stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כורוגרפיה
תחיית הרנסאנס

הטקסט של תלמי התגלה למערב בראשית המאה החמש עשרה, והמונח "כורוגרפיה" קם לתחייה על ידי חוקרים הומניסטים. דוגמה מוקדמת היא מפה בקנה מידה קטן של בריטניה בכתב יד של המאה החמש עשרה, שכותרתו טבולה כורוגרפיה. ג'ון די בשנת 1570 ראה בפועל את המקצוע כ"ענף של גאוגרפיה", שבאמצעותו מוצג המישור [בתוכנית או ברישום] של מקום מסוים.
המונח בא לשמש לתיאורים כתובים של אזורים ומקומות. באזורים המתוארים ביקר הכותב בהרחבה, ושילב בכתיבתו תיאור טופוגרפי מקומי, סיכומי המקורות ההיסטוריים הידע והסיפורים המקומיים לכדי טקסט שלם אחד. דוגמה חשובה ביותר (לפחות בבריטניה) הייתה ככל הנראה הספר ״בריטניה״ של ויליאם קמדן (מהדורה ראשונה 1586), שהגדיר את עצמו במבוא כתיאור כורוגרפי של בריטניה. ויליאם האריסון בשנת 1587 תיאר באופן דומה את "תיאור בריטיין" כתרגיל בכורוגרפיה, והבדיל אותו מהטקסט ההיסטורי / הכרונולוגי של דברי הימים של הולנשד. פיטר היילין בשנת 1652 הגדיר את הכורוגרפיה כ"תיאור המדויק של ממלכה, חבל ארץ או מחוז מסוים". הוא נתן כדוגמאות את תיאור יוון של פאוזניאס (המאה השנייה לספירה); בריטניה של קמדן (1586) וה- Describzione d'Italia של ליאנדרו אלברטי (1550).
בריטניה של קמדן עסקה בעיקר בהיסטוריה ובעתיקותיה של בריטניה, ונראה שכתוצאה מכך המונח כורוגרפיה באנגלית נקשר במיוחד לטקסטים עתיקים. ויליאם למברד, ג'ון סטאו, ג'ון הוקר, מייקל דרייטון, טריסטראם ריזדון, ג'ון אוברי ורבים אחרים השתמשו במושג בדרך זו. תיאוריהם נובעים מטופופיליה חזקה ותחושת קרבה למקום או לעיר, עד שלבסוף הוחל לעיתים קרובות להשתמש בז'אנר כתולדות המחוז. דוגמה מאוחרת הייתה הכורוגרפיה של ויליאם גריי (1649), סקר העתיקות בעיר ניוקאסל על נהר הטיין. עוד לפני שהופיעה עבודתו של קמדן, אנדרו מלוויל ב-1574 התייחס לכורוגרפיה וכרונולוגיה [שני אורות] של ההיסטוריה.
עם זאת, המונח המשיך לשמש גם במפות וייצור מפות, במיוחד באזורים תת-לאומיים או מחוזיים. ויליאם קמדן שיבח את יוצרי המפות האנגליים כריסטופר סקסון וג'ון נורדן כ"כורורוגרפים המוכשרים ביותר". רוברט פלוט ב-1677 וכריסטופר פאק ב-1743 התייחסו למפות המחוז שלהם ככורוגרפיות.
בתחילת המאה השמונה-עשרה המונח הפסיק להיות בשימוש בכל ההקשרים הללו, והוחלף לרוב הצרכים על ידי המושגים "טופוגרפיה" או "קרטוגרפיה". סמואל ג'ונסון במילון שלו (1755) עשה הבחנה בין גאוגרפיה, כורוגרפיה וטופוגרפיה, וטען כי הגאוגרפיה עסקה בשטחים גדולים, טופוגרפיה עם אזורים קטנים, אך כורוגרפיה עם אזורי מתווך, היותה מתארת "פחות מגודל הגאוגרפיה, וגדולה מטופוגרפיה". אולם בפועל, המונח נמצא רק לעיתים רחוקות באנגלית עד לתאריך זה.
שימושים מודרניים

