stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שי אריה מזרחי
הערות שוליים

↑  אילן ברקוביץ', משורר בשטח - האומנם כאוס? על השירה העברית החדשה ברשת האינטרנט, באתר הארץ, 20 במאי 2011
↑  הוכרזו הזוכים בתחרות "צרצר פיס" - המשורר שי אריה-מזרחי זכה במקום הראשון בתחרות, באתר ynet, 10 ביולי 2012
מיה סלע, המשורר שי אריה מזרחי זכה בתחרות "צרצר פיס", באתר הארץ, 11 ביולי 2012
↑  דף המשתמש של שי אריה מזרחי, בוויקיפדיה העברית
↑  על מאבק המשוררים יקום תרבות
↑  שירת הברבור של שי אריה מזרחי מאבק המשוררים
↑  מיה סלע, משוררים יהודים וערבים יקריאו שירה בכפר אל-עראקיב לאות סולידריות, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2010
↑  מיה סלע, דרישה: לשלול פרס מפעל הפיס בשל תמונת הסמח"ט המכה עם צלב קרס, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2012
↑  דליה קרפל, שירת הברבור של שי אריה מזרחי, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2012
↑  ynet, נפטר המשורר שי אריה-מזרחי, באתר ynet, 16 באוקטובר 2012
↑  ארבע שנים למותו של שי אריה מזרחי (שא”מ) ז”ל – דברים לזכרו באתר ליריקה מאת המשורר דוד אדלר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301063405171  BnF: cb155152658 (data)  ISNI: 0000 0000 7847 5226  LCCN: no2004072338  VIAF: 29838517   WorldCat (עם VIAF): 29838517
Allgemeine Zeitung des Judentums

| --- | --- |

שער כתב העת מיום 1 בינואר 1844
 מייסד:  לודוויג פיליפסון 
 בעלים:  רודולף מוסה 
 עורך ראשי:  לודוויג פיליפסון, גוסטב קרפלס, לודוויג גייגר, אברהם אלברט כץ (אנ')
 תאריכי הופעה:  1837–1922 (כ־85 שנים) 
 שפה:  גרמנית 
 מערכת:  לייפציג 
 מדינה:  גרמניה 
 
Allgemeine Zeitung des Judentums (בראשי תיבות: A.Z.J; אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס, מילולית: "עיתונה הכללי של היהדות") היה כתב עת יהודי-גרמני שהוקדש לנושאים מעולמה של היהדות, בדגש על ענייניה של יהדות גרמניה. כתב העת יצא לאור ברציפות בין השנים 1837–1922. הוא היה העיתון היהודי-גרמני שיצא לאור ברציפות במשך הזמן הארוך ביותר.
העיתון תפס את מקום "שולמית", שהחליף בשעתו את "המאסף".
עורכו הראשי ומייסדו היה לודוויג פיליפסון, רב רפורמי ופעיל ציבור.
היסטוריה

כתב העת נוסד בשנת 1837 בלייפציג, ובהמשך הודפס בברלין. הגיליון הראשון הודפס ב-2 במאי 1837, ומטרתו המוצהרת הייתה לקדם את הידע ההיסטורי של היהודים אודות עמם. אך עסק באופן שוטף גם ביתר תחומי העניים של יהודי גרמניה: פוליטיקה, דת, ספרות יהודית וכללית, היסטוריה ופילולוגיה. לכתב העת צורף מעת לעת מוסף ספרותי. ב-1839 הפך כתב העת לשבועון.
בעת הקמת כתב העת הושם דגש על עיתונות בלתי-תלויה, ולכן לא נעזרו העורכים בתמיכה או סבסוד של כל גוף יהודי רשמי. כתב העת הופץ בכל רחבי אירופה היהודית.
לאחר פטירת העורך הראשון לודוויג פיליפסון, ערך את כתב העת גוסטב קרפלס (החל מ-1890). מו"ל העיתון בתקופת קרפלס היה איל העיתונות היהודי רודולף מוסה.
בשנותיו הראשונות של כתב העת השתתפו בכתיבת מאמרים בו חוקרים כמו גבריאל ריסר, אליקים כרמולי, שד"ל, לאופולד צונץ, יהודה ליב דוקעס, יוליוס פירסט, לאופולד לעף, פרנץ דליטש, אהרן ילינק, אברהם גייגר ויצחק מרדכי יוסט.
בשנים מאוחרות נקרא כתב העת: "עיתון ה-CV: ביטאון האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית".
הערות שוליים

