stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כל השוטרים הם נבלות: הסדרה

| --- | --- |
 סוגה:  דרמת פשע
 יוצרים:  Filippo Gravino 
 בימוי:  מיקלה אלאיק 
 שחקנים:  מארקו ג'אליני  אדריאנו גיאניני  Francesco Buttironi  Valentina Bellè  Fabrizio Nardi 
 ארץ מקור:  איטליה 
 שפות:  נפוליטנית, איטלקית
 מקום התרחשות:  רומא 
 הפקה
 מפיקים בפועל:  סטפאנו סולימה, Matteo De Laurentiis 
 חברת הפקה:  Cattleya Studios 
 מוזיקה:  Mokadelic 
 אורך פרק:  כ-50 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  נטפליקס
 תקופת שידור מקורית:  15 בינואר 2025
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
כל השוטרים הם נבלות: הסדרה (במקור: A.C.A.B. La serie) היא סדרת דרמה איטלקית משנת 2025, המגוללת את קורותיהם של חברי יחידת ההשתלטות של משטרת רומא. הסדרה מהווה ספין אוף לסרט באותו שם משנת 2012, שבעצמו נכתב בהשראת ספרו של קרלו בוניני אודות האירועים שהסעירו את החברה האיטלקית, ממותו של מפגין בוועדת הפסגה של שמונה המדינות המתועשות בגנואה בשנת 2001 ועד למותו של אוהד כדורגל בשנת 2007, הפעם מנקודת מבטם של השוטרים. הסדרה מתמקדת בתקרית פנימית בה היו מעורבים השוטרים בעת דיכוי מהומות על רקע הפגנות נגד בניית רכבת מהירה בעמק סוזה ובתקרית בה שוטר נפצע קשה מזיקוק שפגע בו.
הבמאי האיטלקי סטפאנו סולימה, ששימש כבמאי הסרט עליו מבוססת הסדרה, שימש במהלך הפקת הסדרה כמפיק בפועל.
רקע

כמו שם הסרט שעליו הסדרה מבוססת, שם הסדרה "כל השוטרים הם נבלות" (ACAB – All Cops Are Bastards) נובע מביטוי המחאה הידוע "A.C.A.B.". בשנת 1972, נבחר על ידי הבמאי סידני היירס לשמש ככותרת לדרמת הפשע שלו "כל השוטרים הם..." (All Coppers Are). בשנות השמונים של המאה העשרים שובץ הסלוגן "All Coppers Are" בשירה של להקת הפאנק הבריטית "The 4-Skins", שמופיע לפחות פעם כפסקול לסדרה האיטלקית.
שחקנים ודמויות

מארקו ג'אליני: מאצינגה ולנטי
פיירלואיג'י ג׳יגנטה: סלבטורה
ולנטינה בל: מרתה
איימן מצ'חור: עזוז
ג'וליה מסינה: אמה דוטורסה
פרנצ'סקו בוטירוני: נער מברגאמו
פרנצ׳סקו פרימאברה: שוטר במשטרת רומא
פסקול

בדומה לסרט עליו היא מבוססת, המוזיקה הולחנה ובוצעה על ידי להקת הפוסט-רוק האיטלקית מוקדליק (Mokadelic) והוקלטה באולפני Forum Music Village ברומא.
ראו גם

אמצעים לפיזור הפגנות
כל השוטרים הם נבלות (סרט)
הלה רופאייזן-שיפר

| --- | --- |

 לידה:  7 ביוני 1921 קרקוב, פולין
 פטירה:  23 באפריל 2017 (בגיל 95) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
הלה רופאייזן-שיפר, 1989
הֶלָה (בת שבע) רוּפְאייזֶן-שיפֶּר (Hella Rufeisen-Schuepper; ‏7 ביוני 1921 – 23 באפריל 2017) הייתה קשרית של הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה ובגטו קרקוב בתקופת מלחמת העולם השנייה, ואחת מבין ששת משיאי המשואות בטקס הדלקת שש המשואות הממלכתי ב"יד ושם" בשנת 2003. הייתה בין 25 לוחמי מרד גטו ורשה שהוענק להם בשנת 2011 אות הוקרה מטעם מדינת ישראל.
העידה במשפט אייכמן בירושלים, וכתבה את הספר האוטוביוגרפי "פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית".
ילדות ונעורים

