stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שגרירות סין בישראל
היסטוריה

שגרירות סין בישראל הוקמה ב-15 בספטמבר 1989 כמשרד תל אביב של שירות הנסיעות הבינלאומי של סין, שקיבל מעמד רשמי ב-1 בפברואר 1990. ב-24 בינואר 1992 ייסדו ישראל וסין יחסים דיפלומטיים מלאים, וב-9 בפברואר, טאנג ז'נקי, מנהל המשרד, הפך לשגריר סין בישראל.
ב-17 במאי 2020 שגריר סין בישראל, דו ויי נמצא ללא רוח חיים בדירתו בהרצליה פיתוח. לא היו סימני אלימות, ונראה כי סיבת המוות היא דום לב. מותו הוביל לתיאוריות קונספירציה לגבי סיבת מותו.
ב-7 בדצמבר 2022, ארגון זכויות אדם ספרדי בשם Safeguard Defenders טען כי בשגרירות פועלת נציגות של חשאית הפועלת ללא ידיעת הרשויות בישראל. גורמים בלשכת ראש הממשלה מסרו כי הנושא נמצא בבדיקה.
שגרירים

| שגריר | שם סיני | הגשת כתב האמנה | סוף קדנציה | ראש ממשלת סין | נשיא ישראל | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| טאנג ג'נצ'י (סי') | 唐振琪 | ספטמבר 1989 | ינואר 1992 | לי פנג | חיים הרצוג |  |
| לין ג'ן (סי') | 林真 | ינואר 1992 | פברואר 1992 | לי פנג | חיים הרצוג |  |
| ואנג צ'אנג-יי (סי') | 王昌义 | נובמבר 1995 | אוגוסט 1995 | לי פנג | עזר ויצמן |  |
| פאן ג'אנלין (סי') | 潘占林 | נובמבר 2000 | אפריל 2000 | ג'ו רונגג'י | משה קצב |  |
| צ'ן יונגלונג (סי') | 陈永龙 | נובמבר 2003 | יוני 2003 | ון ג'יאבאו | משה קצב |  |
| ג'או ג'ון (סי') | 赵军 | אפריל 2007 | מאי 2007 | ון ג'יאבאו | שמעון פרס |  |
| גאו יאנפינג (סי') | 高燕平 | ספטמבר 2011 | ספטמבר 2011 | ון ג'יאבאו | שמעון פרס |  |
| ג'אן יונגשין (סי') | 詹永新 | פברואר 2015 | דצמבר 2019 | לי קצ'יאנג | ראובן ריבלין |  |
| דו ויי | 杜伟 | פברואר 2020 | 17 במאי 2020 | לי קצ'יאנג | ראובן ריבלין | מת במהלך תפקידו |
| צאי ז'ון (סי') | 蔡润 | ינואר 2021 |  | לי קצ'יאנג | ראובן ריבלין |  |
| שיאו ג'ון-ג'נג | 肖军正 | דצמבר 2024 | מכהן | לי צ'יאנג | יצחק הרצוג |  |
ראו גם

יחסי ישראל–סין
שגרירות ישראל בבייג'ינג
הערות שוליים

↑  שגרירות סין בישראל -
↑  中国外交概览 1993. 北京: 世界知识出版社. 1993. p. 124. ISBN 7-5012-0591-4.
↑  Chinese ambassador to Israel found dead in Herzliya home, The Jerusalem Post
↑  איתמר אייכנר, ממצאי מעבדת המשטרה: השגריר הסיני מת מדום לב, באתר ynet, 17 במאי 2020
↑  "Conspiracies after China ambassador death comes amid US-China tensions". The Jerusalem Post | JPost.com.
↑  דוח חושף: סין מפעילה תחנת משטרה סודית בישראל לאיתור מתנגדי משטר, באתר וואלה, 7 בדצמבר 2022
המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים

המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים החל במאה ה-19, כשערביי ארץ ישראל ניסו למנוע רכישה יהודית של קרקע בארץ ישראל ונעזרו לשם כך גם בשלטונות העות'ומאנים והבריטים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוסכם בין הארגונים הפלסטיניים על הוצאה להורג של ערבים אשר מכרו קרקעות ליהודים או סייעו לכך. עם הקמת הרשות הרשות הפלסטינית, נחקק חוק האוסר מכירת קרקעות לישראלים, גם אם אינם יהודים, והוא נאכף על ידי מנגנון מודיעיני הבולש אחר עסקאות כאלו. החוק הפלסטיני מטיל עונש מוות על המוכרים, אולם בפועל החל משנת 2005 הוא מומר – ככל עונש מוות ברשות – למאסר עולם עם עבודות פרך. בדו"ח שהוגש לאו"ם בידי UN Watch נכתב שזכויות אדם של מוכרי קרקעות פלסטינים מופרות עד כדי רצח ועינויים.
רקע > אדמות הכפרים הערביים

