stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיכוי מחמת הספק
הקטגוריה של זיכוי מחמת הספק > שימוש בקטגוריה

ברוב שיטות המשפט, למשפט פלילי יכולות להיות שתי תוצאות בלבד: חייב או זכאי. בישראל ובסקוטלנד יש שתי אפשרויות שקולות מבחינה משפטית לזכות נאשם, אך נבדלות מבחינה תודעתית. בישראל ניתן לזכות מכל אשמה או לזכות מחמת הספק ובסקוטלנד ניתן לקבוע "לא אשם" או "לא הוכח".
השימוש במילים זיכוי מחמת הספק בפסק דין של בית המשפט העליון הופיע כבר בשנת 1949 בפסק דין של שניאור זלמן חשין שתיאר את החלטת בית המשפט המחוזי: "והחליטו פה אחד לזכות את המערער, מחמת הספק, מאשמת רצח".
בשנת 1951 הופיעה בפסק דין של חשין הבחנה בין שתי קטגוריות של זיכוי, ממנה עולה זיכוי מחמת הספק כקטגוריה נפרדת מזיכוי רגיל:
מאז נהגו בתי המשפט בישראל להבחין בפסקי הדין בין "זיכוי מחמת הספק" ל"זיכוי ברור ומוחלט" או "זיכוי מלא" ובדיווחים בתקשורת מציינים את סוג הזיכוי. היו אף מקרים בהם התביעה ביקשה זיכוי מחמת הספק ובית המשפט סירב וקבע זיכוי מלא. כך למשל נאמר על ידי השופטת דליה דורנר:
הקטגוריה של זיכוי מחמת הספק משמש גם למקרים בהם השופט טוען שהראיות קרובות להביא להרשעה, כלומר שהאשמה הוכחה הרבה מעבר לנדרש במשפט אזרחי אך לא מספיק למשפט פלילי, אך גם למקרים בהם השופט כותב שהראיות הן שקולות, כלומר למקרים בהם גם במשפט אזרחי ההאשמה נגד הנאשם הייתה נדחית.
במקרים רבים נלווית לזיכוי מחמת הספק אמירה של השופט כדוגמת: לא אוכל לומר - אני רחוק מאמירה - כי המערער זכאי.
הקטגוריה של זיכוי מחמת הספק > משמעות הזיכוי מחמת הספק

להבחנה בין זיכוי מחמת הספק לזיכוי מלא יש גם השלכות מעשיות. למשל, פיצוי נאשם שזוכה בדין ניתן רק כאשר לא היה יסוד להאשמה. בית המשפט שלל מתן פיצויים כאלו במקרה של זיכוי מחמת הספק. שיעור ההשתתפות בהוצאות ההגנה של נבחר ציבור שזוכה יהיה נמוך יותר אם זוכה מחמת הספק. כן קבע בית המשפט שבעת שקילת מתן מעמד בישראל יכול משרד הפנים לדון במסוכנותו של המועמד ו"לא הרי זיכוי מוחלט המנקה את הנאשם מכל אשמה כהרי זיכוי מחמת הספק". היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, העלה את השאלה האם שר שזוכה מחמת הספק יכול מבחינה ציבורית לחזור למשרת שר.
עם זאת, בית המשפט העליון שלל את האפשרות של נאשם שזוכה לערער על זיכוי מחמת הספק בדרישה לזיכוי מלא, בנימוק ש"אין לנאשם זכות ערעור על זיכוי מחמת ספק, שכן מבחינת המהות זהו ערעור על הנמקה ולא על תוצאה. זיכוי הוא זיכוי ואין דרגות לזיכוי. נאשם שזוכה מוחזק חף מעבירה תהיה ההנמקה לזיכוי, או הסיבה לזיכוי אשר תהיה.". עתירות לבג"ץ ודרישות למשפט חוזר בנושא נדחו אף הן.
דיון סביב הזיכוי מחמת הספק

