stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסיכולוגיה התפתחותית אבולוציונית
הנחות בסיסיות

הרשימה הבאה מסכמת את ההנחות התאורטיות הרחבות של הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית:
כל המאפיינים המושפעים אבולוציונית בפנוטיפ של מבוגרים מושפעים מהסביבה, דבר הדורש בחינה לא רק של תפקודם של מאפיינים אלה במבוגרים, אלא גם של האונטוגניות (ההתפתחות ההסתגלותית) שלהם.
כל המאפיינים שהתפתחו, מתפתחים באמצעות אינטראקציות מתמשכות ודו-כיווניות של גנים-סביבה המתגלות באופן דינמי לאורך זמן.
עקב ברירה טבעית, תינוקות וילדים מוכנים לעבד מידע מסוים בקלות רבה יותר מאחרים.
ההתפתחות מוגבלת על ידי גורמים גנטיים, סביבתיים ותרבותיים.
תינוקות וילדים מגלים רמה גבוהה של גמישות התפתחותית ורגישות הסתגלותית להקשר.
יש צורך בהארכת תקופת הילדות כדי ללמוד את המורכבות של קהילות חברתיות אנושיות.
היבטים רבים של הילדות משמשים כהכנה לבגרות ונבחרו במהלך האבולוציה (הסתגלויות דחויות).
מספר מאפיינים של תינוקות וילדים נבחרו לשרת פונקציה הסתגלותית בזמנים ספציפיים בהתפתחות ולא כהכנה לבגרות (הסתגלות אונטוגנטית).
הסתגלות התפתחותית

הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מניחה שהברירה הטבעית יוצרת הסתגלויות לשלבי התפתחות ספציפיים, במקום לדגום רק מצבים בוגרים. לעיתים קרובות, חוקרים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מבקשים לזהות הסתגלויות כאלה, שחולקו להסתגלויות דחויות, אונטוגנטיות ומותנות.
הסתגלות התפתחותית > הסתגלויות דחויות

ייתכן שחלק מהתנהגויות או תכונות שבאו לידי ביטוי במהלך הילדות או ההתבגרות נבחרו כדי לשמש כהכנה לחיים הבוגרים, סוג של הסתגלות שפסיכולוגים התפתחותיים אבולוציוניים כינו "הסתגלויות דחויות". הבדלים בין המינים במשחקי ילדים עשויים להוות דוגמה לסוג זה של הסתגלות: תדירות גבוהה יותר של משחק "מחוספס" בקרב בנים, כמו גם הבדלי תוכן במשחקי פנטזיה (מבחינה בין-תרבותית, בנות עוסקות יותר ב"משחקי הורות" מאשר בנים). אלה משמשים כהכנה מוקדמת לתפקידים שגברים ונשים ממלאים בחברות עכשוויות רבות, וככל הנראה מילאו תפקיד בהיסטוריה של האבולוציונית האנושית.
הסתגלות התפתחותית > הסתגלויות אונטוגנטיות

בניגוד להסתגלויות דחויות, שתפקידן הכנה לעתיד, לשלב הבגרות, הסתגלויות אונטוגנטיות מתאימות את הפרטים לסביבתם הנוכחית. הסתגלויות אלו ממלאות פונקציה מסוימת במהלך תקופת התפתחות מסוימת, ולאחריה הן נמחקות. הסתגלויות אונטוגנטיות יכולות להיות פיזיולוגיות (לדוגמה, כאשר יונקים עובריים שואבים תזונה וחמצן מהשליה לפני הלידה, אך אינם מנצלים יותר את השליה לאחר הלידה) ופסיכולוגיות. דייוויד פ. ביוקלונד טען שהחיקוי של מחוות פנים של תינוקות, שיש להם חלון התפתחותי צפוי ותפקודים שונים לכאורה בגילאים שונים, מעיד על היותו הסתגלות אונטוגנטית.
הסתגלות התפתחותית > הסתגלויות מותנות

הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מדגישה שילדים מגלים גמישות התפתחותית, ומציעה סוג מיוחד של הסתגלות שמטרתה להקל על גמישות התפתחותית הסתגלותית, הנקראת הסתגלות מותנית. הסתגלויות מותנות מזהות ומגיבות לתנאים סביבתיים רלוונטיים, ומשנות את מסלולי ההתפתחות בדרכים שגורמות לפרט להסתגל לסביבתו טוב יותר. הסתגלויות אלו מאפשרות לאורגניזמים ליישם אסטרטגיות היסטוריית חיים חלופיות שונות בהתאם לגורמים סביבתיים.
מחקר בנושא > למידה חברתית והתפתחות בילדות

