stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פליט
הערות שוליים

↑  על פי ההגדרה של האמנה בדבר מעמדם של פליטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529449805171  BnF: cb13318513z (data)  GND: 4017604-6  HDS: 016388  LCCN: sh85112299  NARA: 10644813  NDL: 00568035  NKC: ph126941 
מחנה פליטים בזאיר, 1994
פליטים מאפגניסטן בפריז, ינואר 2010
פליטים צ'כים מחבל הסודטים, אוקטובר 1938
אביבה שמר

אביבה שמר בביתה, מרץ 2015
אביבה שמר בגן הפסלים שבחצר ביתה
אביבה שמר (נולדה ב-31 בדצמבר 1942 בחיפה) היא אמנית ומטפלת רב תחומית. עוסקת בעיקר באמנות יהודית, באותיות העבריות, אשר בכוחן היא מאמינה, ליצור מציאות פיזית ורוחנית כאחת.
בספרה "כוחה של מילה" מלמדת שמר כיצד ניתן לשנות חיים על ידי שנוי תפיסת העולם, ומראה ששמחה היא בחירה. עבודות רבות שלה עוסקות בצבעים ובשמחת חיים.”הצבעים בעבודותיה של אביבה שמר מרקדים ומנגנים על הנייר” כתב האוצר והאמן רוני רכב.
שמר מדגישה את הצרך לבחור ביש שהוא שי, למי שבוחרים בו, שהיא היא הבחירה בחיים. על שערי ביתה חרתה בברזל את המלים "יש ושי".
ואהבת" היא מטרת חיים, לדבריה. ערכה פרויקטים לאומיים ובינלאומיים בנושא זה.
שמר מטפלת בעיקר ב שיטת עין הבדולח, של הבעש"ט והרמב"ם שמלמדת את האפשרות והצורך בשנוי תפיסת עולם.
ביוגרפיה

אביבה שמר נולדה בחיפה לחווה לבית קאופמן וליוסף רכטמן. מצד אביה היא דור שביעי בארץ ישראל.
למדה בבית הספר הריאלי בחיפה. היא בעלת תואר ראשון באומנות, תואר שני בתרפיה בעזרת יצירה והבעה ותואר שני נוסף בפילוסופיה יהודית - שלושתם מאוניברסיטת חיפה. בשנת 2017 סיימה לימודי תעודה במכללת אילמה בנושא ייעוץ בבעיות בריאות, גוף ונפש.
שמר היא ציירת ופסלת המתמקדת באמנות יהודית. היא הציגה מעל 30 תערוכות יחיד, אצרה תערוכות, ופיסלה פסלים סביבתיים. עבודותיה מוצגות במוזיאון חיפה לאומנות מודרנית, במוזיאון תפן, במוזיאון בר דוד לאומנות ויודאיקה בקיבוץ ברעם, במוזיאון דורסטן גרמניה, במוזיאונים בלודז' בטיקוצין, ובקרקוב בפולין, במוזיאון בווילנה, במוזיאון גטו ריגה, במוזיאון לאומנות מודרנית בקרגנדה שבקזחסטן ובמוזיאון דייוויס בברצלונה.
שמר יצרה כמה סדרות בנושא השואה והתקומה, והן מוצגות במוזיאונים ליהדות בעולם, ובאוספים פרטיים רבים.
שמר מתגוררת בחיפה היא אם לשרון וסבתם של הזמרים עומר אדם, גל אדם ורואי אדם. ב-2 באוגוסט 2020 התאלמנה מבן זוגה מיכאל קליש, שנהרג בתאונה.
ספרים ומאמרים שכתבה

אתר האינטרנט הרשמי של אביבה שמר
רישומים אמנות, בעריכת נחום שחם, רוני רכב. צילום דוד מאסטרו. בהוצאת ספרית הפועלים. תשנ"א 1991.
צבעים ולבן גלריה אוסמן תל אביב 1993.
דרך הצבע מוזיאון בר דוד קיבוץ ברעם אוצרת חדווה דהאן 2001.
The way of light ספר מיניאטורות לתערוכה בהונג קונג חנוכה תשס"ג 2002.
The way of light לתערוכה ב־The Jewish Gallery מיינץ גרמניה 2005.
תיקון גלריה Salon New York U.S.A. אוצרת גבריאלה מוררו תשס"ז 2007.
אביבה שמר, הגלריה העירונית לאמנות עפולה 2008.
כוחה של מילה, פרדס הוצאה לאור, מהדורה ראשונה תשס"ט 2009, מהדורה שנייה תש"ע 2010.
The Power of a Word מהדורה בעברית ואנגלית בהוצאת פרדס 2012.
אדום כתום הפקה עצמית, דפוס ע.ר. הדפסות בע"מ 2015
לקריאה נוספת

