מערות אג'אנטה
עותקים של הציורים

הציורים התדרדרו באופן משמעותי מאז שהתגלו מחדש, ומספר עותקים ורישומים שנעשו מהם במאה ה-19 חשובים להבנה מלאה של העבודות. מספר ניסיונות להעתיק את ציורי אג'אנטה החלו במאה ה-19 עבור מוזיאונים אירופאים ויפנים. חלק מיצירות אלו אבדו מאוחר יותר באסונות טבע ובאש. בשנת 1846 למשל, מייג'ור רוברט גיל (Robert Gill), קצין צבא מנשיאות מדרס, וצייר, מונה על ידי החברה האסייתית המלכותית להכין עותקים של ציורי הפרסקו שעל קירות המערה. גיל עבד על ציורו באתר בין השנים 1844–1863. הוא עשה 27 עותקים של חלקים גדולים של ציורי קיר, אך כולם פרט לארבעה הושמדו בשרפה בארמון הבדולח בלונדון בשנת 1866, שם הוצגו. גיל חזר לאתר, והתחיל מחדש את עבודתו, ושיחזר את ציורי הקיר עד מותו בשנת 1875.
ניסיון נוסף נעשה בשנת 1872 כאשר נשיאות בומביי הזמינה את ג'ון גריפיתס (John Griffiths) לעבוד עם תלמידיו כדי ליצור עותקים של ציורי אג'אנטה, שוב למשלוח לאנגליה. הם עבדו על כך במשך שלוש עשרה שנים וציורו כ-300 בדים, רבים מהם הוצגו במכון הקיסרי בדרך התערוכות בלונדון, אחד מהמוסדות שהיוו בסיס למוזיאון ויקטוריה ואלברט. אך בשנת 1885 השמידה שרפה נוספת למעלה ממאה מהציורים שהיו מאוחסנים באגף של המוזיאון. במוזיאון ויקטוריה ואלברט יש עדיין 166 ציורים ששרדו משני הסטים, אם כי אף אחד מהם לא הוצג באופן קבוע מאז 1955. הגדולים שבהם הם בגודל 3 ‏× ‏6 מטרים. פרויקט שימור נערך על כמחציתם בשנת 2006, בשיתוף עם אוניברסיטת נורת'מבריה. גריפיתס ותלמידיו ציפו לרוע המזל רבים מהציורים המקוריים ב"לכה זולה" על מנת להקל עליהם לראות, מה שהוסיף להידרדרות המקור. וכך גם לטענת ספינק ואחרים, הניקיון האחרון שנעשה על ידי ה-ASI (הסקר הארכאולוגי של הודו).
קבוצה נוספת של עותקים נעשתה בין השנים 1909–1911 על ידי כריסטיאנה הרינגהאם (Christiana Herringham, ליידי הרינגהאם) וקבוצת סטודנטים מבית הספר לאמנות בכלכותה שכללה את הצייר המודרניסט ההודי העתידי, ננדלאל בוסה. העותקים פורסמו בצבע מלא כפרסום הראשון של "החברה המלכותית של הודו" (Royal India Society) של לונדון שזה עתה קמה. יותר מהעותקים הקודמים, מטרתם הייתה להשלים חורים ונזקים שבציור המקורי כדי ליצור מחדש את המצב המקורי במקום לתעד את מצב הציורים כפי שהיא ראתה אותם. לדברי אחד הכותבים, בניגוד לציורים שיצרו קודמיה, גריפיתס וגיל, שהעתקיהם הושפעו מסגנונות ציור ויקטוריאניים בריטיים, אלה של משלחת הרינגהאם העדיפו אסתטיקה של "רנסאנס הודי" מהסוג שהצייר אבנינדרנת טאגור (אחיינו של רבינדרנת טאגור) היה החלוץ שלו.
סקרי צילומים מוקדמים נערכו על ידי רוברט גיל, שלמד להשתמש במצלמה משנת 1856 לערך, והתמונות שלו, כולל תמונות באמצעות סטריאוסקופיה, מופעים בספרים שכתב או שכתב פרגוסון (רבים זמינים באינטרנט באתר הספרייה הבריטית), ואז ויקטור גולוביו (Victor Goloubew) בשנת 1911 ו-E.L. Vassey, שצילם את התצלומים במחקר ארבעה כרכים של המערות מאת גולאם יזדני (Ghulam Yazdani, פורסם 1930–1955).
כמה עותקים יצירתיים מעט של ציורי קיר של אג'אנטה, במיוחד ציור הסגידה לבודהה מחדר הכניסה של המקדש של מערה 17, הוזמן על ידי תומאס הולביין הנדלי (Thomas Holbein Hendley‏, 1847–1917) לקישוט קירות האולם של מוזיאון אלברט הול בג'איפור, בהודו. העבודות שלו צוירו על ידי אמן מקומי בשם מורלי או מוראלי. המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1887. ציור זה מוצג כמאפיין את סוף המאה ה-19.
ניסיון נוסף ליצור עותקים של ציורי הקיר נעשה על ידי האמן היפני אראי קמפו (荒井寛方‏, 1878–1945) לאחר שהוזמן על ידי רבינדרנת טאגור להודו כדי ללמד טכניקות ציור יפניות. הוא עבד על יצירת עותקים על נייר יפני בין השנים 1916 ל-1918 ועבודתו נשמרה באוניברסיטת טוקיו עד שהחומרים אבדו בשל רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923).