stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנהלת הליגות לכדורגל
מבנה

מנהלת הליגה היא חברה פרטית ללא מטרות רווח. בעלי המניות במנהלת הליגות הן הקבוצות המשתתפות בתחרויות ליגת העל והליגה הלאומית. מידי עונת משחקים מקבלות הקבוצות המשתתפות בליגות אלו מניה המשקפת את מיקומה. בדירקטוריון המנהלת 18 חברים בעלי זכות הצבעה. במנהלת וועדת הנהלה המורכבת משבעה דירקטורים, המתווים את פעילותה השוטפת.
היסטוריה

במהלך שנת 2012 נועד עו"ד ניר ענבר עם נציגי קבוצות ליגת העל בכדורגל וכן עם אבי לוזון, יו"ר ההתאחדות דאז, והציג בפניהם מודלים נהוגים באירופה של מנהלות לליגות כדורגל מקצועניות. לאחר שהציג עו"ד ענבר את המודל המתאים לישראל והמליץ על הקמת מנהלת ליגה גם בפני הוועדה בראשות ירון זליכה, אשר קמה על ידי משרד התרבות והספורט בעקבות מספר התפרצויות אלימות בליגות המקצועניות בישראל, המליצה הוועדה באוקטובר 2012 וקבעה כי על ההתאחדות לאפשר לקבוצות הליגות המקצועניות להקים מנהלת ליגה, שתעסוק בארגון וברישוי התחרויות המקצועניות, וכן בשיווק ובקידום האינטרסים המסחריים המשותפים.
זמן קצר לאחר מכן המליצה הוועדה בראשות המפכ"ל בדימוס דודי כהן, אשר מונתה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל, על הקמת מנהלת ליגה לליגות המקצועניות, אשר תפעל לצדה של ההתאחדות לכדורגל.
בדצמבר 2012 נציגי קבוצות ליגת העל אישרו את הקמת מנהלת הליגות לכדורגל, וביולי 2014 אישרה ההתאחדות לכדורגל את הסכם העברת הזכויות למנהלת. באפריל 2014 נבחר יורם באומן לתפקיד יו"ר המנהלת על ידי נציגי הקבוצות, ובהמשך מונה אורן חסון למנכ"ל המנהלת. המנהלת החלה את עבודתה באוגוסט 2014.
במסגרת מנהלת הליגות נערך מכרז על זכויות שידורי הספורט בישראל, אשר תוצאותיו היו הכנסה של כ־600 מיליון שקלים במשך 5 שנים לליגות הכדורגל בישראל.
ביולי 2016, עקב מחלוקות על גובה סכום החסות בין המנהלת למועצה להסדר ההימורים בספורט, הודיעה המועצה כי תמשיך לשמש כנותנת חסות העיקרית של הליגה הבכירה ליגת העל, אך הליגה לא תקרא יותר "ליגת Winner", ועל כן למשך שנתיים לא הייתה חסות לשם הליגה. בדצמבר 2016 עזב יורם באומן את התפקיד, ובמקומו מונה אורן חסון. ביולי 2017 מונה ניקולס לב למנכ"ל הארגון. בפברואר 2018 מונה ארז כלפון ליו"ר המנהלת במקומו של אורן חסון.
באוגוסט 2018 רכשה רשת המסעדות ג'פניקה את החסות על שם הליגה תמורת כ-4 מיליון ש"ח לעונה, ובעקבות כך בעונת 2018/2019 שונה שמה המסחרי של הליגה ל"ליגת JAPANIKA".
במאי 2019 רכשה הבורסה לניירות ערך בתל אביב את החסות על שם הליגה תמורת כ-12 מיליון ש"ח לשלוש עונות, ובעקבות כך שונה שמה המסחרי של הליגה ל"ליגת הבורסה לניירות ערך" החל מעונת 2019/2020.
במרץ 2022 חתמה מנהלת הליגות בכדורגל עם הבנק הדיגיטלי הראשון - ONE ZERO על הסכם חסות תמורת כ-10 מיליון ש"ח ל-2 העונות הבאות (5 מ' שקל לכל עונה), ובעקבות כך החל מעונת 2022/2023 תקרא ליגת העל "ליגת ONE ZERO".
פעילות

במהלך מבצע צוק איתן הוחלט על הפסקה סולידרית של משחקי ליגת העל.
בגלל טבח שבעה באוקטובר משחקי ליגת העל נעצרו מ-7.10 עד סוף נובמבר 2023
מחאת הכרטיסים הביאה לכך שהמנהלת קבעה מחירי תקרה לכרטיסי כניסה לכדורגל
הסכמי חסות על ליגת העל בכדורגל.
משא ומתן עם המועצה להסדר ההימורים בספורט על הגדלת תמיכת המדינה בכדורגל מקצועני
הובלת תיקון בחוק איסור אלימות בספורט
עסקה עם צ'רלטון לרכישת זכויות השידור של הכדורגל הישראלי תמורת כ-506 מיליון שקלים ל-4 שנים
הערות שוליים

