתמש במונח "סידר" כציון קרדיט לעורך-מחבר המשחק.
1 2  ידיעות אחרונות, 20 באפריל 1942
↑  ברלוי נהג לפרסם לעיתים קרובות קטלוגים של מוצרי ההוצאה, חלקם מלווים בצילומים. בקטלוגים הראשונים הופיעו המוצרים לפי מספרם הסידורי, שהודפס בלווית סמל ההוצאה בחזית המוצר. לא ניתן לקבוע בוודאות שמספרם הסידורי של המשחקים הוא גם סדר הוצאתם לאור.
↑  שיחה עם מרדכי ברלוי, מרץ 1977.
↑  שיחה עם הגרפיקאי פרנץ קראוס, 1980.
↑  "ריכוז" במקורו הוא משחק אמריקני, שהומצא על ידי צ'ארלס דארו בשנת 1935 וזכה להצלחה. ההשראה למשחק הייתה המשבר הכלכלי של שנות השלושים. הכוונה הייתה ליצור משחק פיננסי, שיזכיר את הימים המאושרים שלפני המשבר. במשחק המקורי קונים ומוכרים רחובות באטלנטיק סיטי, עיר נופש ושעשועים בתקופה שקדמה למשבר.
↑  דבר, 9 באוקטובר 1941.
↑  לוחות משחקי הלוטו הודפסו בוורשה בהדפסה ליטוגרפית בתשעה צבעים על נייר כרומו משובח. המשחקים שהודפסו בארץ בהדפסה ליטוגרפית הודפסו רק בארבעה צבעים.
↑  הסיבה להשמטת שם ההוצאה "ספרות" עשויה להיות שמות בתי ההוצאה של מתחריו עולי מרכז אירופה שקראו להוצאותיהם בשם משפחתם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291521905171  ISNI: 0000 0004 0291 3460  VIAF: 298884204   WorldCat (עם VIAF): 298884204 
חד גדיא
"ספרות", בית מסחר לספרים ומכשירי כתיבה, דרך יפו, תל אביב, שנות ה-40
ריכוז
בית הכנסת באנדריאקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר ארכאולוגי
 מדינה:  טורקיה 
 קואורדינטות:  36°13′47″N 29°57′31″E﻿ / ﻿36.229611°N 29.9585°E﻿ / 36.229611; 29.9585
  (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראנדריאקה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראנדריאקה
 
