stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שון ספייסר
ביוגרפיה

ספייסר נולד במחוז נסאו שבמדינת ניו יורק וגדל ברוד איילנד. אמו עבדה באוניברסיטת בראון ואביו עבד כסוכן ביטוח. ב-1993 סיים תואר ראשון בממשל מקונטיקט קולג' ושימש חבר נבחרת השיט של המוסד. בשנתו השלישית שהה באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די. סי. ב-1999 הצטרף לכוחות המילואים של צי ארצות הברית והתקדם לדרגת קומנדר. ב-2012 סיים תואר שני בביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי.
לאחר לימודי התואר הראשון עבד כחוקר בוועדת המפלגה הרפובליקנית בסנאט. במהלך הבחירות בארצות הברית בשנת 2000, שימש ראש ועדת המפלגה הרפובליקנית לקידום בחירתם מחדש של חברי הקונגרס מהמפלגה. בשנים 2002–2005 שימש מנהל התקשורת ודובר ועדת התקציב של בית הנבחרים של ארצות הברית. בשנים 2005–2006 שימש מנהל התקשורת של הוועדה הרפוליקנית בבית הנבחרים, בשנים 2006–2009 שימש עוזר לענייני תקשורת של נציב הסחר של ארצות הברית. בפברואר 2011 מונה למנהל התקשורת של הוועדה הרפובליקנית הלאומית, וב-2015 מונה בנוסף גם לאסטרטג הראשי של המפלגה.
ב-20 בינואר 2017 נכנס לתפקידו כמנהל התקשורת (אנ') בממשלו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. במקביל מונה גם לדובר הבית הלבן בעקבות נסיגתו של ג'ייסון מילר מהמינוי. במרץ 2017 החליף אותו מייקל דובקה בתפקיד מנהל התקשורת, והוא נותר לשמש כדובר הבית הלבן. בעקבות התפטרותו של דובקה, מונה ספייסר ביוני 2017 לתפקיד ממלא מקום מנהל התקשורת.
ב-11 באפריל 2017, בניסיון להגן על המתקפה האמריקאית בסוריה, טען ספייסר בתדרוך כתבי הבית הלבן כי "אפילו היטלר לא ירד לשפל של שימוש בנשק כימי". בהמשך הסביר ספייסר כי היטלר "לא השתמש בגז על אנשיו באותה צורה שאסד השתמש בו על עמו", ולאחר מכן ציין כי היטלר הכניס את היהודים לתוך "מרכזי שואה". לבסוף התנצל ספייסר על דבריו.
ביולי 2017 הודיע על התפטרותו מכל תפקידיו בממשל טראמפ על רקע מינויו של אנתוני סקרמוצ'י לתפקיד מנהל התקשורת. ספייסר המשיך לכהן בתפקידיו בממשל עד 31 באוגוסט 2017.
בשנת 2019 השתתף בעונה ה-28 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", שם היה למודח השישי. במרץ 2020 הוא החל לשדר תוכנית בערוץ Newsmax TV.
חיים אישיים

ספייסר נשוי לרבקה מילר, מפיקת טלוויזיה ויועצת תקשורת, שהייתה חברה בסגל הבית הלבן בתקופת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש, ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  אמיר תיבון, דובר הבית הלבן התנצל: דבריי על השואה היו חסרי רגישות, באתר הארץ, 12 באפריל 2017
↑  ynet, סערת היטלר, הגז ומרכזי השואה: "לפטר את הדובר", באתר ynet, 12 באפריל 2017
↑  ynet, עוד טלטלה בממשל טראמפ: שון ספייסר התפטר, באתר ynet, 21 ביולי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1137139153  ISNI: 0000 0004 9939 9639  LCCN: no2018096325  VIAF: 1481150172746800180002   WorldCat (עם VIAF): 1481150172746800180002
יששכר אצראף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1817 ה'תקע"ז סלא, מרוקו
 פטירה:  1892 (בגיל 75 בערך) ה'תרנ"ב
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 מקום פעילות:  סלא במרוקו, ירושלים בישראל
 תחומי עיסוק:  דיינות ורבנות
 תלמידיו:  הרב רפאל אנקווה
 בני דורו:  הרב רפאל אלעזר בן טובו
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה, מנהיג העדה המערבית בירושלים
 
הרב יששכר אצראף (1817–1892) היה ראש ישיבה, אב בית דין ורבה של סלא שבמרוקו, ובסוף ימיו מנהיג העדה המערבית בירושלים ואב בית הדין שלה.
ביוגרפיה