יוהנה ניקולאו, אביבה שמר – תחושה של מקום קטלוג מוזיאון חיפה לאמנות, 1991.
שלומית עוזיאל, אביבה שמר – הספר "אדוםכתום" במכתב אל נשוא הערך 2016.
שי חורב, אביבה שמר, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 377–378, 2018.
הערות שוליים

↑  מהי שיטת עין הבדולח אתר אילמה הנחיה מקצועית.
↑  יעל געתון‏, אמנית, חובבת בודהיזם, אשכנזיה: הכירו את הסבתא של עומר אדם, באתר וואלה, 24 במאי 2018
↑  שני מועלם, את מי מאשימה אביבה שמר בפציעתו הקשה של בן זוגה? 22 בינואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278715  NLI: 987007517033305171  ISNI: 0000 0000 5248 6509  LCCN: nr2005003107  VIAF: 17177238   WorldCat (עם VIAF): 17177238
התולעים של פטרסון

התולעים של פטרסון הן משפחה של אוטומטים תאיים אשר הומצאו בשנת 1971 על ידי מייק פטרסון וג'ון הורטון קונוויי כדי לספק מודל לדפוסי התנהגות והאכלה של תולעים פרהיסטוריות מסוימות. במודל, תולעת נעה בין נקודות על רשת משולשת לאורך מקטעי קווים, המייצגים את המזון. פניותיה נקבעות על ידי התצורה של מקטעי קווים שנאכלו ושלא נאכלו בסמוך לנקודה שבה התולעת נמצאת כרגע. למרות שהתולעת נשלטת על ידי כללים פשוטים, ההתנהגות של התולעים יכולה להיות מאוד מורכבת, וגורלה הסופי של גרסה אחת לא ניתן לצפייה מראש.
התולעים נחקרו בשנות ה-70 המוקדמות על ידי פטרסון, קונווי ומייקל בילר, תוארו על ידי בילר ביוני 1973, והוצגו בנובמבר 1973 בטור של מרטין גרדנר "משחקים מתמטיים" בסיינטיפיק אמריקן.
היסטוריה

התולעים של פטרסון הן ניסיון לחקות את ההתנהגות של תולעים פרהיסטוריות. יצורים אלה אכלו על שקעים בתחתית בריכות ונמנעו מלשחזר את הנתיבים בהם כבר עברו כי מזון היה נדיר שם. אבל, בגלל שהמזון הופיע במקבצים, היה לתולעת סיבה להישאר ליד המסלולים הקודמים. למינים שונים של תולעים היו כללים מולדים שונים בנוגע לאופן שבו הם חיפשו מזון, כמו מתי לפנות, ובאיזו זווית. בשנת 1969 רופ וזיילאכר יצרו סימולציות מחשב של שבילי תולעת המאובנים, וסימולציות אלה היוו השראה לפטרסון וקונווי לפיתוח מערכת פשוטה של כללים ללמידת תולעים ברשתות פשוטות.
המודל המקורי של קונוויי היה תולעת ברשת מאונכת, אבל שיטה זו יוצרת רק שלושה מינים שונים של תולעת, כולם עם התנהגות לא מעניינת. פטרסון חשב ליצור תולעים ברשת משולשת. התולעים של פטרסון תוארו על ידי בילר בתזכיר Al של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (# 290) והוצגו בחודש נובמבר 1973 בטור של מרטין גרדנר "משחקים מתמטיים" בסיינטיפיק אמריקן, ומאוחר יותר הודפסו מחדש בגרדנר 1986. סימולציות אלה היו שונות מגישת אוטומטים סלולריים שאחרים פיתחו בערך באותו הזמן, שהתמקדו בתאים ומערכות היחסים ביניהם. מודלים ממוחשבים פשוטים כגון אלה מופשטים מכדי לתאר את התנהגותם של היצורים האמיתיים במדויק, אבל הם מראים כי אפילו כללים פשוטים מאוד יכולים להצמיח דפוסים הדומים להתנהגות של בעלי חיים..
חוקים

התולעת מתחילה בנקודה מסוימת על רשת משולשת אינסופית. היא מתחילה לנוע לאורך אחד מששת קווי הרשת שעומדים בכל נקודה, וברגע שהיא עברה יחידה אחת של מרחק, היא מגיעה לנקודה חדשה. בשלב זה מחליטה התולעת, בהתבסס על חלוקת קווי רשת שהיא חצתה וקווי רשת שהיא לא חצתה, מה הכיוון אליו תמשיך. הכיוונים הם ביחס לנקודת המבט של התולעת. אם התולעת לא נתקלה בנקודה המדויקת הזו לפני כן היא עשויה לעזוב לאורך כל קו רשת שהיא לא חצתה. אם אין קווי רשת לא חצויים זמינים, התולעת מתה והסימולציה מסתיימת.
פירוט

