stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדוקס העורב

עורב שחור
פרדוקס העורב הוצג על ידי הפילוסוף קרל המפל בשנות הארבעים של המאה העשרים. הפרדוקס תוקף את שיטת האינדוקציה המדעית הנמצאת בבסיסם של מדעי הטבע, שלפיה הדרך לבסס תאוריה היא לערוך תצפיות הבוחנות ואינן מפריכות אותה.
אם כך, כדי להשתכנע שכל העורבים שחורים, יש לוודא שכל עורב המוכר לנו הוא שחור. מאידך, טען המפל, התאוריה הזו שקולה לתאוריה כל הדברים הלא-שחורים אינם עורבים, שאותה אפשר לאשש על ידי צפייה בעצים ירוקים, סוסים לבנים וכובעים אדומים. איך ייתכן, שואל המפל, שתצפיות שאינן כוללות אפילו עורב אחד תומכות בטענה אמפירית על העורבים?
הפרדוקס

מדען קם בבוקר, מביט מהחלון ורואה זוג עורבים שחורים. "כנראה שכל העורבים שחורים", הוא חושב לעצמו, "צריך לאשש את זה". אבל איך? בדיקה של כל העורבים בעולם היא עבודה קשה מדי.
יושב המדען מול החלון ומחפש עורבים. לאחר מספר שעות לא עבר אף עורב נוסף. המדען חושב שאולי צריך לצאת מהבית ולחפש עורבים, אך רגע לפני שהוא יוצא יש לו רעיון, לפיו הטענה "כל עורב הוא שחור" שקולה לטענה "כל דבר שאינו שחור, אינו עורב" - זו לוגיקה פשוטה. אם-כך, התאוריה תצא נשכרת באותה מידה אם נבחן אותה לגבי גופים שאינם שחורים. אם נגלה עורב שאינו שחור נפסלת התאוריה. אחרת נעשית התאוריה סבירה יותר מתצפית לתצפית.
אחרי עשר דקות, שבהן ראה המדען כמה מכוניות כחולות, עצים ירוקים, סוסים לבנים וכובעים אדומים (ואפילו לא עורב אחד שאינו שחור) - מתקבלת התאוריה על דעתו של המדען והוא קובע: "כל העורבים שחורים!".
ניתוח

שתי התאוריות ("כל העורבים שחורים" ו"כל הלא־שחורים הם לא־עורבים") שקולות זו לזו ובכל זאת הפילוסופים חלוקים בתשובתם לשאלה האם ניתן לקבל שתצפיות המסייעות לתאוריה השנייה מאששות גם את הראשונה:
יש פילוסופים הטוענים כי - לפחות אינטואיטיבית - קשה לקבל אישוש כנ"ל; הם גם משייכים כל ניסיון כזה של אישוש - לכשל לוגי מכליל מסוג דיקטו סימפליקיטר. הם גם קושרים ניסיון כזה של אישוש - לפרדוקס דומה-לכאורה (הקשור לתאוריה המשתנה לאחר זמן), שהוצע על ידי נלסון גודמן במאמרו בעיית האינדוקציה החדשה.
יש פילוסופים התומכים באישוש כנ"ל ומנמקים את עמדתם על ידי חידוד-מתודי של מקרה העורבים - באמצעות המקרה השקול הבא: נניח שבכלוב שלפנינו - ישנם שני בעלי חיים וזהותם אינה ידועה עדיין. מזהים את החיה הראשונה ומתברר שזהו עורב שחור. מיד מתעוררת ההיפותזה: "כל עורב שבכלוב הזה הוא שחור". כדי לאשש את ההיפותזה - נזקקים כמובן לזהות גם את בעל החיים השני - אך לא נזקקים לכך שתוצאת הזיהוי תעלה שבעל החיים השני הוא עורב שחור: גם אם יתברר שהוא תוכי לבן, זה מאשש סופית את ההיפותזה הנ"ל: "כל עורב שבכלוב הזה הוא שחור" (כשבכך היא גם הופכת לתאוריה מוכחת, שכן ידוע מראש שאין עוד בעלי חיים בכלוב). יתר על כן, גם אילו בכלוב היה בעל חיים שלישי שזהותו לא נבדקה עדיין, הרי שזיהוי בעל החיים השני בתור תוכי לבן - מגדיל את סיכויי נכונותה של ההיפותזה הנ"ל - ובכך מאשש אותה (גם אם לא מוכיח אותה סופית כל עוד לא נבדקה זהותו של בעל החיים השלישי). למעשה, כדי לעבור מאישוש ההיפותזה הזו לאישוש ההיפותיזה המקורית של המפל ("כל העורבים שבעולם שחורים") - די להחליף את המקרה של הכלוב במקרה מקביל לגמרי שבו הכלוב מוחלף בעולם כולו. ההחלפה הנ"ל לגיטימית, שכן ידוע מראש שכמות החפצים (הקונקרטיים) בעולם היא סופית.
ראו גם

