stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רעידת האדמה בהאיטי (2018)

| --- | --- |
 תאריך התרחשות:  6 באוקטובר 2018 
 שעה:  19:11:49 (שעון מקומי)
 מגניטודה:  5.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 במדינות או באזורים:  האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית
 צונאמי:  לא
 הרוגים:  17
 פצועים:  427
 קואורדינטות:  20°02′28″N 72°58′30″W﻿ / ﻿20.041°N 72.975°W﻿ / 20.041; -72.975
  (למפת האיטי מוגדלת) פורט-או-פרנס ז'אקמל גונאיב קאפ-האיסיין ז'רמי הרפובליקה הדומיניקנית  קובה הים הקריבימוקד הרעידה(למפת האיטי רגילה) פורט-או-פרנס ז'אקמל גונאיב קאפ-האיסיין ז'רמי הרפ. הדומ.  קובה הים הקריבימוקד הרעידה
 
רעידת האדמה בהאיטי היא רעידת אדמה שאירעה ב-6 באוקטובר 2018, מעט אחרי השעה 7 בערב לפי השעון המקומי. עוצמת הרעש, שמוקדו כ-19 ק"מ צפונית מערבית לפור-דה-פה (אנ') האיטי בעומק משוער של כ-12 ק"מ, הייתה 5.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
נזקי רעידת האדמה

ברעידת האדמה נהרגו 17 אנשים, תשעה בפור-דה-פה, שבעה בגרוס-מורן ואחד בסן-לואי-דו-נורד, 427 בני אדם נפצעו.
במקומות רבים בצפון האיטי קרסו בניינים, וכן ניזוקו מבנים רבים, ביניהם בית חולים ובית ספר ברובע גרוס-מורן, תחנת המשטרה בפור-דה-פה וכנסייה בפלזאנס. על פי הערכה ראשונית של הממשלה, נהרסו 353 מבנים ו-7,430 נפגעו.
אלפי אנשים העבירו את הלילות מחוץ לבתים מחשש מפני רעידות אדמה עוקבות.
רעידות היו גם בעיר הבירה פורט או פרינס ובחלקים של הרפובליקה הדומיניקנית השכנה גם בקובה הורגשה הרעידה.
כ-20 שעות לאחר הרעש, היה זעזוע משני בעוצמה 5.2.
נשיא האיטי, ז'ובנל מואיז, הודיע כי ישלח את המשטרה והצבא לאזור הפגוע.
עזרה בינלאומית

מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, הציע את תמיכת האו"ם.
רעידת האדמה בג'יג'י (1999)

| --- | --- |
הנזק שגרמה רעידת האדמה במחוז טאיצ'ונג
הנזק שגרמה רעידת האדמה במחוז טאיצ'ונג
 תאריך התרחשות:  21 בספטמבר 1999 
 שעה:  01:47
 מגניטודה:  7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 מוקד:  העיירה ג'יג'י במחוז ננטואו בטאיוואן
 הרוגים:  2,416
 פצועים:  11,441
 נזק:  9.2 מיליארד דולר
 קואורדינטות:  23°52′N 120°45′E﻿ / ﻿23.87°N 120.75°E﻿ / 23.87; 120.75
  (למפת טאיוואן מוגדלת) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן שינג'ו ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומיג'יג'י(למפת טאיוואן רגילה) טאיפיי ניו טאיפיי גאושיונג טאיג'ונג ג'ינצ'נג ג'ונגשינג טאינאן שינג'ו ג'ילונג ג'יאיי מצר טאיוואן  הרפובליקה העממית של סין  ים סין המזרחי  ים סין הדרומיג'יג'י
 
רעידת האדמה בג'יג'י (בסינית: 集集大地震, בפין-יין: jíjí dàdìzhèn), הידועה גם כ"רעידת אדמה 921" (九二一大地震) התרחשה ב-21 בספטמבר 1999 במרכז טאיוואן בשעה 1:47 שעון מקומי (ה-20 בספטמבר שעה 17:47 על פי שעון גריניץ') וגודלה נמדד כ-7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט. המוקד היה בעיירה ג'יג'י במחוז נאנטואו, כ-12.5 קילומטר מערבית לאגם השמש והירח (סאן מון לייק, האגם הגדול ביותר בטאיוואן) ובעומק של 7 קילומטרים.
היקף הנזק

על פי הסוכנות הלאומית לטיפול באש של הרפובליקה הסינית היקף הנזקים שנגרמו על ידי רעידת האדמה הוא 44,338 בתים שנהרסו לחלוטין ו-41,336 בתים שנפגעו בצורה חמורה.
רעידות אדמה המשיכו לזעזע את טאיוואן במשך כל הלילה. אחת האנקדוטות מספרת על בית שלא נהרס אבל גלש ממחוז אחד למחוז אחר במהלך רעידת האדמה, דבר שאילץ את בעליו להחליף כתובת.
שבר צ'לונגפו

