stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טריטוריית קולורדו
היסטוריה > התיישבויות מוקדמות, מסחר וכריית זהב

בשנת 1779, המושל דה אנזה מניו מקסיקו נלחם והביס את הקומאנצ'י בפיקודו של Cuerno Verde במדרון המזרחי של קולורדו, כנראה דרומית לפואבלו. ב-1786 עשה דה אנזה שלום עם הקומאנצ'ים, וכונן ברית נגד האפאצ'ים.
קבוצה של צ'רוקי חצתה את עמקי נהר סאות' פלאט ו-Cache la Poudre בדרכם לקליפורניה בשנת 1848 במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה. הם דיווחו על מציאת כמויות של זהב בדרום פלאט וביובליו בזמן שעברו לאורך ההרים. בדרום, בעמק סן לואיס, משפחות מקסיקניות מוקדמות קיבלו מענקי קרקע גדולים מממשלת מקסיקו.
בתחילת המאה ה-19, העמק העליון של נהר סאות' פלאט נחדר על ידי סוחרי פרוות, אך לא היה מקום התיישבות קבע. התנועה הראשונה של מתיישבים אמריקאים קבועים באזור החלה עם חוק קנזס נברסקה משנת 1854, שאיפשר הגשת תביעות קרקע פרטיות. בין המתיישבים הראשונים שהגישו תביעות היו סוחרי פרוות לשעבר שחזרו לאדמות שהם לכדו בעבר, כולל אנטואן ג'ניס ולוכדים אחרים מפורט לארמי, שהקימו עיירה ליד לאפורט לאורך ה-Cache la Poudre ב-1858.
בשנת 1858, גרין ראסל וחברה של בני ג'ורג'יה, לאחר ששמעו את סיפור הזהב בדרום פלאט מצ'רוקי לאחר שחזרו מקליפורניה, יצאו לכרות את האזור שתיארו. באותו קיץ הם ייסדו מחנה כרייה אורריה (על שם מחנה כריית זהב בג'ורג'יה) במפגש של סאות' פלאט וצ'רי קריק. בני ג'ורג'יה עזבו למדינת מולדתם בחורף הבא. במבצר בנט לאורך נהר ארקנסו, ראסל סיפר לוויליאם לארימר, ג'וניור, ספקולנט קרקעות בקנזס, על הזהב שמצאו. לארימר, שהבין את ההזדמנות לנצל אותה, מיהר לאאורריה. בנובמבר 1858, הוא הגיש תביעה על אזור מעבר לצ'רי קריק מאורריה וקרא לו "דנוור" לכבודו של ג'יימס וו. דנוור, המושל הקודם של טריטוריית קנזס. לארימר לא התכוון לכרות זהב בעצמו; הוא רצה לקדם את העיר החדשה ולמכור נדל"ן לכורים נלהבים.
תוכניתו של לארימר לקדם את עיירתו החדשה פעלה כמעט מיד, ובאביב שלאחר מכן, הטריטוריה המערבית של קנזס לאורך הפלטה הדרומית גדושה בכורים שחפרו בקרקעית הנהר במה שנודע בשם הבהלה לזהב של קולורדו. המחפשים הראשונים נעו במעלה הזרם אל ההרים במהירות, חיפשו את מקור הזהב, וייסדו מחנות כרייה בבלק הוק ובסנטרל סיטי. קבוצה מתחרה של אנשים אזרחיים, כולל ויליאם אה. לאבלנד, הקימה את העיר גולדן סיטי בבסיס ההרים ממערב לדנוור סיטי, מתוך כוונה לספק לגל הגובר של הכורים סחורות הכרחיות.
היסטוריה > שאיפות טריטוריאליות