בעיית האינדוקציה
השיטה המדעית
לקריאה נוספת

ענת בילצקי, ‏פרדוקסים, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996, פרק ז - רציונליות במדע
הערות שוליים

↑  בעברית המילה עורב מתייחסת למספר ציפורים עם צבעים שונים. למשל עורב אפור. השם האנגלי מתייחס למילה w:raven שהוא עורב שחור. תרגום נכון יותר לעברית יהיה, לדוגמה, „כל העורבנים שחורים״.
צ'ארלס אוקלי

| --- | --- |

אוקלי במדי שיקגו בולס, עונת 1986/1987
 לידה:  18 בדצמבר 1963 (בן 60) קליבלנד שבאוהיו
 עמדה:  פאוור פורוורד
 גובה:  2.03 מטר
 מכללה:  אוניברסיטת וירג'יניה יוניון
 דראפט:  בחירה תשיעית, 1985 קליבלנד קאבלירס
 קבוצות כשחקן
 1985–1988   1988–1998   1998–2001   2001–2002   2002–2003   2004:  שיקגו בולס   ניו יורק ניקס   טורונטו ראפטורס   שיקגו בולס   וושינגטון ויזארדס   יוסטון רוקטס
 הישגים כשחקן
 השתתפות במשחק האולסטאר (1994)   חמישיית ההגנה הראשונה (1994)   חמישיית ההגנה השנייה (1998)   חמישיית הרוקיז הראשונה (1986)
צ'ארלס אוקלי (באנגלית: Charles Oakley; נולד ב-18 בדצמבר 1963) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 19 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הפאוור פורוורד. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 9.7 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
קריירה מקצועית > שיקגו בולס

אוקלי נבחר בבחירה התשיעית בדראפט ה-NBA לשנת 1985 על ידי קליבלנד קאבלירס, ונשלח בערב הדראפט לשיקגו בולס. בסיום עונתו הראשונה נבחר אוקלי לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שרשם ממוצעים של 9.6 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק. בשתי העונות הבאות הפך לשחקן חמישייה קבוע, והיה השחקן השני בחשיבותו בקבוצה אחרי מייקל ג'ורדן, כשהעמיד ממוצעים של 13.5 נקודות ו-13.0 ריבאונדים למשחק עבור הקבוצה הצעירה. בשתי העונות היה אוקלי שני ב-NBA בממוצע ריבאונדים למשחק, אחרי צ'ארלס בארקלי ומייקל קייג', בהתאמה.
קריירה מקצועית > ניו יורק ניקס

הודות לשיפורו של הפאוור פורוורד המחליף בשיקגו, הוראס גרנט, נוצר עומס בעמדה, והבולס שלחו את אוקלי בטרייד לניו יורק ניקס עבור הסנטר ביל קרטרייט. ב-10 העונות הבאות הפך אוקלי לחלק משלד הקבוצה הקשוחה וההגנתית בניו יורק, לצד פטריק יואינג, ג'ון סטארקס ומארק ג'קסון. בכל עונותיו בניקס העפילה הקבוצה לפלייאוף, וב-9 מתוכן עברה לפחות סיבוב אחד. עונת השיא של אוקלי, הן אישית והן קבוצתית, הייתה 1993/1994 בה השתתף במשחק האולסטאר ונבחר לחמישיית ההגנה של העונה. כמו כן העפילו הניקס באותה עונה לגמר ה-NBA, לראשונה מאז עונת 1972/1973, והפסידו ליוסטון רוקטס של האקים אולאג'ואן בשבעה משחקים. את סדרת הפלייאוף הראשונה ניצחו הבולס 1–3, ושלוש הסדרות הבאות הסתיימו בתוצאה 3–4, ובכך רשמה הקבוצה שיא NBA של 25 משחקי פלייאוף בסך הכול. כשחקן היחיד בניקס ששיחק בכל 82 משחקי העונה הסדירה, קבע אוקלי שיא NBA למשחקים בעונה שלמה (107), אשר בכולם פתח בחמישייה. בתקופתו בניקס רשם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק.
קריירה מקצועית > שלהי הקריירה

