stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דני רווה
תחילת דרכו

דני רווה גדל בתל אביב ולמד בבית ספר הכרמל. הוא החל את דרכו האמנותית כחבר בלהקת פיקוד מרכז. עמו בלהקה, מבין אלה הידועים גם היום, היו שלמה וישינסקי, יגאל חרד, אושיק לוי, אריאל פורמן, וכן חדווה עמרני ודוד טל, שמאוחר יותר התפרסמו כצמד חדוה ודוד. הלהקה העלתה שתי תוכניות: "חיילים יצאו לדרך", שביים יצחק ברקת, ו"למה כובע", שביים עידוא בן גריון. המנהל המוזיקלי היה אריה לבנון, והתוכנית נכתבה בידי אפרים קישון, מרדכי נאור, נעמי שמר, דרורה חבקין ורפי בן משה.
בתום שירותו הצבאי, נסע לארצות הברית, שם החל בלימודי קולנוע וטלוויזיה, ועם שובו ארצה, הצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הלימודית. מאוחר יותר עבד כקופירייטר ב"פרסום אדמון", והחל גם לכתוב לתוכנית ההומור והסאטירה "חוחים וחיוכים", שערך עזריה רפופורט, שם פגש בשחקן שהיה אז בתחילת דרכו, גדי יגיל. יגיל ביצע את רוב הקטעים שכתב רווה לתוכנית, ביניהם "הרוקח ההיפוכונדר", "המציל", "צלם חתונות", "המוכס", והמפגש בין השניים הניב שיתוף פעולה ארוך ימים וכמה הצגות בידור מצליחות.
רווה היה נשוי לפסיכולוגית אירית ברזל רווה. מתגורר במושב שדה ורבורג.
שנות השישים והשבעים

ב-1968 החל לעבוד כעורך בקול ישראל. תוכניתו הראשונה, "קולות קלים", שערך וכתב יחד עם הסופר והמשורר משה בן שאול, הייתה פסיפס של ראיונות רחוב, מלווים בדברי קשר שהוגשו מן האולפן בידי שחקן.
בהמשך הציע למנהליו במחלקת הבידור פורמט לא שגרתי, לתוכנית בידור פומבית, שנקראה שלכם לשעה קלה. 
ה"שואו" המוכר מן הטלוויזיה האמריקאית, שבו המגיש קבוע ובכל תוכנית אורחיו מתחלפים. כאן בכל תוכנית הוחלף גם המגיש שעמד במרכז התוכנית, והחומר שנכתב במיוחד עבורו ביטא לעיתים קרובות את טעמו האישי וכישרונו הייחודי. מבנה זה איפשר גיוון גדול יותר בביצוע ובחומרים.
ההצעה התקבלה ו"שלכם לשעה קלה" הפכה לאחת ההצלחות הגדולות של מחלקת הבידור.
את "שלכם לשעה קלה", ערך רווה יחד עם עמיתו, המפיק והעורך יוסף אריה, ובמסגרתה גם כתב לאמנים רבים, ביניהם; שרגא פרידמן, רבקה מיכאלי, יוסי בנאי, שייקה אופיר, תיקי דיין, יהורם גאון, בומבה צור, גדי יגיל, יהודה אפרוני וזהרירה חריפאי. התוכנית שודרה בין השנים 1969-1974, ובשנת 1973 זכתה בפרס רשות השידור בתחום הבידור.
בהמשך כתב וערך תוכניות רבות נוספות : 
"הדים מבית החולים", סיט-קום רדיופוני פרוע, בהשתתפות ספי ריבלין, המתרחש בבית חולים מוטרף, שבו מנהלים הרופאים מאבק יומיומי על חיי החולים, ובעיקר על מעמדם במחלקה.
"מזימת אסתר", גרסה עדכנית למגילה, בהשתתפות אבנר חזקיהו ודורי בן זאב. 
"תפילת אשכבה לרדיו", פרודיה על תוכניות הרדיו, עם אורי זוהר, יהורם גאון, זהרירה חריפאי, ואנשי הרדיו : גדעון לב ארי, משה טימור, שמואל רוזן, ויוסף טרגין.
במקביל לעבודתו במחלקת הבידור, כתב רווה גם לטלוויזיה, לתיאטרון ולהפקות שונות, בין היתר כתב לתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", לתוכנית היחיד של שייקה אופיר "ימים טובים", משם זכורים: הכבאי, ובית ספר לגנבים וכיפה אדומה. לרבקה מיכאלי, "הלו אדון פרח". לגדי יגיל את תוכנית היחיד הראשונה שלו, "חיי כלב", ומאוחר יותר את "החיים הם לא ירח דבש", הצגת בידור משותפת, עם חנה לסלאו. שתי ההצגות זכו להצלחה רבה.
שנות השמונים

