stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האיים והאזורים המוגנים של מפרץ קליפורניה

האיים והאזורים המוגנים של מפרץ קליפורניה (בספרדית: Islas y áreas protegidas del Golfo de California) הם קבוצה של איים, איונים ואזורי חוף הממוקמים במפרץ קליפורניה, ושוכנים במדינות: באחה קליפורניה, באחה קליפורניה הדרומית, סונורה, סינלואה ונאיאריט במקסיקו.
הם הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-2005 והאזורים המוגנים שלהם הורחבו ב-2007 וב-2011. בשנת 2019 החליט ארגון אונסק"ו לכלול את האתר ברשימת המורשת העולמית בסיכון עקב ההכחדה הצפויה של מין הפוקנה האנדמי הנדיר הוואקיטה השרוי בסכנת הכחדה חמורה בשל דיג לא חוקי של דג הטוטואבה באמצעות רשתות גדולות, בהן נתקעות הוואקיטות. ב-2005 נמנו 300 ואקיטות במפרץ ובשנת 2019 היו רק 10 פרטים חיים.
האתר כולל את השטחים הבאים:
| קוד אונסק"ו | שם | שם במקור | מדינה | גודל שטח | קואורדינטות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1182-001 | האיים של מפרץ קליפורניה | Islas del Golfo de California | באחה קליפורניה, באחה קליפורניה הדרומית, סונורה, סינלואה | 3,580 קמ"ר | 29°00′00″N 112°20′00″W﻿ / ﻿29.00000°N 112.33333°W﻿ / 29.00000; -112.33333 |
| 1182-002 | שמורת הביוספרה של מפרץ קליפורניה העליון והנהר קולורדו | Reserva de la Biosfera del Alto Golfo de California y delta del río Colorado | באחה קליפורניה, סונורה | 866.38 קמ"ר  אזור החיץ: 4,545.91 קמ"ר | 31°38′00″N 114°37′00″W﻿ / ﻿31.63333°N 114.61667°W﻿ / 31.63333; -114.61667 |
| 1182-003 | האי סן פדרו מרטיר | Isla San Pedro Mártir | סונורה | 11.11 קמ"ר  אזור החיץ: 290.54 קמ"ר | 28°22′30″N 112°20′15″W﻿ / ﻿28.37500°N 112.33750°W﻿ / 28.37500; -112.33750 |
| 1182-004 | אל ויסקאינו (רצועת חוף וים במפרץ קליפורניה) | El Vizcaíno (franja costera y marina en el Golfo de California) | באחה קליפורניה הדרומית | אזור החיץ: 494.51 קמ"ר | 28°22′30″N 112°20′15″W﻿ / ﻿28.37500°N 112.33750°W﻿ / 28.37500; -112.33750 |
| 1182-005 | הפארק הלאומי מפרץ לורטו | Parque Nacional Bahía de Loreto | באחה קליפורניה הדרומית | 2,065.81 קמ"ר | 25°50′35″N 111°13′00″W﻿ / ﻿25.84306°N 111.21667°W﻿ / 25.84306; -111.21667 |
| 1182-006 | הפארק הלאומי קאבו פולמו | Parque Nacional Cabo Pulmo | באחה קליפורניה הדרומית | 71.11 קמ"ר | 23°27′00″N 109°25′00″W﻿ / ﻿23.45000°N 109.41667°W﻿ / 23.45000; -109.41667 |
| 1182-007 | אזור הגנה על בעלי חיים וצומח בקאבו סן לוקאס | Área de fauna y flora protegida del Cabo San Lucas | באחה קליפורניה הדרומית | 39.96 קמ"ר | 22°53′00″N 109°52′00″W﻿ / ﻿22.88333°N 109.86667°W﻿ / 22.88333; -109.86667 |
| 1182-008 | השמורה הביוספרית של איי מריאס | Reserva de la Biosfera de Islas Marías | נאיאריט | 148.45 קמ"ר  אזור החיץ: 6,264.40 קמ"ר | 21°35′00″N 106°32′00″W﻿ / ﻿21.58333°N 106.53333°W﻿ / 21.58333; -106.53333 |
| 1182-009 | הפארק הלאומי האי איסבל | Parque Nacional Isla Isabel | נאיאריט | 1.94 קמ"ר | 21°51′00″N 105°53′00″W﻿ / ﻿21.85000°N 105.88333°W﻿ / 21.85000; -105.88333 |
| 1182-010bis | ארכיפלג סן לורנסו | Archipiélago de San Lorenzo | באחה קליפורניה | 88.06 קמ"ר  אזור החיץ: 496.37 קמ"ר |  |
| 1182-011bis | איי מרייטס | Islas Marietas | נאיאריט | 0.79 קמ"ר  אזור החיץ: 13.04 קמ"ר |  |
| 1182-012ter | אזור שימור אקולוגי ואינטרס קהילתי בלנדרה | Zona de Conservación Ecológica y de Interés Comunitario Balandra | באחה קליפורניה הדרומית | 11.97 קמ"ר |  |
הערות שוליים

