stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוי ואבוי (להקה)
פעילות

הלהקה הוציאה ב-2003 את אלבום הבכורה שלה, "צחוק מבעד לדמעות", שכלל קטעים כמו "Refugee" ו-"Yesterday Mistake".
ב-2018 ההרכב של הלהקה כלל את סטפן לוי (שירה וקלרינט), ג'וש ברסלאו (תופים והפקה מוזיקלית), דייוויד אורצ'נט (חצוצרה), מייקל וינוור (גיטרה), מושיק קופ (תופים ותכנותים), אנה פואבל (כינור) ובת' לאונדריטיס (בס). באלבומה הרביעי מארחת הלהקה מוזיקאית ישראלית בשם זוהרה.
הלהקה הופיעה ארבע פעמים בישראל.
חברי הרכב

ניק אמאר - (גיטרה, מנדולינה, שירה, הפקה מוזיקלית)
ג'וש ברסלו - (תופים, כלי הקשה, הפקה מוזיקלית)
ליאו בריאנט - (בסיסט, קונטרבס)
סטיב ליוי - (קלרינט, שירה)
דייוויד אורצ'נט - (חצוצרה)
חברי הרכב > חברי הרכב בעבר

סופי סולומון - (כינור, ויולה, פסנתר, אקורדיון, מלודיקה)
למז לובס - (חצוצרה, קלידים, שירה, מפיק מוזיקלי)
דיסקוגרפיה

Digital Folklore ‏ (2002)
Laughter Through Tears ‏ (2003)
Oi Va Voi ‏ (2007)
Travelling the Face of the Globe ‏ (2009)
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון‏, או יס: להקת "אוי ואבוי" תשוב להופעה בישראל, באתר וואלה, 4 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406885905171  BnF: cb155625851 (data)  GND: 10340621-9  ISNI: 0000 0001 2162 6414  LCCN: no2005104203  MusicBrainz: c5a05cda-2f00-4566-9e1d-7b366fcdbfff  VIAF: 135308516   WorldCat (עם VIAF): 135308516 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עמנואל ברמן

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1946 (בן 78) 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס סיגורני לשנת 2011, על תרומה ייחודית לפסיכואנליזה
 בן או בת זוג:  רונית מטלון 
 
עמנואל ברמן (נולד ב-1 ביוני 1946) הוא פסיכולוג קליני ופסיכואנליטיקאי, פרופסור אמריטוס (מומחה) בחוגים לפסיכולוגיה ולייעוץ באוניברסיטת חיפה, וחבר סגל במכון הישראלי לפסיכואנליזה. זוכה פרס "סיגורני" לפסיכואנליזה (2011).
עבודותיו > ההיסטוריה של הפסיכואנליזה

ברמן חקר כיצד התפתחו התפיסות הפסיכואנליטיות בתוך ההקשר ההיסטורי והביוגרפי שבו צמחו; לא כרעיונות בעלמא, אלא תוך בדיקה מי הגה אותן ובתגובה לאיזה דילמות (מקצועיות ואישיות), תהליכים חברתיים והשפעות. הבנה היסטורית וביוגרפית מפורטת מחסנת לדעתו מפני אידיאליזציה משתקת של "האבות המייסדים" של המקצוע. הוא כתב על פרויד, פרנצי וויניקוט, בין היתר במהלך עריכת מהדורות עבריות של כתביהם. הוא מנסה לבדוק במפורט איזה שלבים עברה חשיבתו הטיפולית של פרויד, אותה הוא מגדיר כספוגה בקונפליקטים בלתי-פתורים ומשתנה ללא-הרף, על רקע אילו אירועים ותהליכים אישיים ומקצועיים עוצבה והשתנתה, וכיצד התגלגלו רעיונותיו של פרויד לאחר מותו. הוא מדגים רבות משאלות אלה בניתוח מקיף לאחד המקרים הידועים של פרויד, מקרה דורה.
ברמן סבור שכדי להבין איך רעיונות נוצרים חשוב להבין את הקשר הבינאישי שהשפיע על גיבושם. כיוונים תאורטיים וקליניים אינם נוצרים במוחו המבודד של הוגה אחד, אלא תוך כדי דיאלוג וויכוח בין שניים ("דיאדה מפרה"), המוביל פעמים רבות לרעיונות חשובים של כל אחד מהם. כך למשל כתב על הקשר בין פרויד לפרנצי. פרנצי היה תלמיד מרכזי וידיד של פרויד, הם התכתבו ביניהם במשך 25 שנה, וברמן מנסה לבדוק איך כל אחד מהם הגיע לתפישה מסוימת, ואיך היחסים המורכבים ביניהם השתלבו בוויכוח והשפיעו עליו. פרויד מנסה להתחבר למדעי הטבע, מקווה להגיע לתאוריה אובייקטיבית ואוניברסלית על הצורה שבה פועלת הנפש האנושית, ועבורו הטיפול הוא בעיקר נגזרת של חתירה זו וכלי המשרת אותה. לפרנצי לעומתו חשוב יותר הצד הטיפולי, מציאת דרכים לעזור לאדם במצוקה, ובשלב מסוים הוא מביע ביקורת על פרויד שבגישתו ההבנה המושגית עלולה לבוא על חשבון העזרה למטופל.
ברמן עוסק גם באינטראקציה בין היבטים אישיים ותאורטיים בעבודתה של מלאני קליין, תוך הדגשת התפקיד שמילאו ניסיונותיה לעשות טיפול פסיכואנליטי לילדיה הקטנים, ניסיונות שהסתירה בהמשך דרכה.
גם ביחסי קליין-ויניקוט הוא רואה דיאדה מפרה אך קונפליקטואלית, והוא מנתח אותם כמפתח להבנת חשיבתם של שני ההוגים, ולהבנת פריצתו של ויניקוט לכיוונים עצמאיים ייחודיים, כמו ההבחנה בין עצמי אמיתי וכוזב, הדגשת השפעת הסביבה, והעניין במשחק וביצירתיות כמגדירים את הבריאות הנפשית.
עבודותיו > התהליך הטיפולי

