stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האזרח קיין
החדשנות שבסרט

צילומי "האזרח קיין" נעשו כמעט בחטף, אולם ולס הביא לפרויקט את מלוא כישרונו וגאוניותו, וכמעט כל סצנה בו הייתה פורצת דרך. ולס השכיל להשתמש בעדשות "פוקוס עמוק" והעניק ממד נוסף, קולנועי, לדמויות שלו. הסרט שבר את התפיסה הנראטיבית שהייתה שלטת עד אז, והוכיח שניתן לעשות סרט שאינו כרונולוגי בהכרח (סגנון שבא לידי ביטוי בולט לאחר מכן בסרט רשומון). ולס, שגילם את קיין בעצמו, נכנס עד כדי כך לתפקיד, שלאחר ששבר את רגלו באחת הסצנות, סירב להפסיק את הצילומים, והמשיך לשחק עם רגל שבורה.
דוגמה לשימוש האמנותי של ולס בקומפוזיציה תוך שימוש ב"פוקוס עמוק", היא הסצנה שבה קיין כילד נמסר על ידי הוריו לאיש שיגדל אותו. המצלמה מתמקדת בקיין, שמשחק בחוץ בשלג, ואז נעה אחורה אל תוך הבית, תוך שהיא ממשיכה לצלם את הילד. מסביב לילד מופיע חלון הבית, והמשמעות האמנותית היא שהילד אמנם משחק בחוץ אך "כלוא" במסגרת של החלון, כלומר "כלוא" בחייו על אף שהוא נראה חופשי. ליד החלון מופיעים הוריו של קיין, וניתן להבין שהם אלו שכופים את ה"מסגרת" על הילד. המצלמה ממשיכה לנוע אחורה ומצלמת את ההורים חותמים על החוזה למסירת הילד לאיש שיגדל אותו. האם מצולמת קרוב ביותר למצלמה וכתוצאה מכך היא הדמות הגדולה ביותר, דבר המעיד על כך שהיא המחליטה המרכזית בסצנה, הדמות השלטת באירועים והחשובה מבין המבוגרים. מאחוריה, קטן יותר, האיש שמולו נחתם החוזה; ומאחוריו האב, שנראה כי חשיבותו בקביעת ההחלטה למסור את הילד היא הקטנה ביותר מבין המבוגרים. זווית הצילום הנמוכה גורמת לתקרה להיראות נמוכה, כאילו היא "דוחסת" את הדמויות, והמשמעות היא שהדמויות נמצאות במצב לא נוח, מלחיץ ומאיים. הילד הוא הקטן ביותר מבין הדמויות, כך שחשיבותו בקבלת ההחלטה היא אחרונה. הוא צועק אך לא נשמע על ידי המבוגרים, מה שמוסיף למועקה שבתהליך המסירה שלו. הוא אמנם "יוצא" מהמסגרת, אך חוזר אליה בעל כורחו. כל המידע הזה מועבר בצילום רצוף אחד ("שוט" אחד) ללא עריכה. שימוש שכזה במצלמה, שכולל מידע צילומי רב הן של עצמים קרובים למצלמה והן של עצמים הרחוקים ממנה, נקרא "פוקוס עמוק", והיה חדשני בתקופתו של ולס. ל"עומק" הצילומי ולס הצמיד משמעויות אמנותיות התורמות לסיפור, ובכך באה לידי ביטוי יכולתו האמנותית הגבוהה.
בארץ ישראל הוצג הסרט לראשונה בקולנוע אסתר, תל אביב, במוצאי שבת 16 בינואר 1943.
לקריאה נוספת

יגאל בורשטיין, 2 בחלק שני: "בין מודרניזם לריאליזם: 'האזרח קיין'", קולנוע: פענוח, פרשנות, פיתוי, תל אביב: סל תרבות ארצי (מפתחות), 1998, עמ' 52–57
לואיס ג'אנטי, להבין סרטים, האוניברסיטה הפתוחה, 2000, עמ' 473–508
לורה מאלווי, אדיפוס באמריקה, עיון בסרטו של אורסון וולס 'האזרח קיין', רסלינג, 2004
יעקב מלכין, 3 – קווים להתפתחות התסריט בראינוע ובקולנוע, ספרות התסריט: עיונים בצורה ספרותית חדשה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985, עמ' 45–75; תסריט – עמ' 347–442
רות נצר, האזרח קיין, בתוך: נפש הקולנוע, רסלינג, 2014, עמ' 141–146
דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "האזרח קיין", עמ' 44–46
הערות שוליים

↑  אורסון וולס: האזרח קין, דבר, 15 בינואר 1943‏Citizen Kane, פלסטיין פוסט, 15 בינואר 1943
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 1978: The Belle of Amherst - ג'ולי האריס | פרס גראמי לאלבום הספוקן וורד הטוב ביותר  1979: Citizen Kane (Original Motion Picture Soundtrack) - אורסון ולס | הבא: 1980: Ages of Man (Readings from Shakespeare) - ג'ון גילגוד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289007805171  PLWABN: 9810612230105606  BIBSYS: 90684861  BNE: XX3821686  BnF: cb121560708 (data)  CANTIC: a12092447  GND: 4208625-5  LCCN: n50051145  NKC: unn2010570254  SUDOC: 085793779  VIAF: 316753485   WorldCat (עם VIAF): 316753485 
סצנה מתוך הסרט
פדריקו פליני

