stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאלאצו פיטי
היסטוריה > משפחת מדיצ'י

בשנת 1549 מכר בואונאקורסו פיטי, צאצאו של לוקה פיטי את הארמון ללאונור דה טולדו, רעייתו של קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. בטרם עברו לאונור וקוזימו להתגורר בארמון הורה קוזימו לווזארי להגדיל את המבנה. וזארי לא שינה את חזית המבנה אולם הכפיל למעשה את גודלו של הארמון בכך שבנה אגף אחורי למבנה. בנוסף הקים וזארי את מסדרון וזארי - מעבר על קרקעי המקשר בין הארמון לבין הפאלאצו וקיו, מעל הפונטה וקיו ודרך האופיצי. מעבר זה נועד לאפשר לדוכס הגדול ולבני משפחתו לעבור בבטחה בין ארמונותיהם מבלי שהם ייראו על ידי הציבור.
בתקופה שלאחר השיפוץ שימש ארמון פיטי כארמון לאירוח אורחים רשמיים, ובני משפחת מדיצ'י המשיכו להתגורר בפאלאצו וקיו. רק בתקופת שלטונו של בנם של קוזימו ולאונורה, פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ורעייתו, כריסטינה מלורן הפך ארמון פיטי לבניין המגורים של בני המשפחה.
משפחת מדיצ'י רכשה את גבעת בובולי בחלקו האחורי של הארמון על מנת להקים בו את גני הארמון- הנקראים כיום גני בובולי. המשפחה העסיקה את אדריכל הנוף ניקולו טריבולו לתכנון הגנים, אולם הוא נפטר בשנה שלאחר העסקתו והגנים נבנו על ידי ברתולומאו אמאנטי.
היסטוריה > הרחבת הארמון

בהמשך להקמת הגנים פנה אמאנטי להקמת חצר רחבת ידיים המקשרת בין הארמון לבין הגנים, ובנייה מחודשת של החזית של הארמון הפונה לעבר הגנים. בין השנים 1558–1570 הקים אמאנטי את גרם המדרגות המונומנטלי המוביל אל ה"פיאנו נובילה" (הקומה המרכזית של הארמון), והרחיב את האגפים של הארמון הפונים לגן, על מנת שיקיפו את החצר שנחפרה והיוותה חזית לגנים.
בין השנים 1590–1595 הוקמה בסמוך לארמון, מעבר לגני בובולי, מצודת בלוודרה בתכנונו של ברנרדו בואונטלנטי על ראש הגבעה החולשת על הארמון ועל העיר. המצודה שימשה הן כמקום מקלט בטוח למשפחה בסמוך לארמון, הן כהצהרת עוצמה והן כמקום ממנו ניתן להשקיף ולפקח על העיר. מסדרון וזארי הוארך כדי לקשר את הארמון לווילה שבמרכז המצודה.
בשנת 1616, בעקבות תחרות שנערכה, זכה ג'וליו פאריג'י בהקמת חזית האגפים. העבודה על האגף הצפוני החלה בשנת 1618, ועל האגף הדרומי החלה בשנת 1631 בפיקוחו של אלפונסו פאריג'י.
במהלך המאה ה-18 נבנו שני אגפים אנכיים למבנה המקורי בתכנונו של ג'וזפה רוג'רי על מנת ליצור כיכר בחזית המבנה.
היסטוריה > בית לורן וסבויה

הארמון נשאר ארמון המגורים המרכזי של משפחת מדיצ'י עד מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י בשנת 1737. לאחר מותו התגוררה בארמון אחותו אנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, ובמותה, בלא יורשים מבני משפחתה, ירש את הארמון דוכס טוסקנה מבית לורן האוסטרי - קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרנץ הראשון.
בעת כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה, התגורר נפוליאון בארמון.
בשנת 1860, עת עברה טוסקנה מידי בית לורן לבית סבויה, הפכה העיר לבירת ממלכת איטליה, והמלך ויטוריו אמנואלה השני התגורר בארמון עד שנת 1871. בשנת 1919 העניק נכדו של ויטוריו אמנואלה השני, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה את הארמון לאומה האיטלקית, והארמון חולק לחמש גלריות אמנות ומוזיאונים.
מוזיאונים

כיום המוזיאון מהווה את מתחם המוזיאונים הגדול ביותר בפירנצה. שטחו של המבנה המרכזי של הארמון 32,000 מ"ר והוא משמש מספר מוזיאונים וגלריות:
מוזיאונים > הגלריה הפלטינית

