stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל פופר
הגותו הפילוסופית > פילוסופיה של המדע

פופר טבע את עקרון ההפרכה. על-פי עיקרון זה, מערכת תאורטית היא מדעית אם ניתן לחשוב על דרך להפריכה ובכך להעמידה במבחן. רעיון ההפרכה נובע מתפיסתו היסודית שהאמת נפרדת מעולם התופעות, ובאופן עקרוני לא ניתן לאדם להגיע אליה באופן תקף לוגית – זאת בשל בעיית האינדוקציה – ושמעניק איזשהו ביטחון אפיסטמי. כיוון שלוגית ניסיונות ותצפיות לא יכולות להוכיח את אמיתותה של מערכת תאורטית, ואילו די בהפרכה אחת בלבד כדי לשלול אותה – יכול המדע להתקדם, גרס פופר, מהפרכה להפרכה. בחשבון אחרון האדם מתקרב אל עבר האמת על ידי כך שהוא יכול לומר בביטחון מה אינו נכון או מה אינו אמיתי. ככל שהצטברות ההפרכות גדלה, כך יהיה המדע קרוב יותר להגשמת תכליתו, האמת. מסיבה זו הוא טען כי רעיון שאין אפשרות למצוא מבחן להפרכתו אינו רעיון מדעי (אך אין זאת אומרת שהוא אינו רעיון מעניין, חשוב ואף תורם להעשרת התרבות או ליכולתנו להשליט סדר בבואנו לתאר את חלקי המציאות שאינם ניתנים לתיאור מדעי). מסיבה זו, התאוריות של פרויד ומרקס אינן מדעיות, כיוון שלא ניתן עד כה לנסח מבחן שבמסגרתו הן עלולות להתברר כשגויות (הן אינן ניתנות להפרכה). תאוריה האוחזת בכלים נזילים כל כך עד שהיא יכולה להסביר כל תופעה, אינה יכולה להיחשב למדעית, בהיותה גמישה מספיק על מנת להסביר מדוע ההפרכה אינה תקפה. הפרוידיאנים יכולים, למשל, לבטל כל טענה לאי תקפותה של תורתם בתירוץ שטוען הטענה נמצא במצב של הכחשה, והמרקסיסטים יכולים לטעון שההיסטוריה מראה שהפועלים ימרדו. אם אכן ימרדו אזי תוכח התאוריה המרקסיסטית כנכונה, אך גם אם לא ימרדו, עדיין התאוריה לא תופרך, שכן אז יינתן הנימוק שהפועלים אינם מורדים משום שהם נמצאים תחת השפעתה של תודעה כוזבת.
פופר טען כי המדע אינו מתקדם באופן אינדוקטיבי על ידי הכללה של תצפיות לכדי חוקים כלליים ואימותם של חוקים אלה. בהיותו מושפע מבעיית האינדוקציה של יום, טען פופר שהמדע לעולם אינו יכול להוכיח את נכונותם של חוקי טבע. לכל היותר הוא יכול להעמיד את התאוריות שלו למבחן, לנסות לפסול טענות בלתי נכונות, וכן לבחור בתאוריה מסוימת מבין תאוריות מתחרות. המדע מסביר את המציאות על דרך השלילה, מדוע אירועים מסוימים אינם יכולים להתרחש. לדוגמה, הטענה שאי אפשר לשאת מים בכברה (מסננת) ממקום למקום. שום מדען לא ינסה להוכיח טענה כזו על ידי ניסיונות אינסופיים לבצע את המשימה הזו. בנוסף, פופר היה ריאליסט. הוא האמין שבאמצעות השיטה המדעית שניסח על השערות והפרכות, המדע משתפר ומתקרב לתיאור האמת שבטבע.
הגותו הפילוסופית > רציונליות

פופר טען שהרציונליות אינה מוגבלת לתחום התאוריות האמפיריות או המדעיות, אלא שהיא רק מקרה מיוחד של שיטת הביקורת הכללית, השיטה של מציאת הסתירות וחיסולן ללא טענות אד-הוק. לפי השקפה זו, דיון רציונלי על רעיונות מטאפיזיים, על ערכים מוסריים ואפילו על מטרות, הוא בהחלט אפשרי. סטודנט של פופר, הפילוסוף ויליאם בארטלי השלישי, ניסה להקצין רעיון זה, וטען כי לא זו בלבד שביקורתיות יכולה לחרוג מעבר לידע האמפירי, אלא ניתן גם למתוח ביקורת על כל דבר בצורה "רציונלית".
פופר התנגד לתאוריית הצידוק במדע – תזה שהיא חלק מתורת ההכרה – המנסה להבין את ההצדקה של ההנחות והאמונות.
לטענתו, הפילוסופיה המסורתית מוטעה על ידי "העיקרון המדומה של סיבה מספקת". הוא סבור כי שום הנחה אינה יכולה להיות מוצדקת לעולם (באופן "מלא" ושלם) ולכן היעדר ראיות אינו ראיה להיעדר. במקום זאת, יש לבחון בדקדקנות את התאוריות. בשיטה המדעית, המטרה אינה למצוא או להוסיף טענות שמצדיקות או מוכיחות את התאוריה, אלא עלינו לחפש טעויות, סתירות ושגיאות בתאוריה כדי לחזק את נכונותה.
הוא כותב:
אין כאלו דברים כמו טענות פוזיטיביסטיות טובות; ואין אנו זקוקים לטענות כאלה [...] אבל ברור שהפילוסופים לא ממש יכולים להאמין שזו דעתי, שלא לדבר על כך שהיא צודקת.
הגותו הפילוסופית > פילוסופיה של מדעי החברה

