stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטואן מרפן
קורות חייו > ילדות וצעירות

ברנאר-ז'אן אנטונן מרפן נולד ב-1858 בעיירה קסטלנודארי במחוז אוד
שבלנגדוק-רוסיון כבנם של אנטואן פרוספר מרפן, רופא, ושל אדלאיד לבית טורי (Thuries).אביו כיהן ב-1888 כראש העיירה ובשנים 1898-1894 היה נציג של המחוז אוד בפרלמנט.
אנטואן מרפן הבן למד בתיכון בעיר הולדתו וסיים את מבחני הבגרות במגמת ספרות ומדעים. כשהודיע לאביו שרוצה גם הוא ללמוד רפואה, ניסה הלה להרתיע אותו ולשכנע אותו לבחור במסלול של הנדסה ולהירשם באקול פוליטקניק. בסופו של דבר, באישור אביו, נרשם מרפן ב-1877 בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טולוז.
הוא למד שם את שנתיים הראשונות ללימודי רפואה, זמן שבמהלכו ליווה את אביו בביקורים אצל מטופליו.
בספטמבר 1879 עבר להמשך לימודי הרפואה בפריז ונכנס דרך מבחן כסטאז'ר-חוץ (externe) בשירות הרפואי של ארנסט-שארל לאסג בבית החולים לה פיטייה. במשך שנה עבד בקליניקה של אוז'ה בבית החולים לאנק, אחר כך חזר בינואר 1881 לקליניקה של לאסג. בדצמבר 1881 התקבל כסטאז'ר-פנים (interne) במחלקה הכירורגית של בית החולים קושן אחר כך במחלקה לדרמטולוגיה של ז'אן-בטיסט אמיל וידאל וסיים את הסטאז' באוטל- דייה .
ב-1886, אחרי הפסקה בלימודים בגין שירותו בצבא, סיים מרפן את לימודיו בהצטיינות, עם מדליית כסף. ב-1887 הוא זכה לתואר דוקטור לרפואה עם עבודה בנושא "הפרעות ונגעים בקיבה בשחפת הראות".
פעילותו הרפואית והאקדמית

בהמשך היה מדריך במעבדה לאנטומיה פתולוגית, ב-1891-1889 כיהן בניהל קליניקה רפואית בבית החולים נקר, אחר כך היה למנהל מעבדה. ב-1892 הוכר כמוסמך לתחום ההוראה (aggregé) וכ"רופא של בתי החולים" בפריז ומרצה. עד 1901 בחודשי החורף החליף את ז'אק-ז'וזף גראנשה בבית החולים לילדים (Hôpital des Enfants Malades) לימים בית החולים נקר-לילדים והתמחה תוך כדי כך ברפואת ילדים.
ב-1901 התמנה למנהל היחידה לדיפטריה בבית החולים ילדים ועבד בתפקיד זה למשך שש שנים. הוא לימד בו זמנית היגיינת ילדים ורפואת ילדים וערך לראשונה במוסד זה בדיקת תינוקות.
ב-1903 התמנה מרפן לפרופסור ל"היגיינת תינוקות" בקליניקה לרפואת ילדים שהייתה מסונפת לאוניברסיטת פריז. ב-1908 התמנה למנהל השירות לרפואת ילדים ולראש הקתדרה לטיפול רפואי בפקולטה לרפואה של פריז.
ביוני 1914, בגיל 56, נבחר לאקדמיה לרפואה של צרפת. באוקטובר 1914 כשהוקמה באוניברסיטת פריז קתדרה להיגיינה ולרפואת תינוקות מרפן הועמד בראשה. מרכז עבודתו היה בית החולים לילדים ברחוב סוור בפריז אולם ב-1920 עבר עם הקליניקה לרפואת תינוקות לבית מחסה תומך (בצרפתית של אז :"אוספיס") לילדים יתומים ונטושים בשדרת דנפר-רושרו בפריז. ב-1914 העסיק לראשונה עובדת סוציאלית בשם אלקר (Oelcker).
שם זכה מרפן לפרסום רב ורבים היו הסטודנטים והרופאים שהתחנכו אצלו.
מרפן נאבק נגד התמותה העצומה שאפיינה את המוסדות לתינוקות יתומים ונטושים (pouponnières). על ידי שיפור התזונה -בעיקר בשיטות מתן החלב - ושינויים בתנאי התברואה הוא השיג ירידה בתמותת הילדים במוסדות אלה מ-500‰ ב-1920 ל 70‰ ב-1931.
מרפן היה חבר מייסד של האגודה להגנת התינוקות מפני השחפת על שם גראנשה. ביום מותו אגודה זו טיפלה ב-6000 תלמידים בשנה בכל רחבי צרפת.
ב-1928 כשפרש לגמלאות הפרופסור פייר לרבולה ( Lereboullet) התמנה במקומו.
מרפן נשאר מאוד מחובר לחבל הולדתו ודאג לשימור בית הוריו בקסטלנודארי בו ביקר לעיתים קרובות בזמנו הפנוי.
הוא נפטר ב-1942 בביתו בפריז.
פעילותו הרפואית והאקדמית > חייו הפרטיים

