stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היירוקלס
קריירה

בזמן כלשהו בין השנים 293–303, היה היירוקלס מושל (פראיסס (Praeses)) הפרובינקיה פיניקיה ליבננסיס (אנ'), בצד המזרחי של הר הלבנון. המחוז כלל את תדמור, שם נמצאת הכתובת המעידה על הקריירה שלו. לאחר מכן היה המושל (ויקאריוס (אנ')) של מחוז כלשהו, אולי המזרח (אנ')‏ (Dioecesis Orientis, כולל סוריה, ארץ ישראל, ובאותה עת, מצרים).
בשנת 303 מונה היירוקלס למושל (praeses) ביתיניה. אף על פי שמדובר בהורדה בדרגתו לכאורה (praeses הייתה דרגה נמוכה יותר מאשר vicarius, עם פחות תחומי אחריות ופחות יוקרה), המעבר קירב את היירוקלס לחצר הקיסרית, ולמושב הכוח האמיתי: הקיסר.
בזמן שהותו בביתיניה, חיבר היירוקלס מאמר ביקורת על הנצרות בשם "אוהב אמת" (ביוונית: Φιλαλήθης, Philalethes; המכונה גם Φιλαλήθης λόγος, Philalethes logos). מאמר זה ידוע כמקרה הראשון של האמצעי, שהיה פופולרי בפולמוס הפגני המאוחר יותר, של השוואה בין האדם הקדוש הפגני אפולוניוס איש טיאנה לישו.
ככל הנראה, רבים מטיעוניו הושפעו מחיבורו המפורסם יותר של קלסוס.
היירוקלס היה בין הנאבקים למען מדיניות חזקה יותר נגד נוצרים שנכחו בחצרו של דיוקלטיאנוס בראשית המאה ה-4. מטרותיהם של הנאבקים התממשו בפברואר 303 עם הצווים של "הרדיפה הגדולה" (אנ'), שסילקו נוצרים משירות ממשלתי, שללו מהם זכויות משפטיות רגילות והשאירו אותם חשופים למאסר והוצאה להורג אם הם לא יצייתו לטקסים דתיים מסורתיים. היירוקלס נהג לאכוף את הגזרות הללו בלהיטות.
היירוקלס נעשה מאוחר יותר מושל מצרים (praefectus Aegypti). מעיד על כך פפירוס מקראניס (Papyri Cairo Isiodrus 69). עם זאת, בעוד שתאריך הפפירוס ברור (ינואר), השנה שלו אינה ברורה. היא זוהתה כשנת 307 או 310/11; רוב המומחים מבכרים את התאריך המאוחר יותר. באופן דומה, גם אוסביוס מציין ב"מרטירים של ארץ ישראל" תאריך דו-משמעי: לאחר תיאורו את מות הקדושים של אפפיאנוס (2 באפריל 306), הוא עובר למות הקדושים של אחיו של אפפיאנוס, אדסיוס, אשר "מעט אחר כך" תקף את המושל היירוקלס באלכסנדריה והוצא להורג. גם הרשימות הקיימות של מושלי מצרים אינן מאפשרות דיוק נוסף: ישנם פערים בין קלודיוס קולקיאנוס ב-29 במאי 306 במאי (Papyri Oxyrhynchus 1104) וולריוס ויקטורינוס בשנת 308 (Papyri Oxyrhynchus 2674), כמו גם בין איליוס היגינוס 22 ביוני 309 (Papyri Oxyrhynchus 2667) ואורליוס אמוניוס ב-18 באוגוסט 312 (Chrestomathie 2.64).
אוסביוס מקיסריה, "נגד היירוקלס"

