stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבלה נוצרית
הערות שוליים

1 2 3 4  הערך "קבלה נוצרית", האנציקלופדיה העברית, כרך 29, עמ' 130, מהדורת 1980.
↑  יוסף דן, "תורת הקבלה של יוהנס רויכלין ומשמעותה ההיסטורית", מתוך: מרומי ירושלים 14, (ירושלים: המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, 1998), עמ' 7.
↑  אורה לימור ואמנון רז-קרקוצקין, בין נוצרים ליהודים (תל אביב: בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 1997), עמ' 67.
↑  אורה לימור ואמנון רז – קרקוצקין, בין נוצרים ליהודים (תל אביב: בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 1997), עמ' 66.
↑  אורה לימור ואמנון רז – קרקוצקין, בין נוצרים ליהודים (תל אביב: בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 1997), עמ' 86-87.
↑  משה אידל, "תוספות להערות בשולי הוויכוח היהודי נוצרי בימי הביניים: עוד על מידת החסד", מתוך: מרומי ירושלים 4 (ירושלים: המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, 1985), עמ' 219.
↑  יוסף דן, על גרשם שלום: תריסר מאמרים (ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, 2010), עמ' 229.
↑  משה אידל, "תוספות להערות בשולי הוויכוח היהודי נוצרי בימי הביניים: עוד על מידת החסד", מתוך: מרומי ירושלים 4 (ירושלים: המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, 1985), עמ' 90.
↑  חיים וירשובסקי, שלושה פרקים בתולדות הקבלה הנוצרית (ירושלים: מוסד ביאליק, 1985), עמ' 40.
1 2 3  האנציקלופדיה העברית, עמ' 131.
↑  חיים וירשובסקי, מקובל נוצרי קורא בתורה (ירושלים: מוסד ביאליק, 1977), עמ' 22.
↑  וירשובסקי, מקובל נוצרי קורא בתורה, עמ' 22
↑  דן, על גרשום שלום: תריסר מאמרים, עמ' 236.
↑  דן, על גרשום שלום: תריסר מאמרים, עמ' 232.
↑  דן, על גרשום שלום: תריסר מאמרים, עמ' 229.
↑  וירשובסקי, שלושה פרקים בתולדות הקבלה הנוצרית, עמ' 40.
↑  דן, תורת הקבלה של יוהנס רויכלין ומשמעותה ההיסטורית, עמ' 458.
צומור
מכתבי אל-עמארנה

שמה של העיר מופיע ב-42 מכתבים בקורפוס מכתבי אל-עמארנה, בחלקם שם העיר מופיע במכתב יותר מפעם אחת.
לקריאה נוספת

"צמר, צמרי", אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, כרך ו' עמ' 740–742
הערות שוליים

↑  מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 99
1 2  אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, כרך ו' עמ' 741
↑  Siro Igino Trevisanato. (2007). "The 'Hittite plague', an epidemic of tularemia and the first record of biological warfare". Medical hypotheses 69(6): 1371–1374. PMID 17499936
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, כמד, תענך, ומכתבים נוספים מהמאה הארבע-עשרה לפסה"נ (ספריית האנציקלופדיה המקראית, כ), תרגמה: ציפורה כוכבי-רייני, מוסד ביאליק, ירושלים; והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ה, עמ' 136
↑  יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא : גאוגרפיה היסטורית, הוצאת יד בן צבי, 1987, עמ' 58
↑  יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא : גאוגרפיה היסטורית, הוצאת יד בן צבי, 1987, עמ' 148
↑  A. Kirk Grayson, Assyrian Rulers of the Early First Millennium BC I (1114–859 BC), University of Toronto press, 1991, עמ' 37 (הקטע חוזר חלקית בעמ' 42, 53)
↑  המכתבים הם: א"ע 59, 60, 61, 62, 67, 68, 71, 73, 76, 81, 83, 84, 85, 86, 88, 96, 98, 102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 112, 114, 116, 118, 124, 129, 131, 132, 133, 134, 138, 139, 140, 155, 157, 159, 161
קרחון הלשון מרינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  73°27′00″S 168°20′00″E﻿ / ﻿73.45°S 168.33333°E﻿ / -73.45; 168.33333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון הלשון מרינר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון הלשון מרינר
 