נולד בסלא שבמרוקו בשנת 1817 (ה'תקע"ז). כשבגר, שימש כראש ישיבה מקומית, והעמיד תלמידים רבים, שחלקם הפכו לרבנים מפורסמים, ואחד מהם היה הרב רפאל אנקאווה, שגם נישא בהמשך לבתו.
לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19, שימש הרב אצראף כרבה הראשי של סלא, כמנהיגה הרוחני, וכאב בית הדין המקומי. בתקופה זו קיים גם קשרים הדוקים עם נכבדים ואישי דת מוסלמיים, שאיתם היה נפגש ומקריא לפניהם את ספרי הרמב"ם, ומקיים עמם דיונים בנוגע לדתם.
את השנים האחרונות של חייו רצה הרב אצראף לבלות בארץ ישראל, אולם בני הקהילה ביקשו שלא יעזבם. לבסוף, הצליח לשכנעם שברצונו לעלות לקבר אביו שבסטאת, ומשם המשיך לארץ ישראל.
בשנת 1879 (ה'תר"ם) הגיע לירושלים, והשתכן בה. עם הגעתו, החל להיות מעורה בפעילות ציבורית בעיר, ואת תפקידיו כמנהיג בסלא החל למלא תלמידו וחתנו רבי רפאל אנקאווה.
לאחר פטירת מנהיג העדה המערבית בירושלים, הרב רפאל אלעזר בן טובו, מונה הרב אצראף לשמש תחתיו כמנהיג העדה וכאב בית הדין שלה. בשנות כהונתו, זכו אנשי העדה לרווח כלכלי, וענייני העדה התנהלו ללא מחלוקות.
הלך לעולמו ב-19 באוגוסט 1892 (כ"ו באב ה'תרנ"ב), ונקבר בהר הזיתים.
את מקומו בהנהגת העדה המערבית החליפו הרבנים משה מלכא ונחמן בטיטו.
מצבת קברו, שבמשך השנים ניזוקה, חודשה והוחלפה באמצע העשור השני של המאה ה-21.
נכדו היה הרב מיכאל יששכר אנקווה.
הערות שוליים

↑  לעיתים "אסרף" או "אצרף"
↑  לפע אברהם אלמליח, עזב את מרוקו בשנת 1875
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517246705171  VIAF: 308274096   WorldCat (עם VIAF): 308274096
פלאוסול

פלאוסול (paleosol) היא קרקע קבורה, מאובנת או קרקע עתיקה.
חוקרים מחזיקים בדעה כי קיימים שלושה סוגים של קרקעות עתיקות: קרקע קבורה מתחת לפני השטח, קרקע מאובנת או עתיקה הנמצאת בפני השטח, וקרקע עתיקה שהייתה קבורה מתחת לפני השטח, ונחשפה אל פני השטח. ישנם חוקרים המכנים קרקע מסוימת בשמות שונים או באמצעות מושגים שונים. עד סוף שנות החמישים קרקע המכונה “Relict” כללה את כל הקרקעות העתיקות החשופות בפני השטח, ללא הבחנה אם הקרקע הייתה קבורה או לא. החוקרים Ruhe and Daniels (1958) קובעים לראשונה את המונח “Exhumed paleosol” לקרקע שהייתה קבורה ונחשפה אל פני השטח על ידי תהליכי ארוזיה. הפירוש בעברית ל - “Exhumed paleosol” הוא להוציא מקבורה.
החוקר (Ruhe 1965) מגדיר פלאוסול כ”קרקע שנוצרה בנוף העבר”, והוא החוקר הראשון שמחלק את הקרקעות לשלושה סוגים ברורים:
Relict soil – קרקע שהיא שריד – קרקע שנוצרה בנוף הקדום ולא נקברה, אלא נשארה חשופה אל פני השטח. לקרקע זו מאפיינים של קרקע עתיקה.
Buried soil - קרקע קבורה – קרקע זו גם נוצרה בנוף הקדום אך כוסתה על ידי קרקע צעירה או מסלע.
Exhumed soil – קרקע שנחשפה - קרקע שהייתה קבורה ונחשפה אל פני השטח על ידי ארוזיה (בליה או סחיפה) של החומר הקובר. לעיתים קרקע זו לא נמצאת בשיווי משקל עם הסביבה כמו קרקעות מפותחות אחרות שנמצאות בפני השטח.
(Valentine and Dalrymple 1976) מצדדים בגישה של (Ruhe, 1965) המחלקת את סוגי הקרקעות המאובנות לשלוש Buried paleosol, Relict paleosol, Exhumed paleosol. אך במאמרם הם מפרטים רק לגבי קרקע קבורה.
החוקר (Butler 1959) מגדיר כי קרקע הופכת לפלאוסול רק כאשר היא נקברת מתחת לחומר אב חדש. חומר האב שעתה נמצא בפני השטח מתחיל להפוך לקרקע כאשר השכבות התחתונות שומרות על אפיוניהן הקודמים, וכך נוצרים מחזורים של שכבות קרקע הקבורות אחת מתחת לשנייה. החוקר מגדיר מחזור קרקעות קבורות אלו כמחזור K .
החוקר (Gerasimov 1971) מחלק את סוגי הפלאוסולים, לקרקע קבורה (possil), כקרקע קבורה, קרקע שארית או שריד
(Relict or residual) כקרקע שנמצאת על פני השטח, וכקרקע שהשתמרה כחומר משקע גאולוגי (pedoliths). לעומתו (Ruellan 1971) מחלק את הקרקעות בכלל לשלוש קבוצות גדולות, שרק שתיים מהן שייכות לקרקעות הקבורות, וכל קבוצה הוא מפרט לתת קבוצות, מסביר, ומביא דוגמאות מקרקעות במרוקו. הקבוצות הגדולות לפי חלוקתו הן:
קרקעות העומדות בשיווי משקל עם הסביבה. קרקעות אלו מתפתחות בהווה והן לא קרקעות עתיקות.
קרקעות בפני השטח, בעלות שרידים מהעבר (Relict soil) המעידות על תנאים סביבתיים שונים מהיום.
קרקעות קבורות (Buried soil) שחלק מהן בעלי שרידים מהעבר.
אלוהים וזכותי שלי

