stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבולוציה חברתית ותרבותית
ביקורת והשפעה של תאוריות מודרניות

בתחילת המאה ה-20 החלה תקופה של בחינה ביקורתית שיטתית, ודחייה של ההכללות הסוחפות של התאוריות החד קווית של האבולוציה הסוציו-תרבותית. אנתרופולוגים של התרבות כפרנץ בועז, ותלמידותיו רות בנדיקט (Ruth Benedict) ומרגרט מיד, הנחשבים למתנגדים החריפים ביותר לאבולוציוניזם החברתי והתרבותי הקלאסי, השתמשו באתנוגרפיה מורכבת ובשיטות אמפיריות מחמירות יותר מאשר האנתרופולוגים והסוציולוגים הקלאסיים (בשל כך הקלאסיקאים נקראו בלעג מסוים "אנתרופולוגים של כורסה"). בועז ותלמידיו טענו שהתאוריות של ספנסר, טיילור ומורגן היו ספקולטיביות ולא ייצגו נכונה את המציאות האתנוגרפית. הם ביקרו את תאוריות ה"שלבים" של האבולוציוניסטים ותיארו אותן כבדיוניות. בנוסף, הם דחו את ההבדלה בין ה"פרימיטיבי" ל"תרבותי" (או ה"מודרני"), כשהם מצביעים על כך שלחברות "פרימיטיביות" בנות ימינו יש לא פחות היסטוריה ומורכבות מאשר לחברות ה"מתורבתות". הם טענו כי כל ניסיון להשתמש בתאוריה האבולוציונית על מנת לבנות מחדש את ההיסטוריות של עמים חסרי-כתב היא ספקולטיבית לחלוטין ולא מדעית. הם הצביעו על כך שתאוריית ההתפתחות שהציעו קודמיהם, שבדרך כלל הסתיימה בשלב של הציוויליזציה שהיה זהה לזה של אירופה המודרנית, היא אתנוצנטרית. כמו כן, התאוריה מניחה כי לחברות יש גבולות ברורים והן נבדלות זה מזה, ואילו למעשה מאפיינים תרבותיים פעמים רבות חוצים גבולות חברתיים וקיימות בחברות שונות רבות (ולפיכך מדובר במנגנון חשוב של שינוי). בועז הציע גישה היסטורית לחקר התרבות (פרטיקולריזם היסטורי), שהתמקדה במחקרי שדה בין העמים הילידיים על מנת לזהות תהליכים היסטוריים ותרבותיים ממשיים במקום לנסות לנחש את שלבי הצמיחה של החברה שלהם. גישה מחקרית זו השפיעה רבות על האנתרופולוגיה, במיוחד על זו האמריקאית במחצית השנייה של המאה ה-20.
מבקרים מאוחרים הצביעו על כך שהנחה זו של חברות בעלות גבולות יציבים הוצעה בדיוק בתקופה בה המעצמות האירופאיות עסקו בקולוניזציה של החברות הלא-מערביות, ולפיכך שירתה את החברות האלה. אנתרופולוגים וסוציולוגים רבים כיום רואים את התאוריות האבולוציוניות החד-קוויות כמיתוס מערבי שלרוב אינו מבוסס על ראיות אמפיריות ממשיות. תאורטיקנים טוענים כי הרעיון של אבולוציה חברתית הוא פשוט הצדקה לכוח הנמצא בידי האליטה של החברה. לבסוף, מלחמות העולם המחרידות שאירעו בין 1914 ו-1945 מוטטו את הביטחון העצמי האירופאי. לאחר מיליוני הרוגים, רצח עם, וההרס של התשתית התעשייתית האירופאית, הרעיון של "קדמה" נראה לא מבטיח, במקרה הטוב.
גם התאוריות האבולוציוניות המודרניות דוחות את התאוריה האבולוציונית הקלאסית בשל בעיות תאורטיות שונות:
התאוריה האבולוציונית הקלאסית הייתה אתנוצנטרית ביותר – היא ביצעה שיפוטים ערכיים כבדי משקל על חברות אחרות, על פי המדד של התרבות המערבית.
התאוריה יצאה מנקודת הנחה שכל התרבויות משתנות באותה הדרך, ושיש להם את אותן המטרות.
התאוריה קישרה את ההתפתחות התרבותית לתרבות החומרית (טכנולוגיה, ערים וכו').
התאוריה קישרה את התהליך האבולוציוני להתפתחות, או "שרידות המתאימים ביותר", כשהיא מבססת עצמה על חוסר הבנה מעמיקה של התאוריה האבולוציונית.
התאוריה נסתרת על ידי ראיות רבות. מרבית (אם כי לא כל) החברות ה"פרימיטיביות" הן שלוות יותר או דמוקרטיות יותר מחברות מודרניות רבות, ולרוב הן בריאות יותר מבחינה תזונתית ואקולוגית.
תאוריות מודרניות

