stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נוראדין איברהים פאשה
קריירה צבאית > מלחמת העצמאות של טורקיה > רצח העם היווני-פונטי

ההתנכלות של העות'מאנים המוסלמים ליוונים הנוצרים שחיו בטורקיה החלה עוד ב-1914 ונמשכה במהלך מלחמת העולם ולאחריה. במסגרת התנכלות זו ביצעו הטורקים גירושים, משפטים, מעשי שוד, הוצאות להורג ורציחות. ביוני 1921 הורתה הממשלה הטורקית לנוראדין ולארמייה המרכזית שבפיקודו לגרש את היוונים מאזור החוף מערבי של אנטליה לפנים הארץ. חיילי הארמייה ביצעו את ההוראה בבורטליות רבה שהביאה למותם של רבים מהמגורשים. בגלל אחריותו לפעולה זו החליטה האספה הלאומית להשעות את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט אך זה בוטל על ידי מוסטפא כמאל פאשה.
קריירה צבאית > מלחמת העצמאות של טורקיה > כיבוש איזמיר

ביוני 1922 מונה נוראדין למפקד הארמייה הראשונה של צבא טורקיה (אנ') (תחת פיקודו של איסמט אינני) ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת "פריק" (בטורקית: Ferik ‏- דרגה מקבילה למייג'ור גנרל). בספטמבר אותה שנה הוביל נוראדין את הארמייה לקרב האחרון במלחמת יוון–טורקיה במהלכו כבשו את איזמיר בה התרכז הצבא היווני הנסוג וכן אזרחים יוונים רבים ונוראדין מונה למושל הצבאי של העיר. במסגרת תפקידו זה הביא למותו, בלינץ', של הארכיבישוף האורתודוקסי של העיר קריסוסתומוס קלפתיס (אנ'). כיבוש העיר עצמה התאפיין במעשי טבח בחיילים ובאזרחים היוונים ובמסגרת זו הועלה באש הנמל של איזמיר (אנ'). שרפה זו האיטה את נסיגת היוונים לאוניות המילוט ואיפשר לטורקים להמשיך לטבוח ביוונים. סיום המלחמה הרשמי היה עם חתימת שביתת הנשק של מודניה.
קריירה צבאית > מלחמת העצמאות של טורקיה > הפלישה לאיסטבול

בשלהי 1922, לאחר השתלטות על כל אנטליה, הלביש נוראדין כ-3,000 מחייליו בבגדים אזרחיים ושלח אותם להשתלט על נקודות מפתח באיסטנבול שהייתה בשליטת בריטניה וצרפת. מצב זה נמשך עד יולי 1923 אז נחתם הסכם לוזאן והצבא הטורקי נכס לעיר באופן רשמי.
פעילות מדינית

במרץ 1924 מונה נוראדין לחבר המועצה הצבאית העליונה (אנ') ובדצמבר אותה שנה נבחר לאספה הלאומית הגדולה. בתחילת ינואר 1925 נדחק נוראדין מהאספה הלאומית מפני שהיה עדיין בשירות צבאי והוא נאלץ לפרוש מהשירות ולהיבחר שוב.
נוראדין נקט בגישה שמרנית בנוגע לרפורמות שהנהיג מוסטפא כמאל אטאטורק והקים עליו בכך חברים מהאספה הלאומית שאף הכריזו עליו כאויב הציבור.
ב-1923 פורסמה ביוגראפיה על נוראדין ובו הילל הסופר את הישגיו בשורה של סופרלטיבים ("מכניע כות", "מגן בגדאד", "מנצח תימן" ועוד) ועורר עליו את זעמו של אטאטורק שהזכיר אותו ב"נאום נוטוק" (אנ') שהיווה את הבסיס לנראטיב של האומה הטורקית.
משפחתו

נוראדין נישא לנזמייה האנים (נפטרה 1951) ולזוג נולדו 2 בנות (סמיאה (1896–1950) וממדואה (1904-1970)). נפטר ב-1932 והובא לקבורה בקדיקוי. לאחר המהפכה הצבאית של 1980 הוחלט על הקמת בית קברות של נכבדי האומה והועברו אליו המקורבים לאטאטורק. גם גופתו של נוראדין הייתה מיועדת להעברה לאותו בית קברות אולם לאחר שהתעוררה מחאה ציבורית (בגלל מעורבותו בפשעי מלחמה) הוחלט לא להעבירו.
אותות, מדליות ותארים