סמל הממלכה המאוחדת עם המוטו Dieu et mon droit
אלוהים וזכותי שלי (בצרפתית: Dieu et mon droit; דְיֶה אֶה מֹון דְרוּאָה) הוא המוטו של המלוכה הבריטית, אשר הונהג על ידי הנרי השישי (1422–1471).
משמעותו של המוטו היא שהמלך אחראי רק כלפי האל ולא כלפי כל מלך או כוח ארצי אחר כדוגמת העם או הפרלמנט; אאמין באלוהים אך אעמוד על זכותי עלי אדמות.
במקור היה הכתיב "Dieu et mon droict". מאוחר יותר הושמטה ה־c מן המלה droict, בהתאם לשינויים בכתיב הצרפתי. כיום חקוק המוטו על סמל הממלכה המאוחדת.
המוטו כתוב בצרפתית, משום שהאנגלית התקבלה כשפת יום־יום בקרב המעמד השליט בבריטניה רק בעת החדשה המוקדמת. הנרי השישי דיבר צרפתית והוכתר כמלך צרפת וכמלך אנגליה גם יחד. גם המוטו של מסדר הבירית, שהוקם על ידי אדוארד השלישי בשנת 1348, "Honi soit qui mal y pense" (הבוז למי שיהגה בו רעה), הוא בצרפתית.
כבר כמאתיים שנה לפני קבלתו הרשמית של המוטו, השתמש בו ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה בקרב נגד פיליפ השני, מלך צרפת.
ראו גם

באל נשים מבטחנו, המוטו הרשמי של ארצות הברית
צב גלאפגוס

| צב גלאפגוס |
| --- | --- |
 צב גלאפגוס
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: זוחלים
מחלקה:: זאורופסידה
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים יבשתיים
סוג:: צב נאוטרופי
מין:: צב גלאפגוס
שם מדעי
 Chelonoidis nigra
תחום תפוצה

צב גלאפגוס המכונה גם צָב פִּילִי (שם מדעי: Chelonoidis nigra) הוא מין צב גדול ביותר ממשפחת הצבים יבשתיים המצוי באיי גלאפגוס. משקלו מגיע עד למעלה מ-400 ק"ג, ואורכו מגיע עד למעלה מ-180 ס"מ. תוחלת חייו הארוכה, למעלה ממאה שנה בטבע, הופכת אותו לאחד מבעלי החוליות בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר. בשבי הגיעו פרטים ממין זה לגיל של למעלה מ-190 שנה.
מאפיינים

תפוצתו של צב זה היא בשבעה מאיי גלאפגוס, ארכיפלג געשי הממוקם כ-1,000 ק"מ מערבית לאקוודור. מגלי ארצות ספרדים שגילו את האיים במאה ה-16, קראו להם בשם זה בהתייחסם למילה galápago בספרדית שמשמעותה "צב".
גודל השריון וצורתו משתנים בין האוכלוסיות. על איים גבוהים ולחים הצבים גדולים יותר, השריון מקומר יותר והצוואר קצר יותר. על איים יבשים ונמוכים יותר הצבים קטנים יותר, לשריון צורה המזכירה צורת אוכף וצווארם של הצבים ארוך יותר. רשמיו של צ'ארלס דרווין לגבי ההבדלים האלה שתועדו במהלך מסעו השני באונייה "ביגל" ב-1835 תרמו לפיתוח תורת האבולוציה שלו.
אוכלוסיית הצבים הצטמצמה מלמעלה מ-250,000 פרטים במאה ה-16, עד לכ-3,000 פריטים בשנות ה-70 של המאה ה-20. צמצום זה נבע משימוש בצבים לבשר ושמן, מניצול סביבת המחיה הטבעית שלהם לצורכי חקלאות ומהכנסת מינים פולשים כמו עכברושים, עיזים וחזירים על ידי בני האדם שהתיישבו באיים. מ-15 התת-מינים המקוריים שרדו כיום עשרה. הפרט האחרון בתת המין צב פינטה ענק (Chelonoidis nigra abingdoni), שנודע בכינוי ג'ורג' הבודד, מת ב-24 ביוני 2012, ויחד עמו נכחד תת-המין כליל. מאמצי השימור שהחלו במאה ה-20, הביאו לכך שבתחילת המאה ה-21 מנתה אוכלוסיית הצבים למעלה מ-19,000 פרטים. מאמצי השימור כללו רבייה בשבי של צבים, ושחרורם בסביבת המחיה הטבעית של המין. למרות הצלחת המאמצים, מצב השימור של המין כולו מוגדר עדיין "בסכנת הכחדה" על ידי איגוד השימור העולמי.
מיון

