לימודי שלום וסכסוכים
ביקורת ומחלוקת

מספר רב של ביקורות מבוססות כוונו ללימודי שלום וסכסוכים, לעיתים קרובות מצד גורמים חוץ לתחומי המערכת האוניברסיטאית. הטענות הן כי לימודי שלום:
נגועים בצביעות מכיוון שהם "תומכים בשתיקה או בגלוי בטרור כאסטרטגיה מותרת ל'חסרי סמכות' כדי לתקן תלונות אמיתיות או נתפסות נגד החזקים" (כלומר מושגים אידאולוגיים אנטי-מערביים שפותחו על ידי מדענים חברתיים כמו יוהאן גלטונג, אשר ניתן לטעון שמוסיפים תחושה של קבילות בלתי מוצדקת המשמשת לתמיכה ברדיקליזם);
יש תוכניות לימודים שהן (לפי פעילת זכויות האדם קרוליין קוקס והפילוסוף רוג'ר סקרוטון) "בלתי קוהרנטיות מבחינה אינטלקטואלית, רצופות משוא פנים ואינן ראויות למעמד אקדמי."
מכילים קווי מדיניות שהוצעו במטרה ל"חסל את הגורמים לאלימות" ומהווים מדיניות שמאלנית, ולאו דווקא מדיניות שתמצא הסכמה רחבה בקרב מדעני חברה.
ב-2009 ברברה קיי, בעלת טור ב"נשיונל פוסט", מתחה ביקורת על דעותיו של הפרופסור הנורווגי יוהאן גלטונג, שנחשב למוביל בחקר השלום המודרני. קיי כתבה שגלטונג כתב על ה"פשיזם המבני" של דמוקרטיות "עשירות, מערביות, נוצריות", כי הוא מעריץ את פידל קסטרו, התנגד למרד ההונגרי נגד הפלישה הסובייטית ב-1956, ותיאר את אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב כ"דמויות עילית נרדפות.". לדבריה גלטונג גם שיבח את מאו דזה-דונג על כך ש"שחרר" את סין וכי גלטונג גם הצהיר כי ארצות הברית היא "מדינה רוצחת" שאשמה ב"טרור מדינה נאו-פשיסטי". לדבריה הוא גם השווה את ארצות הברית לגרמניה הנאצית על רקע הפצצת קוסובו במהלך הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה ב-1999.
במהדורת קיץ 2007 של סיטי ג'ורנל, מתח הסופר והפרשן ברוס באוור ביקורת חריפה על לימודי השלום. הוא טען שתוכניות רבות ללימודי שלום באוניברסיטאות אמריקאיות מנוהלות על ידי פרופסורים מרקסיסטים או כאלה ששייכים לשמאל קיצוני. באופן רחב יותר, הוא טען שחקר השלום נשלט על ידי האמונה ש"אמריקה... היא מקור הבעיות של העולם" וכי בעוד פרופסורים ללימודי שלום טוענים לדבריו "שעמדות טרור ראויות לכבוד ליד שולחן המשא ומתן", הם לרוב לא סובלניים כלפי דעות חלופיות וכי "מחקרי השלום, ככלל, דוחים הטלת ספק באידאולוגיה המנחה את עצמם."
לביסוס טענתו שחוקרי השלום תומכים באלימות במרדף אחר אידאולוגיה שמאלנית, באוור ציטט ציטוט מתוך Peace and Conflict Studies ספר לימוד בשימוש נרחב משנת 2002 שנכתב על ידי צ'ארלס פ. וובל ודייוויד פ. ברש אשר שיבח את ולדימיר לנין משום שהוא "שמר על כך שרק מהפכה - לא רפורמה - יכולה לבטל את הנטייה של הקפיטליזם לאימפריאליזם ומשם למלחמה".
הסופר דייוויד הורוביץ טען שספרם של וובל וברש תומך באופן מרומז באלימות למטרות סוציאליסטיות, וציין כי בספר נכתב "המקרה של קובה מצביע על כך שמהפכות אלימות עשויות לעיתים להביא לשיפור כללי של תנאי החיים של אנשים רבים". הורוביץ גם טען כי הספר "מתייחס לברית המועצות כאל נותנת חסות לתנועות שלום, ולארצות הברית כאל המעצמה המיליטריסטית והאימפריאליסטית שתנועות השלום מנסות לשמור עליהן" וכי "המחברים מצדיקים מדיניות ופעולות קומוניסטיות תוך יציקת אלה. של אמריקה והדמוקרטיות המערביות באור שלילי". הורוביץ גם טען כי המחברים דנים במשבר הטילים בקובה מבלי להזכיר את סיבתו (כלומר הצבת הטילים הסובייטים בקובה) ומאשימים את ג'ון פ. קנדי תוך שבחים לראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב על כך ש"היה מוכן לסגת". לבסוף, הורוביץ מתח ביקורת על השימוש של המחבר בסופרים מרקסיסטים, כמו אנדרה גונדר פרנק ופרנס מור לאפה, כבסיס היחיד שעליו ניתן ללמוד "עוני ורעב כגורמים לסכסוך אנושי".
קיי ובאוור גם מתחו ביקורת ספציפית על פרופסור גורדון פלמן, יו"ר התוכנית לחקר השלום, הסכסוך והדו-קיום של אוניברסיטת ברנדייס, שלטענתם הצדיק פיגועי התאבדות פלסטינים נגד ישראלים כ"דרכים לנקום באויב שנראה שאינו מסוגל או לא מוכן להגיב לתחנונים רציונליים לדיון ולצדק".
קתרין קרסטן, שהיא עמית בכירה במכון החשיבה השמרני במיניאפוליס, מרכז הניסוי האמריקאי, מאמינה שתוכניות לימודי השלום "נשלטות על ידי אנשים בעלי נטייה אידאולוגית מסוימת, ולכן קשה להתייחס אליהם ברצינות". רוברט קנדי, פרופסור ללימודים קתוליים וניהול באוניברסיטת סנט תומאס, מתח ביקורת על תוכנית לימודי השלום של האוניברסיטה שלו בראיון ל-Minneapolis Star Tribune ב-2002, וקבע כי התוכנית מעסיקה כמה פרופסורים נלווים "שהכישורים האקדמיים שלהם אינם כה חזקים. כפי שהיינו מחפשים בדרך כלל"