אוסביוס מקיסריה (263 בערך – 339) כתב ספר שכותרתו "נגד היירוקלס" (Contra Hieroclem) בזמן כלשהו בראשית המאה ה-4. המועד שנוי במחלוקת. אדולף פון הארנאק (אנ'), טען בתחילת המאה ה-20, שיש לתארך אותו ללפני שנת 303, מכיוון שהוא אינו מכיל שום התייחסות לרדיפה שהחלה באותה שנה. אולם ארנסט שוורץ האמין כי הספר הכיל התייחסות למותו של גלריוס, שאירע באפריל או במאי 311. כתוצאה מכך תיארך שוורץ את החיבור בין מותו של גלריוס למותו של מקסימינוס בקיץ 313. ג'יי סטיבנסון צידד במחקרו על אוסביוס (1929) בשנת 306/07, בנימוק שנראה כי אוסביוס מתייחס להיירוקלס כמושל מצרים. אולם התארוך שלו התגלה כפחות פופולרי בספרות מאשר התאריכים של הארנאק ושוורץ. רוב החוקרים באמצע המאה ה-20 הלכו בעקבות שוורץ.
בשנת 1976 הרחיב טימות'י בארנס את טענותיו של הארנאק וערער על תארוכו של שוורץ. בארנס מצא את התאריכים 311–313 קשים להיתכנות, בהתחשב במה שעוד ידוע על ההיסטוריה הספרותית של אוסביוס בתקופה זו, שהרי הוא כתב את "הכנה לבשורה" (ב-15 ספרים) ואת "הוכחת הבשורה" (ב-20 ספרים) בשנת 313 או זמן קצר לאחריה. לטענת בארנס, לא רק שזה היה פרויקט ספרותי נרחב, אלא גם פרויקט מרוחק בנימה ובמהות מ"נגד היירוקלס".
בארנס גם חולק על תוקף טענתו של שוורץ לפיה אוסביוס מתייחס למותו של גלריוס. הקטע המצוטט יכול להתייחס לדקיוס או ולריאנוס. האחרון הוא גם מועמד מובהק לאירוע שאוסביוס מתאר כ"התגברות בקלות על אלה שתקפו מדי פעם את תורתו האלוהית" של ישו, ו"הכופרים שרדפו אותו במרירות", שתואר בקטע: רדיפתו של ולריאנוס נקטעה באיבה כשהוא נשבה ונהרג במהלך מלחמה עם פרס בשנת 260. מותו חנך ארבעה עשורים של שלום דתי, שבמהלכם אף פקיד קיסרי לא נקט בפעולה נגד נוצרים.
חיבור התשובה של אוסביוס מגביל עצמו להשוואה של היירוקלס בין ישו לאפולוניוס מטיאנה.
אוסביוס קובע כי השוואה זו היא המעשה המקורי היחיד של היירוקלס: "מכל הכותבים, שתקפו אותנו אי פעם, [הוא] עומד לבדו בבחירת אפולוניוס, כפי שעשה לאחרונה, לצורך השוואה וניגוד עם מושיענו".
לדברי אוסביוס, הוא נמנע מעיסוק בחלקים אחרים במאמרו של היירוקלס, מכיוון שטיעוניו כבר הופרכו קודם לכן בחיבורו של אוריגנס, "נגד קלסוס" (אנ').
ידוע גם שאוסביוס כתב חיבור שלא שרד, שכותרתו "נגד פורפיריוס" (ב-25 ספרים), שכתב חיבור "נגד הנוצרים".
גם החיבור "אפוקריטיקוס" של מקאריוס מאגנס (אנ') ככל הנראה נכתב כתשובה לחיבורו של היירוקלס, "אוהב אמת".
אצל לקטאנטיוס

על אופי חיבורו של היירוקלס ניתן ללמוד יותר מתוך דברי לקטאנטיוס. לדבריו, היירוקלס חתר לחשוף את שקר כתבי הקודש, באמצעות הוכחתם כסותרים את עצמם. לצורך כך, הוא סיפק פרטים רבים והפגין בקיאות כאילו היה נוצרי בעצמו (Institutiones Divinae, V, 2:14).
בתיאורו של לקטאנטיוס את חיבורו של היירוקלס, מופיע אזכור יחיד ליהודים, בנוגע ליחסים בינם ובין ישו (Divinae Institutiones V, 3:4). לקטאנטיוס אינו מזכיר את היירוקלס בשמו. לדבריו, היירוקלס טען כי ישו ברח מהיהודים, אסף כנופיה בת 900 איש וביצע מעשי שוד, ומסיבה זו נצלב.
הערות שוליים

1 2 3 4  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. III: XI. Hierocles, p. 43
↑  Divine Institutes, Book V, Chapter 2
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. III: XI. Hierocles, p. 44
↑  Divine Institutes, Book V, Chapter 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262657605171  PLWABN: 9810686713205606  BIBSYS: 70318  GND: 102387877  ISNI: 0000 0000 6629 6423  LCCN: n88069408  NKC: uk2005277029  NLG: 304806  NTA: 127504680  VIAF: 268149294379180522523   WorldCat (עם VIAF): 268149294379180522523
הלמה של אוריסון

הלמה של אוריסון היא תוצאה בסיסית בטופולוגיה קבוצתית, שהוכחה על ידי המתמטיקאי הרוסי-יהודי פאבל סמואילוביץ' אוריסון, ממייסדי הענף. הלמה, אותה הוכיח אוריסון בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, נחשבת לפעמים לתוצאה הלא טריוויאלית הראשונה בתחום.
הלמה של אוריסון קובעת שבמרחב נורמלי, אפשר להפריד בין קבוצות סגורות באמצעות פונקציה רציפה, כלומר: לכל שתי קבוצות סגורות וזרות  A ו- B, קיימת פונקציה רציפה  f מן המרחב כולו לקטע  [0,1], כך ש- f(A)=0 ו- f(B)=1. הלמה אינה מבטיחה הפרדה מדויקת בין הקבוצות - זוהי תכונה המאפיינת מרחבים נורמליים באופן מושלם, ואינה מתקיימת בכל מרחב נורמלי.
כל מרחב מטרי, וגם כל מרחב האוסדורף קומפקטי הם מרחבים נורמליים, וכך הלמה זוכה לשימושים רבים בטופולוגיה. אחד השימושים החשובים שלה הוא ההכללה הקרויה משפט טיצה.
מסקנות מן הלמה

