stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומר אביטל

| --- | --- |
תומר אביטל - עיתונאי ישראלי - 2024
 לידה:  2 בדצמבר 1982 (בן 41) טבריה, ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 עיסוק:  עיתונאי עצמאי
 מעסיק:  שקוף
 תחקירים בולטים:  הוצאות מעון רה"מ  מיליוני השקלים שקיבל אהוד ברק מקרן וקסנר  בניית מדדים חדשניים לבדיקת עבודתם של חברי הכנסת  חשיפת עוזרים פרלמנטרים שתיפקדו כלוביסטים וסגירת הפרצה  תחקירים שהובילו להגברת השקיפות ברשויות המקומיות ובאגודות העות'מאניות  השקפת עשרות יומנים ונכסים של נבחרי ציבור, יצירת מפלגה שקופה וחשיפת סדר יומו הריק של סגן השר להגנת הסביבה.  ניגוד העניינים של ח"כ מיקי זוהר
 סוג כתב:  כלכלי, פרלמנטרי, תחקירים
 תחום סיקור:  הכנסת
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  tomer.avital1
 טוויטר:  TomerAvital1
 טלגרם:  tomeravital1
 מאה ימים של שקיפות
תומר אביטל בכנס מפלגת העבודה, 9 באוגוסט 2022
תומר אביטל (נולד ב-2 בדצמבר 1982) הוא אקטיביסט ועיתונאי עצמאי, בלוגר פוליטי, מייסד מיזם התקשורת "שקוף" ואחד ממייסדי המיזם החברתי "לובי 99". שימש אחד המנחים של התוכנית "הרשת החברתית" ברשת 13 והיה בעל פינה אישית בתוכנית התחקירים של הערוץ כאן 11, "שטח הפקר". מרצה לעיתונות ואקטיביזם שהרצה במרכז הבינתחומי הרצליה, בסמינר הקיבוצים, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת רייכמן.
ביוגרפיה

אביטל, יליד טבריה, גדל והתחנך בזכרון יעקב, בוגר מגמה הומנית. לאחר סיום לימודי חובה התגייס לצבא לתותחנים בתפקיד חובש. סיים את שירותו הצבאי כחוג"ד ולאחר השחרור עבד במקומון "אמצע חדרה", מבית ידיעות אחרונות (2004). משם המשיך ללימודים אקדמיים במדעי המדינה וספרות באוניברסיטה העברית. במסגרת לימודי התואר למד בתוכנית לחילופי סטודנטים במדריד והשתתף בתוכנית למנהיגות חברתית באוניברסיטת מקגיל קנדה.
במקביל ללימודיו, אביטל החל לעבוד כתחקירן בתוכנית "מבט" (2006–2007), ולאחר מכן התמנה לתפקיד כתב הכנסת של העיתון "כלכליסט" (2009–2013) בו הוא סיקר היבטים כלכליים של הפעילות הפרלמנטרית.
בשנת 2013, שימש ככתב-תחקירן בתוכנית "עובדה". במקביל פרסם את "המשכן - תעלומת רצח במסדרונות הכנסת" - ספר מתח בהוצאת "עם עובד", המציג במקביל לעלילה בלשית תמונה מקיפה של המתרחש מאחורי הקלעים של המערכת הפוליטית והכנסת.
בהמשך החל לפעול אביטל כעיתונאי עצמאי, הקים את המיזם "100 ימים של שקיפות", היה אחד ממייסדי המיזם "לובי 99", הקים את המיזם "קרן התחקירים" ולקח חלק בסדרת תחקירים עיתונאיים ובחשיפות שונות בסוגיות שקיפות רשויות ציבוריות וקשרי הון שלטון ובמיזמים נוספים, כמו כן תומר מקדם אג'נדה של הפרדת הדת מהמדינה.
משנת 2015, תומר אביטל מרצה לתקשורת, בבית הספר לתקשורת וקולנוע במכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2017 השתתף בתוכנית "חתונה ממבט ראשון" ששודרה בשידורי קשת, ואף היה בזוגיות עם יעל פולקמן, משתתפת אחרת בתוכנית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע כי הוא משעה את עצמו מפעילות עיתונאית והתמודד בבחירות מקדימות במפלגת העבודה, ופרסם מצע אישי. אביטל קיבל 5763 קולות, עשירי מבין כל המועמדים. עם זאת, בשקלול שריונים שונים ברשימה (כגון שריון למחוז המושבים ושריון למחוז הקיבוצים), וכן בשקלול שיטת ה"ריץ'-רץ'" המשווה את כמות הנשים והגברים ברשימה, אביטל הוצב ברשימת המפלגה לכנסת במקום ה-19.
אביטל בזוגיות עם תמר בר לב. ביולי 2020 נולד בנם.
יוזמות חברתיות