כשהביקורת על האבולוציוניזם הקלאסי נעשתה מקובלת, גישות אנתרופולוגיות וסוציולוגיות מודרניות השתנו בהתאם. תאוריות מודרניות החלו להיזהר מפני ספקולציות, השוואות או שיפוטים ערכיים אתנוצנטריים וחסרי בסיס ראייתי; הן השתדלו לראות כל חברה וחברה כמתקיימת בתוך ההקשרים ההיסטוריים הספציפיים שלה. על פי תנאים אלה התפתחו התאוריות החדשות, כמו הרלטביזם התרבותי והאבולוציה המולטילינארית (רב-קווית).
בשנות ה-40 אנתרופולוגים של התרבות כמו לסלי ווייט וג'וליאן סטיוארד (Julian Steward) ניסו לחדש את המודל האבולוציוני על בסיס מדעי יותר, והצליחו לייסד גישה הידועה כנאו-אבולוציוניזם. ווייט דחה את ההנגדה בין חברות "פרימיטיביות" ל"מודרניות", אך הוא טען כי אפשר להבדיל בין חברות על פי כמות האנרגיה אותה הן ניצלו והשתמשו, וכי אנרגיה גדולה יותר איפשרה גיוון חברתי גדול יותר. סטיוארד, לעומת זאת, התמקד ברעיון הדרווניסטי של "הסתגלות", כשהוא טוען כי על כל החברות להתאים את עצמן לסביבה שלהן באופן כלשהו (ומכאן, שלא בצורה אחידה ודטרמיניסטית).
האנתרופולוגים מרשל סהלינס ואלמן סרוויס (Elman Service) ערכו ספר, "אבולוציה ותרבות", שבו הם ניסו לשלב את הגישות של ווייט וסטיוארד. אנתרופולוגים אחרים, שהתבססו על או הגיבו למחקריהם של ווייט וסטיוארד, פיתחו תאוריות של אקולוגיה תרבותית ואנתרופולוגיה אקולוגית. הדוגמאות הבולטות הן פטר ויידה (Peter Vayda) ורוי רפפורט (Roy Rappaport). בשנות ה-50 המאוחרות, תלמידים של סטיוארד כמו אריק וולף וסידני מינץ פנו מהאקולוגיה התרבותית למרקסיזם, תאוריית מערכות עולמיות, תאוריית התלות והמטריאליזם התרבותי של מרווין האריס.
כיום רוב האנתרופולוגים ממשיכים לדחות את רעיון הקדמה מהמאה ה–19, ואת ההנחות של האבולוציה החד-קווית. בעיקר בעקבות סטיוארד הם מנסים להבין את היחס בין התרבות לסביבה שלה על מנת להסביר את ההיבטים השונים של התרבות. חלק מהאנתרופולוגים של התרבות אימצו גישה מערכתית כללית, הבוחנת את התרבויות כמערכות מתפתחות, וטוענת כי יש לקחת בחשבון את כל הסביבה החברתית, הכוללת יחסים פוליטיים וכלכליים בין תרבויות. ישנם אנתרופולוגים אחרים הממשיכים לדחות את כל הרעיון האבולוציוני ובמקום זה בוחנים את העובדות ההיסטוריות, הקשרים עם תרבויות אחרות, ואופן הפעולה של מערכות הסמלים של התרבות.
תאוריות מודרניות > פרדיגמה של שינוי אבולוציוני

ניסיון נוסף להציע תאוריה נאו-אבולוציונית היה של טלקוט פרסונס, מחבר הספרים "חברות: היבטים אבולוציוניים והשוואתיים", ו"המערכת של החברות המודרניות" (1971). היה בכך שינוי כיוון תאורטי מצידו של פרסונס לאחר שהוביל במשך שנים את הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בסוציולוגיה. פרסונס חילק את האבולוציה לארבעה תתי-שלבים: 1. חלוקה, שיוצרת תת-מערכות מהמערכת הראשית; 2. הסתגלות, שבה המערכות האלה מתפתחות לגרסאות יעילות יותר; 3. הכללה של המרכיבים שקודם לכן לא היו חלק מאותן ממערכות; ו 4. הפיכת ערכי המערכת לכלליים, ועל ידי כך הרחבת הלגיטימציה של המערכת, שנעשית מורכבת יותר. הוא הראה כיצד תהליכים אלה פועלים בשלושה שלבים של האבולוציה: 1. שלב פרימיטיבי, 2. שלב הביניים, ו־3. שלב מודרני. הגורם המכריע במעבר מהשלב הראשון לשני היה התפתחות השפה. הגורם המשמעותי במעבר מהשלב השני לשלישי היה "התפתחות הכללים הממוסדים של הסדר הנורמטיבי" או מערכת החוק. הרעיון המרכזי בגישתו הוא שדרוג הסתגלותי של מחזור השינוי האבולוציוני. דגם תאורטי זה היה חיובי בבסיסו, דהיינו צידד ברעיון הקדמה החברתית מתוך הנחה שככל שהחברה מתפתחת, היא משפרת בצורה הולכת וגוברת את יכולתה להתמודד עם בעיותיה. פרסונס ראה את התרבות המערבית כשיאן של החברות המודרניות, ואת ארצות הברית כמפותחת ביותר.
פרסונס, כפונקציונליסט-סטרוקטורליסט לא תפס את האבולוציה כתהליך. הוא טען כי מדובר בניסיון "להגדיר סוגים סטרוקטורליים ולקשור אותם ברצף". יש בכך כדי לראות את עבודתו גם כמחקר סטרוקטורלי השוואתי.
תאוריות מודרניות > סוציוביולוגיה