השערת המוח החברתי טוענת כי צמיחת סביבה חברתית מורכבת (למשל, קבוצות גדולות יותר) הפעילה לחץ מרכזי התהליך הברירה על התפתחות האינטליגנציה האנושית. בקרב פרימטים, מוחות גדולים יותר גורמים להארכה של תקופת הנעורים, ומספר מחברים טוענים שאצל בני אדם התפתחו שלבים ארוכים יותר של הילדות וההתבגרות, בתגובה למורכבות חברתית גוברת וללמידה חברתית מורכבת.
בעוד שמינים רבים מפגינים למידה חברתית במידה מסוימת, ולכאורה יש להם מסורות התנהגותיות ותרבות, בני אדם יכולים להעביר הלאה מידע תרבותי על פני דורות רבים בנאמנות רבה מאוד. למידה תרבותית בנאמנות רבה היא תופעה שרבים סברו שהיא הכרחית לאבולוציה תרבותית מצטברת, והיא נצפתה באופן ברור רק בבני אדם, אם כי הועלו תימוכין גם לגבי שימפנזים, אורנג-אוטנים ועורבים ניו-קלדוניים. חוקרים בעלי אוריינטציה התפתחותית הציעו כי חיקוי יתר של מודלים התנהגותיים מקל על למידה תרבותית, תופעה שמופיעה בילדים עד גיל שלוש ולכאורה נעדרת אצל שימפנזים.
מחקר בנושא > שיתוף פעולה ופרו-חברתיות

התנהגויות המועילות לחברים אחרים בקבוצה החברתית של האדם, במיוחד אלו שנראות יקרות לאדם הפרו-חברתי או האלטרואיסט, זכו לתשומת לב רבה בדיסציפלינות המתעניינות באבולוציה של ההתנהגות. מייקל טומאסלו טען ששיתוף פעולה ופרו-חברתיות הם מאפיינים מפותחים של התנהגות אנושית, תוך שהוא מציין את הופעתה של התנהגות של "עזרה" בשלב מוקדם בהתפתחות (שנצפתה בקרב תינוקות בני 18–24 חודשים) כאחת הראיות לכך. חוקרים החוקרים את האונטוגניות והאבולוציה בתכנון ניסויי שיתוף פעולה אנושי שנועדו לחשוף את הפרו-חברתיות אצל תינוקות וילדים צעירים, משווים לאחר מכן את הביצועים של ילדים לאלה של בעלי חיים אחרים, בדרך כלל שימפנזים. בעוד שחלק מהתנהגויות העזרה שהפגינו תינוקות וילדים צעירים נצפו גם אצל שימפנזים, ילדים בגיל הגן נוטים להפגין פרו-חברתיות רבה יותר מאשר שימפנזים בוגרים שגודלו על ידי בני אדם או שימפנזים חופשיים למחצה.
מחקר בנושא > אסטרטגיות היסטוריית חיים וגמישות התפתחותית

חוקרים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית מדגישים כי התפתחות של אסטרטגיות היא תלוית הקשר, במובן זה שאסטרטגיה שהיא אופטימלית בסביבה אחת תהיה לרוב לא אופטימלית בסביבה אחרת. לטענתם, הדבר מוביל לברירה טבעית שתעדיף "גמישות התפתחותית הסתגלותית", המאפשרת לאורגניזם לשנות את מסלול ההתפתחות שלו בתגובה לתנאים סביבתיים.
קשור לכך הרעיון של אסטרטגיות היסטוריית חיים, שניתן להמשיג כשרשרת של החלטות להקצאת משאבים (למשל, הקצאת משאבים לצמיחה או לקראת רבייה) שאורגניזם מקבל. ביולוגים השתמשו בתורת אסטרטגיות היסטוריית החיים כדי לאפיין את השונות בין המינים בהקצאת משאבים במונחים של רצף מהיר-איטי, כפי שמתבטא באסטרטגיית הברירה r/k, ולאחרונה, מספר אנתרופולוגים ופסיכולוגים יישמו רצף זה כדי להבין את השונות בתוך המין בין מאמץ רבייה ומאמץ סומטי.
ישנם מחברים הטוענים שסביבת הילדות וחוויות החיים המוקדמות משפיעות מאוד בקביעת אסטרטגיות היסטוריית החיים. גורמים כמו חשיפה לאלימות, ילדות קשה וחוסר יציבות סביבתי (למשל, מעברים תכופים, הרכב משפחה לא יציב) הוכחו כתואמים סמנים התנהגותיים לאסטרטגיות היסטוריית חיים "מהירות" (למשל, התבגרות מינית מוקדמת, מערכות יחסים זוגיות לא יציבות, אימפולסיביות ושיתוף פעולה מופחת), כאשר ההתרבות הנוכחית מקבלת עדיפות על פני רבייה עתידית.
ביקורת

בשנת 1992 העלו ג'ון טובי, לדה קוסמידס וה. קלארק בארט את הטענה שהפסיכולוגיה האבולוציונית המרכזית מזניחה את היבט ההתפתחות, בטענה שהדיסציפלינה שלהם מתעניינת למעשה בצורה יוצאת דופן בהתפתחות ובהחלט מתחשבת בה. בפרט, הם מציינים מחקרים בין-תרבותיים כמעין "ניסוי" התפתחותי, שיכול לחשוף את השפעת התרבות בעיצוב תוצאות התפתחותיות. המחברים טוענים שהטיעונים של תאורטיקנים של מערכות התפתחות מורכבים ברובם ממציאות שפסיכולוגים אבולוציוניים מודעים לה היטב, ושלתורת המערכות ההתפתחותיות אין ערך מדעי מכיוון שהיא אינה מצליחה לייצר תחזיות כלשהן.
דברה ליברמן התנגדה באופן דומה לאפיון הפסיכולוגיה האבולוציונית כמתעלמת מעקרונות התפתחותיים. לטענתה של ליברמן, גם הדוגלים בתורות המערכות ההתפתחותיות וגם פסיכולוגים אבולוציוניים חולקים מטרה משותפת של חשיפת ארכיטקטורה קוגניטיבית טיפוסית למין, כמו גם את האונטוגניות של ארכיטקטורה זו.
ראו גם