בנוסף לכישוריו המקצועיים, היה מרפן אדם בעל תרבות רחבה, עם ידע רב באמנות, במוזיקה ובספרות. אהב לנסוע באיטליה וגילה עיניין מיוחד באמני ונציה. בזמנו הפנוי כתב ביוגרפיה על ידידו אמיל ברוקה ועל אביו.
מרפן הוריש נכסים ניכרים לבית החולים לילדים שבו עבד.
תרומותיו למדעי הרפואה

כתיבת עבודתו לתואר דוקטור לרפואה "ההפרעות והנגעים בקיבה בשחפת הראות" עוררה את עניינו בשחפת הראות. על בסיס עבודה זו נוסח מה שנקרא "חוק מרפן" שציין את נדירות התפתחות שחפת הראות אחרי ריפויים של נגעים שחפתיים מקומיים, זאת בעקבות התפתחות כושר חיסון.
מרפן כתב: "לעיתים רחוקות נרשמים מקרים של שחפת ראות אצל אנשים שבילדותם לקו כבר בשחפת אך נגעיהם התרפאו לפני גיל 15" או במילים אחרות
"כל ילד הנגוע מלכתחילה בשחפת חוץ-ראתית, יהיה חסין בעתיד מפני שחפת ראות"
מחקר מסוג זה הוביל לפתוח החיסון BCG נגד שחפת.
מרפן נמנה עם הראשונים שהכירו בחשיבות התגובות העוריות וכאשר קלמנס פון פירקה פיתח את שיטתו למבחן עורי לשחפת, מרפן אימץ אותה מהר במחקריו הקליניים שהפכו לקלאסיים.
מרפן פרסם מאמרים וספרים רבים בתחום רפואת הילדים. ב-1897 היה מחבר שותף של ספר לימוד מקיף למחלות ילדים שזכה בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא חקר את הנזקים של הזנת תינוקות בחלב עזים וערך מחקרים ממקיפים על הרככת.
מרפן היה מייסדו ועורכו של כתב העת Le Nourisson (התינוק) ויחד עם ז'אן מרטן שרקו ואחרים עורך שותף של כתב העת System of Medicine.
תרומותיו למדעי הרפואה > תסמונת מרפן

ב-1896 הציג מרפן מקרה של ילדה בת חמש, גבריאל (ה) פ. בפני ישיבה של החברה הרפואית של בתי החולים של פריז. מרפן ציין את הגפיים ארוכות בצורה חריגה ואת המבנה האסטני של גופה. אמה שמה לב לאפיונים אלה עוד אחרי הלידה. האצבעות בידיים וברגליים היו ארוכות ודקות מעבר לרגיל, "כמו של עכביש". מרפן קרא לתופעה זו "גפיים של עכביש" ("pattes d'araignée") או לפי היוונית - דוליקוסטנומֶליה
(מהמלים "דוליקוס" = ארוך, "סטנוס" = צר, דק, "מלוס" - גף)
מרפן ציין ב-1938 כי הפגמים הבולטים במערכת השלד של גבריאל הלכו והחמירו עד למותה טרם העת בהתבגרותה המוקדמת (ייתכן עקב שחפת). לא ידוע עד היום אם אכן הייתה גבריאל נגועה ממש בתסמונת מרפן הקלאסית. לפי Hecht and Beals (1972) ייתכן כי סבלה מארכנודקטליה מכווצת מולדת. (congenital contractural arachnodactyly)
ב-1902 אנרי מרי (Méry) ‏ (1927-1872) ולאון בבונקס (Babonneix ) חקרו את אותה ילדה, הפעם תוך שימוש בשיטת האבחון החדשה - רדיוגרפיה.
הם שמו לב ליישור לקוי של עמוד השדרה הגבי, אסימטריה של בית החזה, וקראו למחלה - היפרכונדרופלזיה., כאילו מצב הפוך מאכונדרופלזיה. במחקרים נוספים תועדו עוד ליקויים כולל ארכנודקטיליה (אצבעות ארוכות, כמו "של עכביש"), פגמים במערכת הלב וכלי הדם, ודיסלוקציה של העדשות בעיניים. סיבוך שכיח ולעיתים קרובות מסכן חיים הוא בתירת אבי העורקים. כיום היא ידועה כבעלת תורשה אוטוזומלית.
גם ב-1902 תיאר אשאר (Achard) ילדה אחרת עם תופעות דומותו וקרא למקרה "ארכנודקטיליה" בגלל אצבעותיה הארוכות. אשאר התרשם גם מההיפרמוביליות של המפרקים ומהאופי המשפחתי של המחלה.
במחקרים אחרים על מקרים שבהם הפנוטיפ הורחב כדי לכלול גם פגמים במערכת הלב וכלי הדם וכן בעיניים, התחילו להשתמש במונח "תסמונת מרפן".
דווקא המקרה שתואר על ידי אשאר נחשב היום כטיפוסי לתסמונת מרפן, בעוד שהמטופלת הראשונה של מרפן, גבריאל, סבורים שלא סבלה מתסמונת מרפן אלא ממחלה גנטית אחרת דומה, עם נטייה לכיווצי שרירים - "ארכנודקטיליה מכווצת מולדת"
הראשון שהנהיג ב-1931 את המונח "תסמונת מרפן" היה הרופא ההולנדי הנריקוס יאקובוס מארי ובה (Weve) (1962-1888) שפעל באוטרכט. לפעמים נקראת התסמונת "מרפן-אשאר" או "מרפן-ארב" או "דיסטרופיה מזודרמית מולדת היפופלסטית ע"ש ובה". קיימים עוד שמות נרדפים מיושנים:דיסמזקטופיה על שם לאוואל, אקרומקריה פפאונדלר או דוליקומורפיה.
ויקטור אלמון מקיוזיק (McKusick) (יליד 1921) כתב סקירה מקיפה של תסמונת מרפן בספרו הקלאסי "מחלות תורשתיות של רקמת החיבור".
מונחים רפואיים הנקראים על שמו ("אפונימים")