בית הכנסת העתיק באנדריאקה (Andríaca; בטורקית: Andriake; ביוונית עתיקה: Ἀνδριάκη) בחבל ליקיה ההיסטורית, בדרום מערב טורקיה, התקיים בשלהי העת העתיקה.
אנדריאקה שימשהּ כנמלהּ של העיר מירה (Myra) העתיקה, כיום העיירה דמרה (Demre). הנמל (שבשפך הנהר Andráki) התמלא במהלך השנים בסחף, והעיר ירדה מגדולתה.
בית הכנסת זוהה ב-2009 בחפירות שנערכו באנדריאקה העתיקה בראשות נֶבזאט צֶ'וויק (Nevzat Çevik) (טר') מאוניברסיטת אַקדֶניז (אנ') באנטליה ובעצת חנן אשל מאוניברסיטת בר-אילן. עד לחפירות אלה הוגדר המבנה כסבסטיאון – מקדש לכבוד הקיסרים מן השושלת היוליו-קלאודית. ככל העולה מהחפירות החדשות, בית הכנסת נבנה במאה הרביעית והורחב במאה החמישית. זיהויו נקבע על פי סממני יהדות שנחשפו באתרו – דימויי מנורת שבעה קנים, שופר, אתרוג ולולב וכן כתובות הנושאות מסר יהודי ("שלום על ישראל") ואותיות עבריות.
מבנה בית הכנסת, שכיוונו צפון–דרום, היה מלבני (7.25 5x מ') והוא רוצף באריחי חרס רבועים. תקרתו נתמכה בארבעה עמודים. בשלב מאוחר נוסף בקצהו הדרומי אפסיס ברוחב כ-4 מ' ששרד לגובה של כ-4 מ'.רצפת האפסיס גבוהה בכ-1.5 מ' מרצפת האולם. קיר תמך הפריד בין האפסיס לבין אולם התפילה ועל גביו הוצב סורג. בתוך בית הכנסת נבנה יציע בצורת האות 'ח', ומדרגות אבן הוליכו אליו מן הכניסה שבקיר הצפוני.
בית הכנסת באנדריאקה; לוח שיש שעליו סמלי מנורת שבעה קנים, שופר, לולב ואתרוג
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
על רצפת המבנה התגלו לוחות שיש של הסורג. אחד מהם מעוטר בתבליט של מנורת שבעה קנים שמצדדיה דימויי שופר, אתרוג ולולב. מתחת לקני המנורה בולט מוטיב הסלילים המוכר מתיאורי מנורות שנתגלו באסיה הקטנה וגם ממנורות שנמצאו בארץ ישראל, והוא מייצג את מגילות התורה. בחלק העליון של לוח הסורג, מעל תבליט המנורה, נחקקה כתובת ביוונית המתעדת תרומה ובצדה נחרתו מנורה נוספת וסימני ארבעת המינים. כתובת שנמצאה בראש לוח סורג אחר, אף היא מתעדת תרומה, מסתיימת במילים "שלום על ישראל" ביוונית ובמשלב אותיות (ליגטורה) של המִלה "שלום" בעברית. שניים משמות האנשים הנזכרים בכתובות הם עבריים – שמואל ויהושע.
מיקומו המרכזי של בית הכנסת – בלב העיר, מעל לנמל וסמוך למבנה הגזית הגדול שבנה הקיסר אדריאנוס לממגורות (Hurrea), יש בו להעיד על מצבה של הקהילה היהודית במקום.
בית הכנסת באנדריאקה הוא אחד משלושה בתי הכנסת העתיקים באסיה הקטנה, בצד אלה של סרדיס ופריאֵנה, שנחשפו בשלמותם וזיהוּיָם חד-משמעי, אך מלבד שרידיו אין ידיעות אחרות על קהילה יהודית במקום.
ראו גם

בית הכנסת העתיק של סרדיס
בית הכנסת העתיק בפריאנה
רשימת בתי כנסת בטורקיה
לקריאה נוספת

נבזאט צ׳וויק וחנן אשל, "בית כנסת מהתקופה הביזנטית באנדריאקה שבדרום טורקיה", קדמוניות 139, תש"ע–2010, עמ' 41–43
דוד עמית, "עוד לנושא הסלילים בתיאורי המנורות", קדמוניות 117, תשנ"ט–2009, עמ' 53–54
הערות שוליים

↑  תצ"א של שרידי המבנה
↑  בסוסיא בהר חברון ובחורבת קושט שממזרח לטבעון
↑  דוד עמית, "מהם המעגלים משני צדי המנורה?", באתר רשות העתיקות; "הסלילים" דומים לאלה שבתגליפי המנורות בבית הכנסת העתיק בפריאנה ובבית הכנסת העתיק של סרדיס, טורקיה
↑  תצלום הכתובת
↑  יחיד – Hurreum; המבנה שופץ והוסב למוזיאון עתיקות (נפתח לביקורי קהל בראשית 2014)
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קורנל

| --- | --- |


 בית ספר למשפטים
 תקופת הפעילות:  1887–הווה (כ־137 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  42°26′38″N 76°29′09″W﻿ / ﻿42.4439°N 76.4858°W﻿ / 42.4439; -76.4858
 www.lawschool.cornell.edu
 he
 