לקראת עונת 1998/1999 נשלח אוקלי בטרייד לטורונטו ראפטורס בתמורה לסנטר הצעיר מרכוס קמבי. בטורונטו שיחק במשך 3 עונות כשחקן חמישייה סולידי, כשקלע 7.9 נקודות למשחק, והיה שותף להעפלתה הראשונה לפלייאוף ה-NBA בעונת 1999/2000. בסיום עונת 2000/2001 חזר לבולס כשהועבר לשיקגו עבור הסנטר בריאן סקינר. באותה עונה הוסיף ניסיון מהספסל לקו הקדמי הצעיר של הבולס שכלל את טייסון צ'נדלר, אדי קרי, בראד מילר ומרכוס פייזר. בשתי העונות הבאות שיחק עבור וושינגטון ויזארדס, בה חזר לשתף פעולה עם מייקל ג'ורדן, ויוסטון רוקטס, במדיה שיחק 7 משחקים בלבד. בסיום עונת 2003/2004 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 40. בעת פרישתו דורג במקום ה-12 בתולדות ה-NBA במספר משחקים (1,282) ובמקום ה-17 ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA‏ (12,205).
בעונת 2011/2012 שימש כעוזר מאמן בשארלוט בובקאטס, תחת המאמן הראשי פול סיילאס. בסיום העונה עזב את התפקיד.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של אוקלי ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  רשימת נבחרי דראפט 1985, באתר basketball-reference.com
↑  אוקלי נשלח בטרייד לניו יורק, באתר הניו יורק טיימס, 28 ביוני 1988
↑  סיכום סדרת גמר ה-NBA‏ 1994, באתר basketball-reference.com
↑  סיכום עונת 1993/1994 של הניקס, באתר basketball-reference.com
↑  אוקלי נשלח בטרייד לטורונטו, באתר הניו יורק טיימס, 25 ביוני 1998
↑  אוקלי נשלח בטרייד לשיקגו, באתר לוס אנג'לס טיימס, 14 ביולי 2001
↑  אוקלי חותם בוושינגטון, באתר onlineathens.com,‏ 13 באוקטובר 2002
↑  השחקנים בעלי מספר המשחקים הרב ביותר ב-NBA, נכון לשנת 2004, באתר basketball-reference.com
↑  מובילי טבלת הריבאונדים ב-NBA, נכון לשנת 2004, באתר basketball-reference.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2012063351  VIAF: 250393892   WorldCat (עם VIAF): 250393892
קארי מוליס

| --- | --- |

קארי מוליס
 לידה:  28 בדצמבר 1944 לנור, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באוגוסט 2019 (בגיל 74) ניופורט ביץ', ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (1966)  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1973)  Dreher High School 
 מנחה לדוקטורט:  Joe Neilands 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה (1993)  פרס יפן (1993)  מדלית ג'ון סקוט (1992)  פרס רוברט קוך (1992)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1998)  פרס ויליאם אלן (1990)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1991)  קרל לנדשטיינר 
 מספר צאצאים:  3 
 www.karymullis.com
 תרומות עיקריות
 פיתוח שיטות בתחום הכימיה מבוססת הדנ"א - המצאת ה-PCR
 
קארי מוליס (באנגלית: Kary Banks Mullis;‏ 28 בדצמבר 1944 – 7 באוגוסט 2019) היה ביוכימאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1993 (לצד מייקל סמית'), "על התרומה לפיתוח שיטות בתחום הכימיה מבוססת הדנ"א" - המצאת ה-PCR, טכניקה מרכזית בביולוגיה מולקולרית שמאפשרת הגברה (יצירת עותקים רבים) של קטעי DNA ספציפיים. כמו כן, בשנת 1991 הוא היה הראשון שניצל שיטת TaqMan במחקריו.
המצאתו של מוליס שינתה את טכניקת המחקר שהייתה מקובלת עד אז, והפכה אותה לנוחה ביותר. מוליס, שבזמן המצאת מכונת ה-PCR עבד בחברת תרופות פרטית, נקלע למצב בו חברת התרופות דרשה את מלוא זכויות היוצרים למכונת ה PCR אותה יצר. לאחר מאבק משפטי ממושך הפסיד מוליס במשפט, וכל הרווחים ממכירת מכונת הPCR עברו ישירות לחברת התרופות.
מוליס הוסמך בשנת 1966 כבוגר המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה בכימיה, ובשנת 1973 סיים דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מוליס התפרסם כתומך בהכחשת איידס, ואף כתב הקדמה לספרה של מכחישת האיידס קריסטין מג'ורה (Christine Maggiore). מג'ורה ובתה הצעירה מתו שתיהן מאיידס, לאחר שלא קיבלו טיפול במחלה.
נפטר ב-7 באוגוסט 2019.
קאסטל נואובו