נולדה בעיר קרקוב שבפולין, בתם של שמחה לבית רוזנברג ופנחס שיפר, שוחט וחזן. לאחר שהוריה נישאו, נסע אביה ללמוד בברלין. אמה נפטרה בגיל 35, לאחר לידת הילד החמישי, וילדיה התפזרו לבתי יתומים וישיבות.
שיפר בת העשר עברה לגור בבית סבתה. בבית הספר קיבלה חינוך פולני ולמדה גם מנהגים נוצריים ותפילות, שלימים עזרו לה בתפקידיה במחתרת. בנעוריה הצטרפה לארגון פ.וו.ק, ארגון פטריוטי פולני של נשים לאימון צבאי. גילויי אנטישמיות מצד המפקדות גרמו לה לעזוב את הארגון, והיא הצטרפה לתנועת הנוער החלוצית עקיבא. בעקבות התנגדות משפחתה לפעילותה בתנועה עזבה את ביתה בגיל 17.
תקופת מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסתה לברוח מזרחה, אך חזרה לקרקוב, בה המשיכו חברי התנועה את פעילותם החינוכית והתרבותית באופן חשאי. מספר פעמים הצליחה לסייע לבני משפחתה למצוא מקומות מסתור בכפרים סמוכים, והעבירה ציוד ומצרכים נדרשים לקרקוב. מראה החיצוני, שלא היה יהודי במובהק, סייע לה בכך. שינוי הזהות לא היה לה קל: "אני נוסעת כפולנייה וכאילו "זורקת מעצמי" את זהותי היהודית, את העול הקולקטיבי של עמי". בהמשך, הצטרפה לפלוגה של המחתרת בוורשה, ובמרץ 1941, עם הקמת הגטו בקרקוב, יצאה לגטו ורשה, כשהיא מצוידת בתעודה מזויפת. שם התחדשה פעילותו של קן תנועת עקיבא, שחבר לתנועות נוער חלוציות אחרות.
תנאי החיים בגטו היו קשים. 25 חברי תנועה חלקו דירה אחת. רובם עסקו בעבודה חינוכית. תפקידן של הנשים היה לעבוד במשק בית. עם סיום יום העבודה ולאחר שעות העוצר, נהגו ללמוד בקבוצות, לשיר יחד, ובערבי שישי לקיים קבלת שבת. היא ניהלה את הבית והייתה אחראית על הטיפול בחולי הטיפוס, ויצרה לשם כך קשר עם גורמים חיצוניים כדי להשיג סיוע רפואי. לאחר מותו של דניאל לוסיק, רכז הקבוצה, קיבלה על עצמה את ההנהגה במקומו. עם הגירוש הגדול בגטו ורשה ביולי 1942, השתתפה, כנציגת תנועת עקיבא בישיבת מרכז 'החלוץ', בה הוחלט להקים את הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) ועל פעילות ליצירת מודעות בגטו לנעשה במחנה ההשמדה טרבלינקה. במסגרת פעילות זו השתתפה בהפצת כרוזים, וזאת כנגד דעת רבים שחששו שהתקוממות תמיט אסון על יושבי הגטו.
שלוש קשריות בעלות חזות ארית, הלה שיפר, מניה מינצ'אלס והנקה בלס, הופקדו על הקשר בין מחתרת גטו ורשה ומחתרת גטו קרקוב. נסיעותיה בין שתי הערים כללו משימות ליווי של צעירים שיצאו ליערות להילחם, העברת כספים ותעודות מזויפות והברחת כלי נשק ותחמושת על גופה. משימות אלו נחשבו כמסוכנות, שכן היה עליה להשתמש בתעודות מזויפות ולהתמודד עם ביקורת ובדיקות של הגרמנים.
בתחילת ינואר 1943, במהלך משימת קישור מחוץ לגטו ורשה, נעצרה ונערך בה חיפוש בו הצליחה להשמיד ראיות ליהדותה, ולהיפטר מהכסף שהיה עליה להעביר. היא ברחה מבית המעצר, ובמרדף נפצעה ברגלה והוחזרה לגטו. שבוע לאחר פרוץ המרד נשלחה לבונקר הפיקוד ברחוב מילא 18. ב-8 במאי 1943 שלח אותה מפקד הארגון היהודי הלוחם, מרדכי אנילביץ, לצד הארי, במשימת קישור לסגנו יצחק צוקרמן בניסיון להקים קשר עם המחתרות הפולניות להשגת נשק לטובת המרד. לבסוף, קבוצה של תריסר לוחמים והיא בתוכם יצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ונפלו למארב של המשטרה הפולנית. התנהל מרדף ובמהלכו הצליחה לברוח ולהעביר את המסר ליצחק צוקרמן.
ב-11 במאי קיבלה עם חבריה את הידיעה על נפילתו של הבונקר במילא 18 ועל מות המורדים שם; ואז להרגשתה: "פתאום איבדו החיים כל טעם: לשם מה להמשיך להילחם? צעירים כה רבים נספו, מיליוני יהודים נרצחים בדרכים שונות, מורעלים בגז. המוות הוא המוצא הטוב והקל ביותר. שיבוא כבר המוות!".
ממקום המסתור בצד הארי מצאה מחסה במבנה בית חרושת לצלולויד, יחד עם לוחמים נוספים, בהם טוסיה אלטמן. בסוף מאי 1943 עברה למקום מחבוא בפרבר של ורשה עם חברותיה שרה בידרמן ושושנה לנגר. באחד הימים יצאה שושנה לנגר מהדירה, ונורתה. ב-13 ביולי 1943 נתפסה שיפר, וגורשה יחד עם שרה בידרמן למחנה ברגן-בלזן בגרמניה. גם שם הצטרפה להתארגנות התנועה החלוצית לפעילות במחנה.
עלייה לארץ ישראל

