stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרועה
ההתיישבות בחמארה והתפרקות הארגון

חמארה שהוקמה לראשונה ב-1919 על אדמות כפר גלעדי כמושב עובדים, ננטשה ב-1 בינואר 1920 (פחות משלושה חודשים אחרי שהוקמה) עקב הסיכון הביטחוני הגבוה ששרר באותה העת באזור (זמן קצר אחר כך נהרגו יוסף טרומפלדור ו-5 חבריו בתל חי).
ב-1923 שוב שכנעו המוסדות המיישבים את אנשי כפר גלעדי למסור את אדמות חמארה ליישוב חדש – הפעם לקבוצת הרועים, בראשותו של גרשון פליישר. חלק מאנשי קבוצה זו כבר ישבו במקום עם עדריהם זמן מה לפני כן. אך נראה שנפלה איזו "אי-הבנה": חברי כפר גלעדי ציפו שקבוצת הרועים תצטרף לקבוצתם ותביא עמם חברים חדשים, ואולי גם ענף משקי חדש; ואילו ה"מצטרפים" כלל לא העלו על דעתם לאבד את עצמאותם. יתרה מזו, הם אף "משכו" אליהם חברה מכפר גלעדי, ולימים נישאה זו לפליישר.
הקשרים בין שני היישובים היו הדוקים. קבוצת הרועים טיפלה בין היתר גם בכבשים של כפר גלעדי; ילדי הכפר אהבו לטייל לחמארה, מחסן המצרכים היה משותף לכפר גלעדי, תל-חי וחמארה. אולם על רקע מחלוקת היסוד, האם חמארה תהיה יישוב עצמאי או תצטרף לכפר גלעדי, נוצרו התנגשויות לא מעטות עד כדי שקבוצת הרועים נטשה את המקום והמשיכה לנדוד. הם עברו לגליל התחתון, ושם התפרקה הקבוצה סופית לאחר תלאות ופגעים שעברו עליהם ועל עדריהם.
מחברי הארגון

צבי בקר, משה גרומן, יצחק טורנר, יהודה הרועה (פרידלנדר), משה סגלוביץ, יעקוב שולמין, אריה אברמזון, משה ז'לודין, יוסף חריט, ליפא לייטמן, נץ פליישר, גרשון פליישר, חנה ג'טלובסקי, רבקה דנית, נחמה זר-ציון, שלמה ברמן ועוד.
ראו גם

אגודת השומרים
השומר
פסח בר-אדון
לקריאה נוספת

שמואל גדון, לכסיקון לתודעה יהודית, הוצאת מסדה 1973, תל אביב
אפרים תלמי ומנחם תלמי, לקסיקון ציוני, הוצאת מעריב 1982, תל אביב.
עדויות מ'קובץ השומר': כיבוש המרעה: י. חריט: עם הרועים, נ. זיצר: במרעה, ג. פליישר: בעשן ובמחסור, משה ז'לודין. הוצאת ארכיון העבודה, תל אביב, תרצ"ח.
כיבוש המרעה, מזכרונות ג. פליישר, משה ז'לודין, י. חריט, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך שני, פרק צב, תרע"ד (1914), עמ' 981–993.
גרשון גרא, "השומר", עמוד 84–88, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ה.
נקדימון רוגל, "היוצאים אל ארץ הצפון", עמודים 43–54, ירושלים תשמ"ז.
מיכה לבנה, "פרקים בתולדות חמארה", בתוך: ספר וילנאי חלק א', הוצאת אריאל 1984, עמ' 323.
יעקב גולדשטיין, "'השומר' באצבע הגליל", בתוך: "אצבע הגליל 1900–1967: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר", הוצאת יד יצחק בן-צבי, סדרת עידן.
נקדימון רוגל, ‏'כצאן אשר אין להם רועה' – נסיון הנפל של 'הרועים' להיאחז בגליל העליון (אוקטובר 1916 – יולי 1917), קתדרה 39, אפריל 1986, עמ' 102–124
'ספר השומר * דברי חברים'. הוצאת דביר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור. בעמודים 119–121 סיפורו של דוד צלביץ: ראשיתו של "הרועה".
הערות שוליים