פסיכולוגיה התפתחותית
תיאוריה אפיגנטית
פסיכולוגיה אבולוציונית
תורת היסטוריית החיים
תורשה מול סביבה
פזמון ליקינתון

לאה גולדברג מטיילת עם רבקה גוילי ובנה בשדרה בתל אביב, איור מאת רוני פחימה
"פזמון לַיָקינתון" (לעיתים נכתב "יקינטון"; במקור בכתיב חסר: "יקִנתון"; ידוע גם בשורתו הראשונה: "לילה לילה מסתכלת הלבנה") הוא שיר ילדים עברי שכתבה לאה גולדברג והלחינה רבקה גְּוִילי. גולדברג כתבה את השיר בתל אביב בראשית שנת 1940 לכבוד ט"ו בשבט ת"ש.
זהו שיר לירי-סיפורי שמוקדו הוא פריחתו של צמח יקינתון קטן בגינה. הצמח זוכה לדאגתה של הלבנה ובעקבות זאת לגשם שממטירים העננים על האדמה; הוא מגיב בשמחה ובפריחה, ובנה, הנוכח בפריחתו, ישיר לכבודו את הפזמון, ושמחה תשרור בגינה. הלחן לשיר, אף שהוא קצר, בונה מהלך מורכב שלם. הוצע שהקשר הקרוב בין שתי היוצרות בא לידי ביטוי בתיאום הזורם שבין מילות השיר למנגינתו.
הפזמון הושר לראשונה ב"קול ירושלים" בפי הזמרת מרים סגל – שעבורה הולחן השיר – וזמן קצר לאחר מכן, ב-22 בפברואר 1940, ראה אור לראשונה, מעל דפי השבועון "דבר לילדים", שעבורו חיברה גולדברג את השיר. בהמשך נכלל השיר בספר שירי הילדים של גולדברג "מה עושות האיילות" (ספרית פועלים – 'אנקורים', 1949), ומאז ועד ימינו הוא נדפס פעמים רבות, בלוויית איוריהם של אמנים שונים, וזכה לעיבודים ולעשרות ביצועים. הפזמון, שהוא משירי הילדים הידועים ביותר של גולדברג, כמו גם לחנהּ הידוע ביותר של גוילי, היה לשיר ערש פופולרי ולאחד משירי הילדים המוכרים והאהובים בישראל, והוא נחשב לנכס צאן ברזל של הזמר העברי.
חיבור הפזמון ופרסומו