ברמן כתב רבות על התהליך הטיפולי, ובמיוחד על חשיבות הקשר הטיפולי שהוא רואה ככלי המרכזי בטיפול הנפשי; על מה שקורה באינטראקציה בין מטפל למטופל, תהליך המכונה בשפה מקצועית העברה והעברה נגדית.
הוא מדגיש כי טיפול אינו משהו שהמטפל עושה למטופל, אלא משהו שהמטפל והמטופל עושים ביחד, כאשר המטפל עוזר למטופל לעזור לעצמו, ונוצרת השפעה הדדית ביניהם (אינטרסובייקטיביות). המטפל תורם לאקלים של הקשבה אמפתית ולחיפוש מילים לחוויות הקשות לניסוח, ומעודד את המטופל לחשוב, להתחבר לדברים ולחפש בתוך עצמו. בתהליך זה יש קשיים וחרדות, ולעיתים נוצרת הימנעות, שחשוב לא להילחם נגדה אלא להבין את מניעיה. כאשר המטופל נוטה לצנזר ולהימנע, הדבר מרמז על אי-אמון כלפי המטפל; ורק פתרון אותנטי של אי-אמון זה יאפשר לטיפול לזרום ביתר חופשיות. לכן לדעתו הנושאים של העברה והעברה נגדית הם גורליים, ואם מצליחים לעבוד עליהם ולשפר את האמון והפתיחות, תתאפשר הכללה של התהליכים בטיפול לתהליכים המתרחשים בחיי המטופל בחוץ. ברמן מזהיר מפני כניעות-יתר להמשגות תאורטיות, ומסתייג מקביעת כללים מוחלטים של "עשה" ו"אל תעשה" בטיפול, תוך העדפת התנהלות גמישה המותאמת לדיאדה הייחודית מטפל-מטופל; הוא סבור שהכללים המחייבים היחידים הם כללי האתיקה המקצועית. הוא מדגיש את חשיבות החתירה לתועלת מוחשית של הטיפול בחיים היום-יומיים של המטופל, ומזהיר מהסכנה שהטיפול יהפוך לערך בפני עצמו ללא קשר לתוצאותיו.
עבודותיו > ההכשרה הטיפולית

