קרב בול ראן השני
הקרב > 28 באוגוסט: חוות בראונר (גרובטון)

קרב בול ראן השני החל ב־28 באוגוסט, כאשר טור (חיילים) פדרלי שעמד תחת תצפיתו של ג'קסון ממש מחוץ לגיינסוויל, סמוך לחוות משפחת ג'ון בראונר, התקדם לאורך דרך וורנטון(אנ'). הטור הורכב מיחידות מהדוויזיה של בריגדיר גנרל רופוס קינג(אנ'): הבריגדות של בריגדיר גנרלים ג'ון פ. האץ' (אנ'), ג'ון גיבון(אנ'), אבנר דאבלדיי (אנ') ומרסנה ר. פטריק(אנ'), אשר צעדו מזרחה כדי להתאחד עם שאר צבאו של פופ בסנטרוויל. קינג עצמו לא הצטרף לדיוויזיה, כיוון שסבל מוקדם יותר באותו יום מהתקף אפילפסיה חמור.
ג'קסון, ששמח לשמוע קודם לכן כי כוחותיו של לונגסטריט בדרכם להצטרף אליו, בלט לעין בקרבת הכוחות הפדרליים כשהוא רוכב לצד החיילים ומתחזה לאיכר, למורת רוחם של עוזריו; אולם החיילים הפדרליים שלא ראו בו איום התעלמו ממנו. מודאג מהאפשרות שפופ יסיג את צבאו מעבר לנחל בול ראן על מנת להתחבר לכוחות מקללן המגיעים, החליט ג'קסון לתקוף. הוא שב למקומו מאחורי קו העצים, ופנה אל פקודיו במילים: "הוציאו את אנשיכם, רבותיי." בסביבות השעה 18:30 הקונפדרציה החלה לירות ארטילריה על חלקו הקדמי של הטור – בריגדת הכובעים השחורים של ג'ון גיבון (לימים "חטיבת הברזל(אנ')"). גיבון, שהיה בעברו תותחן, השיב אש באמצעות סוללת ב' של גדוד התותחנים הרביעי של צבא ארצות הברית. חילופי האש הארטילרית עצרו את טורו של קינג. בריגדתו של האץ' כבר חלפה על פני אזור הקרב, ואילו כוחותיו של פטריק, שהיו בעורף הטור, תפסו מחסה, כך שרק גיבון ודאבלדיי נותרו להשיב להתקפתו של ג'קסון. גיבון הניח (על בסיס המידע המוטעה של פופ, שלפיו ג'קסון נמצא כביכול בסנטרוויל, ועל כך שכוח מסייר של הבריגדה של האץ' – רגימנט 14 ברוקלין(אנ') – סרק כבר את השטח) שהקונפדרציה מפעילה שם רק תותחי פרשים מחיל הפרשים של ג'ב סטיוארט. גיבון שלח שליחים לשאר הבריגדות בבקשת תגבורת, ושלח את קצין המטה שלו, פרנק א. הסקל(אנ'), להביא את רגימנט הרגלים 2(אנ') מוויסקונסין, בעל ניסיון קרבי, אל הגבעה כדי להבריח את התותחים המטרידים. גיבון פגש את אנשי ה־2 בוויסקונסין ביער ואמר: "אם נצליח להעלות אתכם לשם בשקט, נוכל ללכוד את התותחים האלו."
הרגימנט ה-2 מוויסקונסין, תחת פיקודו של קולונל אדגר או'קונור, התקדם באלכסון דרך היער שבו עבר הטור הפדרלי. כאשר 430 חיילי הגדוד יצאו מהיער שבחוות ג'ון בראונר, הם התארגנו בשקט והתקדמו במעלה הגבעה. עם הגעתם לרמה, הם פרסו חוליית סיור(אנ'), שהדפה את כוח הסיור של הקונפדרציה. זמן קצר לאחר מכן, הם ספגו מטח כבד אל האגף הימני שלהם מידי 800 חיילים מבריגדת "סטונוול"(אנ') האגדית, בפיקודו של קולונל ויליאם ס. ביילור(אנ').
הרגימנט ה-2 מוויסקונסין ספג את המטח מטווח של 150 יארד (כ-140 מטרים), אך לא נסוג, אלא השיב באש הרסנית לעבר הווירג'ינאים בפרדס של בראונר. חיילי הקונפדרציה השיבו באש כאשר הקווים היו במרחק של 80 יארד בלבד (כ-73 מטרים). ככל שצורפו כוחות נוספים משני הצדדים, הקווים נותרו קרובים זה לזה, בקרב עמידה כמעט ללא מחסה, תוך חילופי מטחים מאסיביים שנמשכו יותר משעתיים.
ג'קסון תיאר את הקרב כ"עוצמתי ושטוף דם". גיבון צירף לקרב את הרגימנט ה-19 מאינדיאנה(אנ'). ג'קסון, שהנחה באופן אישי את כוחותיו במקום להעביר פקודות למפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ריצ'רד ס. יואל(אנ'), שלח לתגבור שלושה רגימנטים מג'ורג'יה השייכים לבריגדה של בריגדיר גנרל אלכסנדר ר. לוטון(אנ'). גיבון הגיב למהלך הזה על ידי שליחת הרגימנט ה-7 מוויסקונסין(אנ'). ג'קסון הורה גם לבריגדה של בריגדיר גנרל אייזק ר. טרימבל(אנ') לתמוך בלוטון, והיא התמודדה מול הרגימנט האחרון של גיבון - הרגימנט ה-6 מוויסקונסין(אנ').
