stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיילת ארמון הנציב
שלוש הטיילות > טיילת האז

טיילת האז הממוקמת על הר אצל, בסמיכות לארמון הנציב, נשקפת אל עבר העיר העתיקה, הר הבית והר הזיתים. טיילת מישורית זו, המקבילה לרחוב דניאל ינובסקי, נמתחת לאורך 600 מטר וברוחב של כ-6 מטר, מטיילת שרובר לארמון הנְציב. בנייתה החלה ב-1984, והיא נחנכה בשנת 1987. הטיילת נבנתה כחלק מפיתוח כביש הגישה לארמון הנציב, במקום נזרקה פסולת בנייה והקרן לירושלים נרתמה לשיקום השטח. הטיילת נבנתה על פי תוכנית של אדריכלי הנוף שלמה אהרונסון, יהודית גרין ולורנס הלפרין, והייתה הטיילת הראשונה שנבנתה באזור זה. לימים, נבנתה ממערב לה טיילת שרובר וממזרח לה טיילת גולדמן. הטיילת קרויה על שם בני הזוג וולטר ואליס האז(אנ'), מבעלי חברת לוי שטראוס ושות', שתרמו את הכסף להקמתה.
לטיילת, הבנויה בראש הרכס, צורה מישורית השומרת על צורת הרכס. הטיילת בנויה בצורה של אמת מים, ומזכירה אמות מים עתיקות שנמצאו באתר, וכן מבנה הטיילת נועד להוות משקל נגד לנוף החומות של העיר העתיקה. הטיילת מעוצבת בסגנון אר דקו מנדטורי התואם את מבנה ארמון הנציב הסמוך. בטיילת נבנו רחבה למופעים, בית קפה ומסעדה.
באוקטובר 2013 גילה באקראי מנהל מחוז ירושלים של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כי פרגולת מתכת חריגה בגודלה הוקמה בצמוד למסעדת המקום. זו פוגעת בנוף הנשקף מרחבת המצפור של הטיילת לכיוון העיר העתיקה. אישור הבנייה הוענק על ידי ועדת הרישוי העירונית. בנוסף, גודלה וגובהה של הפרגולה, שגרמו לסערה בקרב פעילי סביבה ובמועצה לשימור אתרי מורשת, אינם עומדים בקנה אחד עם שמירה על זכויות היוצרים של מתכנני המקום.
שלוש הטיילות > טיילת גולדמן

טיילת גולדמן היא המזרחית מטיילות רכס הר אצל שבמזרח ירושלים בתכנונו של לורנס (לארי) הלפרין. טיילת זו נמתחת מארמון הנציב, לכיוון מזרח, עד לכפר ג'בל מוכבר. הטיילת נבנתה על ידי תרומתו של ריצ'רד גולדמן, ונפתחה לקהל הרחב בשנת 2003. במקום מצויות חפירות ארכאולוגיות והתגלתה בקרבת הטיילת אמת מים מתקופת החשמונאים.
תוכניות פיתוח

ארגונים ירוקים מתנגדים ליוזמות תיירותיות שהוצגו לוועדה המקומית לתכנון ובנייה של ירושלים הנוגעות לפיתוח אזור הטיילת ובהם רכבל מטיילת גולדמן לטיילת שרובר, מגדל תצפית בגובה 135 מטר, ומתחם מלונות שיבנה לאורך רחוב ינובסקי.
מגדל התצפית - את המגדל יזם המהנדס עזי סלע, בתכנונם של האדריכלים יעל ויונתן שילוני, והתוכנית שלו אושרה בוועדת המשנה להתנגדויות של הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במאי 2002. בנובמבר 2005, המועצה הארצית לתכנון ובנייה ביטלה את התוכנית.
רכבל הטיילת - תוכנית שיזמה חברת "דיגל" שבנתה את שכונת נוף ציון, כחלק מפרויקט, בהיקף של כ-400 מיליון דולר, המשלב בין מתחם של דירות יוקרה, שטחי מסחר, מלונאות ואטרקציות תיירותיות.
תוכנית מתחם הרכס - תוכנית להקמת ארבעה בתי מלון מול הטיילת ובהם 1,400 חדרים, בבניינים בגובה של 5-12 קומות, עם חזית אחידה באורך 350 מטר ומגדל עורפי בגובה 24 קומות. הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה אישרה את התוכנית בפברואר 2002. בית המשפט המחוזי בירושלים, אישר לחברה להגנת הטבע והמועצה לשימור אתרים לערער למועצה הארצית לתכנון ובנייה על אישור תוכנית. בספטמבר 2005 המועצה הארצית ביקשה לערוך תיקונים בתוכנית ואחר כך היא הוקפאה.
מתקן האומגה של עמותת אלע"ד - בפברואר 2018, קיבלה עמותת אלע"ד היתר בנייה להקמת מתקן האומגה הארוכה ביותר בישראל, באורך של 784 מטר, בין טיילת האז ליער השלום.
גלגל ענק - בקיץ 2020 החלה עיריית ירושלים לקדם תוכנית להקמת גלגל ענק בטיילת, כאטרקציה תיירותית שנוסעיה יוכלו להשקיף על נוף העיר העתיקה.
ראו גם