הסוציוביולוגיה היא הגישה הרחוקה ביותר מהאבולוציוניזם החברתי הקלאסי. הגישה הזו הוצגה על ידי אדוארד וילסון בספרו מ-1975, "סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה", ובו הוא ניסה להתאים את הנאו-דרווניזם הביולוגי לתחום מדעי החברה. וילסון היה חלוץ בניסיונו להסביר את המנגנונים האבולוציוניים שמאחורי התנהגויות חברתיות כמו אלטרואיזם, תוקפנות וטיפול בצאצאים. בכך, וילסון פתח את אחד מהוויכוחים המדעיים הגדולים של המאה ה-20.
סוציוביולוגים תומכים בתאוריה של תורשה כפולה, שטוענת כי בני אדם הם תוצאה של אבולוציה ביולוגית וסוציו-תרבותית, וכל אחת מהן כפופה למנגנוני ברירה שונים ולצורות שונות של מעבר אבולוציוני (כלומר, במקרה של ביולוגיה – גנים, ובתרבות – ייתכן ממים). גישה זו מתמקדת גם במנגנונים של העברת אלמנטים של התרבות וגם ללחצים הנובעים מברירה טבעית המשפיעים על שינוי תרבותי. גרסה זו של אבולוציה סוציו-תרבותית אינה דומה כלל למודלים האבולוציוניים של ראשית ואמצע המאה ה-20, ותומכים בה בעיקר פסיכולוגים מסוימים וכמה אנתרופולוגים של התרבות, אך מעט מאוד אנתרופולוגיים פיזיים.
נאו-דרווניזם, הידוע גם כ"סינתזה אבולוציונית מודרנית", הוא הכינוי לשילוב שבין האבולוציה באמצעות הברירה הטבעית של צ'ארלס דרווין והתאוריה הגנטית של גרגור מנדל המהווה בסיס לתורשה ביולוגית וגנטיקת אוכלוסייה מתמטית. באופן בסיסי, הסינתזה המודרנית (או הנאו-דרוויניזם) הציגה את הקשר בין שני גילויים חשובים: היחידות של האבולוציה (גנים) והמנגנון של האבולוציה (ברירה טבעית).
בשל ההסתמכות על הביולוגיה, סוציוביולוגיה נחשבת לעיתים כענף של הביולוגיה והסוציולוגיה, למרות שהיא משתמשת בטכניקות ממדעים רבים אחרים, כולל אנתרופולוגיה, אבולוציה, זואולוגיה, ארכאולוגיה, גנטיקת אוכלוסייה, ורבים אחרים. בתוך תחום המחקר של חברות אנושיות, סוציוביולוגיה משויכת ביותר לתחומים של אקולוגיה אנושית ופסיכולוגיה אבולוציונית.
הסוציוביולוגיה נותרה נושא מעורר מחלוקת מכיוון שהיא טוענת שהגנים משחקים תפקיד משמעותי בהתנהגות האנושית, למרות שסוציוביולוגים מתארים את התפקיד הזה כאינטראקציה מורכבת ביותר, ולרוב לא ניתנת לחיזוי, בין טבע וחינוך. המבקרים החשובים ביותר של הגישה שלגנים יש תפקיד חשוב בהתנהגות האנושית הם פרנץ בועז, ריצ'רד לוונטין וסטיבן ג'יי גולד.
תאוריות מודרניות > תאוריית המודרניזציה

