stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זמר שלוש התשובות
גרסאות כיסוי > גרסתה של דנה אינטרנשיונל

בשנת 1998, לאחר זכייתה של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל באירוויזיון 1998 הופץ אלבום אוסף בשם, דיווה – האוסף. האלבום כלל את גרסתה ל"זמר שלוש התשובות" שהוקלטה כבר בשנת 1996 לרגל תחרות "מלכת היופי". אותה הגרסה נוגנה ברדיו לעיתים קרובות אף על פי שמעולם לא הופצה כסינגל רשמי מאף אלבום של אינטרנשיונל. הופעתה בתחרות פורסמה ביוטיוב באפריל 2023.
בנוסף להופעה בתחרות, הופיעה אינטרנשיונל עם "זמר שלוש התשובות" בערוץ הראשון.
לקריאה נוספת

זיוה שמיר, כלניות: על פזמוניו של נתן אלתרמן, פרק 48, תל אביב, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרית הפועלים, 2022
חוק הווילאייטים

חוק הווילאייטים או "האמנה לכינונן של הפרובינציות", (בטורקית Teşkil-i Vilâyet Nizamnâmesi) הוא חוק שחוקק באימפריה העות'מאנית בשנת 1864 במטרה לארגן מחדש את המחוזות בתוך האימפריה תוך החלפת מערכת האיילט.
רקע היסטורי

הסולטאן מוראט הראשון, בשנת 1365 לערך, הקים את מערכת האיילטים, כאשר חילק את האימפריה לשני חלקים (ביילרבייליקים או אייליטים), האחד איילט רומליה שכלל את כל השטחים שנכבשו באירופה, והשני  איילט אסיה הקטנה (אנטוליה) שכלל את כל השטחים שהיו תחת שלטונו באסיה. עם הכיבושים וההתרחבות מזרחה של הממלכה של באיזיט הראשון הוקם האיילט השלישי שבירתו אמסיה ולאחר מכן הוקמו איילטים נוספים. כל איילט נשלט על ידי ביילרביי (אדון האדונים) וכלל מחוזות שנקראו סנג'קים. הביילרביי נהנה ממידה רבה של אוטונומיה צבאית וכלכלית ובכך נוצר טשטוש בהיררכיה המסורתית של מוקדי הכוח וחלק ניכר מהמס שנגבה באייליטים נשאר שם ולא הגיע לאוצר הסולטאן.
מהמוט השני ויורשיו הגו את עידן הטנזימאט, שכלל מערכת חוקים חדשים במטרה לארגן מחדש את ממשל האימפריה העות'מאנית בתחומים שונים כמדינה ביורוקרטית. החלוקה האדמיניסטרטיבית-היררכית של האימפריה כמו גם השאיפה לייעל את גביית המיסים באו לידי ביטוי בחוק זה שהגדיר, בנוסף על הסנג'ק גם יחידות מנהליות קטנות יותר - קאזה, עיירות (kasabat), כפרים (karye) או אשכולות כפר (נאחייה).
יישום החוק

על פי החוק, האימפריה העות'מאנית חולקה מחדש למחוזות משנה. במסגרת החלוקה כוננו מועצות ניהול שבהן שותפו נציגים מבני הדתות השונות בכל וילאייט וכן מועצה למינהל ציבורי שחבריה נבחרו בידי תושבי הווילאייט. חוק זה אימץ את המתכונת הצרפתית לניהול מחוזות משנה תוך הענקת סמכויות רחבות למושל. האימפריה חולקה ל-27 וילאייטים ובראש כל אחד מהם הועמד ואלי - הקמת הווילאייטים הושלמה ב-1876. כל וילאייט חולק לסנג'קים ובהם משל מוטצאריף. הסנג'קים נחלקו לקאזות אשר נמשלו על ידי קאימקם והיו נתונים לתחום שיפוטו של קאדי. הקאזה נחלקה לנאחיות ובראש כל נאחייה עמד מודיר. הנאחיות חולקו לקריות (כפרים ושכונות) ובראש כל קריה עמד מוח'תאר. מינוי הוואלים, המוטצאריפים, הקאימקמים וכן בעלי מקצוע כגון רואי חשבון ועמילי מכס היו באחריות השער הנשגב וכך גם ההיתר לשימוש בכספי המסים.
מינויים של בעלי תפקידים באדמיניסטרצית הווילאייט היה בידי השלטון המרכזי ולא בידי הוואלי, אף כי הוא היה האחראי עליהם מבחינה מקצועית, בכך שמר השלטון המרכזי על השפעתו במחוזות.
ברוב הווילאייטים הייתה מועצה מקומית (או בית מחוקקים מקומי) שכונסה על ידי הוואלי, במועצה היה מקום מרכזי לשופט השרעי, האחראי על יישום החוק, לאיש הכספים הממונה על גביית המס, נציגים שנבחרו על ידי התושבים (במחוזות בהם היה רוב לא מוסלמי נבחרו מספר שווה של נציגים מוסלמים ושאינם מוסלמים). בתי המשפט עצמם הופרדו מהמועצה ופעלו בנפרד (לכל עדה מוכרת על פי חוקי הדת שלה).
ב-1871/2 פורסם קובץ חוקים מתוקן, שצמצם את האזורים המנהליים וחיזק את כוחו של השלטון המרכזי והוואלים מיצגיו.
ב-1913 נחקק חוק וילאייטים חדש שהחליף את החוק של 1864.
חלק מהשינוי בעקבות החוק היה ביטול הפיצול של ארץ ישראל בין איילט דמשק ואיילט צידון ובמקום זאת נקבע כי ארץ ישראל כולה תהייה שייכת לווילאייט ביירות.
חלוקת משנה הייתה לסנג'ק עכו וסנג'ק נבלוס (שכם). רק מאוחר יותר הוקם סנג'ק אל-קודס (ירושלים) שהצטרף כסנג'ק שלישי. סנג'ק ירושלים נותק ב-1872 מווילאייט ביירות והמוטאצרף שלו היה כפוף ישירות לשער הנשגב באיסטנבול.
ראו גם

