stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוק ככל שישאו הרגליים (סרט, 2001)
עלילה

באוגוסט 1944, סגן קלמנס פורל, קצין וורמאכט גרמני מבוואריה, נשלח לחזית המזרחית בעוד הוא מותיר מאחור את אשתו ההריונית ובתו, ליסה. בתום המלחמה, פורל נשבה על ידי הצבא האדום ונגזרות עליו 25 שנות עבודות פרך על "פשעיו כנגד הפרטיזנים". יחד עם שבויים גרמנים נוספים, פורל נשלח במסע ארוך וחוצה יבשות ברכבת וברגל לגולאג בכף דז'נב שמאובטח בידי קצין נ.ק.ו.ד. אכזרי – סגן קמנב – המעביד אותם בפרך במכרות עופרת. לאחר שלוש שנים במחנה וניסיון בריחה כושל, פורל בורח בסיועו של רופא המחנה, ד"ר שטאופר, שתכנן לברוח בעצמו אך חלה בסרטן סופני. פורל מבטיח לבקר את אשתו של הדוקטור במגדבורג ולבשר לה שבעלה מת באביב. פורל הולך צפונה על מנת לבלבל את השומרים שמצפים שיברח מערבה. בסופו של דבר, אספקת המזון שקיבל פורל מד"ר שטאופר נגמרת, והוא הורג כלב ים על מנת לאוכלו.
במהלך החורף נודד פורל לאורך צפון סיביר, עד שהוא פוגש את אנסטאס וסמיון, כורי זהב וציידים. למרות שהוא חושד בהם בהתחלה, פורל מחליט להצטרף אליהם במסע, אולם במהרה החבורה מתפרקת: סמיון הורג את אנסטאס כשהוא חושד בו בנוגע לגניבת הזהב שלו, ולאחר מכן מנסה להרוג את פורל כאשר הוא חושד גם בו. פורל כמעט נטרף על ידי זאבים, אך שבט צ'וקצ'ים מצילים אותו. אחת מבנות השבט, אירינה, מתאהבת בפורל. במקביל, סמיון נעצר בידי הנ.ק.ו.ד. שמגלים לקמנב כי פורל עדיין במנוסה.
לאחר שפורל מחלים, בני השבט הצ'וקצ'י מגלים כי הסובייטים מחפשים אותו. פורל נוסע עם אירינה לנקודת העזיבה שלו ומקבל ממנה כלב, ארגיש, וקמע מזל מהשמאן הצ'וקצ'י. פורל מגיע למחנה כרייה ועולה על רכבת שמובילה אותו היישר אל חיילי הנ.ק.ו.ד. בפיקוד קמנב שמתעמת עמו. בסופו של דבר, ארגיש הכלב מתנפל על קמנב ופורל מצידו בורח בעוד ארגיש נורה בידי קמנב.
כשנה לאחר מכן, פורל מגיע למרכז אסיה בעודו חוצו את הערבות המדבריות, ובטורקמניסטן הסובייטית הוא פוגש פליט יהודי פולני שמזייף עבורו דרכון סובייטי. פורל עושה את דרכו אל איראן, אולם בדרכו אל החופש הוא פוגש את קמנב בעודו חוזר מהצד האיראני. לתדהמת פורל המבוהל, קמנב מתיר לו לעבור בעודו מכריז כי "הניצחון הוא שלי". באיראן, פורל נכלא תחת חשד שהוא מרגל סובייטי. לבסוף, בטרם הוא מוצא להורג, דודו של פורל שעובד באנקרה מובא לכלא בטהראן ומזהה את פורל שמקבל את חירותו.
בערב חג המולד 1952, פורל חוזר לבוואריה לאחר שעזב אותה שמונה שנים לפני כן, ומתאחד מחדש עם משפחתו במיסת חצות.
צוות שחקנים ודמויות

ברנרד בטרמן – קלמנס פורל
אנטולי קוטניוב – סגן קמנב
מייקל מנדל – ד"ר שטאופר
אירינה פאנטאבה – אירינה
ראו גם

קורנליוס רוסט
כף דז'נב
שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות
לקריאה נוספת

מרגלית, גלעד. אשמה, סבל וזיכרון: גרמניה זוכרת את מתיה במלחמת העולם השנייה, פרק 6, עמ' 152–153. חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2007.
הערות שוליים

↑  Derek Elley (15 ביוני 2001). "Film Reviews: As Far As My Feet Will Carry Me". Variety. נבדק ב-5 בפברואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Margalit, Gilad., מרגלית, גלעד., Ashmah, sevel ṿe-zikaron : Germanyah zokheret et meteha be-Milḥemet ha-ʻolam ha-sheniyah, Ḥefah: Hotsaʼat ha-sefarim shel Universiṭat Ḥefah, 2007, ISBN 965-311-067-5
↑  As Far as My Feet Will Carry Me, IMDb
↑  "Trivia for As Far As My Feet Will Carry Me". Internet Movie Database. נבדק ב-13 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1216092303  VIAF: 5595159820916714000009   WorldCat (עם VIAF): 5595159820916714000009
רודולף שטיינר

