stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף טייר
ביוגרפיה > השלום

במהלך האירועים הדרמטיים של הקומונה הפריזאית, הייתה צרפת עדיין במצב מלחמה עם פרוסיה ואחר כך עם האימפריה הגרמנית החדשה. הקרבות הופסקו, אבל חיילים גרמנים שלטו על מחצית שטחה של צרפת. ביסמרק והממשלה הגרמנית היו מודאגים מהמרד בפריז וחששו שצרפת תחדש את המלחמה. ביסמרק הצהיר שגרמניה לא תסיג את חייליה מצרפת עד שהממשל הצרפתי לא יתייצב והוא אף הציע פעמיים לטייר לשלוח חיילים גרמנים לדיכוי הקומונה, אך טייר סירב.
מרגע דיכוי הקומונה, הקדיש טייר את מאמציו לשחרור צרפת מן הכיבוש הגרמני. הוא איבד את אלזס וחלק מלורן, עם אוכלוסייה של 1,600,000 תושבים מתוך 36,100,000 תושבי צרפת. גירעון התקציב הממשלתי הגיע ל-3 מיליארד פרנקים. לפי הסכם השלום התחייבה צרפת לשלם לגרמניה 5 מיליארד פרנק בזהב. שיקום ההרס מימי הקומונה דרש גם הוא כ-232 מיליון פרנק. טייר ניצל את כישוריו הפיננסיים על מנת למצוא מקורות מימון לכסף הדרוש. הוא לקח מלווה מן הבנק של צרפת ומבנק מורגן בלונדון, וביוני 1871 הנפיק איגרות חוב שהכניסו מעל 4 מיליארד פרנק. ביולי 1871 היה טייר מסוגל לשלם את 500,000,000 פרנקים הראשונים לגרמניה. בתמורה כפי שהבטיחו, הסיגו הגרמנים את כוחותיהם משלושה מחוזות בצרפת: אר, סום וסן תחתית.
נפילתו (1873)

הדוכס דה ברויי הכין בקפידה דרך להפיל את טייר. ב-2 באפריל, נשיא האספה הרפובליקאי המתון, ז'ול גרווי, נאלץ להתפטר בשל שערורייה אישית והוחלף על ידי סגן המרכז-ימין, באפט, שתמך במונרכיה חוקתית. זמן קצר לאחר מכן, ב-27 באפריל, נערכו בפריז בחירות למילוי המקום הפנוי באספה. גם מועמד  המונרכיסטים וגם המועמד הרפובליקני המתון שנתמך על ידי טייר הובסו על ידי רפובליקאי קיצוני יותר בשם בארודט, שנתמך על ידי לאון גמבטה והאגף השמאלי של הרפובליקנים. בחירות נוספות נערכו ב-11 במאי: בחמישה מתוך ששת המושבים הפתוחים זכו רפובליקנים. האגף הימני של האספה נבהל מכך שהמדינה מרחיקה יותר מדי שמאלה והחליט שהגיע הזמן להיפטר מטייר.
הדוכס דה ברויי פנה למרשל מקמאהון, חייל ותיק שהביס הן את האוסטרים בקרב מג'נטה, והן את הקומונה. מקמאהון סירב בהתחלה, אבל כשברויי התעקש, הוא אמר שאין לו שאיפות פוליטיות, אבל במקרה שטייר יפרוש, הוא לא רוצה להותיר את צרפת בלי ממשלה. בדיון הפרלמנטרי שבא לאחר מכן הכריז טייר: "כמובן שאני בעד רפובליקה... מחוץ לרפובליקה, אין דבר מלבד כאוס."
תייר הציע קבינט חדש, אך דה ברויי והימין התנגדו לכך שהממשלה החדשה אינה שמרנית מספיק. דה ברויי החל את הדיון, והזהיר שהמדינה זקוקה לממשלה איתנה של הימין, כי בלעדיה תנצח המפלגה הרדיקלית, שמעולם לא התנערה מהקומונה.
טייר דיבר ארוכות ברגש, והסביר שהוא, תומך ותיק במלוכה, החליט ש"בהתחשב בצורת הדברים כיום בעולם התרבותי, בפועל מונרכיה היא בלתי אפשרית לחלוטין". הוא סיים: "אני מתאר מדיניות שמרנית; הדרך שלנו היא המדיניות בין שני קצוות". לאחר מכן הצביעה האספה, והתקבלה דפקטו הצבעת אי אמון בממשלת טייר ברוב של 362 מול 348. למחרת, ב-24 במאי, הגיש טייר את התפטרותו כנשיא. באותו יום, האספה הצביעה על החלפת טייר במרשל מקמאהון. דה ברויי הפך לראש מועצת השרים של הנשיא החדש. דה ברויי הכריז כי סדרי העדיפויות של הממשלה החדשה יהיו "למנוע את פלישת האלמנט הרדיקלי", ו"לחזק את בסיס הסדר החברתי.
טייר המשיך לשבת באספה לאחר התפטרותו, אך נאם בה רק פעם אחת. הוא הספיק לראות את דה ברויי נכשל במאמציו להפוך את צרפת למונרכיה חוקתית; המונרך שהוצע על ידי דה ברויי, הרוזן שמבור, סירב שוב לקבל את דגל הטריקולור ומגבלות מסוימות על שלטונו. דה ברויי התפטר ב-16 במאי 1874. הרוזן שאמבור חזר לגלות ולא שב עוד לצרפת. בחירות חדשות נערכו ב-20 בפברואר 1876. טייר נבחר מחדש לכסאו בפריז, והרפובליקנים ניצחו. באספה החדשה היו 360 רפובליקנים, 120 מלוכנים ו-80 בונפרטיסטים.
שנותיו האחרונות

