stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עץ חג המולד
סוגי עצים > עצים מלאכותיים > עצי נוצות

העצים המלאכותיים הראשונים היו "עצי נוצות" ונעשו מנוצות אווז שנצבעו ירוק. עצים אלה נוצרו לראשונה בגרמניה במאה ה-19 בשל חשש מכריתת יערות המדינה.
סוגי עצים > עצים מלאכותיים > עצים מלאכותיים מודרניים

עצים מלאכותיים מודרניים עשויים בעיקר מפלסטיק אך גם משיער של חיות (בעיקר זיפי חזיר), אולם ישנם גם עצים העשויים מתכת, וחומרים נוספים.
קישוטי העץ

קישוטי העץ כוללים סרטי בד, וכן כדורים צבעוניים העשויים זכוכית, בדולח ומתכת המצוירים או צבועים ביד. קישוטים נוספים כוללים מנורות או תאורה אחרת, וכן בובות המסמלות את החג (לדוגמה: סנטה קלאוס ובובות של מלאכים). עצים הניצבים מחוץ לבניין מקושטים לעיתים בקישוטים שבעלי חיים יוכלו לאכול כגון שרשראות של פופקורן או פרות יער כגון אוכמניות.
מאחר שבעבר נהגו להאיר את העצים בנרות, הונח העץ על שטיחים מיוחדים לצורך זה. כיום נשאר המנהג להניח את העץ על שטיח מיוחד וכן להניח תחתיו סצנת לידה או כפר חג מולד.
תולדות המנהג

מנהג הצבת עצי חג המולד מקורו במנהג הפגאני של הצבת עץ המסמל את החיים בשיאו של החורף. פסיפס רומאי שנתגלה בתוניסיה מראה את האל הרומי בקכוס נושא בידו ענף עץ מחט כסמל לחיים. מנהג זה חדר אל הנצרות, ונשאר כמנהג נוצרי המסמל את נצחיותו של ישו על ידי הצבת עץ ירוק עד בחג המסמל את היוולדו.
המנהג המודרני של הצבת העץ מוזכר לראשונה בגרמניה במאה ה-16, בתיאור העיר ברמן משנת 1570 בה מפורטים קישוטי בית הגילדות של העיר לקראת חג המולד הכוללים עץ אשוח שקושט בפרות, אגוזים, פרחי נייר ובייגלה. מטרת העץ הייתה לשעשע את ילדי חברי הגילדה בחג המולד.
תיאור נוסף של העץ מופיע בתיאור מהעיר בזל משנת 1597.
רק במאה ה-17 החלו להציב את העצים בבתים פרטיים, בדרך כלל בניגוד לעמדתם של הכמרים הפרוטסטנטים. המנהג נותר מקובל בגרמניה בלבד, שהאשוח הוא אחד מסמליה הלאומיים, עד לאחר קונגרס וינה של 1815 כשאצולת אירופה נחשפה למנהגיהם של הקצינים הפרוסים. הנסיכה הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג הביאה את המנהג להציב עץ חג מולד לווינה בשנת 1816[דרושה הבהרה], והמנהג התפשט באוסטריה תוך זמן קצר.
בצרפת, עץ חג המולד הראשון הוצב בשנת 1840 על ידי הלנה ממקלנבורג-שוורין, אשתו של יורש העצר פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן.
בבריטניה, עץ חג המולד הראשון הובא על ידי אשתו הגרמנייה של המלך ג'ורג' השלישי - שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ, אולם המנהג נותר מנהג של משפחת המלוכה בלבד. רק לאחר נישואיה של המלכה ויקטוריה לנסיך הגרמני אלברט מסקס קובורג גותה הפך המנהג מקובל בקרב האצולה, ומאוחר יותר יתרת תושבי בריטניה. תמונת משפחת המלוכה עם עץ חג מולד פורסמה בעיתונים רבים, ועזרה להפצת המנהג.
ככל הנראה עץ חג המולד הראשון בארצות הברית הוצב בשנת 1777 בוינדזור לוקס שבקונטיקט. אולם העיר איסטון שבפנסילבניה טוענת אף היא שהעץ הראשון הוצב בה בשנת 1816.
כיום, מרבית הערים הנוצריות בעולם נוהגות להציב עץ מרכזי - כגון עץ חג המולד של מרכז רוקפלר בניו יורק וכן העץ המוצב בכיכר טרפלגר בלונדון מדי שנה - מתנת תושבי נורווגיה לתושבי בריטניה לאות תודה על עזרתם של תושבי בריטניה למחתרת הנורווגית במלחמת העולם השנייה.
עץ חג המולד הלאומי של ארצות הברית (אנ') מוצב מדי שנה דרומית לבית הלבן שבוושינגטון בירת ארצות הברית. הדלקת תאורת העץ נעשית על ידי נשיא ארצות הברית, מלבד עץ חג המולד הלאומי מוצב גם עץ חג מולד קטן נוסף, שהוא קטן יותר ומוצב במרבית הפעמים בחדר הכחול של הבית הלבן.
ברוסיה העץ הגיע כחלק מפקודה לשנה החדשה שהונהגה בידי פיוטר הגדול לפיה המדינה עברה משנת 7208 לבריאת העולם לשנת 1700 לפי הלוח היוליאני. כעץ חג המולד הוא הופיע רק במאה ה-19 אצל סוחרים גרמנים שגרו בעיר הבירה דאז כשבכנסייה האורתודוקסית ובאוכלוסייה הכפרית המסורת החדשה התקבלה כזרה וסינוד הכנסייה האורתודוקסית הוציא כל שנה איסור על הצבת עצי חג המולד בבתי ספר. האיסור האחרון פורסם לקראת שנת 1917.
לאחר מהפכת אוקטובר עץ חג המולד נהיה נדיר בעקבות בעיות כלכליות במדינה ונאסר בשנת 1929 כליל יחד עם החג עצמו בעקבות אי הצלחה של הקומסומול ליצור טקס חלופי לו. בסוף שנת 1935 הוחזר העץ לשימוש כ"עץ האשוח של השנה החדשה" (ru:Новогодняя ёлка) ארבעה ימים לפני כניסת השנה החדשה והפך לסמל חג הנובי גוד. לאחר נפילת ברית המועצות ממשיכים רוב תושבי רוסיה ומדינות אחרות מברית המועצות לשעבר להציב בביתם עץ כסמל לשנה החדשה ולא כסמל לחג המולד.
תולדות המנהג > קישוט עץ בישראל