ערך זה עוסק בבמאי האיטלקי. אם התכוונתם לנמל התעופה הקרוי על שמו, ראו .
| --- | --- |

פדריקו פליני, 1965
 לידה:  20 בינואר 1920 רימיני, ממלכת איטליה 
 פטירה:  31 באוקטובר 1993 (בגיל 73) רומא, הרפובליקה האיטלקית 
 מקום קבורה:  Fellini tomb 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  1945–1992 (כ־47 שנים) 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 בן או בת זוג:  ג'ולייטה מזינה (1943–1993) 
 פרסים והוקרה:  פרימיום אימפריאל  פרס אוסקר לשם כבוד  פרס דקל הזהב
 http://www.federicofellini.it/
 פרופיל ב-IMDb
 
פדריקו פליני (באיטלקית: Federico Fellini;‏ 20 בינואר 1920 - 31 באוקטובר 1993) היה תסריטאי ובמאי קולנוע איטלקי, הנחשב לאחד מיוצרי הקולנוע המוערכים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים. נודע בזכות סגנונו הייחודי המשלב פנטזיה וארציות. קריירת הקולנוע שלו נמשכה כ-50 שנה, במהלכן זכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן (עבור "לה דולצ'ה ויטה"), היה מועמד 12 פעמים לפרס האוסקר וארבעה מסרטיו זכו בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. ב-1993 זכה לקבל פרס אוסקר למפעל חיים.
ביוגרפיה > קריירה וחייו הבוגרים > סרטים מוקדמים

באותה עת החלו פליני ורוג'רו מקארי (Ruggero Maccari), שנכלל גם הוא בצוות הכותבים ב"מרק'אאורליו", לכתוב מערכונים לרדיו ובדיחות לסרטים. עוד בטרם מלאו לו 20, השיג פליני, בסיועו של פבריצי, את המזכה (קרדיט) הראשון שלו כאחד מחמשת כותבי התסריט לקומדיה הקולנועית, "חלומו של פיראט" (Il pirate sono io), בבימויו של מריו מאטולי (Mario Mattoli). תוך זמן קצר היה מעורב בהפקות נוספות באולפני צ'ינצ'יטה וכך התרחב המעגל המקצועי שלו וכלל את הסופר ויטליאנו ברנקטי (Vitaliano Brancati) והתסריטאי פיירו טליני (Piero Tellini). באותה עת הוא נחשף גם לחומרים תרבותיים זרים; הוא קרא את "הגלגול" מאת פרנץ קפקא ויצירות מאת ניקולאי גוגול, ג'ון סטיינבק וויליאם פוקנר ובנוסף, צפה בסרטים צרפתיים של מרסל קרנה, רנה קלייר וז'וליאן דוביבייה. ב-1941 הוא פרסם את Il mio amico pasqualino, ספרון בן 74 עמודים המתאר את הרפתקאותיו האבסורדיות של pasqualino, אלטר אגו שלו.
בעודו כותב לרדיו ומנסה להתחמק מגיוס, פגש פליני את אשתו לעתיד, ג'ולייטה מזינה, בסטודיו במשרדי EIAR (תאגיד שידורי רדיו איטלקי) בסתיו 1942. מזינה השתכרה היטב בעת שגילמה את דמותה של פאלינה בתסכית הרדיו של פליני, "צ'יקו ופּאלינה", ונודעה גם בשידורי קומדיות מוזיקליות שעודדו את הקהל שהיה מדוכא מהמלחמה. בנובמבר 1942, נשלח פליני ללוב, שהייתה תחת שליטת של איטליה הפשיסטית, כדי לעבד תסריט לסרט I cavalieri de deserto (אבירי המדבר, 1942), בבימוי של אוסוולדו ולנטי (Osvaldo Valenti) וג'ינו טאלאמו (Gino Talamo). פליני ברך על ההזדמנות שאפשרה לו "לארגן לעצמו עוד דחייה לצו הגיוס שלו". מלבד השתתפות בכתיבת התסריט, הוא גם ביים את הסצנות הראשונות של הסרט. כשנכפה מצור על טריפולי על ידי הכוחות הבריטיים, נמלטו הוא ושותפיו לסרט במטוס גרמני שטס לסיציליה. הרפתקאותיו באפריקה, שפורסמו לאחר מכן ב"מרק'אאורליו" בשם "הטיסה הראשונה", סימנו את "הצמיחה של פליני חדש, לא עוד רק תסריטאי, עובד ורושם בשולחנו, אלא במאי בשטח".
פליני הצליח לבסוף להתחמק מהגיוס כאשר מתקפה אווירית של בנות הברית על בולוניה, השמידה את הרישומים הרפואיים שלו. פליני וג'ולייטה התחבאו בדירה של דודתה עד נפילתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943. לאחר שיצאו יחד במשך תשעה חודשים, התחתן הזוג ב-30 באוקטובר 1943. כמה חודשים לאחר מכן, נפלה מזינה במדרגות וסבלה מלידה מוקדמת. היא ילדה בן, פיירפדריקו, ב-22 במרץ 1944, אך הילד מת מדלקת המוח שלושה שבועות לאחר מכן. לטרגדיה היו השלכות רגשיות ואמנותיות מתמשכות על פליני.
ביוגרפיה > קריירה וחייו הבוגרים > התמחות נאו-ריאליסטית