ב-15 באפריל 1877 חגג תייר את יום הולדתו ה-80; הוא קיבל מברקי ברכות מכל רחבי אירופה, כולל הודעה ידידותית מביסמרק.
הנשיא מקמאהון, טירון פוליטי, התקשה להרכיב ממשלה. הוא קרא בשנית לדה ברויי להיות ראש הממשלה שלו. ב-16 במאי 1877, טייר היה אחד מ-363 צירים שהצביעו על אי אמון בדה ברויי.
הממשלה נפלה ונקבעו בחירות חדשות.
טייר, בן שבעים ושש בעת עזיבתו את הממשלה, היה במצב בריאותי ירוד. הוא הגיע לאספה בתדירות נמוכה יותר. הוא נבחר לסנאט הצרפתי החדש כנציג העיר בלפורט, שאותה סירב בעבר להעביר לגרמניה. במושב הפרלמנט האחרון שלו, ב-16 ביוני 1877, הוא מצא את עצמו בצד של הרפובליקנים נגד הממשלה המונרכיסטית. כתב עת ימני התייחס לטייר כאל "זקן מרושע". במהלך דיון טען חבר בממשלה שהאסיפה, ולא טייר, הייתה האחראית לשחרור השטח הצרפתי מהגרמנים. טייר היה נוכח כאשר המנהיג הרפובליקאי, לאון גמבטה, קם לדבר. הוא הצביע על טייר ואמר: "לא אקח מאיש המדינה המהולל שלפניי, שאיש אינו מכבד יותר ממני, את הכבוד והתהילה השייכים לו, אך הוא אינו רוצה לתבוע אותם לעצמו בלבד. את מה שהוא לא מוכן לעשות, תעשה ההיסטוריה."  הנוכחים הריעו ארוכות לטייר, אשר התרגש ובכה במעמד.  
אבל טייר לא זכה לראות את הבחירות החדשות.  הוא מת משבץ מוחי ב-3 בספטמבר בסן-ז'רמן-אן-לה בזמן שכתב מנשר בחירות לרפובליקנים.
הלווייתו של טייר ב-8 בספטמבר הייתה אירוע ממלכתי ופוליטי כאחד. הנשיא מקמאהון רצה לארגן הלוויה ממלכתית ולצעוד בעצמו אחר הארון, אך מאדאם טייר סירבה; היא לא רצתה שאף מלוכני ישתתף בטקס. במקום זאת, טייר זכה בלוויה צבאית מלאה, שבה לקחו חלק שלושה גדודי חי"ר, יחידת פרשים וסוללת ארטילריה. חנויות בפריז נסגרו, ורבים מהבניינים כוסו בסרטים שחורים. 363 הצירים הרפובליקניים שהצביעו עם תייר נגד הממשלה צעדו אחרי הארון ובראשם עמדו לאון גמבטה וויקטור הוגו. הקהל העצום שנאסף לאורך מסלול הלוויה צעק "תחי הרפובליקה!"
על קברו נכתב המוטו שניסח בעצמו בצוואתו: "Patriam dilexit - Veritatem coluit" (הוא הוקיר את מולדתו, וטיפח את האמת).
חייו הפרטיים