קרחון הלשון מרינר או לשון הקרח מרינר (באנגלית: Mariner Glacier Tongue; מילולית: קרחון הלשון יורד הים) הוא קרחון לשון באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
קרחון הלשון מרינר הוא לשון קרח בקצהו של קרחון מרינר (קרחון מארינר הוא קרחון עצום שאורכו 100 קילומטרים).
הקרחון מרינר נשפך למפרץ לידי ניונס שנפתח אל ים רוס, ובשפך קרחון מרינר הוא בולט לעבר המפרץ והופך לקרחון הלשון מרינר, בסמוך ממערב ללשון הקרח בורכגרווינק.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הקרחון

קרחון הלשון מרינר וחלקו התחתון של קרחון מרינר התגלו מהאוויר בדצמבר 1958 על ידי קפטן ג'ון קאדוואלדר (John Cadwalader), מצי ארצות הברית, ועל ידי שני משתתפים במשלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959), במהלך טיסות סיור שיצאו משוברות הקרח מאוניית צי ארצות הברית גליישר (USS Glacier), ואניית צי ארצות הברית סטטן איילנד (USCGC Staten Island), אשר עגנו ליד הקצה הדרומי של האי קולמן.
מטרת טיסות הסיור - למצוא אתר להנחית את חברי משלחת הסקר.
היסטוריה > מקור השם

שמו של קרחון הלשון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי.
קרחון הלשון מרינר נקרא על שם קרחון מרינר, ממנו הוא יוצא.
קרחון מרינר נקרא לזכרם של יורדי הים אשר סייעו לחקר אנטארקטיקה.
קרי-קרי

| קרי-קרי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: יעל
מין:: עז הבר
תת־מין:: קרי-קרי
שם מדעי
 Capra aegagrus creticus ‏שינץ, 1838

קְרִי-קְרִי (שם מדעי: Capra aegagrus creticus), או עז הבר הכריתית (מלשון כריתים), הוא תת-מין ממשפחת עז הבר. הקרי-קרי הוא פרסתן גדול יותר משאר הפרסתנים החיים במזרח הים התיכון. כיום הקרי קרי נפוץ אך ורק במספר מצומצם של איים יווניים, אך תפוצתו העיקרית היא בכרתים.
מאפיינים

צבעה של פרוות הקרי-קרי הוא חום-זהוב, ורגליו צבועות בשחור ולבן. פניו שחורות למחצה וכך גם זנבו. הקרי-קרי בעל מראה מרשים במיוחד ביחס ליתר תת-מיניו של עז הבר. בטבע הקרי-קרי ידועים בביישנותם. הם נחים במשך רוב היום כמו זכרי האריות. הקרי-קרי לא נחשב לבעל חיים אנדמי לכרתים, שכן הוא יובא על ידי התרבות המינואית. בעקבות הכחדות ממקומות מחייתו הטבעיים, הקרי-קרי לא נפוץ בשום מקום אחר חוץ מכרתים והאיים הסובבים לו.
הקרי קרי אינה עז ילידית של כרתים, ומניחים שהאדם ייבא אותה לאי בסביבות התקופה המינואית. ארכאולוגים מצאו ציורי קיר שבהם מופיעות העזים ומשערים כי תושבי האי סגדו להן כאלים. שם זכרי הקרי-קרי באי הוא אגרימי שפירוש השם ה"פראי". שם נקבות הקרי-קרי הוא סאנאדה. לקרי-קרי משמעות תרבותית עצמאות בכרתים והוא נחשב לסמל האי, בדומה לכך שהקנגורו מסמל את אוסטרליה.
בשנת 1960 ירד מספר הקרי-קרי העולמי אל מתחת ל-200 פרטים. מספר נמוך זה היה אחת הסיבות להפיכתו של קניון סאמריה שבכרתים לשמורת טבע בשנות ה-60. כיום חיים באי כ-2,000 עזים, ומצבם עדיין מוגדר כפגיע. למרות המאמצים הרבים שמושקעים בשימור תת-המין, ישנם מספר גורמים המקשים על התאוששות הקרי קרי, כמו ציד שמטרתו השגת בשרם ועורם.
פרטים של העז נמצאים בחי בר כרמל. הם לא שוחררו לטבע.
קינה רותהמר