עם הצטרפות בריגדת טרימבל לקרב, היה על גיבון למלא פער בקו שלו, בין רגימנט 6 מוויסקונסין ושאר יחידות חטיבת הברזל. דאבלדיי שלח קדימה את רגימנט 56 פנסילבניה(אנ') ואת רגימנט 76 ניו יורק(אנ'), שהתקדמו דרך היער ועצרו את המתקפה החדשה של הקונפדרציה. הם הגיעו לזירה לאחר רדת החשיכה, ולוטון וטרימבל ערכו נגדם הסתערויות חסרות תיאום. ארטילריית פרשים בפיקוד קפטן ג'ון פלהאם(אנ') התקרבה לפי פקודת ג'קסון וירתה לעבר רגימנט 19 אינדיאנה ממרחק של פחות מ־90 מטרים. הקרב הסתיים בסביבות השעה 21:00, כאשר אנשי גיבון נסוגו אט אט לאחור תוך שהם ממשיכים לירות, וקבעו את קו ההגנה שלהם בקצה היער.
רגימנטי דאבלדיי נסוגו לעבר דרך וורנטון בסדר מופתי. הקרב הסתיים בתיקו, אך במחיר כבד: יותר מ־1,150 נפגעים לאיחוד וכ־1,250 לקונפדרציה. רגימנט 2 בוויסקונסין איבד 276 מתוך 430 לוחמיו. חטיבת סטונוול איבדה 340 מתוך 800. שני רגימנטים מג'ורג'יה—21 של טרימבל ו־26 של לוטון—איבדו כל אחד יותר מ־70% מכוחם. בסך הכל, נפגע אחד מכל שלושה לוחמים שהשתתפו בקרב. בריגדיר גנרל ויליאם ב. טליאפרו(אנ') מהקונפדרציה כתב: "בקרב הזה לא היה תמרון רב ולא הרבה טקטיקה. זו הייתה שאלה של עמידות, ושני הצדדים עמדו במשימה." טליאפרו עצמו נפצע, וכך גם יווּל, שנפגע מכדור מיני ששבר את רגלו השמאלית והיא נקטעה; הוא נאלץ לפרוש מהמערכה לעשרת החודשים הבאים.
ג'קסון לא הצליח להשיג ניצחון מכריע על אף יתרון כוחו (כ־6,200 חיילים לעומת 2,100 של גיבון), זאת בשל החשכה, ההכנסה המדורגת של כוחותיו לקרב, אובדן שניים ממפקדי הדיוויזיות שלו, וכן בשל עמידתו העיקשת של האויב. אף על פי כן, הצליח להשיג את מטרתו האסטרטגית: למשוך את תשומת לבו של ג'ון פופ. פופ טעה לחשוב שהקרב בחוות בראונר התרחש תוך כדי נסיגתו של ג'קסון מסנטרוויל. הוא האמין ש"מצא" את ג'קסון והתכוון ללכוד אותו לפני שיזכה לתגבורת של לונגסטריט. באותו ערב שלח פופ איגרת למייג'ור גנרל פיליפ קרני(אנ'), ובה כתב בין היתר: "גנרל מקדאואל חסם את נסיגתו של האויב ועומד כעת מולו ... אלא אם יצליח להימלט הלילה בדרכי עפר מצפון, הוא חייב להילכד." גיבון התייעץ עם קינג, פטריק ודאבלדיי בנוגע לצעד הבא, שכן מקדאואל "אבד ביער". הדיוויזיה ניצבה במיקום חשוף, כאשר שתיים מבריגדותיה ספגו אבדות קשות, ועומדת מול כל כוחותיו של סטונוול ג'קסון. אף שהגנרלים של האיחוד לא ידעו במדויק כמה חיילים ברשות ג'קסון, היה ברור שמדובר במספר גדול בהרבה מ־4,000 האנשים בדיוויזיית קינג. מעבר לכך,שבויים שנלכדו בקרב סיפרו כי לג'קסון יש בין 60,000 ל־70,000 חיילים המוכנים לתקוף עם שחר. ריינולדס וסיגל היו במרחק של מספר קילומטרים ולא יכלו להגיע לפני הבוקר, מועד שבו עלול היה ג'קסון למחוץ את קינג בקלות. ריקטס היה קרוב יותר, אך לונגסטריט עוד התנהל בעקבותיו. במצב זה, הישארות במקום בגרובטון לא באה בחשבון. האפשרות הנוספת הייתה נסיגה—או אל צומת מנאסס, או אל סנטרוויל. גיבון המליץ לפנות לצומת מנאסס, שכן מיקום כוחות האויב היה לא ברור, וההליכה לסנטרוויל עלולה הייתה להפוך למצעד מסוכן לרוחב החזית הקונפדרציה. לבסוף הסכים קינג, והדיוויזיה הסתדרה בטורים ונסוגה דרומה לכיוון צומת מנאסס. במקביל, גם ריקטס הגיע למסקנה דומה, ונסוג דרומה הרחק מג'קסון – במקרה שלו אל תחנת בריסטו.
פופ הורה למפקדיו לאגף את ג'קסון ולהתקיפו בבוקר, אך ג'קסון לא היה במקום שפופ חשב שהוא, וכך גם כוחותיו של פופ לא ניצבו היכן שדימה. פופ האמין שמקדאואל וסיגל חוסמים את נסיגתו של ג'קסון מערבה, מעבר לרכס הרי בול ראן(אנ'), בעוד שלמעשה קינג וריקטס נסוגו שניהם דרומה, ואילו סיגל וריינולדס נותרו דרומית ומזרחית לג'קסון—שבכלל לא התכוון לסגת, ואף היה מבוצר היטב בהמתנה לבואו של לונגסטריט. פופ סירב להאמין שהצטרפותו של לונגסטריט היא אפשרות ממשית.