stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק חופי
הערות שוליים

1 2  יצחק חופי, במאגר המידע של בית יגאל אלון
↑  עמירם אזוב, משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח, אור יהודה: דביר, 2013, עמוד 159
↑  שמשון עופר, מפקדים ותיקים בצה"ל נתמנו לתפקידים חדשים, דבר, 1 ביולי 1968
↑  עמירם אזוב, משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח, אור יהודה: דביר, 2013, עמוד 224
↑  עמירם אזוב, משמר העמק לא תיפול!: נקודת מפנה בתש"ח, אור יהודה: דביר, 2013, עמוד 232
↑  גל פרל, מחזיק את התקרה, הבלוג על הכוונת, 23 במאי 2022
↑  דויד מושיוב, דרגה חדשה בצה"ל לקידום קצינים בכירים, דבר, 23 ביולי 1968
↑  דרגת אלוף לש. להט מפקד הכוחות המשוריינים בסיני, דבר, 1 באוגוסט 1969
↑  יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמודים 210–211
↑  יוסי מלמן ודן רביב, מרגלים לא מושלמים, ספריית מעריב, 1990, עמוד 170
↑  נחיק נבות, תבל ומלואה: סיפורו של איש מוסד, הוצאת כנרת, זמורה ביתן, 2015, עמוד 130
↑  יצחק חופי מנכ"ל חברת החשמל מה-1 בנובמבר, מעריב, 29 באוקטובר 1982
↑  Baruch Gurevitz, Open gates: the story behind the mass immigration to Israel from the Soviet Union, 1996, page 184
↑  אטילה שומפלבי, בתגובה למכתב הרבנים: "מכתב אלופים" בעד התנתקות, באתר ynet, 29 באפריל 2004
↑  אוניברסיטת חיפה מעניקה תוארי ד"ר כבוד, באתר אוניברסיטת חיפה
↑  אפרים לפיד, ‏חקה – עם ראש של "מוסד" ולב של פלמ"חניק, מבט מל"מ 93, פברואר 2023, עמ' 59
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496530905171  VIAF: 308256606   WorldCat (עם VIAF): 308256606 
יצחק ואסתר חופי, הכשרת מעוז, הגדוד הראשון, חטיבת יפתח, 1947
התייעצות בפיקוד הצפון. במרכז התמונה, מימין לשמאל: אלוף ישראל טל (בכומתה שחורה), רא"ל (מיל') חיים בר-לב (יושב), אלוף (מיל') מרדכי הוד, אלוף יצחק חופי
הרמטכ"ל דוד אלעזר (עומד מימין וידיו על השולחן) בפגישת התייעצות במפקדת פיקוד הצפון, במהלך מלחמת יום הכיפורים, 10 באוקטובר 1973. יושב באמצע התמונה ומצביע על המפה אלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי, ולצידו האלוף מרדכי הוד. עוד בתמונה: האלוף רחבעם זאבי, יועץ מיוחד לרמטכ"ל (עומד מעל הוד), האלוף אלי זעירא, ראש אמ"ן (עומד בין זאבי לאלעזר) ותת-אלוף יקותיאל אדם, סגן אלוף פיקוד צפון (עומד בימין התמונה, חבוש כומתה).
מאיר חת

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1932 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  13 בינואר 2023 (בגיל 90)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 תקופת הפעילות:  עד ל-13 בינואר 2023
 תפקיד:  יושב ראש הדירקטוריון (1978–1986) 
 
מאיר (אירי) חת (24 בספטמבר 1932 – 13 בינואר 2023) היה מומחה לשוק ההון בישראל, כיהן כמפקח על הבנקים בבנק ישראל, יושב ראש הדירקטוריון של הבורסה לניירות ערך בתל אביב, יו"ר דירקטוריון בנק לאומי, יו"ר וחבר מועצת המנהלים של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, יושב ראש מועצת המנהלים של בית ההשקעות פסגות אופק, סגן יו"ר ICC ישראל (הסניף הישראלי של לשכת המסחר הבינלאומית), פרופסור אמריטוס בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל, חבר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה בירושלים ומייסד מרכז חת לחקר התחרות והרגולציה במסלול האקדמי המכללה למינהל בראשון לציון.
ביוגרפיה