ברמן עוסק שנים רבות בהכשרת מטפלים ופסיכואנליטיקאים, ומנתח בכתביו את הדילמות הכרוכות בכך. מה המשקל של ידע נרכש והמשגה, לעומת הצדדים הרגשיים והאינטואיטיביים של המטפל המתחיל עצמו? הוא תומך בקריאה ביקורתית מקיפה של הספרות הפסיכואנליטית, אך שם דגש מרכזי על חיפוש האמת הפנימית של המטפל הנמצא בהכשרה, ומזהיר מדוגמות מקצועיות נוקשות שעלולות לשבש חיפוש זה. חלק מהמורכבות של התהליך נובע מהצורך לעזור לתלמיד לפתח מתוך האישיות שלו את צורת העבודה המתאימה לו, ויחד עם זה להיעזר בניסיון של המדריך ושל דורות קודמים. ברמן מרבה לכתוב על מצבים שבהם מסגרת הלמידה תורמת או מעכבת, ועוסק בהשפעת חששות משיפוט והערכה משני הצדדים, אצל המדריך והמודרך כאחד. הוא מתאר את תהליך ההדרכה הקלינית כתהליך שבו נוצרת דינמיקה רגשית ייחודית המשפיעה באופן מהותי על הלמידה, ולכן חשוב להבינה ולבטאה ולא להסתפק בדיונים על המטופל. בניתוח התהליכים הרגשיים המתרחשים במסגרת המכון הפסיכואנליטי ומסגרות הכשרה דומות, הוא מדגיש את הצורך למנוע במידת האפשר יצירת אקלים שיפוטי-רודפני ותהליכי אינפנטיליזציה של המתמחים 
והוא מתאר מאמצים שנעשו בישראל לשפר את המצב בתחום זה. דיון מקיף בדינמיקה הרגשית והקבוצתית של תהליכי הכשרה מופיע בספרו
עבודותיו > הקשר בין הפסיכואנליזה והפסיכותרפיה לתהליכים היסטוריים ופוליטיים

אמנם פסיכותרפיה מתמקדת בעולם הפנימי, אבל העולם הפנימי מושפע מהעולם החיצוני. ברמן כתב למשל על הייחודיות בעשיית פסיכותרפיה בישראל לעומת ארצות אחרות. בישראל בולטות בין היתר השפעות השואה, השפעות ההגירה, ותוצאות המלחמות; כולל התופעה הנפוצה של תגובות קרב – מזוהות ולא-מזוהות – אצל החייל החוזר מהמלחמה, תגובות המשפיעות על כל בני המשפחה. מאמרו החלוצי בנושא זה, "ממלחמה למלחמה: טראומה מצטברת", צונזר קשות כאשר הופיע לראשונה בפרסום של הסתדרות הפסיכולוגים, ורק בהמשך התאפשר פרסומו המלא.
בעבודה אחרת עסק ברמן בחינוך המשותף בתנועה הקיבוצית, בסיכונים הרגשיים של הלינה המשותפת עבור הילדים שגדלו בה, ובדרך בה גייסו מייסדי הקיבוץ הסברים פסיכואנליטיים להצדקת השיטה, אף שאין היא עולה בקנה אחד עם תובנות פסיכואנליטיות מרכזיות ביחס לחיוניות של קשר הדוק אם-תינוק והורה-ילד בכלל. גם עבודה זו עוררה פולמוס חריף כשהופיעה לראשונה ב-1988, אך בהמשך הצטרפו רבים לביקורת זו.
ברמן מתנגד לדעה הגורסת הפרדה גמורה בין חשיבה פסיכולוגית ופוליטית, וטוען כי ניסיון הפרדה מאולץ זה תרם לעיוותים קשים, כמו שיתוף הפעולה בין פסיכואנליטיקאים מסוימים למשטר הנאצי, או השתלבותם של אחרים במשטרים רודניים בדרום אמריקה. הוא סבור ש"גיוס" הפסיכואנליזה למטרות פוליטיות גזורות מראש הוא בעייתי, אך ניתן להגיע לדו-שיח משמעותי שבו חשיבה פסיכואנליטית תסייע להבנת תהליכים פוליטיים, כולל הסכסוך הישראלי-ערבי, שהקושי בפתרונו נעוץ בין היתר בקושי של כל אחד מהצדדים להבין את מצבו הרגשי של הצד האחר, והתבצרות שניהם בעמדות נוקשות. הוא סקר במפורט את תולדות המעורבות הפוליטית של אנליטיקאים ופסיכותרפיסטים ישראלים.
עבודותיו > המפגש בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע

ברמן כתב רבות על החיבור בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע. ספרות ואמנות עוסקים בעולמו הפנימי של האדם, הן היוצר והן הקורא והצופה. פרויד כתב על ההשראה שקיבל מסופרים לחשיבתו, כמו הבנת תסביך אדיפוס בעזרת סופוקלס ושייקספיר, ועוד. מאז פרויד נוצרה מסורת של ניתוחי ספרות פסיכואנליטיים. קיימים סיכונים במסורת זו, כמו המבט על הסופר או על הדמות כעל פציינט, וכדי להימנע מיישומים פשטניים, נחוצה בחינה מעמיקה של תהליך היצירה, כולל משמעות היצירה עבור הסופר עצמו ושורשיה בחייו הרגשיים; וגם חשיבה על מה קורה לקורא או לצופה כשהוא מגיב ליצירה, למה הספר או הסרט מעוררים הזדהות, במה הם מאפשרים לקורא להבין את עצמו, ומתי הוא מסיק מתוך עולמו הרגשי על היצירה.
ברמן סבור שאין טעם לחפש אחר תוכן רגשי עמוק "אובייקטיבי" של כל יצירה, ואף אין זה מוצדק לחשוב על הדרך בה נחווית היצירה כהשלכה גרידא, אלא ניתן לדבר (בהשראת ויניקוט) על המפגש בין היצירה לקורא כמעצב מרחב מעברי שבו היצירה מקבלת משמעות ייחודית הנובעת הן מתכניה ומסגנונה והן מעולמו הפנימי של הקורא או הצופה. נושא זה מומחש בהרחבה במבואות שכתב לספר בעריכתו.
המחשה מוקדמת לגישה זו ניתן למצוא במאמרו של ברמן "ערגון העקידה", על הספר "שדות מגנטיים" של עמליה כהנא-כרמון,
העוסק במאמץ המתבטא בספר זה להימנע מהכאב של קרבה בין-אישית על ידי הפלגה לגבהים מיסטיים. ניתוח מוטיב רגשי מרכזי ביצירות "הנסיך המאושר" של אוסקר ויילד, "העץ הנדיב" מאת של סילברסטיין ו"נחת" של קרת מופיע במאמרו על הפנטזיה של הורות כהכחדה עצמית. 
דיון ברוח זו בתחום הקולנוע מופיע במאמרו על הסרט "ורטיגו" של היצ'קוק,
בו הוא מנתח את הדינמיקה של הסרט ואת החוויה שהוא מעורר בצופה, תוך דגש על "פנטזיית ההצלה" של גיבור הסרט, הדומה לפנטזיות של מטפלים כלפי מטופליהם. הבלש מנסה להציל אישה שהוא אוהב, אך בפועל הורס אותה. בפנטזיה שלו הוא האביר שמציל את הנערה מהדרקון, אך במציאות הרגשית האותנטית הוא אבוד בדיוק כמו הנערה, ובסופו של דבר הופך לקטלני כמו הדרקון; כך שההבחנה החדה בין שלוש הדמויות במיתוס מתגלית כאשלייתית. סרטים של פדריקו פליני, וודי אלן ופדרו אלמודובר, וכן הספר "מסעי גוליבר" של ג'ונתן סוויפט, נידונים במאמר "האישה הגדולה מן החלומות".
ספריו

קובץ בעריכתו: Essential Papers on Literature and Psychoanalysis (NYU Press, 1993),
ספר פרי עטו: Impossible Training: A Relational View of Psychoanalytic Education (Analytic Press / Routeledge, 2004).
לקריאה נוספת

Emanuel Berman, My way [autobiographical essay]. "Psychoanalytic Inquiry" 30, 2010, pp. 116-132.
הערות שוליים