ב-1980, כתב רווה את "אגדות האחים גרימברג", (פזמונים מאת רוני וייס ואפרים סידון, בימוי אילן רונן), פרודיה מטורללת על אגדות ילדים, בהשתתפות ספי ריבלין, אפי בן ישראל, נתן נתנזון ורוברט הניג, שהתקבלה בהתלהבות רבה. הצלחתה הרבה של ההצגה הביאה לשיתופי פעולה נוספים בין רווה לריבלין, במרוצת השנים הבאות.
ב-1982 פנתה מחלקת הדרמה של רשות השידור, אל כמה יוצרים, בהצעה לקחת חלק בסדנת כתיבת לקולנוע, שעמדה להיערך באוניברסיטת תל אביב בהדרכת מרצה בכיר מאוניברסיטת קליפורניה (U.C.L.A), ועם סיומה להגיש תסריט לדרמה טלוויזיונית. רווה שהיה בין היוצרים שהוזמנו לסדנה, כתב את "דוכס ראש פינה", דרמה קומית, בהשתתפות יוסי גרבר, יהודה פוקס, מרדכי בן זאב, רמי דנון ואוהד שחר, על שלושה חברי מחתרת מתקופת קום המדינה, שאחת לשנה נפגשים בבית מלון קטן בראש-פינה, השייך לאחד מהם, כדי לסגור חשבונות מן העבר הרחוק, כל עוד הם זוכרים משהו ממנו. פגישותיהם השנתיות מקוממות עליהם את בנו של הבעלים, שמתכנן כבר זמן רב להעביר את אביו לבית אבות ולמכור את בית המלון.
באותה שנה כתב גם את "טיסה לאחור", פרודיה מקומית על מלחמת הכוכבים המתרחשת בתחנת משטרה קטנה בצפון הארץ. ההצגה, בהשתתפות צוות השחקנים שהעלה את "אגדות האחים גרימברג", החלה כהצגה מבטיחה, עלתה לבמה ברגל ימין, אבל מיהרה לרדת ממנה עם פרוץ מלחמת שלום הגליל.
ב-1985 כתב רווה לגשש החיוור את תוכניתם התשיעית, "בעבור חוקן דולרים", שביים מוטי קירשנבאום, וזכתה להצלחה גדולה. בין המערכונים הזכורים במיוחד: "המצילים של ש"ס", "כבד אווז", "המשמר האזרחי", "מגרש השדים", "נמר בגבעתיים", ו"החוזרים מחו"ל".
ב-1989 הוזמן רווה להצטרף לצוות ההקמה של התוכנית מוצ"ש והיה התסריטאי הראשון שכתב לתוכנית, ויצר את המערכונים הקצרצרים שליוו אותה: המשפחה המופרעת, יוסף, הבולשת חורקת ועוד. במוצ"ש השתתפו ספי ריבלין, אלי יצפאן, דב רייזר, יעל עמית, דפנה ארמוני, אלברט אילוז וענת טופול.
בתקופה האחרונה

בשנת 1994 יצא לאור ספר הילדים הראשון פרי עטו, ארץ הפחדנים. כשנתיים לאחר מכן, יצא לאור ספר ילדים נוסף "המלך איכסה והמלכה פיכסה".
ב-2001 יצא ספרו השלישי, "החופש הגדול וצרות אחרות", העוסק בשני חברים, איתן ודניאל, ומתאר את ניסיונותיהם הכושלים להעביר את ימי החופש הארוכים בעניין ומבלי להסתבך ולהיתקל במבוגרים.
ב-2003 כתב לתיאטרון הקאמרי את המחזה גט-פור-טו (גט-4-two), שנכתב במיוחד לשלמה וישינסקי, חברו עוד מימי הלהקה הצבאית. זה היה מחזה ליחיד, שבמרכזו גרוש בן 50 שעברו לפניו ועתידו אחריו, והוא מתחשבן בו עם גרושתו ועורכי הדין שלה. המחזה הוגדר כאוטוביוגרפיה אמיתית בדיונית, הנשענת על בדותות בדוקות, וכזה גם היה המונולוג שנשא וישינסקי, רצוף בהרבה עובדות פיקטיביות.
סמוך לתחילת העבודה על המחזה, נהרג בנו של שלמה, ליאור, בפעולה צבאית. העבודה על המחזה הופסקה, התחדשה לבקשת שלמה וישינסקי זמן לא רב לאחר מכן, ובסוף 2005 עלה המחזה בהצלחה רבה[דרוש מקור] על בימת הקאמרי.
ב-2008 יצא לאור "הקוסם הגידם", ספר המשך ל"החופש הגדול וצרות אחרות". ב"הקוסם הגידם", הנמצא ברשימת הספרים המומלצים על ידי משרד החינוך, מאמצים איתן ודניאל כלב עזוב שמצאו ברחוב, שבדיעבד מתברר שהיה שייך לטיפוס מפוקפק שנהרג בתאונה. כשהכלב נעלם והשניים יוצאים לחפש אחריו, הם מוצאים את עצמם מסובכים עם כמה טיפוסים לא פחות מפוקפקים, כולל "רוחו" של העבריין המת, המגיעה לאחד המפגשים.
ב-2010 יצא לאור ספרו החמישי, "איפה פה זה אנגליה", המספר על להקת כלבים שמחליטים להגיע לאנגליה, מגיעים בטעות ליפו, נתקלים בשעון הניצב בכיכר, ובטוחים שהגיעו לדבר האמיתי, לונדון. מכאן ואילך, אינם מפסיקים להתפעל מן הארומה הבריטית ומן הנימוסים של הכלבים המקומיים.
בתחילת 2014 יצא לאור ספרו השישי, "הטיפש האחרון", ספר המשך ל"החופש הגדול וצרות אחרות" ול"הקוסם הגידם", העוסק בשני רמאים המתחזים לחוקרי מוח ידועים, ומתחייבים להעלות את רמתם של תלמידי בית הספר בשיטה חדשנית. השניים מצליחים להערים על המורים והמנהלת, כשהם פועלים קצת לפי שיטת הרמאים ב"בגדי המלך החדשים".
ספרים