האוכלוסייה הנוצרית המתגוררת בישראל מקשטת עצים לכבוד חג המולד שלהם. הצבת והדלקת העץ מתקיימים בתחילת דצמבר.
תולדות המנהג > התנגדויות לשימוש בעץ

מספר כתות נוצריות מתנגדות להצבת עצי חג המולד, מאחר שלטענתם הצבת העץ היא חטא הנאסר במקרא:
כִּי-חֻקּוֹת הָעַמִּים, הֶבֶל הוּא; כִּי-עֵץ מִיַּעַר כְּרָתוֹ, מַעֲשֵׂה יְדֵי-חָרָשׁ בַּמַּעֲצָד. בְּכֶסֶף וּבְזָהָב יְיַפֵּהוּ, בְּמַסְמְרוֹת וּבְמַקָּבוֹת יְחַזְּקוּם, וְלוֹא יָפִיק. כְּתֹמֶר מִקְשָׁה הֵמָּה, וְלֹא יְדַבֵּרוּ; נָשׂוֹא יִנָּשׂוּא, כִּי לֹא יִצְעָדוּ. אַל תִּירְאוּ מֵהֶם, כִּי לֹא יָרֵעוּ, וְגַם הֵיטֵיב אֵין אוֹתָם.
היהודים באירופה נהגו להציב עצים בחג השבועות, אלא שבגלל עץ חג המולד הנוצרי, החליטו כמה רבנים (ביניהם הגר"א) לבטל את המנהג. עדות אחת מני רבות מובאת במשנה ברורה סימן תצ"ד סעיף קטן י:
נוהגין להעמיד אילנות בבית הכנסת ובבתים, זכר שבעצרת (כלומר, בחג השבועות) נידונו על פרות האילן; והגר"א ביטל מנהג זה משום שעכשיו הוא חק העמים להעמיד אילנות בחג שלהם.
ראו גם

גזע חג המולד
עץ ראש השנה
יהודה ענתבי

| --- | --- |

 לידה:  1877 צפת
 פטירה:  1949 (בגיל 72 בערך)
 פעילות בולטת:  מחלוצי החינוך העברי-לאומי בישראל
 מקצוע:  מורה ומחנך
יהודה ענתבי (משמאל) לצד דודו מצד אביו, הרב אברהם יעקב ענתבי
יהודה חיים ענתבי (1877 – 22 ביוני 1949) היה מחנך ומורה לעברית, מנהל בתי הספר של יק"א בגליל התחתון, מחלוצי החינוך העברי-לאומי, ציר אספת הנבחרים הראשונה, חבר מועצת העיר צפת ונשיא ועד העדה הספרדית בעיר.
ביוגרפיה