טנזימאט
הערות שוליים

↑  חגי ארליך, מבוא להיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה, חטיבה ג', הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1988 עמוד 52, באתר גוגל ספרים.
ורדה שושן-ברמץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בדצמבר 1949 (בת 74) מרוקו 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  האוניברסיטה העברית בירושלים  מכון ויצמן למדע 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1 באוקטובר 1995)  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב 
 פרסים והוקרה:  פרס מייסדי טבע (2015)  אות בן-גוריון (2020) 
 
ורדה שושן-ברמץ (נולדה ב-17 בדצמבר 1949) היא פרופסורית, ביוכימאית, וחוקרת סרטן. כיהנה כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2000–2004), לקחה חלק פעיל בהקמת המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב וניהלה אותו בין השנים 2006–2015.
ביוגרפיה

שושן-ברמץ נולדה בשנת 1951 במרוקו. בשנת 1954 עלו בני משפחתה למדינת ישראל בעקבות חשש שאחיה ייעצר בעקבות פעילות ציונית. התיישבו במושב רנן בנגב, ולאחר שנתיים עברו לבאר שבע. בשנות ה-60 של המאה ה-20 עברה המשפחה לאופקים.
סיימה את בית הספר התיכון "אשל הנשיא" בגיל 16.
סיימה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת הנגב. את התואר השני סיימה בהצטיינות בחסות משותפת של אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית בירושלים.
שושן-ברמץ סיימה דוקטורט בביוכימיה במכון ויצמן למדע בנחיית הפרופסורים נון שביט ומרדכי אברון.
פוסט-דוקטורט עשתה בגרמניה, ארצות הברית וקנדה.
בשנת 1982 הצטרפה למחלקה לביולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון, שתהפוך למחלקה למדעי החיים.
בתחילת דרכה כמדענית מחקריה של שושן-ברמץ התמקדו במנגנון ההפעלה והבקרה של תא השריר על ידי גירוי עצבי ובהמשך התמקדה במיטוכונדריה.
בין השנים 2000–2004 כיהנה כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון.
שושן-ברמץ מופקדת הקתדרה לביואנרגטיקה ע"ש היימן קרייטמן, לקחה חלק פעיל בהקמת המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב, בו שמשה בין השנים 2004–2006 כמשנה למנהל המכון.
בין השנים 2006–2015 ניהלה את המכון הלאומי לביוטכנולוגיה.
נכון לשנת 2019 מנהלת את המעבדה לחקר השריר במחלקתה.
לשושן-ברמץ שתי בנות רופאות.
פרסים ומענקי מחקר

בשנת 1981 זכתה במענק מחקר ע"ש פרופ' ארנסט דוד ברגמן מטעם הקרן הדו-לאומית למדע, למחקר משותף עם עמית מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
בשנת 1986 בשנת שבתון בטורונטו זכתה בשני מענקים למדענים אורחים מטעם קרן חקר הלב הקנדית ומטעם המועצה למחקר רפואי של ממשלת קנדה.
באותה שנה זכתה בפרס "הסטרין" של "האגודה הישראלית לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית" המוענק למדען מתחת לגיל 37 על תרומה חשובה למחקר הביוכימי.
שושן-ברמץ זכתה במענק מחקר ע"ש חיים סלומון ממייסדי מפעל התרופות "סלומון, לוין ואלשטיין" – לימים הבסיס לחברת הפרמצבטיקה "טבע".
בשנת 2006 קיבלה שושן-ברמץ את "פרס באר שבע למצוינות בתחום הממדע והמחקר" כהוקרה על תרומתה הייחודית להעלאת קרנה ולחיזוק מעמדה של באר שבע.
היא כלת פרס מייסדי טבע לשנת 2015–2016.
שושן-ברמץ מבין 50 הנשים המשפיעות על כתב העת פורבס בשנת 2017
שושן-ברמץ נמנית עם מקבלי אות בן-גוריון לשנת 2020 מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
ממחקריה