במהלך שירותו הצבאי והאזרחי זכה נוראדין במספר רב של אותות, מדליות ותארים:
דרגה 5 במסדר המג'ידיה
דרגה 3 במסדר אוסמניה
דרגה 2 במסדר המג'ידיה עם חרב
מדליית ליקאת (אנ')
מדליית לגיון הכבוד
עיטור צלב הברזל
מדליית העצמאות של טורקיה (אנ')
לקריאה נוספת

Edward J. Erickson, Ottoman Army Effectiveness in World War I: A comparative study, Routledge, New York, 2007, ISBN 978-0-415-77099-6, p. 75.
Andrew Mango, Atatürk, John Murray, 1999, ISBN 978-0-7195-6592-2, p. 73.
Edward J. Erickson, Ordered to Die: A history of the Ottoman Army in the First World War, Greenwood Press, Wesport, CT 2001, ISBN 0-313-31516-7, pp. 112–115.
Barber, Major Charles H. Besieged in Kut - and After Blackwood, 1917
Braddon, Russell The Siege Cape, 1969 / Viking Adult, 1970 ISBN 0-670-64386-6
Keegan, John (1998). The First World War. Random House Press.
Long, P. W. Other Ranks of Kut Williams & Norgate, 1938
Mouseley, Capt. E. O. The Secrets of a Kuttite: An Authentic Story of Kut, Adventures in Captivity & Stamboul Intrigue Bodley Head, 1921
Sandes, Major E. W. C. In Kut & Captivity with the Sixth Indian Division Murray, 1919
הערות שוליים

↑  יש גרסה הטוענת שאסקרי ביי התאבד לאחר שורה של כישלונות צבאיים מול צבא בריטניה
↑  ההערכות הן שכמיליון יוונים נוצרים מתו בתקופה זו בטורקיה
↑  החליף את מפקד הארמייה הקודם עלי איחסן סביס שהודח מהפיקוד על הארמייה בגלל חילוקי דעות עם איסמט אינני
↑  ההערכה היא שעד כ-100,000 יוונים וארמנים נהרגו באיזמיר
| המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| כללי | מסילת הברזל ברלין-בגדאד | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| קרבות | 1914: קרב בצרה • קרב אל-קורנה 1915: קרב שוויבה • קרב עמארה • קרב נאסריה • קרב א-סין • קרב קטסיפון 1916: המצור על כות • קרב שייח' סעד • קרב ואדי • קרב אום-אל-האנה • קרב דוג'יילה 1917: קרב כות השני • כיבוש בגדאד • קרב סאמארה • קרב רמאדי הראשון • קרב רמאדי השני 1918: קרב חאן בגדאדי • קרב שרקט • האוטונומיה של נג'ף במלחמת העולם הראשונה | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| יחידות | צבא בריטניה: הצבא הבריטי • חיל המשלוח ההודי • הדיוויזיה השלישית "לאהור" • הדיוויזיה השישית "פונה" • הדיוויזיה השביעית "מירוט" • הדיוויזיה ה-12 ההודית • הדיוויזיה ה-13 "המערבית" • הדיוויזיה ה-14 ההודית • הדיוויזיה ה-15 ההודית • הדיוויזיה ה-17 ההודית • הדיוויזיה ה-18 ההודית הצבא העות'מאני: הארמייה השישית | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אישים | צבא בריטניה: ג'ון ניקסון • צ'ארלס טאונסנד • ג'ורג' פרדריק גורינג • פרסי לייק • פנטון איילמאר • פרדריק סטנלי מוד • ג'ורג יאנגהאזבנד • אלכסנדר קוב • ויליאם מרשל הצבא העות'מאני: אנוור פאשה • קולמר פון דר גולץ • נוראדין איברהים פאשה • סולימאן אסקרי ביי • חליל כות • מוסה קזם קראבקיר • עלי איחסן סביס • איסמעיל האקי ביי (אנ') | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אתרים | אנדרטת בצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד • בית הקברות הצבאי הבריטי בכות • שער הודו | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| תוצאות | הפסקת האש של מודרוס • הסכם סוור | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128614218  ISNI: 0000 0000 7871 1858  LCCN: n98951871  VIAF: 53475993   WorldCat (עם VIAF): 53475993
קינגפישר (אונייה)

|  תיאור כללי |
| --- | --- |
 דגל הצי:  
 חברת ספנות:  בבעלות פרטית של מאיר גורביץ
 ציוני דרך עיקריים
 אחריתה:  נטרפה על סלע אנדרומדה בפורים 1933
 מיקום:  נמל יפו
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  רב חובל אריה באייבסקי
 