במאה ה-19, רוב אדמות הכפרים בארץ ישראל היו קניין משותף לכל בני הכפר, אשר נקרא בערבית "משאע". אדמות אלו התחלקו בין המשפחות אחת לשנה או שנתיים. ה"משאע" הגביל לעיתים את זכותם של בעלי החלקה למכור או לשעבד אותה לאשראי בנקאי. משום כך, רוב הפלאחים שאפו לבטל את מנהג ה"משאע" ולחלק את אדמות הכפרים לבעלויות פרטיות (בערבית: "מפרוז"). כפרים רבים נאלצו לבצע את החלוקה הזו ("איפראז") בהסכם פנימי בלתי-רשמי משום שבתקופה העות'מאנית בארץ ישראל לא הייתה אפשרות לחלוקה מסודרת ורשמית, כי זו חייבה רישום מדויק של הקרקעות.
במחצית השנייה של המאה ה-19, השלטון העות'מאני דרש את רישום הקרקעות, אולם רק בתקופת המנדט הבריטי שקדה הממשלה על רישומן ("סטלמנט"). בתהליך זה נרשמו כמעט כל הקרקעות כ"אפראז". היו מנהיגים ערבים שסברו כי השמירה על הקניין המשותף בכפר הערבי, תמנע את מכירת אדמותיו ליהודים, לכן הציגו אותו כנכס לאומי וניהלו תעמולה נגד ה"איפראז". בשנות ה-40 הפסיקה ממשלת המנדט לבצע את ה"איפראז" כחלק מה"סטלמנט" והשאירה את הקרקעות כ"משאע". בתקופה זו הצטמצמו שטחי ה"משאע" והפכו למיעוט באדמות הארץ.
בתקופת המנדט הבריטי

מספר חודשים בלבד לאחר הכיבוש הבריטי של מרכז ארץ ישראל, החלו גורמים באזור יפו–רמלה (וכעבור מספר חודשים גם בירושלים) לכונן אגודות, שבהן נבחנו דרכים למנוע מהיהודים לעלות לארץ ולקנות בה קרקעות.
אלא שבתקופת השלטון הצבאי הבריטי לא נרשמו עסקאות. החל מזמן כיבוש הארץ בדצמבר 1917 ועד ספטמבר 1920, משרדי רישום המקרקעין היו סגורים בתוקף צו שהוציא המושל הצבאי הבריטי, לאחר שהשלטונות הצבאיים גילו שהעות'מאנים לקחו איתם את רוב ספרי הרישום. לאחר שנודע לשלטונות שנעשות עסקאות ללא רישום, פרסמו בנובמבר 1918 צו האוסר עליהן. באוקטובר 1920 חודשה פעילותו של המשרד לרישום הקרקעות, לאחר שספרי האחוזה (טאבו) נמצאו בדמשק והוחזרו לארץ.
בתקופת המנדט הבריטי > הממשל האזרחי

בספטמבר 1920, לאחר כינון הממשל האזרחי בראשות הנציב העליון הרברט סמואל, הוכרז על פתיחת משרדי הרישום ופורסמה "פקודת העברת הקרקעות", שבמטרה להבטיח את האינטרסים של מחזיקי הקרקעות ולמנוע ספקולציה בקרקעות, קבעה שכל עסקת מקרקעין חייבת לקבל הסכמה כתובה של הממשל, שתינתן רק אם הקונה ימלא את התנאים הבאים: הוא חייב להיות תושב ארץ ישראל; הוא לא יוכל לרכוש קרקע בשווי העולה על 3,000 לירות מצריות או ששטחה עולה על 300 דונם (אדמה חקלאית)/ 30 דונם (קרקע עירונית); בכוונתו לעבד או לפתח אותה מיד. בנוסף על שלושת הסעיפים הללו, הסכמת הממשל תינתן רק אם "נוכח לדעת לשביעות-רצונו, שהבעלים המוכר את הקרקע, אם היא ברשותו, או האריס המחזיק בקרקע, כאשר היא מוחכרת, ישמור לעצמו באזור או במקום אחר, קרקע שדי בה לפרנסת משפחתו".
ראשי האגודות הלאומיות של ערביי ארץ ישראל עסקו בשלב זה בשאלת הקרקע רק כבעלי קרקעות ולא מבחינה פוליטית, ולכן דווקא הביעו את אי-שביעות רצונם מפקודת הקרקעות, שהגבילה את זכותם למכור קרקע שהיא רכושם ואף טענו כי הפקודה נחקקה כדי להוריד את מחירי הקרקעות שהוצעו למכירה ליהודים. בדצמבר 1921 תקנה הממשלה את הפקודה והסעיפים שנועדו למנוע ספקולציה בוטלו.
איסור השלטונות הצבאיים על עסקאות מקרקעין בתקופת השלטון הצבאי גרם לכך שהנושא לא בלט במאבק התנועה הלאומית הפלסטינית החדשה, ובוועידות הלאומיות השלישית והרביעית (1920–1921) הנושא כלל לא נידון.
הטיעון הפלסטיני המוקדם לשלילת הציונות כלל טענה מרכזית שהגשמתה בארץ ישראל אינה אפשרית, משום שאין בה מקום לציונים. קביעה זו התבססה על כך שרוב הקרקעות בארץ היו שייכות לערבים, אולם גם על ההנחה שהערבים יימנעו ממכירת קרקעות ליהודים.
אלא שבשנת 1921, לאחר פתיחת משרדי הרישום, נרשמו בספרי רישום המקרקעין עסקאות רבות שתוכננו בעבר והיו על סף השלמה. הגידול הזה גרם למספר צירים בוועידה הלאומית החמישית (1922) של ערביי ארץ ישראל להעלות את הנושא לדיון, אולם לא נתקבלה שום החלטה, מלבד מינוי ועדה שתבחן את שאלת העברת קרקעות ליהודים.
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-20 > ועדת שו והספר הלבן של פאספילד (1929–1930)