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1861 Donji Kraljevec, ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית), האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  30 במרץ 1925 (בגיל 64) דורנאך, שווייץ 
 שם לידה:  Rudolf Joseph Lorenz Steiner 
 מקום קבורה:  דורנאך 
 השקפה דתית:  אנתרופוסופיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של וינה, אוניברסיטת רוסטוק 
 מוסדות:  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 זרם:  פנומנולוגיה, הוליזם
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, אפיסטמולוגיה
 עיסוק:  מייסד ארגונים, איש חינוך, מעצב תכשיטים, אדריכל, occultist, פסל, theosophist, צייר, לבריתן, עורך תורם, מחזאי, פילוסוף, משורר, esotericist, סופר, מורה, מוזיקולוג, מבקר ספרות, כוריאוגרף, אוטוביוגרף, עורך 
 הושפע מ:  אריסטו, הגל, ניטשה, גתה, תאוסופיה
 השפיע על:  קנדינסקי, שווייצר
 מדינה:  אוסטרו-הונגריה (קרואטיה), שווייץ
 פרסים והוקרה:  Subba Row Medal (1909) 
 בן או בת זוג:  Marie Steiner-von Sivers 
 חתימה:   
 
רודולף יוזף לורנץ שטיינר (בגרמנית: Rudolf Joseph Lorenz Steiner; ‏27 בפברואר 1861 – 30 במרץ 1925) היה פילוסוף, מורה רוחני ואדריכל אוסטרי, ומייסד האנתרופוסופיה. נולד בקרליבק שבאימפריה האוסטרית (כיום בקרואטיה).
שטיינר ייסד תנועה יוצאת-הנצרות הנקראת אנתרופוסופיה, תנועה זאת קיימת גם כיום, ולה עשרות אלפי חברים נאמנים ברחבי תבל. בנוסף, שטיינר הואשם פעמים רבות באנטישמיות, בעקבות סקירה של כתביו ועמדותיו לאורך שנות חייו.
לפי שטיינר, מרבית תודעתנו נסתרת מאיתנו. במרכז תפיסתו הפילוסופית עמדה תפיסה אחדותית של האדם המשלבת בין גוף, נפש ורוח.
האנתרופוסופיה, לפי שטיינר, הוגדרה כ"שביל הדעת אל ה'רוחי' שבעולם". לפי תפיסתו, "חוקר הרוח" חייב שתתעורר בו כמיהה לדעת, כצורך פנימי עמוק. רק אלה המונעים מצורך פנימי זה יכולים לצעוד בנתיביה של האנתרופוסופיה.
התשתית הרעיונית

רודולף שטיינר עסק בהגות בימים בהם מדעי הטבע שלטו בדעת הקהל, על כל המשמעויות החברתיות והפילוסופיות הנגזרות מכך, ובעיקר, מעט סובלנות ביחס למושג "רוחניות". שטיינר אשר היה בקיא במדעי הטבע, התמחה במחקריו של גתה במדעי הטבע (תרומתו וחקירותיו של גתה היו שנויות במחלוקת כבר אז כמו גם היום). שטיינר סבר ואף טען בלהט, כי ראיית העולם הנשקפת מתחום מדעי הטבע אינה מתאימה אלא לתיאור חלק צר של ההוויה והמציאות כולה. יתר על כן, טען כי כל עוד נבסס את היכרותנו את העולם וההוויה על מה שנמסר לנו מחושינו - לעולם לא נכיר ולא נבין לעומק את האדם והעולם.
לפי שטיינר, חיי האדם, מהלידה ועד המוות, הם רק קטע מקיום רחב יותר, המתחיל הרבה לפני לידת האדם ונמשך אל מעבר למוות. מכאן שתודעת האדם, השוכנת בגופו הפיסי, גם היא רק חלק מתודעה רחבה יותר שגבולותיה חורגים הרחק מן הגבולות של הגוף הפיזי, ועל כן מרבית תודעתנו נסתרת מאיתנו.
על יסוד התפיסה הזאת, ניסה שטיינר לבסס שיטה שתאפשר רכישת ידע שלא דרך החושים, אלא על ידי קבלתו מ"עולמות עליונים", שבהם ממילא שוכן חלק מתודעתנו. במרכז תפיסתו עמדה תפיסה אחדותית של האדם המשלבת בין גוף, נפש ורוח.
שטיינר נמשך אחר חקירותיו של גתה במדעי הטבע, לא רק בגלל תוצאותיהן, אלא גם בגלל המתודולוגיה שאפיינה את חקירותיו, כלומר, חיפוש אחר "אידאות" הפועלות בבסיס הטבע. שיטת החקירה של גתה סיפקה השראה וסימוכין, לדעתו של שטיינר, לאופן שבו יש לחקור את העולם. כלומר, העולם החושי אינו הצוהר היחיד הפתוח לנו להבנת המציאות.
עמדותיו ודעותיו הקימו עליו מתנגדים רבים מן הכנסייה ומקרב זרמים ופלגים רעיוניים שונים. מול מחנה מתנגדים עצום זה עמדו לשטיינר קומץ חסידים משולהבים מעצם היותם חלק מפיתוחיה של השקפת העולם האנתרופוסופי.
ייסוד התנועה האנתרופוסופית