תסמונת מרפן- מחלה גנטית תורשתית דומיננטית, שנוצרה מפגיעה בגן הפיברילין החיוני ליצירת רקמות החיבור. היא מתאפיינת בפגמים בשלד, כמו גפיים ארוכות מהרגיל, פגמים בריאות, בעיניים (תת פריקה של העדשה), בלב ובכלי דם - צניחה של המסתם הצניפי, באבי העורקים עם סיכון לבתירת אבי העורקים.
תסמונת דני-מרפן (Dennie–Marfan) - תסמונת עם צירוף של פרפלגיה ספסטית של הגפיים התחתונות ופיגור שכלי אחר כך תהליך של קיהיון בילדים עם עגבת מולדת. ישנן גם הפרעות ראייה - קרטיטיס אינטרסטיציאלי, אניזוקוריה, אישון ארגיל-רוברטסון, תגובות דם חיבויות לעגבת. היא מאובחנת לרוב אצל ילדים בני 15-4
תוארה על ידי צ'ארלס קלייטון דני ב-1929 ואנטואן מרפן ב-1936
תסמונת ההיפרמוביליות על שם מרפן- תסמונת של מראה "מרפנואידי" עם הירמוביליות של המפרקים והתרחבות יתר של העור, שחורגים בהרבה לעומת תסמונת מרפן, - מופיעה סדרך כלל עם תסמונת מרפן עצמה. ללא פגיעה באב העורקים או העתקה של העדשות בעיניים. לפעמים היו בהפרעות במסתמי הלב. האטיולוגיה איננה ידועה.
החוק מרפן הוא כלל פרגנוסטי בשחפת של קשריות הלימפה בגרון (טוברקולומה של הלוע).חיסון נרכש בעת ההחלמה של נגעי השחפת נראה כי מעניק הגנה. מקרים שסבלו מצורה זו של שחפת בילדות לוקים נדיר בשחפת הראות בגיל מבוגר ואם כן מהלך המחלה הוא שפיר. אותו כלל חל גם על סקרופולוזיס ועל השחפת של העצמות והמרפקים.
הסימן מרפן - משולש אדום על לשון עמוסה אצל ילד חולה עם חום גבוה - מצביע על טיפוס
התסמין מרפן - התנפחות רככתית אפיפיזלית בפטישון הפנימי של הגף התחתונה. מתבטא במעין "מפרק כפול" ומורגש במישוש כמעין "מדרגה"
תסמונת מרפן-מדלונג לפי מרפן ואוטו וילהלם מדלונג
היא שילוב של תסמונת מרפן I ועיוות מסוג מדלונג
התסמונת הטוקסית מרפן המשנית לדיפתריה החמורה
מופיעה במהלך דיפתריה חמורה, אחרי הקלה בתופעות המקומיות, מתלווה בהפרעות בלב - דופק מואץ, רעש של דהירה, עימום דפיקות הלב. הרוב רובו של המקרים מובילה לקריסת המערכות ודום לב
פרסים ואותות הוקרה

1914 - חבר באקדמיה לרפואה של צרפת
1934 - חבר כבוד של החברה המלכותית לרפואה בממלכה המאוחדת.
ספרים