כל מרחב T4  הוא מרחב רגולרי לחלוטין (ראו אקסיומות ההפרדה).
משפט אוריסון: מרחב T3 המקיים את  אקסיומת המנייה השנייה הוא T4 ואפילו מטריזבילי. כלומר: קיימת מטריקה שמשרה עליו את הטופולוגיה הנתונה.
הוכחת הלמה של אוריסון > רעיון ההוכחה

בין  A ל- B בונים באופן אינדוקטיבי מעין טבעות בצל מקוננות, כאשר הטבעת שהיא  A מתאימה לערך 0 והטבעת האחרונה, שמחוץ לה יש רק את  B, מתאימה לערך 1. עבור נקודה שלא ב- A ולא ב- B הערך ניתן באמצעות האינדקס המינימלי של הטבעת שעדיין מכילה אותו.
הוכחת הלמה של אוריסון > בניית הבצל

יהיו  A ו- B סגורות וזרות. תהי  \mathbb {Q} \cap [0,1]=\{r_{n}\}_{n=1}^{\infty } מניה של המספרים הרציונליים בין 0 ל 1 (כולל). אנו נבנה סדרת קבוצות ("טבעות")  \ \{V_{r}\}_{r\in \mathbb {Q} \cap [0,1]} שמקיימות:
\ V_{0}=A\ ,\ V_{1}=B^{c}.
לכל זוג רציונלים  \ {\overline {V_{r}}}\subset V_{q}\Leftarrow r<q.
האפשרות לבנות כזאת קבוצה נובעת מהנורמליות של המרחב, שכן לכל שתי קבוצות  F סגורה ו- G פתוחה כך ש  \ F\subset G קיימת קבוצה פתוחה  V כך ש  \ F\subset V\subset {\overline {V}}\subset G (אנו אומרים שבמקרה זה אפשר להשחיל "טבעת" בין קבוצה סגורה לקבוצה פתוחה המכילה אותה).
הוכחת הבנייה עצמה נעשית באינדוקציה.
הוכחת הלמה של אוריסון > בניית פונקציית אוריסון

פונקציית אוריסון  f מוגדרת באופן הבא:
לכל  x\in A,  f(x)=0.
לכל  x\in V_{r}, נגדיר  f(x)=\inf {\left\{r\in \mathbb {Q} \cap [0,1]\ |\ x\in V_{r}\right\}}.
לכל  x\in B,  \ f(x)=1.
מכאן ברור ש   A\subset f^{-1}(0),B\subset f^{-1}(1), נותר להוכיח ש- f אכן רציפה.
הוכחת הלמה של אוריסון > הוכחה ש f רציפה

תהי  W קבוצה פתוחה בקטע  [0,1]. מתכונות של רציפות טופולוגית מספיק להוכיח שכל הקבוצות מהצורה  f^{-1}[0,t) ו- f^{-1}(t,1] הן פתוחות ב- X.
מכאן נובע ש  f פונקציה רציפה.
בכך הושלמה ההוכחה.
ראו גם

מרחב רגולרי לחלוטין
מרחב נורמלי
משפט אוריסון
משפט טיצה
| טופולוגיה קבוצתית |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | מרחב מטרי • מרחב טופולוגי • פונקציה רציפה • הומיאומורפיזם |  |
| בתוך המרחב | קבוצה פתוחה • קבוצה סגורה • פנים • סגור • שפה • סביבה • נקודת הצטברות • קבוצה צפופה • קבוצה דלילה • בסיס • סדרת קושי |  |
| תכונות של מרחבים טופולוגיים | תכונות של מרחבים טופולוגיים |  |
| אקסיומות ההפרדה | T0 •  ‏ T1 • ‏ T2 (מרחב האוסדורף) • T2.5 • מרחב האוסדורף לחלוטין • T3 (מרחב רגולרי) • T3.5 • ‏ T4 (מרחב נורמלי) • T5 • ‏ T6 • מרחב מטריזבילי |  |
| אקסיומות המנייה | С1 •  ‏ С2 •  מרחב ספרבילי |  |
| קומפקטיות | קבוצה קומפקטית • מרחב קומפקטי מקומית • מרחב לינדלף • קבוצה קומפקטית יחסית • מרחב  פרה-קומפקטי |  |
| תכונות נוספות | מרחב שלם • קשירות • מרחב בייר • מרחב פולני |  |
|  ק  |  ק  |  |
| בניות | מרחב מכפלה •  טופולוגיה מושרית • מרחב מנה •  קומפקטיפיקציה (קומפקטיפיקציה חד-נקודתית, הקומפקטיפיקציה של סטון צ'ך) • השלמה |  |
| משפטים | הלמה של אוריסון • משפט טיטצה • משפט המטריזציה של אוריסון • משפט טיכונוף • משפט הקטגוריה של בייר |  |
| דוגמאות | קבוצת קנטור • עקומת הסינוס של הטופולוגים •  מרחב המסרק  •  הישר הארוך  • מישור מור  •  מרחב אוריסון אוניברסלי |  |
| שונות | טופולוגיה חלשה  • תכונה מקומית • אלומה • מרחב כיסוי |  |
 נושאים בטופולוגיה: טופולוגיה קבוצתית • טופולוגיה אלגברית • טופולוגיה גאומטרית  נושאים באנליזה מתמטית:  חשבון אינפיניטסימלי (מונחון) •   אנליזה וקטורית • משוואות דיפרנציאליות רגילות וחלקיות • טופולוגיה קבוצתית וגאומטרית • אנליזה מרוכבת • אנליזה פונקציונלית • תורת המידה
המפלגה הלאומית-נוצרית