התנועה ליצור טריטוריה בגבולות הנוכחיים של קולורדו הגיעה כמעט מיד. אזרחי דנוור סיטי וגולדן סיטי דחפו למעמד טריטוריאלי של האזור החדש שיושב בתוך שנה מיום הקמת העיירות. התנועה קודמה על ידי ויליאם ביירס, המוציא לאור של "רוקי מאונטיין ניוז", ועל ידי לארימר, ששאף להיות המושל הטריטוריאלי הראשון. בשנת 1859, מתיישבים הקימו את טריטוריית ג'פרסון וערכו בחירות, אך הקונגרס של ארצות הברית לא הכיר בטריטוריה, והיא מעולם לא קיבלה מעמד חוקי.
הענקת מעמד טריטוריאלי של הקונגרס לאזור התעכבה בגלל סוגיית העבדות, ומבוי סתום בין הדמוקרטים, ששלטו בסנאט, לבין הרפובליקנים נגד העבדות, שהשיגו את השליטה בבית הנבחרים ב-1859. המבוי הסתום נשבר רק במלחמת האזרחים. בתחילת 1861, מספיק סנאטורים דמוקרטיים ממדינות פורשות פרשו מהסנאט האמריקני כדי להעניק את השליטה בשני הבתים לרפובליקנים, מה שפינה את הדרך לקבלת טריטוריות חדשות. שלוש טריטוריות חדשות הוקמו בכמה ימים: קולורדו (28 בפברואר), נבדה (1 במרץ) ודקוטה (2 במרץ).
טריטוריית קולורדו אורגנה רשמית על ידי חוק הקונגרס ב-28 בפברואר 1861, מתוך אדמות שהיו בעבר חלק מהטריטוריות קנזס, נברסקה, יוטה וניו מקסיקו. מבחינה טכנית הטריטוריה הייתה פתוחה לעבדות על פי החלטת דרד סקוט משנת 1857, אך השאלה נדחתה על ידי מלחמת האזרחים האמריקאית הממשמשת ובאה ותחושת הרוב פרו-איחוד בטריטוריה. השם "קולורדו" נבחר לטריטוריה. זה הוצע בעבר בשנת 1850 על ידי הסנאטור הנרי ס. פוטה כשם למדינה שנוצרה מקליפורניה של היום מדרום ל-35° 45'.
היסטוריה > שנות מלחמת האזרחים

במהלך מלחמת האזרחים, הגאות של כורים חדשים לתוך השטח הואטה עד לטפטוף, ורבים עזבו למזרח כדי להילחם. בני מיזורי שנשארו הקימו שני רגימנטים מתנדבים, כמו גם שומרי בית. למרות שלכאורה היו מוצבים בפריפריה של זירות המלחמה, גדודי קולורדו מצאו את עצמם בעמדה מכרעת ב-1862 לאחר פלישת הקונפדרציה לטריטוריית ניו מקסיקו על ידי הגנרל הנרי סיבלי וכוח של טקסנים. המערכה של סיבלי בניו מקסיקו נועדה כהקדמה לפלישה לטריטוריית קולורדו צפונה לפורט לארמי, תוך ניתוק קווי האספקה בין קליפורניה לשאר האיחוד. בני קולורדו, בפיקודו של גנרל צבא האיחוד אדוארד קנבי וקולונל ג'ון פ. סלאו, לוטננט קולונל סמואל פ. טפאן ומייג'ור ג'ון מ. צ'יבינגטון, הביסו את הכוח של סיבלי במהלך הקרב במעבר גלורייטה לאורך שביל סנטה פה, סיכול האסטרטגיה של הקונפדרציה.
היסטוריה > מלחמת קולורדו בין ארצות הברית לאינדיאנים משבטי שאיין ואראפהו