הר אצל
נחל אצל
גיטה שרובר
ארמון הנציב
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים, מבט ארכיטקטוני, מכון ירושלים לחקר ישראל, הוצאת כתר, 1996.
הערות שוליים

↑  אריאל הירשפלד, גניו של שלמה אהרונסון, באתר הארץ, 31 ביולי 2009
↑  עש"ת, ירושלים - קרן לזכר גבריאל שרובר, מעריב, 2 באוגוסט 1988
↑  יותם נבין, שרובר רוצה את הכסף, כל העיר, 31 במרץ 1989
1 2 3  הושלמה הטיילת לאבו-תור, כל העיר, 4 באוגוסט 1989
↑  ניר חסון ונועם דביר, אושרה התוכנית שתכפיל את מספר בתי הקולנוע בי-ם, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2011
נעמה ריבה, האם מרכז שרובר יושיע את חובבי הקולנוע בירושלים?, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2015
↑  נילי מנדס, ראש של אדריכל - כולה ארכיטקטורה, מעריב, 22 בספטמבר 1991
1 2  ערי גושן, הטיילת הכי יפה בעיר, מעריב, 21 במאי 1989
↑  דליה טל, ‏טיילת גולדמן תיבנה כהמשך לטיילת שרובר, בעלות של 4 מיליון דולר, באתר גלובס, 14 בינואר 2001
↑  אסתר זנדברג, עד הרכס האחרון, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2005
↑  דליה טל, ‏אהרונסון: מגדל התצפית הוא הר העצה הרעה, באתר גלובס, 28 במאי 2000
↑  עזי סלע, מגדל תצפית צר ואצילי, באתר הארץ, 6 ביוני 2002
↑  אליסה אודנהיימר, הוועדה להתנגדויות בירושלים אישרה בניית מגדל תצפית בטיילת ארמון הנציב, באתר הארץ, 10 במאי 2002
↑  יעל ויונתן שילוני, חלום נגוז בירושלים, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2005
↑  דליה טל, ‏דיגל תקים מלון ליד ארמון הנציב בירושלים, באתר גלובס, 22 באוגוסט 2000
↑  דליה טל, ‏הירוקים נגד מגדל התצפית בארמון הנציב, באתר גלובס, 14 בפברואר 2000
↑  גל ניסים, ‏תוכנית מלונות הרכס בארמון הנציב תידון בארצית, באתר גלובס, 8 ביוני 2003
↑  אליסה אודנהיימר, בית המשפט אישר לחברה להגנת הטבע לערער על פרויקט רכס ארמון הנציב, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2002
↑  אורית בר-גיל, ‏עדיין לא בונים בארמון הנציב: תוכנית "מתחם הרכס" לתיקונים, באתר גלובס, 8 בספטמבר 2005
↑   ניר חסון, לא רק רכבל: אלע"ד תקים מעל מזרח ירושלים את האומגה הארוכה בישראל, באתר הארץ, 27 בפברואר 2018
↑   ניר חסון, עיריית ירושלים מקדמת בניית גלגל ענק בטיילת ארמון הנציב, באתר הארץ, 19 ביולי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570700705171  VIAF: 1148268037905110980   WorldCat (עם VIAF): 1148268037905110980 
טיילת שרובר
טיילת האז
טיילת גולדמן
ערן נוימן

| --- | --- |

פרופסור ערן נוימן בארכיון האדריכלות במוזיאון תל אביב לאמנות
 לידה:  1968 (בן 57 בערך) פתח תקווה, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 תחום יצירה:  אדריכלות, עיצוב, אוצרות, כתיבה
 
ערן נוימן (נולד בשנת 1968 בפתח תקווה) הוא אדריכל, אוצר, חוקר אדריכלות ישראלי ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. החל מאוקטובר 2019, נוימן מכהן כדקאן הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2010 ל-2018 כיהן כראש בית-הספר לאדריכלות על-שם דוד עזריאלי באוניברסיטת תל אביב. נוימן עומד בראש המעבדה הדיגיטלית לחקר אדריכלות.
נוימן הרצה ולימד במוסדות מובילים בעולם: באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת טונג'י בשנחאי, אוניברסיטת מונאש במלבורן, האוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו, אוניברסיטת מק'גיל במונטריאול, המכון הטכנולוגי של מינכן, אוניברסיטת לאבל ועוד.
נוימן שימש כחבר בוועדות רבות (ועדת פרס ישראל, פרס רוקח וועדת פרס קרוון). הוא שימש כיועץ לכנסים אקדמיים רבים (הכנס לכבוד מאה שנים לתל אביב, כנס יד הנדיב).
נוימן גם זכה במספר רב של מענקי מחקר (הקרן הלאומית למדע, קרן גרמניה-ישראל, קרן עתיד Zukunft, קרן ליידי דייוויס, קרן ג'יי פול גטי מלוס אנג'לס, קרן Chateaubriand, קרן Rosetrees, מענק משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה ועוד.
נוימן הוא המקים ועומד בראש ארכיון עזריאלי לאדריכלות במוזיאון תל אביב לאמנות.
חיים אישיים

