stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרצת פתיחה
האנשים והנושאים הרלוונטיים להמרצת פתיחה

הזכאים לעשות שימוש בהמרצת פתיחה הם מנהל עזבון, נאמן, נושה, או יורש על פי שטר קניין או מסמך, ואפוטרופוסים שנתמנו לפסול דין או הורים כשפסול הדין הוא קטין.
אין רשימה סגורה של שאלות אותן ניתן להגיש לבית המשפט בדרך של המרצת פתיחה על ידי הזכאים אך מכח תקנות סדר הדין האזרחי ישנה חובה להגיש תובענה בדרך של המרצת פתיחה כאשר מדובר בשאלות:
הנוגעות לזכויות או טובות הנאה של נושה, יורש או נהנה.
קביעת סוג של נושים, יורשים או אנשים אחרים.
מתן הוראות למנהלי עזבון או נאמנים בכלל והגשת חשבונות ותשלום כספים לקופת בית המשפט בפרט
אישור מכירה, קנייה, פשרה או עסקה אחרת
הכרעה בכל שאלה הנובעת במישרין לניהול עזבון ונאמנות או הנוגעות לפסול דין. כאשר אין הכוונה למינוי של מנהל עזבון, נאמן או אפוטרופוס בדרך זו.
נושאים נוספים שיש להגיש (ואינם מוגבלים לאוכלוסיית הזכאים) בדרך זו הם:
בקשה למתן תוקף של פסק דין להסדר גישור.
בקשה מטעם מוכר או קונה מקרקעין להכרעה בשאלות הנובעות מחוזה המכר.
בקשת שותף לפרק או לחסל שותפות (כשאין מחלוקת שהשותפות קיימת, מתפרקת או שיש לו זכות לשותפות).
בקשת מעוניין על פי שטר קניין, צוואה או מסמך אחר לפרש את המסמך להצהיר על הזכויות הנובעות ממנו.
ניתן (אך לא חובה) להגיש בדרך של המרצת פתיחה גם בקשה לסעד הצהרתי.
בקשה לביטול תוצאות של בחירות לרוב מתבררת בדרך המרצת פתיחה מפאת חשיבות בירור הטענות באופן מזורז.
פרוצדורה

את ההמרצה מגישים בבקשה בכתב עם הכותרת "המרצת פתיחה" לה מצרפים תצהיר המאמת את העובדות הנזכרות בבקשה. המשיב אינו חייב להגיש תשובה להמרצת הפתיחה. אם הגיש, יעשה זאת בתוך 45 יום ממועד המצאת המרצת הפתיחה או עד 14 יום לפני הדיון – המוקדם מביניהם. מאחר שההליך נועד להתברר בדרך של תצהירים פרקטיקות משפטיות דוגמת תשובת המבקש לתשובת המשיב, הבאת ראיות והשמעת עדים דורשות קבלת רשות מבית המשפט. כמו כן, לא ניתן להגיש תביעה שכנגד.
בית המשפט ביוזמתו או לבקשת הנתבע (בכתב ההגנה) רשאי לבטל את המרצת הפתיחה ולהפנות את בעלי הדין לתובענה בדרך הרגילה או פשוט לדון בה בעצמו בסדר הדין הרגיל ולהורות על הגשת כתבי טענות.
עקב המגבלות על המקרים בהם ניתן להגיש הליך המרצת פתיחה, אין בנמצא מספר רב של תקדימים.
מקרים בהם הוגשה המרצת פתיחה

שותפות גבעות עולם הגישה לאחרונה תביעה כנגד טוביה לוסקין ומנהלים נוספים בחברה.
עדאלה -המרכז לזכויות המיעוט הערבי בישראל הגיש המרצת פתיחה נגד אוניברסיטת חיפה בטענות לאפליה.
בשנת 2003 הוגשה המרצת פתיחה לבית המשפט המחוזי בעניין ביטול הבחירות המקומיות ביישוב פקיעין.
בשנת 2015 הוגשה המרצת פתיחה לבית המשפט המחוזי בעניין ביטול תוצאות הבחירות לעיריית בת ים.
המועצה האזורית עמק חפר הגישה המרצת פתיחה כנגד מינהל מקרקעי ישראל בעניין השלמת הפיתוח בהרחבת בחן.
האגודה לזכויות האזרח הגישה תובענה על דרך המרצת פתיחה כנגד אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בהמרצת פתיחה מיר נ' מירון (ה"פ 52806-03-18), בית המשפט המחוזי דחה את דרישת התובע להליך מהיר. בית המשפט העליון דחה פה אחד את ערעורו של מיר על דחיית דרישת ההמרצה (ע"א 5400/18).
ראו גם

המרצה
הערות שוליים

↑  אתר עדאלה
↑  האתר של אבי גולדהמר (ארכיון)
↑  האתר של אלי יריב(הקישור אינו פעיל)
↑  המועצה האזורית עמק חפר
↑  אתר האגודה לזכויות האזרח בישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המצור על צור (332 לפנה"ס)

