stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דן לביא
על נושאי ודרכי יצירתו

לביא נולד בחיפה וגר בה רוב חייו, יצירותיו מראות את העיר ובעיקר את האנשים שגדלו בה יחד אתו בילדותו ואת השינויים החלים בנופה לעת התבגרותו. כמי ששילב כל חייו את הלימודים המדעיים עם לימודי האמנות, גם באמנותו ניכרים סימנים של הנושאים אותם חקר. סימני חלונות או מלבנים גאומטריים כמו במחשב, סימנים ואותות דיגיטליים, מופיעים בחלק מיצירותיו.
אחת היצירות היותר מורכבות של דן היא הטריפטיכון "אחד במאי" שד"ר גליה בר אור כתבה עליו במאמר "תהלוכת אחד במאי בחיפה האדומה 1949" שטריפטיך נקשר בתולדות האמנות לציורים שבהם אמונה ואמנות הן שתי פנים זו של זו וכי מבנה הטריפטיך מצביע עוד לפני פיענוח מפורט שמקום וזמן נקשרים כאן ליחידה אחת, תמונה בעבר מציתה תמונת הווה.
מבקרת האמנות אנג'לה לוין, כתבה במדור האמנות בג'רוזלם פוסט על שתי תערוכות שהוצגו ב-1993 במקביל בבית האמנים בחיפה, אחת מהן "חלונות" של דן לביא (כותרת המאמר יוניברסיטי קולג' לונדון מתייחסת לתערוכה שאינה רק של דן(. המבקרת לוין כותבת ש"מדעי המחשב 'מארגנים' את יצירותיו של לביא, הכותרות שלהן, הנוכחות של אזורים ממוסגרים דמויי 'חלונות המידע' שעל צג המחשב והתגודדות של סמלים, מספרים וטבלאות צבעים שמאגפים דיוקנאות משפחתיות קטנות ומחקרים של עירום או צמחים".
דר' אירית מילר, היסטוריונית לאמנות, אוצרת ומרצה בכירה בקורס למוזיאולוגיה באוניברסיטת חיפה, כתבה בספר "מדמות להפשטה ובחזרה" מאמר מקיף, ובהקדמה היא מצינת "לביא בחר בדרך אמנותית מורכבת, שבה מתקיימים זה לצד זה עולמות מקבילים – עולמות מקוטעים, המתחברים ומתפצלים. עבודתו האמנותית קשורה לחוויותיו האישיות והפרטיות ובד בבד לפעילותו בשדה המחקר המדעי והפיתוח הטכנולוגי". היא מסיימת את הקטע ב"במשך כל שנות פעילותו עוסק לביא באינטנסיביות ברישום המשקף את התבוננותו החקרנית על דמות האדם, בלימוד ובתרגול של מבנה הגוף, תנועה ומבע והשלכתם על המצע הדו-ממדי".
במבוא לתערוכה "ארבעה פרקים" כתבה האוצרת מרים ברוק-כהן על אופן היצירה של דן לביא "במשך השנים הוזמנתי מדי פעם לסטודיו שלו להציץ ביצירותיו, ראיתי ושמעתי כיצד הוא עובד קשה ומחפש בתוך נפשו, כדי שציוריו יביעו בדיוק את מה שהוא חש. לא פעם פגשתי ציור שהפעים אותי בכל מובן, אך לתדהמתי דן לא היה מרוצה, הוא כיסה אותו בצבע והתחיל מחדש, לעיתים הוא 'רק' שינה את גודל הקנבס. רק כעת לאחר שנים רבות כל כך, הרגיש הצייר שהיצירות מוכנות להיראות בציבור. אמן צריך המון אומץ, ידע אמנותי ויושר פנימי, ליצור שוב ושוב את אותה היצירה עד שהוא חש שאכן היצירה מושלמת. התערוכה 'ארבעה פרקים' מחולקת לארבעה נושאים שונים שמעסיקים את הצייר, אך המתבונן הדקדקני ימצא 'רמזים-סמלים' ייחודיים לדן שבים וצצים ביצירות שונות בכל אחד מארבעת הפרקים".
תערוכות יחיד

1976 "מכלול', מרכז תרבות "נעמת", בכרמל הצרפתי (סטלה מאריס), חיפה
1993 "חלונות", בית האמנים על שם שאגאל, חיפה
2000–2001 "מיקרוסקופוס', מוזיאון עוקשי, עכו
2015 "ארבעה פרקים", בית האמנים על שם שאגאל, חיפה
תערוכות קבוצתיות