הפזמון, על המילים והלחן, נוצר מתוך הכרח, בעקבות אילוצים חיצוניים.
בחודש ינואר 1940 הכינה הזמרת מרים סגל תוכנית זמרה עבור רדיו "קול ירושלים", שבה הייתה עתידה לשיר בליוויה של הפסנתרנית רבקה גוילי. זמן קצר לפני מועד הקלטת התוכנית, בבוקר ההקלטה (על פי גרסה אחרת: יום לפני כן), התבקשה הזמרת לכלול בה שיר אביב על פרח, משום שהשידור עתיד היה להיערך בט"ו בשבט. שתי המוזיקאיות התקשו למצוא שיר מתאים, ועל כן מיהרה גוילי לבית חברתה המשוררת לאה גולדברג, שהתגוררה לא הרחק ממנה בצפון תל אביב, ברחוב ארנון. גולדברג, שכיהנה אז כסגנית עורך "דבר לילדים" ונדרשה באופן מתמיד לספק חומרים לַשבועון, כתבה כדרך קבע שירים לילדים שהתפרסמו בו, ובהם גם שירים לחגים. ואמנם, לגולדברג היה שיר מתאים, על פרח היקינתון; היה זה שיר חדש, שחיברה עבור השבועון בראשית 1940 לרגל ט"ו בשבט ת"ש (לימים סיפרה גוילי: "רצתי אל לאה, ואמרתי, "לאה, אולי במקרה יש לך איזה שיר – פרחים, או משהו כזה?" והיא אומרת, "כן, אני בדיוק גמרתי – הכינותי את זה לט"ו בשבט, שיהיה על איזה פרח שעוד לא כתבו [עליו] וזה על היקינתון").
גולדברג העתיקה עבור גוילי את השיר, וזו למדה את מילותיו בדרכה הקצרה חזרה לביתה שברחוב בן-יהודה, מהלך בלוקים אחדים. לימים סיפרה כי השיר "מצא חן בעיני. [...] כל הדרך למדתי את המילים, כמובן [...] וכבר כשהגעתי הביתה כבר שרתי את השיר. כנראה הוא היה טמון במילים של לאה. ומיד רשמתי". השם "יקינתון", שלא היה מוכר לה, צלצל באוזניה כשם ממקור סיני או יפני (אם כי למעשה מקור השם ביוונית עתיקה - Ὑάκινθος), ולכן היא הלחינה את השיר בסולם פֶּנטָטוֹני (סולם מוזיקלי המורכב מחמישה צלילים באוקטבה), האופייני למוזיקה מהמזרח הרחוק (ואולם הוא קיים גם במוזיקה יוונית מסורתית). היא לימדה את מרים סגל לשיר את הפזמון, ובאותו יום (או ביום המחרת) נסעו שתיהן לירושלים לשירות השידור והקליטו את התוכנית.
השיר – בלוויית תווי לחנה של גוילי ותמונה של פרח היקינתון – נדפס לראשונה מספר שבועות לאחר מכן בשבועון "דבר לילדים" ב-22 בפברואר 1940 (שנה ח', גיליון 20).
ב-1949 נכלל השיר בספר שירי הילדים של גולדברג "מה עושות האיילות", שראה אור במסגרת 'אנקורים', הספרייה לילדים של הוצאת ספריית פועלים, שגולדברג הייתה המייסדת והעורכת שלה. השירים בספר, ובכללם "פזמון ליקינתון", לוּו באיוריו של הצייר אריה נבון, שעבד בשיתוף פעולה עם גולדברג במשך שנים, החל ב"דבר לילדים" בשנות ה-30, ואייר רבים מספריה.
בהמשך נדפס השיר שוב בקובצי שירתה לילדים וכן באנתולוגיות ישראליות של שירי ילדים.
מאוחר יותר שימש שם השיר ככותרתם של שני קובצי שירה לילדים של גולדברג (1986, 2011). אלבום שיריה של רבקה גוילי, שיצא באחרית ימיה, נקרא על שם השיר, "יקינתון" (1997).
פרשנות > היקינתון

היקינתון נושא עשוי לרמוז (על דרך האלוזיה) למיתוס היווני הידוע של יקינתון (יקינתוס), אהובו של האל אפולו שנהרג, ואפולו האבל יצר מדמו את פרח היקינתון. מותו של יקינתון הצעיר ותחייתו בדמות צמח (כמו סיפוריהם של אלים ואלים למחצה אחרים, כאדוניס) מסמלים את מות השדות ותחייתם בשנה שלאחר מכן; במיוחד מתאים הסמל לגֶאופיט כמו יקינתון, שמדי שנה מתים כל החלקים העל-קרקעיים שלו. הבחירה בפרח זה הולמת מבחינה זו את השיר, שנושאו הוא צמיחה.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד הציע כי שם הפרח שימש את גולדברג לארוג בתוך השיר את תמצית המיתוס הציוני: תחייה, פריחה מתוך מצב של מוות. כשיקול משני, הוא מציע כי "ללאה גולדברג חסר פרח שיתחרז עם "קטון", ה"קטון" הזה הוא עיקרו של השיר. הוא הבונה את תחושת ה"עבר" של הגן. הוא כה חשוב, עד כי הוא מטה אליו את כל תכונות הפרח."
נוסף על המטען המיתי שבשם הפרח, גם לתולדות הצמח שבו עוסק השיר, היקינתון התרבותי (צֶמח בין צמחֶיה של גינת פרחים), נודעת משמעות סמלית בהקשר זה, שכן ניתן לראות בצמח התגלמות של המיתוס הציוני בעולם הבוטניקה. הציונות סיפרה את סיפורו של העם היהודי, שנולד בארץ ישראל, נדד ממנה והתפצל לתפוצות הנבדלות זו מזו בלשונותיהן ומנהגיהן, ולבסוף שב בצורתו החדשה לארצו ומבקש שוב לפרוח בה. באנלוגיה לכך, מין היקינתון המקורי, יקינתון מזרחי, מקורו בלֶבַנט; בראשית העת החדשה הוא הובא לאירופה, שם תורבת והתפצל לזנים רבים, שונים זה מזה בצבעם ובצורתם; וכאן לבסוף הוא מוחזר, בצורתו המחודשת, לבית גידולו המקורי בתקווה שייקלט בו ויפרח. צמח היקינתון, שבצלו הובא לארץ מאירופה על ידי העולים או עבורם והוא מנסה להיקלט באדמת העיר העברית הראשונה, תל אביב, מסמל גם את הביוגרפיה האישית של המשוררת, שהגשימה בגופה את האידיאל הציוני ועלתה ארצה רק שנים אחדות קודם חיבור השיר, באביב 1935, בתקווה להיקלט במולדת העתיקה-החדשה ולממש בה את הפוטנציאל שלה כאינטלקטואלית וכיוצרת.
פרשנות > הריאליה שביסוד השיר