לאחר שחרור רומא על ידי בנות הברית ב-4 ביוני 1944, פתחו פליני ואנריקו דה סיטה (Enrico De Seta) חנות בשם "הפרצופים המצחיקים", שסייעה להם לשרוד את המיתון שלאחר המלחמה בציור קריקטורות של חיילים אמריקאים. פליני היה מעורב ביצירת הנאו-ריאליזם האיטלקי כאשר רוברטו רוסליני, שעבד על התסריט של "רומא עיר פרזות" (הנחשב כסרט הראשון בנאו-ריאליזם), פגש את פליני בחנות שלו וביקש ממנו לכתוב בדיחות ודיאלוגים לתסריט. מודע למוניטין של פליני כמוזה היצירתית של אלדו פבריצי, רוסליני גם ביקש ממנו לנסות ולשכנע את השחקן לגלם את דמותו של האב ג'וזפה מורוזיני, כומר קהילה ואיש מחתרת, שהוצא להורג על ידי ה-SS ב-4 באפריל 1944.
ב-1947, היו פליני וסרג'ו אמידאי (Sergio Amidei) מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור התסריט ל"רומא עיר פרזות".
בעת שעבד כתסריטאי ועוזר במאי של רוסליני על "פאיזה" ב-1946, הופקד פליני על צילום הסצנה במאיורי בסיציליה. בפברואר 1948, התוודע למרצ'לו מסטרויאני, שחקן תיאטרון צעיר באותה עת, שהופיע במחזה יחד עם ג'ולייטה מזינה. לאחר שקשר יחסי עבודה קרובים עם הבמאי אלברטו לטואדה, עזר פליני לכתוב את התסריטים ל"ללא רחמים" (Senza pietà) ול"התחנה על נהר הפו" (Il mulino del Po). פליני גם עבד עם רוסליני על סרט האנתולוגיה "L’Amor" ‏(1948), שהורכב משני קטעים. בקטע "הנס" כתב פליני את התסריט יחד עם רוסליני ואף שיחק בקטע זה את דמותו של נווד המתחזה לקדוש ומעבר איכרה שגולמה על ידי אנה מניאני.
ביוגרפיה > קריירה וחייו הבוגרים > סרטיו המוקדמים

ב-1950 הפיקו וביימו במשותף פליני ולטואדה את סרטו הראשון באורך מלא של פליני, "אורות הוורייטה" (Luci del varietà). הייתה זו קומדיה שעסקה בעולם שמאחורי הקלעים בלהקת תיאטרון וודוויל נודדת. בתפקידים הראשיים שיחקו פפינו דה פיליפו, ג'ולייטה מזינה ואשתו של לטואדה, קרלה דל פוג'ו (Carla del Poggio). הביקורות הרעות וההפצה המוגבלת של הסרט היוו אסון כלכלי לכל הנוגעים בדבר. חברת ההפקות פשטה את הרגל והשאירה את פליני ואת לטואדה בחובות שהיה עליהם להחזיר במשך עשור. בפברואר 1950, קיבל "פאיזה" מועמדות לאוסקר על התסריט מאת רוסליני, סרג'ו אמידאי ופליני.
בספטמבר 1951 התחיל פליני את ההפקה על "השייח' הלבן" (Lo sceicco bianco), הסרט הראשון באורך מלא בבימויו הבלעדי. הסרט, בכיכובו של אלברטו סורדי הוא קומדיה רומנטית שהתבססה על גרסה ראשונית שנכתבה על ידי מיכלאנג'לו אנטוניוני ב-1949 והתבסס על הפוטו רומן האיטלקי - חוברות אנימציה מצולמת שכללו עלילות רומנטיות והיו פופולריות באותה תקופה. המפיק קרלו פונטי הפקיד בידי פליני וטוליו פינלי (Tullio Pinelli) את כתיבת התסריט, אך אנטוניוני דחה את הסיפור שהם פיתחו. יחד עם אניו פלאיאנו (Ennio Flaiano), הם עיבדו את החומר לסאטירה קלילה על זוג שזה אך נישא (בגילומם של לאופולדו טרייסטה (Leopoldo Trieste), וברונלה בובו (Brunello Bovo)), המגיע לרומא כדי לפגוש את משפחת החתן ולצפות במיסה של האפיפיור. מסכת המכובדות של החתן נהרסת במהרה על ידי אובססיית הכלה ל"שייח' הלבן" - דמות דמיונית מהפוטו רומן (מגולם על ידי אלברטו סורדי). המוזיקה לסרט הולחנה על ידי נינו רוטה והיה זה שיתוף הפעולה הראשון שלהם שנמשך עוד שנים ארוכות (עד חזרת התזמורת (1978). הסרט נבחר תחילה לפסטיבל קאן אך לאחר מכן נמשך מהתחרות. לאחר שהוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה הוא נקטל על ידי הביקורות שתארו אותו כ"אווירה של משחק כדורגל". מבקר אחד הצהיר שלפליני אין ולו הכישרון המזערי הנדרש לבימוי קולנוע.
ב-1953, יצא למסכים סרטו השני, "הבטלנים". הסרט - קומדיה העוקבת אחר חייהם של חמישה צעירים המעבירים את זמנם בעצלתיים בכפרם הקטן שעל שפת הים ליד רימיני, זכה לאהדת המבקרים ולהצלחה בקרב הציבור. הסרט זכה באריה הכסף - פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה ובעקבות כך השיג פליני הפצה בינלאומית ראשונה.
ביוגרפיה > קריירה וחייו הבוגרים > שנים אחרונות (1993-1991)

ביולי 1991 ובאפריל 1992, עבד פליני בשיתוף פעולה הדוק עם הקולנוען הקנדי, דמיאן פטיגרו כדי ליצור את "השיחות הארוכות והמפורטות ביותר שאי פעם הוקלטו בסרט", שתוארו על ידי הביוגרף שלו, טוליו קזיץ', כ"דרשה הרוחנית של המאסטרו". קטעים נבחרים מהשיחות הללו שימשו כבסיס לסרט הדוקומנטרי של פטיגרו: "פליני: אני שקרן מלידה" (2002) ולספר, "אני שקרן מלידה: לכסיקון פליני". פליני נתקל בקשיים הולכים וגוברים להשיג מימון לסרטיו, ופיתח מערכת של פרויקטים טלוויזיוניים שכותרתם שיקפה את נושאיהם: Attore, Napoli, L’Inferno, L’opera Lirica ו-L’America.
באפריל 1993 קיבל פליני את פרס האוסקר החמישי שלו, פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים, "כהוקרה להישגים הקולנועיים שלו שריגשו ובידרו קהלים בכל רחבי העולם". ב-16 ביוני באותה שנה, הוא אושפז בבית חולים בציריך כדי לעבור אנגיופלסטיה של עורק הירך. לאחר חודשיים לקה בשבץ מוחי במלון "גרנד" ברימיני. משותק חלקית, הוא הועבר לפרארה לשיקום ולאחר מכן לקליניקה אומברטו ברומא להיות לצד אשתו, שגם היא אושפזה באותו מוסד. הוא עבר שבץ נוסף ונכנס למצב של תרדמת בלתי הפיכה. פדריקו פליני מת ברומא ב-31 באוקטובר בגיל 73, יום אחרי יובל הנישואים שלו. טקס ההשכבה שלו התקיים בסטודיו 5 בצ'ינצ'יטה, מול כ-70,000 איש. לבקשתה של רעייתו, ג'ולייטה מזינה, במהלך טקס ההלוויה, שנערך בבזיליקת סנטה מריה דלי אנג'לי דיי מרטירי (Santa Maria degli Angeli e dei Martiri) ברומא, ניגן החצוצרן מאורו מאור (Mauro Maur) את "Improvviso dell’Angelo", מאת נינו רוטה. חמישה חודשים לאחר מכן, ב-23 במרץ 1994, מתה ג'ולייטה מזינה מסרטן ריאות.
מצבת קברם של פליני, מזינה ובנם פיירפדריקו נוצרה בידי ארנלדו פומודורו. היא מעוצבת כחרטום של ספינה, וממוקמת בכניסה הראשית לבית הקברות של רימיני.
נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני ברימיני קרוי על שמו.
דעות פוליטיות

למרות שחלק לא מבוטל מהשחקנים והבמאים האיטלקיים בזמנו אהדו את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, פליני לא תמך בקומוניזם, והשתייך לשמאל המתון. הוא הצביע למפלגה הרפובליקנית האיטלקית ולמפלגת הסוציאליסטים הרפורמים, בראשות פייטרו ניני. פעם אחת אף הצביע עבור המפלגה הדמוקרטית-נוצרית. הוא התנגד לתנועת המחאה ב-1968 והיה מיודד עם ראש ממשלת איטליה, ג'וליו אנדראוטי. חוץ מהחצים הסאטיריים ששלח לכיוון סילביו ברלוסקוני ולטלוויזיה המסחרית ב"ג'ינג'ר ופרד", רק לעיתים נדירות ביטא פליני בציבור את דעותיו הפוליטיות ומעולם לא ביים סרטים פוליטיים. עם זאת, הוא יצר בתחילת שנות ה-90 שני תשדירי בחירות עבור המפלגה הנוצרית דמוקרטית ועבור המפלגה הרפובליקנית האיטלקית. סיסמתו: "Non si interrompe un'emozione" (אל תקטע רגש) נוצרה על ידו כנגד השימוש המופרז בפרסומות בטלוויזיה ונעשה בה שימוש גם על ידי מפלגת השמאל הדמוקרטית במשאל עם ב-1995.
השפעה ומורשת