1897 - Jacques-Joseph Grancher Jules Comby,Antoine MarfanTraité des maladies de l’enfance
(ספר לימוד מקיף של מחלות הינקות)
Traité de l’allaitement et de l’alimentation des enfants du premier âge
(ספר מקיף ללימוד על הנקתם והזנתם של התינוקות)
Paris, 1899; מהדורה רביעית 1930.
Leçons cliniques sur la diphtérie et quelques maladies des premières voies. Paris, 1905.
(שיעורים קליניים על הדיפטריה ועוד כמה מחלות של דרכי הנשימה הראשונות)
Les vomissements périodiques avec acétonémie.
Paris, 1921; מהדורה שנייה, 1926.
(הקאות מחזוריות עם אצטונמיה)
Les affections des voies digestives dans la première enfance.
Paris, 1923; 2nd edition, 1930.
(הפרעות מערכת העיכול בינקות)
Jean Anderodias, Jean René Cruchet, Antoine Marfan Pratique des maladies des enfants Paris 1923.
(ספר לימוד שימושי במחלות הילדים)
Clinique des maladies de la première enfance.בשני כרכים
1928ו- 1930. (הקליניקה של מחלות הינקות)
Troubles et lesions gastriques dans la phthisie pulmonaire.
Paris, 1867. (הפרעות ונגעים בקיבה בשחפת הראות)
Maladies des voies respiratoire.(מנחלות דרכי הנשימה)
ב: Jean-Martin Charcot, Charles-Joseph Bouchard, and Édouard Brissaud (עורכים): and et al: Traité de Médecine; Paris, 1892.
(ספר לימוד מקיף לרפואה)
Un cas de déformation congénitale des quatres membres, plus prononcée aux extremités, caractérisée par l'allongement des os avec un certain degré d'amincissiment.
Bulletins et memoires de la Société medicale des hôpitaux de Paris, 1896, 13: 220-228.
מקרה של עיוות מולד של ארבע הגפיים, יותר מודגש בקצוות, המאופיין בהארכת העצמות עם דרגה מסוימת של הדלדלות
Infant feeding and nutrition. 1899.
(ההזנה והתזונה של התינוק)
ראו גם

תסמונת מרפן
לקריאה נוספת

, George Russu Boli și sindroame cu nume proprii, Ghid-dicționar vol.II Junimea, Iași 1976
הערות שוליים

↑  G.Russu עמ' 104-103
↑  G.Russu עמ' 106-105
↑  G.Russu עמ' 105
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345361005171  BnF: cb10682211j (data)  CANTIC: a11653097  GND: 173255507  ISNI: 0000 0000 5509 3612  LCCN: n2007183172  NKC: nlk20040146929  NLG: 240712  NTA: 145238431  SUDOC: 061140376  VIAF: 29524850   WorldCat (עם VIAF): 29524850
חיסון נגד קדחת צהובה

| --- | --- |

חיסון נגד קדחת צהובה
 בטיחות
 מעמד חוקי:  כן
 דרכי מתן:  הזרקה
 מזהים
 קוד ATC:  J07BL01, J07BL 
 
חיסון נגד קדחת צהובה הוא חיסון שמגן מפני מחלת הקדחת הצהובה. קדחת צהובה היא זיהום ויראלי הנפוץ במדינות אפריקה ובדרום אמריקה. רוב המחוסנים מתחילים לפתח חסינות בתוך עשרה ימים ו-99% מהם מוגנים לאחר חודש מקבלת החיסון, שמגן עליהם לכל החיים. החיסון יכול לסייע בהשתלטות על מקרים של התפרצויות של המחלה. החיסון ניתן באמצעות הזרקת החומר המחסן לתוך שריר או אל מתחת לעור. חיסון נגד קדחת צהובה נחשב כבטוח. תופעות לוואי קלות יכולות לכלול כאבי ראש, כאבי שרירים, כאב במקום ההזרקה, חום ופריחה. אלרגיות חמורות מתרחשות בכשמונה מקרים מתוך מיליון מנות שניתנו, בעיות נוירולוגיות חמורות מתרחשות בכ-4 מתוך מיליון מנות, וכשל איברים מתרחש בכשלושה מתוך מיליון מנות. החיסון נחשב לבטוח גם בקרב נשים בהיריון, ולכן מומלץ לחסנן באם תמצאנה באזור נגוע. החיסון לא יינתן למי שסובל מבעיות תפקודיות של המערכת החיסונית (אנ').
היסטוריה

