stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוסטב ויגלנד
ביוגרפיה

גוסטב ויגלנד נולד למשפחה כפרית של עובדי מלאכה במאנדאל, עיירה קטנה בדרום נורווגיה. כנער גילה כישרון בגילוף בעץ, ובגיל 15 נשלח לאוסלו לשמש שוליה לפסל ידוע. עם מות אביו נאלץ ויגלנד לשוב למאנדאל כדי לתמוך כלכלית במשפחתו. הוא עבד כשנתיים בחווה המשפחתית ובמהלכן הכין תרשימים לפסלים עתידיים שלו. הוא לקח עמו סקיצות אלו ב-1888 כאשר חזר לאוסלו, נחוש להפוך לפסל מקצועי. הוא משך את תשומת לבו של בּריניוּלף בֶּרגסליֶאן (Bryunjulf Bergslien) שלקח אותו תחת חסותו.
בזכות כספי מלגה שקיבל, ערך ויגלנד בשנים 1891–1896 מסע באירופה במהלכו ביקר בקופנהגן, פריז, ברלין ופירנצה, בהן עבד ונפגש עם אמנים רבים. הוא הושפע במיוחד מסגנונו של אוגוסט רודן וביקר בסטודיו שלו תכופות, אולם מעולם לא נפגש עמו פנים מול פנים.
משאזל כספו שב ויגלנד למולדתו והחל לפסל למחייתו. הוא הציג את תערוכתו הראשונה בין 1894 ל-1896, ותרם לעבודות שחזורה של קתדרלת נידארוס בטרונדהיים. באותן שנים הוא שב לאוסלו וקיבל מהעירייה סטודיו נטוש ומוזנח בו יוכל לעבוד. עם ההכרזה על עצמאותה של נורווגיה ב-1905, כבר היה ויגלנד המפורסם שבפסלי המדינה, וזרמו אליו הצעות עבודה רבות. הוא התמחה בעיקר בפיסול בני אדם ובאותה תקופה פיסל כ-100 פורטרטים, ביניהם של אישים סקנדינבים ידועים כגון הנריק איבסן, סנורי סטורלוסון ואלפרד נובל. הוא פיסל אנדרטה לזכרו של המתמטיקאי הנורווגי נילס הנריק אבל.
ב-1921 חלה תפנית בחייו של ויגלנד; עיריית אוסלו החליטה להרוס את הסטודיו בו עבד, ולאחר מאבק ממושך נחתם הסכם בין הצדדים: עיריית אוסלו הבטיחה לספק לוויגלנד סטודיו חדש ורחב ידיים בו יוכל ללון ולעבוד, ובתמורה יתרום ויגלנד לעירייה את כל עבודתיו העתידיות, לרבות הדגמים המקוריים ורישומי ההכנה.
ויגלנד עבר לסטודיו החדש ב-1924, ובעשרים השנים הבאות הקדיש עצמו לחלוטין לפרויקט עד למותו ב-1943. בהתאם להסכם עברו פסליו לחזקת העירייה וכיום הם פתוחים לקהל הרחב בפארק ויגלנד. הסטודיו עצמו הפך ל"מוזיאון ויגלנד", המציג פסלים מוקדמים שלו וכן תבניות מגבס, תחריטי עץ ותרשימי הכנה.
אחיו, עמנואל ויגלנד, היה גם הוא פסל, אם כי מפורסם פחות. מבין עבודותיו ניתן למנות את הוויטראז'ים שבקתדרלת אוסלו. מרבית יצירותיו מוצגות במוזיאון עמנואל ויגלנד באוסלו.
פארק ויגלנד