מוקד הרעש היה העיירה ג'יג'י. רעידת אדמה 921 התרחשה לאורך שבר צ'לונגפו (Chelungpu) בחלקו המערבי של האי טאיוואן. השבר משתרע למרגלות הרי המרכז במחוזות נאנטואו וטאיצ'ונג. במקומות אחדים התרוממה האדמה לגובה של 7 מטרים. בסמוך לדונגשה (Dongshih), בקרבת הקצה הצפוני של ההעתק יצרה רעידת האדמה מפל מים שגובהו 7 מטרים. לאורך חלקו המרכזי-מערבו של האי נהרסו גשרים והתחבורה בחלק זה הושבתה למשך שבועות.
הנזק היה הרסני במיוחד בווּפנג, כפר בדרום מחוז טאיצ'ונג. בית הספר התיכון גואנגפו (Guangfu) נבנה ישירות על קו השבר ונפגע קשה מאוד מרעידת האדמה. כיום משמש בית הספר התיכון כאתר מוזיאון רעידת האדמה 921.
הערות שוליים

↑  הסוכנות הלאומית לטיפול באש, משרד הפנים של הרפובליקה הסינית
שלמה אביו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 85 בערך) איזמיר 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2007) 
 אתר רשמי
 
שלמה אביוּ (נולד ב-1939) הוא סופר, משורר ומתרגם ישראלי. חתן פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול לשנת 2007.
ביוגרפיה

שלמה אביו נולד באיזמיר, טורקיה בשנת 1939, לקלרה פסח ולאברהם אביו. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949. בוגר לימודי מזרחנות וערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1966–1971 שימש כמורה לערבית בטבריה, כפר סבא ותל אביב. בשנים 1970–1980 עבד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים. במקביל קיים בשנים 1976–1977 סדנה נסיונית ללימודי לאדינו באוניברסיטה העברית. כמו כן כיהן כחבר הנהלת קרן תל אביב לספרות ולאמנות וחבר מערכת "עתון 77" (1984-1986). חבר קיבוץ געש משנת 1979.
את שירו הראשון פרסם בכתב העת במערכה. במשך השנים חיבר שישה כרכי שירה בעברית, וכן תרגם לעברית משפות זרות (כולל אנגלית, ספרדית, קטלנית, לאדינו וטורקית). בין היתר תרגם מטורקית את הסופר אורהאן פאמוק ומקטלנית את המשורר ז'ואן מרגריט. בנוסף חיבר רומאן מקורי ומספר קובצי סיפורים קצרים וכתב כתבי ספרות וביקורת לכתבי עת שונים ולמעריב.
אביו קיבל ציון לשבח בתחרות ספרותית בלאס פאלמאס שבספרד, זכה בפרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת 2007 וכן בפרס ניסן הרפז לשירה לשנת 2012.
ספריו

עשב על הסף: שירים (ירושלים: מ' ניומן, תשל"ד 1973)
במראות הצובאות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976)
שרשי הים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט 1979)
אנקת מדרגות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980)
צל מוכל (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1984)
תעוקת השכבות: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ז 1987)
זקיפי אהבה ונטיפים (תל אבי : ספרית פועלים, תשנ"א 1991)
רוקי מרציאנו, גיבור נעורי: שירים 1973–2005 (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006)
ניווט בגבעות גורל: שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ז 2007)
מֵעֵין הבטחה (תל אביב: קשב לשירה, תש"ע 2010)
אהבה לא קלה (תל אביב : קשב לשירה, תשע"ד 2014)
אבק כוכבים, אדם: שירים  (תל אביב : ספרי עיתון 77, תשע"ט 2019)
ספריו > תרגום ועריכה

'הזקן שקרא סיפורי אהבה / לואיס ספולוודה (ירושלים : כתר, 1996)
'לדבר צריך לדעת: אל כל אחד, בכל עת ובכל מקום' / לארי קינג עם ביל גילברט (תל אביב : אחיאסף, תשנ"ז 1997)
טיף-טף: סדרה לקטנים / תרגם מספרדית שלמה אביו (תל אביב: עם עובד, תשנ"ז-תשנ"ח) 6 כר'.
הספר השחור / אורחן פאמוק (ירושלים : כתר, 1998)
מעולם לא ראיתי עצמי יווני / ז'ואן מרגריט; בחר, תרגם מקטלנית והוסיף אחרית דבר שלמה אביו (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ד 2004)
שיעורים באינטימיות / לואיס גרסיה מונטרו (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006)
מעבורת בים השיש: מבחר מהשירה הטורקית בחדשה / בחר, תרגם, הקדים מבוא והוסיף הערות שלמה אביו (תל אביב : קשב לשירה, 2014)
לקריאה נוספת