קינה רותהמר (מימין), אולימפיאדת מינכן 1972
קינה רות רותהמר וייסבלי (באנגלית: Keena Ruth Rothhammer Weisbly; נולדה ב-26 בפברואר 1957) היא שחיינית עבר יהודיה-אמריקאית. היא אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם. התמחתה בכל משחי החופשי מ-200 מטר ועד 1500 מטר.
קורות חיים

קינה רותהמר נולדה בליטל רוק, ארקנסו. היא התאמנה בסנטה קלרה, קליפורניה תחת המאמן ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דיק רות', דונה דה וארונה, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.
קורות חיים > אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה רותהמר בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:53.68 דקות, לפני שיאנית העולם שיין גולד מאוסטרליה 8:56.39 דקות (גולד הייתה כוכבת המשחקים עם 5 מדליות מהן 3 זהב ו-3 שיאי עולם חדשים) ונובלה קליגאריס מאיטליה (8:57.46 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.92 דקות, אחרי גולד שקבעה שיא עולם חדש (2:03.56 דקות) ושירלי בבשוף בת ארצה (2:04.33 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום השישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:24.22 דקות.
קורות חיים > אלופת עולם

בתחרות המבחן לאליפות העולם בשחייה שנערכה בלואיוויל, קנטקי קבעה רותהמר במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:18.07 דקות. באליפות העולם עצמה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה היא זכתה בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של  2:04.99 דקות, לפני בבשוף (2:05.33 דקות) ואנדראה אייפה ממזרח גרמניה (2:05.52 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בו החזיקה בשיא עולם כשקבעה תוצאה של 4:21.50 דקות, אחרי בת ארצה הת'ר גרינווד (4:20.28 קינה) ולפני קליגאריס (4:21.79 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום השישי במשחה ל-800 מטר חופשי בו החזיקה בשיא העולם כשקבעה תוצאה חלשה של 9:15.72 דקות.
רותהמר פרשה משחייה תחרותית שנה לאחר מכן בהיותה רק בת 17, עקב מיגרנות חזקות שתקפו אותה.
תארים והשגים

רותהמר קבעה 2 שיאי עולם.
רותהמר זכתה ב-12 תוארי אליפות ארצות הברית וקבעה 13 שיאים אמריקאיים.
בשנת 1973 זכתה רותהמר בתואר ספורטאית השנה של צפון אמריקה.
בשנת 1991 זכתה רותהמר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-400 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-800 מטר חופשי
קופימיזם

| --- | --- |

Ctrl-C, Ctrl-V
 שורשים, סיווג והנהגה
 מקור השם:  Kopimi 
 תאריך ייסוד:  2011 
 ארגונים ופעילות
 אתר רשמי
 
קופּימיזם היא דת אשר מאמיניה דוגלים בשיתוף קבצים כדרך חיים. הדת מוכרת באופן רשמי על ידי ממשלת שוודיה מאז 2012.
מייסד הדת, איזק גרסון, סטודנט שוודי לפילוסופיה, הקים את הדת כחלק ממלחמתו במחוקק השוודי שאוסר על שיתוף קבצים בעלי תוכן המוגן בזכויות יוצרים. איזק הגיש שלוש בקשות להכרה בדת החל מ-2010, אך רק ב-2012 התקבלה הבקשה. בעקבות כך, הכנסייה שהקים הוכרה על ידי ממשלת שוודיה כארגון דתי, והדת הפכה לדת רשמית במדינה.
לפי הקופימיזם, מידע הוא קדוש והעתקתו היא דרך פולחן. מאחר שהמידע בעל ערך גם בפני עצמו וגם מפאת תוכנו, יש חשיבות עליונה להפיצו בכמה שיותר עותקים. נכון לתחילת 2011, מנו חבריה בין 1,000 ל-3,000 איש.
הערות שוליים

↑  File-Sharing Recognized as Official Religion in Sweden torrentfreak.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרחון המפריז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  72°51′00″S 168°50′00″E﻿ / ﻿72.85°S 168.83333°E﻿ / -72.85; 168.83333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון המפריז(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון המפריז
 