עורכי הדין יניב ואקי ומאיה רוזנשיין ביקשו לבטל לגמרי את הקטגוריה של "זיכוי מחמת הספק" והסתמכו על דברי השופט שניאור זלמן חשין אשר כתב "בזכות ספק זה קונה לו הנאשם את זיכויו המוחלט בדין".
ד"ר דורון מנשה ואיל גרונר טענו, כי ישנם שני צידוקים התומכים בקטגוריה של זיכוי מחמת הספק: הצידוק האחד הוא על בסיס החובה לנמק את הכרעת הדין, כך שמכוח ההנמקה ניתן יהיה לזהות על מה מבוסס הזיכוי. הצידוק השני הוא בדבר רלוונטיות המידע, לפיו יש בספק בחפות הנאשם רלוונטיות לגבי קבלת החלטות שיפוטיות ומנהליות בעניינו.
עם זאת, על מנת להבטיח שהזיכוי מחמת הספק ייקבע על פי הליך הוגן הציעו מנשה וגרונר להפריד את ההליכים: זיכוי בהליך הפלילי הרגיל לא יאפשר להסתמך על סוג הזיכוי לצורך קבלת החלטות שיפוטיות ומנהליות. מי שירצה להסתמך על סוג הזיכוי, יהא עליו לפתוח הליך משפטי נפרד שמטרתו תהיה בירור סוג הזיכוי.
השופט ניל הנדל יצא נגד ייחוס אשמה לנאשמים בעת זיכויים מחמת הספק: "לטעמי אין מקום כי בשורה התחתונה הנועלת את ההכרעה, יזכה בית המשפט נאשם מחמת הספק, תוך ציון אשמתו בעצמה זו או אחרת ... משמעות הזיכוי בסיומה של הכרעת הדין היא: אין הוכחה שעל בסיסה ניתן לקבוע שהנאשם עבר את העבירה. הכרעה זו מחייבת אף את בית המשפט.". השופט הנדל טען שבעת נמקו את הכרעת דינו השופט צריך להציג את שיקוליו, אולם בעת ההכרעה: "על בית המשפט להרשיע או לזכות את הנאשם. אל לו לקבוע כמסקנה או בשורה התחתונה, מעין חבות במשפט האזרחי או אחריות למעשה בדלת האחורית. השילוב בין שתי החובות – ההנמקה וההכרעה – מגביר את השאיפה להגיע לחקר האמת המשפטית מחד גיסא, אך מכיר במגבלות הידיעה השיפוטית בתיקים שונים, וכי הנאשם הוא הנהנה מכך מבחינת ערכי השיטה, שאינה מתירה להכתים ולהעניש אדם שאשמתו לא הוכחה..
השופט אליקים רובינשטיין התייחס לדברי השופט הנדל בכותבו: "ואשר לספק, בהביענו אותו עלינו לומר את האמת שבלבנו, והיא אינה לבושה תמיד שחור ולבן, אלא לא אחת גונה אפור, והוא הוא הספק; ואין בכך כדי לגרוע מן הזיכוי המשפטי, מכבודו ומתוצאתו."
הערות שוליים

↑  ע"פ 16/49, יחיאל נחום לו נגד היועץ המשפטי, עמ' 565, פסקה ט'
↑  ע"פ 20/51 אברהם פודמסקי נגד היועץ המשפטי, עמ' 1196
↑  ראו למשל: האחים קרובלניק הורשעו בהריגה, דבר, 5 במאי 1952, זוכה מאשמת הריגת יהודים במחנה הסגר בגרמניה, דבר, 1 ביולי 1952
↑  רתם רוזנברג-רובינס, האם הגיעה העת לבטל את "מדרג חוסר האשמה" בדין הפלילי?, הסניגור 265, 2019, עמ' 4-11
↑  ע"פ 4765/98 נידאל אבו סעדה נ' מדינת ישראל, ניתן ב־3 במרץ 1999, פסקאות 3-4
↑  ע"פ 3059/03 בוריס גלובוביץ נ' מדינת ישראל, ניתן ב־15 בדצמבר 2003
↑  ע"פ 7826/96 יוסף רייש נ' מדינת ישראל, ניתן ב־8 במאי 1997
↑  מהי משמעות זיכוי מחמת הספק?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏16 בנובמבר 2016
↑  בג"ץ 320/96 יעל גרמן נ' מועצת העיר הרצליה, ניתן ב־10 במאי 1998
↑  עע"ם 9993/03 דלאל עטא מוחמד חמדאן נ' ממשלת ישראל, ניתן ב־9 בפברואר 2005
↑  יובל יועז, שיני הבינה של מזוז, באתר TheMarker‏, 20 בינואר 2007
↑  ער"מ 1518/99 אליהו שוהם נ' עיריית ת"א-יפו, ניתן ב־10 במאי 1999
↑  רע"פ 4178/07 דויד גיל דהאן נ' מדינת ישראל, ניתן ב־16 במאי 2007
↑  בג"ץ 6541/07 גליה שוורץ נ' כבוד השופט דורון פורת בית משפט השלום טבריה, ניתן ב־25 בספטמבר 2007
↑  יניב ואקי ומאיה רוזנשיין, בין זיכוי מחמת הספק לזיכוי מחמת הספק הסביר, ספר דייוויד וינר (2009), עמ' 489-543
↑  ע"פ 10/49, היועץ המשפטי נגד פבל פתניאב, סעיף 14
↑  דורון מנשה, איל גרונר, הקטגוריזציה של הזיכוי: זיכוי מחמת הספק וזיכוי מוחלט-עיון מחודש, מחקרי משפט כז, תשע"א-2011
↑  ע"פ 7653/11 ראובן ידען נ' מדינת ישראל, ניתן ב־26 ביולי 2012, פסק דינו של השופט הנדל, סעיף 3
↑  ע"פ 3751/11 עלי אבו טראש נ' מדינת ישראל, ניתן ב־2 בספטמבר 2012
↑  ע"פ 7653/11 ראובן ידען נ' מדינת ישראל, ניתן ב־26 ביולי 2012
הגנות במשפט הפלילי