יפה בנימיני, 'שירתו של שלמה אביו'. בתוך: עיונים בספרות החדשה של יוצאי המזרח בישראל : חוברת א. (ירושלים : המרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח, תשמ"א), עמ' 7–35.
בלפור חקק, 'עיון בשיר "תיקון תדמית" לשלמה אביו', עלון למורה לספרות 12 (תשנ"ב), עמ' 94–99.
אלי עמיר, 'שלמה אביו: השירה כריפוי בעיסוק' במערכה, שנה 14, גל' 160 (סיון תשל"ד, יוני 1974), עמ' 16–17, 29.
יובל גלעד, 'שירת המתאגרף' מאזניים כרך פ', גל' 1 (שבט תשס"ו, פברואר 2006), עמ' 46.
שאבה פדילה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בפברואר 1962 (בת 62) אוראן, צרפת 
 שם לידה:  פדילה זלמאט
 מוקד פעילות:  אלג'יריה 
 סוגה:  רוק, ראיי 
 שפה מועדפת:  ערבית 
 חברת תקליטים:  איילנד רקורדס, רוטנה רקורדס 
 
שאבּה פָדֵילה הוא כינויה של פדילה זלמאט (בערבית: الشابة فضيلة, בהתאמה -فضيلة زلماط; בצרפתית: Chaba Fadela;‏ נולדה ב-5 בפברואר 1962 באוראן) היא זמרת אלג'יראית בתחום מוזיקת ראי, כמו כן, גם שחקנית תיאטרון וקולנוע.
המוזיקה ששרה שילבה מקצבים מערביים וטכנולוגיה אלקטרונית עם הליריות והמוחצנות המחאתית של ה"ראי".
ביוגרפיה

פדילה זלמאט נולדה בשנת 1962 בעיר אוראן באלג'יריה בשכונת עוני במה שהיה בעבר הרובע היהודי של העיר. היא התחילה להופיע במופעי מוזיקה מגיל 8. בגיל 14, ב-1976 היא כיכבה בסרט "ג'לטי" בבימויו של מוחמד פתיסאן. בהמשך בלטה כזמרת בלהקתו של בוטייבה סע'יר(אנ').
היא שיחקה בהלהקת התיאטרון של עבד אל-קאדר אלולה.
פדילה התחילה להקליט שירים בשלהי שנות ה-1970 אצל המפיק רשיד באבא אחמד. היא הייתה האישה הראשונה שהפרה את האיסור שחל על נשים לשיר במועדונים וזכתה להצלחה רבה בארצה.
ב-1979 השיר שלה "אנא מא חלאלי אנום" (أنا ماحلالي النوم, לא מתחשק לי לישון) הפך ללהיט באלג'יריה.
פדילה, בעלת קול ומראה מרשימים, זכתה לכינוי "בילי הולידיי האלג'יראית". היא פגשה את הזמר א-שאבּ מוחמד סחראווי והתחתנה איתו בשנת 1982. השניים שיתפו פעולה כצמד החל משנת 1983 כשהקליטו ביחד את הלהיט "נסאל פיךּ" (את שלי نسال فيك), אחד מראשוני הלהיטים הבינלאומיים של מוזיקת הראי.
ב-1989 הקליטו שניהם אלבום שירים בחברת Mango/Island/PolyGram Records.
בשנות ה-1980 ערכו שאבה פדילה ושאב סחראווי סיורים ברחבי העולם והקליטו אלבומים נוספים.
ב-1993 בניו יורק הקליטו את האלבום "ואלי" בחברת ההפקות של ביל לזוול.
בשנת 1994 פדילה ובעלה התיישבו בצרפת
בסוף שנות ה-1990 שני הזמרים התגרשו והפסיקו את קשר האמנותי ביניהם ופדילה המשיכה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת סולו.
הערות שוליים

↑  Andy Morgan, Mark Kidel  Thursday Night Fever - in World Music, the Rough Guide,London 1994 ע'129
↑  סעיד ח'טיבי, "בילי הולידיי האלג'יראית נושאת הראי אל העולם", אל-אח'באר 8.7.2010.
↑  כתבה בעיתון "ליברסיון", 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13950106h (data)  GND: 134642252  ISNI: 0000 0000 5519 7980  LCCN: nr92031559  MusicBrainz: 6f2176ba-4696-4a11-8e5e-392b7a8688b2  NTA: 074447556  SNAC: w6xh74rj  SUDOC: 167977377  VIAF: 265816260   WorldCat (עם VIAF): 265816260
שביתת הכורים בעמק הז'יו (1929)

בחודש אוגוסט 1929, במכרה הפחם לופן, בעמק הז'יו, ברומניה, פרצה שביתת כורים על רקע עימות בין איגוד העובדים ובין הנהלת המכרות על חתימת הסכם עבודה קיבוצי חדש. השביתה דוכאה בכוח על ידי ז'נדרמים וחיילים שירו בשובתים.
הרקע