נושא השיר – פרח המבקש לפרוח בארץ חדשה – נסמך על חוויית החיים של המשוררת. אך בנוסף, תיאור הגינה ובה היקינתון נטוע ככל הנראה בהתנסותה היומיומית של המשוררת בתקופת חיבורו של השיר. יותר מחצי מאה לאחר פרסום השיר סיפרו תאנה פייבל ואריה אוריאל – הלא הם אריה ותאנה מקומה ב' בספרה של גולדברג "ידידַי מרחוב ארנון", שכילדים, בסוף שנות ה-30, התגוררו בקומה שמעל המשוררת ברחוב ארנון 15 והיו מיודדים עִמהּ – על היקינתון שראתה המשוררת בגינה שמול דירתה האחורית. הילדה שבָּגרה, תאנה פייבל, סיפרה בשנות ה-90 כי "בצד של החצר שלנו, לאורך שביל הכניסה, היא ראתה את היקינתון, שעליו כתבה את השיר".
שנים לאחר מכן סיפר אחיה הצעיר, אריה אוריאל, כי סבו וסבתו גרו בקומת הקרקע באותו בניין, מול דירתן של לאה גולדברג ואִמהּ. בין גינותיהן של שתי הדירות הייתה חלקת חצר, שבהיותו בכיתה א' טיפח בה ערוגה קטנה. בגינה הקטנה, מתחת למעקה מרפסת הדירה של סבו וסבתו, שתל בין היתר יקינתון בעל פרחים לבנים שמצא יום אחד בעציץ ברחוב. צמח פורח זה היה המרכיב הבולט באותה גינה קטנה, שאליה השקיפו חלונות דירתה של גולדברג. במאמר שפרסם ב-2014 אמר אוריאל כי "כשהמשוררת השקיפה מחלונה – ראתה את הגינה ["בְּגַנֵּנוּ הַקָּטֹן"] ואת הפרח היפה. [...] וכך בעָמדהּ ליד חלונה, כתבה את השיר". בהזדמנות אחרת, בראיון שנערך עמו ב-2004, סיפר: "לאה הבחינה בכך שאני שותל את היקינטון בגינתה, ולמחרת הערב הזמינה אותי לקרוא את 'שיר היקינטון' בפעם הראשונה".
עלילת השיר מבוססת גם מבחינה בוטנית. צבעו הלבן של הפרח שבשיר מעיד על כך שמדובר ביקינתון תרבותי (המין המקורי, יקינתון מזרחי, צבעו תכול עד כחול עז). כמו כן, רצונה של הלבנה לסייע לפרח שיפרח אמנם מוצדק, שכן היקינתון התרבותי, שתורבת באקלים האירופי הקר יותר, אינו מותאם לאקלים בארץ ישראל, ועל כן פריחתו בארץ דלה ואף יש שהוא אינו פורח כלל.
הפזמון בראי יצירתן של גולדברג וגוילי