קאסטל נואובו Castel Nuovo
קאסטל נואובו (באיטלקית: Castel Nuovo, "הטירה החדשה". מכונה גם Maschio Angioino) היא טירה בנאפולי, איטליה. הטירה ממוקמת בכיכר העירייה (Piazza Municipio) מול בית העירייה במרכז נאפולי. היא נבנתה בימי הביניים (1279–1282) ובשל גודלה ומיקומה האסטרטגי הפכה לאחד האתרים הידועים של העיר ונקודת ציון עירונית בולטת. הטירה נבנתה על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה מאנז'ו ושרדה מספר מצורים. היא שופצה ושוחזרה ב-1823 ונמצאת בשימוש עד היום (כיום כמרכז מנהלי, מוזיאון ואטרקציה תיירותית).
מבנה

הטירה בנויה בצורת טרפז לא-סימטרי על בסיס יסודות מוגבהים עם חלקלקה. מערך ההגנה של הטירה כולל 5 צריחים עגולים גבוהים עם שינות וביניהם חומה עבה המשמשת גם כקיר החיצוני של חדרים בטירה. הקיר המזרחי, הפונה לנמל, מוצק ועבה ויש בו רק מעט חלונות והם קטנים יחסית. המבנה המזרחי הוא הגדול והמאסיבי ביותר.
החזית המרשימה ביותר היא החזית המערבית, הפונה אל מרכז העיר. בחזית זו נמצאים 3 מתוך 5 הצריחים, ושניים מהם שומרים על השער הראשי, שמעוטר בשער ניצחון קלאסי משיש לבן ובו פיסול רב.
בטירה ניתן למצוא קמרונות גותיים אך גם אלמנטים של אדריכלות איטלקית ואדריכלות הרנסאנס.
היסטוריה

לפני עלייתו לשלטון של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה (שארל מאנז'ו) ב-1266, בירת ממלכת נאפולי הייתה פאלרמו. למרות זאת, היו מגורים מלכותיים בנאפולי, בטירת קאסטל קאפואנו. כאשר הבירה הועברה לנאפולי, שארל הורה על הקמת טירה חדשה ומפוארת, שתהיה קרובה לים, ובה יישבו המלך וחצרו. העבודות על הטירה החלו ב-1279 תחת השגחתם של אדריכלים ורבי-בנאים צרפתיים, והושלמו ב-1282.
בשל אירועי ערבית סיציליאנית, התקוממות של תושבי סיציליה נגד שלטונו של שארל, הטירה עמדה שוממה עד 1285, אז מת שארל הראשון וירש אותו בנו שארל השני, מלך נאפולי. שארל השני קבע את מושבו בטירה, שהפכה לגרעין המרכז ההיסטורי של העיר ואתר של אירועים מפורסמים. לדוגמה, ב-13 בדצמבר 1294, התפטר האפיפיור סלסטינוס החמישי מתפקידו בהיכל שנמצא בטירה זו. 11 ימים לאחר מכן, נבחר בוניפקיוס השמיני לאפיפיור החדש, ומיהר לעבור לרומא, כדי לא להיות תחת הסמכות של בית אנז'ו.
תחת שלטונו של רובר, מלך נאפולי (שהחל ב-1309) הוגדלה טירה ועוטרה בקישוטים ויצירות אמנות, ונהפכה למרכז פטרוני לאמנויות. ב-1347 הותקפה הטירה על ידי לאיוש הראשון, מלך הונגריה וצבאו וניזוקה באופן משמעותי. תחת שלטונה של ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי שוקמה ותוקנה הטירה. תיקון הטירה וביצורה אפשרו למלכה ג'ובאנה להדוף את הפלישה השנייה של לאיוש ההונגרי ולעמוד במצור שהטיל עליה. הטירה עמדה במספר מצורים בשנים שלאחר מכן, והחל מ-1399 שימשה כמגורים הרשמיים של לאדיסלאו, מלך נאפולי (במקור מהונגריה). הטירה הוזנחה תחת שלטונה של אחותו, ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי.
תחת שלטון בית אראגון, שהחל בכיבוש העיר על ידי אלפונסו החמישי, מלך אראגון בשנת 1442, הטירה שופצה ובוצרה כדי לעמוד נגד הארטילריה החדשה שכללה גם תותחים מבוססי אבק שרפה. בתקופתו נוסף לטירה שער ניצחון מעוטר ומפורסם, פרי תכנונו של פרנצ'סקו לורנה, כדי לציין ולהעלות על נס את כניסתו לנאפולי. השער הוקם על השער הראשי של הטירה. את הפיסול על השער ביצעו הפסלים פרה ז'ואן וגיום סגררה, שזומנו על ידי אלפונסו מקטלוניה.
בהיכל הטירה הידוע בשם היכל הברונים, קשרו הברונים קשר נגד בנו של אלפונסו, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי. המלך גילה את דבר הבגידה, זימן את הברונים לסעודה חגיגית ואז הכניס את חיל המשמר שסגר את כל הפתחים ועצר את הברונים, שלאחר מכן הוצאו להורג. היכל הברונים שימש לישיבות מחוז נאפולי עד 2006.
אחרי שנאפולי נבזזה בידי חייליו של שארל השמיני, מלך צרפת ב-1494, ממלכת נאפולי סופחה לספרד והטירה הפכה ממקום מגורים למבצר צבאי חשוב. עם זאת, מלכי ספרד שביקרו בעיר השתכנו בטירה (כגון ביקורו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1535). קרלוס השלישי, מלך ספרד הפך את המבצר קאסטל נואובו שוב למקום מגורים, ובכך לטירה. גם הדוכס סטפנו די קונסה התגורר בטירה.
ב-1823 עברה הטירה מקצה של תיקונים, שיפוצים ושחזור, אחריו נשארה במצב טוב למדי עד היום. כיום הטירה מהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בעיר נאפולי וסביבתה.
גלריה