רומניה הצטרפה לארגון העבודה הבינלאומי, שהוקם ב-1919, אך יישום עקרונותיו נדחה שוב ושוב מסיבות שונות. החקיקה הרומנית הראשונה הייתה ב-1925, כשנקבעו בחוק יום המנוחה השבועי וימי החגים. ב-1928 לחצים בינלאומיים אילצו את רומניה לחוקק חוקי הגנה על העובדים, שקבעו יום עבודה בן 8 שעות וחוקי מגן המסדירים עבודתם של קטינים ושל נשים. בעקבות החקיקה החדשה ובתמיכת מפלגת האיכרים הרומנית, מפלגת השלטון באותה תקופה, הכריזו הכורים על סכסוך עבודה לקראת חידוש הסכם העבודה. הכורים תבעו יום עבודה בן שמונה שעות, הגדלה של 40% לשכרם של העובדים ליד אש או בתוך מנהרות, הספקת מזון ונעלי עבודה, איסור על עבודת קטינים מתחת לאדמה ועוד.
המחלוקות בין השכירים ובין המעסיקים נידונו בבית המשפט, אך התוצאה השאירה את הכורים בלתי מרוצים. הם הגישו ערעור לבית הדין הגבוה לערעורים, אך לא היו להם צפיות גדולות לשינוי משמעותי לטובתם.
הכורים של מכרה לופן (Lupeni) התארגנו כבר ב-1928 באיגוד עובדים עצמאי שמנהיגיו היו תאודור מונטאנו (Teodor Munteanu) ומנהיג נוסף בשם מולדובאנו (Moldoveanu). שני מנהיגי איגוד העובדים היו בקשרים טובים עם מפלגת האיכרים הרומנית.
השביתה

השביתה פרצה בבוקרו של 5 באוגוסט 1929. הכורים מהמכרות "וירטוריה" ו"אלנה" התחילו לצעוד אל המכרות "קרולינה" ו"שטפאן". לא כל הכורים לקחו חלק בשביתה, כמאתיים כורים ירדו לעבודה מתחת לקרקע. השובתים החליטו להשתלט על תחנת הכוח בלופן, כדי להפסיק את פעילותה וללחוץ כך על המעבידים ועל השלטונות. קבוצה קיצונית יותר נכנסה לתוך תחנת הכוח ודרשה מהמכונאי הראשי, ראדו ניקולאו (Radu Nicolau), לכבות את האש, שהפעילה את תחנת הכוח. ניקולאו סירב ובתגובה אחד השובתים דקר אותו והוא נלקח לבית חולים. עובדי תחנת הכוח סולקו והז'נדארם הבודד, שהוצב שם כדי לשמור, הוכה וסולק. הזרם החשמלי נפסק וכתוצאה מכך נפסקה העבודה במפעלים נוספים שהופעלו בזרם זה. הכורים, שעבדו מתחת לאדמה, נתקעו שם ללא יכולת לצאת בגלל הפסקת הזרם החשמלי.
תגובת השלטונות התעכבה, היות שבכל האזור היו רק 18 ז'נדארמים. למחרת הגיעו בעלי תפקידי בכירים מלווים בעוד עשרים ז'נדארמים ושמונים חיילים.
השביתה > דיכוי השביתה

הפקידים הבכירים, שהגיעו למקום בליווי הז'נדארמים והחיילים, פנו אל הכורים ותבעו את חידוש הזרם החשמלי, כדי למנוע חנק מהכורים הנמצאים מתחת לקרקע. השובתים לא הגיבו ואז התקדמו כלפיהם הז'נדארמים. הכורים הטילו עליהם מכל הבא ליד ואז הגיבו החיילים ביריות. נטען שהחיילים ירו רק לאחר ששמעו יריית אקדח מכיוון השובתים.
כתוצאה מהירי נהרגו ונפצעו כורים רבים וכל הכורים, שהיו מסוגלים לכך, נמלטו אל בתיהם.
השביתה > מניין הנפגעים

מהירי נהרגו במקום 13 כורים, ועוד כ-7 כורים מתו מפצעיהם תוך כמה שעות. בנוסף אושפזו בבית החולים 23 פצועים קשה. פצועים קל העדיפו להסתלק מהמקום ולא נרשמו.
בימים שלאחר מכן מתו מפצעיהם עוד שלושה כורים והמכונאי שנדקר בתחילת השביתה. חמישה עשר ז'נדארמים ועשרה חיילים נפצעו, אחד מהם פציעה קשה (גרונו נחתך בסכין). ארבעים כורים נעצרו לחקירה.
השביתה > אחרי השביתה

