stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האצילה ורה שלוגה
תקציר עלילה

מקום: פסקוב.
זמן: 1555.
בעלה של ורה נסע לתקופה ממושכת בענייני עבודה, ובינתיים ורה ילדה תינוקת מחוץ לנישואים. היא מתוודה בפני אחותה הרווקה, נדז'דה, כי חיזר אחריה אדם וכי התינוקת שילדה, אולגה, אינה של בעלה. (האיש שחיזר אחריה הוא איוון האיום, זה לא מתגלה בלברית של אופרה זו, אלא בזו של האופרה המשרתת מפסקוב).
כשהשיחה הזו מסתיימת, בעלה של ורה סוף סוף חוזר הביתה, מופתע מאוד מנוכחות התינוקת ואף ניכר כעסו. על פי דרישתו לדעת מאיפה הגיע התינוק, נדז'דה מחלצת את אחותה מהבושה בטענה שהתינוק הוא שלה ולא של ורה. (בגרסאות אחרות ורה מתוודה כי הילד שלה והמסך נופל).
הערות שוליים

↑  ורה שלוגה, גרסה שלישית
1 2  האצילה ורה שלוגה
↑  מידע על האופרה
↑  מידע נוסף על האופרה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16302422d (data)  GND: 300549881  LCCN: n85023090  MusicBrainz work: cfd79e39-cd09-41f4-9ccc-47711e40c2c2  VIAF: 181878212   WorldCat (עם VIAF): 181878212
האדרת (אופרה)

| --- | --- |

סקיצה מאת קאראמבה ללבושו של מיכֶּלֶה
 מידע כללי
 מלחין:  ג'אקומו פוצ'יני
 מבוסס על:  La houppelande 
 סוגה:  אופרה דרמטית
 שפה:  איטלקית.
 מספר מערכות:  1
 זמן התרחשות העלילה:  בסביבות שנת 1900
 מקום התרחשות העלילה:  פריז, על נהר הסן
 תפקידים
 מיכֶּלֶה - בעל הסירה, בן 50 - בריטון  ג'ורג'טה - אשתו, בת 25 - סופרן לואיג'י - סַבָּל בסירה, מאהבה החשאי של ג'ורג'טה, בן 20 - טנור  "טינקה"  (כינוי שפירושו סוג של דג) - סבל, בן 55 - בס  "טאלפה" (כינוי שפירושו "חפרפרת") - סבל - טנור  פרוגולה (כינוי שפירושו "הנוברת") - אשתו, בת 50 - מצו-סופרן  מוכר פזמונים - טנור  זוג אוהבים - סופרן, טנור  סבלים, נערות פריזאיות - מקהלה
 
האדרת (באיטלקית: Il tabarro) היא אופרה במערכה אחת מאת ג'אקומו פוצ'יני ללברית מאת ג'וזפה אדאמי המבוססת על סיפורו של דידיה גולד "La houppelande". האופרה "האדרת" היא האופרה הדרמטית מבין שלוש האופרות המהוות יחד את ה"טריפטיך" (באיטלקית: טריטיקו) של פוצ'יני. שתי האופרות הנוספות הן "ג'אני סקיקי" הקומית ו"האחות אנג'ליקה" המיסטית. הופעת הבכורה התקיימה ב-14 בדצמבר 1918 על בימת המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
תהליך חיבורה של האופרה

הלחנת ה"תמונה הדרמטית" בטריפטיך של פוצ'יני התרחשה בשני שלבים; הראשון, בין הקיץ לסתיו של שנת 1913, והשני, בין אוקטובר 1915 לנובמבר 1916. הכתיבה הופסקה במהלכה על מנת לחבר את האופרה "הסנונית" (La rondine), שלכתיבתה התחייב פוצ'יני בחוזה.
האופרה "האדרת" חוברה ללא ייעוד מסוים, ומפאת קוצרה (מערכה אחת בלבד) שקל פוצ'יני להציגה יחד עם "לה וילי" (Le Villi), אופרה מוקדמת שלו שנשכחה באותם ימים. רק לאחר המפגש עם הלבריתן ג'ובאקינו פורצאנו, החליט פוצ'יני לייעדה לשמש כ"תמונה" הראשונה בטרילוגיה של אופרות בנות מערכה אחת, המיועדות להצגה בערב אחד.
בהופעת הבכורה בארצות הברית וכן בבכורה האיטלקית (רומא, תיאטרון קוסטאנצי, 11 בינואר 1919) נתקבלה האופרה באדישות, הן על ידי המבקרים והן על ידי הקהל. פוצ'יני החל מיד לערוך מחדש את הפרטיטורה. הגרסה החדשה עלתה לבמה ב"תיאטרו דלה פרגולה" בפירנצה, ב-10 במאי 1919. כשנתיים מאוחר יותר ערך פוצ'יני שינויים נוספים במבנה האריה של מיכֶלֶה "Scorri, fiume eterno" ("זרום, נהר נצחי") לאחר שביקש מהלבריתן לשכתב את מילותיה לחלוטין. האריה, שבמקור הייתה הרהור אפל על החיים, הפכה אריה שבה תוהה מיכלה על אודות פשר התנהגותה של אשתו ועל זהותו של מאהבה. בכורת הגרסה השלישית והסופית התרחשה ב-28 בינואר 1922 בתיאטרון "קוסטאנצי".
עלילת האופרה