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קורנל (באנגלית: Cornell Law School) הוא בית ספר למשפטים באוניברסיטת קורנל, אוניברסיטה פרטית בליגת הקיסוס באית'קה, מדינת ניו יורק, ארצות הברית. כאחד מחמשת בתי הספר למשפטים בליגת הקיסוס, בית הספר מציע ארבע תוכניות לתואר במשפטים: JD, LLM MSLS ו-JSD ביחד עם אפשרות לשילוב עם מקצועות אחרים באוניברסיטה. בית הספר, שהוקם בשנת 1887 כמחלקה למשפטים, הוא אחד המוסדות הקטנים ביותר למתן JD בארצות הברית, עם כ-200 בוגרים מדי שנה.
בוגרי בית הספר כוללים מספר דמויות בולטות, ובהן מזכירי המדינה של ארצות הברית אדמונד מאסקי וויליאם פ. רוג'רס, מזכיר השיכון והפיתוח העירוני סמואל פירס, הנשיאה הראשונה של טייוואן, צאי אינג-ון, וכן דמויות בולטות בעולם העסקים והמשפט בארצות הברית ובעולם.
בית הספר למשפטים בקורנל הוא ביתם של המכון למידע משפטי (LII), כתב העת למחקרים משפטיים אמפיריים, סקירת קורנל למשפטים, כתב העת קורנל למשפט ומדיניות ציבורית, וכתב העת קורנל למשפטים בינלאומיים.
היסטוריה

המחלקה המשפטית בקורנל נפתחה בשנת 1887 במוריל הול עם השופט דאגלס בורדמן כדיקן הראשון. באותה התקופה, הקבלה לא דרשה אפילו תעודת בגרות. בשנת 1924 הוקמה התכנית הראשונה לתואר שני. שם המחלקה שונה לבית הספר למשפטים קורנל ב-1925. בשנת 1890 סיים את לימודיו ג'ורג' וושינגטון פילדס, והיה אחד מן האפרו-אמריקאים הראשונים שהגיעו להישג זה. בשנת 1893 סיימה האישה הראשונה (מרי קנדי בראון) את לימודיה. בתקופה זו צ'ארלס אוונס יוז (לעתיד נשיא בית המשפט העליון ומזכיר המדינה) שימש בסגל בית הספר.
בשנת 1892, בית הספר עבר לבורדמן הול ועבר שוב למיקומו הנוכחי ב-1932.
בשנת 1948 בית הספר חנך תוכניות ללימוד משפט בינלאומי. בשנת 1994, בית הספר החל לשתף פעולה עם הסורבון שבפריז. בשנת 2006, בית הספר הקים את המכון השני שלו בסין. תוכנית קלארק במשפט ותרבות מזרח אסיה נוסדה ב-2002.
בשנים 2012–2017 החלו שיפוצים משמעותיים בבית הספר שכללו הוספת עשרות אלפי מטרים רבועים לקמפוס.
הערות שוליים

↑  "Cornell Law School: History". Lawschool.cornell.edu. 8 ביולי 2010. נבדק ב-18 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cornell Law School: Historical Timeline". Lawschool.cornell.edu. 8 ביולי 2010. נבדק ב-18 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Crandall, Brian (27 בנובמבר 2015). "Cornell plans renovation for Hughes Hall". The Ithaca Voice. נבדק ב-27 במאי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596692405171  BnF: cb123831834 (data)  ISNI: 0000 0004 0521 5764  LCCN: n82127223  NKC: kn20081107014  SUDOC: 032889933  VIAF: 150579905   WorldCat (עם VIAF): 150579905 
הבניין הישן של בית הספר
ג'אקומו פטיקנטי

ג'אקומו פטיקנטי (באיטלקית: Giacomo Faticanti; נולד ב-31 ביולי 2004 בסורה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת רומא מהסרייה א'.
קריירת מועדונים

פטיקנטי גדל במחלקות הנוער של אתלטיקו סורה, פרוזינונה ורומא. ב-27 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רומא, בניצחון 2-1 על ה.י.ק. הלסינקי במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית

נכלל בסגל נבחרת איטליה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
הערות שוליים