קבורת הכורים המתים נעשתה תחת הגבלות ופיקוח, כשרק המשפחה הגרעינית מורשית להשתתף בלוויה. העיתונות התחילה לבקר את מעשי הממשלה בתקיפות הולכת וגוברת, כשבראש המבקרים עמד פנאיט איסטרטי. בפרלמנט הרומני הגנו על הכורים חברי פרלמנט ממפלגת השלטון, המקורבת לאיגוד של הכורים. תחילה ניסו הפקידים האחראים לטעון שהכורים הוסתו על ידי פרובוקטורים קומוניסטים, לאחר מכן ניסו להעביר את הדיון לקווים לאומניים, כיוון שמרבית הכורים שנהרגו היו ממוצא הונגרי. משזה זה לא עזר, הודחו מתפקידיהם כל הפקידים הממונים. הממשל התרצה ושילם פיצויים וגמלאות למשפחות ההרוגים.
ההנצחה

לאחר 1948, בתקופה בה שרר ברומניה השלטון הקומוניסטי, נעשה ניכוס רעיוני של שביתת הכורים ובספר ההיסטוריה היחיד המורשה, שנכתב על ידי מיכאיל רולר, השביתה הוצגה כמאבק של המפלגה הקומוניסטית מול השלטון המדכא. לזכר השביתה נקבע חג "יום הכורים" ליום ראשון הראשון של חודש אוגוסט ונחוג עד נפילת המשטר הקומוניסטי.
ב-1963 הופק הסרט "Lupeni 29" בבימויו של מירצ'אה דראגאן (Mircea Dragan), סרט ברוח הגרסה הקומוניסטית של האירועים. בתפקיד הראשי בסרט שובצה ליקה גאורגיו (Lica Gheorghiu), בתו של השליט, גאורגה גאורגיו-דז'.
ראו גם

שביתת הכורים בעמק הז'יו (1977)
פנאיט איסטרטי בקרב כורי עמק הז'יו
שאבו אודאג'יאן

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1974 (בן 50) ירוואן, ברה"מ 
 שם לידה:  Շավարշ Օդաջյան 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 סוגה:  רוק, מטאל אלטרנטיבי, מטאל קלאסי, מוזיקת היפ הופ 
 שפה מועדפת:  ארמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה בס, גיטרה 
 פרופיל ב-IMDb
 
שאבו אודאג'יאן
שברש "שאבו" אודאג'יאן (ארמנית: Շավարշ "Շավո" Օդաջյան, Shavarsh "Shavo" Odadjian; ‏נולד ב־22 באפריל 1974) הוא מוזיקאי ממוצא ארמני המשמש כבסיסט בלהקת ההבי מטאל מקליפורניה, סיסטם אוף אה דאון.
ביוגרפיה > נעורים ובגרות

אודאג'יאן נולד בירוואן, ארמניה. בנעוריו, נהג אודאג'יאן לגלוש בסקייטבורד ולשמוע מוזיקת פאנק רוק והבי מטאל. הלהקות האהובות עליו היו: דד קנדיז, סלייר, קיס ובלאק סבאת'.
כשהיה צעיר, עבר אודאג'יאן ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם גדל עם סבתו. לאחר מותה, טען שאיבד את אמונתו והפסיק להתפלל כל לילה כמו שהיה עושה קודם לכן. הוא למד באותו בית ספר יחד עם דארון מאלכיאן וסרג' טנקיאן, אך כל אחד למד בשכבת גיל שונה.
ביוגרפיה > קריירה

כשעבד אודאג'יאן בבנק, הוא החל לשמש כמנהל להקת "Soil" יחד עם מאלכיאן וטנקיאן ב-1993, לאחר שפגש אותם באולפן הקלטות. ב-1995, הפך אודאג'יאן לבסיסט הרשמי של הלהקה.
הם קראו לעצמם סיסטם אוף אה דאון בעקבות שיר שנקרא " ויקטימס אוף א דאון" שכתב דארון מאלכיאן.
סיסטם אוף אה דאון התפרקה בשנת 2006, וחזרה לפעילות בשנת 2011.
אודאג'יאן הוא די ג'יי ידוע באזור לוס אנג'לס. הוא הופיע באירועים רבים. הוא משתמש בכינוי "די ג'יי טקטיק". בנוסף הוא מפיק של להקת "Onesidezero".
שלמה אבן-שושן

| --- | --- |

שלמה אבן-שושן (משמאל) עם אחיו אברהם אבן-שושן
 לידה:  10 בפברואר 1910 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 בספטמבר 2004 (בגיל 94) ישראל 
 שם לידה:  שלמה רוזנשטיין
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
שלמה אבן-שושן (רוזנשטיין; 10 בפברואר 1910 – 14 בספטמבר 2004) היה מתרגם עברי, עורך וסופר.
ביוגרפיה