צב זה שייך לסוג צב נאוטרופי, אשר קיים באמריקה הדרומית כבר מהמיוקן. בסוג זה מינים שונים בגודל בינוני, אך קטנים בהרבה מהצב הפילי.
במין זה ישנם מספר תת-מינים אשר לכמה דעות נחשבים למינים עצמאיים. 2 תת-מינים נכחדו, צב פינטה ענק ו-Chelonoidis nigra niger, אשר קרוי לפי השם המדעי של המין. כל התת-מינים מצויים בסכנת הכחדה, כשהמצליח מכולם הוא צב גלאפגוס וולף.
תת-מינים:
צב פינטה ענק (Chelonoidis nigra abingdonii) - נכחד
צב גלאפגוס וולף (Chelonoidis nigra becki)
Chelonoidis nigra chathamensis
Chelonoidis nigra darwini
Chelonoidis nigra donfaustoi
Chelonoidis nigra duncanensis
Chelonoidis nigra guntheri
Chelonoidis nigra hoodensis
Chelonoidis nigra microphyes
Chelonoidis nigra niger - נכחד
Chelonoidis nigra phantasticus
Chelonoidis nigra porteri
Chelonoidis nigra vandenburghi
Chelonoidis nigra vicina
תיאור

לצב שריון עצם מסיבי בצבע חום עמום. לוחות השריון מחוברים לצלעותיו של הצב במבנה קשיח ומוגן שהוא חלק מהשלד. על שריונם של צבי הגלאפגוס גדלות לעיתים חזזיות. דוגמת השריון נשמרת לאורך כל חייו של הצב. מדידת גילם של הצבים על פי טבעות הגדילה של השריון אינה יעילה מכיוון שהשכבה החיצונית מתבלה עם הזמן. הצב יכול למשוך את ראשו, צווארו וגפיו הקדמיות אל תוך השריון לצורך הגנה. הרגליים גדולות, עבות וקצרות, והן מכוסות בעור יבש ומקושקש. על הרגליים הקדמיות ישנם חמישה טופרים. על הרגליים האחוריות ארבעה טופרים.
תיאור > ענקות (גיגאנטיזם)

ב-1535 כתב מגלה האיים, פריי תומאס דה ברלאנגה הבישוף הרביעי של פנמה, "צבים גדולים כל כך, עד כי הם מסוגלים לשאת אדם על גבם." 300 שנה לאחר מכן, ב-1835 כתב צ'ארלס דרווין "חיות אלו גדלות לממדים עצומים ... חלקם גדולים כל כך עד כי נדרשים שישה או שמונה אנשים על מנת להרימם מהקרקע". הפרט הגדול ביותר שתועד הגיע למשקל של למעלה מ-400 קילוגרם (880 ליברות) ואורכו היה למעלה מ-187 סנטימטרים (6.14 רגל). גודלם של הצבים הוא כנראה תכונה שהייתה קיימת והשתמרה הודות להתאקלמות מוצלחת באיים מרוחקים אלו, ולא תופעה של גיגאנטיזם שהתפתח. לצבים גדולים היו סיכויי הישרדות גדולים יותר במסע בים מהיבשת לאיים, מאחר שהם יכולים להחזיק את ראשם גבוה יותר מעל המים, ויש להם יחס שטח פנים/נפח קטן יותר, מה שפועל לטובתם בהקשר של איבוד נוזלים אוסמוטי. עתודות המים והשומן המרשימות שלהם מאפשרות להם לשרוד מסעות ארוכים של חציית אוקיינוסים ללא מזון או מים מתוקים, ולשרוד את האקלים היבש של האיים. גודלם מסייע להם לשרוד גם בטמפרטורות קיצוניות בשל הגיגאנתרמיה (היכולת לשמור על טמפרטורת גוף גבוהה בגלל חשיפת שטח פנים קטן יותר ביחס לנפח הגוף, לסביבה) המשחקת לטובתם. מאובנים של צבי ענק שנתגלו ביבשת אמריקה הדרומית תומכים בהשערה לפיה תכונה זו הייתה קיימת אצל הצבים עוד בטרם הגיעו הפרטים הראשונים לאיים.
תיאור > צורת השריון