ישנם סוגים רבים ושונים של תולעים, תלוי באיזה כיוון הן פונות כאשר הן נתקלות בנקודה חדשה. הסוגים השונים של התולעים יכולים להיות מסווגים באופן שיטתי על ידי קביעת הכיוון, המספר ורישום הבחירה בכל פעם שהיא פוגשת סוג חדש של צומת.
ששת הכיוונים האפשריים ממוספרים כך שכיוון 0 מציין שהתולעת ממשיכה לנסוע ישר קדימה, כיוון 1 מציין שהתולעת תעשה פניה ימינה של 60 מעלות וכן הלאה. התולעת לא יכולה לנסוע בכיוון 3 כי זה קו הרשת שזה עתה חצה. כך שתולעת עם כלל {1,0,5,1} מחליטה לנסוע בכיוון 1 בפעם הראשונה שהיא בוחרת בנקודה זו, בכיוון 0 בפעם הבאה שהיא בוחרת בנקודה זו וכן הלאה. אם יש רק קו זמין אחד, לתולעת אין ברירה אלא לפנות לקו זה, אם כי כלל זה בדרך כלל לא מופיע באופן מפורש.
תולעת שהכלל שנקבע לה מתחיל עם 0 ממשיכה בקו ישר לנצח. מדובר במקרה של מה בכך, ולכן בדרך כלל נקבע כי התולעת פונה כאשר היא נתקלת בנקודה עם קווי רשת שלא נאכלו בלבד. יתר על כן, כדי למנוע תמונות-ראי, הפנייה הראשונה של התולעת חייבת להיות ימינה. תולעת מתה אם היא חוזרת למקורה בפעם שלישית, כי אז אין לה לאן ללכת.
יש 1,296 צירופים אפשריים של תולעים. ניתן להוכיח זאת על ידי הטיעונים הבאים:
אם תולעת מגיעה לנקודה ללא קווים שנאכלו, מלבד אותו אחד שהיא אכלה במסע זה, הפנייה ימינה שהיא עושה יכולה להיות חדה ויכולה להיות קהה.
אם היא נתקלת בנקודה עם קטע אכול אחד, היא יכולה לעזוב דרך כל אחד מארבעת הנותרים. רק החזרה הראשונה של התולעת לנקודת הראשית יוצרת מצב זה.
לנקודה שלה יש שני קווים שכבר נחצו, מיקום הקווים שנחצו הוא חשוב. ישנן ארבע קומבינציות שונות לקווים שנחצו וקו הגישה, שכל אחת מהן מציעה שלוש אפשרויות ליציאה, מה שיוצר 81 חלופות שונות.
אם התולעת מגיע לנקודה בעלת שלושה קווים שנאכלו, היא חייב לבחור בין השתיים שלא נאכלו ללא קשר לחלוקתם.
לנקודה בעלת ארבעה קווים שנחצו נשאר רק קו אחד אותו היא חייבת לבחור.
יש אפוא 2 × 4 × 81 × 2 = 1,296 שילובים שונים של כללים.
רבות מאלה הן כפילויות תמונת הראי של אחרות, ואחרות מתות לפני שהן עושות את כל האפשרויות בסט הכללים שלהם, לאחר חיסור כל אלה נישארים 411 מינים שונים (412 אם תולעת הקו ישר האינסופית כלולה). 336 של מינים מתוכן מתות בסופו של דבר. 73 נכנסות לדפוס התנהגות היוצר תערוכה אינסופית, כלומר, הן נכנסות לתוך תבנית חוזרת על עצמה שאינה חוזרת למקור. שתיים נוספות הן סביר להניח אינסופיות, ואחת נשארה בלתי פתורה. עשרה כללים הפגינו התנהגות מורכבת. הן לא מתות גם לאחר מיליארדי רבים של חזרות, והן לא מאמצות דפוס ברור. גורלן לא היה ידוע עד 2003, כאשר בנימין צ'אפין פיתח שיטות חדשות לפתרונן. לאחר שעות רבות של זמן מחשב, תשע מעשרת הכללים נפתרו, כשהן משאירות את התולעים עם כללי {1,0,4,2,0,2,0} ו־{1,0,4,2,0,1,5} כבלתי פתורים היחידים. הראשון נפתר על ידי תומאס רוקיסקי, שקבע כי היא עוצרת אחרי 57,000,000,000,000 צעדים, והשאיר רק את {1,0,4,2,0,1,5} בלתי פתור. לדברי רוקיסקי, התולעת הזו עדיין פעילה לאחר 5.2 × 10^19 צעדים.
זה אפשרי עבור שני מינים שונים של תולעת לייצר אותה הדרך, למרות שהם לא בהכרח יעברו אותה באותו סדר. הדרך הנפוצה ביותר היא גם הקצרה ביותר: "סמל הרדיואקטיביות" המורכב משבע נקודות. דוגמה אחת לדרך זו מוצגת באיור האנימציה לעיל. בסך הכל יש 299 מסלולים שונים ליצירת הסמל, ו-209 מיוצרים על ידי מין אחד.
ראו גם