שושן-ברמץ פרסמה 160 מאמרים מדעיים בכתבי-עת מקצועיים.
שושן-ברמץ שפכה אור על תפקידו של החלבון VDAC1 במיטוכונדריה ועל שליטתו על חיי התא, ובכך פרצה דרך לפיתוח טיפולים במחלות רבות, ביניהן סרטן, סוכרת, מחלות נוירודגנרטיביות ומחלות אוטואימוניות.
קבוצת המחקר של שושן-ברמץ, מהמחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון, ומהמכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב (NIBN) מפתחים מולקולה חדשה לטיפול בסרטן, שמצליחה לא רק לעכב צמיחה של תאים סרטניים, אלא גם לתכנת אותם מחדש להחזירם למצב של תאים דמוי-תקינים. הטיפול החדש מבוסס על מניעת ההתבטאותו של VDAC1 (אנ'), חלבון שמתבטא ברמות גבוהות בגידולים סרטניים מסוגים שונים.
שושן-ברמץ פענחה את האופן שבו דנ"א מיטוכונדריאלי יוצא מהמיטוכונדריה ומעורר מחלות אוטואימוניות וכיצד ניתן לחסום את יציאתו
שושן-ברמץ מובילה מחקרים נוספים במכון הלאומי לביוטכנולוגיה הקשורים לתפקוד המיטוכונדריה וכשלים בתפקודה במחלות כשל חיסוני ומחלות ניווניות של המוח.
הערות שוליים

↑  המוחות ליידי גלובס, בילי בסרגליק, 14 בספטמבר 2016, עמודים 36–42 / ראו: פרופ' ורדה שושן-ברמץ: פריצת הדרך: פיתחה מולקולה להעלמת גידולים סרטניים, עמוד 36
↑  פרויקט חייה ורדה שושן-ברמץ - אבג עיתון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, גיליון 101, מאי 2016, עמודים 13-12
↑  מפנימיית אשל הנשיא - פרס נובל, פרופ' ורדה שושן־ברמץ בוגרת פנימיית אשל הנשיא התארחה אצלנו לשיח על מדע פורץ דרך כפר הנוער אשל הנשיא, 2 בינואר 2019
↑  בשנת 1974 במחזור השני, לאחר מותו של דוד בן-גוריון החליט חבר הנאמנים לשנות את שמה של האוניברסיטה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  מינויים חדשים בבן-גוריון ליאור ליוואק, 23 באוקטובר 2006
↑  אופקים חדשים במחקר מדענית משלנו - ורדה שושן-ברמץ - אבג עיתון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, גיליון 123, דצמבר 2019, עמודים 9-8
↑  כדי להוקיר את זכרו של הסטרין, האגודה הישראלית לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית מעניקה מדי 1–3 שנים פרס על שמו
↑  נשים המשפיעות 2017 פורבס
↑  'אות בן-גוריון' למפתח החיסון לקורונה ולרופא הבדואי הראשון, עוד יקבלו את האות: ראש עיריית דימונה, מדענית שפרצה דרך לפיתוח טיפולים במחלות רבות, מנכ"לית עמותת 'אנוש', פילנתרופית ומדען ערוץ 7, 16 בנובמבר 2020
↑  טיפול בסרטן מצליח לתכנת מחדש תאים סרטניים ולהחזירם למצב קדם-סרטני הידען, ורדה שושן-ברמץ
↑  טיפול בסרטן שפותח באוניברסיטה מצליח לתכנת מחדש תאים סרטניים ולהחזירם למצב קדם-סרטני אוניברסיטת בן-גוריון, 14 במאי 2018
↑  פריצת דרך באוניברסיטת בן-גוריון: פרופ' ורדה שושן-ברמץ מהמכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב (NIBN) ואוניברסיטת בן-גוריון פענחה את האופן שבו דנ"א מיטוכונדריאלי יוצא מהמיטוכונדריה ומעורר מחלות אוטואימוניות וכיצד ניתן לחסום את יציאתו באר שבע נט, נועה גבאי, 28 בדצמבר 2019
↑  אילנה קוריאל, פריצת דרך ישראלית: תקווה לחולי זאבת – פרופ' ורדה שושן-ברמץ מהמכון הלאומי לביוטכנולוגיה ואוניברסיטת בן גוריון בנגב ד"ר ג'אי צ'ונג מארה"ב, הובילו מחקר שפענח מנגנון התפרצות מחלות אוטואימוניות כמו זאבת, שמשותף גם למחלות כדוגמת פרקינסון, אלצהיימר וקוליטיס. בעקבות הממצאים מנסים כעת החוקרים לפתח תרופה למחלה, באתר ynet, 25 בדצמבר 2019
↑  גלי וינרב, ‏תשובה דרומית לעמק המוות: המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בב"ש, באתר גלובס, 10 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398732205171  ORCID: 0000-0002-6756-4340  VIAF: 31154921336263591666   WorldCat (עם VIAF): 31154921336263591666
חוליו קרוס