השעה שעת שקיעה. על נהר הסן עוגנת סירת משא ישנה אשר בבעלותו של מיכֶּלֶה בן החמישים. מיכלה, הנשוי לג'ורג'טה, פריזאית הצעירה ממנו בהרבה, חש כי יחסיהם מתערערים, וחושד באשתו המתרחקת ממנו כי היא בוגדת בו. החשד אכן מבוסס; ג'ורג'טה מאוהבת בלואיג'י, אחד הסבלים בסירה, אשר בא לפוגשה כל לילה בהינתן לו הסימן המוסכם - אורו של גפרור אשר מדליקה ג'ורג'טה.
מיכלה, כצעד נואש, מנסה לעורר בה את הזכרונות מימים עברו, ימים יפים שבילו שניהם יחד עם בנם התינוק (שמת, על פי הנרמז בטקסט) על הסירה. ג'ורג'טה והתינוק נהגו למצוא מקלט ולהתחמם תחת אדרתו הרחבה של מיכלה. כשמיכלה מנסה לחבק את אשתו, זו חומקת ופונה ללכת בתירוץ שווא. ג'ורג'טה פונה לחדרה ואילו מיכלה נותר על סיפון הספינה. מיכלה מהרהר על אודות זהות מאהבה של אשתו ולאחר מכן, על מנת להירגע, מדליק את מקטרתו. לואיגי, בראותו גפרור נדלק טועה לחשוב כי מדובר בסימן המוסכם ומגיע אל הסיפון. מיכלה תופס בו בחזקה ובכוח הזרוע סוחט ממנו וידוי על אהבתו לג'ורג'טה. לאחר מכן חונק אותו למוות ומסתיר את גופתו תחת אדרתו. ג'ורג'טה יוצאת אז מחדרה ומספרת למיכלה כי היא פוחדת. כאשר מנסה היא להתקרב למיכלה פורש זה את אדרתו ומניח לגופת לואיג'י ליפול ארצה, למרבה האימה של ג'ורג'טה.
מאפיינים סגנוניים

פוצ'יני, באופרה זו, גייס את מיטב כישוריו התיאטרליים-קומפוזיטוריים על מנת ליצור דרמה מרוכזת ואפקטיבית ככל האפשר. התזמור כהה וקודר ועושה שימוש ניכר בכלי הנשיפה ובכלי ההקשה. כמו כן, הגוף התזמורתי כולל ביצירה זו גם נבל, צ'לסטה וגלוקנשפיל, ומצוינים בפרטיטורה אף קורנית, צופר, צופר של מכונית, נבל ופעמון גדול לנגינה על הבמה. ההרמוניה כרומטית מאוד ומושפעת לא במעט מווגנר וממלחינים פוסט רומנטיים מצד אחד ומהאימפרסיוניזם מצד שני.
קטעים ידועים מתוך האופרה

Hai ben ragione - לואיג'י.
Erano sere come queste - מיכלה.
!Nulla! Silenzio - מיכלה.
הבלדה למחכות

"הבלדה למחכות" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית נרקיס, השיר יצא לאור ב-5 בנובמבר 2023. השיר יצא בצל אירועי מלחמת חרבות ברזל.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי נרקיס, צליל קליפי, מור ששון והופק על ידי נדב "נאבי" אהרוני.
בהודעה שיצאה במקביל לצאת השיר כתבה נרקיס:
הבלדה למחכות מאז ה-07/10/23 הארור הפך להיות לא רק שלי אלא של כל המחכות הוא שייך לאמהות שמחכות לחייל שיישוב מהקרב לנשים שאבדו את אהבת חייהן במלחמה לבנות זוג שרק היו צריכות להתחתן ולא… וכל אלו שישנות לבד בלילה ואין להם על מי להישען… יהיה רצון שהשיר הזה יתן מעט נחמה בימים כאלו
וידאו קליפ ועטיפה

התמונה לעטיפה צולמה על ידי טל עבודי והעטיפה עוצבה בידי עמית יבלונקה.
על העטיפה ניתן ציור של נרקיס, ובווידאו קליפ ניתן לראות חלון עם וילון מתנופף, שנחשב כסמל של בדידות וגעגוע.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 4 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 30 |  |
הערות שוליים