1978 – תחריטים, בית כץ, קריית ביאליק
1987–1993 – השתתפות בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות השנתיות בבית האמנים על שם שאגאל, חיפה
2007 – SEETAL, Switzerland, curator; Pino Bonanno
2018 – מה עושה פה פירמידה?, המרכז לאמנות עכשווית, חיפה
2018–2019 – תערוכת 1948, מוזיאון העיר חיפה
2019 – באוהאוס חברתי, חיפה
לקריאה נוספת

בעיתון האיטנטרנטי חיפה תאגיד החדשות, הופיע מאמר ' דן לביא -מהנדס, מדען ואמן חיפאי ' שכתבה רחלי אורבך.
הערות שוליים

↑  אורה ברפמן, מוזיאון עם היסטוריה מחפש עתיד, כלבו, עמ' 98–99
1 2 3 4 5 6 7 8 9  אירית מילר, מרים ברוק-כהן, אבי רוזן, גליה בר-אור., עידית היימן (ע), תרגום: אורי ברוק, השנים המעצבות, על סדרת הרביעיות, על התערוכה, ארבעה פרקים, על ציורי האותות, תהלוכת האחד במאי, מדמות להפשטה ובחזרה, 2020, חיפה: דן לביא, 2020, עמ' 7-101,109,126,142,180, מסת"ב 978-965-599-205-2. (בעברית, אנגלית)
↑  Angela Levin, Scrap Art, The Jerusalem Post, 28/5/1993
↑  מיכל אדם, תכתבי ששתקתי שתיקה רועמת, כלבו, 1993, עמ' 69
↑  תערוכה של האמן דן לביא – ליפשיץ, באתר חיפה כל מה שקורה בעיר, ‏18 באפריל 2015
↑  לי ברבו, "יש פה עין מבחוץ שמתחילה להתוודע", באתר ערב רב, ‏17 ביולי 2018
↑  אירוע פתיחת התערוכה: "1948", באתר מוזיאוני חיפה, ‏1 בדצמבר 2014
↑  ליאת סאבין בן שושן, באוהאוס חברתי, באתר ערב רב, ‏18 בינואר 2020
↑  רחלי אורבך, דן לביא – מהנדס, מדען ואמן חיפאי, באתר חיפה תאגיד החדשות, ‏27.6.2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 308268394   WorldCat (עם VIAF): 308268394
אירן פלד

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1880 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  19 באוקטובר 1944 (בגיל 64) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Rosenfeld Irén 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1898) 
 
אִירֵן פֶלְד (במקור רוזנפלד, בהונגרית: Feld Irén; בודפשט, 26 במרץ 1883 – בודפשט, 19 באוקטובר 1944) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, שנספתה בשואה, בתו של במאי התיאטרון ז'יגמונד פלד, אחותם של השחקן מתיאש פלד ושל העיתונאי אַאוּרֵל פלד.
קורות חיים

כבר בילדותה הופיעה בתיאטרון הילדים בבודפשט שנוהל על ידי אביה. בשנת 1898 סיימה את לימודיה באקדמיה לדרמה (שמה היום האוניברסיטה לאמנות התיאטרון והקולנוע). כבר בשנת 1900 הופיעה בתיאטרון הלאומי של בודפשט, ובתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1901, ואז שוב בתיאטרון הלאומי בשנת 1908 (איבסן: נורה בתפקיד נורה, 12 במאי; שייקספיר: אותלו, בתפקיד דסדמונה, 11 ביוני). במשך זמן קצר הייתה חברת סגל של "התיאטרון ההונגרי" (Magyar Színház).
בשנת 1910 ארגנה אירן פלד וביימה סדרת הצגות בשם "משחקי קאמרי", וכיכבה בהן בתפקידים הראשיים. זה היה למעשה תיאטרון ספרותי, ניסיוני, עם להקה קבועה פחות או יותר ששיחקה במקומות ובזמנים משתנים. לראשונה זה קרה ב־10 בפברואר 1910, אז הוצג המחזה "העלמה יוליה" של יוהאן אוגוסט סטרינדברג בתיאטרון אוראניה. הצגות נוספות עלו מנובמבר 1910 עד מרץ 1911 והתקיימו באולם האקדמיה למוזיקה. אירן פלד הציגה לראשונה על במות התיאטרון בהונגריה כמה מהמחזאים הסקנדינביים כגון: סטרינדברג ואיבסן, והעלתה לראשונה את הדרמה של אנטון צ'כוב השחף, אך בליהוק חלש של שחקנים.
עם זאת, ההופעות האלה לא משכו קהל גדול והסדרה הסתיימה. "אירן פלד דפקה על דלתות התיאטרון הלאומי של בודפשט ותיאטרון הקומדיה של בודפשט, אך עם הופעתה החיצונית הלא מושכת, עם שאיפות המשחק והספרות שלה וכישרונה הרב שחקנית מסוגה לא התאימה אז לעולמו של אף תיאטרון. זו הייתה הסיבה שבחרה בז'אנר הצגות בו החיצוניות של השחקנית והשחקנים בכלל לא שיחקו תפקיד חשוב, הצגות בהן תפקידי הבמה לא דרשו את קיום המוסכמות התיאטרוניות הרשמיות של אז."
לעיתים קרובות היא הופיעה מחוץ לבודפשט עם ערבי הקראת שירה. לימים ניהלה תיאטרון ילדים במשך תקופה ארוכה: משנת 1926 עד 1928 ואחר כך משנת 1930 ואילך באולם האקדמיה למוזיקה, ובשנים 1928 עד 1930 בתיאטראות פרטיים בבודפשט. אירן פלד כתבה ספר בשם "נבלי האהבה" (Szerelmi csirkefogók) (הופיע בבודפשט, 1929). בשנת 1944 נרצחה בבודפשט על ידי ההונגרים (אנשי צלב החץ או ז'נדרמים או אחרים) בשל יהדותה.
תפקידיה העיקריים

Tóth Ede: A falu rossza – Boriska
Georges Ohnet: A vasgyáros – Claire
Alexandre Dumas: A kaméliás hölgy – Gauthier Margit
Strindberg: Júlia kisasszony – Júlia
Ibsen: Rosmersholm – Rebeka
אנדרה טות: הרעה של הכפר - בורישקה
ז'ורז' אונה: איש הברזל - קלייר
אלכסנדר דיומא הבן: הגברת עם הקמליות - מרגיט גוטייה
יוהאן אוגוסט סטרינדברג : העלמה יוליה - יוליה
איבסן : רוזמרסהולם - רבקה.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. אירן פלד Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929
לקסיקון הונגרי לקורות חיים Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967
לקסיקון ההונגרי לדרמה Szerk. Schöpflin Aladár. Magyar színművészeti lexikon, 19. o. (1929–1931). Hozzáférés ideje: 2014. augusztus 20
תולדות התיאטרון ההונגרי Székely György: Magyar színháztörténet II. 1873–1920. Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet, 646. o. (2001)
הלקסיקון ההונגרי לאומנות הבמה Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4
הערות שוליים

↑  "Feld Irén". Magyar Életrajzi Index. נבדק ב-2014-08-19.
טקס הסיום של אולימפיאדת פריז 2024

| --- | --- |

אצטדיון סטאד דה פראנס בו נערך טקס הסיום
 מידע כללי
 סוג:  Olympic Games closing ceremony 
 מדינה:  צרפת 
 מיקום:  סטאד דה פראנס 
 קואורדינטות:  48°55′28″N 2°21′36″E﻿ / ﻿48.924444°N 2.36°E﻿ / 48.924444; 2.36
 מארגן:  הוועד האולימפי הבין-לאומי 
 תאריך:  11 באוגוסט 2024 
 
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי טקס הסיום(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי טקס הסיום
 
טקס הסיום של אולימפיאדת פריז 2024 נערך באצטדיון סטאד דה פראנס ב-11 באוגוסט 2024 החל משעה 22:00 (שעון ישראל). הטקס נקרא "שיאים" (“Records”), והופיעו בו יותר ממאה שחקנים, וביניהם אקרובטים, רקדנים ואמני קרקס.
בהתאם למסורת האולימפית, הטקס כלל הופעות על התרבות של המדינה המארחת (צרפת) והמדינה המארחת הבאה (ארצות הברית), וכן דברי סיכום של נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי (IOC) תומאס באך ושל נשיא הוועד המארח, טוני אסטנגה. כמו כן, בטקס נערכה המסירה הרשמית של הדגל האולימפי מראש עיריית פריז אן אידלגו לראש עיריית לוס אנג'לס קארן בס, שעירה תארח את אולימפיאדת לוס אנג'לס 2028, וכיבוי הלפיד האולימפי.
ב-10 באוגוסט 2024 הודיעה יעל ארד, יושבת ראש הוועד האולימפי בישראל שתום ראובני ורומי פריצקי ישאו את דגל המשלחת הישראלית בטקס הסיום.
מהלך הטקס

הטקס נפתח בכיבוי הלהבה האולימפית ולקיחת חלק קטן מהאש מגני טווילרי לאצטדיון סטאד דה פראנס על ידי השחיין האולימפי לאון מרשאן.
בתחילתו של הטקס, באצטדיון, נינגה תזמורת דיוורטימנטו בניצוח זאהיה זיואני את המנון צרפת. לאחר מכן, נכנסו אל האצטדיון נושאי הדגלים של כל משלחות הספורטאים ואחריהם כל הספורטאים שנשארו בפריז. נערך טקס הוקרה לאלפי המתנדבים הצרפתים שסייעו במהלך המשחקים האולימפיים, ונחשפו ארבעה ספורטאים שנבחרו לייצג בוועד האולימפי הבין-לאומי. טקס הענקת המדליות לזוכות מרתון הנשים נערך גם הוא במהלך הטקס, כמקובל.
תומאס באך, נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי וטוני אסטאנגה, ראש הוועד האולימפי המארח נשאו דברים, הודו לקהל, לספורטאים ולכל אנשי המקצוע והזמינו את הקהל לשוב לצפות במשחקים הפאראלימפיים שיערכו בהמשך החודש.
בחלק האומנותי, הוצגה דמות מוזהבת שירדה מגג האצטדיון וייצגה את תקליט הזהב של וויאג'ר. המופע האקרובטי, שנערך על במת ענק בצורת מפת העולם הציג עולם אפל בו נאבדו המשחקים האולימפיים, עד שהדמות המוזהבת מוצאת אותם ומשיבה אותם חזרה לעולם. לאחר מכן נערכו הופעות של הזמרים אנג'ל וקווינסקי, הראפר ואנדה, והלהקות אייר ופיניקס.
בהמשך, הועבר הדגל האולימפי מידי אן אידלגו, ראש עיריית פריז, לידי קארן בס, ראש עיריית לוס אנג'לס, שלוותה במתעמלת סימון ביילס. הזמרת H.E.R. ביצעה את המנון ארצות הברית, ולאחר מכן החל החלק שהציג את לוס אנג'לס. השחקן טום קרוז קפץ מגג האצטדיון לתוכו, לקח מידי ביילס את הדגל האולימפי, ויצא רכוב על אופנוע מהאצטדיון. קטע מצולם מראש הראה את קרוז נכנס עם האופנוע למטוס, קופץ ממנו עם מצנח ונוחת באזור לוס אנג'לס, שם הדגל הועבר בידי מספר ספורטאים אמריקאים עד שהגיע לאזור החוף. ההופעה חזרה לשידור חי מאזור החוף, ושם הופיעו רד הוט צ'ילי פפרז, בילי אייליש, סנופ דוג, וד"ר דרה.
בסיום הטקס נכנס לאון מרשאן לאצטדיון עם הלהבה ותומאס באך והספורטאים שהתקבלו לוועד האולימפי הבין-לאומי כיבו אותה. הזמרת הצרפתייה יסולט סיימה בשירת השיר My Way של פרנק סינטרה.
אורחי כבוד

הוועד האולימפי הבין-לאומי תומאס באך, נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי
צרפת עמנואל מקרון, נשיא צרפת
בריז'יט מקרון, הגברת הראשונה של צרפת
אן אידלגו, ראש עיריית פריז
טוני אסטאנגה, ראש הוועד האולימפי המארח
ארצות הברית דאגלס אמהוף, האדון השני של ארצות הברית (מייצג את ג'ו ביידן, נשיא ארצות הברית)
לפונזה באטלר, סנאטורית קליפורניה
דניס קאמבל באוור, שגרירת ארצות הברית לצרפת ומונקו
רוברט גרסיה, נציג מחוז הקונגרס ה-42 של קליפורניה בבית הנבחרים
קארן בס, ראש עיריית לוס אנג'לס
הערות שוליים

↑  "French stage director Thomas Jolly and filmmaker Michel Hazanavicius to direct opening and closing ceremonies for 2024 Paris Olympics" (באנגלית). 21 בספטמבר 2022. ארכיון מ-25 בינואר 2023. נבדק ב-25 בינואר 2023 – via ESPN. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Paris 2024: Closing ceremony of Olympics revealed". 5 ביולי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Producer Ben Winston Talks Grammys, 'Kardashians' Future and Ellen DeGeneres Special". The Hollywood Reporter. 15 ביוני 2024. ארכיון מ-15 ביוני 2024. נבדק ב-15 ביוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דגלי איראן וישראל זה לצד זה: אולימפיאדת פריז 2024 ננעלה בטקס סיום מרהיב, באתר ynet, 11 באוגוסט 2024
↑  טקס הסיום של אולימפיאדת פריז 2024, באתר Sport5.co.il - אתר ערוץ הספורט
↑  Damian Jones, Watch Phoenix team up with Air, Vampire Weekend's Ezra Koenig and Kavinsky at closing ceremony of Paris Olympics 2024, NME, ‏2024-08-11 (באנגלית בריטית)
↑   Kavinsky performs 'Nightcall' from Drive at the Paris Olympics Closing Ceremony 🔥 | #Paris2024, סרטון בערוץ "Eurosport", באתר יוטיוב (אורך: 04:11).
↑  Snoop Dogg, Billie Eilish and Red Hot Chili Peppers usher in L.A. 2028, NBC News, ‏2024-08-11 (באנגלית)
↑  The White House, President Biden Announces Full Presidential Delegations to Paris, France to Attend the Opening and Closing Ceremonies of the Paris 2024 Olympic Games, The White House, ‏2024-07-22 (באנגלית אמריקאית)
אילי קראצ'וני

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1900 שיופוק, הונגריה 
 פטירה:  15 במאי 1944 (בגיל 43) 
 שם לידה:  Kardos Ilona 
 
אילי קַרַאצ'וני (במקור אילונה קרדוש, בהונגרית: Karácsonyi Illy;‏ שיופוק, 28 במאי 1894 – 15 במאי 1944) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, זמרת אופרטה וזמרת אופרה עם הצלחה גדולה והופעות בינלאומיות ברחבי אירופה ובאמריקה הדרומית שנספתה בשואה.
קורות חייה

אילונה קרדוש נולדה במשפחה יהודית כבתם של קארוי קרדוש ושל אסתר שוורץ. היא סיימה את לימודיה בבודפשט, ובשנת 1914 התקבלה לבית הספר למשחק של סידי ראקושי, שם בלטה מיד בקול השירה הנעים שלו ועד מהרה שייכה אותה סידי ראקושי לתפקידים יוקרתיים. כך המבחן הראשון שלה היה רוזלינדה בעטלף, על במת תיאטרון קיראי. באותה תקופה, אאורל קרן, המלחין ומבקר המוזיקה דיווח על יכולותיה הגדולות של האמנית בביקורת מרשימה ב"ידיעות בודפשט". לאחר מכן עברה אימוני פיתוח קול אצל מרגיט ויין, כמו גם אצל הזמר הקאמרי פרנץ שטיינר בווינה ואצל פ. סן מרקו במילאנו.
ב-18 בנובמבר 1915, בטרזווארוש, בודפשט, היא נישאה למהנדס המכונות דיולה שפיגל, שהיה מבוגר ממנה בתשע שנים, ממנו התגרשה ב-1918.
היא עלתה לראשונה על הבמה ביוני 1918. התחילה את הקריירה שלה בסגד, בלהקת אנדרה אלמאשי, שם העיתונים המקומיים תמיד דיווחו על הופעותיה בשבחים כנים. עד מהרה שרה שם גם תפקידי אופרה (כרמן, טוסקה, סנטוצה באבירות כפרית, נֶדָה בליצנים וכו'). ב-1919 היא הפכה לאמנית בתיאטרון קיראי, לאחר שהופיעה קודם לכן בהצלחה ברוזן של לוקסמבורג (בתפקיד אנגלה) בתיאטרון בלהה לואיזה למטרות קבלת חוזה. אחר כך חתם איתה לאסלו באוטי על חוזה לשנתיים, ואז שוב לשנתיים. היא התארחה בתיאטרון העירוני (בניהולו של המלחין אמיל אבראני), שם שרה את כרמן וטוסקה על אף היותה זמרת אופרטה.
ב-1925 הוזמנה לקלוז', שם עבדה עד 1933. בינתיים, ערכה הופעות אורח בווינה, קרלסבאד, אוסטנדה, האג ובוקרשט.
באוגוסט 1926 הייתה בחופשה בפורטורוש, כאשר לילה אחד, קצת אחרי חצות, הבחינה במישהו שמנסה לפתוח את מנעול חדר המלון שלה. השחקנית ניסתה לדחוף לאחור את הפגיון שחדר מבעד למרווח הדלת בעזרת צעיף משי מקופל ותוך כדי קריאה לעזרה, התוקף נמלט. כפי שהתברר, הוא היה צעיר איטלקי עשיר מטריאסטה, שכבר הוצג לאילי קראצ'וני, שלא החזירה לו תשומת לב או חיבה, לכן החליט האיטלקי לסיים עם שניהם. לבסוף, התנצל בפני האמנית עם זר ורדים לבנים.
ב-1935 חתמה על חוזה עם להקת רוויו אוסטרית, עמה הופיעה בווינה, ומשם המשיכה לערי אירופה. היא הופיעה מחוץ להונגריה תחת השם אילי נואל. (קראצ'ון בהונגרית זה חג מולד כמו נואל בצרפתית) ב-1936 הייתה חברה ב"תיאטרון העירוני של וינה" (Wiener Stadttheater).
בינואר 1939, עברה מקלוז' לריו דה ז'ניירו, חתמה על חוזה עם קרן תיאטראות דרום אמריקאית, שהיו לה שלושים ושבעה תיאטראות ותחנת רדיו משלה. בחוזה צוין שאילי קראצ'וני אמורה לקחת על עצמה רק תפקידי פרימדונה באופרטות שהיא מסכימה להציגן. עם זאת, היא הייתה חייבת להיות זמינה לרשות קרן התיאטראות בכל מקום ובכל זמן. לבקשת הקרן הייתה אמורה להופיע בכל אחד משלושים ושבעה התיאטראות של החברה וכן מול המיקרופון של תחנת הרדיו של החברה. במקביל חתמה על חוזה עם מגזין שווייצרי, לפיו סיפקה לכתב העת השווייצרי תמונות ודיווחים מדרום אמריקה. ב-15 במאי 1940 הופיעה בערב הספרותי של מיעוטים שהתקיים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אב הבית הפולקסבונדיסט השוואבי (הגרמנים של הונגריה) בבניין ליד הדנובה מסר אותה לידי הגסטפו יחד עם שבעה אנשים נוספים.
בנוסף להונגרית היא דיברה גרמנית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית.
תפקידיה החשובים יותר

רוזלינדה (יוהאן שטראוס הבן: העטלף)
סאנטוצה (פייטרו מסקאני: אבירות כפרית)
נֵדָה (רוג'רו לאונקוואלו: ליצנים)
כרמן (ז'ורז' ביזה: כרמן)
טוסקה (ג'אקומו פוצ'יני: טוסקה)
לוסי (ויקטור יעקובי: יריד עלמות)
סוניה (פרנץ להאר: הצארביץ')
סילביה (אימרה קלמן: נסיכת הצ'רדש)
נאן-קיפו (ארתור סאליבן – ויליאם שוונק גילברט: Mikado)
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון אמנות התיאטרון ההונגרי. עורך ראשי. ג'רג' סקיי. בודפשט: אקדמית)
(Karácsonyi Illy címszó) és (Kardos Ilona címszó) Magyar Színművészeti Lexikon. Szerk. Erődi Jenő és Kürthy Emil összegyűjtött anyagának felhasználásával... Schöpflin Aladár. [Bp.], Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete, [1929]. (לקסיקון התיאטרון ההונגרי. עורך אגודת השחקנים הלאומית ומכון הפנסיה)
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (1) (Karácsonyi Illy) (נתוניה במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי - אילי קראצ'וני)
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (2) (Kardos Ilona) (נתוניה במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי - אילונה קרדוש)
Magyar asszonyok lexikona. Összeállított, előszóval és történelmi résszel ellátta Bozzay Margit. Budapest, 1931. elektronikus elérhetőség: Magyar Elektronikus Könyvtár (לקסיקון של נשים הונגריות. ערוך עם הקדמה וקטע היסטורי מאת מרגיט בוזאי. בודפשט, 1931. זמינות אלקטרונית: Magyar Elektronikus Könyvtár)
Kötő József: Közhasznú esmeretek tára. Színjátszó személyek Erdélyben (1919-1940). Kolozsvár, Polis, 2009. (יוז'ף קטה: ספריית ידע לשימוש הציבור. שחקנים בטרנסילבניה (1940-1919). קלוז', פוליס, 2009)
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. V. ker. állami halotti akv. 112/1950. folyószáma alatt.
↑  A budapesti központi járásbíróság Pk. I. 581.761/1949.6. sz.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VI. ker. állami házassági akv. 1204/1915. folyószáma alatt.
↑  Pesti Hírlap, 1915. november 21.
↑  Bpesti tvszék 2.P.37392/1918-3. sz. ill. 37649/1919-2. sz. ítélete.
↑  Karácsonyi Ili volt pesti primadonnát tőrrel akarta leszúrni Portoroseban egy előkelő olasz fiatalember. Esti Kurir, 1926. augusztus 28., 11. old.
↑  Esti Kurir, 1935. október 4., 8. old.
↑  Pesti Napló, 1936. december 3.
↑  Esti Kurir, 1939. január 5.
↑  Magyar Országos Tudósító, 1940. május 4.
↑  Magyar Országos Tudósító, 1940. május 15.
↑  Paár Ferenc
↑  Szabad Szó, 1947. szeptember 2.
↑  Színházi Élet - 1923/43. szám, 44. old.
איוואן בלינוב