כחלק מתפיסת עולמו ומאבקו למען שקיפות, אביטל מעביר הרצאות בנושא שקיפות והדרך לחולל שינוי אפקטיבי, ובשנת 2015 הוזמן למספר הרצאות בוושינגטון. בשנת 2015 העביר אביטל הרצאה במסגרת TEDxWhiteCity בשם "איך להפוך את הפוליטיקה לסקסית". ב-2016, הוא שובץ במקום ה-44 ברשימת "100 המשפיעים בתקשורת" של "גלובס", ובאותה שנה גם זכה בפרס דיגיט לעיתונות דיגיטלית.
יוזמות חברתיות > יוזמת "100 ימים של שקיפות"

מיזם הפועל למען שקיפות על ידי הצגת קשרי ההון-שלטון, פגישות מיומני חברי הכנסת, מידע המרמז על אפשרות לניגוד עניינים בין פעילות חברי הכנסת וחייהם האישים וסוגיות שקיפות נוספות. המיזם הוקם בעזרת מימון המונים באתר הדסטארט, אשר ביקש לגייס 100,000 ש"ח כדי לקדם את נושא השקיפות הקרוב לליבו. מטרתו המקורית של המיזם הייתה לשלוח חוקרים פרטיים בעקבות חברי כנסת במטרה לחשוף את יומן הפגישות שלהם ודרכו את קשרי ההון-שלטון.
המיזם הושק במהלך מבצע צוק איתן והצליח לגייס כמעט 60% יותר מהסכום המבוקש. תחילת המיזם נדחתה במספר חודשים בעקבות פיזור הכנסת, עד להתכנסות הכנסת מחדש לאחר הבחירות. אף על פי כן, כבר במהלך תקופה זאת, במיזם החל להופיע מידע אודות חברי הכנסת. בהמשך, אסטרטגיית המיזם שונתה והורחבה לתקופה העולה על 100 הימים המקוריים. המיזם מציג את קשרי ההון-שלטון, פגישות מיומני חברי הכנסת ומידע המרמז על אפשרות לניגוד עניינים בין פעילות חברי הכנסת וחייהם האישים. בשנת 2015 ההיתר הקבוע שלו אביטל למשכן הכנסת נלקח ממנו. בתגובה, הוא החל לחשוף מי כן זוכה לאותם היתרים ובהמשך אף תבע את הכנסת בדרישה להפוך את רשימת בעלי ההיתרים לפומבית, וניצח.
יוזמות חברתיות > לובי 99

מיזם חברתי כלכלי ששם לו למטרה להילחם עבור האינטרסים הציבורים על ידי הקמת חברת לובי. הרעיון למיזם נולד כבר בשנת 2014 והוצג על ידי אביטל בכנס של התנועה לאיכות השלטון. המיזם גייס 136,000 ש"ח באתר גיוס ההמונים הדסטארט והעסיק את הלוביסטית הראשונה כפיילוט עבור המשך המיזם. נכון לשנת 2018 המיזם מעסיק ארבע לוביסטיות במשרה מלאה ומקדם מטרות חברתיות כלכליות שנבחרות על יד התורמים למיזם.
יוזמות חברתיות > חידוש המחאה החברתית

ב-16 ביולי 2016 החל אביטל, יחד עם פעילים חברתיים נוספים, ללון באוהלים בשדרות רוטשילד בתל אביב, בניסיון לשחזר את המחאה החברתית. לדבריו, "אנשים צריכים להיאבק בשכר דירה מפלצתי, לא משנה איפה הם גרים, בשכר חציוני עלוב, ובשיעור העוני הכי גבוה ב-OECD."
בשנת 2017 אביטל חידש את המחאה בצורת "אוניברסיטה עממית" הנודדת ברחבי ישראל. המפגשים מתאפיינים בהרצאות על המנגנון הממשלתי ופגמיו, לצד קריאה ברורה לפעולה המתחלקת ל-3 חלופות: התפקדות למפלגות, תמיכה בעיתונות עצמאית ובכלבי שמירה האזרחים, והצטרפות למיזם בשם "סיירת השקיפות".
יוזמות חברתיות > קרן התחקירים

בשנת 2016 ייסד אביטל את קרן התחקירים - קרן תחקירים עצמאית שמממנת עיתונאים חוקרים הפועלים בשליחות ובהנחיה ישירה של הציבור.
הקרן שואפת לפעול באמצעות מימון המונים מהציבור ומתרומות. פעילות הקרן מבוצעת בהנחיה של הציבור, שמציע רעיונות לתחקירים ומדרג בהצבעה את התחקירים המועדפים עליו. מטרת הקרן לפעול לקידום תחקירים בתחומים בעלי עניין לציבור, ללא תלות בבעלי אינטרסים זרים, ללא בעלויות זרות של בעלי הון על פעילות הקרן וללא השפעה שלטונית מרסנת.
באוקטובר 2018 התמזגה קרן התחקירים אל תוך כלי התקשורת "שקוף".
יוזמות חברתיות > שקוף