נוימן הוא בן זוגו של התסריטאי אבנר ברנהיימר, ואב לשני בנים. מתגורר בתל אביב.
צי הים השחור

| --- | --- |
סמל צי הים השחור של רוסיה
סמל צי הים השחור של רוסיה
 פרטים
 כינוי:  צי הים השחור
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 שיוך:  משרד ההגנה הרוסי
 סוג:  צי
 בסיס האם:  סבסטופול 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1783–הווה (כ־242 שנים)
 מקים היחידה:  גריגורי פוטיומקין 
 מלחמות:  המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792)   הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה   המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812)   מלחמת העצמאות היוונית   המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829)   מלחמת קרים   מהפכת 1905   מלחמת העולם הראשונה   מלחמת האזרחים ברוסיה   מלחמת העולם השנייה   המלחמה הקרה   המלחמה בדרום אוסטיה   המאבק בשוד הימי לחופי סומליה   סיפוח חצי האי קרים   מלחמת אוקראינה-רוסיה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  לוחמים בשירות סדיר
 ציוד עיקרי:  ספינות קרב, צוללות גרעיניות
 פיקוד
 יחידת אם:  הצי הרוסי
 דרגת המפקד:  אדמירל
 מפקד נוכחי:  סרגיי פינצ'וק
 מפקדים:  ראו רשימה
 עיטורים
 עיטור הדגל האדום 
 
מסמלי צי הים השחור
צי הים השחור הרוסי (ברוסית: Черноморский флот) הוא הצי הפועל בים השחור ובסיסו העיקרי נמצא בעיר סבסטופול (אוקראינה דה יורה, רוסיה דה פקטו). הצי מחזיק ברשותו גם בסיס נוסף בנובורוסיסק.
מפקד הצי הנוכחי (מאז אוגוסט 2022) הוא אדמירל ויקטור סוקולוב, בעבר מפקד יחידת הצוללות של הצי הצפוני של חיל הים הרוסי וסגן הרמטכ"ל.
היסטוריה

צי הים השחור הוקם כאיחוד של שייטת דנייפר, אזוב וקרים לשייטת הים השחור במאי 1783. במקביל להקמת הצי החלו עבודות בהקמת נמל חדש בסבסטופול, שהחל משנת 1804 שימש כבסיס ראשי. ב-1785 הצי התחזק משמעותית והוקמה המפקדה של צי הים השחור, שמושבה הייתה תחילה בחרסון ובאותן שנים תרם פיודור אושקוב רבות לפיתוח הצי.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792), צי הים השחור הנחיל תבוסות כואבות לצי העות'מאני כמעט בכל המערכות שניהלה רוסיה כנגד הטורקים ואט-אט ביסס עצמו הצי כצי חזק ואיתן.
בתקופת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה, צי הים השחור עבר דרך המצרים בוספורוס ודרדנלים ופעל לשחרור האיים היוניים וקורפו, במימי הים התיכון, מידי הצרפתים.
היסטוריה > המאה ה-19

הצי נחלץ שוב למאבק מול הצי העות'מאני, בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812). ב-1807 צי הים השחור הנחיל תבוסה כואבת לצי העות'מאני בים האגאי, ואזור הדרדנלים.
בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), צי הים השחור ביצע מתקפות משולבות באזור הקווקז והבלקן, ובכל המערכות שנוהלו כנגד הטורקים הצי הרוסי ניצח והטביע ספינות עות'מאניות רבות. באמצע המאה ה-19, צי הים השחור הרוסי הפך לצי המפרשים הטוב ביותר בעולם, עם 14 ספינות מפרשים ושלל ספינות נוספות.
מלחמת קרים חשפה את רוסיה במערומיה. רוסיה נלחמה מול בריטניה, סרדיניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית על השליטה בבלקן, בים השחור והקווקז. הצי הנחיל תבוסות קשות לצי הטורקי וניצב מול איום השמדה, כאשר מלחי הצי הגנו באומץ רב על העיר סבסטופול, בעת הטלת המצור עליה. מלחמת קרים פגעה קשות ברוסיה בכלל ובצי הים השחור בפרט. ההסכמים שנחתמו לאחר מלחמת קרים, אסרו על רוסיה להחזיק בצי מלחמתי בים השחור ורק ב-1871 בוטל סעיף זה. בעקבות כך הרוסים החלו בניית הצי מחדש. מכיוון שהיה אסור להעביר אוניות קרב דרך המצרים מהים התיכון לים השחור, היה צורך לבנות את כל האוניות החדשות במספנות על חוף הים השחור.
היסטוריה > המאה ה-20