↑  דף המידע על מנהלת הליגות לכדורגל, באתר ארגון הליגות האירופיות (באנגלית)
↑  אופירה אסייג, אבי לוזון: אין בשורה בנבחרת של אלי גוטמן, באתר one.co.il, ‏3.6.2012
↑  דו"ח ועדת זליכה
↑  משה שיינמן, ועדת זליכה: להקים מנהלת לליגות הבכירות, באתר ynet, 8 באוקטובר 2012
↑  דו"ח הוועדה הציבורית לרפורמה בענף הכדורגל בישראל
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, מסקנות הוועדה לרפורמה: הקמת מנהלת, צמצום הליגה, באתר וואלה, 18 באוקטובר 2012
↑  אסי ממן, ‏יום היסטורי: אושר סופית הסכם מנהלת הליגה, באתר ONE‏, 2 ביולי 2014
↑  "הכדורגל הישראלי יהנה מהכנסה של יותר מחצי מיליארד שקל בשנים הקרובות", באתר כלכליסט, 23 בדצמבר 2015
↑   דור בלך, כך ייראה הסכם השיווק הבא של ליגת העל, באתר הארץ, 18 ביולי 2016
↑  דירקטוריון המנהלת הכריע: ליגת העל תקרא "ליגת JAPANIKA", באתר מנהלת הליגות לכדורגל, 23 באוגוסט 2018
↑  רון שטיין, ‏"ליגת הבורסה לני"ע": בן זאב סיכם על מתן חסות לליגת העל בכדורגל תמורת 12 מיליון שקל לשלוש שנים, באתר גלובס, 28 במאי 2019
↑  אלמוג עזר, ליגת העל בכדורגל מחליפה נותן חסות: הבנק הדיגיטלי במקום הבורסה, באתר כלכליסט, 31 במרץ 2022
↑  שירי אלג'ם, ‏חצי מהפכה: רוב המשחקים ב-50 ש"ח לכרטיס. הגדולות: 80-90, באתר ערוץ הספורט, 10 בספטמבר 2014
האישה הבוכה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פבלו פיקאסו 
 תאריך יצירה:  1937 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  60.8 ס״מ 
 גובה:  50 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  T05010 (גלריית טייט) 
 מיקום:  טייט ליברפול
 
האישה הבוכה (באנגלית: The Weeping Woman) היא ציור שמן על בד של הצייר פבלו פיקאסו אשר צויר בצרפת ב-1937.
אודות הציור

"האישה הבוכה" היה נושא שעניין את פיקאסו רבות וכתוצאה מכך חזר על כך רבות באותה השנה בסדרות ציורים. ציור זה, שנוצר ב-26 באוקטובר 1937, היה הציור המפורט ביותר בסדרה זו. הציור נכלל באוסף של מוזיאון טייט מודרן בלונדון מאז 1987.
סדרת האישה הבוכה נחשבת כהמשך לטרגדיה המתוארת בציור גרניקה. בכך שהתמקד בדימוי של אישה בוכה, פיקאסו כבר לא צייר את ההשפעות הישירות של מלחמת האזרחים בספרד, אלא התייחס לדימוי אוניברסלי יחיד של סבל.
בציור מוצגת דמותה של דורה מאר – פילגשו של פיקאסו בין השנים 1936 ל-1944. במהלך הקשר ביניהם, פיקאסו נהג לצייר אותה בכמה סגנונות שונים, חלקם ריאליסטיים, חלקם שפירים, אחרים מעונים או מאיימים.
 פיקאסו הסביר:
"בשבילי דורה היא האישה הבוכה. במשך שנים הצגתי אותה כמעונה, לא בשל סדיזם, וגם לא בהנאה; רק מתוך ציות לחזון שכפה עצמו עלי. זאת הייתה המציאות העמוקה, לא המלאכותית".
פיקאסו הוסיף ואמר:
"דורה, בשבילי, הייתה תמיד אשה בוכה... וזה חשוב, כי נשים הן מכונות שסובלות".
האישה הבוכה בגלריה טייט הייתה אחת מסדרת ציורים של פיקאסו המתארת את הנושא. גרסה נוספת של שני ציורים שצוירו ב־18 באוקטובר 1937, נגנבה מהגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן שבאוסטרליה באוגוסט 1986, ונמצאה בתא בתחנת רכבת במלבורן מאוחר יותר באותו חודש. דרישת הגנבים, בין היתר, הייתה להגביר את מימון האמנות.
הערות שוליים

