stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'לזון

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 שטח:  0.253 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחנה הפליטים:  9,998 (2016)
 קואורדינטות:  31°57′07″N 35°12′42″E﻿ / ﻿31.951986111111°N 35.21155°E﻿ / 31.951986111111; 35.21155 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) ג'לזון(למפת גוש דן רגילה) ג'לזון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'לזון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'לזון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מחנה גַ'לַז֫וֹן (בערבית: مخيّم الجلزون, תעתיק מדויק: מח'יּם אלג'לזון) הוא מחנה פליטים פלסטינים, בשטח הרשות הפלסטינית, בנפת רמאללה - אל-בירה, כחמישה ק"מ צפונית לעיר רמאללה, כקילומטר מדרום לג'יפנה, בגובה ממוצע של כ-775 מ' מעל פני הים.
על פי הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה במחנה היו בשנת 2012 כ-8,900 תושבים.
מקור השם

ג'לזון הוא שם של וואדי ושל מעיין, שלידם הוקם המחנה. מקור השם ופירושו אינן ידועים.
היסטוריה

המחנה הוקם ב-1949 כ-7 ק"מ מצפון לרמאללה על אם הדרך רמאללה–שכם (בתוואי הקדום של דרך ההר). המחנה הוקם על 253 דונם של אדמת טרשים בצלע הר שאונר"א שכרה מממלכת ירדן. רוב תושבי המחנה ששוכנו בו בעת הקמתו היו פליטים מ-36 כפרים בסביבת לוד ורמלה. בשלוש השנים הראשונות גרו תושבי המחנה באוהלים ולאחר מכן עברו לבתים בנויים.
ב-1977 הוקמה, כקילומטר וחצי מדרום מזרח למחנה - ההתנחלות בית אל.
מחנה ג'לזון היה אחד ממחנות הפליטים הפעילים ביותר באינתיפאדה, החל מדצמבר 1987. תושבי המחנה היו מעורבים במקרים רבים של יידוי אבנים על מכוניות ישראליות בכביש, וכן בעימותים אלימים רבים עם מתנחלים מהסביבה וכוחות צה"ל.
בשנה הראשונה של האינתיפאדה נרצחו במחנה מספר פלסטינים בחשד לשיתוף פעולה עם ישראל. שלושה עשר בתים במחנה נהרסו על ידי שלטונות ישראל בשנה הראשונה של האינתיפאדה. בינואר 1988 עצרו השלטונות את כל חברי הוועד העממי שתאם את פעולות האינתיפאדה בג'לזון, אולם תוך כמה ימים קם ועד אחר תחתיו.
בסוף שנת 1988 חיו במחנה כ-5,600 תושבים. ב-2016 כ-10,000 תושבים.
במסגרת הסכמי אוסלו נקבע כי מחנה ג'לזון ייכלל ב"שטח B", היינו שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית אך שליטה ביטחונית ישראלית. ב-1997 התקין צה"ל גדר סביב המחנה, במטרה לצמצם את החיכוך בין תושביו לבין התנועה שבכביש. עם זאת, בעקבות פתיחת הכביש העוקף שחיבר את גבע בנימין לוואדי חרמייה דרך עפרה, הידלדלה התנועה הישראלית בכביש שליד ג'לזון. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה נחסם הכביש לגמרי לתנועת ישראלים.
תנאי המחיה