הנמלה של לנגטון
הבונה העסוק
מכונת טיורינג
טיורמיט
מסלולי תולעת מאובנים, הלמינטופסיס (Helminthopsis ichnosp[ecies]); מאובן עקבות מתצורת לוגן בווסט, אוהיו. (איכנוטקסון - Ichnotaxon - הוא טקסון שקביעתו מבוססת על מאובן.)
הגן המלכותי לצמחי מרפא

| --- | --- |

תוכנית הגן כפי שצוירה בשנת 1636
 מידע כללי
 סוג:  גן בוטני
 תאריך הקמה:  1635 
 מייסדים:  לואי השלושה עשר
 בעלות:  מלך צרפת
 גוף מנהל:  אנשי מדע מתחום מדעי הטבע והרפואה
 אירועים:  הרצאות ללא תשלום לקהל הרחב בתחומי הבוטניקה, הכימיה והאנטומיה
 נתונים ומידות
 מאפיינים עיקריים:  מוסד המחקר העתיק ביותר בצרפת
 צומח:  צמחי מרפא
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 מיקום:  פריז 
 קואורדינטות:  48°50′38″N 2°21′35″E﻿ / ﻿48.8439°N 2.35972°E﻿ / 48.8439; 2.35972
 http://www.mnhn.fr/fr/visitez/lieux/cabinet-histoire-jardin-plantes
 
הגן המלכותי לצמחי מרפא היה גן בוטני ומוסד הוראה ומחקר שנפתח לציבור בפריז בשנת 1640 בחסותו של מלך צרפת לואי השלושה עשר.
שלבים בהתפתחות הגן > הולדת הגן (1626–1640)

תחיית הלמידה בתקופת הרנסאנס האירופי חידשה את העניין בחקר הצמחים. מסעות מחקר מעבר לים הביאו צמחים בלתי מוכרים לגנים הבוטניים שהוקמו בערים הגדולות: פיזה (1543-1544), פדובה (1545), בולוניה (1568) וליידן (1590). בצרפת היו קיימים באותה תקופה גנים בוטניים פרטיים קטנים. הגן הבוטני הגדול הראשון בצרפת הוקם במונפלייה בשנת 1593 על ידי אנרי הרביעי מלך צרפת.
הגן המלכותי לצמחי מרפא בפריז הוקם ביוזמתו של גי דה לה ברוס (Guy de la Brosse). לאחר מאמצים רבים וחרף ההתנגדויות שהושמעו, הוא הצליח, בשנת 1626, לשכנע את המלך לואי השלושה עשר לפרסם צו מלכותי המאשר הקמת גן לצמחי מרפא. ב-21 בפברואר 1633 רכש גי דה לה ברוס בשם המלך נכס גדול בשעריה הדרום-מזרחיים של פריז, על הגדה השמאלית של הסן, במקום בו התפתח מאוחר יותר הרובע החמישי של פריז. צו מלכותי נוסף, שפורסם ב-15 במאי 1635, קבע כי גי דה לה ברוס, בעזרת "מדגים משנה" יילמד על "חיצוניות" הצמחים, דהיינו זיהוי ותכונות חיצוניות, ושלושה מדגימים יילמדו על "פנימיות" הצמחים, דהיינו על תכונותיהם הרפואיות.
עבודות ההכנה נמשכו ארבע שנים והגן נפתח לציבור הרחב בשנת 1640 תחת ניהולו של שרל בובאר, הרופא הראשי של המלך.
הקמת הגן מומנה על ידי קלוד דה בויון, השר הממונה על האוצר.
עם פתיחתו, השתרע הגן על שטח של 61,642 מ"ר, שהם רבע משטחו הנוכחי.
הנכס כלל מבנה ממוקם הרחק מהכניסה, שיועד למגורי האחראי על הגן ולחדרי מחקר, מעבדות וחדרי הרצאות. בחלק הצפון מזרחי של הגן הוקמו בוסתן, מטע דובדבנים, אחו ויער ודרכו זרם הנחל בייברה (Bièvre), יובל של הסיין, שהוסת ממקומו בשנת 1674. בחלק המערבי היו טרסות עם גידולים שונים, שנפתחו לתוך גן. עם פתיחתו, כלל הגן המלכותי לצמחי מרפא כ-2,000 צמחים שנשתלו בהתאם לתכונות הקרקע. בשנת 1641 פרסם גי דה לה ברוס קטלוג שכלל תיאור כל הצמחים שנמצאו באותה העת בגן.
שלבים בהתפתחות הגן > לאחר מותם של גי דה לה ברוס ושל לואי ה-13