קינגפישר (Kingfisher) הייתה אוניית מפרש עם מנוע עזר, ממעט ספינות הצי העברי המתהווה בימיו הראשונים. עם עיקול הספינה על ידי משטרת המנדט נמכרה ליהודים ונרשמה תחת השם "ציפור הקרח" בנמל יפו שבפלשתינה-א"י כנמל בית, ופעלה בשנים 1932–1933. מאז נרכשה שימשה את בית הספר הימי יומי ואת "בית"ר הימית" ללימודי ימאות ושיט בשילוב דיג.
תולדותיה

האונייה הייתה בבעלות ערבים שהשתמשו בה להברחת סחורה גנובה ונתפסה בידי שוטרי מכס המנדט הבריטי והועמדה למכירה. היא נרכשה על ידי פעילים מהתנועה הציונית שגייסו כסף בקרב אמידי היישוב במטרה להקים צי עברי. מאיר גורביץ, ראשון מייסדי האגודה הימית "זבולון" היה נחוש להכשיר ימאים עבריים ופעל לרכישתה. האונייה נרשמה בשמה העברי 'ציפור הקרח'.
גורביץ סבר כי אוניית לימוד תייצר הכנסה עצמית מדיג תוך כדי לימודי תורת הימאות והשיט. בחזונו ראה ימאים עברים מתפרנסים מהים, מייצרים מקומות עבודה נוספים, ותורמים בכך להתפתחותו הכלכלית של היישוב. היה זה ניסיון להמשיך ולקיים את בית הספר הימי יומי של האגודה הימית 'זבולון'. ציפור הקרח הועמדה לרשות תלמידי בית הספר עד שנסגר 'זמנית' מחוסר אמצעי מימון ובשל לחץ הפיכתו ל"מועדון שיט וספורט עממי עם בית ספר ערב לימאות".
רב החובל אריה באייבסקי, ממייסדי "זבולון", שימש בה כמפקד וכמורה לימאות ולשיט וכראש קבוצת הדיג כשותפו של גורביץ בכיבוש הים. באייבסקי, שהיה בעל חזון להקמת צי עברי במזרח התיכון, היה רוסי שערק מחיל הים הרוסי בו שירת על אוניית הקרב אברורה ובהמשך, אחרי שרות על אונייה אחרת עלה ערק ולאחר תקופה עלה לארץ ישראל בה נישא והתגייר. הוא ראה בכיבוש העבודה בים ניצול משאבי טבע שיביא לחיסכון גדול למשק העברי ביישוב, ולשחרור הסחר הימי העברי מתלותו בימאים ובכלי שיט זרים. תחת פיקודו כאיש תנועת בית"ר, עסקה האונייה גם בהבאת מעפילים והפליגה הלוך ושוב בציר ביירות-חיפה-יפו.
ציפור הקרח הייתה בבחינת ניסיון הצלה של משימת כיבוש הים, אך לאסונם של היזמים ומפעילי האונייה, נשארה ברשותם רק חודשים ספורים ונטרפה בליל סערה על סלע אנדרומדה בחג פורים שנת 1933. על פי ההשערה לא נקשרה כיאות לרציף הנמל. אחרים סבורים שחבלי הקשירה לרציף הותרו מהמעגן בנמל יפו בפעולת חבלה מכוונת.
לקריאה נוספת

ירמיהו הלפרין, תחיית הימאות העברית, (עורך: אפי מלצר), רעות: אפי מלצר בע"מ-מחקר צבאי, עיתונאות והוצאה לאור, 2001.
אנציקלופדיה תדהר, "אריה באייבסקי" - עמודים 3603-4 ארכיון עיריית תל אביב.
יעל ויילר ישראל, "אגדת האחים אליהו: מסורת, רפואה ושליחות ציבור", האומה, 169, סיון תשס"ח 2008, עמ' 96-81.
ריינר ורנר פאסבינדר