חת היה בנם של מיכל ונחום חת. אחותו היא השופטת עדנה גבריאלי והוא נינו של יואל משה סלומון, מצד אימו, מיכל לבית לוין. הוא גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי בין השנים 1939 ו-1950. שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל עד לשנת 1952. בתום שירותו הצבאי נרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים והשלים ב-1958 תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים. המשיך באוניברסיטה העברית ללימודי תואר שני במשפטים אותו קיבל בשנת 1960. אחר כך נסע לאוניברסיטת הרווארד והשלים שם תואר LL.M במשפטים, ואת הדוקטורט בכלכלה סיים באוניברסיטה העברית בשנת 1971.
במקביל, ב-1955 החל לעסוק במחקר במסגרת מרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל, משרה בה החזיק עד לשנת 1960, במסגרת פעילות זו נכתב הספר "המוסדות הבנקאיים בישראל". חת התמחה בעריכת דין בבית המשפט המחוזי בירושלים ובפרקליטות המדינה. לאחר נישואיו לרינה לבית זמירין עבר לחיפה למשרד עורכי הדין של אביו. אחר כך, החל לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל בתור כלכלן עד לשנת 1968, ומשנת 1969 כיהן כמפקח על הבנקים. בשנת 1975 עבר לשמש כיועץ לנגיד הבנק, ופרש בשנת 1977. הוא עבר למגזר הפרטי ובשנת 1978 נתמנה ליושב-ראש מועצת המנהלים של הבורסה לניירות ערך בתל אביב, לקדנציה שנסתיימה בשנת 1986. במהלך תקופת כהונתו אירע משבר מניות הבנקים. על תפקודה בזמן המשבר קיבל נזיפה חמורה בדו"ח ועדת בייסקי, שחקרה את המשבר, למרות זאת המשיך לכהן בתפקיד.
מאז 1977 כיהן במשך כ-30 שנה כדירקטור של חברת "טבע", ובשנים 1995–2002 כיהן כיו"ר הדירקטוריון (משפחת אשתו היו ממייסדי החברה). בתחילת 1987 מונה ליושב-ראש בנק לאומי, משרה ממנה נאלץ להתפטר, בדצמבר 1988, בעקבות פרשת "החוזים האישיים", שכר מופרז שקיבל הוא והנהלת הבנק בניגוד לעמדת בעלי המניות.
בין השנים 1962 ו-1990 עבד באופן מזדמן כמורה מן החוץ בתחומי משפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית. למן שנת 1989 היה חבר במועצות המנהלים של חברות רבות ועוסק במתן שירותי ייעוץ כלכלי, ומשנת 1993 שימש פרופסור במסלול האקדמי המכללה למנהל, תחילה פרופסור חבר ולאחר מכן פרופסור אמריטוס.
החל מ-2001 שימש חבר במועצה להשכלה גבוהה, כנציג המכללה למנהל, וב-2012 מונה לחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) שהוקמה באותה עת במטרה להכיר במכללת אריאל כאוניברסיטה. כמו כן כיהן חת במספר משרות ציבוריות, ובהן תפקידי חברות בוועדות הכספים של מוזיאון ישראל בירושלים, חברות בוועדת הסיווג של רשות החברות הממשלתיות, בוועד המנהל של הקרן לירושלים, ויושב-ראש חבר הנאמנים של מכון פאלק. פעמיים היה חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה של עיריית תל אביב, לשנים 1964 ו-1970, בזכות ספרי כלכלה שחיבר.
מאיר חת נפטר ב-13 בינואר 2023 והובא לקבורה בבית הקברות חורשים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

חת היה נשוי עד לפטירתו לרינה לבית זמירין, התגורר בירושלים ולהם שלושה ילדים: הדס פרושאור (רעייתו של השגריר רון פרושאור), נעם חת מקוב (שופטת, נשואה לפרופ' גיא מקוב, בנו של ישראל מקוב) וחובב חת.
מספריו

מבוא לכלכלה – גרסה ישראלית, הוצאת מוסד ביאליק, 1989
הבנקאות בישראל: מאפייני פעילות ולקחי משברים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
המוסדות הבנקאיים בישראל, ירושלים, מרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל, 1963 (עברית ואנגלית)
זרמי הכספים במשק הישראלי 1959–1966, ירושלים, בנק ישראל, 1968 (עברית ואנגלית)
הבנקאות בישראל, חלק ראשון: סקירה היסטורית, ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
הבנקאות בישראל במנהרת הזמן: 1965–2012, הוצאת ראובן מס, 2015
שוק ההון הישראלי במנהרת הזמן, כנרת, זמורה-ביתן, 2012.
המדיניות הכלכלית בישראל במנהרת הזמן, קונטנטו נאו, 2015.
The Legal Framework of Economic Activity in Israel, New-York. Frederick A. Praeger, Publishers, 1967.
מספר בחינות כלכליות ומשפטיות של התחרות בלתי-משוכללת: בשווקים הפיננסיים בישראל (עבודת הדוקטורט)
הערות שוליים

