תוניסיה העות'מאנית
צבא > פיראטים

פיראטיות, הנחשבת לעיתים קרובות ל"פעילות עתיקה אם לא תמיד מכובדת", הייתה נהוגה רבות על ידי עמים שונים בזמנים ובמקומות שונים.  ניתן להבחין בין פריבטיר לבין פיראט בכך שהראשון פעל בסמכות ממשלתית מפורשת, בעוד שלאחרון לא היה אישור רשמי.   אזור הים התיכון במהלך ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס היו עדים לפיראטיות (ופריבטירים) נרחבת שנהגו הן על ידי נוצרים (שכוונו לספנות מוסלמית במזרח) והן על ידי מוסלמים (פעילים יותר לאורך חוף ברבריה במערב, מכוונות לאניות סוחר נוצריות).
"העידן הגדול של הקורסיירים הברבריים" הראשון התרחש במאה ה-16, בין 1538 ל-1571. כוח הים העות'מאני בים התיכון היה עילאי בעשורים אלה לאחר ניצחונם הימי בקרב קרב פרבזה. עם זאת, העליונות העות'מאנית נשברה למעשה בקרב לפנטו, אם כי כוח הים העות'מאני נותר אדיר.  בתחילת המאה ה-17 שוב הגיעה לשיא פעילות הקורסיירים. לאחר מכן, אלג'יר החלה להסתמך יותר על "מחווה" ממדינות אירופה בתמורה למעבר בטוח במקום לתקוף ספינות סוחר בנפרד. ההסכמים של האימפריה העות'מאנית עם מדינות אירופה הוסיפו שכבה של דיפלומטיה סותרת. לבסוף, במהלך המלחמות שלאחר המהפכה הצרפתית (1789–1815), פעילות הקורסיירים הברברים עלתה לזמן קצר לפני שהסתיימה בפתאומיות.
באלג'יר של המאה ה-16, תחת המשטר העות'מאני החדש, עברו המנהגים והמסורות של הקורסיירים הברבריים הקיימים מהפך משמעותי, והתפתחו למוסדות מרשימים. הפעילות הפכה מפותחת מאוד, הכוללת דרכי גיוס, מבנים היררכיים בתוך החיל, מערכות ביקורת עמיתים, מימון פרטי וציבורי כאחד, עסקאות ותמיכה חומרית, כמו גם פעולות ושווקים מתואמים למכירה חוזרת וכופר. המדיניות שנקבעה באלג'יר שימשה מודל למופת של עסקי קורסיירים, המכונה לעיתים קרובות "מועצת הקברניטים". מודל זה אומץ מאוחר יותר על ידי תוניס וטריפולי ובאופן עצמאי על ידי מרוקו.
הצוותים הגיעו משלוש קבוצות עיקריות: עריקים נוצרים, שכללו קברניטים מפורסמים רבים או ידועים לשמצה, מוסלמים זרים, בעיקר טורקים, ומספר קטן של מגרביים ילידים. נדיר היה שיליד יגיע לדרגה גבוהה, אם כי רייס חמידה, ברברי קבילי, הצליח לעשות זאת במהלך השנים המאוחרות יותר של עידן הקורסיירים. קברניטים נבחרו על ידי בעלי הספינה מתוך רשימה שנערכה על ידי כמה נבחרים, מועצה סמכותית המורכבת מכל קברניטי הקורסיירים הפעילים. גם מיקומי המגורים הוסדרו, כאשר קברניטים, צוותים וספקים מתגוררים כולם ברובע המערבי של אלג'יר, לאורך הנמל והרציפים.
הון פרטי מימן בדרך כלל את פעילות הקורסיירים. משקיעים רכשו מניות במיזמים עסקיים ספציפיים של הקורסיירים, שנלקחו מרמות שונות של החברה, כולל סוחרים, פקידים, יניצ'רים, חנוונים ובעלי מלאכה. מימון זה סיפק את הכספים הדרושים להון ולהוצאות של ספינות וצוותים, לרבות מלאים, אספקה, עצים, קנבס ותחמושת.
"בגלל הרווחים הפוטנציאליים משלל הקורסיירים, חיתום משלחות היה הצעה אטרקטיבית. החזקת המניות הייתה מאורגנת כמו של חברת מניות מודרנית, כשהתשואה ליחידים תלויה בהשקעה שלהם. סוג זה של השקעה פרטית הגיע לשיא במאה ה-17, 'תור הזהב'."
לאחר "תור הזהב" הפיראטי, מדינת אלג'יר, בעיקר בשליטת היניצ'רים הטורקים שלה, הגיעה לבעלות על רבים מאוניות הקורסיירים ולממן את משלחותיהם. כללים נוקשים קבעו את חלוקת השלל שנתפס בים. ראשית, אלג'יר קיבלה את חלקה כנציגת המדינה של אללה; אחר כך הגיעו שלטונות הנמל, עמלות המכס ושומרי המקלט; לאחר מכן, החלק המגיע לבעלי הספינות, הקפטן והצוות הגיעו בעקבותיו. מטען הסוחר שנתפס נמכר בדרך כלל במכירה פומבית או, בדרך כלל, לנציגים מסחריים אירופאים המתגוררים באלג'יר, שדרכם היה עשוי להגיע אפילו לנמל היעד המקורי שלו.
כופר או מכירת שבויים (ומכירות פומביות של מטענים) היו המקור העיקרי לעושר פרטי באלג'יר. התשלום עבור שבויים מומן ונוהל על ידי החברות הדתיות.  תנאי השבי היו מגוונים, כאשר רוב השבויים הועסקו כעבודת עבדים.  מאסטרים מוסלמים העניקו לפעמים לשבויים נוצרים אלה הרשאות דתיות.  באלג'יר, בתחילת המאה ה-17, הוחזקו יותר מ-20,000 אסירים נוצרים ממדינות שונות.  שבויים נחשבו למקור רווח גדול יותר מסחורה שנבזזה בברבריה, בעוד שבתוניס, פעילות הקורסיירים מעולם לא הגיעה לרמה שבה הגיעה באלג'יר.