הגנות במשפט הפלילי אלו מצבים בהם לא חלה אחריות פלילית על אדם כאשר הוא מבצע עבירה. בכל חברה מוכרים סייגים הגנות וחריגים לעבירות בקודקס הפלילי, שהמשותף להן הוא כי על אף שהדין מכיר בכך שנעברה עבירה, קיים פטור מהרשעה בדין, מחמת נסיבות או הצדקות או ערכים שרואה החברה כחשובים יותר. כך לדוגמה עומדת הגנה לאדם שפעל מתוך הגנה עצמית.
גיל אחריות פלילית

רוב מדינות העולם קובעות גיל מינימלי שמתחת לו אין אדם נושא באחריות פלילית, אף אם ביצע מעשה עבירה.
בישראל, סעיף 34ו לחוק העונשין קובע כי לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שעשה מתחת לגיל 12. קביעה זו עולה בקנה אחד עם תפיסה לפיה מבחינה התפתחותית מי שצעיר מאוד אינו מסוגל להבין את המשמעות האנטי-חברתית של העבירה או את מלוא המשמעות של התנהגותו. אף שקטין מעל לגיל 12 נושא באחריות פלילית, הטיפול בו במסגרת ההליך הפלילי בישראל נעשה לפי חוק הנוער (טיפול והשגחה), המתיר לבית המשפט לתת הוראות הדרושות לטיפול והשגחה על קטין, חינוכו ושיקומו.
הגנת היעדר שליטה

לפי חוק העונשין, אדם לא יישא באחריות פלילית למעשה שעשה ללא שליטה על תנועותיו הגופניות, כגון: כפיה, תגובה רפלקסיבית, מתוך שינה, אוטומטיזם או היפנוזה.
הגנת אי-שפיות הדעת

הגנת 'אי-השפיות' קובעת, כי אדם, שבעת המעשה לא היה שפוי בדעתו – בשל מחלה שפגעה ברוחו או בשל ליקוי בכושרו השכלי – והיה חסר יכולת של ממש להבין את אשר הוא עושה או את הפסול שבמעשהו; או להימנע מעשיית המעשה (סעיף 34ח לחוק העונשין) – לא יישא אחריות בפלילים.
מכאן שלהקמת ההגנה על הנאשם להוכיח שלושה תנאים:
שבעת המעשה היה לא שפוי, מחמת מחלה שפגעה ברוחו או ליקוי בכושרו השכלי;
שבעת המעשה היה חסר יכולת של ממש להבחין בין אלטרנטיבות;
שבעת מעשה הוא לא הבין את מעשהו, הפסול שבו, ואת היכולת להימנע ממנו;
להבדיל מהגנת 'היעדר-השליטה' בה מצב הנאשם הוא של "שפוי בהיעדר רצייה" – שיזוכה בדין, מצבו של נאשם בהגנת 'אי-שפיות הדעת' הוא של 'היעדר רצייה בהיעדר שפיות' ועל פי חוק טיפול בחולי נפש מבצע העבירה יאושפז בבית חולים לחולי נפש.
הגנת השכרות

השכרות כוללת כל מצב של היעדר הכרה מסוים שנגרם מצריכת אלכוהול או סם. השכרות משמשת כהגנה לנאשם במצב ייחודי בו הנאשם נכנס למצב השכרות שלא מדעתו. למעשה, שכרות בעת ביצוע עבירה בדרך כלל מחמירה את מצבו המשפטי של הנאשם, ומסייעת לתביעה בכך שהיא יוצרת 'קיצור דרך' להוכחת יסוד נפשי. סייג השכרות מכונה בשל כך ”הגנה מדומה“.
הגנה עצמית