הניסיונות הראשונים לפתח חיסון נגד קדחת צהובה החלו לאחר פתיחת תעלת פנמה בשנת 1912, שהגדילה את החשיפה העולמית למחלה. הבקטריולוג היפני הידיו נוגוצ'י (אנ') הוביל חקירות מטעם ארגון רוקפלר (אנ') באקוודור, אשר תוצאתן הייתה חיסון, המבוסס על התאוריה כי המחלה נגרמה על ידי חיידק בשם לפטוספירה (אנ'). למרות זאת, חקירות נוספות לא הצליחו לשכפל את התוצאה, והחיסון הוגדר בסופו של דבר כלא יעיל. חיסון אחר פותח מזן צרפתי של הווירוס, אשר נלקח מאדם בדקר, סנגל, ששרד את המחלה, והועבר לידי מדענים ממכון פסטר. חיסון זה ניתן בשילוב עם חיסון נגד אבעבועות שחורות, בשיטה בה הוחדרו גרסאות מוחלשות של הווירוסים לגוף, במטרה ליצור חסינות עבור שתי המחלות, אולם אובחנו סיבוכים מערכתיים ונוירולוגיים במספר מקרים. ניסיונות עוקבים להחליש את הווירוס שניתן בחיסון נכשלו. מדענים בארגון רוקפלר פיתחו חיסון נוסף, אותו הפיקו מנסיוב שנלקח מחולה אפריקאי ב-1927, דבר שהיווה את ההפרדה הראשונה של הווירוס מגוף האדם. שיטה זו הייתה בטוחה יותר, אך היא דרשה שימוש בכמויות גדולות של נסיוב אנושי, מה שהגביל את השימוש הנרחב בחיסון. נעשה שימוש בשני החיסונים במשך מספר שנים, כאשר החיסון שהופק בארגון רוקפלר נצרך במערב אנגליה, בעוד שהחיסון שהופק במכון פסטר נצרך בצרפת ובמושבות האפריקאיות תחת שליטתה.
ב-1937 נעשתה עבודה במטרה לשפר את החיסון שהופק בארגון רוקפלר, שממנה התגלה כי המוטציה המועדפת בווירוס המוחלש הניבה זן יעיל ביותר, שנקרא 17D. לאחר ניסויי שטח בברזיל, מעל מיליון תושבים חוסנו עד 1939, ללא סיבוכים חמורים. עבור שיפור החיסון והנגשתו לאנושות, מקס תיילר, המדען שהוביל לתוצאה זו, קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה בשנת 1951. החיסון מסוג 17D מצוי בשימוש עד היום.
שימושים רפואיים

קבוצת הסיכון שעלולה להידבק בווירוס הקדחת הצהובה נדרשת להתחסן. לדוגמה, חוטבי עצים אשר עובדים באזורים טרופיים נמצאים בסיכון מוגבר לחלות בקדחת צהובה. חומרי הדברה, ביגוד מגן ורשתות על הבתים נמצאו כמגנים מועילים, אך הם לא תמיד יעילים מספיק למניעת הידבקות. באזורים מסוימים הדברת יתושים הוכיחה עצמה כדרך יעילה לצמצם את מספר ההידבקויות במחלה. השוהים באזור נדרשים להשתמש בתרסיס נגד חרקים. כמו כן מטיילים נדרשים להתחסן עד 10 ימים לפני הגעתם לאזור נגוע.
ב-17 במאי 2013, קבוצה מטעם ארגון הבריאות העולמי (WHO) המייעצת בנוגע לחיסונים (SAGE), הודיע כי אין צורך בחיסון חוזר לאחר 10 שנים מקבלת המנה הראשונה. מאז הופץ החיסון לראשונה ב-1930, דווחו רק 12 מקרים שבהם מחוסנים לקו במחלה לאחר קבלת מנת החיסון, מתוך כ-600 מיליון מנות שניתנו ברחבי העולם. לפי הממצאים, כל המקרים האמורים פיתחו את המחלה תוך חמש שנים ממתן החיסון. ממצאים אלו הוכיחו כי החסינות נגד המחלה בזכות החיסון אינה יורדת עם הזמן.
המלצות כלליות על קבלת החיסון

ארגון הבריאות העולמי ממליץ על קבלת החיסון בגילאים 9 עד 12 חודשים, באזורים בהם המחלה נפוצה. כל מי שגילו מעל 9 חודשים ולא חוסן קודם לכן וכן גר או נמצא באזור שבו המחלה נפוצה צריך להתחסן גם הוא.
המלצות על קבלת החיסון בישראל

החיסון מומלץ לאנשים שמתכננים לבקר באזורים בהם יש סיכון להידבק בנגיף הקדחת הצהובה כדוגמת אמריקה הדרומית, בחלק מהאיים הקריביים או באפריקה המשוונית, וכן במדינות שדורשות אישור על חיסון זה כתנאי לכניסה לתחומיהן.
המלצות על קבלת החיסון בישראל > קהלי יעד

המבקרים או חיים באזורים בהם יש סיכון להדבקה בקדחת צהובה.
המתכננים לנסוע למדינות שדורשות אישור בינלאומי המוכיח קבלת חיסון או טיפול מונע נגד קדחת צהובה כתנאי כניסה לגבולותיהן.
עובדי מעבדה שבאים במגע עם חומרים שעלולים להיות נגועים בנגיפי קדחת צהובה.
המלצות על קבלת החיסון בישראל > מדינות ואזורים בעולם