הגלריה הפלטינית (The Palatine Gallery) ממוקמת בקומה הראשית (הפיאנו נובילה) של הארמון, ובה מספר רב של יצירות אמנות מתקופת הרנסאנס. יצירות אלה היוו בעבר חלק מהאוסף הפרטי של משפחת מדיצ'י, ובהן יצירות מעשה ידי רפאל (מדונה דלה סגג'ולה), טיציאן, קורג'ו, פטר פאול רובנס ופייטרו דה קורטונה.
הגלריה שמרה על אופייה הדומה לתצוגת אוסף פרטי ולא לתצוגה מוזיאונית. הציורים מכסים את קירות הגלריה בגבהים שונים, ואינם מוצגים בסדר כרונולוגי או סגנוני כלשהו.
חלק מחדרי הגלריה עוטרו על ידי פייטרו דה קורטונה בסגנון הבארוק. בין חדרים אלה, המעוטרים בציורי פרסקו, ידועים החדרים המכונים "ארבעת עידני האדם" (Quattro età dell'uomo): "עידן הזהב" ו"עידן הכסף" צוירו בשנת 1637. בשנת 1641 נוספו "עידן הברונזה" ו"עידן הברזל". בעקבות הצלחתו בעיטור חדרים אלה, התבקש דה קורטונה לעטר את חמשת החדרים בחזית הקומה המרכזית של הארמון (חדרי קבלת הפנים של הדוכס). דה קורטונה יצר חמישה חדרים הנקראים "חמשת כוכבי הלכת" והם מבוססים על חמשת האלים (על פי המיתולוגיה הרומית המקושרים לכוכבים אלה, על פי מיקומם במערכת השמש על פי תלמי: ונוס (מקושרת לנוגה, אפולו (השמש), מארס (מקושר למאדים), יופיטר (מקושר לצדק) וסטורנוס (מקושר לשבתאי). מאחר שדה קורטונה עזב את פירנצה בשנת 1647, היה זה תלמידו צ'ירו פרי שהשלים את החדרים בשנים שלאחר עזיבתו. חדרים אלה היוו השראה לחדרי כוכבי הלכת בארמון ורסיי שהוזמנו על ידי לואי ה-14, מלך צרפת מאת שארל לה ברון.
אוסף היצירות הוצג לציבור לראשונה בשלהי המאה ה-18 ביוזמת לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה - ושליט טוסקנה באותה עת. פתיחת האוסף נועדה לשפר את מעמדו הציבורי של לאופולד ואת הפופולריות שלו, לאחר שעלה לשלטון וירש את בית מדיצ'י.
מוזיאונים > דירות השרד המלכותיות

חלק זה של הארמון כולל את 14 החדרים בהם נעשה שימוש על ידי משפחת מדיצ'י ויורשיהם כדירות השרד המלכותיות. חדרים אלה שונו במהלך השנים, ועוצבו מחדש לאחרונה במהלך המאה ה-19. החדרים כוללים יצירות אמנות רבות ובהן ציורים של בני משפחת מדיצ'י מעשה ידי הצייר ג'וסטו סוסטרמנס. החדרים מעוטרים בזהב וטפטים, וכן כוללים רהיטים רבים, אולם מדובר בחדרים הקטנים מהחדרים הרשמיים של הארמון. חדרים אלו שימשו כחדרי המגורים של המשפחה, והריהוט כולל את מיטות בני המשפחה.
חדרים אלה היו בשימוש  מלכי איטליה עד שנות העשרים, ועוצבו מחדש עבורם. בתקופה זו היו חדרי האירוח שבגלריה הפלטינית חלק מהמוזיאון הציבורי, ולכן חדרים אלה היוו חדרי האירוח הרשמיים של משפחת המלוכה.
מוזיאונים > הגלריית לאמנות מודרנית

גלריה זו מקורה בעיצוב מחדש שנערך באקדמיה לאמנות של פירנצה בשנת 1748. בעקבות עיצוב מחדש זה הוחלט על הקמת גלריה לאמנות מודרנית, שנועדה להציג את הטובות שביצירות האקדמיה.
בשל מספר היצירות הרב שנצברו, הועברו מרבית היצירות באמצע המאה ה-19 לפאלאצו קרונצ'טה אשר הפך רשמית ל"מוזיאון לאמנות מודרנית".
בעקבות הפיכת הארמון למוזיאון הוחלט לאחד את אוספי האמנות המודרנית בגלריה אחת שתיקרא "גלריית האמנות המודרנית של האקדמיה". גלריה זו גדלה תחת חסותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני, ובשנת 1922 עברה לארמון פיטי - משכנה הנוכחי. בתקופה זו נוספו לגלריה יצירות רבות שהיו בבעלות ממשלת איטליה ועיריית פירנצה. הגלריה הנוכחית נפתחה רשמית לציבור בשנת 1928.
במהלך המאה ה-20 גדל האוסף והוא מוצג כיום על פני 30 חדרים בארמון.
על אף שמה, הגלריה מציגה יצירות שהיו מודרניות בעת שנוסדה, היינו יצירות מהמאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-20.
מוזיאונים > מוזיאון הכסף