| --- | --- |

 מדינה:  רומניה 
 מנהיגים:  אוקטביאן גוגה   אלכסנדרו קונסטנטין קוזה
 תקופת הפעילות:  16 ביוני 1935 – 15 בפברואר 1938 (שנתיים) 
 אידאולוגיות:  פשיזם 
 מטה:  בוקרשט 
 
מודעת בחירות אנטישמית - ברומנית וברוסית - של המפלגה הלאומית-נוצרית
המפלגה הלאומית-נוצרית (ברומנית: Partidului Naţional Creştin) הייתה מפלגה רומנית אנטישמית, אוהדת לגרמניה הנאצית ושהתנגדה לכל קשר רומני עם ברית המועצות. המפלגה, שהונהגה על ידי הפרופסורים אלכסנדרו קונסטנטין קוזה ואוקטביאן גוגה תמכה בחיזוק סמכויות המלך ובסילוק יהודי רומניה. המפלגה נוצרה ב-14 ביולי 1935, כשליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בראשותו של קוזה התאחדה עם המפלגה הלאומית-חקלאית בראשותו של גוגה.
בבחירות, שנערכו ברומניה ב-20 בדצמבר 1937, זכתה המפלגה ב-281,167 קולות, שהיוו 9,5% מכלל הקולות וזכו ב-39 מקומות בפרלמנט הרומני, הסיעה הרביעית בגודלה. קרול השני, מלך רומניה, הטיל על אוקטביאן גוגה להרכיב את הממשלה והוא הרכיב ממשלת מיעוט, שהתקיימה מ-28 בדצמבר 1937 עד 11 בפברואר 1938.
המפלגה פורקה יחד עם כל המפלגות ברומניה, כשהמלך לקח לעצמו סמכויות דיקטטוריות.
לקריאה נוספת

ז'אן אנצ'ל, Contribuţii la Istoria României - Problema evreiască 1933 - 1944 (תרומות לתולדות רומניה - הבעיה היהודית 1933 - 1944), הוצאת הספר, בוקרשט, 2001.
הלמה של בורל-קנטלי

הלמה של בורל-קנטלי הוא שם כולל לשניים או שלושה משפטים יסודיים בתורת ההסתברות, שנוסחו והוכחו על ידי אמיל בורל ופרנצ'סקו פאולו קנטלי בראשית המאה ה-20. המשפטים עוסקים בסדרת מאורעות בת-מניה, וקובעים בתנאים מסוימים את ההסתברות של המאורע שבו מתרחשים אינסוף מתוך מאורעות הסדרה.
נוסח פורמלי

יהי  (X,{\mathcal {F}},\mathbb {P} ) מרחב הסתברות, ותהי  \left\{A_{i}\right\}_{i=1}^{\infty } סדרה של מאורעות.
נתבונן במאורע הבא,  \left\{{\text{infinitely many of the }}A_{i}{\text{ occur}}\right\}=\limsup _{i}\left(A_{i}\right)=\bigcap _{n=1}^{\infty }\bigcup _{i=n}^{\infty }A_{i}.
נוסח פורמלי > הלמה הראשונה של בורל-קנטלי

אם מתקיים כי  \sum _{i=1}^{\infty }\mathbb {P} \left(A_{i}\right)<\infty , אז  \mathbb {P} \left(\limsup _{i}\left(A_{i}\right)\right)=0
נוסח פורמלי > הלמה השנייה של בורל-קנטלי

נניח כי המאורעות כולם בלתי-תלויים. אם מתקיים כי 
 \sum _{i=1}^{\infty }\mathbb {P} \left(A_{i}\right)=\infty , אז  \mathbb {P} \left(\limsup _{i}A_{i}\right)=1.
נשים לב שמתוך הנחת אי התלות יחד עם התובנה כי המאורע  \limsup _{i}\left(A_{i}\right) הוא מאורע זנב, נובע מחוק האפס-אחד של קולמוגורוב כי ההסתברות למאורע זה היא בהכרח 0 או 1. הלמה השנייה של בורל-קנטלי קובעת כי אם הטור הנ"ל מתבדר, הרי שההסתברות למאורע זה היא 0.
הערה: למעשה ניתן להחליש את דרישת אי התלות ולדרוש אי-תלות בזוגות בלבד. כלומר, שכל זוג של מאורעות מתוך האוסף הוא בלתי-תלוי.
נוסח פורמלי > הלמה של בורל-קנטלי לסדרה עולה של מאורעות