סרטיו של פליני מאופיינים בדרך התבוננות ייחודית על דמותה של החברה וכוללים שילוב יוצא דופן של זכרונות, חלומות, פנטזיות ותשוקות. שם התואר "פלינאי" הוא "שם נרדף לתמונות ראוותניות, דמיוניות ואפילו סגנון בארוקי בקולנוע ובאמנות בכלל". סרטו, "לה דולצ'ה ויטה" תרם את המושג פפראצי לשפה אנגלית (נשאב מהשם פפראצו, הצלם - חברו של העיתונאי גיבור הסרט (מרצ'לו מסטרויאני)).
במאים בולטים בעשורים שלאחר לכתו של פליני, כמו טים ברטון, טרי גיליאם, אמיר קוסטוריצה, דייוויד לינץ', צוטטו כמי שהושפעו מעבודתו של פליני בסרטיהם.
הבמאי הפולני, וויצק הס (Wojciech Has), ששניים מסרטיו הבולטים, "כתב היד של סרגוסה" (1965) ו"בית ההבראה של שעון החול" (1973), הם דוגמאות לפנטזיות מודרניות, הושווה לפליני בשל "תמונותיו העשירות והשופעות".
סרטו, "הבטלנים" (I Vitelloni), נתן השראה לבמאים אירופאים, חואן אנטוניו ברדם, מרקו פררי ולינה ורטמילר והיווה, בין היתר, השראה לסרט של מרטין סקורסזה, "רחובות זועמים" (1973), "אמריקן גרפיטי" של ג'ורג' לוקאס (1974), "חברים" של ג'ואל שומאכר (1985) ו"דיינר" של ברי לוינסון (1987). כשהמגזין האמריקאי "סינמה" שאל ב-1963 את סטנלי קובריק, מה הם הסרטים האהובים עליו, תייג הבמאי את "הבטלנים" כראשון ברשימת ה-10 האהובים עליו.
"לילות כביריה" עובד בברודוויי למחזמר "צ'ריטי המתוקה" (Sweet Charity) ולסרט באותו שם (1969) מאת בוב פוסי בכיבובה של שירלי מקליין. "עיר הנשים" עובד למחזה תיאטרון על ידי פרנק קסטורף והוצג בברלין ב-1992.
הסרט "½8" נתן השראה, בין היתר, ל"מיקי אחד" (ארתור פן, 1965), "אלכס בארץ הפלאות" (פול מזורסקי, 1970), "היזהר מזונה קדושה" (ריינר ורנר פאסבינדר, 1971), "לילה אמריקאי" (פרנסואה טריפו, 1973), "כל הג'אז הזה" (בוב פוסי, 1979), אבק כוכבים (וודי אלן, 1980), "Sogni d’oro" (נני מורטי, 1981), "פרד פלאנט" (ואדים אבדרשיטוב, 1984), "La pericula del rey" (קרלוס סורין, 1986), "רעש מצלמים" (תום דיצ'ילו, 1995), "שמונה וחצי נשים" (פיטר גרינוויי, 1999), בדרך למטה (ג'ואל שומאכר, 1993), כמו גם, המחזמר "תשע" (מאורי יסטון וארתור קופיט, 1982) שעובד לסרט בכיכובו של דניאל דיי-לואיס ונובלה בספרדית, "יו-יו בואינג" (1998), שנכתבה על ידי הפורטוריקנית ג'יאנינה בראסקי, ומציגה רצף קולנועי של חלום עם פליני שהושפע מסרטו "שמונה וחצי".
לעבודתו של פליני ישנה התייחסות באלבומו של מוזיקאי הרוק המתקדם פיש, "Fellini Days" (2001), באלבומו הרביעי של בוב דילן, "Another Side of Bob Dylan", (בשיר "Motorpsycho Nitemare",‏ 1964), באלבום "Funplex" (2008) של להקת The B-52's (בשיר "Juliet of the Spirits"), ובסצנת פקק התנועה שפותחת את הקליפ של להקת R.E.M בשיר "Everybody Hurts". המוזיקאית והזמרת האמריקאית, לנה דל ריי, ציינה את השפעתו של פליני על יצירתה. יצירתו היוותה השראה לשתי סדרות טלוויזיה אמריקאיות בולטות, "חשיפה לצפון" ו"מפגשים מהסוג האישי". סרטו הקצר של וס אנדרסון, "Castello Cavalcanti" (2013), שהופק על ידי בית האופנה פראדה, הוא במידה רבה מחווה ישירה לעבודתו של פליני.
חלק מסוים מחומרי הסרטים ומניירות העבודה של פליני נמצא בארכיון הקולנוע של אוניברסיטת וסליאן שבקונטיקט, המאפשר גישה מלאה ללומדי וחוקרי קולנוע ברחבי העולם. באוקטובר 2009, נפתחה בגלריה הלאומית ז'ה דה פום בפריז, תערוכה שהוקדשה לפליני, שהוצגה עד ינואר 2010 וכללה טיוטות של פליני, ראיונות טלוויזיה, תמונות מאחורי הקלעים, וקטעים מתוך "לה דולצ'ה ויטה" ו"שמונה וחצי". בנוסף, הוצג "ספר החלומות" שהתבסס על שלושים שנים של איורי והערות לחלומות שנרשמו על ידי פליני.
פילמוגרפיה

