stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליאס פיינגרש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1968 (בן 56 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר מנהטן למוזיקה 
 כלי נגינה:  טרומבון 
 trombonemagic.com
 
אליאס פיינגרש (ברוסית: Элиас Файнгерш;‏ נולד ב-1968) הוא נגן טרומבון יהודי-רוסי-שוודי.
נולד במוסקבה למשפחה יהודית בה שני ההורים היו מהנדסים. למד בילדותו לנגן בפסנתר ובגיל 14 עבר לנגן בטרומבון.
הוא החל ללמוד מוזיקה במוסקבה אולם הפסיק את לימודיו באמצע, ובשנת 1989 עזב את ברית המועצות לטובת שוודיה, שם מתגורר עד היום. הוא המשיך ללימודים בבית הספר מנהטן למוזיקה. לאחר הלימודים החל להופיע בפני קהל כסולן ולהלחין מוזיקה מקורית.
פיינגרש הופיע מספר פעמים בישראל. הוא נשוי ואב לבן.
אדוארד סטרלצוב

אדוארד אנטולייביץ' סְטְרֶלְצוֹב (ברוסית: ‏Эдуард Анатольевич Стрельцовקובץ:Ru-Eduard Streltsov-yzavyalo.ogg‏Ⓘ‏; 21 ביולי 1937, מחוז מוסקבה – 22 ביולי 1990) היה כדורגלן סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ. נחשב לאחד מטובי כדורגלנים של ברית המועצות.
תחילת קריירת כשחקן

סטרלצוב החל לשחק כדורגל בקבוצת ילדים. כבר בגיל 16 הוא התקבל לקבוצת בוגרים של טורפדו מוסקבה. בגיל 17 הוא החל לשחק בנבחרת ברית המועצות לכדורגל ובשני המשחקים הראשונים הבקיע 6 פעמים. בגיל 19 סטרלצוב נסע לאולימפיאדת מלבורן וזכה במדליית זהב עם נבחרתו.
פרשת האונס

ב-27 במאי 1958 סטרלצוב ועוד שני שחקני הנבחרת נעצרו והואשמו באונס. אף על פי שהראיות בתיק לא היו חד-משמעיות והנאנסת משכה בחזרה את התלונה, השלטונות לחצו להמשיך בחקירה. לאחר מספר ימים רק סטרלצוב נותר במעצר.
עתה קיימות גרסאות שונות לסיבות האמיתיות ללחץ השלטון להמשיך בחקירה: סירוב סטרלצוב לעבור למועדון "דינמו" שהיה קשור למשטרה הסובייטית, סירוב להתחתן עם הבת של יקטרינה פורצבה, רצון השלטונות להעניש את הצעיר שהיה פופולרי מאוד בקרב הצעירים, חשש שסטרלצוב יערוק מברית המועצות במהלך אליפות העולם. מה שברור עתה זה שלא היו ראיות של ממש בתיק אך הוא הגיע לבית המשפט וסטרלצוב נשפט ל-12 שנות מאסר.
במקביל, פדרציית הכדורגל הסובייטית החליטה שסטרלצוב לא יוכל לשחק במועדוני כדורגל גם לאחר השחרור. ב-4 בפברואר 1963 סטרלצוב שוחרר מהמעצר וחזר למשפחתו.
הקריירה הספורטיבית לאחר השחרור

לאחר השחרור סטרלצוב החל לשחק במועדון כדורגל לחובבים של מפעל זיל. בהיוודע הנושא, אוהדי כדורגל החלו להגיע למשחקי הקבוצה. לראשי המדינה היו מגיעות אלפי פניות עם בקשות להרשות לסטרלצוב לחזור לכדורגל ולמשחקי הליגה הסובייטית העליונה. התשובה החיובית התקבלה רק לאחר שניקיטה חרושצ'וב איבד של השלטון. בשנת 1965 סטרלצוב חזר לקבוצתו.
בשנת 1965 המועדון זכה באליפות ברית המועצות בכדורגל, בשנת 1968 היא זכתה בגביע הסובייטי. סטרלצוב גם חזר לנבחרת ושיחק בה עד לשנת 1968. בשנים 1967 ו-1968 סטרלצוב זכה בתואר כדורגלן השנה.
הוא שיחק עד לשנת 1970 ואחר כך היה מאמן נוער במועדון ששיחק בו כל השנים.
סטרלצוב נפטר ב-22 ביולי 1990 מסרטן הריאה.
האצטדיון של קבוצתו נקרא על שם סטרלצוב ובכניסה הוצב פסלו. בשנת 2002 יצא מטבע כסף ועליו דיוקנו של הספורטאי.
אופיסופט