↑  עמנואל ברמן זוכה בפרס "מארי סיגורני" לתרומה נכבדה בשטח הפסיכואנליזה, באתר פרס "סיגורני"
↑  כמתואר בספרו, "במקום אשר יעד לי הגורל"; הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977
↑  "עיר בתוך עיר"; הוצאת יד ושם ועם עובד, 2008
↑  עדה פגיס, אנוסים בני זמננו, באתר הארץ, 29 באפריל 2008 - על ספרה של בתיה ברמן ועל משפחתו של עמנואל ברמן
↑  "Dziennik z Podziemia", 2000
↑  Essential Papers on Literature and Psychoanalysis (NYU Press, 1993
↑  Impossible Training: A Relational View of Psychoanalytic Education Analytic Press / Routeledge, 2004.
↑  ברכות חמות לפרופ' עמנואל ברמן שנבחר לקבל השנה את פרס "סיגורני", באתר הפקולטה לחינוך, אוניברסיטת חיפה
↑  המסע הארוך: דרכו של פרויד אל שיטת הטיפול הפסיכואנליטית, דרכיה של שיטת הטיפול הפסיכואנליטית מאז פרויד. מבוא לספר "הטיפול הפסיכואנליטי" מאת פרויד, עם עובד 2002; וכן ב"שיחות", 2001, 16, 25-4.
↑  דורה ופרויד: קריאה חוזרת. מבוא ל"פרויד ודורה", עם עובד, 1993; וכן ב"שיחות", 1993, 8, 42-23.
↑  הקול האחר: שנדור פרנצי ותרומתו לטיפול הפסיכואנליטי. מבוא לספר "בלבול השפות בין המבוגרים לילד" מאת פרנצי, עם עובד 2003; וכן ב"שיחות", 2003, 18, 37-8.
↑  פנים רבות למלאני. מבוא לספרה של חנה סגל, "מלאני קליין", עם עובד 1998; וכן ב"שיחות", 1997, 12, 32-37.
↑  מבואות למאמרים בקובץ של ויניקוט, "עצמי אמיתי, עצמי כוזב", עם עובד 2009.
↑ העברה/העברה נגדית כתהליך בין-אישי כולל. "שיחות", 1986, 1, 16-6.
הדדיות ואינטרסובייקטיביות בתהליך הטיפולי: השורשים ההיסטוריים של הפסיכואנליזה ההתייחסותית. "שיחות", 1997, 11, 182-172.
פסיכואנליזה וחיים: הרהורים על מטרות הטיפול. "שיחות", 2006, 20, 139-129.
כמה דברים שחשובים לי בעבודתי כאנליטיקאי. "שיחות", 2008, 22, 281-279.
↑  פסיכואנליזה וחיים: הרהורים על מטרות הטיפול. "שיחות", 2006, 20, 139-129.
↑ הליבון המשותף של הקשר ההדדי כהיבט של הדרכה דינמית. "שיחות", 1988, 3, 20-13.
הדרכה בגישה פסיכואנליטית: התפנית האינטרסובייקטיבית. "שיחות", 2000, 15, 39-26.
↑  ההכשרה הפסיכואנליטית: דינמיקה רגשית, דינמיקה חברתית, פתולוגיה. "שיחות", 1994, 9, 37-28.
↑  (Impossible Training (2004.
↑  ממלחמה למלחמה: טראומה מצטברת. "שיחות", 1987, 2, 37-40.
↑  החינוך המשותף בקיבוץ: הקסם והסיכונים באוטופיה הפסיכואנליטית. בתוך: י. דר (עורך), "החינוך בקיבוץ משתנה". ירושלים: הוצאת מאגנס ויד טבנקין, 1998, עמ' 42-58.
↑  Beyond analytic anonymity: Political involvement of analysts in Israel. In: J. Bunzl & B. Beit-Hallahmi (eds.), "Psychoanalysis, Identity and Ideology". Norwell: Kluwer, 2002, 177-200.
↑  פסיכואנליזה וספרות: בחיפוש אחר נקודת מפגש. "שיחות", 1987, 1, 218-207.
↑  Essential Papers on Literature and Psychoanalysis (1993)
↑  ערגון העקידה: על יצירתה של עמליה כהנא-כרמון. "סימן קריאה", 1977, 7, 436-431.
↑  הנסיך המאושר, העץ הנדיב: הפנטזיה של הורות כהכחדה עצמית. "שיחות", 2004, 19, 43-35.
↑  "ורטיגו" של היצ'קוק: קריסתה של פנטזיית הצלה. "אלפיים", 1999, 17, 78-57.
↑  האישה הגדולה מן החלומות. בתוך: ש. בידרמן ור. לזר (עורכים), "תשוקה". ת"א: הקיבוץ המאוחד, 2007, עמ' 203-194.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297573905171  PLWABN: 9810600191505606  BIBSYS: 90873855  BnF: cb12408110n (data)  CiNii: DA07342625  GND: 114578402X  ISNI: 0000 0000 8168 7828  LCCN: n92070848  NTA: 112900127  SUDOC: 161849784  VIAF: 97366439   WorldCat (עם VIAF): 97366439 
עמנואל ברמן עם אמו בתיה
חראשו (שיר)

"חראשו" (ברוסית: Хорошо) הוא שיר חסידי של הזמר בני פרידמן. השיר יצא לאור בשנת 2021, וזכה להצלחה גדולה. השיר זכה לביצועים רבים על ידי אמנים שונים. נכון ל-2024, לשיר 6.4 מיליון צפיות ביוטיוב. את השיר הלחין איצי וולדנר, ועיבדו דניאל קפלר ויאן פרייטור.
השיר