מוזיאון הכסף, המכונה לעיתים גם "אוצר מדיצ'י" כולל את כלי הכסף והאירוח של משפחת מדיצ'י, ובייחוד כלי האירוח של לורנצו דה מדיצ'י מהמאה ה-15, וכן אוסף של אבנים יקרות למחצה. בנוסף מציג המוזיאון את אוספי הזהב וחפצי הכסף שנרכשו על ידי פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה לאחר שובו מגלותו בשנת 1815.
האוסף מוצג בחדרים ששימשו בעבר את משפחת המלוכה, והם מעוטרים בציורי קיר ובעיטורי זהב מהמאה ה-17. היפים בציורי קיר אלה הם ציורים מעשה ידי ג'ובאני די סן ג'ובאני מהשנים 1635–1636.
מוזיאונים > מוזיאון החרסינה

מוזיאון זה, שנפתח בשנת 1973 ב-Casino del Cavaliere (בית הפרשים) שבגני בובולי מציג את אוסף כלי החרסינה של הארמון.
האוסף כולל מוצגים מכל רחבי אירופה, ובעיקר מסוורה וממייסן. מוצגים אלה היו במקורם מתנות שהוענקו לדוכסי העיר או כלי חרס שנרכשו עבורם בהזמנה מיוחד על מנת לשמש לאירוח.
מוזיאונים > גלריית הביגוד

גלריית הביגוד הממוקמת באחד מאגפי הארמון (ב"פאלאצינה דלה מרידיאנה" - Palazzina della Meridiana) מציגה אוסף של תחפושות תיאטרון מהמאה ה-16 ועד ימינו, וכן בגדים המציגים את האופנה באיטליה מהמאה ה-18 ועד ימינו. בין הבגדים המוצגים: בגדי הלוויה של קוזימו הראשון ורעייתו לאונור מטולדו, ובנם גרציה, אשר נפטרו ממלריה. גופותיהם הולבשו בבגדים אלה בעת שהוצגו במהלך הלוויה הממלכתית.
אוסף זה נוסד בשנת 1983 ביוזמת קריסטן אשנגרין פיצ'נטי ומוצג ב-14 מחדרי האגף (שנבנה בשנת 1858).
מוזיאונים > מוזיאון הכרכרות

מוזיאון זה, הממוקם בקומת הקרקע של הארמון, מציג את כרכרות הדוכס החל משלהי המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19. 
הכרכרות צבועות ומעוטרות במתכות יקרות וזהב. במהלך התהלוכות הרשמיות עשה הדוכס שימוש ב"כרכרת הזהב" (Carrozza d'Oro) המעוטרת בזהב. כמו כן מוצגות במוזיאון כרכרות מלך ממלכת שתי הסיציליות, וכרכרות הארכיהגמון של העיר.
הארמון כיום

כיום מנוהל המוזיאון על ידי "Polo Museale Fiorentino" - ארגון המנהל כ-20 מוזיאון ובהם גלריה אופיצי ואחראי ל-250,000 יצירות האמנות במוזיאוני הארמון השונים.
במסגרת הפיכת הארמון המלכותי למוזיאון נשמר אופיו של המבנה כארמון ואופי החדרים - כחדרי המשפחה המלכותית, והצגת האוספים מוצגת באותו אופן במרבית גלריות המוזיאון, ולא באופן ההצגה המקובל במוזיאונים כיום (הצגת אוספים לפי סגנון או תקופה).
ארגון "Amici di Palazzo Pitti" (חברי ארמון פיטי) הוא ארגון של מתנדבים המסייע לשימור הארמון. הארגון נוסד בשנת 1996, מקיים אירועי התרמה לארמון, ומסייע בשימור האוספים ובהצגתם.
בארמון מבקרים מיליוני מבקרים מדי שנה.
גלריה

לוקה פיטי החל לבנות את הארמון בשנת 1458.
לאונור דה טולדו, הדוכסית הגדולה של טוסקנה, קנתה את הארמון בשנת 1549
לונטה מעשה ידי ג'וסטו אוטנס משנת 1599 המתארת את מראה הארמון לפני שהורחב. ניתן לראות בסמוך לארמון את גני בובולי ואת מצודת בלוודרה
תרשים ארכיטקטוני של הארמון מהמאה ה-19.
מרי סטוארט בקרב לנגסייד מעשה ידי ג'ובני פאטורי, יצירה המוצגת בגלריה לאמנות מודרנית.
ה-"Casino del Cavaliere" שבגני בובולי, מכיל כיום את מוזיאון החרסינה.
גני בובולי.
דו-פסיגיים קדומים