פופר תרם לפילוסופיה של מדעי החברה שלושה רעיונות מרכזיים הקשורים זה בזה:
אינדיבידואליזם מתודולוגי (אנ') – לפי רעיון זה, שבו תמך גם ההוגה והכלכלן היהודי לודוויג פון מיזס, על מדעי החברה להסביר את המציאות החברתית באמצעות פעולותיהם של יחידים ויחידים בלבד. פופר התנגד להשקפה, המזוהה עם קרל מרקס, שקיימות קבוצות בחברה, כגון מעמדות, שהאינטרסים שלהן אינם ניתנים לרדוקציה לאינטרסים האינדיבידואליים של חבריהן.
ניתוח סיטואציה (situational analysis) – פופר קובע כי על מנת לתאר את התנהגותם של יחידים, על מדעי החברה לבנות מודל של סיטואציה טיפוסית, שבתוכה פועלים אנשים כיחידים. פעולותיהם של האנשים בתוך המודל יוצרות תוצאות שאליהן התכוונו וכן תוצאות לא מכוונות. למשל, עסקאות שאנשים מבצעים כיחידים עשויות להביא לעליית מחירים. ניתוח הסיטואציה מנוגד לגישה שפופר מכנה "תאוריית הקנוניה", הטוענת שכדי להסביר מצבים חברתיים מסוימים עלינו לבחון אילו אינטרסים הם משרתים. את תאוריית הקנוניה מזהה פופר עם מרקס, שמסביר את התפתחות החברה המודרנית כמשרתת את האינטרסים של מעמד הבורגנות.
עקרון הרציונליות – פופר קובע כי על מדעי החברה להניח שהאנשים פועלים בתוך הסיטואציה באופן רציונלי, כלומר, באופן המתאים ביותר להשגת מטרותיהם בתוך הסיטואציה, בהתאם לכללי ההתנהגות בה. עקרון הרציונליות מנוגד לגישת הפסיכולוגיזם, שאותה פופר מבקר, הטוענת שעל מדעי החברה להסביר התנהגות אנושית על ידי רדוקציה שלה לחוקים פסיכולוגיים בסיסיים.
הגותו הפילוסופית > פילוסופיה פוליטית

ספרו החשוב ביותר בתחום הפילוסופיה הפוליטית, "החברה הפתוחה ואויביה", נכתב במהלך מלחמת העולם השנייה ויצא לאור בשנת 1945. פופר מצביע בספר על אפלטון כאביו הקדמון של הטוטליטריזם, ותוקף גם את הגל ומרקס. בספר מגן פופר על ליברליזם, על חשיבה ביקורתית ועל אחריות אישית של אנשים לפעולותיהם, ומגדירם כחיוניים לתפקודה התקין של החברה. רעיונות אלה עולים בקנה אחד עם פילוסופיית מדעי החברה שלו.
בנוסף, ספר חשוב נוסף של פופר הוא "דלות ההיסטוריציזם", שהוא ביקורת על המתודולוגיה של מדעי החברה, והגנה על "החברה הפתוחה". פופר ראה בהיסטוריציזם את התאוריה שההיסטוריה מתפתחת באופן בלתי נמנע ועל פי חוקים כלליים ידועים שמובילים לסיום סופי ודטרמיניסטי. הוא טען כי תפיסה זו היא אחת ההנחות התאורטיות העיקריות העומדות בבסיס רוב הצורות של סמכותנות וטוטליטריזם.
הוא מוסיף כי ההיסטוריציזם מבוסס על הנחות מוטעות לגבי טבעם של חוקיות מדעית ושל ניבוי. מאחר שצמיחת הידע האנושי היא גורם סיבתי בהתפתחות האנושית במהלך ההיסטוריה, ומאחר ש"שום חברה לא יכולה לחזות, מדעית, את מצב-הידע העתידי שלה", נובע מכך, לטענתו, שלא יוכל להתקיים מדע ניבויי של ההיסטוריה האנושית. עבור פופר, האינדטרמיניזם המטאפיזי וההיסטורי הולכים יד ביד.
הגותו הפילוסופית > פילוסופיה פוליטית > פרדוקס הסובלנות