↑  עד 1903 נכתב כ"Allgemeine Zeitung des Judenthums".
↑  (C.V.-Zeitung. Organ des Central-Vereins deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens, "צֶה.פַאו.-צייטונג: אורגָן דֶס צֶנטרָל-פֶראַיינס דויטשֶר שטַאטסבִּירגֶר יִידישן גלַאוּבֶּנס".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257779905171  GND: 1048441474  VIAF: 307292431   WorldCat (עם VIAF): 307292431
די ולט (שבועון ציוני)

הודעתו של קלמנט היל ממשרד החוץ הבריטי לעוזרו של הרצל על תמיכה ב"תוכנית אוגנדה", פורסמה בשער העיתון הציוני "די ולט", ב-27 באוגוסט 1903
"די ולט" (גרמנית: Die Welt, "העולם") היה שבועון מיסודו של תיאודור הרצל, שיצא לאור בווינה ובקלן מיום 4 ביוני 1897 ועד שנת 1914. החל משנת 1903 שימש כביטאון התנועה הציונית.
העיתון הווינאי בו עבד הרצל, ה"נויה פרייה פרסה", התעלם מהציונות וסירב להזכירה אפילו ברמז. לאחר שנכשלו מאמציו של הרצל לייסד עיתון יומי מתחרה לו, החליט בתחילת מאי 1897 לייסד שבועון פוליטי. "די ולט" היה מוקדש אך ורק לנושא הציונות ושיקף את דעותיו של הרצל. הרצל החליט לממנו בעצמו, בתוספת עזרה מאביו. הרצל סיפר למקס נורדאו על החלטתו: "'נויה פרייה פרסה' היא אשתי החוקית. ב'די ולט' אני קונה לי פילגש, ואני מקווה כי לא תהרוס אותי". כמעט כל המאמרים נכתבו על ידי הרצל עצמו, שטיפל בעצמו גם בכל הפרטים הטכניים והמנהליים. הוא טיפל בעימוד, קרא את ההגהות והשיג מודעות.
העיתון הפך להצלחה ובאמצע מאי 1898 הגיעה תפוצתו לעשרת אלפים עותקים. הוא סימן מפנה בעיתונאות היהודית הקהילתית במערב אירופה, משום שהיה תוקפני ופולמוסי ודן בגילוי לב בצרותיהם של היהודים. עמוד השער היה צהוב, כצבע אות הקלון שענדו היהודים על בגדיהם בימי הביניים. במאמר המערכת הראשון, שהתפרסם בתחילת יוני, כתב הרצל: "כתם הקלון שלנו ייהפך פה לאות־כבוד". במאמר הזה הגדיר את מהות העיתון: "השבועון שלנו הוא עיתון יהודי. אנו נוטלים מלה זו, שרואים בה לשון השמצה, ורוצים לעשותה תואר־כבוד". מטרתנו "להקים בית ונחלה".
במאמר המערכת הראשון, ב-4 ביוני 1897, נכתב:
פרסום השבועון חידש את העימות בין הרצל לשני המוציאים לאור של "נויה פרייה פרסה", שדרשו ממנו לסגור אותו. אחד מהם, מוריץ בנדיקט, ניסה לשכנעו וטען כי הוא מזיק לעצמו וגורם לעיתון בו הוא מועסק "מבוכה עצומה", משום שעתה הם "נראים כביטאון יהודי". כעבור מספר ימים עבר בנדיקט לאיומים והרצל כבר ציפה שיפוטר, מה שגרם למריבה קשה עם אשתו החרדה.
המו"ל הראשון של העיתון דה יורה היה פאול נאשאואר (Naschauer;‏ 1867–1900), גיסו של הרצל (אחי אשתו יוליה), וזאת מאחר שהרצל לא רצה לסכן את מעמדו שלו בעיתון "נויה פרייה פרסה". מו"לים נוספים היו ברתולד פייבל (עורך ראשי ומו"ל מ-1 בינואר 1900 ועד סביבות אוגוסט 1901), א"ה רייך, לאופולד קאהן (Kahn), יוליס אופרימני, זיגמונד ורנר, נחום סוקולוב (עד 1904), איזידור שליט (כיהן כעורך משנת 1897), ארווין רוזנברגר, ליאון קלנר (מ-1 ביוני 1900), איזידור מרמורק, יעקב קלצקין (בין השנים 1901–1911) ומרטין בובר. עורכי העיתון: שאול רפאל לנדאו (שיזם את ייסוד העיתון ושימש עורכו הראשי עד לסכסוך עם הרצל ביולי 1897), זיגמונד ורנר, ארווין רוזנברגר, ברתולד פייבל, א"ה רייך, יוליס אופרימני, א' קורלניק (Coralnik), יוליוס ברגר ומוריץ צובל.
אחד הכותבים לעיתון היה דוב גולדברג.
לאחר ששינה את דעתו והפסיק להיות ציוני, האשים קרל קראוס את העיתון בהצתת מלחמת-דת ובהענקת צידוק לאנטישמיות.
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 284.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 256–257.
↑  די ולט, גיליון ראשון, 4 ביוני 1897
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 258.
↑  זיגמונד ורנר (1867–1928), רופא שיניים ועיתונאי וינאי, שימש גם עורך ראשי בין השנים 1897–1899 ושוב ב-1903–1905.
↑  ארווין רוזנברגר (1875–1966), רופא ספינה בחברת הספנות האוסטרית "Österreichischer Lloyd", כיהן כמו"ל עד שנת 1900.
↑  ד"ר איזידור מרמורק (1864–1924) - עורך דין וינאי, אחיהם של אוסקר ואלכסנדר מרמורק.
↑  מוריץ צובל (Zobel;‏ 1876-1962), המזכיר העברי של לשכת הקונגרס הציוני בווינה ומתרגם המאמרים העבריים שנשלחו ל"די ולט".
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 337–339.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369491605171  VIAF: 8190149108423068780009   WorldCat (עם VIAF): 8190149108423068780009
לואיג'י לונגו