נולד בצפת ב-14 בדצמבר 1877 (ח' בטבת ה'תרל"ח) לרב אליהו רחמים ענתבי, בן למשפחת רבנים ואישי ציבור שמוצאה מהעיר חלב שבסוריה. בילדותו קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה, ובשנת 1894 התלווה אל אביו שנשלח כשד"ר מטעם כוללות טבריה אל ערי טורקיה, אוסטריה וסרביה למשך כשנה. במהלך המסע למד את השפות לאדינו, איטלקית וטורקית.
כשבגר נישא לבידה חיה שאקי, וכדי למצוא מקור פרנסה, עזב את צפת והחל לשמש כמורה לעברית בבית הספר של חברת יק"א בראש פינה. ההאתקלמות הראשונית בראש פינה, לצד מורים ממוצא אירופי הייתה קשה, בעיקר בשל איבתם אליו, למוצאו ולמבטאו הספרדי. הוא אף נאלץ להתמודד עם סירובם של אנשי המושבה להשכיר לו דירה בשל מוצאו, אולם עם הזמן הצליח להשתלב שם היטב והפך לאדם מן המנין מבחינה חברתית. בתפקידו כמורה במושבה, נמנה שם עם שלושה מורים חלוצים בתחום החינוך העברי-לאומי.
בשל עיסוקו בהוראה הקפיד להתעדכן בקריאת עיתונים וכתבי עת שונים, וחיפש שיטות הוראה ונושאי לימוד, אותם עיבד לעברית עבור תלמידיו.
בשנת 1899 מונה לשמש כמנהל בית הספר בראש פינה, וכיהן במשרה זו עד לשנת 1906. בשל פעילותו החינוכית הענפה בבית הספר, נהגו לכנות את המוסד "האוניברסיטה של הגליל", ומורים עבריים רבים ביקרו בו כדי ללמוד ממנו את שיטתו.
בשנים 1907 ו-1908 ניהל את בית הספר ביבנאל, ובשנת 1910 מונה לשמש כמנהל השלישי במספר של בית הספר בכפר תבור כמחליפו של אשר ארליך. עם כניסתו לתפקיד, שינה את מבנה תוכנית הלימודים שנקבעה בשנת 1904 על ידי מייסד בית הספר, יוסף ויתקין, וייסד בבית הספר גן ילדים ואף הנהיג בו תפילה.
בסוף שנת 1913 קיבל את פניהם של הראי"ה קוק והרב יוסף חיים זוננפלד שבאו לכפר בראש משלחת רבנים שסבבה ברוב חלקי הארץ, ומטרתה הייתה קירוב אנשי היישוב החדש ליהדות. ענתבי, שהיה שומר מצוות וניהל אורח חיים דתי, הביע בפני הרבנים את מורת רוחו כי מורי בית הספר שבניהולו הם חילונים הלומדים הלכה תאורטית ולא מעשית, ובשל הוראות מרכז המורים הארצי, אין מטרת לימודי היהדות בבית הספר לפעול לשמירתה בידי התלמידים. ענתבי הסביר לרבנים כי אינו יכול לחנך את התלמידים לקיום מצוות בשל המחויבות שלו כלפי ארגון יק"א שמימן את פעילות בית הספר, וביקש מהרבנים להשיג לו סיוע כספי חיצוני, ובכך להשתחרר מהוראות יק"א. האחרונים הבטיחו לסייע, אולם מלחמת העולם הראשונה שפרצה לא אפשרה לתוכנית הסיוע לצאת אל הפועל.
עד לשנת 1925 שימש כמנהל בית הספר בכפר תבור, ואז נשכר לשמש כמורה פרטי למשפחת אלון, וכמורה האישי של יגאל אלון ואחיו משה. משנת 1925 ניהל את בית הספר "מזרחי" לבנות בצפת, וכיהן במשרה זו עד לפרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20.
במקביל לעבודת ההוראה, שימש גם בתפקידים ציבוריים שונים, בהם נשיא ועד העדה הספרדית בצפת, חבר מועצת העיר במשך עשרות שנים, סגן יו"ר ועד הקהילה לכנסת ישראל בא"י החל משנת 1925, ציר צפת באספת הנבחרים הראשונה ופקיד הקדשות העדה הספרדית בצפת ובמירון. בשל מעמדו הציבורי והיכרותו את התרבות והשפה הערבית, רבים מערביי הסביבה היו באים אליו להישפט, והחשיבו אותו לקאדי. כאדם מאמין ושומר מצוות, שילב בין חרדיות ללאומיות חדשה וציונית. השילוב של לימוד קודש וחול יחד היה חשוב בעיניו, ועמד בראש מעייניו בתקופה שבה החינוך העברי-לאומי שם דגש על הערכים האוניברסליים.
בשנת 1927 החל לשמש בהתנדבות כמנהל מעון ההבראה לילדים חולים בצפת. בשנת 1929 לקח חלק במפעל ההדפסה המשפחתי של הספר "באור החיים" מאת הרב חיים כפוסי, והביא לפרסום מכתבו ההיסטורי של הרב יעקב ענתבי למשה מונטיפיורי, בו הוא מגולל את סיפור פרשת עלילת הדם בדמשק כגיבור העלילה.
ענתבי הלך לעולמו ב-22 ביוני 1949 (כ"ה בסיוון ה'תש"ט) ונקבר בנחלת יצחק שבתל אביב יום לאחר מכן.
ביוגרפיה > משפחתו

אחיו, הרב רפאל מנשה ענתבי, היה אחרון הרבנים לשושלת משפחת ענתבי, ואב בית דין בחיפה. בנו שמואל שימש כמורה לעברית בקהיר שבמצרים, ובנו דניאל נמנה עם מייסדי וחלוצי פרדס חנה.
ביוגרפיה > הנצחתו

יומניו האישיים מצויים במוזיאון יגאל אלון שבכפר תבור. בשנת 2012 נפתחה בראש פינה תערוכת "עברית בעברית" המתארת את פועלם של המורים הראשונים שלימדו בראש פינה, איתם נמנה ענתבי, ואת תרומתו הגדולה לתחיית השפה העברית וליצירת תשתית חינוך עברי-לאומי. במוזיאון יק"א, חצרות האיכרים כפר תבור מוצג פסל של דמותו בשדרת המגשימים.
הערות שוליים

↑  המערכה על החינוך העברי – הלאומי במושבות העלייה הראשונה, באתר ראשונים בארץ ישראל
↑  שלמה גרינברג, כשהרב זוננפלד דשדש בביצה ובשלוליות בדרך לאילניה, באתר בחדרי חרדים, 31.10.2013
↑  יהודה ענתבי באתר GRAVEZ
↑  משפחת ענתבי - מראשוני פרדס חנה, באתר בית הראשונים
↑  שושי להב, עברית בעברית: תערוכה מקורית בראש פינה, באתר הדיסקונטאים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012737074605171
הרמת מסך

הרמת מסך היא כלי משפטי המאפשר לייחס את החובות והזכויות של חברה בערבון מוגבל לבעליה.
השימוש במנגנון הרמת המסך הוא פעולה חריגה, הנוגדת את עקרון האישיות המשפטית הנפרדת – עיקרון העומד בבסיס הרעיון של הקמת תאגיד, ועל כן בתי המשפט משתמשים בו רק במקרים יוצאי דופן, כאשר אין מנוס מכך בנסיבות העניין, וכל תוצאה משפטית אחרת תגרום לפגיעה בזולת.
מסך ההתאגדות

חברה בע"מ היא ישות משפטית, ביורוקרטית במהותה, שנועדה להקל על היזמות העסקית באמצעות הפרדה בין בעלי החברה או מי שהשקיע בה, לחברה עצמה. להפרדה זו חשיבות בכך שבעלי החברה אינם אחראים לחובות או נזקים הנגרמים על ידי החברה. אם למשל יש למישהו תביעה כלפי החברה, אין לתביעה זו קשר ישיר עם בעלי המניות עצמם או רכושם הפרטי. זהו מסך ההתאגדות החוצץ בין החברה לבין בעלי מניותיה.
הרמת מסך

מסך ההתאגדות חשוב בכך שהוא מאפשר למשקיע להיות בעלי מניות של החברה וליהנות מרווחי החברה מבלי לדאוג לתוצאות שליליות של פעילות החברה מעבר להפסד השקעתו. אולם, בעלי החברה ומנהליה עלולים לעשות במכוון מעשי רמאות, תוך ניצול מסך ההתאגדות. על כן, במדינות רבות, החוק מאפשר הרמת מסך ותביעה ישירות של בעלי המניות של החברה או מנהליה.
מעשי הרמאות יכולים לכלול:
מתן הלוואות לחברה או משיכת הלוואות בתנאי אשראי בלתי סבירים.
הברחת נכסים של החברה לגורמים שלמנהלי החברה יש אינטרס אישי בהם
לעיתים, מבוצעות פעולות הרמאות בדרך מפותלת, למשל על ידי הקמת חברה בת שתפעל במנותק מחברת האם, ותטשטש את הקשר ביניהן, כדי להסתיר את הרמאות מגורמים נפגעים.
הרמת המסך מתבקשת לרוב כאשר החברה מגיעה לחדלות פרעון והיא אינה יכולה לעמוד בתביעות נגדה. במקרה כזה, מבקשים התובעים להרים את מסך ההתאגדות ולייחס את הפעולות שבוצעו על ידי החברה לבעלי המניות כאילו הם עצמם ביצעו אותן. זאת על מנת שיוכלו לממש את פסק הדין לטובתם.
התוצאה המעשית של הרמת המסך היא: כל עוולה המיוחסת לחברה, מיוחסת גם לבעלי מניות בה. עליהם לשאת בחוב נקוב, בסכום שנקבע בתביעת נזיקין, באישום פלילי או בכל עוולה אחרת המיוחסת לחברה.
הרמת מסך היא אחד מכמה מנגנונים המקשרים בין העוולה לבין בעלי מניות בחברה. מנגנון דומה הוא הטלת "אחריות אישית" על גוף או אורגן בחברה, וקביעת האופי של אחריותו לנזק שנגרם או לחוב שנוצר. השימוש בקביעת ה"אחריות האישית" מייחס את העוולה לאורגן וקובע את אחריותו – על פיה ניתן לתבוע את האורגן בתביעה נפרדת. כך למשל ניתן לחייב באחריות אישית גורם כלשהו בחברה, בעוד החברה עצמה לא תישא בתוצאות.
הרמת המסך בישראל

