stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחר אדום (2012)

| --- | --- |

 מבוסס על:  שחר אדום (סרט, 1984) 
 בימוי:  דן ברדלי 
 הופק בידי:  וינסנט ניומן, טריפ וינסון 
 תסריט:  קרל אלסוורת', ג'ון מיליוס, קווין ריינולדס 
 עריכה:  ריק פירסון 
 שחקנים ראשיים:  כריס המסוורת' בראט קולן אליסה דיאז מייקל ביץ' קנת צ'וי אדווין הודג' ויל איאן לי מט גראלד איזבל לוקאס ג'וש פק ג'פרי דין מורגן ג'וש האצ'רסון אדריאן פאליקי Ho-Sung Pak 
 מוזיקה:  רמין ג'וואדי 
 צילום:  ריק פירסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר, FilmDistrict 
 חברה מפיצה:  FilmDistrict, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בדצמבר 2012 
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט פעולה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   reddawn10
 www.reddawnfilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
שחר אדום (אנגלית: Red dawn) הוא סרט קולנוע משנת 2012 בבימויו של דן ברדלי על פי תסריט מאת ג'ון מיליוס, קרל אלסוורת', ג'רמי פסמור ובכיכובם של כריס המסוורת', אדריאן פאליקי, ג'וש האצ'רסון, ג'וש פק, איזבל לוקאס, ג'פרי דין מורגן וקונור קרוז.
עלילה

תושבי עיר אמריקאית מתעוררים למחזה סוריאליסטי שבו צנחנים מארץ זרה ממלאים את השמים. הם מגלים באופן מפתיע כי קוריאה הצפונית פלשה לארצות הברית והעיר שבה הם גרים היא היעד המרכזי לפלישה. התושבים מוצאים את עצמם אסירים תחת כובשים זרים. קבוצה של פטריוטים צעירים בורחת ליערות במטרה להילחם בחזרה. הם מתארגנים לקבוצת גרילה וקוראים לעצמם ה-"וולברין" לפי שמו של סמל קבוצת בית הספר שלהם. כעת הם יוצאים להילחם בפולשים ולהשיג מחדש את החופש שלהם.
שחקנים

ג'ד אקרט - (כריס המסוורת')
מאט אקרט - (ג'וש פק)
רוברט קיטנר - (ג'וש האצ'רסון)
טוני וולש - (אדריאן פאליקי)
אריקה מרטין - (איזבל לוקאס)
דריל ג'נקינס - (קונור קרוז)
דני ג'קסון - (אדווין הודג')
ג'ולי - (אליסה דיאז)
גרג - (ג'וליאן אלקרז)
סמל טום אקרט (בראט קולן)
רס"ם אנדי טאנר - (ג'פרי דין מורגן)
הודג'ס - (מאט ג'רלד)
קפיטל סמית' - (קנת' צ'וי)
קפטן לו - (וויל יאן לי)
קולונל איבנוב - (מיכאל .א. קנייט)
ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק

שני הנסיכים שבמצודה: אדוארד החמישי וריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק.
אדוארד החמישי וריצ'רד במצודת לונדון, ציור מעשה ידי פול דלרוש.
ריצ'רד משרוסבורי, דוכס יורק ודוכס נורפוק (באנגלית: Richard of Shrewsbury, 1st Duke of York and 1st Duke of Norfolk; ‏ 17 באוגוסט 1473–1483?) היה בנם השני (וילדם השישי) של המלך אדוארד הרביעי ורעייתו אליזבת וודוויל. ריצ'רד נולד בשרוסברי, והיה אחיהם הצעיר של אליזבת מיורק, מרי מיורק, ססילי מיורק, אדוארד, ומרגרט פלנטג'נט, נסיכת יורק, והאח הבוגר של אן מיורק, רוזנת סארי, ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס בדפורד, קתרינה מיורק וברידג'יט מיורק.
ריצ'רד היה אחד משני הנסיכים שבמצודה, אשר ככל הנראה נכלאו במצודת לונדון ולפי האשמות לא מבוססות נרצחו על ידי דודם ריצ'רד השלישי.
קורות חיים

ריצ'רד נולד בשרוסברי ב-17 באוגוסט 1473. בשנת 1474 הוכרז כדוכס יורק. הכרזה זו החלה את הנוהג לפיו בנם השני של מלכי אנגליה מקבל תואר זה.
ב-15 בינואר 1478, בגיל 4, הוא נשא לאישה את אן דה מוובריי, רוזנת נורפוק, שהייתה בת 5 במהלך טקס הנישואים. אן ירשה את אחוזת מווברי העשירה והגדולה בשנת 1476 לאחר מות הוריה, וזו הייתה, ככל הנראה, סיבת הנישואין.
בשנת 1481 קיבל ריצ'רד את התואר דוכס נורפוק.
קורות חיים > יורש העצר