הסטודיו אותו קיבל ויגלנד מהעירייה היה סמוך לפארק פרוֹגנר, גן ציבורי בגודל 300 דונם. ויגלנד בחר בפארק כמקום האידיאלי להצגת עבודותיו, וב-1931 כבר ניתנה חותמת סופית לפרויקט. עבודות הבנייה נערכו בשנים 1939–1949, ומשנסתיימו, נחנך באמצע הפארק שביל מרכזי באורך 850 מטרים, שמשני צידיו פזורים 212 פסלים עשויים גרניט, ברונזה, וברזל חשיל. זהו פארק ויגלנד. הפסל, שעיקר עבודתו התבצעה בחרסית, בנה דגמים מלאים של כל הפסלים בפארק, ואנשי מלאכה מקצועיים נשכרו בשביל העבודות בגרניט ובברונזה. בפארק יש חמישה חלקים עיקריים: שער הכניסה, הגשר, המזרקה, "מעגל החיים" והמונולית.
שער הכניסה לפארק פוסל על ידי ויגלנד, והוא כולל חמישה שערים גדולים ועוד שניים קטנים למעבר הולכי רגל; הגשר, 100 מטרים אורכו ו-15 מטרים רוחבו, מעביר את המבקרים מעל אגם קטנטן והוא בעצם שיפוץ של גשר ישן שכבר נכח במקום. על הגשר החדש פיסל ויגלנד 58 פסלי ברונזה, בהם נראים מבוגרים וצעירים, ביחד או לחוד, בשלל מצבים ומצבי רוח. בגשר נמצא הפסל "ילד זועף", שעל אף גודלו הקטן הוא אחד מהפופולרים בפארק.
המזרקה הייתה אמורה במקור לקשט את רחבת הפרלמנט הנורווגי, אך בשל אילוצי מקום הוחלט להציבה בפארק. היא מעוטרת ב-60 תבליטים המציגים את מעגל החיים, ועל השוליים שלה נמצאים 20 פסלים בהם נראים עצי ענק דמויי עצמות המחזיקים ילדים קטנים. היצירה מבטאת את הרעיון שממוות נוצרים חיים חדשים. העבודות על המזרקה ארכו פרק זמן עצום – מ-1906 עד 1947. היצירה האחרונה בפארק היא "מעגל החיים", העשוי ברזל ומורכב ממספר דמויות אדם המחזיקות זו את זו ויוצרות צורת עיגול, המסמל את מעגליות, וכתוצאה מכך, נצחיות החיים.
גולת הכותרת של הפארק, עם זאת, הוא המונולית שגובהו 14 מטרים ושחולש על הגבעה הגבוה ביותר בפארק. ויגלנד פיסל דגם בגודל מלא של היצירה במשך עשרה חודשים, ועטף אותו בטיח. באותו זמן הובאה אבן גרניט אחת במשקל כמה מאות טונות ממחצבה ליד העיר האלדן שבדרום-מזרח נורווגיה, לצורך בניית הפסל (מונולית הוא פסל העשוי מאבן אחת בלבד). הדגם הוצב ליד האבן ב-1929, והעבודות החלו. שלושה סתתי-אבן עמלו מדי יום עד להשלמת היצירה ב-1943. בטקס הסרת הלוט נכחו 180,000 צופים שבאו לחזות בפלא.
בעמוד שזורות 121 דמויות אדם לפרטי-פרטים, המתפתלות זו בזו בניסיון להגיע לקצה, לשמיים. פרשנויות רבות ניתנו למונולית: מאבק לקיום, שאיפה להגשמה עצמית, כמיהה לדרגת רוחניות גבוהה ועוד. אל הבסיס שעליו הוא עומד מובילות מדרגות שעליהן 36 פסלים אנושיים, הנמצאים בשלל מצבים מחייו של האדם: מקצתם שמחים, עצובים, אופטימיים או שיש בהם מין הביזאר.
פארק פרוגנר ובתוכו פארק ויגלנד
גן החיות של אואנו

| --- | --- |

שער הכניסה לגן החיות
 סוג:  גן חיות, מרכז שימור
 מיקום:  Ueno-kōen, יפןיפן
 כתובת:  東京都台東区上野公園9-83 
 תקופת הפעילות:  1882–הווה (כ־142 שנים)
 שטח:  143 דונם
 מספר מינים:  464
 מספר פרטים:  2600
 תצוגות עיקריות:  פנדת ענק, טיגריס סומטרה, גורילת שפלה מערבית
 קואורדינטות:  35°43′03″N 139°46′17″E﻿ / ﻿35.7175°N 139.77138888889°E﻿ / 35.7175; 139.77138888889
 אתר רשמי
 he
 
גן החיות של אואנו (ביפנית 上野動物園) הוא גן חיות בגודל 143 דונם, המנוהל על ידי ממשלת מטרופולין טוקיו, והוא ממוקם באואנו, טאייטו, טוקיו, יפן. גן החיות של אואנו זהו גן החיות העתיק ביותר ביפן, והוא נפתח ב -20 במרץ 1882. גן החיות נמצא במרחק של 5 דקות הליכה מיציאת הפארק של תחנת אואנו, וניתן גם להשתמש בתחבורה הציבורית של טוקיו.
המונורייל של גן החיות הוא המונוריל הראשון ביפן, והוא מחבר את החלקים המזרחיים והמערביים של השטח.
זברה ועבדקן הרעמה בגן החיות
היסטוריה

גן החיות התחיל כגן חיות המחובר למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע. בשנת 1881, האחריות של הנהלת גן החיות נמסרה לחוקר הטבע ועובד המדינה טאנאקה יושיו, אשר פיקח על המעברים לגן החיות. הקרקע שעליה בנוי גן החיות הייתה במקור האחוזה של המשפחה הקיסרית של הירוהיטו, אך הוענקה לממשלה העירונית ב-1924 יחד עם פארק אואנו לרגל חתונתו של נסיך הכתר הירוהיטו.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