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  גדעון ישראלי, ארז פלג
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 משרד ראשי:  מנחם בגין 11, רמת גן
 בעלות:  תמיר גורן, SQLink
 מוצרים עיקריים:  בינה עסקית
 מנכ"ל:  דוד סגל
 עובדים:  למעלה מ-250 עובדים
  
 opisoft.com
 
אופיסופט היא חברה תוכנה ישראלית שנוסדה בשנת 1991. בשנת 2018 נרכשה על ידי קבוצת SQLink, אחת מחברות התוכנה הגדולות בישראל.
החברה עוסקת ביישום פתרונות מידע ניהולי וניהול ביצועים מבוססי בינה עסקית (BI) ומספקת מגוון פתרונות רחב על הספקטרום של BI, BIG DATA ו- BPM, שמטרתם לסייע לארגון לעמוד ביעדיו האסטרטגיים לאורך זמן. פתרונות החברה נותנים מענה לכל צורכי הארגון בהיבט מחסני הנתונים, ניתוח ובקרה, מינוף מערכות מידע קיימות, חיבור בין מערכות ה-BI לצרכים העסקיים של הארגון ועוד.
פתרונותיה של אופיסופט מבוססים על מתודולוגיות העסקיות ויישומיות כגון BSC, SIDE ועוד. כל זאת, תוך התבססות על הפתרונות הטכנולוגיים בתחום. אופיסופט היא שותפה עסקית של מספר ספקי המוצרים בתחום אינטגרציית המידע וה-BI, כולל IBM, מיקרוסופט ו-SAP.
כמו כן אופיסופט עוסקת בבניית מחסני נתונים והקמת מערכי מדדים ויעדים (Dashboard) תוך בניית שולחנות עבודה (פורטלים). אופיסופט מבצעת תהליכי High Level Desigin למערכי BI.
אופיסופט פיתחה פתרונות אנליטיים כוללים המיועדים למספר סקטורים:
Opisoftcare - מגזר הבריאות
OpisoftFI – גופים פיננסיים
OpisoftGov – מגזר ציבורי
OpisoftMng – גופי מסחר ותעשייה
החברה מונה כיום מעל ל 250 עובדים, בהם מהנדסי תעשייה וניהול, מנהל עסקים, ניתוח מערכות מידע, תכנות ו-System.
שותפים עסקיים

אופיסופט מציעה פתרונות בתחומים:
כלי מיקרוסופט: OLAP, MOSS, SharePoint, SQL Server, Performance Point
כלי IBM: קוגנוס (Cognos), לומברדי (Lombardi), אינישייט (Initiate) וכלי IBM נוספים.
Business Objects.
אחמד אבן חנבל

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 780 בגדאד, עיראק, בית עבאס 
 פטירה:  2 באוגוסט 855 (בגיל 74) בגדאד, Arab Iraq, בית עבאס 
 מקום קבורה:  Ahmad ibn Hanbal Mosque 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 מספר צאצאים:  8 
 
אחמד בן מחמד בן חנבל אבו עבדאללה אל-שיבאני (בערבית: الامام احمد بن محمد بن حنبل, ابو عبد الله الشيباني) (780–855), היה פוסק שריעה ותאולוג אסלאמי חשוב, ואבי האסכולה החנבלית, הנחשבת לאסכולה השמרנית ביותר מבין ארבע האסכולות באסלאם הסוני. היה ממובילי המאבק בתפישות האסכולה המעתזלית בימי אל-מאמון. אבן חנבל נשפט בזמן המיחנה והושפל, אך סירב לוותר על אמונתו באי-נבראותו ובנצחיותו של הקוראן.
הגותו