ההגנה המוכרת ביותר, שמעניק המחוקק היא טענת 'הגנה עצמית', לפיה לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שהיה דרוש באופן מיידי כדי להדוף תקיפה שלא כדין שנשקפה ממנה סכנה מוחשית של פגיעה בחיים, בחירות, בגוף או ברכוש, שלו או של זולתו; ואולם, אין אדם פועל תוך הגנה עצמית מקום שהביא בהתנהגותו הפסולה לתקיפה תוך שהוא צופה מראש את אפשרות התפתחות הדברים (סעיף 34י לחוק העונשין).
לצורך כניסה תחת כנפי הגנה זו יש צורך בהתקיימות שישה תנאים מצטברים:
מיידיות: המעשה היה דרוש באופן מיידי כדי להדוף תקיפה שלא כדין; המיידיות מתייחסת לפעולה וכוללת היבט של תחילת הפעולה המיידית כדי להדוף את התקיפה והיבט של סיום הפעולה ברגע שהתקיפה נהדפה.
להדוף תקיפה שלא כדין: מדובר בתקיפה רחבה יותר מפירושה בחוק העונשין.
סכנה מוחשית: שנשקפה, מהתקיפה שלא כדין, סכנה מוחשית של פגיעה בחייו, בחירותו, בגופו או ברכושו, שלו או של זולתו;
העדר התנהגות פסולה שקדמה לתקיפה מצד הנאשם שצופה מראש את אפשרות התפתחות הדברים: ההתנהגות הפסולה יכולה להיות גם מבחינה מוסרית ולא רק כדבר שאסור בחוק.
נחיצות: כוללת נחיצות כמותית, שפירושה שנגרם נזק לתוקף במידה המועטה שהתאפשרה, ונחיצות איכותית, שפירושה שלא היו לנתקף אלטרנטיבות אחרות לפעולה.
פרופורציה: יחס ראוי בין הפעולה שנעשתה על ידי הנתקף לבין הפעולה שנמנעה מהתוקף.
אדם אשר ביצע עבירה וחלים כל התנאים להגנה עצמית – יזוכה מאשמה.
סייג להגנה: על המתגונן הרוצה ליהנות מן ההגנה לנקוט באמצעי סביר לפי סעיף 34טז לחוק העונשין, קרי באמצעי הכי פחות מזיק שעומד לרשותו כדי למנוע את הנזק הצפוי מן ההתקפה. כאשר המתגונן יכול להדוף את ההתקפה באמצעות פגיעה קלה בתוקף אין זה סביר שיגרום לו נזק חמור.
הגנה עצמית > הגנת בית מגורים, בית עסק ומשק חקלאי מגודר

הגנת בית מגורים מצויה בסעיף 34י1 לחוק העונשין ומהווה מקרה פרטי של הגנה עצמית. הגנה זו נוספה בשנת 2008 והיא רחבה יותר מההגנה העצמית. לפי פרשת דרומי, ישנם שישה תנאים מצטברים לתחולת ההגנה:
כדי להדוף מי שמתפרץ או נכנס או ניסה להתפרץ או ניסה להיכנס: הרחבת ההגנה גם למקרים של ניסיון לעומת סעיף ההגנה העצמית.
האדם, שנכנס או התפרץ או ניסה לעשות זאת, עשה זאת בכוונה לבצע עבירה: ניסיון לצמצום ההגנה, ככל הנראה בשל ההרחבה בתנאי הראשון. תנאי זה לא קיים בסעיף ההגנה העצמית.
הפריצה או הניסיון הם לבית מגורים, בית עסק או משק חקלאי מגודר של אדם או של זולתו: לרבות שטח מרעה ושטח המשמש לאחסון ציוד וכלי רכב במשק חקלאי.
המעשה לא היה בלתי סביר בעליל בנסיבות העניין לשם הדיפת המתפרץ או הנכנס: הרחבה לעומת סעיף ההגנה העצמית בו דובר על מעשה שלא חורג מהסביר.
מיידיות: תחילת הפעולה באופן מיידי כדי להדוף מי שמתפרץ או נכנס או ניסה להתפרץ או ניסה להיכנס, וסיום הפעולה באופן מיידי כשההתפרצות או הניסיון נהדפו.
העדר התנהגות פסולה שקדמה לתקיפה מצד הנאשם שצופה מראש את אפשרות התפתחות הדברים: ההתנהגות הפסולה יכולה להיות גם מבחינה מוסרית ולא רק כדבר שאסור בחוק.
אדם אשר ביצע עבירה וחלים כל התנאים להגנת בית המגורים – יזוכה מאשמה.
הגנת הצורך

| --- | --- |
 :  ראו גם – בג"ץ העינויים
'הגנת הצורך' גורסת כי לא ישא אדם באחריות פלילית למעשה שהיה דרוש באופן מיידי להצלת חיים, חירות, גוף או רכוש, שלו או של זולתו, מסכנה מוחשית של פגיעה חמורה הנובעת ממצב דברים נתון בשעת המעשה, ולא הייתה לו דרך אחרת אלא לעשותו (סעיף 34יא לחוק העונשין).
ואלה התנאים לקיומה של ההגנה, שעל הנאשם להוכיח, על מנת שיופטר מאחריות פלילית:
נחיצות: שהמעשה היה דרוש באופן מיידי;
להגנת אינטרס מוגן: להצלת חייו, חירותו, גופו או רכושו, שלו או של זולתו;
מסכנה מוחשית של פגיעה חמורה הנובעת ממצב דברים נתון בשעת המעשה;
סבירות: ולא הייתה לו דרך אחרת אלא לעשותו.
ב'הגנת הצורך' הסיטואציה הבסיסית היא של סכנה מוחשית של פגיעה חמורה, לבד מתקיפה בלתי חוקית המכוסה על ידי 'הגנה עצמית'. ההגנה מותנית באי קיום דרך אחרת לפעול, שהיא דרך סבירה, כגון פניה לשירותי הצלה וביטחון. אם הייתה דרך סבירה אחרת, לא תעמוד הגנת הצורך.
הגנת הכורח