במהלך גיבוש רעיונותיו, שהלכו ונשאו אופי מיסטי יותר ויותר, פרסם שטיינר חיבורים רבים שבהם התעמת עם שיטתו הפילוסופית של קאנט, שלפיה כל הקיים מעבר לעולם החושי, במהותו, לא יוכל להיות ידוע וגלוי לנו לעולם.
שטיינר טען כי העולם "הרוחי" גלוי ואינו חסום בפני תודעתנו. בתוך כך התנתק שטיינר יותר ויותר מן הזרם התרבותי שממנו צמח, נטה אל המיסטיקה והצטרף לחברה התיאוסופית. בתקופה זו רבו עימותיו גם עם התיאוסופים עצמם. שטיינר יצא נגד נטייתם ל"ספירטיזים" בלבד והסתפקותם בקבלת השראה מהעולם התת-מודע. לדידו של שטיינר, קניית הדעת "הרוחית" היא תהליך מתודי, המעוגן בנהלים ברורים, בעל הסדרי חקירה מסודרים, הדומים לחקירה מדעית רגילה. כתוצאה מחילוקי דעות אלה, פרש שטיינר מן החברה התאוסופית והקים בשנת 1913 את החברה האנתרופוסופית, אשר קבעה את מרכזה ליד בזל. האנתרופוסופיה, לפי שטיינר, הוגדרה כ"שביל הדעת אל ה'רוחי' שבעולם". לפי תפיסתו, "חוקר הרוח" חייב שתתעורר בו כמיהה לדעת, כצורך פנימי עמוק. רק אלה המונעים מצורך פנימי זה יכולים לצעוד בנתיבותיה של האנתרופוסופיה.
אידאולוגיות שהגה

האנתרופוסופיה, כמו התיאוסופיה, מקבלת את תורת גלגול הנשמות - גלגול עוקב גלגול ומהווה את תוצאתו. מה שרכשה הנשמה בגלגולה הקודם נישא עימה אל גלגולה הבא מכוח חוקי ה"קארמה" המבוססים על סדר עניינים מוסרי, ואין לו לאדם דרך הימלטות מסדרי עולם אלה. אישיות האדם היא מבנה מורכב מגוף חומרי, גוף אתרי, גוף אסטראלי ו"האני" - חלקים אלה מתחברים זה לזה עם לידת האדם ונפרדים זה מזה עם מותו. בספרו "גוף, נפש, רוח" דן שטיינר בנושאים אלה. ספרו זה ספג ביקורת קשה עם פרסומו, בין היתר מקרב יהודים אחדים אשר ראו בו פרסום אסור של תורת הנסתר ברבים. לעומת מבקריו טען שטיינר, כי אנו חיים בתקופה בה האדם כבר בשל לקבלת תורות אלה.
המדינה המשולשת, על פי התוכנית הפוליטית המהפכנית שהגה, הציע שטיינר מבנה חברתי / מדיני חדש. במקום המדינה בצורת הארגון המוכרת שלה, יקום אורגניזם חברתי המורכב משלושה מישורים - המישור הכלכלי, המישור הפוליטי-המדינה והמישור הרוחני-תרבותי (דת, חינוך, אמנות, מדע, השכלה, רוחניות). כל מישור פועל למעשה באופן אוטונומי, על פי סוג היחסים האופייני לו (יחסים המושתתים על אינטרסים רב צדדיים בכלכלה, על זכויות ודמוקרטיה במישור הפוליטי ועל השראה חופשית במישור הרוחני), ונמנע מהתערבות במישור אחר. בכל מישור זיהה שטיינר ערך המצוי בגרעינו ושלאורו מתקיימים היחסים. ערכים אלו הם למעשה אותם הערכים שהתגבשו כסיסמת המהפכה הצרפתית: אחווה (מצוי בגרעין האימפולס של הכלכלה המודרנית), שוויון (מצוי בגרעין האימפולס של הדמוקרטיה) וחירות (בגרעין האימפולס של חיי הרוח והתרבות). בתואם עם שלושת מישורי החברה, כתב שטיינר, יכולים שלושת האידיאלים לבוא לידי מימוש מבלי לסתור אלו את אלו. כך, באופן טבעי, אחדות האורגניזם החברתי מתקבלת כתוצאה מיחסי הגומלין המתקיימים בין שלושת המישורים. שטיינר ראה בסדר חברתי זה מזור לסבלי האנושות - שכן הוא מאפשר הימנעות משיבושים רבים הנגרמים כתוצאה מערבובם של המישורים - על הערכים וסוגי היחסים המובחנים שלהם. בנוסף, הסדר מכיל בתוכו מענה לצורך בכלכלה המודרנית כדי לאפשר פיתוח וקדמה מצד אחד, ועם זאת אפשרות שמירה והגברה של הפעילות הרוחנית כפעילות מאזנת. הפעילות הרוחנית זוכה, באמצעות ההקפדה על חירותה האוטונומית, להכרה ולמעמד מחודש כאשר היא מתייצבת כשחקן נוסף לצידן של המדינה והכלכלה.
חינוך, לשטיינר היו שאיפות חינוכיות מרחיקות לכת, בין פעליו הרבים הקים שטיינר בתי ספר אשר חינכו לאור תפיסות העולם האנתרופוסופיות. בנוסף, הוקמו על ידי שטיינר גם בתי ספר מיוחדים לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית ולמקופחי גורל. החינוך האנתרופוסופי קנה לו מקום במדינות רבות, בהן גם ישראל.
יחוסו לאנטישמיות