בשנת 2018 הקים אביטל כלי תקשורת ציבורי בשם "שקוף", שהוא איחוד של המיזמים מאה ימים של שקיפות וקרן התחקירים. לאחר השלמת המהלך, מתמקד שקוף בעיתונות חוקרת, ופועל במודל כלכלי של בעלות המונית ישירה ומלאה של תומכי המיזם, ובמודל מדיניות של התבססות על הצבעותיהם לבחירת נושאי התחקיר של המיזם.
נכון לנובמבר 2021 מונה "שקוף" (לאחר איחוד עם "העין השביעית") 11 עובדים קבועים, 6 עובדים חלקיים, וצוות מתנדבים שמסייע באופן שוטף. נכון לאותו תאריך, ישנם 6,663 תומכים קבועים המשקיעים במצטבר למעלה מ-200,000 ש"ח בחודש.
בעקבות פעילות שקוף, הופיע תומר אביטל ברשימת "100 המשפיעים של דה-מרקר" בשנת 2020.
יוזמות חברתיות > מיזמים נוספים

תוך כדי ניהול המיזמים השונים אביטל ממשיך במאבקו לשקיפות וכנגד קשרי ההון-שלטון, דרך עבודתו כעיתונאי עצמאי ובאמצעות ראיונות בתוכניות טלוויזיה. אביטל משתף פעולה עם תוכניות כגון "צינור לילה", "תוכנית חיסכון" ו"לילה כלכלי", מופיע בפינה קבועה בערוץ הכנסת ובתוכנית הרדיו השבועית בהגשת תמר אלמוג ומוטי גילת בכאן ב. מלבד זה, הוא מתפעל בלוג עצמאי ובלוג באתר האינטרנט של "הארץ". בנוסף, אביטל קריין בפודקאסט בשם "שקוף" המתאר כיצד פועל המנגנון השלטוני, ובהמשך בפודקאסט מטעם כאן 11 בשם "המדריך לדמוקרטיה". לדברי אביטל, "אין בעיה עם ח"כ עשיר – יש בעיה עם ח"כ מסתיר".
מנובמבר 2018 הגיש אביטל את תוכנית התחקירים "הרשת החברתית" בערוץ רשת 13, לצד אור-לי ברלב וערן הילדסהיים. התוכנית מוגשת בפורמט דוקו-אקטיביסטי, והיא עוסקת בנושאים כמו עוולות חברתיות, וכשלי הבירוקרטיה.
בשנת 2023, בתקופה בה הממשלה קידמה יוזמות לשינוי האיזון בין הרשויות והחלשת יכולת הביקורת של בית המשפט על הממשלה והכנסת, יזם שביתה בת שעה באמצע יום עבודה תחת הכותרת "שביתת אזהרה". אל השביתה הצטרפו התארגנויות נוספות דוגמת "שביתת הרופאים" ומארגני "מחאת עובדי ההיי טק" ולמעלה מ־100 חברות פרסמו לעובדיהם כי יתירו להם להשתתף בשביתה, ומאות יצאו לרחובות. חברות אחרות השתתפו ביזמת שביתה חלופית שארגן אביטל, של פגישות זום עם מומחים המסבירים על דמוקרטיה. בנוסף לחברות ההייטק, נרשמו לשביתה כ-500 עסקים קטנים ובינוניים נוספים מרחבי הארץ.
חשיפות ונושאי סיקור של תומר אביטל

מיליוני השקלים שקיבל אהוד ברק מקרן וקסנר.
סדרת כתבות שהובילה להגברת השקיפות ברשויות המקומיות ובאגודות העות'מאניות.
חשיפת יועצים פרלמנטריים שכיהנו במקביל כלוביסטים - בעקבות התחקיר הפרצה נסגרה.
בניית מדדים חדשניים לבדיקת עבודתם של חברי הכנסת.
סיקור מתמשך של נבחרי ציבור שמוחקים תגובות ביקורתיות וחוסמים גולשים. הגשת בג"ץ בנושא שמוביל לגיבוש כללים חדשים.
יצירת דירוג דוברי רשויות ציבוריות - שהפך בשנת 2021 למיזם ממשלתי רשמי.
השקפת עשרות יומנים ונכסים של נבחרי ציבור, יצירת מפלגה שקופה וחשיפת סדר יומו הריק של סגן השר להגנת הסביבה.
חשיפת שורת שיטות דרכן הלוביסטים משפיעים על חברי הכנסת.
הלחצים של תעשיית הפרוות על חברי הכנסת. תחקיר שהוביל לתקנות לאיסור סחר בפרוות.
חשיפת תרומות הארגון "נוצרים מאוחדים למען ישראל" לתנועת "אם תרצו", כאשר הסוכנות היהודית משמשת כצינור להעברת הכספים, בניגוד לנהלים שלה-עצמה.
פרסום הוצאות המעון המופרזות של רה"מ שהובילו לחקירה פלילית.
חשיפת המניעים מאחורי חוק להתקנת צגים אלקטרוניים ברשתות מזון ובתי עסק, בעקבותיה הוקפאה הצעת החוק.
חשיפת ניגוד עניינים של חבר הכנסת מיקי זוהר בעניין חשד לקידום אינטרסים אישים בבנייה בקריית גת.
יצירות ספרותיות