השיר משלב בין מילים בעברית, ביידיש, באנגלית וברוסית, תוך שהוא שואב השראה ממוזיקה מזרח אירופית וקצב חסידי מסורתי. מילות השיר מדברות על אופטימיות, שמחה ואמונה, ומעודדות את המאזין למצוא את הטוב בכל מצב. השיר זכה להצלחה רבה בקרב קהל רחב, הן במגזר החסידי והן בקרב חילונים, והפך לאחד השירים המושמעים ביותר בתחנות רדיו ובפלטפורמות סטרימינג. השיר בעיקר מושמע בקרב היהודים הרוסיים ברחבי העולם.
השיר זכה במקום ה-12 במצעד הווידאו השנתי של רדיו קול ברמה. בנוסף גם זכה במקום ה-8 במצעד השנתי של תחנת המוזיקה קול פליי.
השיר יצא גם ברמיקס ב-2020, בתקופת הקורונה.
השיר דורג במקום השמיני במצעד המוזיקה היהודית השנתי של קול פליי לשנת תש"פ.
הקליפ

בקליפ לשיר, בני מסתובב ברחובות "רוסיה היהודית" ושר עם התושבים והמוכרים. הקליפ הוא נוסטלגיה לימים עברו ברוסיה.
הערות שוליים

↑  יאיר טוקר, בני פרידמן בקליפ חדש ללהיט: "חאר.., באתר כיכר השבת, ‏2021-07-22
↑  מצעד השנה לוידאו, באתר קול ברמה
1 2  תוצאות המצעד השנתי של קול פליי תש"פ, ‏2022-08-02
↑  'חראשו' - הרמיקס הרשמי של בני פרידמן ונדב ביטון - רדיו גאולה, ‏2020-08-01
חיל החפרים המלכותי

| --- | --- |

 'עבודה מנצחת הכל' Labor omnia vincit
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי צבא הבריטי
 סוג:  חיל הנדסה קל
 בסיס האם:  קדינגטון, צ'שייר
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1939 – 1 באפריל 1993 (כ־54 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 
חיל החפרים המלכותי (באנגלית: Royal Pioneer Corps; בראשי תיבות: RPC)  היה חיל הנדסה קל בצבא הבריטי. החיל הוקם בשנת 1939, ואוחד עם חיל הלוגיסטיקה המלכותי בשנת 1993. יחידות חפרים ביצעו מגוון משימות רחב בכל זירות המלחמה, כולל נשיאות אלונקות, הנחת מסלולים בנויים מראש בחופים, וביצוע משימות לוגיסטיות שונות. תחת פיקוח חיל ההנדסה המלכותי החיל בנה שדות תעופה, כבישים וגשרים; החיל בנה את נמל מאלברי וביצע את מבצע פלוטו.
היסטוריה