בשנת 1851, על פי הסכם פורט לארמי, הכירה ארצות הברית בשבטי השאיין והארפאהו, באזור קולורדו, במישורים המזרחיים בין נהר נורת' פלאט לנהר ארקנסו מזרחה מהרי הרוקי. אמנת פורט לארמי, בסעיף 2 של האמנה, אכן אפשרה לארצות הברית ולממשלה לבנות כבישים, עמדות צבאיות ואחרות על אדמות האינדיאנים. אם אזרחי ארצות הברית יוכלו להשתמש בדרכים אלה כדי לעבור כחוק בשטחים האינדיאניים לא נאמר, אלא ככל הנראה משתמע מאחר שממשלת ארצות הברית חייבה את עצמה להגן על שטחי האינדיאנים מפני הפעולות של אזרחי ארצות הברית. האמנה לא העניקה זכויות כלשהן להקמת עמדות או התיישבויות על ידי אזרחים אמריקאים. מאחר שהסכם זה נחקק לפני שהגיעו מסילות הברזל ולפני מציאת הזהב באזור, לבנים מעטים העזו להתיישב במה שהוא כיום קולורדו. בשנות ה-60 של המאה ה-19, כתוצאה מהבהלה לזהב בקולורדו והמתשייבים שחדרו מערבה לשטח אינדיאני, היחסים בין ארצות הברית לעמים האינדיאנים הידרדרו. ב-18 בפברואר 1861, בהסכם פורט וייז, כמה ראשי שאיין ואראפאו הסכימו לכאורה עם נציגי ארצות הברית לוותר על רוב האדמות, שעשר שנים קודם לכן שיועדו לשבטיהם, להתיישבות לבנה, תוך שמירה על רק חלק מהשמורות המקוריות, ממוקמת בין נהר ארקנסו וסאנד קריק. קטע חדש זה הוקצה במספרים ליחידים של השבטים המתאימים, כאשר כל חבר קיבל 40 אקר (140,000 מ"ר) של קרקע. ארצות הברית, על פי הסכם פורט וייז, ביקשה שהאינדיאנים יישבו את השמורה החדשה כחקלאים. ארצות הברית הסכימה לשלם לשבטים סך כולל של 30,000 דולר לשנה למשך 15 שנה ובנוסף לספק מפעל עצים, מכונאי אחד או יותר, בתי מגורים למתורגמן ומהנדס טוחן.
חלק ניכר מהאינדיאנים התנערו מהאמנה, הכריזו שהצ'יפים אינם מוסמכים לחתום, או שוחדו לחתום, התעלמו מההסכם, והפכו מתלהמים עוד יותר על פלישת ה"לבנים" לשטחי הציד שלהם. המתיחות גברה כאשר המושל הטריטוריאלי של קולורדו, ג'ון אוונס, בשנת 1862 הקים משמר בית של רגימנטים של מתנדבי קולורדו שחזרו ממלחמת מלחמת האזרחים ונקט יד קשה נגד אינדיאנים שהואשמו בגניבה. ב-21 באוגוסט 1864, להקה של 30 אינדיאנים תקפה ארבעה חברים בחיל הפרשים של קולורדו בזמן שהם אספו בקר תועה. שלושה מהחברים חזרו למחסן בפרנקטאון, קולורדו, אך האיש הרביעי לא הצליח לחזור. האיש הזה, קונרד מושל, נמצא כמה ימים לאחר מכן לאחר שנורה בנשק חם ונוקב בחץ, והוא קורקף בצורת השאיין. הפעולה ההתקפית הזו של שבט השאיין הלוחמת עוררה את זעמם של תושבי קולורדו בארצות הברית. לאחר מספר תקריות קלות במה שיוגדר מאוחר יותר כמלחמת קולורדו, בנובמבר 1864, כוח של 800 חיילים של משמר הבית של קולורדו, לאחר שתייה מרובה, תקף מאהל של שאיין ואראפהו בסאנד קריק, ורצח בין 150 ו-200 אינדיאנים, בעיקר קשישים, נשים וילדים. טבח סאנד קריק זה או 'טבח האינדיאנים של שאיין' הוביל לשימועים רשמיים של הוועדה המשותפת של הקונגרס של ארצות הברית על ניהול המלחמה במרץ ובאפריל 1865. לאחר הדיונים, הוועדה המשותפת של הקונגרס בדו"ח שלה ב-4 במאי 1865 תיארה את מעשיהם של קולונל ג'ון צ'יבינגטון ומתנדביו כ"מגעילים, מגעילים, אכזריים, פחדנים".
אף על פי כן, מעולם לא נעשה צדק עם האחראים לטבח; ולמרות זאת, המשך מלחמת קולורדו זו הוביל לגירוש האחרונים משבטי ארפאהו, שאיין, קיווה וקומאנצ'י מטריטוריית קולורדו לאוקלהומה.
היסטוריה > התנועה למדינה

לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית, נוצרה תנועה להקמת מדינה; הקונגרס של ארצות הברית העביר את חוק הקבלה של הטריטוריה בסוף 1865, אך הוטל על כך וטו על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון. במשך אחת עשרה השנים הבאות, התנועה לקבלת הטריטוריה כמדינה נתקעה, עם כמה קריאות צמודות. הנשיא יוליסס ס. גרנט תמך בהקמת מדינה עבור הטריטוריה ב-1870, אך הקונגרס לא שיתף פעולה בכך.
בינתיים, הטריטוריה מצאה את עצמה מאוימת מחוסר מסילות ברזל. עד סוף שנות ה-60, רבים בדנוור מכרו את עסקיהם ועברו צפונה לקהילות לאראמי ושאיין בטריטוריית דקוטה, שצמחו לאורך מסילת הברזל הטרנס-יבשתית. לנוכח הידלדלותה האפשרית של העיירה והאיום עליה על ידי העיירות החדשות מצפון, בני דנוור בנו את מסילת הרכבת הפסיפית של דנבר צפונה לשאיין כדי להביא את רשת הרכבות לדנוור. רכבת קנזס פסיפיק הושלמה לדנוור חודשיים לאחר מכן. המהלך חיזק את תפקידה של דנוור כמטרופולין האזורי העתידי. הטריטוריה התקבלה לבסוף לאיחוד ב-1876.
בירות טריטוריאליות

שלוש ערים בקולורדו שימשו כבירת הטריטוריה של קולורדו:
דנוור סיטי: מההקמה ב-28 בפברואר 1861 ועד 7 ביולי 1862.
קולורדו סיטי: 7 ביולי עד 14 באוגוסט 1862.
גולדן סיטי: 14 באוגוסט 1862 עד 9 בדצמבר 1867.
דנוור: 9 בדצמבר 1867 עד הקמת המדינה ב-1 באוגוסט 1876.
בירות טריטוריאליות > מבנים ממשלתיים

במשך רוב אם לא כל קיומה, הממשלה הטריטוריאלית של קולורדו לא הייתה הבעלים של בתי הממשל שלה, אלא שכרה בניינים זמינים למטרות ממשלתיות. כיום נותרו שני בניינים ששירתו את הממשל הטריטוריאלי: בניין העץ ההיסטורי בקולורדו סיטי, ובלוק Loveland במרכז העיר גולדן סיטי (ששיכן את בית המחוקקים המלא, הספרייה הטריטוריאלית ואולי בית המשפט העליון מ-1866 עד 1867, עם הספרייה שנותרה 1868). אחרים ששימשו כוללים את בניין Loveland המקורי (1859–1933, שדרת וושינגטון 1107 בגולדן, בו שוכן בית הטריטוריאלי מ-1862 עד 1866); מלון אוברלנד (1859–1910, שדרת וושינגטון 1117 בגולדן, בו שוכן המועצה הטריטוריאלית מ-1862 עד 1866); ובניין ההנהלה הטריטוריאלית (תאריכים ידועים, בערך רחובות 14 ו-Arapahoe בגולדן, שיכן את הרשות המבצעת של הממשלה מ-1866 עד 1867).
הערות שוליים

↑  "United States Congress Joint Committee on the Conduct of the War, 1865 (testimonies and report)". University of Michigan Digital Library Production Service. נבדק ב-2008-03-19.
ביצית שדופה

ביצית שדופה (באנגלית: Blighted Ovum) הוא סוג של היריון בו למרות התפתחות שק היריון, לא מתפתח עובר או שהוא נספג ברחם בשלב מאוד מוקדם של ההתפתחות. היריון זה מסתיים בהכרח בהפלה טבעית.
בהיריון תקין, ניתן להבחין באמצעות בדיקת אולטרה סאונד להיריון, בשק היריון לאחר כ-5 שבועות ובעובר, לאחר כ-6 שבועות מעת הווסת האחרונה. במצב של ביצית שדופה, ניתן יהיה לראות באותן נקודות זמן שק היריון, אך ללא שק חלמון וללא עובר. בשלב מוקדם, כאשר שק ההיריון קטן מדי, לא ניתן להבחין האם מתפתחים בו שק חלמון ועובר. לכן, אבחון ודאי של ביצית שדופה יכול להיעשות רק לאחר ששק ההיריון מגיע לגודל כזה שניתן לראות בבירור שהוא ריק.
כיוון שבדרך כלל ההורמון hCG ממשיך להיות מופרש גם במצב של ביצית שדופה, השליה ושק היריון ממשיכים להתפתח ללא עובר. כיוון שהורמון זה מהווה אינדיקציה לקיום היריון בשלביו הראשונים, עלייתו עלולה להטעות נשים שסבורות שההיריון תקין.
לעיתים הגוף אינו פולט את שק ההיריון בעצמו (מצב שמכונה "הפלה נדחית") ויש לבצע הפלה תרופתית או גרידה, אך ללא צורך באישור ועדה להפסקת הריון, אלא באישור רופא בלבד.
הגורמים לאי התפתחות עובר לא תמיד יכולים להיות מאובחנים בצורה מדויקת בזמן ההפלה, אך הם זהים לשאר הגורמים להפלות טבעיות בשליש הראשון של ההיריון. למעלה ממחצית המקרים משויכים לבעיות כרומוזומליות של העובר וגורמים נוספים הם אנטומיים, כגון הפרעות במבנה הרחם, זיהומיים, הורמונליים, קרישיות מוגברת או עישון ושתיית אלכוהול וקפה בכמויות גדולות. במקרים של הפלות חוזרות, מופנות נשים למרפאת הפלות חוזרות בקופות החולים, שם מנסים לבדוק האם יש קשר בין ההפלות, ואם כן, מה הוא הגורם לכך.
הערות שוליים

↑  על פי מונחי האקדמיה
↑  מידע בדף היחידה להפלות חוזרות בבית החולים שיבא
↑  ברי קפלן, מאמר אורח‏, איך נראית ומרגישה הפלה טבעית?, באתר וואלה, 4 במרץ 2018
↑  הפלה טבעית באתר בית החולים שיבא
שדה התעופה העירוני אטקינסון