| דו-פסיגיים קדומים |
| --- | --- |
 ספלול Aristolochia clematitis
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
שם מדעי
 Magnoliopsida ‏ברוניאר, 1843
דו־פסיגיים קדומים (שם מדעי: Magnoliopsida) הם קבוצה פרפילטית במערכת בעלי הפרחים הכוללת את המינים הקדומים והפרימיטיביים ביותר. ההבדל העיקרי ביניהם לבין הדו־פסיגיים האמיתיים הוא בצורת האבקה, ובמאפיין זה הם דומים יותר לחד־פסיגיים. המיון המדעי המסורתי לא הבדיל בין הדו־פסיגיים הקדומים לאמיתיים, אך בעשורים האחרונים הראה המחקר הגנטי כי למעשה הדו־פסיגיים הקדומים נמצאים בתחתית העץ האבולוציוני שממנו התפתחו מאוחר יותר גם החד־פסיגיים וגם הדו־פסיגיים האמיתיים.
הדו־פסיגיים הקדומים מיוצגים בישראל בין היתר על ידי נופר צהוב וער אציל. בחקלאות המייצגת הידועה היא גפן היין.
סדרות

מגנולאים (Magnoliales)
עראים (Laurales)
פלפלאים (Piperales)
קנלאים (Canellales)
סנטלניים (Santalales)
קרננאים (Ceratophyllales) - בה סוג יחיד Ceratophyllum
גפנאים (Vitales)
נופראים (Nymphaeales)
Rosopsida
Chloranthales
Austrobaileyales
Amborellales - בה סוג ומין יחיד Amborella trichopoda
שבוע הדופלגנגר

שבוע הדופלגנגר (באנגלית: Doppelgänger Week; בתרגום לעברית: שבוע הכפילים) הוא אירוע מקוון המתרחש בשבוע הראשון בחודש פברואר, מיום ראשון ועד יום שבת, ובמסגרתו מחליפים משתמשים ברשתות חברתיות מקוונות את תמונת הפרופיל שלהם בזו של ידוען הדומה להם במראהו.
מקור המנהג

נהוג לייחס את ייסוד המנהג לאדם בשם בוב פאטל, שהחליף את תמונת הפרופיל שלו לזו של השחקן טום סלק, לאחר ריבוי הערות מצד חבריו בנוגע לדמיון הפיזי בינו לבין סלק. יחד עם זאת, בתגובה לראיון שכביכול נערך עם פאטל באתר The Huffington Post, נרמז על ידי עורך הראיון כי מדובר בדמות פיקטיבית. התיעוד הראשון למנהג זה הוא בעמוד הפייסבוק "Doppelgänger Week" שנוצר ב-2 בפברואר 2010.
שבוע הדופלגנגר בישראל

בישראל צוין שבוע הדופלגנגר בשנים הראשונות לקיומו באופן מצומצם יחסית. רק בשנת 2013 החל האירוע לקבל תפוצה רחבה בקרב משתמשי הרשתות החברתיות בישראל וזכה לסיקור באמצעי התקשורת המקומיים. ב-4 בפברואר 2013, שינה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את תמונת הפרופיל בעמוד הפייסבוק שלו לזו של השחקן מריאנו אידלמן, המחקה את נתניהו בתוכנית הטלוויזיה ארץ נהדרת. בעמוד הפייסבוק הרשמי של דובר צה"ל תת-אלוף יואב מרדכי הוחלפה תמונתו בזו של חבר הגשש החיוור שייקה לוי ובעמוד הפייסבוק של חבר הכנסת אביגדור ליברמן הוחלפה התמונה לזו של שון קונרי. כמו כן החליפה הזמרת נורית גלרון את תמונת הפרופיל שלה בזו של יהודית רביץ.
אטימולוגיה

המילה "דופלגנגר" בגרמנית (Doppelgänger) משמעותה "כפיל" ומקורה בהלחם של המילים Doppel ("העתק") ו-Gänger ("מישהו אשר מתהלך במקום מסוים").
הערות שוליים

↑  ריאיון עם בוב פאטל, באתר The Huffington Post (באנגלית)
בילי זיין

| --- | --- |

בילי זיין, 2008
 לידה:  24 בפברואר 1966 (בן 58) שיקגו, אילינוי שבארצות הברית
 שם לידה:  William George Zane Jr. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  בית הספר על שם פרנסיס פארקר  The American School In Switzerland 
 בן או בת זוג:  Lisa Collins (2 באפריל 1989–8 בדצמבר 1995)   קלי ברוק 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם ג'ורג' "בילי" זיין ג'וניור (באנגלית: William George "Billy" Zane, Jr.; נולד ב-24 בפברואר 1966) הוא שחקן קולנוע ובמאי אמריקני, התפרסם בעיקר בזכות תפקידו הראשי כגיבור-העל בסרט "השד" שהפך לסרט פולחן, וכקאלדון "קאל" הוקלי בסרט זוכה 11 פרסי אוסקר "טיטניק".
ביוגרפיה