מבט על הטירה ונוף הנמל
שער הניצחון והחזית הראשית המערבית
החזית הדרומית
קמרון כוכב גותי בהיכל הברונים
החזית המערבית והדרומית
השער הראשי עם קשת הניצחון ושני צריחים המאגפים אותו
מבט אווירי על הטירה
השער הראשי עם קשת הניצחון ושני צריחים המאגפים אותו
מבט מכיוון הנמל
קפלה פלטינה
קפלה בכנסיית הפורגטוריום
החצר הפנימית
מבט אווירי על הטירה (ונוף הנמל), מכיוון מערב
קמרון בהיכל הברונים בטירה
פרנסואה-נואל באבף

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1760 סן-קנטן, צרפת 
 פטירה:  27 במאי 1797 (בגיל 36) ואנדום, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מפלגה:  קשר השווים 
 בן או בת זוג:  מארי-אן באבף 
 חתימה:   
 
פרנסואה-נואל (גרקיס) באבף (בצרפתית: François Noël (Gracchus) Babeuf, ‏ 23 בנובמבר 1760 - 27 במאי 1797) היה מהפכן, פוליטיקאי ועיתונאי צרפתי, מייסד ה"באבוביזם", זרם בקצה השמאלי של הזירה הפוליטית בימי המהפכה הצרפתית, שבישר את הקומוניזם ואת האנרכיזם. עיתונו Le tribun du peuple (טריבון העם) שאף להגן על העניים ולעורר התקוממות עממית נגד שלטון הדירקטוריון. באבף דגל בדמוקרטיה, בשוויון ובביטול הרכוש הפרטי. על אף ניסיונות ידידיו היעקובינים להצילו, הוצא להורג בגיליוטינה בואנדום בגין תפקידו ב"קנוניית השווים". את הכינוי "גרקכוס" קיבל באבף בגלל תדמיתו כ"טריבון העם" בדומה לאחים גרקכוס מתולדות רומא העתיקה.
אף-על-פי שהמושגים "אנרכיסט" ו"קומוניסט" לא היו עדיין ידועים בימיו, הם שימשו לתיאור רעיונותיו בפי הוגים מאוחרים יותר. המילה "קומוניזם" הייתה בשימוש לראשונה באנגלית אצל ג'ון גודווין בארמבי בשיחה עם בני שיח שהוא כינה אותם "חסידי באבף"
. באבף נקרא "המהפכן הקומוניסט הראשון".
בהגותו הפוליטית כתב באבף:
חברה צריכה לפעול כך שתעקור משורש אחת ולתמיד את מאוויי האדם להיות יותר עשיר, יותר חכם ויותר חזק מאחרים
ברוח קשר השווים בהנהגת באבף, ב"מנשר השווים" כתב אחד הקושרים, סילוון מרשל:
המהפכה הצרפתית איננה אלא מבשרת של מהפכה אחרת, יותר גדולה, יותר חגיגית ושתהיה האחרונה
ביוגרפיה > שנות הילדות והצעירות