תאוריות של מודרניזציה פותחו ונעשו פופולריות בשנות ה-50 וה-60, והן קשורות בצורה של התנגדות לתאוריית התלות. הן משלבות את התאוריות הקודמות של האבולוציה הסוציו-תרבותית עם ניסיון מעשי ומחקר אמפירי, במיוחד מתקופת הדה-קולוניזציה. התאוריה קובעת כי:
המדינות המערביות הן המפותחות ביותר, ושאר העולם (בעיקר הקולוניות לשעבר) נמצא בשלבים מוקדמים יותר של התפתחות, כאשר בסופו של דבר יגיע לאותה הרמה כמו העולם המערבי.
שלבי ההתפתחות מתחילים בחברות מסורתיות ומגיעים עד לחברות מפותחות.
מדינות העולם השלישי מפגרות מאחור בהתפתחותן החברתית, ויש לכוון את דרכן כדי שיעשו מפותחות יותר.
תאוריית המודרניזציה התפתחה מתאוריות האבולוציה החברתית הקלאסית, והיא מדגישה את גורם המודרניזציה: חברות רבות מנסות (או צריכות לנסות) לחקות את החברות והתרבויות המצליחות כדי להצליח בעצמם. התאוריה גם קובעת שיש בידי החברות הלא-מערביות היכולת לחקות את החברות המערביות. בכך התאוריה תומכת ברעיונות של הנדסה חברתית ובכך שהמדינות המפותחות יכולות ומחויבות לעזור למדינות המתפתחות, באופן ישיר או עקיף.
מבין המדענים שתרמו רבות לתאוריה זו הם וולט רוסטוב (Walt Rostow), שבספרו "שלבים של צמיחה כלכלית: מניפסט לא-קומוניסטי" (1960) התמקד בצד הכלכלי של המודרניזציה, וניסה להראות מהם הגורמים שמדינה צריכה כדי להגיע לדרך המודרניזציה על פי מודל ה"הצמיחה" שלו. דייוויד אפטר הדגיש את החשיבות של השיטה הפוליטית ואת ההיסטוריה של הדמוקרטיה, כשהוא חוקר את הקשר בין דמוקרטיה, ממשל תקין ויעילות לבין מודרניזציה. דייוויד מק'קללנד ("החברה המצליחה", 1967) ניגש לנושא זה מההיבט הפסיכולוגי, עם תאוריית המוטיבציה שלו, כשהוא טוען שמודרניזציה אינה יכולה להתרחש עד שחברה מסוימת מעריכה את ערך החדשנות, ההצלחה והיוזמה החופשית. אלכס אינקלס ("להעשות מודרני", 1974) יצר גם הוא מודל דומה של "האישיות המודרנית", שעליה להיות עצמאית, פעילה, מעוניינת במדיניות ציבורית ובעניינים תרבותיים, פתוחה לחוויות חדשות, רציונלית ומסוגלת ליצור תוכניות ארוכות טווח לעתיד. כמה מהחיבורים של יורגן הברמאס גם הם קשורים לתת-התחום הזה.
תאוריות המודרניזציה ספגו ביקורת בדומה לזו שספגה האבולוציה החברתית הקלאסית, במיוחד על כך שהיא אתנוצנטרית מדי, חד-צדדית וממוקדת בעולם המערבי ובתרבותו.
תאוריות מודרניות > תאוריה של החברה הפוסט-תעשייתית