הגנת הכורח פוטרת אדם מאחריות פלילית למעשה שנצטווה לעשותו, תוך איום שנשקפה ממנו סכנה מוחשית של פגיעה חמורה בחייו, בחירותו, בגופו או ברכושו, שלו או של זולתו, ושאנוס היה לעשותו עקב כך (סעיף 34יב לחוק העונשין).
התנאים להגנת הכורח הם:
כפייה: המעשה שנצטווה הנאשם לעשותו תוך איום;
מיידיות: שנשקפה ממנו סכנה מוחשית;
האינטרס המוגן: של פגיעה חמורה בחייו, בחירותו, בגופו או ברכושו, שלו או של זולתו;
העדר ברירה: ושאנוס היה לעשותו עקב כך.
הגנה זו חלה על מבצע שעשה את המעשה הפלילי בתנאי כפייה, תוך שבירת כוח התנגדותו המנטלית, בכך שעמד – עובר למעשה ובשעתו – בדילמה קשה למלא אחרי הדרישה לעשותו או להסתכן במימוש האיום המוחשי עליו אם לא יענה לדרישה. בצימצום כה רב של חופש הבחירה, שאינו מאפשר אלא בחירה בין כניעה לדרישה לבין התמודדות עם המאיים והסתכנות במימוש האיום העשוי לפגוע באורח חמור במי שהאיום מופנה אליו – תחול ההגנה.
החוק מוסיף סייג במקרה שהיה עליו על פי דין לעמוד במקום סכנה שאז ההגנה לא חלה.
הגנת הצידוק

הגנת הצידוק מערטלת את המעשה הפלילי מאי חוקיותו ומכשירה אותו אם נעשה על פי נורמה משפטית, ציות לצו של רשות מוסמכת, נורמה חברתית מקובלת ומקרים נוספים המנויים בסעיף 34יג לחוק העונשין.
ואלה תנאי ההגנה:
הוא היה חייב או מוסמך, לפי דין, לעשותו;
עשהו על-פי צו של רשות מוסמכת שהיה חייב לפי דין לציית לה, זולת אם הצו הוא בעליל שלא כדין;
במעשה הטעון לפי דין הסכמה, כאשר המעשה היה דרוש באופן מיידי לשם הצלת חיי אדם, שלמות גופו, או למניעת נזק חמור לבריאותו, ואם בנסיבות העניין לא היה בידו להשיג את ההסכמה;
עשהו באדם בהסכמה כדין, תוך פעולה או טיפול רפואיים, שתכליתם טובתו או טובת הזולת;
עשהו תוך פעילות ספורטיבית או משחק ספורט, שאינם אסורים לפי דין ואינם נוגדים את תקנת הציבור, ובהתאם לכללים הנהוגים בהם.
מדובר בהתנהגות המגבשת יסודות של עבירה פלילית אך עם זאת בעלת ערך חיובי לחברה, שכן היא נעשית בנסיבות אשר בהם מעניקה החברה עדיפות לערך חברתי אחר על פני זה של העמדת העושה לדין. סייג להגנה הוא חוקים שלא מחילים את ההגנה (חוק עשיית דין בנאצים).
ההגנה לא תחול כאשר הפרט הביא עצמו למצב התנהגות פסולה שהביא אותו למצב שהוא צריך צריך לעשות עבירה שיש לה ערך חיובי על פני הערך הנפגע.
הגנת זוטי-דברים

הגנת זוטי דברים הידועה במשפט הפלילי, היא ממשפחת דוקטרינות "דברים של מה בכך" בנזיקין, ו"המעשה הפעוט" בדיני המקרקעין, שהרציונל השווה בהן הוא כי בתי המשפט לא יעסקו בעניינים שהם קלי-ערך.
ההגנה בחוק העונשין קובעת כי אדם לא יישא באחריות פלילית למעשה, אם, לאור טיבו של המעשה, נסיבותיו, תוצאותיו והאינטרס הציבורי, המעשה הוא קל ערך (סעיף 34יז לחוק העונשין).
אין לומר או להבין כי הגנה זו מבטלת אותן עבירות שהמחוקק מלכתחילה קבע אותן כקלות-ערך, אלא יש לבחון את המעשה אותו ביצע העבריין ולקבוע באיזו רמה, בסקלת חומרת העבירה, הוא ממוקם. אם המעשה ממוקם מתחת לרמה המינימלית אנטי חברתית – תחול ההגנה.
טעות במצב דברים

חוק העונשין קובע כי העושה מעשה בדמותו מצב דברים שאינו קיים, לא יישא באחריות פלילית אלא במידה שהיה נושא בה אילו היה המצב לאמיתו כפי שדימה אותו (סעיף 34יח לחוק העונשין).
הכוונה היא שכאשר אדם עובר עבירה, מתוך טעות כנה לגבי מצב דברים עובדתי, רואים את מעשהו באספקלריה של הטעות שלו, ומעמידים את המציאות המדומה שלו במקום המציאות האובייקטיבית האמיתית ועל פי המציאות המדומה הוא נותן את הדין.
אם המציאות המדומה אינה מגבשת כל עבירה, או שהיא מגבשת עבירה, אך גם מקימה לה הגנה, יוצא אותו אדם פטור. אך אם המציאות המדומה מגלמת עבירה פלילית פלונית יחוב אותו אדם בגין אותה עבירה, וזאת אפילו שהמציאות האמיתית מגלמת עברה פלילית אלמונית.
הכלל הנ"ל חל גם על עבירות שנדרש בהן יסוד נפשי של רשלנות, ובלבד שהטעות הייתה סבירה.
הכלל הנ"ל אף חל על עבירה של אחריות קפידה בכפוף לכלליה.
טעות במצב משפטי

