stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת הרכבת פוטסדאם פארק סנסוסי
היסטוריה

תחנת וילדפארק הוקמה בשנת 1868 בקו הרכבת החדש שקישר בין ברלין למגדבורג. בראשית המאה ה-20, לאחר פתיחת קו עוקף ברלין לנאון (Nauen‏; 1902) וליטרבוג (Jüterbog‏; 1904) שעבר דרך פוטסדאם, הוקם מרכז רכבות קטן. בשנת 1909 נחנך הקייזרבאנהוף (ראו פסקה בהמשך) לשימושו הפרטי של וילהלם השני, קיסר גרמניה. החל משנת 1950, לאחר חלוקת גרמניה, פעלה התחנה בטבעת החיצונית של ברלין (אנ') (Berliner Außenring), ובמשך כמה שנים היא שירתה רכבת אקספרס בתקופת החגים מסקסוניה לים הבלטי. לאחר השלמת הקו העוקף גולם-תחנת פוטסדאם-פירשהידה (Bahnhof Potsdam Pirschheide) של הטבעת החיצונית, נותרה התחנה חלק מקו קצר לתחנת הרכבת המרכזית של פוטסדאם (Potsdam Hauptbahnhof, באותה תקופה פוטסדאם שטאדט), אם כי עדיין מקושרת למגדבורג והטבעת. קו זה המשיך לתחנת פוטסדאם בבלסברג (Bahnhof Potsdam-Babelsberg), אך השירות לברלין המערבית הופסק עקב הקמת החומה.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, כמה שנים לאחר איחוד גרמניה מחדש ופתיחת הקו פוטסדאם-ואנזה, התחנה נבנתה וחודשה. הרציפים הישנים ומרכז הרכבות הקטן, שנבנו בתחילת המאה ה-20, נהרסו. בשנת 1999, השם החדש של התחנה "פארק סנסוסי" יושם תחילה לתנועת תיירים בלבד, אך תפס את מקומו של "וילדפארק" כשנה לאחר מכן.
מבנה התחנה

התחנה נמצאת על קו מחושמל עם שני רציפים המשרתים שלוש מסילות.
מבנה התחנה > קייזרבאנהוף

קייזרבאנהוף פוטסדאם ("תחנת הרכבת של הקיסר", במקור "תחנת החצר בפארק חיות הבר") מאכלס כיום אקדמיה של דויטשה באן ומשרת אותה למטרות ייצוגיות. הוא מורכב מבניין התחנה, אולם הרציפים וכן המרתף.
מבנה התחנה > המבנה

הבניין נבנה על פי תוכניות ובהנחיית אדריכל החצר ארנסט פון אינה (Ernst von Ihne). התחנה הושלמה בשנת 1909 בסגנון קוטג' אנגלי מאבן חול. החלק העיקרי הוא בניין התחנה בקומה אחת בצורת וילה כפרית אנגלית. מאחורי פרוזדור הכניסה היה "אולם הקיסר" (Kaisersaal) עם פאנלים על הקירות, רצפת עץ ואח, שנראו כמו קרון רכבת מפואר. דלת מחופה בשטיח קיר הובילה לחדר הפמליה, שהיה נגיש גם מהמגדל. שלושה גרמי מדרגות הובילו לאולם הרציפים שהיה גבוה בכמה מטרים. אחד מהם היה גרם המדרגות הקיסרי עם דלת כפולה, אחר לחברי חצר המלוכה והאחרון למשרתים.
האולם מצויד בגג עם שיפוע כפול עם חלונות בגג מקורה בקמרון חבית. החזיתות מצוידות בחלונות בית כפרי אנגלי הדומים לאלה של ארמון צציליינהוף. קירות הגמלונים מזוגגים כנגד רוחות פרצים בחלקם העליון. התחנה עלתה 200,000 מארק, המימון הגיע מתקציב הנהלת הרכבת.
מבנה התחנה > שימוש

האורח הממלכתי הראשון היה תאודור רוזוולט. הצאר ניקולאי השני שהעניק את הארובה באולם הקיסרי במתנה, התקבל בתחנה בשנת 1910 על ידי רכבת מלכותית. מכאן, הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה יצאה בעקבות בעלה לגלות בהולנד ב-27 בנובמבר 1918. ארון המתים שלה חזר לכאן שלוש שנים אחר כך. משנת 1939 ואילך הוצב "הפיקוד העליון הסודי של חיל האוויר" (Geheime Oberkommando der Luftwaffe) בפארק חיות הבר בפוטסדאם. הרכבת המיוחדת של הרמן גרינג נסעה לשם במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר 1945 היא הייתה התחנה האחרונה של "האקספרס הכחול" של פיקוד הצבא הסובייטי בנתיב מוסקבה - ברלין.
החל משנת 1952 היה המבנה בבעלותה של דויטשה רייכסבאן (חברת הרכבות של גרמניה המזרחית), והבניין שימש בזה אחר זה כמשרד האוצר של החברה, בית ספר מקצועי של החברה, אזור תרבות ואת משטרת התחבורה.
בשנת 1999 התווסף הבניין לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
ב-16 ביוני 2005, התחנה נפתחה מחדש לאחר רסטורציה. הבניין (מרתף, בניין צמוד) משמש כאקדמיה למנהלים של דויטשה באן (DB Akademie GmbH), קבלות פנים מתקיימות באולם המשוחזר, הוא אינו פתוח לציבור.
באוקטובר 2015, היו חצרי תחנת הרכבת הקיסרית אתר הדיאלוג של פטרבורג (גר') להבנה ושיתוף פעולה גרמני-רוסי.
מבנה התחנה > "המסלול המלכותי"