באוגוסט 1943 הורה ראש עיריית טוקיו, שיגאו דדאצ'י, שכל חיות הבר והחיות המסוכנות בגן החיות ייהרגו, בטענה כי פצצות יכולות לפגוע בגן החיות וחיות אלו יברחו יגרמו להרס ברחובות טוקיו. בקשותיהם של אנשי הצוות בגן החיות לדחיית הבקשה או לפינוי בעלי החיים במקומות אחרים נדחו. בעלי החיים הוצאו להורג בעיקר על ידי הרעלה, חנק או פשוט על ידי הרעבת בעלי החיים. בחודש ספטמבר 1943 התקיימה אזכרה לזכר בעלי החיים (בעוד ששניים מהפילים עדיין רעבו), והוקמה אנדרטה קבועה לזכרם שנבנתה מחדש ב-1975.
זמן קצר לאחר 1945, היפנים הציבו את חיל האוויר האמריקני ואת הנווט והמפציץ Ray "Hap" Halloran מוצגים עירומים בכלוב הנמרים בגן החיות, כדי שאזרחים יוכלו ללכת לפני הכלוב ולהביט באסיר B-29.
היסטוריה > שיפוצים אחרונים

גן החיות שואף לספק לבעלי חיים סביבה דומה לבית הגידול הטבעי. בשנים האחרונות הוחלפו הכלובים הישנים של העבר בבתי גידול מודרניים, כמו "יער הגורילות", שנבנה לאחר שתי תקלות מפורסמות ב-1999.
בעל חיים פופולריים

בגן החיות נמצאים יותר מ-3000 בעלי חיים המייצגים מעל 400 מינים. טיגריס סומטרה וגורילת שפלה מערבית נמצאים בראש רשימת בעלי החיים הפופולריים בגן החיות. בנוסף בגן החיות של אואנו נמצאים מספר המינים הגדול ביותר מאשר כל גן חיות אחר ביפן.
בין שאר בעלי החיים בגן החיות, ניתן למצוא: זברות, מקוקים יפנים, עגורים אדומי כתר, עיטם לבן-זנב, פינגווינים מלכותיים, עזים, כבשים, חזירים, גואנקו, יענים וארנבות.
בשלב מסוים, בעלי החיים בגני החיות בטוקיו חולקו בין גני החיות במטרופולין (גן החיות טאמה ופארק הטבע אינוקאשיירה) אך לא הובא לגן החיות אריה. עם זאת, בתגובה לדרישה ציבורית, גן החיות העירוני יוקוהמה הלווה לגן החיות של אואנו נקבת אריה.
בעל חיים פופולריים > בעלי חיים עיקריים

לאחר מותו של דוב הפנדה הענק "לינג לינג" בשנת 2008, גן החיות של אואנו היה ללא מין זה בפעם הראשונה מאז 1972. בפברואר 2011, שתי פנדות ענקיות חדשות הגיעו מן שמורת הטבע וולונג מסין, ושמותיהם החדשים התבססו על סקר ציבורי. שמו של הפנדה הזכר שהובא היה "בילי" ושמו שונה ל-"לילי" כדי להדגיש את האישיות השובבה שלו. שמה של הנקבה היה סיניו ושמה שונה לשינשין, בהתייחס לטוהרה ותמימותה.
שאר בעלי חיים בגן החיות הם: פנדה אדומה, טיגריס סומטרה, אריה אסייתי, גורילת שפלה מערבית, דוב קוטב, פיל אסייתי, ג'ירף מרושת, ביזון אמריקאי, לוטרה מצויה, שועל מצוי, מספר מיני עטלפים, טפיר ברזילאי, אריה ים קליפורני, פנק, היפופוטם ננסי, היפופוטם, אוקאפי, דוב נמלים ענק, תוכי ים אטלנטי וקרנף רחב-שפה.
גלריה

פנדה ענקית בגן החיות
אריות ים קליפורנים ישנים בגן החיות
גורילת שפלה מערבית בגן החיות
דוב נמלים בינוני בגן החיות
גואנקו בגן החיות
גניסון (נהר)

| --- | --- |

נהר גניסון בפארק הלאומי הקניון השחור של הגניסון
 מידע כללי
 אורך:  290 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  72.8 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  20,533 קמ"ר
 מוצא:  הרי הרוקי
 גובה מוצא הנהר:  2,441 מטרים
 יובלים:  Cimarron River, Tomichi Creek, Lake Fork Gunnison River, North Fork Gunnison River, East River, נהר אנקומפגרה, Taylor River, Smith Fork 
 שפך:  נהר הקולורדו בסמוך לגראנד ג'נקשן
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית ארצות הברית (במדינת קולורדו)
 
 
נהר גניסון (באנגלית: Gunnison River) הוא יובל של נהר הקולורדו במדינת קולורדו שבארצות הברית. אורכו 290 ק"מ, ושטח אגן הניקוז שלו 20,533 קמ"ר. זהו היובל החמישי בגודלו של נהר הקולורדו וספיקתו הממוצעת 72.8 מ"ק לשנייה.
תיאור