נמל התעופה העירוני אטקינסון נמצא שלושה מיילים צפונית־מערבית לפיטסבורג, במחוז קרופורד, קנזס, ארצות הברית.
היסטוריה

נמל התעופה הוקם כשדה התעופה של פיטסבורג באפריל 1940. ב-1942 השתלט חיל האוויר של ארצות הברית על שדה התעופה והשתמש בו כבסיס (רמה 1) שדה תעופה להכשרת טייסים. הוא הוקצה למרכז ההדרכה של חוף המפרץ של USAAF (לימים פיקוד אימוני טיסה מרכזי). שדה התעופה ערך אימון טיסה בסיסי על ידי McFarland Flying Service. מכשירי ה-Fairchild PT-19 היו המאמנים העיקריים שבהם נעשה שימוש. היו לו גם כמה מטוסי PT-17 Stearman וכמה P-40 Warhawks . בית הספר לטיסה הפעיל גם שני שדות תעופה נלווים באזור המקומי.
שדה התעופה הושבת ב-20 באוקטובר 1944, והוא הוכרז על עודף ב-1946. האחריות עליו ניתנה למנהל נכסי המלחמה ולבסוף נרכשה על ידי העיר פיטסבורג.
שדה התעופה ראה טיסות של חברות תעופה מ-1954 עד 1960: מטוסי Douglas DC-3 טסו בין Wichita, קנזס וסנט לואיס דרך פיטסבורג, ג'ופלין, ו-Springfield, MO.
מתקנים

שדה התעופה משתרע על 3 קילומטר רבוע ונמצא בגובה 288 מטר מעל פני הים. בשדה התעופה ישנם שני מסלולי אספלט.
בשנה שהסתיימה ב-23 ביוני 2009, פעלו בנמל התעופה 23,600 מטוסים, 64 בממוצע ביום: 99.6% תעופה כללית ו-0.4% צבאיים. 38 מטוסים.
הערות שוליים

↑  
"2011–2015 NPIAS Report, Appendix A" (PDF). National Plan of Integrated Airport Systems. Federal Aviation Administration. 4 באוקטובר 2010. אורכב מ-המקור (PDF, 2.03 MB) ב-2012-09-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  timetableimages.com, Ozark Airlines timetables
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שדה התעופה העירוני אטקינסון".
ז'אן פרנסואה דרלאן

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1881 נראק, צרפת 
 נרצח:  24 בדצמבר 1942 (בגיל 61) אלג'יר, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  אקול נאוואל 
 השתייכות:  הצי הצרפתי 
 תקופת הפעילות:  מ-1902 
 דרגה:  אדמירל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 מסדר פרנציסקה  המדליה הצבאית הצרפתית  צלב גדול של לגיון הכבוד  מדליית מערכת גליפולי  מדליית הניצחון 
 
ז'אן פרנסואה דרלאן, נובמבר 1942
אדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן (בצרפתית: François Darlan;‏ 7 באוגוסט 1881 – 24 בדצמבר 1942) היה מפקד הצי הצרפתי (1939), מראשי צרפת של וישי, אשר שינה בהמשך את עמדותיו וצידד בבעלות הברית, במלחמת העולם השנייה. הוא נרצח בידי פטריוט צרפתי אנטי-פשיסט.
קריירה מוקדמת

דרלאן נולד בצרפת ב-1881, וב-1902 סיים את לימודיו בבית הספר הימי הצרפתי. הוא הצטרף לצי הצרפתי, ובמלחמת העולם הראשונה שימש כמפקד סוללת תותחים ימיים. הוא התקדם בסולם הדרגות עד קבלת הפיקוד על הצי הצרפתי כולו ב-1939.
צרפת של וישי