אף על פי שפופר תמך בסובלנות, הוא טען שאין "לסבול" את חוסר הסובלנות, שכן אם הסובלנות תאפשר לאי-סובלנות לפרוח לחלוטין, הסובלנות תהפוך למאוימת ושברירית. פרדוקס הסובלנות טוען כי יש צורך להגן על סובלנות על ידי חוסר סובלנות לחוסר סובלנות. את פרדוקס הסובלנות הוא מתאר בספרו "החברה הפתוחה ואויביה":
סובלנות בלתי מוגבלת תוביל בסופו של דבר להיעלמות הסובלנות. אם נרחיב את הסובלנות הבלתי מוגבלת גם לאלה שאינם סובלניים, אם לא נהיה מוכנים להגן על חברה סובלנית נגד הסתערות של הבלתי-סובלניים, אזי הסובלנים יושמדו, והסובלנות איתם. בניסוח זה, אני לא מרמז, למשל, כי עלינו תמיד לדכא פילוסופיות בלתי-סובלניות; כל עוד אנחנו יכולים להתנגד להן על ידי טיעון רציונלי ולשמור עליהן באמצעות דעת הקהל, דיכוי בהחלט לא יהיה צעד חכם. אבל אנחנו צריכים לשמור לעצמנו את הזכות לדכא אותן במידת הצורך אפילו בכוח; כי אולי יתברר שהם אינם מוכנים "לפגוש" אותנו בדיון רציונלי, אלא מתחילים בפסילה של עצם השימוש בטיעונים; הם עשויים לאסור על חסידיהם להאזין לטיעון רציונלי, משום שהוא מטעה, וללמד אותם לענות על טיעונים על ידי שימוש באגרופיהם או באקדחיהם. לכן עלינו לשמור לעצמנו, בשם הסובלנות, את הזכות לא לסבול את חוסר הסובלנות. עלינו לקבוע כי כל תנועה המטיפה לאי-סובלנות מציבה את עצמה מחוץ לחוק, ועלינו להחשיב הסתה לחוסר סובלנות ולרדיפות כעבריינות, כפי שאנו צריכים להחשיב הסתה לרצח, או לחטיפה, או לחידוש סחר העבדים, כפשע.
המקור באנגלית
Unlimited tolerance must lead to the disappearance of tolerance. If we extend unlimited tolerance even to those who are intolerant, if we are not prepared to defend a tolerant society against the onslaught of the intolerant, then the tolerant will be destroyed, and tolerance with them. In this formulation, I do not imply, for instance, that we should always suppress the utterance of intolerant philosophies; as long as we can counter them by rational argument and keep them in check by public opinion, suppression would certainly be most unwise. But we should claim the  to suppress them if necessary even by force; for it may easily turn out that they are not prepared to meet us on the level of rational argument, but begin by denouncing all argument; they may forbid their followers to listen to rational argument, because it is deceptive, and teach them to answer arguments by the use of their fists or pistols. We should therefore claim, in the name of tolerance, the right not to tolerate the intolerant. We should claim that any movement preaching intolerance places itself outside the law, and we should consider incitement to intolerance and persecution as criminal, in the same way as we should consider incitement to murder, or to kidnapping, or to the revival of the slave trade, as criminal.
פופר היה אנטי לאומני והתנגד לציונות.
הגותו הפילוסופית > מטאפיזיקה > פלורליזם קוסמולוגי

עבור פופר, מושא הידע הוא אובייקטיבי, במובן שאינו תלוי בנושא הידיעה, ובעל מעמד אונטולוגי (כלומר, הידע הוא אובייקט).
בעקבות זאת, הוא הציע שלושה עולמות:
העולם הראשון – העולם הפיזי, או המצבים הפיזיים.
העולם השני – עולם התודעה או ההכרה (mind), כלומר מצבים נפשיים, רעיונות ותפיסות.
העולם השלישי – גוף הידע האנושי הבא לידי ביטוי בצורות רבות, או תוצרי העולם השני שבאים לידי ביטוי באמצעות החומרים של העולם הראשון (כלומר, ספרים, מסמכים, ציורים, סימפוניות, וכל תוצרי התודעה האנושית).
העולם השלישי, לטענתו, הוא תוצר של בני-אנוש אינדיבידואלים, בדיוק באותו אופן ששביל של בעלי חיים הוא תוצר של בעלי חיים אינדיבידואלים, וככזה, הוא בעל קיום ואבולוציה שאינם תלויים בתודעתם של סובייקטים אינדיבידואלים. לדעתו, השפעתו של העולם השלישי על המוח האנושי האינדיבידואלי (העולם השני) חזקה לפחות כמו ההשפעה של העולם הראשון.
תיאור זה של המציאות נועד להתעמת עם תפיסות פיזיקליסטיות ומוניסטיות מתחרות, שהעניקו מעמד רדוקטיבי או סובייקטיביסטי לידע אנושי. פילוסופים רבים בני זמננו, כמו דניאל דנט, לא אימצו את השערתו של פופר לגבי "שלושה עולמות" מפני שלדעתם ההשערה מזכירה יותר מדי את הדמיון לדואליזם גוף–נפש.
הגותו הפילוסופית > מטאפיזיקה > בחירה חופשית