הגותו של אחמד אבן חנבל הייתה מבוססת על פרשנות של הקוראן על בסיס קריאת הכתוב כלשונו. הקוראן, בדומה לתורה, מלא תאורים אנתרופומורפיים של אללה, המדמים אותו כיושב על כס כבודו, מדבר, וכן הלאה. אחמד אבן חנבל הטיף לקרוא קטעים אלו כפשוטם, גם אם הם עומדים לכאורה בניגוד לרעיון הייחוד של אללה (תוחיד) והטרנסצנדנטיות שלו, הנובעת מעיקרון זה. בעניין זה, היה לו ויכוח גדול עם זרמים שביקשו לפרש את הקוראן על בסיס סילוגיזם (קיאס) והלוגיקה היוונית שאחיזתה בעולם השכלתני האסלאמי התחזקה עם עלית תנועת התרגום (בית אלחכמה) של היצירות היווניות והרומיות הקלסיות בימי הארון א-רשיד העבאסי ואחריו.
כאשר קמה תנועת המועתזילה (דיאלקטיקה) שהתבססה על פרשנות אלגורית של הקוראן תוך שימוש בלוגיקה וטענה שתיאורים אנתרופומורפמיים כגון אלו הם אלגוריה בלבד, התנגד להם אבן חנבל מכל וכל. בעיקר הוא התנגד לטענתם העיקרית והיא שמן ההכרח הוא שהקוראן נברא על ידי אללה. לשיטתו, הקוראן עצמו הוא נצחי.
מעבר למחלוקות לגבי פסוקים מסוימים בקוראן, הייתה לאחמד אבן חנבל מחלוקת עקרונית בהרבה מול המועתזילה לגבי מעמדו של הקוראן עצמו. לשיטתו, הקוראן עצמו הוא נצחי, ואילו לשיטתם, הכרח הוא שהקוראן נברא על ידי אללה. לכאורה מדובר על ויכוחים של מה בכך, אך הם היו בעלי חשיבות עליונה להוגים של התקופה. כאשר הח'ליף אל-מאמון אימץ את תפיסת המועתזילה ואף ביקש להכפיף את כל נתיניו אליה במסגרת מה שנקרא המִחְנַה, ואף לכפות אותה על העולמא של הח'ליפות. כאמור, העולמא תמיד ראו בשלטון הפוליטי רוע הכרחי שמטרתו היחידה היא מניעת אנרכיה (פתנה). לכאורה, לא היה לעולמא על מה להתרעם כאשר הח'ליף הכריז כי הוא מאמין שהקוראן נברא (וכמו כן כי עלי הוא "הטוב שבבני האדם").
אבל הח'ליף לא הגדיר רק את אמונתו שלו, הוא ביקש להכפיף את המוסד ההלכתי להשפעתו ובתוך כך לרומם את מעמדו שלו ולאפשר לעצמו ולבאים אחריו להנחות את הדוֹגמה הדתית. היה בכך חריגה מגבולות סמכותו כשליט פוליטי וניסיון להגדיר את עצמו כמי שקובע את האורתודוקסיה, את הנורמה הדתית, בדומה לקיסר הביזנטי ולשאהנשאה הפרסי, אשר מדמות שניהם ינקו השליטים הפוליטיים בתולדות האסלאם. יש בכך אף דמיון לדרכיהם של השיעים, שהעבאסים ביקשו להתקרב אליהם ולפייסם. לכך התנגדו העולמא, ואחמד אבן חנבל בראשם. רבים מהם נכנעו לדיקטאט של הח'ליף, מחשש לחייהם, ומתוך חמישים עולמא שהובאו כדי שיודו באמונה שהקוראן נברא בכיכר העיר, סירבו רק אבן חנבל ועוד עולמא אחד.
קורות חייו

אחמד אבן חנבל נולד בבגדאד למשפחה ערבית בת התרבות הפרסית משבט בנו שיבאן, שהתיישבה בבצרה שבעיראק בזמן הכיבוש האסלאמי. משפחתו המשיכה עד ימיו להרוויח מהמעמד שזכו בו על רקע הסיוע בכיבושים. סבו ואביו היו מנאמני המהפכה העבאסית (אבנאא אל-דולה) ועל כן ניתנה להם העיר מָרְב. הם שבו לבגדאד לפני לידתו או מקצת אחריה, וחיו בצמצום על בסיס השכרת שטח שהיה שייך למשפחתם בעיר.
אבן חנבל עבר עם אמו לעיר מרב, שם התחנך והחל להפגין את אדיקותו בלימודי קוראן ובמנהגיו היומיומיים. הוא התחיל ללמוד פסיקת הלכה, במרב ואחר בבגדאד, אצל גדולי התקופה, בהם א-שאפעי, אבו יוסוף ואחרים.
הוא החל לעסוק בעצמו בפסיקה ובעיקר - לאסוף חדית' (מסורות בעל פה על אורחות חייו של הנביא, שעברו מדור לדור לצורכי פסיקת הלכה) בכל רחבי המזרח הקרוב (משרכ) המוסלמי של זמנו, בחיפושים אחר מוסרי חדית'. חיפוש החדית' כשלעצמו היה בעל אמירה פוליטית שעל פיה הסמכות לפסיקה הדתית היא בידי הנביא וברעיו בלבד, ובכך למעשה הפקיעה כל סמכות מהח'ליף או מכל מאן דהו לקבוע את האורתודוקסיה.הוא הפגין בקיאות רבה בשינון החדית', אך לא נמנע מלהעלותו על הכתב, ועל בסיס זה אספו בניו את קובץ החדית' העצום שלו.
לאחר שתמו מסעותיו, חזר למשרתו (הלא רשמית) כפוסק ואף הקים משפחה בבית קטן בבגדאד. אשתו הייתה עבאסה בנת אלפצ'ל, ואשתו השנייה הייתה בת-דודו, אישה סתומת-עין. כמו כן הייתה לו פילגש, חוסן, ממנה נולדה לו בת בשם אום עלי זינאב. מאשתו נולדו לו שלושה בנים: אל-חסן, מחמד וסעיד. משפחתו גרה כולה באגפים שונים סביב החצר הפנימית של ביתו, כמקובל באותה תקופה. לפרנסתם השכירו את המקרקעין של משפחת המוצא של אבן חנבל, עבדו בעבודות מזדמנות, ומכרו מוצרי טקסטיל שטוו נשותיו של אבן חנבל.
קורות חייו > מנהגיו