↑  נחום ברנע, חמש שנים למפולת, כותרת ראשית, 6 באוקטובר 1988
↑  הקשרים המשפחתיים בטבע, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2006
↑  אלעזר לוין, פאר־לי שחר, זאב אופירי, הוועדה ממליצה: מאיר חת יו"ר בנק לאומי, חדשות, 23 בינואר 1987
דוד ליפקין, ד"ר מאיר חת ־־ המפקח שהפך להיות בנקאי, מעריב, 23 בינואר 1987
↑  אלעזר לוין, חת פורש מכל תפקידיו בבל"ל, חדשות, 25 בדצמבר 1988
↑  פרשת החוזים האישיים בבנק לאומי המשיכה להפיל קורבנות, מעריב, 27 בדצמבר 1988
יואב יצחק, בקורת על בל"ל בדו"ח הרשות לניירות ערך, מעריב, 4 באוקטובר 1988אלעזר לוין, פאר־לי שחר, בנק לאומי: הפיצויים מעוכבים, חדשות, 9 ביוני 1988
אלעזר לוין, מנכ'ל בל"ל צדיק בינו השתכר בשנה שעברה 10,900 דולר לחודש, חדשות, 20 במאי 1988
↑  ראלי סער, לבנת: להגדיל את ייצוג המכללות במועצה להשכלה גבוהה, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2001
↑  טלילה נשר, חרף ההתנגדות הרחבה: מכללת אריאל הוכרה כאוניברסיטה, באתר הארץ, 17 ביולי 2012
↑  שירות גלובס, ‏הלך לעולמו פרופ' מאיר חת, מבכירי הכלכלנים בישראל, באתר גלובס, 15 בינואר 2023
↑  פרופ' מאיר (אירי) חת ז"ל, באתר "אבלים", 15 בינואר 2023
↑  המוסדות הבנקאיים בישראל - הספר הסרוק, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279073905171  BnF: cb128466509 (data)  CiNii: DA05826959  ISNI: 0000 0001 1663 7856  LCCN: n50079102  NTA: 175566429  VIAF: 67711152   WorldCat (עם VIAF): 67711152
וולטר סקוט

| --- | --- |

דיוקן של סר וולטר סקוט מ-1822
 לידה:  15 באוגוסט 1771 אדינבורו, סקוטלנד
 פטירה:  21 בספטמבר 1832 (בגיל 61) בית אבוטספורד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת 
 לאום:  סקוטי
 מקום קבורה:  Dryburgh Abbey 
 מקום מגורים:  בית אבוטספורד 
 שם עט:  Clutterbuck, Malachi Malagrowther, Jedediah Cleishbotham, Somnambulus, Laurence Templeton, Lawrence Templeton 
 עיסוק:  עורך דין, משורר, סופר, היסטוריון
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו, Jordan High School, Kelso High School, התיכון המלכותי של אדינבורו, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אדינבורו 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  רומנסה, רומן היסטורי, מחקר היסטורי
 זרם ספרותי:  רומנטי
 יצירות בולטות:  "שירו של המשורר-נודד האחרון", "אדונית האגם", הרומנים "וייברלי", אייבנהו
 תקופת הפעילות:  1814–1832 (כ־18 שנים) 
 הושפע מ:  התנך של המלך גיימס, ספרות הרומנסה, הבלדות של פרסי, לודוביקו אריוסטו, שייקספיר, גתה, ג'פרי צ'וסר, ג'ון דריידן
 השפיע על:  אלסנדרו מנצוני, אונורה דה בלזק, ויקטור הוגו, טולסטוי, דוסטויבסקי, ג'ורג' אליוט, צ'ארלס דיקנס, ג'יימס פנימור קופר
 בן או בת זוג:  Charlotte Genevieve Charpentier (1797–?) 
 צאצאים:  Charlotte Sophia Lockhart, Charles Scott, Anne Scott, Sir Walter Scott, 2nd Baronet 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית של אדינבורו  ברונט 
 חתימה:   
 
סר וולטר סקוט (באנגלית: Walter Scott; 15 באוגוסט 1771 –  21 בספטמבר 1832) היה משורר, סופר, היסטוריון, ומבקר ספרות סקוטי; מהמשוררים והסופרים הרומנטיים החשובים והמצליחים ביותר. הוא נחשב לאבי הרומן ההיסטורי ולאחד מהיוצרים המשפיעים ביותר על הספרות הבריטית, האירופאית והאמריקאית. גדולי הסופרים של המאה ה-19, ביניהם מנצוני, הוגו, בלזק, פושקין, טולסטוי, דיקנס וג'ורג' אליוט, חיקו את הרומנים של סקוט. וולטר סקוט נחשב לאחרון הסופרים הקלאסיים ולראשון הסופרים המודרניים. נודע בעבור הרומנסות "שירו של המשורר-נודד האחרון", "מרמיון", ו"אדונית האגם"; ובעבור סדרת הרומנים "וייברלי", שרבים מהם נחשבים לקלאסיקה של הספרות הבריטית והאירופאית.
תולדות חייו > מילדותו עד בחרותו (1799-1771)