↑  Léal, Brigitte: "Portraits of Dora Maar", Picasso and Portraiture, page 396. Harry N. Abrams, 1996.
↑  Robinson, William H., Jordi Falgàs, Carmen Belen Lord, Robert Hughes, and Josefina Alix (2006). Barcelona and Modernity: Picasso, Gaudí, Miró, Dalí. Yale University Press. p. 466.
↑  The Weeping Woman, 1937 by Pablo Picasso, Pablo Picasso
↑  Léal, page 406,1996.
↑  Léal, page 395, 1996.
↑  Malraux, André: "Picasso's Mask, page 138. Holt, Rinehart and Winston, 1976.
↑  http://www.abc.net.au/tv/rewind/txt/s1199862.htm http://www.highbeam.com/doc/1P2-3781362.html
| פבלו פיקאסו |
| --- | --- | --- |
| תקופות באמנות | התקופה הכחולה • התקופה הוורודה • מודרניזם • קוביזם • סוריאליזם |  |
| יצירות אמנות מפורסמות | העלמות מאביניון • גרניקה • הטרגדיה • נער עם מקטרת • דורה מאר עם חתול • האישה הבוכה |  |
| בנות זוג | אולגה קוקלובה • מארי-תרז וולטר • דורה מאר • פרנסואז ז'ילו • ז'קלין רוק |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פיקאסו (פריז) • מוזיאון פיקאסו (ברצלונה) • מוזיאון פיקאסו (אנטיב) |  |
| בתרבות הפופולרית | תעלומת פיקאסו • אהבותיו של פיקאסו • נקמתו המתוקה של פיקאסו • מגדל פיקאסו |  |
אליזבת וורצל

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1967 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בינואר 2020 (בגיל 52) מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Elizabeth Lee Wurtzel 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר למשפט של ייל  הרווארד קולג'  ישיבת רמ"ז 
 
אליזבת וורצל (באנגלית: Elizabeth Wurtzel;‏ 31 ביולי 1967 – 7 בינואר 2020) הייתה סופרת, עיתונאית ועורכת דין אמריקאית, מחברת הספר דור הפרוזאק.
ביוגרפיה

וורצל נולדה  וגדגלה סבניו יורק שבארצות הברית, למשפחה יהודית. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים.
בשנת 2016 גילתה וורצל כי הצלם האמריקני-יהודי בוב אדלמן (אנ'), שהיה ידיד קרוב של המשפחה, הוא אביה-הביולוגי. וורצל גילתה עובדה זו מעט לאחר פטירתו של אדלמן.
בילדותה למדה בבית הספר היהודי היוקרתי "רמז" במנהטן.
התמודדותה עם דיכאון החלה בשנות ההתבגרות המוקדמות, בגיל 11 עברה ניסיון אובדני ראשון, והתמודדה עם פגיעה עצמית.
למדה לתואר ראשון בספרות השוואתית באוניברסיטת הרווארד. במהלך לימודיה בהרווארד עבדה ככתבת במספר עיתונים, וזכתה בפרס לעיתונאות סטודנטים של "רולינג סטון".
למדה משפטים באוניברסיטת ייל ועברה את מבחני לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק בשנת 2010.
בשנת 2015 חשפה כי היא מתמודדת עם סרטן השד ופרסמה מספר כתבות אודות התמודדותה עם המחלה.
נפטרה בינואר 2020 מסיבוך של מחלת הסרטן, והיא בת 52.
קריירה > עיתונאות

במהלך לימודיה באוניברסיטת הרווארד החלה לכתוב בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה וכן בעיתון "The Dallas Morning News".
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר בגריניץ' וילג' ועבדה ככתבת ומבקרת מוזיקה בעיתונים "ניו יורקר" ו-"ניו יורק מגזין".
לאורך השנים פרסמה כתבות בעיתונים שונים ובהם "וול סטריט ג'ורנל", הגרדיאן ו"אל".
קריירה > כתיבה