↑  Ufficializzata la lista dei 21 convocati per il Mondiale in Argentina באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל האיטלקית, 11 במאי 2023 (באיטלקית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'אקומו פטיקנטי".
ברוך צ'יש

ברוך "בוקי" צ'יש (נולד ב-26 ביולי 1948), הוא שחיין ושחקן כדורמים ישראלי בעבר. שיאן ישראל בשחייה בעבר, שחקן הפועל תל אביב ונבחרת ישראל בכדורמים (1969–1971), מאמן נבחרת ישראל בשחייה, פרשן תחרויות השחייה בערוץ הראשון ובערוץ הספורט, ד"ר במינהל וארגון בחינוך גופני וספורט, ממלא מקום וסגן לראש עיריית כפר סבא (2008–2010).
ביוגרפיה

צ'יש נולד בקיבוץ תל יצחק וגדל בבת ים. הוא שחה בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של נלו בילדרמן בשנים 1963–1966 הוא שיחק כדורעף בקבוצת הפועל בת ים בליגה הארצית בכדורעף.
ביוגרפיה > שיאן ישראל

צ'יש שחה ושיחק כדורמים בקבוצת הפועל תל אביב בשנים 1963–1979. משנת 1965–1969 שחה בנבחרת ישראל בשחייה. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת "בת גלים", בסוף ספטמבר 1966 הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.5 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:34.7 דקות. כשחיין ראשון במסגרת משחה שליחים 4x100 מטר חופשי הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 58.5 שניות, שיפור לשיא הקודם בן השנה של משה גרטל שעמד על 58.8 שניות. שיאו זה נשבר כבר למחרת בבוקר במשחה ל-100 מטר בשלב המוקדמות על ידי משה גרטל (58.4 שניות). הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.4 שניות ובמקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.9 דקות בתקופת שרותו הצבאי שרת צ'יש בחיל הרפואה וזכה למעמד של ספורטאי מצטיין.
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בסוף ספטמבר 1968 זכה צ'יש בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:25.4 דקות, אחרי אברהם מלמד מהפועל גוש זבולון (2:17.5 דקות) וגלעד דפנה מבקעת בית שאן (2:34.2 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.3 שניות, אחרי אמנון קראוס מברית מכבים עתיד (58.1 שניות) ומשה גרטל (58.2 שניות).
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 זכה צ'יש במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמנון קראוס, דן שטרן ואברהם מלמד בשיא ישראלי חדש של 3:49.6 דקות, אחרי ארצות הברית עם מארק ספיץ שקבעה שיא מכביה חדש של 3:46.6 דקות.
ביוגרפיה > השכלה

צ'יש קיבל תעודת הוראה ומאמן מוסמך בקורס הראשון בישראל בהדרכתו של שמריהו נאבל ב-1968 מטעם בית המדרש למורים לחינוך גופני ובית הספר למאמנים במכון וינגייט. בין השנים 1968–1971 הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורמים. הוא סיים תואר ראשון (ב-1973) בחינוך גופני באוניברסיטת קונטיקט, ארצות הברית, תואר שני (ב-1975) בחינוך גופני ותואר שלישי (ב-1978) בנושא מינהל וארגון בחינוך גופני ובספורט, מאוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס אוהיו, ארצות הברית. בעבודת הדוקטורט שלו, הוא בדק את רמת התפקוד של הוועד האולימפי האמריקאי והגופים הנלווים לו. בתקופת לימודיו, עבד כעוזר מאמן בכיר בשחייה באוניברסיטת המדינה של אוהיו וכתב לענייני ספורט בארצות הברית בעיתון "דבר".
בשנת 1981 שימש בתפקיד יו"ר הוועדה המארגנת של תחרויות הכדורמים במשחקי המכביה האחת-עשרה.
ביוגרפיה > מאמן