קרחון המפריז או קרחון האמפריז (באנגלית: Humphries Glacier)), הוא קרחון יובלי, בהרי ויקטורי, אזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם ממזרח בסמוך לקרחון אינגהם.
הקרחון תלול ביותר.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מערב; הקרחון נשפך לקרחון בורכגרווינק מצפון-מערב להר פריור.
גובהו של הקרחון 580 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי הקרחון

הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של ג'ון ג'י. המפריז (John G. Humphries), מניו זילנד, שהיה חוקר יונוספרה בתחנת האלט בשנת 1957.
קחו עמכם דברים

קחו עמכם דברים הוא שם האלבום השני של ירמיהו, שיצא לאור בשנת 2009. שמו של האלבום הוא כשם אחד השירים בו, הלקוח מפסוק בספר הושע.
באלבום 10 שירים, ובניגוד לאלבומו הראשון שהכיל בעיקר ניגונים ללא מילים, באלבום זה לרוב השירים יש מילים הלקוחות מהמקורות. שותפים באלבום בין השאר הוד דיין (המדרגות) וחיליק פרנק.
האלבום יצא לאור לאחר יותר משמונה שנים מאז האלבום הראשון, "כנגן המנגן", והוא מכיל מאפיינים חדשים שלא היו קיימים באלבום הראשון. לדברי ירמיהו, האלבום השני בא לאחר תהליך של הבשלה והתבגרות, "מדובר בתהליך רוחני ונפשי. כל ניגון ירד לעולם רק לאחר שהכלים הראויים הובשלו".
קספר ממרינג

קספר ממרינג (בגרמנית: Caspar Memering, נולד ב-1 ביוני 1953 בבוקהורסט שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך רוב הקריירה שלו בהמבורג בעמדת הקשר. לזכותו של ממרינג שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה זכה ביורו 1980.
קריירת מועדונים

ממרינג שיחק כנער בקבוצת נוער מעירו בוקהורסט, ואחר כך בורדר ברמן. בקיץ 1971, כשהיה בן 18, החל לשחק בהמבורג. ממרינג השתלב עד מהרה בהרכב של המבורג, והפך לשחקן חשוב במערך של הקבוצה לאורך כל שנות ה-70, ואף בתור הזהב של הקבוצה בתחילת שנות ה-80. בעונותיו הראשונות של ממרינג בהמבורג, הקבוצה סיימה לרוב בחלק התחתון של הטבלה, אך זכתה בגביע הליגה הגרמנית לעונת 1972/73, לאחר ניצחון 4-0 בגמר על בורוסיה מנשנגלדבך, בו הבקיע ממרינג את השער הראשון. בעונת 1973/74 הגיעו ממרינג והמבורג לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידו 3-1 לאיינטרכט פרנקפורט. ממרינג לא שיחק בגמר זה. בעונת 1975/76 סיימו ממרינג והמבורג במקום השני בבונדסליגה בעונת שיא אישית של ממרינג בה הבקיע שבעה שערי ליגה, וזכו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על קייזרסלאוטרן. ממרינג והמבורג תרגמו את הזכייה בגביע הגרמני להשתתפות בגביע אירופה למחזיקות גביע, בו זכו בעונת 1976/77, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על אנדרלכט, במשחק בו ממרינג שיחק 90 דקות. בעונת 1978/79 זכה ממרינג באליפות הראשונה שלו עם המבורג. בעקבות זכייה זו, השתתפו המבורג וממרינג בגביע אירופה לאלופות בעונת 1979/80, השיגו מספר תוצאות נאות, לרבות ניצחון 5-1 בחצי הגמר על ריאל מדריד, כשממרינג מבקיע את השער החמישי, והגיעו עד למשחק הגמר, בו הפסידו 1-0 לנוטינגהאם פורסט. בבונדסליגה סיימו המבורג וממרינג במקום השני באותה עונה, מרחק נקודה מהאלופה באיירן מינכן. בעונת 1980/81 שוב סיימו המבורג וממרינג במקום השני אחרי באיירן מינכן, ובעונת 1981/82 זכו שוב באליפות הבונדסליגה. באותה עונה הגיעו המבורג וממרינג לגמר גביע אופ"א, בו הפסידו במפגש כפול לגטבורג השוודית.
בקיץ 1982 עזב ממרינג את המבורג לאחר 11 עונות, וחתם בבורדו הצרפתית, בה שיתף פעולה עם שני גרמנים אחרים, גרנוט רוהר ודיטר מילר. ממרינג לא הצליח לתפוס מקום של קבע בבורדו, וסבל ממחלה שהשביתה אותו לתקופה ארוכה מאוד, וכך ערך רק 27 הופעות בשתי עונות, כשבאחרונה שבהן, 1983/84, זכה באליפות הליגה הצרפתית. בקיץ 1984 עזב ממרינג את בורדו וחזר לגרמניה, כשחתם בשאלקה 04. ממרינג למעשה שיחק בשאלקה רק בעונת 1984/85, בה ערך 17 הופעות ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בבונדסליגה. בתום עונת 1985/86, בה לא שיחק כלל, פרש ממרינג ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית

ממרינג ערך את הופעות הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית בצמד משחקי ידידות מול נבחרת אירלנד, שהתקיימו במאי 1979 בהפרש של ארבעה ימים, ובשניהם ניצחה גרמניה המערבית בתוצאה 3-1. בשנת 1980 זומן ממרינג לסגל הגרמני ליורו 1980. בטורניר זה ערך ממרינג הופעה אחת, בתיקו 0-0 מול נבחרת יוון במחזור האחרון של שלב הבתים, בו שיחק 90 דקות. נבחרת גרמניה המערבית המשיכה בטורניר זה עד לזכייה בתואר, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על נבחרת בלגיה. הייתה זו ההופעה השלישית והאחרונה של ממרינג במדי נבחרת גרמניה המערבית.
תארים

עם המבורג:
אליפות הבונדסליגה: 1978/79, 1981/82
הגביע הגרמני: 1975/76
גביע הליגה הגרמנית: 1972/73
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1976/77
עם בורדו:
אליפות ליגת העל הצרפתית: 1983/84
עם נבחרת גרמניה המערבית:
אליפות אירופה בכדורגל: 1980
קאמי סן-סנס

| --- | --- |

קאמי סן-סנס
 לידה:  9 באוקטובר 1835 הרובע האחד עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  16 בדצמבר 1921 (בגיל 86) אלג'יר, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1853–1921 (כ־68 שנים) 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 זרם:  מוזיקה קלאסית, המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית, סימפוניה, קונצ'רטו 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כינור, עוגב 
 מספר יצירות ידוע:  281
 בן או בת זוג:  Marie-Laure Truffot 
 פרסים והוקרה:  צלב גדול של לגיון הכבוד (11 בינואר 1913)  אביר בלגיון הכבוד (14 באוגוסט 1869)  המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1902)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' (1893)  קצין בלגיון הכבוד (13 ביולי 1884)  קצין גבוה בלגיון הכבוד (16 באוגוסט 1900)  מפקד בלגיון הכבוד (30 ביולי 1894)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד (1907)  פור לה מריט  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
שארל קאמי סן-סנס (בשם מלא בצרפתית: Charles Camille Saint-Saëns‏; 9 באוקטובר 1835 – 16 בדצמבר 1921) היה מלחין, נגן עוגב, מנצח ופסנתרן צרפתי. מן הידועות ביצירותיו, הקונצ'רטי לפסנתר מס' 2 ו-4, קונצ'רטו לצ'לו מס' 1, האופרה "שמשון ודלילה" והסימפוניה מס' 3 ('עם עוגב').
ביוגרפיה > סן-סנס בצעירותו