↑  קליפ המילים
↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר web.archive.org, ‏2023-11-19
↑  מדיה פורסט - המצעד הישראלי השנתי לסיכום שנת תשפ”ד | Mysong By Media Forest, באתר www.mysong.co.il (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: d7294133-e297-472a-9578-a7ddf6190ffe  MusicBrainz work: 3beeb15b-250e-4e3a-8966-54c549ba80c9
ג'ובאנה ד'ארקו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  טמיסטוקלה סולרה 
 תאריך יצירה:  1844 
 מבוסס על:  The Maid of Orleans 
 סוגה:  דרמה לירית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3 ופרולוג
 זמן התרחשות העלילה:  1429
 מקום התרחשות העלילה:  דומרמי, בגבול לורן-שמפאן-ארדן, צרפת
 תפקידים
 ג'ובאנה (סופרן)  קרלו השביעי (טנור) - מלך צרפת  ג'אקומו (בריטון) - אביה של ג'ובאנה, רועה צאן  טלבוט (בס) - מפקד אנגלי  דליל (טנור) - קצין צרפתי  מקהלות - חיילים אנגלים וצרפתים, אנשי חצר צרפתים, כפריים, אצילים, מלאכים, שדים
 
ג'ובאנה ד'ארקו (ז'אן ד'ארק, איטלקית: Giovanna d'Arco), היא אופרה עם פרולוג ושלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה. הופעת הבכורה נערכה ב-15 בפברואר 1845, בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
סיפור האופרה מבוסס באופן לא מדויק על סיפורה של ז'אן ד'ארק, ונטען כי חלקים ממנו שאובים ממחזה של פרידריך שילר "הנערה מאורליאן" (Die Jungfrau von Orleans). סולרה דחה טענות אלו במכתבים למוציא לאור של ורדי, והתעקש כי מדובר ב"דרמה איטלקית אורגינלית".
היסטוריה

כאמור, העלילה מבוססת באופן רעוע על סיפורה של ז'אן ד'ארק, הגיבורה הצרפתית. בניגוד לגיבורה המקורית, שהובסה בקרבות בסוף ימיה, והוצאה להורג על ידי האנגלים בהתעלמות מוחלטת מצד שארל השביעי על אף שהייתה בידו האפשרות להציל אותה, גיבורת האופרה נאהבת על ידי המלך, ואף זוכה לניצחון טרם מותה בקרב. מאחר שהאופרה נכתבה באיטלקית, תורגמו שמות הגיבורים לאיטלקית - שארל הפך לקרלו וז'אן לג'ובאנה.
האופרה מוצגת לעיתים נדירות, לרוב בפרויקטים מיוחדים המציגים את כל עבודותיו של ורדי. למרות זאת קיימות מספר הקלטות מלאות של האופרה, ואף לפחות גרסה מצולמת אחת שיצאה לאור ב-DVD.
עלילה > פרולוג

קרלו, (שארל השביעי - המיועד להיות מלך צרפת), מספר לקציניו וחייליו על חיזיון שבו ראה את הבתולה מריה מורה לו להפסיק ללחום נגד האנגלים, להיכנע להם, ולהניח את כלי הנשק שלו לרגלי עץ אלון ענק. לאחר מכן הוא מביע את תסכולו מההגבלות שמוטלות עליו מתוקף תפקידו כמושל.
תחת עץ אלון ענק, מתפלל ג'אקומו לשלומה של ביתו, ג'ובאנה. זו מתכוננת לשינה, ומתפללת במקדש סמוך לזכות להוביל את כוחות צרפת לניצחון על האנגלים הכובשים. קרלו מופיע להניח את נשקו למרגלות האלון. ג'ובאנה בשנתה רואה חיזיון בו מתגלים לה מלאכים המבקשים ממנה ליטול פיקוד על צבא צרפת ולהוביל אותו לניצחון. ג'ובאנה זועקת כי היא מקבלת על עצמה לעשות כן. קרלו שומע את צעקתה, ומתרשם עמוקות מהאומץ שלה. ג'אקומו מתייפח, בטוח כי ביתו מכרה את נשמתה לשטן בגלל נאמנותה למלך לעתיד.
עלילה > מערכה ראשונה

המפקד טלבוט, מעודד את רוחם הנפולה של החיילים האנגלים, בטענה כי כניעתם הצפויה לכוחות הצרפתים לא נגרמה על ידי כוחות הרשע. ג'אקומו מופיע ומציע את ביתו, כשהוא משוכנע שהיא תחת השפעת השטן.
ההכנות בעיצומן למעמד ההכתרה של קרלו. ג'ובאנה מתגעגעת לחייה הפשוטים בביתה בכפר. המלך קרלו מתוודה בפניה על אהבתו אליה, אך היא למרות רגשותיה כלפיו, נרתעת ממנו בטענה כי הקולות השמימיים הזהירו אותה מפני אהבה ארצית. קרלו נלקח אל קתדרלת ריימס לטקס ההכתרה.
עלילה > מערכה שנייה