עוד בילדותו, אומרים, היה נוהג באדיקות. מסופר עליו שהיה נוהג להשכים קום לתפילת השחר מוקדם כל כך, שאמו הייתה מרחמת עליו ומחביאה את שלמותיו כדי לעכבו. מסופר שמכר שתי פנינים שהיו ברשותו כדי לנסוע לבצרה ללמוד שם.
אחמד אבן חנבל נהג כל ימיו בדרך של אדיקות ושל צנעה והסתפקות במועט. הוא לא היה מקרב הסגפנים שהיו מענים את עצמם לעיתים עד סף המוות, אך בשום אופן לא נמנה עם הנהנתנים. הוא בחר בדרך אמצעית שנקראת תקוה, ועיקרה פרישות והתנזרות ממנעמי החיים על סף הסגפנות. לכך סייעה העובדה שמראשית ימיו לא התפרנסה משפחתו ברווחה והעובדה שלצורך קיום מאוויו הרוחניים נאלץ להוציא גם את מרבית הכספים המועטים הללו.
בכל ימיו נודע אחמד אבן חנבל בתַקְוַּה שלו, תכונה שעיקרה פרישות וצניעות על גבול הסגפנות. במסעותיו, סירב לקבל דורונות תמורת מסירת חדית' ואף סירב לקבל את דבר החדית' כשהוא הוצע לו בצירוף של כסף או מתנות. גם לאחר שהתמסד והקים משפחה בבגדאד, חי וחינך לחיים פשוטים והרבה בצומות וסירב להיות מקורב בכל מידה שהיא למנעמי השלטון, שהיה בעיניו בחזקת עושק ונהנתן.
הוא היה מהלך ברגליים יחפות, גם במסעות ארוכים. מנהג זה היה נוהג נפוץ ולא נחשב למחמיר במיוחד. כמו כן, הסתפק במעט וסירב לקבל מתנות, החל בתקופה שבה אסף חדית' וסירב לקבל מתנות כשוחד כדי שישמע את דבר החדית', וכן לאחר מכן כששב לבגדאד. כשבנו צאלח קיבל תשורות מהח'ליף (אותן תשורות שאחמד עצמו סירב לקבל), התרגז על בנו והורה לחסום את הדלת אל חדריו ואף סירב לאכול מזון שהוגש מאיתו. סיפורים רבים ישנם על הדרכים שבהן היו בניו מכניסים רכוש הביתה באופן סמוי, ובלבד שלא יגלה אביהם כיוון שמשגילה, היה מתרגז עליהם. הוא גם נטה לפזר את מעט כספו. כיוון שאבו אל-פואריס, דיירו, סייע לו להוציא מזמרה שבנו הפיל לתוך הבאר של ביתם, ביקש אבן חנבל לשלם לו חצי דרכמון (דרהאם). כאשר סירב אבו פואריס, פטר אותו אחמד אבן חנבל מתשלום דמי שכירות למשל שלושה חודשים.
התקוה גם כללה מובן של התבודדות ושל רצינות סבר. אחמד אבן חנבל, כמוהו כרוב העולמא של זמנו, סלד מצחוק, כמו גם מאנחות של כאב וכן ממנגינה. עוד מסופר עליו שאחד מבני לווייתו ניפץ נבל של עובר אורח, מפני שהדבר נתפס בעיניו כדבר של קלות דעת וביטול של זמן שניתן להשקיעו בלמדנות. כמו כן היה אחמד אבן חנבל נוטה לביישנות ולפנים נפולות בפני כל העוברים על פניו.
תכונות אלו לא הרחיקו אותו מן הציבור אלא עשוהו אהוד על העולמא ועל רבים בבגדאד ומחוצה לה. אותו קהל צבא לאחר מכן על ארמון הח'ליפות כאשר היה אחמד אבן חנבל עקוד שם, וביקשו את שחרורו המיידי. שם הוא הולקה בפומבי וכה אצילה הייתה עמידתו בפני שוביו בעיני המתבוננים, עד כדי שמקצתם ספרו כי מחמת המלקות נטו אברקיו של אחמד ליפול, כאשר נשלחה יד של פז מן השמיים והרימה אותם.
מורשתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המחנה הייתה שיא פועלו ההיסטורי של אדם שעיקר חייו עומדים בסימן של א-פוליטיות מוחלטת. התנגדותו של אבן חנבל הייתה למעשה ההתנגדות להכפיף את העולמא לחליף, ועמידה על עצמאותם של העולמא בקביעת האורתודוקסיה.  בזכות כוח סבלו והפופולריות שלו, התנגדות זו צלחה למעשה.
המורשת של אבן חנבל השתמרה על ידי בניו, שהתמנו לתפקידים של קאצ'ים (שופטים) ופוסקים. הם כתבו ביוגרפיות של אביהם, ההדירו את ספריו הרבים ורחבי היריעה, ובכך קיימו את התנאים שאפשרו לאסכולה החנבלית לצמוח ולהפוך לאסכולה הרביעית והאחרונה באסלאם הסוני. אסכולה זו המשיכה להתקיים כיסוד תאולוגי, אורבני וחברתי, תחילה בבגדאד ואחר כך (בעיקר לאחר חורבנה מידי המונגולים ב-1258) בדמשק ובמקומות אחרים. הם המשיכו להציב התנגדות לאסכולות אחרות עד כדי מלחמות רחוב והקימו הוגים נמרצים שהידוע שבהם היה אחמד אבן תיימיה שנכלא והוצא להורג בשל דעותיו הנציות.
כתביו