אבן-שושן נולד בשנת 1910 בעיר מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאוחר יותר בבלארוס), וזכה לחינוך עברי מילדות, מאביו, חיים דוד רוזנשטיין, שהיה סופר עברי. בשנת 1925, בהיותו נער, עלה לארץ ישראל, ולמד חקלאות בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. עם תום לימודיו, נדד בארץ ישראל ועבד בחקלאות ביישובים שונים, עד שהצטרף לגרעין המייסדים של קיבוץ שדה נחום, שנקרא אז "קיבוץ השדה". קיבוץ שדה נחום עלה על הקרקע בשנת 1937, ושלמה אבן-שושן עשה בו את כל שנותיו הארוכות.
נולדו לו שני ילדים, דוד ושולה, אשר התייתמו מאימם בגיל צעיר מאוד.
שלמה אבן-שושן החל מפרסם מיצירותיו, שירה וסיפורת, בעיתון הנוער העובד "במעלה". שיריו הראשונים נדפסו בשנת 1931. בד בבד עם כתיבתו עסק גם בעריכה, והיה בין עורכי העיתונות הקיבוצית, "מבפנים" ו"צרור מכתבים", ובין העורכים הראשונים בהוצאת הקיבוץ המאוחד. בין היתר ערך את כתביהם של פניה ברגשטיין, המשורר יצחק קצנלסון, וכן ערך ספרי זיכרון לאישים ולקהילות ישראל שחרבו. פרסם מאמרים בעיתונות בשם הספרותי "ש. בר־חדקא" (אביו, חיים דוד רוזנשטיין, אימץ את השם הספרותי: ר' חדקא).
שלמה אבן-שושן מוכר בעיקר כמתרגם מעולה ופורה מאוד. הוא תרגם משנות החמישים ואילך מיצירותיהם של גדולי היוצרים היהודים שכתבו רוסית ויידיש, וכן מיצירותיהם של גדולי הספרות הרוסית. הוא גם יצר קשר אישי ראשוני עם כמה מהיוצרים היהודים בברית המועצות, בהם דב גפונוב, דוד מרקיש, כאשר קשרים כאלה עוד היו אסורים.
שלמה אבן-שושן שלח ידו גם בכתיבת ביוגרפיות, ספרי זיכרונות ושירה ממוארית משלו עצמו, כתב וערך ספרי "תנועה", ספרי קיבוץ וספרים של חברי קיבוצים.
נפטר ב-14 בספטמבר 2004 ונקבר בקיבוצו.
אחיו היה המילונאי אברהם אבן-שושן. שלמה אבן-שושן פרסם ספר על חייו של אחיו, "אברהם אבן-שושן, מחנך ומילונאי".
מתרגומיו של שלמה אבן-שושן

אנשי פאנפילוב, מאת אלכסנדר בק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1946.
בדל עשב, מאת יבגני יבטושנקו, הקיבוץ המאוחד, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
בחלום ובהקיץ, סיפורי ילדים של יצחק כצנלסון, הקיבוץ המאוחד, 1955. (הספר בקטלוג ULI)
חפיר, מאת אנדרי ווזנסנסקי, הקיבוץ המאוחד, 1993.
כביש הנלהבים, שירים של יבטושנקו, הקיבוץ המאוחד, 1962.
כיוון לא צפוי, שירים, מאת פרץ מרקיש, הקיבוץ המאוחד, 1978.
כלבא, רומן, משל דוד מרקיש, הקיבוץ המאוחד, 1984.
עימך ובלעדיך, שירים, מאת קונסטנטין סימונוב, הקיבוץ המאוחד, 1944.
שירים, מאת מרינה צווטייבה, הקיבוץ המאוחד, 2002.
שירים, משל אוסיפ מנדלשטם, הקיבוץ המאוחד, 2000.
שירים, משל אנה אחמטובה, הקיבוץ המאוחד, 2000.
ספרים שההדיר

חנה סנש, חייה, שליחותה ומותה, עריכה: משה ברסלבסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1966.
מן המיצר, שירים מן הגיטאות והמחנות ושירי מרד, ארנסט הורוביץ, עיבוד גיל אלדמע, (סדרת ספרים ע"ש יצחק צוקרמן}, (ספר גיטו 2), מו"ל : לוחמי הגיטאות, הקיבוץ המאוחד, 1987
הערות שוליים

↑  ע"פ ממצאים בארכיון יד טבנקין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303569205171  PLWABN: 9810688033105606  BnF: cb17918363j (data)  ISNI: 0000 0000 6694 4881  LCCN: n82145688  SUDOC: 23461515X  VIAF: 38269890   WorldCat (עם VIAF): 38269890
שלמה אבן וירגה

| --- | --- |
 לידה:  1460 
 פטירה:  1554 (בגיל 94 בערך) 
 מדינה:  ספרד 
 
שלמה אבן וירגה (ה'ר"כ, 1460 – ה'שי"ד 1554) היה היסטוריון ורופא יהודי ספרדי בדור גירוש ספרד, מחבר הספר ההיסטוריוגרפי "שבט יהודה".
ביוגרפיה

