מוות חברתי
עבדות ומוות חברתי

המקדם הראשי של הקשר בין מוות חברתי לעבדות הוא אורלנדו פטרסון, בספרו משנת 1982, עבדות ומוות חברתי ("Slavery and Social Death: A Comparative Study"). פטרסון הגדיר את העבדות כ"אחת הצורות הקיצוניות ביותר של יחסי שליטה, המתקרבת לגבולות הכוח המוחלט מנקודת המבט של האדון וחוסר האונים המוחלט מנקודת המבט של העבד". למוות חברתי היו השפעות פנימיות וחיצוניות על אנשים משועבדים, והוא שינה את השקפתם על עצמם ועל האופן שבו נתפסו על ידי החברה. עבדות ומוות חברתי יכולים להיות קשורים בכל התרבויות שבהן התקיימה עבדות, כולל סין, רומא, אפריקה, ביזנטיון, יוון, אירופה ואמריקה.
תחילתו של המוות החברתי נובעת מתהליך השעבוד הראשוני, שככל הנראה קורה בעת לכידה במהלך קרב. שבוי ניצל ממוות אם הפך לעבד, אם כי זו הייתה הסבה מותנית שכן המוות רק הושעה, כל עוד העבד נכנע לחוסר האונים שלו. חנינה זו ממוות התחלפה במוות חברתי, שהתבטא הן פיזית והן פסיכולוגית.
מבחינה חיצונית, עבדים עברו אובדן זהות באמצעות שיטות כגון החלפת שם, תיוג או סימון שציינו את מצבם החברתי, קוד לבוש ספציפי שביסס את מעמדם כעבדים בעיני הציבור, סירוס וגילוח ראש. כל אחד מהמעשים הללו הרחיק את העבדים מהזהות הקודמת שלהם וסימל את אובדן החירות והכוח שלהם ואת התלות המוחלטת שלהם ברצון אדונם. התהליך הפסיכולוגי של המוות החברתי כלל את הדחייה כחבר בחברה ובידודם הגנאלוגי באמצעות אובדן המורשת והזכות להעביר את מוצאם לילדיהם. כל הקשרים החברתיים שלהם נתפסו כלא לגיטימיים אלא אם כן אושרו על ידי האדון. ממשועבדים נמנע מבנה חברתי עצמאי והם נחשבו אנושיים רק באופן חלקי, שכן הם נתפסו רק כייצוג של אדונם ולא היה להם כבוד או כוח משלהם. פרקטיקות אלו התבססו על אופני המוות החברתי, בין אם מקורם היה פנימי או חיצוני. לגבי ה"מתים החברתיים" שבאו מבחוץ, אויבים, פותחו טקסים לשילובם כעבדים בתרבות. גם לגבי אלה שבאו מתוך החברה, התפתחו מסורות שנועדו לכלול אותם כעבדים. האופנים הללו סיפקו תהליך למיסוד מצבם של אנשים בתור "מתים מבחינה חברתית".
לכוח היה תפקיד חיוני ביחסים בין עבד לאדון, ולעיתים קרובות אלימות נחשבה מרכיב הכרחי בעבדות. לעבד אין ערך. אין לו שם ולא זכות לכבוד. ערכו וכבודו הועברו לאדון והעניקו לו מעמד חברתי גבוה בקרב בני גילו וקבוצתו החברתית. אלימות במערכת היחסים נחשבה חיונית בגלל המוטיבציה הנמוכה של העבדים, והייתה גורם ביצירת מוות חברתי והפעלת כוח על העבדים. הצלפה הייתה לא רק שיטת ענישה אלא גם אמצעי סמלי שנבחר במודע כדי להזכיר לעבדים את מעמדם. לאלימות הפיזית הזו היו גם השפעות פסיכולוגיות אחרות, שיצרו גישה של האשמה עצמית והכרה בשליטה המלאה שהייתה לאדון. ראיונות עם עבדים אמריקאים לשעבר כללו הצהרות כמו "עבדים מקבלים את האדונים שמגיעים להם" ו"הייתי כל כך גרוע שהייתי צריך את ההצלפה", והדגימו את התפיסה שהתקבעה בקרב העבדים, לפיה לעבדים אין זכות לצפות לחסד או חמלה בגלל מעמדם בחברה. אלו חלק מההשפעות הנפשיות ההרסניות של מוות חברתי.
השפעות אלו הדגימו את הציפיות מהתנהגותו של עבד שחווה מוות חברתי. אלה שנחשבו כעבדים האולטימטיביים, סריסי הארמון מביזנטיון וסין, היו פרדוקס. הם זכו לכך שקיסרים סמכו עליהם, ויכלו להיות בעלי השפעה רבה. ציפו מהם להיות נאמנים, אמיצים וצייתנים. ועם זאת, הם נחשבו נמוכים ומושפלים והחברה נמנעה מקרבתם.
אורלנדו פטרסון חקר באופן מקיף עבדות ומוות חברתי. ביקורת על הניתוח שלו כוללת חוסר הסכמה עם סירובו להגדיר עבדים כרכוש, מכיוון שגם קבוצות אחרות יכולות להתאים להגדרה זו, כולל נשים וילדים. פטרסון לא משווה את היחס לעבדים אל היחס לקבוצות אחרות בשוליים חברתית, כמו זונות, פושעים ומשרתים בחוזה. ביקורת נוספת על ספרו של פטרסון היא היעדר מקורות ראשוניים. פרשנים ציינו כי הטיעון בעבדות ומוות חברתי היה חזק יותר אילו פטרסון היה משתמש בעדות של משועבדים על השקפותיהם ועל משמעויותיהם של כבוד, שליטה וקהילה.