stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של צ'ילה
היסטוריה מוקדמת

חבל הארץ שעליו משתרעת כיום מדינת צ'ילה המודרנית היה, ככל הנראה, אחד מהאזורים האחרונים שיושבו בידי האדם באמריקה הדרומית. אף על פי כן, התאוריה כי בני האדם הראשונים הגיעו ליבשת אמריקה מכיוון חופו של האוקיינוס השקט והתפשטו לאורכו דרומה במהירות, זמן רב לפני תרבות קלוביס נבחנת ביתר עניין בתקופה האחרונה. הבסיס לתאוריה זאת הם ממצאים באתר הארכאולוגי של מונטה ורדה שתיארוכם מקדים את תרבות קלוביס באלפי שנים.
בצ'ילה שקדמה לכיבוש הספרדי שכנו למעלה מתריסר קבוצות אתניות שונות. על אף מגוון זה ניתן לחלק את האוכלוסייה לשלוש קבוצות תרבותיות עיקריות: אנשי הצפון, שפיתחו מומחיות מרשימה במלאכת-יד והושפעו מתרבויות קדם אינקאיות; תרבות המפוצ'ה, שאכלסה את השטח שבין נהר הצ'ואפה (Choapa) והאי צ'ילואה, וכלכלה עצמה בעיקר בהתבסס על חקלאות; והתרבות הפטגונית, שהורכבה משבטים נוודים שונים, שעסקו בדיג ובציד.
עם התפשטות אימפריית האינקה דרומה נפלו השבטים הצפוניים תחת השפעתה הישירה. אולם, נכשלו ניסיונות הכיבוש והקולוניזציה של מרכז צילה בידי בני האינקה, שנתקלו בהתנגדות עזה מצד לוחמי המפוצ'ה, ונהר לירקאי (Lircay) הפך לגבול בין אימפריית האינקה לאדמות המפוצ'ה.
הכיבוש הספרדי ומושבה קולוניאלית (המאה ה-16 – 1810) > גילוי אירופאי וכיבוש ספרדי

האירופאים הראשונים שהגיעו לצ'ילה היו פרדיננד מגלן ואנשיו כאשר חצו את מצר הים שלו קראו בשם מצר כל הקדושים, ונקרא כיום מצר מגלן, ב-1 בנובמבר 1520, ובכך היו האירופאים הראשונים שהגיעו לשטח הנמצא כיום ברפובליקת צ'ילה. אף על פי כן נהוג לייחס את גילוי צ'ילה בידי האירופאים לדייגו דה אלמגרו, שהיה שותפו של פרנסיסקו פיסארו ואשר קיבל לידיו את הפיקוד על חלקה הדרומי של אימפריית האינקה. דה אלמגרו ארגן משלחת אשר יצאה מקוסקו דרומה בשנת 1535 ולאחר תשעה חודשי מסע וקורבנות רבים בנפש הגיעה המשלחת לעמק קופיאפו. אלמגרו לא מצא ערך רב בחבל ארץ זה, שנעדר את אוצרות הזהב והכסף של האינקה בפרו ושב לפרו בה מצא את מותו במלחמת אזרחים. לאחר משלחת ראשונית זו לא גילו השלטונות הקולוניאליים או המתיישבים הספרדיים עניין רב בחקירתה או ביישובה של צ'ילה למשך מספר שנים.
משלחת ספרדית שנייה בת כ-200 איש בראשותו של פדרו דה ואלדיביה פתחה את פרק הכיבוש הספרדי בתולדותיה של צ'ילה. בהגיעו לעמק קופיאפו תבע ואלדיביה את השטח בעבור מלך ספרד, נתן לו את השם אקסטרמדורה החדשה והמשיך להתקדם דרומה אל מול התנגדות העמים הילידים בני המקום. ב-12 בפברואר 1541 ייסד את העיר סנטיאגו דה נואבה אקסטרמדורה (כיום סנטיאגו דה צ'ילה) והקבילדו של העיר הכריז עליו כעבור מספר חודשים כמושל צ'ילה וכקפיטן-חנרל של אקסטרמדורה החדשה. לאחר השתהות ראשונית קיבל ואלדיביה את המינוי ותחת הנהגתו ביססו הספרדים את אחיזתם באזור, המשיכו בכיבוש השטח וייסדו למעלה מתריסר ערים נוספות. בו בזמן העניק ואלדיביה לנאמניו את האנקומיינדות הראשונות.
במהלך התפשטותם נתקלו הספרדים בהתנגדותם של השבטים המקומיים, בהנהגתם של לאוטארו וקאופוליקאן, מנהיגיהם הצבאיים של המפוצ'ה. הארץ שתחת שליטת הספרדים הוכנעה עד לשנת 1553, אולם התפשטותם של הספרדים דרומה נעצרה עת נתקלו בהתנגדות עזה. פדרו דה ואלדיביה עצמו הובס ונהרג ב־1553 בקרב טוקאפל, אולם הכיבוש האירופי עמד בעינו. המושל החדש שהחליף את ואלדיביה שיקם את הערים שנהרסו בלחימה, אולם ניסיונותיהם החוזרים ונשנים של הספרדים להכניע את המפוצ'ה, הן במלחמה והן בדרכי שלום, כשלו ובני המפוצ'ה שמרו על עצמאותם בדרום עד לסוף המאה ה-19. מקובל לכנות התנגדות ממושכת זו בשם מלחמת האראוקו
בהתקוממות גדולה בשנת 1598, שנודעה בשם קרב קורלאבה, כמעט והביאו המפוצ'ה כליה על המושבה הספרדית שבצ'ילה. המפוצ'ה החריבו את כל היישובים הספרדיים שמדרום לנהר הביוביו, להוציא את העיר ואלדיביה ואת קסטרו שבאי צ'ילואה. לאחר שלושה קרבות נוספים התבסס הנהר כקו הגבול שבין אזור השליטה הספרדית ואדמות המפוצ'ה.
הרפובליקה השמרנית (1831–1861)