בשנות ה-80 אימן צ'יש את קבוצת השחייה של מכבי תל אביב ואחר כך את קבוצת הפועל הוד השרון בית ברל. בין השחיינים הבולטים שאימן נמנים, האולימפי יורם כוכבי ואלופי ושיאני ישראל, דיימון פיאלקוב, אמיר גניאל, ניר דנאי, רועי עמיצור, מיכל אמין, ענת לויט, מורין פרידמן, רז דר ואמיר שטרנפלד. בשנת 1983, שימש צ'יש כמאמן נבחרת ישראל בכינוס הפועל ובשנים 1984–1985 שימש כמאמן נבחרת ישראל בשחייה.
בשנים 1978–2009 עבד צ'יש כחבר בסגל ההוראה האקדמי במכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט ובשנים 1996–1999 שימש כראש אגף המנהל במכללת וינגייט.
הוא שימש בתפקיד יו"ר הוועדה המארגנת של משחקי אס"א הבינלאומיים בשנים 1996 ו-1998. בעשור השני של המאה ה-21 שימש כמאמן שחיה בקבוצת אלתרמנס הרצליה-קבוצת טריאתלון.
ביוגרפיה > פרשן שחייה

בין השנים 1996–2013 שימש צ'יש כפרשן השחייה של הערוץ הראשון ובערוץ הספורט למשחקים האולימפיים (סידני 2000, אטלנטה 1996, בייג'ינג 2008- מהאולפן בירושלים, לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016) לאליפויות העולם בשחייה (דובאי 2010, שנגחאי 2011, ברצלונה 2013 ובודפשט 2017- מהאולפן בהרצליה) ולאליפויות אירופה בשחייה (הלסינקי 2000 וברלין 2014).
ביוגרפיה > פעילות מוניציפלית בכפר סבא

בין השנים 2005–2008 שימש צ'יש בתפקיד משנה לראש עיריית כפר סבא והמחזיק בתיק יחסי החוץ של העיר ובתיק הספורט. בשנים 2008–2010 כיהן בתפקיד מ"מ וסגן לראש עיריית כפר סבא.
פרסומים

ברוך צ'יש, (אוגוסט 2000), "הבריכה תרתח בסידני", החינוך הגופני והספורט, 6, עמ' 55–57.
ו. איסורין, לאוניד קאופמן, ברוך צ'יש, (דצמבר 2000), "שיאי השחייה נופצו בסידני", החינוך הגופני והספורט, עמ' 22–25.
ר. לידור, י. סקורצרו, ברוך צ'יש. (יוני 1996), "השפעה של אימון גודש ואימון רווחה על רכישה של מיומנות מוטורית בכדור-יד: שימוש בממצאי מחקר בתהליכי הכשרה של מורים לחנ"ג", הכינוס הבינלאומי השני להכשרת מורים: שמרנות, התפתחות וחדשנות – ספר מאמרים, הוצאת המכללה למורים לחנ"ג ולספורט ע"ש זינמן, מכון וינגייט.
ראו גם

רשימת אלופות ואלופי ישראל בשחייה
הערות שוליים

↑  יעקב ברוש, שיא של שיאים בשחיה, מעריב, 2 באוקטובר 1966
↑  שלמה מוזר, 11 שיאים ארציים בשחיה נשברו ביומיים ראשונים לאליפות, דבר, 30 בספטמבר 1966
↑  13 שיאים באליפות בשחיה גרטל חתר 100 מטר ב-57.4, למרחב, 30 בספטמבר 1966
↑  יעקב ברוש, שיא של שיאים בשחיה, מעריב, 2 באוקטובר 1966
↑  גרטל קבע שיא ב-1500, על המשמר, 22 בספטמבר 1968
↑  שפיץ חתר 100 מטר ב-52.9 ש' בשליחים, דבר, 3 באוגוסט 1969
↑  אלכס פרלסמן, השחיינים תפסו גל, מעריב, 13 באוגוסט 1980
↑  הספורטאים שלנו בלוס אנג'לס, מעריב, 29 ביולי 1984
↑  שיא נערים חדש לרז דר, מעריב, 19 בינואר 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011308121305171  VIAF: 20157640891938220545   WorldCat (עם VIAF): 20157640891938220545
ג'אקומו קריסימי