המצור על צור התרחש בשנת 332 לפנה"ס בעת מסעו של אלכסנדר הגדול לכיבוש האימפריה הפרסית, מסע שהחל ב-334 לפנה"ס. הצי של אלכסנדר הגדול היה נחות לעומת הצי הפרסי, שהורכב בעיקר מצי נתיניהם הפיניקים ועמי אסיה הקטנה. אלכסנדר, שלא ראה אפשרות לנצח את הפרסים בים, ביקש לשבור את כוחם על ידי כיבוש בסיסיהם הימיים מהחוף. כחלק מאסטרטגיה זו הקדיש את שנת 333 להשתלטות על אסיה הקטנה ולכיבוש הבסיסים הימיים של הפרסים בחבל ארץ זה.
רקע

מסע המלחמה של אלכסנדר התחיל שנתיים קודם לכן, במהלכו הצליח להביס את הפרסים בהתנגשות הראשונה בגרניקוס. שנה לאחר מכן ניצח את דריווש השלישי בקרב איסוס, למרות היתרון המספרי הניכר שהיה לצד הפרסי. כתוצאה מכך, נפלה כל אסיה הקטנה לידיו של אלכסנדר.
אלכסנדר ניצב בפני שלוש אפשרויות עיקריות. האפשרות הראשונה הייתה לשלוח מסרי שלום, לקחת פיצויי מלחמה ואי אלו שטחים ולעזוב. במהלך המצור דריווש ניסה לגשש לגבי תנאי השלום והציע לו את כל אסיה הקטנה, 10,000 טאלנטים (סכום עתק באותם ימים; לשם השוואה, תקציבה השנתי של מוקדון עמד על 1,000 טאלנטים בלבד), ואת בתו לאישה. אפשרות אחרת הייתה להתקדם לכיוון בבל ושושן על מנת לנסות לפגוע בלבה של האימפריה הפרסית. האפשרות השלישית הייתה להתקדם לכיוון דרום, לאורך חופי הים התיכון לכיוון מצרים. מבין שלוש האפשרויות, זנח אלכסנדר מיד את האפשרות הראשונה, וכשהגיעו שליחי המלך הפרסי ענה להם בהתרסה שאינו מעוניין בשלום. הפלישה לבבל הייתה מפתה, אך הוא חשש להשאיר את מצרים ובעיקר את פיניקיה ללא שליטה. הצי הקטן לא היה מסוגל להתמודד מול הצי הפיניקי העדיף, ולכן העדיף להדביר קודם את פיניקיה ומצרים ורק לאחר מכן לפנות נגד דריווש, מה גם שקיווה שהמצרים, שכבר מרדו מספר פעמים בפרסים, יקבלוהו בידיים פתוחות. תקווה זו התממשה במלואה.
פיניקיה הייתה תחת שלטון פרסי, אך עם זאת נהנו הפיניקים ממידה רבה של אוטונומיה ומסחרם פרח. הפיניקים תרמו את עיקר צי המלחמה של האימפריה הפרסית, ולכן כיבוש האזור היה משימה אסטרטגית ראשונה במעלה מבחינתו של אלכסנדר. למרות הרווחה הכלכלית והאיבה עתיקת היומין כלפי היוונים, כל הערים הפיניקיות פתחו את שעריהן בפני אלכסנדר, למעט צור, העיר החשובה והחזקה ביותר בפיניקיה.
הצורים הסתמכו על יתרון גאוגרפי שהפך את העיר לכמעט בלתי ניתנת לכיבוש. העיר הייתה מחולקת לשניים, חלק אחד לחוף הים, והחלק השני, החשוב יותר, שבו רוכזו בנייני הממשל, שכן על אי בסמוך ליבשה. האי היה מוגן בחומות רחבות וגבוהות והיה בו חיל מצב גדול. כמו כן, שייטת רבת עוצמה הגנה דרך קבע על האי ומתקפת פתע לא באה בחשבון. בשל יתרונות אלו, היו הצורים בטוחים בניצחונם, או לכל הפחות בעיכובו של אלכסנדר לתקופה ארוכה דיה על מנת לתת לדריווש להתאושש ממפלתו בקרב איסוס ולחזור עם צבא גדול.
אחרי השתלטות ללא שפיכות דמים על הערים הפיניקיות הסמוכות כמו צידון, פנה אלכסנדר לכיוון צור. הוא ביקש להקריב קורבן להרקולס במקדש אשר שכן באי, אך הצורים סירבו והציעו לו להקריב את הקורבן במקדש שנמצא ביבשה. הצורים חששו שהוא ישתמש באמתלה זו על מנת להכניס חיל מצב לעירם ואילו ממצור לא חששו די הצורך. אלכסנדר השתמש בסירובם כעילה למלחמה והטיל מצור על העיר.
המזח הראשון