לואיג'י לונגו (באיטלקית: Luigi Longo ; ‏15 במרץ 1900, פובינה – 16 באוקטובר 1980, רומא) היה פוליטיקאי איטלקי ומזכיר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית בין השנים 1964 ל-1972.
קורות חייו > תחילת דרכו הפוליטית

לואיג'י לונגו נולד ב-1900 בפובינה שבנפת אלסנדריה, בדרום-מערב מחוז פיימונטה, למשפחת איכרים.
החל את פעילותו הפוליטית כסטודנט להנדסה באוניברסיטה הפוליטכנית של טורינו, כשהצטרף אל התנועה הצעירה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית ועסק בהפצת תעמולה פוליטית מנקודת מבט מרקסיסטית.
בתקופה זו התוודע לאנטוניו גראמשי ופלמירו טוליאטי, והיה אורח קבוע במשרדי העיתון "ל'אורדינה נואובו" (בעברית: "הסדר החדש"), עיתון מרקסיסטי שנוסד ב-1919 על ידי קבוצת פעילים מרקסיסטים מקרב המפלגה הסוציאליסטית, בהנהגתם של גראמשי וטוליאטי.
בינואר 1921, בקונגרס ה-17 של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית שנערך בליבורנו, היה לונגו מתומכי הפילוג במפלגה.
הפילוג אירע בעקבות סירוב המפלגה הסוציאליסטית להיענות לדרישת הקומינטרן לנפות מתוכה פלגים רפורמיסטים, בעקבות כך החליטו תומכי הקו הבולשביקי של לנין לעזוב את המפלגה כדי להקים את "המפלגה הקומוניסטית האיטלקית".
ב-1922 היה לחבר במשלחת המפלגה הקומוניסטית האיטלקית אל הקומינטרן במוסקבה, שם פגש את לנין.
ב-1923 נעצר לונגו כחלק ממסע מעצרים המוני של חברי המפלגה הקומוניסטית על ידי המשטר הפשיסטי באיטליה, כאשר בשבוע אחד נעצרו יותר מ-5,000 פעילים של המפלגה.
ב-1926 התחתן עם בת זוגו, תרזה נוצ'ה, גם היא מן המפלגה הקומוניסטית, לזוג נולדו שלושה ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו.
באותה שנה, כאנטי-פשיסט נחרץ, עזב לונגו את איטליה יחד עם אשתו, תחילה למוסקבה ולאחר מכן לפריז, והפך למנהל המרכז החיצוני של ארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (כאשר פייטרו סקייה שימש כאחראי על המרכז של הארגון בתוך איטליה), תפקיד בו החזיק עד 1929.
בתפקידו זה בילה כמה חודשים במוסקבה כחבר ההנהלה של ארגון הנוער הקומוניסטי הבינלאומי, שם פגש בסטלין ובשאר מנהיגי המפלגה בקרמלין.
בנוסף השתתף בקונגרס השלישי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית שנערך באותה שנה בליון.
בתקופה זו יצא לטובת הקו האידאולוגי שהוביל סטלין במפלגה בהפצת רעיון ה"סוציאליזם בארץ אחת", תוך התנגדות לקו האופוזיציה במפלגה בראשותו של טרוצקי, שתמכה ברעיון "המהפכה המתמדת".
ב-1933 הפך לחבר בוועדה הפוליטית של הקומינטרן.
שנה לאחר מכן חתם על הסכם שיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית האיטלקית למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
לונגו השתתף במלחמת האזרחים בספרד כמפקח על הכוחות הרפובליקניים של הבריגדות הבינלאומיות וכחלק מ"פלוגת גריבלדי" האיטלקית בבריגדה ה-12, תוך שאימץ לעצמו את השם "גאלו" למשך תקופת המלחמה.
בתחילה היה חבר הוועדה המארגנת של הבריגדות הבינלאומיות, ומ-8 בדצמבר 1936 הפך לקומיסר הפוליטי של הבריגדה ה-12 (שנקראה גם "בריגדת גריבלדי" וכללה בין השאר את "פלוגת גריבלדי" האיטלקית), עמה השתתף בקרבות להגנת מדריד מפני כוחותיו של פרנקו.
לאחר חודש עזב את הבריגדה ומונה לתפקיד המפקח הכללי של הבריגדות הבינלאומיות, תפקיד אותו מילא עד ל-11 בפברואר 1939 כשעזב את ספרד עם המתנדבים האחרונים שנותרו מקרב הבריגדות הבינלאומיות.
לאחר תבוסת הכוחות הרפובליקניים על ידי הכוחות הפשיסטיים של פרנקו, שב לצרפת.
קורות חייו > תקופת מלחמת העולם השנייה

עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית והקמת משטר וישי בראשותו של אנרי פיליפ פטן, לונגו נעצר ונכלא במחנה הריכוז בוורנה.
ב-1941 הוסגר לידי השלטונות הפשיסטיים באיטליה והושם במעצר באי האיטלקי ונטוטנה.
עם הדחתו של מוסוליני על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ב-25 ביולי 1943 שוחרר לונגו, וזמן קצר לאחר מכן, ב-8 בספטמבר, נחתם הסכם שביתת הנשק של איטליה.
עם פלישת צבאות גרמניה הנאצית לצפון איטליה והקמת ממשלת בובות בראשותו של מוסוליני בשם "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" (שנודעה גם בשם "הרפובליקה של סאלו"), הקימה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית את הזרוע הצבאית שלה ואת "גדודי גריבלדי", שהיוו גדודים של התנגדות פרטיזנית איטלקית לכוחות הנאצים והפשיסטים של "הרפובליקה של סאלו" בצפון איטליה.
אנשי "גדודי גריבלדי" היו בעלי אוריינטציה קומוניסטית, בראש המפקדה הכללית הוצבו פייטרו סקייה ולואיג'י לונגו.
לאחר מכן הפך לסגן מפקד של ה"Corpo volontari della libertà" (בעברית: חיל המתנדבים של החופש), שהיווה מבנה-על לתיאום פעולותיהם של כלל הפרטיזנים באיטליה, בתקופה זו היה מקורב לפרטיזן נוסף ולראש ממשלת איטליה בעתיד - פרוצ'ו פארי.
באפריל 1945 היה לונגו ממנהיגי המרד בצפון איטליה.
ב-27 באפריל נעצרו מוסוליני ופילגשו קלרה פטאצ'י על ידי פרטיזנים מ"גדודי גריבלדי" ליד הכפר דונגו שעל שפת אגם קומו, כשעמם מספר שרים מממשלת הרפובליקה של סאלו וכמה בעלי תפקידים אחרים בממשל הפשיסטי, כשאלה עשו את דרכם לשווייץ תוך כוונה לעלות משם על מטוס ולברוח לספרד שתחת שליטתו של פרנקו.
למחרת הוצאו להורג מוסוליני, פילגשו ו-15 האנשים שהיו איתם, בג'ולינו שעל שפת אגם קומו.
חלקו של לונגו בהוצאה להורג נותר שנוי במחלוקת בקרב היסטוריונים עד היום.
אורבנו לזרו, אחד מהפרטיזנים שלקח חלק משמעותי בלכידתו של בניטו מוסוליני טען כי לונגו, תחת השם הבדוי "ואלריו" (בו השתמש גם פרטיזן נוסף בשם ולטר אאודיזיו), נתן את מכת המוות למוסוליני. לעומתו טען פרטיזן אחר בשם ג'וליו סניגה כי לונגו לא יכול היה להרוג את הדוצ'ה משום ששניהם היו יחדיו במילאנו.
קורות חייו > לאחר מלחמת העולם השנייה