אורות הוואריטה 1950
השייח הלבן 1952
הבטלנים 1953
משרד השידוכים (בימוי של האפיזודה "אהבה בעיר"), 1953
לה סטרדה, 1954
הרמאים, 1955
לילות כביריה, 1956
לה דולצ'ה ויטה, 1960 (איטליה/ צרפת)
שמונה וחצי, 1963
ג'ולייטה של הרוחות, 1965
משחק היצרים, 1968 (איטליה/ צרפת)
סטיריקון, 1969 (איטליה/ צרפת)
הליצנים, 1970
רומא 1972 (איטליה/ צרפת)
זיכרונות, 1973 (איטליה/ צרפת)
קזנובה של פליני, 1976
חזרת התזמורת, 1978 (איטליה/מונקו)
עיר הנשים, 1980 (איטליה/ צרפת)
והספינה שטה, 1983 (איטליה/ צרפת)
ג'ינג'ר ופרד, 1985 (איטליה/צרפת/גרמניה)
אינטרוויסטה, 1987
קולו של הירח, 1990 (איטליה/ צרפת)
פרסים

פרימיום אימפריאל (1990)
Kinema Junpo
Moscow International Film Festival awards
Kansas City Film Critics Circle Awards 1966
פרס רצועת הכסף לנושא הטוב ביותר
פרס רצועת הכסף לתסריט הטוב ביותר
פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק
SESC Film Festival
פרס סנט ג'ורדי
פרס אריה הזהב
פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה
סרט הכסף לבמאי הטוב ביותר
French Syndicate of Cinema Critics Awards
אריה הכסף (1953)
פרס הסרט הכחול לסרט הזר
פרס בודיל
פרס באפט"א לעיצוב ההפקה הטוב ביותר
פרס אוסקר לשם כבוד (1991)
פרס דוד דה דונטלו לבמאי הטוב ביותר
פרס דקל הזהב
David René Clair
פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (1989)
David di Donatello for Best Original Script
פרס לוצ'ינו ויסקונטי
Film Society of Lincoln Center
אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית
גילדת הבמאים האמריקאית
מפקד בלגיון הכבוד
לקריאה נוספת

נסים דיין (עורך), דני ורט, פדריקו פליני, הוצאת אורט ישראל, 2006.
זאב רב נוף, מסך גדול. הוצאת כתר, 1982.
הוליס אלפרט, תרגום: בלהה קויפמן, פליני, תל אביב: דביר, 1988, מסת"ב 9650102531
גבריאל בן-שמחון, אישה עם שלושה שדיים: נשים בקולנוע של פליני. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004.
גבריאל קאבאליון, כשפליני חלם: עיון יונגיאני בקולנוע. הוצאת רסלינג, 2013.
האחים מרקס

| --- | --- |

האחים מרקס, 1931
 עיסוק:  שחקנים
 http://www.marx-brothers.org/index.htm
 פרופיל ב-IMDb
משפחת מרקס בהרכב מלא, בסביבות שנת 1915. מימין: הארפו, צ'יקו, סם (פרנצ'י, אבי המשפחה), זפו (הרברט), מיני (אם המשפחה), גמו (מילטון) וגראוצ'ו
גראוצ'ו (משופם) הארפו (מתולתל) וצ'יקו (חובש כובע) מרקס, 1948. צילום: יוסוף קארש
האחים מרקס (באנגלית: Marx Brothers) היו צוות קומי של אחים יהודים אמריקאים אשר הופיעו במחזות וודוויל, בקולנוע ובטלוויזיה בארצות הברית במאה ה-20. הצוות כלל מספר משתנה של חברים, אך בסוף דרכו, ומשזכה להצלחתו הגדולה, מבחינה מסחרית ואומנותית, התגבש לכלל שלישייה – גראוצ'ו – הציני, מעשן הסיגר בעל השפם והגבות המצוירים, הארפו האילם, המנגן בנבל, וצ'יקו בעל המבטא האיטלקי, המנגן בפסנתר.
בין 1926 ו-1957 יצרו האחים מספר סרטים בעלי סגנון ייחודי, אשר חרף עשרות השנים שחלפו מאז עשייתם עדיין יש בכוחם להצחיק את הצופה בן זמננו. בין הסרטים קלאסיקות כ"מרק ברווז", יצירה אנרכיסטית אנטי מלחמתית משנת 1933, "לילה בקזבלנקה" (1946) תשובתם של האחים לסרט "קזבלנקה", ו"לילה באופרה" (1935) הזכור בשל הסצנה בה דחסו האחים שלושה-עשר איש לתוך תא קטן בספינה, ואשר זכה לכך שאלבומה המצליח של להקת "קווין" יקרא על שמו. רבים, כוודי אלן, מצאו בסרטי האחים מרקס השראה ומשמעות, וג'ון לנון התבטא כי הוא "מרקסיסט לנוניסט" התומך בג'ון לנון ובאחים מרקס.
האחים – רקע והתחלות