↑  הנרי ניר, "הקיבוץ והחברה" הוצאת יד יצחק בן-צבי תשמ"ד, עמ' 50
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
אינגו גרהרץ

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1965 (בן 58) גרמניה המערבית קוכם, גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   לופטוואפה
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 דרגה:   גנרל-לויטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד קבוצת חיל האוויר ה-73 המפקח הכללי של הלופטוואפה
 
גרהרץ ומפקד חיל האוויר הישראלי עמיקם נורקין באנדרטה במחנה הריכוז דכאו לאחר "מטס זיכרון לעתיד", אוגוסט 2020
אינגו גרהרץ (בגרמנית: Ingo Gerhartz; נולד ב-9 בדצמבר 1965) הוא המפקד הנוכחי של הלופטוואפה.
ביוגרפיה

גרהרץ נולד בקוכם ב-9 בדצמבר 1965. ב-1 ביולי 1985 ההוא התגייס ללופטוואפה והוצב בגדוד האימונים ה-2. לאחר מכן, בין 1986 ל-1987, הוא למד בבית הספר לקצינים של חיל האוויר בפירסטנפלדברוק. בין השנים 1988–1989 סיים את הכשרתו כטייס והתאמן על מטוסי T-38 טאלון וססנה T-37. כחלק מאימון טייס סילון משותף של יורו נאטו בבסיס חיל האוויר שפרד (טקסס, ארצות הברית), ובין 1989–1990 התאמן על מטוס מקדונל דאגלס F-4 פנטום בבסיס חיל האוויר ג'ורג' ליד ויקטורוויל, קליפורניה. משנת 1990 עד 1998 מילא משימות שונות כטייס קרב וקצין מטה מבצעים בכנף קרב 71 "ריכטהופן" בוויטמונד. בין 1998–2000 למד באקדמיית הבונדסוור בהמבורג.
בין השנים 2000–2003 שימש כמפקד הקבוצה האווירית ה-73 "שטיינהוף". בתקופה זו למד לטוס במיג-29. בין 2003–2005, שימש כקצין מדיניות ותכנון עבור מערכות נשק מוטסות במשרד ההגנה הפדרלי בבון. גרהרץ כנציג משרד ההגנה הגרמני בפיתוח יורופייטר טייפון. בין 2005–2007 שימש כדובר כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי בברלין. משנת 2008 עד 2010 היה גרהרץ מפקד טייסת 31 "בוהלקה". לשם כך למד מחדש את השימוש במטוס פאנאוויה טורנדו. הוא גם הוביל את ההסבה של הטייסת ל-EF-2000 בתקופה זו. לאחר מכן, בין השנים 2010 ל-2012, שימש כראש קבוצה לתכנון ופריסה של מטוסי קרב בפיקוד חיל האוויר בקלן. משנת 2012 עד 2013, מילא תפקידי מנהל בכירים במטה חיל האוויר. לאחר מכן מונה כראש מחלקת תכנון ופיתוח של חיל האוויר. משנת 2014 הועסק שוב בצוות העיתונות וההסברה של משרד ההגנה הפדרלי, הפעם כסגנו של דובר המשרד וראש מחלקת העיתונות.
ב-1 בספטמבר 2015 הוא הועלה לדרגת בריגדה-גנרל ומונה לראש לשכת המפקח הכללי של הבונדסוור פולקר ויקר. ב-1 באוקטובר 2017 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לסגן ראש מחלקת אסטרטגיה ותפעול במשרד ההגנה. ב-29 במאי 2018 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקח הכללי של הלופטוואפה, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד.
באוגוסט 2020, בעיצומה של התפרצות נגיף הקורונה בגרמניה, הוביל גרהרץ, תרגיל משותף בשם Blue Wings 2020 יחד עם משלחת של חיל האוויר הישראלי בהובלת מפקד חיל האוויר עמיקם נורקין. ב-18 באוגוסט 2020, במהלך התרגיל, גרהרץ ונורקין הובילו את "מטס זיכרון לעתיד" - מטס של מטוס נחשון מטייסת 122 ושני מטוסי ברק מטייסת 105 בלוויית שני מטוסי יורופייטר טייפון גרמנים אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. באוקטובר 2021, בעת ביקורו בישראל, הרמטכ"ל אביב כוכבי העניק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
הערות שוליים