פופר וחברו משכבר הימים, ג'ון אקלס, עסקו במשך שנים רבות בבעיית הרצון החופשי, ובדרך כלל הסכימו על תאוריית הדואליזם האינטראקציוניסטי. עם זאת, למרות גישתו של פופר, הוא לא סבר שהנפש היא עצם (אנ') נפרד מהגוף: הוא חשב שתכונות נפשיות-פסיכולוגיות או אספקטים של בני אדם נבדלים זה מזה – קיימים שני עולמות, אחד של תכונות מנטליות ואחד של תכונות פיזיות (Property dualism).
בשנת 1965, כאשר העביר את הרצאת "ארתור הולי קומפטון" השנייה, פופר חזר על הרעיון של אינדטרמיניזם קוונטי כמקור וכבסיס לחופש האדם. אקלס הציע כי "נירונים בעלי נוכחות חשובה" עשויים לסייע בקבלת החלטות במוח. פופר מתח ביקורת על הרעיון שאירועים קוונטים "מוגברים" משפיעים על קבלת ההחלטות. הוא מרחיב:
הרעיון שהאלטרנטיבה היחידה לדטרמיניזם היא מזל מזדמן, רעיונו של שליק, יחד עם עוד מהשקפותיו בנושא, ששאב מיום, שטען כי "הסרת" מה שהוא מכנה כ"צורך פיזי" חייבת תמיד להוביל ל"מזל"... זה בלתי אפשרי להודות שקיים קשר ישיר בין מזל ובין הכרחיות מוחלטת.
אני אטען מאוחר יותר נגד הדוקטרינה החשובה הזאת, שלפיה החלופה לדטרמיניזם היא מזל גרידא. עם זאת, עליי להודות כי הדוקטרינה נראית טובה למודלים הקוונטיים-תאורטיים שנועדו להסביר, או לפחות להמחיש, את האפשרות לחופש אנושי. זו כנראה הסיבה שהמודלים האלה כל כך משביעי רצון.
התזה האונטולוגית של יום ושליק, שלא ניתן למצוא שום עמדת אמצע בין מזל ודטרמיניזם, נראית לי לא רק דוגמטית ביותר, אלא אבסורדית בעליל; וזה מובן רק בהנחה שהם מאמינים בדטרמיניזם מוחלט, שבו מזל הוא בסך הכול סימפטום לבורות שלנו".
פופר הבחין במשהו שאינו הצורך ל"שילוב" של אקראיות ("מזל") והכרחיות כדי להסביר את החירות, ואמר, "החירות היא לא מזל בלבד, אלא היא התוצאה של אינטראקציה מתוחכמת בין דבר כמעט אקראי או אקראי לגמרי, ודבר כמו שליטה מגבילה או סלקטיבית".
בספרו משנת 1977 עם ג'ון אקלס, "העצמי והמוח שלו" (The Self and its Brain), פופר מגבש לבסוף מודל דו-שלבי ברצף זמני. הוא משווה בין רצון חופשי ובין אבולוציה דרוויניסטית וברירה טבעית:
יש דמיון בולט בין רעיונות חדשים ובין מוטציות גנטיות. עכשיו, נסתכל לרגע על מוטציות גנטיות. מוטציות, כך נראה, הן תוצאה של אי-קביעתיות תאורטית-קוונטית (כמו השפעות הקרינה). לפיכך, גם הן הסתברותיות, ובפני עצמן הן לא נבחרות מלכתחילה או מתאימות, אבל פועלת עליהן הברירה הטבעית שמסלקת מוטציות לא הולמות או לא מסתגלות. עכשיו נוכל להעלות על הדעת תהליך דומה ביחס לרעיונות חדשים ולהחלטות חופשיות, ודברים דומים.
כלומר, נוצר מגוון של אפשרויות כתוצאה ממערך הסתברותי וקוונטי של אפשרויות שהוצגו על ידי המוח. ואז פועל עליהן סוג של הליך סלקטיבי שמסלק את ההצעות ואת האפשרויות שאינן מקובלות על התודעה (mind).
הגותו הפילוסופית > דת ואלוהים

