מבצע אואזיס
רקע > בחזרה לאירופה

בשעות הבוקר המוקדמות של 18 ביולי 1947, האקסודוס הייתה בערך במרחק של כ־20 מייל מערבית מעזה, כשהבריטים השתלטו והובילו אותה לחיפה. באותו היום החל מבצע אואזיס בהעברת מעפילי האקסודוס לשלוש אוניות הגירוש מדגם ליברטי. אושן ויגור, ראנימיד פארק ואמפייר רייוול. הצפיפות על אניות הגירוש הייתה איומה, למעפילים לא היו מיטות והם ישנו על הרצפה. המעפילים חשבו שיועברו למחנות המעצר בקפריסין כמו מעפילי ספינות המעפילים הקודמות. השמועות על הגירוש הממשמש ובא חזרה לצרפת גרמו לתסיסה הולכת וגוברת בקרב המעפילים. כאשר השמועות באשר ליעד הפכו למציאות, הגיבו המעפילים במחאה קולנית ובשביתת רעב.
ב 29 ביולי 1947 יום ג' בשעה 04:00 הגיעו ספינות הגירוש לפורט דה בוק בדרום צרפת. הבריטים תכננו לכפות הורדה בכוח של המעפילים מהספינות, אך ממשלת צרפת התערבה ומנעה זאת. בניסיון לשכנע את המעפילים לרדת מרצון, הבריטים החמירו בכוונה את התנאים על אניות הגירוש, במהלך גל החום ששרר באותה תקופה. במקביל, ממשלת צרפת פיתתה אותם והציעה לספק למעפילים מקלט בצרפת, שפירושו חופש ועבודה. הספינות הבריטיות לא הורשו לעגון במים הטריטוריאליים של צרפת ללא הגבלת זמן; לכן ביום 21 אוגוסט פורסם צו רשמי מס. 127 ובו האולטימטום הבא:
It being obviously impossible for three British transport ships to anchor for an indefinite period in French inshore waters, it has been decided that if the Jews do not begin to disembark before 6 p.m. [British Summer Time] on 22nd August, the ships will sail to the British Zone in Germany, where the passengers will be immediately disembarked. This is the only territory under British jurisdiction, excluding Cyprus and Palestine, in which such a large number of people may be adequately accommodated and cared for within a reasonable amount of time.
ברור שאי אפשר ששלוש אניות תובלה בריטיות יעגנו לתקופה בלתי מוגבלת במי החופים הצרפתיים, על כן הוחלט שאם היהודים לא יתחילו לרדת לפני השעה שש בערב. [שעון הקיץ הבריטי] ב-22 באוגוסט, האניות יפליגו לאזור הבריטי לנמל המבורג, בגרמניה, ושם יורדו הנוסעים מיד מן האניות. זו הטריטוריה היחידה שנמצאת תחת תחום השיפוט של בריטניה, למעט קפריסין וא"י, שבה ניתן לשכן ולספק טיפול למספר כה גדול של אנשים בתוך פרק זמן סביר.
אולם, אפילו איום זה לא גרם לאנשים רבים לעזוב את הספינות. הם הגיבו בשביתת רעב של יום אחד, ובסיסמה "או ארץ ישראל או מוות באניות" עם חלוף מועד האולטימטום, רק 130 (מקורות אחרים מציינים 60 ו-103), לרוב זקנים ותשושי נפש, קיבלו את הצעת המקלט הצרפתית ועזבו את הספינות. בערב 22 באוגוסט בשעה 18:00 כששעון הכנסייה בפורט דה בוק השמיע 6 צלצולים אניות הגירוש צפרו הרימו עוגן ויצאו בנתיב לכיוון נמל המבורג בראש השיירה הובילה הראנימיד פארק. בגיברלטר ב־25 באוגוסט נעצר המסע. מכיוון שלחץ התקשורת הבינלאומית הביא את הפרלמנט הבריטי לדון מחדש בהחלטה לעצור ולאסור את המעפילים באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. לאחר חמישה ימי התלבטות, אושרה ההחלטה והוטל על האניות להמשיך במסעם.