הכפריים והתושבים נאספים בככר כדי לחגוג את ניצחונה של ג'ובאנה על הכוחות האנגלים. החיילים הצרפתים מלווים את קרלו אל תוך הקתדרלה. ג'אקומו רוצה למחות ולהתנער מג'ובאנה, שכרתה ברית עם השטן, הוא מוקיע ומגנה אותה בפני ההמון, שמקבל את דבריו ודורש לעשות משפט בג'ובאנה. המלך אינו מאמין בכך, ומתחנן בפני ג'ובאנה שתגן על עצמה, אך זו מסרבת.
עלילה > מערכה שלישית

האנגלים שבו את ג'ובאנה, והיא ממתינה להוצאתה להורג. היא שוב רואה חזיונות של ניצחונות בקרב, ומבקשת מהאל שיעמוד לצידה, ומוכיחה את צייתנותה בכך שלא נכנעה לאהבתה אל המלך. ג'אקומו שומע את הדברים ומבין כי שגה. הוא ממהר לשחרר את ג'ובאנה מכבליה, והיא בורחת אל שדה הקרב כדי להפוך את תבוסת הצרפתים לניצחון מזהיר.
ג'אקומו מתייצב לפני המלך, ומתחנן לעונש אך גם למחילה. קרלו מוחל לג'אקומו. בתוך כך נודע למלך על הניצחון בשדה הקרב אך גם על מותה של ג'ובאנה. כאשר גופתה מוכנסת, היא מתעוררת לרגע. ג'אקומו דורש לראותה, והמלך מביע שוב את אהבתו אליה. המלאכים שרים על גאולה וניצחון, כאשר ג'ובאנה עולה השמיימה.
אדריאנה לקוברר

| --- | --- |

כרזת האופרה "אדריאנה לקוברר"
 מידע כללי
 מלחין:  פרנצ'סקו צ'ילאה 
 לבריתן:  ארתורו קולאוטי 
 תאריך יצירה:  1902 
 מבוסס על:  אדריאנה לקוברר 
 סוגה:  וריזמו 
 שפה:  איטלקית 
 מספר מערכות:  4 מערכה (תיאטרון) 
 זמן התרחשות העלילה:  1730 
 מקום התרחשות העלילה:  פריז 
 תפקידים
 Prince de Bouillon  Michonnet  Quinault  Poisson  Mlle Dangeville  Mlle Jouvenot  Adriana Lecouvreur (Adrienne Lecouvreur)  Princess de Bouillon  Maurizio (Maurice de Saxe)  The Abbé de Chazeuil  Major-domo  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
"אדריאנה לקוברר" (באיטלקית: Adriana Lecouvreur) היא אופרה בארבע מערכות מאת פרנצ'סקו צ'ילאה ללברית איטלקית מאת ארתורו קולאוטי. האופרה מבוססת על המחזה "אדריאנה לקוברר" משנת 1849 מאת אז'ן סקריב וארנסט לגובה. הוצגה לראשונה ב-6 בנובמבר 1902 בתיאטרון ליריקו במילאנו.
רקע

אותו מחזה מאת סקריב ולגובה ששימש בסיס לכותב הליברית של צ'ילאה, שימש גם לפחות שלושה ליבריתאים שונים לאופרות הנושאות בדיוק את אותו השם, אדריאנה לקוברר. היא נוצרה על ידי שלושה מלחינים שונים. הראשונה הייתה אופרה בשלוש מערכות מאת טומאסו בנבנוטי (בכורה במילאנו ב-1857). השתיים הבאות היו דרמות ליריות ב-4 מערכות. אחת מאת אדוארדו ורה (לליברית מאת אכיל דה לוזייר) שהוצגה בבכורה בליסבון ב-1858. שנייה, של אטורה פרוסיו (לליברית מאת אביו), שהועלתה בבכורה בגנואה. בשנת 1889. עם זאת, לאחר שצ'ילאה יצר את אדריאנה שלו, לא בוצעה יותר אף אחת אחרת.
האופרה מבוססת על חייה של השחקנית הצרפתייה אדריאן לקוברר (1692 - 1730). אמנם יש כמה דמויות היסטוריות ממשיות באופרה, אבל העלילה בדיונית ברובה; האופרה מוגדרת כאופרת הוריזמו הכי פחות מציאותית. הטקסט נחשב כאחד המבלבלים ביותר שנכתבו אי פעם לבמה, ושינויים שנעשו בביצועים רק מקשים על המעקב אחר הסיפור. זמן הביצוע של הופעה מודרנית טיפוסית הוא כ-135 דקות (לא כולל הפסקות).
היסטוריית ביצועים