לאחר תבוסת הצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה במאי 1940, חתר דרלאן לשמור על שלמותו של הצי הצרפתי. הצי לא ניזוק כמעט במלחמה אשר התנהלה בעיקר ביבשה. דרלאן היה בין תומכיו של המרשל אנרי פיליפ פטן שקיבל את השליטה על חלקה החופשי של צרפת, שכונה "צרפת של וישי" - על שם עיר בירתה. גם תחת הממשל החדש שמר דרלאן על מעמדו כמפקד הצי. הוא הורה לצי לצאת לנמלים בצפון אפריקה, שם (במושבות הצרפתיות במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה) סבר דרלאן כי ניתן יהיה לשמור על שלמות הצי.
פעולה זו של דרלאן נראתה לבריטים ולראש ממשלתם וינסטון צ'רצ'יל כמסכנת את בריטניה. בשלב זה בו נותרה רק תעלת לה-מאנש, ובה הצי האנגלי, כמכשול בין היטלר ובין ניצחון במלחמה (אם היה נופל הצי הצרפתי בשלמותו או בחלקו, בידי הגרמנים) הרי שהמצב היה קריטי. עוד בטרם נכנעה צרפת קיבלו הבריטים ערובות מדרלאן ומפטן כי הצי לא יוסגר לידי הגרמנים, ונראה כי דרלאן - שחשב בעיקר על שמירת הצי - לא יסכן אותו בפעילות מלחמתית לטובת הגרמנים דווקא; ברם, צ'רצ'יל מיהר להסיק כי על משטר וישי ועל העומדים בראשו אסור לסמוך, ולאור השתלשלות העניינים בעתיד נראה כי הצדק היה לצידו.
הבריטים הורו תחילה לכוחותיהם להשתלט על ספינות צרפתיות שעגנו בנמלים בריטיים, במיוחד בנמל אלכסנדריה שבמצרים, לעיתים תוך מאבק עם צוותן. כעבור זמן החלו הבריטים לתקוף את האוניות עצמן. בקרב הימי שהתרחש במרס אל כביר, ליד אוראן שבאלג'יר, ב-3 ביולי 1940, הושמדה שייטת צרפתית וכ-1300 מלחים צרפתים נהרגו. בהמשך התרחש הקרב על דקר ב-23 בספטמבר 1940, בו כשל ניסיונם של הבריטים להשליט בעיר דקר את שלטון צרפת החופשית תוך גירוש אנשי וישי. פעולות אלו השפיעו על דרלאן, שגם קודם לכן היה בעל סנטימנט אנטי בריטי חזק.
תפקיד "האיש מס' 2" בממשלת וישי נתפס תחילה על ידי פייר לאוואל, שהוביל קו של שיתוף פעולה עם הגרמנים. בדצמבר 1940 פוטר לאוואל, והוחלף במדינאי השמרני פייר אטיין פלנדן. פלנדן החזיק מעמד בתפקיד רק חודשיים, ובפברואר 1941 מינה פטן את דרלאן לסגנו, ליורשו המיועד, וכן שר הפנים, החוץ וההגנה. בינואר 1942 מונה גם כמפקד העליון של הצבא (אף שלפי הסכם הכניעה שנחתם עם הגרמנים, הועמד גודלו של צבא צרפת על מאה אלף חיילים), וכן לנציב העליון של המושבות בצפון אפריקה. מתוקף תפקידים אלו הייתה לו יד בפעולות משטר וישי כנגד יהודי צרפת, והוא שהכריז בחודש מרס 1941 על הקמת "המשרד הכללי לענייני יהודים", מי שהיה אחראי לצעדים כנגד היהודים: סימונם, החרמת רכושם, ושילוחם להשמדה. עם זאת, התנגד דרלאן להחיל על היהודים שתחת משטר וישי את גזירת הטלאי הצהוב.
הממשלה הגרמנית לא ראתה את ריכוז הכוח בידי דרלאן בעין יפה, ובאפריל 1942, הוכרח דרלאן להתפטר מרוב המשרות הללו, ולהעבירן לידי לאוואל.
מבצע "לפיד" ולאחריו

