האני לוי
חייה

נולדה בשם האני וייסנברג וגדלה בקייזרקורסו בברלין-טמפלהוף (כיום חלק מקליינווג) ומשנת 1931 גדלה בברלין-קרויצברג בסולמסשטראסה. אביה היה צלם ואמה הייתה עקרת בית. בית ההורים שלה היה ליברלי. אביה אמר: "אנחנו גרמנים. דת היא עניין פרטי." היא איבדה את שני הוריה בגיל צעיר. לאחר תחילת המלחמה ב-1939, גויס האב פליקס וייסנברג (1883–1940) לעבודות כפייה בחקלאות ועד מהרה מת מתשישות, האם אליס וייסנברג (1890–1942) לבית אוברלנדר שסבלה ממחלת לב, נפטרה באפריל 1942 בגלל חוסר עזרה רפואית. מאוחר יותר התוודתה חני ויסנברג כי היא שמחה שהוריה נפטרו מוקדם כל כך. מותם הציל אותם מתלאות רבות. סבתה ססיליה אוברלנדר (1943–1863) גורשה לגטו טרזין בסתיו 1942 ומתה שם ב-1943. אבן נגף הונחה לזכרה ברחוב אלזה לסקר-שילר בברלין-שנברג.
משנת 1931 למדה בבית הספר היסודי בגנייזנשטראסה. בשנת 1935 משרד החינוך הוציא הנחיה בדבר "הפרדה גזעית" בבתי ספר ממלכתיים. הוריה רשמו אותה לבית הספר יוסף להמן של הקהילה הרפורמית היהודית ברחוב יואכימשטאלר. באביב 1939 סיימה את לימודיה בבית הספר ועבדה שנה כמטפלת במשפחה יהודית. בתחילת 1940 החלה ללמוד כובענות (Putzmacherin), אך נאלצה להפסיק לאחר שלושה חודשים משום שבגיל שש עשרה נאלצה לעבוד בעבודת כפייה במפעל הטקסטיל צלנדורף, שיצר בין היתר משי מלאכותי ופריטי מצנחים עבור הוורמאכט. לאחר מות הוריה התגוררה עם מכרים יהודים ברחוב אוגסבורגר עד שאלה גורשו בדצמבר 1942. מכיוון שלא הייתה ברשימת המיועדים לגירוש", ניצלה אך נותרה לבדה. בפברואר 1943 לא הייתה מסוגלת לעבוד עקב פציעה קשה באצבע המורה הימנית שלה ובכך ניצלה מ"אקציית בתי החרושת" של הגסטפו. היא הייתה בבית כאשר תושבי הבית נאספו לגירוש, אך החליטה באופן ספונטני לנעול את דלתה, לא לענות לפעמון, ואז לברוח דרך דירה אחרת. היא לא יכלה לקחת איתה שום דבר מלבד מעיל וארנק. "יצאתי לרחוב בדם קר", היא נזכרה, "לא הייתה לי תוכנית, אבל ידעתי שאסור לי למשוך תשומת לב, זו ההגנה הטובה ביותר שלי. מכרים עזרו לה למצוא מספרה שהבהירה את שיערה בפגישות ממושכות. היא לבשה זהות חדשה ובעזרת מכר אחר הצליחה למצוא רופא שיטפל בפציעתה מבלי לבקש תעודה מזהה. היא הצליחה להרוויח קצת כסף במשלוח עיתוני יום א'. לעיתים קרובות נאלצה להחליף מקום מגורים עד שמשפחת מוסט קיבלה אותה בברלין שטראסה (היום סמטת אוטו-צור, Otto-Suhr-Allee) בשרלוטנבורג. היא גרה איתם עד נובמבר 1943.
וייסנברג הלכה רבות לקולנוע, שם הגן עליה החושך. כשבני משפחת מוסט נדרשו להתגייס, הייתה שוב חסרת בית. היא התוודתה בפני מוכרת הכרטיסים בקופת הקולנוע, ויקטוריה קולצר (1902–1976) שלקחה את הצעירה הביתה לנולנדורף-שטראסה (Nollendorfstraße) מס' 28, שם התגוררה עם בעלה ז'אן, ושיכנה אותה שם. וייסנברג הצליחה להישאר עם בני הזוג עד נפילת המשטר הנאצי. ויקטוריה קולצר שיתפה אותה בכרטיסי הקצבה שלה. בני הזוג קולצר הצילו את חייה של הצעירה. בנם היה בחזית; ז'אן קולצר חלה במחלה קשה ומת מגנגרנה בתחילת 1945. האני עזרה בטיפול. "גדלנו יחד כמו אמא ובת. כל כך התרגלתי לחיים החדשים האלה, שכמעט שכחתי את הסכנה שהייתי בה בעצם." יחד עם ויקטוריה קולצר, היא חוותה את לילות ההפצצה ולבסוף את נפילת המשטר הנאצי. גם הקשר עם משפחת מוסט לא התנתק.
לאחר שחרור ברלין על ידי הצבא האדום חששה וייסנברג מהתקפות של חיילים סובייטים. נודע לה שמשפחת מוסט שוכנה בברלין-צלנדורף, שם, לדבריה, המשטרה הצבאית של הצבא האדום שלטה בחיילים. היא הלכה לשם עם קולצר. מאוחר יותר חזרו שתי הנשים למעון ברחוב נולנדורף. וייסנברג מצאה עבודה בצבא ארצות הברית. בסוף 1946 הביא אותה לפריז אחיה של אמה, שהיגר לצרפת. הוא זיהה את שמה ברשימת שירות האיתור של הצלב האדום הגרמני.
בפריז הכירה את בעלה לעתיד, יהודי גרמני. הם הקימו יחד עסק לציור. האני לוי שמרה על קשר עם ברלין ומציליה. היא המשיכה לדבר גרמנית: "אי אפשר להחליף שירי ילדים ורוך בשפה זרה". היו לה שני ילדים וחמישה נכדים.
האני לוי מתה בפריז ב-23 באוקטובר 2019 בגיל 95.