חוקרים רבים ניתחו מגמות שונות וניסו לחזות התפתחויות עתידיות של החברות האנושיות בעזרת התאוריה האבולוציונית. מניסיונות אלה נוצרו תאוריות של חברות פוסט-תעשייתיות, הטוענות שהתקופה הנוכחית של החברה התעשייתית מגיעה לסופה, ושמידע ושירותים נעשים יותר חשובים מתעשייה ומוצריה.
ב-1974 דניאל בל, מחבר הספר "ביאתה של החברה הפוסט-תעשייתית", הציג את המושג של החברה הפוסט-תעשייתית. כמו רבים לפניו, הוא חילק את ההיסטוריה של האנושות לשלוש תקופות: קדם-תעשייתית, תעשייתית ופוסט-תעשייתית. הוא חזה כי עד סופה של המאה ה-20, ארצות הברית, יפן ומערב אירופה יגיעו לשלב הפוסט-תעשייתי. דבר זה יתבטא במספר מאפיינים:
חשיבותו של מגזר השירותים (מנהל, בנקאות, מסחר, תחבורה, בריאות, חינוך, מדע, אמצעי תקשורת, תרבות) יחסית למגזר התעשייתי המסורתי (תעשיות ייצור, שחשיבותן נעשתה רבה יותר מהמגזר החקלאי או מהכרייה לאחר המהפכה התעשייתית במאה ה-18).
החשיבות הגדלה של טכנולוגיות מידע;
החשיבות הגדלה של תכנון לטווח ארוך, שינסה לחזות את המגמות העתידיות;
עליית הטכנוקרטיה והפרגמטיזם לעומת האתיקה המסורתית והאידאולוגיות;
החשיבות העולה והשימוש הגובר בטכנולוגיה ובאינטלקט;
שינויים בהיררכיה המסורתית של המעמדות החברתיים, כשמומחים בעלי השכלה גבוהה ומדענים הופכים לחשובים יותר מהבורגנות המסורתית.
משנות ה-70 סוציולוגים ואנתרופולוגים רבים אחרים, כמו אלווין טופלר ("הלם העתיד", 1970), וג'ון נייסביט (John Naisbitt) ("מגה-מגמות 2000: הכיוונים החדשים לשנות ה-90", 1982) הלכו בעקבותיו של בל ויצרו תאוריות דומות. ג'ון ניסבייט הציג את המושג של megatrends: מגמות חזקות וגלובליות שמשנות חברות אנושיות בקנה מידה עולמי. אחת מהמגמות שהוא מציין היא הגלובליזציה. מגמה חשובה אחרת היא יעילותם הגוברת של המחשבים וההתפתחות של האינטרנט. מרשל מקלוהן טבע את המושג הכפר הגלובלי ("גלקסיית גוטנברג", 1962), ומושג זה אומץ על ידי חוקרים של הגלובליזציה והאינטרנט. ניסבייט ורבים אחרים טוענים כי המגמות הרחבות האלה מביאות לביזור, החלשה של הממשל המרכזי, חשיבות גדלה והולכת ליוזמה מקומית ודמוקרטיה הישירה, שינויים בהיררכיה של המעמדות החברתיים המסורתיים, התפתחות של תנועות חברתיות חדשות ועוצמה גוברת של הצרכנים וריבוי האפשרויות העומדות בפניהם.
כמה מהתחזיות של החברה הפוסט-תעשייתית היו קשורות לתאוריה של "סינגולריות טכנולוגית". תאוריה זו מתייחסת לנקודת זמן או תקופה בהתפתחותה של התרבות, כאשר התאוצה של ההתקדמות הטכנולוגית, השינויים החברתיים, המדעיים והכלכליים מהירה כל כך, שלא ניתן יהיה לחזות או להבין את התקופה שלאחר אותה נקודת זמן או תקופה. נקודת זמן כזה נדון לראשונה בשנות ה-50, והרעיון נעשה פופולרי מאוד בשנות ה-80 על ידי ורנור וינג'. עם זאת, יש ספקנות רבה כלפי דעה קיצונית זו בקרב רבים מאוד מאנשי מדעי החברה השמרנים יותר.
מבקרים של התאוריה הפוסט-תעשייתית מצביעים על כך כי היא מאוד מעורפלת, ושכמו כל תחזית, אין כל הבטחה שהמגמות אותן רואים היום במסגרת תאוריה זו אכן ימשכו בעתיד או יתפתחו בכיוונים שנחזים על ידי החוקרים בני-ימינו.
ויכוחים מוסריים ופוליטיים כיום על אבולוציה סוציו-תרבותית

תקופת המלחמה הקרה התאפיינה ביריבות בין שני מעצמות-על, אשר כל אחת מהן ראתה עצמה כחברה וכבעלת תרבות המפותחת ביותר על פני כדור הארץ. ברית המועצות ראתה את עצמה כחברת מופת סוציאליסטית שהייתה תוצאה של מאבק המעמדות, וייעודה להיות המדינה האוטופית של הקומוניזם, ואילו הסוציולוגים בארצות הברית (כמו טלקוט פרסונס) טענו כי החרות והשגשוג של ארצות הברית הם הוכחה לרמה הגבוהה יותר של התפתחות סוציו-תרבותית של התרבות והחברה שלה. באותה עת, הדה-קולוניזציה יצרה מדינות עצמאיות חשובות ששאפו להתפתח, ומודל זה של צמיחה ותיעוש היה צורה של אבולוציה סוציו-תרבותית.
מצד שני, ישנה מסורת חזקה בתאוריה החברתית האירופאית מרוסו ועד מקס ובר, שטוענת כי לצד ההתקדמות הזו יש גם איבוד של חרות וכבוד אנושי. בשיאה של המלחמה הקרה, מסורת זו התמזגה עם עניין גובר באקולוגיה והשפיעה על אקטיביזם תרבותי בשנות ה-60. תנועה זו יצרה מגוון רחב של תוכניות ופעולות פוליטיות ופילוסופיות, שהדגישו את החשיבות של הבאת החברה והאקולוגיה למצב הרמוני.
ישנם חוקרים שהדגישו את החשיבות של הרמוניה אקולוגית של חברות קטנות וסגורות, חשיבות הגוברת על התפתחות ציוויליציונית. סקר שבוצע בשנת 2002 שנערך בקרב מומחים לענייני ילידים ברחבי צפון ודרום אמריקה (עליו דווח במגזין "הרפר") גילה, כי כולם היו מעדיפים להיות אדם החי בעולם החדש (קרי, אמריקה) בשנת 1491, שנה לפני כל מגע אירופאי, ולא להיות אירופאי טיפוסי של אותה התקופה. ביקורת שמופנית כלפי גישה זו היא שיש מספר מקרים היסטוריים המראים כיצד גם עמים ילידים מסוגלים לעשות נזק אקולוגי רחב (כמו המדבור באי הפסחא או ההכחדה של הממותות בצפון אמריקה) וכי אותם חוקרים שבויים בסטריאוטיפ האירופי של ה"פרא האציל".
כיום, פוסטמודרניסטים שואלים האם למושגים חברה או אבולוציה בכלל יש משמעות פנימית, ושמא מושגים אלה אומרים משהו על האדם המשתמש באותם מושגים יותר מאשר על הנושא אותו הם מתארים. הטענה היא שייתכן כי אין מספיק דמיון בין התרבויות של הצופה והנצפה כדי שיוכלו לתקשר ביניהם ולהבין אחד את השני בצורה מוצלחת. בנוסף, ייתכן כי ישנה כפייה של מערכת ערכים ואמונות של האחד על האחר, על ידי כיבוש או קולוניזציה. לדוגמה, צפייה בהבנה - השונה מאוד – של הפיזיקה והמתמטיקה בקרב עמים ילידים הביאה באופן עקיף לרעיונות כמו ה"מדע הקוגניטיבי של המתמטיקה" של ג'ורג' לייקוף, שאומר כי שיטות מדידה עצמן אינן יכולות להיות אובייקטיביות.
לקריאה נוספת