במהלך מהפכת 1905 בצי התרחשו מספר אירועים שהמרכזיים בהם היו מרד על אוניית הקרב פוטיומקין ומרד בראשות פיוטר שמידט.
המבחן הראשון של צי הים השחור המחודש היה במלחמת העולם הראשונה, ואף שכמה ממפקדי הצי התנהלו בגבורה רבה, הצי התקשה להתמודד בקרבות מול הגרמנים. בשנת 1916 למפקד הצי מונה אדמירל אלכסנדר קולצ'ק. בתקופתו הצי החזיר לעצמו שליטה כמעט מלאה בים השחור.
בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק רוסיה הסובייטית העבירה חלק משמעותי של האוניות לנובורוסיסק אך בסופו של דבר הם נאלצו להטביע את האוניות שהיו ברשותם, אך חלק מהאוניות עזבו לכיוון חצי האי קרים שהיה בשליטה גרמנית. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה אוניות הצי שנותרו היו חלק של הצבא הלבן והשתתפו בפינוי הכוחות מחצי האי קרים. במהלך זה השתתפו כ-130 אוניות הצי. לאחר הקמת ברית המועצות הצי הוקם מחדש.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתתף הצי בשורת מבצעים של חיל הנחתים, חרף ניסיונות מוצלחים למדי של הנאצים לשתק את צי הים השחור. אומנם הבסיסים העיקריים של הצי בסבסטופול ואודסה נכבשו על ידי הנאצים. בתקופה זו רוב אוניות הצי התרכזו בנובורוסיסק.
בשנת 1955 בקרבת סבסטופול התפוצצה וטבעה אוניית קו "נובורוסיסק" ועל סיפונה היו כ-605 ימאים. האונייה התקבלה מאיטליה במסגרת שילומים לאחר מלחמת העולם השנייה וסיבת הפיצוץ לא ברורה עד היום.
בתקופת המלחמה הקרה הצי עבר שורת שינויים ארגונים והשתתף בתמרונים צבאיים רבים. הצטרפות טורקיה לנאט"ו ושליטתה במעבר בין הים השחור לבין הים התיכון הקטינה בהרבה את החשיבות האסטרטגית של הצי בים השחור. במהלך כל תקופת המלחמה הקרה הייתה נוכחות קבועה של ספינות הצי בים התיכון. במטרה זו ספינות הצי נעזרו גם באוניות שבאו מצי הבלטי וצי האוקיינוס השקט.
בשנת 2006 ספינות נצי השתתפו במבצע המאמץ הפעיל בים התיכון.
היסטוריה > חלוקת הצי בין רוסיה לאוקראינה

בעקבות התפרקות ברית המועצות הודיעו רוסיה ואוקראינה על הקמת צבאות עצמאיים. בינואר 1992 נשיא רוסיה, בוריס ילצין, דחה את דרישת נשיא אוקראינה, ליאוניד קרבצ'וק, לקבל לפיקודו את צי הים השחור. זאת לאחר שצקרבצ'וק הכריז כי אוקראינה תעביר לפיקודה את הצי, שכלל 300 כלי שיט. גם מפקד צי הים השחור, האדמירל איגור קאסאטונוב, אמר בתגובה כי קציני הצי לא יישבעו אמונים לאוקראינה. באפריל 1992 הכריזו בנפרד רוסיה ואוקראינה על בעלות על הצי. אולם אחר כך פתחו קרבצ'וק וילצין במשא ומתן על עתידו.
מעמדה של נוכחות צי הים השחור הרוסי בסבסטופול ובחצי האי קרים נפתר לבסוף ב-1997 בהסכם חלוקת הצי. לפיו צי הים השחור הרוסי מחכיר את בסיס הצי בסבסטופול לעשרים שנה. כ-70% מתשתיות צי הים השחור נמצאים בחצי האי קרים: סבסטופול, פאודוסיה וניקולאייב, כאשר בנובורוסיסק נמצא בסיס משני של הצי. בהתאם להסכמות בין הצדדים רוסיה לא יכולה להוסיף ספינות נוספות לבסיסיה בחצי האי קרים והחלפות ספינות צריכים להיות מתואמים עם אוקראינה.
ב-12 ביוני 1997 הונף לראשונה בבסיס צי הים השחור דגל הצי הרוסי. נושאת המטוסים האדמירל קוזנצוב שהיא נושאת מטוסים היחידה שנבנתה בברית המועצות הועברה לצי הצפוני של רוסיה, אך ללא מטוסים וטייסים שנשארו באוקראינה.
היסטוריה > בשנות ה-2000