ב-1929 חקרה ועדת שו את הסיבות למאורעות תרפ"ט. המיסיונרית פרנסיס ניוטון העידה בפניה כנציגה מטעם הצד הערבי, והאשימה את היהודים ואת שלטונות המנדט בפרוץ המאורעות. לטענתה, אחד הגורמים שהביאו לתסיסה בקרב הערבים היה נושא הקרקעות. ניוטון הזכירה את מסירת הזיכיון על אדמות ביצות כברה, עתלית וחולות קיסריה לנציגי הברון רוטשילד. כמו כן את רכישת האדמות בעמק יזרעאל על ידי קרנות ציוניות מבנקאי סורי בן משפחת סורסוק בשנת 1924. לדבריה, מכל האדמות הללו נושלו תושבים ערבים ומחמישה כפרים קטנים באדמות עמק יזרעאל הפינוי נעשה בכוח, וזאת למרות שסורסוק, לטענתה, מכר אדמות שלא היו בבעלותו כחוק.
במרץ 1930 נתפרסם דו"ח הוועדה, בו צוינה בין גורמיה העיקריים של התנפלות הערבים על היהודים, החרדה של המעמד הערבי מחוסר הקרקע מפני ההתפשטות הציונית. הוועדה נקטה בהמלצותיה עמדה ביקורתית כלפי מכירת קרקעות ליהודים. היא המליצה לבחון את בעיית מכירת הקרקעות ליהודים, לנוכח הריבוי המתמשך של פלאחים מחוסרי קרקע בצד הריבוי הטבעי של האוכלוסייה הערבית. הטיימס של לונדון ציין ב-15 במאי אותה שנה, שהעיתונות הערבית ראתה בדו"ח "ניצחון מבריק לערבים ומהלומת מוות לציונות". בהתאם להמלצת הוועדה, מינה שר המושבות משלחת בראשות ג'ון הופ סימפסון, שאחד מתפקידיה היה לבדוק את הקשר בין רכישת קרקעות לבין היווצרות מעמד של פלאחים ללא אדמה. לצד העמדה הערבית הכללית, היו גם מספר ערבים שביקשו להביע את דעתם בפני סימפסון ותמכו בפניו בזכות ההגירה ורכישות הקרקע של היהודים. בפגישתם איתו נתברר כי הם היו בעלי קרקעות לא-מעובדות, שרצו למכור חלק מהן כדי לפתח את השאר, ומכיוון שלא היה ניתן למצוא קונים ערבים, היו מעוניינים בהגירה יהודית ובביקוש יהודי גדל לקרקע כדי שיוכלו לקבל על אדמתם מחיר גבוה. דו"ח הופ-סימפסון פורסם באוקטובר אותה שנה יחד עם הספר הלבן של פאספילד, ובו המסקנה שיש לחסום רכישה נוספת של אדמה על ידי יהודים.
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-30 > בתקופת המרד הערבי הגדול 1936–1939