מדינות מרכז ודרום אמריקה (למעט ארגנטינה, אורוגוואי, מקסיקו וקובה).
איי האוקיינוס השקט (למעט ניו זילנד).
מדינות מרכז אפריקה.
דרום-מזרח אסיה.
הודו (צפון ודרום), סרי לנקה ונפאל.
סין.
תופעות לוואי

חיסון מסוג 17D נגד קדחת צהובה נחשב בטוח מאוד, כאשר מתוך מעל 500 מיליון מנות שניתנו תועדו מעט מאוד מקרים בהם מחוסנים לקו במחלה. לא תועד מקרה שבו הווירוס המוחלש שהוחדר בעת החיסון הפך לווירוס האלים המקושר לקדחת הצהובה.
רוב תופעות הלוואי לחיסון מסוג 17D נובעות מתגובה אלרגית לביצים (אנ'), שכן החיסון מופק בתוכן. אנשים עם אלרגיה ידועה לביצים צריכים להיוועץ ברופא, טרם קבלת החיסון. בנוסף, קיים סיכון קטן של מחלות נוירולוגיות ודלקת המוח, במיוחד בקרב אנשים מדוכאי חיסון וילדים צעירים מאוד. חיסון מסוג 17D לא יינתן בין היתר לתינוקות בגילאים בין אפס לשישה חודשים או מבוגרים מעל גיל 59, כמו כן, החיסון לא יינתן לאנשים הסובלים מהפרעות בתימוס שגורמות לתפקוד לקוי של המערכת החיסונית, אנשים בעלי מערכת חיסונית מוחלשת וכן אנשים הנוטלים תרופות המעכבות את פעילות המערכת החיסונית.
קיים סיכון קטן לפתח מחלות הדומות לקדחת הצהובה אך חמורות ממנה, המקושרות לחיסון. תגובה זו, גורמת למחלה חמורה למדי, הדומה לקדחת הצהובה ונגרמת על ידי זנים ויראליים של הנגיף. גורמי הסיכון עבור תגובה זו אינם ידועים, אם כי ייתכן והסיבה לכך היא גנטית.
האיגוד הרפואי הקנדי פרסם מאמר בשם "חיסון נגד קדחת צהובה: ודא שהמטופל זקוק לו". המאמר פותח באמירה כי מתוך שבעה אנשים שפיתחו כישלון מערכתי בתוך יומיים עד חמישה ימים מקבלת החיסון בשנים 1996–2001, שישה מתו, כולל שניים שחוסנו אף על פי שתכננו לנסוע למדינות בהן הקדחת הצהובה מעולם לא דווחה. המאמר מציין כי שלושה מהם הפגינו שינויים היסטופתולוגיים התואמים את נגיף הקדחת הצהובה. כותב המאמר המליץ לחסן רק נוסעים לאזורים נגועים ואינם מוגדרים רפואית כאוכלוסייה שאינה יכולה לקבל את החיסון. בנוסף, נמצא כי בין השנים 1970–2002, דווחו רק תשעה מקרים של קדחת צהובה בקרב מטיילים לא מחוסנים שנסעו למערב אפריקה ודרום אמריקה. מתוכם, שמונה נפטרו. עם זאת, תועד מקרה לא קטלני אחד בלבד של קדחת צהובה מבין הנוסעים המחוסנים בפרק זמן זה.
ייצור ואספקה עולמית