טיפוסי שריון שונים בצבי גלאפגוס
ג'ורג' הבודד, הפרט האחרון בתת-המין צב פינטה ענק. בעל שריון דמוי אוכף ()
ביניים ()
דמוי כיפה ()
צבי גלאפגוס הם היחידים מבין צבי הענק המציגים מספר תצורות שריון. תצורות השריון נעות בין שריון דמוי אוכף המתרומם גבוה מעל חלקו הקדמי של הצב, דבר היוצר רושם של אוכף, לשריון דמוי כיפה עגולה סביב גופו של הצב. כשצבים ששריונם הוא דמוי אוכף מושכים את ראשם ואת גפיהם הקדמיות אל תוך השריון נותר מרווח גדול ובלתי מוגן מעל צווארם, עדות לכך שצבים אלו לא סבלו מטורפים עת התפתח מבנה זה. אין דואליות חד משמעית של תצורה דמוית כיפה מול תצורה דמוית אוכף, ותת-מינים שונים מציגים ספקטרום רחב של מבנים הנע בין שתי התצורות. באיים גדולים, גבוהים (מעל 800 מטר) ולחים יותר, כמו סנטה קרוס, יש ריבוי של צמחייה הקרובה לקרקע. באיים כאלה נוטה אוכלוסיית הצבים להציג מבנה דמוי כיפה יותר, והם גדולים יותר ובעלי צוואר ורגליים קצרים יותר. צבים בעלי מבנה שריון דמוי אוכף מגיעים לרוב מאיים קטנים יותר, נמוכים יותר (פחות מ-500 מטר) ויבשים יותר שבהם מוגבלת יותר כמות הצמחייה והמשאבים (כמו אספניולה ופינסון). תופעה זו מוכרת בצורה מתונה יותר גם אצל צב היבשה הענק מאטול אלדברה.
תיאור > צורת השריון > השלכות אבולוציוניות

ההשערה היא כי המבנה הלא אופייני של הזנים המציגים מראה שריון דמוי אוכף המשלב גם צוואר ארוך ורגליים ארוכות, הוא הסתגלות של הצבים על מנת להגדיל את הטווח האנכי שלהם, מה שמאפשר להם לרעות גם בצמחייה גבוהה כמו שיחי צבר הצומחים באזורים צחיחים. הזנים בעלי השריון דמוי האוכף הם טריטוריאליים יותר וקטנים יותר מהזנים בעלי השריון דמוי הכיפה, כפי הנראה במטרה להסתגל למשאבים מוגבלים בסביבתם. הצבים הגדולים יותר מותאמים יותר לאזורים הגבוהים מכיוון שהם עמידים יותר לטמפרטורות נמוכות במקרה של עננות או ערפל.
השערה מתחרה גורסת כי תצורת השריון דמוית האוכף נובעת מסיבה שאינה קשורה למזון, וכי הזכרים מתחרים על נקבות בעזרת תצוגות דומיננטיות המתבססות על גובה הצוואר, ולא על גודל הגוף. השערה זו מתאימה להיותם של הזכרים בעלי השריון דמוי האוכף אגרסיביים יותר מזכרים בעלי שריון דמוי כיפה. נראה כי השוני בצורת השריון והצוואר והגפיים המוארכים אצל בעלי השריון דמוי האוכף נובעים משילוב אבולוציוני של הצורך בגוף קטן יותר בתנאי יובש, והצורך בהגדלת הטווח האנכי על מנת להציג דומיננטיות.
לאור העובדה שאין דמיון גנטי מיוחד בין הזנים השונים בעלי השריון דמוי האוכף, נראה כי התכונה התפתחה באופן עצמאי במקביל בכמה אוכלוסיות צבים המתקיימות באזורים צחיחים יותר. הזנים בעלי השריון דמוי האוכף אינם קרובים זה לזה יותר משהם קרובים לזנים בעלי השריון דמוי הכיפה, וצורת השריון אינה מרמזת על קרבה גנטית, אלא על תנאי סביבה דומים.
תיאור > צורת השריון > דו-צורתיות זוויגית

דו-צורתיות זוויגית באה לידי ביטוי בעיקר באוכלוסיות של בעלי שריון דמוי אוכף, שבהן הפתחים הקדמיים בשריונו של הזכר הם זוויתיים וגבוהים יותר. מבנה זה מדגיש את המראה האוכפי של השריון. אצל הזכרים מכל המינים הזנב ארוך יותר וחלקו התחתון של השריון קצר יותר, קעור ובעל בליטות בקצהו האחורי, מבנה המסייע בהזדווגות. הזכרים גדולים מהנקבות - זכרים בוגרים שוקלים 272–317 קילוגרם (600–699 ליברות), בעוד נקבות בוגרות שוקלות 136–181 קילוגרם (300–399 ליברות).
התנהגות > שגרה

צבי הגלאפגוס הם בעלי דם קר, ולפיכך עליהם לרבוץ בשמש שעה או שעתיים לאחר עלות השחר במטרה לספוג את חום השמש דרך שריונם הכהה בטרם ייצאו לחפש מזון במשך 8–9 שעות ביום. הם נעים בין אזורי מרעה ואזורי מנוחה בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות אחר הצהריים המאוחרות. צבי גלאפגוס נצפו כשהם נעים במהירות של 300 מטר בשעה.
באיים הגדולים והלחים יותר הצבים נודדים בין אזורים נמוכים שמתכסים בעשב בעונת הגשמים, לכרי מרעה באזורים הגבוהים יותר (עד 600 מטר) בעונת היובש. מסלולי נדידה אלה שימשו דורות של צבים, דבר שהביא ליצירת שבילים מפולסים בצמחייה, המכונים "אוטוסטרדות צבים". באיים שבהם יש שפע מים הצבים בעלי השריון דמוי הכיפה הם חברותיים וחיים לרוב בעדרים גדולים, וזאת בניגוד לצבים בעלי השריון דמוי האוכף החיים באיים הצחיחים יותר, שלהם נטייה לטריטוריאליות ולהתבודדות.
בלילות קרירים נחים לעיתים הצבים בשלוליות בוץ, או בבריכות רדודות של מי גשמים. הרגל זה מסייע כנראה הן לוויסות טמפרטורת הגוף במזג האוויר הקריר, והן כהגנה מפני טפילים כמו יתושים וקרציות. דרך נוספת להילחם בטפילים היא באמצעות אמבטיות אבק בקרקע חולית. מספר צבים נצפו כשהם תופסים מחסה בלילות תחת סלעים בולטים, בתוך שקעים באדמה או בצמחייה. מקומות מנוחה אלה מכונים "מזרנים" ("Pallets"). צבים מקומיים חוזרים לאותם האתרים (למשל בהר הגעש אלסדו באי איזבלה) ומשתמשים באותם המזרנים, דבר היוצר בורות קטנים בקרקע החולית.
התנהגות > תזונה

צב הגלאפגוס הם לרוב הרביוורים, וניזונים מקקטוסים, עשב, עלים, חזזיות וענבות. הם נצפו ניזונים על Hippomane mancinella, "תפוח רעיל", על Psidium galapageium, מין אנדמי של גויאבה, על שרך המים Azolla microphylla ו-Tillandsia insularis ממשפחת הברומליים (אליה שייך גם האננס). צב אוכל בממוצע 32–36 ק"ג צמחייה ביום, אך תהליך העיכול הבלתי יעיל של הצבים הללו מביא לכך שמרבית המזון מופרש החוצה מבלי שערכו התזונתי נוצל.
הצבים משיגים את מרבית הנוזלים להם הם זקוקים מטל ומלשד הצמחים שהם אוכלים (בעיקר קקטוסים מסוג צברים); ולאור זאת מסוגלים לבלות תקופות ארוכות בלא לשתות. הצבים מסוגלים לשרוד במשך 18 חודשים רצופים ללא מזון ושתייה כלל, תוך שגופם מפרק עתודות שומן, תהליך שאחד מתוצרי הלוואי שלו הוא מים. כשהם צמאים הם מסוגלים לשתות כמויות מים גדולות מאוד בתוך זמן קצר, ולאחסן אותם בשלפוחיות ובבסיס הצוואר (כיס הלב), עובדה שהפכה אותם למקור מים שימושי על ספינות. באיים צחיחים מלקקים הצבים את טל הבוקר מסלעים, דבר שבמרוצת הדורות יצר בסלעים שקעים דמויי חצי כדור.
התנהגות > חושים

צ'ארלס דרווין ציין כי: "תושבי המקום מאמינים כי יצורים אלו הם חירשים לחלוטין; הם בהחלט לא שומעים אדם הפוסע לעברם מאחור. תמיד שעשע אותי לראות כיצד ברגע שעקפתי את אחת המפלצות הגדולות הללו בעודה מתנהלת בשקט בדרכה, היא משכה את ראשה ורגליה, ובעודה משמיעה לחישה עמוקה, נפלה על הקרקע בצליל כבד כאילו נפחה את נשמתה". הצבים אמנם אינם חירשים, אך הם מסתמכים בעיקר על חושי הראייה והריח.
התנהגות > מוטואליזם עם בעלי חיים אחרים

לצבים מערכות יחסים מוטואליסטיות (הדדיות) עם מספר מינים של פרושים וזמירים. קבוצות קטנות של פרושים מתחילות בתהליך בקופצן על הקרקע מול הצב באופן מוגזם. הצב מסמן על מוכנותו בהתרוממות ומתיחת צווארו ורגליו, מאפשר בכך לציפורים להגיע לנקודות בגופו שאינן נגישות בדרך כלל כמו הצוואר, הרגליים האחוריות, פתח הביב והעור שבין החלק העליון לחלק התחתון של השריון. הציפורים נהנות ממקור מזון, והצב נפטר מטפילים.
צבים מסוימים נצפו כשהם מנצלים לרעה את מערכת היחסים המוטואליסטית עם הציפורים. לאחר שהצב התרומם ומתח את גפיו, הציפור מתמקמת מתחת לגופו במטרה להיזון על הטפילים המסתתרים שם. או אז מושך הצב את רגליו בהפתעה, צונח על הציפור והורג אותה. בשלב זה הצב צועד לאחור ואוכל את הציפור, כפי הנראה במטרה לגוון את תזונתו בחלבונים.
התנהגות > רבייה

הרבייה מתרחשת בכל עונות השנה, אם כי מגיעה לשיא עונתי בין פברואר ליוני באזורים גבוהים ולחים בעונת הגשמים. כשזכרים בוגרים פוגשים זה בזה בעונת הרבייה הם יפנו זה כלפי רעהו ויקיימו תצוגת שליטה אופיינית תוך שהם מותחים את רגליהם ואת צווארם כשפיותיהם פעורים לרווחה. לעיתים ינשוך אחד הצבים את רעהו, אך לרוב הצב הנמוך יותר ייסוג לאחור ויאפשר למנצח להזדווג עם הנקבה שבמחלוקת. התנהגות זו בולטת במיוחד אצל הזנים בעלי השריון דמוי האוכף, שהם אגרסיביים יותר ובעלי צוואר ארוך יותר.
ההקדמה להזדווגות יכולה להיות אגרסיבית ביותר. הזכר ינגח את שריונה של הנקבה בעזרת שריונו שלו, ויצבוט את רגליה. הטיפוס של הצב על גב הצבה הוא תהליך מסורבל במהלכו על הזכר להתמתח ולהתייצב במטרה לשמור על שיווי המשקל בעודו עומד בשיפוע. חלקו התחתון הקעור של השריון מסייע לו לשמור על איזון בעודו רכוב על שריונה של הנקבה ומקרב את פתח הביב שלו (בו נמצא גם הפין שלו) קרוב יותר אל פתח הביב המורחב שלה. במהלך ההזדווגות משמיע הזכר קולות נחירה ורטינה חזקים וצרודים שתוארו כ"נהמות קצובות". זהו אחד הקולות הבודדים שהצב משמיע. קולות נוספים מושמעים במהלך קרבות בינם לבין עצמם, כשהם מנסים ליישר את עצמם וקול הלחישה הנשמע כתוצאה מלחץ האוויר כשהם מושכים את רגליהם וצווארם אל תוך השריון.
התנהגות > הטלת ביצים

מחודש יולי ועד חודש נובמבר עורכות הנקבות מסע של מספר קילומטרים על מנת להגיע לאזורי הקינון - חופים יבשים וחוליים. חפירת הקן היא תהליך מורכב ומייגע, והנקבה תיאלץ לעבוד מספר שעות בכל יום במשך ימים ארוכים עד שתשלים את המלאכה. את מלאכת החפירה מבצעת הנקבה ברגליה האחוריות בלבד, מבלי לראות את התוצאה. היא חופרת בור מוארך בעומק של כ-30 ס"מ ומטילה בתוכו עד 16 ביצים. צורתן של הביצים עגולה והן בעלות קליפה קשה. משקלן נע בין 82 ל-157 גרם וגודלן הוא כשל כדור ביליארד. על פי תצפיות מסוימות נראה כי בממוצע, מטילות נקבות מהזנים בעלי השריון דמוי הכיפה יותר ביצים מנקבות מהזנים בעלי השריון דמוי האוכף (ממוצע של 9.6 ביצים להטלה לזן porteri בעל השריון דמוי הכיפה מהאי סנטה קרוס, מול ממוצע של 4.6 ביצים להטלה בזן duccanesis בעל השריון דמוי האוכף מהאי פינסון. הנקבה אוטמת את הקן בבוץ העשוי מאדמה מעורבת בשתן שאותו היא דוחסת בעזרת החלק התחתון של שריונה ומשאירה את הביצים להתחמם בשמש. נקבות יטילו עד ארבע הטלות בכל עונת הטלה.
לטמפרטורה השפעה על מין הצבים שיבקעו. בקינים הקרירים יותר יבקע רוב של זכרים ובקינים החמים יותר יבקע רוב של נקבות. הדבר קשור לזמן הדגירה וההטלה. בתחילת עונת ההטלה הטמפרטורות קרות יותר ותקופת הדגירה ארוכה יותר, מה שיביא לבקיעתם של זכרים רבים יותר. ביצים שהוטלו בשלב מאוחר כשהטמפרטורות חמימות יותר יזדקקו לתקופת דגירה קצרה יותר, מה שיביא לבקיעתן של יותר נקבות.
התנהגות > תקופת החיים הראשונה וההתבגרות

הצבים הצעירים מגיחים מהקן לאחר ארבעה עד שבעה חודשים. משקלם כ-50 גרם ואורכם כ-6 ס"מ. עם בקיעתם של הצבים מהביצה, עליהם לחפור את דרכם החוצה מהקן, דבר האורך לעיתים מספר שבועות, אך שק החלמון שלהם יכול לקיים אותם במשך 7 חודשים. בתנאי יובש קשים עלול הבוץ להתקשות, והאבקועים עלולים למות כשהם קבורים בו. בנוסף, עלולה הצפה של אזור הקן להביא לטביעתם. לכל האבקועים שריון דמוי כיפה, ובתחילה לא ניתן להבחין בין תתי הזנים השונים. ב-10–15 השנים הראשונות יישארו הצבים הצעירים באזורים נמוכים וחמימים יותר , והם חשופים לסכנות כגון נפילה לנקיקים, מחיצה על ידי סלעים נופלים וחשיפה יתרה לחום. עקב גלאפגוס היה הטורף המקומי היחיד שהיווה סכנה לצבים הצעירים; לפי דרווין: "מיד עם בקיעתם נופלים הצבים הצעירים בהמוניהם כטרף לעקב." העקב הפך נדיר בימינו, אך מינים שהובאו על ידי האדם כגון חזירי פרא, כלבים, חתולים ועכברושים שחורים הפכו לטורפי ביצים וצבים צעירים. לצבים הבוגרים אין טורפים טבעיים מלבד האדם; לפי דרווין: "הזקנים מביניהם מתים כנראה אך ורק בתאונות כמו נפילה ממצוקים. לפחות חלק מתושבי המקום טענו באוזניי כי הם מעולם לא ראו צב שמת ללא סיבה נראית לעין."
ניתן להבחין במינו של הצב רק בהגיעו לגיל 15 בערך. הצבים מגיעים לבגרות מינית בגיל 20–25 בשבי, וכנראה 40 בטבע (כשהם מגיעים למלוא גודלם). תוחלת החיים בטבע היא כנראה למעלה ממאה שנה, מה שהופך את הצבים לאחד מהמינים מאריכי החיים ביותר בממלכת בעלי החיים. הארייט, צבה מגן החיות באוסטרליה, הייתה הצבה המבוגרת ביותר הידועה. היא מתה בשנת 2006 וגילה הוערך בלמעלה מ-170 שנה. צ'יימברס טען שהארייט הייתה כנראה בת 169 בשנת 2004, אם כי בהודעות לתקשורת נמסר כי גילה היה 175 בהתבסס על לוח זמנים אמין פחות.
הלבירינת של סטרה

הווילה עם הפארק והבריכה הארוכה
המגדל הגבוה במרכז בו מראים את היציאה מהלבירינת לאלה שהגיעו למסקנה שהם תועים בו
הלבירינת של סטרה
הלבירינת של סטרה
הלבירינת של סטרה
פנים הלבירינת של סטרה
הלבירינת של סטרה (באיטלקית: Il labirinto di Strà), או בשמו האחר: "לבירינת האהבה", נמצא בווילה פיזאני (Villa Pisani) הבנויה על שפת התעלה המלאכותית, תעלת ברנטה, המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה, באיטליה.
הווילה שוכנת בתוך פארק רחב ידיים, הכולל בין השאר את הלבירינת של סטרה, שהוא אחד משלושת היחידים מסוגו באיטליה. משנת 1822 הווילה והפארק הם מוזיאון ציבורי.
הלבירינת של סטרה, קרוב לוודאי, שימש השראה לרמח"ל, בבואו לתאר את הזהירות הנדרשת מהאדם במבוך החיים בספרו מסילת ישרים.
היסטוריה

במאה ה-16 הפך חלקו האחרון במישור של נהר ברנטה (Il Brenta, או בניב המקומי la Brenta), הזורם מהרי האלפים לחוף האדריאטי, לתעלת ברנטה (Naviglio del Brenta), בה שטו ספינות בין ונציה לבין פדובה. על גדות התעלה בנו משפחות האצולה מוונציה ארמונות עם גנים מפוארים ובריכות מים. האזור כונה ריביירה דל ברנטה (riviera dell brenta). כך יכלו אצילי ונציה ליהנות משהייה בתחומי היבשת כאשר ביקשו להתרחק מהלגונה של ונציה.
הגדול שבארמונות הוא וילה פיזני המכונה גם וילה נציונלה. היא נבנתה בשנת 1721 בהזמנת שליט ונציה, הדוצ'ה אלוויסה פיזני (Alvise Pisani) ואחיו אלמורה פיזני (Almorò Pisani). בווילה 114 חדרים; במקרה או לא, הדוצ'ה פיזני היה הדוצ'ה ה-114 של ונציה. בוילה התארחו נפוליאון בונפרטה, הצאר הרוסי, מלך איטליה וכן התקיים בו בשנת 1934 מפגש בין היטלר ומוסוליני.
בפארק של וילה פיזני מצויה בריכת מים ארוכת ממדים ששימשה לביצוע ניסויים הידראוליים של אוניברסיטת פדובה. כמו כן, בוצעו בה גם אימונים צבאיים בטורפדו ימי.