לאחר קרב לירקאי וניצחון הקואליציה השמרנית עלה כוחו של דייגו פורטאלס, שלא היה נשיא, במידה כזו שהפך לאיש המשפיע והחשוב ביותר במדינה.
פורטאלס תמך במדינה אוטוריטטיבית, שמשמעותה הייתה "ממשל לו מצייתים, חזק, ריכוזי, מכובד ומכבד, בלתי אישי, עליון למפלגות ולאנשים בעלי היוקרה". השקפתה זו מצאה דרכה לחוקת 1833 שהעניקה סמכויות רבות לנשיא הרפובליקה, אשר נבחר בידי גוף בוחרים מוגבל לכהונה בת חמש שנים הניתנת להארכה מחמש שנים נוספות. המנגנון הפוליטי נועד למנוע חזרה לשנות האנרכיה של ראשית הרפובליקה ולהבטיח תקופת יציבות, אשר נשמרה באופן יחסי (להוציא את המהפכות של 1851 ו-1861), אשר היוותה את הבסיס המוסדי עליו התפתחו המשטרים הבאים, ושבמהלכה החלה ההתאוששות מהמשבר הכלכלי.
גילויו של מינרל הצ'ניארסייו בשנת 1832 במדבר אטקמה וייצוא החיטה לשווקים מרוחקים העשירו את המדינה. התחרות בין הנמל של ולפראיסו ונמל קייאו בפרו על השליטה באוקיינוס השקט החריפה עם הקמתה בשנת 1836 של הקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית תחת הנהגתו של אנדרס דה סנטה קרוס. פורטאלס תמך ביציאה למלחמה בקונפדרציה וכשר המלחמה הצליח להעביר בקונגרס החלטה ליציאה למלחמה ב-1836. רציחתו של פורטאלס ב-1837 גייסה את דעת הקהל הצ'יליאנית לתמוך בממשלה והיוותה את הזרז ליציאה למלחמה כנגד הקונפדרציה הפרואנית בוליביאנית בה ניצחה צ'ילה ב-20 בינואר 1839.
בשנת 1841 נבחר לנשיא הגנרל מנואל בולנס, מי שהיה המפקד הצ'יליאני המנצח של בקרב יונגאי שהביא לצ'ילה את ניצחונה. בשנת 1842 חנך בולנס את האוניברסיטה של צ'ילה ובאותה שנה החלה תנופה משמעותית בייצור התרבותי עם היווסדותה של החברה הספרותית של 1842, במסגרתה נפגשו אנשי רוח צ'יליאנים שהטביעו את חותמם על צ'ילה בשנים הבאות, ביניהם, למשל, חוסה ויקטוריאנו לסטריה. תחת בולנס התפשטה צ'ילה וכן נוסדה נקודת יישוב במצרי מגלן. לקראת סוף כהונתו התחוללה מהפכת 1851 הכושלת בניסיון למנוע את מינויו של מנואל מונט ליורשו על כס הנשיאות.
מונט המשיך בדרכו של בולנס לפיתוח המדינה ובתקופת כהונתו הנחו פסי רכבת, הוקמו גשרים ונסללו דרכים. צ'ילה המשיכה ליישב את דרום הארץ ולשם כך החלה בעידוד הגירה של גרמנים לפרובינציות הדרומיות וכן לייסודה של העיר פוארטו מונט. תחת מונט החלה יציבותה של הרפובליקה השמרנית להתערער. העימות בין הכנסייה למדינה שאפיין את רוב מדינות אמריקה הלטינית במהלך המאה ה-19 התפרץ בצ'ילה במלוא עוצמתו בשנת 1856 ובעקבות העימות בין הכנסייה הקתולית לממשלה התפצלו השמרנים לשתי מפלגות שונות: המפלגה השמרנית שהייתה מקורבת לכנסייה, והמפלגה הלאומית, שצידדה במונט ובשר ואראס ואשר הייתה חילונית יותר. פילוג זה אפשר את קיומו של המיזוג הליברלי שמרני, שהיה ברית פוליטית של קצוות מנוגדים שהתנגדו למונט ולואראס ואשר הביא לקץ הרפובליקה השמרנית עת ניצח בבחירות 1861.
הרפובליקה הליברלית (1861–1891)