גי דה לה ברוס נפטר בשנת 1641 והמלך לואי ה-13 נפטר בשנת 1643. לאחר מותם הגן עבר תקופה ארוכה של עליות ומורדות בעיקר בגלל היריבות שנוצרה בינו לבין האוניברסיטה של פריז.
בשנת 1664, מנהל הגן, אנטואן ואלו (Antoine Vallot) ביקש מאחיינו של גי דה לה ברוס, גי פאגון, (Guy Crescent Fagon), להביא צמחים מדרום צרפת ומאזורי הרי האלפים והפירינאים כדי להעשיר את אוסף הצמחים בגן. באותה תקופה הוחל בשתילת הגן היערני (ארבורטום) והמבוך.
שלבים בהתפתחות הגן > השפעתו של ז'אן-בטיסט קולבר

ז'אן-בטיסט קולבר, שר האוצר של מלך צרפת לואי ה-14, עודד את הפעילות המחקרית בתחום הבוטניקה. הוא יצר בשנת 1674 את תפקיד "הממונה על גידול הצמחים בגן המלכותי" עבור ניקולא מרשאן שכיהן בו עד למותו בשנת 1678. ניקולא מרשאן יחד עם בנו ז'אן מרשאן, שהמשיך בתפקיד זה עד שנת 1694, הקימו את "הגן הקטן" בו גידלו מעל 500 זנים מיוחדים ונדירים של צמחים שהובאו מארצות זרות. הם תיארו את הצמחים, מסרו אותם למעבדה לצורך בדיקה והנציחו אותם בציורים שבוצעו על ידי ציירי האקדמיה.
בשנת 1714, בתקופת ניהולו של גי פאגון, נבנתה בגן החממה המחוממת הראשונה בצרפת בה ביצע אנטואן-לורן דה ז'יסְיֶיה ניסויים לאיקלום גידולים אקזוטיים ביניהם צמח הקפה שהופץ לאחר מכן במושבות הצרפתיות ביבשת אמריקה. כמוכן הוקם אמפיתיאטרון להוראת אנטומיה וכימיה ובו 400 עד 500 מקומות. בסמוך לאמפיתיאטרון נבנתה מעבדה לכימיה.
בשנת 1718 שונה שמו של הגן המלכותי לצמחי מרפא ל"גן הצמחים המלכותי". בשנת 1729 הורחב המבנה הקיים והוקם בניין מדעי הטבע, שם נשמרו והוצגו אוספים מדעיים של גן הצמחים המלכותי בתחומי הזואולוגיה והמינרלוגיה.
שלבים בהתפתחות הגן > הגן תחת ניהולו של ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון

ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ניהל את הגן במשך 50 שנה, בין השנים 1738 - 1788. בתקופה זאת הוקם אמפיתיאטרון גדול להרצאות והדגמות עבור מקצועות האנטומיה והכימיה (1788), הורחב בניין מדעי הטבע (1787), נבנו חממות חדשות (1787), נשתלו עצים שהובאו מרחבי העולם ושטח הגן הוכפל באמצעות רכישת קרקעות נוספות מצפון ומדרום לנהר הסיין. הגן הפך מגן של צמחי מרפא למרכז מחקר ומוזיאון.
ב-10 ביוני 1793 החליטה האספה המכוננת של המהפכה הצרפתית, להסב את שמו של גן הצמחים המלכותי למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
הוראה ומחקר

ההוראה והמחקר היוו חלק בלתי נפרד מפעילות הגן המלכותי לצמחי מרפא מאז הקמתו. המטרה הראשונית של הגן הייתה גידול צמחי מרפא מקומיים, אקלום מינים שהובאו מארצות אחרות והוראת הבוטניקה. בשנת 1670 התחילו ללמד מקצועות נוספים הקשורים במידה זאת או אחרת למלאכת הריפוי, כגון אנטומיה וכירורגיה. בהמשך הוקמו שלוש קתדרות – כימיה, בוטניקה ואנטומיה. בראש כל קתדרה עמד איש אקדמיה בדרגת פרופסור. בצוות ההוראה היו מרצים שכונו גם "מדגימים". כל המרצים והמדגימים פרסמו עבודות מחקר שונות וספרים שסיכמו את הרצאותיהם.
הפרויקט נתקל בהתנגדות רבה מצד הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פריז שראתה בו מתחרה, במיוחד לאור העובדה שההרצאות היו פתוחות לקהל הרחב וניתנו בצרפתית ולא בלטינית. ההרצאות כיסו נושאים לא מקובלים באותה תקופה, ביניהם מחזור הדם וניתוחי גופות. המרצים הגיעו מאוניברסיטת מונפלייה, מתחרה גדולה של אוניברסיטת פריז. כדי לרצות את המתנגדים, המלך לואי ה-13 החליט שהמוסד הלימודי שהוקם בגן המלכותי לא יהיה רשאי להנפיק תעודות אקדמיות.
הוראה ומחקר > בוטניקה