בתי המחנה מחוברים למים זורמים וחשמל, אולם לא כל הבתים מחוברים למערכת ביוב מרכזית. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נוצרה מתיחות בין תושבי מחנה ג'לזון לתושבי כפר שכן על רקע חיבור ביוב של תושבי המחנה לזה של הכפר. מחנה ג'לזון מנוהל ברובו בידי אונר"א, בסיוע כספים ממדינות תומכות. אונר"א מפעילה במחנה שני בתי ספר, האחד לבנים והשני לבנות אשר ביחד משרתים 2,045 תלמידים, נכון לסוף 2007. בית הספר לבנות פועל בשתי משמרות. במחנה שלושה מסגדים.
סקר שנערך בשנת 2006 העלה כי רוב מכריע של התושבים חי בבתים בבעלות המשפחה ורק 3% גרים בשכירות. גודל דירה ממוצעת 94 מ"ר, ורוב הדירות (כ-78.5%) הן בנות 3 חדרים או יותר, ל-90% מהמשפחות שירותים בתוך הבית.
| מס' חדרים | אחוז |
| --- | --- |
1: 3%
2: 18.5%
3: 39%
4: 24%
5: 12%
6: 3.5%
צפיפות המגורים גבוהה: ב-61% מהבתים גרו 3 עד 5 תושבים בחדר וב-16.5% נמצאה צפיפות של יותר מ-5 תושבים לחדר. איכות המבנים ירודה: רטיבות בקירות נצפתה ב-72.5% מהבתים, עובש בכ-50% ונזילות ב-37%. רק כ-40% מהבתים חשופים לאור שמש וב-29% האוורור אינו מספיק. נמצא מתאם מובהק בין צפיפות המגורים (נפשות לחדר) במחנה וליקויי המבנים לשכיחות מחלות דרכי הנשימה באוכלוסייה.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  Localities in Ramallah & Al Bireh Governorate by Type of Locality and Population Estimates, 2007-2016, Palestinian Central Bureau of Statistics
↑  The Applied Research Institute – Jerusalem, Al-Jalazun Camp Profile, 2012
↑  Milton Viorst, Sandcastles: The Arabs in Search of the Modern World, 1995, page 222
↑  Jamal Raji Nassar, Roger Heacock, Intifada: Palestine at the crossroads, Praeger Publishers, 1990, page 95
↑  Jamal Raji Nassar, Roger Heacock, Intifada: Palestine at the crossroads, Praeger Publishers, 1990, page 102
↑  David McDowall, Palestine and Israel: the uprising and beyond, 1989, page 6
↑  Jamal Raji Nassar, Roger Heacock, Intifada: Palestine at the crossroads, Praeger Publishers, 1990, page 91
↑   גדעון לוי, אלכס ליבק, מחנה הפליטים ג'ילזון הוא החור השחור שממול להתנחלות, באתר הארץ, 10 במאי 2018
↑  Robert Bowker, Palestinian refugees: mythology, identity, and the search for peace, 2003, page 69
↑  I.A. Al-Khatib and H. Tabakhna, Housing conditions and health in Jalazone Refugee Camp in Palestine, La Revue de Santé de la Méditerranée orientale, Vol. 12, No  1/2, 2006
| דגל פלסטיןיישובי נפת רמאללה ואל-בירה |
| --- | --- | --- |
| ערים | אל-בירה • ביתוניא • רוואבי • רמאללה |   |
| מועצות מקומיות | אל-איתיחאד (ביתילו, דיר עמאר, ג'מאלא) • א-זיתונה (מזרעה אל-קיבליה, אבו שוחידם) • ביר זית • בית ליקיא • בני זייד (דיר ע'סאנה, בית רימא) • בני זייד א-שרקייה (עארורה, מזארע א-נובאני) • דיר ג'ריר • דיר דיבוואן • חרבתא אל-מצבאח • מזרעה א-שרקיה • נעלין • סילוואד • סינג'יל • תורמוס עיא |   |
| כפרים | אבו קש • אום צפא • א-לובן אל-ע'רבי • אל-ג'אנייה • אל-מוע'ייר • אל-מידיה • בודרוס • בורקה • בית סירא • ביתין • בית עור אל-פוקא • בית עור א-תחתא • בלעין • ג'יפנה •דורא אל-קרע • דיר אבו משעל • דיר איבזיע • דיר א-סודאן • דיר ניזאם • דיר קדיס • ח'ירבת אבו פלאח • ח'רבת'א בני חרית • טייבה • טירה • יברוד • כובאר • כפר מאליכ • כפר ניעמה • כפר עין • נבי סאלח • סאפא • סורדא • עאבוד • עבוין • עג'ול • עטארה • עין יברוד • עין עריכ • עין סיניא • עין קיניא • קיביה • קראוות בני זייד •  ראס כרכר • רמון • רנתיס • שוקבא • שיבתין |   |
| מחנות פליטים | אל-אמערי • ג'לזון • קדורה • קלנדיה |   |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469468805171 
תלמידות בג'לזון, 2018
דגל נבדה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  1929
 מוטיבים עיצוביים:  דגל כחול, בקנטון מופיע כוכב, מתחתיו רשום שם המדינה, מעליו קלף זהב עליו כתוב "נולדה בקרב", ומתחת לכוכב זוג עלי מרווה.
דגל מדינת נבדה הוא דגל כחול שבפינתו השמאלית העליונה נמצא כוכב, וסביבו רשום שם המדינה "נבדה". מעל הכוכב מצוי סרט ועליו רשום "נולדה בקרב" לציון צירופה של המדינה לאיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. מתחת לכוכב נמצאים שני ענפי מרווה ירוקים עם פרחים צהובים. המרווה היא הפרח המסמל את המדינה.
היסטוריה