סן-סנס נולד בפריז שבצרפת לפקיד ממשלתי. אביו נפטר כשלושה חודשים לאחר הולדתו. אמו, קלמנס, נעזרה בדודתה -קרלוטה מסון - בטיפול בקאמי. בגיל צעיר מאוד התגלה סן-סנס כילד פלא בעל שמיעה אבסולוטית ובגיל שנתיים בלבד החל ללמוד נגינה בפסנתר עם דודת אימו. כמעט מיד התחיל להלחין, והיצירה הראשונה שהלחין לפסנתר מתוארכת ל-22 במרץ 1839 (כשהיה בן ארבע בלבד). כתב היד המקורי נשמר כעת בספרייה הלאומית של צרפת (Bibliothèque nationale de France). יכולותיו הגבוהות לא הוגבלו אך ורק למוזיקה: הוא למד לקרוא ולכתוב בגיל שלוש, ושלט בשפה הלטינית בגיל שבע.
הופעתו הראשונה כפסנתרן הייתה בגיל חמש בסונאטה לכינור מאת בטהובן. הוא המשיך בלימודיו והתעמק במיוחד באופרה "דון ג'ובאני" של מוצרט. בשנת 1842, סן-סנס עבר ללמוד נגינה בפסנתר אצל קאמי-מארי סטאמאטי, תלמידו של פרדריק קאלקברנר. כשהיה בן עשר טען כי יוכל לנגן את כל 32 הסונאטות של בטהובן בעל-פה. אז גם ניגן סן-סנס, בהופעת הבכורה שלו כסולן באולם הקונצרטים איגנץ פלייל (en:Salle Pleyel), את הקונצ'רטו ה-15 לפסנתר של מוצרט, ומספר קטעים של הנדל, קאלקברנר, הומל ובאך. בתור הדרן, הציע לנגן לפי בחירת הקהל כל אחת מ-32 הסונאטות לפסנתר של בטהובן בעל-פה. השמועה על הקונצרט המרשים התפשטה בכל אירופה ואף לארצות הברית הגיעה, שם התפרסם מאמר על הקונצרט בעיתון המקומי של בוסטון.
סן-סנס למד הלחנה אצל ז'אק הלוי וגם נגינה בעוגב. הוא זכה בפרסים יוקרתיים רבים ויצא לו מוניטין שאיפשר לו להתוודע אל פרנץ ליסט, שהיה בהמשך לאחד מחבריו הקרובים. בגיל שש-עשרה, חיבר סן-סנס את הסימפוניה הראשונה שלו; השנייה, שיצאה לאור תחת הכותרת סימפוניה מס. 1 במי במול מז'ור, בוצעה בשנת 1853 לתדהמתם הרבה של מבקרי מוזיקה ומלחינים רבים. מספרים על הקטור ברליוז, שיהיה בהמשך הדרך גם הוא לידידו של סן-סנס, כי אמר עליו: "הוא יודע הכל, אך אין לו חוסר ניסיון".
ביוגרפיה > סן-סנס בבגרותו