בקונגרס החמישי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית בדצמבר 1945 הוא פרסם דו"ח על נקודת המבט האידאולוגית של המפלגה והצורך ב"מפלגה אחת למעמד הפועלים" וזמן קצר לאחר מכן נבחר לתפקיד סגן המזכיר הכללי של המפלגה.
אחרי המלחמה היה חבר בקונגרס הלאומי וב-25 ביוני 1946 נבחר לאספה המכוננת מטעם המפלגה הקומוניסטית, בהמשך נבחר לבית הנבחרים האיטלקי ומאז נבחר באופן עקבי כל פעם מחדש מטעם המפלגה הקומוניסטית והיה חבר בהנהגתה.
כסגן מזכיר המפלגה שמר על פרופיל פוליטי דומה לזה של חברו פייטרו סקייה, הוא העדיף לתרום את זמנו לפעילות חוץ-פרלמנטרית שכללה מאבקים חברתיים וגיוס המונים על פני פעילות פוליטית פרלמנטרית.
אחת מפעילויותיו הייתה יצירת ועריכת המגזין "ויה נואובה" (בעברית: "דרכים חדשות"), לונגו השתמש במגזין שבועי זה ככלי ליישוב בין הצורך של ההמונים בבידור ובתרבות פופולרית והצורך בהעמקת התפוצה של הרעיונות של המפלגה הקומוניסטית בקרב ההמונים.
הערות שוליים

↑  http://www.marxists.org/italiano/cervetto/1978/4-bord.htm
↑  http://archiviostorico.corriere.it/1993/agosto/05/Seniga_non_Longo_uccidere_Duce_co_0_9308058770.shtml
↑  עדה לוצ'אנו, לונגו הביע הסתייגות מהפלישה - במוסקווה, מעריב, 23 באוגוסט 1968
↑  סופרי "אובזרוור", שקרים גדולים, מעריב, 26 באוגוסט 1968
↑  לויה רוקח, שתי נשמות למפלגה הקומוניסטית: הרוב עייף מאופוזיציה, דבר, 12 בנובמבר 1965
↑  לויה רוקח, ועידה קומוניסטית של משבר ופירוד, דבר, 4 בפברואר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594619105171  PLWABN: 9810690448005606  BNE: XX1184437  BnF: cb121722212 (data)  CANTIC: a11693770  CiNii: DA01537097  GND: 119382512  ICCU: CFIV037541  ISNI: 0000 0001 0864 6402  LCCN: n50042265  NKC: jo2001100062  NLA: 35793264  NSK: 000320425  RERO: 02-A003530099  SUDOC: 027783863  Trove: 1090237  VcBA: 495/213904  VIAF: 4972081   WorldCat (עם VIAF): 4972081 
לואיג'י לונגו (ראשון משמאל) בכנס של SED, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (1963)
איוואן בריטשווילי

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1884 (יוליאני) Vejini, פלך טביליסי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 בדצמבר 1974 (בגיל 90) טביליסי, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג  האוניברסיטה הקיסרית של סנקט פטרבורג 
 מוסדות:  האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי 
 תלמידי דוקטורט:  אלכסנדר רויטבק 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין (10 ביוני 1945, 28 בדצמבר 1964)  מדליה על הגנת הקווקז  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי (28 בדצמבר 1964)  פרס סטלין, דרגה 2 (1941)  עיטור הדגל האדום של העמל (15 ביוני 1938, 4 בנובמבר 1944) 
 
איוואן בריטשווילי (בגאורגית: ივანე სოლომონის ძე ბერიტაშვილი‏; 10 בינואר 1885 -  29 בדצמבר 1974) היה פיזיולוג סובייטי ממוצא גאורגי.
קורות חיים

איוואן בריטשווילי נולד בשנת 1885 בכפר באזור טביליסי (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בגאורגיה) למשפחת כומר מקומי. הוא למד בבית ספר לכמורה בטביליסי ואחרי סיומה בשנת 1906 נסע להמשך לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג. הוא סיים את הלימודים בשנת 1910 ונותר באוניברסיטה להתמחות בפיזיולוגיה. בשנת 1914 הוא נסע להתמחות בהולנד.
בשנת 1915 בריטשווילי חזר לרוסיה ועבר לאודסה בה התחיל ללמד באוניברסיטת אודסה. בשנת 1919 הוא חזר לטביליסי והחל ללמד באוניברסיטת טביליסי שהוקמה בשנת 1918. הוא מונה לפרופסור. בשנת 1935 הוא מונה למנהל מכון לפיזיולוגיה והיה ראש קתדרה עד לשנת 1960.
בשנת 1941 הוא היה בין מקימי האקדמיה הגאורגית למדעים.
בשנת 1950 בעקבות תמיכתו במתנגדי של טרופים ליסנקו בריטשווילי שוחרר מכל תפקידיו ולא היה להמשיך בפעילות מדעית. לאחר פטירת יוסיף סטלין הוא חזר לפעילות מדעית ומונה מחדש למנהל מכון לפיזיולוגיה.
על פעילותו המדעית לבריטשווילי הוענקו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1964), פרס ברית המועצות (1941) ומספר עיטורים. הוא היה חבר בפועל של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בריטשווילי היה בין מקימי International Brain Research Organization, IBRO בשנת 1960. ספרו Vertebrate Memory, its Characteristic and Origin תורגם לאנגלית בשנת 1971.
בריטשווילי נפטר בטביליסי בשנת 1974 ונטמן שטח אוניברסיטה בה לימד.
יהדות מילאנו