חוליו ריקרדו קרוס (בספרדית: Julio Ricardo Cruz; נולד ב-10 באוקטובר 1974 בסנטיאגו דל אסטרו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי. קרוס שיחק כחלוץ וכונה אל חַרדינרו (El Jardinero) - "הגנן".
קריירה

קרוס התחיל את הקריירה בקבוצת באנפילד ב-1993. לאחר שנה בלבד בקבוצה הבוגרת, ניסה קרוס את מזלו באברטון האנגלית ללא הצלחה ושב לבאנפילד. הוא שיחק שנתיים נוספות בטרם עבר לריבר פלייט. קרוס שיחק בסך הכול 29 משחקים במדי ריבר בהם כבש 17 שערים ועבר לשחק בפיינורד ההולנדית ב-1997. הוא זכה עם הקבוצה באליפות הולנד ובסופר קאפ ההולנדי בשנת 1999. בשלוש השנים בהולנד כבש קרוס 44 שערים ב-86 משחקים.
בשנת 2000 עבר קרוס לבולוניה האיטלקית, בשורותיה שיחק במשך שלוש שנים וכבש 27 שערים ב-88 משחקים. בשנת 2003 עבר לאינטר מילאנו והצטרף לחבריו הארגנטינאיים הרבים בקבוצה. למרות מעמדו בקבוצה כמחליף, הפך קרוס לאחד החלוצים הבולטים של הקבוצה כשכבש 44 שערים ב-101 משחקים. עונת השיא שלו הייתה ב-2005/2006, בה כבש 15 שערים.
במדי אינטר זכה קרוס בארבע אליפויות רצופות מ-2006 ועד 2009, בשני גביעים ובשני סופר קאפ בשנים 2005 ו-2006. בקיץ 2009 חתם בלאציו.
עם תום עונת 2009/2010 סיים קרוס את דרכו בלאציו בשל פציעה, והודיע על פרישה מכדורגל ב-7 בספטמבר 2010, לאחר שדחה הצעות מנאפולי ומגרוסטו.
נבחרת ארגנטינה

קרוס היה בסגל נבחרת ארגנטינה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. הוא נכנס כמחליף במשחק רבע הגמר מול גרמניה וכבש את השער הראשון בשלב בעיטות ההכרעה, בסיומן הודחה ארגנטינה. למרות הצלחותיו במדי אינטר, קרוס לא זכה לקרדיט רב ממאמני הנבחרת.
הערות שוליים

| נבחרת ארגנטינה – קופה אמריקה 1997 |
| --- | --- | --- |
|  1 באסדס •  2 בריסו •  3 ברטי •  4 קלדרון •  5 רודולפו קרדוסו •  6 ראול קרדוסו •  7 קרוס •  8 דלגאדו •  9 גז'ארדו •  10 גונסאלס •   11 אוסאין •  12 לופס • 13 מרטינס •  14 מונסראט • 15 אוחדה • 16 פלגרינו • 17 פינדה • 18 פוסה • 19 רואה • 20 רוצ'ן • 21 ויוואס • 22 ספאטה • מאמן: פסארלה |  1 באסדס •  2 בריסו •  3 ברטי •  4 קלדרון •  5 רודולפו קרדוסו •  6 ראול קרדוסו •  7 קרוס •  8 דלגאדו •  9 גז'ארדו •  10 גונסאלס •   11 אוסאין •  12 לופס • 13 מרטינס •  14 מונסראט • 15 אוחדה • 16 פלגרינו • 17 פינדה • 18 פוסה • 19 רואה • 20 רוצ'ן • 21 ויוואס • 22 ספאטה • מאמן: פסארלה | ארגנטינה |
| נבחרת ארגנטינה – מונדיאל 2006 |
| --- | --- | --- |
|  1 אבונדנסיירי •  2 אז'אלה •  3 סורין •  4 קולוצ'יני •  5 קמביאסו •  6 היינצה •  7 סביולה •  8 מסצ'ראנו •  9 קרספו •  10 ריקלמה •   11 טבס •  12 פרנקו • 13 סקאלוני •  14 פלאסיו • 15 מיליטו • 16 איימר • 17 קופרה • 18 רודריגס • 19 מסי • 20 קרוס • 21 בורדיסו • 22 לוצ'ו גונזאלס • 23 אוסטארי • מאמן: פקרמן |  1 אבונדנסיירי •  2 אז'אלה •  3 סורין •  4 קולוצ'יני •  5 קמביאסו •  6 היינצה •  7 סביולה •  8 מסצ'ראנו •  9 קרספו •  10 ריקלמה •   11 טבס •  12 פרנקו • 13 סקאלוני •  14 פלאסיו • 15 מיליטו • 16 איימר • 17 קופרה • 18 רודריגס • 19 מסי • 20 קרוס • 21 בורדיסו • 22 לוצ'ו גונזאלס • 23 אוסטארי • מאמן: פקרמן | ארגנטינה |
ורה הקטנה

| --- | --- |

 בימוי:  וסילי פיצ'ול 
 תסריט:  מריה חמליק 
 עריכה:  Yelena Zabolotskaya 
 שחקנים ראשיים:  Natalya Negoda אנדריי סוקולוב Yuriy Nazarov Lyudmila Zaytseva 
 מוזיקה:  Vladimir Matetsky 
 צילום:  Yefim Reznikov 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 חברת הפקה:  Gorky Film Studio 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 במרץ 1990 
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה, מלודרמה 
 פרסים:  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (מריה חמליק) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ורה הקטנה (ברוסית: Маленькая Вера) הוא סרט עלילתי סובייטי משנת 1988, בבימויו של וסילי פיצ'ול (אנ'). הסרט הפך לאחד מסמלי הפרסטרויקה. זהו הסרט הסובייטי הראשון שבו הוצגו יחסי מין[דרוש מקור].
הקרנת הבכורה התקיימה במרץ 1988. הסרט הוצג גם במדינות רבות מחוץ לברית המועצות, בהן: אוסטרליה, איטליה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, מזרח ומערב גרמניה, דנמרק, הונגריה, טורקיה, פינלנד, צרפת, דרום קוריאה ושוודיה.
תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

אינטרדבוצ'קה
חוליו פרס

חוליו פרס (בספרדית: Julio Pérez;‏ 19 ביוני 1926 – 22 בספטמבר 2002) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי.
ביוגרפיה

פרס, שנולד בשכונת לאוואלה שבמונטווידאו, התחיל את דרכו בקבוצת הנוער של ראסינג מונטווידאו בשנת 1944. שנה אחר כך המאמן לורנסו פרנדדס העלה אותו לקבוצה הבוגרת. פרס שיחק בעמדת החלוץ השמאלי ולבש את חולצה מספר 10. בשנת 1948 הושאל לריבר פלייט מונטווידאו ושיחק לראשונה בליגה האורוגוואית הבכירה. פרס שחוזקתו הייתה בכדרור הכדור, בילה את התקופה המוצלחת ביותר שלו במדי נסיונל בין השנים 1950–1957, עימה זכה ארבע פעמים בליגה האורוגוואית. הוא נאלץ לעבור אחריה לאינטרנסיונל הברזילאית על פי החלטת המאמן אונדינו ויירה, שם שיחק לתקופה קצרה עד ששב בשנת 1958 למונטווידאו עבור סוד אמריקה מליגת המשנה. את הקריירה סיים פרס ברוצ'ה בשנת 1963.
במדי נבחרת אורוגוואי ערך פרס 22 הופעות וכבש 9 שערים.
הוא לקח חלק בזכייתה במונדיאל 1950 וכבש בניצחון 0–8 על בוליביה בסיבוב הראשון. אחר כך גם היווה חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 1954, אם כי לא שותף כלל.
ביוגרפיה > מחוץ לכדורגל

פרס התגורר במשך כל חייו בשכונה לוואליה שבמונטווידאו. הוא נישא ב-26 באוגוסט 1950 לגלדיס קסטרו. לשניים שלושה ילדים; כריסטינה, חוליו ווילסון. פרס נפטר ב-22 בספטמבר 2002 ונקבר בבית הקברות דל בוצ’או. להלווייתו הגיעו מספר בולטים ובהם רוקה מספולי, אוסקר מיגס, אלברטו ספנסר והקטור נונייז.
תארים

אליפות אורוגוואי (4): 1950, 1952, 1955, 1956
גביע העולם: 1950
וושינגטון אירווינג

| --- | --- |
 
וושינגטון אירווינג בתמונה משנות ה-50 של המאה ה-19
 לידה:  3 באפריל 1783 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בנובמבר 1859 (בגיל 76) טריטאון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Washington Irving 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 מקום קבורה:  בית הקברות סליפי הולו 
 שם עט:  Diedrich Knickerbocker, Geoffrey Crayon, Launcelot Langstaff 
 עיסוק:  סופר
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ביוגרפיה, ספר הרפתקאות 
 זרם ספרותי:  ספרות רומנטית 
 יצירות בולטות:  סיפורים קצרים, "אגדת סליפי הולו" (The Legend of Sleepy Hollow) ו"ריפ ואן וינקל"
 בן או בת זוג:  מטילדה הופמן 
 פרסים והוקרה:  Royal Academy of History (1829)  האקדמיה הלאומית לעיצוב (1841)  האגודה המלכותית לספרות (1830)  האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1855) 
 חתימה:   
 
וושינגטון אירווינג (באנגלית: Washington Irving‏; 3 באפריל 1783 – 28 בנובמבר 1859) היה סופר, הוגה דעות, ביוגרף והיסטוריון אמריקאי בתחילת המאה ה-19. הוא היה ידוע במיוחד בזכות סיפוריו הקצרים "האגדה על סליפי הולו" (The Legend of Sleepy Hollow) ו"ריפ ואן וינקל" (Rip Van Winkle), שניהם הופיעו ב"ספר האיורים של הג'נטלמן ג'פרי קריון" (The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent). חיבוריו ההיסטוריים כוללים ביוגרפיות של ג'ורג' וושינגטון, אוליבר גולדסמית', מוחמד וכמה חיבורים על היבטים בהיסטוריה של המאה ה-15 בספרד כולל כריסטופר קולומבוס, המורים, ואלהמברה. אירווינג שירת אף כשגריר ארצות הברית בספרד בין השנים 1842–1846.
פרסומיו הראשונים היו בשנת 1802, אז פרסם סדרת מכתבים תאוריים לעיתון מורנינג כרוניקל, תחת שם העט ג'ונתן אולדסטייל. לאחר שעקר לאנגליה בשנת 1815, לצורך ניהול העסק המשפחתי, הוא זכה להכרה בין-לאומית בשנת 1819, עם פרסום ספרו "ספר האיורים של הג'נטלמן ג'פרי קריון". הוא המשיך לכתוב ספרים לאורך חייו, כולל ביוגרפיה בת חמישה כרכים של ג'ורג' וושינגטון שהושלמה רק שמונה חודשים בטרם מותו, וכמעט תמיד זכה להצלחה. הוא נפטר בגיל 76 בכפר טריטאון במדינת ניו יורק.
לצד ג'יימס פנימור קופר, אירווינג היה אחד הסופרים האמריקאים הראשונים שזכו להכרה באירופה, והוא עודד וליווה סופרים אמריקאים אחרים, ביניהם, נתניאל הות'ורן, הרמן מלוויל, הנרי וודסוורת' לונגפלו ואדגר אלן פו. מספר סופרים אירופים העריצו את עבודתו של וושינגטון ובהם וולטר סקוט, לורד ביירון, תומאס קמפבל, פרנסיס ג'פרי וצ'ארלס דיקנס. כסופר אמריקאי ראשון שחיבר רב-מכר בין-לאומי, אירווינג קידם את הכתיבה הספרותית כעיסוק לגיטימי ותמך בחקיקה נוקשה יותר להגנת סופרים אמריקאים מהפרות זכויות יוצרים.
תולדות חייו > ילדותו ונערותו

הוריו של אירווינג, ויליאם אירווינג האב ושרה, היגרו לארצות הברית מסקוטלנד. הם נישאו בשנת 1761 בשעה שאביו של אירווינג שירת כקצין זוטר בצי הבריטי. לזוג נולדו אחד עשר ילדים, רק שמונה מתוכם שרדו עד גיל בגירות. וושינגטון היה הצעיר מבין ילדיהם ששרדו.
משפחת אירווינג התיישבה במנהטן ושם נולד וושינגטון ב-3 באפריל 1783, אותו שבוע שבו שמעו תושבי העיר על הפסקת האש עם הבריטים אשר הביאה לסיומה של מלחמת העצמאות האמריקאית. אימו של וושינגטון אירווינג קראה לו על שם גיבור המלחמה, ג'ורג' וושינגטון. בשנת 1789, בגיל שש, זכה אירווינג לפגוש את הגיבור שעל שמו נקרא, בעת שוושינגטון התגורר בניו יורק לאחר בחירתו לנשיא ארצות הברית. הנשיא בירך את הילד הצעיר, מעמד שהונצח בציור אשר תלוי עד היום בביתו של אירווינג. כמה מאחיו הבוגרים של אירווינג היו לסוחרים בעיר ניו יורק ועודדו את שאיפותיו הספרותיות של אחיהם הצעיר, בכך שסייעו לו לעיתים קרובות בכסף בשעה שניסה לזכות בהכרה כיוצר ספרותי.
אירווינג לא היה תלמיד חרוץ, הוא העדיף לקרוא ספורי הרפתקאות ודרמות, ובגיל 14 החל להיעדר באופן קבוע מן הכיתה כדי ללכת לתיאטרון. בשנת 1789, עם פרוץ מגפת קדחת צהובה במנהטן, שלחה אותו משפחתו במעלה נהר הדסון, לכפר טריטאון במדינת ניו יורק כדי שישהה בחברת חברו ג'יימס פאולדינג. בעת שהותו בטריטאון הכיר אירווינג את הכפר השכן סליפי הולו, על מנהגי תושביו ממוצא הולנדי וסיפורי השדים המקומיים. כנער, אירווינג טייל מספר פעמים נוספות במעלה נהר ההדסון, כולל ביקור ממושך בעיר ג'ונסטאון, אז חצה את הרי קטסקיל, מקום התרחשות סיפורו "ריפ ואן וינקל". מאוחר יותר כתב: "מכל נופי ההדסון, להרי קטסקיל הייתה את ההשפעה המכשפת ביותר על דמיוני כנער."
בשנת 1802, בהיותו בן 19, החל אירווינג כותב מכתבים לעיתון "ניו יורק מורנינג כרוניקל", בהן הביע דעות על חיי החברה בעיר ועל המתרחש בתיאטראות כשהוא חותם בשם העט ג'ונתן אולדסטייל (בעברית "סגנון ישן"). בשם שבחר גילה את נטיות ליבו למפלגה הפדרליסטית. היה זה הראשון מבין שורה של שמות עט בהם השתמש לאורך חייו. המכתבים שפרסם הביאו לאירווינג תשומת לב בעיר.
בשנת 1804, בגלל חששות לבריאותו, שלחוהו אחיו לסיור בן כשנתיים באירופה. בעת ביקורו ביבשת פסח אירווינג על רבות מן הערים האירופיות שנחשבו באותה עת כיעדי חובה לתייר המשכיל, זאת לאכזבת אחיו ויליאם. ויליאם כתב לו כי אף שהוא שמח על התאוששות בריאותו, אין הוא אוהב את האופן שבו אירווינג דוהר דרך איטליה כשהוא מותיר את פירנצה לשמאלו ואת ונציה לימינו. תחת לבקר בערי התרבות, אירווינג חידד את יכולותיו החברתיות ואת כישורי השיחה שלו, דבר שהפך אותו במהלך השנים לאחד מן המוזמנים המרכזיים לאירועים חברתיים. אירווינג כתב: "אני שואף לקחת את הדברים כפי שהם מתרחשים ברוח טובה, וכאשר אינני משיג מוצא ארוחת ערב שערבה לטעמי, אני שואף לטעם המתאים לארוחת הערב." בעת שביקר ברומא, בשנת 1805, קשר אירווינג קשרי חברות עם הצייר האמריקאי וושינגטון אלסטון, וכמעט ששוכנע על ידי אלסטון להיות צייר.
תולדות חייו > כתביו הבולטים הראשונים

בשנת 1806 אירווינג שב לעיר ניו יורק כדי ללמוד משפטים אצל השופט ג'וסיה אוגדן הופמן. הוא הודה כי לא היה תלמיד טוב ובקושי עמד בבחינות לשכת עורכי הדין בשנת 1806. אירווינג החל להתראות באותה תקופה עם חבורה של גברים צעירים ומשכילים, אותם כינה "הבחורים מקילקני". בשיתוף פעולה עם אחיו ויליאם וחברו ג'יימס פאולדינג, אירווינג יסד בינואר 1807 את הירחון הספרותי סלמגונדי. בכותבו תחת שמות עט שונים, אירווינג שם ללעג את תרבות ניו יורק ואת הפוליטיקה בעיר, בדומה לאופן הכתיבה שאפיין את המד מגזין שנים רבות אחר כך. סלמגונדי זכה להצלחה צנועה ושמעו של אירווינג יצא אף מחוץ לגבולות העיר ניו יורק. בגיליון ה-17 של הירחון, אשר יצא ב-11 בנובמבר 1807, אירווינג כינה את העיר ניו יורק בכינוי "גוטהאם", שם אנגלו-סקסי שפירושו "עיר העז".
בשלהי 1809, בעודו מתאבל על מות ארוסתו בת ה-17, מטילדה הופמן, אירווינג השלים את חיבור סיפרו הגדול הראשון "היסטוריה של ניו יורק החל מתחילת העולם ועד לסוף השושלת ההולנדית, מאת דידריך ניקרבוקר". היה זה חיבור סאטירי על ההיסטוריה המקומית מלאת חשיבות עצמית ועל הפוליטיקה של זמנו. בטרם פרסם את הספר החל אירווינג במתיחה הדומה לשיטות שיווק ויראלי של ימינו. הוא פרסם סדרת מודעות בעיתונות המקומית על אדם נעדר בשם דידריך ניקרבוקר, היסטוריון הולנדי שמנמן אשר נעלם מחדרו במלון בניו יורק. כחלק מן המתיחה, הוא פרסם אף הודעה – לכאורה בשם בעל המלון – ולפיה הוא מודיע כי אם ניקרבוקר לא יופיע למלון וישלם את חשבונו, יפרסם בעל המלון כתב-יד שהותיר ניקרבוקר בחדרו.
הקוראים שלא חשדו בדבר, עקבו בעניין אחר הסיפור על ניקרבוקר וכתב-היד שהותיר, ואפילו אנשי ממשל מקומיים שקלו להציע פרס כספי למי שיאתר את ההיסטוריון הנעדר. ב-6 בדצמבר 1806, כאשר חש שקיים די עניין ציבורי בפרשה, אירווינג פרסם את הספר "היסטוריה של ניו יורק" וזכה להצלחה מסחרית מיידית. הוא סיפר: "הציבור התלהב וזכיתי למעמד של ידוען, כיוון שחיבורים מקוריים היו בבחינת מחזה נדיר ויוצא דופן באמריקה." בימינו, שם המשפחה של דמות ההיסטוריון הדמיוני ניקרבוקר, הפכה לכינוי נפוץ לכלל תושבי מנהטן.
לאחר הצלחת הספר "היסטוריה של ניו יורק" אירווינג חיפש עבודה ולבסוף קיבל משרת עורך לירחון "מגזין אנלקטיק", שם פרסם ביוגרפיות על גיבורי הצי ג'יימס לורנס ואוליבר פרי. הוא היה אף בין עורכי הירחונים הראשונים שפרסמו את שירו של פרנסיס סקוט קי "ההגנה על מצודת מקהנרי", שזכה מאוחר יותר לתהילת נצח כהמנון ארצות הברית, "הדגל זרוע הכוכבים".
בדומה לסוחרים רבים ותושבי ניו יורק, אירווינג התנגד בתחילה למלחמת 1812 אולם ההתקפה הבריטית על וושינגטון די. סי. בשנת 1814 שכנעה אותו להתגייס למלחמה. הוא שירת במטהו של מושל ניו יורק ומפקד המיליציה של מדינת ניו יורק, דניאל תומפסון. להוציא משימת סיור באזור הימות הגדולות, אירווינג לא היה בשדה הקרב. המלחמה גרמה נזקים כלכליים כבדים לסוחרים אמריקאים רבים, כולל משפחתו של אירווינג, ובאמצע שנת 1815 הוא עזב לאנגליה בתקווה להציל את חברת הסחר של משפחתו. הוא נשאר באירופה במשך 17 שנים.
תולדות חייו > חייו באירופה > ספר האיורים

את השנתיים הראשונות לשהותו באנגליה הקדיש אירווינג בניסיון להציל את העסק המשפחתי, אולם לבסוף נאלץ להכריז על פשיטת רגל. אירווינג המשיך בכתיבתו בשנים 1817–1818 מבלי שיוכל למצוא עבודה. בקיץ 1817 הוא ביקר בביתו של הסופר וולטר סקוט, ביקור שסימן את תחילתה של ידידות אישית ומקצועית בין שניהם. אירווינג המשיך לכתוב באופן פורה, את סיפורו "ריפ ון וינקל" כתב בלילה אחד בעודו שוהה בבית אחותו ובעלה בברמינגהאם, מקום שהעניק השראה אף לסיפורים אחרים שכתב. באוקטובר 1818 מצא לו אחיו ויליאם משרה כפקיד ראשי לצי ארצות הברית, ועודדו לשוב לאמריקה. אירווינג סירב להצעה והעדיף להישאר באנגליה כדי להמשיך ולהתפתח כסופר.
באביב 1819 אירווינג שלח אסופת חיבורים לאחיו אבנעזר בניו יורק ובקשו שיפרסמם בכותרת "ספר האיורים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן". הכרך הראשון שהכיל את הסיפור "ריפ ואן וינקל" הפך להצלחה ענקית, ושאר הכרכים הצליחו באותה מידה. היצירה כולה פורסמה בניו יורק בשנים 1819–1820 בשבעה כרכים ובשני כרכים בלונדון.
בדומה לסופרים מצליחים אחרים באותה תקופה, אירווינג נאלץ להאבק במפירי זכויות יוצרים. באנגליה התפרסמו חלק מן הסיפורים הקצרים שכתב בירחונים, מבלי שנתן את רשותו, מעשה שלא היה מנוגד לחוק אותה עת כיוון שלא היו בנמצא חוק בין-לאומי להגנת זכויות יוצרים. כדי למנוע העתקות בלתי מורשות נוספות בבריטניה, אירווינג שילם למוציא לאור אנגלי, ג'ון מילר, כדי שיפרסם את ארבעת הכרכים הראשונים שהתפרסמו בניו יורק, ככרך בודד בלונדון. לבקשת אירווינג, הפנה אותו וולטר סקוט למוציא לאור שלו לצורך הוצאת הכרכים הנותרים במהדורה אנגלית, ואלה התפרסמו בלונדון בהוצאת ג'ון מורי. מאותה עת הקפיד אירווינג להוציא לאור את ספריו באותה עת באנגליה ובארצות הברית, כדי להגן על זכויות היוצרים, וג'ון מורי המשיך להיות המוציא לאור המועדף עליו בלונדון.
שמו של אירווינג התפרסם מאוד, ובמהלך השנתיים הבאות הוא היה פעיל מאוד בחיי החברה בפריז ובאנגליה, שם תואר לעיתים קרובות כיוצא דופן בעולם הספרות, סופר אמריקאי עולה שהעז לכתוב ספרות אנגלית טובה.