סן-סנס עבד למחייתו כנגן עוגב במספר כנסיות בפריז. בשנת 1857 החליף את לפבר-וולי בתור נגן העוגב בכנסיית מגדלנה (Église de la Madeleine), עד שנת 1877. אלתוריו השבועיים בכנסייה הדהימו את הקהל הפריזאי ואף ליסט אמר עליו בשנת 1866, כי הוא נגן העוגב הטוב ביותר בעולם.
בין השנים 1861–1865, משרתו היחידה של סן-סנס כמורה הייתה בבית הספר למוזיקה "נידרמאייר", ורבים התפלאו ששילב בתוכנית הלימודים השמרנית, שכללה מלחינים כמו מוצרט ובאך, גם מלחינים בני זמנו - ליסט, גונו, שומאן, ברליוז ווגנר. תלמידיו המוכשרים ביותר בבית הספר למוזיקה היו אנדרה מסאז'ה וגבריאל פורה, כשהאחרון, תלמידו הנבחר, היה מאוחר יותר גם לאחד מחבריו הקרובים ביותר.
סן-סנס היה איש אשכולות. מגיל צעיר למד גאולוגיה, ארכאולוגיה, בוטניקה ואף חקר פרפרים. הוא נחשב עילוי בתחום המתמטיקה. מאוחר יותר בחייו הוסיף לעיסוקיו בהלחנה ובהופעות כנגן, גם כתיבת ביקורות מוזיקה, התכתבויות עם מיטב המדענים באירופה, והוא אף כתב מאמרים על אקוסטיקה, תורת הנסתר, תפאורות בתיאטרון הרומאי, וכלים אותנטיים. הוא חיבר מאמר פילוסופי, "בעיות ותעלומות" (Problèmes et Mystères) בנושא החלפת הדת במדעים ואומנות; עמדתו הפסימית והאתאיסטית של סן-סנס הקדימה בשנים רבות את האקזיסטנציאליזם. בין ההישגים הספרותיים הנוספים של סן-סנס ניתן למנות את "בן הלוויה הזדוני" (Rimes familières), ספר שירים, ו"הסופרים הלהוטים" (La Crampe des écrivains), מחזה היתולי מצליח. הוא גם היה חבר באגודה האסטרונומית של צרפת; הרצה על תופעת המיראז', תכנן טלסקופ שנבנה במיוחד בשבילו, ואף ערך קונצרטים במיוחד במועדים שבהם התרחשו אירועים אסטרונומיים כגון ליקויי חמה.
במלחמת צרפת–פרוסיה, שהחלה בשנת 1870 ונמשכה שישה חודשים בסך הכול, סן-סנס לא הוכרח לשרת בצבא, מכיוון שהיה ממקורבי בן משפחה של נפוליאון השלישי, אך המלחמה בכל זאת הותירה את חותמה עליו. בחורף 1871 כשהמרד העקוב מדם נגד "הקומונה הפריזאית" פרץ בפריז הנצורה, הוא נסע ללונדון למספר חודשים, משום שמעמדו הנכבד בחברה ופרסומו סיכנו את שלומו. באותה שנה, הוא יסד ביחד עם רומן באסין את "האגודה הלאומית למוזיקה" (Société Nationale de Musique), אשר מטרתה הייתה לעודד מוזיקה חדשה בכלל ובעיקר צרפתית, וכיהן כמשנה לנשיא האגודה. כך צבר סן-סנס כוח ויכולת השפעה על עיצוב עתידה של המוזיקה הצרפתית. אחרי נפילת הקומונה הפריזאית, העלתה האגודה בהשמעות בכורה את יצירותיהם של גבריאל פורה, סזר פרנק, אדואר לאלו ושל סן-סנס עצמו.
בשנת 1875, נשא סן-סנס לאישה את מארי-לאאר טרופוט. לשניים נולדו שני ילדים, אנדרה וז'אן-פראנסואה, אשר מתו בהפרש של שישה שבועות בשנת 1878. סן-סנס עזב את אשתו כעבור שלוש שנים. הם לא התגרשו, אך גרו בנפרד וחיו את שארית חייהם במנותק זה מזה. כאשר הואשם בקיום יחסים הומוסקסואלים בפומבי הוא השיב: "'Je ne suis pas homosexuel, je suis pédéraste!" ("אני לא הומוסקסואל, אני עושה מעשי סדום!")
ביוגרפיה > סן-סנס בזקנתו

בשנת 1886 יצאו לאור יצירותיו הידועות ביותר כיום - "קרנבל החיות" והסימפונייה השלישית, אותה הקדיש לפרנץ ליסט שנפטר באותה שנה. באותה שנה הצליחו ונסן ד'אנדי וחבריו לסלק את סן-סנס ממשרתו ב"חברה הלאומית למוזיקה". שנתיים אחר כך נפטרה אימו, והאבל עליה דחף את המלחין להרחיק מצרפת לאיים הקנריים. בשנים שלאחר מכן טייל קאמי סן-סנס בעולם והרבה לבקר במקומות אקזוטיים באירופה, צפון אפריקה, דרום-מזרח אסיה ודרום אמריקה. סן-סנס תיעד את מסעותיו בספרים שהיו פופולריים בזמנו תחת שם-העט "סאנואה".
סן-סנס המשיך לכתוב מאמרים בנושאי מוזיקה, מדע והיסטוריה ולצאת למסעות תכופים, עד שהשתקע לבסוף בערוב ימיו באלג'יר, אלג'יריה. כאות הכרה בהישגיו העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד.
קאמי סן-סנס נפטר מדלקת ריאות ב-16 בדצמבר 1921 בבית מלון באלג'יר. נערך לו טקס אשכבה ממלכתי בכנסיית מדלן, והוא נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
מורשתו > יחסיו עם מלחינים אחרים

סן-סנס היה או חבר או יריב למלחינים הנכבדים ביותר באירופה. הוא עמד בקשרי ידידות עם פרנץ ליסט ושמר על קשר הדוק עם תלמידו לשעבר, גבריאל פורה. אך על אף תמיכתו האיתנה במוזיקה הצרפתית, סן-סנס לא הסתיר את תיעובו כלפי רבים מעמיתיו המלחינים הצרפתים, כמו סזר פרנק, ונסן ד'אנדי וז'יל מאסנה. נוסף לכך, סן-סנס שנא גם את יצירותיהם של קלוד דביסי ומוריס ראוול; סיפרו עליו שאמר לפייר לאלו, מבקר מוזיקה ובנו של המלחין אדואר לאלו: "אני נשאר בפריז רק כדי לדבר סרה ב'פֶּלֶאָס ומליסאנד'." האיבה הייתה הדדית; דביסי העיר בעוקצנות: "חוששני שסנטימנטליות מפילה עלי פלצות, ואינני יכול לשכוח, כי שמה הוא סן-סנס." בהזדמנויות אחרות, לעומת זאת, הודה דביסי בהערצתו לכשרונותיו המוזיקליים של סן-סנס.
סן-סנס היה מהראשונים אשר הביאו את המוזיקה של ריכרד וגנר לצרפת. הוא לימד את יצירותיו בתקופת כהונתו בבית הספר למוזיקה "ניאדרמיאר" וביצע בהופעת בכורה את המארש מהאופרה "טנהויזר". הוא אף הימם את ואגנר עצמו כאשר נגן בשלמות את הפרטיטורות התזמורתיות של "לוהנגרין", "טריסטן ואיזולדה" ו"זיגפריד" בקריאה ראשונה, מעשה שהניע את הנס פון בילו לכנותו "המוזיקאי הגדול ביותר" בתקופתו. למרות הערכתו ליצירות של ואגנר, טען סן-סנס בעקשנות, שאיננו אוהד אותו. בשנת 1886, נענש סן-סנס על הערות חריפות ואנטי-גרמניות שהשמיע בהצגת הבכורה של האופרה "לוהנגרין" בפריז בביטול הזמנות להופיע בקונצרטים ובביקורות שליליות בגרמניה. מאוחר יותר, במלחמת העולם הראשונה, הכעיס סן-סנס הן את הצרפתים והן את הגרמנים כאשר פרסם את מאמרי ההסתה שלו בשם "גרמנופיליה", שם תקף בברוטליות את ואגנר.
סן-סנס ערך את ה"קטעים לצ'מבלו" של ז'אן-פיליפ ראמו ופרסם אותם ב-1895 בהוצאת דוראן בפריז (וכן בהוצאת דובר האנגלית ב-1993).
ב-29 במאי 1913 עזב סן-סנס בשצף קצף את הצגת הבכורה של פולחן האביב מאת איגור סטרווינסקי כבר בתחילתה, זועם, כמשוער, על מה שנתפס בעיניו כשימוש בלתי ראוי בבסון בתיבות הראשונות של הבלט.
מורשתו > מוניטין

סן-סנס החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחלוץ - הוא הביא לצרפת השמרנית, שמוצארט ובאך היו הנורמה בעיניה, את הפואמה הסימפונית ואת יצירותיהם, הרדיקליות בשעתן, של ואגנר וליסט. במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-19 נחשב להתגלמות החדשנות האמנותית, אולם עד מהרה הפך לשמרן מוזיקלי. עד המאה ה-20 לחם סן-סנס בהשפעתם של קלוד דביסי וריכרד שטראוס.
לאחר 1890 עברו על סן-סנס כשלושים שנה בליקוט תארי-כבוד, מאבק במוזיקה החדישה וכתיבת יצירות בעלות חשיבות מועטה יחסית, ביניהן ארבע אופרות. ב-1921 חזר לקדמותו לתקופה קצרה, שהניבה שלוש סונאטות לכלי נשיפה ופסנתר. כעבור זמן קצר נפטר בשנתו במלון באלג'יר.
הוא זכור בזכות יצירות רבות ובהן "קרנבל החיות", אשר לא פורסמה במלואה עד מותו; האופרה שמשון ודלילה, היחידה שזכתה להצלחה, הסימפוניה השלישית; הקונצ'רטו לכינור מס. 3; הקונצ'רטו לצ'לו מס. 1; והסונאטה לכינור מס. 1.