כתאב אל-עלל ומערפת א-רג'אל (ספר העילות הדתיות והכרת המוסרים)
מוסנד אחמד בן חנבל - קובץ מסורות קאנוני הממויין לפי המוסרים.
כתאב פצ'אאל א-צחאבה (ספר שבחי חברי הנביא).
כתאב אל-אשרבה (ספר המשקאות המותרים והאסורים)
כמו כן כתב אבן חנבל ספרים רבים בנושאי פרשנות הקוראן, הלכות ומשפט, עקרונות תאולוגיים (כמו ביטול תוקפם של פסוקי קוראן - א-נסאח' ואל-מנסוח') ואגרות בגנות כיתות שאמונותיהן נתפשו בעיניו ככפירה.
העתק פסיקות הלכתיות של אבן חנבל מאוקטובר 879
אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם

אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם (באנגלית: Edward Stafford, 3rd Duke of Buckingham;‏ 3 בפברואר 1478 - 17 במאי 1521) אביר הבירית היה אציל אנגלי בחצר הנרי השביעי, מלך אנגליה והנרי השמיני, מלך אנגליה. הוצא להורג על ידי הנרי השמיני בחשד בגידה.
תולדות חייו

אדוארד סטאפורד היה בנו של הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, איש מפתח בחצר ריצ'רד השלישי, שהוצא להורג בעקבות מרידה במלכות ב-1483 וממשפחתו נשללו זכויות המעמד. כיוון שבקינגהאם היה בן-דוד של אליזבת מיורק, רעייתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה (ואמו של הנרי השמיני), הוחזרו לו עם עלייתו של הנרי השביעי לשלטון תואר האצולה והזכויות.
ב-1495 הוכתר בקינגהאם כאביר הבירית והחל למלא שורת תפקידים בחצר הנרי השביעי והנרי השמיני אחריו. הוא היה לורד סטיוארט (שר בכיר במועצה המלכותית) ונשא את כתר המלך בעת ההכתרה ב-1509. ב-1510 גילה בקינגהאם שהמלך מנהל רומן עם אחותו, אן הייסטינגס, שהייתה נשואה באותה עת.
בשל קשר-דמו של בקינגהאם לאריסטוקרטיה הישנה (הוא היה נצר לבית פלנטג'נט הוותיק בעוד בית טיודור, אליו השתייך הנרי, היה בית מלוכה חדש ובלתי מקובל על ידי חלקים מן האצולה הוותיקה) נפל חשדו של הנרי השמיני על בקינגהאם כמי שמבקש לחתור תחתיו. ייתכן שידם של תומאס וולזי או תומאס קרומוול כיוונה את חשדותיו של המלך והיו מספר ניסיונות לבסס זאת, כולל מחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי השמיני. במהלך 1520 חקר המלך עדויות בנוגע לבגידה שתכנן בקינגהאם כביכול ובאפריל 1521 השליך אותו למצודת לונדון. בקינגהאם נשפט על ידי 17 אנשי אצולה והוצא להורג כבוגד במלכות בגבעת מצודת לונדון. אחד האישים שטענו כנגד הוצאתו להורג על סמך עדויות קלושות היה תומאס מור.
ב-31 ביולי 1523 במסגרת החלטה של הפרלמנט הבריטי זוכה בקינגהאם מכל חשד ושמו טוהר.
בתרבות