נהר גניסון נוצר מהתמזגות הנהרות טיילור (Taylor) ואיסט (East) באלמונט (Almont) במזרח מחוז גניסון. מרחק קצר לאחר העיירה גניסון מתחיל הנהר להתרחב תוך יצירת מאגר בלו מסה (Blue Mesa Reservoir), מאגר מים באורך 58 קילומטרים שנוצר על ידי סכר בלו מסה, שאליו נשפך גם היובל "לייק פורק של הגניסון" (Lake Fork of the Gunnison). מרחק קצר במורד הזרם יש סכר נוסף היוצר את מאגר מורו פוינט (Morrow Point Reservoir), ומרחק קצר משם סכר שלישי ואחרון היוצר את מאגר קריסטל (Crystal Reservoir). המאגרים מאפשרים הפקת חשמל הידרואלקטרי ומספקים מים לאזורים מסביב עבור שימושים ביתיים ולמטרות השקיה. המאגרים הם החלק העליון של הקניון השחור של הגניסון, אחד מהערוצים הארוכים, הצרים והעמוקים ביותר בעולם. מיד לאחר סכר קריסטל מתחיל הנהר לזרום בשצף דרך אשדות גדולים והחלקים העמוקים בערוץ. ביציאה מהקניון הוא מקבל את מימיו של הנהר "נורת' פורק" (North Fork - מזלג צפוני), ואז במורד הזרם סמוך לעיירה דלתה נשפך אליו הנהר אנקומפגרה. הנהר מתפתל אז בין אזור קניונים מדברי, שם נשפך אליו "קנה קריק" (Kannah Creek) לפני שהוא נשפך מתוך קניון דומינגז (Dominguez Canyon ) לנהר הקולורדו בסמוך לעיר גראנד ג'נקשן. בשנים מסוימות ספיקת מימיו בנקודה זו שווה לספיקת מי הקולורדו או קטנה ממנה במעט.
רוחב נהר הגניסון נע בין 30 מטרים ל-300 מטרים ועומקו נע בין מטר ל-15 מטרים. הזרם העז של הנהר והאשדות הרבים מונעים אפשרות להשתמש בו לשיט. סירות קטנות מסוגלות לנווט לכל אורכו ומעבר לקניון השחור מסוגלים לשוט בו כלי שיט גדולים. השיט דרך הקניון השחור מסוכן בגלל האשדות ונועד לשייטים מנוסים בלבד.
היסטוריה

האירופי הראשון שראה את הנהר וכתב על כך היה מגלה הארצות הספרדי חואן מריה דה ריברה (Juan Maria de Rivera) שהגיע לגדת הנהר מתחת לשפך הנהר אנקומפגרה ב-1761 וב-1765. ב-1776 הגיע למקום גם חוקר הארצות, האב הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה (Silvestre Vélez de Escalante). הספרדים קראו לנהר "ריו דה סאן חאווייר" (Rio de San Javier) והילידים קראו לו "טומיצ'י", אסקלנטה ציין שריברה חשב כי הנהר הוא "ריו דל טיסון" (Rio del Tizón) הגדול, השם הספרדי לחלקו התחתון של נהר הקולורדו.
הנהר קרוי כיום על שמו של קפטן ג'ון גניסון (John Williams Gunnison‏; 1853-1812), טופוגרף מצבא ארצות הברית שנרצח יחד עם שבעה מחבריו על ידי אינדיאנים משבט יוט שעה שמיפה נתיב מערבה בטריטוריה של יוטה ב-1853.
מפעלי הנדסה

חלק ממי הנהר מוטים דרך מנהרת גניסון, מנהרה באורך 8 קילומטרים שנבנתה בין 1905 ל-1909, על מנת להשקות את עמק אנקומפגרה. לאורך הנהר נבנו שלושה סכרים במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו והם: סכר בלו מסה, סכר מורו פוינט וסכר קריסטל.
הערות שוליים

↑  יומן המסע של אסקלנטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545843905171  LCCN: sh85057936  VIAF: 315125723   WorldCat (עם VIAF): 315125723
גיום הראשון, דוכס אקוויטניה