גיא גרינפלד, ‏אמני גרילה, באתר "אלכסון", 10 בינואר 2016
ראו גם

התקדמות חברתית
טכנולוגיה פרה היסטורית
פרדוקס הבחירה
הרברט ספנסר
אדוארד טיילור
לואיס הנרי מורגן
איזה פרליס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בדצמבר 1918 סמיאטיץ', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 במרץ 2013 (בגיל 94) ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בן או בת זוג:  גצל קרסל 
 
איזבֶּלה (איזָה) פֶּרְליס-קרֶסֶל (י"ב בטבת תרע"ט, 15 בדצמבר 1918 – כ' בניסן תשע"ג, 31 במרץ 2013) הייתה עיתונאית ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה

איזה פרליס נולדה לפליציה (פלה) לבית צוקר וד"ר חיים פרליס. אביה היה רופא יליד גרודנה, שסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין ב-1911, עבר לסמיאטיץ' ב-1913 ונישא שם לאמהּ, בת העיר. במלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי בצבא האימפריה הרוסית. לאחר מכן התגוררה המשפחה כמה שנים במינסק, ועם תום המלחמה הפולנית-סובייטית שבה לסמיאטיץ'. ב-1927 עברה המשפחה שוב, לבריסק, על מנת שפרליס תלמד שם בגימנסיה. לאחר תום לימודיה, עלתה לארץ ישראל ב-1935 עם אשרת סטודנטית.
אביה נפטר בבריסק באוקטובר 1937, בתום חודשים שבהם היה מרותק למיטתו בעקבות פגיעת אבן בלבו בפוגרום ביהודי בבריסק אותה שנה. נקבר שם. מיד עם מותו של אביה עלו אמהּ ואחותה הצעירה לארץ ישראל, וכל המשפחה התיישבה בירושלים. סיימה את לימודיה במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1941.
הייתה נשואה לסופר והביבליוגרף גצל קרסל מקיץ 1954 ועד למותו בקיץ 1986. הייתה אם לבן, עידו, והמשפחה התגוררה בחולון.
פרסמה כתבה רשימות ומאמרים על ספרות והיסטוריה כללית בעיתונים "דבר", "מעריב", "הדואר", "על המשמר" ובכתב העת "מאזנים", וכן שני ספרים: "הלבן והשחור" (תשכ"ג), על הרפתקאותיהם של אנשי המערב באפריקה, ו"היבשת הנסערת" (תשכ"ח), על הכיבוש הספרדי של אמריקה הלטינית. בנוסף, הכינה אינדקסים וביבליוגרפיות עם בן-זוגה, גצל קרסל.
ספריה

הלבן והשחור: הרפתקאותיהם של לבנים ביבשת אפריקה, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשכ"ג.
היבשת הנסערת: הכובשים הספרדים באמריקה, תל אביב: אל"ף, תשכ"ח.
קטלוגים וביבליוגרפיה:
ספרי עם עובד: קטלוג כללי תש"א-תשמ"ב 1941–1982; הוכן ונערך בידי איזה וג. קרסל, תל אביב: עם עובד, תשמ"ג 1983.
הערות שוליים

↑  הקבר של גצל ואיזה קרסל בבית העלמין חולון, באתר BillionGraves.
↑  על הספר: אפריקה, מעריב, 19 ביולי 1963.
↑  ביקורת: יוסף פרידלנדר, ספר ישראלי על יבשת רחוקה, מעריב, 21 בפברואר 1969.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309371405171  ISNI: 0000 0004 0279 4932  LCCN: n85074373  VIAF: 298684032   WorldCat (עם VIAF): 298684032 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אילדיקו קומלושי