בשנת 2013 יצא לאור ספרו של תומר אביטל "המשכן", רומן מתח המספר על תעלומת רצח במסדרונות הכנסת. הרומן מציג תמונה של המתרחש מאחורי הקלעים של המערכת הפוליטית, עבודת הכנסת, שיטות פעולה של חברות לובינג הפועלות בכנסת ומעורבות בעלי הון בהליכי חקיקה.
בשנת 2024 פרסם תומר אביטל ספר דיגיטלי בשם "מדריך מעשי לקריאה ביקורתית", שעוסק בפייק ניוז.
בנוסף, אביטל משתתף ומופיע באירועי פואטרי סלאם.
תנועת שלום

תנועת שלום היא תנועה חברתית השואפת להשיג שלום אזורי או עולמי, באמצעות צעדים לצמצום מקרי אלימות וניסיון לסיים מצבי עימות. שיטות הפעולה של תנועות שלום כוללים תמיכה בפציפיזם, התנגדות בלתי אלימה, צעדים דיפלומטיים, חרם צרכנים, מחנות שלום, תמיכה בצרכנות אתית, תמיכה במועמדים פוליטיים המתנגדים למלחמות, צעדי חקיקה לצמצום השפעתו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, הטלת הגבלות על תעשיית הנשק, יצירת ממשל פתוח ושקיפות בתהליכים פוליטיים, תמיכה בדמוקרטיה ישירה, תמיכה בחשיפת פשעי מלחמה, הפגנות ושתדלנות פוליטיות המעודדת חקיקה פציפיסטית.
אחד האתגרים של תנועות שלום הוא הניסיון להשיג שלום אזורי או עולמי באמצעים לא-אלימים, בעוד המתנגדים לתנועות שלום מרבים להשתמש באלימות.
פעילים בתנועות שלום הם פעילי שלום. תנועות שלום מרבות לשתף פעולה עם קבוצות אידאולוגיות בעלות ערכים משותפים, בהם הומניזם, דאגה להגנת הטבע והסביבה, טבעונות, אנטי-גזענות, פמיניזם, ביזור, תאולוגיה ואמונה.
אידאולוגיה

לתנועות השלום מגוון אידאולוגיות, שהמשותף להן הוא השאיפה לחיים שלווים ברחבי העולם. תנועת שלום מתאפיינת בראש ובראשונה באמונה שבני אדם אינם צריכים להילחם זה בזה, ועליהם לנהל דיאלוג כדי לגשר על פערי שפה, תרבות, הבדלי גזע, ניצול משאבי טבע והתגברות על קונפליקטים דתיים או אידאולוגיים.
חלק מהתנועות דוגלות בפציפיזם. אחרות מתנגדות לכלל המלחמות, או למלחמה ספציפית, למשל המחאה נגד מלחמת וייטנאם (אנ') או ההתנגדות לפלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003.
תנועות שלום עולמיות מבקשות לחזק את זכויות האדם הבסיסיות, בהן גישה לאוויר, מים, מזון, מחסה ובריאות. חלקן דוגלות גם בצמצום אי-שוויון כלכלי. רובן נוטות להתנגד להתפשטות טכנולוגיות של נשק להשמדה המונית, בפרט נשק גרעיני ולוחמה ביולוגית, תומכות בהגבלות על תעשיית הנשק וחוששות משימוש הרסני בטכנולוגיות מתקדמות כגון בינה מלאכותית, הנדסה מולקולרית (אנ'), גנטיקה וחקר חלבונים.
היסטוריה > תנועות השלום הראשונות

תנועות השלום ההמוניות הראשונות צמחו מתוך פעילות של הכנסייה הקתולית בימי הביניים שנועדה להפחית את האלימות ולהגביר את הביטחון האישי. פעילות זו כונתה "שביתת הנשק של אלוהים", והיא הוכרזה לראשונה בשנת 989 לספירה על ידי מועצת בישופים של הכנסייה בעיר שארו (אנ'), כתגובה לאלימות הגוברת נגד מנזרים בעקבות נפילת השושלת הקרולינגית. בהכרזה נאמר שיש להגן על רכוש הכנסייה, ציוד חקלאי ואנשי דת לא-חמושים. בשנת 1027 הוכרזה הכרזה דומה בעיר טולוז' (אנ') ובה נקבעה אי-לוחמה בסופי השבוע, כלומר בין יום שבת ליום שני, וכן בחגי הנוצרים. התנועה התפשטה ברחבי אירופה והייתה מקובלת עד שנת 1300 לערך.
מתנועה זו צמחה תפיסת "השלום האלוהי", פאקס דאי, תנועה של טיהור פנימי בכנסייה הקתולית ובחברה הכוללת קריאה להגבלת האלימות וכן קריאה לאנשי הדת להתנהג לפי ערכי הנצרות ולא לשאת נשק.
היסטוריה > כנסיות השלום