יש הטוענים כי יחסו של שטיינר כלפי העם היהודי - הושפע מהשקפות אנטישמיות - שעולות מתוך סקירה ביקורתית של דבריו לאורך שנים. מנגד, נטען כי במהלך חייו יצא שטיינר כנגד האנטישמיות מספר פעמים, ואף יצר קשר עם הוגי דעות ואנשי מקצוע יהודים בעת עיסוקיו, וביניהם פרופסור הוגו ברגמן. על כך ניתן לקרוא בספר שיצא לאור בעברית "יהדות ואנתרופוסופיה", המפגש של פרופ' ש"ה ברגמן עם ד"ר רודולף שטיינר.
ספרים

חלק מבין כתביו של שטיינר שראו אור בעברית.
אנתרופוסופיה בחיי היום יום
חקלאות ביו-דינאמית
התגשמות שנייה וקרמה
מחשבה אנושית ומחשבה קוסמית
מיתוסים קדומים
צבע - התפתחות דרך עבודה עם צבע
הממד הרביעי - הגאומטריה הקדושה של האלכימיה והמתמטיקה
הוצאת חירות, יצאו לאור מעל 140 ספרים מכל תחומי האנתרופוסופיה: http://daniel-zahavi.co.il/
היוולדות חוזרת וחוק הגורל, הוצאת מיכאל תל אביב
כיצד קונים דעת העולמות העליונים, הוצאת מיכאל
גוף, נפש, רוח.
הכשרת החשיבה לשימוש מעשי - על מדיטציה.
חינוך הילד לאור מדע הרוח.
אסתטיקה של העתיד - פרי רוחו של גתה.
לוח שנה לנפש.
הפילוסופיה של החרות, בהוצאת תג.
מחזות

שער ההתקדשות, מחזה המסתורין הראשון - מחזה רוזנקרויצרי, תרגום יפתח בן אהרון, בימוי: יעקב ארנן ביחד עם מרים ארנן, תיאטרון המלה, הרדוף.
ראו גם

אנתרופוסופיה
הערות שוליים

↑  יובל אלעד, המשולש החברתי, אקטואלי, 12 ביוני 2012
↑  ד"ר ישראל קורן, רודולף שטיינר על גזע היהודים ועל שחורי עור בזיקה לתורת הקארמה ולתורת ההתפתחות שלו. 2016. Academia.edu
↑  בנימין בן צדוק, יהדות ואנתרופוסופיה: המפגש של פרופ' ש.ה. ברגמן עם רודולף שטיינר. הוצאת הומני, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268590105171  PLWABN: 9810534689505606  BIBSYS: 90052580  BNC: 000207878  BNE: XX1642350  BnF: cb11925493d (data)  CANTIC: a12002434  CiNii: DA00267270  GND: 118617443  HDS: 009079  ICCU: CFIV001806  ISNI: 0000 0001 2095 6016  LCCN: n79049580  LNB: 000027763  NDL: 00457589  NKC: jn19990009728  NLA: 35522448  NLG: 65624  NLK: KAC199626398  NSK: 000004362  NTA: 068541074  RERO: 02-A000155603  RKD: 113952  SELIBR: 171496  SIKART: 13239575  SNAC: w6155x38  SUDOC: 02714819X  TLS: Rudolf_Steiner  Trove: 983355  ULAN: 500005014  VcBA: 495/107563  VIAF: 12315364   WorldCat (עם VIAF): 12315364
רפאל יוזפי