בגיל 30 ביקר תכופות טייר בביתו של אלקסיס דון  (Dosne) שהיה חלפן כספים אמיד ופקיד מס בעיר ברסט ואחר כך בליל, היה גם בעל טירת טון בליל. הוא התקבל בחום על ידי בני הזוג דון, ואלקסיס דון תמך בו כלכלית בראשית חייו הציבוריים.
בהמשך הפכה כנראה ארידיס דון למאהבתו של טייר, דבר שהיה מקובל על פי הקודים החברתיים של התקופה, שבהם גם לנשים היו חירויות יחסיות לנהל קשרים מחוץ לנישואים. בסופו של דבר שידכה לו ארידיס את בתה הבכורה, אלאלי אליז (Eulalie Élise Dosne), (1880-1818) שהייתה אז בת 15, וצעירה ממנו בכעשרים שנה. יריביו הפוליטיים של טייר לעגו לו על הנישואים, והיו שטענו כי אליז היא ביתו. בו זמנית המשיך טייר גם בקשר הרומנטי עם אמה. הוא נהג להופיע באירועים הרשמיים מלווה באשתו ובחמותו. בהמשך היו לו יחסים גם עם הבת הצעירה, פליסי.
הקשר עם משפחת דון ונישואיו לבתם לא התקבל בעין יפה בחוגי החברה הגבוהה, שבה נחשב טייר כ"נובוריש".
פרסים ואותות הוקרה

1833 - חבר האקדמיה הצרפתית
1871 - הצלב הגדול של לגיון הכבוד
הנצחה

רחובות רבים בערי צרפת - פריז, ולאנס, אביניון, גרנובל וכו' נושאים את שמו של טייר, כולל הרחוב שבו נולד בעיר מרסיי.
בפריז בככר סן ז'ורז' נמצא הבית לשעבר של משפחת דון, כיום בית הקרן דון-טייר (Fondation Dosne-Thiers), החל משנת 1905 הוא משמש כמוזיאון-ספרייה בבעלות המכון של צרפת. בניין נמצאת הספרייה על שם טייר, שלוחה של ספריית המכון של צרפת.
ספרים ומאמרים

1822. Salon de Mil huit cent vingt-deux, ou collection des articles insérés au Constitutionnel, sur l’exposition de cette année. Paris. Maradan. 5 lithographies hors-texte.
(הסלון 1822 או אוסף מאמרים ב"קונטיטוסיונל")
ברשת - באתר הספרייה הלאומית
1822. Les Pyrénées et le Midi de la France, pendant les mois de novembre et décembre Paris. Ponthieu.
(הפירנאים והדרום של צרפת, בחודשים נובמבר ודצמבר) ברשת באתר הספרייה הלאומית
1823-27. Histoire de la Révolution française . Paris. Lecointre et Durey. (10 volumes) (ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית) - בעשרה כרכים
נאום קבלתו לאקדמיה הצרפתית והכרך א באתר הספרייה הלאומית (בצרפתית)
כרך א - 1825 online (בגרמנית)
כרך ד - 1826 online (בגרמנית)
כרך 5 - 1827 online (בגרמנית)
1826. Law et son système de finance, Paris. (לו והשיטה הפיננסית שלו)
1831. La Monarchie de 1830, par A. Thiers, député des Bouches-du-Rhône, Paris, Alexandre Mesnier.
(המונרכיה מ-1830 - מאת א. טייר, נחבר של מחוז בוש-דו-רון)
1841. Histoire de la Révolution Française. Précédée d’un Précis de l’histoire de France, par M. Michelet. Bruxelles. Société des bibliophiles belges (2 volumes).
(היסטוריה של המהפכה הצרפתית - (ולפניה - "סינופסיס על ההיסטוריה של צרפת" מאת ז'ול מישלה") בהוצאת אגודת הביבליופילים הבלגים - ב-2 כרכים
1845-62. Histoire du Consulat et l’Empire faisant suite à l’Histoire de la Révolution française. Paris. Paulin (volumes 1 à 16). Paulin, Lheureux et Cie (volumes 17 & 18). Lheureux et Cie (volumes 19 & 20)
(ההיסטוריה של הקונולט ושל האימפריה, כתוספת להיסטוריה של המהפכה הצרפתית - 20 כרכים 1845–1862)
(1848. De la Propriété. Paris. Paulin, Lheureux et Cie,(הבעלות) (הדפסה חוזרת: Paris, Éditions du Trident, 2011).
1848. De la Propriété. Édition augmentée des Discours sur le droit au travail et sur le crédit foncier. Bruxelles. Méline. Cans et Compagnie.
(הבעלות. מהדורה מורחבת של הנאומים על משפט העבודה ואשראי הקרקע)
1849. Du Communisme. Paris. Paulin, Lheureux et Cie. (על הקומוניזם)
1858. Histoire de Law. Paris. Michel Lévy frères. (הסיפור של לו)
1865. Histoire de la Révolution française, Paris, Furne, (2 volumes). Illustrations par Yan Dargent.
(היסטוריה של המהפכה הצרפתית - ב-2 כרכים)
1868. De la Propriété. Nouvelle édition augmentée d’un choix de maximes et pensées extraites de L’histoire du Consulat et de l’Empire. Paris. (הבעלות. מהדורה חדשה מורחבת על ידי מבחר אמרות שפר והגיגים מתוך "ההיסטוריה של הקונסולט ושל האימפריה")
1873. Histoire de la Révolution du 4 septembre et de l’insurrection du 18 mars : dépositions de M. Thiers devant les commissions d’enquête parlementaire. Paris.
(היסטוריה של מהפכת 4 בספטמבר ועל ההתקוממות ב-18 במרץ:עדויותו בפני ועדות חקירה פרלמנטריות)
1902. Notes et souvenirs de M. Thiers. 1848. Révolution du 24 février. Paris, Calmann-Lévy.
(רישומים וזיכרונות של מר טייר 1848. מהפכת 24 בפברואר)
1903. Notes et Souvenirs. Voyage diplomatique. Proposition d’un Armistice. Préliminaires de la Paix. Présidence de la République. Paris. Calmann-Lévy.
(רישומים וזיכרונות. מסע דיפלומטי. הצעת שביתת הנשק. ההסכמים המקדימים את השלום. נשיאות הרפובליקה)
1903. Occupation et libération du territoire 1871-1873. Correspondances. Paris. Calmann-Lévy.
(הכיבוש ושחרור השטחים 1871–1873. התכתבויות)
נאומים, דו"חות, עדויות