סקוט נולד באדינבורו שבסקוטלנד כבן למשפחה סקוטית מכובדת משבט סקוט השוכן באזור הגבולות (בין סקוטלנד ואנגליה). ב-1773 סבל מהתקף של פוליו, שגרם לצליעה ברגלו הימנית למשך כל חייו. כדי לשפר את מצבו נשלח לזמן מה לאחוזה של קרובי משפחה. שם למד לקרוא ונחשף למעשיות ולאגדות עם אשר ככל הנראה השפיעו בהמשך על יצירתו. בינואר 1775 הוחזר לבית הוריו, אך גם בשנים הבאות נשלח למקומות מרפא ולטיפולים שונים על מנת לנסות לשקם את מצבו. ב-1778 חזר לאדינבורו וקיבל שיעורים פרטיים כהכנה ללימודיו בבית הספר, אליו נשלח באוקטובר 1779. בתקופת בית הספר הירבה לקרוא ספרי מסעות, שירה, סיפורים היסטוריים וכיוצא באלה. מצבו הגופני השתפר באותה תקופה, והוא יכול היה לשוטט ולטייל בעיר ובסביבותיה. ב-1783, הוא נשלח יחד עם דודתו לקלסו (Kelso) שבדרום מזרח סקוטלנד, שם המשיך בלימודיו עוד כחצי שנה. בנובמבר, בגיל 12, החל וולטר סקוט בלימודים קלאסיים באוניברסיטת אדינבורו. באותה תקופה יצר קשרים ובא במגע עם חוגים ספרותיים שונים (כולל פגישה יחידה עם המשורר הסקוטי הלאומי רוברט ברנס). מנערותו הייתה לסקוט בריאות איתנה, והוא עסק בספורט, והתרגל ללכת כחמישים קילומטר, או לרכב על סוס כמאה וששים קילומטר, ברציפות. בגיל ארבע-עשרה החל בתקופת חניכות במשרדו של אביו, אשר היה עורך דין במקצועו. כיוון שכך, בשנים 1790-1789 חזר לאוניברסיטת אדינבורו ללמוד משפטים. לאחר סיום לימודיו, הלך בעקבות אביו והיה לעורך דין. סקוט כתב שמלכתחילה לא הייתה אהבה גדולה בינו לבין מקצוע עריכת-דין, והיא הלכה ופחתה במשך השנים.
בשנת 1797, בהתגבר החשש מפני פלישה צרפתית, סקוט התנדב לכוח המתנדבים הטריטוריאלי המקומי. בכוח זה הוצב בתפקיד אפסנאי ומזכיר, והוא המשיך בהתנדבותו עד תחילת העשור הבא.
תולדות חייו > תקופת שירתו (1814-1799)