בית הכנסת ב-via della Guastalla
פנים בית הכנסת בהרצאה
לוח זיכרון לנספים בשואה בכניסה לבית הכנסת
יהדות מילאנו, היא הקהילה היהודית הצעירה ביותר באיטליה. הקהילה מונה 7,000 נפש והיא השנייה בגודלה באיטליה, אחרי קהילת רומא בת 15,000. יהודי שתי הקהילות מהווים כ-70% מכלל יהודי איטליה - 35,000 - 45,000 איש. בין שתי מלחמות העולם התפתחה קהילת מילאנו באופן נמרץ. לפני החלת חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938 היו בעיר 12,000 יהודים, 877 מהם הושמדו בידי הגרמנים, השאר נמלטו ובעיר נשארו 5,000.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מילאנו מרכז מעבר ליהודים מאירופה לארץ ישראל, לארצות הברית ולקנדה. לאחר מכן קלטה פליטים רבים ממצרים, מסוריה, מלוב ומאיראן.
מילאנו היא מרכז היהדות האורתודוקסית באיטליה. קיימים בה בית דין רבני ומערכת פיקוח על כשרות.
תולדות הקהילה

היו יהודים במילאנו כבר בימי הקיסרות הרומית, סוחרים ובעלי קרקעות. עמדו על כך שני היסטוריונים של יהדות איטליה: שלמה סימונסון ואטילו מילאנו.
הבישוף אמברוזיוס (Sant'Ambrogio, סנט אמבריוג'יו) ממילאנו, שחי במאה ה-4, בקש להצית את בית הכנסת בעיר. תיאודריך הגדול (Teodorico il Grande) מלך האוסטרוגוטים, אשר חי במאה ה-5, למרות שלא היה ידיד ליהודים, הגן על הקהילה היהודית ועל בית הכנסת. לודויג'ו השני (Ludovico II del Sacro Romano Impero), קיסר האימפריה הרומית הקדושה ציווה על גרוש היהודים בשנת 855 מכל רחבי איטליה.
במסמך "Sacramentum potestatis" שפורסם במילאנו במאה ה-13, נצטוו פקידי הממשל לשלח את היהודים ממילאנו והסביבה. בסוף המאה ה-16 שוב גורשו היהודים מהעיר.
במאה ה-14 גברה ההגירה של יהודי אשכנז לצפון איטליה. בואם של הקהילות התקבל בברכה על ידי ג'אן גלאצו ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti) שהיה הדוכס הראשון של מילאנו, אבל בתנאי שלא יגורו במילאנו. הם זכו, במקומות מושבם בערי צפון איטליה לאוטונומיה משפטית ודתית. הם הורשו להקים בית כנסת בתוך הערים ובתי קברות מחוצה להם. אשר לשהיה במילאנו, נקבע שהיא לא תימשך מעל לשלושה ימים. האיסור נמשך גם במאות הבאות. במשך תקופה קצרה הם הורשו לגור באכסניה נוצרית באזור Porta Romana והורשו לבשל את מאכליהם. בשנת 1580 הורשו היהודים לגור במבנה אחד, אך לתקופה שאינה עולה על 20 יום. בשנת 1591 בוצע גירוש כללי של יהודים ובעיר לא היו יהודים עד שנת 1683.
ראשיתה של הקהילה

ניתן ליחס את ייסודה של הקהילה לבעל אכסניה :Abram Bondi Corinaldi. הוא הגיש בקשה בשנת 1778 לארח יהודים במלונו. בבקשה הוא הוסיף מישאלה, להקים בית כנסת בנוסח יהודי איטליה, ללא סימנים חיצוניים בולטים. הבקשה נדחתה בטענה ש"הסובלנות הנוצרית בנושאים דתיים אינה כוללת את היהדות"
החל משנת 1820 גבר היישוב היהודי בעיר, כחלק ממגמת העיור בכלל. היהודים נטו לאקדמיה, מקצועות חופשיים ומקצועות ייחודיים להם כמו: בנקאות, מסחר, טקסטיל ועיסוק באבנים יקרות. מספרם של היהודים עלה מ-214 בשנת 1848 ל-3,012 בשנת 1901 - כ-6 פרומיל מתושבי העיר. זה היה מספרם, כאשר הוקם בית הכנסת הגדול ברחוב גואסטלה.
מתחילת המאה ה-20 ובמשך עשרות שנים בראש הקהילה עמד אלישע מפאנו.
בין ראשי הקהילה בתקופת מלחמת העולם השנייה היה אלפרדו סראנו.
הקהילה היום