1844. Rapport de M. Thiers sur la loi d’instruction secondaire fait au nom de la Commission de la Chambre des députés dans la séance du 13 juillet 1844. Paris. Paulin.
(דו"ח של מר טייר על חוק ההשכלה התיכונית - בשם הוועדה של בית הנבחרים בישיבה ב-13 ביולי 1844)
1850. Rapport général présenté par M. Thiers au nom de la Commission de l’Assistance et de la Prévoyance Publiques. Dans la séance du 26 janvier 1850, Paris, Paulin, Lheureux et Cie.
(דו"ח כללי המוצג על יד מר טייר בשם הוועדה לסיוע ולביטוח ציבוריים - בישיבה ב-26 בינואר 1850)
1864. Discours de M. Thiers député de la Seine sur l’expédition du Mexique prononcés dans la discussion de l’adresse au corps législatif. Paris. Lheureux et Cie.
(נאום של מר טייר, נבחר של מחוז סן בנוגע למסע למקסיקו - בגוף המחוקק - 1864)
1865. Discours de M. Thiers député de la Seine sur les finances prononcés au corps législatif dans la discussion du budget. Séances de 2 et 6 juin. Paris. Lheureux et Cie.
(נאום של מר טייר, נבחר המחוז סן, בנוגע לפיננסים - בדיונים על התקציב בגוף המחוקק. הישיבות ב-2 ו-6 ביוני 1865)
1867. Discours de M. Thiers député de la Seine sur la politique extérieure de la France spécialement en ce qui concerne l’Allemagne et l’Italie prononcés au corps législatif dans les séances des 14 & 18 mars 1867. Paris, Lheureux et Cie. (נאומו של מר טייר, נבחר של מחוז סן, על מדיניות החוץ של צרפת בייחוד ביחס לגרמניה ואיטליה, בישיבות הגוף המחוקק ב-14 ו-18 במרץ 1867)
1867. Déposition dans l’enquête ouverte sur les banques et la circulation fiduciaire. Paris.
(עדות בחקירה בנוגע לבנקים ולמחזוריות פיאט)
1868. Discours prononcés au corps législatif (janvier et février 1868) par M. Thiers sur la liberté de la Presse. Tours et Paris. (נאומים בגוף המחוקק על חופש העיתונות)
1871. Discussion du projet de loi relatif à un emprunt de 2 milliards. Séance du 20 juin 1871. 1872. Discours de M. A. Thiers. Paris. Imprimerie et Librairie du Journal Officiel. Wittersheim.
(נאום בדיון על הצעת החוק בנוגע למלווה בשווי 2 מיליארדים. בישיבה ב-20 ביוני 1871)
1871. Déposition sur le 18 mars, Paris.
(עדות על 18 במרץ 1871)
1877. Manifeste de M. Thiers aux électeurs du IXe arrondissement de Paris. Paris. Marpon et E. Flammarion.
(קול קורא של מר טייר אל הבוחרים ברובע התשעה עשר של פריז)
1879-83. Discours parlementaires (1830-1877). Publiés par M. Calmon, Paris, Calmann-Lévy. (15 volumes).
(נאומים בפרלמנט 1830–1877)
לקריאה נוספת

Jonathan Fenby - The History of Modern France - from the Revolution to the War with Terror,  Simon&Schuster, London 2015
Jacques Madaule - Histoire de France vol.2 Gallimard, Paris, 1943
מחלקת המחקר של הרשות השופטת