בשנת 1926 נערכה תחרות עיצוב שבה נבחר הדגל שעוצב על ידי לואיס שלבק השלישי. דגל זה שונה מעט על ידי בית המחוקקים של מדינת נבדה - הייתה מחלוקת בין הבית התחתון לבית העליון בדבר מיקום שמה של המדינה על הדגל, ורק לאחר שהושגה פשרה נחקק חוק בשנת 1929 עליו חתם המושל פרד ב. באלזאר הקובע את דגל המדינה.
בשנת 1989 התברר כי החוק שנחקק ונחתם על ידי המושל אינו משקף את הפשרה שהושגה בין שני בתי הנבחרים. בהתאם לפשרה נחקק ב- 1991 חוק חדש הקובע כי שם המדינה יופיע מתחת לכוכב ומעל ענפי המרווה.
דגל מקלנבורג-מערב פומרניה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל אזרחי
 קבלת מעמד רשמי:  29 בינואר 1991
 גרסאות נוספות:        דגל מדיני
 דגלים היסטוריים   :        דגל מקלנבורג 1813-1918, 1921-1935, 1946-1952         דגל מקלנבורג (מדיני) 1900-1918      דגל פומרניה
דגל מקלנבורג-מערב פומרניה הוא דגלה של המדינה הגרמנית מקלנבורג-מערב פומרניה. הוא כולל שלושה פסים אופקיים כחול-לבן-אדום כאשר הפס הלבן חצוי במרכזו בפס צהוב. לדגל קיימת גרסה לשימוש ממשל המדינה המושחתת בראש של שור שחור ומוכתר ובגריפון אדום.
הדגל אושר בידי ממשלת מקלנבורג-מערב פומרניה בחוק הסמלים הלאומיים של המדינה מה-29 בינואר 1991 עם נפילתה של חומת ברלין ואיחודה של גרמניה.
בחירת הצבעים לדגל נובעת מאיחוד בין צבעי מקלנבורג (אדום-צהוב-כחול) לבין צבעי מערב פומרניה (כחול ולבן).
ראו גם

סמל מקלנבורג-מערב פומרניה
דגל מקסיקו

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  4:7
 הונף לראשונה:  1821 (העיצוב המקורי)   16 בספטמבר 1968 (העיצוב הנוכחי)
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור ירוק-לבן-אדום, סמל מקסיקו במרכז
דגל מקסיקו, הדגל הנוכחי קיים מאז 1968, אך העיצוב הכולל הוצג לראשונה בשנת 1821 כטריקולור בצבעים ירוק, לבן ואדום כאשר הדגל הלאומי הראשון נוצר. בשנת 1823 הוסף סמל מקסיקו, שמייצג את יסוד הבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן (על השטח בו נמצאת היום בירת מקסיקו, העיר מקסיקו סיטי) בשנת 1325, במרכז הפס הלבן. הסמל השתנה מאז מספר פעמים, והשתנה בהתאם גם בדגל. שלושת הצבעים הללו אומצו על ידי מקסיקו מאז עצמאותה מספרד במהלך מלחמת העצמאות של המדינה.
במרכז הדגל מצויר עיט האוכל נחש וניצב על צבר. לפי האגדה, נאמר למנהיג האצטקים לבנות את עירו כשהוא רואה עיט אוכל נחש ונח על גבי קקטוס. כשמנהיג האצטקים אכן ראה את המחזה, הוא הקים את טנוצ'טיטלאן.
ראו גם

סמל מקסיקו
המנון מקסיקו
בית כנסת הרמ"א

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 שימוש:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב שרוקה 40, קז'ימייז', קרקוב, פולין
 מיקום:  קרקוב 
 מדינה:  פולין
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1553–1557 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1556 
 אדריכל:  סטניסלב באראנק
 קואורדינטות:  50°3′9.62″N 19°56′50.13″E﻿ / ﻿50.0526722°N 19.9472583°E﻿ / 50.0526722; 19.9472583
  (למפת קרקוב מוגדלת) בית כנסת הרמ"א(למפת קרקוב רגילה) בית כנסת הרמ"א he
 