ספר הביכורים של וורצל, "דור הפרוזק" (Prozac Nation) יצא לאור בשנת 1994 כשהייתה בת 27. זהו רומן אוטוביוגרפי שבו מתארת וורצל את התמודדותה עם דיכאון ואת הטיפול בתרופה נוגדת הדיכאון פרוזק.
הספר תורגם לעברית בשנת 2002.
בצאתו היו המבקרים חלוקים בדעתם לגבי הספר, היו ששיבחו את כתיבתה וכן השוו אותה ליוצרים אחרים כגון סילביה פלאת', בוב דילן וג'ואן דידיון, והיו מבקרים שכינו את כתיבתה מלאה ברחמים עצמיים ומרוכזת בעצמה.
בשנת 1998 יצא לאור ספרה השני, "כלבה: בשבחן של נשים בעייתיות" (Bitch: In Praise of Difficult Women). בספר עוסקת וורצל בסוגיות בפמיניזם וחברה ומתייחסת לנשים שאינן פועלות לפי תכתיבים מקובלים. בין הנשים שבהן מתמקדת וורצל בספרה נכללות הילרי קלינטון, אליזבת טיילור, איימי פישר, מרגו המינגוויי וניקול בראון סימפסון. הספר זכה לתגובות מעורבות ממבקרים.
הממואר הבא שכתבה וורצל הוא "עוד, עכשיו, שוב" (More, Now, Again) משנת 2001. בספר זה מתמקדת וורצל בהתמכרותה לסמים, בעיקר ריטלין. היא מתארת כיצד החלה להשתמש בריטלין במרשם במהלך כתיבת ספרה השני, והשימוש התגלגל עד מהרה להתמכרות. בהמשך מתואר תהליך הגמילה מסמים אותו עברה.
ספרה הבא של וורצל, משנת 2004, "The Secret of Life: Common sense Advice for Uncommon Women" (בתרגום חופשי- סוד החיים: עצות לנשים לא שגרתיות). בספר חולקת וורצל עצות לחיים מספקים ועוסקת בנושאים כגון התמודדות עם ביקורת, זוגיות והתמכרויות.
בשנת 2008 פרסמה כתבה על הסופר דייוויד פוסטר וולאס, לאחר התאבדותו. בכתבה תיארה את היכרותה הקצרה עם הסופר והתייחסה לדיכאון ממנו סבל.
קיימות השערות כי סיפורו של וואלאס "הנפש הדיכאונית" (The Depressed Person) נכתב בהשארת וורצל ומתאר את דמותה.
בשנת 2012 תבעה ההוצאה לאור "פינגווין" את וורצל, בדרישה שתחזיר מקדמה בגובה כ-33,000 דולרים ששולמה לה לצורך כתיבת ספר כחלק מהסכם שנתחם עם ההוצאה. לפי ההסכם, וורצל הייתה אמורה לסיים את כתיבת הספר בנושא התמודדות עם דיכאון, בהיקף של כ-250 עמודים, עד שנת 2004. וורצל לא השלימה את הספר ולא השיבה את כספי המקדמה. התביעה נדחתה בשנת 2013.
בשנת 2015 יצא לאור ספרה "Creatocracy: How the Constitution Invented Hollywood" שבו היא מתמקדת בנושאים בקניין רוחני ותרבות אמריקאית.
ספריה

Prozac Nation: Young and Depressed in America: A Memoir”, 1994”
Bitch: In Praise of Difficult Women", 1998"
"More, Now, Again: A Memoir of Addiction", 2001
The Secret of Life: Common sense Advice for Uncommon Women", 2004"
"Creatocracy: How the Constitution Invented Hollywood", 2015
ספריה > תורגמו לעברית

דור הפרוזק, 2002, הוצאת פן, מתרגמת: ענת רז, עורך: אורי לוטן.
הערות שוליים

1 2  Alex Clark, Elizabeth Wurtzel obituary, The Guardian, ‏2020
↑  Elizabeth Wurtzel, Penn Publishing
1 2  Michiko Kakutani, The Examined Life Is Not Worth Living Either, New York Times, ‏1994
1 2  Elizabeth Wurtzel - Biography, Jew Age
↑  Sarah J. Hodd, From Prozac Nation to Yale Law School? Elizabeth Wurtzel's Unlikely Journey, abc news
↑  Passing February 2010 (W-Z), The New York State Board of Law Examiners
↑  Elizabeth Wurtzel, And Now This: Author Elizabeth Wurtzel Reckons with Breast Cancer, Vice, ‏2015
↑  EJ Dickson, Elizabeth Wurtzel, Author of ‘Prozac Nation,’ Dead at 52, Rolling Stone, ‏2020
↑  Elizabeth Wurtzel Articles, The Guardian
↑  Elizabeth Wurtzel, Failure To Launch: When Beauty Fades, Elle, ‏2009
1 2  דור הפרוזק/ אליזבת וורצל, באתר הספרייה הלאומית
↑  Kathleen Craugwell, Prozac Memoirs, Los Angeles Times, ‏2000
↑  Erica L. Werner, Prozac Nation: Elizabeth Wurtzel's Unofficial Guide to Whining, The Harvard Crimson, ‏1994
↑  In praise of difficult women, The Irish Times, ‏1998
↑  Karen Lehrman, I Am Woman, Hear Me Whine, The New York Times Archive, ‏1998
↑  Margaret Gunning, Unmeasured Words, January Magazine, ‏2002
↑  Beyond the Trouble, More Trouble, New York Magazine, ‏2008
↑  Bran Nicol, The ghosts of Elizabeth Wurtzel and David Foster Wallace: Depression, Sincerity, Hauntology, Comparative American Studies An International Journal, 2021
↑  Lindsay Beyerstein, The Best Thing Elizabeth Wurtzel Has Written About Depression, In These Times, ‏2013
↑  Alison Flood, Penguin sues authors over 'failing to deliver books', The Guardian, ‏2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528044505171  PLWABN: 9810583769105606  BnF: cb13168072s (data)  CiNii: DA13175186  GND: 121008800  ICCU: VIAV097716  ISNI: 0000 0001 1072 4676  LCCN: n94065442  NDL: 00843153  NKC: xx0033455  NLK: KAC200309775  NTA: 127731601  SNAC: w6z903v2  SUDOC: 035113391  VIAF: 79139789   WorldCat (עם VIAF): 79139789 
וורצל (מימין) עם הסופרים קתרין הריסון ודרין שטראוס בפאנל בפסטיבל הספרים של ברוקלין, 2010
הקוף העירום