נניח כי סדרת המאורעות עולה, כלומר  A_{1}\subset A_{2}\subset A_{3}\subset .... נשים לב כי במקרה זה,  \limsup _{i}\left(A_{i}\right)=\left\{\exists _{j},A_{j}{\text{ occures}}\right\}. אזי הסתברותו של מאורע זה היא 1, אם ורק אם קיימת סדרה עולה ממש של אינדקסים  \left\{i_{k}\right\}_{k=1}^{\infty } שעבורה  \sum _{k=1}^{\infty }\mathbb {P} \left(A_{i_{k+1}}\mid A_{i_{k}}^{c}\right)=\infty .
הכרחיות דרישת אי התלות בלמה השנייה

הלמה השנייה של בורל-קנטלי משלימה את הלמה הראשונה בכך שהיא מוכיחה את הכיוון ההפוך, אלא שהיא חלה רק כאשר המאורעות בלתי-תלויים. אכן, אם המאורעות תלויים הטענה אינה נכונה, כפי שמראה הדוגמה הנגדית הבאה.
נתבונן במאורעות  A_{n}=\left[0,{\frac {1}{n}}\right] במרחב ההסתברות של ההתפלגות האחידה על  \left[0,1\right]. מאורעות אלה תלויים כמובן, שכן  \ A_{i} גורר את  \ A_{j} לכל  i<j. ואכן, למרות שמתקיים  \sum _{i=1}^{\infty }\mathbb {P} \left(A_{i}\right)=\sum _{i=1}^{\infty }{\frac {1}{i}}=\infty , עדיין  \mathbb {P} \left(\limsup _{i}\left(A_{i}\right)\right)=\mathbb {P} \left(\left\{0\right\}\right)=0.
ראו גם

משפט הקוף המקליד - מקרה פרטי של הלמה של בורל קנטלי
מספר נורמלי
הערות שוליים

↑  E. Borel, "Les probabilités dénombrables et leurs applications arithmetiques" Rend. Circ. Mat. Palermo (2) 27 (1909) pp. 247–271.
↑  F.P. Cantelli, "Sulla probabilità come limite della frequenza", Atti Accad. Naz. Lincei 26:1 (1917) pp.39–45.
↑  כלומר, לכל קבוצת אינדקסים סופית  i_{1},...,i_{k}, לכל קבוצת מאורעות  A_{i_{1}},...,A_{i_{k}}, מתקיים כי  \mathbb {P} \left(X_{i_{1}}\in A_{i_{1}},...,X_{i_{k}}\in A_{i_{k}}\right)=\mathbb {P} \left(X_{i_{1}}\in A_{i_{1}}\right)\cdot ...\cdot \mathbb {P} \left(X_{i_{k}}\in A_{i_{k}}\right).
היתר מאה רבנים

בהלכה היתר מאה רבנים הוא היתר לחרוג מתקנות חרם דרבינו גרשום, אם הסכימו על כך מאה רבנים. ההיתר נזכר בעיקר בקשר לחרם דרבינו גרשום, אולם יש שעשו בו שימוש גם עבור חרמים שאדם קבל על עצמו.
רקע

על פי דין תורה, גבר רשאי לשאת מספר נשים במקביל אם הוא מסוגל לספק את חובותיו כלפיהן, והוא יכול לגרש את אשתו כשרוצה בכך.
לרבנו גרשום מיוחסות מספר תקנות הנוגעות לנישואים וביניהן האיסור לשאת יותר מאישה אחת בעת ובעונה אחת, והאיסור לגרש אישה ללא הסכמתה.
תקנות רבנו גרשם פשטו בקהילות אשכנז. הרבנות הראשית לישראל, אימצה את התקנות, וכיום במדינת ישראל, בתי הדין אינם מסדרים גט ללא הסכמת שני בני הזוג, ופרט למקרים חריגים, לא ניתן על פי החוק לשאת יותר מאישה אחת.
ההיתר > נשיאת אישה שנייה