שלמה אבן וירגה נולד בספרד למשפחת חכמים נכבדת. הוא נולד ככל הנראה בסוויליה שבאל-אנדלוס וחי רוב חייו בקסטיליה. היה ידוע כרופא וכחכם. כחמש שנים לפני גירוש ספרד נשלח לאסוף ממון לשחרור היהודים שנשבו בעיר מאלגה שנכבשה על ידי המלכים הקתוליים. בתעודה משנת 1491 הוא נזכר כנציג של ציבור היהודים בתעודה בעניינו של יהודי שהוחזק במעצר בעיר טולדו. מהתעודה עולה כי היו לו קשרים בחצר המלכות. בזמן גירוש ספרד עבר לפורטוגל שם חי כאנוס ובשנת 1506 עבר ממנה לאיטליה. בהמשך נס לטורקיה, ככל הנראה לאדירנה.
לפי מקור אחר הוא מת בפלנדריה, בעודו בדרך לטורקיה, מעט לאחר יציאתו מפורטוגל.
שבט יהודה

בהיותו בטורקיה, חיבר אבן וירגה את הספר "שבט יהודה", וזאת כעשרים שנה לאחר גירוש יהודי ספרד. חיבור זה הוא דיווח על רדיפות היהודים בארצות ובתקופות שונות, וגם דיון בתופעת שנאת ישראל באמצעות דיאלוגים או 'שיחות' מדומיינות בין מלך נוצרי לבין חכם נוצרי וחכם יהודי. בהקדמה קצרה מספר שלמה אבן וירגה שהוא מצא את הדיווח של מספר רדיפות בסיום עבודתו של יהודה אבן וירגה, שהוא העתיק, ועל אלו הוא הוסיף את סיפורם של הרדיפות בני זמנו; האוסף הושלם אחר כך והוצא לאור בידי בנו יוסף אבן וירגה. הכותרת "שבט יהודה" מרמזת ליהודה אבן וירגה ("שבט" היא המילה העברית המקבילה ל-"Verga" בספרדית), אך זוהי גם רמיזה למשמעותה האחרת של המילה 'שבט'=מקל חובלים, כי תוכנו של הספר ברדיפות שהוטחו על ראשי היהודים.
העבודה מתארת שישים וארבע רדיפות יהודים, וכן סיפורם של פולמוסים רבים והתוויית מנהגי היהודים בארצות השונות. אבן וירגה השתדל לפתור את החידה: מדוע היהודים בכלל, והיהודים הספרדים בפרט, סבלו מהרדיפות יותר מאשר כל עם אחר. הוא נותן לכך הסברים שונים, בהן עליונותם של היהודים, בעיקר ההבדלות מהנוצרים בענייני אוכל; טרדותיהם היו גם עונש על חטאיהם. בהכללה, אבן וירגה אינו מתאמץ להסוות את האשמות שהנוצרים טפלו על היהודים ובמקרים רבים אף מדגישם ביתר שאת.
היות שעבודה זו היא מצבור מאמציהם של שלושה מחברים, היא מאורגנת בסדר כרונולוגי. אין כל קשר בין שלושת הסופרים, אולם הסגנון העברי ניכר. אבן וירגה שלט בלטינית, והביא סיפורים רבים ממקורות לטיניים. ספרו אף מכיל מסה אודות תקופת בית ראשון.
לקריאה נוספת

ספר שבט יהודה: יומן תעודי של מאורעות הגרוש מפי עד ראייה / לרבי שלמה אבן וירגא. ירושלים: הספרייה הספרדית, מכון בני יששכר, תשנ"ב.
ספר שבט יהודה / לרבי שלמה ן' וירגא, הגיה וביאר עזריאל שוחט, ערך והקדים מבוא יצחק בער, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ז.
הערות שוליים

1 2  פיטר ש' לנגרד, ‏לשבט ולמשען, פעמים 139–140, עמ' 155–186
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262868705171  PLWABN: 9810558648905606  BIBSYS: 8065308  BNE: XX1021094  BnF: cb146229709 (data)  CiNii: DA05241773  GND: 11875100X  ISNI: 0000 0000 8157 1307  LCCN: n83155569  LNB: 000221783  NKC: zmp20191055362  NLA: 50043126  NTA: 073280909  SELIBR: 63056  SUDOC: 12054623X  Trove: 1506902  VcBA: 495/50438  VIAF: 76570096   WorldCat (עם VIAF): 76570096
שביתת הטקסטיל של לורנס