1994, "ארץ הפחדנים", הוצאת עם עובד
1996, "המלך איכסה והמלכה פיכסה" הוצאת עם עובד
2001, "החופש הגדול וצרות אחרות", הוצאת ידיעות ספרים
2008, "הקוסם הגידם", הוצאת ידיעות ספרים
2010, "איפה פה זה אנגליה", הוצאת כנרת זמורה
2014, "הטיפש האחרון", הוצאת כנרת זמורה
רווה עם חברי להקת פיקוד מרכז
תרכובות ברום

| --- | --- |


בניין ההנהלה בבאר שבע
 נתונים כלליים
 מייסדים:  מדינת ישראל
 תקופת הפעילות:  1955–הווה (כ־69 שנים)
 משרד ראשי:  באר שבע
 בעלות:  כימיקלים לישראל
 נשיא:  צ'ארלס מ. ווידהאס
 מנכ"ל:  צ'ארלס מ. ווידהאס
  
 www.icl-ip.com
תרכובות ברום היא חברה מקבוצת כימיקלים לישראל המייצרת מוצרים מברום. לחברה מפעל בנאות חובב, הגדול ביותר באזור התעשייה. מפעל זה הוא בין המפעלים החשובים בייצור מוצרי ברום בעולם. הוא מפיק כשליש מכלל המתיל ברומיד בעולם כולו, מייצא כימיקלים רבים שאינם מיוצרים בשאר העולם ומוצריו ידועים באיכותם. לחברה רשת שיווק מסועפת ברחבי העולם ומפעלים נוספים.
המפעל מייצר כשבעים מוצרים שונים, המשמשים למזון, דלק, צבעים, קוסמטיקה, חומרי צילום, חומרי הדברה, חומרים למניעת התלקחות, חומרים לטיפול במים, מוצרי ביניים לתעשיית התרופות, כימיקלים לתעשיית קידוחי הנפט, מוצרי הדברה לחיטוי קרקע המשמשים בחקלאות ועוד. את הברום מפיק המפעל בעיקר מים המלח.
היסטוריה

בשנת 1956 הוחל בהפקת ברום מים המלח בנוסף לאשלג, על ידי חברת בת שהוקמה לשם כך, "ברום ים המלח". כבר אז עלה הרעיון להקים מפעל לייצור תרכובות ברום, תוך ניצול הסמיכות למפעל כריית הברום והערך המוסף הגבוה של התרכובות לעומת הברום הגולמי. לצורך כך, הוקמה בשנת 1959 חברת תרכובות ברום. המוצר העיקרי של החברה יועד להיות בתחילה מתיל ברומיד. בשנת 1961 הוחל בהקמת מפעל החברה בבאר שבע והוא נפתח בתחילת 1963. המפעל פעל כולו לייצוא ובשנתו השנייה ייצא מוצרים בערך קרוב לחצי מיליון דולר. ביולי 1965 נחנך במפעל מתקן לייצור ברומיטים.
בשנת 1971 הוכנסה תרכובות ברום תחת הנהלה אחת עם ברום ים המלח לשם הגברת התיאום. באותה שנה כשליש מתוצרת הברום מים המלח הועבר לתרכובות ברום לייצור ברומידים. הייתה זו גם השנה הראשונה בה העבירה החברה תמלוגים, לאחר שהתגברה על ההפסדים משנים קודמות. באותה עת הועסקו במפעל כ-120 עובדים. בעקבות שינויים בביקושים העולמיים עבר אז המפעל מייצור עיקרי של מתיל ברומיד לייצור אתיל ברומיד.. לאורך שנות ה-70, המשיכה החברה להיות רווחית ולהתרחב. רוב התוצרת של החברה נמכרה באירופה. בשנת 1977 חתמה החברה הסכם עם חברת אמרי למכירת מוצריה בארצות הברית.
עם ההחלטה על הקמת אזור התעשייה רמת חובב, הוחלט להקים באתר מפעל נוסף של תרכובות ברום. בניית המפעל החלה בשנת 1976, והוא נחנך בנובמבר 1978.
איכות הסביבה