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דזמונד מוריס 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  סגנון מדעי 
 נושא:  אתולוגיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1967 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת רשפים
 תאריך:  1969
 תרגום:  יעקב שרת
 
הקוף העירום - מחקרו של זואולוג על בעל החיים הקרוי אדם (באנגלית: The Naked Ape: A Zoologist's Study of the Human Animal) הוא ספר מדע פופולרי משנת 1967 מאת הזואולוג והאתולוג האנגלי דזמונד מוריס, הבוחן את בני האדם כמין בעולם הטבע ומשווה אותם לבעלי חיים אחרים. הספר היה לרב-מכר מיד עם הוצאתו לאור. הספר תורגם ל-23 שפות. התרגום לעברית נעשה על ידי יעקב שרת ויצא לאור ב-1969, בהוצאת רשפים.
"גן החיות האנושי", ספר המשך של מוריס, הבוחן את התנהגותם של אנשים בערים, יצא לאור ב-1969.
תוכן הספר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חסרה התייחסות לחלק מהותי בספר, "קוף המים".
"הקוף העירום" מציג את ההתנהגות האנושית ככזו שהתעצבה על מנת לעמוד באתגרי החיים של האדם כמין צייד. שם הספר נובע מהיות האדם המין היחיד מתוך 193 מינים של קופים והומינידים שאינו מכוסה בשיער. לדברי מוריס, ששימש כאוצר היונקים בגן החיות של לונדון, הוא שאף להפוך את המדע לנגיש יותר ולהסיר את מעטה המסתורין מעל ההתנהגות האנושית.
בספרו כותב מוריס כי לבני האדם יש לא רק את המוח הגדול ביותר מבין הפרימטים הגבוהים, אלא גם היחס הגבוה ביותר בין גודל הפין למסת הגוף – תוצאה של הברירה המינית באבולוציה האנושית (אנ'). הוא גם מעלה את השערתו כי אונות האוזניים האנושיות התפתחו כאזור ארוגני נוסף, מה שמסייע למיניות הרחבה יותר שדרשה האבולוציה לצורך קשר מונוגמי. עוד טוען מוריס כי הצורה המעוגלת של שדי הנשים התפתחה בעיקר כסימן מיני ולא רק לאספקת חלב לתינוקות. הוא מסביר שכאשר בני האדם עברו ליחסי מין בתנוחה קדמית, חל שינוי באנטומיה הנשית: נשים עם חזה מעוגל הזכירו לגברים קימורים אחרים בגוף, וכך זכתה התכונה לעדיפות והשתרשה.
מוריס תיאר מאפיינים שונים בהתנהגות האנושית מנקודת מבט אבולוציונית, בתקופה בה ההסברים התרבותיים היו שמרניים יותר. כך, למשל, הוא טוען שהקשר הזוגי נוצר כדי לאפשר לגברים היוצאים לצוד לסמוך על נאמנות בת זוגם. הוא אף מציע כי שיער גוף דליל התפתח כיוון שעור חשוף מגביר את התחושתיות בקשר הזוגי.
כחמישית מהספר מוקדשת לנושא המיניות. שאר הספר עוסק בגידול ילדים, באלימות ומלחמה, בתזונה ובנוחות, ובדמיון והשוני בין האדם לבין בעלי חיים אחרים.
עיבודים לסרטים

סרט משנת 1973 בבימויו של דונלד דרייבר, המבוסס בצורה רופפת מאוד על הספר, נעשה בכיכובם של ג'וני קרופורד וויקטוריה פרינציפ. בשנת 2006, הופק סרט עצמאי, המבוסס באופן רופף על הספר, שנכתב וביים על ידי דניאל מליץ, בכיכובם של ג'וש וייז, צ'לס סוויין, שון שאנקס, אמנדה מקדונלד, טוני לת'אן וקורבין ברנסן. מעבר לכך שהתסריטים שלהם מבוססים באופן רופף על ספרו, מוריס לא היה מעורב באף אחד מהסרטים. עם זאת בשנת 1981 שימש מוריס יועץ להפקת סרט ההרפתקאות ניצוץ החיים, שביים ז'אן-ז'אק אנו על פי תסריט מאת ז'ראר בראש.
ביקורות