בספרות גאוגרפית טכנית יותר, המונח ננטש ככל שתצפיות על העיר ומפות העיר הפכו מתוחכמות יותר ויותר ודרשו מערך מיומנויות שדרשו לא רק יכולת שרטוט, אלא גם ידע בסקר מדעי. עם זאת, השימוש בו קם לתחייה בפעם השנייה בסוף המאה התשע עשרה על ידי הגאוגרף פרדיננד פון ריכטהופן. הוא ראה בכורוגרפיה התמחות בגאוגרפיה, הכוללת את התיאור באמצעות תצפית שדה בתכונות הספציפיות של אזור מסוים.
המונחים משמשים בהווה באופן נרחב על ידי היסטוריונים ומלומדי ספרות כדי להתייחס לז'אנר המודרני הקדום של הספרות הטופוגרפית והעתיקה.
לקריאה נוספת

Brayshay, Mark, ed. (1996). Topographical Writers in South-West England. Exeter: University of Exeter Press. ISBN 0-85989-424-X.
Broadway, Jan (2006). "No Historie So Meete": gentry culture and the development of local history in Elizabethan and early Stuart England. Manchester: Manchester University Press. ISBN 978-0-7190-7294-9.
Currie, C. R. J.; Lewis, C. P., eds. (1994). English County Histories: a guide. Stroud: Alan Sutton. ISBN 0-7509-0289-2.
Helgerson, Richard (1992). Forms of Nationhood: the Elizabethan Writing of England. Chicago: University of Chicago Press. ISBN 0-226-32633-0.
Mendyk, S. A. E. (1989). "Speculum Britanniae": regional study, antiquarianism and science in Britain to 1700. Toronto: University of Toronto Press. ISBN 0-8020-5744-6.
Rohl, Darrell J. (2011). "The Chorographic Tradition and Seventeenth- and Eighteenth-Century Scottish Antiquaries" (PDF). Journal of Art Historiography. 5.
Shanks, Michael; Witmore, Christopher (2010). "Echoes across the Past: chorography and topography in antiquarian engagements with place". Performance Research. 15 (4): 97–106.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Chorography" . Encyclopædia Britannica. 6 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 270.
↑  Merriam-Webster
↑  Helgerson 1992, p. 132.
↑  Rohl 2011, p. 1.
↑  J.L. Berggren and Alexander Jones (eds), Ptolemy's Geography (Princeton, 2000), pp. 57-9.
↑  See Lucia Nuti, 'Mapping Places: Chorography and Vision in the Renaissance', in Denis Cosgrove (ed.), Mappings (London, 1999), pp. 90-108.
↑  British Library Harleian MS 1808, fol. 9v; reproduced in Catherine Delano-Smith and R.J.P Kain, English Maps: a History (London, 1999), p. 21.
↑  ohn Dee, 'Mathematicall Praeface', in Euclid, The Elements of Geometrie, trans. H. Billingsley (London, 1570), sig. A4r.
↑  Harrison, William (1587). "An Historicall Description of the Iland of Britaine". In Holinshed, Raphael (ed.). The First and Second Volumes of Chronicles (2nd ed.). London. p. sig. [A2]v.
↑  Heylyn, Peter (1652). Cosmographie. London. p. 27.
↑  Kinloch, G. R., ed. (1829). The Diary of Mr James Melvill, 1556–1601. Edinburgh: Bannatyne Club. pp. 38–9.
↑  Camden, William (1610). "The Author to the Reader". Britain, or a Chorographicall Description of the most flourishing Kingdomes, England, Scotland, and Ireland, and the Ilands adjoyning, out of the depth of Antiquitie. Translated by Holland, Philemon. London. p. sig. [*5]v.
↑  lot, Robert (1677). The Natural History of Oxford-shire. Oxford. p. 299.
↑  Packe, Christopher (1743). A New Philosophico-Chorographical Chart of East-Kent. [Canterbury].
↑  Johnson, Samuel (1755). "chorography". A Dictionary of the English Language. London. p. 373..
↑  GEO 466/566: The Profession of Geography Archived 2012-02-11 at the Wayback Machine.
↑  Particularly influential in reviving the term has been Helgerson 1992, esp. pp. 105-47.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00573081 
ויליאם קמדן
הגאוגרף הגרמני פרדינד ריכטהופן
כיבוש דמשק (1920)