זיין נולד בשיקגו לטליה ולוויליאם ג'ורג' האב, שניהם שחקני קולנוע חובבים. שם המשפחה המלא של זיין הוא זיינקופולואוס, שמעיד על מוצאו היווני. לזיין אחות גדולה יותר בשם ליסה שעוסקת אף היא בתחום המשחק. את קריירת המשחק שלו החל זיין ב-1985 בקומדיית ההרפתקאות של רוברט זמקיס "בחזרה לעתיד" בהפקתו של סטיבן ספילברג. בסרט גילם דמות קטנה בשם מאטץ'.
ב-1989 שיחק זיין בחלק השני ב"טרילוגיית בחזרה לעתיד", "בחזרה לעתיד 2", בשונה מהסרט הראשון נתנה לזיין במה יותר גדולה לתפקידו כמאץ', בנוסף שיחק זיין לצד ניקול קידמן וסם ניל במותחן האימה "סיכון רטוב".
ב-1990 השתתף זיין בדרמת המלחמה "ממפיס בל", בסרט גילם זיין את לוטננט ואל קולווסקי, מפציץ B-17 מבצר מעופף על אדמת אירופה במהלך מלחמת העולם ה-2.
בתחילת ואמצע "שנות ה-90" הרבה זיין לשחק בתפקידים משניים בסרטים כגון: "אורלנדו","לאהוב ולהתבגר" ו"טומבסטון - עיר ללא חוק", כמו כן הופיע במספר פרקים בסדרת המתח "טווין פיקס".
תפקידו הראשי היחיד באותה תקופה היה בסרט הפעולה-הרפתקאות האוסטרלי "השד", בו גילם זיין את דמותו של קיט ווקר מסדרת סרטי הקומיקס המפורסמת "הפנטום".
פריצתו והצלחתו הגדולה ביותר של זיין בהוליווד הייתה בשנת 1997 כשנבחר על ידי ג'יימס קמרון לגלם את דמותו של קאלדון הוקלי, ארוסה העשיר והמבוסס של רוז דוויט בוקייטר (קייט וינסלט) בדרמת האסונות הרומנטית השנייה הכי הרווחית בהיסטוריה, זוכת 11 פרסי האוסקר "טיטניק".
בסרט מנהל הוקלי מאבק עיקש עם בחור צעיר בשם ג'ק דוסון (לאונרדו דיקפריו) על ליבה של ארוסתו.
על תפקידו קיבל זיין מועמדות לפרס ה־MTV בקטגוריית הנבל הטוב ביותר.
ב-1999 גילם זיין את דמותו של המצביא והמדינאי הרומאי מרקוס אנטוניוס בדרמה הביוגרפית מועמדת 4 פרסי אמי "קלאופטרה".
ב-2001 שיחק זיין בתפקיד ראשי בדרמה הקולנועית "המאמין" המבוססת על סיפורו האמיתי של דניאל בורוס, חייל יהודי לשעבר בחיל הנחתים האמריקני שמצטרף לתנועה נאו נאצית מקומית בארצות הברית.
ב-2005 שיחק זיין בסדרה מכושפות את דרק ד'מון, שד שוויתר על האלמוות שלו כדי להיות אנושי ומרגיש, ובשבועותיו האחרונים הוא לימד בבית הספר לקסמים.
ב-2006 השתתף זיין בפנטזיית האימה המבוססת על משחק וידאו "דם הערפדים" ובסרט המלחמה הטורקי "עיראק - עמק הזאבים", שגרר ביקורות נוקבות מצד ארגונים יהודיים בגרמניה בטענה שמדובר בסרט אנטישמי. הסרט גורס כי התערבותה של ארצות-הברית בעיראק הונעה ממזימה של יהודים אמריקניים לקצור איברים מחללי המלחמה.
חיים אישיים

זיין נישא לשחקנית ליסה קולינס ב-1989, אולם הזוג התגרש ב-1995.
לאחר מכן התארס זיין עם השחקנית הצ'יליאנית לאונור וארלה אותה פגש על סט הסרט "קלאופטרה" ב-1999.
באחרונה קיים זיין מערכת יחסים מתוקשרת עם שחקנית הקולנוע והדוגמנית קלי ברוק, אותה הכיר על סט הסרט "הישרדות משולשת" ב-2006. לאחר מערכת יחסים סבוכה סיים הזוג את היחסים סופית לקראת סוף שנת 2008.
פילמוגרפיה