מיד לאחר הקמתו באפריל 1936, ניסח הוועד הערבי העליון את שלוש הדרישות הלאומיות היסודיות, כפי שהוצגו בנובמבר 1935, ובהן איסור העברת קרקעות מערבים ליהודים.
רכישת הקרקעות הואטה שוב בתקופת המרד הערבי הגדול (1936–1939).
עם התפשטות המרד, סיירו המופתי והקאדי של שכם בכפרים הסמוכים לעיר והטיפו כי כל מי שיהרוג אדם שמוכר אדמות ליהודים, "ישכון בגן עדן בחברת צדיקי עולם". עבד אל-פתח דרוויש מאל-מאליחה, מוכר קרקעות כזה שהביע חרטה, נשבע במאי 1936: "אני מעיד עלי את אללה והמלאכים והנביאים אבירי הלאומיות בפלסטין, שאם אפר את שבועתי זאת אהרוג את עצמי במו ידי". השיח הדתי הזה אומץ, בלחץ מוסלמי, גם על ידי הכמורה הערבית-נוצרית. כינוס של אנשי כמורה פסק באותה שנה: "מי שימכור או יספסר במכירת פיסת אדמה כלשהי מהמולדת דינו כדין המוכר חלק ממקום הולדת ישו או מקברו... חובה על כל המאמינים לנדותו ולהחרימו".
עם זאת, בתקופת המרד, לחץ המורדים גרם לתמריץ חדש למכירות. בעלי קרקעות הופחדו על ידם באופן כה חמור עד שהחליטו לעזוב את הארץ ולמכור את אדמתם ליהודים. הקונסול הגרמני בירושלים, היינריך וולף, דיווח למשרד החוץ הגרמני על הלאומנים הערבים: "בצהרי היום הם זועקים חמס על ההגירה היהודית, ובלילות הם מוכרים קרקעות ליהודים".
ביולי 1937 פרסמה ועדת פיל את הדו"ח שלה, בו המליצה על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, ערבית ויהודית. הדו"ח המליץ כי בתקופת המעבר ממנדט למדינה, יוטל איסור על מכירת קרקע ליהודים בשטחי המדינה הערבית ואזורים אחרים.
בשנת 1938 חידשו מפקדי המורדים את בית המשפט של המרד, אולם החשודים ב"בגידה חמורה", שכללה מכירת קרקע ליהודים, הובאו למשפטם של מפקדי החבורות עצמם, שפסקו את דינם מיד – למוות או לעונשי מלקות קשים מאוד.
בסוף 1938 ותחילת 1939 מסע הטרור התגבר וערבים רבים נרצחו, בעיקר "בוגדים" למיניהם, ובהם מוכרי קרקע ליהודים. לא תמיד הם נרצחו מיד. לפעמים נחטפו לאזורים ההרריים שבשליטת המורדים ושם נזרקו חיים לבורות מלאים בנחשים ועקרבים. הפחד הגדול מפני המורדים גרם לכך שאנשי הדת המוסלמים או הנוצרים לא הסכימו לקבור את הנרצחים בטקס הדתי. לפעמים היו הגוויות נשארות מוטלות ברחובות הכפר במשך מספר ימים, כשנעל מונחת בפיו של הנרצח, כסמל להשפלה, שתגרום גם להטלת פחד על אחרים.
ב-17 בינואר 1939 נתכנסו בקהיר נציגי המדינות הערביות שהוזמנו לוועידת השולחן העגול בלונדון (מלבד ירדן), כדי להתייעץ לגבי העמדות הערביות שיוצגו בה. בהתייעצויות נקבע שהמדיניות הערבית תהיה אחידה ואחת הדרישות שהוחלט עליהן הייתה הפסקת קניית הקרקעות היהודית בארץ ישראל. ב-17 במאי 1939 פורסם הספר הלבן, בו נאסר על יהודים לרכוש קרקעות ברוב שטחה של הארץ ובחלק קטן משטחה רכישותיהם הוגבלו. ב-28 בפברואר 1940 פרסמה ממשלת בריטניה את "חוק הקרקעות", על בסיס המלצות "הספר הלבן". תקנות העברות הקרקע חילקו את ארץ ישראל המערבית לשלושה אזורים: אזור א' כלל 65% מהאדמות והותר בו סחר-קרקעות בין ערבים בלבד; אזור ב' כלל 30% מהקרקעות וגם בו נאסרה רכישת אדמות אדמות על ידי יהודים, מלבד מקרים מיוחדים; האזור השלישי היה "האזור החופשי" לרכישת קרקעות על ידי יהודים וכלל 5% בלבד מאדמות הארץ: בתחום השרון, חלק מהשפלה הצפונית וקרקעות עירוניות. אף על פי כן, לאחר פרסום התקנות גברה מכירת האדמות ליהודים.
במרוצת שנות ה-30 רכשו היהודים 300,000 דונם.
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-30 > הקמת קופת האומה