↑  The Islands and Protected Areas of the Gulf of California (Mexico) inscribed on the List of World Heritage in Danger
הידרתים

| הידרתים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: צורבים
מחלקה:: הידרתים
שם מדעי
 Hydrozoa ‏אוון, 1843
הידרתים (שם מדעי: Hydrozoa) היא מחלקה במערכת הצורבים, הקרובה למדוזות, שושנות ים ואלמוגים. חיות אלו הן טורפות – הן צדות את טרפן באמצעות תאים צורבים (נמטוציסטים) שמצויים בזרועות הציד.
מרבית המינים במחלקה זו חיים במים מלוחים אך חלקם חי גם במים מתוקים. ברוב חברי המחלקה ישנו שילוב במחזור החיים הכולל שלב מדוזה ושלב פוליפ ואילו בחלקם קיים רק אחד משלבים אלו. במצב הפוליפ הפרט מקובע לקרקע ואינו בעל יכולת תנועה. כדי להתרבות ולהפיץ פרטים לאזורים אחרים מנץ הפוליפ מדוזות שהן בעלות יכולת תנועה והתרבות. רוב הרבייה של מחלקה זו היא באמצעות רבייה א-מינית, באמצעות הנצה.
הידרה

הפרט המפורסם מבין פרטי המחלקה היא ההידרה (ממנה נובע שמה של המחלקה כולה) המשמשת במחקרים רבים בביולוגיה. ההידרה קיבלה את שמה מכך שהיא בעלת יכולת רגנרציה – כשחותכים את ההידרה למספר חלקים כל חלק גדל והופך להידרה חדשה. תכונה זו מזכירה את ההידרה במיתולוגיה היוונית.
ההידרה היא דו-שכבתית כאשר השכבה החיצונית היא האפידרמיס והפנימית אנדודרמיס. בין השכבות ישנה המזוגליאה שהוא שכבה דקה וחסרת תאים. מרבית נפחה נובע משכבת העיגון Bazal Lamina. תאי האפיתל הם מוסקולריים המכילים סיבי שריר אורכיים בעלי יכולת התכווצות.
בשכבה הגסטרודרמלית מופיעים תאי עיכול טבעתיים Nutritive muscle cell. התאים בעלי כל אברוני תא אך בעלי פונקציה של שרירים.
Cnidocyte – תאים צורבים באפיתל החיצוני. זהו תא רגיל בעל מבנה של תא טיפוסי שנוסף לו מנגנון צריבה. שמות התאים הצורבים ניתנים על שם מנגנון הצריבה.
Nematocyst – מנגנון צריבה נפוץ המכיל קפסולה ובתוכה צינור מפותל דמוי צלצל המזריק את הטוקסינים הצורבים. לתא הצריבה מחוברים תאי עצב סנסוריים וריס חישה Cnidocil. כך יודע התא מתי לפעול.
תאי הביניים Intersistal cell המצויים בהידרה הם תאים טוטיפוטנטיים המתמיינים לתאים מסוגים שונים לפי הצורך. התא הצורב שמופעל אינו ממוחזר אך במקומו ייווצר תא חדש על ידי התמיינות תא ביניים.
ראו גם

סיפונופורים
הידרה חומה
המדוזה בת האלמוות
הטיהורים הגדולים

החלטת הפוליטביורו בחתימת המזכיר הכללי סטלין להוציא להורג 346 טרוצקיסטים ולשלוח 111 נוספים לתקופה ממושכת בגולאגים מועברת לבריה, ראש המשטרה החשאית
הטיהורים הגדולים או הטרור הגדול הם כינויים למדיניות בה נקט יוסיף סטלין, לחיסול בכח של כל התנגדות לשלטון, בשנות ה-30 של המאה ה-20. טרור ממשלתי זה הופנה בעיקר כלפי ראשי השלטון והצבא. גנרלים רבים בצבא האדום הוצאו להורג, יחד עם סופרים, אמנים, ומדענים לצד אזרחים פשוטים שנחשדו כמפקפקים בשלטון.
במהלך השנים 1937–1938 נעצרו כמיליון וחצי אנשים, וכמחצית הוצאו להורג. באותו זמן אוכלוסיית ברית המועצות מנתה כמאה וחמישים מיליון איש.
ביצוע הרצח