אלכסנדר לא התחשב במצבה המיוחד של העיר והורה על הטלת מצור ללא תמיכה של כוחותיו הימיים. על מנת להתגבר על המכשלה העיקרית שעמדה נגדו, הורה אלכסנדר לבנות מזח גדול שיקשר את האי אל היבשה. בהתחלה התנהלה הבנייה במהירות במים הרדודים שליד החוף וגם הצורים לא הפריעו לבניית המזח והסתפקו בצפייה בנעשה מהחומות. כשהמזח החל לקרום עור וגידים והבונים הגיעו למים עמוקים, ניצבו לפניהם שתי בעיות. העצים, האבנים והעפר נעלמו במעמקי הים כאילו שלא נשפכו לתוכו. הבעיה השנייה הייתה הצורים: הם התחילו להגיח מעירם על ספינות מהירות והמטירו מטחי חצים על הבונים. על מנת להתגבר על הטרדת הצורים, בנו המוקדונים שני מגדלים גדולים מעץ ועור ושיכנו בהם קשתים ובליסטראות.
הצורים התחילו לחשוש לגורל עירם ובלילה אחד הפכו מובלת סוסים לספינת תבערה, העמיסו עליה חומרים דליקים, גררו אותה בעזרת תלת טוריות לקרבת המזח ושילחו אותה כנגדו. התקפת ספינת התבערה השיגה את מבוקשם - חלק מהמזח נהרס, ומה שיותר חשוב - המגדלים הפכו לעיי חורבות עשנים. החלקים שלא נהרסו על ידי ספינת התבערה הושמדו על ידי קבוצות פושטים.
המזח השני

אחרי שנהרס המזח הראשון, הורה אלכסנדר לבנות מזח חדש, גדול ורחב מקודמו על מנת לשכן בו מגדלים רבים יותר וזימן אליו את ציו. בנוסף לצי המקורי שהיה ברשותו, התייצבו לימינו גם ספינות מערים פיניקיות שהכירו בשלטונו, רודוס וקפריסין. כתוצאה מכך, הוא הצליח לרכז צי גדול שעמד על כ-200 תלת טוריות נגד הצורים שלא היו יכולים להתמודד עם צי גדול כל כך בים הפתוח. כתוצאה מכך, הצורים נאלצו להסתגר בנמליהם.
כשהמזח החל להתקרב לחומות העיר, נתקפו הצורים בהלה. הם התחילו להטיל אבנים גדולות מהחומה על מנת להערימם לפני החומות ולמנוע בעזרתם מהמזח להגיע לחומות העיר. בתגובה הורה אלכסנדר להוריד את האבנים בעזרת חבלים שנקשרו לספינות. לאחר שלא הצליחו להרחיק את המזח בעזרת האבנים, הצורים הגיעו למסקנה שהם חייבים לנסות לשרוף את המזח פעם נוספת. לצורך כך ריכזו כוח שכלל שלוש חמש חתריות, שלוש ארבע חתריות ושבע תלת טוריות עם מיטב הצוותים בנמלם הדרומי. הצורים חמקו בשקט מהנמל, תוך שהם מנסים להסתתר מעיני הצרים עד הרגע האחרון ממש. מתקפת הפתע נחלה הצלחה מלאה - חלק מהספינות היווניות טבעו, חלק אחר מיהר למצוא מחסה בחוף וחלק אחר נטש את המערך. הצורים עמדו לחגוג את ניצחונם, אך אלכסנדר יצא לפטרל באזור וכשראה את הסכנה מיהר להזעיק תגבורות. הצורים לא הספיקו לחזור לנמל מבטחים, וספינות צוריות רבות אבדו בהתנגשות.
נפילת העיר

לאחר שהצורים לא הצליחו לבלום את התקדמות המזח, הוא הגיע אל חומות העיר. החומה הדרומית נפרצה, היוונים זרמו דרך הפרצה לתוך העיר, אך הצורים הצליחו להדפם. כעבור שלושה ימים אלכסנדר חידש את ההתקפה, הפעם עם מלוא כוחו. הוא הוביל את ההסתערות העיקרית בראש חייליו המובחרים, ההיפספיסטים, תוך כדי ביצוע התקפות דמה בנקודות משניות. הצורים לא עמדו בפרץ והיוונים הצליחו לפרוץ לתוך העיר. הצורים לא נשברו והמשיכו להילחם עד אשר אחרוני הנצורים התבצרו במצודה בחלקה הצפוני של העיר. המצודה נפלה בהסתערות נוספת של המוקדונים. עם נפילת המצודה, הסתיים הקרב כשאחרוני הנצורים שעוד יכלו להילחם נהרגים בתוך המצודה הבוערת. סך הכול, כ-8,000 צורים איבדו את חייהם במהלך המצור בנוסף ל-400 מוקדונים ויוונים. הצורים שלא נהרגו נמכרו לעבדות.
ניתוח הטקטיקה