↑  עמי רוחקס דומבה, מטס חיל האוויר מעל מחנה הריכוז "דכאו", באתר IsraelDefense, ‏19 אוגוסט 2020.
↑   אות הרמטכ"ל למפקד חיה"א הגרמני, מדליה גרמנית למפקד חיה"א הישראלי, באתר צה"ל, 19 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200123190  VIAF: 4404157470202422640009   WorldCat (עם VIAF): 4404157470202422640009
ועדת הקבינט לביטחון לאומי של אוסטרליה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  אוסטרליה 
 משרד אחראי:  מחלקת ראש הממשלה והקבינט
 תאריך הקמה:  1996
 ממשלה:  ממשלת אוסטרליה
 ראש:  ראש ממשלת אוסטרליה (יו"ר)
 מטה מרכזי:  בית הפרלמנט, קנברה, אוסטרליה
 
ועדת הקבינט לביטחון לאומי של אוסטרליה (באנגלית: Cabinet National Security Committee; הידועה בשמה NSC) היא גוף במחלקת ראש הממשלה והקבינט של ממשלת אוסטרליה המופקדת על פיקוח כל הנושאים הקשורים לביטחון הלאומי, תיאום מודיעיני ואסטרטגיה ביטחונית. תפקידיה של הוועדה לביטחון לאומי הם לדון בעניינים הנוגעים לביטחון הלאומי: הכוחות המזוינים, מדיניות החוץ, הגנת גבולות, יחסים בין-לאומיים, קהיליית המודיעין, חוסן, אנרגיה ואבטחת משאבים. לפי החוק האוסטרלי ועדת הקבינט לביטחון לאומי רשאית להחליט על שימוש בסמכויות העומדות לרשות הממשלה. זה כולל סיכול ממוקד. פעולה שכזו עשויה להיות גם התקפית מבחינה צבאית ולא רק הגנתית.
חיילי הצבא האוסטרלי והמשטרה הפדרלית האוסטרלית במשימת הכוח הבינלאומי למזרח טימור (INTERFET) בדילי, מזרח טימור בפברואר 2000.
ראש ממשלת אוסטרליה משמש כיושב ראש הוועדה.
סמכויות הוועדה

על פי סעיף 61 לחוקת אוסטרליה, הסמכות הביצועית נתונה למלך, הניתנת להפעלתו על ידי המושל הכללי. על פי מוסכמה, סמכות זו מופעלת על פי המלצת שרי ועדת הקבינט לביטחון לאומי. כתוצאה מכך קיימים למושל הכללי מספר סוגים שונים של סמכויות על הכוחות הצבאיים אם כי באופן טקסי, כאשר בפועל נמצאות הסמכויות בידי ועדת הקבינט לביטחון לאומי: סעיף 68 לחוקה מעניק את הפיקוד העליון על כוחות ההגנה של אוסטרליה, ואת הסמכות הקדומה לפרוס את הכוחות המזוינים מעבר לים, לרבות במלחמה ובעימותים אחרים.
יתרה מכך, הממשלה אינה נדרשת לאישור הפרלמנט האוסטרלי לפני שהיא מחליטה לממש את זכותה ולפרוס כוחות מזוינים או להכריז מלחמה. עם זאת, עקרון הריבונות הפרלמנטרית מחייב שהפרלמנט שולט בכוח המבצע והביצוע באמצעות פיקוח פרלמנטרי.
הרכב

הרכב ועדת הקבינט לביטחון לאומי כולל:
| מעמד | משרה |
| --- | --- |
יו"ר: ראש ממשלת אוסטרליה
סגן יו"ר: סגן ראש ממשלת אוסטרליה
יועץ צבאי: ראש כוחות ההגנה
משתתפים קבועים:  שרת החוץ והסחר  שר ההגנה  הגזבר הלאומי  התובע הכללי  שר האנרגיה ושינוי האקלים
ראו גם