בראיון שהעניק בשנת 1969 (שאותו התנה שיש לשומרו בסוד עד לאחר יום מותו) פופר סיכם את עמדתו על אלוהים:
איני יודע אם אלוהים קיים או לא... יש מספר צורות של אתאיזם שהן יהירות ויומרניות בעיניי, ויש לדחות אותן. אבל אגנוסטיות – להודות שאיננו יודעים ולחפש – זה בסדר... כשאני מסתכל על מה שאני מכנה "מתנת החיים", אני מרגיש הכרת טובה שמזוהה עם כמה רעיונות דתיים על אלוהות, אבל ברגע שאני אפילו מדבר על זה, אני נבוך כי אני עלול לעשות לאלוהים משהו לא בסדר כשאני מדבר עליו.
הוא התנגד לדת המאורגנת, ואמר כי "היא נוטה להשתמש בשמו של אלוהים לשווא", תוך שהוא מציין את סכנת הפנאטיות בשל קונפליקטים דתיים: "כל העניין חוזר למיתוסים שלמרות היותם בעלי גרעין של אמת, אין בהם אמת כלל וכלל. למה המיתוס היהודי צריך להיות נכון והמיתוסים ההודיים והמצריים אינם נכונים?".
במכתב נוסף בנושא הוא הדגיש את עמדתו הסובלנית: "אף על פי שאני לא בעד הדת, אני חושב שאנחנו צריכים להראות כבוד לכל מי שמאמין בצורה כנה בדת".
השפעה

פופר מילא תפקיד חיוני ומרכזי ביצירת הפילוסופיה של המדע כתחום נפרד, מתוחם ואוטונומי מפילוסופיה "רגילה", בעיקר דרך יצירותיו הפורות והמשפיעות, וגם בזכות השפעתו על בני דורו ועל הסטודנטים שלמדו תחתיו.
בשנת 1946 ייסד את המחלקה לפילוסופיה, לוגיקה ושיטה מדעית ב"בית הספר לכלכלה של לונדון", ושם הרצה והשפיע על החוקרים אימרה לקטוש ועל פול פייראבנד, שניים מההוגים המובילים בפילוסופיה של המדע (שניהם הושפעו עמוקות מהגותו של פופר, אף על פי שפייראבנד חלק עליו לחלוטין ולקטוש שינה חלקים מתורתו).
על אף שקיימת מחלוקת לגבי מידת ההשפעה, לפופר היה קשר הדוק וממושך עם הכלכלן פרידריך האייק, שגם הוא הגיע לבית הספר לכלכלה של לונדון מווינה. כל הוגה הצליח למצוא תמיכה ודמיון בעבודתו ובהגותו של האחר, והם אף ציטטו אחד את השני לעיתים קרובות. במכתב ששלח בשנת 1944, כתב פופר על האייק: "אני חושב שלמדתי ממך יותר מאשר מכל הוגה חי אחר, מלבד אולי אלפרד טרסקי". פופר הקדיש את ספרו "השערות והפרכות" להאייק. מצידו, האייק הקדיש אוסף של מאמרים ומחקרים בתחומים כמו פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה לפופר, ובשנת 1982 אמר עליו: "... מאז שספרו "הלוגיקה של הגילוי המדעי" (אנ') יצא לראשונה ב-1934, הפכתי לחסיד שלם של התאוריה המתודולוגית שלו".
לפופר היו גם חברויות ארוכות עם הוגים נוספים כמו חוקר תולדות האמנות ארנסט גומבריך, הביולוג הבריטי פיטר מדאוור, ומדען המוח האוסטרלי ג'ון קריו אקלס. המשפטן הגרמני ריינהולד ציפליוס העיד על עצמו כי הוא משתמש בשיטתו של פופר של "ניסוי וטעייה" בפילוסופיה המשפטית שלו.
השפעתו של פופר, הן באמצעות עבודתו בפילוסופיה של המדע והן באמצעות הפילוסופיה הפוליטית שלו, התרחבה גם מעבר לשערי האקדמיה. אחד מתלמידיו של פופר בבית הספר לכלכלה של לונדון היה ג'ורג' סורוס, שהפך מאוחר יותר לאיש עסקים מצליח, שתרם כספים ל"מכון החברה הפתוחה", מכון מחקר לכבוד ספרו של פופר "החברה הפתוחה ואויביה".
ביקורת