הסופרת איליין מורגן (אנ'), כותבת כי הספר "שינה את חייה באופן קיצוני". בספרה רב המכר "מוצא האשה" (אנ') (1972), שנכתב בעקבות ספרו של מוריס, טענה שהתיאוריות של מוריס על גוף האישה הן פשוט תולדה מצערת של הפנטזיה הגברית, כאילו העולם נברא לספק את צרכיו של הגבר, ובייחוד את צרכיו המיניים. לטענתה השדיים לא נועדו לגברים, אלא למטרתה האמיתית של האבולוציה, מזון לתינוק. השדיים מייצרים מזון תינוקות אידיאלי - מזין, קל לעיכול, מלא ויטמינים וחומרי חיסון טבעיים - ושומרים עליו שיהיה סטרילי ובדיוק בטמפרטורה הנכונה בכל רגע שהתינוק זקוק לאוכל.
בשנת 2017, במאמר משותף לרגל 50 שנה ליציאת הספר לאור, כתב האנתרופולוג רובין דונבר (אנ') כי "הטענה המרכזית של מוריס, שחלק ניכר מההתנהגות שלנו ניתנת להבנה בהקשר של התנהגות בעלי חיים, בוודאי עמדה במבחן הזמן, גם אם חלק מהפרטים לא." וכי "הוא כנראה עדיין צודק בכך שאותן פיסות התנהגות אנושיות שמשפרות את החוויה המינית נועדו לקדם קשרים זוגיים - גם אם קשרים זוגיים אינם לכל החיים כפי שרבים הניחו אז."
עיתונאית המדע אנג'לה סייני (אנ') כתבה במאמר כי "כישלונו העקבי להבין את השפעת הפטריארכיה ודחיקת הנשים גובל במוזר". היא מציינת שהוא בחר להתעלם בניתוח שלו מחברות ציידים-לקטים מודרניות (למרות שהחברות הללו הן הקרובות ביותר כיום לאופן שבו בני האדם התפתחו), וכי טענתו שנשים היו בעיקר "עקרות בית" במשך כל ההיסטוריה ועבודת כפיים היא בעיקר עיסוק גברי אינה נכונה.
הביולוג בן גארוד (אנ') כתב במאמר כי "הרעיון הזה שאנחנו תוצר לוואי של מיליוני שנות אבולוציה ולא לבד כפסגה של איזו בריאה מיטיבה היה גילוי שכזה, שכשהספר יצא לאור הוא זעזע רבים. כן, זה נכתב כבר בעבר אבל מעולם לא באופן כל כך רהוט ואף פעם לא בצורה שכוונה לקהל שאינו מומחה." עוד כתב כי "העניין בקריאה של הקוף העירום הוא שהוא יכול לעשות אחד משני דברים: זה יכול לספק ניצוץ להצתה של מוח חוקר, או - אם זה גורם לעין שלך להתעוות בתדהמה, למשל על דעות מיושנות על המיניות - לגרום לך לעשות חשבון נפש על מה שאתה באמת יודע. הוא שולח אותך לתרגיל אקדמי, מסנן טיעונים משכנעים כדי לברור את השביב המפתה של ראיות אמפיריות."
הגנטיקאי אדם רתרפורד (אנ'), כינה במאמר את הספר "קצת יותר ממדע פנטזיה אירוטי" ו"ספר מלא ברעיונות מלהיבים אך יש להם מעט תוקף מדעי".
ראו גם

פסיכולוגיה אבולוציונית
הערות שוליים

↑  "הקוף העירום" מאת ד"ר דסמונד מוריס, המתאר את האדם מנקודת מבטו של זואולוג, זכה לתפוצה עצומה באגגליה, למרחב, 15 בדצמבר 1967
↑  רב מכר עולמי "הקוף העירום" מאת דסמונד מוריס - בעברית, מעריב, 4 בדצמבר 1969
↑  1967: The Naked Ape steps out, BBC
↑  עמוס פריבס, מצפים שאתמסד, אבל מה יכול לשכנע אותי לסקס רק עם אחת?, באתר הארץ, 18 בפברואר 2019
↑  פייר ברטלמי, לה מונד, תיאוריה חדשה מנסה להסביר למה גברים נמשכים לשדיים, באתר הארץ, 11 באפריל 2013
↑  הקוף האנושי במערומיו, היום, 25 באוקטובר 1967
↑  אורי קליין, יש לך אש? - "ניצוץ החיים" שחף ת"א, דבר, 13 ביוני 1982
↑  https://www.newscientist.com/article/dn13714-life-changing-books-the-naked-ape/
↑  אלאונורה לב, משל השדיים - השדיים כהמצאה מינית מודרנית, חדשות, 20 באפריל 1992
↑  Robin Dunbar, Adam Rutherford, Ben Garrod, Angela Saini, The Naked Ape at 50: ‘Its central claim has surely stood the test of time ‘, The Guardian, ‏Sun 24 Sep 2017
↑  נקודת המוצא של מוריס לטענה זו היא שלנקבות כל היונקים בלוטות חלב המספקות את הצורך להזין את צאצאיהם, אך מבין הפרימטים רק אצל בני האדם בלוטות אלה מופגנות בצורה בולטת לעין
גרגור מנדל

| --- | --- |
גרגור יוהאן מנדל
גרגור יוהאן מנדל
 לידה:  20 ביולי 1822 האימפריה האוסטרית הינצ'יצה (אנ'), מרקיזות מוראביה
 פטירה:  6 בינואר 1884 (בגיל 61) האימפריה האוסטרו-הונגרית ברנו, מרקיזות מוראביה
 שם לידה:  Johann Mendel 
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של ברנו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פאלאצקי באולומוץ  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  המנזר תומאס הקדוש בברנו 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר פרנץ יוזף 
 www.mendelweb.org
 תרומות עיקריות
 "אבי הגנטיקה", על היותו מגלה חוקיה הראשונים ועל היותו הראשון שערך ניסוי פשוט, ברור, מסודר ורחב היקף בתחום זה. משנתו קרויה מנדליזם או "חוקי התורשה של מנדל".
 
גרגור יוהאן מנדל (בגרמנית: Gregor Mendel; בצ'כית: Řehoř Jan Mendel‏; 20 ביולי 1822 – 6 בינואר 1884) היה ביולוג ונזיר אוגוסטיני גרמני-מוראבי. על חלקו בגילוי וניסוח חוקי התורשה הראשונים, זכה לכינוי: "אבי הגנטיקה". משנתו קרויה מנדליזם או "חוקי התורשה של מנדל".
תולדות חייו

מנדל נולד בשנת 1822 בכפר היינצנדורף (כיום הינצ'יצה בשלזיה הצ'כית), במוראביה שבאימפריה האוסטרית. הוא היה בן למשפחה דוברת-גרמנית, אך סביבתו הייתה דו-לשונית והוא שלט בצ'כית. הוריו, כפריים עניים, נאלצו להכניסו למנזר אוגוסטיני בברין, שם נחשף בין היתר ללימודי המדעים. באוניברסיטת וינה למד הוראת ביולוגיה ומתמטיקה. בין מוריו שם היה כריסטיאן דופלר. הוא נכשל לפחות פעמיים במבחני ההסמכה להוראה. לימודי הסטטיסטיקה בפרט הוכיחו עצמם יקרי ערך בגישתו למחקריו העצמאיים. ב-1866 פרסם את מחקריו, אולם חשיבותם לא הובנה עד הסוף והם נשכחו.
ב-1867 נתמנה לאב המנזר האוגוסטיני בברנו, חדל ממחקריו עם התמקדותו בניהול המנזר ושקע בעניינים בירוקרטיים מקומיים בעקבות רפורמות רחבות באימפריה האוסטרו-הונגרית שאך נוסדה. הוא נפטר ממחלת כליות ב-1884. בהלווייתו ניגן המלחין הצ'כי לאוש יאנאצ'ק.
כ-15 שנים לאחר מותו באביב 1900, שלושה חוקרים שונים ממדינות שונות פרסמו תוך חודשיים את מחקריו וממצאיו של מנדל. הם זנחו את גישת הערבוב והמיזוג התורשתית שרווחה בקהילה המדעית, ומנדל הוכר כמייסד הגנטיקה המודרנית. סיפור חייו של מנדל הוא דוגמה לגאון שהקדים את זמנו ולא זכה להכרה בימי חייו.
התורשה לפני מנדל

בני אדם, בתרבויות שונות וביבשות שונות עסקו בפועל בהשבחת גזעים וצמחים, כלומר, היה להם ידע על מהות התורשה.
עם פרסום הספר "מוצא המינים" על תורת האבולוציה של חוקר הטבע האנגלי צ'ארלס דרווין, עלתה השאלה בדבר הדרך בה עוברות תכונות תורשתיות.
לפני מנדל שלטה גישת המיזוג והערבוב (Blending inheritance), שלפיה הצאצא הוא בעל תכונות שמהוות את הממוצע של תכונותיהם של הוריו. לפיכך, זיווג של פרח לבן באדום ייתן צאצא ורוד.
אורגניזם ומתודולוגיה