הצי היה נושא המשיך להיות נושא לוויכוחים בין רוסיה לאוקראינה, כאשר נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו הכריז ב-2005 כי נוכחות צי הים השחור הרוסי בסבסטופול היא איום על ביטחונה הלאומי של אוקראינה. בשל הכרזות אלה, משרד ההגנה הרוסי החל לקדם רעיון לבניית בסיס צי חדש בנובורוסיסק כתחליף לבסיס בסבסטופול, מתוך תקווה לסיים את בניית הבסיס עד שנת 2017.
באוגוסט 2008 הצי היה שותף בהטלת המצור על נמל פוטי בגאורגיה וביצע תמרונים משותפים עם הצי האבחזי.
ב-2010, עם בחירתו של ויקטור ינוקוביץ' לנשיא אוקראינה, חתמו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ונשיא אוקראינה ינוקוביץ' על הסכמי חרקוב, שבמסגרתם חוזה ההחכרה של רוסיה הוארך ב-25 שנים נוספות עם אופציה ל-5 שנים נוספות. לפי זה, צי הים השחור יוכל לשהות בסבסטופול עד שנת 2042 או 2047.
בשנת 2014 בעקבות משאל עם עבר חצי האי קרים במלואו מאוקראינה לרוסיה כרפובליקה אוטונומית בפדרציה הרוסית. צי הים השחור נשאר בנמל סבסטופול.
היסטוריה > במלחמת אוקראינה–רוסיה

עם תחילת מלחמת אוקראינה–רוסיה, בפברואר 2022, ערך כוח של צי הים השחור מתקפה על אי הנחשים, במטרה לפתוח משם במתקפה על אודסה ולבסס את עמדתה של רוסיה באזור מערב הים השחור. אולם לאחר 4 חודשים נסוגו הכוחות מהאי. בנוסף הטיל הצי מצור ימי על אוקראינה, ירה טילים מספינות על מטרות ברחבי אוקראינה, פיזר מוקשים ימיים שפגעו במספר ספינות משא ושיתק את הסחר הימי בים השחור.
תפנית ראשונה במערכה בים השחור אירע ב-24 במרץ 2022, כאשר אוקראינה השמידה ספינת לוחמה אמפיבית, ה"אורסק", בנמל העיר ברדיאנסק. ב-14 באפריל 2022, ספינת הדגל "מוסקבה" טבעה במהלך גרירה לכיוון נמל סבסטופול לאחר שניזוקה לילה לפני כן בפיצוץ. ב-17 ביוני 2022 טובעה ספינת האספקה הרוסית Spasatel Vasily Bekh בדרכה לאי הנחשים. במהלך יולי ואוגוסט 2022 ערכה אוקראינה מתקפות מל"טים על בסיסי הצי בקרים, כולל מל"ט שפגע בגג המפקדה של הצי הרוסי בים השחור.
נוכחות בים התיכון

ביוני 2006 דיווח העיתון הרוסי "קומרסאנט" כי הצי הרוסי החל בעבודות תשתית בעיר הנמל טרטוס שבצפון סוריה. לפי הדיווח מזה מספר שנים כבר פעלה במקום נקודת אספקה טכנית עבור הצי הרוסי ובהמשך היא תוסב לבסיס של אוניות קרב שיועברו מהים השחור לים התיכון. באוגוסט 2007 הכריז האדמירל ולדימיר מסורין כי על הצי הרוסי לקיים נוכחות קבועה בים התיכון, מאחר שיש לים התיכון חשיבות רבה לצי הרוסי המוצב בים השחור. שנה אחר כך דיפלומט רוסי הודיעה כי הצי הרוסי יגביר את שימושו בנמלים הימיים של סוריה, כביטוי לחיזוק נוכחותו הצבאית במזרח התיכון. אחר כך נחשף רשמית כי סוריה הסכימה לאפשר לרוסיה לבנות בסיס צבאי ימי קבוע בטרטוס, כבסיס שייטת הים התיכון של הצי הרוסי, שהיא יחידת משנה של צי הים השחור.
בינואר 2009 הגיעה נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב לטרטוס יחד עם לוחמים וספינות קרב נוספות. באוקטובר 2016 ביקרה נושאת המטוסים בסוריה פעם נוספת.
ספינות הצי תומכו בלחימה של צבא רוסיה בסוריה, במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה. בין השאר ירו טילים מסוג 3M-54 Klub למטרות בשטח סוריה. בקיץ 2012 העביר הצי 11 ספינות קרב לטרטוס.
באוגוסט 2018 שוב העביר צי הים השחור לאזור הים התיכון לפחות עשר ספינות ושתי צוללות, שנועדו לסייע לצבא אסד במתקפה על מעוז המורדים באידליב.
מפקדי הצי