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1945 Bad Wörishofen, בוואריה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 ביוני 1982 (בגיל 37) מינכן, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  בית הקברות של בוגנהאוזן 
 שם במה:  Franz Walsch 
 סוגה מועדפת:  הקולנוע הגרמני החדש 
 מדינה:  גרמניה המערבית 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 בן או בת זוג:  יוליאנה לורנץ  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה  אודו קיר  גינטר קאופמן  אל הדי בן סאלם  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרסים והוקרה:  German Film Award for Best Screenplay (1970)  פרס לוצ'ינו ויסקונטי (1979)  German Film Award for Best Direction (1979)  פרס דב הזהב (1982)  פרס גרהרט האופטמן (1969)  German Film Award for Best Direction (1978)  German Film Award for Best Feature Film (1972)  גביע סאת'רלנד (1974)  German Film Award for Best Direction (1971)  פרס גרימה (1974) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריינר ורנר פאסבינדר (בגרמנית: Rainer Werner Fassbinder‏, 31 במאי 1945 – 10 ביוני 1982), היה במאי סרטים גרמני, תסריטאי ושחקן. הוא נחשב אחד מהמייצגים החשובים ביותר של הקולנוע הגרמני החדש. פאסבינדר היה יוצר סרטים פורה, שעבד בקצב מסחרר: מ-1969 עד 1982 הוא ביים יותר מ-40 הפקות, רובן פיצ'רים (סרטים באורך מלא), וחלקן הקטן סרטי טלוויזיה. לפני המעבר לקולנוע, הוא עסק בתיאטרון, ניהל להקת תיאטרון ובמסגרת זו היה מעורב בכתיבה ובימוי של 27 מחזות.
פאסבינדר היה יוצר קולנוע מגוון, שעסק ברבים ממקצועות הסט וההפקה בו זמנית: הוא כתב או עיבד למסך בעצמו כמעט את כל סרטיו. כמו כן, הוא היה ארט-דיירקטור ברוב סרטיו המוקדמים, ועורך או עורך שני ברבים מהם. הוא שיחק בחלק מסרטיו ואף בסרטים של במאים אחרים. מדי פעם מילא תפקידים נוספים כגון צלם ומפיק.
עבודותיו של פאסבינדר מניחות ביסודן בסיס פרובוקטיבי מוצק. האנרגיה היצירתית הפנומנאלית שלו התנגשה עם סגנון פרוע, מלא הרס עצמי ואף מופקר, שיצרו לו מוניטין של "הילד הרע" של הקולנוע הגרמני החדש, ובמקביל הפכו אותו לאחת הדמויות המרכזיות של קולנוע זה. מחד הוא ניהל מערכות יחסים קשות ואף מתעללות עם השחקנים והצוות הטכני בסרטיו, מצד שני סרטיו מראים רגישות עמוקה לאאוטסיידרים ולדחויים חברתית, ואת שנאתו לאלימות ממוסדת. נושא החוזר בסרטיו הוא ביקורת על הבורגנות הגרמנית, הגזענות ועל החיים האנושיים באופן כללי.
שנותיו הראשונות ותחילת הקריירה