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1872 גוברניית ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 ביוני 1944 (בגיל 71) גוברניית ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 תחום יצירה:  קליגרפיה 
 
איוואן בלינוב (ברוסית: Иван Блинов; ‏  8 ביוני 1944 – 5 בנובמבר 1872) קליגרף ומיניאטוריסט, שעבד בצורה המסורתית.
ביוגרפיה

איוואן בלינוב נולד להורים אדוקי האמונה הישנה בכפר בגוברניית ני'ני נובגורוד. כנער החל להעתיק כתבי יד עתיקים. בשנים 1905–1906 הוזמן על ידי מועצת העיר ניז'ני נובגורוד ללמוד כתיבת כתבי יד במנזר סולובצקי. בנוסף לכך למד גם כתיבת כתבי יד וקליגרפיה במוזיאונים ובספריות רוסיות שונות.
בשנים 1906–1909 הוא עבד בהוצאות הספרים של אדוקי האמונה הישנה. שם בלינוב פיקח על פרסום מספר ספרים חשובים והדפסות חוזרות. הוא עבד גם בעבודות פרטיות, ובין לקוחותיו היו בית רומנוב, המוזיאון ההיסטורי הרוסי ומוזיאון רומיאנצב. בשנת 1916 גויס בלינוב לבית חולים צבאי. בשנת 1919 הפך בלינוב לחבר במועצה המלומדים של המוזיאון ההיסטורי הרוסי.
בשנת 1925 נאלץ בלינוב לחזור לכפר הולדתו עקב נסיבות משפחתיות. בשנים 1920–1930 עבד בעבודות שונות, היה חבר בחווה שיתופית והמשיך לעבוד על כתבי יד דתיים כתחביב, תוך שהוא נותר תחת חשדות בממשלה החילונית החדשה.
בלינוב יצר כמעט 200 כתבי יד, רובם מכילים טקסטים דתיים שונים. הוא גם עבד על שימור של כמה כתבי יד חשובים. בנוסף לכך בלינוב ידוע כמאייר ספרים, גרפיקאי וצייר.
הערות שוליים

↑  Blinov (Pravoslavnaia entsiklopediia)
↑  Gudkov, A. G. (2015). Ivan Gavrilovich Blinov, knizhnykh del master iz Gorodt͡sa [Ivan Gavrilovich Blinov, a book master from Gorodets] (in Russian). Kolomna: Liga.
1 2  Gudkov, A. G. (2015). Ivan Gavrilovich Blinov, knizhnykh del master iz Gorodt͡sa [Ivan Gavrilovich Blinov, a book master from Gorodets] (in Russian). Kolomna: Liga
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1095252356  ISNI: 0000 0000 8213 0423  LCCN: n89628795  SUDOC: 233948090  VIAF: 28677676   WorldCat (עם VIAF): 28677676
אופיר לייבוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  1962 (בן 63 בערך)
 מוקד פעילות:  תל אביב, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1982
 סוגה:  רוק, פסקולים למחול, תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע.
 חברת תקליטים:  אנובה מיוזיק LA4 נענע דיסק הד ארצי Rer USA
 http://ophirleibovitch.com
אופיר (צ'יקו) לייבוביץ' (נולד ב-1962) הוא גיטריסט, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי, גיטריסט להקת נקמת הטרקטור מאז הקמתה ב-1988 ועד היום. במהלך הקריירה שלו ניגן במספר להקות ושיתף פעולה עם אמנים רבים בתעשיית המוזיקה הישראלית. ידוע במיוחד בזכות עבודתו בתחום המוזיקה לקולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ומחול. זוכה פרס אקו"ם, פרס אופיר, פרס חג'אג' ופרס הקולנוע הדוקומנטרי, חבר הוועדה המייעצת לסרטי סטודנטים.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קריירה מוקדמת

בשנות ה־80 היה לייבוביץ' חבר בלהקת "מודוס וויונדי", שפעלה בתל אביב בין השנים 1982–1983 והופיעה במועדוני העיר כמו "הפינגווין", "ליקוויד" ו"קולנוע דן". בשנים 1986–1988, היה חבר בלהקת "הכאן", ובשנים 1989–1991 בלהקת "ברנג'ה". לאחר מכן הצטרף ללהקת "סנהדרין" בין השנים 1994-1996.
נקמת הטרקטור

בשנת 1988, היה לייבוביץ', יחד עם אבי בללי, אילן גרין ודני מקוב, בין מייסדי להקת "נקמת הטרקטור", אחד מהרכבי הרוק הוותיקים והבולטים במוזיקה הישראלית, המשלב מוזיקת רוק עם רפרטואר ייחודי לתרבות הישראלית. הלהקה הוציאה כשמונה אלבומים והוענק לה אלבום זהב. בין יצירות הלהקה ניתן למצוא מוזיקה ליצירות המחול "קיר" של להקת בת שבע ואת "רומיאו ויוליה" לתיאטרון חיפה.
מוזיקה לקולנוע ולטלוויזיה

לייבוביץ' נחשב לאחד המלחינים הפוריים והבולטים בתעשיית הקולנוע הישראלית. הוא כתב את המוזיקה לסרטים רבים, כולל "סימה ועקנין מכשפה", "פוקסטרוט", "ההרוג ה-17", "חוכמת הבייגלה", "סבוי", "הבלתי רשמיים", "הבן של אלוהים", "מקום בגן עדן", "הביוגרפיה של בן" וסרטים רבים נוספים, וכן מוזיקה לסדרות טלוויזיה, כולל "לאהוב את אנה", "טקסי דרייבר","קטמנדו", "בקרוב אהבה", "המתמחים", "שעת נעילה", "תאג"ד", "שבאבניקים", "אלף" ועוד.
פרסים והוקרה

פרס אקו"ם על הלחנה מקורית לקולנוע ולטלוויזיה (2012).
פרס חג'אג' למוזיקה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים על המוזיקה לסרט הדוקומנטרי "בת זונה" (2015).
פרס אופיר למוזיקה עבור הסרט "פוקסטרוט" (2017), אשר זכה גם בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים בוונציה (אנ')
פרס הקולנוע הדוקומנטרי מטעם הפורום הדוקומנטרי בישראל למוזיקה הטובה ביותר עבור הסרט "פרא" (2018).
בנוסף, היה לייבוביץ' מועמד לארבעה פרסי אופיר נוספים, ולארבעה פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
פעילות בינלאומית

לייבוביץ' כתב פסקולים לסרטים שהוצגו בפסטיבלים בין-לאומיים כמו IDFA, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה, פסטיבל פאלם ספרינגס (אנ'), פסטיבל טרייבקה ופסטיבל ברלין. בנוסף, כתב את המוזיקה לסדרת הריאליטי Connected של AOL (הגרסה האמריקאית ל"מחוברים").
סגנון מוזיקלי

המוזיקה של לייבוביץ' מתאפיינת בניסיוניות ורגישות, ומשלבת אלמנטים שונים היוצרים קול ייחודי. הוא ידוע בהבנתו העמוקה את עולם הקולנוע וביכולתו לטפח קשרים ייחודיים עם במאים ומפיקים.
דיסקוגרפיה > עם נקמת הטרקטור

1990 - נקמת הטרקטור
1992 - זכות הצעקה
1992 - קיר
1995 - ארונות מטבח
1996 - מטבח אקוסטי
1999 - טעות של הירח
2003 - לאן הולכים פתאום כולם
2012 - נשאר רק לרוץ
2013 - מה לאהובי
דיסקוגרפיה > עם סנהדרין

2004 - סנהדרין