פדוט קולקאצ'ב (1783)
יעקב סוחוטין (1784–1785)
ניקולאי מורדווינוב (1785–1789)
מרקו וויינוביץ' (1789–1790)
פיודור אושקוב (1790–1792)
נ. מורווינוב (1792–1799)
ויליאם פונדזין (1799–1802)
איוואן דה טראוורס (1802–1811)
רומן גאל (1811)
ניקולאי יאזיקוב (1811–1816)
אלכסיי גרייג (1816–1833)
מיכאיל לזארב (1834–1851)
אלכסנדר מנשיקוב (1854–1855)
ניקולאי ארקאס (1871–1881)
מיכאיל מנגנארי (1881–1882)
אלכסיי פשצ'ורוב (1882–1890)
רומן גרנקוויסט (1890)
ניקולאי קופיטוב (1891–1898)
יבגני אלכסייב (1898)
סרגיי טירטוב (1898–1903)
יעקב גילטבראנדט (1903)
ניקולאי סקרידלוב (1903–1904)
גריגורי צ'וחנין (1904–1906)
איוואן גריגורוביץ' (1906)
נ. סקרידלוב (1906–1907)
הנריך ציבינסקי (1907)
רוברט ויירן (1907–1908)
איוואן בוסטרם (1908–1909)
ולדימיר סרנאווסקי (1909–1911)
א. בוסטרם (1911)
פאבל נוביצקי (1911)
אנדריי אהברגארד (1911–1916)
אלכסנדר קולצ'ק (1916–1917)
בנימין לוקין (1917)
אלכסנדר נמיטס (1917)
אלכסיי דומברובסקי (1920)
אדוארד פנצרז'אנסקי (1920–1921)
אנדריי מקסימוב (1921–1922)
אלכסנדר וקמן (1922–1924)
מיכאיל ויקטורוב (1924)
א. פנצרז'אנסקי (1924–1926)
ולדימיר אורלוב (1926–1931)
איוואן קוז'אנוב (1931–1937)
פיוטר סבטלובסקי סמירנוב (1937)
איוואן יומאשב (1938–1939)
פיליפ אוקטיאברסקי (1939–1943)
לב ולדימירסקי (1943–1944)
פ. אוקטיאברסקי (1944–1948)
ניקולאי בסיציי (1948–1951)
סרגיי גורשקוב (1951–1955)
ויקטור פארחומנקו (1955)
ולדימיר קסאטונוב (1955–1962)
סראפים צ'ורסין (1962–1968)
ויקטור סיוסוייב (1968–1974)
ניקולאי חוברין (1974–1983)
אלכסיי קלינין (1983–1985)
מיכאיל חרונופולו (1985–1991)
איגור קסאטונוב (1991–1992)
אדוארד בלטין (1992–1996)
ויקטור קראבצ'נקו (1996–1998)
ולדימיר קומויידוב (1998–2002)
ולדימיר מסורין (2002–2005)
אלכסנדר טטארינוב (2005–2007)
אלכסנדר קלצקוב (2007–2010)
ולדימיר קורוליוב (2010–2011)
אלכסנדר פדוטנקוב (2011–2013)
אלכסנדר ויטקו (2013–2018)
אלכסנדר מויסייב (2018–2019)
איגור אוסיפוב (2019–2022)
ויקטור סוקולוב (2022–2024)
סרגיי פינצ'וק (2024–הווה)
הרכב הצי

להלן סדר הכוחות של הצי (נכון לשנת 2016)
ספינות:
פריגטות – 3
קורבטות – 7
שולות מוקשים – 12
ספינות טילים – 5
ספינות נחיתה חמושות – 8
צוללות – 7
יחידות יבשתיות:
חטיבת נחתים
חטיבה משולבת להגנת החוף (תותחי חוף וטילי יבשה-ים)
רגימנט נ"מ
גדוד נחתים עצמאי
יחידת מודיעין ימית
ווקסהול 14-40

| --- | --- |

Vauxhall 14-40
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Vauxhall M  Vauxhall LM
 יצרן:  ווקסהול מוטורס
 שנות ייצור:  1927–1922
 יחידות שיוצרו:  1,800  3,500 (דגם "LM")
 הרכבה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת  אוסטרליה אוסטרליה
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס (משנת 1925)
 אורך:  4,200 מ"מ
 משקל:  1,800 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,000 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2,297 סמ"ק המפיק 13.45 כ"ס  4 צילינדרים, 2,297 סמ"ק המפיק 40 כ"ס (משנת 1924, דגם "LM")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות  תמסורת ידנית - 4 מהירויות (משנת 1924, דגם "LM")
 צריכת דלק:  10 ליטר ל-100 ק"מ
 מעצב:  Charles Evelyn King
ווקסהול 14–40 (באנגלית : Vauxhall 14-40) היא מכונית פתוחה בסגנון "Tourer" (אנ') ובסגנון "טורפדו" ("Torpedo (car)" (אנ')) מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית ווקסהול מוטורס אשר יוצרה במספר תצורות בין השנים 1927–1922 בבריטניה ו-אוסטרליה
מ-16 בנובמבר 1925 הייתה "ווקסהול מוטורס" בבעלות ג'נרל מוטורס.
"ווקסהול 14–40"