בית הכנסת הרמ"א (בפולנית: Synagoga Remuh; ביידיש: רמ"א שוהל) הוא בית כנסת בקרקוב, פולין, שהוקם ב־1557 ונקרא על שם רבי משה איסרליש. בית הכנסת הוא הקטן ביותר בין בתי הכנסת ההיסטוריים של פרבר קז'ימייז' וכיום הוא אחד משני בתי הכנסת הפעילים בעיר. בית הכנסת רמ"א היה בית הכנסת השני שהוקם בקז'ימייז', ועל כן הוא נקרא 'החדש', כדי להבדילו מבית הכנסת 'הישן' שבקצהו הדרומי של רחוב שרוקה.
הרמ"א (1525–1572), שעל שמו נקרא בית הכנסת, היה פוסק, ראש ישיבה ופילוסוף בפולין של המאה ה־16. הוא נודע בשל חיבורו ההלכתי "המפה", אוסף פרשנויות ותוספות על פי מסורת יהודי אשכנז ל"שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו.
בית הכנסת הרמ"א ובית הקברות הסמוך פתוחים בשעות היום למבקרים בתשלום סמלי.
הקמת בית הכנסת

מקימו של בית הכנסת, על פי אחת המסורות, היה ישראל בן יוסף, נכדו של משה אורבך ואביו של רמ"א, בעל נכסים שהגיע לקרקוב מרגנסבורג אחרי גירוש היהודים ממנה בשנת 1519. על פי מסורת זו, ישראל בן יוסף הקים את בית הכנסת לכבוד בנו רמ"א, שכבר בנעוריו היה מפורסם בלמדנותו.
הסבר אחר שניתן להקמת בית הכנסת נובע מהכתובת בעברית על לוח היסוד, לפיו בית הכנסת נבנתה לזכרה של מלכה, אשתו של ישראל בן יוסף ואמו של רמ"א. לפי הסבר זה, שנת 1552 הייתה תקופה קשה עבור משפחתו של ישראל: אמו, אשתו וכלתו (אשתו הראשונה של רמ"א) מתו במגפה שפגעה בקרקוב באותה השנה, לצד תושבים יהודים רבים של קז'ימייז', ובית הכנסת הוקם לזכרם.
מסורת אחרת טוענת כי בית הכנסת הוקם על ידי רמ"א עצמו, לזכרה של אשתו הראשונה גולדה, שמתה בגיל עשרים.
בית הכנסת נבנה בשנת 1553 בקצהו של בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, על קרקע בבעלותו של ישראל בן יוסף. שנה זו מצוינת בפירוש על כתובת הייסוד. אולם, האישור מטעם המלך זיגמונט השני אוגוסט ניתנה בנובמבר 1556, אחרי התנגדות רבת שנים מצד הכנסייה.
ארכיטקטורה ועיצוב פנים