האופרה הועלתה בבכורה בתיאטרון ליריקו, מילאנו, ב-6 בנובמבר 1902, עם זמרת הסופרן אנג'ליקה פנדולפיני בתפקיד הראשי, אנריקו קארוזו בתפקיד מאוריציו, והבריטון הלירי ג'וזפה דה לוקה בתפקיד מישונה.
האופרה הוצגה לראשונה בארצות הברית על ידי האופרה של סן קרלו ב-5 בינואר 1907, בבית האופרה הצרפתי בניו אורלינס עם טרקוויניה טרקוויני בתפקיד הראשי. הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה התקיימה ב-18 בנובמבר 1907 (בכיכובם של לינה קוואליירי וקארוזו). עם זאת, היו לה רק שלוש הופעות באותה עונה, במידה רבה בגלל מצבו הבריאותי של קארוזו. האופרה לא הוצגה שוב במטרופוליטן עד שהועלתה הפקה חדשה ב-1963, עם רנטה טבלדי בתפקיד הראשי. ההפקה הזו המשיכה לעלות באותו תיאטרון, עם צוות שחקנים שונים, במשך העשורים הבאים. בתפקיד הראשי של אופרה זו ערך שם הטנור הספרדי פלסידו דומינגו את הופעת הבכורה שלו ב-1968 לצד רנטה טבלדי. הוא שר שוב באדריאנה לקוברר בפברואר 2009.
התפקיד הראשי באדריאנה לקוברר היה אהוב על זמרות סופרן עם קולות גדולים, שבדרך כלל מבטאות פחות את מלוא טווח קולן. לחלק הזה יש טסיטורה נמוכה יחסית, אבל נדרש כוח ווקאלי רב, והוא בשרני ומאתגר להתמודדות ברמה דרמטית - במיוחד במהלך מה שנקרא " דקלום" וסצנת המוות. אדריאנה המפורסמת ב-75 השנים האחרונות כללה את קלודיה מוציו, קלרה פטרלה, מגדה אוליברו, רנאטה טבאלדי, ליילה גנג'ר, ליילה ג'נגר, מונסראט קאבאייה, ריינה קבאיוונסקה, רנאטה סקוטו, מירלה פרני ג'ואן סאת'רלנד. אנג'לה גאורגיו התמודדה עם התפקיד באופרה המלכותית, לונדון, בשנת 2010 עם יונס קאופמן בתפקיד מאוריציו. זו הייתה ההפקה החדשה הראשונה (בבימויו של דייוויד מקוויקאר) בבית האופרה המלכותי מאז 1906. אנג'לה גאורגיו שחזרה את התפקיד וזכתה לשבחי הביקורת. אותה הפקה העלתה באופרה הממלכתית של וינה, לראשונה על במה זו (2014), פריז (2015) ושוב בלונדון, כאשר חגגה 25 שנים על במת בית האופרה המלכותי ו-150 הופעות (2017) המטרופוליטן הציג הפקה חדשה מאת דייוויד מקוויקאר ב-31 בדצמבר 2018, עם אנה נטרבקו ב-31 בדצמבר 2018. את התפקיד הראשי, פיוטר בצ'אלה בתור מאוריציו ואניטה רכוולישווילי בתור הנסיכה דה בויון.
הקלטה של חלק מדואט המערכה האחרון של האופרה "No, più nobile", שעובד מחדש לאריית טנור עצמאית, נעשתה על ידי קארוזו כבר ב-1902 עבור חברת גרמופון במילאנו ושלוחותיה, עם צ'ילאה מנגן בפסנתר.
תפקידים

| תפקיד | קול | המשתתפים בהופעת הבכורה (6 בנובמבר 1902) מנצח: קליאופונטה קמפניני |
| --- | --- | --- |
| אדריאנה לקוברר, שחקנית מפורסמת | סופרן | אנג'ליקה פנדולפיני |
| מאוריציו, רוזן סקסוניה (מוריס דה סאקס) | טנור | אנריקו קארוזו |
| הנסיכה מבויון | מצו-סופרן | אדוויג'ה גיבאודו |
| הנסיך מבויון | בס | אדוארדו סוטולנה |
| אב המנזר | טנור | אנריקו ג'ורדני |
| מישונה, מנהל הבמה | בריטון | ג'וזפה דה לוקה |
| מיס ז'ובנו | סופרן |  |
| מיס דנז'וויל | מצו-סופרן |  |
| פואסון | טנור |  |
| קינו | בס |  |
| מאיורדומו | טנור |  |
תקציר