המסוף השני של המסלול המלכותי (Königsweg) ברכבת מברלין לפוטסדאם היה תחנת הרכבת פוטסדאמר באנהוף (אנ') בברלין. למסלול הייתה עצירה נוספת בשנברג עם גישה לבתי העלמין הסמוכים. היא נקראה הופסטיישן והייתה לה רציף משלה בין מעבר להולכי רגל כמו גם בין שני הרציפים של תחנת יורקשטראסה של ימינו.
לקריאה נוספת

Barbara Eggers: Der Kaiserbahnhof Wildpark in Potsdam, ein Empfangsgebäude für „Hohe und Höchste Herrschaften“. Der Hofarchitekt Ernst Eberhard von Ihne und die private Hofstation von Kaiser Wilhelm II. Mit einem Geleitwort von Hans-Joachim Giersberg und Photographien von Jürgen Strauss. Strauss, Potsdam 1999, ISBN 3-929748-17-7
Berliner S-Bahn Museum: Strecke ohne Ende – Die Berliner Ringbahn. GVE, Berlin 2002, ISBN 3-89218-074-1
קייזרבאנהוף
BUNCH

BUNCH הוא הכינוי שניתן לחמש חברות המחשבים שהתחרו בשנות ה-70 של המאה ה-20 בחברת IBM, שהייתה החברה הדומיננטית בשוק המחשבים המרכזיים.
הכינוי מייצג את ראשי התיבות של שמות החברות באנגלית: Burroughs, UNIVAC, NCR, CDC, Honeywell. בשנות ה-50 וה-60 נכללו ברשימה עוד שתי מתחרות, ג'נרל אלקטריק ו-RCA, שבתחילת שנות ה-70 פרשו מייצור מחשבים, והחבורה נקראה "יבמ ושבעת הגמדים". כינויים אלה משקפים את העובדה שנתח השוק של IBM היה גדול מזה של כל מתחרותיה אלה גם יחד.
עם כניסת IBM לשוק ההמחשבים האישיים עם המחשב IBM PC, הלכו בעקבותיה גם מתחרותיה, שייצרו תואמי PC, אך הן הסתגלו פחות טוב מ-IBM למכירות לשוק הקמעונאי.
כאשר למתחרותיה של IBM הצטרפה חברת DEC, הורחב הכינוי BUNCH ל-DeBUNCH.
הערות שוליים

↑  Bartimo, Jim (1984-11-05). "Mainframe Bunch Goes Micro". InfoWorld. pp. 47–50.
↑  Sanger, David E. (1984-02-05). "Bailing Out of the Mainframe Industry". הניו יורק טיימס (באנגלית אמריקאית). p. Section 3, Page 1. ISSN 0362-4331.
↑  "Oral History of John William (Bill) Poduska Sr" (PDF).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 125120227   WorldCat (עם VIAF): 125120227
תרבות וילאנובן

| --- | --- |

 אזור גאוגרפי:  איטליה
 אתרים עיקריים:  וילאנובה, ויי,
 תקופה:  תקופת הברזל
 תרבות קודמת:  תרבות פרוטו-וילאנובן
 תרבות הבאה:  הציוויליזציה האטרוסקית
 היקף משוער של ההתפשטות תרבות וילאנובן בשיאה
תרבות וילאנובן (Villanovan culture) היא תרבות פרהיסטורית, שהתקיימה באיטליה בתקופת הברזל, החל מהמאה ה-10 לפני הספירה ונחשבת לשלב קדום של הציוויליזציה האטרוסקית.
תרבות זו היא ממשיכתה הישירה של תרבות פרוטו-וילאנובן (אנ') מתקופת הברונזה שהסתעפה מתרבות אורנפילד (אנ') שהתקיימה במרכז אירופה.
קסדת ברונזה מתרבות וילאנובן המאה ה-9 לפני הספירה, (מוזיאון מטרופוליטן לאמנות, ניו יורק)
כד כפול מתרבות וילאנובן, צ'יוסי, טוסקנה. המאה ה-9 לפנה"ס. (המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של פירנצה).
רתמת ברונזה בצורת סוס; תרבות וילאנובן, המאה 8–9 לפנה"ס, (מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס).
אטימולוגיה