פאסבינדר נולד בעיירה קטנה בבוואריה בשם באד וריסהופן (Bad Wörishofen), ב-31 במאי 1945, כשלושה שבועות לאחר כניעת גרמניה הנאצית. הוריו, הלמוט, רופא וליזלוטה לבית פמפייט, מתרגמת. בני הזוג הכירו במינכן ושבו לשם כאשר האב פתח בעיר מרפאה משלו. הוריו התגרשו ב-1951 והוא נותר לגור עם האם במינכן.
במהלך ילדותו ונעוריו נתקל פאסבינדר בקשיים משפחתיים רבים. הוא סבל מחוסר תשומת לב מצד הוריו, שהתגרשו בהיותו בן 6, וממערכות-יחסים קשות עם בני הזוג של אמו.
בעקבות מחלתה של האם ואשפוזה במספר מקומות נאלץ להחליף בתי ספר כמה פעמים.
מגיל צעיר ולאורך כל גיל ההתבגרות גילה משיכה עצומה לקולנוע ולעיתים צפה במספר סרטים באותו היום. מאוחר יותר טען כי "הקולנוע היה חיי, המשפחה שמעולם לא הייתה לי בבית". בשנות הנעורים החל לכתוב פואמות, מחזות וסיפורים קצרים. במהלך שנים אלה כבר ניהל מערכות יחסים עם גברים.
בגיל 16 הפסיק את לימודיו בגימנסיה באאוגסבורג ועבר להתגורר אצל אביו בקלן.
בגיל 18 (1963) פאסבינדר יצא מהארון כהומוסקסואל, חזר למינכן ובשנים 1964–1966 למד בסטודיו פרטי למשחק. שם פגש את חנה שיגולה (Hanna Schygulla), שתהיה אחת מהשחקניות החשובות ביותר בסרטיו. במהלך תקופה זו יצר סרטי 8-מ"מ ראשונים, ועבד כשחקן, עוזר במאי ואיש-סאונד. הוא ניסה להתקבל לבית הספר הממלכתי למשחק במינכן ובברלין (DFFB), אך נדחה על ידם.
ב-1967 הצטרף פאסבינדר לתיאטרון האקשן של מינכן, בו היה פעיל כשחקן, במאי וכותב. ב-1968 ביים את הפקת הבכורה שלו: Katzelmacher, סיפורו של עובד זר מיוון שהופך למושא לשנאה גזעית, מינית ופוליטית על ידי קבוצת בווארים. מספר שבועות לאחר מכן, נהרס אולם התיאטרון של הלהקה על ידי אחד ממייסדיו, שקינא בכוחו הגדל של פאסבינדר בתוך הקבוצה. להקת התיאטרון התפרקה, והוקמה מחדש תחת השם "אנטי-תיאטרון" בניהולו של פאסבינדר. בין היתר כללה הקבוצה את הארי באר (Harry Baer) וקורט ראב (Kurt Raab) שביחד עם חנה שיגולה ואירם הרמן (Irm Hermann) הפכו לחברים החשובים ביותר בלהקת האמנים שהשתתפו בסרטיו.
סגנון בימוי התיאטרון שלו היה דומה לזה של סרטיו המוקדמים, והוא הושפע פחות מהמסורת התיאטרלית ויותר ממחזות זמר, קברט וסרטים. אחרי שיצר את סרטו הארוך הראשון ב-1969, מיקד פאסבינדר את מאמציו בקריירה שלו כבמאי קולנוע, אך נשאר מעורב בתיאטרון עד ימיו האחרונים.
הקריירה הקולנועית

כאמור, החל מגיל 21, ובמהלך כ-15 שנים, יצר פאסבינדר מספר עצום של סרטים וסדרות טלוויזיה (זאת בצד המחזות ותסכיתי הרדיו שכתב). נוסף למעורבותו בסרטיו שלו ובסרטים אחרים ברבים ממקצועות הסט (ממשחק, דרך צילום ועד עריכה), הוא כתב 33 תסריטים ושיתף פעולה עם תסריטאים אחרים בכתיבת 13 נוספים.
ברבים מסרטיו חקר פאסבינדר באופן מלא חמלה את האופן בו החברה דוחה אנשים בשוליה, מסיבות שמעבר לשליטתם. למרות ההבנה הרבה לדחוי ולחלש, הוא היה ידוע לשמצה כאדם קשה, ובאופן מכוון יצר תדמית של אדם לא חביב. הוא הראה מודעות עצמית רבה לאישיותו הקשה ולנטיותיו המקרבנות. הוא הציג תמונות קשות מאוד של מערכות יחסים, בהן הוא הראה חמלה גם כלפי הקורבנות וגם כלפי המקרבנים. להבדיל מבמאים אחרים שיצרו דמויות קשות ואכזריות למטרות דרמטיזציה, פאסבינדר היה מודע לאכזריותו והנכיח אותה בדמויות בסרטיו ובמערכות היחסים בהן. במובן זה, יחסי הכוח המוצגים בסרטיו הם למעשה דרך לקתרזיס והתמודדות עם השדים של עצמו, ותצוגה אמיתית וכנה של מה שמעסיק אותו.
עבודותיו נוצרו מתוך חוויותיו האישיות ורגשות הדחייה והניכור שחש בהיותו צעיר הומוסקסואל, שמאלני ובעל עודף משקל בתקופת "הנס הכלכלי" של מערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, ויצירותיו עסקו בנושאים קשים כמו טרוריזם, מתחים בין גזעיים, ניכור, ניצול מעמדות (בשמאל ובימין הפוליטי), טרנס-סקסואליות ומזוכיזם, באופן פרובוקטיבי אך לא סנסציוני. כפי שציין Gilbert Adair, פאסבינדר היה גם אחד מיוצרי הסרטים האישיים ביותר בהיסטוריה של המדיום, שחקר בעיקר את המיניות שלו בכנות מוחלטת.
ניתן להתייחס לשלוש תקופות מובחנות בקריירה של פאסבינדר: תקופת האוונגארד המוקדמת (1969-1971), תקופת המלודרמות הגרמניות (1972-1975) ותקופת הסרטים הבינלאומיים (1976–1982).
תקופת סרטי האוונגארד (1969-1971)