גבולות אקוויטניה בתקופת גיום
גיום הראשון, דוכס אקוויטניה (בצרפתית: Guillaume Ier d'Aquitaine;‏ 22 במרץ 875 - 6 ביולי 918) המכונה "גיום החסיד" (בצרפתית: Guillaume le Pieux) ייסד מנזרים רבים בצרפת ובהם מנזר קלוני.
גיום, בנו של ברנאר פלנטוולו, רוזן אוברן, ירש מאביו את רוזנות אוברן ולימוזן ב-886. ב-893 כבש את פואטו ואת אקוויטניה בשמו של אבאלוס מאנסר, שהיה דוכס אקוויטניה עד 892, אך גורש על ידי איימאר שנתמך על ידי אודו, מלך צרפת.
גיום לקח לעצמו את דוכסות אקוויטניה בשם גיום הראשון. נחלותיו השתרעו מאוסטרזיה ועד טולוז וכללו את ערי בורגונדיה, אוטן ומקון וסביבותיהן, את העיר ליון וסביבותיה ואת לנגדוק. בערך ב-898 נישא לאינגלברגה, שהייתה בתו של בוסו מפרובאנס ונכדתו של לואי השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
התקופה בה חי גיום הייתה תקופת שינויים ומשבר (פלישות הוויקינגים, התפוררות האימפריה הקרולינגית, פלישות מגיאריות ומוסלמיות), תקופה בה אנשים חיפשו מענה בדת לקשיים והכשלים בחיים. פתרון אפשרי למצוקה הוא התקרבות לדת וזו הדרך בה נקט גיום.
גיום ירש מאחותו, שהייתה נשואה לאציל במחוז סון ולואר בחבל בורגון בצרפת, אחוזה והפך אותה לאחוזת צייד. האחוזה הייתה מרוחקת כ-600 ק"מ ממקום מגוריו וקשה לשליטה ולכן כאשר החליט לתרום אחוזה למען הצלת נשמתו החליט לתרום אחוזה זו. סיבה נוספת לבחירתו באחוזה זו הייתה העובדה שבאזור קלוני כבר היו מנזרים שהצליחו להינצל מהתהפוכות והתמורות של התקופה.
ב-11 בספטמבר 910 תרם גיום את האחוזה אותה ירש מאחותו ועליה הוקם מנזר קלוני שעתיד היה להפוך למרכז דתי ומדיני חשוב. הוא לא ביקש לעצמו שליטה על המנזר והעבירו למרות האפיפיור סרגיוס השלישי. בתקופה זו רוב המנזרים היו בבעלות פרטית ומינוי אב המנזר והנזירים היה בידי המשפחה השולטת - מה שגרם למינויים של אבות מנזר לא מוסמכים ומחוסרי ניסיון. גיום מינה את ברנו מבום לאב המנזר הראשון של קלוני.
גיום הראשון הטביע באקוויטניה דינרים שנשאו את שמו - מה שמעיד על היותו שליט ריבון בדוכסות זו. הוא מת ב-918 ונקבר במנזר סן ז'וליאן שבעיירה בריוד שבאקוויטניה. היות שלא היו לו בנים, אחיינו גיום הצעיר ירש את הדוכסות ואת התואר דוכס אקוויטניה.
גדי

ערך זה עוסק בגור בהמה, בפרט של עז הבית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
גדי של יעל במכתש רמון
גְדִי הוא הצאצא של עז הבית בעברית מודרנית, עם זאת בעברית מקראית משמעותו גור של כל בהמה.
הגדרה

גדי הוא צאצא של תיש ועז או של יעל ויעלה. גדי העז קטן מגדי היעל וניתן להתבלבל בין גדי יעל, ליעל בוגר, גודלם של השניים אינם שונה משמעותית ועיקר ההבדל ביניהם הם אורך הקרניים. לפי הרמב"ם (מאכלות אסורות פ"ט), רש"י (שמות כג, 19) ויוסף קרא, גם צאצאו של השור והפרה נקרא "גדי" לצד השם "עגל", הנהוג בימינו.
בשר גדי

בימי קדם נחשב הגדי למעדן והיה חיה ראויה וזמינה, דבר המשתקף מסיפורי המקרא: נהגו להקריב אותו כקורבן, לתת אותו כתשורה או כאתנן (כמסופר במעשה יהודה ותמר), ולהציע אותו לאורחים מכובדים (כפי שמסופר אצל השופט גדעון ואצל מנוח אבי שמשון, שהציע מאכל זה למלאך, וכן אצל רבקה, שהכינה ליצחק תבשיל משני גדיי עיזים בסיפור גנבת הברכות).
עד היום השתמר מאכל זה אצל הבדואים בשם "ג'די בחליב אמו", והוא נחשב למאכל תאווה, שמכינים אותו לאורחים מכובדים.[דרוש מקור]
שלוש פעמים נאסר במקרא לבשל גדי בחלב אמו (ראו בהרחבה שם), פעמיים מהן בסמיכות לענייני בית המקדש (שמות, כ"ג, י"ט; שם ל"ד, כ"ו), ופעם אחת בסמיכות לענייני מאכלים אסורים (דברים, י"ד, כ"א). כבר הוזכר למעלה שבלשון המקרא 'גדי' הוא בן של כל בהמה ולא רק של עז. לפי חז"ל, אין האיסור מסוים רק על מולידת הגדי, אלא כללי על כל 'אֵם', כך למשל בן העז אסור לבשלו עם חלב של כל עז בעולם. בנוסף, כאשר הגדי גדל אין הוא הופך למותר לאכילה עם חלב אמו, אלא התורה לקחה 'גדי' בתור דוגמה. וכמו שגדי הוא בן כל בהמה, כך חלב אמו הוא של כל בהמה (למשל גדי עזים בחלב פרה). בנוסף אסרו חז״ל בשר עופות בחלב.
לאיסור נאמרו כמה טעמים, מהם כי מדובר באכזריות, או באכילת תאוה, ועל עם ישראל להיות קדוש, ומהם כי כן היה מנהג פוליתאיסטי באותם הזמנים לבשל גדי בחלב אמו, למשל בעבודת עשתרת.
דימויים