בית הכנסת נבנה בסגנון הרנסאנס המאוחר. במאות ה-17 וה-18 נערכו בו מספר שינויים. בשנת 1829 נערך שיחזור מקיף, ובשנת 1933 נוספו כמה שיפורים טכניים (בפיקוחו של האדריכל הרמן גוטמן), ומאז ועד היום שמר על מראהו הכללי. בתקופת השואה הוחרם בית הכנסת על ידי הגרמנים באמצעות ה"טרויהנדשטלה" (גוף שטיפל ברכוש השדוד של היהודים) ושימש כמחסן לציוד כיבוי אש, לאחר שתשמישי קודש ופריטים יקרי ערך, וביניהם הבימה, נשדדו ממנו. הבניין עצמו לא נהרס. ב-1957, הודות למאמציהם של חברי הקהילה היהודית ושל נציג הג'וינט בפולין, עקיבא כהנא, עבר בית הכנסת שיפוץ גדול והושב לו עיצובו הפנימי מלפני השואה.
הכניסה אל חצר בית הכנסת מרחוב שרוקה מס' 40 (בעבר נקרא "הרחוב הראשי"), הנמצא בלב הרובע היהודי ההיסטורי קז'ימייז'. מעל לשער מתנוססת קשת ובה כתובת עברית "בית הכנסת חדש דרמ"א זצ"ל". על חומות החצר כתובות לזכר יהודי קרקוב שנספו בשואה. אל אולם התפילה המרכזי מגיעים דרך פרוזדור כניסה קטן מצפון, ועל ידו כניסה נפרדת לעזרת הנשים. הקירות מסוידים לבן, בצד הצפוני והדרומי חלונות שחלקם העליון מעוגל, ובצד המזרחי והמערבי אשנבים המאפשרים כניסת אור היום פנימה ואשר ביחד עם מספר נברשות עומדות ותלויות משרים תחושת אור וגובה. במרכז האולם בימה מלבנית מוקפת גדר מברזל מחושל ולו שתי כניסות, אחת מהן דלת צבעונית כפולה מן המאה ה-18 שהייתה לפנים בבית הכנסת מחוץ לקרקוב ושנחרב בשואה. דלת הבימה מקושטת במנורה ועליה כתר בתבליט מוזהב, בסגנון המזכיר את האמנות העממית באזור. ארון הקודש בסגנון הרנסאנס המאוחר, ולו דלת בסגנון אר-נובו, ומעליו פסוקי תנ"ך. דלתות ארון הקודש המקוריות נעשו בראשית המאה ה-17 על ידי אמנים יהודים מקומיים והן שמורות עתה במוזיאון ישראל. משמאל לארון ניצב נר תמיד עם כתובת עברית "נר תמיד ע"נ (עילוי נשמה) רמ"א ז"ל", ומימינו לוח זיכרון למקום בו נהג רבי משה איסרלש להתפלל. לכבודו של רמ"א שמור גם אחד הכיסאות בקיר מזרח. כתובת הייסוד נשתמרה על יד הקיר הדרומי.
אחת התוספות האחרונות לבית הכנסת הצנוע הוא שעון, מתנת נשיא מדינת ישראל השישי, חיים הרצוג, שביקר במקום בשנת 1992. עזרת הנשים הייתה במקור בקומה הראשונה של מבנה העץ, מקושרת לצד הצפוני. מאז עברה שינויים רבים, וכיום צמוד יציע הנשים לקיר הצפוני של אולם התפילה.
בית הקברות

בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב נמצא ליד בית הכנסת. מעל לשער כתובת, שהועברה ממקומה הקודם בשער הקודם ברחוב יאקובה, המעידה כי בית העלמין נוסד בשנת 1552, והוא מהעתיקים ביותר בפולין. עד 1800 היה בית העלמין העתיק מקום הקבורה העיקרי ליהודי קרקוב, אולם כמה יהודים נכבדים נקברו שם גם אחר כך. בשנות הארבעים של המאה ה-20 הנאצים הרסו אותו כמעט לגמרי. רק כתריסר מצבות שרדו את תקופת השואה, וביניהם מצבותיהם של רבי משה איסרליש ובני משפחתו.
בבית הקברות טמונים גדולי עולם וביניהם הרמ"א ובני משפחתו, רבי נתן נטע שפירא בעל ה"מגלה עמוקות", רבי יואל סירקיש מחבר ספר "בית חדש" על הטור, רבי יהושע העשיל בעל ה"מגיני שלמה", רבי יום-טוב ליפמן הלר בעל ה"תוספות יו"ט" על המשניות, ועוד.
על פי האגדה קבור במקום גם יוסל'ה הקמצן הקדוש.
גלריה

הכניסה למתחם, מבחוץ
אחורי בית הכנסת. בית הקברות העתיק לפנים
פנים בית הכנסת, בצילום מעזרת הנשים
ארון הקודש וקיר המזרח
הבימה ומרכז בית הכנסת
מערב בית הכנסת ועזרת הנשים שבמערבו
בימת בית הכנסת
תקרת בית הכנסת
עיטורי טיח וקטעי תפילות על קירות בית הכנסת
שלט הנצחה עתיק בקיר בית הכנסת
לוח הנצחה משנת תרצ"ג
קופת צדקה חצובה וקבועה בקיר בית הכנסת
עליית הגג העליונה בבית הכנסת
תשמישי קדושה וחפצים ישנים בעליית בית הכנסת
גלריית האוסף המלכותי (ספרד)

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון
 כתובת:  C/ Bailén s/n – Junto al mirador, entre el Palacio Real y la catedral de la Almudena 
 מיקום:  מדריד
 מדינה:  ספרד
 בעלים:  מוסד הכתר הספרדי
 מפעיל:  המורשת הלאומית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2002 – יוני 2018 (כ־16 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  28 ביוני 2023
 חומרי בנייה:  גרניט, בטון
 אדריכל:  לואיס מורנו מנסילנה, אמיליו טוניון
 מידות
 גובה פנימי:  אולמות התצוגה באורך 103 מטר וברוחב 16 מטר מטר
 שטח:  40,000 מ"ר
 קומות:  5 קומה 1: אודיטוריום וחלל רב-שימושי   קומה 0: קומת כניסה, בית קפה ואדמיניסטרציה  קומה 1-: גלריית אוספים מלכותית מתקופת שושלת הבסבורג  קומה 2-: גלריית אוספים מלכותיים מתקופת שושלת בורבון  קומה 3-: "הקוביה": חלל תצוגה לתערוכה מתחלפת
 קואורדינטות:  40°24′57″N 3°42′56″W﻿ / ﻿40.415695515175°N 3.7154466784605°W﻿ / 40.415695515175; -3.7154466784605
 www.coleccionesreales.es
 he
 