בתחילת הקריירה הקולנועית שלו, נעזר פאסבינדר בעבודתו בתיאטרון. רבים משחקני ומאנשי הצוות של האנטי-תיאטרון עבדו עמו לאורך כל הקריירה. הוא הושפע עמוקות ממושג ההזרה (Verfremdungseffekt) של ברכט, ומסרטי הגל החדש הצרפתי, בראשם סרטיו של גודאר - פיירו המשוגע ו-week end. הוא פיתח שיטות עבודה משלו, ובין היתר עבד מהר, נמנע מחזרות והשתמש בטייק הראשון. בזכות היכרותו עם הצוות, הוא הצליח ליצור ארבעה-חמישה סרטים בשנה, בתקציב נמוך מאוד.
עשרת הסרטים הראשונים שלו (1969–1971) היו הרחבה של עבודתו בתיאטרון, ונוצרו במקביל לעבודה זו. פאסבינדר יצר סגנון משלו, שאופיין בפורמליזם מאוד מודע לעצמו. הסרטים היו חמורי-סבר ומינימליסטיים בסגנונם. הם צולמו בדרך כלל במצלמה סטטית, והדיאלוגים בהם היו לא-טבעיים במתכוון. למרות ששובחו על ידי מבקרים רבים, הם היו קשים להבנה ובלתי-נגישים לקהל הרחב.
בין הסרטים שיצר בתקופה זו: האהבה קרה ממוות (1969, Liebe ist kälter als der Tod) - שהיה דה-קונסטרוקציה של ז'אנר סרטי הגנגסטרים, Katzelmacher (1969) עיבוד למחזה שביים, החייל האמריקאי (1971, the American soldier), ו הסרט האחרון בתקופה זו - Beware of a Holy Whore (1971) - שביטא ביקורת עצמית גבוהה וקיצונית, ובמובן מסוים מיצה את אופן הביטוי בו השתמש עד אז בתקופה קצרה ומלאת יצירה זו.
תקופת המלודרמות הגרמניות (1972-1975)

לאחר Beware of a Holy Whore, לקח פאסבינדר הפסקה של 8 חודשים מעשיית סרטים. במהלך תקופה זו, פנה פאסבינדר למודל היצירה של מלודרמות הוליוודיות, בראשן המלודרמות של דאגלאס סירק (Douglas Sirk, שהיגר להוליווד מגרמניה). מלודרמות אלה נוצרו בהוליווד עבור אולפני יוניברסל בשנות ה-50 של המאה ה-20. פאסבינדר נמשך לסרטים אלה לא רק בגלל ערכם הבידורי, אלא גם בגלל שהציגו צורות שונות של דיכוי וניצול. בתקופה זו עסקו סרטיו של פאסבינדר בדמויות חלשות, קורבנות (בדרך כלל ממעמד הפועלים). דרך דמויות אלה הוא חקר עד כמה הדעות הקדומות על גזע, מין, אוריינטציה מינית, פוליטיקה ומעמדות מושרשות ואינהרנטיות בחברה. תקופה זו הגדירה את הנושא הכללי של רוב סרטיו: פשיזם של היומיום בחיי המשפחה והחברות. זוהי התקופה בה קיבל תשומת לב בינלאומית.
בין סרטיו הבולטים בתקופה זו:
סוחר 4 העונות (1972, Händler der vier Jahreszeiten). הסרט מתאר את חייו של זוג נשוי, העובר משברים רבים המערבים אלימות, דחייה, וקשיים בריאותיים. כל אלה מובילים את הבעל להרס עצמי מוחלט. סרט זה היה הפעם הראשונה בה ניסה פאסבינדר ליצור מה שהוא הצהיר שאליו שאף: הצהרה קולנועית ביחס למצב האדם, שתשבור גבולות של לאום (כמו סרטיהם של מיכאלאנג'לו אנטוניוני, אינגמר ברגמן ופדריקו פליני).
דמעותיה המרות של פטרה פון קאנט (1972), שחקר יחסים בין נשים, כולל יחסים רומנטיים, יחסי סאדו-מזוכיזם, ויחסי משפחה. פטרה פון קאנט, הדמות הראשית, מסתבכת כאשר אינה מצליחה לנהל באופן חלק את יחסיה עם עוזרתה, בה היא מתעללת, האישה שהתאהבה בה, קארין - אשר חוזרת לבעלה, ועם אימה, בת דודה, ואחרות סביבה, עליהם היא מוציאה את תסכולה.
סרטו הראשון שזכה להצלחה בינלאומית היה עלי, פחד אוכל את הנשמה (1974, Angst essen Seele auf). סרט זה מבוסס באופן חופשי על סרטו של סירק All That Heaven Allows. הוא מתאר את התגובה האכזרית של המשפחה והקהילה לאישה לבנה מזדקנת ובודדה, עובדת ניקיון, המתחתנת עם מהגר צעיר, שחור, מרוקאי, הצעיר ממנה בשנים רבות. הסרט מתאר כיצד לחצי הסביבה יוצרים קונפליקטים בתוך הזוג עצמו. סרט זה, שנוצר ב-15 ימים ובתקציב נמוך מאוד, השפיע רבות על הקריירה של פאסבינדר וזכה לביקורות משבחות בכל העולם.
תקופת הסרטים הבינלאומיים (1976-1982)