במות אביו, ב-9 באפריל 1483, הפך אחיו, אדוארד, למלך אנגליה, וריצ'רד הפך ליורש העצר.
מלכותו של אדוארד והיות ריצ'רד יורש העצר נמשכו זמן קצר בלבד. רוברט סטילינגטון, בישוף באת' וולס העיד כי אדוארד הרביעי הסכים לשאת לאישה את ליידי אלינור טאלבוט בשנת 1461, והיא הייתה בחיים עת שאדוארד הרביעי נשא לאישה את אליזבת וודוויל בשנת 1464. משמעות הדבר שנישואי אדוארד הרביעי לאליזבת היו ביגמיה. מועצת העוצרות שבראשה עמד ריצ'רד דוכס גלוסטר החליטה לבטל את הנישואים בדיעבד, ולכן כל ילדיהם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל נחשבו כילדים מחוץ לנישואין, אשר אינם זכאים לרשת את הכתר הבריטי. בהכרזה של הפרלמנט הבריטי מה-25 ביוני 1483 הוצאו ריצ'רד ואדוארד החמישי מסדר הירושה לכתר הבריטי, וריצ'רד, שהיה אחיו של אדוארד הרביעי, הומלך במקום אדוארד החמישי.
קורות חיים > כליאתו במצודה

ריצ'רד השלישי שלח את אדוארד החמישי ואת ריצ'רד משרוסברי למצודת לונדון באמצע שנת 1483, ושני הנסיכים שבמצודה נעלמו זמן קצר לאחר מכן, וככל הנראה נרצחו.
שלט אצולה

כבנו של המלך, שלט האצולה של ריצ'רד היה שלט האצולה של הממלכה, בהבדל אחד - התג השמאלי של הסמל.
אזכורים תרבותיים

הסדרה "הפתן השחור" מבוססת על היסטוריה חליפית לפיה ריצ'רד משרוסברי יורש את דודו, ריצ'רד השלישי, ועולה לשלטון כריצ'רד הרביעי.
בספרה של פיליפה גרגורי, "המלכה הלבנה", מסופר שאימו של ריצ'רד, אליזבת וודוויל, מצליחה להבריח את ריצ'רד לטורניי שבבלגיה, שם הוא מסתתר תחת השם הבדוי פרקין וורבק.
ראו גם

הנסיכים שבמצודה
שלט האצולה של ריצ'רד, דוכס יורק.
ראלף מונקלאר

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1892 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  3 ביוני 1964 (בגיל 72) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Vault of Governors 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 דרגה:  ז'נרל ד'ארמה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  קרבות נרוויק  מלחמת העולם השנייה  מלחמת קוריאה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד  וירטוטי מיליטארי  קצין במסדר הכוכב של רומניה  אביר הצלב הגדול של מסדר אולב הקדוש  מסדר כוכב אנג'ואן  הצלב הגדול של המסדר המלכותי של קמבודיה  צלב המלחמה הבלגי  חבר מסדר השחרור  המדליה הצבאית הצרפתית  צלב המלחמה  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר  מדליית הניצחון  קצין גבוה של מסדר הדרקון של אנם  קצין בלגיון ההצטיינות  צלב המלחמה לפעולות בזירות זרות  צלב המלחמה 1914–1918  צלב המלחמה 1939-1945  סנדק לקידום בית הספר הצבאי המיוחד בסיינט קייר  הצלב הצבאי  מפקד של מסדר הכתר הבלגי  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  קצין גבוה במסדר המלכותי עלווי  כוכב הכסף  אביר בלגיון הכבוד 
 
לוח זיכרון המנציח את הגנרל מונקלאר ואנשיו, שלחמו במסגרת הגדוד הצרפתי לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה
גנרל ראלף מונקלאר (בצרפתית: Ralph Monclar) הוא כינויו של ראול מרז'ן ורנרי (Raoul Magrin-Vernerey), איש לגיון הזרים הצרפתי שלחם במלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה. מונקלאר היה ממייסדי צבא צרפת החופשית, ועמד בראש "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient) של צבא זה במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

מונקלאר נולד בבודפשט בשם ראול שארל מרז'ן ורנרי. הוא למד בתיכון בבזנסון וכבר בהיותו בן 15 עשה ניסיון להתגייס ללגיון הזרים אך נדחה בשל גילו הצעיר.
ב-1912 החל את לימודיו באקדמיה הצרפתית הצבאית בסן סיר, וסיים אותם ב-1914 בדרגת לייטננט שני, דרגת קצונה זוטרה המקבילה לדרגת סג"ם בצה"ל. הוא התגייס לחיל הרגלים הצרפתי ושירת במלחמת העולם הראשונה אותה סיים בדרגת קפיטן. על שירותו זכה באות לגיון הכבוד וב-11 ציונים לשבח. הוא נפצע שבע פעמים, וקיבל דרגת נכות של 90%.
לאחר המלחמה המשיך בשירות בצבא הצרפתי במושבות במרוקו ובסוריה. כן עבר קורס טיס. ב-1924 הוצב לראשונה ללגיון הזרים, ושירות במסגרתו במרוקו עד שנת 1927. לאחר מכן המשיך בשירות במסגרות שונות בצבא הצרפתי ובלגיון, במושבות צרפת במזרח התיכון ובמזרח הרחוק. עם תחילת מלחמת העולם השנייה שירת בלגיון בדרגת לייטננט קולונל.
במלחמת העולם השנייה > נארוויק