במקרים חריגים, הותר לשאת יותר מאישה אחת, בתנאים מסוים, וביניהם היתר מאה רבנים משלוש ארצות שונות.
רבי מאיר מרוטנבורג (מהר"ם) כתב בתשובה:
”חרם תקנת הקהילות ששם רבינו גרשם מאור הגולה. דאין לישא שתי נשים.
אין להתירה רק במאה אנשים מג' ארצות ומג' קהילות, וגם אותם לא יסכימו עד שיראו טעם מבורר להתיר.”
בתשובתו הזכיר מהר"ם "מאה אנשים" ולא הזכיר רבנים, אך כבר ציינו ראשונים שנדרשים מאה תלמידי חכמים לשם כך:
בהגהות אשרי ציין שבמקרה של אישה שנשטתה ואי אפשר לתת לה גט, ניתן לשאת אישה על פניה, בהיתר מאה תלמידי חכמים גם אם ממלכות אחת.
כיום נעשה שימוש באמצעי זה בעיקר בנושא איסור נשיאת אישה שנייה, התקנה שתוקנה על ידי רבי גרשום מאור הגולה מצרפת, במסגרת שורה של תקנות ("חרם דרבנו גרשום").  כיום, על פי החוק הישראלי, ניתן לשאת אישה שנייה לאחר היתר מאה רבנים שמגובה בהיתר מיוחד של הרבנים הראשיים לישראל. על פי הרבנות הראשית היתר כזה יינתן רק במקרים מיוחדים (כגון שגעון) ולאחר שמיעת ערעורה של האישה. האמצעי מופעל גם במצבים של עגינות הגבר, כשאישה מסרבת לחיוב גט שפסק עליה בית הדין.
לדברי הרב אלי בן דהן שהיה מנהל בתי הדין הרבניים בישראל, מדובר בנוהל חריג שמתבצע בממוצע כ-11 פעמים בשנה.
ההיתר > בתקנות נוספות

רבי מאיר מרוטנבורג מציין שהיתר מאה רבנים נוגע גם ל"חרם שמקבל החתן עליו", כלומר התחייבות אישית של החתן, שמקבל עליו בחרם, שהייתה נהוגה בעבר. במקרה זה אין צורך שמאה המתירים יהיו מארצות שונות, אך יש צורך בטעם מבורר להתיר.
בניגוד לפסיקה המקובלת בזמננו, מדברי המרדכי משתמע שהיה אף היתר לגרש אישה ללא הסכמתה בהיתר מאה אנשים בהוראת שעה על פי גדולים.  המרדכי מציין למחלוקת ראשונים אם בכל תקנות רבנו גרשום יש צורך בהיתר מאה.
ההיתר > מקור ההיתר

הסיבה שהצריכו מאה רבנים, ולא התירו בבית דין רגיל, היא כדי להטמיע לדורות את חשיבות ההימנעות מנשיאת שתי נשים: "כדי שלא יהא דבר קל בעיני הדורות הבאים לישא אשה על אשתו" ומפני שהדרישה למאה רבנים גורמת למקרה להתפרסם, ומונעות מאנשים להקל בדבר.
אף על פי שהמשנה במסכת עדיות קובעת "אין בית דין יכול לבטל דברי בית דין חברו עד שיהיה גדול ממנו בחכמה ובמנין"(בית דין שגדול בחכמת דייניו ובמספרם) ובית דינו של רבנו גרשום נחשב לגדול, כאן מתירים את התקנה, כי מדברי המרדכי, וראשונים נוספים משתמע שההחרגה שבהיתר מעוגנת בתקנה עצמה, ושרבנו גרשום בעצמו כלל בתקנתו את היתר מאה רבנים. לפי דבריו אלה, כלל אין מדובר ב"היתר" מיוחד, אלא שרבנו גרשום אפשר פתח מילוט מן התקנה אם הדבר יזכה לאישור של מאה רבנים.
רבי יעקב לורברבוים, בעל נתיבות המשפט, לעומת זאת, סובר שההיתר מאוחר ואינו חלק מן החרם עצמו, ומביא מכאן ראיה לכך שהקביעה שלא ניתן לבטל פסיקת בית דין גדול בחכמה מתייחסת רק לביטול התקנה אך לא להיתר נקודתי שלה תוך שמירה על סייגים.
מהר"ם שיק הוסיף, שהכלל שבמסכת עדיות תקף במלואו רק כשלא בטל טעם התקנה, אבל במקרים חריגים שבהם טעם התקנה אינו מתקיים, אין דרישה שבית הדין יהיה גדול בחכמה ודי בכך שהמניין גדול, יכולים מאה רבנים כדי להתיר את התקנה לצורך שעה.
הערות שוליים

1 2  שו"ת מהר"ם מרוטנבורג, חלק ד, סימן אלף כב
↑  הגהות אשרי, יבמות, פרק יד סימן א
↑  תקנות לבתי דין לענייני אישות, הצעת למען בנות ישראל, אתר בתי הדין הרבניים
↑  מעמד אישי, באתר האגודה לזכויות האזרח.
1 2  מרדכי, יבמות, פרק החולץ, סימן קח
↑  בית חדש, אבן העזר א
↑  שו"ת אחיעזר, חלק א, סימן י, אות ב (באתר Hebrewbooks)
↑  משנה, מסכת עדיות, פרק א', משנה ה'
↑  נחלת יעקב, חלק השו"ת, סימן ה' (באתר Hebrewbooks)
↑  שו"ת מהר"ם שיק, אבן העזר, סימן ד (באתר Hebrewbooks)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551711505171
היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה

היינריך הארי (בגרמנית: Heinrich der Löwe;‏ 1129 – 6 באוגוסט 1195), אשר נמנה עם בית ולף (Welf), היה דוכס סקסוניה בשם היינריך השלישי (מ-1142) ודוכס בוואריה תחת השם היינריך השנים עשר (מ-1156); דוכסויות שאותן החזיק בשליטתו עד שנת 1180.
היינריך היה מהנסיכים הגרמנים החזקים ביותר בזמנו, עד אשר עלה בידיהם של יריביו מבית הוהנשטאופן לבודד אותו ובסופו של דבר לחטוף מידיו את דוכסויותיו, בעת שלטונם של דודנו פרידריך הראשון ושל יורשו, היינריך השישי.
בשיאו של שלטונו שלט היינריך על שטח עצום, אשר התפרש למן חופי הים הצפוני והים הבלטי ועד להרי האלפים, ומווסטפאליה ועד פומרניה. היינריך קנה כח זה בחלקו בגין חריפותו הצבאית והפוליטית, ובחלקו באמצעות מה שהורישו לו ארבעת סביו וסבותיו.
משפחתו

בשנת 1147 נישא היינריך לקלמנטיה מצרינגן (נפטרה בערך ב-1167), בתם של קונרד הראשון, דוכס צרינגן ושל קלמנס מלוקסמבורג-נאמוּר, והתגרש ממנה בשנת 1162. לזוג נולדו מספר ילדים:
גרטרוד (אחרי 1150 – 1196) – נישאה לפרידריך הרביעי, דוכס שוואביה, ולאחריו לקנוט השישי, מלך דנמרק
היינריך (נפטר בגיל צעיר)
ריכנזה (נפטרה בגיל צעיר)
בשנת 1168 נישא היינריך למתילדה, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה. מזיווג זה נולדו הצאצאים הבאים:
ריכנזה/מתילדה (1172–1208/1209) – נישאה לדוכס גוטפריד מפרש (Perche), ובהמשך לדוכס אנגרנד השלישי מקוסי (Coucy)
היינריך הזקן, דוכס הריין (בערך 1173/1174–1227) – נישא לאגנס מבית שטאופן, ולאגנס מבית וטין (Wettin)
לותר (1174/1175–1190)
אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1175/1176–1218) – נישא לביאטריקס משוואביה, ובהמשך למריה מברבאנט
וילהלם, הלורד של לינבורג (1184–1213) – נישא לנסיכה הלנה מדנמרק, בתו של ולדמר הראשון, מלך דנמרק
בנוסף נישא היינריך (בנישואים מורגנטיים) לאידה מבליסקאסטל, בתו של הדוכס גוטפריד מבליסקאסטל, ונולדה להם בת אחת:
מתילדה (בערך 1155/1156 – לפני 1219) – נישאה להיינריך בורווין הראשון, נסיך מקלנבורג
כרוניקנים שכתבו על אודותיו

הלמולד מבוזאו
ארנולד מליבק, אשר המשיך לכתוב את "הכרוניקה הסלאבית" של הלמולד
לקריאה נוספת

Karl Jordan, Henry the Lion. A Biography, ISBN 0-19-821969-5
דוכסויותיו של היינריך הארי – סקסוניה ובוואריה
פסלו המקורי של היינריך, ארי בראונשווייג, בטירת דנקוורדרודה (Dankwarderode) בבראונשווייג
הכתרתם של היינריך הארי ומתילדה ב-1188
הומוסקסואליות בהלכה

ההלכה היהודית אוסרת על יחסי מין בין שני גברים, אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וכן אוסרת על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה. ההלכה אינה עוסקת בנטייה המינית עצמה או בזהות ההומוסקסואלית.
יחסי מין > יחסי מין בין שני גברים

התורה אוסרת באיסור חמור על שני גברים לקיים יחסי מין אנאליים. מקור האיסור בפסוק מספר ויקרא: ”וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה הִוא” (ויקרא י"ח, כב), והעונש עליו נלמד מפסוק המופיע שני פרקים לאחר מכן באותו הספר: ”וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת זָכָר מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה עָשׂוּ שְׁנֵיהֶם מוֹת יוּמָתוּ דְּמֵיהֶם בָּם” (כ', יג). העונש בידי אדם לעוברים על איסור זה במזיד, בפני שני עדים ולאחר שהתרו בהם, הוא מיתת בית דין בסקילה, עונש אשר מעולם לא בוצע, ועקב ביטול ביצוע עונש מוות ביהדות, גם לא יכול להיות מבוצע. העונש בידי שמיים הוא כרת. העונשים חלים באופן שווה הן על מבצע המעשה המיני, והן על הגבר אשר המעשה מבוצע בו בהסכמה. האיסור המפורש בתורה הוא על יחסי מין אנאליים בלבד, כפי שמפרש רש"י: "מכניס כמכחול בשפופרת".
חז"ל הוסיפו סייגים לאיסור זה, ואסרו על גבר להעמיד עצמו במצב שעלול להביאו לעבור עבירה.
יחסי מין ללא חדירה בין שני גברים בהם הגיע אחד הגברים לשפיכת זרע, הם בגדר הוצאת זרע לבטלה, ולפיכך אסורים אף הם.
בפניני הלכה פוסק הרב אליעזר מלמד כי איסור משכב זכור בהלכה היהודית אינו נחשב חמור יותר מחילול שבת בפרהסיה. על כן לדעתו, בדורנו אין להרחיק את החוטאים בזה, אלא לקרבם ליהדות, כפי שעושים עם מחללי שבת.
יחסי מין > יחסי מין בין שתי נשים