התפרצות הקדחת הצהובה באנגולה (אנ') בינואר 2016 עוררה את החשש האם אספקת החיסון העולמית מספיקה כדי לענות על הצורך במהלך מגפה של המחלה. חיסון שגרתי לילדים הושעה במדינות אפריקניות אחרות על מנת להבטיח אספקה נאותה של החיסונים נגד ההתפרצות באנגולה. מאגרי החירום של החיסון שהופנו לאנגולה, אשר היו בהיקף של כ-10 מיליון מנות נגמרו עד סוף מרץ 2016, אך הם חודשו עד מאי 2016. עם זאת, בחודש אוגוסט דווח כי כמיליון מתוך 6 מיליון המנות שנשלחו בפברואר, נשלחו למקום הלא נכון או שלא נשמרו בטמפרטורה מתאימה שתבטיח את יעילות החיסון. כתוצאה מכך, נוצר קושי להילחם במגפה שהספיקה להתפשט לקונגו. כאמצעי חירום, מומחים הציעו להשתמש במנות חלקיות (חמישית או עשירית מהמינון הרגיל) על מנת להרחיב את אספקת החיסון הקיימת. אחרים טענו כי שינוי תהליכי הייצור של החיסון עשוי לשפר את המחסור באספקת החיסונים. טענתם הייתה כי שיטת הייצור הנוכחית היא איטית ודורשת מאמץ שלא לצורך. ב-17 ביוני, ארגון הבריאות העולמי הסכים להשתמש בחמישית מהמנה הרגילה כאמצעי חירום במהלך ההתפרצות המתמשכת באנגולה ובקונגו. המינון החלקי לא זיכה בקבלת אישור על חיסון נגד קדחת צהובה (אנ') למטיילים.
עלייה במקרים של קדחת צהובה באזורים אנדמיים של אפריקה ודרום אמריקה בשנות ה-80 טופלה על ידי מיזם של ארגון הבריאות העולמי, אשר הושק באמצע שנות ה-2000. המיזם נתמך על ידי ברית החיסונים (אנ'), שיתוף פעולה של ארגון הבריאות העולמי, עם קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים, יצרני חיסונים וכן פילנתרופים פרטיים כגון קרן ביל ומלינדה גייטס. הפצות החיסון שבוצעו במסגרת המיזם מאז 2011 הצליחו להגיע אל 88 מיליון בני אדם ב-14 מדינות המוגדרות ב"סיכון גבוה" לתחלואה בקדחת צהובה. הפעילות של המיזם מנוהלת על ידי קבוצת תיאום בינלאומית שהוקמה בשנת 2000, כאשר נוצר מחסור עולמי בחיסונים נגד קדחת צהובה בשל זמן ההפקה הארוך לייצור החיסון. נכון לשנת 2013, היו ארבעה יצרנים מוסמכים של החיסון מטעם ארגון הבריאות העולמי וכן שני יצרנים אחרים אשר סיפקו את החיסון לשווקים המקומיים. סת' ברקלי (אנ'), מנכ"ל ברית החיסונים, הזהיר מפני האיום העולמי של הקדחת הצהובה בעקבות מחסור באספקת החיסונים.
הביקוש לחיסון הקדחת הצהובה לצורך מסעות המניעה של המיזם גדל מכ-5 מיליון מנות בשנה ל-62 מיליון בשנה עד שנת 2014. קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים דיווחה ב-2013 כי אספקת החיסונים לא מספיקה זאת משום שהיצרנים מייצרים כ-35 מיליון מנות מתוך 64 מיליון המנות הנדרשות בשנה.
הביקוש לחיסון הקדחת הצהובה המשיך לגדול בשל המספר הגדל והולך של מדינות המטמיעות את חיסון הקדחת הצהובה כחלק מתוכניות החיסון השגרתית שלהם. היארעויות חדשות של התפרצויות קדחת צהובות באנגולה (2015), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (2016), אוגנדה (2016), ובניגריה וברזיל בשנת (2017), הגדילו את הביקוש, ובכך צמצמו את מאגר החיסונים העולמי. לכן, נשקל לחסן אוכלוסיות רגישות אלה במהלך ההתפרצויות, במינון חלקי של החיסון על מנת למנוע צמצום של מאגרי מנות החיסון.
ראו גם

קדחת צהובה
חיסון
ארגון הבריאות העולמי
רשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי
מערכת הבריאות בישראל
מגפה
מערכת החיסון
לקריאה נוספת

Pulendran, B. (2009). Learning immunology from the yellow fever vaccine: innate immunity to systems vaccinology. Nature Reviews Immunology, 9(10), 741.
Staples, J. E., Bocchini Jr, J. A., Rubin, L., & Fischer, M. (2015). Yellow fever vaccine booster doses: recommendations of the Advisory Committee on Immunization Practices, 2015. MMWR. Morbidity and mortality weekly report, 64(23), 647.
Barrett, A. D., & Teuwen, D. E. (2009). Yellow fever vaccine—how does it work and why do rare cases of serious adverse events take place?. Current opinion in immunology, 21(3), 308-313.
הערות שוליים