תרכובות ברום הוא בין המזהמים העיקריים בנאות חובב.
בשנת 1978 פורסמו טענות על עובדים שהיו לעקרים עקב חשיפה לחומרים במפעל. המפעל אף הפסיד בתביעות של עובדים אשר עבדו במפעל ולקו במחלות קשות.
במאי 2004 נקנס המפעל בסך חצי מיליון ש"ח בגין פליטת מזהמים בין השנים 2003-1998.. ב-2007 הגישו מספר תושבים מהישוב ואדי נעים תובענה ייצוגית נגד החברה, שהסתיימה ב-2012 בפשרה לפיה החברה תשקיע כמיליון ש"ח בפרויקט חברתי לטובת התובעים, ובנוסף עוד כ-9 מיליון ש"ח לצמצום החומרים הנפלטים מהמפעל.
המשרד להגנת הסביבה ערך מספר בדיקות פתע במפעל, ומצא דרך קבע חריגות בפליטת כימיקלים מסוכנים. בין השאר נמצאו חריגות של אלפי אחוזים בדיכלורומתאן (מתילן כלוריד) המשפיע על מערכת העצבים ומוכר כחומר מסרטן.
כיום, החברה מאמצת מדיניות קפדנית ופעילה בנושאי בטיחות ואיכות הסביבה.
בהקפדה מלאה מתבצע הטיפול בפסולת, הכולל:
טיפול בשפכים: בתהליך זה מיושם העיקרון של מחזור מרבי של חומרי גלם. הטיפול כולל נטרול השפכים ופירוק החומרים האורגנים הנותרים בהם.
טיפול בפליטות לאוויר: בכל הארובות של מתקני הייצור יש מערכות להשבת חומרי גלם חזרה אל תהליך הייצור. כמו כן מותקנים מכישי ניטור רציף המתוכנתים להפסקת הייצור כאשר הריכוזים מתקרבים לתקן הרשמי המותר לפליטה.
טיפול בפסולת מוצקה: פסולת אורגנית מוצקה מועברת למתקן ייחודי, שם היא עוברת פרוק והשבה של הברום, אשר ישמש לאחר מכן כחומר גלם לייצור.
החברה אף זכתה במקום הראשון בתחרות "פרס האיכות הלאומי בתעשייה" בשנים 1998 ו-2001.
תמלוגים

במשך שנים רבות שילמה כיל תמלוגים למדינת ישראל על בסיס שווי הברום בכניסתו למפעל תרכובות ברום, ולא על פי שווי המוצרים שיוצרו ממנו. טענת החברה הייתה שהדבר נעשה בהסכמת המדינה. לראיה הובאו פקידי מדינה בעת הפרטת החברה שטענו שבתשקיף למכירת החברה נכתב שהתמלוגים מחברת תרכובות ברום היא אפס, ועל סמך הנחה זאת נמכרה החברה במחיר גבוה יותר. מנגד טענה המדינה שהסכם התמלוגים עם כיל ציין שהתמלוגים מחויבים על פי המוצרים שהתשלובת מוכרת, וחברת תרכובות ברום היא חלק מהתשלובת. בבוררות שהסתיימה במאי 2014 נתקבלה עמדת המדינה והחברה חויבה לשלם תמלוגים לאחור.
בנוסף, עלו טענות שכיל מוכרת את הברום ל"תרכובות ברום" במחיר נמוך מדי, על מנת לגלגל רווחים ממפעלי ים המלח לתרכובות ברום ובכך להימנע מתשלום תמלוגים.
על פי טענת החברה, בשנים 2007-2014 הפסיד המפעל בנאות חובב מעל מיליארד וחצי שקלים ועל כן יש צורך בתוכנית התייעלות הכוללת פיטורי עובדים. מנגד טען ירון זליכה, שנשכר על ידי ועד העובדים, שהחברה עושה הפרדה מלאכותית בין ייצור תרכובות הברום לבין הפקת הברום, ושהסתכלות כוללת על פעילות הברום של כיל מראה שהיא רווחית.
בעלות

החברה הוקמה כשותפות בחלקים שווים של ברום ים המלח וחברה בריטית. בשנת 1969 ביקשה החברה הבריטית למכור את חלקה למשקיע מארצות הברית, בשם ויליאם אברמוביץ, אולם העסקה לא יצאה אל הפועל ובמקום זאת רכשו מפעלי ים המלח ומכתשים של כור תעשיות כל אחת רבע מהחברה.
בעלות > חברות בת

בשנת 2000 רכשה תרכובות ברום את כימדע כימיקלים עדינים שהייתה בבעלות הקיבוצים ניר יצחק וסופה.
בשנת 2011 רכשה תרכובות ברום את טראברום טכנולוגיות.
הערות שוליים

↑  יורחב מפעל הברום, דבר, 29 במאי 1975
↑  ייצור הברום יתחיל באוגוסט, דבר, 10 ביולי 1956
1 2 3  משולם עד, חברת הברום בצל החוקים האקולוגיים, דבר, 28 באוקטובר 1971
↑  מרחיבים כושר הייצור במפעל הברום בסדום, דבר, 20 ביוני 1960
↑  מתקן לייצור ברום הופעל בסדום, דבר, 23 בינואר 1962
↑  למפעלי ים המלח באר שבע, דבר, 25 בינואר 1963
↑  מיתקן חדש נחנך במפעל, דבר, 27 ביולי 1965
↑  משולם עד, מניסויים מעבדתיים לייצור סדיר, דבר, 31 במרץ 1971
↑  רווחים לברום ולתרכובות ברום, דבר, 3 באוקטובר 1972
חברת ברום ים המלח, דבר, 19 ביולי 1973
↑  שיא ביצוא נרשם במפעל, דבר, 13 במאי 1977
↑  תרכובות ברום ייצאו ב-15 מליון דולר לשנה, דבר, 16 במרץ 1977
↑  המפעל החדש של מכתשים, דבר, 22 באוגוסט 1974
250 מליון ל"י יושקעו בהרחבת מפעלי הברום, דבר, 15 באוגוסט 1974
↑  הוחל בהקמת מפעל הברום ליד באר שבע, דבר, 9 במאי 1976
↑  300 מליון ל"י הושקעו, דבר, 13 בנובמבר 1978
↑  שלמה גבעון, גברים היו לעקרים נשים עלולות להתגרש, מעריב, 17 בדצמבר 1978
↑  דליה טל, ‏ביהמ"ש הטיל קנס של חצי מיליון שקל על חברת תרכובות ברום בגין זיהום אוויר, באתר גלובס, 20 במאי 2004
↑  מארק שון, הפשרה במפעלי הברום תעלה לכיל רק עוד חצי מיליון שקל, באתר כלכליסט, 8 באפריל 2012
↑  יובל אזולאי, ‏"הערכת השווי של כיל נבנתה על אפס תמלוגים לברום", באתר גלובס, 11 במרץ 2014
↑   אורה קורן, כיל נדרשת לשלם את פערי התמלוגים שדרשה המדינה בבוררות, באתר TheMarker‏, 19 במאי 2014
1 2  חזי שטרנליכט, מפעל הברום הפסיד 1.5 מיליארד שקל, באתר ישראל היום, 12 בפברואר 2015
↑  כיל: דבריו של זליכה על ברום - דמגוגיה ריקה וזולה, באתר גלובס, 12 בפברואר 2015
↑  בעל הון מארצות הברית לשותפות בתרכובות ברום, מעריב, 15 ביולי 1969
↑  כור כימיה באר שבע, דבר, 4 בפברואר 1971
↑  החלטה בעניין הודעת המיזוג בין החברות: כימדע כימיקלים עדינים (1996) חברה בע"מ - תרכובות ברום בע"מ, החלטת רשות ההגבלים העסקיים, 14 בדצמבר 2000
↑  החלטה בעניין הודעת המיזוג בין החברות: תרכובות ברום בע"מ - טטראברום טכנולוגיות בע"מ, החלטת הממונה על הגבלים עסקיים, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 28151431532856300034   WorldCat (עם VIAF): 28151431532856300034
יוהאן קספר קרל

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1627 אדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  13 בפברואר 1693 (בגיל 65) מינכן, נסיכות הבוחר מבוואריה 
 מוקד פעילות:  מינכן, וינה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
יוהאן קספר קֶרְל (בגרמנית: Johann Kaspar Kerll, ‏9 באפריל 1627 – 13 בפברואר 1693) היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק. קרל היה אחד המלחינים המהוללים ביותר בזמנו, שנודע הן כמלחין מחונן והן כמורה יוצא דופן, אך בימינו נשכח כמעט לחלוטין והמוזיקה שלו זוכה אך נדירות לביצוע או להקלטה. עם תלמידיו נמנו יוהאן פכלבל, אגוסטינו סטפאני ויוהאן יוזף פוקס.
ביוגרפיה