החל מהמאה ה-16 הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה מגוון כתות נוצריות חדשות, בהן "כנסיות שלום", כתות נוצריות שדגלו בפציפיזם. כנסיות השלום הבולטות היו הקוויקרים, האמיש, המנוניטים וכנסיית האחים. הקוויקרים דגלו בפציפיזם באדיקות, וכבר בשנת 1660 דחו אלימות מכל סוג ודבקו בפרשנות פציפיסטית של כתבי הנצרות. במשך המאה ה-18, בה התרחשו מלחמות רבות בבריטניה, היו הקוויקרים סרבני מצפון.
היסטוריה > במאה ה-18

תנועות השלום במאה ה-18 נוצרו משילוב של שתי תפיסות: עידן הנאורות, תפיסה חילונית שקידמה את השלום כפתרון לבעיות העולם באותה עת, וההתעוררות האוונגליסטית בעולם הנוצרי, שכללה תחושת שליחות חברתית שהייתה בין הגורמים להקמת התנועה לביטול העבדות.
בין הדוברים הבולטים של תנועת הנאורות נמנו ז'אן ז'אק רוסו, עמנואל קאנט וג'רמי בנת'ם, שייסד תנועת שלום בבריטניה בשנת 1789. פעיל שלום מרכזי בזרם האוונגליסטי היה ויליאם וילברפורס, שהתבסס על אידיאלים נוצריים של שלום ואחווה כאשר הציע לבריטניה להימנע ממעורבות במלחמות המהפכה הצרפתית.
היסטוריה > במאה ה-19

במהלך המלחמות הנפוליאוניות רבים בציבור הבריטי התנגדו למלחמה. ברחבי הממלכה התקיימו הפגנות נגד המלחמה ונגד ויליאם פיט הבן, פורסמו ספרים ומאמרים רבים הקוראים לשלום, והוגשו 16 עצומות שלום לפרלמנט של בריטניה הגדולה. פעילי תנועה לא-פורמלית זו ראו בצבא בריטניה כוח ריאקציונרי שפעילותו משפיעה על רווחת האומה, גורמת לרמות מיסוי גבוהות ושיעורי נפגעים גבוהים.
תנועות השלום המודרניות הראשונות נוסדו בשנים 1815–1816 בארצות הברית ובאנגליה. הראשונה הייתה התנועה לשלום בניו יורק, שנוסדה בשנת 1815 על ידי התאולוג דייויד לואו דודג' (אנ'). תנועה דומה קמה באותה תקופה במסצ'וסטס. התנועות ארגנו פגישות שבועיות והפיצו כתבי עת שקראו לשלום שהופצו ברחבי ארצות הברית ואירופה. בפרסומים אלה תיארו את זוועות המלחמה וקידמו פציפיזם נוצרי (אנ'). בשנת 1816 נוסדה תנועת השלום של לונדון, ממנה צמחו ברחבי בריטניה בשנות ה-40 של המאה ה-19 קבוצות מחאה של נשים בשם "מעגל עלה הזית" ששילבו פציפיזם ופמיניזם.
באמצע המאה ה-19 גברה השפעתן של תנועות השלום בבריטניה. "קונגרס השלום העולמי (אנ')" התכנס לראשונה בלונדון בשנת 1843. הקונגרס קרא לבוררות במקרים של סכסוך בין מדינות, ומנהיג התנועה, הנרי ריצ'רד (אנ'), נשלח כבורר למוקדי סכסוך בעולם במשך כ-40 שנה וכונה "שליח השלום". אחד ההישגים של ריצ'רד היה סעיף בחוזה פריז (1856) בו הסכימו המעצמות לבוררות בדרכי שלום.
קונגרס שלום נוסף נערך בבריסל בשנת 1848, בצל אביב העמים, ושנה לאחר מכן בפריז. קונגרסים נוספים התקיימו באירופה לפחות עד שנת 1910.
בשנת 1870 הקים רנדל קרמר את "איגוד העובדים למען השלום" בלונדון. מאוחר יותר ייסד קרמר קרמר את האיגוד הבין-פרלמנטרי לשלום, בסיועו של הכלכלן הצרפתי פרדריק פאסי.
היסטוריה > התנגדות בלתי אלימה

ההודי מהטמה גנדי (1869–1948) היה אחד הפעילים הבולטים למען שלום ואי-אלימות במאה ה-20, ודגל בהתנגדות בלתי אלימה. גנדי הושפע רבות מהרעיונות הפציפיסטיים של הסופר הרוסי לב טולסטוי. משנת 1908 הם התכתבו ביניהם. בתחילה כתב גנדי כי התנגדות פסיבית יכולה לסייע לעם ההודי להפיל את השלטון הקולוניאלי הבריטי, ולאחר מכן הם דנו ביישומים מעשיים ותאולוגיים של אי-אלימות.
גנדי היה הראשון שיישם את עקרון אי-האלימות בקנה מידה גדול, תוך התבססות על מושג האהימסה, שיש לו שורשים בפילוסופיה ההודית. אך גם לגנדי היו הסתייגויות ואמירות שנויות במחלוקת בנוגע לאידאולוגיה זו. בהתייחסו לעימותים בין הינדים למוסלמים בזמן חלוקת הודו הודה שאי-אלימות אינה יעילה באירועים אלה והציע לאזרחים להתחמש למטרות הגנה עצמית. גנדי נודע באמירתו השנויה במחלוקת בשנת 1940 כאשר בריטניה הותקפה על ידי גרמניה הנאצית. הוא קרא לעם הבריטי: "הייתי רוצה שתניחו את נשקכם, מאחר שהם בלתי-יעילים להצלתכם או להצלת האנושות. אתם תזמינו את מר היטלר ואת סניור מוסוליני לקחת את מה שהם רוצים מהמדינות שאתם רואים בהן רכוש שלכם...אם אנשים אלו יבחרו לכבוש את בתיכם, אתם תתפנו מהם. אם הם לא ייתנו לכם לצאת באופן חופשי, אתם תרשו לעצמכם, גברים, נשים וילדים, להשחט, אבל אתם תסרבו להיות נאמנים להם." גנדי ספג ביקורת קשה בבריטניה על אמירה זו.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

רוב תושבי אירופה תמכו במדיניות שהובילה למלחמת העולם הראשונה. עם זאת, היו גם תנועות שלום שפעלו נגד המלחמה, בהן קבוצות ותנועות סוציאליסטיות רבות. בין התנועות בלטה מפלגת נשים לשלום, שנוסדה בשנת 1915 על ידי ג'יין אדמס.
בשנת 1915 ייסדו מנהיגים ליברלים בריטים את "ארגון חבר הלאומים" שנועד לקדם פתרון של שלום לסכסוך באירופה. מעט מאוחר יותר נוסד ארגון מקביל בארצות הברית בשם "הליגה לאכיפת שלום." ארגונים אלה הובילו להקמת חבר הלאומים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
בארצות הברית התנגדו חברי קונגרס רבים למעורבות ארצות הברית במלחמה באירופה, בהם גם ג'נט רנקין, האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס, שדגלה במוצהר בפציפיזם והתנגדה מאוחר יותר גם למעורבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > בין שתי מלחמות העולם

מספר הקורבנות העצום במהלך מלחמת העולם הראשונה, שנחשבה כחסרת תועלת, גרם לשינוי משמעותי ביחס הציבור למיליטריזם. בתקופה זו קמו תנועות שלום רבות, בהן ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות. יצירות ספרותיות רבות שהיו פופולריות באותה תקופה נקטו אף הן בקו אנטי-מלחמתי, בהן "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמרק.
בשנת 1922 נחתמה אמנת וושינגטון שהגבילה את הכוח הצבאי הימי של המדינות החתומות על האמנה: ארצות הברית, האימפריה הבריטית, האימפריה היפנית, צרפת ואיטליה. חבר הלאומים, שהוקם בעקבות המלחמה, החל לפעול למען פתרון של שלום וכינס מספר דיונים בנושא זה. משנת 1927 עד 1934 התקיימו מספר כנסים של ועידת ז'נבה, בהם נוסחו אמנת ז'נבה השלישית ואמנת ז'נבה הרביעית.
במלחמת האזרחים בספרד ניסו מספר פעילים פוליטיים לקדם אי-אלימות, אך ללא הועיל. לאחר המלחמה פרסמה סימון וייל את הפואמה "האיליאדה או שירת הכוח", שנחשבת למניפסט פציפיסטי.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה תמכו רבים בפעילות תקיפה נגד גרמניה הנאצית, ותנועות השלום שהיו פעילות בארצות הברית ובאירופה חדלו לפעול. ברטרנד ראסל, שהיה פעיל שלום, אמר שהצורך להביס את אדולף היטלר ואת הנאצים הוא מצב ייחודי שבו המלחמה אינה האפשרות הגרועה ביותר. הוא כינה את עמדתו "פציפיזם יחסי". עמדה דומה נקטו גם הרברט ג'ורג' ולס ואלברט איינשטיין, שצידדו בפעולה צבאית נגד גרמניה.
בצרפת, הפציפיסטים מגדה ואנדרה טרוקמה סייעו בהסתרת מאות יהודים שנמלטו מהנאצים בכפר לה שמבון-סור-ליניון. לאחר המלחמה הוכרזו כחסידי אומות העולם.
גורלם של פציפיסטים בגרמניה הנאצית היה בכי רע. קרל פון אוסייצקי ואולף קולמן (אנ') נכלאו במחנות ריכוז ומתו שם כתוצאה מעינויים. החקלאי האוסטרי פרנץ יגרשטטר סירב לשרת בוורמאכט והוצא להורג בשנת 1943.
בארצות הברית מנהיגים פציפיסטיים רבים קראו לצעירים לא להתגייס לשירות צבאי. בשתי מלחמות העולם היו סרבני מצפון, וממשלת ארצות הברית אפשרה להם לשרת בתפקידים שאינם קרביים. מי שסירב לכך, נכלא.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו תנועות השלום לנפוצות ברחבי העולם, והשאיפה לשלום היא כיום חלק מהשיח הפוליטי המקובל במדינות רבות.
היסטוריה > תנועות מחאה נגד נשק גרעיני

תנועות מחאה נגד נשק גרעיני נוסדו לראשונה ביפן בשנת 1954, בכנס של תנועות שלום שהתאגדו תחת ארגון גג בשם "המועצה היפנית נגד פצצות אטום ומימן." התנועות קראו להפסקת הניסויים הגרעיניים באוקיינוס השקט, וזכו לתמיכה עממית רחבה. כ-35 מיליון איש חתמו על עצומות שקראו לאסור פיתוח נשק גרעיני.
בבריטניה החלה לפעול התנועה לפירוק נשק גרעיני בשנת 1958 בכנס בו השתתפו חמשת אלפים איש, שלאחריו נערכה הפגנה המונית מול רחוב דאונינג. התנועה קראה לפירוק הנשק הגרעיני, תחילה בבריטניה ולאחר מכן בשאר מדינות העולם. פעילות התנועה נמשכה עד לסוף שנות השישים.
בשנת 1958 חתמו 11,000 מדענים על עצומה שהוגשה לאו"ם, הקוראת להפסיק את הניסויים בנשק גרעיני, בגלל הסכנות של נשורת גרעינית. יוזם העצומה, הכימאי לינוס פאולינג, קיבל פרס נובל לשלום על פעילות זו.
בשנת 1961 נערכה בארצות הברית שביתת הנשים למען השלום, בה השתתפו כ-50,000 נשים בהפגנות מחאה נגד נשק גרעיני ב-60 ערים ברחבי ארצות הברית. זה היה אירוע המחאה הגדול ביותר של נשים במאה ה-20. המחאה הייתה בין הגורמים לחתימת האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בין ארצות הברית וברית המועצות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו הפגנות המוניות בארצות הברית נגד נשק גרעיני, בהן הפגנה של מיליון בני אדם בסנטרל פארק בניו יורק ב-12 ביוני 1982, הפגנות ב-50 ערים בארצות הברית ב-20 ביוני 1983, וצעדת המונים מלוס אנג'לס לוושינגטון ב-1986.
במהלך שנות השמונים והתשעים נערכו מחאות רבות בסמוך לאתרי ניסויים בנשק גרעיני במדבר נבדה.
ב-1 במאי 2005 צעדו 40,000 מפגינים נגד שימוש בנשק גרעיני ליד מטה האו"ם בניו יורק, לציון 60 שנה להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. בבריטניה התקיימו מחאות רבות בהן השתתפו רבבות נגד השימוש במערכת טילי טריידנט.
במאי 2010 השתתפו כ-25,000 איש, בהם חברים בתנועות שלום וניצולי פצצות האטום משנת 1945, בצעדת מחאה נגד השימוש בנשק גרעיני ממרכז ניו יורק למטה האו"ם.
היסטוריה > המחאה נגד מלחמת וייטנאם

השתתפות ארצות הברית במלחמת וייטנאם החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20, והגיעה לשיאה באפריל 1969 עת הוצבו 543,000 חיילים אמריקאים בווייטנאם. תנועות השלום בארצות הברית התנגדו לפעילות זו, ודגלו בנסיגה חד צדדית של הכוחות האמריקאים מדרום וייטנאם.
המחאה הראשונה בארצות הברית נגד מלחמת וייטנאם נערכה בשנת 1962 על ידי "מפלגת הפועלים העולמית", ולאחריה התקיימו פעולות מחאה רבות, בהן השתתפו ילדי הפרחים, השמאל החדש, ארגוני פציפיזם נוצרי, התנועה לזכויות האזרח, ותומכים רבים של תנועות השלום.
תנועות שלום בעולם ובישראל