ההתלהבות מסרטיו של פאסבינדר גדלה במהירות אחרי עלי: פחד אוכל את הנשמה. למרות ההצלחה מחוץ לגרמניה, סרטיו לא הצליחו להרשים את הקהל המקומי, שהכיר אותו יותר בזכות סדרות הטלוויזיה שלו ובשל פתיחותו הרבה כהומוסקסואל. בשילוב עם הנושאים השנויים במחלוקת בהם עסק בסרטיו - טרוריזם, אלימות, גזענות, יחסים בין המינים וכדומה - פאסבינדר נתפס כפרובוקטור ועורר את זעמם של לא מעט אנשים.
ניתן לומר כי קבוצת הסרטים האחרונה שיצר פאסבינדר, הייתה מגוונת יותר באופייה. הוא יצר עוד סרטים אישיים ודלי תקציב עד שנת 1978 בערך, ולאחר מכן החל ליצור סרטים שהיו יותר ראוותניים. הוא הפך יותר ויותר אידיוסינקרטי במונחי העלילה, הצורה והנושאים בסרטים כמו בשנה של 13 הירחים (1978, In einem Jahr mit 13 Monden), הדור השלישי (1979, Die Dritte Generation) ו - Querelle (1982).
בחלק מהסרטים בתקופה זו שיחקו שחקנים בינלאומיים, בין היתר משום שלהקת השחקנים איתה עבד עוד מתקופת התיאטרון התפרקה. עם זאת, רבים מחברי הלהקה המשיכו להשתתף בסרטיו.
בתקופה זו יצר פאסבינדר בין היתר, טרילוגיה שעסקה באישה בגרמניה הפוסט-פאשיסטית, תקופה שכונתה ה"נס הכלכלי" של מערב גרמניה. הסרט הראשון בטרילוגיה היה נישואיה של מריה בראון (1978, Die Ehe der Maria Braun). הסרט מתאר את חייה של מריה בראון, אישה שאפתנית וחזקה, שהקריירה שלה הולכת ומתפתחת, אך חייה האישיים סובלים ממשברים ואכזבות. הסרט נוצר במסורת ההוליוודית של סרטי הנשים, המציגים נשים המתגברות על קשיים ומכשולים. ניתן להתייחס לדמותה של מריה בראון כמשל למערב-גרמניה המתפתחת כלכלית במהירות עצומה. סיפורה של מריה בראון, שעסק במניפולציות ובגידות, חשף את ההתאוששות הכלכלית המדהימה של גרמניה לאחר המלחמה, במונחים של הערכים והמחירים האנושיים שלה. שני החלקים הנוספים בטרילוגיה הם "לולה" (1981) ו"ורוניקה פוס" (1982). שלושתם עוסקים בנשים בתקופת ה"נס הכלכלי" של גרמניה.
גם סדרת הטלוויזיה ברלין, אלכסנדרפלאץ (1980, Berlin Alexanderplatz ) נוצרה בתקופה האחרונה של יצירתו. בהתבסס על הרומן של אלפרד דבלין מ-1929, יצר פאסבינדר סדרת מופת, בת כ-15 שעות, שאיפשרה לו לעסוק באופן מעמיק ונרחב בנושאים שהעסיקו אותו מאז ומתמיד: אהבה, חיים וכוח.
מותו