בחזרה לעתיד (1985)
יצורים (1986)
ללכת מעבר לסיפון (1989)
סיכון רטוב (1989)
בחזרה לעתיד 2 (1989)
מגוויל (1990)
ממפיס בל (1990)
אורלנדו (1992)
הצלף (1993)
פלוגה (1993)
לאהוב ולהתבגר (1993)
טומבסטון עיר ללא חוק (1993)
שתיקת החזירים (1994)
רק אותך (1994)
המלכודת (1995)
סיפורים מהצד האפל: אביר השדים (1995)
השד (1996)
ראש מעל המים (1996)
אזור סכנה (1997)
טיטניק (1997)
קמתי מוקדם ביום שמתתי (1998)
Susan's Plan‏ (1998)
פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש (1998)
קלאופטרה (1999)
הבלתי מנוצח (2001) - סרט טלוויזיה
המעבורת של מורגן (2001)
זולנדר (2001)
המאמין (2001)
סי קיו (2001)
מהירות יבשתית (2002)
אזהרות שקטות (2003)
הנשיקה (2003)
סילבר סיטי (2004)
אתה מת (2004)
עקרון התענוג (2005)
הטיפה האחרונה (2005)
דם הערפדים (2006)
הישרדות משולשת (2006)
עמק הזאבים: עיראק (2006)
Memory ‏(2006)
עקרון התענוג (2006)
המטורף (2007)
מעשיות דגים (2007)
סוכן חייזר (2007)
האיש אשר חזר (2008)
מסתור מושלם (2008)
דארפור (2009)
אהבה וריקוד (2009)
השותפה (2011)
גבול פרוץ (2012)
The Kill Hole‏ (2012)
Scorned ‏(2013)
Electrick Children‏ (2013)
רוחות רפאים של נתיב הלילה טוב (2014)
מחסלי הזומבים: בית הקברות של פיל (2015)
מערב הגאולה (2015)
A Winter Rose‏ (2016)
צלף: חיסול סופי (2017)
שמשון (2018)
צוקי החופש (2019)
גסטהאוס (2020)
Hellblazers‏ (2022)
Centurion XII‏ (2023)
Food Fight‏ (2024)
Takeover ‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

מכושפות (2006, מספר פרקים בעונה 8)
The Deep End‏ (2010)
בניחוש חוקר (2014)
קומיוניטי (2015)
מד דוגס (2016-2015)
אשם (2016)
אגדות המחר (2017)
Deception‏ (2018)
נקודת זינוק (2019)
הבנים (2019)
סיפור אמיתי (2021)
מק'גרובר (2021)
אליס קובר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 בדצמבר 1906 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במאי 1950 (בגיל 43) ברוקלין, ארצות הברית 
 שם לידה:  אליס אליזבת קובר
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  מכללת האנטר  אוניברסיטת קולומביה  תיכון האנטר קולג' 
 מוסדות:  ברוקלין קולג' 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1946) 
 תרומות עיקריות
 תרמה לפיענוח הכתב הליניארי ב'
 
אליס אליזבת קובר (באנגלית: Alice Kober‏, 23 בדצמבר 1906 – 16 במאי 1950 ברוקלין, ניו יורק) הייתה בלשנית מומחית ללימודים קלאסיים וארכאולוגית אמריקאית. נודעה בייחוד עקב תרומותיה לפיענוח הכתב הליניארי ב' המיקני יווני.
קורות חייה

אליס קובר נולדה ב-1906 במנהטן, ניו יורק, כילדה ראשונה בין שני ילדים למשפחה שהיגרה באותה שנה מ הונגריה. הוריה היו פרנץ קובר, אורג במקצועו, וקתרינה לבית גרובר, בני הדת הרומית-קתולית. אחרי לימודי תיכון במכללת האנטר, אליס קובר החלה ללמוד במסלול אוניברסיטאי באותה מכללה וסיימה בשנת 1928 מגמת לטינית ויוונית.
כבר בתקופת לימודיה גילתה עניין מיוחד בסוגיית פענוח הכתב המסתורי מכרתים המינואית. ב-1929 השלימה את התואר השני וב-1932 את לימודי הדוקטורט בפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1935–1950 הייתה מרצה לשפות במכללת ברוקלין בניו יורק. בשנת 1946 זכתה במלגת גוגנהיים.
הכתב הליניארי ב'