אחרי המלחמה שהתה במחנות עקורים אחדים בגרמניה, ואחר כך הגיעה למחנה פליטים בבלגיה בו ארגנה קבוצה של צעירים עולים במסגרת עלייה ב'. היא הגיעה לישראל בראש השנה בשנת 1945 והתיישבה בקיבוץ בית יהושע, בו חיו פעילי תנועת עקיבא. לימים סיפרה:
אם נשארתי בחיים עלי לעלות ארצה ולעשות מה שאני יכולה לעשות, דבר ראשון - לספר. אני רציתי להגיע לקיבוץ בית יהושע, ידעתי שאף אחד חוץ ממני לא מגיע לשם אחרי המלחמה, אני צריכה לספר להם מה קרה עם התנועה, מה קרה לאנשים שהם מצפים להם. מעל לכל רציתי לספר להם שהייתה התנגדות.
בבית יהושע הכירה את אריה רופאייזן (אחיו של האח דניאל) והם נישאו. בשנת 1949 עזבו את בית יהושע והיו מראשוני המושב בוסתן הגליל שם נולדו להם שלושה בנים.
בשנת 1961 זומנה להעיד במשפטו של אדולף אייכמן בירושלים על פעולות התנועה במהלך המלחמה ועל תפקידה כקשרית. עדותה עוררה רושם רב, ובמאמר שכתבה שולמית אלוני בעקבות עדותה ציינה את התרשמותה מגבורתה, כי המשיכה את פועלה מתוך הכרה עמוקה לכך שהיא חלק מכלל שחייב להילחם על קיומו. לאורך השנים סיפרה את סיפורם של לוחמי מרד גטו ורשה ופעילות חברי תנועת עקיבא, העידה, הרצתה ויצאה למסעות לפולין.
בשנת 1990 ראה אור ספרה האוטוביוגרפי "פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית".
בשנת 2003 נמנתה עם ששת מדליקי המשואות בטקס הממלכתי ביד ושם.
בשנת 2007 הדליקה משואה במכון משואה בתל יצחק.
נפטרה בערב יום השואה ה'תשע"ז ב-23 באפריל 2017, והובאה למנוחות בבית העלמין במושב בוסתן הגליל שבו התגוררה.
ספר זיכרונותיה

הלה רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית, תל אביב: הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
לקריאה נוספת

שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
שמשון דרנגר, החלוץ הלוחם - ביטאון הנוער היהודי חלוצי במחתרת קרקוב אוגוסט-אוקטובר 1943, ישראל: הוצאת בית לוחמי הגטאות, 2006.
צביה לובטקין, בימי כליון ומרד, לוחמי הגטאות: הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1979.
הערות שוליים

↑  לראשונה: אות הוקרה מטעם המדינה למורדי גטו ורשה באתר רשת ב'
↑  הלה רופאייזן-שיפר, דף עדות קורות חיים, ארכיון משואה.
↑  הלה רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית, תל אביב: הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1990, עמ' 15.
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 20.
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 22.
1 2  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 25.
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 43.
1 2 3  עדותה של הלה רופאייזן-שיפר, משפט אייכמן, ישיבה 26, אתר משרד המשפטים, כרך א', עמ' 372, 3 במאי 1961.
↑  שמשון דרגנר, החלוץ הלוחם: בטאון הנוער היהודי חלוצי במחתרת קרקוב, ישראל: הוצאת בית לוחמי הגטאות, 2006, עמ' 18; רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 57.
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 64.
↑  הלה רופאייזן-שיפר, אתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות.
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 116-115.
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 118
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 133.
↑  רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, עמ' 135-134.
↑  עדות בפני חיים גורי, ארכיון בית לוחמי הגטאות, 18 בינואר 1979.
↑  שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 38.
הלה שיפר בצעירותה לפני מלחמת העולם השנייה
הלה שיפר רופאייזן בעדותה במשפט אייכמן
דיני תעבורה