באוקטובר 1942 נראתה פלישה אנגלו-אמריקנית לצפון אפריקה כמחויבת המציאות. דרלאן הגיע לאלג'יר ב-2 באוקטובר כדי לפקח בעצמו על הכנת ההתנגדות לפלישה.
ב-8 בנובמבר 1942 החל "מבצע לפיד", הוא הנחיתה האנגלו-אמריקנית בחופי צפון אפריקה, בפיקודו של הגנרל דווייט דייוויד אייזנהאואר. הגנרל שארל דה גול מפקד כוחות "צרפת החופשית" שידר נאום לתושבי צפון אפריקה הצרפתים, בו קרא להם לסייע לכוחות הפולשים. הגנרל אנרי ז'ירו שהתחרה אז עם דה גול על הנהגת מחנה המתנגדים למשטר וישי, המתין בגיברלטר לקבלת הפיקוד על הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה, לאחר התנערותם מפיקודו של דרלאן. חלק מהצרפתים אכן סייע לפולשים, אך כוחות רבים בהנהגת דרלאן, המשיכו בפעולות התנגדות ובלחימה עזה. דרלאן בילה לילה במעצר-בית לאחר שנתפס בידי גורמים מקומיים שהיו לצד בעלות הברית, אך לאחר שהצליח להשתחרר, המשיך בהתנגדותו לפלישה. המרשל פטן הורה לדרלאן להילחם בפולשים בכל מקום. לאחר יומיים של לחימה, עמדה התוכנית של בעלות הברית בסכנה בגלל ההנחה שההתנגדות הצרפתית תהיה חלשה.
בלחץ מפקדו (הגנרל אלפונס ז'ואן, שהבין את מצב הכוחות הצרפתים לאשורו) הורה דרלאן על הפסקת אש ב-10 בנובמבר. ז'ואן הזמין את ז'ירו לאלג'יר ומסר לו את הפיקוד. בכך תמו פעולות האיבה בין הצרפתים לבעלות הברית. באותם יומיים של לחימה נהרגו כשלושת אלפים איש מכל צד, וחלק מן הצי הצרפתי הושמד. בהמשך, התאגדו מפקדי הצבא הצרפתי במושבות (ובהם ז'ירו) סביב דרלאן, והכריזו עליו כעל מפקדם.
בינתיים פלשו צבאות גרמניה לשטח צרפת של וישי, ונתקלו בהתנגדות סמלית בלבד. דרלאן ואנשיו בצפון אפריקה, התעלמו מהפקודות שהתקבלו מפטן ולאוואל (הנתונים בידי הגרמנים בצרפת) שהורו להם להמשיך בלחימה כנגד האנגלים והאמריקנים. ב-14 בנובמבר הכריז אייזנהאואר על הכרה במינויו של דרלאן לנציב עליון ומפקד כוחות צרפת בצפון אפריקה. האמריקאים והאנגלים סברו כי דרלאן יוכל לאגד מסביבו כוחות צרפתים נוספים ברחבי האימפריה - אשר דה גול, המתנגד הגלוי למשטרו של פטן, לא יוכל לעשות.
ב-26 בנובמבר חשו הגרמנים לתפוס את רוב הצי הצרפתי שעגן בנמל טולון. הנמל מוקש, והאוניות שנמצאו בו הושמו במצור. פטן הורה למפקדי המשחתות הגדולות שלא היה באפשרותן לצאת מן הנמל, להטביע אותן. חלק מן הצוללות הצליח לצאת מן הנמל, וחלק מן הספינות הקטנות יותר נתפס על ידי הגרמנים. כך הושמד הצי שדרלאן עמל כה קשה על שמירתו.
מבחינה צרפתית פנימית נוצר עתה מצב מוזר, בו תחת חסות בעלות הברית ממשיך לשלוט משטר שהוא המשך ישיר למשטר וישי בצפון אפריקה, וראשי המתנגדים למשטר וישי שסייעו לכוחות בעלות הברית, עודם נרדפים כמקודם. דרלאן הצהיר כי הוא תומך באחדות, וכי בכוונתו להתפטר בסיום המלחמה, אך לעת עתה הוא רואה בעצמו את הגורם היחיד היכול ללכד את כל הפלגים הצרפתים. עמדתו של דה גול ושל שליחו הגנרל ד'אסטייה, הייתה כי אישיותו של דרלאן מהווה מכשול עיקרי לליכוד הכוחות הצרפתיים.
ההתנקשות

משבר זה נפתר מאליו ב-24 בדצמבר 1942, כשנרצח דרלאן בידי צעיר פטריוט ואנטי פשיסט בשם פרנאן בונייה דה לה שאפל (Fernand Bonnier de La Chapelle). שאפל, כבן עשרים, שהיה מקורב לכוחות הגנרל ד'אסטייה, פעל לבדו, בלא קשר לקבוצה כלשהי. שאפל הסביר כי פעל כדי להסיר את המכשול שעמד בפני איחוד הכוחות הצרפתיים כדי להילחם בגרמנים, ולהשיג שלום בית בצרפת גופא. עד רגעיו האחרונים סבר שאפל כי הכוחות השולטים בצפון אפריקה, האמריקנים והבריטים, יצילו אותו. הוא נחקר במשך שעות ספורות, ובאותו יום נשפט במשפט חפוז והוצא להורג כעבור 48 שעות. הגנרל ז'ירו החליף את דרלאן בכל תפקידיו.
לקריאה נוספת

ראובן עשור, בוגדים ומשתפי פעולה במלחמת העולם השנייה, הוצאת ירון גולן, 1997.
צ'ארלס קורלט

| --- | --- |
גנרל צ'ארלס קורלט
גנרל צ'ארלס קורלט
 לידה:  31 ביולי 1889 בארצ'רד, נברסקה, ארצות הברית 
 פטירה:  13 באוקטובר 1971 (בגיל 82) אספניולה, ניו מקסיקו, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  Santa Fe National Cemetery 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1913–1946 (כ־33 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-7   מפקד הקורפוס ה-19   מפקד הקורפוס ה-36
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (2)     מדליית השירות המצוין של הצי     כוכב הכסף    לגיון ההצטיינות      לגיון הכבוד    צלב המלחמה
 