כיבוש דמשק ב-1920 היה השלב האחרון של מלחמת צרפת–סוריה, כאשר הכוחות הצרפתיים כבשו את דמשק עם מעט התנגדות. הממלכה הערבית של סוריה באה לסיומה והמנדט הצרפתי על סוריה הוכנס לתוקף. זמן קצר לאחר מכן, בספטמבר 1920, הפכה דמשק לבירת מדינת דמשק תחת המנדט הצרפתי.
היסטוריה

מלחמת ההאשמים נגד הצרפתים, שפרצה בינואר 1920, הפכה תוך זמן קצר למערכה הרסנית עבור הממלכה הערבית של סוריה החדשה. מודאג מהתוצאות של קרב עקוב מדם ארוך עם הצרפתים, המלך פייסל עצמו נכנע ב-14 ביולי 1920, אך הודעתו לא הגיעה לשר ההגנה של המלך פייסל, יוסוף אל-עזמה, שהתעלם מהמלך, הוביל צבא למייסלון כדי להגן על סוריה מהתקדמות צרפת. קרב מייסלון הביא לתבוסה סורית מוחצת. מאוחר יותר צעדו הכוחות הצרפתיים לדמשק וכבשו אותה ב-24 ביולי 1920.
הכוחות הצרפתיים נתקלו בהתנגדות מועטה מצד תושבי דמשק, אך היו חילופי יריות בין הצרפתים לבין תושבי שכונות שאגור ומידן בתחילת הכניסה הצרפתית. למחרת הוקמה ממשלה פרו-צרפתית בהנהגתו של אלאדין אל-דרובי.
הערות שוליים

1 2  Eliezer Tauber. The Formation of Modern Syria and Iraq. Frank Cass and Co. Ltd. Portland, Oregon. 1995.
↑  Gelvin, James L. (1999). Divided Loyalties: Nationalism and Mass Politics in Syria at the Close of Empire. University of California Press. p. 294. ISBN 9780520919839.
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
יעקב קאשטרו

| --- | --- |

ספר ערך לחם
 מקום פעילות:  מצרים
 פטירה:  1612 י"ב באדר ב' ה'שע"ב
 תקופת הפעילות:  ?–1612 
 תחומי עיסוק:  פוסק הלכה
 תפקידים נוספים:  רב קהל המוסתערבים בקהיר
 רבותיו:  רלב"ח, רדב"ז
 
רבי יעקב קאשֹטרו (גם קאסטרו; מכונה מהריק"ש; רפ"ה, 1525 בערך – י"ב באדר ב' ה'שע"ב, 1612) היה מרבניה הנודעים של יהדות מצרים. נתפרסם בעיקר מחיבורו 'ערך לחם' שכולל הגהות על השולחן ערוך, הספר היה נפוץ בכתבי יד רבים, עוד קודם להדפסתו בשנת תע"ח.
ביוגרפיה

נולד במצרים לר' אברהם קאשטרו סביב שנת 1525. למד בירושלים אצל הרלב"ח, אך רבו המובהק היה הרדב"ז, והוא מצטט אותו ברוב תשובותיו. בצעירותו עסק במסחר. ידוע כי לתקופה קצרה בשנת ה'שס"ד התגורר באלכסנדריה, אך מרבית ימיו ישב בקהיר (המכונה אצלו "מצרים"), וכיהן כרבו של קהל המוסתערבים בעיר.
ר' יעקב קאשטרו עמד בקשר שאלות ותשובות עם חכמים רבים בערי הממלכה העות'מאנית. הכרעותיו בבית הדין ותשובותיו נכתבו בלשון תקיפה ונחרצת. בדורות שאחריו סמכו כל חכמי מצרים על הכרעותיו ותשובותיו. במצרים ראו בו גדול הדור וקראו לו, כמו שקראו לרמב"ם ולרדב"ז לפניו, "מרא דאתרא". וכותב עליו החיד"א: "ופשטו הוראותיו בכל גבול מצרים".
בשנת ש"ל בערך נסע לארץ ישראל וביקר בצפת, במהלך הביקור התאכסן בביתו של הרב יוסף קארו, מחבר "שולחן ערוך", בצפת, ובספרו "ערך לחם" אף הביא מנהג שנהג הרב קארו.
ככל הנראה נפטר בקהיר, בשנת ה'שע"ב. לפי מסקנת יעקב שפיגל, תאריך פטירתו הוא י"ב באדר ב'.
ביוגרפיה > תלמידו