התיעוד הראשון לחפרים בצבא הבריטי הוא ממגילות תשלום וגיוס משנת 1346 ממחנות צבאיים באזור קאלה המראים רישומי תשלומים לחפרים. באופן מסורתי, לכל פלוגה בגדוד היה מיועד חפר, עד אשר שבשנת 1750, הוצע להקים חיל חפרים. במשך כמעט מאתיים שנים הרעיון לא מומש, עד שבמהלך מלחמת קרים בשנת 1854 הוקם חיל לביצוע עבודות צבאיות.
חיל החפרים הוקם כחיל העבודה בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה והעסיק 325,000 חיילים בריטים, 98,000 סינים, 10,000 אפריקאים, ולפחות 300,000 פועלים אחרים.
בספטמבר 1939, הוקמו פלוגות עבודה מחיילי מילואים רגליים ופרשים, אשר הקימו את חיל העזר של החפרים (Auxiliary Military Pioneer Corps); הוקמה הנהלה לשליטה בכל ענייני כוחות העבודה. מספר גדול של חפרים שימש בצרפת עם חיל הסיור הבריטי. במהלך המערכה על צרפת אולתרה חטיבת חיל רגלים מכמה פלוגות חיל העזר של החפרים תחת פיקודו של לוטננט-קולונל ג'יי. בי. אייץ' דיגל (J. B. H. Diggle), החטיבה כונתה "Digforce" והפכה לחלק מאוגדת ביומן (אנ') ונלחמה בהגנה על נהרות אנדל (אנ') ובת'ון (אנ') ב-8 ביוני 1940 נגד דיוויזיות הטנקים החמישית והשביעית. חטיבת Digforce ואלפי חפרים אחרים פונו לאנגליה מבצע אריאל. מספר לא ידוע של חיילי חיל העזר של החפרים נהרגו כאשר ספינת הנוסעים לנקסטריה טבעה מחוץ סן-נאזר ב-17 ביוני. מספר ההרוגים נאמד ב-3,500 עד 4,000 לפחות.
ב-22 בנובמבר 1940 השם חיל העזר של החפרים שונה לחיל החפרים. במרץ 1941 הוענק לג'יימס סקאלי צלב ג'ורג' היחיד שהוענק לחייל מהחיל. חיילים נוספים מהחיל זכו כ-13 מדליות ג'ורג' ועוד עיטורים בעלי חשיבות נמוכה יותר רבים.
סך של 23 פלוגות חפרים לקחו חלק בפלישה לנורמנדי.
ב-28 בנובמבר 1946, כהוקרה על הביצועים שלהם במהלך מלחמת העולם השנייה, המלך ג'ורג' השישי קבע כי חיל החפרים צריך שההבחנה "מלכותי" תתווסף לכותרת שלו.
באפריל 1993, בעקבות תוכנית השינוי בצבא הבריטי (אנ'), חיל החפרים המלכותי התחבר עם חיל התחבורה המלכותי, חיל החימוש המלכותי, חיל ההסעדה, ועם שירותי הדואר ושירות השליחים של חיל ההנדסה המלכותי כדי ליצור את חיל הלוגיסטיקה המלכותי.
גיוס

בחלקה הראשון של מלחמת העולם השנייה, חיל החפרים היה, ככל הנראה, היחידה הצבאית הבריטית היחידה בה זרים ממדינות אויב יכלו לשרת. אלפי גרמנים ואוסטרים הצטרפו לחיל החפרים על מנת לסייע לבעלות הברית במלחמה לשחרור מולדתם. הם היו ברובם יהודים ויריבים פוליטיים של המשטר הנאצי אשר נמלטו לבריטניה, כולל מעצב הסרטים קן אדם, הסופר ג'ורג' קלייר, והמוציא לאור רוברט מקסוול.
מאוחר יותר, כמה חברים של חיל החפרים—שזכו לכינוי "נתיני האויב הנאמנים ביותר למלך"—הועברו לשרת במספר יחידות לוחמות. חלקם גויסו על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) לשמש כסוכנים חשאיים והיו שצנחו מעבר לקווי האויב.
גרמנים ואוסטרים ששירתו בצבא הבריטי לקחו סיכון מיוחד כי במקרה של נפילה בשבי, היה סיכוי גבוה להיחשב בוגד ולהוציא להורג. עדיין, מספר היהודים ממוצא גרמני שהצטרפו לכוחות הבריטיים היה גבוה במיוחד; עד סוף המלחמה, אחד מכל שבעה פליטים יהודים מגרמניה הצטרף לכוחות הבריטיים. הידע שלהם בשפה ובמנהגים הגרמניים הוכח כשימושי במיוחד; רבים שירתו במינהל הכיבוש הבריטי הצבאי בגרמניה ואוסטריה לאחר המלחמה.
בטעות נטען מספר פעמים, במקומות שונים שסרבני מצפון בריטים נשלחו לחיל החפרים על ידי בתי דין צבאיים בזמן מלחמת העולם השנייה. בפועל בתי הדין הצבאיים הורו לסרבני מצפון להתגייס ליחידות לא לוחמות, ולעיתים לחיל הרפואה המלכותי. חיל החפרים היה חיל לוחם, לכן בתי הדין לא הורו לגייס סרבנים אליו. השגיאה כנראה נוצרה כתוצאה של חוסר הבנה של שאלה שנוסחה בצורה מטעה בבית הלורדים ב-22 ביולי 1941, בתגובתו של לורד קרופט, סגן מזכיר המדינה לשעת מלחמה, הוא הזכיר "סרבני מצפון אשר סופחו לחיל החפרים", כוונתו הייתה שסרבני מצפון שהורו על ידי בתי הדין הצבאיים להתגייס ליחידות לא לוחמות, לאחר ששובצו בהן, סופחו לעיתים לחיל החפרים לתקופות מסוימות ולמשימות מסוימות.
ראו גם