ב־1799 סקוט מונה לשריף של מחוז סלקריק (Selkirk) שבדרום סקוטלנד. באותה תקופה נהנה מרווחה כלכלית, שכן הן הכנסותיו מעבודתו כעורך דין, הן הכנסתו מתפקידו כשריף, הן הכנסות שהגיעו דרך נישואיו והן חלקו בהכנסות מן הנכסים של משפחתו, הצטברו לסכומים נאים.
בשנת 1802, לאחר תרגומים מהספרות הגרמנית, סקוט ערך, בעזרת המשורר ג'ון ליידן ואחרים, אסופה בשני כרכים של בלדות דרום-סקוטיות עתיקות ושל חיקויים של בלדות סקוטיות עתיקות, "בלדות של הגבול הסקוטי" (The Minstrelsy of the Scottish Border). במהלך השנים עסק בעריכות ספרותיות נוספות: הרומנסה מימי-הביניים "סר טריסטרם" (1804), יצירות ג'ון דריידן (18 כרכים, 1808, כולל מונוגרפיה של סקוט על חיי דריידן יצירתו ותקופתו), יצירות ג'ונתן סוויפט (19 כרכים, 1814).
בתחילת 1805 הוציא לאור את הרומנסה "שירו של המשורר-נודד האחרון" (The Lay of the Last Minstrel), שיר ששר משורר-נודד זקן בשלהי המאה ה-17, העוסק בתיאור המנהגים והנימוסים העתיקים באזורי הגבולות באנגליה ובסקוטלנד, ובנאמנות של אדם לארץ מולדתו. היצירה כתובה בסגנון שהוא מעין שביל הזהב בין הסגנון הפשוט והאנרגטי והגס של הבלדות העתיקות לבין הסגנון המעודן והאמנותי והמקושט של השירה האנגלית של המאה ה-18. השיר הפשוט, לבבי, חיוני, זכה להצלחה חסרת תקדים, יצא לאור בשתים-עשרה מהדורות תוך שנים ספורות, הביא לסקוט תהילה כמשורר, והיה ליצירה המזוהה ביותר עמו.
כתב וולטר מינטו: "השיר נשמע לאוזנו של העולם כמו ניגון מכלי-נגינה נשכח שלפתע נוגן על ידי אמן טבעי, במיומנות מדהימה ובשמחה ספונטנית. זה היה כאילו אנשים באמצע עסקיהם היומיומיים שמעו תרועת חצוצרות, הסתכלו ולהפתעתם ראו לפניהם תהלוכה של דמויות זרות ומרשימות מלפני מאות שנים: אבירים עוטי שריון, נושאי-כלים מנומסים, בעלי-שדות חסונים, גבירות נאות, קשתים, כלבי צייד, גמדים שובבים וקוסמים".
באותה שנה הקים עם שותפו בלנטין בית דפוס, בו הוציא לאור את ספריו בשנים הבאות.
ב-1808 סקוט הוציא לאור את הרומנסה "מרמיון" (Marmion), שזכתה להצלחה כקודמתה. בשנת 1810 יצאה לאור הרומנסה "אדונית האגם" (Lady of the Lake), פואמה המתרחשת בטרוזאכס שבאזור הרמות הסקוטי (Highlands), שהצליחה יותר מקודמותיה, והייתה פסגת הצלחתו כמשורר, ויש אומרים שירו הטוב ביותר.
כתב סטופפורד ברוק על "אדונית האגם": "זו המצאה הגונה ובהירה, מבע בריא של העולם החיצוני... הנוף חדש למדי, והתיאורים מעוררים עניין גדול והתלהבות אצל הקוראים... לא הייתה זו רק המעשייה הרומנטית, אלא התגלות עולם של יופי פראי, ששוב שלחו משב-רוח רענן לחברה קהה".
תולדות חייו > חייו האישיים

ב-1797 סקוט נשא לאשה את מרגרט שארלוט שארפנטייה (Charpentier), פליטה צרפתייה אשר שהתה באנגליה. נולדו להם חמישה ילדים.
באישיותו סקוט היה איש רעים להתרועע. היו לו חברים רבים, ביניהם המשוררים ויליאם וורדסוורת', לורד ביירון, ג'ורג' קראב, תומאס קפמבל, רוברט סאות'י, ג'יימס הוג, ואחרים.
וולטר סקוט פגש את וויליאם וורדסוורת' לראשונה בשנת 1803, כשוורדסוורת' ואחותו דורותי' הגיעו לפנות בוקר להתארח בביתו, במהלך טיולם בסקוטלנד. וורדסוורת' כתב על אותה פגישה: "התקבלנו בלבביות ישרה, אשר לאחר מכן, תהיינה אשר תהיינה הנסיבות בהן פגשתי אותו, תמיד אפיינה את נימוסיו... אותה שיחה חיונית, משעשעת, גדושה באנקדוטות, לא פורמלית; אותה צניעות בלתי משתנה; אותו מבט עליז ומיטיב ומלא תקווה על אדם ועולם".
מורשתו