בינואר 1940 החליטו הבריטים והצרפתים לשלוח חיל משלוח לפינלנד על מנת שיסייע לפינים במלחמת החורף כנגד ברית המועצות. לשם כך נוצרה הדמי בריגדה (יחידה צבאית גדולה מעט מחטיבה הכוללת שני רגימנטים) ה-13 של לגיון הזרים, שקובצה מיחידות שונות של לגיון הזרים, וכללה כאלפיים חיילים וקצינים. בראש היחידה החדשה הועמד מונקלאר. אך בטרם הספיקה היחידה החדשה להתארגן חתמה פינלנד על הסכם לסיום המלחמה, והפיקוד העליון הצרפתי מצא ליחידה ייעוד חדש, ושלח אותה להילחם במסגרת המערכה בנורווגיה. היחידה הגיעה לביירוויק, 13 קילומטרים צפונית לנרוויק. עם נחיתתם על החוף, ב-13 במאי 1940 הצליחו חייליו של מונקלאר להניס את המשמר הגרמני ששמר על העיירה, ולהחזיק בגזרה המיועדת להם. ב-28 במאי תקפו הלגיונרים בראשות מונקלאר את נרוויק. במשך עשרה ימים נמשכה הלחימה באזור נרוויק, אך עם התמוטטות הצבא הצרפתי בצרפת גופא לאחר הפלישה הגרמנית, הוחלט להשיב את הכוחות מנרוויק. ב-7 ביוני נשלחו הלגיונרים בחזרה לאנגליה.
במלחמת העולם השנייה > הקמת צבא צרפת החופשית

ביוני 1940 שהו אנשי היחידה במחנה זמני בטרנטהם פרק ליד העיר סטוק-און-טרנט באנגליה, ביחד עם שרידים נוספים של צבא צרפת שפונו לאנגליה במסגרת מבצע דינמו, הפינוי מדנקרק. הגנרל שארל דה גול שהגיע לאנגליה ביום 17 ביוני 1940 חיפש מתנדבים לצבא החדש שהקים. ב-29 ביוני נפגש דה גול עם חיילי היחידה בטרנטהם פארק. החיילים בראשות מונקלאר, וסגנו הקפיטן מארי-פייר קניג, התנדבו מייד לצבא צרפת החופשית, על אף שנציגים בריטים במקום הזהירו אותם כי אם ייעשו כן ייחשבו כמורדים בממשלה החוקית, היא ממשלת צרפת של וישי בראשות המרשל אנרי פיליפ פטן לחיילים ניתנה האפשרות להמשיך בדרכו של דה גול, או לצאת למושבות צרפת שבצפון אפריקה תחת שליטת וישי. כחצי מהיחידה החליטה להמשיך עם מונקלאר בלחימה. בתקופה זו בחר מונקלאר להיקרא בכינוי המחתרתי "ראלף מונקלאר" במקום בשם ראול מרז'ן ורנרי.
ב-30 באוגוסט הפליגו אנשיו של מונקלאר מליברפול לאפריקה.
במלחמת העולם השנייה > המערכה במזרח אפריקה

אנשיו של מונקלאר שימשו כגרעין להקמת חטיבה חדשה, שנקראה "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient), שקובצה מחיילים שהגיעו ממקומות שונים, וממושבות אפריקה. חטיבה זו נשלחה בשנת 1941 להילחם תחת פיקודו של הגנרל ויליאם פלאט במסגרת המערכה במזרח אפריקה. במסגרת זו סופחו הליגיונרים לכוח בפיקודו של בריגדיר בריגס, אשר התקדם מצפון אל תוך אריתריאה, המוחזקת בידי האיטלקים.
כוח בריגס התקדם דרומה, מגבול סודאן אריתריאה לאורך ים סוף, תוך שהוא מסתייע באסדות וכלי שיט קטנים. ההתנגדות היחידה שעמדה בפניו הייתה בעיירה בשם קוב קוב, שם הצטיינו הצרפתים בלחימה. המטרה הייתה חבירה מצפון לכוחות צבא הודו הבריטית שהגיעו לאזור העיר קרן ממערב, לקראת המתקפה על העיר קרן עצמה, בה התרכזו עתה כוחות איטלקים רבים שנסוגו מאזורי הגבול עם סודאן. ב-1 במרץ עמדו אנשיו של בריגס כ-20 קילומטרים מצפון לקרן. והתקרבו לעיר מצפון מזרח, דבר שריתק אליו חלק משמעותי מהכוח המגן ותרם להצלחת ההתקפה המתוכננת. כוח בריגס איים גם על מאסאווה שהייתה מפקדתה של שייטת הים האדום של הצי המלכותי האיטלקי, וחייב השארת כוחות משמעותיים באזור החוף, מקום בו השפעתם על הגנת קרן תהיה אפסית.
לאחר נפילת קרן, ולאחריה בירת אריתריאה אסמרה המשיכו יחידות של הדיוויזיה החמישית ההודית, ואנשי כוח בריגס וחטיבת המזרח של צבא צרפת החופשית, במסע לעבר עיר הנמל מאסאווה, שהייתה היעד החשוב האחרון עליו הגנו האיטלקים באריתריאה. מגיני מאסאווה מנו למעלה מעשרת אלפים חיילים, ולרשותם עמדו תותחי חוף כבדים, אותם כיוונו אל הכוח התוקף, אך הם היו מנותקים ומבודדים וסבלו ממחסור בדלק, תחמושת ואספקה. בטרם תותקף העיר, הוכרזה הפסקת אש בת 18 שעות וניתנה למגני העיר הזדמנות להיכנע, אך המפקד האיטלקי ציית לפקודתו של מוסוליני, להגן על העיר עד הסוף, והחליט שלא להיכנע.
ערב הקרב ביקר הגנרל שארל דה גול את אנשי צבא צרפת החופשית המסתערים על מאסאווה. למחרת, ב-7 באפריל הסתערו אנשי לגיון הזרים המסופחים לחטיבת המזרח של הקולונל מונקלאר על העיר, כבשו את בית האדמירליות ואת הנמל בהסתערות מהירה, ומונקלאר קיבל את כניעתו של מפקד שייטת ים סוף, ועמו את כניעת עשרת אלפים מגיניה של מאסאווה.
במלחמת העולם השנייה > סוריה ולבנון

ביוני 1941 נשלחה "חטיבת המזרח" להצטרף אל כוחותיו של הגנרל פול לואי לז'נטיום שהתארגנו בצריפין לקראת המערכה בסוריה ובלבנון. מונקלאר סירב להצטרף אל הלוחמים בשל כך שלא רצה לשאת נשק כנגד אחיו הצרפתים. הוא הוחלף בתפקיד מפקד החטיבה בנסיך הגאורגי דמיטרי אמילחווארי. לאחר כיבוש סוריה ולבנון החזיק במספר עמדות פיקוד ומנהלה בלבאנט, תוך שהוא ממשיך ועולה בסולם הדרגות.
לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-1946 מונה להיות סגן מפקד הצבא הצרפתי באלג'יריה וב-1948 אחראי על פיקוח על הלגיון. בתפקיד זה בילה שנתיים במחנות הלגיון באלג'יריה, מרוקו, מדגסקר והודו סין.
מלחמת קוריאה ולאחריה

ב-1950 הגיע לדרגת Général de corps d'armée המקבילה לדרגת לויטננט ג'נרל בצבא ארצות הברית. בשלב זה הגיע לגיל הפרישה החוקי, אך ביקש לשרת כמפקד הכוח הצרפתי במסגרת כוחות האו"ם במלחמת קוריאה. על מנת לעשות זאת היה עליו לוותר על דרגתו, והוא הורד לדרגת לייטננט קולונל. הוא שירת בקוריאה בהצטיינות, ושב לצרפת ב-1951. על אף פרישתו מהצבא המשיך בפעולה ציבורית במסגרת אגודות של ותיקי המלחמות. ב-1964 מת בפריז בגיל 72.
עיטורים

מונקלאר היה בין החיילים המעוטרים ביותר בצבא הצרפתי. בין היתר נשא את העיטורים הבאים:
הצלב הגדול של לגיון הכבוד
מסדר השחרור
"המדליה הצבאית" (Médaille militaire)
צלב המלחמה 1914 - 1918.
צלב המלחמה 1939 - 1945.
חבר כבוד במסדר האימפריה הבריטית
אות כוכב הכסף (ארצות הברית).
הערות שוליים

↑  שארל דה גול, המאבק לחרות, כרך ראשון, "אל הדגל", הוצאת עם הספר, 1958, עמ' 87
↑  ויליאם פלאט דין וחשבון על הפעולות באריתריאה ובאביסיניה לונדון גאזט, 9 ביולי 1946
↑  דה גול, כרך ראשון, "אל הדגל", עמ' 159
↑  הבריטים כבשו את מאסאוה, דבר, 10 באפריל 1941
↑  דה גול, כרך ראשון, עמ' 159
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb135728922 (data)  GND: 123393663  ISNI: 0000 0004 3983 0634  LCCN: no2001085429  SUDOC: 052662446  VIAF: 37824761   WorldCat (עם VIAF): 37824761
רוני הלסטרום

רוני קרל הלסטרום (בשוודית: Ronnie Carl Hellström;‏ 21 בפברואר 1949 – 6 בפברואר 2022) היה כדורגלן שוודי ששיחק בעמדת השוער בעיקר בהמארבי ובקייזרסלאוטרן. להלסטרום היו 77 הופעות במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף במונדיאל 1970, מונדיאל 1974 ומונדיאל 1978. הלסטרום נבחר בשנים 1971 ו-1978 ככדורגלן השנה בשוודיה.
קריירת מועדונים

הלסטרום נולד במאלמו שבשוודיה. הוא החל את קריירת הבוגרים בהאמרבי השוודית בשנת 1966. הלסטרום שיחק בהאמרבי שמונה עונות, בהן צבר 169 הופעות ליגה. האמרבי הייתה באותו זמן קבוצת צמרת-אמצע טבלה בשוודיה, והלסטרום היה השחקן הבולט של הקבוצה, ובשנת 1971 נבחר ככדורגלן השנה בשוודיה בפעם הראשונה בקריירה. בשנת 1974, לאחר מונדיאל 1974, חתם הלסטרום בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה. הלסטרום שיחק בקייזרסלאוטרן במשך עשר עונות רצופות, כאשר בשנים הראשונות שלו בקבוצה, קייזרסלאוטרן הייתה קבוצת מרכז טבלה, ולקראת שנות ה-80 הפכה לקבוצת צמרת, שסיימה מספר פעמים במקומות השלישי והרביעי. בעונת 1975/76 הגיעו הלסטרום וקייזרסלאוטרן לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידו 0–2 להמבורג. בשנת 1978 נבחר הלסטרום בפעם השנייה בקריירה ככדורגלן השנה בגרמניה, לאחר שהציג יכולת טובה במדי קייזרסלאוטרן ובמדי נבחרת שוודיה במונדיאל 1978. בעונת 1980/81 שוב הפסידו הלסטרום וקייזרסלאוטרן בגמר הגביע הגרמני, הפעם בתוצאה 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט. החל מעונת 1981/82 וגם בעונת 1982/83, ירד מעמדו של הלסטרום בקייזרסלאוטרן, כאשר הפך לשוער המחליף של ארמין רייכל. בעונת 1983/84 חזר הלסטרום להיות השוער הראשון של קייזרסלאוטרן. זו הייתה עונתו האחרונה בקבוצה, ובסיומה פרש ממשחק פעיל, לאחר שערך 266 הופעות ליגה במדי קייזרסלאוטרן. בשנת 1988, כאשר היה בן 39, חזר הלסטרום להופעה אחת בלבד בשערה של סונדסוואל מליגת העל השוודית. לאחר פרישתו מונה הלסטרום כמאמן השוערים של מאלמו.
קריירה בינלאומית

הלסטרום ערך את הבכורה במדי נבחרת שוודיה בשנת 1968. הלסטרום השתתף עם הנבחרת השוודית במונדיאל 1970, בו פתח בהפסד 0–1 לנבחרת איטליה, אך איבד את מקומו בהרכב לסוון-גונאר לארסון בשני המשחקים הנותרים בשלב הבתים, בהם שוודיה נפרדה בתיקו 1-1 מנבחרת ישראל וניצחה 0–1 את נבחרת אורוגוואי. שוודיה והלסטרום הודחו מהמונדיאל כבר בשלב הבתים. בשנת 1974 השתתף הלסטרום עם נבחרת שוודיה במונדיאל 1974, ופתח בכל ששת משחקיה של שוודיה, שצלחה את שלב הבתים הראשון והודחה בתום שלב הבתים השני. הוא הצטיין בשלב הבתים הראשון כשלא ספג שער בשלושת משחקי נבחרתו, אולם בשלושת משחקי השלב השני ספג שישה שערים.
הטורניר האחרון בו השתתף הלסטרום היה מונדיאל 1978, שנערך בארגנטינה. בטורניר זה שוודיה השיגה נקודה אחת בלבד בשלב הבתים והודחה, אך הלסטרום שיחק היטב בשער ונבחר ככדורגלן השנה בשוודיה לשנת 1978. באותו מונדיאל, לקח הלסטרום חלק בהפגנות של האמהות של כיכר מאי נגד שלטון החונטה הצבאית הארגנטינאי, ביחד עם חבריו לנבחרת, רוי אנדרסון ורולאנד אנדרסון. בשנת 1980 ערך הלסטרום את הופעתו ה-77 והאחרונה במדים הלאומיים.
נפטר ב-6 בפברואר 2022.
תארים

כדורגלן השנה בשוודיה (2): 1971, 1978
הערות שוליים

↑  מיכאל יוכין‏, מנעול שבדי: פרידה מרוני הלסטרום, סמל התקופה וגדול שוערי שנות השבעים, באתר וואלה, 9 בפברואר 2022
| נבחרת שוודיה – מונדיאל 1970 |
| --- | --- | --- |
|  1 הלסטרום •  2 סלאנדר •  3 אקסלסון •  4 נורדקוויסט •  5 גריפ •  6 סוונסון •  7 ב.לארסון •  8 אריקסון •  9 שינדוואל •  10 גראהן •   11 פרסון •  12 ס.ג.לארסון • 13 קרונקוויסט •  14 כריסטנסון • 15 מולברג • 16 נורדאהל • 17 פטרסון • 18 טורסון • 19 ניקלסון • 20 אולסון • 21 איידרשטאט • 22 פולסון • מאמן: ברגמרק |  1 הלסטרום •  2 סלאנדר •  3 אקסלסון •  4 נורדקוויסט •  5 גריפ •  6 סוונסון •  7 ב.לארסון •  8 אריקסון •  9 שינדוואל •  10 גראהן •   11 פרסון •  12 ס.ג.לארסון • 13 קרונקוויסט •  14 כריסטנסון • 15 מולברג • 16 נורדאהל • 17 פטרסון • 18 טורסון • 19 ניקלסון • 20 אולסון • 21 איידרשטאט • 22 פולסון • מאמן: ברגמרק | שוודיה |
| נבחרת שוודיה – מונדיאל 1974 |
| --- | --- | --- |
|  1 הלסטרום •  2 אולסון •  3 קרלסון •  4 נורדקוויסט •  5 אנדרסון •  6 גראהן •  7 ב.לארסון •  8 טורסטנסון •  9 שינדוואל •  10 אדסטרום •   11 סנדברג •  12 ס.ג.לארסון • 13 גריפ •  14 טאפר • 15 מגנוסון • 16 איידרשטאט • 17 הוגברג • 18 אוגוסטסון • 19 קרונקוויסט • 20 לינדמן • 21 פרסון • 22 אוהלסטרום • מאמן: אריקסון |  1 הלסטרום •  2 אולסון •  3 קרלסון •  4 נורדקוויסט •  5 אנדרסון •  6 גראהן •  7 ב.לארסון •  8 טורסטנסון •  9 שינדוואל •  10 אדסטרום •   11 סנדברג •  12 ס.ג.לארסון • 13 גריפ •  14 טאפר • 15 מגנוסון • 16 איידרשטאט • 17 הוגברג • 18 אוגוסטסון • 19 קרונקוויסט • 20 לינדמן • 21 פרסון • 22 אוהלסטרום • מאמן: אריקסון | שוודיה |
| נבחרת שוודיה – מונדיאל 1978 |
| --- | --- | --- |
|  1 הלסטרום •  2 בורג •  3 רוי אנדרסון •  4 נורדקוויסט •  5 ארלנדסון •  6 טאפר •  7 לינדרות •  8 ב.לארסון •  9 ל.לארסון •  10 שיוברג •   11 ונדט •  12 הוגברג • 13 מגנוס אנדרסון •  14 אוהמן • 15 נילסון • 16 טורסטנסון • 17 מולר • 18 נורדין • 19 קרלסון • 20 רולאנד אנדרסון • 21 אוסלונד • 22 אדסטרום • מאמן: אריקסון |  1 הלסטרום •  2 בורג •  3 רוי אנדרסון •  4 נורדקוויסט •  5 ארלנדסון •  6 טאפר •  7 לינדרות •  8 ב.לארסון •  9 ל.לארסון •  10 שיוברג •   11 ונדט •  12 הוגברג • 13 מגנוס אנדרסון •  14 אוהמן • 15 נילסון • 16 טורסטנסון • 17 מולר • 18 נורדין • 19 קרלסון • 20 רולאנד אנדרסון • 21 אוסלונד • 22 אדסטרום • מאמן: אריקסון | שוודיה |
רצועת החוף המרכזית של קליפורניה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באזור:  2,348,601
 קואורדינטות:  35°36′N 121°06′W﻿ / ﻿35.6°N 121.1°W﻿ / 35.6; -121.1 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רצועת החוף המרכזית של קליפורניה (באנגלית: The Central Coast) הוא אזור במדינת קליפורניה שבארצות הברית, המשתרע בין פוינט מוגו (אנ') למפרץ מונטריי. אזור רצועת החוף המרכזית של קליפורניה ממוקם צפונית-מערבית למחוז לוס אנג'לס, ונמצא מדרום למחוזות סן מטאו וסנטה קלרה, והוא כולל החלק המחוספס והבלתי מפותח המכונה "ביג סור" (אנ'). אזור רצועת החוף המרכזית נמצא בשישה מחוזות שונים - מחוז ונטורה, מחוז סנטה ברברה, מחוז סן לואיס אוביספו, מחוז מונטריי, מחוז סן בניטו ומחוז סנטה קרוז.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2020, ששת המחוזות של אזור רצועת החוף המרכזית של קליפורניה כללו 2,348,601 תושבים.
הערים הגדולות ביותר

הערים הבאות שנמצאות באזור רצועת החוף המרכזית של קליפורניה אוכלוסייתה הכילו מעל ל-20,000 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2020:
| --- | --- |
 אוקסנארד - 202,063 תושבים  סלינאס - 163,542 תושבים  ת'אוזנד אוקס - 126,966 תושבים  סימי ואלי - 126,356 תושבים  ונטורה - 110,763 תושבים  סנטה מריה, קליפורניה (אנ')‏- 109,707 תושבים  סנטה ברברה - 88,665 תושבים  קמרילו - 70,741 תושבים  סנטה קרוז - 62,956 תושבים  ווטסונוויל - 52,590 תושבים  סן לואיס אוביספו - 47,063 תושבים  לומפוק - 44,444 תושבים:  הוליסטר - 41,678 תושבים  מורפארק - 36,284 תושבים  גולטה - 32,690 תושבים  סיסייד - 32,366 תושבים  פאסו רובלס - 31,490 תושבים  סנטה פאולה - 30,657 תושבים  מונטריי - 30,218 תושבים  אטאסקדרו - 29,773 תושבים  סולדד - 24,925 תושבים  מרינה - 22,359 תושבים  פורט הואנמה - 21,954 תושבים
גלריית תמונות

ביג סור, קליפורניה
ביג סור, קליפורניה
גשר ביקסבי קריק
סנטה ברברה
ראו גם

דרך מדינת קליפורניה מספר 1
הערות שוליים

↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-10-24. נבדק ב-2014-10-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brent, Jon (13 במאי 2014). "Covered California enrollment beats projections by wide margin on Central Coast". Kionrightnow.com. נבדק ב-7 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| דגל קליפורניה מדינת קליפורניה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | סקרמנטו |  |
| אזורים גאוגרפיים | עמק אנטלופ • העמק המרכזי של קליפורניה • החוף המרכזי של קליפורניה • דרום קליפורניה • איי התעלה של קליפורניה • רכסי החוף של קליפורניה • עמק אימפריאל • עמק קואצ'לה • עמק קונחו • עמק המוות • מדבר מוהאבי • עמק אוונס • עמק פומונה • עמק סקרמנטו • חצי האי סן פרנסיסקו • עמק סן פרננדו • עמק סן גבריאל • עמק סנטה קלרה • עמק סנטה קלריטה • עמק סן חואקין • סיירה נבדה • עמק הסיליקון • ערי המעבר • אזור מפרץ סן פרנסיסקו • לוס אנג'לס רבתי • מטרופולין ריברסייד-סן ברנרדינו-אונטריו • רצועת החוף המרכזית של קליפורניה • מדבריות קליפורניה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | לוס אנג'לס • סן דייגו • סן חוזה • סן פרנסיסקו • פרזנו • סקרמנטו • לונג ביץ' • אוקלנד • בייקרספילד • אנהיים • סנטה אנה • ריברסייד • סטוקטון • צ'ולה ויסטה • אירוויין • פרימונט • סן ברנרדינו • מודסטו • אוקסנארד • פונטנה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות קליפורניה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רחוב הפחד – חלק 3: 1666

| --- | --- |
כרזת הסרט הרשמית
כרזת הסרט הרשמית
 מבוסס על:  סדרת הספרים "רחוב פחד" מאת רוברט לורנס סטיין
 בימוי:  לי ג'ניאק 
 הופק בידי:  פיטר צ'רנין דייוויד ריידי
 תסריט:  רוברטו פטינו לי ג'ניאק זאק אולקביץ' קייט טריפרי
 עריכה:  רייצ'ל כץ
 שחקנים ראשיים:  קיאנה מדירה אשלי צוקרמן ג'יליאן ג'ייקובס אוליביה סקוט וולש בנג'מין פלורס ג'וניור דארל בריט-גיבסון
 מוזיקה:  מרקו בלטרמי 
 צילום:  קיילב היימן
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני המאה ה-20 Chernin Entertainment
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  16 ביולי 2021
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  אימה נוער
 סרט קודם:  רחוב הפחד – חלק 2: 1978 (2021)
 דף הסרט ב־IMDb
 
רחוב הפחד – חלק 3: 1666 (באנגלית: Fear Street: Part Three – 1666) הוא סרט אימה אמריקאי לנוער, המבוסס על סדרת הספרים באותו השם מאת ר. ל. סטיין. הסרט הוא החלק החותם בטרילוגיית סרטים שמתמקדת בעלילות רחוב פחד ועלתה לשידור שבוע זה אחר זה.
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של שירותי הזרמת המדיה של נטפליקס ב-16 ביולי 2021.
עלילת הסרט