באבף נולד בשנת 1760 בפרוכיית סנט-מיקז (סן קנטן) במשפחה מרובת הילדים של קלוד באבף, פקיד בחוות החקלאיות של המלך, איש צבא לשעבר, ושל מרי קתרין אנשרל.
הוא עבד כפועל בבניית תעלת פיקרדיה. בגיל 17 נכנס כחניך אצל נוטריון "פאודיסט" בפליקסקור. בעבודה זו התמחה באבף במשפט הפאודלי. ב-1781 בגיל 21 התחיל לעבוד בזכות עצמו ברואה, במחוז סום כמודד וכמנהל ספרי נכסים של אחוזות (commissaire à terrier).
ב-13 בנובמבר 1782 בגיל 22 התחתן באבף בדאמרי, סום, עם מארי אן ויקטואר לאנגלה (1840-1757), משרתת לשעבר, בת של סוחר כלי בית ועבודה מאמיין.
בהשפעת ספריו של ז'אן-ז'אק רוסו, תוך התבוננות בתנאי החיים הקשים של רוב האוכלוסייה, פיתח באבף תאוריות התומכות בשוויון ובשיתוף האדמות. ב-1788 הוא התחיל לערוך את "רישום הקרקעות התמידי" שהוצא לאור ב-1789. כמו כן תמך באבף בביטול העבדות.
ביוגרפיה > בשנים הראשונות של המהפכה

במרץ 1789 השתתף באבף בעריכת מחברת קובלנות של תושבי היישוב רואה. אחרי כישלון ה"קדסטר הנצחי" שלו, בהתחלת המהפכה הצרפתית, הפך באבף לעיתונאי. הוא חילק את זמנו בין רואה לפריז. החל מספטמבר 1789 היה לכתב העיתון "קורייה דה ל'ארופ" (Courier de l' Europe) שהופיע בלונדון.
נאבק במיסים העקיפים, ארגן עצומות ואספות. בגין פעילותו והדיה הואשם בהמרדה.
ב-19 במאי 1790 נעצר ונשלח לכלא. שוחרר ביולי אחרי התערבות המהפכן ז'אן-פול מארה . ב-14 ביולי 1790 נכח באבף בחגיגות הפדרציה. באותה תקופה עזב את הדת.
נצרות וחירות אינן מתיישבות ביחד
ביולי 1790 הוציא באבף לאור עיתון חדש שלא צבר יותר משלושה גליונות. "ז'ורנל הקונפדרציה" (Le Journal de la Confédération) שבו מתח בקורת על עוולות המשטר החדש.
נמסר כי תאי הצינוק האפלים, הקברות האלה לאנשים חיים שבזעקותינו הצודקות הצלחנו לשחרר מהם את אחינו לנשק, שוב מתמלאים  יום יום בהמוני קרבנות אחרים עדיין מואשמים בפשע המפורסם של חילול שם האומה. אמצעי הזהירות הקפדניים ביותר וסודיות בלתי מנוצחת מאפשרים העברת כל קמצוץ של מידע לגבי האחרונים, ומכאן אין כל קושי לבצע בהם זוועות, להחזיקם בבורות הרצחניים האלה
באוקטובר 1790 הוציא עיתון עצמי בשם "הכתב הפיקרדי" ( Le Correspondant picard), עיתון מהפכני רדיקלי, שבו מחה נגד המס ה"צנזיטרי" שהיווה תנאי לזכות להצבעה כפי שהונהג אחרי הבחירות ב-1791 . כעבור כמה חדשים אולץ העיתון להיסגר, אולם באבף המשיך להתגייס לצידם של האיכרים והפועלים הפיקרדים. ב-23 במרץ 1791 נחבר לנציב לאיתור הנכסים המשותפים של העיר רואה. בחוברת שפרסם ביולי 1791 כתב שהרכוש הפאודלי הוא
פרי של נישול ואלימות.
. באותה שנה יצא בקריאה פומבית להשכנת הרפובליקה.
באוגוסט 1792 נבחר באבף לאספה הבוחרת של המחוז סום. בהמשך התמנה לאחראי על מנהל המחוז במונדידייה, סום. אולם אחרי שנפתחה נגדו חקירה פלילית בפברואר 1793 הוא נמלט לפריז.
ביוגרפיה > הרפובליקה המונטניארדית