צ'ארלס הריסון קורלט (באנגלית: Charles Harrison Corlett ‏; 31 ביולי 1889 – 13 באוקטובר 1971) היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות הן בחזית האוקיינוס השקט, והן בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קורלט נולד ב-31 ביולי 1889 בבארצ'רד, נברסקה, אולם עבר עם משפחתו בגיל צעיר לגור במונטה ויסטה, קולורדו, שם עסק אביו במשפטים. בשנת 1909 החל קורלט את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1913 הוסמך כלוטננט משנה. בין חבריו שסיימו עמו היו אלכסנדר פאץ', ג'פרי קיז, ויליס קריטנברגר, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
באפריל 1916 נשלח קורלט עם רגימנט הרגלים ה-30 לטקסס, משם היה אמור לצאת למקסיקו להילחם נגד פנצ'ו וילה, אולם לבסוף הועבר לפלוגת אלחוט שהייתה חלק מחיל הקשר.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

קורלט נשלח לצרפת מיד לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה, ומונה כמפקד חיל הקשר בחיל המשלוח האמריקני. קורלט נפצע במהלך המלחמה מגז חרדל, ולאחר החלמתו הועלה לדרגת לוטננט קולונל בגיל 29. לאחר כניעת גרמניה ב-11 בנובמבר 1918, היה קורלט חלק מחיל הכיבוש האמריקני בקובלנץ.
ביוגרפיה > בין המלחמות

בשנת 1924 סיים קורלט את לימודיו במכללה הגבוהה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1925 סיים את לימודיו בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית. לאחר מכן מילא קורלט תפקידי הדרכה ומטה, ובין השנים 1939–1941 פיקד קורלט על רגימנטים בהוואי, קליפורניה, וושינגטון ואלסקה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-6 בספטמבר 1942 הועלה קורלט לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד כוח המשימה קיסקה, שהורכב מהדיוויזיה ה-7, כוחות אמפיביים, כוחות מיוחדים, כוחות הרריים, כוחות מוטסים, ובריגדת הרגלים ה-13 הקנדית. הכוח בפיקודו של קורלט נשלח לכבוש את האי קיסקה מהיפנים, אולם כשעלו על החוף התברר שהוא ריק, ולפיכך נגרמו לכוח רק אבדות מאש ידידותית כתוצאה מערפל קרב.
לאחר מכן שלח קורלט לפורט אורד, קליפורניה, על מנת לאמן את הקורפוס האמפיבי ה-9. לאחר מכן מונה קורלט למפקד הדיוויזיה ה-7, ונשלח להילחם עמה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט תחת פיקודו של צ'סטר נימיץ. ב-31 בינואר נשלחה הדיוויזיה ה-7 לכבוש את האי קווג'לין, ועשתה זאת באבדות מעטות.
במרץ 1944 מונה קורלט למפקד הקורפוס ה-19, ששהה באותו זמן בבריטניה בהכנות לפלישה לצרפת. ב-10 ביוני 1944 נחת הקורפוס בנורמנדי, שם השתתף בקרבות הקשים שהתחוללו באזור. לאחר מכן השתתף הקורפוס במבצע קוברה ובקרב פאלז, וב-28 באוגוסט חצה את נהר הסן. לאחר מכן השתתף הקורפוס בשחרור בלגיה, וב-14 בספטמבר חדר אל גרמניה. הקורפוס השתתף בקרב על אאכן, וב-15 באוקטובר החליף ריימונד מק'ליין את קורלט בפיקוד על הקורפוס.
בנובמבר 1944 מונה קורלט למפקד הקורפוס ה-36 בהונולולו, שהיה מופקד על אימון היחידות לקראת פעולות אמפיביות. קורלט פיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה, ובתחילת 1946 פרש מהצבא.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה מונה קורלט על ידי מזכיר החקלאות האמריקני למגר את מחלת הפה והטלפיים במקסיקו, ובשל כך שהה קורלט במקסיקו סיטי עד לשנת 1947. לאחר מכן חזר קורלט לחוות הצאן והבקר שלו בניו מקסיקו, שם מינה אותו המושל לכהן כיו"ר לשכת המיסים של ניו מקסיקו, ובהמשך מונה לתפקיד במועצת ההשקעות הממשלתית. בנוסף גם היה קורלט חבר מועצת המנהלים של בית הספר האמריקני למחקר, וב-13 באוקטובר 1971 מת קורלט בביתו באספניולה, ניו מקסיקו.