בספר "שם הגדולים" כותב החיד"א שרבי אברהם אסכנדרי, בנו של יוסף אסכנדרי הרופא, ומצאצאיו של רבי יוסף אסכנדרי הנזכר מספר פעמים ב"בית יוסף", היה תלמידו של מהריק"ש.
ספריו

רבי יעקב כתב מספר ספרים, חלקם נדפסו רק לאחר מותו:
ערך לחם – הגהות על "שולחן ערוך". ספר השגות על השו"ע, כמו הגהות הרמ"א. הגהות מהריק"ש תואמות פעמים רבות את הגהותיו של הרמ"א. נינו של מהריק"ש, ר' יצחק ב"ר יוסף קשטרו, שהביא את הספר לדפוס בקושטא בשנת תע"ח (1718), עמד על כך, וכתב שני טעמים להדפסת הספר בשלמותו, על אף שכבר נתפשטו הגהות הרמ"א: ”תמצא בהרבה מקומות שכיונה דעתו ודעת מהר"ם איסרלן זלה"ה בהגהת מפה, שניהם בפרק אחד נתנבאו. ומ"מ משנה לא זזה ממקומה. והנחנו הדברים כצורתן לכמה סיבות. הראשונה כדי שיחשבו לשתי דעות, ועוד כי אין שני נביאים מתנבאים בסגנון אחד, ועוד כי הספרדים אינם פוסקים כדברי מור"ם ז"ל במקום שחולק על מרן בית יוסף. אמנם כדברי מר זקני מוהריק"ש זלה"ה פוסקים בכל ארץ מצרים ובכל גלילותיה אף במקום שחולק על מרן הב"י, יען כי הוא מאריה דאתרא”. בספרו שו"ת אוהלי יעקב כותב רבי יעקב על השולחן ערוך ”בספר הנזכר, חיברו הרב הנזכר בסוף ימיו ומפני חולשתו נמצאו דברים רבים, כיוצא באלו בספר הנזכר, שבמקום אחד לא השגיח על דבריו שבמקום אחר” (שו"ת אוהלי יעקב סימן כ'). יש שהעריכו שזה אחת הסיבות שחיבר את ההגהות על השולחן ערוך.
קול יעקב – דרשותיו שנאספו על ידו בספר "קול יעקב" אך הן לא נדפסו.
תולדות יעקב – חידושים על מסכת ביצה שנדפסו בשנת תרכ"ה.
שו"ת "אהלי יעקב".
פרופ' יעקב שפיגל שההדיר את השיטה שכתב מהריק"ש על מסכת בבא קמא, טוען שהמריק"ש ור' בצלאל אשכנזי, בעל השיטה מקובצת, השתמשו באותה ספריית כתבי יד.
הערות שוליים

↑  מבוא לשולחן ערוך במהדורת מכון ירושלים.
↑  בספר קורא הדורות (פרק ג) כותב שרבי אברהם קשטרו היה סבו: "גם האדון השר המרומם החכם השלם כמה"ר אברהם קשטרו ז"ל, והוא אבי אביו של הרב הגדול כמה"ר יעקב קשטרו ז"ל".
↑  שפיגל, עמ' 6.
↑  כך כתב בספר קורא הדורות דף מא.
↑  אורח חיים קסז.
↑  עיין שם הגדולים לחיד"א אות י' רנט.
↑  החיד"א קבע את פטירתו לשנת ה'ש"ע, אולם מדובר בטעות, כי מצויה עדות שלו מכ"ח באייר ה'שע"א.
↑  שפיגל, עמ' 8–9.
↑  אות א', סי' פ"ז.
↑  יצחק ניסים, ספונות כרך ב עמ' פט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298358105171  GND: 130677809  ISNI: 0000 0000 6685 9310  LCCN: nr90025380  VIAF: 15884600   WorldCat (עם VIAF): 15884600
יחסי פפואה גינאה החדשה – קנדה

| יחסי פפואה גינאה החדשה – קנדה |
| --- | --- |
פפואה גינאה החדשה: קנדה


פפואה גינאה החדשה: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
462,840: 9,984,670
אוכלוסייה
10,623,157: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
30,932: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,912: 53,718
משטר
מונרכיה חוקתית