המבחנים בישראל על פיהם יקבע בית המשפט אם ניתן להרים את המסך, קבועים בסעיף 6 לחוק החברות:
אם התקיים לכך תנאי הקבוע בחיקוק או אם בנסיבות העניין צודק ונכון לעשות כן.
נעשה שימוש באישיותה המשפטית הנפרדת של החברה כדי להונות אדם, לקפח נושה, או כדי ליטול סיכון בלתי סביר (מימון דק).
בנסיבות העניין צודק ונכון לעשות כן, בשים לב לכך שהיה יסוד סביר להניח כי ניהול עסקי החברה לא היה לטובת החברה וכן היה בו משום נטילת סיכון בלתי סביר באשר ליכולתה לפרוע את חובותיה.
בדרך כלל, נטל הרמת המסך הוא על כתפי התובעים, ועל פי רוב זהו נטל שאינו פשוט להוכחה.
המבחנים הקבועים בחוק מנוסחים בצורה כוללנית המאפשרת לשופט שיקול דעת נרחב, וכל מקרה נשקל לגופו ובהתאם לנסיבות התרחשותו. ובלשונו של בית המשפט העליון: "הרמת מסך מוכרת ואפשרית בהיקף זה או אחר, הכל לפי טיבו של העניין, הן כדי למנוע מבעלי מניות בחברה או מהחברה כתאגיד ניצול ההפרדה שביניהם להשגת מטרה לא כשרה, הכרוכה ממילא בפגיעה בזולת, בקיפוחו או בהסבת נזק לו, והן לשם עשיית הצדק והיושר ושמירה על שלום הציבור".
פעולת הרמת מסך באה מכוח חוק החברות. 
בחוק מס ערך מוסף ובפקודת המכס ניתנה האפשרות גם לרשויות המס להרים מסך בין חברה לבעלי מניותיה באופן עצמאי בתנאים מסוימים.
הערות שוליים

↑  ע"א 4606/90
↑  חוק החברות, התשנ"ט-1999
↑  סעיף 106 לחוק מע"מ וסעיף 231א' לפקודת המכס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566016805171  LCCN: sh94002192  NKC: ph811575
קוקייתיים

.
| קוקייתיים |
| --- | --- |
  הקלטה של קוקייה שחורה (אנ')
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
תת־מחלקה:: עופות בתראים
קבוצה:: דמויי יונאים
סדרה:: קוקאים
משפחה:: קוקייתיים
שם מדעי
 Cuculidae ‏ויגורס, 1825
תחום תפוצה


קּוּקִיָּתִיִּים (שם מדעי: Cuculidae) היא משפחה יחידה בסדרת הקוקאים, של עופות בגודל בינוני הנפוצים באזורים טרופיים וממוזגים בכל העולם. בישראל נפוצים שני מינים, ועוד שני מינים שלא מופיעים בארץ בקביעות.
השמות Cuckoo באנגלית, Kakukk בהונגרית, Kuckuck בגרמנית וקוקייה בעברית הן דוגמה מובהקת לאונומטופיה אקוסטית – מילה שמחקה את צליל הקול של האובייקט. במקרה זה, חיקוי קריאת ה"קוקו" של העוף.
מאפיינים

צבעי הנוצות חום, אפור וערמוני והן מנוקדות בלבן. לקוקייה גוף וזנב ארוכים, רגליים קצרות ומקור בינוני וכפוף במקצת. באביב משמיע הזכר את שירתו האופיינית "קו קו", המזכירה קצת את זו של העורב. בשל שירה זו קיבלה הקוקייה את שמה. הקוקייה ניזונה מחרקים ומזחלים שעירים של פרפרים. כשאינה אוכלת, היא מרבה להסתתר בסבך של עצים ושיחים. מינים אחדים כמו הקוקייה רצנית מעדיפים לרוץ על הקרקע מאשר לעוף.
הגדולה במיני הקוקיות היא קוקיית מקור צ'אנל (Scythrops novaehollandiae) ששוקלת עד 930 גרם ודומה בכך לקוקאל שחור (Centropus menbeki). הקטנה ביותר היא קוקיית ברונזה קטנה (Chrysococcyx minutillus) ששוקלת עד 17 גרם.
הטלת ביצים

חלק ממיני הקוקיות הם עופות טפילים. הנקבה מטילה את הביצים בקנים של ציפורים זרות (פונדקאיות), ואלה דוגרות על ביציה ומגדלות את גוזליה. נקבת הקוקייה עשויה להטיל ביצה מדי יום ובסך הכול 16–18 ביצים בעונה. בישראל מטילה הקוקייה את ביציה בקני עורבים. הקוקייה ממתינה בסתר בסמוך לקן, וכשהציפור עוזבת את הקן, הקוקייה ממהרת אליו ומטילה בו את ביצתה בתוך מספר שניות ועפה במהירות. לעיתים היא מוציאה ביצה אחת מהקן, כדי שהציפור הפונדקאית לא תבחין בהוספת הביצה הזרה.
העוף הפונדקאי דוגר על ביצת הקוקייה עם ביציו שלו. גוזלי הקוקייה בוקעים לאחר 13 ימי דגירה, בדרך כלל לפני בקיעת ביצי הפונדקאי. במינים רבים של קוקיות פועל גוזל הקוקייה לסילוק ביצי הפונדקאי וגוזליו מהקן. לעומתם, גוזל הקוקייה המצויצת אינו מסלק את גוזלי העורב מהקן אלא גדל איתם כאילו היו אחיו. הפונדקאים מגדלים את גוזל הקוקייה ומספקים לו את מזונו, גם כאשר הוא מגיע לגודל העולה על זה שלהם, עד התבגרותו.
זמן קצר לאחר גמר הקינון נודדות הקוקיות דרומה – קודם הבוגרים ואחריהם הצעירים.
מיון