ככלל, הדין הפלילי אינו מכיר בטענה שאדם דימה שמעשהו אינו אסור עקב טעות בדבר קיום איסור פלילי או בדבר הבנתו של האיסור כהגנה פלילית.
ואולם, החוק מוסיף וקובע כי הגנה בדבר טעות במצב משפטי תחול במקום שהטעות בדבר קיומו של איסור פלילי או בדבר הבנתו את האיסור, הייתה בלתי נמנעת באורח סביר (סעיף 34יט לחוק העונשין).
כאשר המעשה הפלילי נעשה בתחום בעל מורכבות משפטית, תוך הסתמכות על חוות דעת של מומחה בתחום, כגון עורך דין או רואה חשבון, עומדת לחשוד הגנת ההסתמכות, לפיה לא הייתה מחשבה פלילית כאשר פעל. על מנת ליהנות מהגנה זו יש להראות שהמומחה קיבל את כל העובדות הרלוונטיות למקרה שבו התבקשה חוות דעתו, ושהוא נתן את חוות דעתו בכתב. חוות דעת זו לא תועיל כאשר לרשות הנאשם עומדות דרכים אחרות לבירור כשרות מעשהו, כגון בקשת החלטה מקדמית, והוא לא ניצל אותן.
הגנה מן הצדק

דוקטרינת ה"הגנה מן הצדק" התפתחה במשפט המקובל האנגלי, ובמשפט האמריקאי ואומץ בפסיקה הישראלית. "ההגנה מן הצדק" מאפשרת לבית המשפט לעכב הליך פלילי המתנהל לפניו או לזכות את הנאשם מטעמים שונים, שהצדק דורש זאת, כגון שנפל פגם קשה בהליך הפלילי, ואשר הופך את הרשעת הנאשם לבלתי הוגנת ובלתי צודקת.
מקור ההגנה במשפט האנגלי אשר קבע שלבית המשפט סמכות טבועה שלא לדון בהליכים אשר בהם שימוש לרעה בהליך הפלילי או הטרדה בלתי מוצדקת של הנאשם. ראשית ההגנה באנגליה היה בביטול כתב אישום עקב אי יכולת להרכיב חבר מושבעים אשר דעתם לא תהא משוחדת כנגד הנאשם, וכן במקרים של רדיפה קשה של הנאשם, התמשכות הליכים, עינוי דין ופרוצדורה קלוקלת.
הגנה תרבותית

דוקטרינת ההגנה התרבותית הקובעת כי ייתכנו מקרים אשר בהם מתמלאים כל יסודות העבירה, והנאשם עבר על החוק, אך יש לזכות או להפחית בעונשו של הנאשם מן הטעם שמעשהו בוצע על רקע תרבותו או ערכי הקבוצה אליה הוא שייך או מנהגיה. הסוגיה של הגנה תרבותית במשפט הפלילי התפתחה בעקבות התפתחות הגישה הרב תרבותית והדיון בהשלכותיה על תחומי משפט שונים. לאחרונה החלה ההגנה להתקבל על ידי בית המשפט במסגרת השיקולים לחומרת גזר דינו של הנאשם. ההגנה איננה מעוגנת בחוק והיא ומקורה בספרות ופסיקת בית המשפט (ראו לעניין זה פסק דינו של השופט סאלים ג'ובראן בע"פ 10358/08 איסמעיל אזברגה נ' מדינת ישראל).
לקריאה נוספת

יובל לוי, אליעזר לדרמן, עיקרים באחריות פלילית (1981)
ש"ז פלר, יסודות בדיני עונשין (1984, 1987, 2002)
יורם רבין, יניב ואקי, דיני עונשין כרכים א-ג (מהדורה שלישית, 2014)
הערות שוליים

↑  ע"פ 4191/05 ארנולד אלטגאוז נ' מדינת ישראל, ניתן ב־25 באוקטובר 2006
↑  דוד קמחין, הסתמכות על חוות דעת מקצועית – מתי פוטרת מאחריות פלילית, באתר "דורית גבאי", 7 בינואר 2020;
רונן עדיני, הסתמכות על ייעוץ משפטי – האמנם הגנה של ממש ?, "איפה הצדק?", 28 בנובמבר 2021;
גיל נדל, הסתמכות על ייעוץ משפטי מספקת הגנה נגד אישום פלילי? - לא בהכרח, "מי ומה בשרשרת האספקה", נובמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545761005171  BnF: cb120117077 (data)  GND: 4130534-6  LCCN: sh85036428  NDL: 00564004
חוק החוזים האחידים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  ישראל 
 תאריך חקיקה:  29 בנובמבר 1982
 תאריך חקיקה עברי:  י"ג בכסלו ה'תשמ"ג
 גוף מחוקק:  הכנסת העשירית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1068
 משרד ממונה:  משרד המשפטים
 מספר תיקונים:  5
 נוסח מלא:  חוק החוזים האחידים
 