פאסבינדר מת בגיל 37 מכשל-לב שנבע מהשפעה משולבת וקטלנית של גלולות שינה וקוקאין.
מותו נחשב לעיתים קרובות כמסמן את סוף הקולנוע הגרמני החדש.
נטמן בבית העלמין בשכונת בוגנהאוזן במינכן.
לאחר מותו

סרטו האחרון, Querelle, הוקרן לראשונה לאחר מותו בספטמבר 1982 בבתי הקולנוע בגרמניה.
בשנת 1985, כשלוש שנים לאחר מותו, נעצרה העלאת מחזהו "העיר, האשפה והמוות" על ידי הקהילה היהודית בפרנקפורט עקב דמות של איש נדל"ן יהודי שמבוססת על נרטיבים אנטישמיים (ניסיון לרמוז לאיגנץ בוביס, מראשי הקהילה היהודית בגרמניה). המחזה עלה במדינות אחרות, כולל בישראל, בסטודיו של יורם לוינשטיין ב-1999 ובגרמניה רק בשנת 2012.
הערות שוליים

↑  אריה זוננשטיין, אשפה, העיר והמוות, באתר אריה זוננשטיין
↑  פרוטוקל ועדת הכנסת, הצעות לסדר-היום – הצגה אנטישמית בפרנקפורט, באתר הכנסת, ‏6 בנובמבר 1985
↑  מאיר שניצר, ‏האם האנטישמיות חדרה לעלילת "להתראות גרמניה"?, באתר מעריב אונליין, 1 ביולי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261042405171  PLWABN: 9810693767505606  BIBSYS: 90059012  BNE: XX853016  BnF: cb119022942 (data)  CANTIC: a10082505  CiNii: DA01602654  GND: 118532022  ICCU: RAVV057361  ISNI: 0000 0001 2281 0969  LCCN: n50011988  LNB: 000115726  MusicBrainz: 7862fecd-959a-448b-beee-67bad76681ce  NDL: 00620651  NKC: jn20000700510  NLA: 35685298  NLG: 64740  NLK: KAC201303322  NSK: 000035459  NTA: 069099510  RERO: 02-A003232682  RKD: 404229  SELIBR: 186677  SNAC: w6jh3n6n  SUDOC: 027512967  Trove: 260741  ULAN: 500335595  VIAF: 66467014   WorldCat (עם VIAF): 66467014 
פאסבינדר עם השחקנית חנה שיגולה
האשימה

האי האשימה או האשימה (באנגלית: Hashima Island או Hashima; ביפנית: 端島) המכונה גם גונקנג'ימה (軍艦 島; מילולית: אי ספינת המלחמה) הוא אי נטוש השוכן במרחק של כ-15 קילומטרים מהעיר נגסאקי, בדרום יפן.
האי הוא אחד מ-505 איים לא מיושבים במחוז נגסאקי. מאפייניו הבולטים של האי הם מבני הבטון הנטושים שלו, אשר הטבע מתחיל להשתלט עליהן, וחומות הים המקיפות את האי.
האי מהווה סמל לתיעוש המהיר של יפן (במהלך רסטורציית מייג'י), וכן גם תזכורת להיסטוריה שלו כאתר של עבודות כפייה לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
שטחו של האי 63 דונם והוא נודע במכרות הפחם שלו (שחלק ניכר מהם מצוי מתחת לים). המכרות הוקמו בשנת 1887 (תקופת התיעוש המהיר של יפן). האי הגיע לשיא גודל אוכלוסייתו (5,259 תושבים) בשנת 1959. לאחר שנה זו, עקב התדלדלות עתודות הפחם במכרות, המכרות נסגרו, וב-20 באפריל 1974 עזב את האי אחרון תושביו. האי נותר נטוש ב-30 השנים הבאות.
בראשית שנות ה-2000, החל האי לעורר עניין תיירותי - וזאת בשל העובדה שהמבנים שבו "קפאו בזמן" - ולא השתנו במהלך השנים בהם היה האי נטוש - והוא הפך לאתר תיירות. קירות מסוימים שהתמוטטו שוחזרו, והאי נפתח לתיירים ב-22 באפריל 2009.
האי אושר רשמית כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביולי 2015, כחלק מאתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן.
מקור השם

כינויו של האי גונקנג'ימה (軍艦 島; מילולית: אי ספינת המלחמה) מקורו בשל היותו בצורה הדומה לספינת הקרב היפנית טוסה.