מנוע קדמי
סוג הנעה: הנעה אחורית
מדגם "LM" יוצרו 3,500 יחידות, משנת 1924
תצורות

2 דלתות רודסטר
4 דלתות רודסטר
2 דלתות קופה
לנדולט
סגנונות גוף

Melton tourer - בתצורה 2 דלתות
Princeton tourer - בתצורה 4 דלתות
Bedford - דגם סלון
Norfolk - דגם סלון
Wyndham - דגם סלון
Kimberley limousine
Wyvern landaulette
Grafton coupe
תמונות

Vauxhall 14-40
Vauxhall 14-40
Vauxhall 14-40
Vauxhall 14-40, דגם "LM" שנת 1926
Vauxhall 14-40, דגם "LM" שנת 1926
ראו גם

ווקסהול 14
ווקסהול 23–60
הערות שוליים

↑  Touring car : מכוניות פתוחות - מכוניות ללא גג קבוע
↑  סגנון מכוניות "טורפדו" - סגנון גוף הטורפדו היה סוג של גוף רכב ששימש משנת 1908 עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עם פרופיל יעיל וחלק עליון רך מתקפל או ניתן להסרה. העיצוב מורכב מקו מכסה המנוע שהונח להיות ברמה עם קו המותניים של המכונית, והתוצאה היא קו חגורה ישר מקדימה לאחור
↑  Baldwin, N. (1994). A-Z of Cars of the 1920s. Devon, UK: Bay View Books. ISBN 978-1-870979-53-5.
↑  "ווקסהול 14–40" דגם "Tourer",שנת 1926 bonhams.com/auctions/24121
↑  "ווקסהול 14–40" דגם "princeton-tourer", שנת 1926 prewarcar.com/216121-vauxhall-14-40-lm-princeton-tourer
↑  Culshaw; Horrobin (1974). Complete Catalogue of British Cars. London: Macmillan. ISBN 978-0-333-16689-5.
אבי הורביץ

| --- | --- |

אבי הורוביץ
 לידה:  30 באוגוסט 1936 (בן 88) רמת גן, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  מדעי היהדות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יצחק אריה זליגמן, חיים רבין 
 תלמידי דוקטורט:  אלישע קימרון, נועם מזרחי 
 תרומות עיקריות
 חקר היחס בין ספרות המקרא לכתבי אוגרית ולמגילות קומראן חקר לשון המקרא  אפיגרפיה חקר שפות שמיות
 
אָבִי הוּרְבִיץ (נולד ב-30 באוגוסט 1936 ברמת גן) הוא פרופסור אמריטוס בחוגים ללשון עברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

למד בחוגים ללשון עברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, והגיש את עבודת הדוקטור שלו בנושא "בחנים לשוניים לזיהוי מזמורים מאוחרים בספר תהילים" בשנת 1966.
בשנת 1967 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, בחוגים ללשון עברית ולמקרא. בשנת 1971 עלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1990 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 2005 פרש לגמלאות. כן שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית ובבריטניה, והוא חבר במועצת המערכת של כתב העת Vetus Testamentum. חבר האקדמיה ללשון העברית משנת 2001.
עיקר התמחותו של הורביץ היא בלשון המקרא ובהבחנה בין רבדיה המוקדמים למאוחרים. כמו כן, הוא מתמחה גם בארמית, באפיגרפיה שמית צפונית-מערבית, וביחס בין ספרות המקרא לכתבי אוגרית ולמגילות קומראן. במחקריו שלל הורביץ באופן נחרץ את "האסכולה הניהיליסטית" בחקר המקרא, הגורסת שכל המקרא נכתב ב"משיכת קולמוס" אחת בתקופת בית שני, והוא עמד על כך שהבחנים הלשוניים של ספרי המקרא השונים מצביעים באופן ברור על שני רבדים עיקריים של לשון המקרא, דהיינו שחלק מהספרים מתוארכים על פי בחנים אלה לתקופת בית ראשון לכל המאוחר.
הורביץ התגורר שנים רבות בשכונת רסקו בירושלים. הוא נשוי לגילה, ואב לשלוש בנות. בתו הבכורה היא נעמה ברנר, פרופסור בפקולטה להנדסה כימית בטכניון, המכהנת כמשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים.
מבחר מפרסומיו