ב-1932 הרכיב הוועד הפועל הערבי ועדה מיוחדת שהכריזה על יסוד חברה "להצלת קרקעות" בשם "קופת האומה הערבית" ("צנדוק אל-אומה אל-ערביה"). בדצמבר אותה שנה החלה הפצת מניות (בשם "החברה הערבית להצלת אדמות פלסטין"), שמרביתן נקנו על ידי המועצה המוסלמית העליונה, אולם העניין ב"הצלת הקרקעות" שקע והקופה לא הייתה פעילה.
במקביל להפסקת פעילותו של הוועד הפועל הערבי, הפסיקה גם קופת האומה לפעול.
ב-1935 התעורר מחדש עניין "קופת האומה" והחלה תעמולה רחבה לטובת גאולת הקרקעות. חכמי-דת מוסלמים כתבו פסקי הלכה מיוחדים המנדים מהאסלאם את המוסלמים המוכרים קרקעות ליהודים. מועצת החברה כללה אישים מכל הזרמים בציבור ובהם אחמד חילמי עבד אל-באקי וג'מאל אל-חוסייני. ב-26 ביולי 1935 נרשמה "קופת האומה" כחברה חוקית. בחוקת החברה נקבע סעיף האוסר בפירוש מכירת קרקעות ליהודים, לפיו כל הנרכש על ידי הקופה הוא "רכוש הקדש של העם הערבי שבפלסטין". בתקופה זו לא התפרסמו דוחות או מאזנים של החברה וגם לא דוחות על שטחי הקרקעות שגאלה או על השימוש בהן. מצב זה הביא להאשמות כנגד העומדים בראש החברה. בין היתר נטען שהקרקעות נקנו מידי מנהיגים ועסקנים שונים כדי לשפר את מצבם הכלכלי. נטען גם שהיו אדמות שנרכשו אולם עברו לאחר מכן לידי יהודים. ב-1936 קופת האומה הפסיקה לפעול. רוב הפלסטינים לא נרתמו למטרה הלאומית ולא תרמו מכספם. כישלון הקופה נבע בחלקו מתוך עוינות בעלי קרקעות שהיו מזוהים עם האופוזיציה. ייתכן גם שהכישלון נבע מהמנטליות של הפלסטינים, שנאמנותם הראשונה הייתה למשפחה, לחמולה ולכפר ולא לקרן "לאומית" שמטרתה חרגה מתחום אחריותם.
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-40 > חידוש קופת האומה

באוגוסט 1943 התחוללה פרשת קרקעות כפר ענאן. בעלי הקרקעות רצו למכור אותן ליהודים והפלאחים האריסים ביקשו עזרה. עסקני מפלגת אל-איסתקלאל נענו בשם "קופת האומה" והשיגו את התערבות בנק האומה הערבית, שקנה את הקרקעות למען האיכרים תוך מתן הלוואות.
בעקבות הפרשה, חידשה "קופת האומה" את פעולותיה בסתיו אותה שנה, ביוזמת מפלגת אל-איסתקלאל, שבראשה עמדו בין היתר אחמד חילמי עבד אל-באקי ועווני עבד אל-האדי. הסיבה החשובה ביותר לכך שחודשה בתקופה זו, הייתה הצמיחה הכלכלית ביישוב הערבי באותה תקופה. מה שהוביל להצטברות הון רב בידי סוחרים ובעלי קרקעות.
בראשיתה של הקופה המחודשת, היא עסקה במעשי תיווך בין פלאחים לבין בנקים ומלווים, אך לא כקונה בעצמה. באותו הזמן נוסדו ועדות עסקנים בערים, שהחלו באיסוף תרומות במגוון דרכים: הפצת תווים ובולים ברחובות, תליית קופסאות בחנויות ועריכת כינוסים מיוחדים בערים ובכפרים. אנשי הקופה ניסו להשיג גם תרומה חודשית קבועה והלוואות, אולם הצליחו יותר בתרומות החד-פעמיות, במיוחד בכינוסים המלווים נאומים מלהיבים, ככל הנראה בשל אופיו של הקהל הערבי, שלא היה רגיל להירתם לתרומה קבועה. הקופה לא הצליחה אומנם ברכישת קרקעות, אך הצליחה להפריע למכירת קרקעות ליהודים, בין היתר על ידי תביעות משפטיות, לחץ ציבורי שכלל הוקעת המוכרים והמתווכים ואיומים עליהם. הצלחתה העיקרית הייתה השלטת אווירה ציבורית בקהל הפלסטיני. ערבי המוכר או מתווך בין המוכר לקוני קרקעות יהודים, היה נחשב בוגד ונשקפה סכנה לחייו. במהלך 1945 וראשית 1946 נרצחו 5 ערבים (שניים ביפו ושלושה בצפת) שנחשדו במכירת קרקעות ליהודים. באמצע שנות ה-40 נרצח בחיפה ראש חמולת זינאתי אמיר מוחמד. רבים אחרים הוכו ונעשה שימוש רב במכתבי איומים והוקעות פומביות. בין יוזמי "הצלת הקרקעות" היו עורכי דין שעסקו במשפטי קרקעות רבים בין כפריים ערביים לבין יהודים שרצו לשוות למשפטים האלה אופי לאומי. הבולטים ביניהם היו צובחי אל-חד'רא באזור צפת-עכו וכמאל ברברי באזור עזה.
הקופה הייתה מזוהה עם בנק האומה הערבית ועיתון פלסטין וזכתה לכתף קרה מיריביהם בבנק הערבי ועיתון א-דיפאע. בשנת 1945 פרצה בגלוי מחלוקת ציבורית ונוצר פילוג בין מחנה קופת האומה ובנק האומה שמאחוריה לבין מתנגדיה, בראשם מוסא אל-עלמי, משפחת אל-חוסייני והבנק הערבי. נגד הקופה הופנו טענות רבות, לגבי היעדר פרסום מאזנים ודוחות, היעדרה של הנהלה ארצית מסודרת והעובדה שכולה נתונה לרשות מנהלה וידידיו. הקופה גרמה לכך שמדי יום הגיעו אליה עשרות פניות של ערבים המתחננים שתקנה את קרקעותיהם, כביכול כי היא בסכנת נפילה בידי יהודים. ביוני 1946 התערבה הליגה הערבית במערכות הפוליטיות הפלסטיניות ואז נטשטש הניגוד בין מחנה קופת האומה לבין מחנה הבנק הערבי, והחוגים והמוסדות השונים החלו לשתף פעולה למען "הצלת הקרקעות".
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-40 > המפעל הקונסטרוקטיבי