דיני תעבורה הוא התחום המשפטי אשר עוסק בכללי התחבורה היבשתית.
דיני התעבורה בישראל

פקודת התעבורה משנת 1929 (The Road Transport Ordinance), שהייתה החיקוק העיקרי בתחום דיני התעבורה למן הקמת מדינת ישראל, התקבלה בישראל בירושה מממשלת ארץ ישראל המנדטורית.
הפקודה כללה:
הוראות בסיסיות לגבי רישוי כלי רכב ורישוי נהגים.
סעיפי עונשין בצדן של עבירות תעבורה והוראות לגבי בתי המשפט המוסמכים.
מאז קבלת הפקודה מממשלת המנדט, היא עברה שינויים רבים במרבית סעיפיה. לצד פקודת התעבורה, קיימות תקנות התעבורה שמקורן אף הוא מנדטורי. המטרה העיקרית של התיקונים בפקודה ובתקנות היא לשקף מדיניות של הסדרת התעבורה בישראל כמו גם הפחתת תאונות הדרכים בכבישי הארץ.
כחלק ממגמת ההחמרה, חלו לאורך השנים שינויים כמו הקלה באופן הבאת הראיות על–ידי התביעה במשפטי תעבורה, בהעברת נטל ההוכחה על הנוהג או בעל הרכב המחזיק בו וגם בענישה. בנוסף, השתנו סדרי הדין, באופן שבבית משפט הדן בעבירת תעבורה, ניתן, בתנאים מסוימים, להביא כראיה הודעה בכתב של שוטר או דו"ח בוחן של משטרת ישראל, חלף עדות עורכי המסמך בבית המשפט. פסיקת בית המשפט העליון לאורך השנים גם היא קבעה נטלי הוכחה וסדרי ראיות המחמירים עם נאשמים בעבירות תעבורה.
בשנת 1981 חל שינוי משמעותי אחר בדיני התעבורה, כשנוצר הליך ברירת משפט, המאפשר לנהג לבחור בין תשלום הקנס לבין הופעה למשפט. כלומר, נאשם לא יוזמן באופן אוטומטי למשפט אלא אם בחר בכך על פני תשלום הקנס. ביחס לנהיגה בשכרות, למן המאה ה-21 נערכו שינויים מהותיים הנוגעים להגדרתה ולדרכי אכיפתה של העבירה. בשנת 2005 השתנה מהותית הליך בדיקת החשד לשכרות, לאחר שבית המשפט העליון קבע, על בסיס החוק שהיה קיים אותה עת, כי בקשה לבדיקת דם אינה חוקתית ולא ניתן להכריח אדם לעבור בדיקת דם. בעקבות זאת, החוק השתנה, ובמקום בדיקת דם נעשה מעבר לבדיקת נשיפה אשר נעשית באמצעות מכשיר הינשוף.
בנוסף, במהלך שנת 2005 חוקקה הוראה חדשה אשר מוסרת לשוטר סמכות להשבית ולמעשה להחרים לחודש ימים את רכבו של הנוהג בשכרות ואפילו אין הוא הבעלים של הרכב. בשנת 2010 חל שינוי משמעותי בהגדרת "שיכור" באופן שלגבי נהגים חדשים, נהגים צעירים מתחת לגיל 24 ונהגי רכב ציבורי, כמות האלכוהול אשר תכניסם תחת ההגדרה היא כמעט אפסית. כחלק ממגמת ההחמרה, תמורה אחרת בדיני התעבורה שחלה בשנת 2010 היא הגדרת הסמכות שניתנה לרשות הרישוי לפסול, בתנאים מסוימים, רישיון נהיגה של נהג אם בנהיגתו יש משום סכנה לעוברי דרך, או שהוא נהג פרוע או מופרע. שינוי אחר בדיני התעבורה משנת 2011 נוגע לעבירת ההפקרה לאחר פגיעה הידועה כתאונת פגע וברח, לפיו הוחמר העונש שלצד העבירה ל־14 שנות מאסר לגבי מי שגרם חבלה חמורה והפקיר את הנפגע. כמו כן, נקבעה חובה חדשה לנוסע ברכב המעורב בתאונה להתקשר לגופי הצלה. בנוסף, נקבע כי מי שנפגע בתאונת "פגע וברח" ייכלל בחוק זכויות נפגעי עבירה ויהיה זכאי לזכויות שניתנות על פיו.
דיני התעבורה בישראל > בית המשפט לתעבורה, שופטיו וסמכויותיו

בשל חשיבותם של דיני התעבורה בישראל והשפעתם המרובה על כלל התושבים, בחר המחוקק לייחד להן מערכת משפט נפרדת מבתי המשפט הכלליים, בתי משפט לתעבורה, השוכנים בבית משפט השלום.
דיני התעבורה בישראל > תאונות דרכים