משפחה קוקייתיים (Cuculidae)
תת־משפחה קוקיתיים (Cuculinae) – בה 12 סוגים
תת־משפחה קוקליים (Centropodinae) - בה סוג אחד – קוקל (Centropus)
תת־משפחה מלקוניים (Phaenicophaeinae) – בה חמישה סוגים
תת־משפחה קוליקיים (Coccyzinae) – בה שלושה סוגים
תת־משפחה אניים (Crotophaginae) – בה שני סוגים
תת־משפחה קוקיים (Neomorphinae) – בה חמישה סוגים
מיני קוקיות בישראל

קוקייה אירופית – Cuculus canorus
קוקייה מזרחית – Cuculus saturatus
קוקייה מצויצת – Clamator glandarius
קוקייה ירוקה – Chrysococcyx caprius
גלריה

Coua gigas
קוקל ברצ'ל
קוקייה רצנית
Phaenicophaeus curvirostris
Crotophaga ani
קוקייה מצויה
הערות שוליים

↑  הַקּוּקִיָּתִיִּים במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  הַקּוּקָאִים במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535951205171  LCCN: sh85034663  NKC: ph565632
העזרה

ערך זה עוסק בחצר בית המקדש. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מקום העזרה בבית המקדש (בכחול)
הָעֲזָרָה היא השם המקובל לחצר בית המקדש. ממדיה של העזרה – 187 אמות (85 מטרים) לאורך, 135 אמות (62 מטר) לרוחב.
מקור השם עזרה הוא משום ש"משם עזרה באה לעולם", שנאמר: יִשְׁלַח עֶזְרְךָ מִקֹּדֶשׁ וּמִצִּיּוֹן יִסְעָדֶךָּ (ספר תהילים, פרק כ', פסוק ג'), וכל הבא להתפלל שם בלב שלם נעזר בה' אלוהיו (הרד"ק בספר השרשים ערך עזר, וראבי"ה בשם הירושלמי).
העזרה הפנימית נחלקה לעזרת ישראל - שגודלה 135 (62 מ') אמות על 11 אמות (5 מ'), עזרת כהנים - שמידותיה שוות לאלה של עזרת ישראל, וכן - בית המטבחיים, בין האולם למזבח, בית החליפות (או לפנים מן החליפות, ואחורי הכפורת, שאורכו 11 אמה).
לבד מהעזרות הנבדלות, מוקמו בעזרה גם המזבח, הכיור, בית המוקד, בית המטבחיים, וכן שלוש עשרה מן הלשכות (ולפי שיטת הרמב"ם, רק תשע).
שימושי העזרה

העזרה בית המקדש מקבילה לחצר המשכן שהיה במשכן.
בלב העזרה ניצב ההיכל שהוא המבנה המרכזי של בית המקדש ובו היו מוצבים הכלים: הארון המנורה השולחן ומזבח הקטורת. ממזרח להיכל ניצב המזבח שעליו היו מקריבים את הקרבנות. בעזרה היו מכינים את הקרבנות להקרבתם על גבי המזבח. כל העזרה הייתה מותרת בשחיטת קודשים קלים אולם בדרך כלל השחיטה נעשתה בבית המטבחיים, והשימוש בכל שטחה היה בעיקר בשחיטת קרבן פסח.
העזרה היא המקום היחיד שבו מותר לאכול קודשי קודשים, וכן המקום של רוב הטקסים והמעמדות שנעשו בבית המקדש כגון שירת הלווים וברכת כהנים.
מבנה העזרה > עזרת ישראל