גלריית האוסף המלכותי הוא מוזיאון לאמנות השוכן במדריד שבספרד, המאגד בתוכו מוצגים ציורים, פסלים, שטיחי קיר, חפצי יוקרה כרכרות ושאר יצירות אומנות אשר היו ברשות המלכים השונים של ספרד לכ-500 שנים.
המוזיאון מופעל על ידי הרשות למורשת לאומית, רשות עצמאית הנמצאת תחת משרד הנשיאות הספרדי. המוזיאון ממוקם בבניין חדש בגני פארק קמפו דל מורו, ליד קתדרלת אלמודנה והארמון המלכותי של מדריד.
היסטוריה

המוזיאון החל את פעילות בשנות ה-30 של המאה ה-20, והעבודות להקמתו החלו עוד בשנת 1935.
בשנת 1936 הוצא הצו להקמת מוזיאון הנשק וכרכרות על ידי ממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה, בתקופת נשיאותו של מנואל אסאניה.
מלחמת האזרחים שיתקה את עבודות הקמת התצוגה, אך עבודות אלו חודשו בשנים 1950 ו-1980.
בשנת 1998, החלה הרשות למורשת לאומית להחיות את רעיון המוזיאון באמצעות יצירת מוזיאון כרכרות חדש שיציג בנוסף פרטים שהיו ברשות מלכי ספרד השונים בתקופת שושלות הבסבורג ובורבון כגון יצירות אמנות, שטיחים, תכשיטים ופריטים נוספים אשר שלטו בספר במאות הקודמות.
היסטוריה > בניית המוזיאון

בתחרות האדריכלים שנערכה לבניית בניין הקבע של המוזיאון בשנת 2002, זכתה ההצעה של האדריכלים אמיליו טוניון (אנ') ולואיס מורנו מנסילה (אנ') (Mansilla + Tuñón).
העבודות הבנייה התעכבו עד לשנת 2006, בשל גילוי ממצאים ארכאולוגיים באזור. בשל כך נאלצה ממשלת ספרד להגדיל את התקציב המיועד להקמת הבניין.
בניין המוזיאון נחפר בתוך האדמה וממוקם בין קמאפו דה מורו לפלאזה דה ארמניה במדריד, ומכיל 3 קומות בסה"כ: 2 קומות מתחת לאדמה וקומה אחת במפלס הרחוב.
בניית המוזיאון, שהחלה בשנת 2006, נעשתה בארבעה שלבים:
שלבי בניית המוזיאון
שלב 1 – 2006–2009: בוצעו חפירות על מנת להגיע לקו היסודות. לאחר שהגיעו ליסודות הבניין, הוחלט להקים קיר תמך בגובה 45 מטרים כדי לתחום את אתר הבניה. תוך כדי כך נערכו חפירות נוספות והוציאו אדמה, וכל זאת מבלי לפגוע בממצאים הארכאולוגיים. לאחר הגעה לשלב היסודות, נוצקה שכבה נוספת של בטון בקירות תמך האתר והבנייה.
שלב 2 – 2008–2011: לאחר הגעה לקו היסודות החלה בניית הבניין לגובה אל עבר פני הרחוב. הוקמו עמודי בטון ונבנו אולמות המוזיאון וחללי התצוגה.
שלב 3 – 2011–2013: לאחר השלמת שלד הבניין, החל הפיתוח האדרכילי שכלל את בניית הגג, הקמת בידוד תרמי, תכנון המסדרונות והמדרגות וגם הקמת העיצוב החיצוני של הבניין, התקנת אמצעים לגילוי וכיבוי אש והתקנת החלונות ואבני הגרניט.
חזית הבניין החיצונית מעוטרת בגימור אבן גרניט ספרדית הנקראת "Gris Quintana". כדי לצפות את המעטה החיצוני של המבנה שעשוי מבטון מזוין, השתמשו האדריכלים באבני גרניט גדולות מאוד, כאשר מרכזן מרוקן והשאירו רק מעטפת. הנחת האבנים הייתה משימה הנדסית מורכבת מאוד, ולצורך כך נבנה כלי מיוחד שיוכל לבצעה אותה. מרזבי הגשם, מדרגות מוצגות ואלמנטים נוספים עשוים גם הם מאותה האבן.
שלב 4 – 2013–2015: פיתוח החלל הפנימי של המוזיאון, חלוקה לחללים בהתאם לשימושים השונים (מחסנים, משרדים, חללי תצוגה וכו') והתקנת תקשורת, מיזוג אוויר, אינסטלציה ועוד.
בשנת 2016 הסתיימה הקמת המבנה החיצוני של המוזיאון, אך בשל הבחירות כיהנה בשנה זו ממשלת מעבר, שלא יכלה לאשר הוצאה של 25 מיליון אירו נוספים לצורך בנייה ועיצוב החללים הפנימיים, והפתיחה נדחתה לשנת 2020.
בשנת 2018 נבחרה קבוצה בהשתתפות חברת טלפוניקה להקים את החלל הפנימי של המוזיאון, ולנהלו.
ביוני 2022, הוכרז כי המוזיאון יפתח בקיץ 2023 ויקרא גלריית האוסף המלכותי. כשנה לאחר מכן, בחודש יוני 2023, המוזיאון נפתח לקהל.
היסטוריה > אוספים