בחזון השלום הכלל עולמי של הנביא ישעיהו מתואר המצב האידיאלי, בו החיות הטורפות יהפכו לצמחוניות באופן הבא: ”וְגָר זְאֵב עִם כֶּבֶשׂ, וְנָמֵר עִם גְּדִי יִרְבָּץ” (ישעיהו י"א, ו). הגדי מופיע גם בפיוט "חד גדיא" בהגדה של פסח כראשון בשרשרת ארוכה של נטרפים.
באנגלית מציינת המילה גדי (Kid) הן ילד והן מעשה שטות והתלוצצות, הנגזר כנראה משובבותו הרבה של הגדי. גם בעברית לפחות הקדומה, גדי שימש לנער, "גדיים שהנחת נעשו תיישים בעלי קרניים". בתלמוד ישנה אף מידת נפח שנקראת "מלוא פיו של גדי", והיא הכמות שגדי יכול להכניס לפיו.
ייתכן כי עין גדי שבמדבר יהודה קרוי על שמו של הגדי הרץ במדבר אל המעיין.
מזל גדי הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית, "בן מזל גדי" הוא מי שנולד בין 22 בדצמבר לבין 20 בינואר (לערך). מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה מיקום השמש באזור השמיים המוקצה למזל גדי האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית הגדי לבין אזור השמיים של מזל גדי בגלל נדידתן של נקודות השוויון.
הערות שוליים

↑  חז"ל לא אסרו דגים בחלב מפני שבשר הדג שונה מאוד מבשר הבהמה (משנה חולין קג, ב).
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס"ג, עמוד א'
בשר גדי
גביע אפריקה לאומות

| --- | --- |


 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1957
 ארגון מפעיל:  CAF
 מספר מתמודדים:  53
 יבשת:  אפריקה
 זוכה:   חוף השנהב (זכייה שלישית)
 הכי הרבה זכיות:   מצרים (7 זכיות)
 אתר רשמי
 
מעמד גמר הגביע, 2015
גביע אפריקה לאומות (בצרפתית: Coupe d'Afrique des Nations) הוא טורניר הכדורגל המרכזי של הנבחרות החברות ב-CAF (התאחדות הכדורגל האפריקנית). החל מ-1968 הטורניר נערך אחת לשנתיים. לפני כן, הטורניר לא נערך בצורה עוקבת. בשנים 2012 ו-2013 התקיים הטורניר שנה אחר שנה בשל החלטה לא לקיים את הטורניר בשנים זוגיות בהן מתקיימים טורנירי מונדיאל ואולימפיאדה בעונות הקיץ.
פעילות

הטורניר נערך לראשונה ב-1957, והשתתפו בו רק שלוש נבחרות (אתיופיה, מצרים וסודאן). כיום, כמעט כל מדינות אפריקה משתתפות בטורניר, ונדרשות להעפיל לטורניר הגמר דרך שלב המוקדמות.
נבחרת מצרים היא הנבחרת בעלת מספר הזכיות הגבוה ביותר בגביע עם 7 זכיות. אחריה נמצאות נבחרות קמרון וגאנה עם 5 ו-4 זכיות בהתאמה.
האלופה משתתפת בגביע הקונפדרציות.
בשנים האחרונות מופעל לחץ מצד מועדוני הכדורגל הבכירים באירופה על הליגה האפריקאית. כך למשל כתוצאה מלחץ המועדונים האירופאים הועברו משחקי הליגה האפריקאית שהתקיימו בכל שנה זוגית - לשנים האי זוגיות, כדי להקל על השחקנים ולמנוע התנגשות עם המונדיאל ועם אליפות אירופה בכדורגל. מלבד זאת ישנן טענות כי קבוצות אירופיות מפעילות לחץ על שחקניהם שלא להגיע לפעילות הנבחרות הלאומיות, וכתוצאה מכך נרשמת נשירה גדולה של שחקנים. כמו כן נשמעות תלונות על קיומו של הטורניר בחורף בין החודשים ינואר-פברואר. כיוון שמועדונים רבים באירופה מחזיקים בסגל שחקנים רבים אשר משתייכים לנבחרות אפריקאיות והטורניר שנערך אחת לשנתיים פוגע לטענתן קשות בתפקוד הקבוצות בליגות ובגביעי אירופה, שכן רוב הליגות באירופה אינן יוצאות לפגרה בתקופת החורף. ההתאחדות האפריקאית טוענת מצידה שאין אפשרות לקיים את הטורניר בקיץ כמו בשאר העולם, מפאת החום הכבד השורר באפריקה בעונה זו.
אירוח משחקי הגביע

בשנת 2013 אמורה הייתה לוב לארח את משחקי הגביע, אולם בשל פריצת מהפכת האביב הערבי במדינה, ביקשה חילוף עם דרום אפריקה אשר אמורה הייתה לארח את המשחקים בשנת 2017. משחקי שנת 2015 אמורים היו להתקיים בתוניס, אך בשל התפרצות מחלת האבולה במערב אפריקה הועברו לגינאה המשוונית שהייתה היחידה שהסכימה לארחם, זאת על אף שלא העפילה אליהם. ב-2015 הודיע לוב כי בשל מצבה הביטחוני לא תוכל לארח את המשחקים גם בשנת 2017 והמשחקים הועברו לגאבון.
תוצאות

(1)ב-1959, שלוש הנבחרות שיחקו אחת מול השנייה פעם אחת בלבד. משחק הניצחון של מצרים על סודאן בתוצאה 2:1, שהכתיר אותה כאלופה, היה גם המשחק האחרון בטורניר.