חוק החוזים האחידים, ה'תשמ"ג-1982 מסדיר את מעמדם של חוזים אחידים בישראל.
החוק הראשוני נחקק בשנת 1964 והגרסה המתוקנת שלו אושרה בכנסת בשנת 1982. חוק החוזים האחידים מסדיר מבנה חוזי אשר נעשה בו שימוש בכ-95% מהעסקאות במשק. העסקאות אשר נכנסות תחת קטגוריה של חוזה אחיד הן עסקאות מגוונות מאוד, כגון קניה של מוצרי חשמל למיניהם, חוזי הצטרפות כלקוח לבנק או לכרטיס אשראי, חוזים מול חברות עסקיות שנותנות שירותים כגון שירותי טלוויזיה, אינטרנט, סלולרי ושירותים נוספים. ישנם אף מקרים בהם חוזה שנכתב בידי הלקוח, ייחשב כחוזה אחיד.
מקור וצורך היסטורי במנגנון החוזה האחיד

בסוף המאה ה-19 השתמשו חוזי הובלה באוניות בשטרי מטען אחידים. כתוצאה של המהפכה התעשייתית ושגשוג תהליך הייצור ההמוני, כמו גם הצעת השירות לציבור גדול ורחב - בתחילת המאה ה-20, ניכר כי שוק הצרכנות השתנה והפך את העסקאות הנפוצות מאינטימיות יחסית (מוכר, ישירות אל מול לקוח/ה) אל מכירות "המוניות" בתנאים זהים לקהל גדול מאוד.
קדמו לחוק החוזים האחידים שני פסקי דין תקדימיים, אשר נדונו בישראל, אשר עסקו במודל עוד בטרם נחקק החוק.
ע"א 90/59 פס"ד שוהם נ' פיינר – מקרה בו אבדה מזוודה של בני הזוג פיינר על ידי החברה. בית המשפט קבע שישנה, אולי, בעיה עם החוזה האחיד (אשר פטרה מאחריות ונקבה מחיר גג לפיצויי ללא תלות בשווי הכבודה) אבל זה לא תפקידו של בית המשפט לטפל בה. נדחתה תביעתם של התובעים. המשפט, כפי שהוא משתקף בפסק הדין, הוא ראי לחברה – החברה עדיין לא ערה לשינויים והמשפט משקף את המצב הסטטי הזה.
ע"א 401/62 פס"ד צים – מקרה של הגשת מזון מקולקל שגרם לנזק בריאותי לנוסע ששט באוניה. בית המשפט במקרה זה נקט עמדה שונה, בה הוא קבע שהתנאים אינם קבילים ועל כן יש לפצות הנוסע, על אף החוזה שפטר אחריות מחברת הספנות. עמדת השופטים הייתה ברורה – לא ניתן לפטור אדם או גוף עסקי מאחריות על נזקי גוף, למרות סעיפי פטור הנקובים בחוזה.
לאחר חקיקת חוק החוזים האחידים, נקבע כי תניית הפטור שפוטרת בצורה גורפת את צים מנוגדת לתקנת הציבור.
חוק החוזים האחידים הישראלי היה למעשה הראשון מסוגו בעולם.[דרוש מקור] מדינות אירופה יצרו הסדרים רק כמה שנים מאוחר יותר. גם המשפט האמריקאי התמודד בקושי עם הבעיות האלו. התפיסה של החוק הייתה מין תפיסה מאוזנת, מצד אחד ניתן כוח בידי בית המשפט להתערב בתניה מקפחת בחוזה אחיד, תפיסה מהפכנית, לקחת חוזה ולהתערב בו, בגלל חוסר שוויון כלכלי. כדי לאזן את הדבר הזה, אפשרו לספק לבוא לבית הדין לחוזים אחידים, עם החוזה שהוא ניסח, ולבקש שבית הדין יאשר מראש את החוזה. כלומר, לצד כוח הביטול, ניתן כוח אישור מראש.
הגדרות וסמכויות הקבועות בחוק