יחסי פפואה גינאה החדשה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה לבין קנדה.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין פפואה גינאה החדשה לקנדה כוננו ב-16 בספטמבר 1975, אותו היום בו קיבלה מאוסטרליה עצמאות. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים. לקנדה ולפפואה גינאה החדשה אותו הריבון ואותו המונרך.
ביחסים שבין המדינות שימת דגש על שיתופי פעולה בנושא הדיג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. פפואה גינאה החדשה חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תומכת בפרויקטים מפפואה גינאה החדשה למען הקהילה ופיתוח המדינה בין אם בכספים או במשאבים גולמיים.
המסחר שבין שתי המדינות קיים, ומנוהל בידי לשכת המסחר וההשקעות הרשמית של קנדה בנציבות הגבוהה באוסטרליה. בשנת 2017 הסחר הכולל בין קנדה לפפואה גינאה הוערך בשווי של כ-14.6 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הקנדי ב-2017 הוערך בשווי של כ-10.8 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר מכונות חשמליות ומכוניות. הייבוא הקנדי מפפואה גינאה החדשה באותה השנה הוערך בשווי של כ-3.8 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר קפה ותבלינים.
נציגויות דיפלומטיות

פפואה גינאה החדשה אינה מיוצגת בקנדה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. פפואה גינאה החדשה האמינה את שגרירותה שבוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית הסמוכה, על קנדה.
קנדה אינה מיוצגת בפפואה גינאה החדשה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. קנדה האמינה את נציבותה הגבוהה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על פפואה גינאה החדשה.
כנסיית האמנה (בוסטון)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 כתובת:  רחוב ניובורי 67 בוסטון, מסצ'וסטס
 מיקום:  בוסטון 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1865–1867 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1867 
 מידות
 גובה:  71.93 מטר
 קואורדינטות:  42°21′07″N 71°04′26″W﻿ / ﻿42.351944°N 71.073889°W﻿ / 42.351944; -71.073889
  (למפת בוסטון מוגדלת) כנסיית האמנה(למפת בוסטון רגילה) כנסיית האמנה
 
כנסיית האמנה (באנגלית: Church of the Covenant) היא מבנה בעל חשיבות היסטורית, שנבנה בין השנים 1865–1867 על ידי "הכנסייה הקהילתית המרכזית" (Central Congregational Church) וכיום מסונפת ל"כנסייה הפְּרֶסְבִּיטֶרְיָאנִית" (Presbyterian Church) ול"כנסייה המאוחדת של ישו" (United Church of Christ)
הערות שוליים

↑  כנסיית האמנה באתר Emporis
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr96007490  VIAF: 144694970   WorldCat (עם VIAF): 144694970
כנסיית האגיוס דמטריוס

כנסיית האגיוס דמטריוס (ביוונית: Άγιος Δημήτριος) בסלוניקי שביוון, היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית מהתקופה הביזנטית, המוקדשת לקדוש דמטריוס מסלוניקי. הכנסייה נחשבת כמקום הקדוש ביותר לנצרות בעיר סלוניקי. הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1988, יחד עם מבנים עתיקים נוספים בעיר מהתקופה הנוצרית המוקדמת והביזנטית.
כנסייה ראשונה נבנתה במאה ה-4 במקום שקודם שכן בו בית מרחץ רומי. כעבור כמאה שנים, הכנסייה הורחבה לבסיליקה, אך עלתה באש. נבנתה מחדש כבסיליקה גדולה יותר בין השנים 629–634, מבנה שהשתמר ברובו עד ימינו.
באולם התפילה הקדשה מיוחדת לדמטריוס הקדוש - קיבוריום (ciborium) מבנה קטן בעל גג משושה, מצופה כסף ומכוסה משי, משמש כמעין קבר סמלי של הקדוש.
שש רצועות של פסיפס מעטרות את הבסיליקה מהמאות השביעית או השמינית.
החל משנת 1493 ועד 1912 שימש המקום כמסגד, ונותרו קטעי פסיפס גם מתקופה זו.
בשנת 1917 פרצה שרפה בעיר סלוניקי, וגרמה להרס של התקרה ושל הקירות העליונים בכנסייה. שיפוץ המקום נערך בשנות ה-30 וה-40, ובמהלכו התגלו במרתף שרידים של בית המרחץ הרומאי - המקום שבו לפי האמונה הוחזק דמטריוס הקדוש בכלא ולאחר מכן הוצא להורג על ידי חיילים רומים. כן התגלתה באר מים, שלפי המסופר - לתוכה הושלכה גופתו.
הממצאים הארכאולוגיים מצויים כיום במרתף הכנסייה ומשתמשים כקריפטה.
גלריית תמונות