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1959 (בת 65) בקשסנטאנדראש, הונגריה 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט, בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (2016)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אילדיקו קומלושי (בהונגרית: Komlósi Ildikó; נולדה ב-22 במרץ 1959) היא זמרת אופרה מצו-סופרן הונגרייה.
ביוגרפיה

קומלושי נולדה בבקשסנטאנדראש. בשנים 1980–1984 למדה מוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, בשנים 1984–1985 למדה בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, בהדרכתה של ורה רוז'ה ובשנים 1987–1988 השתתפה בשיעורי התמחות באקדמיה של לה סקאלה במילאנו.
במנת 1982 זכתה בפרס ראשון בתחרות בקרלובי וארי, צ'כיה ובפרס שני בתחרות בדן בוס, הולנד. בשנת 1986 זכתה בתחרות הבינלאומית של פברוטי והופיעה לראשונה ברקוויאם של ורדי מול לוצ'יאנו פברוטי בניצוחו של לורין מאזל.
בעקבות הופעת הבכורה המוצלחת שלה, היא הוזמנה להופיע בתיאטראות החשובים בעולם: האופרה של וינה; תיאטרון לה סקאלה במילאנו; פרנקפורט, סנטיאגו דה צ'ילה; המטרופוליטן אופרה וקרנגי הול בניו יורק; תיאטרון סן קרלו בנאפולי; מאגיו בפירנצה; הארנה של ורונה; בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון; ולה מונה בבריסל.
היא שיתפה פעולה עם המנצחים החשובים בעולם: סר קולין דייוויס, איוואן פישר, ואלרי גרגייב, זובין מהטה ואנטוניו פאפאנו.
ביוגרפיה > נקודות השיא בקריירה

דון ג'ובאני - דונה אלווירה בתיאטרון קרלו פליצ'ה בגנואה
טירת הנסיך כחול הזקן - ג'ודית באופרה של טורקו
כרמן - תפקיד ראשי, בזמפר-אופרה בדרזדן
כוחו של גורל - פרציוסילה, במטרופוליטן אופרה בניו יורק
נקסוס - אריאדנה בלה סקאלה במילאנו
אבירות כפרית - בנטוצה בארנה של ורונה
כרמן בארנה של ורונה
אאידה באופרה של פרנקפורט, במרחצאות קרקלה ברומא ובלה סקאלה במילאנו בניצוחו של ריקרדו שאיי לפתיחת עונת 2006–2007
אבירות כפרית ואדיפוס המלך - יוקסטה בתיאטרון רג'יו בטורינו
הרקוויאם של ורדי בקליארי
אבירות כפרית - בדויטשה אופר ברלין ובנאפולי
טירת הנסיך כחול הזקן - בבילבאו
הרקוויאם של ורדי - התזמורת הפילהרמונית של לונדון בניצוחו של ולדימיר יורובסקי בלונדון
רקוויאם של דבוראק בברצלונה, בקליארי ופלרמו
אדריאנה לקוברר בפלרמו
שלומית - במטרופוליטן אופרה בניו יורק
פרסיפל - Kundry בדויטשה אופר ברלין
דון קרלוס בזמפר-אופרה בדרזדן
אאידה בברלין ובמינכן
השיר על הארץ - באוביידו, אנטוורפן וגנט
טירת הנסיך כחול הזקן ברומא
מיסה סולמניס מאת בטהובן בפלרמו
אאידה ורוסלקה (ג'זיבאבא) בברצלונה
Die Frau ohne Schatten (אנ') - Die Amme במטרופוליטן אופרה בניו יורק
Ciarondejska (הנסיכה Evpraksija) באנטוורפן
טירת הנסיך כחול הזקן בטוקיו
Les Troyens (אנ') - קסנדרה בדויטשה אופר ברלין
אאידה במצדה בניצוחו של דניאל אורן בשנת 2011
הסימפוניה השנייה של מאהלר בתיאטרו מאסימו בפלרמו
פרסים

בשנת 2014 זכתה בפרס צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות ההונגרי (1922)(הו')
בשנת 2016 זכתה בפרס קושוט
הפניות

"Atelier Musicale". אורכב מ-המקור ב-2007-12-30. נבדק ב-2008-04-22.
אילדפונסו פלקונס

| --- | --- |

פלקונס בכנסיית סנטה מריה דל מאר (ברצלונה), המשמשת כרקע לספרו "הקתדרלה ליד הים"
 לידה:  1959 (בן 65 בערך) ברצלונה, ספרד
 מדינה:  ספרד 
 שפות היצירה:  ספרדית
 סוגה:  רומן היסטורי
 יצירות בולטות:  הקתדרלה ליד הים, היד של פאטימה
 תקופת הפעילות:  מ-שנות ה-80 של המאה ה-20
 הושפע מ:  נח גורדון, קן פולט, פרדריק פורסיית', גרי ג'נינגס ואחרים
 ildefonsofalcones.com
 