המוזיאון מכיל אוספים של מלכי ספרד משושלות הבסבורג ובורבון, החל משנת 1474,תקופת כהונתה של איזבל הראשונה, ועד 1906, השנה שבה החלו המלכה ויקטוריה יוג'יניה מבאטנברג (אנ'), ובעלה אלפונסו ה-13, את כהונתם. בנוסף מכיל המוזיאון פרטים מגוונים משושלת הבסבורג ובית בורבון, ובנוסף מציג תערוכות מתחלפות. בין הפריטים המוצגים ניתן לראות יצירות של פרנציסקו דה-גויה, יואכים פטיניר, אנטואן ואטו, חואן דה פלנדרס (אנ'), מיכאל קוקסי (אנ'),דייגו ולאסקס, פטר פאול רובנס, אנטון רפאל מגס ועוד.
חלק מפריטי האמנות המוצגים במוזיאון
דיוקן של קרלוס הרביעי במדי קולונל של המשמר המלכותי. פרנציסקו דה גויה, 1790
ציד חזירי בר. פרנציסקו דה גויה. נוצר בסביבות שנת 1775.
תמונת נוף עם סנט קריסטופר וילד. יואכים פטיניר, 1521.
תחייתו של אלעזר. חואן דה פלנדרס, 1496
ישו ומריה מגדלנה בעת ארוחה בביתו של שמעון הפרושי. חואן דה פלנדרס. 1496-1504. חלק מפוליפטיקון של איזבל ה-1, מלכת קסטיליה.
היסטוריה > פרסים

לבניין המוזיאון הוענקו כמה פרסי אדריכלות משמעותיים:
פרס האדריכלות הספרדית לשנת 2017.
פרסי FAD לאדריכלות ועיצוב פנים 2017.
ראו גם

מוזיאון הפראדו
מוזיאון ריינה סופיה
מוזיאון תיסן בורנמיסה
הערות שוליים

1 2  Edificio - La Galería de las Colecciones Reales, coleccionesreales.es
1 2  "El Museo de Colecciones Reales se abrirá al fin en el verano de 2023 y bajo un nuevo nombre". El Español (בספרדית). 2022-06-17. נבדק ב-2022-06-17.
1 2  Press, Europa (2022-06-17). "El Museo de Colecciones Reales se llamará Galería de las Colecciones Reales y se inaugurará en verano de 2023". www.europapress.es. נבדק ב-2022-06-17.
1 2  Nogueira, Charo (12 בדצמבר 2010). "Una fachada más en La Cornisa". El País. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Serrano, María Isabel (29 ביולי 2012). "El guardián de las joyas de la Corona". ABC. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nogueira, Charo (29 בדצמבר 2010). "Mil años de historia de la ciudad bajo el Museo de Colecciones Reales" (בספרדית). El País. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Nogueira, Charo (17 בדצמבר 2010). "The Museum of Royal Collections almost triples its initial budget" (בספרדית). El País. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Galería de las Colecciones Reales, Patrimonio Nacional (בספרדית)
1 2 3  Edificio - La Galería de las Colecciones Reales, www.coleccionesreales.es
↑  Villalba, Enrique (17 באוקטובר 2016). "El Museo de Colecciones Reales se retrasa a 2020" (בספרדית). Madriddiario. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  H. Riaño, Peio (4 באוקטובר 2018). "Patrimonio Nacional desbloquea el Museo de las Colecciones Reales" (בספרדית). El País. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Victoria Eugenia de Battenberg, La Galería de las Colecciones Reales@es||| (בספרדית)
↑  "2017 Spanish Architecture Prize, ex-aequo, for, The Museum of Royal Collections and the Palace of Congresses and Hotel in Palma". metalocus.es. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "El Museo de las Colecciones Reales de Madrid gana el FAD de arquitectura" (בספרדית). El País. 30 ביוני 2017. נבדק ב-5 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5065419
ג'לה