בין לשון ללשון: לתולדות לשון המקרא בימי בית שני, מוסד ביאליק, ירושלים, תשל"ב; (הספר בקטלוג ULI)
-, שקיעי חכמה בספר תהלים: עיוני לשון וסגנון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"א
"עקרון = Amqar(r)una = Ακκαρων פרק בדקדוק היסטורי", לשוננו לג (תשכ"ט), עמ' 18–24
"לשימושו של המונח הכוהני 'עדה' בספרות המקראית", תרביץ מ (תשל"א), עמ' 261–267
"הלשון העברית בתקופה הפרסית", ההיסטוריה של עם ישראל, ו: שיבת ציון – ימי שלטון פרס, ירושלים תשמ"ג, עמ' 210–223
"עברית וארמית בתקופת המקרא, סוגיית ה'ארמאיזמים' במחקר העברית", מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים, ירושלים תשנ"ו, עמ' 79–94
"לתולדות צמיחתו של הביטוי 'מגילת-ספר': פרק בהתפתחות מינוח הכתיבה בתקופת המקרא". בתוך: "מקדש, מקרא ומסורת – מנחה למנחם הרן". אינדיאנה, תשנ"ו: אייזנבראונס (אנ'). 1996. pp. 125–133. OCLC 233164174.
הערות שוליים

↑   תמר רותם, כשהאקדמיה ללשון העברית מחלקת פרסים לעצמה, באתר הארץ, 11 בינואר 2015
↑  נדב שרגאי, רשות העתיקות בחיפוש אחר "כתובת יהואש", באתר הארץ, 3 במרץ 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262849005171  GND: 1065072120  ISNI: 0000 0000 8401 8929  LCCN: n83033994  NTA: 068749953  SUDOC: 026928914  VIAF: 94662809   WorldCat (עם VIAF): 94662809
אביב רגב

| --- | --- |

אביב רגב
 לידה:  1971 (בת 54 בערך) 
 ענף מדעי:  ביואינפורמטיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  חוה יבלונקה 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תלמידי דוקטורט:  מורן יסעור 
 פרסים והוקרה:  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2022)  פרס ארנסט שרינג (2021)  פרס קיו למחקר רפואי (2020)  פרס לוריא למדעים ביו-רפואיים (2020)  פרס החדשנות של ISCB (2017)  עמית ISCB (2016)  פרס החלוציות של מנהל המכונים הלאומיים לבריאות (2008)  פרס אוברטון (2008)  חבר ארגון הביולוגיה המולקולרית האירופאי 
 אתר רשמי
 
אביב רגב (נולדה ב-11 ביולי 1971) היא חוקרת ביואינפורמטיקה במכון ברוד ופרופסור במחלקה לביולוגיה ב-MIT (כיום בחופשה).
רגב ושרה טייכמן הובילו את פרויקט אטלס התאים האנושיים (אנ'),
ביוגרפיה

רגב היא בוגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב. השלימה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחיית חוה יבלונקה ואהוד שפירא. מחקרה עוסק בהתבטאות גנים ובחישוב ייצוג תהליכים ביוכימיים.
רגב הייתה חוקרת במכון ברוד, כחלק מתפקידה שימשה כאחראית על "המצפה התאי ע"ש קלרמן" (Klarman Cell Observatory) ומנהלת התוכנית המשותפת של המכון עם הקרן הלאומית למדע של ישראל.
"עבור הישג יוצא מן הכלל של מדען בשלב המוקדם עד אמצע הקריירה שלו".
בשנת 2020, רגב קיבלה הצעה לשמש כסגנית נשיא של חברת ג'נטק (Genentech) וכחברה בחבר המנהלית המורחב של חברת Roche.
פרסים, חברות והצטיינות

2008 - פרס אוברטון (אנ').
2008 - מלגת מחקר סלואן (אנ')
2008 - פרס החלוציות של מנהל המכונים הלאומיים לבריאות. נושא הפרויקט: "תצורה זמנית מחדש של רשתות רגולטוריות: משמרים לסרטן".
2014 - 2020 - חוקר HHMI, המכון הרפואי הווארד יוז (אנ')
2014 - פרס ארל ותרזה סטדטמן
2016 - עמיתה ISCB
2017 - פרס החדשנות של האגודה הבינלאומית לביולוגיה חישובית (ISCB) (אנ')
2017 - פרס פול מרקס לחקר הסרטן (אנ') מטעם מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג.
2019 - נבחרה להאקדמיה הלאומית למדעים
2020 - פרס הצטיינות במדע (אנ') - חוקר באמצע קריירה מטעם הפדרציה של אגודות אמריקאיות לביולוגיה ניסיונית (FASEB) (אנ') על "החלת סדר מתמטי על התא האנושי".
2020 - פרס מדע הרפואה של קיו (אנ') מטעם קרן מדע הרפואה של אוניברסיטת קיו.
2020 - פרס לוריא למדעים ביו-רפואיים (אנ') מטעם הקרן למוסדות הבריאות הלאומיים (אנ')
2021 - פרס ג'יימס לשילוב מדע וטכנולוגיה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים