stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ובונטה רדיק
הערות שוליים

↑  VCU lands post player Juvonte Reddic, Richmond Times-Dispatch (באנגלית)
↑  Reddic signs to play in Italy - Richmond Times-Dispatch, web.archive.org, ‏2014-10-16
↑  BROOKLYN NETS ANNOUNCE SUMMER LEAGUE ROSTER AND SCHEDULE, www.nba.com (באנגלית)
↑  Charge Select Five Players in 2015 NBA D-League Draft, OurSports Central, ‏2015-10-31 (באנגלית)
↑  Αναρτήθηκε από Spyros, Kolossos sign Juvonte Reddic, www.a1basket.gr
↑  Αναρτήθηκε από Spyros, BasketLeague Greece 2016-2017 First Round leaders, www.a1basket.gr
↑  Emiliano Carchia, Juvonte Reddic inks with Roanne - Sportando, sportando.basketball (באנגלית אמריקאית)
↑  הסנטר ז'ובונטה רדיק סיכם בקריית אתא, באתר ‏מאקו‏, 24 ביולי 2022
ויה אגנטיה

ערך זה עוסק בדרך הרומית ההיסטורית. אם התכוונתם לכביש המהיר ביוון, ראו .
תוואי הדרך
שרידי ריצוף הדרך ואבן שתמכה בגשרון ליד פיליפי
ויה אגנטיה (לטינית Via Egnatia; יוונית Εγνατία Οδός; אלבנית Rruga Egnatia; מקדונית Виа Егнација; טורקית Egantia yolu) הייתה דרך רומית שהובילה מדירכיום (Dyrrachium), היא דורס בת ימינו שבאלבניה, אל ביזנטיון (כיום איסטנבול בטורקיה).
היסטוריה

ויה אגנטיה נסללה על ידי הרומאים במאה ה-2 לפנה"ס וחצתה את איליריה, מקדוניה ותראקיה בשטח הנמצא כיום באלבניה, מקדוניה, יוון והחלק האירופאי של טורקיה. אורכה של הדרך היה 1,120 ק"מ, ובדומה לדרכים רומיות אחרות, רוחבה היה כ-6 מטרים והיא כוסתה באבנים גדולות מרובות צלעות או בעפר דרוך. המקורות העיקריים לתולדות הדרך ובניתה הם ב"גאוגרפיקה", חיבורו של הגאוגרף היווני סטרבון, ובמספר אבני דרך שנותרו לאורך התוואי בו עברה. כתובות דו לשוניות מעידות על כך שגנאוס אגנטיוס (Gnaeus Egnatius), פרוקונסול מקדוניה, הורה על בנייתה של הדרך בתאריך שאינו ידוע במדויק, והדרך נטלה את שמו. לפי מרקוס טוליוס קיקרו ופוליביוס, ייתכן שויה אגנטיה נסללה לאורך דרך צבאית עתיקה שהובילה מאיליריה אל ביזנטיון.
הדרך נסללה במטרה לקשר את רומא אל מושבותיה המזרחיות בבלקן, והייתה המשכה של ויה אפיה, אשר יצאה מרומא עד ברינדיזיום (ברינדיזי) לחוף הים האדריאטי. נקודת ההתחלה של ויה אגנטיה מוקמה בדירכיום, על חופו המזרחי של הים האדריאטי מול ברינדיזי, ונדרשה הפלגה בת יום בין שני הנמלים. הדרך היוותה את ציר התחבורה העיקרי של האימפריה הרומית גם אל מושבותיה במזרח הים התיכון, עד שאוגוסטוס בנה דרך נוספת מצפון לה.
אבני דרך שנותרו לאורכה של ויה אגנטיה מעידות כי טראיאנוס שיפץ את הדרך לפני מלחמותיו כנגד הפרתים בשנת 113, אך במאה ה-5 הופסק השימוש בה בשל חוסר היציבות בבלקן, והיסטוריון בן התקופה ציין כי חלקה המערבי הפך כמעט בלתי עביר.
ויה אגנטיה שופצה שוב על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 והפכה לציר תחבורה חשוב באימפריה הביזנטית. באותה עת היא הגיעה לשער הזהב של קונסטנטינופול. אף שכמעט כל קשרי המסחר היבשתי של האימפריה הביזנטית עם מערב אירופה נעשו דרכה, קיימות עדויות לכך שמצב הדרך עדיין היה בכי רע והיא הפכה בלתי שמישה לאחר גשם. בימי הביניים עדיין נודעה לויה אגנטיה חשיבות, וחלק ממסעי הצלב עברו דרכה אל ארץ ישראל.
בשנת 2010 הושלמה סלילת הכביש המהיר אגנטיה אודוס, הידוע גם ככביש מספר 2, בצפונה של יוון, שבחלקו הגדול מקביל לתוואי של ויה אגנטיה הרומית.
בשנת 2014 נחנכה דרך מטיילים העוברת על שרידי הדרך הקדומה, המסלול נחצה לשני חלקים: דורס - סלוניקי, סלוניקי - איסטנבול, כאשר רק החלק הראשון פתוח להליכה ולרכיבת אופניים והשני עודנו בשלבי מחקר.
הערות שוליים

↑  Via Egnatia on Foot
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge194459
וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בפברואר 1885 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בינואר 1952 (בגיל 66) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  ? – 7 בינואר 1952 
 
וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (באנגלית: Wolfgang Louis Gottfried Joerg) הידוע יותר בשם וו. ל. ג. יוארג (באנגלית: W. L. G. Joerg‏ ; 6 בפברואר 1885 - 7 בינואר 1952) היה גאוגרף אמריקאי, ובפרט מומחה בגאוגרפיה של אזורי הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי.
יוארג פעל בתפקידים רבים, והשפעתו הייתה רבה על חקר ומיפוי אזורי הקוטב. בין היתר היה הארכיבאי הראשי של ארכיון המפות של הגנזך הלאומי של ארצות הברית.
קורות חיים

יוארג נולד ברובע ברוקלין בעיר ניו-יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה ממוצא שווייצרי - גרמני.
יוארג היה ילד מחונן, וסיים את בית הספר הפוליטכני המכין בגיל 14. הוא למד בגרמניה, בגימנזיום תומאס, ובאוניברסיטת לייפציג בין השנים 1901 ועד 1904.
לאחר מכן למד גאוגרפיה ומדידה באוניברסיטת קולומביה במשך שנה.
לאחר לימודים אלה שב לגרמניה לתקופה של חמש שנים שבהן למד באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1911 ג'וארג החל לעבוד באגודה הגאוגרפית האמריקאית, בה עבד עד שנת 1937; בשנה זו עבר לתפקיד מנהל חטיבת המפות והתרשימים של הגנזך הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
יוארג פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאי גאוגרפיה, ובייחוד הגאוגרפיה של אזורי הקוטב.
אף כי באופן אישי מעולם לא נסע למחוזות הקוטב, הוא נחשב למומחה הגדול בעולם לגאוגרפיה של אזורים אלה.
יוארג נפטר בגיל צעיר יחסית כתוצאה מדימום מוחי.
לקריאה נוספת

• Wright, John K, , Geographical Review, vol. 42, no. 3, 1952, pp. 482–488. JSTOR, www.jstor.org/stable/212101. Accessed 15 Apr. 2020
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  ראו ב"לקריאה נוספת" בהספד לזכרו שכתב Wright, John K.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263567105171  BnF: cb12161822m (data)  GND: 117149101  ICCU: PALV045587  ISNI: 0000 0001 1452 9405  LCCN: n87150512  NTA: 133265587  SUDOC: 030143209  Trove: 1185285  VcBA: 495/166153  VIAF: 97934398   WorldCat (עם VIAF): 97934398
ועד מתיישבי השומרון

ועד מתיישבי השומרון הוא עמותה שהוקמה ב-2008. מטרותיה, כפי שנרשמו במסמך ההתאגדות שלה: "לפעול לשמירה, פיתוח ושגשוג ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון. לחנך ולהסביר ביחס לחשיבות ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון ללא אזור מוגדר. לפעול להחלת הריבונות הישראלית ביהודה ושומרון. לחנך, להסביר ולפעול לחיבור וקירוב בין חלקים שונים בציבור היהודי הישראלי."
יו"ר העמותה הראשון היה בני קצובר, ועם מקימיה נמנו גם גרשון מסיקה ויוסי דגן. לאחר קצובר שימש צחי דיקשטיין כיו"ר העמותה.
בבחירות לכנסת ה-19 בשנת 2013 ובבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 הפעיל הוועד רשת חברי ועדת קלפי, המשמשים כנציגים של מפלגות הימין, בקלפיות במגזר הערבי, במטרה למנוע זיופים.
לאחר מבצע "צוק איתן", פנה אורן חזן לנציג "שוברים שתיקה" בשם בדוי, התחזה ללוחם מחיל התותחנים שהשתתף במבצע, ומסר עדויות שקריות על פעולות צבאיות בלתי מוסריות. לדברי חזן, הונאה זו הייתה חלק ממבצע מתוכנן יחד עם ועד מתיישבי השומרון כנגד "שוברים שתיקה". "שוברים שתיקה" שבדק את עדותו של חזן מצא שאינה אמינה, והיא לא פורסמה מעולם.
בפברואר 2015 פרסם ועד מתיישבי השומרון סרטון שיצר אסוציאציה בין ארגוני שמאל בישראל, בהם שלום עכשיו, בצלם ושוברים שתיקה, ובין קאפואים, המנסים לשתף פעולה עם מוסדות אירופאים, המוצגים כנאצים. הסרטון עורר התנגדויות משני צדדי הקשת הפוליטית.
מחזור העמותה בשנת 2017 היה 822,004 ש"ח.
בשנת הקמתה קיבלה העמותה 580,000 ש"ח מהמועצה האזורית שומרון והעברות כאלה נמשכו גם בשנים הבאות. בשנת 2013 הייתה ההעברה בסך 1.2 מיליון ש"ח.
הערות שוליים

↑  ועד מתיישבי השומרון, באתר "גיידסטאר ישראל"
1 2  בכל מחיר: כך מימנו כספי ציבור פעולות "תג מחיר", באתר "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה"
↑  עדו בן פורת, ועד מתיישבי שומרון: א-סנע בחוץ - בזכותנו, באתר ערוץ 7, 24 בינואר 2013
שי גל, ‏תיעוד: המבצע לחשיפת זיופי קולות, באתר ‏מאקו‏
↑  נועם אמיר, ‏אורן חזן שיקר ל"שוברים שתיקה": "כדי להפיל אותם בפח", באתר מעריב אונליין, 31 במרץ 2015
↑  עדו בן פורת, ח"כ אורן חזן נלחם ב"שוברים שתיקה", באתר ערוץ 7, 1 באפריל 2015
↑   מועצה אזורית שומרון - היהודי הנצחי? The Eternal Jew, סרטון  באתר יוטיוב
↑   ערוץ הכנסת - הסרטון האנטישמי של ועד מתיישבי השומרון, 15.2.15, סרטון  באתר יוטיוב
שבתי בנדט‏, סרטון ה"הר שטירמר": בשמאל מגנים, בימין מתנערים, באתר וואלה, 15 בפברואר 2015
פרקליטות המדינה: ועד מתיישבי השומרון לא הסית, באתר ערוץ 7, 28 ביוני 2016
↑  ועד מתיישבי השומרון - דוח כספי ל-31 בדצמבר 2017, באתר גיידסטאר
↑  מיקי לוי, ‏פוליטי על חשבון הבית - מי שילם על סרטון "היהודי הנצחי"?, באתר גלובס, 19 בפברואר 2015
ויליאם ניקולסון (אמן)

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1872 ניוארק און טרנט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  2 במרץ 1949 (בגיל 77) בלוברי, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  William Newzam Prior Nicholson 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  Herkomer School  Magnus Church of England School 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 בן או בת זוג:  מייבל פרייד (25 באפריל 1893–?)  Edith Minnie Phillips (6 באוקטובר 1919–?) 
 צאצאים:  ננסי ניקולסון, כריסטופר ניקולסון, בן ניקולסון, unknown child Nicholson 
 williamnicholson.co.uk
 
סר ויליאם ניוזם פריור ניקולסון (באנגלית: Sir William Newzam Prior Nicholson‏; 5 בפברואר 1872 – 16 במאי 1949) היה צייר בריטי של טבע דומם, נוף ודיוקנאות. הוא עבד גם כחרט עץ וליטוגרף, כמאייר, ככותב ספרי ילדים וכמעצב לתיאטרון.
ביוגרפיה

ויליאם ניקולסון נולד בניוארק און טרנט ב־5 בפברואר 1872, בנם הצעיר של הפוליטיקאי והתעשיין ויליאם ניוזם ניקולסון, ואשתו אנני אליזבת פריור, בתם של ג'וזף פריור ואליזבת מוודסטוק, אוקסון. מגיל 9 למד בבית הספר של מגנוס. היו לו שיעורי אומנות של הצייר והאמן ויליאם קובלי מניוארק און טרנט שהיה תלמידו של סר ויליאם ביצ'י, בתורו תלמידו של סר ג'ושוע ריינולדס.
הוא היה סטודנט בבית הספר לאמנות של הוברט פון הרקומר, שם הכיר את אשתו לעתיד מייבל פרייד (1871–1918), שהכירה לו את אחיה ג'יימס פרייד (1866–1941). בסתיו 1891 הוא השתתף באקדמיה ז'וליאן בפריז, אך לאחר חצי שנה שב לניוארק.
באביב 1893 התארס ניקולסון עם מייבל פרידה, אותה הכיר ארבע שנים קודם לכן, והם נישאו בריסליפ ב־25 באפריל. הזוג עבר להתגורר בפאב "שמונת הפעמונים" בדנהאם, באקס. אליהם הצטרפו במהרה אחיה של מייבל ג'יימס, וזמן לא רב אחר כך בנה של אלן טרי אדוארד גורדון קרייג ואשתו מיי אחרי נישואיהם. ניקולסון קיבל מאביו קצבה שנתית של 150 ליש"ט.
לוויליאם ומייבל ניקולסון נולדו ארבעה ילדים: הצייר בן ניקולסון (1894–1982); אנתוני (1897–1918), שנהרג בצרפת במלחמת העולם הראשונה; אנני מרי "ננסי" (1899–1978), אמנית ואשתו של המשורר רוברט גרייבס; והארכיטקט והמעצב כריסטופר "קיט" (1904–1948).
מייבל נפטרה ביולי 1918 במגפת שפעת ספרדית ואנתוני נפטר זמן קצר לאחר מכן.
בערך משנת 1910 עד שהתחתן בשנית ב-1919, עוזרת הבית של ניקולסון מארי לאקל, הייתה גם פילגשו. ניקולסון צייר אותה מספר פעמים. הוא גם צייר את בתה ג'ורג'ט ואת בעלה השני.
באוקטובר 1919 נישא ניקולסון לאדית סטיוארט-וורטלי, אלמנתו של סר ג'ון סטיוארט-וורטלי, שהייתה גם ציירת. ניקולסון צייר אותה שנה קודם כ"ליידי באפור". בתם ליזה נולדה בשנת 1920. לאדית היו שני ילדים מנישואיה הקודמים.
משנת 1935 עד מותו, בת לווייתו של ניקולסון הייתה הסופרת מרגריט סטיין. לדברי סטיין, הם נפגשו באנדלוסיה במאי 1935, ובאמצע חודש יוני התגוררו יחד בסטודיו של ניקולסון ברחוב ג'רמין. ניקולסון היה פרוד מאדית אשתו במשך כמה שנים, אך הם נשארו ביחסים טובים. אף על פי שהבטיחה לתת לו גט, היא מעולם לא עשתה זאת.
בהמשך חייו התגורר ויליאם ניקולסון בבלווברי באוקספורדשייר, שם נפטר ב־16 במאי 1949.
עבודה גרפית

בשנים 1893–1898 שיתף ניקולסון פעולה עם גיסו ג'יימס פרייד בעיצוב פוסטרים ועבודות גרפיות אחרות כולל ציור שלטים ואיורים לספרים. הם כינו את עצמם "הקבצנים".
ניקולסון סיפק איורים ועיצוב כריכות לכמה מספריו המוקדמים של חתנו רוברט גרייבס. הוא סיפק גם את האיורים ל"וולבנטין רביט", ספר לילדים מאת מרגרי ויליאמס (1922). הוא כתב ואייר שני ספרים לילדים, "ביל החכם" (1926) ו"תאומי הפיראטים" (1929) שניהם הוצאו על ידי פאבר ופאבר.
ציורים

בערך משנת 1900 התרכז ניקולסון בציור, בעידודו של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. הוא הציג לראשונה כצייר בחברה הבינלאומית, שויסלר היה נשיאה.
בשנת 1904 עיצב את התפאורות המקוריות עבור המחזה "פיטר פן", והמשיך לעצב מחזות אחרים ולאייר מספר ספרים. הוא גם עיצב ויטראז'ים, ובמיוחד חלון זיכרון בכנסיית סנט אנדרו, בכפר מלס, סאמרסט.
לניקולסון היו מספר תלמידים בשנות השלושים של המאה ה-20, בהם וינסטון צ'רצ'יל, שכתב: "אני חושב שהאדם שלימד אותי הכי הרבה על ציור היה ויליאם ניקולסון."
ספרים שכתב

Alphabet. London: William Heinemann, 1898
Twelve Portraits. London: William Heinemann; [New York]: R.H. Russell], 1899.
Douze portraits Paris: H. Floury, 1899
Characters of Romance. London: William Heinemann, New York: R.H. Russell, 1900
Twelve Portraits – Second Series. London: William Heinemann; New York: R.H. Russell, 1902
Clever Bill. [London]: William Heinemann, 1926
The Pirate Twins. [London]: Faber & Faber, [1929
The Book of Blokes. [London]: Faber & Faber, 1929
איור ספרים

An Almanac of Twelve Sports. Verses by Rudyard Kipling, illustrations by William Nicholson. London: William Heinemann, 1897
London Types. Quatorzains by William Ernest Henley, illustrations by William Nicholson. London: William Heinemann; New York: R.H. Russell, 1898.
Tony Drum: a Cockney Boy. Edwin Pugh, ten coloured plates from designs by the Beggarstaff Brothers (five by Nicholson, five by James Pryde). London: William Heinemann; New York: Henry Holt and Company, 1898.
The Square Book of Animals. Rhymes by Arthur Waugh, illustrations by William Nicholson. London: William Heinemann, 1900 (designed 1896, copyright 1899).
Oxford, Parts I and II, each containing lithographs by William Nicholson, descriptive notes by Arthur Waugh. London: Stafford Gallery, 1905.
The Velveteen Rabbit, or, How Toys Became Real. Margery Williams, illustrations by William Nicholson. London: William Heinemann, 1922.
גלריה

המטכ"ל הקנדי
דיינה לאו
גרטרוד ג'ייקל
ויליאם קובלי
מודעת פרסום
כריכת מגזין
איור בספר א"ב
איור וילוונטין הארנב
הערות שוליים

↑  'William Nicholson by Augustus John' (ארכיון)
↑  Nicholson, Sir William Newzam Prior (1872–1949)
↑  Colin Campbell (1992). William Nicholson: The Graphic Work. London: Barrie & Jenkins.
↑  The head of the family, The Independent, ‏1996-01-21 (באנגלית)
↑  "Nicholson", www.bbc.co.uk
↑  Philip Mould | Historical Portraits | Winston Churchill | Sir William Nicholson | Item Details, www.historicalportraits.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462808205171  PLWABN: 9810675440405606  AGSA: 3469  BIBSYS: 1498562806009  BNE: XX1591811  BnF: cb11917650z (data)  GND: 119064723  ICCU: TO0V459502  ISNI: 0000 0003 6854 2095  KulturNav: dcf862c7-d797-4461-82b7-c9cd81d41779  LCCN: n50003808  NDL: 00451294  NGV: 1140  NKC: pna2006352523  NLA: 35386789  NTA: 068550367  RKD: 59383  SNAC: w6pk0spc  SUDOC: 027047415  TePapa: 1688  Trove: 934450  ULAN: 500004272  VIAF: 124145857857623021497   WorldCat (עם VIAF): 124145857857623021497
הנמרים המעופפים

| --- | --- |

 סוג היחידה:  מתנדבים אמריקניים  בשורות הרפובליקה הסיניתהרפובליקה הסינית
 שייכות חיילית:  חיל אוויר
 מדינת מוצא:  ארצות הברית
 מפקדים:  קלייר שנו
 יחידת האם:  קבוצת המתנדבים האמריקנים ה-1
 יחידות משנה:  3 טייסות מטוסי קרב
 תקופת הפעילות:  20 בדצמבר 1941 – 14 ביולי 1942 (207 ימים)
 אמל"ח עיקרי:  קרטיס P-40 וורהוק
 סד"כ:  כ-60 מטוסים
 אבדות:  22 טייסים הרוגים, שבויים או נעדרים
הנמרים המעופפים (באנגלית: Flying Tigers, למעשה: 'הטיגריסים המעופפים') הוא הכינוי של 1st American Volunteer Group ('קבוצת המתנדבים האמריקנית הראשונה', AVG) בחיל האוויר הסיני. קבוצה זו, ובה טייסים ובעלי מקצועות תעופתיים אחרים, בפיקודו של קלייר שנו, לחמה בשנים 1941–1942 בסין ובבורמה וסייעה לממשלה הסינית במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה, אשר התמזגה בסופו של דבר במלחמת העולם השנייה. שנו, בסיוע הממשל של ארצות הברית, החל בארגון הכוח במהלך 1941, עוד בטרם היות ארצות הברית צד לוחם פעיל במלחמת העולם השנייה. הכוח, שגויס מתוך הצבא (שכלל אז את חיל האוויר), הצי וחיל הנחתים האמריקניים, יחד עם מספר אזרחים בתפקידי קרקע, התאמן בבורמה (אז תחת שלטון בריטניה). המגויסים קיבלו שכר גבוה בהרבה מהמקובל ביחידותיהם המקוריות ובמידה מסוימת ניתן לטעון שהיו שכירי חרב. 
לרשות הכוח עמדו שלוש טייסות של מטוסי קרב, אשר כללו יחדיו כ-60 מטוסים. הפעולה הקרבית הראשונה של 'הנמרים המעופפים' התרחשה ב-20 בדצמבר 1941, ימים ספורים לאחר שארצות הברית ויפן כבר נמצאו במצב מלחמה. במשך החודשים הראשונים של פעילותם הקרבית, היו 'הנמרים המעופפים', שניצחו כמעט בכל קרבות האוויר שערכו, קרן האור הכמעט יחידה, בעיני בעלות הברית שלחמו, ובדרך כלל הובסו, בחזית המזרח הרחוק.
ביולי 1942 הוחלפו הנמרים המעופפים בכוח של חיל האוויר האמריקני.
הקמת הכוח > גיוס באמריקה

האדם המרכזי שעמד מאחרי הקמת הקבוצה, היה קלייר שנו, איש חיל האוויר האמריקני לשעבר שפעל בסין החל מאוגוסט 1937. תחילה סייע שנו לסינים כיועץ אווירי במלחמתם כנגד היפנים, ואחר כך באימון ובהקמת כוח אווירי סיני על פי הדגם האמריקני. באותה תקופה קיבלו הסינים עזרה בתחום זה מהסובייטים, אלא שבקיץ 1940 זו פסקה. אי לכך, שלחו הסינים את שנו לארצות הברית כיועץ לשגריר הסיני שם, וביקשו מהאמריקנים מטוסים, ציוד לאחזקתם וטייסים. שנו הגיע לאמריקה בנובמבר. בקשת הסינים אושרה על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט, אולם מאחר שארצות הברית לא הייתה באותה עת במצב מלחמה עם יפן, היא לא יכלה להיענות לבקשה בגלוי. לכן, האמריקנים והסינים התארגנו כך שמשלוח המטוסים והטייסים ייעשה באופן בלתי רשמי. בינתיים גייס שנו מאה טייסים: 60 מהצי ומהנחתים ו-40 מחיל האוויר. כן גייס שנו צוותי קרקע ואנשי מנהלה לצורך בניית הכוח האווירי האמור. אנשי הצבא שוחררו לצורך המיזם משרותם, והם חתמו על חוזה לפיו הם יועסקו כ'מאמנים ומדריכים', כביכול עבור CAMCO - Central Aircraft Manufacturing Company (החברה המרכזית לייצור מטוסים), חברה אמריקנית שפעלה בסין. השכר שהובטח לטייסים נע בין 600 דולר לקצין טיס ל-675 דולר לחודש למפקד טייסת, כאשר דולר של תחילת שנות ה-40 היה שווה בערך ל-15 דולרים של 2011. מכונאים נשכרו תמורת 250 דולר לחודש. רמות שכר אלה היו משולשות, בקירוב, בהשוואה למקובל ביחידות המוצא של המגויסים. כן הובטח בעל פה בונוס של 500 דולר על כל הפלת מטוס. חוץ מאלה נשכרו עשרה מדריכי טייס לצורך בחינת טייסים סיניים, וכמה מהם הצטרפו לבסוף לכוח.
הקמת הכוח > התבססות במזרח הרחוק

בקיץ ובסתיו 1941 הפליגו המגויסים לבורמה. שם הם התאמנו בשדה התעופה הבריטי בטונגו, כ-220 ק"מ מרנגון. בבורמה התברר שלחלק מן הטייסים אין את הניסיון בהטסת מטוסי קרב עליו הצהירו, והם נזקקו לאימון משלים. בתקופת האימונים נהרגו שישה מהטייסים בתאונות שונות. באותו הזמן הורכבו המטוסים ונבחנו על ידי אנשי חברת CAMCO בשדה התעופה מינגאלאדון שליד רנגון. בנובמבר, עת הטייסים כבר התאמנו, והמטוסים הגיעו, התחלקו ה'נמרים' לשלוש טייסות אשר התבססו בשני קצותיה של 'דרך בורמה'. שתי טייסות התמקמו בקונמינג שבסין, ואחת במינגאלאדון.
לחימה > דוקטרינת לחימה

את הזמן הרב בו שהה שנו בסין טרם הקמת 'הנמרים המעופפים', הוא ניצל ללמידת אופן הלחימה היפני, על יתרונותיו וחסרונותיו. שנו פיתח עבור ה-AVG שיטות לוחמה השונות מאלו שנלמדו אז בזרועות האוויר האמריקניות או מאלו של הבריטים, אולם מתאימות הן לאויב, הן ליתרונו המספרי המתמיד, והן למחסור המתמיד במטוסים ממנו סבל ה-AVG, שחייב שמירה מקסימלית על המטוסים שבנמצא.
שנו הנחה את טייסיו להשיג תמיד יתרון גובה בטרם החל הקרב (בכך נעזר רבות ביעילותה של רשת ההתראה הסינית), ולשהות בטרם קרב בין האויב לבין השמש. משיתרון הגובה הושג, היה עליהם לתקוף תמיד תוך כדי צלילה. משנסתיימה הצלילה הם נדרשו לנסוק שנית, תוך היעזרות במהירות שהושגה בעת הצלילה, על מנת לחמוק בטרם נפתח סיבוב לחימה נוסף באותו קרב אוויר. בזמן המגע עם האויב, טייסי ה-AVG תודרכו לירות צרורות קצרים בלבד כדי לחסוך בתחמושת, לבל ייווצר מצב שבו מטוס יתנגש עם האויב ללא תחמושת מספקת. בנוסף, הטייסים תודרכו לטוס בזוגות: טייס מוביל וטייס נוסף שתפקידו לשמור מאחור על המוביל.
לחימה > קונמינג

כשהצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, לאחר התקפת היפנים על פרל הארבור ב-7 בדצמבר, מנו 'הנמרים המעופפים' 82 טייסים ו-79 מטוסים. ב-20 לאותו חודש התקיימה פעולתו הקרבית הראשונה של הכוח. הכוח יירט עשרה מפציצים יפנים שהיו בדרכם לקונמינג ללא ליווי, והפיל ארבעה מהם ללא אבדות לעצמו. יתר המפציצים ויתרו על הפצצת יעדם והיפנים לא תקפו יותר את קונמינג כל עוד ה-AVG שהתה בה.
לחימה > מינגאלאדון

שלושה ימים לאחר מכן ארעה התנגשות עם היפנים בצידה האחר של דרך בורמה. שלוש טייסות הפצצה יפניות וטייסת תקיפה אחת, מלוות במטוסי קרב תקפו את רנגון וגרמו ליותר מאלף הרוגים. טייסת של ה-AVG, ובה 18 מטוסי קרב, יחד עם חיל האוויר המלכותי (RAF), הפילו שמונה מן המפציצים תוך שהם מאבדים שלושה מטוסים. עוד שני מטוסים של 'הנמרים', ושניים של ה-RAF הושמדו על הקרקע. מטוס נוסף של ה-AVG התרסק כשניסה לנחות על מסלול מופצץ. ב-25 לחודש תקפו היפנים באמצעות 63 מפציצים המלווים ב-25 מטוסי קרב. מולם התייצבו 12 מטוסים של ה-AVG ו-15 של ה-RAF. היפנים איבדו עשרה מטוסים, מהם ארבעה מטוסי קרב, במחיר שלושה של ה-AVG ועוד חמישה של ה-RAF. עוד שמונה מטוסים של ה-RAF הושמדו על הקרקע בהפצצת מינגאלאדון.
בעקבות האבדות שסבלה הטייסת שהגנה על צידה הבורמזי של 'דרך בורמה', היא הוחלפה על ידי אחת משתי הטייסות שהוצבו בקונמינג. זו האחרונה ביצעה סדרת פשיטות על בסיסי חיל האוויר היפני בסיאם. היפנים, ששלחו חלק ניכר מכוחם האווירי למלאיה, לצורך ההתקפה על סינגפור, גמלו מדי פעם בפשיטות משלהם על מינגאלאדון.
ב-12 בינואר 1942 החלו היפנים בכיבוש בורמה. 'הנמרים המעופפים' גרמו אבדות גדולות ליפנים, ללא יחס לכוח שהם הצליחו להעמיד כנגדם, אולם כוחם נשחק במהרה. ב-24 לחודש תקפו שישה מפציצים יפניים, מלווים במטוסי קרב, את מינגאלאדון, וכולם הופלו על ידי ה-AVG וה-RAF. ב-28 לחודש התנגשו 37 מטוסי קרב יפניים ב-16 מטוסים של ה-AVG ובשני מטוסי RAF. שלושה מטוסים יפניים ושני אמריקניים אבדו. למחרת התנגשו 20 מטוסי קרב יפניים בשמונה מטוסים של ה-AVG ועוד שניים של ה-RAF. ארבעה מטוסים יפניים אבדו ללא אבדות למטוסי בעלות הברית.
עם התקדמות היפנים נאלצו 'הנמרים המעופפים', להם נותרו בבורמה עשרה מטוסים, לעסוק במשימות של סיוע לכוחות הקרקע הנסוגים. במקרה אחד, ב-21 בפברואר, הם תקפו בטעות טור בריטי, אותו חשבו ליפני וגרמו לו יותר ממאה הרוגים. עם התקרבות היפנים לבסיסם, ונסיגת הבריטים, עברו 'הנמרים' ב-27 לחודש לבסיס מאגוויי בצפון בורמה.
ל-AVG אבדו עשרים מטוסים ועשרה טייסים בבורמה עד אותה עת. אומדן אבדות היפנים באותה זירה עמד על כחמישים מטוסים.
לחימה > צפון בורמה

במאגוויי אוחדו למעשה שלוש הטייסות של ה-AVG ליחידה אחת. לבעלות הברית נותרו 38 מטוסים, מהם שמונה של ה-AVG והשאר של הבריטים, מול 271 מטוסים יפניים, מהם 115 מטוסי קרב. בסיס מאגוויי הפך אף הוא ליעד להתקפות יפניות, הכבדה שבהן נערכה ב-21 במרס, ובה השתתפו 151 מפציצים ומטוסי קרב. כיוון שכך, כאשר ל-AVG נותרו ארבעה מטוסים בלבד, העתיקו 'הנמרים המעופפים' את בסיסם אל מאחורי הגבול הסיני.
לחימה > דרום סין

ב-8 באפריל התמקמו 'הנמרים המעופפים' בבסיס לואיווינג שמצידו הסיני של הגבול עם בורמה. עוד באותו יום הותקף השדה על ידי 12 מטוסים יפניים שמהם הופלו ארבעה בקרבות אוויר. מטוס אחד של AVG הושמד על הקרקע. בעת שהותם בסין נדרשו ה"נמרים המעופפים" לבצע פעולות תקיפת מטרות קרקעיות. יותר משתקיפות אלו הועילו צבאית, מטרתן העיקרית הייתה לרומם את רוח הגייסות הסיניים על ידי הפגנת קיומו של סיוע ממרום. פעולות אלה עוררו מחאה גוברת והולכת בקרב הטייסים, שלדעתם סיכנו את חייהם ללא צורך ממשי. באמצע אפריל דיכא שנו את מה שהפך לכמעט מרי גלוי, אך פעולות מסוג זה נמשכו. ב-29 לחודש עברה ה-AVG לבסיס באושאן, גם הוא בדרום סין, סמוך לגבול עם בורמה. גם באושאן הופצץ באופן חוזר ונשנה על ידי היפנים. באחת התקיפות, ב-5 במאי, הופלו שישה מטוסים יפניים. 'הנמרים' לא שקטו על השמרים ותקפו בסיסים יפניים בווייטנאם.
לאחר שהשלימה יפן את כיבוש בורמה ב-4 במאי, עסקו 'הנמרים המעופפים' בסיוע בהגנה אווירית לסין. במשימתם האחרונה, ב-4 ביולי, הפילו טייסי ה-AVG ארבעה מטוסים יפניים שתקפו בשטח סין בלא שספגו אבדות.
פירוק והחלפה

כעיקרון, AVG נועד לשמש ככיסוי זמני להתערבות אמריקנית לטובת הסינים כנגד יפן. מכיוון שארצות הברית הצטרפה כצד פעיל למלחמה באופן רשמי, ההצדקה המעשית לקיום הכוח חלפה. לכן, החלו מגעים לשילוב ה-AVG בחיל האוויר האמריקני או להחלפתו ביחידה השייכת לחיל האוויר. מתחילת יוני החלו להגיע ניצנים ראשונים של הכוח האווירי שנועד להחליף את ה-AVG, קבוצת מטוסי הקרב ה-23 (23rd Fighter Group). קבוצה זו צורפה לחיל האוויר ה-14 של ארצות הברית, עליו עבר לפקד קלייר שנו.
עד לפירוקה, נהרגו, נישבו או נעדרו 14 טייסים מה-AVG בקרב. עוד שישה נהרגו באימונים ושניים בהפצצות היפנים. על פי מקורות בעלות הברית הם השמידו 297 מטוסים יפניים, מהם 229 באוויר. לעומת זאת, על פי היפנים, המספר היה קטן בהרבה ועמד על 115.
מבין הטייסים, חלקם הקטן הצטרפו לקבוצת מטוסי הקרב ה-23. אחרים נותרו באותה זירה, כטייסי תובלה אשר הטיסו אספקה לסין. היו שעברו לטוס ביחידות אמריקניות אחרות, למשל, ביחידות המוצא שלהם לפני הצטרפותם ל-AVG. אחרים חזרו לארצות הברית והמשיכו לטוס כאזרחים.
ויליאם נלסון

| --- | --- |

ויליאם "בול" נלסון
 לידה:  27 בספטמבר 1824 מאיסוויל, קנטקי, ארצות הברית
 נהרג:  24 בספטמבר 1862 (בגיל 37) לואיוויל, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין מייסוויל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  בּוּל ("השור")
 השתייכות:  הצי האמריקני  צבא ארצות הברית  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1840–1862 (כ־22 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיה מפקד ארמיית קנטקי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו  מלחמת האזרחים האמריקנית
 
ויליאם "בּוּל" נלסון (באנגלית: Wiliam "Bull" Nelson) ‏(27 בספטמבר 1824 - 24 בספטמבר 1862) היה קצין בצי ארצות הברית ומאוחר יותר גנרל בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית. נלסון היה יוצא דופן בהיותו קצין הצי היחיד מבין שני הצבאות היריבים שקודם לדרגה רשמית של מייג'ור גנרל במהלך המלחמה ולא כמינוי שדה כדרגת כבוד. הוא נורה ונהרג על ידי קצין-עמית של צבא האיחוד, ג'פרסון סי. דייוויס, במהלך ויכוח בשנת 1862.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

נלסון נולד במייסוויל, קנטקי, כבנו של רופא ולמד באקדמיית נוריץ' בוורמונט בין השנים 1837–1839, התגייס לצי ארצות הברית כקדט ב-28 בינואר 1840 וקודם לדרגת לוטננט ב-1855‏. בזמן שירותו בצי פיקד נלסון על סוללת תותחים במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו במצור על וראקרוס ב-1847, שירת במזרח התיכון ובדרום האוקיינוס השקט.