מתנדבי היישוב בחיל החפרים
חיל הלוגיסטיקה המלכותי
לקריאה נוספת

Fry, H, The King's most loyal enemy aliens - Germans who fought for Britain in the second world war, 2007, ISBN 978-0-7509-4701-5
Smith, L, Forgotten Voices of the Holocaust, Ebury Press, 2005, ISBN 0-09-189825-0
נדב שרגאי, יחד נגד הנאצים, באתר ישראל היום, 2 באוגוסט 2019
הערות שוליים

1 2  "The Pioneer: History", Royal Pioneer Corps Association, ‏נבדק בתאריך 18 במאי 2014
↑  Baker, Chris. "The Labour Corps of 1917-1918". The Long, Long Trail. נבדק ב-10 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ellis, L. F. (1954) The War in France and Flanders 1939–1940. J. R. M. Butler (ed.). HMSO. London p.280-282
↑  "The Pioneer: The Lancastria Story". Royal Pioneer Corps Association. נבדק ב-18 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Pioneer: History". Royal Pioneer Corps Association. p. 3. נבדק ב-18 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Royal Logistic Corps and Forming Corps". The Royal Logistic Corps Museum. אורכב מ-המקור ב-2013-08-14. נבדק ב-13 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hansard, "House of Lords Questions - Aliens in the Pioneer Corps", ‏22 ביולי 1941
↑  ראיון של קולין מקגרגור סטיבנס עם מייג'ור ג'ורג' ברואר
↑  "churchills german army"
↑  Hansard, "House of Lords question: conscientious objectors", ‏22 ביולי 1941
גולן שחר

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1968 (בן 56) ראשון לציון, ישראל 
 מקום מגורים:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (30 ביוני 1993) 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 
גולן שחר (נולד ב-27 במרץ 1968) הוא פסיכולוג קליני-רפואי, פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופרופסור אורח לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל בארצות הברית.
ביוגרפיה

גולן שחר נולד וגדל בראשון לציון. הוא עשה את כל תאריו האקדמיים, מהראשון עד השלישי, באוניברסיטת בן-גוריון (1999-1990). הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות במדעי ההתנהגות, תואר שני בהצטיינות יתרה בפסיכולוגיה קלינית, ותואר שלישי בהצטיינות יתרה בפסיכולוגיה. נושא עבודת הדוקטור היה: "פגיעות נפשית ומצוקה רגשית בגיל ההתבגרות". הוא התמחה בפסיכולוגיה קלינית, במרכז לבריאות הנפש שלוותה (1999-1997) ובמרכז לחקר וטיפול בילד אשר באוניברסיטת ייל (2002-2004; Yale Child Study Center).
שחר לימד במשך שנה באוניברסיטת בר-אילן (2000-1999) ואז נסע להכשרת פוסט-דוקטורט במחלקות לפסיכולוגיה ופסיכיאטריה באוניברסיטת ייל (2002-2000). מורהו בתקופה זו היה פרופסור סידני בלאט, חוקר ותאורטיקן בעל שם עולמי בתחום האישיות והפסיכופתולוגיה. ב-2002 הצטרף לסגל של המחלקה לפסיכיאטריה באוניברסיטת "ייל" בדרגת Assistant Professor, ולאחר שנה זכה גם למינוי נלווה במחלקה לפסיכולוגיה בייל.
בסוף 2004 שחר שב לישראל והתמנה לפרופסור חבר במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון, ב-2006 קיבל קביעות. ב-2008 התמנה לפרופסור מן המניין לפסיכולוגיה. שימש מספר פעמים כראש המגמה הקלינית והקים מעבדה שעוסקת בחקר מצבי דחק (לחץ). בשנים 2004–2009 שימש כ-Visiting Associate Professor במחלקה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל, והחל 2009 הוא משמש כVisiting Professor במחלקה זו. לאחרונה הוא הוזמן להצטרף לסגל הנלווה של המרכז להתפתחות הילד ומדיניות ציבורית על שם אדוארד זיגלר בייל.
בשנת 2010 ראה אור בהוצאה עצמית ספר שיריו "פסיכו-אל-נא-ליזה (שלושה מחזורי שירים)". בספר השירה שחר המתייחס שחר לסוגיית הסבל הנפשי ומצבי הדחק מזווית אישית, כולל להתאבדותם של אביו הביולוגי ואביו המאמץ.
גולן שחר נשוי לרחל, פסיכולוגית קלינית. הוא אב לשני ילדים.