וולטר סקוט כונה בחייו "אריוסטו של הצפון", ו"הומרוס המודרני"; ליצירותיו הייתה השפעה גדולה הן על סופרים, הן על היסטוריונים והן על קהל הקוראים הרחב; ומיטב הרומנסות שלו היו נדבך בתוכניות הלימודים בבתי-ספר באנגליה ובאמריקה עד למלחמת העולם הראשונה. הרומנסות של סקוט הלהיבו את העולם הבריטי. הרומנים של סקוט הרחיבו את האופקים האינטלקטואלים של אירופה, יצרו באומות רבות את הרומן של החיים הלאומיים, ופתחו עידן חדש בלימוד היסטוריה. ניכרת השפעתו על הספרות האנגלית, הרוסית, הצרפתית, האיטלקית, והאמריקאית, וגם על הספרות הגרמנית, הספרדית, ההולנדית, הסקנדינבית, והפולנית, ובאופן עקיף על הספרות העברית.
סקוט היה המקור לשתי מגמות שנשמרות עד ימינו. ראשית, הוא הפך את הרומן ההיסטורי לז'אנר משמעותי ופופולרי; הרומנים שלו שימשו כאמת-מידה לחיבור רומן היסטורי, וכפועל יוצא הופיעו במאתיים השנים האחרונות חקיינים וחקייני-חקיינים רבים של יצירתו. בזמנו כל המקומות שהופיעו בספריו הפכו לאתרי תיירות; וכיום ניתן לראות את מידת השפעתו של סקוט בשמה של תחנת הרכבת הראשית באדינבורו - "תחנת וייברלי". שנית, הרומנים שלו אודות סקוטלנד החזירו לתוקפה את תרבות הרמות (Highlands) הסקוטית.
סקוט גם אחראי, דרך סדרת מכתבים שפורסמו תחת שמות עט שונים בעיתון Edinburgh Weekly News ב־1826, לשמירת זכותם של בנקים סקוטיים להוציא שטרות כסף משלהם, דבר המתבטא עד היום בתמונתו המופיעה על כל השטרות שמדפיס בנק אוף סקוטלנד.
יצירות של סקוט היו מקור השראה למוזיקה קלאסית. שבעה שירים מהרומנסה "אדונית האגם" (בתרגומם הגרמני) עובדו למוזיקה בידי פרנץ שוברט. ברליוז הלחין את הפתיחות "וייברלי" ו"רוב רוי". רוסיני חיבר את האופרות "אדונית האגם" ו"אייבנהו", דוניצטי את האופרה "לוצ'יה די למרמור", דניאל אובר את האופרה "טירת קנילוורת'", ביזה את האופרה "העלמה הנאוה מפרת'". רבים מהרומנים של סקוט עובדו לראינוע ולקולנוע.
ויליאם וורדסוורת' הנציח את וולטר סקוט בשירו "Yarrow Revisited", שם כתב:
שׁוּב, לְצַד שַׁעַר הַטִּירָה

שֶׁנּוֹתְרָה בְּלִי שׁוֹמֵר עוֹד מִתְּמוֹל,

עָמַדְתִּי, הִבַּטְתִּי, הִקְשַׁבְתִּי, עִמְּךָ

מְשׁוֹרֵר הַגְּבוּלוֹת הַגָּדוֹל!
וולטר סקוט כמשורר וסופר רומנטי > סקוט המשורר הרומנטי

מקובל לחלק את השירה האנגלית הרומנטית לשלוש אסכולות שונות:
האסכולה של ויליאם וורדסוורת' - שירה לירית כפרית פשוטה ונעלה.
האסכולה של וולטר סקוט - שירה אפית הירואית סיפורית.
האסכולה של לורד ביירון - שירה אינדיבידואלית קלאסיציסטית מרדנית.
השירים של וורדסוורת', או של ביירון, הם מכלולים הנובעים מהשראה כוללת אינטואיטיבית. הרומנסות של סקוט הן יצירות מתוכננות תוך תשומת לב למאפיין ספרותי מסוים: "שירו של המשורר-נודד האחרון" - לסגנון, "מרמיון" - לתיאור, "אדונית האדם" - למאורעות, "רוקבי" - לאפיון דמויות. ההשראה השירית של סקוט יותר מצטרפת אל הכתיבה מאשר מחוללת את הכתיבה.
השירה של וורדסוורת' ושל ביירון שירת-נפש סובייקטיבית. אין בשירת סקוט לא רגשנות (וורדסוורת') ולא פרץ רגשות (ביירון), לא אגוצנטריות (ביירון) ולא רפלקטיביות (וורדסוורת'), אלא שירתו מבע עממי-מסורתי פשוט של רוח הלאום הסקוטי ושל עולם האבירות.
כתב ויליאם הזליט: "מר וורדסוורת' הוא ההופכי של סקוט בחסרונותיו ובמעלותיו. יש לו כמעט כל מה שהאחר חפץ, והוא חפץ בכל מה שלאחר יש". אם שירת וורדסוורת' היא שירת מחשבה העוסקת בלב האנושי, שירה פילוסופית השואפת לכללים; הרי ששירת סקוט היא שירת גבורה המעבירה את מסורת הרומנסה והבלדה לפרטי פרטים. סקוט מצייר נופים טבעיים מנקודת מבט של אדם ממוצע המתפעם מהם, ולא בכדי הרומנסות שלו זכו להצלחה מסחררת מיידית. וורדסוורת' מתאר נופים טבעיים מתוך השקפתו הפנימית, ולא בכדי עברו עשרות שנים עד שקהל הקוראים הצליח להתחבר למבטו השירי הייחודי.
כתב צ'ארלס הרולד הרפורד על הרומנסות של סקוט: "כשירים אינן יכולות לטעון לרמה גבוהה, לכל הפחות לאיכויות המבדילות שירה טובה מפרוזה סיפורית טובה. אמנם הן מחוברות באופן מקורי וחיוני, עם הרבה אפקטים התופסים את האוזן הפופולרית. אולם משוררים גדולים יותר התייחסו אליהן בקרירות, והשפעתן על הזרמים העמוקים של השירה האנגלית הייתה קטנה. לעומת זאת, כסיפורים, הן סימן לתקופה. הן הדוגמה הטובה הראשונה לסיפור הרומנטי, הרקום בחופשיות במסגרת היסטורית אמיתית". במילים אחרות, אם וולטר סקוט הוא הסופר הרומנטי הראשון, היה בכל זאת סופר קודם שבישר את יצירתו: וולטר סקוט המשורר.
| שם הרומנסה | שנת הוצאתה לאור | מקום התרחשותה | תקופת התרחשותה |
| --- | --- | --- | --- |
| שירו של המשורר-נודד האחרון | 1805 | אזור הגבולות הסקוטי | אמצע המאה ה-16 |
| מרמיון: סיפור קרב פלודן | 1808 | סקוטלנד, צפון אנגליה | קרב פלודן (1513) |
| אדונית האגם | 1810 | אגם קתרין, אזור הרמות הסקוטי | תחילת המאה ה-16 בתקופת ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד |
| החזון של דון רודריק | 1811 | ספרד | לאחר פלישת המורים לספרד (711) |
| הכלולות של טרירמיין | 1813 | מחוז קמברלד באנגליה, אזור הגבולות הסקוטי | ימי הביניים |
| רוקבי | 1813 | עמק טיסדייל שבצפון-מזרח אנגליה | בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית (אמצע המאה ה-17) |
| הלורד של האיים | 1815 | האיים המערביים של סקוטלנד | 1307, 1314 בתקופת רוברט הראשון, מלך סקוטלנד |
| הרולד העשוי ללא חת | 1817 | האיים הצפוניים של סקוטלנד | המאה ה-13 |
וולטר סקוט כמשורר וסופר רומנטי > סקוט הסופר הרומנטי