מחלקת המחקר של הרשות השופטת היא גוף מחקר עצמאי של הרשות השופטת בישראל שמטרתו העמדת ידע מחקרי איכותי ומבוסס ומתן תשתית אינפורמטיבית ורעיונית לפעילות מערכת המשפט בישראל.
מבנה ארגוני

מחלקת המחקר הוקמה בשנת 2010, ומקום מושבה בבית המשפט העליון. המחלקה הוקמה על ידי עו"ד ד"ר קרן וינשל מרגל, אשר פרסומיה ראו אור בכתבי עת אקדמיים ידועים (כגון JELS ו-PNAS). כיום עומדת בראש המחלקה ד"ר גלי אביב. החוקרים במחלקה הם בעלי השכלה במשפטים ובמדעי החברה.
פעילות המחלקה מתבצעת בפיקוח ובהנחיית ועדת היגוי הקובעת את יעדי המחקר, וממצאיה מוגשים לה לצורכי גיבוש מדיניות. בראש ועדת ההיגוי עומד נשיא בית המשפט העליון, ועל חבריה נמנים גם מנהל המכון להשתלמות שופטים (השופט בדימוס ד"ר שלמה לוין) ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים (השופט ד"ר יגאל מרזל).
פעילות המחלקה

מחקרי המחלקה מתייחדים בכך שהם משלבים שני ענפי דעת מרכזיים - תחום מדעי החברה ותחום המשפט. במחלקה פותחו מתודולוגיות אמפיריות, איכותניות וכמותניות, העומדות בסטנדרטים המקובלים בתחום מדעי החברה.
המחלקה מקיימת שיתופי פעולה עם מוסדות מחקריים מקבילים בעולם, בהם Federal Judicial Center בארצות הברית ו-European Commission for the Efficiency of Justice באירופה - שבה קיבלה המחלקה ב-2012 מעמד של משקיפה כנציגת ישראל. שיתופי פעולה נוספים מתקיימים עם חוקרים בכירים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות בישראל.
פרסומים

פרסומי המחלקה זוכים לחשיפה בכתבי עת אקדמיים ובעיתונות הכללית. כך, מחקר של המחלקה בשיתוף עם פרופ' אורן גזל אייל בעניין שיעורי הזיכוי וההרשעה בהליכים פליליים הפריך את מיתוס 99% הרשעה שרווח בציבור. מחקר נוסף של המחלקה בחן את העומס השיפוטי שמטילים תיקים מסוגים שונים על השופטים, והבחין בין מספר התיקים הנפתחים במערכת המשפטית לבין העומס שהם מטילים בפועל. מחקרים נוספים של המחלקה ניתנים לצפייה באתר בית המשפט העליון
הערות שוליים

↑  (Journal of Empirical Legal Studies)
↑  (Federal Judicial Center)
↑  (European Commission for the Efficiency of Justice)
↑  אורן גזל אייל, ענבל גלון וקרן וינשל מרגל, שיעורי הרשעה וזיכוי בהליכים פליליים, 2012
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'קרן וינשל-מרגל,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'הוגש נגדכם כתב אישום? סיכוי של 75% שתורשעו , באתר TheMarker‏, 9 באוקטובר 2013
↑  אתר מחלקת המחקר של הרשות השופטת
אביעד גליקמן

| --- | --- |

אביעד גליקמן ב-2023
 לידה:  7 באוקטובר 1978 (בן 46) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מעסיק:  חדשות 13
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  aviadglickman
 
אביעד גליקמן (נולד ב-7 באוקטובר 1978) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב לענייני משפט בחדשות 13.
ראשית חייו

אביעד גליקמן נולד בירושלים למשפחה דתית. את שירותו בצה"ל עשה בגדוד צבר של חטיבת גבעתי. במהלך השירות הצבאי יצא בשאלה. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בתקשורת ובסוציולוגיה. לאחר שחרורו מהצבא עבד כמאבטח במשמר בתי המשפט במשך כ-5 שנים.
קריירה