הבוטניקה התחילה לעניין את אנשי המדע רק בתחילת המאה ה-16, עניין זה הוביל להקמת גנים בוטניים בבירות אירופאיות שונות.
הוראת הבוטניקה בגן המלכותי לצמחי מרפא בפריז תוכננה להיות פעילותו המרכזית. כל מפגש כלל הרצאה וסיור בגן לצורך הדגמה. המפגשים התקיימו מוקדם בבוקר. כל מפגש כלל הרצאה על "פנימיות" הצמחים, כלומר על התכונות הרפואיות של הצמחים, וסיור בגן שהתמקד ב"חיצוניות", כלומר במורפולוגיה של הצמח. במהלך הקיץ התקיימו כשלושים מפגשים.
בעוד שבמאה ה-16 הבוטניקה הסתפקה בחקר התכונות הרפואיות של הצמחים ובשל כך נחשבה לחלק ממדע הרפואה, במהלך המאות 17 ו-18 הבוטניקה הפכה למדע חשוב ועצמאי. תרמו לכך מדענים שיצרו מערכות טקסונומיות לסיווג ולמיון הצמחים על פי תכונות משותפות. החלוצים בתחום זה בגן המלכותי לצמחי מרפא היו אנטואן-לורן דה ז'יסְיֶיה (Antoine Laurent de Jussieu) וז'וזף פּיטוֹן דה טוּרנֶפוֹר.
הוראה ומחקר > אנטומיה וכירורגיה

למרות שהצו המלכותי משנת 1635 לא ציין באופן מפורש את העיסוק באנטומיה ובכירורגיה, קולבר שכנע את המלך לואי ה-14 כי מתן הרצאות והדגמות בנושאים אלה יעלה את קרנו של הגן כמוסד הוראה ומחקר. כתוצאה מכך נבנה בגן אודיטוריום בו הוחל בהוראת האנטומיה על פי גילוייו של הרופא האנגלי ויליאם הארווי שהתמחה בחקר מחזור הדם ושל המדען הצרפתי ז'אן פקט (Jean Pecquet) בוגר אוניברסיטת מונפלייה שהתמחה בחקר מערכת הלימפה והראייה.
כל מפגש כלל הרצאה והדגמה שניתנה על ידי רופא מנתח. בתוקף הצו המלכותי שניתן ב-20 בפברואר 1673 ואושר על ידי הפרלמנט ב-23 במאי 1673, המדגימים היו רשאים לבצע ניתוחים, דיסקציות והדגמות אנטומיות על גופות של אסירים שנתרמו למטרה זאת.
הרצאות והדגמות אלה סוכמו בספר L'anatomie de l'homme שפורסם על ידי פייר דיוניס בשנת 1690 ובספר Cours d'operations de chirurgie demontrees au jardin royal שפורסם על ידו בשנת 1707.
הוראה ומחקר > כימיה