מפת הכנסייה
תמונת פסיפס של דמטריוס מסלוניקי עם ילדים
הקריפטה במרתף הכנסייה
כנסיית האור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 מיקום:  Ibaraki 
 מדינה:  יפן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1989
 תאריך פתיחה רשמי:  1989 
 חומרי בנייה:  בטון מזוין 
 יוצר:  טדאו אנדו 
 אדריכל:  טדאו אנדו 
 סגנון אדריכלי:  מינימליזם 
 קואורדינטות:  34°49′07″N 135°32′13″E﻿ / ﻿34.818611°N 135.536944°E﻿ / 34.818611; 135.536944
 אתר רשמי
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט כנסיית האור(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט כנסיית האור
 
כנסיית האור (יפנית 茨木春日丘教会 - "כנסיית קסוגאוקה באיבראקי") היא כנסייה פרוטסטנטית שנבנתה ב-1989 על ידי האדריכל טדאו אנדו, בעיר איבראקי, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית מאוסקה שביפן. אנדו שילב במבנה את המסגרת הפילוספית שלו: שילוב בין טבע ואדריכלות, בו האור יכול להגדיר וליצור תפיסה מרחבית חדשה.
המבנה

הכנסייה הייתה חידוש של מתחם נוצרי קיים, ובשנת 1999 הורחב המתחם ונוסף לו מבנה של בית ספר ללימודי יום ראשון.
הכנסייה קטנה למדי ושטחה הכולל הוא 113 מ"ר. היא עשויה משלושה מבנים רבועים.
המבנה עשוי כולו מבטון וסגנונו ברוטליסטי מודרני. הוא נעדר מוטיבים נוצריים מסורתיים, למעט הצלב שבחזית הפונה מזרחה. מעטפת הבטון תורמת לחשכה שבחלל המבנה ומשרה אווירת צניעות ומינימליזם. הצלב שבחזית המזרחית הוא מקור האור היחיד, ונודעת לו משמעות סימבולית.
יחסי הפיליפינים–צ'כיה

| יחסי הפיליפינים–צ'כיה |
| --- | --- |
הפיליפינים: צ'כיה


הפיליפינים: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 78,867
אוכלוסייה
116,080,711: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 30,910
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

השגרירות הפיליפינית בפראג
יחסי הפיליפינים–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה הצ'כית.
סקירה כללית

היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1973.
הפיליפינים וצ'כיה חתמו על הסכם לשיתוף פעולה בתחומי התרבות, החינוך, המדע והספורט בשנת 2013. סגן ראש הממשלה קארל יוהנס פון שוורצנברג ביקר במנילה וחתם על ההסכם, בעת ביקור חגיגי המציין 40 שנים ליחסים הדו-צדדיים הרשמיים בין המדינות.
ב-26 במאי 2014 משרד ההגנה הלאומי הפיליפיני חתם עם הרפובליקה הצ'כית על ברית הגנה הכוללת ועידה משותפת של שתי המדינות.
צ'כיה היא המייצאת העשרים וארבעה בגודלה לפיליפינים בעולם והשמינית בגודלה באירופה עם סחר דו-צדדי רשמי בהיקף של 300 מיליון דולר אמריקאי מינואר עד נובמבר בשנת 2011.
ייצוג