ב-2006 החל לעבוד בתקשורת במקומון ידיעות ירושלים מרשת מקומוני ידיעות אחרונות, שם שימש כתב פלילי ומשפט. בשנת 2007 השתתף בתפקיד אורח כניצב פעיל בסדרה האלופה וגילם כתב פורץ לחדר המתנה. עם הקמת העיתון "כלכליסט" בתחילת 2008, עבר גליקמן לשמש בעיתון ככתב המשפט והפלילים. ביוני אותה שנה עבר ל-ynet, שם שימש כתב המשפט המרכזי של האתר במשך כארבע שנים וחצי.
ב-2012 מונה לכתב לענייני משפט של חדשות 10 בערוץ 10. גם לאחר מיזוג הערוץ עם "רשת" המשיך בתפקידו בחדשות 13. בין הישגיו ניתן למנות את חשיפת ההקלטות בין שולה זקן לראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, את חשיפת תיעוד השחזור של רצח הנער מוחמד אבו חדיר, את חקירת המשטרה בעניינה של שרה נתניהו בעניין המטפלת הסיעודית של אביה.
ב-2023 קבע בית המשפט כי גליקמן הוציא את דיבתו של אסף דעבול, המשנה לראש עיריית ראשון לציון וחייב אותו בפיצוי, לאחר ש"מסר דיווח עיתונאי שהוא רחוק מדי מהמציאות ועל כן חוטא לאמת".
חייו האישיים

גליקמן, המתגורר במודיעין, נשוי לעו"ד עדי שמחוביץ גליקמן. אשתו שימשה עוזרת-דובר משרד המשפטים, ולכן, חתמה על הסדר ניגוד עניינים על רקע עבודתו.
לזוג שלושה ילדים.
פרסים

זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית תקשורת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
הערות שוליים

↑  לפי דבריהם של טל ברמן ושל גליקמן עצמו בתוכנית "היום שהיה" עם טל ברמן, רשת 13, 20 במאי 2020
↑  תפקידו של אביעד גליקמן כניצב פעיל בסדרה "האלופה", עונה 2 פרק 53 (דקה 11:14), באתר וואלה VOD
↑  אורן פרסיקו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'"דיווח עיתונאי שהוא רחוק מדי מהמציאות", באתר העין השביעית, 25 במאי 2023
↑  יואב יצחק,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'ניגוד עניינים בדוברות משרד המשפטים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 במרץ 2016
↑  רשימת זוכי אות אביר איכות השלטון לשנת 2020, באתר התנועה לאיכות השלטון, ‏11.4.21
ג'ון טראמבל

| --- | --- |
ג'ון טראמבל, דיוקן עצמי 1802
ג'ון טראמבל, דיוקן עצמי 1802
 לידה:  6 ביוני 1756 Lebanon, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בנובמבר 1843 (בגיל 87) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  הרווארד קולג' 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה 
 הושפע על ידי:  בנימין וסט 
 יצירות ידועות:  Declaration of Independence, The Death of General Mercer at the Battle of Princeton, January 3, 1777, General George Washington at Trenton, Washington at Verplanck's Point, General George Washington Resigning His Commission, The Capture of the Hessians at Trenton, December 26, 1776, Surrender of General Burgoyne, The Death of General Warren at the Battle of Bunker's Hill, June 17, 1775, Surrender of Lord Cornwallis, The Death of General Montgomery in the Attack on Quebec,  December 31, 1775 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  Sarah Hope Harvey Trumbull 
 חתימה:   
 
ג'ון טראמבל (באנגלית: John Trumbull;‏ 6 ביוני 1756 – 10 בנובמבר 1843) היה לוחם, ואמן שתיעד את תקופת העצמאות. בולט בציוריו ההיסטוריים של המהפכה האמריקאית ומכונה "צייר המהפכה". הכרזת העצמאות של טראמבל (1817), אחד מארבעת ציוריו התלויים ברוטונדה של הקפיטול, שימש לציור על שטר של שני דולר.
ראשית החיים

טראמבל נולד בלבנון, קונטיקט, בשנת 1756, לג'ונתן טראמבל ופיית' טראמבל. אביו כיהן כמושל קונטיקט בשנים 1769– 1784. שני הצדדים של משפחתו היו צאצאים מראשוני המתיישבים הפוריטנים במדינה.
היו לו שני אחים גדולים, ג'וזף טראמבל, המפקח הכללי הראשון של צבא היבשה במלחמת המהפכה, וג'ונתן טראמבל ג'וניור, שיהפוך ליו"ר השני של בית הנבחרים בארצות הברית.
טראמבל הצעיר נכנס בשנת 1771 להרווארד קולג', בגיל חמש עשרה וסיים את לימודיו בשנת 1773. בגלל תאונת בילדותו, איבד טראמבל את הראיה בעין אחת. ייתכן שהדבר השפיע על סגנון הציור המפורט שלו.
המהפכה האמריקאית