רוב הביקורת הפילוסופית על פופר נוגעת לטיעוניו לגבי מושג ההפרכה.
יש הטוענים כי לעיתים קרובות רעיונותיו של פופר נתפסים בטעות כסוג של לוגיקה "קשה" של אמת, מכיוון שהיסטורית הם הופיעו בעת ובעונה אחת עם הפוזיטיביזם הלוגי, שחסידיו סברו בטעות שמטרותיו של פופר זהות לשלהם.[דרוש מקור]
בפילוסופיה של המדע ישנה השערה הנקראת "הוליזם אפיסטמולוגי" (Epistemological Holism, או תזת קוויין–דוהם) הטוענת כי אי-אפשר לבחון היפותזה אחת בפני עצמה, שכן כל היפותזה מגיעה כחלק מסביבה שלמה של תאוריות. לכן, אנו מסוגלים לומר רק כי כל "החבילה" של התאוריות הרלוונטיות הופרכו, אבל איננו יכולים לומר בוודאות איזה רכיב של החבילה חייבים להחליף. דוגמה לכך ניתנת על ידי גילוי כוכב הלכת נפטון: כאשר התגלה שתנועתו של אורנוס אינה תואמת את התחזיות של חוקי ניוטון, התאוריה שקיימים שבעה כוכבי לכת במערכת השמש הוכרזה כשגויה, ולא חוקי ניוטון עצמם. פופר התייחס לביקורת זו על עקרון ההפרכה בפרקים 3 ו-4 של "היגיון התגלית המדעית", ואף בפרסומים מוקדמים יותר. בעיני פופר, הניסיון הבין-אישי לצמצום ולבידוד השגוי במערכת התאורטית שלנו – באופן פליבילי – הוא בעצמו חלק מהפעילות המדעית.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בחלק מספריו עברה תקופה ארוכה בין פרסומם במקור, בדרך כלל בגרמנית, לבין תפוצתם בשפה האנגלית. סדר הספרים לפי ההופעה המקורית:
היגיון התגלית המדעית (The Logic of Scientific Discovery, 1934/1959)
דלות ההיסטוריציזם (The Poverty of Historicism, 1936/1957)
החברה הפתוחה ואויביה (The Open Society and Its Enemies, 1945)
השלמות ל"הלוגיקה של הגילוי המדעי" (3 ספרים) (Postcript to The Logic of Scientific Discovery: Realism and the Aim of Science; The Open Universe; Quantum Theory and the Schism in Physics, 1957/1982-3)
השערות והפרכות (Conjectures and Refutations, 1963)
ידע והבעיה הפסיכופיזית (1968/1996 ,Knowledge and the Mind-Body Problem)
ידע אובייקטיבי: הגישה האבולוציונית (1972 ,Objective Knowledge: An Evolutionary Approach)
מסע שאינו תם: אוטוביוגרפיה אינטלקטואלית (1976 ,Unended Quest: An Intellectual Autobiography)
העצמי ומוחו (The Self and Its Brain, 1977)
ספריו שתורגמו לעברית

החברה הפתוחה ואויביה, עורך - יוסף אגסי, תרגום - אהרן אמיר, הקדמה - יובל שטייניץ, הוצאת שלם, 2003.
דלות ההיסטוריציזם, עורך - ברק בן-נתן, תרגום - פנינה זייץ, מבוא - זאב לוי, הוצאת שלם, 2009.
היגיון התגלית המדעית - תורת-הידיעה של מדע הטבע המודרני, תרגם יוסף אגסי, הוצאת "עלו-עט", 2017.
ראו גם

פילוסופיה של המדע
תומאס קון
תקרית הדוקרן
פוזיטיביזם
מטא-תאוריה
לקריאה נוספת

פרדריק רפאל, פופר, תרגמה עדי מרקוזה-הס, ידיעות ספרים, 2001.
דייוויד אדמונדס וג'ון איידינאו, הדוקרן של ויטגנשטיין - סיפורו של ויכוח בין פופר ללודוויג ויטגנשטיין, תרגם יובל אילון, ידיעות אחרונות, 2005.
אור דגן, קאמי ופופר: על האבסורד במדע, הוצאת רסלינג, 2013.
יחיאל גלבוע, קרל פופר והפילוסופיה של דרך האמצע , הוצאת רסלינג, 2022
הערות שוליים