מנדל הגיע לניסוח עקרונותיו על סמך סקרנות, הבנה עמוקה, נאמנות לאמת ומידה לא קטנה של מזל.
בחירת האורגניזם המתאים למחקר : מנדל בחר באפונה, שיש לה מספר תכונות חשובות שסייעו להצלחתו של המחקר:
אברי הרבייה חבויים בעלים – מה שמונע הפריה זרה, ומבטיח זנים טהורים בטבע, אולם מאפשר הפריה ידנית זרה במסגרת הניסוי באמצעים פשוטים למדי.
הזמינות הגבוהה של פנוטיפים (ביטוי חיצוני לגנים) קלים לזיהוי ולניתוח.
מחיר נמוך.
זמן דור קצר יחסית.
המקום המצומצם יחסית שדרוש לגידול הצמח.
בנוסף, שיטות העבודה שנקט מנדל סייעו להצלחת מחקרו:
תכנון מדוקדק של הניסויים: מנדל ערך הכלאות מבוקרות שבהן קבע מי יהיו ההורים.
סימול תמציתי ובהיר של מערך הניסוי ותוצאותיו: מנדל סימל כל תכונה באות – תכונה דומיננטית באות גדולה ותכונה רצסיבית באות קטנה. באופן זה קל לעקוב אחר המשתנים, ולהגיע למסקנות.
בידוד משתנים – בכל ניסוי מנדל התייחס לתכונה אחת בלבד, והתעלם מתכונות אחרות.
איסוף כמות רבה של נתונים, והתייחסות לכל מכלול הנתונים של הכלאות זהות כאל הכלאה אחת. מנדל סבר, שכאשר מקור הנתונים הוא בזן טהור, אפשר להתייחס לתוצאות של מספר הכלאות זהות כאילו היו תוצאה של אותה הכלאה עצמה, ולהגדיל בכך את גודלה של האוכלוסייה שעליה מתבסס הניתוח הסטטיסטי.
שימוש בניתוח סטטיסטי כדי לבחון את ההתאמה בין התוצאות להשערה שלו. כלומר, הוא ערך מספר רב של ניסויים והגיע למסקנה על סמך הממוצע של תוצאות הניסויים כדי להימנע מהתייחסות למקרים קיצוניים כאל מייצגים.
מנדל לא מיהר להסיק מסקנות ולפרסם את מחקרו אלא ערך שורה של ניסויים שנועדו לאמת את השערותיו.
עם זאת, לאחר שנים טען הסטטיסטיקאי הנודע רונלד פישר שתוצאותיו הסטטיסטיות של מנדל "מושלמות מדי", כלומר: ההסתברות שניסוי אמיתי יניב התפלגות כה מושלמת הוא קטן. לכן נראה היה לו שמנדל שיפץ את תוצאות ניסוייו או לא ביצע את ניסויו עד תומם. הדבר הוביל לדיונים רבים בקרב סטטיסטיקאים. בספר שפרסמו ארבעה מחברים ב-2008 הם הגיעו למסקנה כי לא היה זיוף בתוצאות שמנדל פרסם.
ניסויים

מנדל חקר שבע תכונות. כל תכונה בעלת שני מאפיינים סותרים:
צבע הפרח – סגול או לבן,
מיקום הפרח לאורך הגבעול – צדדי או בקצה הגבעול,
צבע האפון – צהוב או ירוק,
צורת האפון – חלק (עגול) או מחוספס (מקומט),
צבע התרמיל – ירוק או צהוב,
צורת התרמיל – מנופח או שטוח,
גובה הצמח – ארוך או קצר.
מנדל ערך הכלאות הדדיות באמצעות הסרת המאבק מהפרח והברשת השחלה בגרגירי אבקה מצמח אחר. העובדה שאברי הרבייה חפויים בעלים מנעה הפריות לא רצויות מלהתרחש.
מנדל יצר זנים טהורים באמצעות הכלאות עצמיות במשך מספר דורות. בסופו של דבר קיבל 14 זנים. זן אחד לכל אחד מהתכונות. הוא קרא לכל זן דור הורי וסימנו ב-P.
מנדל ערך הפריה הדדית בין כל שני זנים (הפריה של תרמיל חלק במקומט ושל מקומט בחלק) ועקב אחרי כל תכונה משך שני דורות. את דור הצאצאים הראשון כינה F1, ואת דור הצאצאים השני כינה F2. בכל ניסוייו הקפיד על הפריה הדדית.
ניסויים > תוצאות הניסויים

בכל הכלאה רק אחת התכונות מהשתיים שהופיעו בהורים (P) הופיעה גם בדור הצאצאים הראשון (F1), אולם בדור הצאצאים השני (F2) הופיעו שתי התכונות מחדש – זו שנעלמה בדור F1 צצה עכשיו ביחס של 1 מתוך 4. לדוגמה, בהכלאה בין אפון חלק למקומט קיבל מנדל ב-F1 אפונים חלקים בלבד, ובדור F2 קיבל יחס של 3 אפונים חלקים על אפון מקומט אחד.
ניסויים > מסקנותיו

מנדל הסיק מהניסויים שערך את המסקנות הבאות:
דור F1 נושא את שני הפקטורים שירש מהוריו.
הפקטור הנראה בדור F1 הוא פקטור דומיננטי (שולט) מפני שהוא ממסך את השפעתו של הפקטור האחר. את הפקטור הממוסך כינה פקטור רצסיבי (נשלט). הפקטור הרצסיבי שב ומופיע בדור F2 ביחס 3:1.
הפקטורים נפרדים בשעת יצירת הגמטות (תאי רבייה). כל גמטה נושאת עותק אחד של כל פקטור.
בהפריה מתרחש זיווג אקראי של כל הגמטות האפשריות.
המסקנות שאליהן הגיע בניסוייו הובילו את מנדל לניסוח מספר חוקים, חוק ההפרדה, חוק ההתפלגות העצמאית, וחוק הדומיננטיות והאחידות. חוקים אלו מרכיבים את חוקי התורשה של מנדל.