ועדת הקבינט לביטחון לאומי של ניו זילנד
המועצה לביטחון לאומי של הממלכה המאוחדת
הקבינט הביטחוני מדיני (ישראל)
הערות שוליים

↑  Cameron Moore, The war powers debate: the Governor-General as Commander-in-Chief, The Strategist, ‏29 באוגוסט 2016 (באנגלית)
1 2  Gabrielle Appleby, Explainer: Australia’s war powers and the role of parliament, The Conversation, ‏2 בספטמבר 2014 (באנגלית)
ועדת הקבינט לביטחון לאומי של ניו זילנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 תחום שיפוט:  ניו זילנד ניו זילנד
 משרד אחראי:  מחלקת ראש הממשלה והקבינט
 סוכנות אם:  קבינט ממשלת ניו זילנד
 תאריך הקמה:  6 באוקטובר 2014
 יו"ר:  ראש ממשלת ניו זילנד (יו"ר) שר החוץ של ניו זילנד (מ"מ)
 מטה מרכזי:  ולינגטון, ניו זילנד
 https://www.dpmc.govt.nz/cabinet-committees/nsc-cabinet-national-security-committee
 
ועדת הקבינט לביטחון לאומי של ניו זילנד (באנגלית: Cabinet National Security Committee) הידועה בשמה NSC, היא גוף במחלקת ראש הממשלה והמודיעין של ממשלת ניו זילנד המופקדת על פיקוח כל הנושאים הקשורים לביטחון הלאומי, תיאום מודיעיני ואסטרטגיה ביטחונית. תפקידיה של הוועדה לביטחון לאומי הם לדון בעניינים הנוגעים לביטחון הלאומי, מדיניות החוץ, ביטחון לאומי, יחסים בינלאומיים, חוסן, אנרגיה ואבטחת משאבים. הוועדה הוקמה בהחלטת ממשלה אוקטובר 2014.
בראש הוועדה עומד השר לביטחון לאומי והמודיעין, שעל פי חוק תמיד ממלא את התפקיד ראש הממשלה.
ועדת הקבינט לביטחון לאומי אחראית לפקח, ולהתוות מדיניות על קהיליית המודיעין, הכוחות המזוינים, ושירותי הביטחון של ניו זילנד. תפקיד נוסף של הוועדה הוא לתאם את התגובות לאיומים הניצבים בפני המדינה ולדאוג לסנכרון עבודתם של גורמים ממשלתיים רלוונטיים בתחום הביטחון הלאומי.
חברי הוועדה הם ראש הממשלה והשרים האחראים על תיקי ההגנה האזרחית, ההגנה, החוץ, הלשכה להערכות לאומיות, לשכת אבטחת התקשורת הממשלתית, שירות הביון והביטחון של ניו זילנד ותיקי המשטרה.
השר לביטחון לאומי ומודיעין

השר לביטחון לאומי ולמודיעין הוא שר בממשלת ניו זילנד האחראי להוביל ולקבוע את המדיניות והמסגרת החקיקתית של מערכת הביטחון הלאומי של ניו זילנד. השר הוא גם ראש ממשלת ניו זילנד, שכן לפי האמנה, תיק הביטחון הלאומי והמודיעין מוחזק תמיד על ידי ראש הממשלה.
ראו גם

המועצה לביטחון לאומי של הממלכה המאוחדת
הקבינט המדיני-ביטחוני
הערות שוליים

1 2  Monday, 6 October 2014, 10:51 am Press Release: New Zealand Government, National Security and Intelligence role created | Scoop News, www.scoop.co.nz
↑  Scoop Media, Outline of security portfolio responsibilities, 6 באוקטובר 2014
חיילים ניו זילנדים כחלק מכוח האו"ם במזרח טימור
מצעד המוזיקה היהודית השנתי של קול פליי