בהגיעו לעיר הבירה, חידש באבף את הקשר עם הסופר סילבן מרשאל וצידד ביעקובינים נגד הז'ירונדינים. במאי 1793 התקבל לוועדת הרווחה של פריז. במסגרתה תמך בדרישות הסנקילוטים, והעז לחשוף את "ברית הרעב החדשה" שאורגנה לדבריו על ידי פייר לואי מנואל, הפרקליט הכללי של עיריית פריז (קומונת פריז, 1792), חשיפה שמשכה אליו אש.
בעקבות הפרשה שהבריחה אותו ממונדידייה, נאסר באבף מ-14 בנובמבר 1793 (24 ברימר שנת II) עד 18 ביולי 1794 (30 מסידור שנת II). בסופו של דבר זוכה בעיר לאון, שבה כיהן פייר-שארל פוטופה כפרקליט כללי "סינדיק". עשרה ימים אחרי שחרורו מהכלא, ב-27 ביולי (9 תרמידור) התחוללה הפיכה שהדיחה את רובספייר ואת המונטניארדים שבהם תמך. באבף מתח בקורת על מעשי הטרור של המונטיארדים:
אייני מסכים עם חלק זה בשיטתם
. אבל ראה בהם חלק ברצף, וביקש לעבור מ"השיוון המוצהר" לשוויון במעשים" -השוויון המושלם שאליו הוא שאף. הציג את רובספייר כ"מקסימיליין המחסל", אותו ואת האפיגון שלו, ז'אן-בטיסט קארייר, כמתכנני תוכנית לרצח העם. (פופוליציד).
ביוגרפיה > בימי הריאקציה התרמידורית

החל מ-3 בספטמבר 1794 פרסם באבף עיתון חדש בשם "יומון חופש העיתונות" ("Journal de la Liberté de la presse") שבתאריך 5 באוקטובר (14 ונדמיאר) שינה את שמו ל"טריבון העם" ("Le Tribun du peuple"). עיתון זה נאבק בחירוף נפש בריאקציה התרמידורית וזכה בתגובות אוהדות רבות. הוא הצטרף באותה תקופה למועדון הבוחרים, מועדון דיונים של הסנקילוטים. ב-3 בנובמבר דרש שגם נשים תתקבלנה במועדון.
ב-1792 אימץ את השם הפרטי "קאמי" (Camille) והחל מ-1794 קרא לעצמו גרכחוס על שם האחים הגרכחים, יוזמי רפורמה אגררית ברומא העתיקה. באותם הימים הזכיר את נחיצותו של "מרד בדרכי שלום".
עקב האשמתו בחילול שם הקונווט הלאומי ידי ז'אן לאמבר טאלייני, נעצר באבף פעם נוספת וב-7 בפברואר 1795 (19 פלובוויוז של השנה ג) הושלך זמנית לכלא בעיר אראס. באותם הימים מהפכנים רבים ראו עצמם בבתי כלא. בנסיבות אלה התוודע אז לסימון דיפלה, אוגוסטן דארטה ולפיליפ בואונארוטי. בהשפעתם שינה את רעיונותיו. אין עדויות שלקח חלק במרד ב-1 בפרריאל בשנה ג (20 במאי 1795.
ביוגרפיה > "קשר השווים"

בתום מושב הקונוונט הלאומי ב-18 באוקטובר 1796 (26 בוונדמיאר שנה ד) אושר חוק לחנינה ששחרר גם את באבף מבית הסוהר. הוא הזדרז לפרסם את "טריבון העם".
הממשלה הגבירה בהמשך את אמצעי הדיכוי. היא סגרה את מועדון הפנתאון שבה השתתפו רבים מידידיו וחסידיו של באבף וניסתה לעצור את באבף עצמו בינואר 1796. משהצליח להימלט הוא נכנס למחתרת. אי היכולת לפעול בגלוי באופן חוקי הביא להתארגנות "קשר השווים" (Conjuration des Égaux) בראשותו, יחד עם אוגוסטן דארטה, פיליפ בואונארוטי, סילבן מרשל, פליקס לה פלטייה
(אחיו של חבר הפרלמנט לשעבר לואי-מישל לה פלטייה), פייר-אנטואן אנטונל ורובר-=פרנסואה דבון. רשת "השווים" התפזרה בכל רבעי פריז ובערי ספר רבות. הקשר הונהג על ידי "דירקטוריון" חשאי בראשות באבף.
מטרתם המוצהרת הייתה להמשיך במהפכה, ליישם את חוקת השנה הראשונה - "חוקת 7 במסידור" ולבצע קולקטיביזציה של כל האדמות ואמצעי הייצור על מנת להשיג את "השוויון השלם" ו"האושר המשותף". עבור באבף ועמיתיו השוויון הוא הציר הנותן משמעות למהפכה. גם הדמוקרטיה הוא יעד ראשי. כפי שציין באבף בגיליון 42 של "טריבון העם":
המושלים עושים מהפכות רק כדי למשול. אנו רוצים סוף-סוף מהפכה שתבטיח לתמיד את אושר העם, באמצעות דמוקרטיה אמיתית
,
במהרה הופצו פמפלטים שבישרו את ביטול המטבע, את השכנת העניים בבתיהם של העשירים וחלוקות חינם של דברי המזון.
הדלפות הגיעו לאוזני הדירקטוראט של צרפת. פול באראס, שנהג בסבלנות, העדיף להתמקד לפי שעה בסכנה המלוכנית. לעומת זאת, לזאר קרנו היה נחוש לדכא את הקנוניה. ב-16 באפריל העמיד להצבעה חוק לעונש מוות לכל מי שמשבח את חוקת שנת 1793 וקורא לביטול הדירקטוראט.
בתאריך 10 במאי 1796 21 בפלוריאל (השנה ד) מלשין מקרב הקושרים, איש הצבא ז'ורז' גריזל, סייע למשטרה לעצור את באבף וגם את בואונארוטי, את דארטה ואת שאר מנהיגי קשר השווים. ניסיון עממי לשחררם נכשל ב-29 ביוני (11 במסידור). אחרי עוד ניסון דומה כושל, הועברו ה"שווים" לוואנדום במחוז לואר-א-שר
הוקם בית דין ומשפט הקושרים נפתח בוואנדום ב-20 בפברואר 1797 בנוכחות שני שרים. המשפט הסתיים רק ב-26 במאי ,. באבף שהואשם ביזימת הקשר ואוגוסטן דארטה ששתק לכל אורך הדיונים והואשם בעריכת פקודה להוציא להורג את הדירקטורים, נידונו למוות.
לשמיעת פסק הדין, באולם בית המשפט דקר באבף את עצמו פעמים חוזרות בעזרת פגיון. בהיותו גוסס, הועלה למחרת על הגרדום. דארטה שניסה גם הוא להתאבד, הוצא להורג בגיליוטינה ב-27 במאי 1797 (8 בפרריאל בשנה ה). חמישה נאשמים אחרים נידונו להגליה. 56 נאשמים נוספים, וביניהם ז'אן-פייר-אנדרה אמאר ופייר-שארל פוטופה זוכו, ייתכן הודות לאהדת כמה פרלמנטרים מונטניארדים לשעבר.

