פיצויים עונשיים
פיצויים עונשיים

פיצויים עונשיים הם חריג לגישה התרופתית בה מכיר הדין. נתינתם מהווה סטייה מהעיקרון התרופתי של דיני הנזיקין בשל העובדה שהדגש בקביעתם אינו בנזק אלא בהיבטים אחרים. פיצויים אלו יינתנו לאחר שהוערכו הנזקים שהוכחו, ואין מטרתם להשיב את המצב לקדמותו. גובה הפיצויים העונשיים, להבדיל מהפיצויים הרגילים, אינו משקף את הנזק שנגרם לניזוק בשל העוולה. אופי הפיצויים העונשיים, בשונה מהאופי התרופתי של הפיצויים שניתנים בדרך כלל, הוא עונשי או הרתעתי. בהצבת מטרה עונשית בנתינת פיצויים אלו בית המשפט למעשה מעניש את המזיק על התנהגותו או מחדלו, ומביע סלידה מהמעשה שביצע או שנמנע מלבצע. במצב דברים מעין זה בית המשפט מעביר מסר שההתנהגות או המחדל שבוצעו אינם נורמטיביים. כלומר, בבסיס ההחלטה עומדת אמירה מוסרית שאין מקום למעשה או מחדל מעין אלו בחברה. ייתכן אף שהמעשה או המחדל מוגדרים כעבירה פלילית, שבקיומה חייב הנאשם בעונש מאסר או קנס כפי שקבוע בחוק העונשין (תשל"ז-1977) או בחוקים נוספים שקובעים עבירות פליליות. עלולה אם כך להיווצר כפילות בענישה במשפט האזרחי בדיני הנזיקין ובמשפט הפלילי. הטלת סנקציות במשפט האזרחי מביאה לטשטוש התחומים בין המשפט האזרחי לפלילי.
כאשר אופי הפיצויים הוא הרתעתי, בית המשפט פוסק פיצויים עונשיים ועל ידי כך מבקש להרתיע את המזיק מלבצע את המעשה שוב, ואף להרתיע מזיקים פוטנציאליים מלבצע מעשים דומים. עיקרה של מטרה הרתעתית הוא בהשגת יעילות. על ידי מניעתם של נזקים שאינם משתלמים הדין פועל באופן יעיל. לעיתים יש נזקים שיש רצון למנוע אותם ויש כאלו שלא, הדבר תלוי ברווח החברתי שיתקבל מול הנזק שנגרם. כאשר נזק משתלם למזיק הוא יעדיף לשלם את הפיצויים שיושתו עליו בבית המשפט מאשר להימנע מלהזיק, מאחר שהרווח מהנזק גבוה יותר מגובה הפיצויים. פיצויים עונשיים, בהיותם גבוהים יותר משווי הנזק, מביאים למצב בו לא משתלם למזיק להזיק שנית, מאחר שהרווח של המזיק נמוך מהפיצויים ששילם. על ידי כך מרתיע הדין את המזיק הספציפי ומזיקים פוטנציאליים אחרים שידעו שהנזק אינו משתלם להם.
יש חשיבות גדולה בקביעת המטרה העומדת בבסיס נתינת פיצויים בדיני הנזיקין. בחירת מטרה שונה תקבע גובה פיצויים שונה. גובהם של פיצויים עונשיים שמטרתם ענישה יהיה אחר מגובהם של פיצויים שמטרתם הרתעה. בכל מקרה ניכר כי פיצויים עונשיים יהיו גבוהים יותר מאלו הנפסקים במטרה להסיר את הנזק, שאופיים תרופתי. החלטה בבית משפט על תשלום פיצויים יכולה לשרת מספר מטרות שלא תמיד ניתן ליישב ביניהן. לעיתים לא יוטלו פיצויים כדי להימנע מענישת מזיק שהזיק ללא כוונה, אך תהיה פגיעה בהרתעתם של מזיקים פוטנציאליים. פעמים רבות המטרות מתיישבות כך שהחלטה מסוימת תשרת את שתיהן. אופיים העונשי של הפיצויים מביא לכך שחומרת המעשה שהוביל לנזק תשפיע על גובה הפיצויים. ככל שהמעשה חמור יותר בעיני החברה ונתפס כשלילי על ידה, הפיצויים יהיו גבוהים יותר. באמצעות הטלת הפיצויים מגנה החברה על ידי המשפט את ההתנהגות וגובהם של הפיצויים מבטא את הסלידה של החברה מהעוולה שבוצעה.
ברוב המקרים נפסקים פיצויים עונשיים בגין עוולות כוונה וזדון- מקום בו התנהגות המזיק ראויה לגינוי. האשמה שמיוחסת למבצע עוולת כוונה או זדון היא אשמה מוסרית שעה שהמזיק התכוון לגרום לנזק במעשהו או במחדלו או בעוולת זדון: ידע שהוא עלול לגרום לנזק. דוגמה לכך היא עוולת התקיפה הדורשת שימוש בכוח במתכוון נגד גופו של אדם. כדי להוכיח שבוצעה עוולת התקיפה, על הניזוק להראות עשייה מכוונת של המזיק באמצעות הוכחת אשם סובייקטיבי שלו במקרה המסוים. בבסיסה של גישה זו מונח הרציונל העונשי. הפיצויים הגבוהים מהנזק שנגרם מענישים את המזיק על שביצע בכוונה מעשה שהחברה סולדת ממנו. הרציונל ההרתעתי, אף שאינו המרכזי בעוולות אלו, מתקיים אף הוא. במקרים חריגים נפסקו בשיטות משפט אחרות פיצויים עונשיים גם בתביעות המבוססות על עוולת הרשלנות. עוולת הרשלנות מטילה אחריות בשל פגם חברתי, לאו דווקא מוסרי, בהתנהגות המזיק. מוטלת אחריות על המזיק כל אימת שמסתבר שהוא הטיל על הניזוק סיכון שאינו רצוי חברתית. באמצעות עוולת הרשלנות ניתן להטיל אחריות על כל מי שהתנהג בצורה בלתי סבירה ויכול היה לצפות שכתוצאה מהתנהגותו ייגרם נזק. בשונה מעוולות הכוונה והזדון, עוולת הרשלנות אינה דורשת כוונה או ידיעה בפועל של המזיק לגבי המעשה שביצע שגרם לנזק. הטלת פיצויים עונשיים בעוולת הרשלנות מחזקת את הרציונל ההרתעתי על פני הרציונל העונשי. על ידי הטלת הפיצויים מנסה הדין להשיג יעילות בכך שמזיקים פוטנציאליים ייזהרו בשל הידיעה שאם ייגרמו נזק, אפילו לא התכוונו לגרום לו, הרווח שלהם לא ישתלם בשל גובה הפיצויים שיידרשו לשלם. הרציונל העונשי בא לידי ביטוי ברצון להעניש את אלו שהזיקו ברשלנות.
פסיקת פיצויים עונשיים מאפשרת לשופט בהליך האזרחי להתייחס להבחנה שבין פגיעה זדונית ומכוונת לבין פגיעה רשלנית הנעדרת כוונת זדון. מצבו הנפשי של המזיק בעת גרימת הנזק הוא שיקבע האם יש מקום להטלת פיצויים עונשיים. מקום בו למזיק לא הייתה כוונה להזיק, המטרה העונשית של הפיצויים לא תתגשם. מנגד, המזיק במודע יקבל את גמולו ויכלכל צעדיו להבא בהתאם להפסד שספג.