שיעורי הכימיה בגן המלכותי לצמחי מרפא התחילו בשנת 1647 כאשר מונה לתפקיד הוראת הכימיה הרופא – אלכימאי הסקוטי ויליאם דוויסון (William Davisson). היה זה קורס הכימיה הציבורי החינמי הראשון שניתן בצרפת והוא התמקד בדרכים להכנת תרופות. רופא נתן הרצאה תאורטית ורוקח הדגים את אופן הכנת התרופות. בין השנים 1652 - 1660 מילא את תפקיד המדגים הרוקח ניקולאס לה פברה (Nicolas le Fèvre),שספרו Traité de la chymie התפרסם בשנת 1660. בין השנים 1660 - 1671 כיהן בתפקיד זה הרוקח כריסטופר גלזר (Christopher Glaser) שפרסם אף הוא ספר בשם Traité de la chymie בשנת 1663. בשנת 1672 הוסב התפקיד "מדגים פנימיות הצמחים" לתפקיד "מדגים פעולות פרמצבטיות". בשנת 1712 נפתחה הקתדרה לכימיה ולרוקחות.
בשנת 1742 מונה לתפקיד המדגים גיום פרנסוא רואל (Guillaume-François Rouelle). הכימאים הגדולים של התקופה, ביניהם אנטואן-לורַן דה לָבוּאַזיֶה, והפילוסופים דני דידרו וז'אן-ז'אק רוסו נכחו בהרצאותיו, כפי שאפשר ללמוד מיומניו של דידרו.
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  "Cabinet d'histoire du Jardin des plantes". Muséum national d'histoire naturelle. 2008. נבדק ב-2016-11-18.
↑  La Brosse, Guy De | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
↑  Jardin du roi, Muséum national d'Histoire naturelle (בצרפתית)
↑  Le jardin botanique du roi Louis XIII - Histoire analysée en images et œuvres d’art | https://histoire-image.org/, L'histoire par l'image (בצרפתית)
↑  Guy de La Brosse, Catalogue des plantes cultivées à présent au Jardin royal des plantes médecinales, estably par Louis le Juste, à Paris... par Guy de La Brosse,..., 1646. (בצרפתית)
↑  Vons Jacqueline, Guy Crescent Fagon, FranceArchives (בצרפתית)
↑  Marchant, Jean | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
↑  Encyclopædia Universalis, JARDINS BOTANIQUES : Le Jardin royal des plantes médicinales de Paris, Encyclopædia Universalis, ‏1999-08-12 (בצרפתית)
↑  L’histoire du Jardin des Plantes, Jardin des Plantes : galeries, jardins, zoo, ‏2024-06-05 (בצרפתית)
1 2  Pierre-Louis Laget, Le développement paradoxal de l’anatomie et de la chimie dans un sanctuaire de la botanique : le Jardin royal des plantes médicinales, In Situ. Revue des patrimoines, 2017-01-31 doi: 10.4000/insitu.14226
↑  L’intendance du jardin royal des plantes | Le blog de Gallica, gallica.bnf.fr
↑  Antoine-Laurent de Jussieu | Systematic Botanist, Taxonomist, Naturalist | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Louis Dulieu, L'enseignement de la botanique au Jardin Royal des Plantes de Paris : P. Crestois, Contribution à l'histoire de l'enseignement de la pharmacie : L'enseignement de la botanique au Jardin Royal des Plantes de Paris, Revue d'Histoire de la Pharmacie 42, 1954, עמ' 238–239
↑  Pierre Dionis, Cours d'opérations de chirurgie, démontrées au Jardin royal, par M. Dionis,..., 1707. (בצרפתית)
↑  Dr. E.T. HAMY, WILLIAM DAVISSON INTENDANT DU JARDIN DU ROI ET PROFESSEUR DE CHIMIE (1647-1651)
↑  Didier Kahn, The First Private and Public Courses of Chymistry in Paris (and Italy) from Jean Beguin to William Davisson, Ambix 68, 2021-07-03, עמ' 247–272 doi: 10.1080/00026980.2021.1922019
↑  Rouelle, Guillaume-François | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb123766026 (data)  NKC: ko2002159684  SUDOC: 027704017  VIAF: 131200833   WorldCat (עם VIAF): 131200833 
תוכנית הגן בשנת 1641
גן הצמחים המלכותי בשנת 2012. הבניין מארח את המוזיאון לזואולוגיה "גלריית האבולוציה"
ספרו של אנטואן-לורן דה ז'יסְיֶיה בנושא הצמחים
האנטומיה של האדם מאת פייר דיוניס
הטיהורים במפלגת הבעת' העיראקית (1979)

| חלק משלטון הבעת' בעיראק |
| --- | --- |
 תאריך:  22 ביולי 1979
 מקום:  אולם אל-חֻלְד, בגדאד, עיראק עיראק
 מטרה:  טיהור בכירי מפלגת הבעת' העיראקית שלא היו נאמנים לסדאם חוסיין
 קואורדינטות:  33°18′58″N 44°23′48″E﻿ / ﻿33.316245°N 44.396675°E﻿ / 33.316245; 44.396675
 סוג:  טיהור פוליטי 
 הרוגים:  22 מחברי הנהגת מפלגת הבעת' שנידונו למוות
 he
 
הטיהורים במפלגת הבעת' העיראקית (בערבית: تطهير حزب البعث; תעתיק מדויק: תַטְהִיר חִזְבּ אלבַּעַת'), המכונים גם טבח חברי המפלגה (בערבית: مجزرة الرفاق; תעתיק מדויק: מג'זרת אלרִפָאק) או האירוע של אולם אל-חֻ'לְד (בערבית: حادثة قاعة الخلد; תעתיק מדויק: חָאדִתַ'ת קָאעַת אלחֻ'לְד) היה אירוע שהתרחש ב-22 ביולי 1979 בפקודתו של נשיא עיראק הנכנס סדאם חוסיין, בעקבות קשירת קשר שנעשה בסיוע סורי לכאורה, במטרה להפיל את שלטון משטר הבעת' העיראקי. ימים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד נשיא עיראק, כינס סדאם חוסיין את כלל חברי הנהגת מפלגת הבעת' העיראקית באולם אל-חֻ'לְד בבגדאד וביצע טיהור פומבי מול מצלמות הטלוויזיה בקרב בכירי המפלגה שהואשמו במעורבות בקשר ובבגידה.
רשימת הנאשמים כללה את חברי הבעת' שהתנגדו לתפיסתו של סדאם חוסיין את תפקיד הנשיא במקום אחמד חסן אל-בכר, ששימש כנשיא עיראק מטעם מפלגת הבעת' בין השנים 1968-1979. בין האנשים הללו היה מזכירו של הנשיא דאז, מוחי עבד אל-חוסיין. שמות המעורבים בקשר הוכרזו בפומבי באולם והם נתבקשו לצאת החוצה, הועמדו לדין ונידונו למוות. לאורך כל תקופה זו, תעמולת המפלגה הדגישה את דבר הרשעתם ואת בגידתם לכאורה במפלגה. בעקבות אירועים אלה, עיראק ניתקה את היחסים עם מפלגת הבעת' הסורית והטילה את האשמה על נשיא סוריה חאפז אל-אסד בארגון המזימה נגד השלטון.
רקע לאירוע > התקרבות עיראק וסוריה וכישלון האיחוד ביניהן