אלכסנדר הגדול הצליח לכבוש יעד מבוצר היטב תוך פרק זמן קצר יחסית למצופה - מבצרים אדירים שחיל המצב שלהם מנה אלפי אם לא עשרות אלפי חיילים היו יכולים לעמוד שנים על גבי שנים מול ההתקפות. ברוב המקרים, המבצרים נפלו אחרי מצור ממושך והסיבה העיקרית לנפילת המעוז הייתה בעיית אספקה ובעיקר העדר מים לשתייה. אלכסנדר חיבר אי שעמד במרחק של מאות מטרים מהחוף אל היבשה. הכול נעשה בעמל כפיים ללא סיוע של מיכשור מודרני ותוך כדי הטרדה בלתי פוסקת מצד האויב. מזח זה מחבר עד היום את שני חלקיה של העיר.
עם זאת, בניית המזח הראשון נעשתה ללא הכנה מתאימה - אלכסנדר לא דאג להשיג שליטה בים ולכן הצורים הצליחו להרוס את המזח הראשון. רק כשציו הצטרף למשימה, הצליח להתגבר על הצי הצורי ובניית המזח הייתה יכולה להמשיך ללא הפרעות קשות.
הצורים עשו מספר שגיאות חמורות. העיקרית שבהם היא הסתמכות יתר על חומותיהם ויתרונות גאוגרפיים, תוך כדי התעלמות מניצחונותיו הקודמים של אלכסנדר. הצורים הימרו הימור נועז מדי שמחירו היה גבוה ותשואותיו מפוקפקות. אם אלכסנדר היה משתלט על העיר, ככל הנראה היה מתיר להם מידה זו או אחרת של אוטונומיה, כפי שעשה עם ערים אחרות. ההתרסה וההתנגדות המזוינת הביאה לחורבן שממנו השתקמה רק בקושי רב וגם לאחר השיקום לעולם לא שבה עוד לאיתנה.
ראו גם

אריאנוס, אנבסיס
לקריאה נוספת

מאיר שָׂשׂ. "המצור על צור". "הים" - ביטאון החבל הימי לישראל, נובמבר 1962. (תרגום מלטינית של Curtius Rufus, Historiarum Alexandri Magni Macedonis, IV.2-4). העתק דיגיטלי בפרויקט בן יהודה
מאיר שָׂשׂ. המערכה על הימים - תולדות העוצמה הימית. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991. העתק דיגיטלי בפרויקט בן יהודה.
התקפת ספינת התבערה על המזח
הכיתור הימי של הצי היווני על הצורים (היוונים באדום, הצורים בכחול)
חמש-חתריות נושאות מגדל מצור
השיטה האינקוויזיטורית

השיטה האינקוויזיטורית (בעברית: השיטה החקרנית, באנגלית: Inquisitorial system, בצרפתית: Procédure inquisitoire) היא שיטת משפט פרוצדורלי בה בית המשפט, או חלק מבית המשפט, מעורב באופן פעיל בחקירת עובדות המקרה. בניגוד לשיטה האדברסרית, בה תפקידו של בית המשפט הוא בעיקרו של שופט חסר פניות בין התביעה להגנה. השיטה האינקוויזיטורית משמשת בעיקר במדינות שבהן נהוג המשפט הקונטיננטלי, דוגמת צרפת ואיטליה, או מערכות משפטיות המבוססות על השריעה (החוק האיסלאמי) כמו ערב הסעודית, ולא במערכות המשפט המקובל.
מדינות המשתמשות במשפט המקובל, כולל ארצות הברית, עשויות להשתמש בשיטה האינקוויזיטורית לדיונים מסכמים במקרה של פשעים או עבירות, כגון עבירות תעבורה קלות.
בישראל תפקיד השופט החוקר היה קיים לחקירת עבירות פליליות במספר תחומים. ההוראות בדבר מינוי שופט חוקר בוטלו סופית עם חקיקתו של חוק סדר הדין הפלילי ב-1965. על פי חוק זה, בישראל ניתן למנות שופט חוקר רק לחקירת סיבות מוות.
השיטה האינקוויזיטורית