↑  קרל פופר, Realism and the Aim of Science, Hutchinson, 1983, עמ' 178
↑  קרל פופר, 4, The Logic of Scientific Discovery, Routledge, 1935/1959
↑  קרל פופר, 24, החברה הפתוחה ואויביה, הוצאת שלם, 1945/2003
↑  Darrell P. Rowbottom, Karl Popper, Philosophy, Oxford University Press, 2019-04-24
↑  Natural Selection and the Emergence of Mind, The Information Philosopher
↑  קרל פופר, Of Clouds and Clocks, ‏Oxford University Press, ‏1973, עמ' 206
↑  קרל פופר, All life is problem solving, ‏Routledge, ‏1999, עמ' 81
↑  קרל פופר, תרגום: יוסף אגסי, 18, היגיון התגלית המדעית, ישראל: עלו-עט, 2017 (1934), עמ' 69, 95-6
↑  קרל פופר, 38, The Two Fundamental Problems of the Theory of Knowledge, 1932/2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266491905171  PLWABN: 9810653789605606  BIBSYS: 90052813  BNC: 000041153  BNE: XX897255  BnF: cb11920314s (data)  CANTIC: a10139497  CiNii: DA00189100  GND: 118595830  ICCU: CFIV030536  ISNI: 0000 0001 2142 8792  LCCN: n80032184  LNB: 000021949  MusicBrainz: 0861d863-db8e-4a3e-898b-79a83b951fda  MGP: 156913  NDL: 00453131  NKC: jn19990006647  NLA: 35428688  NLG: 208021  NLK: KAC199621977  NSK: 000009732  NTA: 068322496  RERO: 02-A000132260  RKD: 440784  SELIBR: 84532  SNAC: w6br8tcd  SUDOC: 027079430  Trove: 949358  ULAN: 500256162  VcBA: 495/11310  VIAF: 88801921   WorldCat (עם VIAF): 88801921 
שלט רחוב ע"ש קרל פופר ב"קריית-המדע" בנתניה
בית סנגיריוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אטרקציה תיירותית, בניין, סימן נוף 
 על שם:  קונסטנטין סנגיריוב
 מיקום:  מוסקבה
 מדינה:  רוסיה 
 בעלים:  שירות ביון החוץ
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1912
 תאריך פתיחה רשמי:  1912 
 אדריכל:  ולדימיר גלזוב
 סגנון אדריכלי:  נאו-קלאסיציזם
 
 קואורדינטות:  55°45′22″N 37°38′32″E﻿ / ﻿55.756111111111°N 37.642222222222°E﻿ / 55.756111111111; 37.642222222222
 he
 
בית סנגיריוב (ידוע ברוסית כ-Доходный дом А. П. Снегирёвой) הוא מבנה, בעל חשיבות אדריכלית הממוקם בעיר מוסקבה ומשמש את סוכנות הביון הרוסית מאז 1951.
היסטוריה

במחצית השנייה של המאה ה-19, האתר בו נמצאים כיום שני בניינים היה שייך לפיוטר יורגנסון. שני הבניינים הוקמו בשנת 1912 על ידי האדריכל ולדימיר גלזוב.
אחוזה 9 הייתה בבעלות יורגנסון והמחלקות בעלות שלוש הקומות היו בבעלות חתנו של יורגנסון, רופא ופרופסור מאוניברסיטת מוסקבה, קונסטנטין סנגיריוב. בבניין הייתה מרפאת עיניים, בה טופל מיכאיל שולוחוב בן התשע בשנת 1914, שהזכיר מאוחר יותר את ד"ר סנגיריוב ברומנו "הדון השקט" שהיה לספר הנקרא ביותר בסיפורת הסובייטית והועלה על נס כדוגמה איתנה לריאליזם סוציאליסטי.
לאחר מהפכת אוקטובר, רכושו של סנגיריוב הולאם, אבל הוא עדיין חי באחוזה עד סוף 1920 ובאותו הזמן המשיך לתחזק את מרפאתו.
לאחר מכן בברית המועצות המבנה חולק לדירות משותפות. בשנת 1948, שוכנו בו 16 משפחות, והבניין שופץ בעלות של יותר ממיליון רובל, שהועברו מכספי המשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות. לפני מעצרו ב-12 ביולי 1951, התגורר בבניין השר לביטחון המדינה ויקטור אבאקומוב. הבניין הפך במהרה לרכוש של הק.ג.ב..
כיום, הבניין משמש כאחד ממשרדיו של שירות הביון הרוסי והבניין הוא אחד האובייקטים בעלי ערך היסטורי חשוב.
הבניין נבנה בסגנון נאו-קלאסי מעוטר בכרכובים. האלמנטים הדקורטיביים העיקריים הם חלונות מפרץ חצי עגולים המוקפים בעמודים למחצה מוארכים מהסדר הקורינתי, מרפסות, מסקרונים מעל חלונות הקשת בקומה הראשונה עם מסגרות מעוקלות האופייניות לסגנון האר נובו. לכניסה יש מאפיינים האופייניים לרנסאנס.
לקריאה נוספת

Дедушкин, Алексей. "Доходный дом А. П. Снегиревой" (ברוסית). Узнай Москву. נבדק ב-2015-06-07.
"Бывш. дом Абакумова (Москва)" (ברוסית). Wikimapia. נבדק ב-2015-06-07.
Романюк С. К. Из истории московских переулков. — М.: Московский рабочий, 1988. — 304 с. — ISBN 5-239-00018-2.
Bug bounty

חוקר אבטחה מציג את כרטיס האשראי שלו, לאחר קבלת מענק מ-Facebook
Bug bounty (בעברית: צייד באגים או צייד תקלים) היא תוכנית, במסגרתה מציעים חברות תוכנה, ארגונים, מדינות ובעלי עסקים, תמריצים כספיים למוצאי באגים, פרצות אבטחה ואקספלויטים בשירותים אותם הם מציעים. מטרת התכנית היא:
לתת מוטיבציה לחוקרי אבטחה לחקור את האתרים והשירותים של החברות, לדווח על הבאגים לפני פרסומם לציבור ובכך למנוע שימוש וניצול לרעה של הפרצה.
לגרום לכך שגם האקרים בעלי כובע שחור אשר ימצאו פרצה, לא יפיצו אותה לציבור הרחב, אלא ידווחו עליה לחברה, בעקבות העובדה שהם צפויים לקבל תמריץ על-כך.
היסטוריה

רעיון ה-Bug bounty הוצע לראשונה בשנת 1983 על ידי חברת Hunter & Ready אשר הודיעה כי תעניק חיפושית מתוצרת פולקסווגן לכל מי שימצא באג במערכת ההפעלה בזמן אמת שלה - VRTX. כעשור לאחר מכן, בשנת 1995, פותחה תוכנית דומה בחברת נטסקייפ אשר פיתחה את הדפדפן המסחרי הראשון. ג'רט רידלינגאפר, מהנדס תוכנה בחברה, הוביל את המהלך להקמת התכנית, לאחר שזיהה כי ישנה קהילה של משתמשי הדפדפן, אשר מפרסמת מיוזמתה תיקונים לבאגים בדפדפן ודרכים לעקיפתם. רידלינגפר חשב שהחברה צריכה למנף ולהרחיב את תחביב מציאת הבאגים על ידי הגולשים ובאישור הנהלת החברה קיבל תקציב התחלתי של 50 מיליון דולר. כך נפתחה התוכנית הראשונה בהיסטוריה של Bug bounty לדפדפנים.
תוכניות Bug bounty בולטות

בעשור השני של המאה ה-21 תפס רעיון ה-Bug bounty תאוצה גדולה ורבות מתוך חברות הטכנולוגיה המובילות בעולם משתמשות בו.
בשנת 2013 הודיעה חברת גוגל כי תרחיב את שירות ה-Bug bounty שלה, שעד-אז עסק במציאות באגים ופרצות אבטחה בשירותים הבולטים של החברה בלבד, וכי החל מ-2013 התכנית תורחב, כך שהיא תכלול אף מבחר של אפליקציות גוגל אשר השפעתם נמוכה ביחס לליבת מערכת ההפעלה. ב-2019 הרחיבה גוגל את התכנית עוד-יותר והציעה תמריצים אף למוצאי באגים ופרצות אבטחה במרבית האפליקציות הניתנות להורדה בחנות Google Play. התשלום שמציעה גוגל למוצאי הפרצות נע בין 500 ל-50,000 דולר בהתאם לחומרת הבאג.
ב-2016 הודיעה אפל על פתיחת תוכנית Bug bounty משלה, אך הגבילה את ההשתתפות בה לחוקרי אבטחה מסוימים בלבד. באוגוסט 2019 הודיעה החברה על פתיחת התכנית לציבור הרחב וכי סכום הפרסים אשר יחולקו למוצאי הבאגים ינוע בין 25,000$ ל-1,000,000$.
גם ל-Microsoft תוכנית Bug bounty משלה, בה סכום הפרסים נע בין 15,000 ל-300,000 דולר. בין 1 ביולי 2018 ל-1 בינואר 2019 שילמה Microsoft תמלוגים לחוקרי אבטחה, בסך כולל של 4.4 מיליון דולר.
חברת פייסבוק שילמה תמלוגים בסך של 2.2 מיליון דולר במהלך שנת 2019 בעבור Bug Bounty שלה.
בנובמבר 2013 הודיעו אפל ומיקרוסופט על נתינת חסות ל-Internet Bug Bounty - תוכנית Bug bounty שתנוהל על ידי מתנדבים ותחלק תמריצים על מציאת באגים בתוכנות ושפות תכנות שונות אשר מופצות בקוד פתוח, כגון Adobe Flash, Python,‏ Ruby,‏ PHP,‏ Django,‏ Ruby on Rails,‏ Perl ,OpenSSL,‏ Nginx,‏ Apache HTTP Server‏, Phabricator ועוד רבים. החל מ-2017 גם החברות HackerOne,‏ GitHub ו-FORD להימנות עם נותני החסות לתוכנית. בדצמבר 2018 הודיע האיחוד האירופאי על פתיחת תוכנית Bug bounty, במסגרתה יתוגמלו מוצאי פרצות אבטחה בפלטפורמות הקוד הפתוח הפופולריות בעולם, בסכומים של עד 71 אלף אירו.
במרץ 2016 הכריז משרד ההגנה האמריקני על תוכנית ה-Bug bounty הראשונה של הממשל - Hack the Pentagon. התכנית פעלה לזמן מוגדר, בין 18 באפריל ל-12 במאי 2016 וסכום הפרסים הכולל שחולק בה עמד על כ-71,200 דולר.
ראו גם

Security.txt