סטלין נעזר במנגנון טרור גדול ומסועף של משטרה חשאית שנקראה בתחילתה צ'ה קה ולאחר מכן לסירוגין או גה פה או, נ.ק.ו.ד. וק.ג.ב.. בראשה עמדו גנריך יגודה, אשר הוצא להורג באשמת "טרוצקיזם" בשנת 1938, ולאחר מכן מחליפו יז'וב אשר אף הוא הוצא להורג באשמת "ניסיון לרצוח את סטלין", ולבסוף לברנטי בריה (שהוצא להורג לאחר מות סטלין בשנת 1953).
כחלק משיטתו, ערך סטלין דמוניזציה לטרוצקי והציג אותו כפושע נגד האומה ומקור כל הרעות החולות בברית המועצות (רדיפה זו שימשה כהשראה לדמותו של "עמנואל גולדשטיין" השנוא בספר "1984" של ג'ורג' אורוול, ספר שהושפע במידה רבה מהטיהורים הגדולים). כמו כן, על כל צעד סטלין השתמש בציטוטים חלקיים של קרל מרקס וולדימיר לנין על מנת שההמונים יחשבו שאכן הוא פועל לפי המרקסיזם-לניניזם.
טיהורים אלו כללו בעיקר עינויים, עבודות כפייה בגולאג, הגליה, הוצאות להורג, כליאת אנשים ועריכת משפטי ראווה, והיקפם כלל מיליוני בני אדם.
חלון הראווה של הטיהורים הגדולים היו משפטי הראווה, שכונו משפטי מוסקבה, שנוהלו על ידי התובע אנדריי וישינסקי, אשר לאחר מכן שימש במגוון תפקידים, לרבות שגריר ברית המועצות באו"ם. במשפטים אלו הוכרחו גדולי הקומוניזם והמהפכה כזינובייב, קמנייב ובוכרין להתוודות על פשעים שלא ביצעו, על קשר כנגד הקומוניזם, לרוב בשיתוף מעצמה זרה כבריטניה, קשר שכלל, גם ניסיון לרציחתו של סטלין. לאחר הווידוי הוצאו הנשפטים להורג. בנוסף למשפטי הראווה ב-30 ביולי 1937 הוצאה פקודת נ.ק.וו.ד 00447 לפיה נעצרו והוצאו להורג מאות אלפי אנשים.
השפעותיו של הרצח

בעקבות הטיהורים הגדולים השיג סטלין כוח כמעט אבסולוטי כנגד מתנגדיו במפלגה הקומוניסטית ויריביו האידאולוגיים. למעשה הצליח סטלין לחסל פיזית את רוב אנשי הוועד המרכזי של המפלגה שהיו בזמנו של לנין (עד שבפרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו רק שנים מהם, ויאצ'סלב מולוטוב וסטלין עצמו), ולמעלה ממחצית הצירים לוועידה המרכזית של המפלגה שהתכנסה בינואר 1934. האמצעים כנגד קורבנות אלו נעו מהגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק, עד להוצאה להורג, או התנקשות כבמקרה של טרוצקי או סרגיי קירוב. מיליוני אנשים נעצרו לפי "סעיף 58" שאסר על "פעילויות אנטי סובייטיות", ואף אדם לא היה בטוח בחייו ובחירותו.
למשפטים הייתה השפעה הרסנית על הצבא האדום. עד שנת 1938 הוצאו להורג מרבית הקצינים הבכירים, ובראשם מרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי. המדובר היה בטיהור של אלפים רבים של קצינים, עד לדרגת מפקד פלוגה. הנזק ירד עד לבסיס הצבא, והפך את הצבא האדום לגוף ענקי, אך מסורבל ונטול יכולת פעולה עצמאית. הדבר בא לידי ביטוי במלחמה הרוסית פינית, שבה סבל הצבא הסובייטי אבדות כבדות, ובשלביה הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, שבה הובס הצבא הסובייטי ונאלץ לסגת משטחים נרחבים של ברית המועצות. חולשות הצבא נבעו מפיקוד לקוי, פוליטיזציה של הצבא ושרשרת פיקוד לקויה.
ראו גם

הרוגי המלכות בברית המועצות (1952)
ליל הסכינים הארוכות
לקריאה נוספת

יגאל חלפין, הטיהורים הסטליניסטיים - ממשפטי חברים למשפטי ראווה, הוצאת רסלינג, 2006
אלק ד' אפשטיין, ג'נוסייד - טיהורים פוליטיים ואתניים בברית המועצות, 1918-1953, האוניברסיטה הפתוחה, 2007
שמואל דותן, אדומים, שבנא הסופר, 1991
ארתור קסטלר,  אפלה בצהריים, אנגליה, 1940
Ericsson J. The Soviet High Command, 1962
החזית העממית (בלארוס)

| --- | --- |

 מדינה:  בלארוס 
 מייסד:  Zianon Pazniak 
 מנהיגים:  Zianon Pazniak 
 תקופת הפעילות:  24 ביוני 1989 – הווה (35 שנים) 
 אידאולוגיות:  אנטי-קומוניזם  דמוקרטיה
 מטה:  מינסק 
 צבעים רשמיים:  לבן, אדום, לבן
 