השיטה האינקוויזיטורית היא שיטת משפט אשר בה לבית המשפט, או לבעלי תפקידים שיפוטיים בבית המשפט, חלק פעיל בקביעת העובדות במקרה המובא לדיון, בניגוד לשיטה האדברסרית בה לשופט תפקיד פאסיבי (פרט לקביעת שאלות שבדין), והתובע והנתבע (או הנאשם במשפט פלילי) טוענים את טענותיהם בפני חבר המושבעים המורכב מאנשים חסרי השכלה משפטית.
בחלק משיטות המשפט האדברסריות (כגון בשיטה הנהוגה במדינת ישראל) ממלא השופט אף את תפקיד חבר המושבעים, אך לעולם לא יהיה לו תפקיד אקטיבי באיתור העובדות, ובאופן עקרוני (ולעיקרון זה חריגים מסוימים) לא יחפש מיזמתו מהן העובדות הרלוונטיות למקרה, ולא ינסה לאתרן, אלא יקבל את העובדות והראיות כפי שיציגו בפניו הצדדים. כן יש להוסיף כי אף בשיטה האדברסרית יש לשופט לעיתים את הזכות לשאול את העדים שאלות.
המונח "השיטה האינקוויזיטורית" מתייחס יותר לשאלות הנוגעות לסדרי דין ולא לענייני המשפט המהותי, אך לרוב נהוגה השיטה בארצות בהן הדין המהותי הוא לפי המשפט הקונטיננטלי או "המשפט האזרחי" (Civil Law), ואילו השיטה האדברסרית תהיה נהוגה בארצות בהן הדין המהותי הוא לפי המשפט המקובל, שהן לרוב ארצות הנתונות להשפעת בריטניה, מושבות לשעבר, וארצות חבר העמים הבריטי. יש מלומדים הסבורים כי אין המדובר בשני עניינים שונים, וכי שיטת ניהול ההליך יורדת למהות הדברים, והמדובר בשתי פנים של אותה הדיכוטומיה בין החשיבה המשפטית הבריטית והחשיבה המשפטית הקונטיננטלית.
שימוש מודרני בצרפת ובארצות המשפט הקונטיננטלי > במשפט הפלילי

המאפיין העיקרי של השיטה האינקוויזיטורית בצרפת, ובמדינות אחרות הפועלות לפי השיטה, הוא תפקידו של הjuge d'instruction - "שופט חוקר". השופט החוקר מוכשר במיוחד לערוך חקירות, במקרים של פשעים חמורים או חקירות מורכבות. הוא שומע עדים וחשודים, מורה על חיפושים ושולח צווים. מטרתו אינה להביא לדין אדם מסוים, אלא למצוא את האמת, וככזה, עליו לאתר הן ראיות מפלילות והן ראיות מזכות. גם התביעה וגם ההגנה יכולים לבקש ממנו לפעול באופן מסוים, או לערער על מעשיו בפני בית המשפט לערעורים.
השופט החוקר מחליט אם יש ראיות מספיקות כנגד חשוד מסוים, ואז הוא מפנה את החשוד לטריבונל (המונח הצרפתי לערכאה המשפטית), היכן שההליכים נערכים לפי השיטה האדברסרית, ובהם שומע שופט פאסיבי את הראיות המובאות על ידי הצדדים. השופט החוקר אינו חלק מן המותב שישמע את התיק לגופו ויחליט בדבר אשמת הנאשם או זכאותו.
שימוש מודרני בצרפת ובארצות המשפט הקונטיננטלי > במשפט המנהלי

בבתי משפט מנהליים, כגון מועצת המדינה של צרפת, ההליכים נושאים אופי אינקוויזיטורי בולט. חלק גדול מן ההליך מתנהל בכתב, והצדדים אינם מתבקשים אף להופיע בעצמם. זה משקף את העובדה שהליכים אלו עוסקים ברובם בשאלות של הליכים פורמליים וטכניים.
היסטוריה