החל משנות ה-1940 המוקדמות אליס קובר חקרה את הכתב הליניארי ב'. במשך 40 שנה ניסו המדענים לפענח את הכתב הליניארי ב' ואת שפתו.
הכתובות ששרדו מן הציוויליזציה המינואית נמצאו כתובות בשלושה סוגי כתב: המוקדם היה פיקטוגרפי, נקרא ליניארי א', והוא מופיע בעיקר בלוחות שנמצאו באגיה טריאדה בכרתים. הכתב השלישי והנפוץ ביותר נקרא ליניארי ב'. בחפירותיו בקנוסוס סר ארתור אוונס גילה 1,600 טקסטים בכתב זה, אולם עד שנת 1930 הצליח לפרסם רק 75. עד יום מותו ב-1941 פורסמו 200 מתוכם.
אוונס גילה את שיטת הספירה העשרונית, התרשם מקיומן של סימניות עזר אך לא ידע לפענח את הכתב מבחינה פונטית.
בתקופה שבה פעלה אליס קובר הייתה הסכמה שכיוון הכתיבה של הכתב הליניארי ב' היה משמאל לימין. החוקרים הגיעו למסקנה שמדובר ב-90 סימנים בסך הכל. מספר זה הצביע על כך שהיה מדובר בשיטת כתיבה הברתית. ארתור אוונס היה גם בדעה שהשפה השתמשה בנטייה. בעוד חוקרים אחדים שיערו כי מדובר בשפה יוונית או קפריסאית, הרוב סבר כי הכתב הליניארי ב' שימש לשפה לא ידועה מכרתים.
אליס קובר הייתה נחושה לחקור את הנושא מתוך גישה מדעית וחדשה. לצורך כך, היא למדה מושגי סטטיסטיקה, כימיה ופיזיקה והצטרפה לחפירות ארכאולוגיות בניו מקסיקו (1936) ובאתונה עם צוות בית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים שבבירת יוון (1939); התעמקה בעיון שיטות הכתב של שפות קדומות רבות, כמו סנסקריט, חיתית, אירית קדומה, אכדית, שומרית, בסקית וסינית; וחקרה את היסודות הטרום-יווניים שבשפה היוונית וניתחה את הטקסטים שנמצאו.
למען מחקריה נזקקה אליס קובר לכמות גדולה ככל האפשר של טקסטים בכתב הלינאר ב'. הלוחות שמצא אוונס נארזו בתחילת המלחמה ולוחות דומים שנמצאו ב-1939 בפילוס ביוון היבשתית לא היו זמינים. אליס קובר פנתה לחוקר הוותיק סר ג'ון מיירס באוקספורד על מנת שיאפשר לה להשתמש בציורים ובצילומים שעשה מאותם לוחות. בעזרת שיטת כרטוס מיוחדת הצליחה החוקרת האמריקאית לקטלג ולכתוב אינדקס של הלוחות, לערוך רשימות מילים, ולהעמיק יותר בחקר נטיות המילים (הנטיות הופיעו בסיומת המילים כהברות נפרדות). מיירס נעזר בעבודת הסיווג המדוקדק של קובר בעריכתו ב-1952 את הכרך השני של "כתבים מינואים" מאת אוונס ונועץ בה גם בהכנת הכרך אודות הכתב הלינאר א'.
היות שבימי מלחמת העולם השנייה הנייר הפך למוצר נדיר, גזרה קובר לעצמה כרטיסים מכל פיסת נייר שיכלה למצוא, לרבות מודעות, חוברות, ספרים ומעטפות. היא מילאה מעל 186,000 כרטיסים שכללו מידע על הופעתם של 90 הסימנים של הכתב הליניארי ב'.
היא מצאה דפוסים בכתיבה: תוך התבססות על דוגמת השפה האכדית, זיהתה למשל שורשי מילים המורכבות משתי ההברות הראשונות מתוך שלוש וכן סיומות שלדעתה הצביעו על יחסות דקדוקיות. היא מצאה שלוש יחסות של השמות: נושא (נומינטיב), מושא עקיף (דאטיב) ומושא ישיר (אקוזטיב). קובר התרשמה כי סימנים אחדים מסמנים תנועות ואחרים - מסמנים עיצורים. שלוש הדוגמאות ששימשו לה בהסבר ממצאיה נודעו כ"טריפלטים של קובר".
קובר הייתה מעשנת כבדה וחלתה בסרטן ריאות בעיצומה של עבודתה המחקרית. בשנת 1949 נאלצה לפרוש מההוראה ולעבור ניתוח. היא גם נאלצה לוותר על תוכניתה להקים מרכז לחקר הכתבים הקדומים באוניברסיטת פנסילבניה. הקמת מרכז כזה היה גם חלומו של דניאל, עמית וידיד, שנפטר אף הוא בגיל צעיר (38, בטורקיה).
אליס קובר נפטרה בשנת 1950 בגיל 43, שנתיים לפני פענוח הכתב הליניארי ב' על ידי מייקל ונטריס וג'ון צ'דוויק.
היא התגוררה רוב חייה עם אמה ולא התחתנה. הותירה אחריה אח בשם ויליאם ותלמידים כמו, למשל, אווה בראן.
מחברותיה וכרטיסיה שמורים בארכיון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
ספרים