שטחה של עזרת ישראל היה השטח שבין הקיר המערבי של עזרת נשים עד עזרת כהנים.
גודלה היה 135 אמות (62 מטר) על 11 אמות (5 מטר).
מקום זה נקרא 'עזרת ישראל' אף על פי ששימש גם את הכהנים, משום שממקום זה והלאה היו אסורים ישראל להיכנס שלא לצורך.
קדושת עזרת ישראל יתירה על זו של עזרת נשים, שכל הטמאים החייבים בהקרבת קרבן לאחר טבילתם כתנאי להשלמת טהרתם, אסורים להיכנס לשם אף לאחר שטבלו במקווה כל זמן שלא הביאו את קרבנם. ואם נכנסו בשוגג חייבים בהבאת קרבן חטאת, כמו כן ישנה גזרה שכדי להיכנס לעזרה יש לטבול באותו יום אפילו לטהורים.
הכניסה לעזרת ישראל הייתה דרך שער ניקנור, והיציאה ממנה הייתה דרך אחד הפשפשים (שערים קטנים הסמוכים לשער ניקנור) שנבנו שם.
מצידי שער ניקנור, היו שתי לשכות: הראשונה שהייתה צפונית לשער נקראה "לשכת פנחס המלביש", והלשכה השנייה הדרומית קראו "לשכת עושי חביתין".
בעזרת ישראל היו שמונה לשכות. בדרומה - לשכת המלח, לשכת הפרווה ולשכת המדיחין. במזרחה - לשכת פינחס המלביש ולשכת עושי חביתין. בצפונה - לשכת הגזית, לשכת הגולה, ולשכת פרהדרין.
בין עזרת ישראל ועזרת כהנים שממערב לה הייתה מעלה אחת גבוהה אמה ועליה שלוש מעלות בנות חצי אמה על חצי אמה כל אחת ועל שלושת מעלות אלו היה דוכן הלויים. יש אומרים שהיו שם "פספסין" (= ראשי קורות שבלטו מהקיר) שנועדו להבדיל בין העזרות ולהזכיר לכל מי שאינו כהן כי הכניסה מכאן ואילך אסורה שלא לצורך, ולא היו שם מעלות כאמור. אך הרמב"ם פסק להלכה כדעה הראשונה.
מבנה העזרה > דוכן הלווים

דוכן הלוויים היה שלוש מדרגות עליהם עמדו הלווים בעת ששרו בבית המקדש, בשעת הקרבת קרבן התמיד, את השיר של אותו היום. במשנה נאמר כי 12 הוא המספר המינימלי של לוויים שעמדו על הדוכן בכל יום.
לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר מהתהילים שהיה שייך לו, מזמורים אלו נאמרים עד היום בתפילת השחר.
תפקיד הלווים היה בעיקר לשורר, לשיר בפה, ואילו הנגינה הייתה יכולה להיעשות גם על ידי הכהנים וישראל.
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים, ופנה לכיוון מערב, אל עבר המזבח וההיכל עצמו.
מבנה העזרה > עזרת כהנים

עזרת כהנים היה שטח של 11 על 135 אמות, ממוקם מערבית לעזרת ישראל.
הכניסה לעזרת כהנים לא הותרה למי שאינם כהנים (ומכאן שמה), אם לא בזמן שביצעו ה'זרים' פעולה הקשורה בקרבנם, כסמיכה, תנופה, או שחיטתו.
מבנה העזרה > בית המטבחיים

בית המטבחיים של בית המקדש היה ממקום בשטח בעזרה, בצפונו של המזבח, במקום זה הייתה מתבצעת שחיטת הבהמות קודם הקרבתן.
לדעת רוב הפרשנים לא היה השטח מוקף במחיצות ושמו 'בית' משמש במובן של 'מקום'.
בית המטבחיים היה כאמור בצפונו של המזבח, תחילתו במרחק 8 אמות (4 מ') מקצהו וסופו במרחק 8 אמות מכותל הצפוני של העזרה. בסך הכול היה ארכו 44.5 אמות (20 מ') ורחבו 32 אמות (15 מ').
ברצפת בית המטבחיים היו קבועות החל מזמן כהונתו של יוחנן כהן גדול מעין חצאי טבעות שבהן היו מניחים את ראש הבהמה לפני שנשחטה כדי שלא תוכל לזוז בשעת שחיטתה. ו-24 טבעות נקבעו שם מסודרות בשש שורות של ארבע ארבע, ובכל אחת השתמש משמר אחר מעשרים וארבע משמרות כהונה.
במרחק ארבע אמות צפונית מהטבעות היו מסודרים שמונה שולחנות עשוים שיש, שעליהם הדיחו את קרבי הקרבן לאחר שנשחט. ועליהם גם השעינו את הבהמות בשעת הפשטת עורם שלא יגררו על הרצפה.
במרחק ארבע אמות צפונית מהשולחנות עמדו שמונה עמודי אבן נמוכים, מסודרים בשורה אחת, שבראשם קבועים ווי ברזל ועליהם היו תולים את הקרבן בשעת הפשטת עורו. כאמור חלקו התחתון של הקרבן היה מונח בשעת הפשטה על השולחנות.
מבנה העזרה > בין האולם למזבח

בין האולם והמזבח הוא השטח בעזרה לכל רחבה אשר בין צידו המערבי של המזבח לבין האולם.
אורכו היה 135 אמות (62 מ') ורוחבו 22 אמות (10 מ'). בחלקו המערבי היו בנויות 12 מדרגות הכניסה לאולם, גובה כל אחת מהן מחצית אמה (20 ס"מ) ורחבה אמה (45 ס"מ).
שטח זה התייחד בקדושה נוספת שהייתה בו יותר מהשטח מזרחה לו – שאף כהנים אם היו בעלי מום, פרועי ראש (= כהנים ששערם ארוך) או קרועי בגדים, אסורים להיכנס משם והלאה.
מבנה העזרה > אחורי בית הכפורת