השם "וילאנובן" מגיע מאתר בו נחשפו הממצאים הארכאולוגים הראשונים המתייחסים לתרבות מתקדמת זו, שהיו שרידים של בית קברות שנמצא ליד הכפר וילאנובה (קסטנאסו, 12 ק"מ דרומית מזרחית לבולוניה) בצפון איטליה.
שלבי התרבות

תרבות וילאנובן מחולקת באופן כללי ל-4 תתי-תרבויות:
וילאנובן I: (800-960 לפנה"ס).
וילאנובן II: (720-800 לפנה"ס), עדויות לשינויים באופי התרבות, מגע ראשון עם הציוויליזציה ההלנית וסחר עם תרבויות שונות בצפון אירופה לאורך דרך הענבר. עדויות ארכאולוגיות בתקופה זו לסחר בשרשאות זכוכית וענבר לנשים, פריטי שריון ורתמות סוסים מברונזה לגברים. עדויות ראשונות לקבורה של מעמד גבוה לצד פשוטי העם.
וילאנובן III: (680-720 לפנה"ס) העמקת ההתיישבות בחבל אטרוריה, מולדת התרבות האטרוסקית.
וילאנובן IV: (540-680 לפנה"ס)
מאפייני קבורה

מאפייני הקבורה של תרבות וילאנובן חופפים במידת מה למאפייני הקבורה של תרבות אורנפילד שנפוצה במרכז אירופה (1300–750 לפני הספירה) ותרבות האלשטאט ממשיכתה של תרבות אורנפילד. שרידי האפר הונחו בכדים בעלי צוואר דק, ונקברו לאחר מכן. הכדים היו סוג של כלי חרס הייחודיים לתרבות וילאנובן המכונים אימפסטו. מנהג המיוחס לפי המחקר לתרבות וילאנובן הוא השימוש בכדים בצורת צריף (בקתה עם גג משולש), שהיו כדים מעוצבים בדומה לצריפים בהם חיו בני התרבות. קישוטי סגרפיטו טיפוסיים של צלבי קרס, נפתוליים וריבועיים נחרטו בכלי דמוי מסרק.
בחפירה ארכאולוגית שנמשכה בין השנים 1853–1855 ונעשתה על ידי המלומד ובעל האתר, הרוזן ג'ובאני גוזאדיני, התגלו 193 קברים, שישה מהם הופרדו מהשאר ככל הנראה כדי לסמן מעמד חברתי מיוחד.
עבודות מתכת ומסחר

האיכות של עבודות המתכת שנמצאה בכלי ארד ובכלי חרס מדגימה את המיומנות של בעלי המלאכה בתרבות וילאנובן. חלק מהפריטים שנמצאו באתרי הקבורה מעידים על איכות עבודה גבוהה, דבר המצביע על התפתחות אליטות חברתיות בתרבות וילאנובן. כלים ופריטים הונחו בקברים המצביעים על אמונה בחיים שלאחר המוות. קברי גברים הכילו נשק ושריון, ואילו אלה לנשים כללו כלי אריגה. בכמה קברים יש ממצאים המצביעים על האפשרות שחלק מהנשים השתמשו בכלי נשק וכלי עבודה וכי כמה גברים ייצרו בגדים.
במהלך תקופת וילאנובן סחרו האטרוסקים עם מדינות אחרות מהים התיכון כמו יוון וסרדיניה. המסחר הביא לקידום המטלורגיה, והגביר את השפעת התרבות ההלנית על פיתוח כלי חרס בתרבות וילאנובן.
מבני מגורים

המבנים בתרבות וילאנובן היו בעלי צורה מלבנית. האנשים התגוררו בבקתות קטנות, שהורכבו ממוטות עץ וסבכה מעל ששימשה כמחסה. בתוך הבקתות נמצאו דוכני בישול, כלים ועצמות בעלי חיים חרוכים. כמה בקתות הכילו צנצנות חרס גדולות לאחסון מזון. התגלו בנוסף ניקוזי סלע שתעלו מי גשמים למאגרי מים משותפים.
אתרים

מרבית האתרים בתרבות וילאנובן התרכזו באטרוריה האדריאטית, באמיליה-רומאניה (בפרט בבולוניה ובוורוצ'יו, ליד רימיני), במארקה (פרמו) ובאטרוריה הטירנית, בטוסקנה ולאציו.
באתרים בודדים בדרום איטליה, התגלו בורות קבורה בה שרפו את גופות המתים.
גנטיקה

מחקר גנטי שפורסם בכתב העת היוקרתי Science בנובמבר 2019 בחן שרידי גופת אישה מתרבות וילאנובן שנמצאה בוויי (Veii), איטליה (800–900 לפנה"ס). בשרידי הגופה התגלו מאפיינים גנטיים המשתייכים לקבוצת הגנום המיטוכונדריאלי K1a4 (אנ') המעידים על קשר גנטי עם אוכלוסיות מאתרי תרבות אטרוסקים אחרים.
ראו גם

אטרוסקים
איטליה הקדם-רומית
הערות שוליים

↑  "Villanovan culture". Encyclopædia Britannica.
1 2 3  "Villanovan Culture". Ancient History Encyclopedia. נבדק ב-2018-04-09.
↑  Cary, Max; Scullard, H. H. (1975). History of Rome: Down to the Age of Constantine (באנגלית). Springer. p. 13. ISBN 978-1349024155.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539086205171  BnF: cb119795941 (data)  GND: 4188302-0  LCCN: sh85143363
מאיר קדוש

מאיר קדוש (נולד ב-25 בנובמבר 1965) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר והבלם בבית"ר ירושלים בה שיחק לאורך כל הקריירה שלו.
קריירה

קדוש נולד בירושלים להורים שעלו ממרוקו, כבן למשפחה בת שישה ילדים. גדל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, ועלה לבוגרים של בית"ר בעונת 1984/1985. במחזור ה-19 של אותה עונה, התפרסם קדוש בעקבות אירוע חסר מזל בו החזיר כדור לשוער הקבוצה, יוסי מזרחי, אך הכדור נתקע בתוך שלולית מים, מה שאפשר לקשר מכבי חיפה, אברהם אבוקרט, לכבוש שער.
קדוש המשיך לשחק בבית"ר בעונות הבאות כשרובן תפקד כקשר אחורי, ואופיין בתור שחקן שקט שלא הרבה להתראיין בתקשורת וביצע עבודה טקטית טובה. היה שותף לזכייה של המועדון בשלושה גביעי מדינה בין השנים: 1984–1989, לאליפות ההיסטורית בעונת 1986/1987, וכמו כן לאליפות בעונת 1992/1993.
קדוש חווה מספר פציעות במהלך הקריירה, אך המשיך לשחק בבית"ר עד לפרישתו בסוף עונת 1994/1995. בסך הכל שיחק קדוש 11 עונות רצופות בקבוצה בהן רשם 279 הופעות ליגה.
חיים אישיים

קדוש מתגורר בנווה אילן, והוא בעל מגרש מכוניות. לקדוש שני ילדים מנישואיו הראשונים וילד נוסף מנישואיו השניים.
תארים

אליפויות (2): 1986/1987, 1992/1993
גביעי מדינה (3): 1984/1985, 1985/1986, 1988/1989
אלוף האלופים
זכייה (1): 1985/1986
סגנות (1): 1988/1989
הערות שוליים

1 2 3  אשר גולדברג‏, "כבר סגרתי ברמלה, ואז דוביד שאל אם אני יכול לשחק בלם", באתר וואלה, 7 ביוני 2024
↑  מכבי חיפה מול בית``ר ירושלים, באתר הרשמי של בית"ר ירושלים
↑  רון עמיקם, מאיר גבאי, רוני דיאון, אני אוהב אותך בית"ר - תולדות בית"ר ירושלים, פרק שמיני, מאיר קדוש, עמוד 141, הוצאת Media41LTD
↑  א.מ.י עסקי רכב
↑  רון עמיקם, 17 המופלאים, באתר nrg‏, 24 באוקטובר 2008
תעופת האדם

היכולת של האדם לרחף, ואף לעוף, בכוח שריריו בלבד, העסיקה את האדם במהלך הדורות, החל מהמיתוס על דדאלוס ואיקארוס, שבו נעזר האדם בכנפיים מלאכותיות, וכלה בספרו של פבל קוהוט, "ספר לבן", המתאר אדם שגילה כי בכוחו לרחף ללא כל אמצעי עזר. לקוראיו של "ספר לבן" מובן שמדובר בסאטירה בדיונית, משום שהאדם אינו מסוגל לרחף ללא אמצעי עזר. נטילת סמים גורמת לעיתים לתחושה של "ריחוף", אך לתחושה זו אין כל קשר למציאות. חרף כל זאת יש המאמינים בקיומה של תעופה יוגית, המאפשרת לאדם לרחף בכוח תעצומות נפשו בלבד.
השאיפות של האדם לעוף התבטאו בבניית כדורים פורחים, ובהמשך מטוסים. האדם הגיע ליכולת תעופה בכלי כבד מן האוויר בתחילת המאה ה-20, עת הצליחו האחים רייט לראשונה לעלות לאוויר באמצעות המטוס שבנו. מאז התפתח התחום, וכיום טסים מטוסים רבים מדי יום.
המטוס הניסיוני גוסאמר אלבטרוס II המונע בכוח האדם בלבד
מיתולוגיה > דדאלוס ואיקארוס

במיתולוגיה היוונית מסופר שדדאלוס הוזמן על ידי מינוס, מלך האי כרתים, לבנות לו לבירינת (בו שוכן המינוטאור נגדו נלחם תזאוס). מינוס החליט לכלוא את דדאלוס ובנו איקרוס במגדל, כדי שלא יגלו את סודו. כדי לברוח, אסף דדאלוס נוצות מציפורים וחיברן בשעווה לכדי שני זוגות כנפיים עם רתמה. דדאלוס ואיקרוס עטו על גופם את הכנפים פרי המצאתו של דדאלוס וכך הצליחו להימלט מכרתים.
לפני שנמלטו דדאלוס ואיקרוס מהאי, הזהיר דדאלוס את בנו שלא יעוף גבוה מדי, כדי שהשמש לא תמיס את השעווה. אולם איקרוס שהיה צעיר ופזיז התלהב מכך שהוא יכול לעוף והמריא גבוה מדי. השמש המיסה את השעווה שחיברה את הכנפיים לגופו, והוא נפל ונהרג.
ספרות ואמנות > ספרות