גופתו של באבף נקברה בקבר המונים בבית הקברות הישן של ה"גראן פובור" בוואנדום.
. ילדיו אומצו על ידי פליקס לפלטייה ולואי טירו.
חייו הפרטיים

באבף נשא לאשה ב-1782 את מארי אן ויטואר לסית לאנגלה (1840-1757). לזוג נולדו 5 ילדים:
קתרין-אדלאיד-סופי שמתה בגיל 4
אמיל או רובר באבף (יליד 1785)
קתרין אדלאיד-סופי II שמתה בגיל 7 ב-1795
ז'אן-בטיסט-קלוד, מכונה קאמי באבף (1815-1790) שאושפז כ"משוגע" בגיל 18 והתאבד בגיל 25 על ידי קפיצה מדירתו ומקום עבודתו בקומה ד של בניין, בו עבד אצל תכשיטן
קאיוס גרקכוס (1814-1797) שנהרג על ידי כדור תועה בעת המלחמה בפולשים לצרפת ב-1814
מורשתו

באבף יצר דוקטרינה פוליטית - ה"באבוביזם" שנתנה השראה למהפכני שנות ה-1830 ושל שנות ה-1840 שנקראו "נאו-באבוביסטים" שנאבקו בצרפת ובבלגיה למען השוויון והתוו אידאולוגיה טרום-סוציאליסטית אוטופית
פרידריך אנגלס וקרל מרקס ראו בבאבף מבשר של הקומוניזם וב"קנוניית השווים" את ההתארגנות הקומוניסטית הפעילה הראשונה.
רוזה לוקסמבורג ראתה בו חלוץ ההתקוממויות המהפכניות של הפרולטריון.
ההיסטוריון אלבר מטייה גינה את התנהגותו של באבף בזמן נפילתו של רובספייר אך ראה בו ממשיך דרכו של רובספייר. ז'ורז' לפוור, ויקטור דאליו ואחרים העריכו את מקוריותה של ההגות הקומוניסטית של באבף.
ציטוטים

אם העם הוא ריבון, עליו להפעיל כמה שיכול מתוך ריבונותו
(ב"יומן הקונפדרציה" בכלא קונסיירז'רי, פריז, 1790)
חסל הבעלות הפרטית על האדמות, האדמה אינה שייכת לאיש. אנו דורשים, אנו רוצים לההנות במשותף מפרות האדמה:הפירות הם של כולם
ההתעללויות מכל הסוגים,  תלישת האיברים,  העינויים, גלגל השבירה, ההעלאות על מוקד, צליפות השוט, עמוד התלייה, התליינים, שהתרבו בכל מקום, קלקלו כל כך את מנהגינו. במקום לאלפנו,  האדונים הפכו אותנו לברברים, מכיוון שהיו כך בעצמם. הם קוטפים ויקטפו את מה שזרעו
(במכתב לאשתו)