שיטות המשפט המקובל בהן נהוג ההליך האדברסרי התפתחו מהליכים שמטרתם הייתה לגלות את הפלוגתאות שבין צדדים יריבים ולהכריע בהן. עד למאה ה-12, מערכות המשפט הנהוגות באירופה של ימי הביניים הסתמכו בדרך כלל על השיטה האדברסרית, כדי לקבוע אם אדם אשם או חף מפשע. על פי מערכת זו, אלא אם אנשים נתפסו בביצוע פשעים, לא ניתן היה להעמיד אותם לדין עד שיאשמו באופן רשמי על ידי הקורבן, או על ידי האשמות מרצון של מספר מספיק של עדים, או על ידי חקירה שהתכנסה במיוחד למטרה זו. החולשה של מערכת זו הייתה שמכיוון שהיא הסתמכה על האשמות של עדים מרצון, ומכיוון שהעונשים בגין האשמת שווא היו חמורים, נטו לעיתים הקורבנות והעדים להסס להאשים אדם בבית המשפט, מחשש שיפלילו את עצמם. בגלל הקשיים בהכרעה בתיקים, התקבלו הליכים כמו משפט על ידי דו-קרב או משפט האל (שיטה בה מסתמכים על הופעת סימן כלשהו, מתוך הנחה שהאל יטה את הופעת הסימן, כך שזה יצביע על האשמים האמיתיים).
החל משנת 1198, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הוציא סדרת הוראות לביצעה רפורמה במערכת בתי המשפט הכנסייתית. על פי התהליך החדש שופט כנסייתי כבר לא נדרש שהקורבן יאשים חשוד באופן רשמי. במקום זאת, בית משפט כנסייתי יכול לזמן ולחקור עדים מיוזמתו. אם עדותם של אותם עדים האשימה אדם בפשע, ניתן היה לזמן אותו אדם ולשפוט אותו. בשנת 1215 אישרה ועידת לטראנו הרביעית את השימוש בשיטה האינקוויזיטורית. המועצה אסרה על אנשי דת לערוך משפטים על ידי דו-קרב או במשפט האל.
כתוצאה מכך, בחלקים מיבשת אירופה הפכו בתי המשפט הכנסייתיים, הפועלים על פי השיטה האינקוויזיטורית, לשיטה הדומיננטית לפיה נדונו סכסוכים. בצרפת הפעילו הפרלמנטים, בתי משפט להדיוטות, גם הליכי חקירה.
אולם באנגליה, המלך הנרי השני הקים בתי משפט חילוניים נפרדים במהלך 1160. בעוד שבתי המשפט הכנסייתיים באנגליה, כמו אלה ביבשת, אימצו את השיטה האינקוויזיטורית, בתי המשפט החילוניים פעלו לפי המשפט המקובל והמשיכו לפעול על פי ההליך האדברסרי. בשנת 1215 עוגן עיקרון זה כסעיף 38 במגנה כרטה: ”שום שופט מהיום והלאה יעמיד למשפט, בהאשמה לא נתמכת משלו, ללא עדים אמינים שהובאו למטרות אלה”.
המדינה הראשונה שאימצה לחלוטין את השיטה האינקוויזיטורית הייתה האימפריה הרומית הקדושה. ההליך המשפטי החדש הונהג כחלק מהרפורמציה של וורסמר בשנת 1498 ולאחר מכן ה-Constitutio Criminalis Bambergensis משנת 1507. אימוץ ה-Constitutio Criminalis Carolina בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפך את השיטה האינקוויזיטורית לחלק מחוקת האימפריה. רק לאחר שנפוליאון בונפרטה הכניס לתוקף את קוד ההליך הפלילי הצרפתי (code d'instruction criminelle), ב-16 בנובמבר 1808, הסתיימו הליכי השיטה האינקוויזיטורית בכל שטחי גרמניה.
בהתפתחות שיטות המשפט המודרניות במהלך המאה ה-19, רוב שיטות המשפט עסקו בקודיפיקציה של החוק הפלילי והחוק האזרחי. במקרים רבים מאוד נערכה גם קודיפיקציה של סדרי הדין. דרך התפתחות היסטורית זו של קודיפיקציה של החוק, אימצו רוב ארצות אירופה הקונטיננטלית את השיטה האינקוויזיטורית. תהיה זו הכללה לומר כי שיטות משפט מקובל נוטות לשיטה האדברסרית ואילו שיטות משפט קונטיננטלי נוטות לשיטה האינקוויזיטורית, ואכן המנהג הרומי העתיק של הבוררות הייתה הדוגמה העתיקה ביותר לשיטת משפט אדברסרית. ישנם כמה מקומות בהן נהוגה שיטה מעורבת, ולדוגמה סקוטלנד, קוויבק ולואיזיאנה שהמשפט המהותי בהן נוטה לשיטה הקונטיננטלית, אך המשפט הפרוצדורלי הוא אדברסרי, עקב השפעת הארצות דוברות האנגלית.
הפרכת מיתוסים

מיתוס נפוץ הוא ששיטות אינקוויזיטוריות אינן מכירות בחזקת החפות. מיתוס זה מקורו בעובדה שהשופט החוקר מפקח על עבודת המשטרה. עם זאת השופט החוקר אינו קובע את חפותו או אשמתו של החשוד, ומלאכה זו נעשית בפני שופט נפרד הפועל לפי השיטה האדברסרית. בלבול נוסף חל מן העובדה שהשיטה האינקוויזיטורית אינה מאפשרת עסקאות טיעון, שכן על פי שיטה זו הודאת הנאשם באשמתו היא אך ראייה אחת מבין ראיות רבות הנלקחות בחשבון, ועדיין, למרות ההודאה, על השופט החוקר להמשיך ולחקור את המקרה, ועל התובע להציג בפני בית המשפט מסכת ראיות מושלמת ממנה ניתן להסיק את אשמת הנאשם[דרוש מקור].
מיתוס נוסף שאינו נכון הוא כי בשיטות האינקוויזיטוריות השופט הוא גם התובע. דבר זה אינו נכון, ובארצות הנוהגות בשיטה זו ישנה הפרדה בין תפקיד השופט החוקר (שמתפקידו אף לחשוף ראיות מזכות בנוסף לראיות מפלילות), לבין תפקיד התובע[דרוש מקור].
ראו גם