קרל היה בנם של קספאר קרל וקתרינה הנדל. הוא נולד באדורף, בחבל פוחטלנד (Vogtland) שם שימש אביו כנגן העוגב בכנסיית מיכאליס (Michaeliskirche ), מינוי שקיבל אחרי שבנה את עוגב הכנסייה עם יאקוב שדליך)). קרוב לוודאי, שקספאר קרל נתן לבנו שיעורי מוזיקה ונראה הדבר, שיוהאן קספאר גילה כישרונות יוצאי דופן במוזיקה; בשנת 1641 כבר החל להלחין ובהמשך, בשנות ה-40' של המאה ה-17, נשלח לווינה ללמוד אצל ג'ובאני ולנטיני, הממונה על המוזיקה ומלחין החצר הווינאית. הקריירה המקצועית של קרל החלה בווינה, שם כיהן כנגן עוגב ונמשכה בבלגיה, כאשר הארכידוכס לאופולד וילהלם מאוסטריה (אז מושל ארצות השפלה הספרדיות) מינה אותו לנגן העוגב בלשכתו בארמונו החדש בבריסל.
במהלך השנים הבאות הצליח קרל, כך או אחרת, לשלב מסעות עם עבודה בבריסל בלי לאבד את משרתו. ראשית, לאופולד וילהלם שלח אותו בסביבות 1648-49 לרומא, ללמוד אצל ג'אקומו קריסימי. מסתבר, שקרל פגש את יוהאן יאקוב פרוברגר וייתכן שלמד אצלו. אחרי שיבה קצרה לבריסל, יצא שוב בחורף 50–1649 לדרזדן. הוא נכח גם בכלולות פיליפ הרביעי מספרד ומריה-אנה מאוסטריה, ביקר פעמים אחדות בווינה בשנים 1651 ו-1652 ועשה זמן מה בגוטווייג ובמוראביה. אברהם ואן דן קרקהובן מילא את מקום קרל כשזה שהה מחוץ לבריסל ובסופו של דבר תפס את מקומו כשקרל פרש בשנת 1655.
בפברואר 1656 קיבל קרל משרה זמנית כמשנה לקאפלמייסטר בחצר הנסיך הבוחר פרדיננד מריה במינכן. במרץ החליף את ג'ובאני ג'אקומו פורו בתפקיד הקאפלמייסטר של חצר הנסיך. המוניטין של קרל החלו לגדול במהירות בד בבד עם חשיבותן של המשימות שהוטלו עליו. חשיבות מיוחדת נודעת לאופרה שלו "אורונטה" (שאבדה מאז), שחנכה את בית האופרה של מינכן בינואר 1657, ולמיסה ווקאלית, שחוברה ב-1658 להכתרת הקיסר לאופולד הראשון בפרנקפורט.
בעת שהותו במינכן, בשנת 1657, נשא קרל לאישה את אנה קתרינה אגרמאייר. לזוג נולדו שמונה ילדים, אבל רק אחד מהם, הצעיר בבנים, בחר בקריירה מוזיקלית. השנים במינכן היו חשובות במיוחד לקרל: נראה שפרדיננד מריה נטה לו חיבה וקצב לו תמיכה עד סוף חייו; ב-1664 העניק לו הקיסר תואר אצולה; ב-1669 יצאו לאור יצירותיו הראשונות בדפוס: Delectus sacrarum cantionum, קובץ של מוזיקה ווקאלית, ו-Missa pro defunctis, שהוקדשו שתיהן לפרדיננד מריה. קרל ויתר על משרתו במינכן בשנת 1673 מסיבות שאינן ברורות - יש סבורים, שריב קשה במיוחד התגלע בינו לבין מוזיקאי חצר אחרים (זמרים איטלקים) וגרם לו להתפטר ולעזוב. עם זאת, קרל שמר על קשר עם הנסיך הבוחר פרדיננד מריה עד מותו.
בשנת 1674 עבר קרל לווינה. הקיסר העניק לו קצבה בשנת 1675 ובשנת 1677 העסיק אותו כאחד מנגני העוגב הקבועים בחצרו. הועלתה סברה, שקרל היה נגן העוגב בכנסיית שטפאן, אך אין ראיה לדבר. אם יש אמת בהשערה, הרי שיוהאן פכלבל היה סגנו. הדבר של 1679, הנזכר ב-Modulatio organica של קרל, קובץ של ליטורגיקה לאורגן, הביא למותה של אנה קתרינה. קרל נשא לאישה את קוניגונדה הילאריס בשנת 1682 או 1683 ונשאר בווינה למשך עשר השנים הבאות. הוא יצא בשלום מן הפלישה הטורקית בשנת 1683, שגם אותה הנציח במוזיקה של Missa in fletu solatium. בין 1684 ל-1692 ביקר פעמים אחדות במינכן והוציא שם לאור את "מודולציו אורגניקה" (1686) ואת Missae sex voci, (בשנת 1689, מוקדשות לקיסר). בסוף 1692 ויתר קרל על משרתו בווינה וחזר למינכן, שם הלך לעולמו כעבור זמן קצר.
השפעה

קרל היה מורה ידוע-שם בתקופתו, אך בין תלמידיו לא היו, ככל הנראה, שום מלחינים חשובים, אם כי אפשר שיוהאן יוזף פוקס למד אצלו במשך זמן מה. ייתכן, שאגוסטינו סטפאני הוא הנודע בתלמידיו. עם זאת, אין להכחיש את השפעתו של קרל על מלחינים מאוחרים יותר. יוהאן פכלבל למד את סגנונו של קרל, עובדה העולה בבירור מן השאקונות שלו לעוגב, המזכירות את יצירות האוסטינטו של קרל; ייתכן גם שפכלבל למד אצל קרל, אם כי אין ראיה לדבר. שני המלחינים הגרמנים החשובים ביותר מסוף תקופת הבארוק, יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל, חקרו את יצירתו של קרל: באך שילב את פרק הסנקטוס מתוך "מיסה סופרבה" של קרל בהרכב כלים שונה ב"סנקטוס ברה מז'ור" שלו (רי"ב 241) והנדל נהג לשאול נושאים, ולעיתים אף יצירות שלמות, מן הקנצונות של קרל (הנושא מקנצונה מס' 6 שימש אותו ל"מי יתן ויהיו כל מלאכי האל" מתוך משיח, "מצרים שמחה" מתוך ישראל במצרים דומה בפירוש לקנצונה מס' 4 וכן הלאה.
יצירותיו