מערכת חינוך ענפה פועלת בעיר: גני ילדים, תלמודי תורה, בית ספר עממי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון. בנוסף לכך קיים גם בית ספר חב״ד מגיל מעון ועד סוף תיכון, התיכון פועל במתכונת ישראלית מלאה. כמו כן קיימת ישיבה גדולה של חב"ד, ישיבה תיכונית חב״ד, וסמינר לבנות.
בעיר פועלים כעשרה בתי כנסת ליוצאי אשכנז, בית חב״ד פעיל, וליוצאי ארצות המזרח כמו יהדות לוב ויהדות איראן. תפילות ומנינים קבועים בימי חול יש בבית חב״ד ובבית הכנסת של הקהילה הלבנונית.
לקהילה מערכת ענפה של חינוך ותרבות ומוסדות לעזרה סוציאלית, כמו בית אבות. ביטאון הקהילה "Mosaico" רואה אור דרך קבע.
במילאנו פועל משנת 1955 המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (La Fondazione Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea CDEC) בראשות גדי לוצאטו ווגירה (איט'). המכון עוסק בתיעוד, חינוך ומאבק באנטישמיות.
בתחנת הרכבת המרכזית של העיר מילאנו צ'נטראלה מוקם אתר זיכרון ל-605 יהודי מילאנו, אשר נשלחו בשנת 1944 מרציף 21 להשמדה. שמותם יופיעו על קיר הזיכרון במנהרה העולה לרציף זה. האתר ישתרע על שטח של 70 סמ"ר. היוזמה להקמה באה מהממשל האיטלקי והנהלת חברת הרכבות.
קהילת מילאנו מטפלת בבית הכנסת ובמזיאון היהודי המצוי בעיר סביונטה (La sinagoga di Sabbioneta), במוזאון הדפוס בעברי (MUSEO DELLA STAMPA) בסונצ'ינו ( Soncino) ובבית הקברות היהודי בבוצולו (ll cimitero ebraico di Bozzolo).
במרץ 2009 נחתם הסכם עם ממשלת מחוז לומברדיה לפיו בתי החולים במילאנו יאפשרו לחולים היהודים: ארוחות כשרות, ביקור של רב, התייעצות עם רופא "ידיד" וכניסת מתנדבים יהודים של הקהילה. מוקד - ביטאון יהודי איטליה
הערות שוליים

↑  Shlomo Simonsohn, The Jews in the Duchy of Milan, ירושלים, 1982; Antoniazzi Anna, “Ebrei in Lombardia: quattrocento anni di storia”, in Bollettino della comunità ebraica di Milano, n.5/1987, pp.25-26; Attilio Milano, “Ebrei in Italia nei secoli XI-XII”, in Rassegna mensile di Israel, vol.XLIII, 1977, pp.563-637.
↑  le sovrane prescrizioni sulla tolleranza cristiana in materia di religione non comprendevano gli ebrei
הנה תמו יום קרב וערבו

מרדכי זעירא
השיר "הנה תמו יום קרב וערבו" נכתב על ידי נתן אלתרמן והולחן על ידי מרדכי זעירא בשנת 1945 (תש"ה), לקראת סיום מלחמת העולם שנייה. השיר הוא שיר תנ"כי העוסק בנפילת שאול בקרב על הגלבוע (שמואל א, לא).

שאול המלך אינו נזכר במפורש בשיר, אלא רק דוד המלך שיירש אותו.
פרסום השיר וכתיבתו

השיר נדפס לראשונה בכתב העת "תו שין דלת: שנתון 'דבר' לדברי ספרות, עיון וסקירה" ב-1945. והוא נדפס שוב בספר "עיר היונה" ב־1957.
ביצועים שונים של השיר

הביצוע הנודע ביותר של השירה הוא ביצועה של הזמרת שושנה דמארי בשנת 1960. ביצועים נוספים של השיר הם ביצועו של יהורם גאון בשנת 1973; ביצועה של מקהלת הגלבוע בשנת 2002; וביצועה של להקת חבורת שהם בשנת 2003
ההקשר המקראי של השיר