שופט חוקר
השיטה האדברסרית
הערות שוליים

↑  מילים ומונחים חדשים (סיוון תשע"ט, יוני 2019), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏17 ביוני 2019
↑  Dammer ,Harry R. and Albanese Jay S.; Comparative Criminal Justice Systems, p. 149 ISBN 128506786X
↑  Jacob, Herbert (1996). Courts, Law, and Politics in Comparative Perspective. Yale University Press. ISBN 9780300063790. OCLC 318372322.
↑  Judicial Inquiry as an Instrument of Centralized Government: The Papacy’s Criminal Proceedings against Prelates in the Age of Theocracy (mid-12th to mid-14th century)", in Proceedings of the 14th International Congress of Medieval Canon Law, Vatican City, 2016, p. 875–889.
↑  Richard M. Fraher, "IV Lateran's Revolution in Criminal Procedure: the Birth of inquisitio, the End of Ordeals and Innocent III's Vision of Ecclesiastical Politics", in Studia in honorem eminentissimi cardinalis Alphonsi M. Stickler, ed. Rosalius Josephus Castillo Lara. Rome: Salesian Pontifical University (Pontificia studiorum universitas salesiana, Facilitas juris canonici, Studia et textus historie juris canonici, 7), 1992, p. 97–111
↑  "No bailiff for the future shall, upon his own unsupported complaint, put anyone to his law, without credible witnesses brought for this purposes."
| חוק ומשפט |
| --- | --- | --- |
| ענפים עיקריים | משפט ציבורי • משפט חוקתי • משפט מנהלי • משפט פלילי • דיני חיובים • דיני חוזים • דיני נזיקין • דיני עשיית עושר ולא במשפט • דיני קניין • דיון אזרחי • דיון פלילי • משפט בינלאומי פומבי • דיני היושר |  |
| תחומים נוספים | משפט ימי • דיני חדלות פירעון • דיני תאגידים •  דיני הגבלים עסקיים • משפט בינלאומי פרטי • דיני הגנת הצרכן • דיני משפחה • דיני ירושה • קניין רוחני • דיני עבודה • משפט צבאי • דיני מיסים • דיני נאמנות |  |
| מקורות המשפט | חוקה • חוק • תקנות • צו • תקדים • קודקס • מנהג • פקודה • אסדרה |  |
| שיטות משפט | משפט קאנוני • המשפט המקובל • המשפט הקונטיננטלי • המשפט הרומי • משפט עברי • שריעה • יאסה • השיטה האינקוויזיטורית • השיטה האדברסרית |  |
| תורת המשפט | פוזיטיביזם משפטי • פורמליזם משפטי • ריאליזם משפטי • הגישה הביקורתית למשפט • משפט הטבע • משפט השוואתי • הגישה הפמיניסטית למשפט • ניתוח כלכלי של המשפט • מחשבה מדינית |  |
| מוסדות ובעלי תפקידים | רשות מחוקקת • הרשות השופטת • רשות מבצעת • שופט • עורך דין • בוררות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548591305171  GND: 4062033-5  HDS: 009624  LCCN: sh85137356
המצור על קוסקו

המצור על קוסקו (בספרדית: Sitio del Cuzco) היה ניסיון של שליט האינקה מאנקו אינקה יופאנקי לגרש את הכובשים הספרדים מקוסקו, הבירה של אימפריית האינקה ומהמדינה.
רקע

לאחר לכידתו והוצאתו להורג של שליט האינקה אטוואלפה, הגיעו הכובשים הספרדים תחת פרנסיסקו פיסארו לבירה קוסקו ב-15 בנובמבר 1533. בתור קיסר האינקה החדש הם הכתירו את מאנקו אינקה, אחיו החורג הצעיר של אטוואלפה. מאנקו שיתף פעולה עם הספרדים בתחילה והכריז על עצמו כווסאל של מלך ספרד.
בשנת 1535 הכוחות הספרדיים התחלקו: פרנסיסקו פיסארו עבר לחוף, שם בינואר 1535 הוא ייסד את הבירה החדשה, סיודאד דה לוס רייס (Ciudad de los Reyes, "עיר המלכים"), לימה של ימינו. שותפו של פיסארו, דייגו דה אלמגרו, נע דרומה עם כוח גדול ביולי 1535 כדי לכבוש את צ'ילה שעליה סיפרו כי היא עשירה בזהב וכסף. בקוסקו שלטו האחים גונסאלו (אנ') וחואן פיסארו (אנ').
יחסיו של מאנקו עם הספרדים היו בתחילה טובים מאוד. הוא זכה לכבוד כשליט אינקה ולאלמגרו בפרט היו יחסי ידידות עמו. אולם עם הזמן הוא זכה ליחס של חוסר כבוד הולך וגובר, במיוחד על ידי ספרדים שזה עתה הגיעו, שלא קבלו את השלל וכעת דרשו ממנו זהב, כמו גם מאצילי אינקה אחרים. פרנסיסקו פיסארו עשה מעט כדי לעצור את זה, וברגע שהוא ואלמגרו נעלמו המצב החמיר. מאנקו הושפל ועבר התעללות על ידי גונסאלו וחואן פיסארו. גונסאלו פיזסארו אפילו דרש ממנו את אחותו-אשתו קורה אוקיו (Cura Ocllo) ואף לקח אותה בכוח. בסוף 1535 ניסה מאנקו להימלט, אך נתפס והוחזר בשלשלאות ונכלא. ארננדו פיסארו (אנ'), שחזר מספרד בינואר 1536, סיים את מנת ההשפלות של האינקה ושחרר אותו מהכבלים, אבל זה היה מאוחר מדי לפיוס.
המצור מתחיל