1 2  World Healt Organiazation, Vaccines and vaccination against yellow fever. WHO position paper -- June 2013, Releve Epidemiologique Hebdomadaire 88, 2013-07-05, עמ' 269–283
↑  Yellow Fever Vaccine
↑  J. Gordon Frierson, The yellow fever vaccine: a history, The Yale Journal of Biology and Medicine 83, 2010-6, עמ' 77–85
↑  Adrian Stokes, Johannes H. Bauer, N. Paul Hudson, Experimental Transmission of Yellow Fever to Laboratory Animals 1, The American Journal of Tropical Medicine and Hygiene s1-8, 1928-03-01, עמ' 103–164 doi: 10.4269/ajtmh.1928.s1-8.103
↑  Max Theiler Biographical
↑  Erling Norrby, Yellow fever and Max Theiler: the only Nobel Prize for a virus vaccine, The Journal of Experimental Medicine 204, 2007-11-26, עמ' 2779–2784 doi: 10.1084/jem.20072290
↑  Yellow fever vaccination booster not needed
↑  חיסון נגד קדחת צהובה למטיילים
↑  Yellow Fever VIS
↑  E. Weir, Yellow fever vaccination: be sure the patient needs it, CMAJ: Canadian Medical Association journal = journal de l'Association medicale canadienne 165, 2001-10-02, עמ' 941
↑  Yellow Fever
↑  Yellow Fever Deaths Reach 250 in Angola
↑  Thomas P Monath, Jack P Woodall, Duane J Gubler, Thomas M Yuill, Yellow fever vaccine supply: a possible solution, The Lancet 387, 2016-04, עמ' 1599–1600 doi: 10.1016/s0140-6736(16)30195-7
↑  World Health Organization, WHO position on the use of fractional doses – June 2017, addendum to vaccines and vaccination against yellow fever WHO: Position paper – June 2013, Vaccine 35, 2017-10, עמ' 5751–5752 doi: 10.1016/j.vaccine.2017.06.087
↑  ועדת מומחים של WHO, Lower doses of yellow fever vaccine could be used in emergencies, says WHO, The Pharmaceutical Journal, 2016 doi: 10.1211/pj.2016.20201321
↑  World Health Organization., Zika virus disease, yellow fever, Ebola virus disease
↑  Andréia Azevedo Soares, Reining in Angola’s yellow fever outbreak, Bulletin of the World Health Organization 94, 2016-10-01, עמ' 716–717 doi: 10.2471/blt.16.031016
↑  Mark D. Gershman, Kristina M. Angelo, Julian Ritchey, David P. Greenberg, Addressing a Yellow Fever Vaccine Shortage - United States, 2016-2017, MMWR. Morbidity and mortality weekly report 66, 2017-05-05, עמ' 457–459 doi: 10.15585/mmwr.mm6617e2
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פנקס חיסונים
חיסון לחיידק המנינגוקוק

|  מזהים |
| --- | --- |
 קוד ATC:  J07AH01, J07AH06, J07AH07, J07AH08, J07AH09, J07AH05, J07AH03, J07AH04, J07AH02, J07AH 
 
חיסון נגד חיידק מנינגוקוק (באנגלית: Meningococcal vaccine) מתייחס לכל חיסון הניתן על מנת למנוע זיהום שנגרם על ידי חיידק נייסריה מנינגיטידיס (Neisseria meningitidis). גרסאות שונות של חיסונים אפקטיביים נגד כל או חלק מסוגי מנינגוקוקוס: A, B, C, W-135 ו-Y. החיסונים מוצלחים ב-85% - 100% מהמקרים למשך לפחות שנתיים. אוכלוסיות בהן יש כמות גדולה של מתחסנים, ניתן לראות ירידה משמעותית במנינגיטיס ובאלחי דם. החיסונים ניתנים בזריקה לשריר או אל מתחת לעור.
ארגון הבריאות העולמי (WHO) ממליץ למדינות עם שיעור גבוה של חולים ומדינות עם התפרצויות תכופות לחסן חיסונים אלה בשגרה. במדינות עם סיכון נמוך למחלות האלה, ממליצים לקבוצות סיכון להתחסן. במדינות באפריקה אשר נמצאות בסיכון מוגבר לחלות עושים מאמצים רבים על מנת לחסן את כל האנשים בגילאים שנה עד שלושים עם חיסון מנינגוקוקוס. בקנדה וארצות הברית החיסונים אקטיביים כנגד כל ארבעת הסוגים של מנינגוקוקוס וממומלצים כחיסוני שגרה עבור בני נוער ואוכלוסיות סיכון אחרות. בערב הסעודית דורשים מתיירים המגיעים למכה להתחסן כנגד נגיף המנינגוקוק הרלוונטי לאזורם.
חיסוני מנינגוקוק בטוחים באופן כללי. ישנם אנשים המפתחים אדמומיות וכאב באזור הזריקה. מותר להתחסן בזמן הריון. תגובות אלרגיה חמורות מתרחשות בפחות ממקרה אחד למיליון.
החיסון הראשון נגד מנינגוקוק נוצר בשנת 1970. חיסון זה נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי בתור החיסון הכי בטוח ואפקטיבי הדרוש במערכות הבריאות. עלות החיסון בסיטונאות במדינות מפותחות נעה בין 3.23$ ו-10.77$ לכל מנה, נכון לשנת 2014.
סוגים

לנייסריה מנינגיטידיס יש 13 סוגי זנים הנבדלים מבחינה קלינית (Serogroups),הקבוצות מסווגות על פי מבנה האנטיגן על כמוסת הפוליסכריד (Polysaccharide) שלהם. שש הקבוצות, A,B,C,Y,W-135 ו-X אחראיות לכל מקרי המחלה בבני אדם.