חוזה רגיל: לכפוף כללי החוזים הקלאסיים. שני צדדים שמתיישבים לשולחן המשא ומתן ותוך כדי זאת מעצבים את כללי ההתקשרות. שני הצדדים פעילים ושותפים בניסוח החוזה.
חוזה אחיד: יציר כפיו של מתקשר אחד, שכופה את התנאים בו על הצד השני. הוא לא כופה את עצם הכניסה לחוזה. כלומר, יש נוסח שנקבע על ידי צד אחד שאומר לצד השני – אם תסכים לתנאי – ייכרת חוזה, אם תסרב – לא ייכרת חוזה. מנסח החוזה יכול להיות הספק או הלקוח.
תנאי מקפח: חוק החוזים האחידים מונה "תניות מקפחות לדוגמה" (סעיף 4 לחוק), תנאים שלגביהם חלה חזקת של קיפוח, וצריך לראות בהתאם לנסיבות המקרה, בסעיף 5 נכתב על הגבלת זכות הפניה לערכאות. תנאי בחוזה אחיד השולל או מגביל את זכות הלקוח לפנות לערכאות משפטיות – בטל.
בית הדין לחוזים אחידים – הקמת גוף שיפוטי, אשר לו תפקיד כפול, גם לאשר מראש חוזים המוגשים אליו למשך תקופה של 5 שנים, וגם לדון בשינוי או בביטול של תנאים מקפחים בחוזים אחידים.
בית המשפט – סמכות בית הדין לחוזים אחידים לא שוללת את סמכות ביהמ"ש להתערב. זאת, מכיוון שסעיף שמירת הדינים (סעיף 24 לחוק החוזים האחידים) קובע שהעילות האחרות קיימות בצד העילה של חוק החוזים האחידים. כלומר, לחוק החוזים האחידים אין שליטה אקסקלוסיבית על החוזה האחיד, וגם ביהמ"ש "הקלאסי" רשאי לעסוק בסוגיה.
תגובת בתי המשפט לחוק

ע"א 285/73 לגיל טרמפולין נ' נחמיאס, (1974) – משפחת נחמיאס ניזוקו משימוש בטרמפולינה של חברת "טרמפולין". כנגד תביעתם הציגה "טרמפולין" את סעיף הפטור הכלול בכרטיס הכניסה ובשלט הכניסה, ועל-פיו "החברה אינה אחראית לשום תאונה, נזק או חבלה שייגרמו לקופץ". ביהמ"ש קבע שהניזוקים לא ראו ולא הסכימו לתנאי הפטור. בנוסף, המערערת נהגה ברשלנות. על כן נפסק כי לא הגיוני שאדם המזמין אנשים לבוא ולהשתמש בדבר שיש בו סיכון, יפטור את עצמו מכל אחריות. הוא יוכל לנקות את עצמו רק לאחר שיוכיח שנקט את כל אמצעי הזהירות הסבירים הנדרשים. אולם, אין הוא רשאי להתנער מכל אחריות על סמך תנאי פטור, אפילו אם הובא לידיעת המשתמשים.
עח"א 1/79 מפעלים לניקוי יבש קשת בע"מ נ' היועמ"ש, (1980) – חברת ניקוי יבש כללה בחוזה אחיד שיש לה עם לקוחותיה תנאי המגביל את אחריותה במקרי אובדן/נזק. משהתנגדו המועצה לצרכנות והרשות לצרכנות להכללת התנאי (שתוקן) בחוזה, קיבלה המועצה להגבלים עסקיים את ההתנגדות, וסירבה לאשר את החוזה. בכך עוסק הערעור. השופט י. כהן קבע כי פסילת תנאים מגבילים, אפשרית באחד מתוך שני סוגים של מקרים:
כאשר קיים מונופול בשוק.
כאשר רצונם החופשי של הלקוחות נשלל בשל ליקויי מידע.
ראו גם

דיני חוזים
חופש החוזים
חוזה אחיד
חוק הגנת הצרכן
לקריאה נוספת

ע"א 285/73 לגיל טרמפולין נ' נחמיאס, פ"ד כט (1) 63 (1974)
עח"א 1/79 מפעלים לניקוי יבש קשת בע"מ נ' היועמ"ש, פ"ד לד(3) 365 (1980)
רע"א 1185/97 יורשי מילגרום נ' מרכז משען, פ"ד נב(4) 145 (1998)
דניאל פרידמן, נילי כהן, חוזים, (כרך א',פרק 3. 1991)
דניאל פרידמן, נילי כהן חוזים (כרך ב', פרק 15, "הטעיה ותנאי פטור בחוזה". 1992)
וורן ברגר

וורן ארל ברגר (באנגלית: Warren Earl Burger‏; 17 בספטמבר 1907, סיינט פול, מינסוטה, ארצות הברית – 25 ביוני 1995, וושינגטון די. סי.) היה נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1969–1986.
ב-1969, לאחר פרישתו של ארל וורן, מונה ברגר, שנחשב ל"שמרן מתון", לנשיא בית המשפט העליון על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון, ומינויו אושר במהירות בסנאט. הוא הושבע לתפקידו ב-23 ביוני 1969. למרות היותו בעל דעות שמרניות (המתנגד לזכויות להט"ב), כנשיא בית המשפט העליון הוא הוביל החלטות ליברליות ובכלל זה בנושא הפלות מלאכותיות, אינטגרציה גזעית ועונש מוות.