עובדיה קמחי
קורות חיים

עובדיה קמחי נולד בחברון בשנת 1888 ליוסף ורחל, בן למשפחה יהודית-ספרדית ותיקה בארץ ישראל. בנעוריו למד בישיבה של הרב חיים חזקיהו מדיני בחברון. לאחר שהשלים לימודיו בישיבה בשנת 1905 נסע לאיסטנבול מתוך כוונה ללמוד לימודי רפואה או רוקחות, אולם לבסוף החליט ללמוד דווקא בבית המדרש לרבנים של איסטנבול שבניהולו של המשכיל העברי ר' אברהם דאנון. הוא השלים את לימודיו בבית המדרש בהצטיינות והוסמך לרבנות. לאחר מכן פנה להוראה – הוא היה מורה לצרפתית בבית הספר ע"ש משפחת קמונדו באיסטנבול, מורה לטורקית בבית הספר של חברת עזרה, ומורה לצרפתית וטורקית בבית הספר שבניהול אברהם אלמליח בגלאטה.
נוסף על פעילותו החינוכית החל בתקופה זאת לכתוב לעיתונים היהודים-ציונים של איסטנבול – בהם העיתון העברי המבשר, שבועון הלאדינו איל ז'ודיו, והעיתון הצרפתי ל'אורור שבעריכת לוסיין שיוטו. מאמרו הראשון התפרסם בשנת 1910 ב"המבשר" (שנה ראשונה, גיליון י"א) והיה סיפור עברי קצר.
כמו כן, בעודו באיסטנבול החל בפעילות ציבורית. ביחד עם דוד אלנקוה ייסד אגודה עברית-ציונית בשם "בני מזרח", שפעלה להפצת הרעיון הציוני והעברית בקרב בני הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1911 חזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים כדי לעסוק בבנקאות. בשנים 1911–1914 שימש כמזכיר הכללי של הבנק העות'מאני בירושלים, ובמקביל הרבה לכתוב מאמרים פובליציסטים לעיתון החרות הירושלמי. הוא גם נהג לנאום מעל במות שונות בירושלים ונודע כנואם מוכשר. כמה ממאמריו עוררו פולמוס. כך למשל ב-1913 פרסם סדרה של ארבעה מאמרים ב"החרות" על הצורך "ביצירת תעשייה בארץ ישראל", וטען כי תעשייה, ולא חקלאות, היא הדרך הנכונה לפיתוח ארץ ישראל. הוא הסכים שלעבודת האדמה הייתה תרומה חשובה לחידוש החיים הלאומיים בארץ ישראל, אך טען כי רק תעשייה מפותחת תוכל למלא את צרכיו הכלכליים של היישוב. עמדתו זאת הייתה בניגוד לשיח הרווח באותה עת שהעמיד את החקלאות ועבודת האדמה כראשונה בחשיבותה, ומספר מאמרי ביקורת פורסמו בעיתונים כמו העולם כנגד טענותיו. מאמרים אחרים שלו קראו להתגייסות רבה יותר לציונות המעשית, נגד ההתפרדות בין הספרדים והאשכנזים ולהקמת קהילה מאוחדת בירושלים שתתבסס על דמי חבר.
במחצית הראשונה של שנת 1915 היה פעיל בענייני צדקה בירושלים ובניסיון לבטל את הקבצנות בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל לסוריה על ידי השלטון העות'מאני כמו רבים אחרים מבני היישוב היהודי. הוא נותר בדמשק עד תום המלחמה ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית ביחד עם פעילים ציונים ספרדים אחרים שגורשו אליה, בהם אברהם אלמליח ויהודה בורלא. לאחר תום המלחמה נסע ללימודים בצרפת באוניברסיטת פריז ועסק בה בפעילות ציבורית ועיתונאית. בשנים 1919–1927 שימש בתור הכתב של העיתון העברי דואר היום בצרפת ובין השאר היה שליח העיתון לקונגרסים ציוניים. בשנת 1921 היה ממייסדי אגודה ל"עזרה תכופה לפליטי פולין ורוסיה", ביחד עם הרב ישראל לוי, הרב הראשי ליהדות צרפת, ששימש בתור נשיא הכבוד שלה.
בשנת 1922 ייסד את כתב העת "מנורה" (Menorah), ירחון בצרפתית העוסק ביהדות ובענייני השעה של העם היהודי, בהשתתפות יהודים ולא-יהודים, שיצא לאור במשך שבע השנים הבאות. בין הכותבים לכתב העת נודעו החשובים בסופרים ובמשוררים היהודים בצרפת. כתב העת הופץ גם מחוץ לצרפת עצמה, לקהילות צפון אפריקה והמזרח התיכון, שבהן צרפתית תפסה את מקומה כשפת הקריאה העיקרית.
לקמחי היה חלק חשוב גם בייסוד ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. הוא היה ממארגני כינוסה בפריז במאי 1935, והחל מאותו כינוס שימש בתור המזכיר הכללי של ההתאחדות.
בדצמבר 1931 נקבע שקמחי יערוך את בטאון ההתאחדות העולמית של הספרדים וביולי 1932 הוא ייסד עם הרב נסים עובדיה את כתב העת של ההתאחדות הספרדית Le Judaïsme séphardi, שיצא לאור בקביעות עד מלחמת העולם השנייה. כתב העת שימש במה עבור ההתאחדות להפצת רעיונותיה, אך גם במה חשובה למחקרים ומאמרי הגות או ספרות בקשר לקהילות הספרדיות בעולם. עם הכותבים לכתב העת נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים.
בעת מלחמת העולם השנייה איבד קמחי את ספרייתו וביתו, אך הצליח להינצל כשנמלט לטולוז לפני שנתפס בידי המשטרה הצרפתית של משטר וישי. בעת שהותו בטולוז עסק בתרגום יצירות ספרותיות עבריות לצרפתית והפצתן בקרב הנוער היהודי. כמו כן ערך בשנה האחרונה של המלחמה ביטאון בשם "לה רנסאנס" (התחיה) עבור המחתרת היהודית בצרפת. לאחר המלחמה חזר לפריז, והמשיך להוציא את עיתון התחיה. בשנת 1950 חידש את הוצאת Le Judaïsme séphardi בפריז ולאחר מכן עבר ללונדון, שם המשיך בפעילות עיתונאית וספרותית. משנת 1951 הוא כיהן כמזכ"ל הפדרציה הספרדית העולמית.