(2)לא היה משחק גמר רשמי ב-1976. הטורניר הוכרע בשיטה של בית גמר בן 4 נבחרות. הנבחרת שסיימה במקום הראשון בבית זכתה בגביע.

(3)במשחק על המקום השלישי ב-1978, נפסק לזכות ניגריה ניצחון טכני 2:0, לאחר שתוניסיה פרשה בדקה ה-42 בזמן שתוצאת המשחק הייתה 1:1.
דירוג הזוכות

| נבחרת | אלופה | סגנית | מקום שלישי | מקום רביעי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מצרים מצרים | 7 (1957, 1959, 1986, 1998, 2006, 2008, 2010) | 3 (1962, 2017, 2021) | 3 (1963, 1970, 1974) | 3 (1976, 1980, 1984) |
| קמרון קמרון | 5 (1984, 1988, 2000, 2002, 2017) | 2 (1986, 2008) | 2 (1972, 2021) | 1 (1992) |
| גאנה גאנה | 4 (1963, 1965, 1978, 1982) | 5 (1968, 1970, 1992, 2010, 2015) | 1 (2008) | 4 (1996, 2012, 2013, 2017) |
| ניגריה ניגריה | 3 (1980, 1994, 2013) | 4 (1984, 1988, 1990, 2000) | 8 (1976, 1978, 1992, 2002, 2004, 2006, 2010, 2019) | ־ |
| חוף השנהב חוף השנהב | 2 (1992, 2015) | 2 (2006, 2012) | 4 (1965, 1968, 1986, 1994) | 2 (1970, 2008) |
| אלג'יריה אלג'יריה | 2 (1990, 2019) | 1 (1980) | 2 (1984, 1988) | 2 (1982, 2010) |
| הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו | 2 (1968, 1974) | ־ | 2 (1998, 2015) | 1 (1972) |
| זמביה זמביה | 1 (2012) | 2 (1974, 1994) | 3 (1982, 1990, 1996) | ־ |
| תוניסיה תוניסיה | 1 (2004) | 2 (1965, 1996) | 1 (1962) | 3 (1978, 2000, 2019) |
| סודאן סודאן | 1 (1970) | 2 (1959, 1963) | 1 (1957) | ־ |
| סנגל סנגל | 1 (2021) | 2 (2002, 2019) | ־ | 3 (1965, 1990, 2006) |
| אתיופיה אתיופיה | 1 (1962) | 1 (1957) | 1 (1959) | 2 (1963, 1968) |
| מרוקו מרוקו | 1 (1976) | 1 (2004) | 1 (1980) | 2 (1986, 1988) |
| דרום אפריקה דרום אפריקה | 1 (1996) | 1 (1998) | 1 (2000) | ־ |
| הרפובליקה של קונגו הרפובליקה של קונגו | 1 (1972) | ־ | ־ | 1 (1974) |
| מאלי מאלי | ־ | 1 (1972) | 2 (2012, 2013) | 3 (1994, 2002, 2004) |
| בורקינה פאסו בורקינה פאסו | ־ | 1 (2013) | 1 (2017) | 2 (1998, 2021) |
| אוגנדה אוגנדה | ־ | 1 (1978) | ־ | 1 (1962) |
| גינאה גינאה | ־ | 1 (1976) | ־ | ־ |
| לוב לוב | ־ | 1 (1982) | ־ | ־ |
| גינאה המשוונית גינאה המשוונית | ־ | ־ | ־ | 1 (2015) |
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21  כמארחת
ראו גם

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עיינו גם בפורטל: |   | פורטל כדורגל |
הערות שוליים

1 2  ליאור ברטל, ‏שבוע לפתיחת אליפות אפריקה: סיפורו של הטורניר וסיפורה של היבשת, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 9 בינואר 2017
| כדורגל בין-לאומי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
       פיפ"א | גביע העולם | גביע הקונפדרציות | הדירוג העולמי | כדורגלן השנה        אוקיאניה: OFC – גביע אוקיאניה לאומות      אירופה: UEFA – אליפות אירופה      אסיה: AFC – גביע אסיה      אפריקה: CAF – גביע אפריקה לאומות      דרום אמריקה: CONMEBOL – קופה אמריקה      צפון ומרכז אמריקה: CONCACAF – גביע הזהב
דוד רקמן

אין תמונה חופשית
הרב דוד רקמן (באנגלית: David Rackman; ה'תרמ"ד, 1884 - ה'תשל"ד, 1974) היה רב אמריקאי ממוצא ליטאי, שכיהן כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
ביוגרפיה