באוגוסט 1945, מתוך הפולמוס עם קופת האומה, קמה תוכניתו של מוסא אל-עלמי, "המפעל הקונסטרוקטיבי" ("אל-משרוע אל-אנשאי") למניעת מכירת קרקעות ליהודים, בתמיכת משפחת חוסייני. התוכנית שללה את ערכה של קניית קרקעות והעדיפה במקומה את פיתוחן על ידי העלאת הרמה החקלאית, הכלכלית והמקצועית של הפלאח והכפר הערבי, תימנע מכירת אדמתו. התוכנית נועדה לייסד חברה שתיתן הלוואות, תייסד בתי ספר ותעניק הדרכה חקלאית-מקצועית בחינם, בתמורה להתחייבות משפטית שהכפרים לא ימכרו את אדמתם ליהודים. אולם גם תוכנית זו עוררה ויכוח חריף, מאחר שרק כ-15% מן האדמות שנמכרו ליהודים, נמכרו על ידי הפלאחים – השאר נמכרו על ידי בעלי אחוזות. בפברואר 1946 נוסדה חברה רשמית לביצוע המפעל, אולם בקיץ אותה שנה התוכנית ירדה מהפרק ומנהלה התפטר.
ב-20 באפריל 1946 פורסם דו"ח הוועדה האנגלו-אמריקאית, שקרא לבטל את המגבלות המוטלות על היהודים בכל הקשור לרכישת קרקעות. במהלך 1946–1947 עשו הלאומנים הערבים גייסו מסיתים חמושים, אשר איימו על בעלי אדמות בל ימכרו אדמות ליהודים. בנוסף, הם מנעו מאריסים להתפנות מאדמות שכבר נמכרו. בתקופה זו הצטרפו אל המאבק הפלסטיני גם ממשלות סוריה ולבנון, שדאגו שאזרחיהן בעלי האדמות בגליל לא ימכרו קרקעות ליהודים. ביולי 1947 התקיימה בירושלים אספת ענק בה הנואמת הראשית הייתה עיישה חוסייני, אשתו של נשיא הוועד הערבי העליון חאג' אמין אל-חוסייני. בנאומה דרשה מהנשים הפלסטיניות להתגרש מבעליהן, אם יעזו למכור אדמות ליהודים. יש הטוענים[דרושה הבהרה] כי באותה שנה קרא ג'מאל אל-חוסייני לרצח של מוכרי אדמות: "ריצחו אותם, ריצחו אותם. דתנו מצווה עלינו זאת, ועליכם לעשות כמצוות הדת".
בתקופת המנדט הבריטי > שנות ה-40 > מלחמת העצמאות 1947–1948