החזית העממית "אדראדז'ני" הייתה תנועה חברתית ופוליטית בבלארוס בסוף שנות ה-80 ושנות ה-90 שהובילה את בלארוס לעצמאותה מברית המועצות. היא הייתה דומה לחזיתות דומות של לטביה ואסטוניה, ותנועת סאג'דיס בליטא. דגל התנועה הוא דגל בלארוס הישן.
הקמה

החזית העממית בבלארוס הוקמה בשנת 1989 בעקבות הקמת החזיתות העממיות במדינות הבלטיות. את ועידת היסוד שלה תוכנן לארגן בווילנה בגלל לחץ מצד הרשויות בבלארוס.
בתחילה איחדה החזית העממית מספר ארגונים מינוריים שקידמו את השפה וההיסטוריה בבלארוס. עם זאת, עד מהרה החלה התנועה להשמיע דרישות פוליטיות, תמכה בפרסטרויקה ובדמוקרטיזציה בברית המועצות, שיאפשרו תחייה לאומית בלארוסית. החזית העממית הייתה הארגון הפוליטי הראשון בבלארוס שהתנגד בגלוי למפלגה הקומוניסטית.
הסופר הבלארוסי הבולט ואסיל ביאקאו הפך לחבר פעיל בחזית העממית בבלארוס. הסופר אלס אדמוביץ ' היה תומך פעיל בחזית העממית.
בחזית היו כעשרת אלפים פעילים באזורים שונים בבלארוס וכן במוסקבה, וילנה וריגה. הביטאון הרשמי היה Навіны БНФ "Адраджэньне (חדשות החזית העממית "תחייה").
בין ההישגים המשמעותיים של החזית היה חשיפת אתר הקבורה של קוראפטי ליד מינסק, אתר ההשמדה ההמוני העיקרי של הנ.ק.ו.ד. של אסירים פוליטיים סובייטים בשנות השלושים.
החזית העממית בבלארוס מחתה באופן פעיל נגד המדיניות הסובייטית בעקבות התאונה בצ'רנוביל, שאחריה שטח גדול של בלארוס היה מזוהם כתוצאה מנפולת גרעינית.
החזית העממית בבלארוס בפרלמנט

במאי 1990 נבחרו 37 חברי החזית העממית בבלארוס למועצה העליונה בבלארוס והקימו קבוצת אופוזיציה דינמית בפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית הסובייטית הבלארוסית.
ביולי 1990 יזמה החזית העממית בבלארוס את העברת הכרזת הריבונות הממלכתית של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית בבלארוס. באוגוסט 1991, לאחר ניסיון ההפיכה הסובייטית ב-1991, ונתמך על ידי עשרות אלפי מפגינים מחוץ לבניין הפרלמנט, הצליחה החזית העממית בבלארוס לשכנע את הסובייט העליון להכריז על עצמאותה המלאה של בלארוס מברית המועצות. הסמלים הלאומיים הבלארוסיים ההיסטוריים: הדגל הלבן-אדום-לבן ושלט האצולה פאהוניה שוחזרו כסמלי המדינה של בלארוס.
התנגדות למשטר לוקשנקו

בשנת 1994 נבחר אלכסנדר לוקשנקו לנשיא בלארוס. כבר מההתחלה הפכה החזית העממית בבלארוס לאחד הכוחות הפוליטיים העיקריים המתנגדים לנשיא לוקשנקו. בשנת 1994 הקימה ממשלת צללים המורכבת ממאה אנשי רוח.
בשנת 1995 פתחו חברי הפרלמנט מהחזית העממית בבלארוס בשביתת רעב כמחאה נגד משאל העם השנוי במחלוקת של לוקשנקו, כדי להחליף סמלים ממלכתיים בסמלים סובייטיים שתוקנו מעט ולהפוך לרשמית את השפה הרוסית בבלארוס. שביתת הרעב הופרעה באלימות על ידי כוחות המשטרה שהכו את חברי הפרלמנט.
בשנת 1996 הייתה החזית העממית בבלארוס אחת התנועות העיקריות שעמדו מאחורי ההפגנות ההמוניות נגד מדיניות רוסיה ושילובו של לוקשנקו עם רוסיה, כמו גם נגד משאל העם השנוי במחלוקת השני שלו, המתקן את החוקה בדרך לרכז את השלטון בידי הנשיא. ההפגנות פוזרו באלימות על ידי המשטרה. שני מנהיגי החזית העממית בלארוסית, זיאנון פזניאק וסרגיי נאבומצ'יק, עזבו את המדינה וקיבלו מקלט מדיני בארצות הברית.
פיצול

בסוף שנות התשעים התפלגה החזית העממית בבלארוס לשני ארגונים מתחרים. האגף השמרני שלה תחת המנהיג הגולה פזניאק הקים את המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF - החזית העממית הבלארוסית (Kanservatyŭna-Chryścijanskaja Partyja BNF), ואילו הרוב המתון הקים את מפלגת החזית העממית הבלארוסית (Partyja BNF, Партыя БНФ) בראשות וינצוק ויאצ'ורקה.
שני הצדדים טוענים כי הם היורשים הלגיטימיים היחידים של החזית העממית בבלארוס שהוקמה בשנת 1989. חזית מלאדי, לשעבר ארגון הנוער של החזית העממית, הפכה גם היא לארגון אוטונומי.
בשנת 2011, בעקבות סכסוך פנימי, עזבו יותר מ-90 חברים נוספים את מפלגת BPF, ובהם כמה ותיקים בולטים של החזית העממית המקומית בבלארוס, כמו לבון בארשבסקי, יורי צ'אדיקה, וינצ'וק ויאצ'ורקה. המקרה תואר כ"פיצול שני" של החזית העממית בבלארוס.
באופן רשמי, החזית העממית בבלארוס ממשיכה להתקיים כארגונים לא ממשלתיים המזוהים עם מפלגת BPF.
ראו גם

רוסיה של העתיד
רוסיה האחרת
הערות שוליים

↑  "Флаги политических партий Беларуси" [Flags of political parties of Belarus]. vexillographia.ru. נבדק ב-14 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Гісторыя Партыі БНФ" [History of the BPF Party]. BPF Party official website. 2010. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Як БНФ дамогся праўды пра Чарнобыль" [How the BPF managed to restore truth about Chernobyl]. svaboda.org. 2016. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Гісторыя Партыі БНФ" [History of the BPF Party]. Official website of the Conservatice Christian Party - BPF. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "БНФ. Истоки" [BPF. The beginning]. istpravda.ru. 2017. אורכב מ-המקור ב-8 באפריל 2014. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "19 years ago Belarus' independence became a law (Photo)". Charter 97. 2010. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Камни в ОМОН, перевернутые авто и аплодисменты — как менялись акции протеста за 20 лет". Salidarnasc (gazetaby.com). 2014. אורכב מ-המקור ב-1 ביוני 2017. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Галадоўка дэпутатаў БНФ: ці магло быць інакш?". svaboda.org. 2012. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Янукевіч: Пазбегнуць расколу Партыі БНФ было немагчыма". Euroradio.fm. 2011. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "У партыі БНФ раскол". Narodnaja Volia. 2011. נבדק ב-2 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  СТАТУТ ГРАМАДСКАГА АБ’ЯДНАННЯ БНФ "АДРАДЖЭНЬНЕ" (Statute of the NGO BPF Renaissance as at 2012)
הפגנה בקוראפטי בשנת 1989 שאורגנה על ידי החזית העממית בבלארוס
המועצה המדינית

המועצה המדינית (ברוסית: Государственный совет) מוסד ממשל עליון באימפריה הרוסית שהוקם בשנת 1806. עד לשנת 1906 תפקד כמועצה מייעצת לקיסר, בשנים 1906–1917 היה הבית העליון של הפרלמנט הרוסי.
ישיבת המועצה לקראת 100 שנים להיווסדה -תמונה של איליה רפין
המועצה לפני שנת 1906

קודם להקמת המועצה המדינית, עוד בשנת 1801 הוקמה המועצה הנדרשת (Непременный совет). במועצה זו השתתפו מספר יועצים קרובים של אלכסנדר הראשון. המועצה המדינית הוקמה כחלק של ההצעות לרפורמה שלטונית של מיכאיל ספרנסקי.
הקיסר היה ממנה חברי המועצה בהתאם לרצונו. מעשית, הרוב המוחלט של חברי המועצה היו אנשי אצולה רוסית והמינוי היה לכל החיים. כל שרי הממשלה היו חברי המועצה. יושב ראש המועצה וסגנו קבלו מינוי שנתי מהקיסר. עד לשנת 1865 יושב ראש מועצת השרים היה גם יו"ר המועצה המדינית. אם הקיסר השתתף בישיבת המועצה, הוא היה יו"ר הישיבה. בשנת 1810 למועצה היו 35 חברים, בשנת 1890 - 60 חברים ובמהלך תחילת המאה ה-19 מספר החברים הגיע ל-90.
במשך תקופה ארוכה ישיבות המועצה התקיימו בארמון החורף. בשנת 1885 הישיבות עברו לארמון מרינסקי והתקיימו בארמון זה עד לשנת 1917.
תפקידי המועצה היו כדלקמן:
דיון על החוקים החדשים
דיון בנושאי מדיניות פנים הדורשים שינוי, הרחבה או הסברים על החוקים הקיימים.
דיון בנושאי מדיניות פנים ומדיניות חוץ במצבי חרום
דיון על תקציב המדינה
דיון ובקרה על ביצועי התקציב
דיון בנושאים כלכליים
המועצה כללה אספה הכללית, משרד המדינה (Государственная канцелярия), מחלקות וועדות.
כל הנושאים היו מועברים למועצה רק דרך משרד המדינה ובאמצעות מזכיר המדינה שעמד בראשה. לאחר בדיקת הנושאים, המזכיר היה מעביר אותו למחלקה ספציפית של המועצה לדיון. בהתאם להנחיית הקיסר, נושאים דחופים היו יכולים לעבור ישירות לאספה הכללית. בהתאם למסמך שהיה בבסיס הקמת המועצה היא הייתה צריכה לדון בכל החוקים החדשים. מעשית הדבר לא נשמר. החלטה במחלקות המועצה ובאספה הכללית הייתה מתקבלת על בסיס רוב בהצבעה. לקיסר הייתה זכות לשנות החלטת המועצה.
החל משנת 1832 השרים הפסיקו להעביר למועצה את הדו"ח השנתי על פעילותם. בשנת 1842 התקבל מסמך חדש בהקשר לסמכויות המועצה. בהתאם למסמך החדש, חלק מנושאים חוקתיים הועברו מסמכויות המועצה, לעומת זאת הורחבו סמכויותיה בנושאי מינהל ומשפט.
מחלקות המועצה (עד לשנת 1906)

מחלקת החוקים
מחלקה לענייני דת ואזרח
מחלקת הכלכלה
המחלקה לענייני ביטחון - היה קיים בשנים 1854-1810
מחלקה לענייני פולין - הייתה קיימת בשנים 1862-1832
מחלקה לענייני תעשייה, מדע ומסחר - הייתה קיימת בשנים 1906-1900
ועדת החוקים 1826-1810
ועדת קבלת בקשות 1835-1810
ועדת עירור להחלטות המחלקות 1917-1884
המועצה לאחר 1906

בהתאם למניפסט של הקיסר מ-20 בפברואר 1906 הוקם הפרלמנט הרוסי. המועצה המדינית הפכה להיות הבית העליון של הפרלמנט. מחצית חברי המועצה היו מקבלים מינוי מהקיסר ומחצית היו נבחרים. מספר חברי המועצה שקיבלו מינוי מהקיסר לא היה יכול להיות גדול יותר ממספר חברים נבחרים והם קבלו מינוי מחודש ב-1 בינואר כל שנה.
בעקבות השינויים שונה גם הרכב מחלקות המועצה. משנת 1906 המועצה כללה 2 מחלקות:
המחלקה הראשונה הייתה אחריות על הנושאים החוקתיים. המחלקה טיפלה בנושאים שהיו במחלקות בין הסנאט לבין משרד המשפטים. כמו כן המחלקה טיפלה בנושאים הקשורות לעבירות של חברי המועצה, חברי הדומה והפקידות הגבוהה.
המחלקה השנייה טיפלה בנושאים כלכליים. המחלקה הייתה דנה בדו"חות השנתיום של משרד האוצר, הבנק של המדינה, בנקים נוספים שבבעלות המדינה, מכירת אדמות המדינה לאנשים פרטיים וכו'.
במהלך מהפכת פברואר הקיסר ניקולאי השני פרסם צו על הפסקת פעילות המועצה עד אפריל 1917. במאי 1917 הממשלה הזמנית ביטלה את כל המינוים שחברי המועצה קבלו מהקיסר. בדצמבר 1917 הממשלה החדשה ביטלה סופית את המועצה המדינית.
הרכב המועצה

במועצה המקורית של שנת 1906 היו 196 חברים (98 על ידי מינוי של הקיסר ו-98 נבחרים).
בחירות חברי המועצה היו לפי 5 חטיבות:
חטיבת הדת האורתודוקסית 6 חברים
חטיבת ארגוני האצולה - 18 חברים
חטיבת הגוברניות - 56
חטיבת האוניברסיטאות - 6 חברים
חטיבת ארגוני מסחר, תעשייה וכלכלה - 12 חברים
חטיבת פינלנד - 2 חברים
הכהונה הייתה ל-9 שנים, למעט נציגי הגוברניות שנבחרו ל-3 שנים. חברי המועצה היו יכולים להיות רק בעלי זכות בחירה, בעלי גיל מעל 40 ובעלי השכלה תיכונית לפחות.
יו"ר המועצה וסגנו קיבלו מינוי שנתי מהקיסר והם נבחרו בין חברי המועצה שקבלו מינוי מהקיסר.
הציבור היה מורשה להיות נוח בישיבות המועצה.
יושבי ראש המועצה

ניקולאי רומיאנצב 1810-1812
ניקולאי סלטיקוב 1812-1816
פיוטר לופוחין 1816-1827
ויקטור קוצ'וביי 1827-1834
ניקולאי נובוסילצב 1838-1834
אילריון ואסילצ'יקוב 1838 - 1847
ואסילי לבשוב 1847-1848
אלכסנדר צ'רנישוב 1848-1856
אלכסיי אורלוב 1856-1861
דמיטרי בלודוב 1862 - 1864
פאבל גגרין 1864-1865
הנסיך הגדול קונסטנטין 1865-1881
הנסיך הגדול מיכאיל 1881-1905
דמיטרי סולסקי 1906-1906
אדוארד פריש 1906-1907
מיכאיל אקימוב 1907-1914
סרגיי מאנוחין 1914
איוואן גולובב 1915
אנטולי קופומזין 1915-1916
איוואן שצ'גלוביטוב 1917
ראו גם

מועצת המדינה הרוסית
החזית העממית (ספרד)

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה הספרדית השנייה 
 מנהיגים:  מנואל אסאניה, פרנסיסקו לרגו קבלרו, חואן נגרין
 תקופת הפעילות:  1936–1939 (כ־3 שנים)
 אפיון:  איחוד מפלגות
 אידאולוגיות:  רפובליקניזם, אנטי-פשיזם, חילוניות קומוניזם, סוציאליזם, אנרכיזם
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל פוליטי
 צבעים רשמיים:  אדום
 
החזית העממית (בספרדית: Frente Popular) הייתה קואליציה של מפלגות השמאל בספרד אשר נוסדה בינואר 1936, לקראת הבחירות שהתקיימו בפברואר באותה שנה. החזית הייתה הבסיס לממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה בראשות מנואל אסאניה. במהלך מלחמת האזרחים בספרד שנערכה בין יולי 1936 ל-1939, לחמו חברי החזית העממית בעד הרפובליקה ונגד הכוחות הפשיסטיים של פרנקו.
ממשלת קבלרו, ספטמבר 1936: משמאל לימין: ברנרדו חינאר דה לוס ריוס, אנאסטסיו דה גרסיה, חואן נגרין, חוזה גיראל,  חוליו אלוורז דל ואיו, פרנסיסקו לרגו קבלרו, מרטינו רואיז-פונס, אנחל גלרזה, אינדאלסיו פרייטו, חזוס הרננדז תומאס וויסנטה אוריבה
הרכב החזית > מפלגות

מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית - PSOE
המפלגה הקומוניסטית של ספרד - PCE
מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי - POUM
מפלגת הפעולה הרפובליקנית - IR בראשותו של מנואל אסאניה
האיחוד הרפובליקני - UR
הרכב החזית > ארגונים תומכים חוץ-פרלמנטריים

האיגוד המקצועי UGT
הקונפדרציה הלאומית של העבודה - CNT - קונפדרציית האיגודים המקצועיים האנרכו-סינדיקליסטים
פדרציית האנרכיסטים האיברית - FAI
מפלגת העצמאות של גליסיה - Partido Galeguista
מפלגת הרפובליקנים לעצמאות קטלוניה - Esquerra Republicana de Catalunya
עד הבחירות ב-1936

הצורך לגבש חזית רחבה ומאוחדת למלחמה בפשיזם עלה כבר לאחר כישלון המרד באסטוריאס, שדוכא על ידי פרנקו, כשליח ממשלת הימין, ב-1934. חזית כזו צריכה לכלול גורמים שפעמים רבות מצאו עצמם משני צידי המתרס הפוליטי ובכללם קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים, בורגנים ופועלים ממעמד הפועלים, האמורים לפעול בשיתוף פעולה. זאת בפרט כאשר המפלגות הקומוניסטיות נשלטו על ידי ברית המועצות.
מצע החזית העממית הציג מדיניות שמאל כלכלי מתון יחסית שדחה הלאמה של קרקעות ונכסים פרטיים, שם דגש על קולקטיביזם מרצון, סולידריות חברתית ופרוטקציוניזם (הטלת מכסי מגן לשם הגנה על מקומות תעסוקה לאומיים) בד בבד עם הגנה על עסקים קטנים ובינוניים, מחקר ופיתוח בתעשייה, יצירת מקומות עבודה על ידי מיזמי תשתית לאומיים ורפורמת מס פרוגרסיבי. החזית הביעה התנגדות לפשיזם, מלוכנות, קפיטליזם ושלטון הדת במדינה.
בבחירות שנערכו ב-16 בפברואר 1936 ניצחה החזית העממית את "הגוש הלאומני" שהורכב ממפלגות מרכז-ימין (47% לעומת 46.5%, שאר הקולות נחלקו בין מפלגות בלתי-מזוהות אחרות). מפלגת PSOE, בראשותו של פרנסיסקו לרגו קבלרו, לא השתתפה בממשלה, עקב חילוקי דעות קואליציוניים, אך תמכה בה מבחוץ. ב-10 במאי 1936 מונה מנואל אסאניה לנשיא הרפובליקה במקומו של ניסטו אלקלה סאמורה והורכבה ממשלת החזית. דייגו מרטינז בריו (UR) (אנ') כיהן כראש הממשלה עד ה-18 ביולי 1936. הממשלה החדשה הורתה על שחרור אסירים פוליטיים מן השמאל, הגליית מנהיגי הצבא החשודים בהסתה למרידה, ובהם פרנסיסקו פרנקו לאיים הקנריים וצעדים לחילון המדינה, בהם הגבלות על הכנסייה הקתולית (ששלטה בכל תחומי החיים) והחרמת חלק מרכושה לטובת הציבור. צעדים אלה עוררו זעם רב בקרב הצבא, השמרנים, הלאומנים, המלוכנים, הקפיטליסטים ואנשי הדת. כנסיות, מנזרים ומבנים אחרים בעלי אופי דתי הועלו באש, מבלי שכוחות הממשלה הרפובליקנית יתערבו על מנת לשים לכך קץ.
מלחמת האזרחים > פרוץ המלחמה וממשלת קבלרו