כאמור, דמות במחזהו של ויליאם שייקספיר, "הנרי השמיני".
בסדרת הטלוויזיה שושלת טיודור גילם את דמותו סטיבן ודינגטון.
לקריאה נוספת

Harris, Barbara (1986). Edward Stafford: Third Duke of Buckingham, 1478-1521. Stanford University Press. ISBN 0-8047-1316-2.
Rawcliffe, Carole. The Staffords, Earls of Stafford and Dukes of Buckingham 1394–1521. Cambridge University Press, 1978.
אולדסמוביל אומגה

| --- | --- |

Oldsmobile Omega, שנת 1977
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אולדסמוביל (באנגלית: "Oldsmobile")
 שנות ייצור:  1973–1984
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל אחריו:  אולדסמוביל Cutlass Calais 
 אורך:  4,971-5,070 מ"מ (דור ראשון, דור שני) 4,617 מ"מ (דור שלישי)
 רוחב:  1,852 מ"מ (דור שני, דור שלישי)
 גובה:  1,367-1,389 מ"מ (דור שני, דור שלישי)
 משקל:  1,042-1,572 ק"ג (דור שני) 1,087-1,100 ק"ג (דור שלישי)
 בסיס גלגלים:  2,819 מ"מ (דור ראשון, דור שני) 2,667 מ"מ (דור שלישי)
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 4,100 סמ"ק, המפיק 101 כ"ס, (מנוע שברולט) (דור שני) V6  צילינדרים, 3,800 סמ"ק, המפיק 106 כ"ס, (מנוע ביואיק) (דור שני) V8 צילינדרים, 4,300 סמ"ק, (מנוע סוג "LV8") (דור שני) V8 צילינדרים, 5,700 סמ"ק, (מנוע שברולט) (דור שני) V8 צילינדרים, 5,700 סמ"ק, המפיק 183 כ"ס, (מנוע  Rocket 350) (דור שני) 6 צילינדרים, 2,500 סמ"ק, (מנוע ג'נרל מוטורס מסוג "Iron Duke engine") (דור שלישי) V6 צילינדרים, 2,800 סמ"ק, (מנוע "LE2") (דור שלישי) V6 צילינדרים, 2,800 סמ"ק, (מנוע "LH7") (דור שלישי)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות (דור שלישי) תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מסוג "Turbo-Hydramatic 125" (דור שלישי)
 
אולדסמוביל אומגה (באנגלית: Oldsmobile Omega) - היא מכונית משפחתית גדולה, בעלת מנוע בעירה פנימית, אשר יוצרה על ידי חטיבת הרכב האמריקאית, "אולדסמוביל" (באנגלית: Oldsmobile), של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, בין השנים 1973–1984.
"אולדסמוביל אומגה" ייצרה 800,000 יחידות (דור ראשון ודור שני 335,000 יחידות, דור שלישי 465,000 יחידות).
דגמי "אולדסמוביל אומגה" שווקו בישראל.
דורות "אולדסמוביל אומגה"

דור ראשון (יוצר בין השנים 1973–1974)
דור שני (יוצר בין השנים 1975–1979)
דור שלישי (יוצר בין השנים 1980–1984)
תצורות "אולדסמוביל אומגה"

4 דלתות סדאן (דור ראשון, דור שני, דור שלישי)
2 דלתות קופה (דור ראשון, דור שני, דור שלישי)
2 דלתות האצ'בק (דור ראשון, דור שני)
תמונות

אולדסמוביל אומגה, סדאן
אולדסמוביל אומגה קופה, שנת 1977
אולדסמוביל אומגה קופה, שנת 1973
אולדסמוביל אומגה קופה, שנת 1973
אולדסמוביל אומגה, סדאן, 4 דלתות
אולדסמוביל אומגה, סדאן, 4 דלתות
אולדסמוביל אומגה קופה
אולדסמוביל אומגה שנת 1978
אולדסמוביל אומגה קופה
אולדסמוביל אומגה
ראו גם

אולדסמוביל
ג'נרל מוטורס
לקריאה נוספת

אולדסמוביל אומגה (jalopnik)
הערות שוליים

↑  ג'נרל מוטורס (באנגלית: General Motors, ובקיצור GM) היא יצרנית רכב בינלאומית שבסיסה בארצות הברית. החברה נוסדה בשנת 1908 על ידי ויליאם דוראנט. המותגים הבולטים שבבעלות החברה הם, בין היתר, ביואיק, קדילאק, שברולט, ו-GMC. חטיבת "אולדסמוביל" פורקה בשנת 2004
↑  אולדסמוביל אומגהuniquecarsandparts.com/car_info_oldsmobile_omega
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545915205171  LCCN: sh85094683
אגודת מאטאשין