בחודשים שקדמו לפרוץ מלחמת העצמאות, כבר נעצרה לחלוטין מכירת הקרקעות ליהודים בגליל. עד סוף 1947 רכשו מוסדות ציוניים ויהודיים פרטיים רק 7% מקרקעות ארץ ישראל המנדטורית.
בתחילת 1948 עדיין היו קרקעות רבות, שנרכשו בעבר על ידי מוסדות יהודיים כגון הקק"ל ופיק"א, ועדיין ישבו בהן איכרים ערבים בתנאי חכירה. לאורך תקופת המנדט, התקשה בדרך כלל היישוב העברי לסלק את הכפריים הללו מן האדמות, וזאת למרות שהוצעו להם תשלומים נדיבים כפיצוי, והיו גם מקרים שהאריסים הללו הסכימו לקבל תשלום, אך לאחר מכם התכחשו להבטחתם לעזוב את האדמות.
לאחר הקמת מדינת ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סוגיית מכירת האדמות ליהודים עד 1948, הן לרוכשים מוסדיים והן לפרטיים, הפכה לאחר התבוסה לישראל להאשמה שרבים בעולם הערבי הטיחו במופתי ובחבריו להנהגה. על פי ההאשמה, עשרות שנים של מכירת קרקע ליהודים סייעה להם לשנות את הצביון הלאומי של הארץ ולחזק את המפעל הציוני באופן שכל הוועדות, המוסדות והמדינות, בבואם להכריע בשאלת ארץ ישראל לא יכלו להתעלם ממנו ובסופו של תהליך סייעו לתבוסת הערבים במלחמה.
המופתי נזקק לטיעונים חסרי כל בסיס או בעלי בסיס חלקי כדי להדוף את האשמה ואלו העיקרים שבהם:
עד אמצע מאי 1948, למרות כל מאמציהם לא הצליחו היהודים להשתלט אלא על קרוב ל-2 מיליון דונם שהם כ-7% משטח הארץ.
רק שמינית משטח זה נבעה ממכירות של פלסטינים וגם זאת, לרוב, בגלל אילוצים ובניגוד לרצונם.
מתוך כ-2 מיליון הדונם שעליהם השתלטו היהודים כ-1,150,000 היו אדמות מדינה שהשלטונות העות'מאניים והבריטים אפשרו את העברתן.
לאחר הקמת מדינת ישראל > חוק מספר 40

בתקופת השלטון הירדני ביהודה ושומרון, נחקק בשנת 1953 חוק השכרת ומכירת נכסי דלא ניידי לזרים (המוכר גם בכינוי "חוק מספר 40"), האוסר מכירה והשכרה של מקרקעין למי שאינו ירדני, פלסטיני או ממוצא ערבי אחר. "זרים" שאינם ממוצא ערבי אינם רשאים על פי החוק לבצע עסקאות מקרקעין מחוץ לאזורים העירוניים. גם בתנאים שבהם ניתן לרכוש קרקע – ההיתר הוא בהיקף מוגבל ודרוש "היתר עסקה" ממועצת השרים הירדנית. כמו כן, חלה הגבלה על תקופת השכירות האפשרית ל"זרים".
החוק לא בוטל גם לאחר מלחמת ששת הימים והחלת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון. בשנת 1971 נעשה שינוי חקיקה המאפשר לחברה רשומה ביהודה ושומרון לבצע עסקאות מקרקעין ביהודה ושומרון, בכפוף לקבלת אישור ("היתר עסקה") מראש המנהל האזרחי, ללא הבדל בין ערבים ל"זרים". בפועל החוק מקשה על רכישה תקינה וחופשית של קרקעות ובתים על ידי יהודים ביהודה ושומרון. על החוק נמתחה ביקורת בשל היותו מפלה וגזעני, והועלו הצעות חוק בכנסת וכן עתירות לבג"ץ המבקשות לבטלו.
לאחר הקמת מדינת ישראל > 1980–1993: המאבק הפלסטיני העממי

בשנות ה-80 תמכו מרבית הארגונים הלאומיים הפלסטיניים, ובכלל זה אש"ף וחמאס, בהוצאתם להורג של משתפי פעולה לאחר חקירתם בעינויים, "משפט עממי", או לינץ', ולעיתים גם ללא חקירה. ההגדרה של משתף פעולה הייתה רחבה ביותר וכללה החל מהתנהגות מינית לא מוסרית (לעיתים לאחר "איסקאט": דרדור מכוון) ועד לפעילות כסוכן מודיעין של ישראל. למשתפי הפעולה מהסוג החמור ביותר נחשבו מתווכי הקרקעות ("א-סמסאר") המוכרים קרקעות ליהודים, לחברות ישראליות או לממשלת ישראל.
בשנת 1988 נורה מוסטפא אבו בכר מהכפר בידיא שנחשד בתיווך קרקעות, וגופתו הועלתה באש. ב-1990 הוציאה המפקדה הלאומית המאוחדת גזר-דין מוות פומבי כנגד מרדוס מטוסיאן, מתווך שהיה מעורב בהעברת מבנה כנסייתי לישראלים. מטוסיאן נמלט לארצות הברית וגזר הדין לא בוצע. במנשר שנלווה לגזר דין המוות, קבעה המפקדה הלאומית המאוחדת שכל פלסטיני שנטל חלק במכירת ולו טפח של אדמה ליהודים דינו מוות. ב-1993 נרצח סוחר קרקעות נוסף, אחמד עודה. הוא הוכה למוות באמצעות אלות על ידי שני פלסטינים גלויי פנים בחנות בקלקיליה.
ברשות הפלסטינית > חקיקה