עלילת האופרה מתקיימת בפריז, צרפת, בשנת 1730.
תקציר > מערכה 1 > מאחורי הקלעים בקומדי פרנסייז

החברה מתכוננת להופעה ושוקקת סביב מישונה, מנהל הבמה. הנסיך דה בויון, המעריץ והפטרון של השחקנית דוקלוס, נראה גם מאחורי הקלעים עם בן לווייתו, האבה. אדריאנה נכנסת, מדקלמת ומשיבה לשבחי האחרים ב-'Io son l'umile ancella' ("אני המשרתת הצנועה של הרוח היצירתית"). כשנשאר לבד עם אדריאנה, מישונה מנסה להביע את אהבתו אליה. אדריאנה אומרת שכבר יש לה מאהב: מאוריציו, חייל של הרוזן מסקסוניה. מאוריציו נכנס ומצהיר על אהבתו לאדריאנה, 'La dolcissima effigie'. הם מסכימים להיפגש באותו לילה, ואדריאנה נותנת לו כמה סיגליות להכניס לחור הכפתור שלו. הנסיך והאבה חוזרים. הם יירטו מכתב מדוקלוס, שבו היא מבקשת פגישה עם מאוריציו מאוחר יותר באותו ערב בווילה של הנסיך. הנסיך מחליט להזמין את כל הלהקה לשם לאחר ההופעה. עם קבלת המכתב של דוקלוס, מאוריציו מבטל את הפגישה שלו עם אדריאנה, שבתורה בוחרת להצטרף למסיבה של הנסיך.
תקציר > מערכה 2 > וילה ליד הסיין

הנסיכה דה בויון, לא השחקנית דוקלוס (ששיחקה רק כשלוחתה), מחכה בכיליון עיניים למאוריציו ("Acerba voluttà, dolce tortura"). כאשר מאוריציו נכנס, היא רואה את הסיגליות ושואלת איך הוא הגיע אליהם. מאוריציו מציג לה אותם, אבל מתוודה שהוא כבר לא אוהב אותה. היא מסיקה שהוא אוהב מישהי אחרת, אבל עד מהרה היא נאלצת להסתתר כשהנסיך והאבה מגיעים לפתע. מאוריציו מבין שהם חושבים שהוא עם דוקלוס. אדריאנה נכנסת ולומדת שמאוריציו אינו חייל כלל, אלא הרוזן המחופש של סקסוניה בעצמו. הוא אומר לאדריאנה שהמשימה הייתה פוליטית, ושהם חייבים לארגן את הבריחה של אישה שמסתתרת בקרבת מקום. אדריאנה סומכת עליו ומסכימה לעזור. במהלך האינטרמצו שאחריו, הבית מוחשך, ואדריאנה אומרת לנסיכה שזו ההזדמנות שלה לברוח. עם זאת, שתי הנשים חושדות זו בזו, וניסיון החילוץ הופך למריבה בוערת לפני שהנסיכה סוף סוף עוזבת. מישונה, מנהל הבמה, מגלה צמיד שנפל מידי הנסיכה, אותו הוא נותן לאדריאנה.
תקציר > מערכה 3 > ארמון דה בויון

הנסיכה נואשת לגלות את זהות יריבתה. הנסיך, שיש לו עניין בכימיה, אוגר רעל רב עוצמה שהממשלה ביקשה ממנו לנתח. בני הזוג עורכים קבלת פנים, בה האורחים מציינים את הגעתם של מישונה ואדריאנה. הנסיכה חושבת שהיא מזהה את קולו ומודיעה שמאוריציו נפצע בדו-קרב. אדריאנה מתעלפת. אולם זמן קצר לאחר מכן, כאשר מאוריציו נכנס ללא פגע, אדריאנה נלהבת. הוא שר על מעללי המלחמה שלו ("Il russo Mencikoff"). ברקע מבוצע בלט: 'המשפט של פריז'. אדריאנה לומדת שהצמיד שמצא מישונה שייך לנסיכה. כשהן מבינות שהן מתחרות על חיבתו של מאוריציו, הנסיכה ואדריאנה מאתגרות זו את זו. כשהראשונה מציעה במפורש שאדריאנה צריכה לדקלם סצנה מתוך 'אריאדנה הנטושה', הנסיך מבקש במקום זאת סצנה מתוך 'פדרה'. אדריאנה משתמשת בשורות האחרונות של הטקסט כדי לבצע התקפה עזה על הנסיכה, שנשבעת לנקום בה.
תקציר > מערכה 4 > חדר בבית של אדריאנה