לאחר שאיחדה את כף ידה הכרותה של שרה פיר עם עצמותיה, דינה חווה חיזיון, במהלכו היא עדה להשתלשלות האירועים שהביאו להטלת הקללה על עיירת שיידיסייד בשנת 1666, מנקודת מבטה של שרה פיר עצמה.
עלילת הסרט > 1666

בשנת 1666, שרה פיר מתגוררת ביוניון, המושבה הקולונית המקורית שלימים תחולק בין סאניווייל לשיידיסייד, יחד עם אביה, ג'ורג', ואחיה הצעיר, הנרי. בין תושבי הקהילה המתפתחת נמנים גם הכומר סיירוס מילר, בתו, האנה (בה שרה מאוהבת), אביגייל ברמן ואחותה הצעירה, קונסטנס, תומאס המשוגע, כיילב, חבריה של שרה – ליזי ואייזק – סולומון גוד, חתנה המיועד, ואחיו של סולומון, חבר המועצה אלייז'ה.
לילה אחד, בזמן ששרה, ליזי והאנה עושות את דרכן אל הילולה חשאית ביער המתקיימת על ידי צעירי המושבה, הן מתגנבות לאוהלה של האלמנה מרי המתבודדת, שם שרה מוצאת ספר העוסק בכישוף שחור, אך נתפסת על ידי האלמנה. לאחר שהיא נמלטת מפניה, שרה וחברותיה מגיעות להילולה, ושם, היא והאנה מוטרדות מינית על ידי כיילב לאחר שהן דוחות את חיזוריו. ללא ידיעתן של השתיים, שעושות את דרכן חזרה לבד אל המושבה, תומאס המשוגע עד לרומן האסור אותו הן מנהלות. למחרת, הכומר מילר מתחיל להתנהג בצורה חריגה בעקבות אסון נורא שמכה במושבה. שרה, שמביעה את אמונה בסולומון, תוהה בפניו על אחריותה למזל הרע שפקד את המושבה. עם זאת, תושבי המושבה מבינים שהכומר מילר, אחוז בשיגעונו, נעל את ילדי המושבה בכנסייתו. כשהם פורצים את הדלת, הם מגלים שהכומר מילר רצח את הילדים, בהם הנרי וקונסטנס. בעוד שעתה של שרה מוסחת, היא כמעט נהרגת על ידי הכומר מילר לפני שהוא עצמו נהרג על ידי סולומון.
מאוחר יותר באותו לילה, מתקיימת אספה כללית, בה מוחלט כי כישוף הוא הגורם לאירועים העגומים שפקדו את המושבה. לאור כך, כיילב, שמעוניין לנקום בשרה והאנה על שדחו את חיזוריו, טוען כי השתיים הן המכשפות האחראיות. השתיים, שנתפסו מצותתות לאספה מנסות להילמט, אך האנה נתפסת בזמן ששרה מצליחה לברוח, שכן המושבה מצהירה כי האנה תוצא להורג עם שחר. מאוחר יותר באותו לילה, שרה מתגנבת לכנסייה בה האנה מוחזקת ומכריזה על אהבתה אליה. שרה מחליטה להשיג את ספרה של האלמנה ולהשתמש בו על מנת לסגור עסקה עם השטן ולהציל את האנה, אך מגלה שהספר נעלם והאלמנה נרצחה. שרה הנצורה בורחת לביתו של סולומון לעזרה, שם היא מתחבאת בחדר האחורי ומוצאת מנהרות מתחת לביתו, המובילים לחדר בו נערך טקס פגאני באמצעות ספרה של האלמנה. בדיעבד, שרה מבינה כי סולומון לקח את הספר על מנת לערוך עסקה עם השטן, והציע לו את נשמתו של כומר מילר כדיבוק תמורת כוח ועושר. סולומון, שמבין כי שרה גילתה את סודו, מציע לשתף אותה בעסקה, אך זאת דוחה את הצעתו ונמלטת אל המנהרות, שם הוא תופס אותה והשניים נאבקים במאבק שבמהלכו כף ידה נכרתת. שרה עושה את דרכה החוצה מהמנהרות, אך נמצאת על ידי תושבי המושבה ונעצרת. בהוצאתן להורג של שרה והאנה, שרה מצליחה לשכנע את תושבי המושבה לחוס על חייה של האנה, במחיר חייה שלה. עם זאת, רגע לפני שהיא מוצאת להורג בתלייה, שרה נשבעת לסולומון שהיא תנקום בו ובצאצאיו מהקבר. באותו הלילה, ליזי, אייזק, האנה ואביגייל סופדים לשרה וקוברים כראוי את גופתה.