הפיליפינים מיוצגים בצ'כיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית בפראג, בירת המדינה. הפיליפינים מיוצגים בצ'כיה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית בברנו.
צ'כיה מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית במנילה, בירת המדינה. צ'כיה מיוצגת בפיליפינים גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות בערים: סבו סיטי ובדבאו סיטי.
לקריאה נוספת

שיו מיי צנג, Trade Flows between Czech Republic and East Asia (תיאור המאמר), גרסת PDF מלאה
יחסי הפיליפינים–צ'ילה

| יחסי הפיליפינים–צ'ילה |
| --- | --- |
הפיליפינים: צ'ילה


הפיליפינים: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 756,102
אוכלוסייה
116,080,711: 19,788,712
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 16,956
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה דמוקרטית

יחסי הפיליפינים–צ'ילה הם היחסים הדו-צדדים בין צ'ילה לבין הפיליפינים. על פי נשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי, צ'ילה והפיליפינים חולקות "חוויות ייחודיות" עם הקולוניזציות הספרדיות שלהן, הדומיננטיות שלהן בנצרות והתרחשותן התכופה של אסונות טבע כששתי המדינות נמצאות בטבעת האש. היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לפיליפינים החלו בשנת 1854 כשצ'ילה פתחה קונסוליה בבינונדו, מנילה. אבל היחסים הפורמליים כוננו ב-4 ביולי 1946, היום בו הפיליפינים קיבלו את עצמאותם באופן רשמי מארצות הברית.
שיתוף פעולה

בשנת 2012 צ'ילה והפיליפינים סיכמו על שותפויות בכרייה ובאנרגיה גיאותרמית, נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה שיתף סיפורים על ארצו לנשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי במהלך פגישה דו-צדדית בוולדיווסטוק, שם נערכה פסגת APEC. הנשיא פינירה הזכיר גם בפני הנשיא אקינו כי ארצו זקוקה למורים לאנגלית, משרות פוטנציאליות שמחכות לפיליפינים בצ'ילה. באותה שנה, ואמר כי ישנם 318 מורים להוראת ספרדית בסיסית בפיליפינים, שר החינוך הפיליפיני, ארמין לואיסטרו, הודיע כי הסכם נמצא בתהליך עם ממשלת צ'ילה להכשרת מורים לבתי ספר פיליפינים בספרדית. בתמורה לכך, הפיליפינים יעזרו לצ'יליאנים בהוראת האנגלית שלהם.
ביקורים רשמיים

נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ערכה ביקור ממלכתי בפיליפינים ב -16 בנובמבר 2015 בשולי אספת המנהיגים הכלכליים של APEC במנילה. היא נפגשה עם נשיא הפיליפינים בניניו אקינו השלישי בארמון מאלאקניינג, ושניהם גם היו עדים לחתימה על מספר הסכמים דו-צדדיים בנושא הפחתת סיכוני אסון ושיתוף פעולה בניהול חירום בין ממשלותיהם והסכימה להמשיך בשיחות להסכם סחר חופשי במטרה להגדיל את המסחר וההשקעות בין צ'ילה לפיליפינים.
נציגויות דיפלומטיות

צ'ילה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה וקונסוליה בוולפראיסו.
יחסי הפיליפינים–צרפת

| יחסי הפיליפינים–צרפת |
| --- | --- |
הפיליפינים: צרפת


הפיליפינים: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 643,801
אוכלוסייה
116,080,711: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 45,527
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה נשיאותית למחצה ודמוקרטיה פרלמנטרית למחצה

יחסי הפיליפינים–צרפת הם יחסי החוץ בין צרפת לבין הפיליפינים. בשנת 1947, צרפת והפיליפינים חתמו על חוזה לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
צרפת היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה של הפיליפינים באיחוד האירופי, לאחר גרמניה, הולנד ובריטניה, המסחר הגיע באוקטובר 2014 לסך של 2.39 מיליארד דולר. זה ייצג עלייה של 24% לעומת התקופה המקבילה בשנת 2013.
בשנת 2015, נשיא צרפת פרנסואה הולנד ערך ביקור ממלכתי בן יומיים בפיליפינים.
היסטוריה