עטיפת המגזין בהוצאת התנועה, "Mattachine Review", מאי 1959.
אגודת מאטאשין (באנגלית: The Mattachine Society) הייתה אחד מארגוני התנועה ההומופילית הראשונים בארצות הברית, ומטרתה הייתה הגנה ושיפור זכויות להט"ב באמריקה. האגודה פעלה משנות ה-50 של המאה ה-20 עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
האגודה הייתה היחידה מסוגה באותה התקופה, וקדמה לה ככל הנראה רק האגודה למען זכויות האדם בשיקגו שנוסדה ב-1924 ופעלה למשך תקופה קצרה יחסית. אגודת מאטאשין נוסדה בשנת 1950 בלוס אנג'לס בידי הארי היי ומספר גברים נוספים, ומטעמי חשאיות ובשל נטיות השמאל האידאולוגיות של מייסדיה אימצה האגודה מבנה ארגוני של תאים קומוניסטיים.
באווירה האנטי-קומוניסטית והעוינת כלפי להט"ב ששררה בשנות ה-50 בארצות הברית (ראו בהלת הלבנדר), עברה האגודה לפעול במתכונת מסורתית יותר, שכללה בעיקרה אג'נדה של הגנה על זכויות אזרח. בחלוף הזמן הוקמו סניפים בערים נוספות, ועד 1961 התפצלה האגודה לקבוצות מקומיות שונות.
סניף האגודה בניו יורק, שהוקם ב-1955, הפך להתארגנות ההומואים הגדולה ביותר בארצות הברית, והוא מיקד את פעילותו בארגון קבוצות דיון, הגנה על גברים שנאסרו בגין קיום יחסים חד-מיניים, וארגון הפגנות מחאה נגד היחס העוין וההטרדה המתמשכת של משטרת ניו יורק כלפי הומוסקסואלים, ובכללה פשיטות על מקומות בילוי.
הקמת התנועה

הארי היי הגה את הרעיון לקבוצת פעולה הומוסקסואלית עוד ב-1948. לאחר הצטרפותו כתומך במועמד המפלגה הפרוגרסיבית האמריקאית לנשיאות, הנרי וולאס, שוחח עם מספר הומואים אחרים במפלגה באשר לאפשרות ההקמה של ארגון תמיכה גאה בוואלס, שיכונה "רווקים למען וואלס".
מעוּדד מהתגובות החיוביות, כתב היי עוד באותו הלילה את עקרונות הארגון במסמך אותו כינה "ההתעוררות" אך בבוקר למחרת מצא כי התלהבותם של חבריו מליל אמש כבר הספיקה לשכוך.
במהלך השנתיים העוקבות גיבש ועידן היי את רעיונותיו לתנועה ולבסוף ניסח אותם כ"מסדר אחווה ... בינלאומי שישמש כארגון רווחה ושירותים המסור להגנתם ושיפור מחייתם של מיעוטי החברה האנדרוגינים".
הוא יעד לארגון את השם "רווקים אנונימים", כשבעיני רוחו ראה תנועה שתספק צרכים ותמיכה קבוצתית באופן שיזכיר את הנעשה בקבוצות אלכוהוליסטים אנונימיים.
ביולי 1950 פגש היי את רודי גרנרייך והשניים היו למאהבים. היי חשף בפני גרנרייך את מסמך "ההתעוררות" והלה הגיב באומרו כי "זהו הדבר המסוכן ביותר שקראתי מעודי". גרנרייך הפך בחשאי לתומך פיננסי נלהב ביוזמתו של היי, תוך שהוא נוהג לשם כך להשתמש רק באות הראשונה מתוך שמו - ר'. פגישתו הראשונה של הארגון נערכה לבסוף ב-11 בנובמבר 1950 בלוס אנג'לס תחת הכותרת "אגודת השוטים" (Society of Fools). בפגישה נטלו חלק היי, גרנרייך, זוג האוהבים בוב הול וצ'אק רוולנד וחבריהם דייל ג'נינגס.
ככל שגדלה מעורבותו של היי בארגון, גבר חששו כי זהותו ההומוסקסואלית תשפיע באופן שלילי על המפלגה הקומוניסטית, שלא הרשתה חברותם של הומואים בשורותיה. היי יזם פניה למנהיגי המפלגה והמליץ על הרחקתו מהמפלגה. המפלגה סירבה להרחיקו על רקע נטייה מינית באופן רשמי, ובמקום זאת גירשה את היי תחת הכותרת הנוחה יותר של "סיכון ביטחוני".
מבנה הארגון היה זהה בתחילה לזה של המפלגה הקומוניסטית וכלל תאים, שבועות סודיות, וחמש דרגות חברות. כל דרגה דרשה רמת מעורבות ואחריות רבה מדרגתה הקודמת. עם התרחבות הארגון דרגות החברוּת בו היו צפויות להתחלק לידי תאי משנה, מה שאיפשר לארגון פוטנציאל גידול אופקי ואנכי. חבר המייסדים של הארגון הקים את מה שכונה "מסדר החמישה" ומראשית הקמתו ואילך נותרו מייסדיו אנונימיים.
שיעורי החברות באגודת מאטאשין עלו בתחילה לאיטם, כשהתמריץ העיקרי הראשון להצטרפות לארגון הגיע בפברואר 1952. בחודש זה נעצר בפארק בלוס אנג'לס אחד ממייסדי הארגון, ג'נינגס, והואשם בביצוע מעשי זימה בפרהסיה. מרבית אלו שנמצאו במצבו של ג'נינגס באותן שנים העדיפו להודות באשמתם ולנסות לשקם את חייהם בשקט לאחר מכן. ג'נינגס ויתר חברי "מסדר החמישה" ראו לנכון לנצל תקרית זו ולהעלות את המודעות לסוגיית התנכלות המשטרה לגברים הומוסקסואלים. הקבוצה החלה בפרסום המקרה (ופעלה לשם כך תחת השם "ועדת אזרחים להוצאה מהחוק של התנכלות המשטרה"), ובעקבותיו זכתה בתמיכה פיננסית ובמתנדבים חדשים שהצטרפו לשורותיה. במהלך המשפט עצמו הודה ג'נינגס בהיותו הומו, אך כפר באישום שיוחס לו. חבר המושבעים הגיע למבוי סתום בדיוניו ואגודת מאטאשין הוכרזה כזוכה במשפט.
שם התנועה