זה יום השם של אדריאנה, ומישונה מחכה בביתה להתעורר. אדריאנה אכולת כעס וקנאה. עמיתיה מגיעים לביקור, מביאים לה מתנות ומנסים לשכנע אותה לחזור לבמה. אחת המתנות הללו היא שרשרת יהלומים, אשר אדריאנה משכנה כדי לעזור לשלם את חובותיו של מאוריציו ושהוחזרה על ידי מישונה, מגיעה חבילה קטנה ובה פתק ממאוריציו, יחד עם הסיגליות שאדריאנה נתנה לו בתיאטרון. אדריאנה, פגועה, מנשקת את הפרחים ("Poveri fiori") וזורקת אותם לאח. מאוריציו נכנס, בתקווה להתחתן איתה. הם מתחבקים, והוא שם לב שהיא רועדת. היא משתגעת במהירות, ומישונה ומאוריציו - שהגישו את הסיגליות לנסיכה - מבינים שאדריאנה הורעלה. לרגע היא הופכת צלולה שוב ("Ecco la luce"), ואז מתה.
הערות שוליים

↑  Ettore Perosio, details, familiaperosio.com.ar
↑  Patrick O'Connor (2002). "Perosio, Ettore". Grove Music Online. doi:10.1093/gmo/9781561592630.article.O903864. ISBN 978-1-56159-263-0. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  However, for the reference on how widespread in the 18th century problem of poisoning was one could read the chapter on the "Slow Poisoners" within Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds by Charles Mackay (pp. 565–592).
↑  "Met performance of 18 November 1907". archives.metoperafamily.org. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Met performance of 21 January 1963". archives.metoperafamily.org. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Met performance of 28 September 1968". archives.metoperafamily.org. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Met performance of 6 February 2009". archives.metoperafamily.org. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Rupert Christiansen, ‏Adriana Lecouvreur, Royal Opera House, London, review, The Telegraph, 19 November 2010
↑  "Old2New". 25 באוגוסט 2020. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "112 years in the making: Adriana Lecouvreur's belated première in Vienna". bachtrack.com. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Adriana Lecouvreur - Opéra national de Paris (2015) (Production - Paris, france) | Opera Online - The opera lovers web site". www.opera-online.com. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The iconic Angela Gheorghiu celebrates 25 years with the Royal Opera House". Evening Standard. 16 פבר' 2017. נבדק ב-20 נוב' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tommasini, Anthony (1 בינואר 2019). "Review: Met Opera's Adriana Lecouvreur Bristles With Passion and Danger". The New York Times. נבדק ב-1 בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Explore Professional Musicians, WhatGear
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347704105171  BnF: cb13910689k (data)  GND: 300038208  MusicBrainz work: 5343fc71-c99d-4a40-b331-58cac544ee7a  NKC: aun2007410813  VIAF: 295973223   WorldCat (עם VIAF): 295973223
בא-טא-קלאן

| --- | --- |

ז'אק אופנבך
 מידע כללי
 מלחין:  ז'אק אופנבך
 לבריתן:  לודוביק הלוי 
 תאריך יצירה:  1855 
 סוגה:  אופרטה
 שפה:  צרפתית
 מספר מערכות:  1
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-19
 מקום התרחשות העלילה:  סין,
 
בא-טה-קלאן (בצרפתית: Ba-ta-clan) הוא "מחזמר בסגנון סיני" (או אופרטה) של מערכה אחת עם מוזיקה מאת ז'אק אופנבך על פי הלברית הצרפתית המקורית מאת לודוביק הלוי. היא הוצגה לראשונה ב-Théâtre des Bouffes Parisiens, פריז, ב-29 בדצמבר 1855. האופרטה (במקור) משתמשת בדיאלוגים מדברים (לא מושרים) ונמשכת פחות משעה.
רקע

בא-טה-קלאן הייתה ההצלחה הגדולה הראשונה של אופנבך, ופתח את תיאטרון החורף החדש שלו, Salle Choiseul. היצירה השנונה עשתה סאטירה על כל דבר, מפוליטיקה בת זמנה ועד למופעים גדולים של אופרה. היא זכתה לתחייה לעיתים קרובות בפריז, לונדון וניו יורק במשך עשרות שנים, ואופנבך הרחיב אותה בסופו של דבר כיצירה באורך מלא עם צוות של אחת עשרה דמויות. האופרטות המוקדמות של אופנבך היו יצירות חד-מערכתיות בקנה מידה קטן, שכן החוק בצרפת הגביל את הרישיון ליצירות תיאטרון מוזיקלי (מלבד רוב האופרות) ליצירות במערכה אחת עם לא יותר משלושה זמרים ואולי גם כמה דמויות אילמות. בשנת 1858, חוק זה שונה, ואופנבך הצליח להציע יצירות באורך מלא, החל מאורפיאוס בשאול (צר').
בשנת 1864 נפתח בפריז אולם מוזיקה בשם תיאטרון בטאקלאן, שנקרא על שם האופרטה הזו, והוא פועל עד היום.
בא-טה-קלאן הוצגה לראשונה באנגליה ב-20 במאי 1857 בתיאטרון סנט ג'יימס במהלך ביקורו השני של אופנבך בלונדון, שאורגן על ידי חמו ג'ון מיטשל, כאשר המלחין הביא את להקת בופס כולל תזמורת והציע 19 יצירות שונות, 11 מהן שלו. בשנת 1867 הופקה היצירה על כרזה משולשת בבית האופרה של סנט ג'ורג' בלונדון (כ-Ching-Chow-Hi) לצד La Chatte métamorphosée en femme (באנגליה בשם Puss in Petticoats) והבכורה של ה"The Contrabandista" של סאליבן.
בעוד המטרה לשים ללעג היסטורי כסאטירה את נפוליאון השלישי, חלפה, המצב שלגלגו עליו נשאר נצחי, דמות הקיסר Fé-ni-han מסוגלת לייצג כל שליט גדול עלי אדמות. שלוש שנים לאחר ההפיכה שהחליפה את הרפובליקה באימפריה וכשצרפת חגגה ניצחון בקרים, הסינים המזויפים לעגו לשוביניזם של אז; בקיסרות הצרפתית השנייה, הכל נמצא תחת פיקוח של המדינה, רק מעט שונה מסין הדמיונית המתוארת על הבמה. קראקואר סיכם את היעד של היצירה כך: "כוח הוא בדיחה וחיי החצר הם רק מחזה עממי".
תפקידים

| הדמות | קול |
| --- | --- |
Fé-an-nich-ton: סופרן
Ké-ki-ka-ko: טנור
Ko-ko-ri-ko: בריטון
Fé-ni-han: טנור
קונספירטור ראשון: טנור
קונספירטור שני: טנור
תקציר

העלילה מתרחשת ב-Ché-i-no-or, בגנים של ארמון הקיסר Fè-ni-han, עם קיוסקים ופגודות. קו-קו-רי-קו, ראש המשמר הוא ראש המזימה להדיח את הקיסר. האופרה נפתחת כשהקושרים משחקים את הסצנה ב"סינית". הם עוזבים, והנסיכה Fé-an-nich-ton קוראת את הספר-La Laitière de Montfermeil מאת פול דה קוק. היא שמה לב ש-Ké-ki-ka-ko מדפדף בעותק של La Patrie. הם מבינים שכל אחד מהם אינו סיני, אלא צרפתי. Ké-ki-ka-ko הוא הוויקונט אלפרד Cérisy, שפעם נלכד כאשר נטרפה ספינתו על חופי סין, עונה והובא לארמון ונידון לחזור רק על שירם של המורדים בא-טה-קלאן. Fé-an-nich-ton מתוודה בשיר שהיא מדמואזל וירג'יני דוראנד, סופרן שהייתה בסיבוב הופעות במזרח הרחוק כדי שהמקומיים יכירו את הרפרטואר הצרפתי הגדול: ההוגנוטים והגברת עם הקמליות, היהודייה והרנדוו, פדרה ועוד, כאשר היא נתפסה על ידי חיילי Fé-ni-han. שני הפריזאים מתגעגעים בערגה לבית, ו-Fé-an-nich-ton שרה את "רונד דה פלורט". שניהם מחליטים לברוח, רוקדים תוך כדי כך.
הקלטות

ז'אק אופנבך: בא-טה-קלאן, תזמורת ז'אן-פרנסואה פאילארד, מקהלת פיליפ קאילארד
מנצח: מרסל קורו
זמרים ראשיים: אוגט בולנג'ו (Fé-an-nich-ton), Raymond Amade (Ké-ki-ka-ko), Rémy Corazza (Fé-ni-han), René Terrasson (Ko-ko-ri-ko); קריינות מקשרת נקראת על ידי ז'אן דסילי .
תאריך הקלטה: מרץ 1966
תווית: Erato 063-19 989-2 (CD, עם Les bavards)
ז'אק אופנבך: בא-טה-קלאן, L'Ensemble de Basse-Normandie
מנצח: דומיניק דברט
זמרים ראשיים: Maryse Castets (Fé-an-nich-ton), Vincent Vittoz (Ké-ki-ka-ko), ברנרד ואן דר מירש (Fé-ni-han), מישל הוברט (Ko-ko-ri-ko)
תאריך הקלטה: 1986
תווית: Pluriel PL 3374 (CD)
ראו גם

תיאטרון בטאקלאן
לקריאה נוספת

פיש-טון-קאן מאת עמנואל שברייה, בוצע לראשונה ב-1875.
The Mikado מאת ארתור סאליבן, שבוצע לראשונה ב-1885.