נולד בהלוסק, למד אצל אביו ואחר כך אצל רבי ברוך בר ליבוביץ בתקופה שבה הייתה ישיבתו בהלוסק. בבחרותו למד בישיבת סלוצק אצל רבי איסר זלמן מלצר, נסמך לרבנות בידי הרב מלצר ובידי רבי יעקב דוד וילובסקי, הרידב"ז.
בשנת ה'תרס"ה, 1905, היגר לארצות הברית. הוא נישא לינה בתו של הגביר ישראל מנישביץ. שנתיים לאחר מכן, ב-1907, התמנה כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק.
לאחר שנתיים בתפקידו זה, פרש מן הישיבה כדי שלא להתפרנס מלימוד תורה. הוא עסק במסחר והמשיך לכתוב חידושי תורה שאותם פרסם בכתבי עת תורניים כמו "המאסף", "שערי ציון", "יגדיל תורה" ו"הפרדס".
הרב רקמן נפטר בניו יורק בשנת ה'תשל"ד, 1974. בנו הרב מנחם עמנואל רקמן היה נשיא מועצת הרבנים של ניו יורק ובהמשך גם נשיא מועצת הרבנים (האורתודוקסיים) של ארצות הברית (RCA). נודע כאחד ממייסדי אוניברסיטת בר-אילן ונשיאה הרביעי.
ספרו

יהודה רובינשטיין (עורך), קריית חנה דוד: כתבי הרב דוד רקמן, שו"ת ומכתבים, ניו יורק תשכ"ז.
ג'וזפה ורדי

| --- | --- |

דיוקן מאת ג'ובאני בולדיני מ-1883
 לידה:  10 באוקטובר 1813 הקיסרות הראשונה רונקולה (אנ'), הקיסרות הראשונה
 פטירה:  27 בינואר 1901 (בגיל 87) ממלכת איטליה מילאנו, ממלכת איטליה
 מקום קבורה:  Casa di Riposo per Musicisti 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1830 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 מספר יצירות ידוע:  45
 בן או בת זוג:  Margherita Barezzi (4 במאי 1836–19 ביוני 1840) ג'וזפינה סטרפוני (29 באוגוסט 1859–14 בנובמבר 1897) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1847)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מסדר המג'ידיה  אביר הצלב הגדול של מסדר הכתר האיטלקי  צלב המפקד של מסדר פרנץ יוזף  פור לה מריט  המסדר האזרחי של סבויה  מסדר סטניסלב הקדוש  צלב גדול של לגיון הכבוד  אביר הצלב הגדול במסדר סנט מוריס ולזרוס  מסדר סטניסלב הקדוש 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'וזפה פורטונינו פרנצ'סקו ורדי (באיטלקית: Giuseppe Fortunino Francesco Verdi‏; 10 באוקטובר 1813 – 27 בינואר 1901) היה מלחין איטלקי, נחשב לאחד מגדולי מחברי האופרות בכל הזמנים.
ג'וזפה ורדי
ראשית חייו

ג'וזפה ורדי נולד בשנת 1813 בכפר רוֹנְקוֹלָה שליד העיירה בּוּסֶטוֹ בדוכסות פארמה למשפחה ענייה. אביו היה בעל פונדק, ואימו הייתה טוות חוטים. כבר בילדותו התעניין ורדי הצעיר במוזיקה, ולמד אצל נגן העוגב בכנסייה המקומית. כעבור שלוש שנים, בן 12, תפס את מקומו במשרה זו, נגן העוגב בכנסיית רונקולה, והתמיד בה במשך שש שנים, גם לאחר שעבר לגור בבוסטו אצל ידיד המשפחה. כאשר למד בבית-הספר הישועי בבוסטו, המשיך בלימודי המוזיקה שלו אצל פרדיננדו פּרוֹבֶזִי, נגן העוגב של הקתדרלה בבוסטו ומנהל "החברה הפילהרמונית".
פרובזי, שהיה מוזיקאי מוכשר, מלחין ולבריתן, החל להעביר לידי ורדי הצעיר חלק מחובות משרתו, ואף איפשר לו לנצח על הפילהרמונית, פעילות מעשית שהעשירה את הידע המוזיקלי שלו. בתקופה זו החל גם להלחין, ובין השאר כתב בשנת 1828 אוברטורה ושירי לכת. בתפקידו כמנצח התוודע ורדי ליצירותיהם של כמה מגדולי המלחינים, בהם ניקולא פורפורה, יוזף היידן וג'ואקינו רוסיני, ופיתח גישה של בעל מלאכה מצפוני ואחראי אל עיסוקו כמוזיקאי, גישה שאפיינה את דרכו לאורך כל חייו. סוחר מקומי בשם אנטוניו בארצי, שהיה חובב מוזיקה, תמך בו ועודד אותו בלימודיו. בשנת 1829 הגיעו בארצי ופרובזי למסקנה, שבוסטו איננה יכולה עוד לתרום להתפתחותו של המוזיקאי הצעיר והמחונן, ובעזרת מלגה ממוסד מקומי, יצא ורדי להמשיך בלימודיו במילאנו. מאוחר יותר, בשנת 1836, התחתן ורדי עם בתו של בארצי, מרגריטה.