כחייל במלחמת המהפכה האמריקאית, טראמבל היה בבוסטון ועסק ברישום תוכניות של קווי הלחימה הבריטיים והאמריקאיים. הוא מונה לעוזר לגנרל ג'ורג' וושינגטון, וביוני 1776 סגן לגנרל הורשיו גייטס. הוא התפטר מהצבא בשנת 1777 לאחר סכסוך על תיארוך זמן הקצונה שלו.
בשנת 1780, כאשר נגמרו לו הכספים, פנה טראמבל לאמנות כמקצוע. הוא נסע ללונדון, שם, לאחר היכרותו עם בנג'מין פרנקלין, למד טראמבל אצל בנג'מין וסט. לפי הצעתו של וסט, צייר טראמבל תמונות קטנות של מלחמת העצמאות ודיוקנאות זעירים. הוא צייר כ-250 תמונות בחייו.
ב-23 בספטמבר 1780, נתפס הסוכן הבריטי רב-סרן ג'ון אנדרה על ידי כוחות הצבא האמריקאיים, ונתלה כמרגל ב -2 באוקטובר 1780. לאחר שהגיעו החדשות לבריטניה, התלקח זעם ציבורי, וטראמבל נעצר, כי היה קצין בצבא היבשתי בדרגה דומה לג'ון אנדרה. הוא היה כלוא במשך שבעה חודשים בלונדון.
לאחר ששוחרר, טראמבל חזר לארצות הברית בהפלגה שנמשכה שישה חודשים והסתיימה בסוף ינואר 1782. לאחר מכן הצטרף לאחיו דייוויד באספקה לצבא שהוצב בניו ווינדזור, ניו יורק, בחורף 1782–1783.
שנים שלאחר המלחמה

בשנת 1784, לאחר ההכרה של בריטניה בעצמאות ארצות הברית, חזר טראמבל ללונדון ללימודי ציור. בזמן שעבד בסטודיו שלו, צייר טראמבל את קרב בונקר היל ואת מותו של הגנרל ג'וזף ווארן בהתקפה על קוויבק. שתי העבודות נמצאות כעת בגלריה באוניברסיטת ייל.
ביולי 1786 נסע טראמבל לפריז, שם עשה רישומי פורטרט של קצינים צרפתים לציור "כניעת לורד קורנוואליס". בסיועו של תומאס ג'פרסון, שכיהן כשגריר האמריקני בצרפת, החל טראמבל בתכנון ראשוני של מגילת העצמאות. במהלך חמש השנים הבאות צייר טראמבל פורטרטים קטנים של החותמים, בהם השתמש מאוחר יותר כדי לחבר את הציור הגדול יותר. אם החותם נפטר, הועתק דיוקן קודם, כמו במקרה של ארתור מידלטון, שתנוחת ראשו בולטת בציור. במהלך ביקור אצל כל חותם או משפחתו, טראמבל, שתמיד חיפש מימון, ניצל את ההזדמנות כדי למכור העתקים מראש של התחריטים שיופקו מציוריו על המהפכה האמריקאית.
בהיותו בפריז, טראמבל הוצג על ידי ג'פרסון בפני הציירת האיטלקית מריה קוסוויי. הם הפכו לחברים אינטימיים לכל החיים. ציורו של טראמבל של ג'פרסון, שהוזמן על ידי קוסווי, התפרסם בעיקר בגלל חריטה מאוחרת יותר על ידי אשר בראון דיורנד.
ציור הכרזת העצמאות של טראמבל נרכש על ידי הקונגרס האמריקאי, יחד עם ציור כניעתו של הגנרל בורגוין, כניעתו של לורד קורנווליס, והציור - גנרל ג'ורג' וושינגטון מתפטר מתפקידו, הכל קשור למהפכה. כולם תלויים עכשיו ברוטונדה של קפיטול ארצות הברית.
אמצע החיים

בשנת 1791 נבחר טראמבל כחבר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (AAA&S).
בשנת 1794 שימש טראמבל כמזכירו של הדיפלומט ג'ון ג'יי בלונדון במהלך המשא ומתן על האמנה עם בריטניה, שקבעה במידה רבה את הגבול עם קנדה ואיפשרה חידוש ייצוא כותנה לבריטניה. הוא פעל עוד בנושאים דיפלומטיים תוצרי המשא ומתן ותוצאות המלחמה. זמן קצר לאחר סיום שירותו של טראמבל, הוא נסע לשטוטגרט כדי לאסוף את החריטה השלמה של הציור על קרב בונקר היל. בנסיעה חזרה הוא עבר דרך פריז.
מאוחר יותר עבר טראמבל תקופות קשות בהן לא הצליח למכור את ציוריו. בשנת 1831 מכר לאוניברסיטת ייל סדרה של 28 ציורים ו -60 דיוקנאות זעירות תמורת 1,000 דולר.
לאחר שנים רבות של ניסיונות ליצור הכנסות מציוריו, הוא סוף סוף מצא דרך לקיים את עצמו מהאמנות שלו. זה ללא ספק האוסף הבודד הגדול ביותר של יצירותיו. האוסף שכן במקור בגלריה לאמנות נאו-קלאסית שתוכנן על ידי טראמבל עצמו בקמפוס העתיק של ייל, יחד עם דיוקנאות של אמנים אחרים.
שנים מאוחרות יותר