האחים מרקס נולדו למשפחה יהודית מגרמניה אשר היגרה לניו יורק. האחים כולם נולדו בניו יורק וגדלו באפר איסט סייד, תוך שהם סופגים השפעות של סביבת המהגרים האירים, הגרמנים והאיטלקים. האחים נולדו בין השנים 1887–1901. אח נוסף בשם מנפרד מת כתינוק בשנת 1885.
האחים היו:
צ'יקו (לאונרד), 1887–1961.
הארפו (אדולף, ולאחר מכן ארתור), 1888–1964.
גראוצ'ו (ג'וליוס הנרי), 1890–1977.
גמו (מילטון), 1892–1977.
זפו (הרברט), 1901–1979.
משפחתם של האחים הייתה משפחה של אמנים, והוריהם עודדו את כישרונם מגיל מוקדם. הארפו היה מוכשר במיוחד, וידע לנגן כמעט בכל כלי נגינה, אך התמקד בנגינת הנבל, דבר שהביא לכינויו "הארפו" (Harp הוא נבל באנגלית). צ'יקו ניגן היטב בפסנתר וגראוצ'ו בגיטרה.
תקופת הוודוויל וברודוויי

הקריירה של האחים החלה מעל בימת הוודוויל. דודם, אלברט שיינברג הופיע בתיאטרון הוודוויל כ"אל שין". בשנת 1905 הצטרף אליו גראוצ'ו כזמר, וב-1907 גראוצ'ו וגמו הקימו שלישייה בשם "שלושת הזמירים" עם זמרת בשם מייבל או'דונל. בשנה שלאחר מכן הצטרף הארפו כזמיר הרביעי. בשנת 1910 הצטרפה אמם של האחים ודודתם חנה, והשם שונה ל"ששת הקמיעות". ערב אחד, בעת הופעה בטקסס, הופרעה זמרתם של השישייה בשל התפרעותה של פרדה מחוץ לאולם, שהסבה את תשומת לב הקהל. מששב הקהל למקומו התקבל בשורה של גידופים ציניים על ידי גראוצ'ו. במקום להגיב בזעם, הגיב הקהל בצחוק. אז גילו האחים מרקס את הקסם שבקומדיה.
בתהליך איטי החלה הופעתם של האחים להתפתח מערב של זימרה המעורב בקטעי קישור קומיים, לקומדיה הכוללת קטעים מוזיקליים. תוכניתם הקומית הראשונה "כיף בבית הספר" הציגה את גראוצ'ו כמורה בעל מבטא גרמני, המנסה להשתלט על כיתה שכללה את הארפו, גמו, ומשנת 1912 גם את צ'יקו. עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה עזב גמו את הצוות על מנת להילחם בטענה כי "כל דבר עדיף על חיי שחקן". זפו החליף אותו בשנותיו האחרונות של מופע הוודוויל, ערב הצלחתם והמעבר לברודוויי ולאולמות הקולנוע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו האחים מן הרגשות האנטי-גרמניים ששררו בציבור, והמשפחה ניסתה להסתיר את שורשיה הגרמניים. הארפו שינה את שמו מאדולף לארתור, וגראוצ'ו נפטר מאישיותו ה"גרמנית" על הבמה. עתה התגבש הצוות לכלל "ארבעת האחים מרקס" והחל ליצור את סוג הקומדיה המיוחד להם, ואת אישיותם הבימתית. גראוצ'ו החל לצייר לעצמו שפם, וללכת בהליכתו המתנדנדת. הארפו החל ללבוש פאה נוכרית מתולתלת, נסע באופניים זעירים, והפסיק לדבר. צ'יקו אימץ לעצמו מבטא איטלקי מזויף, שאותו רכש בקרבות חבורות הילדים בשכונה שבה גדל. זפו, לעומתם, נותר "האיש הנורמלי", על אף שמחוץ לבמה היה הוא המצחיק מבין האחים, כאשר במשך השנים היה תפקידו להחליף את האחים במופע אם אחד מהם לא יכול היה להופיע, ולכן יכול להופיע בכל אחד מתפקידיהם.
את שמות הבמה שלהם קיבלו האחים מכותב המערכונים ארט פישר במהלך משחק פוקר בעת שהלהקה הייתה בדרכים. גרסאות שונות מסבירות את מקור השם גראוצ'ו במקורות שונים, לרבות דמות פופולרית מקומיקס שהיה נפוץ אז. הארפו קיבל את שמו בשל נגינת הנבל, וצ'יקו בשל רדיפת הנשים (צ'יקס, בסלנג המוני). גרסאות שונות קיימות לגבי מקורות שמם של גמו וזפו.
בשנות ה-20 הפך המופע של האחים מרקס לאחד הפופולריים בארצות הברית, והציג הומור שנון ומוזר, הלועג למוסדות כבית הספר, לחברה הגבוהה, ולצביעות האנושית. בנוסף לכך הם היו ידועים ביכולתם האלתורית הווירטואוזית בכלי נגינה שונים, וביכולתם לאלתר סצנות קומיות שנונות. צ'יקו היה לאמרגן הלהקה, וגראוצ'ו למנהל האמנותי. המופע של האחים הגיע לברודוויי בתחילה ברוויו מוזיקלי בשם "נגיד שהיא כן" (I'll Say She Is" 1924") ולאחר מכן בשתי קומדיות מוזיקליות "אגוזי הקוקוס" (1925) ו"אנימל קראקרס" (1928). המחזאי ג'ורג' ס. קאופמן עבד עם האחים על שתי ההצגות, וסייע להם לחדד את דמויותיהם הבימתיות.
הוליווד > תקופת פרמאונט