המרד הוכן ביסודיות. מאנקו ו"וילאק אומו" (Villac Umu), המנהיג הדתי העליון של האינקה, שלחו שליחים לכל רחבי האימפריה והחל ייצור סודי של נשק ואספקה למצור. בתום העונה הגשומה גויסו כוחות לתקוף את קוסקו ולימה בו זמנית.
תחילת המרד נקבעה בכוונה לחג הפסחא 1536. ב-18 באפריל, יום רביעי שלפני חג הפסחא, הצליח מאנקו להימלט, תוך שימוש בתואנה שהוא ווילאק אומו יוצאים למסע דתי שממנו יחזרו עם פסל זהב גדול. הוא יצא צפונה אל עמק יוקאי (אנ'), שם התאספו חייליו. המצור התעכב כי מאנקו רצה להמתין עד שכל הכוחות יגיעו. בהתחלה הם הסתפקו בכיבוש מבצר סקסייוומאן בקצה הצפוני של קוסקו.
ב-6 במאי 1536 החלה ההתקפה על העיר. לאחים פיסארו היו רק כ-190 חיילים ספרדים, 80 מהם פרשים. היו גם כ-1000 יאנקונה (אנ') אינדיאנים (משרתים של אצילי האינקה),רובם קניארים, שגורשו מהצפון על ידי האינקה ועברו לצד הספרדי. כוח האינקה מנה עשרות אלפים - ההערכות הנמוכות ביותר אומדות ב-50,000 חיילים. מאנקו הורה להצית את גגות העיר ולנתק את אספקת המים. הספרדים נדחקו חזרה לשני מבנים בכיכר המרכזית. הם הבינו שהם ישרדו רק אם יצליחו לכבוש מחדש את סקסייוומאן. ב-16 במאי הם פתחו במתקפה נואשת עם חמישים פרשים, ובקרב מר משני הצדדים, שבו נהרג חואן פיסארו, הצליחו לכבוש את המצודה בימים הבאים. חייליו של מאנקו ניסו מספר פעמים לשווא לכבוש מחדש את סקסייוומאן עד סוף מאי.
התקפות על חאוחה ולימה

בינתיים, המצביא של מאנקו, קיסו יופאנקי (Quizo Yupanqui), השמיד את חיל המצב הספרדי בחאוחה (אנ'), צפונית-מערבית לקוסקו ואת משלחות החילוץ ששלח פרנסיסקו פיסארו מסיודד דה לוס רייס (לימה) לקוסקו. כל הספרדים נהרגו בתהליך, מלבד כמה גברים שמאנקו שמר עליהם כעבדים.
באוגוסט, הוביל קיסו יופאנקי את צבאו נגד לימה. בעזרתם של בעלי ברית מקומיים - בין היתר, שלחה קונטרוואצ'ו (Contarhuacho), אימה של קיספה סיסה (אנ'), הפילגש האינדיאנית של פרנסיסקו פיסארו, צבא קטן – הצליח פרנסיסקו פיסארו להדוף את המתקפה בקושי רב. לאחר שקיסו יופאנקי מת בהתקפת נגד ממוקדת של הפרשים הספרדיים, התוקפים נסוגו להרים.
קוסקו מנותקת

לאחר נפילת סקסייוומאן, העביר מאנקו העביר את מפקדתו למבצר אויאנטאיטמבו, כ-50 קילומטרים מקוסקו, וניסה להרעיב את הספרדים ואת בעלי בריתם האינדיאנים. התפתח מצור עם עימותים הדדיים.
פרנסיסקו פיסארו שלח בקשות דחופות לעזרה למקסיקו, גואטמלה, היספניולה ופנמה והמשיך לנסות לעזור לאחיו בקוסקו. אבל כל כוחות הסיוע הושמדו, בסך הכל למעלה מ-300 איש, וקוסקו הייתה מנותקת מכל סיוע למשך חודשים רבים. רק פשיטות נועזות של הספרדים על האספקה של האינקה הצילו אותם מרעב.
קרב אויאנטאיטמבו

בינואר 1537 פתח ארננדו פיסארו במתקפה על אויאנטאיטמבו עם חלק גדול מכוחו - שבעים פרשים, שלושים חיילים ספרדים ובעלי ברית אינדיאנים רבים. עם זאת, המבצר עם הטרסות התלולות שלו התברר כחזק מהצפוי. מאנקו גייס לצבאו את בני הקבוצה האתנית אשאנינקה (אנ') מאזור הגבול של אגן האמזונאס, שהיו ידועים כקשתים מיומנים. צבאו השתמש בחרבות ספרדיות שנפלו שלל ואפילו בנשק חם ובסוסים. כשהציפו גם את השטח שמתחת למבצר מתוך ערוצים מוכנים, נקלעו הספרדים למצוקה ונאלצו לברוח.