המצעד השנתי של קול פליי הוא מצעד של מוזיקה יהודית-חסידית המדרג את השירים הפופולריים במגזר החרדי והדתי מהשנה האחרונה. המצעד משודר מדי שנה בחול המועד של חג הסוכות.
למצעד מתמודדים כ-100 שירים שיצאו באותה שנה ולבסוף נבחרים מתוכם כ-25 שירים. בנוסף קיימות עוד מספר קטגוריות המועמדות לזכייה כמו זמר השנה, תגלית השנה, אלבום השנה, מעבד השנה, מלחין השנה ועוד. המצעד מבוסס על דירוג הקהל באתר או בטלפון. מבין המדרגים את המצעד מתקיימת מדי שנה הגרלה על כרטיסי טיסה ליעדים באירופה.
את המצעד של שנת תש"פ ותשפ"א הגישו גבי כץ וארי המניק. משנת תשפ"ב הצטרף אליהם להגשה השדרן אשר גרייבר שמגיש גם מדי שבוע את המצעד השבועי בתחנה. בשנת תשפ"ג החליף אורי כהן את ארי המניק בהגשת המצעד. על עריכת המצעד השנתי אחראים גבי כץ, דני לוי ואורי כהן.
תוצאות המצעד

| שנה | שיר השנה | זמר השנה | תגלית השנה | אלבום השנה | מלחין השנה | מעבד השנה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תש"פ | כתר מלוכה - ישי ריבו | ישי ריבו | שוקי סלומון | כולנו נלך - בני פרידמן | אלי קליין | יואלי דיקמן |  |
| תשפ"א | סיבת הסיבות - ישי ריבו | עקיבא תורג'מן | מוטי וייס | ניצוץ יהודי - משה קליין | אלחנן אלחדד | יואלי דיקמן |  |
| תשפ"ב | יש בך הכל - עקיבא תורג'מן | עקיבא תורג'מן | משה פלד | כמלאך - נפתלי קמפה | אלחנן אלחדד | יואלי דיקמן |  |
| תשפ"ג | לחי העולמים - מאט דאב, בני פרידמן, מרדכי שפירא | נפתלי קמפה | נותי ליברמן | ליבי - נפתלי קמפה | אלחנן אלחדד | — |  |
| תשפ"ד | עברתי בחושך - שמוליק סוכות | שמילי אונגר | שמוליק סוכות | גוף ונשמה - יעקב שוואקי | בנצי שטיין | — |  |
ביאורים

↑  בשנה זו קטגוריית מעבד השנה לא התקיימה
↑  בשנה זו קטגוריית מעבד השנה לא התקיימה
הערות שוליים

↑  תוצאות המצעד השנתי של קול פליי תש"פ 🏆 - קול פליי | kol-play, באתר קול פליי | kol-play, ‏2 באוגוסט 2022
↑  תוצאות המצעד השנתי של קול פליי תשפ"א 🏆 - קול פליי | kol-play, באתר קול פליי | kol-play, ‏2 באוגוסט 2022
↑  קול פליי • המצעד השנתי של קול פליי // התוצאות | המחדש, באתר המחדש, ‏24 בספטמבר 2021
↑  תוצאות המצעד השנתי של קול פליי תשפ"ב 🏆 - קול פליי | kol-play, באתר קול פליי | kol-play, ‏17 באוקטובר 2022
↑  תוצאות המצעד השנתי של קול פליי לשנת תשפ"ג 🏆 - קול פליי | kol-play, באתר קול פליי | kol-play, ‏5 באוקטובר 2023
| מצעדי שירים |
| --- | --- | --- |
| ישראל ישראל | המצעד הבין-לאומי של מדיה פורסט: 2009–2019 • 2020 ואילך המצעד העברי של מדיה פורסט: 2009–2019 • 2020 ואילך המצעד הבין-לאומי השנתי: 1963–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך  המצעד העברי השנתי: ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט • ה'תש"ל–ה'תשל"ט • ה'תש"ם–ה'תשמ"ט • ה'תש"ן–ה'תשנ"ט • ה'תש"ס–ה'תשס"ט • ה'תש"ע–ה'תשע"ט • ה'תש"ף ואילך   המצעד היהודי • מצעד המוזיקה היהודית השנתי של קול פליי |  |
| ארצות הברית ארצות הברית | לפני אוגוסט 1958: 1940–1949 • 1950–1958  אחרי אוגוסט 1958: 1958–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך |  |
| הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי: 1952–1959 • 1960–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך  מצעד הדאנס הבריטי: 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך |  |
| מצעדים נוספים | המצעד הרשמי של גלגלצ • העשירייה • היטליסט |  |
סארי (איראן)