יחסי מין בין שתי נשים אינם מוזכרים כלל בתורה, וייתכן שזה נובע מהעובדה שיחסי מין לסביים אינם נחשבים על פי ההלכה כביאה. בתלמוד הבבלי יחסי מין אלו מכונים "נשים המסוללות זו בזו", והם מוגדרים על ידי רב הונא כ"זנות", ועל ידי רבא כ"פריצותא בעלמא" (סתם פריצות), אך למרות זאת גם שם הם לא נאסרים במפורש. בעקבות הספרא פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך שמעשה "נשים המסוללות זו בזו" הוא איסור שנכלל בפסוק "כמעשה ארץ מצרים אשר ישבתם בה לא תעשו", דהיינו שהמצרים היו עושים שאיש נושא איש ואישה נושאת אישה ואישה נישאת לשני אנשים, ונחלקו הפוסקים ביחס לתוקפו של האיסור: יש הסבורים שהאיסור הוא מהתורה והוא לאו שבכללות, יש הסבורים שהאיסור הוא מדרבנן ודרשת הספרא לפסוק היא רק אסמכתא, ויש הסבורים שאם המעשה נעשה בדרך נישואים ובקביעות האיסור מהתורה, אך אם המעשה נעשה בדרך זנות ובאקראי האיסור מדרבנן.
נישואים חד-מיניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. נאסרו משום מעשה ארץ מצריים ויש לבחון האם רק כתובה או גם נישואים אזרחיים.
ההלכה לא מכירה במונח נישואים כאשר מדובר בבני זוג מאותו המין. במדרש ההלכה ספרא (תורת כוהנים לויקרא יח ג) נקבע כי זה כלול באיסור "מעשה מצריים":
"כמעשה ארץ מצרים אשר ישבתם בה לא תעשו, מה היו עושים איש נושא איש ואשה נושאה אשה…"
במסכת חולין (צב ב) מובא שאף בני נח נצטוו על כך, והם מצוינים לשבח על כך "שאין כותבין כתובה לזכרים". יחס שלילי נוסף לנישואים חד-מיניים מובא בויקרא רבה (כג ט): "רב הונא בשם רבי יוסי אמר: דור המבול לא נמחו מן העולם אלא על ידי שכתבו גומסיות (שטרות נישואין) לזכר ולנקבה", דהיינו שדור המבול נענש משום שסידרו נישואין בין שני זכרים ובין שתי נקבות.
טרנסג'נדריות

על פי החוק המקראי, קיים איסור לפיו ”לֹא יִהְיֶה כְלִי גֶבֶר עַל אִשָּׁה וְלֹא יִלְבַּשׁ גֶּבֶר שִׂמְלַת אִשָּׁה, כִּי תוֹעֲבַת ה' אֱלֹהֶיךָ כָּל עֹשֵׂה אֵלֶּה” (ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק ה'). כתוצאה מפסוק זה נקבע בהלכה איסור על קרוס-דרסר - לבישת בגדי המין השני - במסגרת איסור זה אסור לאישה ללבוש מכנסיים.
חלק מהטרנסג'נדרים עוברים הליכים שונים על מנת להתאים את גופם לזהותם המגדרית. ניתוחים לשינוי מין המשנים את איברי ההולדה אסורים בהלכה משום איסור סירוס. איסור סירוס זכרים הוא איסור דאורייתא, הנלמד מהכתוב ”"וּמָעוּךְ וְכָתוּת וְנָתוּק וְכָרוּת לא תַקְרִיבוּ לַה´ וּבְאַרְצְכֶם לא תַעֲשׂוּ” (ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק כ"ד). איסור סירוס נקבות הוא מדרבנן.
היחס למינו ההלכתי של טרנסג'נדר מורכב, רוב הפוסקים לא מחשיבים את שינוי המין, ובשל כך, הם מתייחסים לאדם שעבר ניתוח שכזה, על פי מינו לפני הניתוח. אולם ביחס לדיני צניעות, יש פוסקים שהחמירו בגבר שעבר ניתוח לשינוי מין, להחשיבו גם כאישה (בנוסף למעמדו העקרוני כגבר): אסרו לגברים לשמוע קול זמר שלו, מכיוון שקולו נשי, אסרו עליו להתייחד גם עם גברים "משום שהוא קרוב לאיסור", או שחיוו דעתם שאף שאין לגברים איסור נגיעה בהם, הדבר דומה לאיסור ויש להתרחק מכך.
ראו גם

להט"ב ויהדות
איסור משכב זכר
הומוסקסואליות בתנ"ך