| --- | --- |
 לידה:  1605 מרינו, איטליה 
 פטירה:  12 בינואר 1674  (בגיל 69 בערך) רומא, מדינת האפיפיור 
 מוקד פעילות:  מדינת האפיפיור 
 תקופת הפעילות:  מ-1640 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'אקומו קריסימי (באיטלקית: Giacomo Carissimi;‏
18 באפריל 1605 (הוטבל) - 12 בינואר 1674, ברומא), היה מלחין איטלקי, אחד מרבי-האמנים הנודעים ביותר בתקופת הבארוק המוקדם, באסכולה הרומאית של המוזיקה.
ביוגרפיה

תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אך קרוב לוודאי שהיה בשנת 1604 או 1605 במרינו, סמוך לרומא.
על ראשית חייו לא ידוע כמעט דבר. אביו היה חבתן, ובגיל עשרים היה ג'אקומו למנצח מקהלת קאפלה באסיזי. בשנת 1628 קיבל משרה זהה בכנסיית סאן אפולינריס, שהייתה שייכת לקולגיום ג'רמניקום ברומא. במשרה זו החזיק עד מותו, על אף הצעות אחדות שקיבל לעבוד במוסדות בעלי חשיבות רבה יותר, בין היתר הוצע לו להחליף את קלאודיו מונטוורדי בבזיליקת סן מרקו בוונציה. בשנת 1637 הוסמך לכמורה. נראה שמעולם לא יצא את גבולות איטליה.
בין ההשגים הגדולים שמקובל לייחס לו נמנים הפיתוח הנוסף של הרצ'יטאטיב שמונטוורדי הכניס לשימוש. הכנסתו לשימוש הייתה משמעותית ביותר עבור תולדות המוזיקה הדרמטית. כמו כן, נזקף לזכותו המשך פיתוחה של הקנטטה הקאמרית על חשבונם של המדריגלים הקונצרטנטיים, שמצדם החליפו את המדריגלים של הרנסאנס המאוחר. הקנטטות של קריסימי הושפעו במידה רבה מלואיג'י רוסי. כן אחראי גם לפיתוח האורטוריה, שהוא היה מלחינה הראשון המשמעותי. בכמה מן האורטוריות ("יפתח", "יונה" ו"בלשצאר") נשען קריסימי על טקסטים תנ"כיים. קטעי המקהלה שביצירות היוו חלק בלתי נפרד מן הצירה, בתכנים דרמטיים, סיפוריים או רעיוניים.
מעמדו בתולדות המוזיקה הכנסייתית והמוזיקה הקאמרית הווקאלית דומה לזה של קאוואלי בתולדות האופרה. אף כי לואיג'י רוסי הקדים אותו בפיתוח הקנטטה הקאמרית, קריסימי הוא ששיווה לצורה זו את הסגנון האינטלקטואלי הייחודי לה במוזיקה הקאמרית, תפקיד שהתמידה בו עד למותם של אלסנדרו סקרלטי, אסטורגה ובנדטו מרצ'לו.
כאמור, נודע קריסימי כאחד ממלחיני האורטוריות הראשונים ויפתח (אורטוריה, קריסימי) שלו היא הנודעת ביותר בהן. חשיבותה של יצירה זו ושל יצירותיו האחרות היא בכך שהן ביססו ללא ערעור את צורת האורטוריה שאינה מלווה בפעילות דרמטית, צורה ששמרה על מעמדה למשך מאתיים שנה. קריסימי יכול גם לרשום לזכותו הענקת יתר גיוון ועניין לליווי האינסטרומנטלי ליצירות ווקאליות.
בתקופת פעילותו של קריסימי עמדה המוזיקה החילונית להדיח מן השלטון את מוזיקת הקודש באיטליה. התמורה הייתה החלטית ולצמיתות. כשהחל להלחין, עוד הייתה השפעת הדורות הקודמים של מלחיני רומא בעיצומה (לדוגמה, סגנון ג'ובאני פלסטרינה) אך כאשר קרבה הקריירה שלו לסיומה, עלו הצורות האופראיות, בד בבד עם הצורות האינסטרומנטליות החילוניות, אל קדמת הבימה. נוסף לכך, קריסימי היה מורה חשוב, והשפעתו פשטה הרחק אל תוך גרמניה וצרפת. חלק גדול מן הסגנון המוזיקלי של שארפנטייה, למשל, נסמך על המלחין שקדם לו.
ד"ר ברניי וסר ג'ון הוקינס פרסמו דוגמאות ליצירותיו בחיבוריהם על תולדות המוזיקה וד"ר אולדריץ' אצר אוסף כמעט שלם של יצירותיו, השמור כיום בספריית קרייסט צ'רץ', אוקספורד. גם במוזיאון הבריטי נמצאות יצירות רבות משל קריסימי ורוב האורטוריות שלו נמצאות בספרייה הלאומית של צרפת.
הערות שוליים