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1853 הונקובצה, סלובקיה 
 פטירה:  25 ביוני 1915 (בגיל 61) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, ארצות הברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חתימה:  
 
רפאל יוזפי (בהונגרית: Joseffy Rafael;‏ 3 ביולי 1852 – 25 ביוני 1915) היה פסנתרן, מורה ומלחין יהודי-הונגרי.
קורות חיים

רפאל יוזפי נולד בהונפאלו, כיום הונקובצה, במחוז ספש (כיום סלובקיה) ב-1852. נעוריו עברו עליו במישקולץ, ושם החל את לימודיו הפסנתר בגיל שמונה. הוא למד בבודפשט אצל פרידריך בראואר, מורו של סטפן הלר. בשנת 1866 יצא ללייפציג, שם למד אצל איגנץ מושלס וארנסט פרדיננד ונצל. ב-1868 היה לתלמידו של קארל טאוסיג בברלין, עמו נשאר למשך שנתיים. לאחר מכן עשה שתי עונות קיץ עם פרנץ ליסט בוויימאר.
הופעת הבכורה שלו הייתה בברלין בשנת 1872 והתקבלה בהתלהבות.
בביקורת משנת 1874 התפעל אדוארד הנסליק מן הטכניקה המבריקה שלו, אבל מצא שנגינתו קרה. הוא עבר לארצות הברית בשנת 1879, שם חי בניו יורק. הופעת הבכורה שלו באמריקה הייתה בניו יורק ב-1879, עם תזמורת בניצוח לאופולד דאמרוש. זמן קצר אחר כך ניגן עם הפילהרמונית של ניו יורק ולאחר זאת הופיע רבות בניו יורק ובכרכים אחרים של אמריקה עם המנצח תיאודור תומאס ותזמורתו. יוזפי היה הסולן בקונצרטי הפתיחה של התזמורת הסימפונית של שיקגו ב-16 וב-17 באוקטובר 1891, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בניצוח תומאס, בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו.
סגנונו של יוזפי היה רחב-יריעה ומקיף. הוא הלחין מספר רב של יצירות פופולריות לפסנתר וערך יצירות של שופן ואחרים להוצאת המוזיקה שירמר. בשלב מאוחר בחייו פרש למעשה מבימת הקונצרטים והקדיש את עתותיו להוראה, שלה ייחס חשיבות עליונה. יוזפי היה אדם מסוגר מאוד. לדברי הנרי וולפסון, הוא הציע לו סכומי כסף גדולים בתמורה לסיורי קונצרטים, אך הפסנתרן דחה את ההצעה, משום שמצא שחיי הנדודים מקונצרט לקונצרט מטילים עומס רב מדי על עצביו. הוא העדיף את ההכנסה הקטנה יותר של מורה על פני זוהר אורות הבמה. הוא לא ייחס כל חשיבות לתהילה או תשואות. מבחינתו, האמנות הייתה מעל לכל וכל השאר היה חסר-חשיבות.
בתקופת חייו בניו יורק, בילה את עונות הקיץ בטאריטאון, ניו יורק. הוא מת בניו יורק ב-1915, בן 62.
הערות שוליים

↑  רשימת יצירות של רפאל יוזפי
↑  אדווין יוז, הרבעון לענייני מוזיקה, כרך 2, מס' 3, מאמר על יוזפי כפסנתרן וכמורה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263519105171  PLWABN: 9810567981805606  BIBSYS: 3070590  BNE: XX1676303  GND: 117183377  ISNI: 0000 0001 0797 5669  LCCN: n86143589  MusicBrainz: 2bbb5063-35ef-47df-89ad-5425e56876a7  NKC: mzk2014814739  NTA: 307928713  SNAC: w66m3dj5  SUDOC: 199209510  Trove: 1119696  VIAF: 18710756   WorldCat (עם VIAF): 18710756
קרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים

קרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים היה סדרת היתקלויות בין הצבא היפני הקיסרי וכוחות בעלות הברית, בעיקרם מצבא ארצות הברית ומחיל הנחתים של ארצות הברית, שנמשכה מ-15 בדצמבר 1942 עד 23 בינואר 1943 באי גוודלקנל שבאיי שלמה. הקרב היה חלק מקרב גוודלקנל במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
בקרב זה תקפו נחתים וחיילים אמריקנים, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את חיילי הצבא הקיסרי, בפיקודו של הארוקיצ'י היאקוטאקה, שהתחפרו בעמדות מבוצרות באזור גבעות במערב האי. המטרה הראשונה עבור האמריקנים היה הר אוסטן, אותו כבשו לאחר קרבות ממושכים, ומשם המשיכו להר הסוס הדוהר, ולבסוף לסוס הים. סדרת קרבות אלה היו חלק מהניסיון האמריקני להשמיד את כל הכוחות היפנים בגוודלקנל, בעוד היפנים מנסים להחזיק מעמד עד הגעת אספקה ותגבורות.
הג'ונגל והאקלים הטרופי ששרר באי היו מכשולים רציניים בלחימה, עבור שני הצדדים. חיילים רבים משני הצדדים לקו במחלות טרופיות שונות, ורבים מהם לא היו במצב רפואי שאיפשר להם להילחם. נוסף על כך, מרבית החיילים היפנים סבלו מתת-תזונה, מכיוון שבעלות הברית הצליחו לסכל כל ניסיון אספקה יפני לאי בשבועות האחרונים. זמן קצר לפני פרוץ הקרב החליט הפיקוד העליון היפני להסיג את כוחותיו מגוודלקנל, והורה לכל החיילים להתכנס בחוף המערבי של האי, משם התפנו כולם בשבוע הראשון של פברואר 1943.
רקע > תגבור ואספקה

ב-5 בנובמבר, ב-7 בנובמבר וב-8 בנובמבר הביאו משחתות יפניות בגיחות טוקיו אקספרס את רגימנט הרגלים ה-228 של הדיוויזיית הרגלים ה-38, ואת הגדוד הראשון של רגימנט 229 לגוודלקנל, וב-10 בנובמבר הגיע לאי מפקד הדיוויזיה לוטננט גנרל טדיושי סאנו. היאקוטאקה שלח מיד חיילים לעמק המטניקאו כדי לעצור את המתקפה האמריקנית שם, וב-11 בנובמבר שלח את שני הרגימנט החדשים לחבור לכוחו של אוקה בהר אוסטן, ומייג'ור גנרל טקאו איטו קיבל את הפיקוד על הכוחות היפנים שם.
הניסיון להוביל לגוודלקנל את שאר חיילי הדיוויזיה ה-38 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל ב-12‏-15 בנובמבר, ורק 3,000-2,000 מתוך 7,000 החיילים הצליחו להגיע לחוף, לפיכך החליטו היפנים לבטל את המתקפה הבאה על שדה הנדרסון.
בראשית דצמבר נתקל הצי הקיסרי היפני בקושי רב בהעברת אספקה לחיילים היפנים בגוודלקנל. התקפות כוח קקטוס במהלך היום ונוכחות ספינות אמריקניות בלילה שיבשה את פעילות הטוקיו אקספרס, ומעט האפסקה והציוד שהגיעו לגוודלקנל לא הספיקו כדי למנוע את התמוטטות הארמייה ה-17. בדצמבר מתו 50 חיילים מדי יום בשל תת-תזונה, מחלות או התקפות בעלות הברית. במהלך המערכה העבירו היפנים לגוודלקנל כ-30,000 חיילים, אך בראשית דצמבר היו בחיים רק כ-20,000, ומאלה רק 12,000 היו כשירים ללחימה, במידה כזו או אחרת. ב-12 בנובמבר הציע הצי הקיסרי לוותר על גוודלקנל, אך נתקל בהתנגדות מצד הצבא הקיסרי. בסופו של דבר החליט הפיקוד העליון, לאחר אישור הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר, על נסיגה מלאה מהאי והקמת קו הגנה חדש במעלה איי שלמה. מבצע הנסיגה נקרא "מבצע קה" (ケ号作戦), והוא נקבע לתאריך 14 בינואר 1943.
במקביל צמחה מצבת הכוחות האמריקנים בגוודלקנל. שלושת הרגימנטים של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית — הרגימנטים ה-164, ה-182 וה-132 — הגיעו לגוודלקנל ב-13 באוקטובר, ב-12 בנובמבר וב-8 בדצמבר, בהתאמה, ואילו הרגימנט ה-147, דיוויזיית הנחתים השנייה ורגימנט הנחתים השמיני נחתו באי ב-4 בנובמבר. בנוסף לתגבורות, הביאו אוניות התובלה אספקה, ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה, ויחידות עזר נוספות. עד סוף חודש דצמבר עזבה דיוויזיית הנחתים הראשונה את גוודלקנל, לאחר ששהתה מאז תחילת המערכה.
ב-9 בדצמבר החליף מייג'ור אלכסנדר פאץ' את ונדגריפט בפיקוד כמפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל ובטולאגי, ומשימתו הייתה לטהר את האי מנוכחות יפנית. לשם כך, הסביר למפקדיו, נדרשו לו חיילים נוספים, ומילארד הארמון, מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, הורה לדיוויזיית הרגלים ה-25, שבדיוק יצאה מהוואיי, להפליג לישירות לגוודלקנל. בתוספת יחידות נחתים נוספות שהגיעו לאי בסוף דצמבר, עמד מספר החיילים האמריקנים בגוודלקנל בראשית ינואר 1943 על כ-40,000.
הקרבות > הגעת תגבורות אמריקניות

עם הגעתן של הדיוויזיה ה-25 ודיוויזיית הנחתים השנייה לגוודלקנל ב-2 בינואר, נכנסו כל כוחות בעלות הברית באי תחת גיס XIV בפיקודו של פאץ', שב-5 בינואר מסר לפקודיו את תוכניתו לטיהור גוודלקנל מכוחות יפנים. על פי התוכנית, תתקדם דיוויזיית הנחתים השנייה לאורך החוף מערבית למטניקאו, בעוד שהדיוויזיה ה-25 תטהר את שאר הגבעות בהר אוסטן, ואת העמדות היפניות במעלה עמק המטניקאו. דיוויזיית אמריקל תישאר במתחם לונגה ותגן עליו.
הגאיות הצרים שחצו את מעלה עמק המטניקאו חילקו את זירת הפעילות של הדיוויזיה ה-25 לשלושה אזורים שונים: הר אוסטן שכן מזרחית למטניקאו, מערבה משם יצרו גבעה 43 וגבעה 44 את רכס "סוסון הים" במוצא המטניקאו, וצפונית-מערבית לשם שכנה הגבעה "הסוס הדוהר".
מייג'ור גנרל לוטון קולינס, מפקד הדיוויזיה ה-25, הורה לרגימנט הרגלים ה-35 שלו לנוע להר אוסטן, לכבוש את מתחם גיפו, ולאחר מכן להמשיך מערבה ולכבוש את גבעת סוסון הים. על רגימנט הרגלים ה-27 פקד קולינס לנוע מערבה לאורך החוף, לפנות דרומה, ולכבוש את הסוס הדוהר מצפון. לאחר מכן היה על הרגימנט ה-35 והרגימנט ה-27 לחבור זה לזה בגבעה 53 (שהייתה ה"ראש" של הסוס הדוהר). הרגימנט ה-161 נותר בעתודה, ונעשו הכנות לקראת העברת אספקה לכוחות באמצעות ג'יפים, בסיוע כוח אדם של תושבים מקומיים.
היפנים צפו מתקפה אמריקנית מכיוון שידעו על הגעת התגבורות האמריקניות. לפיכך הורה היאקוטאקה לחייליו במטניקאו ובמתחם גיפו להתכונן ולהחזיק מעמד בכל מחיר. היפנים קיוו שלאחר שיתפרסו האמריקנים בגבעות שבעמק המטניקאו, קרבתן של העמדות היפניות תמנע מהאמריקנים את השימוש בארטילריה כבדה ובאש מטוסים. היפנים אף תכננו להסתנן מבעד לקווי האמריקנים במהלך הלילות, ולשבש את נתיבי האספקה שלהם במטרה למנוע מהחיילים בחזית לקבל אספקה ותחמושת שתאפשר להם לתקוף. היפנים לא שאפו לסלק את האמריקנים מהר אוסטן, אך רצו לעכב את התקדמותם עד הגעת תגבורות יפניות נוספות לגוודלקנל.
הקרבות > הסוס הדוהר

במבט על נראית גבעת הסוס הדוהר כשמה. גבעות 54 ו-55 יוצרות את רגליו האחוריות, וגבעה 57 את הקדמיות. גבעות 50, 51 ו-52, הנמתחות ממזרח למערב, יוצרות את גופו של הסוס, וגבעה 53 היא ראשו. על האזור הגנו כ-600 חיילים מהגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-228, בפיקודו של מייג'ור הרוקה נישיאמה. מפקד הרגימנט ה-27, קולונל ויליאם מקקולוך, הורה לגדוד הראשון שלו לתקוף את גבעה 57, ולגדוד השלישי שלו לתקוף את גבעות 51, 52 ו-54.
ההתקפה האמריקנית נפתחה בשעה 05:50 ב-10 בינואר עם הפגזה של שישה גדודי ארטילריה ומטוסים מכוח אוויר קקטוס על עמדות יפניות בעמק שבין גבעה 57 ונקודת הפתיחה של הגדוד הראשון. הגדוד עצמו החל להתקדם בשעה 07:30, ועד השעה 11:40 כבש את גבעה 57. במקביל, פתח בשעה 06:35 הגדוד השלישי במתקפה, ותוך זמן קצר כבשו חייליו את גבעה 51. עם הגעתם לגבעה 52 נפתחה עליהם אש מכונות ירייה מעמדה על הגבעה, אך לאחר תקיפה מהאוויר והפגזה ארטילרית המשיך הגדוד בהתקדמותו, וכבש גם את גבעה 52 עד השעה 16:25, תוך שהוא מחסל עמדת מכונות ירייה והורג כ-30 חיילים יפנים.
ב-11 בינואר בשעה 09:00 התקדם הגדוד השלישי לגבעה 53. אש יפנית כבדה ממכונות ירייה וממרגמות עצרה את התקדמותו והסבה לו אבדות. בשלב זה של הקרב הייתה בעיה בהעברת מי שתייה לחזית, וחיילים אמריקנים רבים סבלו מהתייבשות, דבר שתרם למספר האבדות הגבוה, ובאחת הפלוגות רק 10 חיילים נותרו לאחר שהשאר איבדו את הכרתם בשל התייבשות. ביום המחרת הכניס מקקולוך את הגדוד השני שלו לקרב, ושלח אותו לתקוף את גבעה 53 במקום הגדוד השלישי. הגדוד הצליח להתקדם, אך נעצר מעט לפני שהצליח לכבוש את הפסגה, ובמהלך הלילה הסתננו חיילים יפנים מבעד לקווים ופגעו בקווי התקשורת בין הגדודים. ב-13 בינואר חידשו האמריקנים את התקדמותם אך שוב נעצרו לאחר שאש מכונות ירייה ומרגמות ניחתה עליהם.
בליטה בקצה הדרומי של הרכס ("צוואר" הסוס) הייתה מוקד מערך ההגנה היפני, ובה הקימו היפנים מספר עמדות מכונות ירייה ומרגמות, שהדפו את התקדמות האמריקנים. קצין המבצעים של הגדוד השני, קפטן צ'ארלס דייוויס, הוביל סיור של חמישה אנשים לבליטה זו, והם התקרבו כדי 9 מטרים מאחת העמדות היפניות, תקפו אותה באמצעות רימונים והשמידו אותה. מאות חיילים צפו בפעולה זו מהגבעות הסמוכות, והדבר עודד אותם לתקוף, ותוך זמן קצר כבשו החיילים את גבעה 53. מ-15 בינואר ועד 22 בינואר, חיסלו חייליו רגימנט הרגלים ה-161 את שארית גדודו של נישיאמה, ובכך השלימו את כיבוש גבעת הסוס הדוהר.
הקרבות > סוסון הים

בשבוע האחרון של דצמבר 1942 נשלח רגימנט הרגלים ה-35, בפיקודו של קולונל רוברט מקלור, לכבוש את רכס סוסון הים, ולטהר לחלוטין את מתחם גיפו ממגנים יפנים. הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-182, בפיקודו של לוטננט קולונל רוי גוגין, ויחידת המודיעין הקרבי של הדיוויזיה ה-25 הסתפחו לרגימנט ה-35 למבצע זה.
מקלור הורה לגדוד השני שלו וליחידת המודיעין הקרבי של ה-25 לצעוד לגיפו ולתפוס את מקומם של חיילי הרגימנט ה-132 בקווים, ולהתמיד בלחץ על עמדות היפנים. על הגדוד השלישי שלו הורה מקלור לנוע מגבעה 27 (דרומית לגיפו) לכיוון דרום מערב ולכבוש את גבעות 43 ו-44, שתי בליטות מחוברות שיצרו את רכס סוסון הים. הגדוד השלישי של הרגימנט ה-182 נשלח לנוע מצפון לאורך גיא ששכן מערבית לגיפו, ולתקוף את רכס סוסון הים בצוותא עם הרגימנט ה-35.
ב-30 בדצמבר הגיע הגדוד השלישי של גוגין לרכס סוסון הים, והיה מעורב בלחימה עם היפנים. מקלור הורה לגדוד השני שלו לתקוף את גיפו, ושלח את הגדוד הראשון והשלישי שלו לתקוף את רכס סוסון הים, שעליו הגנו הגדוד הראשון של הרגימנט ה-124, בפיקודו של אקינוסוקה אוקה.
בשעה 06:35 ב-10 בינואר פתח הגדוד השלישי של מקלור בהתקפה על גבעה 43 של רכס סוסון הים, והתקדם נוכח התנגדות קלה ביותר. לקראת שעות הערב עצר הגדוד במרחק 640 מטרים מהפסגה. ביום המחרת הצטרף גם הגדוד הראשון של הרגימנט ה-35 להתקפה, אותה הקדימה הרעשה ארטילרית, ותוך מספר שעות כבשו החיילים האמריקנים את הגבעה. גם בדרכם לגבעה 44 לא נתקלו האמריקנים בהתנגדות ממשית, וכבשו גם אותה עד שעות הערב.
ב-12 בינואר המשיכו שני הגדודים של הרגימנט ה-35 לתקוף מערבה לעבר רכס הסוס הדוהר, אך נהדפו על ידי עמדה יפנית ששכנה על רכס צר על ציר התקדמותם. נדרשו לאמריקנים יומיים שלמים, והרעשה ארטילרית כבדה כדי לנטרל את העמדה היפנית, ובצהרי 15 בינואר הגיעו לרכס הצופה על יובלו המערבי של המטניקאו. באותו הלילה הצליחו חיילים יפנים רבים לחמוק מבעד לקווי האמריקנים ולחזור לקווים היפנים מערבית לשם.