למרות היותו הסופר הרומנטי הראשון, והשפעתו העצומה על הספרות האנגלית והאירופאית, וולטר סקוט לא היה מהפכן, אלא האחרון והגדול ביותר בשרשרת הסופרים האנגלים הריאליסטים וההומוריסטים של המאה ה-18, זה שהרחיב את דרכי הכתיבה הספרותית המסורתיים לתחום חדש. ברוב הרומנים של סקוט יש שני קווים בולטים. האחד, תיאור מדוקדק תוך הסברים דקים של מנהגים חברתיים ואורחות חיים, ממסדים והשקפות פוליטיים, של תקופה קודמת המשמשת רקע לסיפור המעשה. השני, סיפור הרגשות והקורות של גיבור וגיבורה צעירים. סיפור אהבתם קשור לאיזה אירוע גדול, או לאיזו דמות היסטורית גדולה, או לדברים הנובעים ממצב מוזר של החברה. הסיפור והרקע ההיסטורי משולבים זה בזה. העניין בסיפור מוליך אל ההיסטוריה, והעניין בהיסטוריה מוליך אל הסיפור. כך הרומנים של סקוט מציירים תמונות רעננות של החברה האנושית המעשית, על דאגותיה ובעיותיה, התרגשויותיה ותענוגותיה; על המסגרת שהיא יורשת מהעבר; ועל הגבולות המעצבים ומגבילים אותה.
אם רומנטיקה היא נוסטלגיה לדברים שחלפו ושלא יתרחשו שוב, כגון שקיעת החמה לחוף-ים שכבר לא קיים, השלג של אשתקד, אמונות תמימות שנחלשו, ימי הילדות, וכיוצא בזה; הרי שלא בכדי הרומן ההיסטורי הוא סוגה רומנטית מובהקת. אם היצירה הרומנטית אינה אלא מקבילה מודרנית לרומנסה של ימי הביניים, כלומר סוגה ספרותית שאינה עוסקת בדברים שגרתיים אלא באירועים יוצאי-דופן; הרי הרומן ההיסטורי הוא כר נרחב ליצירה רומנטית. הרומנטיות שלרומנים של סקוט באה לידי ביטוי באינדיבידואליות של הדמויות, ברוח ההירואית וההרפתקנית המניעה אותם, באווירה המוזרה והמרוחקת כך שאפילו עבר קרוב עושה רושם כעבר רחוק, בנופך האפי, בצירופי שירה לפרוזה; ובכך שלכמעט כל רומן גדול של סקוט יש חסידים הסבורים שהוא הרומן הטוב ביותר שחיבר. כתב ויליאם הזליט: "זה בטח משעשע את המחבר של וייברלי לשמוע את קוראיו ומעריציו (האינם אותו הדבר?) מתקוטטים מי מהרומנים שלו הוא הטוב ביותר, מציבים דמות לנגד דמות, מצטטים פסקה כנגד פסקה, שואפים להתעלות זה על זה בשבחם המופלג, ובכל זאת לא מצליחים להסכים מה קודם למה, ולעשות צדק עם כתבי המחבר - כה שונים, כה שווים, כה נשגבים מעלותיהם!".
הרומנים של סקוט