בבוקר 8 בספטמבר הגיעו ספינות הגירוש לנמל המבורג בליווי שלוש משחתות וכמה סירות מהירות. ספינה אחת אחרי השנייה – ככל הנראה – עגנו הספינות ברציף המקביל לרחוב פטרזנקאי (am Petersenkai) בסמוך למחסן 29, שהגישה אליו נחסמה במחסומי תיל. אף על פי כן, הגעתם של הספינות נצפתה על ידי כמאתיים עיתונאים שדיווחו לעיתונים ברחבי העולם. בפינוי האלים של הספינות אושן ויגור והראנמיד פארק על ידי קרוב לאלף חיילים בריטים, נפצעו 24 מעפילים באורח קשה. פינוי זה העצים את מידת האכזריות שבה אכפו הבריטים את מדיניותם. מראם של המעפילים, שחוו את התנאים הקיצוניים על אניות הגירוש במשך 59 יום, תרם להגברת המחאה העולמית כנגד המדיניות הבריטית.
למרבה ההפתעה, כל נוסעי האמפייר רייוול עזבו מרצונם את הספינה. במהלך חיפוש בספינה התגלה פצצה עם מנגנון השהיה המבוסס על פתיל השעייה. שככל הנראה הוברח אל סיפונה בצרפת. פיצוץ הפצצה נועד להשמיד את ספינת הגירוש לאחר פינוי המעפילים ממנה. הפצצה הורדה מהספינה והובאה לצריפי חיל הים הסמוכים; אבל התפוצצה עוד לפני שהגיעו חבלני חיל החימוש.
מתוך הזדהות, הפגינו 4,000 תושבי מחנה העקורים ברגן-בלזן כנגד ההורדה בכוח של המעפילים בהמבורג. 400 תושבי המחנה נוספים, נסעו מברגן בלזן להמבורג וניסו להגיע לרציף החסום בנמל המבורג. אבל משטרת גרמניה מנעה מהם לעשות זאת.
המעפילים הובלו בקרונות רכבת ששימשו בעבר כקרונות להובלת חיילים; מוזיקה קולנית שודרה באמצעות מערכות רמקולים. קרונות המסע הריקים עם החלונות המסורגים והמוזיקה הנלווית עוררו בלב רבים זיכרונות מגירוש היהודים ברייך השלישי וההגעה למחנות ריכוז שונים. המעפילים הועברו לתחנת הרכבת ליבק-קוקניץ (גר'). בתחנת רכבת זו, שנחסמה גם היא בגדרות תיל הורדו המעפילים בכוח והועברו למשאיות שהסיעו אותם לשני מחנות מעצר ומאסר שהיו מרוחקים כ-2 ק"מ זה מזה ב"פפנדורף" וב"אם שטאו". ששמשו במהלך מלחמת העולם השנייה כמחנות שבויים של הצבא הנאצי. המחנות היו שונים בגודלם ובאיכות תנאי המגורים. מחנה אם שטאו היה מתאים לקליטת 1000 איש, בתנאים שהיו, "לא לוקסוס, אך נאותים". המחנה השני פפנדורף היה מיועד לקליטת 3400 איש.
הסיקור התקשורתי נחלק לשניים. בעוד שתקשורת ועיתונים בריטים תחת השפעה בריטית הדגישו את איפוקם, הגינותם ואנושיותם של החיילים הבריטים ואת ההתנגדות האלימה של המעפילים, עיתונאים רבים אחרים דיווחו על התנהגותם האכזרית של החיילים הבריטים, ההתנגדות הפסיבית המרובה של המעפילים וההקבלות בין ההתנהגות הבריטית לבין האירועים בתקופת השלטון הנאצי. עיתונאים אמריקאים אספו גם חתימות למשלוח מברק מחאה לנשיא טרומן . מהצד הבריטי, התקשורת המדווחת בביקורת הואשמה בניסיון לעורר התנגדות אנטי-בריטית מכוונת.