פיטר פן היא דמות מפורסמת של ילד בעל יכולת תעופה עצמית. לפני הגעתם לארץ לעולם לא, פיטר פן מלמד את ונדי, מייקל וג'ון לעוף על ידי אבקת הקסמים של הפיה טינקר בל, וכך הם עפים לארץ לעולם לא.
ספרות ואמנות > תרבות פופולרית

דמות שידועה ביכולת התעופה שלה ומופיעה בספרי קומיקס ובקולנוע היא דמותו של סופרמן של DC קומיקס. סופרמן אינו בדיוק אדם (הוא נולד בכוכב קריפטון), אך דמותו דמות אדם, והוא מצויד ביכולת לעוף במהירות גבוהה. דמות קומיקס נוספת היא איירון מן, המופיעה בספרי הקומיקס ובסרטי הקולנוע של מארוול קומיקס. זהו אדם ככל האדם, שהרכיב חליפה בעלת טכנולוגיה משוכללת, המאפשרת לו לעוף ולהילחם.
פרס קרמר

פרס קרמר הוא שמם של שני פרסים שעל הענקתם הודיע התעשיין הנרי קרמר בשנת 1959, לחלוצים בתחום התעופה בכוח שרירי האדם. הפרס הראשון, בסך 50,000 ליש"ט ניתן בשנת 1977 לפול מקקרידי, מתכננו של המטוס גוסאמר קונדור המונע על ידי אדם, שטס מסלול בצורת הספרה 8 בין שני מציינים המרוחקים חצי מייל זה מזה.
הפרס השני, בסך 100,000 ליש"ט ניתן אף הוא לפול מקקרידי (בשנת 1979), לאחר שמטוסו הצליח לטוס מאנגליה לצרפת.
ראו גם

מסוק הממונע בכוח האדם
טיסה בחליפת כנפיים
דדאלוס ואיקארוס, ציורו של צ'ארלס פול לאנדון, שמן על בד
תקנות הגאונים

תקנות הגאונים הם תקנות שתוקנו במהלך 500 השנים בערך שלאחר תקופת התלמוד – במהלך תקופות הסבוראים והגאונים. תקנות אלו כוללות חידושים שלא היו כתובים בתלמוד ואף שינויים מדין התלמוד לאור הנסיבות. תקנות אלה שייכות לסוג ביניים של אוטוריטות הלכתיות; מחד, קדמו להן תקנות חז"ל שמקור הסמכות שלהן היה התלמוד הבבלי והספרות ההלכתית שקדמה לו, שהיו בלתי ניתנים לערעור, ואילו לאחריהן בוזרו הסמכויות לכל קהילות ישראל, כך שתקנות הגאונים מהוות סוגה שהגדרת מקור סמכותה אינה חד-משמעית.
מקרה פרטי של תקנות בעלות מעמד מיוחד הוא חרם דרבנו גרשום. תקנות אלה תוקנו בתפר שבין תקופת הגאונים לתקופה בה תוקנו תקנות הקהילה, אך למרות זאת הן זכו למעמד שפשט בכל תפוצות ישראל, ובמידה מסוימת אף יותר מזה שזכו לו תקנות הגאונים.
הגדרה

קיים חוסר בהירות באשר להגדרת תקנה של הגאונים. אין קודקס הלכתי אחיד מתקופת הגאונים ונותרה בידינו רק ספרות שו"ת מתקופה זו, שגם היא חסרה ומקוטעת. פעמים שתקנות אלה נודעות רק מפי השמועה או באמצעות ספרות הלכתית מאוחרת יותר מתקופת הראשונים, אך בשום אופן אין לה מעמד הלכתי-משפטי מסודר ומוגדר. בהתאם לכך נעשו ניסיונות שונים לכמת את תקנות הגאונים, וההבדלים ביניהם משמעותיים ביותר; החל מהטענה כי הגאונים תקנו 2 תקנות בלבד, 19 תקנות, והאומדן המרחיב יותר של 97 תקנות.
בעקבות חוסר בהירות זה קיימים דינים שונים שמעמדם ההלכתי בתחום אפור; כך לדוגמה הדין שמותר להטיל חרם על אדם שטוען טענת שקר בבית דין, מוגדר על ידי הרמב"ם כ”תקנה קלה שתקנוה הגאונים האחרונים... ואין מעכבים שבועתו של זה מפני תקנה זו הקלה.” עולה מכאן כי תקנת הגאונים אינה מונח פורמלי וקשיח בעל כללים מחייבים, כמו תקנת חכמים, אלא מונח תלוי־הקשר שכלליו יכולים להשתנות בהתאם לנסיבות.
רקע היסטורי

לאחר תקופת התלמוד, בסוף המאה ה-5 לערך, הפך התלמוד הבבלי למקור סמכות הלכתי בלעדי כלפיו היו מחויבים כל תפוצות ישראל, כפי שכתב הרמב"ם: ”כופים כל עיר ועיר וכל מדינה ומדינה לנהוג בכל המנהגות שנהגו חכמי התלמוד... הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל.” לאור מעמד זה קיבלו תקנות חכמים מעמד מחייב ובלעדי.
תקופת הגאונים סמלה פתחה של תקופה בה לא היה מקור סמכות אחיד ובלעדי ובמהלך תקופה זו לא נוצר קודקס הלכתי מחייב. התקנות שתיקנו הגאונים חסרות הסמכות שיש לתלמוד, והן מהוות מענה לבעיות מסוימות שהתעוררו לאור הנסיבות החברתיות והכלכליות. כך לדוגמה, כאשר תקנה של הגאונים סותרת מה שכתוב בתלמוד יש צורך להסביר מדוע הנסיבות שונות ויש סיבה פוזיטיבית לשינוי זה.
עם זאת, תקנות הגאונים נתקנו במרכז הלכתי גאוגרפי אחד, שעמד בראש היררכיית פסיקת ההלכה בכל תפוצות ישראל – מרכז התורה בבבל שכלל את הישיבות השונות. זאת בשונה מתקנות הקהילה שהתפשטו לאחר תום האלף הראשון, אז חרב מרכז התורה בבבל וההלכה בוזרה ליחידות קהילתיות בתפוצות.
רקע היסטורי > זהות המתקנים

במונח "תקנות הגאונים" מתייחסים לתקנות שתוקנו גם על ידי הסבוראים, שחיו כ-200 שנה בסיום תקופת התלמוד.
ככלל, רוב התקנות אינן מיוחסות לגאון מסוים, אלא ידוע שכך הונהג על ידי הגאונים ראשי הישיבות בבבל, וכך מקובל לפסוק. דבר זה בא לידי ביטוי בחיבורו של הרמב"ם, משנה תורה, בו הוא מביא בכמה מקומות דינים מתקנות הגאונים, אך אינו מייחס אותם לגאון מסוים.
יש מהחוקרים שטוענים כי תהליך תיקון התקנות היה משותף לשלושת הגופים החשובים שבבבל: שתי הישיבות הגדולות – סורא ופומבדיתא – ולראש הגולה. התקנה התגבשה בישיבות על ידי הגאונים ראשי הישיבות ובשיתוף עם החכמים, הועברה לאישור אצל ראש הגולה, והופצה במכתבים חתומים כתקנה מחייבת. לעומת גישה זו, יש שגורסים כי התקנות התגבשו באופן דינמי יותר. ייתכן אמנם כי היו תקנות חשובות שהתגבשו באורח פורמלי, אולם תקנות רבות אחרות התפשטו אט אט מישיבה אחת עד שהכירו בה שאר האזורים.
תוקף הלכתי

צבי גרץ ואחרים מתייחסים לתקנות הגאונים כאל תקנות שתוקנו על ידי גוף סטטוטורי בן 70 חברים, כמו הסנהדרין, ושבעקבות כך חלו באופן הלכתי-פורמלי על כל תפוצות ישראל. למולם, הדעה הקיצונית השנייה, של הרב יצחק אייזיק הלוי, מכחישה את עצם קיום תופעה זו של תקנות הגאונים; לדבריו היו בסך הכול 2 תקנות, ורוב מוחלט של פעילות הגאונים התמקדה בפרשנות התלמוד ומתן תשובות הלכתיות קזואיסטיות. לעומת שתי גישות קיצוניות אלו, הגישה הרווחת גורסת כי הגאונים תיקנו כמה עשרות תקנות שפשטו במידה זו או אחרת בתפוצות ישראל, על אף שסמכותם הייתה פחותה מזו של התלמוד וודאי שפחותה גם מזו של הסנהדרין.
”הגאונים שהסכימו ותקנו כמה תקנות וכל ישראל נוהגין על פיהם לפי שהיו כבית דין לישראל.”
כללי פסיקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חרם דרבנו גרשום

חרם דרבנו גרשום הוא שם כולל למספר תקנות שתיקן רבנו גרשום מאור הגולה, מגדולי חכמי לותרינגיה וראש ישיבת מגנצא, בקהילות אשכנז. רבנו גרשום קבע את התקנות באזור שנת 1000 לספירה, וגזר עליהן בעונש חרם.
בנוגע למספר תקנות ישנן מחלוקות רבות. ויש החולקים על הקביעה שרבנו גרשום הוא המקור הראשון לתקנות אלו.
שלוש התקנות הידועות ביותר שמיוחסות לרבנו גרשום הן:
איסור על פוליגמיה ביהדות.
איסור על גירוש אישה בעל כורחה.
איסור על קריאת דברים השייכים לאחר ללא רשות.
נוסף על אלו, כלולות בחרם תקנות נוספות של רבנו גרשום.
לקריאה נוספת

חיים טיקוצ'ינסקי, תקנות הגאונים, 1929 (בגרמנית); תורגם לעברית בידי מאיר חבצלת, ירושלים, תש"כ
שמחה אסף, תקופת הגאונים וספרותה, ירושלים, תשט"ו
הרב ישראל שצ'יפנסקי, התקנות בישראל (כרך ג' - "תקנות הגאונים"), הוצאת מוסד הרב קוק, 1992
פרופ' אליאב שוחטמן, "לדרך קביעתן של תקנות הגאונים", בתוך: שנתון המשפט העברי (כרך יא-יב, עמ' 686-665), תשמ"ד-תשמ"ו
ד"ר אהרון נחלון, קהל ותקנות קהל בתורתם של הגאונים, לפי תשובותיהם ודבריהם, המכון לחקר המשפט העברי, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2001
הערות שוליים

↑  שו"ת הרא"ש, כלל מג, ח.
1 2  הרב יצחק אייזיק הלוי, דורות ראשונים, חלק ג, תקופת הגאונים, פרק טו.
↑  טיקוצ'ינסקי, מצוטט אצל שצ'יפנסקי, עמ' סב.
↑  שצ'יפנסקי, עמ' סא.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קנין, הלכות שלוחין ושותפין, פרק ג', הלכה י"א.
↑  בהקדמה למשנה תורה.
↑  שצ'יפנסקי, עמ' ב-ג.
↑  שמחה אסף, עמ' סד; שצ'יפנסקי, עמ' ד.
↑  כך זה ברוב גדול של התקנות, למעט כמה, כדוגמת תקנת "גט מורדת" (רב רבה גאון ורב הונאי גאון) וגביית חובות ממטלטלים של יתומים (רב הונא ורב ביבוי הלוי); שצ'יפנסקי, עמ' ז.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נזקים, הלכות גזילה ואבידה, פרק ה', הלכה ו'; משנה תורה לרמב"ם, ספר משפטים, הלכות מלווה ולווה, פרק י"א, הלכה י"א; משנה תורה לרמב"ם, ספר נזקים, הלכות נזקי ממון, פרק ח', הלכה י"ב ובמקומות נוספים.
↑  שמחה אסף, עמ' סב.
↑  טיקו'ינסקי, עמ' 124.
↑  צבי גרץ, דברי ימי ישראל, חלק ג, עמ' 137.
↑  שמחה אסף, עמ' סא; שצ'יפנסקי, עמ' ב; טיקוצ'ינסקי, עמ' 10.
↑  שו"ת הרשב"א, חלק ג, תיא.
↑  השופט משה דרורי כתב אודות ספר זה, כי הוא "מבוסס על עבודת הדוקטורט למשפטים של המחבר, שאושרה בשנת תשנ"ה, בהיותו בן 84, אך הוא לא זכה לראות את הספר מודפס והספר יצא לאור על ידי חבריו במכון לחקר המשפט העברי, בשנת תשס"א." (הבטחה מנהלית, אפרופים שיכון וייזום (1991) בע"מ ואח' נ'  מדינת ישראל - משרד הבינוי והשיכון, ת"א (י-ם) 1376/98).
תנים וערבים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  פרנץ קפקא
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  סיפור קצר
 הוצאה
 הוצאה:  מרטין בובר 
 תאריך הוצאה:  1917
 תאריך הופעה ראשונה:  כתב העת Der Jude
 
פרנץ קפקא ב-1917.
"תנים וערבים" (גרמנית: "Schakale und Araber") הוא סיפור קצר מאת פרנץ קפקא, שנכתב ופורסם בשנת 1917.
הסיפור פורסם לראשונה על ידי מרטין בובר בכתב-העת היהודי בעריכתו "Der Jude". הסיפור הופיע שוב בקובץ הסיפורים הקצרים "רופא כפרי" בשנת 1919.
עלילה

נוסע אירופאי מהצפון, מלווה בקבוצת מדריכים ערבים, חונה בנווה מדבר. כשהלילה יורד הנוסע מתקשה לישון מפני שיללות תנים מפריעות לו. לפתע הוא רואה כי מקורן של היללות, בקבוצת תנים החגה סביבו. זקן התנים פונה אל הנוסע בדיבור, ומספר לו על היריבות והשינאה רבת השנים בין התנים לערבים, מתחילת הדורות. זקן התנים מסביר שהם חיכו כל השנים לאיש כמו הנוסע כדי שיגיע ויגאל אותם: "אדון, עליך מוטל לסיים את הריב המפלג את העולם". התנים אומרים שאין הם יכולים להביס את הערבים בכוחות עצמם, ומגישים לנוסע זוג מספריים חלודים, כדי שישסף בעזרתם את גרונות הערבים.
באותו רגע אחד הערבים מגיע, ומצליף בתנים בשוט. הערבי שואל את הנוסע אם הוא כבר שמע את הסיפור מפי התנים, וקורא לחבריו להביא גוויית גמל לתנים. התנים מתחילים לאכול את הנבלה, והערבי מצליף בהם בשוט והם בורחים וחוזרים וחוזר חלילה, עד שהנוסע עוצר בעד הערבי. הסיפור נגמר בכך שהמדריך אומר: ”נניח להם לעסוק במשלוח ידם; אף הגיע הזמן לצאת לדרך. הלא הספקת לראותם. חיות נפלאות, לא כן? וכמה שהן שונאות אותנו!”.
פרשנויות