| --- | --- |
סמל ג'להסמל ג'לה
 חוף ג'לה, על רקע העיר עצמה
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  סיציליה סיציליה
 ראש העיר:  Rosario Crocetta
 בירת העיר:  ג'לה 
 תאריך ייסוד:  המאה ה-7 לפנה"ס
 שטח:  276 קמ"ר
 גובה:  46 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  71,217 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  279 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  37°04′00″N 14°15′00″E﻿ / ﻿37.066666666667°N 14.25°E﻿ / 37.066666666667; 14.25 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.comune.gela.cl.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןג'לה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןג'לה(למפת סיציליה רגילה) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןג'לה(למפת סיציליה מוגדלת) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןג'לה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גֵ'לה (איטלקית: Gela) היא עיר בנפת קלטניסטה בדרום סיציליה, איטליה. היא ממוקמת במרחק של כ־84 ק"מ מהעיר קלטניסטה, ושוכנת על גדות הים התיכון. בעיר ישנה אוכלוסייה גדולה יותר מאשר בבירת הנפה קלטניסטה, והיא השנייה בגודלה בנפה מבחינת השטח שלה.
היסטוריה > העת העתיקה

העיר נוסדה בסביבות שנת 688 לפני הספירה בשם גֶלָה על ידי מתיישבים מרודוס ומכרתים, 45 שנים לאחר היווסדה של סירקוסאי. העיר נקראת על שמו של הנהר הסמוך לה גלאס. בתקופת הקולוניזציה היוונית, העיר שגשגה וכעבור מאה אחת בלבד הקימו התושבים את הקולוניה של אקרגס. ההתרחבות הובילה למתחים כלכליים וחברתיים, אשר גרמו להמון העם לעזוב את העיר ולהתיישב בקרבת מקטוריון (Maktorion). אף על פי כן המרד דוכא וההמונים שבו לגלה.
בשנת 484 כבש גלון, שליט גלה, את סירקוסאי והעביר את מרכז שלטונו לשם. אחיו היירון הראשון עלה במקומו לשלטון בגלה. השניים נחלו ניצחון בקרב הימרה, שבו איבד את חייו המצביא הקרתחדשתי חמלקרת.
היסטוריה > ימי הביניים

בשנת 1233 ייסד פרידריך השני את העיר מחדש תחת השם "טרה־נובה" (Terranova), שם שנותר עד לשנת 1927 שאז חזרה העיר לשמה המקורי "ג'לה".
היסטוריה > העת החדשה

ב־9 ביולי 1943 נחתו כוחות אמריקאים בחופי ג'לה במסגרת פלישת בעלות הברית לסיציליה במלחמת העולם השנייה. התקפת נגד של איטליה וגרמניה על האזור, שנודעה בשם הקרב על ג'לה, נהדפה על ידי כוחות בעלות הברית.
בשנות ה־80 האזור נתקל בכוח ההולך וגובר של ארגון המאפיה "סְטידָה" (Stida[דרושה הבהרה]) אשר ביצע שורה של מעשי אלימות ורצח.
אתרים בעלי חשיבות

אקרופוליס
מוזיאון ארכאולוגי אזורי
האתר הארכאולוגי Capo Soprano
מקדשים יווניים
קתדרלה המוקדשת למריה הקדושה
ערים תאומות

יוון אלפסינה, יוון
גרמניה ויטינגן (אנ'), סקסוניה התחתונה, גרמניה
נורווגיה נורדקאפ (אנ'), נורווגיה
קתדרלת ג'לה