קיים קשר הדוק בין הנטייה לבצע עבירת תנועה לבין מעורבות בתאונות דרכים. ריבוי תאונות הדרכים מצביעה על מגמה מדאיגה וקשה למיגור. ככל הנראה, הבנה מוטעית של התופעה היא שגורמת לכך שהפתרונות המוצעים והמיושמים אינם מספקים את התוצאות המצופות מהם. הגורם העיקרי למרביתן הגדול של תאונות הדרכים ובכללן תאונות דרכים קטלניות הם עבירה של הנהג.
העבירות השכיחות שגורמות לתאונת דרכים קטלניות הן:
סטייה מנתיב נסיעה.
נהיגה שלא במהירות המרבית המותרת או הסבירה.
הכלים המשמעותיים ביותר, אשר יש בהם כדי להשפיע על אופן התנהגות המשתמשים בדרך ועל מעורבותם בתאונות דרכים, הם אכיפת חוקי התעבורה והענישה שבצדם. כדי שהאכיפה תהיה אפקטיבית, עליה להיעשות בהיקף נרחב כך שנהגים יחושו כי סיכויים להיתפס בדבר עבירה הוא ממשי. בישראל, נמצא כי ככלל, רק להיקף האכיפה יש השפעה על תאונות הדרכים ואולם, באשר לתאונות דרכים קטלניות, לאכיפה עצמה אין כל השפעה. כלומר, סיכוי גבוה להיתפס מהווה גורם עיקרי לנהיגה בהתאם לחוק וזאת לעומת העונש שבצד העבירה והחמרה בו.
דיני התעבורה בישראל > נהיגה בשכרות

קיימת מגמה מתמשכת של החמרה בענישה בעבירות שכרות. על פי סעיף 39 (א) לפקודת התעבורה העונש על נהיגה בשכרות הוא פסילת מינימום של שנתיים. בתיקון 72 שבוצע בשנת 2005 ניתנה האפשרות לקצין משטרה להחרים רכב ל־30 יום לנהג אשר נתפס נוהג בשכרות. עד תיקון 72 אופן הטיפול בעבירת הנהיגה בשכרות היה שונה. בדיקת השכרות נעשתה באמצעות בדיקת דם, אולם בית המשפט העליון קבע שהבדיקה אינה חוקית, ויש צורך בחקיקה ראשית כדי לאפשר זאת. בעקבות זאת שונה החוק והליך האכיפה עבר מבדיקת דם לבדיקת נשיפה.
דיני התעבורה בישראל > מכשירים אלקטרוניים לאכיפת חוקי התעבורה

משטרת ישראל מסתייעת במכשירי אכיפה אלקטרוניים שונים לאכיפת חוקי התנועה. המשטרה אף שוקדת להמצאת מדריכי הפעלה מתאימים לכל מכשיר אלקטרוני שבשימוש. חשוב לציין שהמגמה היא הגדלת מספר המכשירים האלקטרוניים שישמשו לעזר באכיפת חוקי התנועה שמופרים על ידי הנהגים. לפני שנתאר את אופן הפעלת המכשירים האלקטרוניים. נסקור את התנאים הנדרשים להפעלת מכשיר אכיפה אלקטרונית. בפסק דין בראונשטיין נקבעו תנאים מיוחדים להפעלת מכשירי אכיפה אלקטרונית: המכשיר אמין, השוטר מיומן, המכשיר הופעל בהתאם לכללים.
ממא"ל (מד מהירות אלקטרוני) מולטונובה - מצלמה המופעלת מרכב או מעמוד נייח, אשר משמשת כמערכת אכיפת מהירות אוטומטית שמצלמת רכב הנוסע מעל המהירות המותרת. בפסיקה נקבעה אמינותו של המכשיר ונקבע שהמשטרה אינה מחויבת לבצע כיול תקופתי לפי "אימות מידה מטרולוגיות" למכשירים על מנת שניתן יהיה לבסס הרשעות על תוצאותיהם, בנוסף לבדיקות היומיות הנעשות להם.
ממל"ז (מד מהירות לייזר) - מד מהירות אשר מבוסס על לייזר מוליך - למחצה משטרתי, ללא מצלמה, אשר מופעל על ידי שוטר. נחשב לאמצעי הפופולרי ביותר בשימוש על ידי משטרת ישראל. הממל"ז אושר לשימוש על ידי בית המשפט רק לאחר שעברו 5 שנים מתחילת הפעלתו. משטרת ישראל מנסה ליצור נוהל הכנסת מכשיר אכיפה בחוק, שיצור חזקה שהמכשיר תקין. כיום נטל ההוכחה הוא על המשטרה להוכיח שהמכשיר תקין אך ברגע שהוכח כי הוא תקין, עובר הנטל על הנאשם. פסק-הדין המנחה, הקובע את חזקת אמינות מכשיר הממל"ז הוא פרשת לוי ועטיה. התנאים שנקבעו בפסיקה להפעלת ממל"ז:
קו ראייה נקי לחלוטין מהפרעות.
"איסור הפעלה מעבר לשמשת רכב".
טווח הפעלה עד 300 מטרים (ללא עזרים).
המפעיל יהיה במצב סטאטי.
תיאסר ההפעלה במזג אוויר גשום ומושלג.
בהפעלה בשעות הלילה, רכב המטרה יהיה מבודד ובקטע מואר.
מן המהירות יופחתו 5 קמ"ש.
Drager (ינשוף) - מכשיר אשר בודק את רמת האלכוהול בנשיפה, ושיכור נחשב מי שהכמות שנמדדה בגופו הייתה מעל 240 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר נשוף. מכשיר הנשיפה אושר לשימוש במשטרת ישראל בשנת 2000, אולם נראה כי על אף חלוף הזמן לא ניתן לטעון, כי התגבשה פסיקה ראויה המקימה חזקה לעניין אמינות המכשיר.
Bee (דבורה) - מכשיר הדבורה הוא מכשיר למדידת מהירות אשר פועל לפי עקרון דופלר ועל־כן הוא משדר אות בתדר קבוע אשר משודר ממכשיר אלקטרוני ותוך כדי כך הוא פוגע בגוף נע, ואז מוחזר אל המכשיר. תדר האות שונה מהתדר המשודר וההפרש ביניהם יחסי למהירות הרכב. טכוגרף - מכשיר המותקן ברכב אשר מודד מהירויות. אוטובוסים, משאיות וכלי רכב שונים ממשקל מסוים מחויבים בהתקנתו. אופן פעולת המכשיר פשוטה מאוד. המכשיר מורכב מעפרון אשר רושם את מהירות הרכבים על דסקית נייר. משטרת ישראל מרבה לדווח על בעייתיות השימוש במכשיר משום שהוא עובד באופן מכני ועל־כן ישנו רצון לעבור לטכוגרף אלקטרוני בעתיד, כך שיאפשר מדידת מהירות כלי רכב במקרה של תאונה.
מצלמות האכיפה א/3 - מצלמות האכיפה א/3 נרכשו על ידי משטרת ישראל מחברת GATSU (הולנד), ע"פ אישור מכון התקנים תקן מס' 5140 למערכות אכיפה מאוישות ובלתי מאוישות. החל משנת 2012 בניהול ופיקוח על ידי יחידה בשם א/3 (אכיפה אלקטרונית אוטומטית) יצוין כי פרויקט המצלמות החל עוד בשנת 1996 מצלמות פריים (תמונה). כך, שבמשך השנים השתכלל לקריאה אלקטרונית. כלומר, המצלמה מבוססת על מספר חיישנים כאשר הללו טמונים בכביש, ורכב העובר במהירות כל שהיא תהא אשר תהא, מפעיל את אותם חיישנים ומעביר אות מדויק לחישוב המהירות וכך מתקבלת התוצאה במצלמה. אם עובר נהג הרכב את המהירות המותרת הרי שנשלחת הודעה לביתו ע"פ כתובתו המעודכנת במשרד הפנים.
ביבליוגרפיה > חקיקה

חוק העונשין, תשל"ז-1977
פקודת התעבורה [נוסח חדש], תשכ"א-1961
תקנות התעבורה, תשכ"א-1961
חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971
זכויות נפגעי עבירה, התשס"א-2001
חוק הנהיגה הספורטיבית, התשס"ו-2005
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984
ע"ר 1568, 29 במרץ 1947, תוס' 1, עמ' 49 (א) לפקודת הביטוח
כללי אתיקה לשופטים, התשס"ז - 2007
פקודת ביטוח רכב מנועי [נוסח חדש], תש"ל-1970
חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – חיפוש בגוף החשוד), התשנ"ו–1996
תקנות סדר הדין הפלילי, תשל"ד-1974
חוק לתיקון פקודת התעבורה, תש"ם-1979
חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 101), התשע"ב–2011
ביבליוגרפיה > פסקי דין

ע"פ 04/1641 לוין נ' מדינת ישראל, פ"ד נט (3) 785
ת"פ 86/ 84 מדינת ישראל נ' חמדן בן מוסא דורי, תק' - על 86 (1) 504 (1986)
ע"פ 90 /5345 אברהם בראונשטיין נ' מדינת ישראל, פ"ד מו (5) 40, 45 (1992)
רע"פ 10/ 7093 מדינת ישראל נ' אורנה דריזין, [פורסם בנבו 1.7.12]
ת"ת (תעבורה אשדוד) 07 /2949 מדינת ישראל נ' בולטון פליקס, תק־של 2007 (4) 27485, 27486 (2007)
ע"פ (י־ם) 1713/93 משה (בן יצחק) בוקובזה נ' מדינת ישראל [פורסם בנבו], פסקה 2
ע"פ 28/49 חוסין זרקא נ' היועץ המשפטי, ד (1) 504, 523
ע"פ 01 4682 גבריאל לוי נ' מדינת ישראל, באתר "נבו", 10 בנובמבר 2003
ביבליוגרפיה > ספרים בעברית

אילון אורון תעבורה עיקרי הלכות האנציקלופדיה לדיני תעבורה, (2006). (הספר בקטלוג ULI)
מינץ יצחק יוסף יצחק מינץ מספר על יצירת חוקי התחבורה ביבשה, בים ובאוויר ועל פעילות רבת השנים במערכת המשפטית, (2008). (הספר בקטלוג ULI)
רבקה בן יששכר־שורץ, שלומי נרקיס סוגיות בדיני תעבורה - דין וסדרי הדין ,(2009). (הספר בקטלוג ULI)
אלי אנושי, גזר הדין: מפתח הענישה בעבירות התעבורה, פתח תקווה: אוצר המשפט, (2016). (הספר בקטלוג ULI)
ביבליוגרפיה > מאמרים בעברית

אברהם טננבוים וסיוון רצון, ‏מגמות בדיני תעבורה וביקורת החמרת הענישה, דין ודברים ‏ז' 95–128 (תשע"ג)
אלכסנדר שפירא " על סמכויות הדיון בעבירות התעבורה" הפרקליט כו 136–142 (תש"ל)
דן ביין, " בעיות יסוד בעבירות של "פגע וברח", עיוני משפט ד 522–582 (תשל"ו)
צבי נוסנבלט, "חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 16), התשמ"א-1981" 280 הפרקליט כרך לד (תשמ"ב)
רחל גולדווג "חוקי התעבורה: חקיקה, אכיפה וענישה" בטיחות בדרכים בקיצור הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים גיליון מס' 11 (2012)
תמר תומר פישמן ויורי גובמן, "היסטורית הרשעות בעבירות תנועה ואחריות נהגים לתאונות דרכים", סדרת ניירות עבודה מס' 81 הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (2013)
ביבליוגרפיה > ספרים באנגלית

James L. Nichols, H. Laurence Ross ,The Effectiveness of Legal Sanctions in Dealing with drinking Drivers. 1988
ביבליוגרפיה > מאמרים באנגלית

Tomer Einat, "How Effective is Criminal Fine Enforcement in the Israeli Criminal Justice System?" 33 Isr. L. Rev. 338-332
Robert D. Foss, "Measuring Changes in Teenage Driver Crash Characteristics During the Early Months of Driving". 46-1, 1999
(Robert Foss, "Addresing Behavioral Elements in Traffic Safety: A Recommended Approach". Serap 15-1 (2007), (2011
Annette Akgun, Hasan Ertas, Ender Altintoprak, Meral Ozkan, "Prevalance of alcohol in blood samples from people involved in traffic law violations and traffic accident in Turkey". 1-7, 2007
ראו גם

עבירת תנועה
הערות שוליים

↑  המדריך להפעלת ממל"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4187827-9
בג"ץ אורון נגד יו"ר הכנסת

בג"ץ 1030/99 אורון ואחרים נגד יו"ר הכנסת דן תיכון ואחרים ועוד 4 עתירות נוספות הן פסקי דין של בית המשפט העליון שבו נפסל תיקון שנעשה לחוק. זהו אחד ממספר מקרים בו בית המשפט העליון פסל חוק של הכנסת. במקרה זה מדובר על חקיקה שנועדה להכשיר מבחינה חוקית את ערוץ הרדיו שהיה ידוע כ"ערוץ 7" שפעל עד לאותו מועד בניגוד לדין – ללא רישיון וללא זיכיון שנדרשים לפי הדין. הכנסת הכשירה את תחנת הרדיו באמצעות תיקון לחוק הבזק, תשמ"ב – 1982 בג"ץ, בהרכב מורחב של תשעה שופטים, פסק כי התיקון לחוק בטל, היות שהוא פוגע בחופש העיסוק שמעוגן בחוק יסוד: חופש העיסוק, ולא עומד בתנאי פיסקת ההגבלה שקבועה בחוק. כך נקבע שבבסיס חופש העיסוק מצוי חופש התחרות בין גורמים שונים, וכי יש להקפיד על עקרון השוויון בין המתחרים. עת השלטון מתערב בתחרות בדרך של הענקת טובת הנאה לאחד הגורמים ולא לאחרים – הוא מתערב בתחרות החופשית באופן שפוגע בחופש העיסוק.
רקע > שידורי רדיו בישראל

תחנות רדיו חוקיות בישראל הופעלו בעבר על ידי שני גורמים – רשות השידור וגלי צה"ל. תחנות רדיו אחרות שפעלו היו לא מורשות (כונו "פיראטיות"). בשנת 1990 נחקק חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו שנועד ליצור מסגרת חוקית למבקשים לשדר שידורי רדיו פרטיים-מסחריים. החוק קבע הסדר להענקת זיכיונות להפעלת תחנות רדיו אזוריות פרטיות ומסחריות, אך לא הוסדרה הפעלת תחנות רדיו ארציות פרטיות ומסחריות. עניין זה אמור היה לקבל מענה בטיוטת הצעת חוק שהוכנה על ידי הממשלה זמן קצר לפני שחוקק התיקון לחוק נשוא הבג"ץ הנדון. הדיון בטיוטת החוק נפסק כשב-23 בפברואר 1999 נתקבל בכנסת התיקון לחוק הבזק.
רקע > הצורך בהסדרת שידורי הרדיו בישראל

הסדרת תחום התקשורת האלקטרונית בארץ, כולל תחום שידורי הרדיו, נדרש היות שהתדרים בספקטרום האלקטרומגנטי, המדיום שדרכו מגיעים השידורים מהמשדר למאזינים, הם משאב ציבורי מוגבל. לאור זאת יש צורך בהודעה של התדרים (קביעת תחום מסוים של תדרים לשימוש מסוים) והקצאה (מתן אישור למשתמש מסוים) שלהם. בנוסף לכך, נדרשת הסדרה כדי להבטיח שיוקצו תדרים למשתמשים שונים כדי שמרב הדעות וההשקפות יבוטאו באמצעות המשאב הזה, וכדי למנוע מונופול בשוק הדעות כתוצאה משליטה הומוגנית בכלי התקשורת.
רקע > המסגרת הנורמטיבית להסדרת שידורי הרדיו הפרטיים

תחום זה מוסדר בישראל בשני חוקים שונים המחייבים כל גורם המבקש להפעיל שידורי רדיו להיות בעל רישיון לכך וכן בעל זיכיון. כך פקודת הטלגרף האלחוטי [נוסח חדש], תשל"ב–1972 קובעת צורך בשני רישיונות על מנת להפעיל שידורי רדיו פרטיים – רישיון להפעלת תחנת רדיו ורישיון עבור המכשיר המשדר עצמו. במסגרת חוק זה גם נעשית הוועדה והקצאה של תדרים לשימושים שלהם הוועדו כדי שייעשה השימוש המיטבי במשאב הציבורי הזה. פקודת הטלגרף כוללת אם כן סמכות טכנית – מקצועית ולא עוסקת בתוכן של שידורי הרדיו.
כהשלמה לכך, חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, תש"ן–1990 מסדיר את נושא מתן הזיכיונות להפעלת תחנות השידור בהתחשב בהיבטים מהותיים-תוכניים, וקובע שהזיכיון לשידורים יינתן על פי מכרז פומבי שהרשות תפרסם. הפעלת תחנת רדיו ללא זיכיון מהווה עבירה פלילית. חוק הרשות השנייה קובע את נושא מתן הזיכיונות להפעלת תחנות אזוריות לשידורי רדיו פרטיים ואת הפיקוח עליהם. מועצה שהוקמה לפי חוק זה מוסמכת לקבוע חלוקה של הארץ לאזורים שבהם יינתן מספר מסוים של זיכיונות, כשבקביעת האזורים והזיכיונות עליה לקחת בחשבון מגמה של קיום שידורי רדיו אזורים בכל הארץ, בהתחשב, בין היתר, באפשרות להקצות תדרים, בשיקולים כלכליים, במגוון סוגי השידורים ואופיים. במועד מתן פסק הדין חולקה הארץ ל-11 אזורים וניתנו 14 זיכיונות. 13 מבעלי הזיכיונות היו בין העותרים בבג"ץ.
חוק הרשות השנייה לא הסדיר באותו מועד את הנושא של הענקת זיכיונות לשידורי רדיו ארציים. כאמור לעיל, נושא זה אמור היה לקבל מענה בטיוטת הצעת חוק שהוכנה על ידי הממשלה זמן קצר לפני שחוקק התיקון לחוק נשוא הבג"ץ הנדון.
רקע > התיקון לחוק בבסיס הבג"ץ

הכנסת (ביוזמת ח"כ צבי הנדל) חוקקה תיקון לחוק הבזק שקבע שמי שהפעיל במשך חמש שנים רצופות תחנת שידור לשידורי רדיו שנקלטו במרבית שטחי ישראל לפני יום 1 בינואר 1999, והמשיך לעשות כן לאחר מועד זה, יראה כמי שקיבל רישיון לפי פקודת הטלגרף וזיכיון לפי חוק הרשות השנייה. המשמעות המעשית של התיקון היא שהתיקון מעניק זיכיון ללא הליך תחרותי של מכרז. התיקון עבר במסגרת הצעת חוק להגברת הצמיחה והתעסוקה ולהשגת יעדי התקציב לשנת הכספים 1998 (תיקוני חקיקה), תשנ"ח–1997. התיקון לא נכלל במסגרת הצעת החוק המקורית שהובאה לקריאה ראשונה במליאת הכנסת, אלא היה פרי הסתייגות שהגיש ח"כ הנדל במסגרת הכנת הצעת החוק בוועדת הכספים של הכנסת לקריאה שנייה ושלישית, והועברה לדיון במליאת הכנסת. לאחר שהתקבלה ברוב הדרוש בקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת, הפכה לחלק מחוק הבזק. כאמור, תיקון זה לחוק נועד להכשיר מבחינה חוקית את ערוץ 7 שפעל עד לאותו מועד בניגוד לדין – ללא רישיון וללא זיכיון שנדרשים לפי הדין. כנגד החוקתיות של עניין זה הוגשה העתירה הנדונה.