כאמור, הוצע שהתיאום הזורם שבין מילות השיר למנגינתו הוא תולדה של הקשר הקרוב בין שתי היוצרות. גוילי העידה לימים על גולדברג כי "היה לה טעם טוב מאוד במוזיקה. וזה היה משהו שמשך אותי אליה מאוד". וכמו "פזמון ליקינתון", שעל הלחן שלו אמרה ש"הוא היה טמון במילים של לאה", כך אמרה על כל שיריה של גולדברג שהלחינה: "כל השירים, אני תמיד אמרתי: לאה, את כתבת אותם".
ראשית היכרותן של לאה גולדברג ורבקה גוילי הייתה חודשים ספורים לפני חיבור הפזמון. ב-13 בספטמבר 1939, ערב ראש השנה ת"ש, הגיעו שתיהן בגפן לקונצרט שנערך בבית ההבראה בית דניאל שבזכרון יעקב, ושם שוכנו בחדר משותף. גולדברג כתבה ביומנה על החרדה הרגילה שתקפה אותה עם הנסיעה וההגעה לסיטואציה חדשה, וציינה בפרט את הפתעתה כשגילתה שעליה לחלוק חדר עם אישה זרה. אך ההיכרות עלתה יפה – כפי שהעיד בעלה של גוילי, אלכסנדר ברוידא: "במשך יום תמים לא החליפו ביניהן השתיים מילה, אך בסופו של דבר נסתבר להן כי שתיהן פטפטניות גדולות וחברותן נתהדקה והלכה". ואמנם בתוך זמן קצר הפכו השתיים לחברות אינטימיות.
גוילי וגולדברג היו כבנות אותו גיל (בעת היכרותן בנות 29 ו-28, בהתאמה). שתי הנשים קיבלו חינוך מרכז-אירופי ועלו לארץ ישראל בעלייה החמישית בשנות ה-30 בהפרש של 5 שנים זו מזו. בין השתיים היו אמנם גם פערים לא מעטים. הבדלים אחדים ניכרו בגידולן ובחיי המשפחה שלהן: גוילי גדלה בווינה במשפחה אמידה ויציבה; משפחתה של גולדברג, לעומת זאת, נמלטה מעירה קובנה מחשש לפרעות במלחמת העולם הראשונה, בעודה פעוטה בת ארבע, נדדה שנים, שבמהלכן נולד אח צעיר, שמת מדלקת קרום המוח, אביה עונה, לקה במחלת נפש ולא עבד עוד והמשפחה חייתה בדוחק. בעת היכרותן הייתה המוזיקאית נשואה ואם לפעוט, בעוד המשוררת נותרה רווקה וחשׂוכת-ילדים עד מותה והתגוררה עם אמהּ. כמו כן, אף שגוילי הייתה בעלת רקע תרבותי-מוזיקלי עשיר, גולדברג עלתה עליה בהשכלתה וברמתה האינטלקטואלית, והיא השתלבה בחוגים הספרותיים ובחיי הבוהמה של תל אביב. ואולם השתיים חלקו אוריינטציה אמנותית שנודע לה מקום מרכזי בחייהן – עיסוק במוזיקה ובספרות; ושתיהן התפרנסו מעבודה עם ילדים או עבורם – גוילי הורתה זמרה וריתמיקה בגני ילדים, מוזיקה ומקהלה בבתי ספר ובקונסרבטוריון, וגולדברג שימשה כסגנית עורך "דבר לילדים", שעבורו כתבה שירים וסיפורים, ובהמשך ייסדה וערכה את הספרייה לילדים 'אנקורים' של הוצאת ספריית פועלים.
שתי היוצרות ניסו, כל אחת לבדה ושתיהן יחד, ליצור שירת ילדים בארצן החדשה. לדעת אריאל הירשפלד, "הרואה את שיריהן המשותפים מבחין כי החיבור ביניהן היה עמוק הרבה יותר מן האתגר המשותף, המודע: שתיהן בונות בשירים הללו חיבור הזוי ומחודש עם עולם ילדותן במרכז אירופה". את חוויית היסוד של 'הכאב של שתי המולדות' ביטאה גולדברג לימים בשירה המפורסם 'אורן' (1955): "אולי רק צִפֳּרי-מסע יודעות – / כשהן תלויות בין ארץ ושמים – / את זה הכאב של שתי המולדות. // אִתכם אני נשתלתי פעמַיִם, / אִתכם אני צמחתי, אֳרנים, / ושָרשַי בשני נופים שונים.". הירשפלד מציע כי
הפזמון בראי יצירתן של גולדברג וגוילי > הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר"

בשנת 2015 ראה אור בהוצאת כנרת הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר", שכתבה סופרת הילדים שהם סמיט ואיירה רוני פחימה, בעריכת יעל גובר ובעיצובו של דקל בוברוב. הספר מביא את סיפורי חייהן, היכרותן וחברותן של המשוררת והמוזיקאית, שגולת הכותרת היצירתית שלו הייתה השיר "פזמון ליקינתון".
ביצועים

הפזמון הפופולרי, שביצוע הבכורה שלו נערך כאמור בפי מרים סגל עם חיבורו, זכה לגרסאות רבות לאורך השנים. בין מבצעיו הבולטים:
אהובה צדוק, בעיבוד חנן וינטרניץ (באלבומה "אנו משחקים", הד ארצי, 1959)
עליזה גבאי (באלבומה "בשירים ומנגינות לגני ילדים ולכיתות הנמוכות של בתי הספר העממיים", מקולית, 1960)
אסתר עופרים, בעיבוד שמעון כהן (באלבומה "בשירי ילדים", ישראפון, 1961)
נחמה הנדל (1961)
נעמי צורי
אריק איינשטיין ושם טוב לוי (באלבום "ילדים", פונוקול, 1976)
נירה רבינוביץ (בתוכנית "מה פתאום?", הטלוויזיה החינוכית)
שולה חן (באלבום האוסף "שירים שאוהבים", סי. בי. אס., 1978)
יוני רכטר
יהורם גאון, בניהולו המוזיקלי של מוני אמריליו (באלבום "שיר-ערש לילדי הקטן", סי. בי. אס., 1981)
ירדנה ארזי (בתוכנית "ניסים ונפלאות", הטלוויזיה הישראלית, 1981)
עפרה חזה (באלבום "עפרה חזה לילדים", הד ארצי, 1982)
מירה זכאי, בעיבוד מנחם ויזנברג (באלבומה "שיר ארץ", אם. סי. אי, 1990)
אחינועם ניני, בעיבוד גיל דור (באלבום "אחינועם ניני, גיל דור – בהופעה חיה", NMC,‏ 1991)
יהודית רביץ (באלבום "יקינתון": עשרים ושניים שירים בהלחנת רבקה גוילי: שירים לקטנים ושירים לגדולים, NMC,‏ 1997)
שמיניית ווקאל
ברי סחרוף (מתוך המופע "שרים לאה גולדברג" שנערך במסגרת פסטיבל ישראל, ירושלים 2003)
נתן דטנר (מתוך "מאה שירים ראשונים", חלק ב')
יעלה אביטל עם שלישיית עתר (באלבום "כשאור דולק בחלונך", 2008)
קרולינה
ליאורה יצחק (עיבוד בסגנון מוזיקה הודית)
טל מן (בקלטת ילדים המבוססת על הספר "מלאך הקסם של דנה")
מעמד הפזמון והערכה

חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק גורס כי "כמעט כל שירי הילדים של לאה גולדברג מצטיינים בסגולות מלודיות מובהקות ובמגוון של חריזה וקצב", ומונה את השיר עם שיריה של גולדברג שבשל כך "היו כמעט לשירי-עם". לפי המשוררת וחוקרת הספרות חמוטל בר-יוסף, השיר היה לשיר מושר אהוב לאורך שנים. משוררת הילדים שלומית כהן-אסיף קבעה כי השיר "הוא שיר הערש האולטימטיבי [...] היום כל זמר שמכבד את עצמו וכל מקהלה יודעים ש"פזמון ליקינתון" נוגע בנצח"; והוסיפה, על דרך הגזמה, כי "אפילו הפרח [היקינתון עצמו] מכיר כבר את השיר ומאוהב בו". גילי איזיקוביץ כתבה ב"הארץ" כי זהו שיר קאנוני, "שנדמה שאין דרך לגדול בארץ מבלי להכיר אותו". לדברי חוקר הזמר העברי נתן שחר, השיר הוא בין שירי הערש הבודדים מאותה תקופה אשר "נחשבים עד היום [העשור הראשון של שנות ה-2000] כחלק מנכסי צאן הברזל של הזמר העברי". ואמנם, בסקר שערכו ב-2007 "מעריב" ואתר nrg הגיע השיר למקום השלישי ברשימת שירי הילדים הישראליים.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מנה את השיר בין היצירות הישראליות אשר "קורצו מן האבן הקשה של הכנות, של הבדידות השלמה של אהבה אמיתית ושל אמנות אמיתית":
לקריאה נוספת

אביעד תאני, "'השיר היפה ביותר שנכתב כאן' - הפזמון ליקינתון", בספר: דוד אסף, שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי, הוצאת עם עובד, 2019, עמ' 347–372.
ג'ים לייטון

ג'יימס "ג'ים" לייטון (באנגלית: James "Jim" Leighton; נולד ב-24 ביולי 1958) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת השוער.
לייטון הוא סגן מלך ההופעות במדי נבחרת סקוטלנד. הוא רשם 91 הופעות בינלאומיות, ובין היתר ייצג את סקוטלנד בארבעה טורניר מונדיאל, ובשלושה מתוכם היה השוער הבכיר. ללייטון קריירת משחק ענפה שכללה, בין היתר, את אברדין, מנצ'סטר יונייטד והיברניאן.
קריירת משחק > נבחרת סקוטלנד

הקריירה הבינלאומית של לייטון החלה בזימון לסגל נבחרת סקוטלנד למונדיאל 1982. לייטון לא רשם עד אז הופעות בינלאומיות, אך זומן בכל זאת לסגל על ידי המאמן ג'וק סטיין. לייטון לא שותף במהלך הטורניר, והופעת הבכורה שלו הייתה ב-13 באוקטובר 1982, במסגרת מוקדמות יורו 1984, בניצחון 2-0 על גרמניה המזרחית.
לייטון זומן על ידי מאמנו באברדין, אלכס פרגוסון, לסגל סקוטלנד לקראת מונדיאל 1986. לייטון היה השוער הבכיר של סקוטלנד בטורניר, ושיחק בכל משחקיה של סקוטלנד בטורניר, עד להדחתה בסיום שלב הבתים. לאחר העונה המוצלחת תחת פרגוסון במנצ'סטר יונייטד, היה לייטון השוער הבכיר גם לסגל של אנדי רוקסברג למונדיאל 1990, בו שיחק כמו במונדיאל הקודם, בכל משחקי של סקוטלנד עד להדחתה בסיום שלב הבתים.
הירידה במעמדו של לייטון כשוער בכיר בקבוצותיו פגע במעמדו גם בנבחרת. מאז הופעותיו במונדיאל הוא איבד את מקומו בשער הנבחרת ולא זומן לסגל סקוטלנד לקראת טורניר אליפות אירופה הראשון בהיסטוריה של סקוטלנד, יורו 1992. הופעתו הבאה הייתה רק שלוש וחצי שנים לאחר הופעתו האחרונה, ב-17 בנובמבר 1993 מול מלטה במוקדמות מונדיאל 1994.
לייטון שב להיות השוער הראשון של הנבחרת בשנים אלו, ואף זומן לסגל של קרייג בראון ליורו 1996, אך יכולת אישית וקבוצתית נפלאה של שוער המשנה אנדי גוראם זיכו אותו בחולצת ההרכב, ולייטון לא שותף במהלך הטורניר. הוא שב להיות השוער הבכיר של בראון במונדיאל 1998, בו שיחק בכל שלושה המשחקים של סקוטלנד עד להדחתה בסיום שלב הבתים.
משחקו האחרון של לייטון במדי הנבחרת היה ארבעה חודשים לאחר המונדיאל, ב-10 באוקטובר 1998, 16 שנים לאחר הופעת הבכורה שלו, בניצחון 3-2 על אסטוניה במסגרת מוקדמות יורו 2000.
לייטון רשם בסך הכל 91 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד, והוא שני רק לקני דלגליש בטבלת מלך ההופעות של נבחרת סקוטלנד.
לאחר הפרישה