טראמבל מונה לנשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות יפות בעיר ניו יורק, כיהן במשך עשרים שנה, משנת 1816 עד 1836. עם הדגשת המסורות הקלאסיות, טראמבל לא הסתדר עם התלמידים. במקביל, כישורי הציור שלו פחתו.
בשנת 1825 פרשו רבים מהתלמידים והקימו את האקדמיה הלאומית לעיצוב. האקדמיה האמריקאית לא הצליחה להכיל טעמים משתנים, ומאוחר יותר בשנת 1839 נסגרה לאחר ששריפה שנייה הרסה את אוספיה.
טראמבל כתב את האוטוביוגרפיה שלו, שפרסם בשנת 1841.
הוא נפטר בעיר ניו יורק בגיל 87 ב־10 בנובמבר 1843.
מורשת

טראמבל נקבר במקור (יחד עם אשתו) מתחת לגלריה לאמנות באוניברסיטת ייל, אותה הוא עיצב.
בשנת 1867 הועבר אוסף עבודותיו לאולם חדש שנבנה.
מקום הולדתו של ג'ון טראמבל בלבנון, קונטיקט, הוכרז כאתר היסטורי לאומי (NHL), 1965
הודפס בול זיכרון של ג'ון טראמבל, בשנת 1968.
הערות שוליים

↑  "Gentleman John Trumbull"
↑  Chisholm, Hugh, ed,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'Trumbull, John (artist), 1911 Encyclopædia Britannica'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'Volume 27
↑  John Trumbull,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'Autobiography, Reminiscences and Letters of John Trumbull, from 1756 to 1841, B.L. Hamlen, 1841. (באנגלית)
↑  "Benjamin West and John Trumbull", web.archive.org, ‏2016-03-20
↑  "Book of Members, 1780–2010: Chapter T"
↑  Trumbull Gallery at Yale'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'(ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463607605171  PLWABN: 9810587960605606  BnF: cb146112791 (data)  BPN: 95498239  CiNii: DA12587304  GND: 118802844  ICCU: PUVV290868  ISNI: 0000 0001 2134 4222  KulturNav: 46060caa-83ea-48ec-9cd7-adf3c7ebc5b4  LCCN: n50011728  NTA: 06943994X  RERO: 02-A005630604  RKD: 78332  SELIBR: 400002  SNAC: w6jh3pk0  SUDOC: 058631534  ULAN: 500016000  VcBA: 495/256858  VIAF: 56862633   WorldCat (עם VIAF): 56862633 
ג'ון טראמבל, גנרל ג'ורג' וושינגטון לפני הקרב טרנטון, 1792
ג'ון טראמבל, הכרזת העצמאות, 1819
ג'ון טראמבל, מותו של גנרל ווארן בקרב בנקר היל (1775), 1786
ג'ון טראמבל, גברת שרה טרמבול עם כלב, 1802
ג'ון טראמבל, אלכסנדר המילטון, 1805
עבדות בקובה

מוסד העבדות בקובה מילא תפקיד בולט בחיי החברה, התרבות והכלכלה הקובנית. ניתן להעריך שהעבדות התחילה בשנת 1513, עם קבלת האישור המלכותי הראשון למשלוח עבדים לשטחים הקולוניאליים של הכתר הספרדי בקובה. בתקופת שליטתן של בריטניה וספרד בקובה, בשנים המוקדמות של המאה ה-19, הפך הסוכר למשמעותי ביותר עבור הכלכלה הקובנית. תעשיית הסוכר דרשה כוח עבודה זול. מקורו של כוח עבודה זה היה באפריקה. ככל שצמחה תעשיית הסוכר הקובנית, כך צמח גם מוסד העבדות.
בניגוד לשאר מדינות אמריקה הלטינית, אשר ביטלו את מוסד העבדות במהלך המאה ה-19, התעצם ייבוא העבדים לקובה במהלך תקופה זו, והרוב המוחלט של העבדים הובא אליה בשנים הללו. תנאי העבדות בקובה היו קשים, זאת למרות צו שהוציאה מלכות ספרד במטרה להגביל את שעות העבודה ואת העונשים שניתן היה להטיל על העבדים. לאחר תהליך ארוך בדרך לביטול העבדות, אשר כלל הסכמים שונים עליהם חתמה ספרד וחוקים שחוקקה בהשפעת לחץ המעצמות, בוטלה העבדות באופן רשמי בשנת 1886.