אחורי בית הכפורת הוא שמן של 11 האמות המערביות ביותר בעזרה ובבית המקדש שהיה בין הקיר המערבי של העזרה לבין הקיר המערבי של התאים.
| חלקי בית המקדש השני |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
     : 
|     צפון החיל הסורג עזרת נשים לשכת העצים לשכת הנזירים לשכת השמנים לשכת המצורעים שער ניקנור העזרה המזבח כבש הכיור בית המטבחיים הדביר האולם ההיכל 1 2 2 3 לשכת הגזית בית המוקד 4 4 5 6 7 א ב ג ד ה ו ז ח ט י י  |     צפון החיל הסורג עזרת נשים לשכת העצים לשכת הנזירים לשכת השמנים לשכת המצורעים שער ניקנור העזרה המזבח כבש הכיור בית המטבחיים הדביר האולם ההיכל 1 2 2 3 לשכת הגזית בית המוקד 4 4 5 6 7 א ב ג ד ה ו ז ח ט י י  |     צפון החיל הסורג עזרת נשים לשכת העצים לשכת הנזירים לשכת השמנים לשכת המצורעים שער ניקנור העזרה המזבח כבש הכיור בית המטבחיים הדביר האולם ההיכל 1 2 2 3 לשכת הגזית בית המוקד 4 4 5 6 7 א ב ג ד ה ו ז ח ט י י  |  |  |
     : 
מקרא
|  1. לשכת הפרווה   2. בית החליפות   3. לשכת פרהדרין   4. בין האולם ולמזבח   5. תאים   6. מסיבה   7. אחורי בית הכפורת |  1. לשכת הפרווה   2. בית החליפות   3. לשכת פרהדרין   4. בין האולם ולמזבח   5. תאים   6. מסיבה   7. אחורי בית הכפורת |  |  |  |
| שערי המקדש | שערי המקדש |  |  |  |
|  א. שער עזרת נשים   ב. שער העליון   ג. שער הדלק   ד. שער הבכורות   ה. שער המים  ו. שער יכניה / הניצוץ   ז. שער הקרבן   ח. שער הנשים   ט. שער השיר / המוקד   י. שער בלי שם |  א. שער עזרת נשים   ב. שער העליון   ג. שער הדלק   ד. שער הבכורות   ה. שער המים  ו. שער יכניה / הניצוץ   ז. שער הקרבן   ח. שער הנשים   ט. שער השיר / המוקד   י. שער בלי שם |  |  |  |
ראו גם

חולין בעזרה
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת מדות, פרק ה', משנה א'
↑  ראה תוספות יום טוב מדות פ"ב מ"ו.
↑  בבית ראשון
↑  שחיטה, קבלת דם וזריקתו, הפשטה ניתוח ורחיצה של הקרבן, אפייה בלילה וקמיצה של מנחות
חלקי העזרה השונים
קמפוס IL

| --- | --- |


צילום מסך של אתר קמפוס IL
 סוג:  לימוד מקוון
 תקופת הפעילות:  2015–הווה (כ־10 שנים) 
 מייסדים:  המשרד לשוויון חברתי המועצה להשכלה גבוהה
 הרשמה:  חובה
 campus.gov.il
קמפוס IL הוא מיזם ללמידה דיגיטלית חינמי, שהוקם ביוזמה משותפת של המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית במשרד לשוויון חברתי והמועצה להשכלה גבוהה בשנת 2015 בסיוע חברת edX העולמית. עם הקמת משרד הדיגיטל הלאומי בשנת 2020 הועבר המיזם אליו. ביולי 2021, עם סגירת משרד הדיגיטל הלאומי, הועבר המיזם למערך הדיגיטל הלאומי במשרד הכלכלה. הפלטפורמה מציעה קורסים במגוון רחב של נושאים ותכנים בעברית, ערבית ואנגלית.
מטרות

חזון קמפוס IL הוא "לאפשר לכל אדם בישראל לרכוש השכלה ולפתח מיומנויות לקידומו האקדמי, המקצועי והאישי", לאפשר הזדמנות ללמידה לאורך החיים ולתרום לצמצום פערים חברתיים והגברת שוויון הזדמנויות למגוון אוכלוסיות ומתן פתרונות הכשרה גמישים לשוק העבודה המתחדש. הגברת שוויון ההזדמנויות באה לידי ביטוי גם בתלת לשוניות של חלק מהקורסים: עברית-ערבית-אנגלית.
מלבד הנגשת השכלה כללית לציבור הרחב המיזם נותן מענה לארבע אוכלוסיות לומדים ספציפיות:
סטודנטים ומועמדים להשכלה גבוהה
אוכלוסיות מודרות - בדגש על הקניית מיומנויות לאוריינות דיגיטלית ולקידום לתעסוקה
תלמידי תיכון - בדגש על הכנה לבחינות הבגרות
עובדי המגזר הציבורי