| --- | --- |

 מדינה:  איראן איראן
 פרובינציה:  מאזנדראן
 גובה:  43 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  309,820 (2016)
 קואורדינטות:  36°33′38″N 53°03′30″E﻿ / ﻿36.56056°N 53.05833°E﻿ / 36.56056; 53.05833
 אזור זמן:  UTC +3:30
 http://sari.ir/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסארי(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסארי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סארי (בפרסית: ساری) היא עיר בפרובינציית מאזנדראן באיראן, המשמשת כבירת הפרובינציה. סארי הייתה בירתה לשעבר של איראן לתקופה קצרה והיא נמצאת בצפון המדינה, בין המדרונות הצפוניים של הרי אלבורז והחוף הדרומי של הים הכספי. סארי היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בפרובינציית מאזנדראן.
היסטוריה

במאה השביעית פארוחאן הגדול משושלת דאבויה בנה מחדש את העיר, ומכיוון ששמו של בנו היה "סרויה", הוא קרא לה בשם זה. סארי הפכה שוב לבירת טבריסטן במהלך אותה מאה (אמול הייתה הבירה בעבר).
לאחר פלישות של ממשיכי דרכו של המונגולים, טימור לנג, אוע'וז והטטרים העיר איבדה את מעמדה החשוב ונשרפה מעת לעת לחורבות. לאחר נפילת השושלת הספווית ועד עלייתו של אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר לשלטון שם, אין עדות לאירועים בולטים בסארי. התפתחויות גדולות התרחשו לאחר השושלת הקאג'ארית. בתקופת שלטונו של רזא שאה פהלווי, פניה של העיירה שונו באופן דרסטי. תחנת הרכבת ורוב הרחובות והמבנים הממשלתיים הם מאותה תקופה. במהלך מלחמת העולם השנייה הצבא הסובייטי כבש את העיר, אך עזב אותה לאחר המלחמה.
כלכלה

כלכלת סארי מבוססת על ייצור מזון כגון אורז, מוצרי חלב, בשר משומר ועוגיות. סארי היא יצרנית פירות הדר עיקרית, במיוחד תפוזים, קלמנטינות ולימונים. זרעי שמן כמו סויה וענבים מעובדים באדמות נרחבות סביב כפרים להפקת גהי צמחי ושמן בישול. ענפים אחרים של הכלכלה כוללים, בין היתר, נייר, עץ, בדים וחומרי בנייה. תאגיד מאזנדראן תעשיות עץ ונייר (Mazandaran Wood and Paper Industries), המפעל הגדול מסוגו במזרח התיכון, ממוקם בשטח של 2000 דונם על כביש סמנאן. החברה מייצרת כיום יותר מ-20% מדרישות הנייר של המדינה והיא ישות כלכלית מרכזית לא רק עבור העיר אלא גם עבור פרובינציית מאזנדראן.
תחבורה

את סארי משרת שדה התעופה הבינלאומי דשט-ה נאז, שנמצא בחלק הצפון-מזרחי של העיר. כבישים מהירים מקומיים פותחו ונסללו לאחר מלחמת איראן–עיראק. כביש 22 מחבר את סארי למספר ערים במחוז כמו קמשהר, נקא ובאבול, כמו גם ערים גדולות מחוץ למחוז כמו גרגאן ומשהד.
תרבות

למרות שסארי הוא המקום התרבותי החשוב ביותר בצפון איראן, רעידות אדמה וסיבות אחרות הרסו את רוב המורשת התרבותית והמונומנטים העתיקים שלה.
ציוני דרך כוללים מספר בתים מפורסמים כמו בית קולבאדי ובית אמיר דיבן (בית רמדני); גם מגדל רסקט מתקופת בית קארן ומתחם ארמון פרהאבאד מתקופת האימפריה הספווית ומסגד סארי המרכזי ומגדל הקבר אימאמזדה עבאס.
הערות שוליים