תנועות שלום פועלות במדינות רבות בעולם, בהן הודו, הולנד, הממלכה המאוחדת, צרפת ושוודיה. בליבריה, למשל, הוקמה ב-2003 תנועת הנשים הליברית לשלום שניסה לשים קץ למלחמת האזרחים הליברית השנייה. בין הארגונים הבינלאומיים הפועלים למען שלום עולמי נמנים ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בינלאומיים, המוסד לחוק בינלאומי, לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ והתנועה "אוכל במקום פצצות".
תנועות שלום בישראל הן חלק ממחנה השמאל. תנועת שלום עכשיו נוסדה בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977, והתפרסמה בפעילותה נגד מלחמת לבנון הראשונה ובקידום הסכמי אוסלו. ברמות פעילות שונות ובנסיבות מתחלפות, הצליחה 'שלום עכשיו' להתקיים למעלה מ-40 שנה והפכה לתופעת קבע בנוף הפוליטי של ישראל. בהדרגה התגבשו דרכי הפעולה והמתווה הארגוני של התנועה. משום שבתחילת דרכה הייתה 'שלום עכשיו' תנועה ספונטנית, לא נקבעו מוסדות קבועים ולא נערכו בחירות או הצבעות להכרעת מחלוקות. אט אט נוצרו חבורות מוכרות של פעילים שהקדישו מזמנם לתנועה, ומהם הורכב 'פורום העל' שהתכנס בתל אביב ובו התקבלו רוב ההחלטות בכל הנוגע לפעילות התנועה ולניסוח עמדותיה. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים, מוקדי הפעילות של התנועה הפכו לקריאה למשא ומתן עם הפלסטינים ועם ירדן לשם מאבק נגד הרחבת ההתנחלויות ביהודה ושומרון. שלב נוסף בפעילות התנועה היה הצבתה באופן מובהק נגד ממשלת בגין, כך שבראשית שנות השמונים, הופיעה 'שלום עכשיו' בציבור כגורם אופוזיציוני הדורש חילופי ממשלה. אולם, התנועה לא הפכה למפלגה פרלמנטרית אלא החליטה לשמור על אופיה החוץ-פרלמנטרי, לתמוך במפלגות שיתמכו במצען במטרות התנועה ולעודד חברים לפעילות לרוץ לכנסת במסגרת המפלגות הפרלמנטריות.
תנועות נוספות התפצלו מ'שלום עכשיו' על רקע חילוקי דעות שונים והן נחשבות לתנועות שמאל רדיקלי, בהן גוש שלום, תעאיוש ואנרכיסטים נגד גדרות. ריבוי התנועות איפשר לפעילים רבים יותר לקחת חלק ביוזמות ובפעילות למען שלום, ולהגיע לקהלים ש'שלום עכשיו' לא הצליחה להגיע אליהם.
תנועות שלום ישראליות ובינלאומיות רבות תומכות בקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, בהן נשים עושות שלום, קוד ורוד: נשים למען שלום וג'אסט ויז'ן.
תנועות השלום בישראל מביעות לעיתים קרובות מחאה נגד תוכנית הגרעין הישראלית. בדצמבר 1960 הוקם הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, שבו השתתפו אליעזר ליבנה וישעיהו ליבוביץ. הוועד חדל מפעילותו לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 2008 קבוצת פעילי שמאל בראשותו של גדעון ספירו הקימה ארגון בשם "הוועד הישראלי למען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי ביולוגי וכימי", וכן אתר אינטרנט בשם "ארמגדון" ובו מידע ודיונים בנושאים הקשורים לנשק להשמדה המונית.
הערות שוליים

↑  קרן שפי, רק מי שמכיר את ממלכתו של הכוח, ויודע איך לא לכבד אותו, מסוגל לצדק או לאהבה, באתר "מחסן מילים", ‏24 במאי 2015.
1 2 3  מרדכי בר-און, "תנועת השלום בעשור הרביעי 1987-1977", העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2016, עמ' 128-109
↑  טל רבינובסקי, ניב ליליאן, אתר ישראלי מציג: סודות הגרעין הלאומיים, באתר ynet, 9 ביולי 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531458205171  BnF: cb119542530 (data)  GND: 4018520-5  LCCN: sh85098950  LNB: 000071627  NARA: 10643262  NDL: 00563077  NKC: ph123128
Casey at the Bat

התור של קייסי לחבוט (Casey at the Bat), היא בלדת ספורט אשר נכתבה על ידי ארנסט ת'אייר (Ernest Thayer) בשנת 1888. הבלדה מספרת על משחק בייסבול של קבוצה בשם "מדוויל ביי בום", ועל הכוכב שלה - קייסי. בשנת 2014 הוחלט להכניס את השיר להיכל התהילה של הבייסבול האמריקאי.
תרגום השיר

השיר תורגם לעברית פעמיים:
הבלדה תורגמה לראשונה לעברית על ידי מנחם לס כאשר כתב לעיתון "ידיעות אחרונות" על שבירת שיא ההום ראן של בייב רות'.
יעקב (ג'ייסון) אלבאום תרגם אותו ב-2009 ופרסם אותו בבלוג שלו.
תיאור הבלדה

הבלדה מספרת על קבוצת הבייסבול "מדוויל בום", אותה המציא מחבר השיר ארנסט ת'אייר, ועל כוכב הקבוצה "קייסי", גם הוא פרי דמיונו של ת'אייר.
לאחר שהקבוצה ממדוויל בום נקלעה לפיגור של 2 נקודות, אוהדיה חשבו שהסיכויים לניצחון קלושים מפאת חוסר היכולת של השחקנים הבאים לחבוט לפני קייסי. האוהדים חששו שאין ביכולתם של שני אלו לחבוט בכדור ולא להפסל. אבל, קרה נס ושני ה"אפסים" הצליחו לחבוט ולהתקדם בתחנות, במצב כזה כל שנותר לקייסי היה לחבוט מספיק חזק, ובכך יוכלו קייסי ושני השחקנים לפניו לרוץ את כל התחנות. אך קייסי, הנחשב לאגדה בקרב אוהדי "מדוויל בום", אכזב בחבטה הראשונה, בשנייה ובשלישית, וכך גרם להפסד הקבוצה.