השיר מתקשר במגוון צורות לסיפור התנ"כי אשר עליו הוא מבוסס. השיר עוסק בהפסדו המר של שאול בקרב על הגלבוע המוביל להתאבדותו: "וְהַמֶּלֶךְ נָפַל עַל חַרְבּו" (ביטוי החוזר חמש פעמים בשיר). עובדה זו מתקשרת לסיפור התנ"כי כפי שמופיע בספר שמואל א: "וַיִּקַּח שָׁאוּל אֶת-הַחֶרֶב וַיִּפֹּל עָלֶיהָ" (לא, ד). בשיר גם נדונה המנוסה של אנשי גלבוע מן האזור לאחר הפסד הקרב: "הַמָּלֵא זַעֲקַת מְנוּסָה", וכך מתואר גם בעלילה המקראית: "כִּי-נָסוּ אַנְשֵׁי יִשְׂרָאֵל, וְכִי-מֵתוּ שָׁאוּל וּבָנָיו; וַיַּעַזְבוּ אֶת-הֶעָרִים וַיָּנֻסוּ וַיָּבֹאוּ פְלִשְׁתִּים וַיֵּשְׁבוּ בָּהֶן" (שמואל א לא, ז).[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  הנה תמו יום קרב וערבו / נתן אלתרמן, באתר 929
↑  הנה תמו יום קרב וערבו / נתן אלתרמן, באתר כיפה, ‏2006-08-10
↑  הייטנר, שמואל א לא: הנה תמו יום קרב וערבו, באתר הבלוג של אורי הייטנר, ‏2015-12-21
1 2 3  הנה תמו יום קרב וערבו, באתר זמרשת
האמנים המושמעים ביותר בספוטיפיי

הראפר האמריקאי דרייק הוא האמן ששיריו צברו הכי הרבה השמעות בשירות הזרמת המוזיקה, ספוטיפיי, בכל הזמנים.
הראפר האמריקאי דרייק הוא האמן ששיריו צברו הכי הרבה השמעות בשירות הזרמת המוזיקה, ספוטיפיי, בכל הזמנים, עם למעלה מחמישים מיליארד השמעות במצטבר.
החל משנת 2012 מפרסמת חברת ספוטיפיי רשימה שנתית המדרגת את האמנים ששיריהם הושמעו הכי הרבה פעמים בפלטפורמה במצטבר. דרייק והראפר הפורטוריקני באד באני הם היחידים שהגיעו לראש הרשימה שלוש פעמים, בעוד באד באני עשה זאת ברציפות.
הזמר הקנדי דה ויקנד מחזיק בפרופיל בעל מספר ההשמעות החודשיות הגבוה ביותר
הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט היא האישה בעלת מספר ההשמעות החודשיות הגבוה ביותר וכן בעלת סך מספר ההשמעות במצטבר הגבוה ביותר
הזמר הקנדי דה ויקנד מחזיק בחשבון בעל מספר ההשמעות החודשיות הגבוה ביותר, והזמרת האמריקאית טיילור סוויפט היא האישה בעלת מספר ההשמעות החודשיות הגבוה ביותר וכן בעלת סך מספר ההשמעות במצטבר הגבוה ביותר.
האמנים המושמעים ביותר בספוטיפיי לפי שנה > 2012

| מיקום> נשים | אמן> נשים | שפה עיקרית> נשים | מדינה> נשים | ביבליוגרפיה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ריהאנה | אנגלית | ברבדוס ברבדוס |  |
| 2 | ניקי מינאז' | אנגלית | ארצות הברית ארצות הברית |  |
| 3 | אדל | אנגלית | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת |  |
| 4 | לנה דל ריי | אנגלית | ארצות הברית ארצות הברית |  |
| 5 | קייטי פרי | אנגלית | ארצות הברית ארצות הברית |  |
| גברים | גברים | גברים | גברים |  |
| 1 | דייוויד גטה | אנגלית | צרפת צרפת |  |
| 2 | פלו ריידה | אנגלית | ארצות הברית ארצות הברית |  |
| 3 | אמינם | אנגלית | ארצות הברית ארצות הברית |  |
| 4 | סקרילקס | אנגלית | ארצות הברית ארצות הברית |  |
| 5 | גוטייה | אנגלית | בלגיה בלגיה |  |
ראו גם

האמנים הנעקבים ביותר בספוטיפיי
השירים הישראליים המושמעים ביותר בספוטיפיי
האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי
מארק רוטה

מארק רוטה נפגש עם בנימין נתניהו בעת ביקורו בישראל, 2013
מארק רוטֶה (בהולנדית: ‏Mark Rutteקובץ:Mark Rutte.ogg‏Ⓘ‏; נולד ב-14 בפברואר 1967) הוא פוליטיקאי הולנדי המכהן כמזכ"ל נאט"ו החל מאוקטובר 2024. בין השנים 2010–2024 כיהן כראש ממשלת הולנד, הוא ראש ממשלת הולנד שכיהן במשך התקופה הארוכה ביותר בתפקיד זה.