סקוט חיבר בשנים 1819-1814 חמישה מגדולי הרומנים בלשון האנגלית ("וייברלי", "אספן העתיקות", "תמותה הזקן", "הלב של מידולות'יאן", "אייבנהו"). עשרים ושבעה הרומנים של סקוט (המכונים בכללותם "הרומנים וייברלי") נחשבו בזמנו כבעלי ערך חינוכי לצעירים, בפיתוח טעמם, נימוסם, ודמיונם; כמו גם מקור השראה למשוררים, הקלה וגיוון לכבדי-ראש, ועזר לשמור על שמחת-חיים ומחשבה חיונית. השפעתם על הספרות הוויקטוריאנית (אדוארד בולוור-ליטון, דיקנס, תאקרי, ג'ורג' אליוט, רוברט לואיס סטיבנסון, תומאס הרדי, אליזבט גאסקל) הייתה כה גדולה, עד שתאקרי אמר לעמיתו: "אינני סבור שזה הולם אותך או אותי לדבר על סר וולטר סקוט כאילו אנו משתווים לו. עלינו להסיר את כובעינו למשמע שמו".
הרומנים של סקוט > כרונולוגיה

| שם הרומן | שנת הוצאתו לאור | מקום התרחשותו | תקופת התרחשותו |
| --- | --- | --- | --- |
| וייברלי, או מזה שישים שנה | 1814 | אנגליה וסקוטלנד | הההתקוממות היעקוביטית של 1745 |
| גאי מאנרינג, או האסטרולוג | 1815 | דרום-מערב סקוטלנד עם אפיזודות בצפון אנגליה, הולנד, והודו | משנות ה-60 עד לשנות ה-80 של המאה ה-18 |
| אספן העתיקות | 1816 | סקוטלנד | 1794 |
| הגמד השחור | 1816 | אזור הגבולות הסקוטי | לאחר איחוד סקוטלנד ואנגליה (1707) |
| תמותה הזקן | 1816 | סקוטלנד | 1689-1679 בתקופת הקובננטורים |
| רוב רוי | 1817 | אזורי הרמות והגבולות של סקוטלנד | ההתקוממות היעקוביטית של 1715 |
| הלב של מידולות'יאן | 1818 | אדינבורו ולונדון | ההתפרעויות של פורטאוס 1737-1736 |
| כלתו של למרמור | 1819 | גבעות למרמור בדרום-מערב סקוטלנד | מיד לפני ואחרי איחוד סקוטלנד ואנגליה (1707) |
| אגדת מונטרוז | 1819 | סקוטלנד | 1645-1644 |
| אייבנהו | 1819 | אנגליה | 1194 לאחר כישלון מסע הצלב השלישי |
| המנזר | 1820 | אזור הגבולות הסקוטי | 1550 ערב הרפורמציה הפרוטסטנטית |
| ראש המנזר | 1820 | סקוטלנד | 1568-1567 |
| קנילוורת' | 1821 | אנגליה | 1575 בתקופה האליזבתנית |
| שודד הים | 1821 | איי שטלנד | שלהי המאה ה-17 |
| ההון של נייג'ל | 1822 | לונדון | 1623 או 1624 |
| פבריל מהפסגות | 1823 | אזור הפסגות, האי מאן, לונדון | 1678 |
| קוונטין דורורד | 1823 | צרפת | 1468 |
| המעיין של סנט רונאן | 1824 | מרחצאות באזור הגבולות הסקוטי | המאה ה-19 |
| רדגונטלט | 1824 | דרום-מערב סקוטלנד | 1765 |
| הארוסה | 1825 | הספר הוולשי | שלהי המאה ה-12 |
| הקמע | 1825 | ארץ ישראל | שלהי המאה ה-12 במהלך מסע הצלב השלישי |
| וודסטוק, או האביר | 1826 | אנגליה | 1660-1651 |
| בתו של המנתח | 1827 | סקוטלנד, הודו | 1795 |
| העלמה הנאוה מפרת' | 1828 | סקוטלנד | תחילת המאה ה-15 |
| אן מגרשטיין, או עלמת הערפל | 1829 | שווייץ | 1477-1471 |
| הרוזן רוברט מפריז | 1831 | קונסטנטינופול | שלהי המאה ה-11 |
| מבצר מסוכן | 1831 | סקוטלנד | 1307 על רקע מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה |