stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה הקרליסטית השלישית
המלחמה > 1875 - קיפאון בחבל הבאסקים ונפילת קטלוניה > המחוזות הבסקיים

החזרת המלוכה והמחלוקות הפנימיות שקודמו על ידי אוהד המלוכה, רמון קבררה, בשורות הקרליסטים התבררו כקטלניות עבור המטרה הקרליסטית. קצינים קרליסטיים רבים ערקו והצטרפו לצבא הממשלה, והפיצו חוסר אמון וחשדנות במטה הקרליסטים. למרות שהאירועים האחרונים זעזעו אותם, הקרליסטים הוכיחו שהם עדיין לא הובסו. ב-3 בפברואר, הגנרל טורקואטו מנדירי הצליח להפתיע טור ממשלתי ליד לאקר, מזרחית לאסטלה, שנלכדה לאחרונה על ידי כוחות הממשלה. בקרב שלאחר מכן, תפסו הקרליסטים כמה כלי ארטילריה, 2,000 רובים ו-300 שבויים. 1,000 איש מתו במהלך הקרב, רובם חיילי הממשלה. הקרליסטים החמיצו הזדמנות להצלחה מכרעת יותר כאשר המלך אלפונסו השנים עשר, שנסע עם הטור, נמלט מלכידה. שוב, הקרליסטים הראו את יעילותם במארבים.
אולם התבוסה בלאקאר לא עצרה את ממשלת ספרד, שפתחה במתקפה נוספת בקיץ 1875. הפעם, כוח הממשל המרכזי, שהתקדם לנווארה בהוראת הגנרל ג'נארו דה קסאדה, נתקל בצבא קרליסטי בראשות הגנרל. חוסה פרולה בטרווינו ב-7 ביולי גנרל טלו, שפעל תחת קסאדה, זכה בניצחון מכריע על הצבא הקרליסטי, ואילץ אותו לסגת בחוסר סדר. זמן קצר לאחר מכן, קסאדה נכנס לוויטוריה ללא התנגדות כמנצח. כוחות הממשלה המשיכו במתקפה במהלך הקיץ והסתיו, כאשר שני צבאות פלשו לשטח הקרליסטי, האחד בראשות גנרל קסאדה והשני על ידי גנרל מרטינס קמפוס. הקרליסטים הגיבו בטקטיקה של אדמה חרוכה, שריפת יבולים ונסיגה מאזורים שלא יכלו להחזיק בהם נגד התקדמות הממשלה. שינוי בהנהגה הקרליסטית, עם פיטוריו של מנדירי ומינויו של הרוזן מקסרטה כמפקד העליון, לא ייצבו את המצב. אפילו עם 48 גדודי חי"ר, 3 גדודי פרשים, 2 גדודי מהנדסים ו-100 כלי ארטילריה בפיקודו, הרוזן לא הצליח להביא לעצירת התקדמות הממשלה.
המלחמה > 1875 - קיפאון בחבל הבאסקים ונפילת קטלוניה > החזית המזרחית

לאחר התבוסה בקואנקה והוויתור של אינפנטה אלפונסו על תפקידו, העניין הקרליסטי בקטלוניה החל להתמוטט. התהליך הואץ על ידי המתקפה הממשלתית שהתרחשה באולוט במרץ, והטילה מצור על Seo de Urgel, שנכבשה באוגוסט. הלחימה בקטלוניה נמשכה עד 19 בנובמבר, אז היא נחשבה ל"רגועה" וללא יחידות קרליסטיות.
המלחמה > 1876 - סיום המלחמה

לאחר שהפסידו במלחמה בקטלוניה, והתמודדו עם התקדמות שני צבאות הממשלה בראשות הגנרלים מרטינז קמפוס וקוסדה, החלו הקרליסטים להכין את עמדתם האחרונה במחוזות הבסקים ונווארה. הקרב האחרון של המלחמה נערך ליד אסטלה. כוחות הממשלה, בפיקודו של גנרל פרננדו פרימו דה ריברה, התקדמו מתוך כוונה ללכוד את אסטלה בפברואר 1876 במתקפה אחרונה כדי לשים קץ למרד הקרליסטי. כוחות קרליסטים, הפעם בפיקודו של הגנרל קרלוס קלדרון, התבצרו במונטג'ורה, הר סמוך, ובנו מעוז רב עוצמה.
הקרב החל במתקפה ממשלתית ב-17 בפברואר, שאילצה את חיילי הקרליסטים לסגת מעמדות ההגנה שלהם. ההגנה הסבה אבדות רבות לכוחות הממשלה, אך היא לא שינתה את מהלך הקרב. הערכה קובעת את מספר המתנדבים של הקרליסטים הבסקים על 35,000, בעוד שמספר החיילים הספרדים מנה 155,000. ב-19 בפברואר, כוחות הממשלה פרצו דרך הכוחות הקרליסטיים החלשים שהגנו על אסטלה, וכבשו את העיר. אובדן בירתם שכנע את הכוחות הקרליסטיים הנותרים שמטרתם אבודה כעת, והם החלו לצאת לגלות. קרלוס השביעי היה ביניהם, ועזב את ספרד ב-28 בפברואר, באותו היום שבו נכנס אלפונסו השנים עשר לפמפלונה עם צבא של 200,000 איש, שסיים את המלחמה הקרליסטית השלישית והאחרונה.
לאחר מכן

סופו של הסכסוך סימן את שחר של מערכת פוליטית חדשה ומציאות חברתית חדשה שהשפיעה על ספרד כולה. המונרכיה החוקתית החדשה, שהוקמה ב-1876, הוקמה בתוך הרבה אלימות ומעט משא ומתן. המשטר החדש ביסס את כוחו על הצבא והמשטרה החצי-צבאית, שהתגבשו במהלך המאה ה-19 באמצעות הגנת המדינה הריכוזית והפסקת התקוממויות עממיות. כך הבטיח המשטר החדש את שימור והרחבת האינטרסים של האוליגרכיה הפוליטית והכלכלית של ספרד, קרי האריסטוקרטיה האגררית והבורגנות התעשייתית.
גם אידאולוגיה פוליטית חדשה של הלאומיות הספרדית צצה, הקשורה לצורך בספרד מודרנית. אידאולוגיה זו עמדה על הנחות היסוד של ריכוזיות והומוגניות. כפי שציין אדם שוברט, רעיון זה נדחה על ידי אזרחים ספרדים רבים, מה שהניח את היסודות ל"בעיה לאומית" שנויה במחלוקת שנמשכת בספרד עד היום.
לאחר מכן > ביטול השלטון העצמי

הדחף הריכוזי הבלתי פוסק של הכתר הספרדי לאחר המלחמה הקרליסטית הראשונה הוביל לצמצום האוטונומיה של המערכת המוסדית והמשפטית הבסקית (1839–1841), אך רק לאחר המלחמה הקרליסטית השלישית היא נמחקה למעשה. מתוך צבא הממשלה הענק שכבש את פמפלונה, 40,000 חיילים הוצבו במחוזות הבאסקים, שם הוטל חוק צבאי. התבוסה הקרליסטית הביאה את סיום הממשל העצמי של הקונפדרציה הבסקית החילונית.
עם זאת, במאי 1876, שיקולים פרגמטיים לא הותירו לראש ממשלת ספרד אנטוניו קנובס דל קסטיו שום ברירה אלא לנהל משא ומתן עם מחוזות הבסקים. המשא ומתן, שהתנהל בין פקידי ממשל ופקידים ליברלים בכירים במועצות המוסמכות האזוריות, התנהל בדלתיים סגורות, ובכך עקף את האסיפות הנציגות הבסקיות, החונטס חנרלס.
לאחר מספר דיונים סוערים בפרלמנט הספרדי ופגישות בדלתיים סגורות בין הממשלה למנהיגי הבסקים, לא הושגה הסכמה. בתגובה, צו ספרדי רשמי אושר ב-21 ביולי 1876 על ידי ראש הממשלה אנטוניו קנובס דל קסטיו, אשר ביטל את המערכת המוסדית הבאסקית של ביסקאיה, אלאבה וגיפוסקואה. הצו הפחית את המחוז הבאסקי למעמד שהחזיקה נווארה לאחר 1841, ובעצם סיים את שלטון הבית הבסקי. "חוק הביטול" הזה היה "חוק ענישה", כפי שנאמר על ידי יו"ר מועצת השרים, והבטיח את "הרחבת האיחוד החוקתי הספרדי לכל ספרד", כפי שקבע ראש הממשלה קנובס.
הסעיף הראשון של החוק הכריז:
החובות שהחוקה הפוליטית הטילה על העם הספרדי לעשות את השירות הצבאי כאשר הם נקראים לפי החוק, ולתרום בפרופורציה מנכסיו להוצאות המדינה, לתושבי מחוזות ביסקאיה, גיפוסקואה ואלבה, רק כמו אחרים של האומה.
מכאן ואילך נאלצו הבסקים להירשם לצבא הספרדי על בסיס אישי, לא בקבוצות נפרדות או בקורפוס נפרד. חיילים בסקים בצבא הספרדי נחשפו לא פעם לחוויות מלחיצות; בסקים רבים דיברו מעט ספרדית ולכן לא היו מסוגלים לתקשר עם חיילים כציתים.
נווארה הושפעה מהחוק, אך לעת עתה, היא נחסכה מאילוצים נוספים בשל "חוק הפשרה" מ-1841 (Ley Paccionada) שכבר הפך רשמית את ממלכת נווארה האוטונומית למחצה למחוז ספרדי.
לאחר מכן > הסכם כלכלי בסקי

ביטול האמנות הבסקיות והדרישה מהבסקים "לתרום בפרופורציה מנכסיהם להוצאות המדינה" העלו את השאלה כיצד לגבות מיסים ממחוזות הבסקים. האליטה הליברלית הבסקית, שבסיסה בערי הבירה, רצתה בתחילה לשמור על שלטון הבית ועל מעמדם הפוליטי לפני המלחמה. עם זאת, בעיצומו של הכיבוש הצבאי, משא ומתן בין ממשלת קנובה לבין הפקידים הליברלים של מחוזות הבסקים הביא לחתימת ההסכם הכלכלי הבסקי הראשון בשנת 1878. לפי השיטה החדשה, גובי מס ספרדים לא יגבו ישירות כספים מהעם הבסקי. במקום זאת, המועצות המחוזיות החדשות שהוקמו יהיו אחראיות לגביית המיסים במחוז שלהן כראות עיניהן, ולאחר מכן יעבירו חלק מההכנסות, לפי החלטת אוצר המדינה, לממשלה המרכזית. למרות שנועדה להיות זמני, המערכת עדיין בשימוש היום.
באמצעות הסכם זה, ממשלת ספרד פיזרה באופן תאורטי את הסנטימנט האזורי המתמשך, ויצרה בסיס מוצק הן לפיתוח תעשייתי והן לגיבוש פוליטי ומנהלי של השלטון המרכזי.
לאחר מכן > התרחבות תעשייתית בחבל הבסקים

תוצאה נוספת של התבוסה הקרליסטית וביטול השיטה המוסדית הבסקית לאחר מכן הייתה ליברליזציה של התעשיות במחוזות הבסקים, במיוחד בביסקאיה. הליברליזציה של המכרות, התעשיות והנמלים משכה חברות רבות, בעיקר חברות כרייה בריטיות, שהוקמו בביסקאיה יחד עם חברות מקומיות קטנות, כמו Ybarra-Mier y Compañía. חברות כרייה גדולות, כמו Orconera Iron Ore Company Limited ו-Societé Franco-Belge des Mines de Somorrostro (החברה הצרפתית-בלגית למכרות סומורוסטרו), הובילו לחברה תעשייתית המבוססת על כריית עפרות ברזל.
להתרחבות התעשייתית של ביסקאיה היו השלכות גדולות. הדמוגרפיה של האזור השתנתה במהרה כשהחברה הכפרית התפתחה לחברה תעשייתית. הייתה עלייה ניכרת בהגירה לביסקאיה, תחילה משאר המחוזות הבסקים, אך מאוחר יותר מכל ספרד. עקב צמיחת מעמד הפועלים התעשייתי, נוצרו איגודים מקצועיים והתנועה הסוציאליסטית התחילה לגדול בכוח. כתוצאה מהתיעוש, הזהות הבסקית נקלעה למשבר עקב התפיסה שהמנהגים והשפה המקומיים נשחקים על ידי גל ההגירה האדיר מחלקים מגוונים של ספרד. בשילוב עם ביטול מוסדות הממשל הבסקיים הנותרים, ההתרחבות התעשייתית בחבל הבסקים מילאה תפקיד מרכזי בהופעתה של הלאומיות הבסקית.
לאחר מכן > הרסטורציה

בדצמבר 1874, בעיצומה של המלחמה, הכריז מייג'ור מרטינס קמפוס על אלפונסו מבורבון כמלך ספרד באמצעות מרד צבאי מוצלח, שסיים את הרפובליקה הספרדית הראשונה. שש שנים לאחר הדחתה של איזבלה השנייה, אמו של אלפונסו, שושלת בורבון הוחזרה לכס המלכות הספרדי.
לפני הרסטורציה, אנטוניו קנובס דל קסטיו, דמות פוליטית בולטת בספרד, לקח את המלוכה הבריטית ואת המערכת הפרלמנטרית כמודלים לשיקום פוטנציאלי, אותם הכיר במהלך לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בבריטניה. שם, לפני ההתקוממות הצבאית של 1874, הכריז אלפונסו השנים עשר על מניפסט, שנכתב על ידי קנובס, שדגל במלוכה כדרך היחידה לסיים את המשבר של התקופה המהפכנית, ואשר קבע את הרעיונות החשובים ביותר של מערכת פוליטית ספרדית חדשה.
לאחר מכן > החוקה של 1876

בחודשים הראשונים של הרסטורציה, קנובס ריכז את רוב הכוח בידיו שלו. עם זאת, כדי לתת לגיטימציה לממשלתו החדשה, הוא נזקק לחוקה שתסדיר את המשטר הפוליטי החדש ותבטיח אותו. הוא וחבריו ארגנו בחירות על בסיס זכות בחירה אוניברסלית לגברים כדי ליצור את ה"cortes constituyentes", וכדי לכתוב חוקה חדשה. הוא נוצר בהשראה חלקית מהחוקה של 1845, אך שילב גם כמה מרכיבים של החוקה של 1869, כגון זכויות אזרח וחירויות. החוקה החדשה הכריזה כי:
ריבונות המדינה תתחלק בין המלוכה (המלך) לבית המחוקקים.
המלך יהיה הכוח הגדול ויהיה לו יותר כוח ביצועי מאשר לממשלה.
בית המחוקקים היה אמור להיות דו-ביתי, אליטיסטי, ולהבטיח את השליטה בכוח הביצועי על ידי המיעוט המיוחס.
כמה זכויות וחירויות אינדיבידואלים יוכנסו, למרות שהאחרונים יוסדרו על ידי חוקים אחרים.
הקתוליות תהיה דת המדינה הרשמית.
כניסתו של אלפונסו לספרד והכרזה על המלוכה החוקתית החלה תקופה ארוכה של יציבות פוליטית המושתתת על ערכים שמרניים, רכוש, מונרכיה ומדינה ליברלית. המערכת החדשה התירה רק מערכת דו-מפלגתית; כל שאר המפלגות נאסרו מלהשתתף. המפלגה השמרנית, בראשות אנטוניו קנובס דל קסטיו, ייצגה את האינטרסים של בעלי הקרקעות, הבורגנות, הקבוצות הקתוליות והאריסטוקרטיה של המשטר הקודם. המפלגה הליברלית, בראשות פראקסדס מאטאו סאגסטה, ייצגה את אלו שלא קיבלו את החוק החדש של חוקת 1876, רדיקלים וקבוצות של רפובליקנים מתונים. שתי המפלגות תמכו במלוכה.
הממשלה נבחרה באמצעות תהליך המכונה שיטת turno, שהוסכם על המנהיג השמרני קנובס והמנהיג הליברלי סאגסטה. המפלגות הליברליות והשמרניות הדומות מבחינה אידאולוגית היו מחליטות מראש על תוצאות הבחירות, תוך תורנות לסירוגין לכהן בממשלה כדי להבטיח תמיכה במונרכיה ולמנוע ממפלגות רדיקליות להשתלט על השלטון. המפלגות לא הגיבו לבוחרים, ובמקום זאת הסתמכו על הונאת בחירות ותמיכת האוליגרכיה והבוסים הפוליטיים (Caciquism) כדי להגיע לתוצאות הרצויות.
לאחר מכן > לאומיות באסקית

אחת התוצאות של ביטול שלטון הבית הבסקי הייתה התפתחות של קרליזם למגוון פלגים, שאחד מהם הפך ללאומיות הבסקית. בתגובה לביטול הפורוס, נוצרה תנועה להגן על המסגרת המוסדית והחוקית האבודה של הילידים הבסקיים ולהחזיר את הזהות התרבותית הבסקית המתרחקת, כלומר השפה והתרבות הבסקית. מחאת סנרוקדה בביסקאיה ב-1894 הידהדה את ההתקוממות העממית של גאמזדה בנווארה בשנים 1893–1894. הם זרעו את הזרעים להקמת המפלגה הלאומית הבסקית (EAJ-PNV), אשר נוסדה בשנת 1895, על ידי סבינו אראנה, סופר בסקי. אראנה, שנחשב בדרך כלל כאבי הלאומיות הבסקית, דחה את המלוכה הספרדית, וביסס את הלאומיות הבסקית על האידיאלים של הקתוליות והפורוס. אידיאלים אלו סוכמו במוטו של המפלגה הלאומית הבסקית: "אלוהים ומסורת".
המפלגה הלאומית הבסקית הייתה שמרנית אידאולוגית, מתנגדת לליברליזם, תיעוש, ספרדיות וסוציאליזם. עם זאת, היא משכה אליה אישים מגוונים שדאגו לאובדן הזהות והמוסדות הבסקיים, כמו רמון דה לה סוטה, תעשיין בסקי יליד סנטנדר. בסוף המאה ה-19 זכתה המפלגה הלאומית הבאסקית במושבים הראשונים שלה במועצות מקומיות ואזוריות. קולות רבים הגיעו מהאזורים הכפריים וממעמד הביניים, שדאגו מהתיעוש וצמיחת הסוציאליזם.
בניגוד לריכוזיות ולאידאולוגיות הפרולטריות החדשות, ייסד אראנה את התוכנית הפוליטית הלאומנית הבסקית הראשונה, שהראתה דמיון בולט לתנועה הקרליסטית. המניפסט של אראנה Bizkaya por su independencia ("ביסקאיה על עצמאותה") דיבר ספציפית על ביסקאיה, אך הצביע על מציאות מעבר לגבולות כל מחוז ספציפי: מדינת הבסקים כולה.
לאחר מכן > לאומנות קטלונית

הלאומיות הקטלונית הגיעה לשיא כאשר ספרד איבדה את רוב המושבות שלה בשנת 1898, בסיומה של מלחמת ארצות הברית–ספרד. אולם מוקדם יותר במאה ה-19 עבדה הבורגנות הקטלונית עם השלטון המרכזי, ואף תמכה בהחזרת שושלת בורבון לשלטון ב-1875.
הפדרליסט הקטלוני ולנטי אלמירל יצר את אחד הניסוחים המוקדמים ביותר של הלאומיות הקטלונית, המתואר בספרו מ-1886 Lo Catalanisme. הוא שוכנע בצורך ליצור כוח פוליטי חדש נפרד ממפלגות פוליטיות ספרדיות, ויצר את מפלגת המרכז הקטלנית בשנת 1882. למרות שהמפלגה שילבה מגוון של אמונות פוליטיות שונות, מטרתה המשותפת הייתה הדרישה לאוטונומיה, או העברת סמכויות.
הפרויקט, לעומת זאת, לא הצליח להתקדם רחוק מאוד. אפילו בסוף המאה ה-19, הלאומיות הקטלונית לא הייתה חזקה מספיק. חלק אחד של הבורגנות המתונה תמך בקטלניזם כתגובה למדיניות הליברלית והריכוזית של ממשלת ספרד. בהקשר זה, אנריק פראט דה לה ריבה הקים את "Lliga de Catalunya" בשנת 1887, והגן על פרויקט קטלוני מסורתי. בשנת 1891 נוסדה ה-Unió Catalanista על ידי התכנסות של רעיונות פוליטיים שונים, מה שהוביל לתוכנית הפוליטית הראשונה של הקטלניזם הידועה בשם Bases de Manresa בשנת 1892. הם דרשו מעצמה אוטונומית אזורית אחת, מסורתית ולא ליברלית.
קרלוס השביעי, הטוען לכתר הקרליסטי
האינפנטה קרלוס מריה איסידרו
תומאס דה סומאלאקארגי מפקד הכוחות הקרליסטיים בחבל הבסקים
גנרל אספרטרו מפקד הצבא הליברלי ואחר כך העוצר של ספרד
רמון קבררה. דמות בולטת בשורות הקרליסטיות, תמיכתו המאוחרת בממשלת הרסטורציה הייתה מכרעת לערעור המטרה הקרליסטית.
קריקטורה של הקרליסטים (1870)
פסקואל מאדוס
חואן אלווארס מנדיסאבאל
פרש קרליסט עם בנו
חיל רגלים קרליסט יורה לעמדות ליברליות
חיל המשמר של הליברלים
הבורבונים האיטלקיים במלחמה הקרליסטית. עומדים, משמאל לימין: רוברטו הראשון, דוכס פארמה, הנסיך אנריקו, רוזן בארדי, הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה. יושב: קרלוס השביעי מספרד.
מרידות קרליסטיות ואזורים נשלטים על ידי הקרליסטים (באדום) ברחבי ספרד במהלך 1874
בילבאו באמצע המאה ה-19
הקרב על סן פדרו אבנטו ב-1874
הסתערות פרשים ב-1874
הקרליסטים, שהובסו במונטג'ורה, נשאו את הפצועים שלהם לבית החולים של מנזר איראצ'ה
קנובס דל קסטיו, אחד מהוגי הרסטורציה ומנהיג המפלגה השמרנית
פראקסדס מתיו סאגסטה, ראש המפלגה הליברלית
סבינו אראנה גוירי, מייסד המפלגה הלאומית הבסקית
חיים רחמים יוסף פרנקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1835 רודוס, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  10 בנובמבר 1901 (בגיל 66 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 בנובמבר 1901 
 צאצאים:  קלרה חסון 
 
הרב חיים רחמים יוסף פרנקו (מכונה החרי"ף) (ה'תקצ"ה; 1835 - כ"ט בחשוון ה'תרס"א, 21 בנובמבר 1900) היה רבה של העיר חברון וראש קהילת הספרדים בעיר ומייסד בית החולים חסד אברהם.
קורות חיים

נולד ברודוס בשנת ה'תקצ"ה, ובילדותו התחנך אצל רבני האי.
ב-1863 תועד פרנקו כאשר סבב בין קהילות יהדות בולגריה כדי לגייס כספים עבור שיקום בית הכנסת ברודוס.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) עלה לארץ ישראל עם אשתו אסתר מזל-טוב, ביתו של חכם רפאל יצחק ישראל, שני בניו בן-ציון והרב מאיר, ובתו היחידה קלרה והתיישב בירושלים. מיד עם בואו מונה לשמש כחבר בית דין בבית דינו של הרב יעקב שאול אלישר (ה"ישא ברכה") יחד עם הרב שלום משה חי גאגין.
בעיתון החבצלת מי"ב בתשרי ה'תרל"א מסופר שבהגיעו לירושלים הוכרחה העדה הספרדית למכור חצר גדולה הסמוכה לבתי הכנסיות שבעיר, והוא הזדעזע מכך והציע לנסוע בשליחות הכולל כדי לגאול את החצר. בשנת ה'תרל"ג יצא כשד"ר מטעם הכולל הספרדי בירושלים לטורקיה ולאוסטריה, ובביקורו בווינה נתקבל לראיון אצל פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. שליחותו הוכתרה בהצלחה, והקהילה רכשה את החצר מחדש.
בשנת ה'תרל"ו יצא שוב כשד"ר מטעם כוללות חברון לאלג'יר, תוניס ולוב.
בשנת ה'תרל"ח (1878) התמנה לרבה של העדה הספרדית בחברון. היה מחלוצי היציאה מחומות הרובע היהודי בחברון, ועודד יהודים אחרים ללכת בעקבותיו.
בשנת ה'תרנ"ג (1893) הקים את בית החולים "חסד לאברהם" (על-שם הרב אברהם אזולאי), המוכר כיום כבית הדסה.
נפטר בשנת ה'תרס"ב (1901), ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון. הרב חיים חזקיהו מדיני מילא את מקומו כרבה הספרדי של קהילת חברון. בניו היו פרנסים בקהילת חברון.
במהלך מאורעות תרפ"ט נרצחו בתו וחתנו הרב חנוך חסון, אשר כיהן כאב בית הדין בחברון. בנו מאיר נשאר היחיד מבין רבני חברון והוא ניהל את ענייני העיר במשך שנה. לאחר מכן עלה לירושלים. נכדו (בן בנו הרב רפאל נסים) היה אברהם פרנקו.
מחיבוריו

שערי רחמים - שו"ת על ארבעה טורים, שני חלקים, ירושלים ה'תרס"ב
ויצבור יוסף - אספת דינים ושאלות על הש"ס
מידת הרחמים - דרושים
יוסף חי - דרושים
אות רחמים
כן פרסם חידושי תורה בביטאונים "תורה מציון" ו"המאסף".
הערות שוליים

↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בפאזארדז'יק, באתר "כולנו בולגרים".
↑  אתר הקהילה היהודית בחברון
↑  מחידושיו נדפסו בירחון "המאסף", וכמה מתשובותיו נדפסו בספר "שערי רחמים" של אביו.
| רבני היישוב היהודי בחברון |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזים | שמואל סגל (ה'תק"ץ - ה'תר"ט) • שמעון מנשה חייקין (ה'תרט"ו - ה'תרמ"ז) • יהודה ליב שאול ליבין (ה'תרמ"ז - ה'תרנ"ג) • דובער אפרת (ה'תרנ"ג - ה'תרס"ב) • שלמה יהודה ליב אליעזרוב (ה'תרס"ג - ה'תרע"ה) • יעקב יוסף סלונים (ה'תרע"ה - ה'תרפ"ט) |  |
| הרבנים הספרדים | אליהו די וידאשׂ (ה"ראשית חכמה") (ה'שכ"ו - ה'שמ"ז) • משה פירירה (?- עד ה'תרכ"ד) • אליהו מני (ה'תרכ"ד - ה'תרנ"ט) • חיים רחמים יוסף פרנקו (ה'תרל"ח - ה'תרס"ב) • חיים חזקיהו מדיני (ה'תרס"ב - ה'תרס"ה) • סלימאן מנחם מני (ה'תרס"ה - ה'תרפ"ד) |  |
| היישוב החדש בחברון | דוב ליאור (ה'תשל"ו - ה'תשע"ה) • הרב אברהם יצחק שוורץ (מכהן) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיים רפאל בן אשר

רבי חיים אברהם רפאל בן אשר (לפני ה'תע"ד, 1714 - י"ז באב ה'תקל"ב, 16 באוגוסט 1772) היה רב, מקובל וראש ישיבה ירושלמי שכיהן בסוף ימיו כרבה של ירושלים, בתואר הראשון לציון.
ביוגרפיה

פרטים ביוגרפיים רבים אודותיו חסרים, בשנת ה'תצ"ד, 1734 יצא כשד"ר ירושלים לאירופה. בשנות ה-40 המוקדמות של המאה ה-18 שהה מספר שנים באירופה (באיזמיר שבטורקיה ובערים נוספות באיטליה ובצרפת) בשנת ה'תק"ד (1744) הקימו בני משפחת פרנקו האיטלקית את ישיבת "יפאר ענוים" בירושלים, והעמידו אותו בראשה. עם חזרתו לירושלים התמנה כראב"ד תחת הראשונים לציון, רבי אליעזר נחום ורבי ניסים חיים משה מזרחי, והוא חתום על כמה פסקי דין שלהם. הוא חתום על שטר ההתקשרות הראשון של ישיבת המקובלים בית אל, ועל "תקנת הרווקים" (1749) של רבני ירושלים, בה נקבע כי אסור לרווק ללון בירושלים.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-18 נמלט עם רבים מיהודי ירושלים למצרים, ולאחר מספר שנים שב לירושלים. בשנת ה'תקל"א (1771) התמנה כרבה של ירושלים בתואר "הראשון לציון", וכיהן בתפקידו זה כשנה.
הרב בן אשר נפטר במגפה בירושלים בי"ז באב ה'תקל"ב, 16 באוגוסט 1772 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. על מצבת קברו נחקק:
מצבת קבורת ארץ אחד המיוחד, עיר וקדיש, קדושה ראשונה, ראשון לציון, ממנו יתד ממנו פנה, הוא הראש ריש מתיבתא, הרב המובהק המקובל האלקי דומה למלאך ה' צבאות

כמוהר"ר חיים רפאל אברהם ן' אשר

תנצב"ה, מנוחתו נכונה...
.
לקריאה נוספת

משה דוד גאון, רפאל אברהם בן אשר, בתוך: יהודי המזרח בארץ ישראל, ח"ב, עמ' 125-126.
יעקב גליס, רבי חיים רפאל אברהם (בן) אשר, בתוך: אנציקלופדיה לתולדות חכמי ארץ ישראל, ח"א, ירושלים תשל"ד. עמ' שנו-שנח.
הערות שוליים