"אגודת השוטים" שינתה את שמה ל"אגודת מאטאשין" באפריל 1951, שם שנבחר בידי היי והתבסס על שמן של אגודות הסתרים בצרפת של ימי הבינים. החברים באגודות אלו נהגו לחבוש מסיכות על פניהם ולנצל את האנונימיות למתיחת ביקורת פטורה מעונש על המונרכים השליטים. מקור השם שניתן לארגון הוא בקבוצות מופעי רחוב צרפתיות בימי הביניים והרנסאנס. לקבוצות אלו התוודע היי במסגרת הכנת קורס על ההיסטוריה של המוזיקה הפופולרית כחלק מפרויקט השכלה למעמד הפועלים.
בראיון משנת 1976 עם ג'ונתן נד כץ, ההיסטוריון חוקר המיניות האנושית, נשאל היי למקור השם "מאטאשין", וציין בתשובתו את ה-Sociétés Joyeuses ("האגודות העולצות") בצרפת של ימי הביניים והרנסאנס:
קבוצת מופעים אחת נודעה בשם "Société Mattachine". אגודות אלו, אחוות חשאיות של תושבי ערים לא נשואים, שתמיד הופיעו בציבור במסיכות, הקדישו את זמנן ליציאה לאזורי הכפר וביצוע מופעי ריקוד וטקסים בעת "חג השוטים" (Feast of Fools), שמתרחש בנקודת השוויון של האביב. לעיתים טקסי ריקוד או מופעים אלו היו הפגנות איכרים כנגד דיכוי, ועוטי המסיכות, שדיברו בשם העם, היו הנפגעים העיקריים מנחת זרועו של בעל-השררה המדובר. אם כך, שאלנו את השם מאטאשין, מכיוון שחשנו שאנו עצמנו, ההומואים בשנות החמישים, היינו אנשים במסיכות, לא ידועים ואנונימיים, היכולים להיות מעורבים בהרמת המוראל ולעזור לעצמנו ולאחרים, באמצעות מאבק, להתקדם אל עבר שינוי ותיקון עוולות טוטאלי.
קבוצה צרפתית זו שהזכיר היי נקראה בתורה על שם המאטאצ'ינו (Mattaccino) – דמות בתיאטרון האיטלקי של מין ליצן חצר שנהג לומר את האמת למלך כשאף אדם אחר לא עשה זאת.
המאטאצ'ינו (מהמילה הערבית מֻתַוַגִּ'הִין - "חובשי מסכות") היו במקור רקדני חרבות מורים, אשר לבשו מסכות ותחפושות צבעוניות רבות פרטים.
אגודת המאטאשין השתמשה אף בצורת המעוינים של לבוש הליצן בקומדיה דל'ארטה, בתור סמלה. עיצוב הסמל כלל ארבעה מעוינים המסודרים בתבנית שיצרה מעוין גדול נוסף.