שביתת הטקסטיל של לורנס הייתה שביתה של פועלים מהגרים, שהתרחשה בעיירה לורנס, מסצ'וסטס, בארצות הברית, ב-1912. השביתה נוהלה על ידי ארגון פועלי התעשייה של העולם (שחבריו נודעו בכינוי הסלנג "וובליז"), והחלה בעקבות החלטתו של בעל מתפרה להוריד את שכרן של פועלות המפעל ללא התראה מוקדמת לפועלות. בינואר 1912 נכנס לתוקפו חוק חדש, שהגביל את שעות העבודה בשבוע, ונועד להגן על הפועלים כדי שלא יועסקו שעות רבות מדי. כתגובה לחוק, החליט בעל המפעל להוריד את שכרן של הפועלות, בטענה כי הן עובדות פחות שעות, ולכן זכאיות לפחות שכר. השביתה התפשטה במהרה בעיר, ובתוך שבוע הקיפה למעלה מ-25,000 שובתים.
השביתה נמשכה כחודשיים וקראה תיגר בהצלחה על התפיסה המסורתית של האיגודים המקצועיים שהיו מאוגדים בפדרציית העבודה האמריקאית (AFL), שראתה במהגרים, ובעיקר בנשים ובעובדים ממוצאים אתניים מגוונים ציבור שלא יוכל להיות מאורגן באיגוד מקצועי. השביתה הוסיפה רבות ליוקרתו של ארגון הפועלים הצעיר פועלי התעשייה של העולם, אם כי כשנה לאחר השביתה כבר לא היו רוב העובדים חברים באיגוד, ויוקרתו אבדה.
שביתת לורנס ידועה גם כ"שביתת הלחם והשושנים", בעקבות סיסמה שנטבעה ככל הנראה על ידי רוז שניידרמן, פמיניסטית סוציאליסטית שפעלה בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית. בנאום ב-1911 טענה רוז שנשים "צריכות לחם, אבל צריכות גם שושנים", כלומר: התגמול על העבודה צריך להספיק גם למותרות ולא רק לצרכים בסיסיים. כינוי נוסף שניתן לשביתה היה "השביתה עבור שלוש כיכרות הלחם", ביטוי שנטבע בעקבות סכום הכסף שקוזז משכר הפועלות, סכום שהיה שווה לעלותן של שלוש כיכרות לחם. ביטויים אלה היו שגורים בפי השובתים ומאוחר יותר אומצו בספרות הסוציאליסטית של תנועת העבודה האמריקאית, שתיארה את התרחשות השביתה.
האירועים שקדמו לשביתה

העיירה לורנס הוקמה ב-1845 כעיירת טקסטיל, אשר רוב פרנסת תושביה נשענת על תעשייה זו. החל מ-1900, מכשור מכני חדיש איפשר לבעלי המפעלים להיפטר מהעובדים המיומנים, ולשכור עובדים זולים ולא מיומנים (בעיקר נשים). העבודה במפעל הייתה מסוכנת לעובדים בגין השעות הארוכות וחוסר מיומנות העובדים בתפעול מכשירים מכניים. חלק מהעובדים היו ילדים מתחת לגיל 14. מחצית מהעובדים, מבין 4 מפעלי הטקסטיל שהיו בעיר, עבדו עבור חברת הטקסטיל האמריקאית, חברה אשר שלטה ב-34 מפעלים באזור ניו אינגלנד והרוויחה כ-45,000,000$ בשנה. המגזר שבלט בלורנס היו צעירות בין גילאי 14–18. עד 1912, הגיעו המפעלים לתפוסה מלאה והעסיקו כ-32,000 עובדים. פיתוחים טכנולוגים נוספים דוגמת מכונות טווייה בעלות שני נולים[דרושה הבהרה], הגבירו את קצב העבודה והרעו את תנאי העבודה של העובדים, אשר נאלצו להתרגל לקצב החדש של המכונות. בעלי המפעלים, אשר הודות לפיתוחים אלו, הצליח לייצר יותר מוצר בפחות זמן, הורידו את משכורות העובדים ופיטרו רבים. אלו שנשארו במפעלים הרוויחו 9$ עבור שבוע עבודה של 56 שעות (9 וחצי שעות ליום; שישה ימי עבודה בשבוע).
השביתה > פרוץ השביתה - הורדת משכורות

חוק חדש שנחקק במסצ'וסטס הוריד את שעות העבודה המותרות בחוק לנשים וילדים מ-56 ל-54 החל מ-1 בינואר 1912. ב-11 בינואר, עובדים גילו שפחדם הגדול התממש, המעסיקים הורידו את משכורתם השבועית, בהתאם להורדת השעות לפי חוק. ההבדל בין המשכורות היה שווה ערך לשלוש כיכרות לחם לעובד. כאשר נשים במפעל "אברט כותנה" הבינו שמעסיקם הוריד את משכורתן ב 32 סנט הם הפסיקו את עבודת הנולים, עזבו את המפעל והתחילו לצעוק "משכורת נמוכה, יום קצר" עובדים ממתפרות סמוכות הצטרפו ביום למחרת, ותוך שבוע 20,000 עובדים שבתו.