↑  אברהם אלמליח, הראשונים לציון: תולדותיהם ופעולתם, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ל. עמ' 58-59.
↑  במקורות ספורים הובאו התאריכים: א' באב (אברהם משה לונץ, ירושלים ח"א עמ' 129, מצבה מס. 234, ובעקבותיו: טננבוים, מסעות משה, טורנוב תרפ"ה, עמ' קטו). ח' באב ה'תקל"ד (ש"י פין, כנסת ישראל, ורשה תרמ"ז. בערכו, עמ' 344. כנראה בעקבות פיענוח שגוי של הכתובת על המצבה המובאת אצל לונץ). כאן נקטנו לפי הכיתוב האמיתי על המצבה.
| הראשונים לציון |
| --- | --- | --- |
| חכם באשי | רבי משה גאלנטי • רבי משה בן חביב • רבי אברהם רוויגו • רבי אברהם בן דוד יצחקי • רבי בנימין הכהן מעלי • רבי אליעזר נחום • רבי ניסים חיים משה מזרחי • רבי יצחק הכהן רפפורט  • רבי ישראל יעקב אלגאזי • רבי רפאל בן רבי שמואל מיוחס • רבי חיים רפאל בן אשר • רבי רפאל משה בולה • רבי יום-טוב אלגאזי • רבי משה יוסף מרדכי מיוחס • רבי מרדכי הלוי • רבי יעקב משה עייאש • רבי יעקב קוראל • רבי רפאל יוסף חזן • רבי יום טוב דאנון • רבי שלמה משה סוזין • רבי יונה משה נבון • רבי יהודה נבון • רבי חיים אברהם גאגין • רבי יצחק קוב'ו • רבי חיים נסים אבולעפיה • רבי חיים דוד חזן • רבי אברהם אשכנזי • רבי רפאל מאיר פאניז'ל • רבי יעקב שאול אלישר • רבי אליהו משה פאניז'יל • רבי נחמן בטיטו • רבי משה יהודה פרנקו • רבי נסים יהודה דנון • רבי חיים משה אלישר |  |
| ברבנות הראשית | הרב יעקב מאיר • הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל • הרב יצחק נסים • הרב עובדיה יוסף • הרב מרדכי אליהו • הרב אליהו בקשי דורון • הרב שלמה עמאר • הרב יצחק יוסף • הרב דוד יוסף |  |
חסידות שאץ ויז'ניץ

| --- | --- |

רבי משה הגר, מייסד החצר
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  שאץ שבבוקובינה, רומניה
 תאריך ייסוד:  תרנ"ג (1892)
 מייסד:  רבי משה הגר
 אדמו"ר:  הרב מנחם דוד הגר
 
חסידות שאץ ויז'ניץ היא חצר חסידית, ענף מחסידות ויז'ניץ שהוקם על ידי רבי משה הגר בנו של רבי ברוך הגר.
תולדות החצר

בשנת תרנ"ג (1892) נפטר רבי ברוך הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, ועל מקומו הוכתר בנו רבי ישראל הגר כאדמו"ר. שאר בניו פנו לעיירות האזור והסביבה והקימו בהם חצרות משלהם. רבי משה הגר, בנו השלישי של רבי ברוך, התגורר תחילה בעיירה גורא הומורא והקים שם את חצרו, אך בעקבות שרפה שפרצה במקום כעבור תקופה עקר משם והשתקע בעיירה שאץ.
באותה עת חיו ופעלו בקהילה היהודית בעיר אדמו"רי שושלת חסידות שאץ – לבית משפחת מוסקוביץ', ובפרט נודעה והתפרסמה שם הרבנית הזקנה מרים חיה מוסקוביץ' כפועלת ישועות. על סיבת קביעת משכנו של רבי משה דווקא בעיירה זו, יש ששיערו שהיה בעיר ריכוז גבוה של חסידי חמיו משושלת זינקוב.
בעיירה היה בית מדרש של חסידי ויז'ניץ עוד מזמן סבו רבי מנחם מנדל הגר, אך רבי משה הקים בית מדרש עצמאי. הוא קנה מאת משפחת ברוידא שני בתים עם חצר גדולה, ושם הקים את בית מדרשו, ורוב חסידי ויז'ניץ עברו לשם. במהלך השנים הפך בית מדרשו למקום מרכזי, וראשי הקהילה היהודית ונכבדיה קבעו את מושבם בבית מדרש זה. בקרבת מקום היה קיים בית אכסניא בבעלות יהודית, ששימש את החסידים שבאו לשבתות מיוחדות ולחגים.
רבי משה נפטר בשנת תרפ"ו (1926), ובשעת ההלוויה הכתיר אחיו רבי שרגא פייבוש מזלישטשיק את בנו של רבי משה, רבי חיים, למלא מקום אביו כאדמו"ר.
חידוש החצר בארץ ישראל

רבי חיים שרד את השואה, ולאחריה חזר לשאץ. בשנת תש"ט עלה לארץ ישראל, תחילה השתקע בקריית שמואל וכעבור שנה וחצי עבר לחיפה, בעידוד בן דודו רבי ברוך הגר האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, שם הקים את בית המדרש "אהל משה" על שם אביו וכיהן כאדמו"ר עד לפטירתו בשנת תשל"ז.
עם זקנותו ובשנותיו האחרונות עבר רבי חיים להתגורר בבני ברק, ובכדי להחזיק את בית המדרש בחיפה מינה רבי אליעזר הגר האדמו"ר מסרט ויז'ניץ את אחיינו רבי מנחם דוד הגר לכהן כרב בית הכנסת. הרב מנחם דוד פיתח את חיי הקהילה והקים כולל אברכים במקום. עם פטירת רבי חיים (ללא בנים שימלאו את מקומו) מונה רבי מנחם דוד לכהן כאדמו"ר משאץ ויז'ניץ.
בנו של רבי מנחם דוד, הרב ברוך הגר, מכהן כרב קהל יראים שאץ ויז'ניץ באשדוד.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, האב"ד ערך לחיים לזקנו, הרבי מפיטסבורג הגיע, באתר בחדרי חרדים, 12 במאי 2022
רבי מנחם דוד הגר, האדמו"ר הנוכחי משאץ ויז'ניץ
טורשי

| --- | --- |
סוגי טורשי בטורקיה.
סוגי טורשי בטורקיה.
 