אילדפונסו פלקונס דה סיירה (בספרדית: Ildefonso Falcones de Sierra; נולד בברצלונה, 1959) הוא סופר ספרדי, ועורך דין. מחבר הרומנים ההיסטוריים: "הקתדרלה ליד הים", "היד של פאטימה", ו"המלכה היחפה" (La reina descalza).
ספרו הראשון "הקתדרלה ליד הים" (2006) עוסק בקטלוניה בימי הביניים, והיה לספר הנמכר ביותר בספרד בשנת 2007. ספרו השני "היד של פאטימה", שנכתב על רקע מרד המוריסקים (1568) ובעקבותיו גירוש המוריסקים (1609), היה אף הוא לרב-מכר; ביום ההפקה, 10 ביוני 2009, נמכרו 50,000 עותקים מהספר. המהדורה העברית של ספריו יצאה לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בנערותו היה פלקונס אלוף בקפיצות ראווה, אך קריירת הרכיבה שלו הסתיימה עם מותו של אביו בגיל 17.
פלקונס משמש כעורך דין מומחה למשפט אזרחי. הוא מתגורר כיום בברצלונה, עם אשתו וארבעת ילדיהם.
ספריו

הקתדרלה ליד הים (בספרדית: 2006, בעברית: 2008). הספר תורגם ללמעלה מ-30 שפות. ונמכר ביותר מ-2 מיליון עותקים.
היד של פאטימה (בספרדית: 2009, בעברית: 2011)
המלכה היחפה (בספרדית: La reina descalza‏, 2013, בעברית 2013)
יורשי הארץ (בספרדית: 2016, בעברית: 2018)(בספרדית הספר נקרא: Los herederos de la tierra) - ספר ההמשך לספרו הקתדרלה ליד הים.
הוקרה

בשנת 2010 נקרא על שמו רחוב בכפר חובילס (Juviles) שבגרנדה, בו מתרחש חלק מרכזי מעלילת ספרו "היד של פאטימה".
הערות שוליים

↑  הקתדרלה ליד הים, הרומן הנקרא ביותר בשנת 2007.
↑  אידלפונסו פלקונס סוחף עם "היד של פאטימה".
↑  שם הספר הוא משחק מילים על שמה של פאטימה, אהובת גיבור הספר, הרננדו; והתכשיט המכונה "היד של פטימה" (בכינויו המקובל: חמסה).
↑  מחבר "היד של פאטימה" השתתף בטקס קריאת רחוב על שמו, באתר העיתון הספרדי "אידיאל". (בספרדית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297919005171  PLWABN: 9810557782605606  BIBSYS: 7057881  BNC: 000659240  BNE: XX1143564  BnF: cb15688514j (data)  CANTIC: a10886370  CiNii: DA16287197  GND: 132511827  ICCU: UBOV029551  ISNI: 0000 0001 1773 1959  LCCN: n98080864  LNB: 000125877  MusicBrainz: 61bc8fb5-809c-4281-a06b-065c05c4f858  NDL: 01199542  NKC: xx0080355  NLG: 293059  NLK: KAC200709324  NSK: 000486089  NTA: 297779796  RERO: 02-A012801544  SELIBR: 342503  SUDOC: 110989422  VIAF: 85830150   WorldCat (עם VIAF): 85830150 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אופסין

| --- | --- |

 שיוך:  G protein-coupled receptor, rhodopsin-like 
 מזהים
 קוד MeSH:  D12.776.306.466 
 מזהה MeSH:  D055355 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C2355587 
 
מבנה הרודופסין בממברנה
תרשים של מדוכים וקנים
אופסין הוא חלבון ממברנלי ממשפחת הקולטנים המצומדים לחלבוני G המשמש כקולטן עצבי רגיש לאור ביצורים חיים (פוטורצפטור). נכון לשנת 2005, זוהו למעלה מאלף אופסינים שונים, שישה מתוכם זוהו בתאים קולטי אור ברשתית העין האנושית. כל האופסינים מכילים קבוצה פונקציונלית בשם רטינל, נגזרת כימית של ויטמין A, הרגישה לאור.
ישנן שתי קבוצות של אופסינים שאינן הומולוגיות זו לזו, אך הן בעלות תפקוד ומבנה דומה. אופסינים מטיפוס I מצויים בפרוקריוטים, בעוד אופסינים מטיפוס II נמצאים בבעלי חיים. לא ידוע על קיום אופסינים בקבוצות אחרות של אורגניזמים כגון צמחים ופטריות.
אופסינים מטיפוס I

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אופסינים מטיפוס II

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ניתן לסווג את האופסינים מטיפוס II לשש קבוצות נבדלות על פי רצף חומצות האמינו שלהם. קבוצות אלו חולקות ביניהן פחות מ-20% מרצפי החלבון.