הרשות הפלסטינית, אוסרת מכירת אדמות בבעלות פלסטינית ל"כל אדם או תאגיד ישראלי, החי בישראל או מטעמה". למרות זאת, בפוליטיקה ובתקשורת הישראלית איסור המכירה מיוחס רק לאוכלוסייה היהודית. יוצאת מן הכלל היא רוואבי שבה, אושר לאזרחים ישראלים לרכוש ולרשום נכסים על שמם בטאבו הפלסטיני, לאחר קבלת אישור מיוחד מרשויות הביטחון הפלסטיניות.
כחלק מהמאבק הוקם מרשם הטאבו הפלסטיני.
ברשות הפלסטינית > אכיפה וענישה

בספטמבר 2010 פסק בית המשפט הפלסטיני שהעונש לפלסטיני שמכר קרקע ליהודים הוא מוות. על פי התובע הכללי הפלסטיני "ההחלטה נועדה להגן על הפרויקט הלאומי הפלסטיני להקמת מדינה פלסטינית עצמאית". עם זאת הוצאות להורג ברשות הפלסטינית דורשות את אשרור יושב ראש הרשות, ולא אושרו מאז עלייתו לשלטון של אבו מאזן בינואר 2005. ב-21 באוקטובר 2014 חתם אבו מאזן על צו הקובע כי פלסטיני שימכור אדמתו לישראלים צפוי לעונש עבודות פרך לכל חייו במקום עבודות פרך זמניות.
בנובמבר 2018 אסר המופתי של ירושלים לשעבר, וראש ההקדשים המוסלמיים, עכרמה סברי, לקבור פלסטיני שנהרג בתאונת דרכים, והוא נקבר לבסוף בבית קברות יהודי.[דרושה הבהרה] המופתי קבע בחודש אוקטובר אותה שנה כי מי שמוכר ליהודים בעיר העתיקה בירושלים איננו נמנה עם דת האסלאם, לא תתקבל חזרתו בתשובה, והוא לא ייקבר בבתי קברות של מוסלמים.
לצד ההליכים המשפטיים הרשמיים, על פי ידיעות בכלי התקשורת הישראליים נטען שאנשי הביטחון של הרשות הפלסטינית מוציאים להורג את המוכרים בדרכים לא רשמיות. טענות אלה מופיעות גם בדו"ח של UN Watch שהוגש לאו"ם ב-2022.
למרות האיסור, בפועל עמותות ישראליות כגון עטרת כהנים מצליחות לרכוש קרקעות מפלסטינים, בעיקר במזרח ירושלים. במקרים מסוימים, כמו ברכישת בית השלום בחברון, המכירה נעשית באמצעות צד שלישי. במקרים אחרים דבר המכירה נשמר בסוד.
ברשות הפלסטינית > אכיפה וענישה > הפרת זכויות אדם

בשנת 2009 פורסם ב-nrg כי הביטחון המסכל הפלסטיני והמודיעין הכללי פועלים במזרח ירושלים למניעת מכירת קרקעות ולפי הפרסום אנשיהם חטפו ועצרו את המוכרים.
דו"ח של UN Watch משנת 2022 קבע שישנה הפרה חמורה של זכויות אדם כלפי פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים, הכוללים רצח ועינויים. בעקבות הממצאים, לצד הפרת זכויות אדם של להט"בים וקבוצות, נוספות, ועדת האו"ם קבעה דיון בשאלה האם יש לסלק את הרשות הפלסטינית מחברות באמנת זכויות האדם של האו"ם.
בתרבות

חלק מעלילת סדרת הטלוויזיה הישראלית איסט סייד, ששודרה בכאן 11, עוסקת בסוחר קרקעות הפועל עבור עמותה העוסקת בייהוד מזרח ירושלים ובעלילות המשפחה שמכרה את ביתהּ ונרדפת על ידי הפלסטינים.
ראו גם

התנועה הלאומית הפלסטינית
חוק נכסי נפקדים
צומוד
יום האדמה
דיני קרקעות ברשות הפלסטינית
חוק השכרת ומכירת נכסי דלא ניידי לזרים
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערבי ארץ־ישראל, הוצאת עם עובד, תל אביב, תש"ז.
יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929-1918, עם עובד תל אביב, 1976.
יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, תל אביב: עם עובד, תשל"ט 1978.
אריה ל. אבנרי, ההתיישבות היהודית וטענת הנישול (1878–1948), תל אביב: מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ ותנועת העבודה הקיבוץ המאוחד, תש"מ 1980.
ז'ק קנו, בעיית הקרקע בסכסוך הלאומי בין יהודים לערבים 1917–1990, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1992.