המופע של האחים מרקס צבר פופולריות בדיוק בעת שהוליווד ביצעה את המעבר מהסרט האילם לסרטי הקולנוע. האחים חתמו על הסכם עם אולפני סרטי פרמאונט וניסו את כוחם בקריירה קולנועית. שני הסרטים הראשונים שלהם "אגוזי הקוקוס" (1929) ו"אנימל קראקרס" (1930) היו מבוססים על ההצגות שהעלו האחים על הבמה. גם הופעתם הראשונה ברוויו המוזיקלי הפכה לסרט קצר שהוקרן בשנת 1931 בשם "הבית שבנו הצללים". סרטם הארוך השלישי "מאנקי ביזנס", היה הראשון שלא היה מבוסס על מחזה שהועלה על הבמה. "נוצות הסוס" (ידוע לעיתים כ"אחים מרקס באוניברסיטה") (1932) כלל לעג למערכת החינוך האמריקנית ולמשטר האיסור על שתיית משקאות חריפים שעמד אז בתוקף. הסרט היה להצלחתם הגדולה ביותר עד אז, והביא אותם עד לשער המגזין "טיים". סצנה זכורה מסרט זה, האופיינית לסגנון שפיתחו, כללה את הארפו השולף ממעילו הארוך פטיש מעץ, ולאחר מכן דג, חבל ארוך, עניבה, פוסטר של נערה בבגדיה התחתונים, כוס קפה חם, חרב, ונר הבוער משני קצותיו.
סרטם האחרון בפרמאונט "מרק ברווז" (1933) נחשב על ידי רבים ליצירת המופת שלהם. הסרט בוים על ידי במאי ידוע, לאו מקארי. הסרט הצליח פחות מסרטיהם הקודמים, אך היה בין ששת הסרטים הרווחיים ביותר בשנה שבה נוצר. הסרט הוא קומדיה העוסקת במדינה דמיונית בשם "פרידוניה" הנלחמת באויב בשם "סילבניה", ואשר גראוצ'ו (המכונה בסרט "רופוס ט. פיירפליי") ממונה לראש ממשלתה. הסרט כולל לעג מר ללאומנות, לקפיטליזם ולפשיזם, כמו גם סצנות קומיות קלאסיות ובלתי נשכחות כ"סצנת הראי", שבה מנסה הארפו לחקות את תנועותיו של גראוצ'ו על מנת לגרום לו להאמין שהוא עומד מול ראי, עד שצ'יקו, הלבוש כמותם, בכותונת לילה, נכנס לתמונה. הסצנה שוחזרה בעשרות קומדיות לאחר מכן. הסרט כלל התגרות, נועזת לתקופתה, בקוד המוסרי ההוליוודי המכונה "קוד הייז" אשר אסר, בין היתר, להראות גבר ואישה באותה המיטה. סצנה מפורסמת בסרט מראה נעלי גבר לצד המיטה, ולצדם נעלי אישה, ולאחר מכן פרסות סוס. כאשר המצלמה מגיעה אל המיטה עצמה מסתבר כי במיטה ישן הארפו לצד סוס. בסרט "חנה ואחיותיה" (1986) מבינה דמותו של וודי אלן את טעם החיים תוך צפייה בסצנה מן הסרט באולם הקולנוע. רבים חולקים עם אלן את הדעה בדבר חשיבותו של הסרט.
ברבים מסרטיהם בתקופת פרמאונט ולאחריה, שיחקה לצדם השחקנית מרגרט דומונט, אשר תפקידה היה לרוב אשת החברה הגבוהה, המשמשת כמטרה לחיזוריו המעשיים מאוד של גראוצ'ו (המונע בשל רדיפת כסף או כבוד) כמו גם לחיצי לעגו.
הסרט "מרק ברווז" היה סרטם האחרון של האחים באולפני פרמאונט, אותם עזבו עקב חילוקי דעות אמנותיים וכספיים. בשלב זה עזב זפו את הרביעייה, ונותרו בה גראוצ'ו, צ'יקו והארפו.