 מאכלים
 סוג:  מוחמץ, מזון 
 מטבח:  המטבח הבלקני, המטבח הערבי 
 מוצא:  אפגניסטן, מצרים, סוריה 
 מרכיבים עיקריים:  ירק, חומץ, סוכר 
 
טורשי או טורשו (בפרסית: ترشى, טורקית: turşu, בולגרית: туршия, יוונית: τουρσί) הוא מאכל העשוי ירקות חמוצים המקובל במטבח הים תיכוני (וכן במטבח המזרח-תיכוני, בייחוד במטבח העיראקי ובמטבח הפרסי) ומטבחי הבלקן. מקור שמו של המאכל במילה הטורקית "טורשי" שמשמעה "חמוץ".
בבלקן הטורשי מוגש כ"מזה".
הטורשי לרוב עשוי מירקות (לרוב כרוב, כרובית, סלרי, גזר, סלק או חציל) המחומצים בשום, פלפל צ'ילי, מלח ותבלינים, וכן בחומץ.
סיר טורשי

במטבח הפרסי, מקובלת המנה סיר טורשי (פרסית: سیرترشی, מילולית: שום מוחמץ), שום מוחמץ ומיושן בחומץ בן-יין ומלח. נהוג שהשום מיושן 7 שנים לפחות אך לא נדיר למצוא גם כאלו המיושנים למעלה משני עשורים. ככל שהשום מתיישן, כך הוא מתרכך ומתכהה, כשסיר טורשי בן למעלה מ-20 שנים מקבל צבע שחור בדומה לשום שחור ומרקם משחתי וטעמו חמוץ, מתקתק ופירותי. בגרסה מקוצרת להכנת המנה, השומים מורתחים בחומץ ומיושנים במשך 40 יום בלבד. המנה מוגשת כמתאבן בארוחות ובפרט בחג הנורוז.
הערות שוליים

↑  שום פרסי כבוש באתר קוקלי
↑  Torshi Seer (Persian Pickled Garlic) באתר Saffron & Herbs
↑  SEER TORSHI SEER באתר 196flavors
סיר טורשי בן למעלה מ-20 שנים
חסידות רצפרט

חסידות רצפרט (ביידיש:ראצפערט) היא חסידות מבית צאנז. מייסד החסידות היה רבי שלום אליעזר הלברשטאם, בנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
תולדות החסידות

רבי שלום אליעזר נולד בחול המועד פסח תרכ"ב בערך. נשא את בת גיסו רבי מרדכי דב מהורניסטייפול והתגורר אצלו אחר חתונתו. לאחר זמן גורש על ידי הממשלה הרוסית בחזרה לגליציה. בשנת תר"ס היגר להונגריה והחל לשמש כאדמו"ר, בהתחלה בטגלאש ולאחר מכן ברצפרט. רבי שלום אליעזר נרצח בשואה במחנה אושוויץ בט"ז בסיוון תש"ד.
הייתה עוד חצר חסידית בראצפרט בהנהגתו של רבי נפתלי הירצקא הלוי זילברמן, תלמידו של רבי חיים מצאנז, אך אין קשר בין החצרות.
החסידות אחרי השואה

בנו השני של רבי שלום אליעזר היה רבי משולם זושא, חתנו של רבי נפתלי טייטלבוים מנירבטור.
בתו השלישית של רבי משולם זושא, רייצא, נישאה לרבי יואל בעער..
רבי יואל ניצל מהשואה והיגר לארצות הברית. הוא הקים שם בית מדרש בשכונת ויליאמסבורג, לאחר מספר שנים עבר לסאו פאולו שבברזיל והקים שם קהילה חסידית על שם חמיו. ר' יואל נפטר בכ"ט באדר תשנ"ג. לאחר פטירתו הכתיר חתנו הגדול, האדמו"ר מקרעטשניף, את בנו היחיד רבי זושא לאדמו"ר ואת חתנו רבי יצחק דוד הורוביץ לגאב"ד הקהילה. רבי זושא מתגורר כיום במונסי.
חתניו של ר' יואל הם: רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף ברחובות, רבי יחיאל אשר זעליג פאנעטה האדמו"ר מקארלסבורג במונטריאול, רבי אליעזר ליבר שנעעבאלג רב הקהילה החרדית בעדזשוואר - אנגליה, רבי יהושע העשיל רוזנבוים האדמו"ר מקליבלנד בוויליאמסבורג, רבי חיים יהודה בעק האדמו"ר מטשערקאס במאנסי, רבי מאיר שנעעבאלג אב"ד האניפולי, רבי יצחק דוד הורוביץ ממלא מקום חותנו כגאב"ד הקהילה.