היחסים בין צרפת לפיליפינים התקיימן מאז עידן התגליות. כשהגיעה המשלחת הספרדית תחת מגלן לפיליפינים, היו 15 צרפתים בצוותה. ונכללו בה ז'אן פטיט מאנג'רס, סגן מטרינידד וברנרד קלמט, הכומר של סן אנטוניו.
מיסיונרים צרפתים גם תרמו להתפשטות הנצרות בפיליפינים. הסמינר הדיוקסי הראשון בפיליפינים, הסמינר סנט קלמנט במנילה, הוקם בסיוע המונסיניור הצרפתי שארל-תומאס מילארד דה טורנון בשנת 1704. אל הפיליפינים הגיעו גם סוחרים, טכנאים, חיילים וקצינים וצוותים צרפתים. הצרפתים הכירו בפוטנציאל של הפיליפינים בענף המסחר עד המאה ה-17. צרפת גילתה את השימוש הפוטנציאלי באבקה בייצור אספקה ימית, בעיקר חבלים. למרות ההגבלות של הממשלה הקולוניאלית הספרדית על סחר חוץ, צרפתים וסוחרים זרים אחרים כבר היו במנילה לפני שנפתחה רשמית לסחר חוץ. אופנת פריז הפכה לסטנדרט במנילה. סוחרים זרים ייבאו לפיליפינים מוצרים צרפתיים כמו גרביים, בד מוסלין ופשתן, מטריות, כפפות ומעילים, כאשר הפיליפינים ייצאו את מרבית האינדיגו לצרפת.
צרפת הפכה למדינה הראשונה שהקימה קונסוליה בפיליפינים הספרדית, ואחריה באו בלגיה, ארצות הברית ולבסוף בריטניה הגדולה בנובמבר 1844. צרפת הקימה את הקונסוליה שלה במנילה במרץ 1824.
עם פתיחת תעלת סואץ, היחסים בין הפיליפינים למדינות אירופה, כולל צרפת, הפכו למשמעותיים יותר. כמה פיליפינים עשירים ואינטלקטואליים הגיעו לצרפת, וביניהם חוסה ריזאל, פליקס הידלו וחואן לונה. קהילות צרפתיות ייסדו מכללות בפיליפינים, בין מכללות אלה היו מכללת ההנחה ומכללת סנט פול. הליברליזם הצרפתי מצא גם את דרכו לפיליפינים שהשפיעו על האופוזיציה הממשלתית הקולוניאלית הפיליפינית, הרפורמיסטים והמהפכנים.
במהלך חגיגות המאה של המהפכה הצרפתית בשנת 1889, חוסה ריזאל ביקש לארגן ועידה בשם "Association Internationale des Philippinistes", אשר פרדיננד בלומנטריט מונה לנשיא ואדמונד פלאוחוט לסגן הנשיא. הצרפתים גם התירו לריזאל לחיות בגלות בצרפת שם כתב את הספרים "נולי לי טנגרה" ו"אל פיליבוסטריסם".
המהפכנים של הפיליפינים חיפשו את תמיכת צרפת. בינואר 1897 שלחה הוועדה הפיליפינית בהונג קונג עתירה למר הנרי חנוטו, שר החוץ, ובו 50 נקודות ביחס לתביעת הפיליפינים כנגד ספרד וקראה לעזרת צרפת. בשנת 1898, אמיליו אגינלדו שלח גם את שליחו לפריז למשא ומתן על הסכם שעסק בגורלם של הפיליפינים בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד. לבסוף, תושבים פיליפינים בפריז, שהוזעקו על ידי ממשלת הפיליפינים בגלות בהונג קונג, ערכו ועדה שקראה להכיר ברפובליקה. את הוועדה הובילו פדרו רוקסס וחואן לונה.
אולם המהפכנים הפיליפינים לא הצליחו להשיג תמיכה צרפתית. צרפת נותרה נייטרלית והתרחקה מהמהפכנים הפיליפינים כאשר צרפת כיבדה את ריבונות ספרד על הפיליפינים כמעצמה קולוניאלית.
היחסים הדיפלומטיים בין צרפת לפיליפינים כוננו רשמית ב-26 ביוני 1947 עם חתימת חוזה האמיטי.