↑  Habibi, Hassan (21 ביוני 1369). "Approval of the organization and chain of citizenship of the elements and units of the divisions of Mazandaran province, centered in Sari city". Lamtakam (בפרסית). Ministry of Interior, Defense Political Commission of the Government Council. אורכב מ-המקור ב-14 בינואר 2024. נבדק ב-14 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About Sari County".
יחסי אלג'יריה–מרוקו

| יחסי אלג'יריה–מרוקו |
| --- | --- |
אלג'יריה: מרוקו


אלג'יריה: מרוקו
שטח (בקילומטר רבוע)
2,381,740: 446,550
אוכלוסייה
46,970,063: 38,168,990
תמ"ג (במיליוני דולרים)
239,899: 141,109
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,107: 3,697
משטר
דמוקרטיה חצי נשיאותית: מונרכיה חוקתית

יחסי אלג'יריה–מרוקו (בערבית: العلاقات الجزائرية المغربية) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של אלג'יריה לבין ממלכת מרוקו. מרוקו מיוצגת באלג'יריה על ידי שגרירות וקונסוליה כללית באלג'יר, וכן שתי קונסוליות באוראן וסידי בל-עבאס; אלג'יריה מיוצגת במרוקו על ידי קונסוליה כללית ברבאט, ושתי קונסוליות בקזבלנקה ואוג'דה. היחסים בין שתי המדינות הצפון אפריקניות נפגעו על ידי מספר משברים מאז העצמאות שלהם, ובמיוחד מלחמת החולות ב-1963, מלחמת סהרה המערבית בין השנים 1975 – 1991, סגירת גבול אלג'יריה – מרוקו בשנת 1994, ואי-הסכמה מתמשכת על המדיניות של מעמד סהרה המערבית.
ב-24 באוגוסט 2021 "בגין פעולות עוינות" הודיעה אלג'יריה על ניתוק יחסיה עם מרוקו. הקונסוליות נשארו פתוחות.
יחסים היסטוריים

לאחר שמרוקו קיבלה עצמאות מצרפת בשנת 1956, סיפק המלך מוחמד החמישי נשק, כסף ותרופות לכוחות ה-FLN האלג'יריים שניהלו מלחמת עצמאות נגד השלטון הצרפתי. מרוקו שימשה גם בסיס עורפי למורדים אלג'יריים להקמת מחנות אימונים למתגייסים חדשים. בתקופה זו גם סירב המלך מוחמד החמישי לנהל משא ומתן עם צרפת על המתווה המדויק של גבול מרוקו עם אלג'יריה, שמאז 1830 לא הותווה בבירור.
מרוקו תומכת בעצמאות קביליה מאלג'יריה, ואלג'יריה תומכת בעצמאות סהרה המערבית ממרוקו.
סהרה המערבית

הטריטוריה של המושבה לשעבר בשטח סהרה המערבית גרמה לחילוקי דעות עמוקים ולאי אמון כללי בין שתי המדינות שהשפיעה על כל תחומי היחסים ביניהן. לאחר שספרד הודיעה על כוונתה לנטוש את השטח בשנת 1975, הידרדרו היחסים בין מרוקו לאלג'יריה, שהציגו בעבר חזית מאוחדת. אלג'יריה, אף שאין לה תביעות טריטוריאליות משלה, תמכה בחזית פוליסריו במשאלתה להקים מדינה עצמאית בשטח. לפני הפינוי הספרדי, הסכימה ממשלת ספרד לחלק את השטח, והעבירה את מרביתו למרוקו ואת השאר למאוריטניה. הסכם זה הפר את החלטת האו"ם שלפיה כל טענותיהן ההיסטוריות של מאוריטניה או מרוקו אינן מספיקות כדי להצדיק סיפוח טריטוריאלי, ומשכו ביקורת קשה מאלג'יריה.
תנועות גרילה בשטח סהרה, ובמיוחד חזית פוליסריו, לאחר שנלחמו למען עצמאות סהרה מאז 1973, הכריזו מייד על הרפובליקה הדמוקרטית הערבית אלג'יריה הכירה במדינה חדשה זו שהכריזה על עצמה בשנת 1976, ומאז המשיכה למאמץ דיפלומטי נחוש להכרה בינלאומית בשטח; היא גם סיפקה ללוחמי הגרילה מזון, ציוד והדרכה. בשנת 1979, לאחר שנים רבות של לוחמת גרילה נרחבת וקשה, נטשה מאוריטניה את טענותיה הטריטוריאליות ונסוגה. מרוקו טענה במהירות לבעלותה על השטח שננטש על ידי מאוריטניה. לאחר שרפובליקת סהרה המערבית זכתה להכרה דיפלומטית מצד ארגון אחדות אפריקה וממדינות עצמאיות רבות אחרות, מרוקו הייתה תחת לחץ בינלאומי. כתוצאה מכך, ממשלת מרוקו הציעה לבסוף משאל עם לאומי לקביעת ריבונות השטח הסהרי בשנת 1981. משאל העם אמור היה להיות מפוקח על ידי ארגון אחדות אפריקה, אך מלך מרוקו חזר בו במהירות על ההצעה, כאשר ארגון אחדות אפריקה לא הצליח להגיע להסכמה על נוהלי משאל העם. בשנת 1987 שוב הסכימה ממשלת מרוקו להכיר בפוליסאריו ולהיפגש כדי "לדון בטרוניותיהם". אלג'יר קבעה תנאי מוקדם לבדיקת שיקום היחסים הדיפלומטיים - הכרה בפוליסאריו ושיחות לקראת פתרון מוחלט לסהרה המערבית. ללא התחייבות נחרצת ממלך מרוקו, אלג'יריה ויתרה וחידשה את היחסים הדיפלומטיים עם מרוקו בשנת 1988.
הגבולות

במהלך מלחמת האזרחים האלג'יראית, אלג'יריה האשימה את מרוקו באירוח ותמיכה בקבוצה האסלאמית המזוינת, קבוצת טרור אסלאמיסטית אלג'יראית. ההאשמה נדחתה במהירות על ידי הרשויות המרוקאיות, אך המריבה הובילה לסגירת הגבול בשנת 1994, לאחר שמרוקו האשימה את ה-GIA האלג'ירית יחד עם שירותי הביטחון האלג'יריים במתקפה על מרקש בשנת 1994, בה נהרגו שני ספרדים. הגבולות עדיין סגורים, ועלותם כ-2 מיליארד דולר בשנה למשק המרוקאי. בשנת 1999, נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, השתתף בהלווייתו של חסן השני, מלך מרוקו והכריז על 3 ימי אבל רשמיים באלג'יריה על "מות אחיו". באותה שנה נשיא אלג'יריה האשים את מרוקו באירוח בסיסי GIA, מהם תוכננו והוכוונו כמה פיגועים על אלג'יראים. כעבור כמה ימים האשים שוב את מרוקו בייצוא סמים לאלג'יריה. ביולי 2004 ביטל המלך את דרישות הוויזה בגין כניסת אלג'יראים למרוקו; באפריל 2006 נשיא אלג'יריה חזר והדגיש את המחווה. בשנת 2012 ראש ממשלת אלג'ירה, אחמד אויחיא, אמר כי פתיחת גבולות אינה בראש סדר העדיפויות עבור ממשלתו. מהצהרות רשמיות אחרות עולה כי סוגיה זו לא תיפתר בקרוב.
לאחרונה, מספר מוגבר של קולות מצד החברה האזרחית והאינטלקטואלים ביקשו ממדינותיהם לנקוט צעדים לפיוס.
ב-22 בספטמבר 2021, מועצת הביטחון העליונה של אלג'יריה החליטה לסגור את המרחב האווירי שלה לכל המטוסים האזרחיים והצבאיים במרוקו.
אורי רוזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוקטובר 1975 (בן 49)
 מדינה:  ישראל
 מעסיק:  מעריב ‏(2001–2007)‏   חדשות 10 ‏(2008–2012)‏   קשת ‏(2013 ואילך)
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  uri.rozen.3
 
אוּרי רוזן (נולד ב-9 באוקטובר 1975) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי, המנכ"ל והעורך הראשי של קבוצת mako מבית שידורי קשת. כיהן כמנכ"ל חדשות 10 ועבד כעיתונאי בעיתון "מעריב". לפני היותו איש תקשורת היה איש היי-טק.