מאחר שהסיפור התפרסם בכתב העת של מרטין בובר, נהוג לפרש את הסיפור כאלגוריה ליחסי היהודים-ערבים בארץ ישראל וכביקורת על הציונות והסכסוך הישראלי-ערבי, ביקורת שתאמה את תפיסתו של מרטין בובר, שהתבטאה מאוחר יותר בהקמת "ברית שלום" ב-1925, שנה לאחר פטירתו של קפקא. קפקא ביקר הן את התלות של היהודים באירופאים, הזקוקים כביכול למשיח, והן את אורח החיים הלא מערבי של הערבים. הסיפור פורסם ביחד עם הסיפור "דין-וחשבון לאקדמיה" המבטא את הניסיון להפוך את היהודי לאירופאי.
יחסו של קפקא לציונות היה מורכב. הוא אמנם ביקר בקונגרס הציוני ה-11 שנערך בווינה בספטמבר 1913, אך תיאורו את האירוע לא היה מחמיא. הוא העיד שנאלץ להאזין "לצרחות ללא קץ" באולם הדיונים, ותיאר את העסקן הציוני הטיפוסי כבעל "ראש עגול קטן ולחיים קפואות". מאוחר יותר במהלך חייו התקרב קפקא לציונות, ואף הביע רצון לבקר ואולי אף לעבוד במסעדה בארץ ישראל. עם זאת, באחד ממכתביו האחרונים הודה כי הנסיעה לפלשתינה היא מבחינתו "רעיון להשתעשע בו" ו"סוג של פנטזיה".
השפעות ועיבודים

הסופר הישראלי עמוס עוז התכתב עם מוטיב התנים הארץ-ישראליים מסיפורו של קפקא במרבית הסיפורים הקצרים המופיעים בארצות התן, ספרו הראשון (בעיקר בסיפור הראשון, "ארצות התן"). עוז חזר לעסוק במוטיב זה גם בקובץ הסיפורים המאוחר תמונות מחיי הכפר.
בשנת 2011, ביים ז'אן-מארי סטרוב סרט קצר-ניסיוני בשם "Schakale und Araber" המבוסס על הסיפור.
תרגומים לעברית והוצאות לאור

קפקא, פרנץ, סיפורים ופרקי התבוננות, הוצאת שוקן, ירושלים, 1964 (תרגום: ישורון קשת)
קפקא, פרנץ, סיפורים ופרוזה קטנה, הוצאת שוקן, 1993 (תרגום: אברהם כרמל)
קפקא, פרנץ, רופא כפרי: וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר, עם עובד, תל אביב, תש"ס [2000] (תרגום: אילנה המרמן)
לקריאות נוספות

גלילי שחר, הפצע של קפקא, כרמל, ירושלים, 2008, עמ' 56–57
הערות שוליים

↑  ענת פרי, ענת פרי בזכות עצמה: פרנץ קפקא / תנים וערבים, באתר ענת פרי בזכות עצמה, ‏יום רביעי, 10 ביולי 2013
↑  גלילי שחר, הפצע של קפקא, כרמל, ירושלים, 2008, עמ' 56–57.
↑  נילי כהן, הגרזן של קפקא, באתר הארץ, 6 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1119760887 
תן זהוב/תן מצוי (Canis aureus) המצוי בארץ ישראל.
AT-T

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  דגם טרקטור 
 ארץ ייצור:  ברית המועצות 
 יצרן:  גא"ז 
 ביצועים
 מהירות:  35 km/h (22 mph)
 
Artilleriyskiy Tyagach Tyazholiy, או AT-T ("טרקטור ארטילריה כבדה") היא משאית זחלילית, ששימשה כטרקטור ארטילרי. תוצרת ברית המועצות. ה-AT-T התבסס על השלדה ווהמנוע של טנק T-54. המרכב הסתובב ב-180 מעלות, כאשר המנוע, המצמד, תיבת ההילוכים, גלגל ההגה וגלגלי ההנעה ממוקמים בקדמת הרכב. תא הנהג מוקם גם בחלקו הקדמי של הרכב, והגיע מהמשאיות ZIS-150 ו-ZIL-164.
דגמים

רכב הסרת מכשולים BAT-M
רכב חפירת תעלות מהיר BTM-3
רכב שטח חרקובצ'נקה אנטארקטיקה
MDK-2M רכב חופר בורות
מכ"ם P-40