בני תקופתו של קרל העריכו אותו מאוד, כפי שאפשר להסיק מן העובדה, שרבות מיצירותיו התפרסמו בתקופת חייו. חשיבות מיוחדת נודעת למיסות הקונצרטנטיות הרבות שיצאו בדפוס, לקובץ מוטטים וקונצ'רטי דתיים שיצא תחת השם "Delectus sacrarum cantionum" (מינכן 1669) ו"Modulatio organica super Magnificat octo ecclesiaticis tonis respondens" (מינכן 1686), המכיל מוזיקה ליטורגית לעוגב. קרל לא היה מלחין פורה במיוחד, כך שיצירותיו הנותרות מועטות יחסית. חלק גדול מן המוזיקה שלו אבד, כולל 11 אופרות (שבהן התפרסם ביותר בתקופת חייו), 25 אופרטוריומים, ארבע מיסות, מזמורי תפילה, סונאטות קאמריות ויצירות שונות לכלי מקלדת.
יצירותיו > מוזיקה לכלי מקלדת

יצירות המקלדת שלו ששרדו כתובות בסגנון הדרום-גרמני הטיפוסי, המשלב קונטרפונקט גרמני מחמיר עם סגנונות וטכניקות איטלקיות. רוב יצירות המקלדת של קרל מתאימות לנגינה הן בעוגב צינורות והן בצ'מבלו. יוצאות מכלל זה ארבע סוויטות מחולות שחוברו לצ'מבלו ושתי טוקטות לעוגב : Toccata quarta Cromatica con Durezze e Ligature ו-Toccata sesta per il pedali. אפשר לערוך רשימה כרונולוגית חלקית בהסתמך על הקטלוג (הלא-שלם) של קרל ליצירותיו הוא, הכלול ב"מודולציו אורגניקה" משנת 1686 (זהו הקטלוג התמאטי המוקדם ביותר של יצירות מאת מלחין מסוים, ששרד עד ימינו): רשומות בו 22 יצירות, ש-18 מהן חוברו עד 1676 לכל המאוחר. היצירה הידועה המוקדמת ביותר של קרל, "ריצ'רקאר ל-4" (הידועה גם בשם Ricercata in Cylindrum phonotacticum transferanda) יצאה לאור בשנת 1650 ברומא.
בשמונה הטוקטות של קרל (המקבילות לשמונת המודוסים הכנסייתיים) מתחלפים לסירוגין קטעים קונטרפונקטיים חופשיים ומחמירים, לפעמים במשקלים מנוגדים. השימוש התדיר בסיומים דמויי ג'יג ב-12/8 דומה לטוקטות של פרוברגר. גם ארבע סוויטות המחול מזכירות את הסוויטות של פרוברגר, אם כי שתיים מהן מכילות פרקי וריאציות. הקנצונות של קרל מורכבות, כטיפוסי לתקופתו, מכמה קטעים פוגליים; בכמה מהן יש גם תרוצות דמויות-טוקטה, המשובצות בפיתוח הקדנצות. שתי יצירות אוסטינטו שרדו, פסקליה ושאקון, שתיהן בנויות על תבנית בס בירידה; אפשר, שהפסקליה היא יצירתו הנודעת ביותר של קרל.
שתי יצירות המקלדת המוכרות ביותר של קרל הן יצירות תוכניתיות, ציוריות. "באטאליה" היא יצירה תיאורית בדו מז'ור, באורך יותר מ-200 תיבות ומכילה מספר רב של חזרות על נושאים דמויי תרועה לחצוצרה. "קפריצ'ו סופרה איל קוקו" מבוססת על חיקוי של קריאת הקוקייה, הנשמעת יותר מ-200 פעמים ביצירה. היא מעוצבת על פי יצירה של פרסקובלדי, המבוססת על אותו רעיון, Capriccio sopra il cucho, אבל עולה עליה במורכבותה המבנית וההרמונית. רעיון החזרה על נושא מסוים במוזיקה של קרל מגיע לשיאו ב- Magnificat tertii toni, שנושא הפוגה שלו בנוי משישה-עשר צלילי מי חוזרים.
יצירותיו > מוזיקה ווקאלית וקאמרית

קרל כתב מספר רב של יצירות שלא לכלי מקלדת, בעיקר בשנותיו במינכן. נראה שבזמן שהחזיר לקדמותו את הרכב הקאפלה של החצר במינכן, חיבר קרל שפע של מוזיקה קאמרית ואת כל האופרות שחוברו במינכן, החל ב"אורונטה" משנת 1657. יצירותיו הקאמריות של קרל כוללות קנצונה לשני כינורות, ויולה דה גמבה ובסו קונטינואו ושלוש סונאטות. רוב היצירות הווקאליות מיישמות טכניקת קונצ'רטנטה מתקדמת; הרקוויאם "מיסה פרו דפונקטיס" ("מיסה למתים") משנת 1669, הכתובה לחמישה קולות ללא ליווי, המהווה חריג מעניין. היצירות הכלולות ב-Delectus sacrarum cantionum, מוטטים וקונצ'רטי קודש לשניים עד חמישה קולות, עשויות פרקים-פרקים הנעים לסירוגין בין כתיבה אימיטאטיבית לחלקים חופשיים וקישוטיים מאוד. הן מזכירות את היצירות של היינריך שיץ מתוך Kleine geistliche Concerte.
שש מן המיסות ששרדו יצאו לאור בתקופת חייו של קרל. הקונטרפונקט האימיטאטיבי המורכב השולט במוזיקה הקאמרית של קרל מופיע גם ברוב יצירות הקודש הווקאליות שלו: ב- Missa non sine quare כל פרק מסתיים בפוגה גדולה, טכניקה דומה קיימת ב-Missa Renovationis (המבוססת כמעט כולה על חמישה נושאים, המשמשים לפרק הקירייה), וגם שם כל אחד מחלקי המיסה מסתיים בקטע פוגה גדול. כניסות סטרטו של נושא כרומטי ביותר ביצירות כמו Missa in fletu solatium יוצרות דיסוננסים חזקים (במיסה האמורה, המנציחה את אירועי המצור הטורקי, שגבה את חיי ידידו של קרל, אלסנדרו פולייטי, יש תפקיד קונטינואו, הכולל הוראה של המלחין "להימנע מקונסוננטים").
לקריאה נוספת

Johann Mattheson. Johann Mattheson's Der Vollkommene Capellmeister: A Revised Translation with Critical Commentary, Theosophical Classics Series, UMI Research Press (January, 1981). ISBN 0-8357-1134-X
Rampe, Siegbert; Rockstroh, Andreas. 'Johann Kaspar Kerll', The New Grove Dictionary of Music and Musicians.
Walther, Johann Gottfried. Musicalisches Lexicon oder Musicalische Bibliothec. Neusatz des Textes und der Noten, Bärenreiter (June 1, 2001). ISBN 3-7618-1509-3
הערות שוליים

↑  Léon Berben, liner notes to CD "Johann Capsar Kerll, Giovanni Valentini - Organ works by pupil and teacher (Kerll - "Scaramuza")", AEOLUS AE-10441
↑  David R. Fuller, review of "Johann Caspar Kerll, The Collected Works for Keyboard. Edited by C. David Harris. ("The Art of the Keyboard," 2. New York: The Broude Trust, 1995.)" and "Johann Caspar Kerll, Four Suites. Edited by C. David Harris. ("The Art of the Keyboard," 2A. New York: The Broude Trust, 1991.))". Journal of Seventeenth-Century Music, Volume 3, No. 1 (1997) http://sscm-jscm.press.uiuc.edu/jscm/v3/no1/Fuller.html, par.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282827705171  PLWABN: 9810555336105606  BNE: XX1730382  BnF: cb13895943s (data)  CiNii: DA06772571  GND: 118721941  ISNI: 0000 0001 0909 4830  LCCN: n81079995  LNB: 000043730  MusicBrainz: 9f31e82b-5e68-4263-887c-7baadf991c2c  NKC: jn19990004275  NLA: 36042757  NTA: 104824859  SELIBR: 218039  SNAC: w65b2424  SUDOC: 087933047  Trove: 1198740  VIAF: 64192284   WorldCat (עם VIAF): 64192284
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו

| --- | --- |

Alfa Romeo Junior Zagato
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אלפא רומיאו
 שנות ייצור:  1969–1975
 הרכבה:  איטליה איטליה
 אורך:  3,900 מ"מ
 רוחב:  1,550 מ"מ
 גובה:  1,280 מ"מ
 משקל:  920 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,250 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1,290 סמ"ק המפיק 89 כ"ס ב-6,000 סל"ד (מנוע הנעה אחורית)  מנוע 4 צילינדרים, בטור 1,570 סמ"ק, קרבורטור כפול מסוג Weber 40 DCOE 28
 הילוכים:  תמסורת ידנית  - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  175קמ"ש (למנוע 1,290 סמ"ק), 195 קמ"ש (למנוע 1,570 סמ"ק
 צריכת דלק:  מכל דלק - 60 ליטר
 מעצב:  Ercole Spada (חברת עיצוב רכבי היוקרה Zagato)
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו (באיטלקית: Alfa Romeo Junior Zagato) היא מכונית ספורט, בתצורת קופה, שני מושבים, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב ההאיטלקית אלפא רומיאו בין השנים 1969–1975.
ב-27 באוקטובר 1969 הושק דגם ה"אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו" במוזיאון הלאומי בטורינו, ולמחרת ב-28 באוקטובר 1969 הוצג בתערוכת הרכב של טורינו.
עיצוב הדגם בוצע על ידי חברת עיצוב רכבי היוקרה "Zagato".
הדגם אופיין במנוע "הנעה אחורית".
סך הכול יוצרו 1,510 יחידות (1,108 יחידות מדגם GT 1300, ו-402 יחידות מדגם GT 1600).
דגמי אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו

GT 1300 (סדרה 105.93)
GT 1600 (סדרה 115.24)