ב-17 ביולי 1936 פרץ מרד של השמרנים והלאומנים לאחר שימים ספורים קודם לכן נרצח קצין משטרה בשם קאסטילו, שהיה חבר במפלגה הסוציאליסטית. בתגובה נרצח אחד ממנהיגי הימין המלוכני, חוסה קאלבו סוטלו, שהיה חבר פרלמנט ושר האוצר ברודנות של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, אשר קדמה להקמת הרפובליקה. למחרת פיטר אסאניה את בריו ומינה את חוזה גיראל (אנ') לראש הממשלה. רבים מן האזרחים בחבל אנדלוסיה קמו ויצאו אל הרחובות כשנשק בידם. רבות מעריה החשובות של ספרד - סביליה, פמפלונה, לה קורוניה, קדיס, קורדובה וסראגוסה נפלו לידי המורדים שנקראו עתה "הלאומנים". הבירה מדריד וברצלונה נותרו בידי הממשלה. פרנקו יצא ממקום גלותו, השתלט על מרוקו הספרדית והחל לנוע עם "צבא אפריקה" מדרום ספרד צפונה במגמת כיבושה.
בספטמבר 1936 מינה אסאניה את פרנסיסקו לרגו קבלרו לראש הממשלה ושר המלחמה, האחראי על הגנת הרפובליקה על ידי הצבא הרפובליקני, המיליציות של מפלגות החזית והאיגודים המקצועיים והבריגדות הבינלאומיות של מתנדבים שהגיעו על מנת לסייע לממשל הרפובליקה. ממשלתו הרחבה כללה שני רדיקלים שמאליים, אנחל גלרזה (פנים) וחוליו אלוורז דל ואיו (חוץ); ארבעה אנרכיסטים, חואן גרסיה אוליבר (משפטים), חואן לופז סנצ'ז (מסחר), פדריקה מונטסני (בריאות) וחואן פריו (תעשייה); שני סוציאליסטים מתונים, חואן נגרין (אוצר) ואינדאלסיו פרייטו (חיל האוויר והצי); ושני קומוניסטים, ויסנטה אוריבה (חקלאות) וחזוס הרננדז תומאס (חינוך) בנוסף לשרי מפלגתו, חוליו ז'וסט (עבודות ציבוריות), קרלוס אספלה (תעמולה) ואנאסטסיו דה גרסיה (עבודה) ושר מקצועי עצמאי, ברנרדו חינאר דה לוס ריוס (תקשורת ותחבורה). בקול קורא למנהיגי העולם הצהיר שממשלתו אינה נלחמת להגנת הסוציאליזם אלא להגנת הדמוקרטיה. הצהרות אלה, יחד עם צעדים כגון החלת דרגות צבאיות בצבא הרפובליקאי, ביטול מועצות חיילים ועובדים וגיבוש כוח משטרתי בשליטת חואן נגרין, גרמו לקרע בין ממשלתו לבין הקומוניסטים וכוחות שמאליים רדיקליים כגון POUM הטרוצקיסטית. בהמשך התגלעו חילוקי דעות ואף חילופי ירי בין המיליציות של המפלגות השונות, ששיאם בקרבות רחוב שהחלו ב-4 במאי 1937 בברצלונה בין POUM, CNT ו-FAI מחד לבין UGT, PSUC והמפלגה הקומוניסטית מנגד. ב-6 במאי החליט קבלרו להפעיל את משמרות ההסתערות לדיכוי המהומות בברצלונה ובהמשך הוציא את מפלגת POUM מחוץ לחוק.