לקראת עונת 2000/2001, עם פרישתו ממשחק, החל לשמש כמאמן שוערים בקבוצת אברדין, בה החל את הקריירה ובמדיה פרש. הוא שימש בתפקיד זה עד לאוגוסט 2009, וסיים את תפקידו עקב חילוף המאמנים בקבוצה.
בפברואר 2010 החל לשמש כמאמן שוערים בקבוצת האנטלי מהליגות הנמוכות בסקוטלנד. עשרה חודשים אחר כך, בדצמבר 2010, התמנה מאמנו לשעבר של לייטון בנבחרת סקוטלנד, קרייג בראון, לתפקיד מאמנה של אברדין. צעדו הראשון היה השבתו של שוער העבר לתפקיד מאמן השוערים של הקבוצה. חודש אחר כך, במקביל לעבודתו בקבוצה, החל לשמש כמאמן השוערים של נבחרת סקוטלנד הצעירה.
לייטון עדיין משמש כמאמן שוערי הנבחרת הצעירה, אך סיים את תפקידו באברדין בסיום עונת 2014/2015.
תארים

גביע אירופה למחזיקות גביע: 1982/1983
אליפות סקוטלנד (3): 1979/1980, 1983/1984, 1984/1985
הגביע הסקוטי (4): 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984, 1985/1986
גביע הליגה הסקוטית: 1984/1985
הסופר קאפ האירופי: 1983
גביע ה-FA‏: 1989/1990
מגן הצדקה: 1990
אליפות אנגליה: 1990/1991
כוכב הרפאים

| --- | --- |

בציור: האפלו מגלה את העיר דמוית הנקסוס בכוכב הלבן
 מידע כללי
 מאת:  מרגרט וייס, טרייסי היקמן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1990
 מספר עמודים:  361
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת אופוס
 תאריך:  1993
 תרגום:  בועז וייס
 סדרה
 סדרת ספרים:  מחזור שער המוות
 ספר קודם:  כנף הדרקון
 הספר הבא:  ים האש
"כוכב הרפאים" (באנגלית: Elven Star) הוא הספר השני בסדרת ספרי "מחזור שער המוות" שנכתבה בידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן. הספר מספר על מסעו השני של האפּלו הפיטרין, שנשלח בידי אדון הנֶקסוס דרך שער המוות, הפעם אל עולם האש, פְּריאן, כדי להשליט שם כאוס, בתקווה שבכך יוכל אדון הנקסוס להשלים את תוכניתו לשלוט על כל ארבעת העולמות.
דניס קניסה

דניס רמון קניסה אקוניה (בספרדית: Denis Ramón Caniza Acuña; נולד ב-29 באוגוסט 1974) הוא כדורגלן עבר פרגוואי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום עוזר מאמן בקבוצת נסיונל.
במשך עשרים שנות קריירת משחק, עבר קניסה במספר קבוצות בפרגוואי, ארגנטינה ומקסיקו, וצבר קרוב ל-650 הופעות ליגה. כמו כן רשם מאה הופעות במדי פרגוואי, אותה ייצג בארבעה טורנירי מונדיאל רצופים (שיא לאומי) ושני טורנירי קופה אמריקה.
לאחר פרישתו המשיך בקריירה מקצועית כמאמן ראשי וכעוזר מאמן.
קריירת אימון

ב-28 בינואר 2015, זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק פעיל, התמנה קניסה לראשונה לתפקיד מאמן ראשי, בקבוצת 12 באוקטובר מליגת המשנה של פרגוואי. הוא החזיק מעמד בתפקידו חודשים ספורים בלבד, בטרם סיים את דרכו בעקבות רצף תוצאות חלשות.
בספטמבר של אותה השנה, החל קניסה לשתף פעולה עם חברו לקבוצה ומאמנו לשעבר, גוסטבו מוריניגו, כאשר האחרון התמנה לתפקיד מאמן נבחרת פרגוואי עד גיל 20. קניסה התמנה לתפקיד עוזרו של מוריניגו. באפריל 2016, עם מינויו של מוריניגו לתפקיד מאמן סרו פורטניו בשלהי טורניר האפרטורה של אותה העונה, עבר קניסה לשמש כעוזרו בקבוצה החדשה. השניים החזיקו מעמד לתקופה קצרה מאוד של שלושה חודשים בלבד בטרם סיימו דרכם במועדון.
בנובמבר 2017 חזר קניסה למועדון בו רשם הצלחה כשחקן, נסיונל, הפעם כעוזרו של חברו לשעבר לנבחרת פרגוואי, סלסו איילה.
תארים

אליפות פרגוואי (4): 1995, 1997, 1998, 1999
אליפות מקסיקו: 2001 (וראנו)
אינטרליגה: 2004
אליפות פרגוואי (2): 2009 (קלאוסורה), 2011 (אפרטורה)