↑  ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית", עמ' 79
↑  סטנלי, שם
↑  סטנלי, שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283664305171  PLWABN: 9810680986505606  BIBSYS: 90372580  BNE: XX1648778  BnF: cb138921624 (data)  CANTIC: a10794827  CiNii: DA03380757  GND: 118668404  ICCU: CFIV119124  ISNI: 0000 0001 0872 6007  LCCN: n82164742  LNB: 000037634  MusicBrainz: db4037c3-24e1-428d-9b6e-de12956d5b09  NDL: 01052995  NKC: jn19990001329  NLA: 35442923  NSK: 000670650  NTA: 095874127  SELIBR: 213974  SNAC: w6sj1mh1  SUDOC: 077832701  Trove: 954504  VcBA: 495/149130  VIAF: 14957743   WorldCat (עם VIAF): 14957743
ג'ון גראנג

ג'ון גראנג דה מביור (John Garang de Mabior; ‏ 23 ביוני 1945 - 30 ביולי 2005) היה מדינאי ואיש צבא סודאני, מנהיג המורדים בדרום סודאן, מנהיג צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA), ולתקופה קצרה סגן ראש ממשלת סודאן.
ביוגרפיה

גראנג, בן לקבוצה האתנית דינקה, נולד למשפחה ענייה בכפר בחבל הנילוס העליון הגדול (כיום מחוז ג'ונגליי). הוא התייתם בגיל 10, והתקיים מתמיכה כספית של קרובי משפחה. במלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה ניסה להצטרף למורדים הדרומיים, אך בשל גילו הצעיר לא גויס למלחמה, ועבר לטנזניה להשלים את לימודיו. מאוחר יותר קיבל מלגה ללימודים בארצות הברית ולמד כלכלה לתואר ראשון במכללת גרינל באיווה, תואר שסיים ב-1969.
לאחר מכן חזר לטנזניה, שם למד כלכלה חקלאית של מרכז אפריקה באוניברסיטת דאר א-סלאם. באוניברסיטה התוודע ליוורי מוסווני, לימים נשיא אוגנדה ובעל ברית עתידי לארגונו של גראנג. השניים היו חברים בארגון החזית המהפכנית האפריקנית של הסטודנטים (University Students' African Revolutionary Front).
ב-1972 הסתיימה מלחמת האזרחים, וגראנג חזר לסודאן והתגייס לצבא, בו הגיע לדרגת קולונל. במהלך שירותו עבר אימונים גם בבית הספר לחי"ר בארצות הברית. הוא המשיך בארצות הברית גם את לימודיו האקדמיים, וסיים תואר שני ודוקטורט בכלכלה חקלאית. התזה שהגיש עסקה בהתפתחות החקלאות בדרום סודאן.