בסוף שנות ה-70, היו יחסיהן של עיראק וסוריה קרובים ואיחוד בין שתי המדינות עמד על הפרק. הגורם להתקרבות בין שתי המדינות שנשלטו על-ידי שלוחות מקומיות של מפלגת הבעת', היה התנגדותן המשותפת להסכם השלום בין ישראל ולמצרים שנחתם ב-1977 לצד חתירתן לתפוס את הבכורה והמנהיגות בעולם הערבי, תוך ניצול בידודה של מצרים על רקע חתימת ההסכם עם ישראל. ניתן למנות גורם פנימי נוסף להתקרבות בין המדינות, הנוגע למאזן הכוחות הפנימי בעיראק ובפרט, בשורות מפלגת הבעת' העיראקית: מפלגת הבעת' בראשות הנשיא אחמד חסן אל-בכר הייתה המפלגה היחידה שפעילותה הותרה בעיראק והיא התנהלה בשיטות דיקטטוריות ובאלימות רבה במטרה להחיל את עקרונות האידאולוגיה הבעת'יסטית על העם העיראקי. במהלך שנות ה-70, שימש סדאם חוסיין כסגנו של הנשיא אל-בכר והיה בפועל האיש החזק בעיראק, תוך שעוצמתו והשפעתו על המדינה גדלים מיום ליום. חברי מפלגה רבים עקבו בחשש אחר התעצמותו של סדאם חוסיין ופעלו לבלימתו, שמא ישתלט על המפלגה כולה ותתאפשר הוצאה לפועל של רעיונותיו הכוחניים והאכזריים. בשנת 1978 ביקר נשיא סוריה חאפז אל-אסד בעיראק לדיונים בנושא האיחוד בין המדינות, מתוך ניסיון משותף של הנשיאים לרסן את התעצמותו של סדאם חוסיין בעיראק. התוכנית הייתה שכשאל-אסד ואל-בכר יעמדו בראש שלטון משותף לשתי המדינות, ייחלש מעמדו של סדאם ותתאפשר דחיקתו לשולי הנהגת המפלגה.
רקע לאירוע > התפטרותו של אל-בכר והעברת השלטון לידי סדאם חוסיין

ב-16 ביולי 1979, הכריז אחמד חסן אל-בכר על התפטרותו מהשלטון בפני ישיבת מועצת הפיקוד המהפכנית מ"סיבות בריאות", שפרשנים רבים מעריכים שהיו רק כיסוי לסיבות האמיתיות להתפטרותו, וכן, על העברת השלטון לסגנו סדאם חוסיין. ככל הנראה נקט סדאם מהלכים שונים שהביאו להתפטרותו של אחמד חסן אל-בכר מהשלטון, כגון הפעלת לחץ ואילוצו של הנשיא לפרוש מתפקידו בטיעונים בריאותיים שלא היו הסיבה האמיתית להתפטרותו. מוחי עבד אל-חוסיין, חבר מועצת הפיקוד המהפכנית, התנגד נחרצות להתפטרותו של אל-בכר והפציר בפניו לצאת לחופשה זמנית מבלי להעביר את השלטון לסדאם, אך אל-בכר דחה את בקשתו.
היוזמה לאיחוד השלטון בין עיראק לסוריה והפצרתו של מוחי עבד אל-חוסיין בנשיא אל-בכר לצאת לחופשה זמנית ללא מינוי יורש, העצימו את חשדו של סדאם כלפי חברי הנהגת המפלגה. לתפיסתו של סדאם חוסיין, חברים אלה היוו איום על מעמדו שיש לחסל בהקדם על מנת להבטיח את מעמדו הרם בשלטון בעתיד. על כן, בישיבת ההנהגה שכינס ב-22 ביולי ביצע סדאם טיהור בצמרת הפיקוד הצבאית של מפלגת הבעת' העיראקית, שהואשמה בקשירת קשר עם סוריה להפלת המשטר העיראקי. בכך, סוכלה יוזמת איחוד עיראק עם סוריה והעברת השלטון העיראקי לידיה, והוסר האיום על סדאם ומעמדו בשלטון העיראקי. מאוחר יותר התגלה כי כל הנאשמים בקשירת הקשר ובבגידה היו ממקורביו של הנשיא אל-בכר והיו חלק ממאמץ לבלום את התעצמותו של סדאם חוסיין ואת תפיסתו את השלטון.