The Use of Color Terms in the Greek Poets, Including All the Poets from Homer to 146 B.C. Except the Epigrammists. (Diss. Columbia University) Humphrey Press, New York 1932. (עבודת דוקטור שלה באוניברסיטת קולומביה)
Edward T.James ,Janet Wilson James, Paul Boyer (eds) Notable American Women, a Biographical Dictionary Radcliffe College 1971 Emmett L. Bennett jr.- art. Alice Kober page 344-345
הערות שוליים

1 2  E.L. Bennett in Notable American Women ע' 345
↑  E.L. Bennett in Notable American Women ע' 346
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371076005171  GND: 1041980531  ICCU: UBOV694961  ISNI: 0000 0000 6488 8564  LCCN: no2013051118  NKC: jo2015871513  NLA: 35162856  NTA: 167704575  Trove: 847576  VIAF: 91644927   WorldCat (עם VIAF): 91644927
עמנואל דמיטרייב-ממונוב

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1824 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בינואר 1884 (בגיל 59) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  סנקט פטרבורג 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 
עמנואל דמיטרייב-ממונוב (ברוסית: Эммануи́л Дми́триев-Мамо́нов;‏ 19 בינואר 1824 – 30 בדצמבר 1883) היה צייר ואמן פורטרטים רוסי. הוא גם עבד כמעצב ספרים וכקריקטוריסט והיה היסטוריון אמנות מוערך שתמך בתנועת הסלאבופיליה.
ביוגרפיה

אביו, אלכסנדר, היה קצין צבא וצייר צבאי, ובשנת 1820 היה ממייסדי החברה הקיסרית לעידוד האמנויות.
בשנת 1840 הוא נכנס לפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה, אבל עבר ללימודים באקדמיה הקיסרית לאמנויות. בהיותו שם, התוודע גם לחוג הסלאבופיליה ויצר רישומי דיוקן שלהם.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא הפך לסטודנט מן המניין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ועם סיום לימודיו התמקד כצייר פורטרטים מקצועי ועד מהרה הפך לפופולרי מאוד בקרב בני האצולה. בין אלה שצייר היו קונסטנטין אקסאקוב, פיוטר קירייבסקי, ניקולאי יאזיקוב, ניקולאי גוגול ואלכסי חומיאקוב, שהפך לחבר קרוב שלו. במהלך השנים הללו הוא גם פרסם את עבודותיו הראשונות על תולדות האמנות, כולל חיבור שהיה ביקורתי על המאסטרים ההולנדיים.
בשנת 1858, האקדמיה העניקה לו רשמית את התואר "אמן דיוקן". באותה שנה, הוא היה אחד מארבעים ושמונה החותמים על מכתב מחאה נגד התבטאויות אנטישמיות של ולדימיר זוטוב ופבל שפילייבסקי.
בשנת 1860 קיבל מלגה מהאקדמיה שאפשרה לו ללמוד לאירופה. הוא ביקר בפריז ובדרזדן, ולאחר מכן השתקע באיטליה, אך מעולם לא איבד קשר עם חבריו ברוסיה. אי ההסכמה הראשונה שלו עם חבריו הסלאבופילים הגיעה ב-1863, כאשר התנגד לביקורת שלהם על מרד ינואר וקרא לצאר לתת לפולין את חירותה. בתחילת שנות ה-70, הוא נטש לחלוטין את הפאן-סלאביזם. ברומא התחבר גם עם חוג אמנים רוסים שכלל את מיכאיל בוטקין ופיודור ברוניקוב והתוודע למיכאיל באקונין, שהכיר לו את המרקסיזם.
ב-1874 חזר לרוסיה. הוא התיישב בסנט פטרסבורג ב-1879.
הוא נפטר, בעקבות התדרדרות מצב בריאותו ב-1883.
גלריה

ניקולאי גוגול, 1852
אימאם שימאלי, 1860
צ'זוב, 1840
פבלוב, 1948
הערות שוליים

↑  Работы художника Э. А. Дмитриева-Мамонова. (ברוסית)
אברהם מאיר איזראעל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913 ה'תרע"ג הידלמש, רומניה
 פטירה:  1995  (בגיל 82 בערך) ה'תשנ"ה ברוקלין
 מקום פעילות:  הוניאד (חואדין), וינה, ברוקלין
 תקופת הפעילות:  ? – 3 במאי 1995 
 רבותיו:  הרב שאול בראך
 חיבוריו:  שו"ת ויען אברהם, אמרי אברהם, ילקוט המאירי, צמר ופשתים, להג יקודי אש
 
הרב אברהם מאיר איזראעל (ה'תרע"ג, 5 במאי 1913 – ג' באייר ה'תשנ"ה, 3 במאי 1995) היה אב בית דין בהוניאד שבחבל טרנסילבניה (אז באימפריה האוסטרו הונגרית, כיום ברומניה), בווינה ובברוקלין. כתב מספר ספרים ובהם שו"ת ויען אברהם.