מאור עינים (די רוסי)
הפולמוס על הספר > המתנגדים

מיד עם פרסום הספר מאור עיניים, יצאו נגדו מספר חכמים באיטליה. הטענות העיקריות נגד רבי עזריה מן האדומים היו פקפוקיו במסורות מקובלות - בעיקר ביחס לכרונולוגיה, והשימוש שעשה בספרים חיצוניים בבירור נושאים הקשורים ליהדות. בעוד מספר חכמים, למשל רבי משה פרובינצאלו ורבי יצחק פנצי, שלחו אליו את השגותיהם ובקשו את הבהרותיו, הזדרזו חכמים אחרים לפרסם מכתב שבו מוגדר הספר כ"ספרים החיצונים" ומוטל איסור לקרוא בספר אלא באישור מפורש מחכמי העיר. בנוסף, הובעה במכתב התקווה כי "גאוני עולם שבכל עיר ועיר" יזדרזו ויצטרפו לאיגרת המחאה. למעשה, איש מחכמי איטליה לא הצטרף לקריאה, אך מכתבים עם השגות, קושיות והתראות החלו זורמים לביתו של רבי עזריה מן האדומים. אחד מן המשיגים המתונים יותר היה רבי יהודה מוסקאטו, ששלח לרבי עזריה איגרת ידידותית בה הביע את הסתייגויותיו מכמה מן הדעות שנכתבו בספר. רבי משה פרובינצאלו ביקר בחריפות את עמדת הספר כלפי לוח השנה העברי.
לפני סיום הדפסת הספר הטילו רבני ונציה, ובראשם רבי שמואל יהודה קצנלבוגן, חרם על החזקת הספר וקריאה בו. החרם התפשט גם לערים נוספות, ובהן: רומא, פזארו, קרימונה, סיינה, פרארה, פדובה, ורונה ואנקונה. גם במנטובה, העיר שבה הודפס הספר ושמחברו היה מוכר על תושביה, נאסרה הקריאה בספר על צעירים מתחת גיל 25.
כדי לשכך את ההתנגדות, נאלץ המחבר לערוך בו מספר שינויים: הוא הדפיס מחדש מספר גיליונות וכרכם בספר במקום הישנים, הוסיף לספר את ההשגות של הרב יצחק פנצי עם תשובותיו והסבריו, והסיף לספר כתב התנצלות בשם "מצרף לכסף". למעשה הצליח רבי עזריה מן האדומים להפיס את דעת המתנגדים בשינויי ניסוח בלבד, בלא שיצטרך לסגת מטענה מרכזית כלשהי בספרו. עם הדפסת הספר במהדורתו המתוקנת שככה ההתנגדות, והרב שעמד בראש פרסום המכתב המגנה את הספר, פרסם מכתב נוסף שבו ביטל את קודמו.
בתקופה זו הגיע הספר לארץ ישראל, ושם נודע על מכתב נוסף האוסר על הקריאה בספר. הספר הובא בפני רבי יוסף קארו, והלה הביע את תרעומתו הקשה על תוכנו. רבי יוסף קארו לא הספיק לכתוב את מכתב המחאה שלו, אך תלמידו רבי אלישע גאליקו הודיע בשמו כי מן הראוי היה להכריז חרם גמור על הספר ורבי משה אלשיך העיד שגם הוא שמע זאת, ולערך בשנת של"ו חתמו עשרה מרבני צפת על כרוז בו הובאה עדות זו ולאחריה נכתב:
מאחר שהעידו שני החכמים השלמים החתומים לעיל מה ששמעו מפי מורינו הרב זלה"ה, חייבים כל ישראל לקיים מאמרו לחוס לכבוד התורה ועִקריה; לכן אנו גוזרים בגזרת התורה על כל בר ישראל אשר ימצא הספר הזה ברשותו שיבער אותו מביתו, והמקיימו - יחוש לעצמו כעובר על דברי חכמים, ועל כל המקיימים גזרתינו תבא ברכת טוב
לאחר זמן מה, כנראה עם קריאת התנצלויותיו של המחבר בספרו מצרף לכסף, שככה גם התנגדותם החריפה של חכמי צפת.[דרוש מקור]
במהלך השנים לאחר מכן, חזרה ועלתה לעיתים סוגיית ההתנגדות לספר. המהר"ל מפראג בספרו "באר הגולה" ביקר בחריפות את השקפותיו של רבי עזריה על האגדה, חלק על דבריו שנגד פשטות דברי חז"ל, והסיק:
כי זה האיש הוציא מפיו דברים נגד קדושים עליונים, ולא הבין פשט דבריהם, כמו שעשה בכמה מפרקיו. לכן ספר זה הוא בכלל ספרים החיצונים, אשר אסור לקרות בהם. וכל איש בעל דת תורת משה, ומאמין בתורה שבכתב ובתורה בעל פה, יהא הספר הזה בבל יראה ובל ימצא, ולא יביט אליו ולא יסתכל בו, לא ראיה שכלית, ולא ראיה חושית
.
הרב יעקב עמדן הוציא גם הוא חרם חמור על הספר והתבטא בחריפות נגד מחברו. מסופר שלאחר מכן חזר בו והתבטא במליצה על פי הפסוק "לא תתעב אדומי", אך לטענת יהושע מונדשיין מדובר בבדיה של המשכיל הזייפן יצחק סטאנוב גם הרב חננאל ניפי, שחי בסוף המאה השמונה עשרה, מספר כי ראה כתב האוסר על קריאת הספר ללא אישור מרבני העיר, אך לאחר שקראו, לא מצא בו שום פסול. הוא מוסיף ואומר, כי ייתכן שהאיסור נועד כדי למנוע מתלמיד צעיר לטעות באחדים מן הדברים המובאים בספר.
על גישתו של רבי עזריה לספר הזוהר ולתקופת חיבורו, כתב בחריפות רבי יצחק אייזיק ספרין כי דבריו הם "כזב ושקר והיתול" ו"דברי הוללות ושגעונות", תוך כינויו כ"צר הצורר" ו"הכזבן השקרן הגדול".