בשנת 1864, מעט לאחר תחילת כהונתו של חוסה חואקין פרס, איש מפלגת המיזוג הליברלי שמרני, השתתפה צ'ילה במלחמת ספרד–אמריקה הדרומית. במסגרת העימות תמכה צ'ילה בהתנגדותה של פרו לכיבוש איי צ'ינצ'ה העשירים בגואנו בידי ספרד. צ'ילה סרבה לצייד ספינה ספרדית בפחם, אותו ראתה כאספקה צבאית אסורה בשל הנייטרליות בה נקטה, ובתגובה הטיל האדמירל הספרדי מצור ימי על צ'ילה והסב למדינה נזק כלכלי משמעותי. ב-24 בספטמבר 1865, הכריזה צ'ילה מלחמה על ספרד ועוד בטרם חברו פרו וצ'ילה באופן רשמי הנחיל הצי הצ'יליאני תבוסה צורבת לזה הספרדי בקרב פפודו ב-26 בנובמבר אותה השנה. ב-31 בינואר 1866 הפגיז הצי הספרדי את נמל ולפראיסו, שרף את העיר והשמיד את צי הסוחר הצ'יליאני. אקוודור ובוליביה הצטרפו גם הן לברית כנגד ספרד, והצי המשותף הועמד תחת פיקודו של איש הצבא והנשיא הצ'ילאיני לשעבר בלנקו אנקלדה. ב-2 במאי 1866 התחולל קרב קייאו, אולם הוא לא הוכרע צבאית בצורה ברורה. לאחר הפגזת הנמל נסוגו הספרדים ובכך הסתיים העימות.
תנופת ההתפשטות שהחלה בימיו של הנשיא מונט נמשכה. במדבר אטקמה, החלה הפקה מואצת של מלחת, הצורה הטבעית של חנקות, כגון אשלגן חנקתי, ושל נחושת בניהול בוליביאני. בו בזמן בדרום הכריז הצרפתי אורלי-אנטואן דה טואנן על הקמת ממלכת אראוקניה ופטגוניה. על אף שמדינה זו מעולם לא נוסדה למעשה, עוררה הפרשה את רעיון השליטה האופרטיבית בטריטוריות הדרומיות, שנמצאו תחת השפעה אינדיאנית. בשנת 1865 התיר חוק פרשני של החוקה את חופש הפולחן.
בבחירות 1871 בא הקץ על המיזוג הליברלי שמרני והליברלים באו בברית פוליטית עם המפלגה הרדיקלית (Partido Radical) ביוצרם את הברית הליברלית שניצחה בבחירות. תחת השלטון הליברלי נערכו מספר שינויים בחוקת 1833 שרובם חיזקו את הקונגרס על חשבון הנשיאות. בה בעת החל הטיפול בסדרה של נקודות חיכוך בין הכנסייה למדינה. הקוד הפלילי אושר בשנת 1874 ושנה לאחר מכן הועבר החוק שארגן את מערכת המשפט שביטל את זכויות היתר הקורפורטיביות (פוארו(אנ')) הכנסייתיות.
הרפובליקה הליברלית (1861–1891) > התפשטות טריטוריאלית ומלחמת האוקיינוס השקט

בשנת 1879, לאחר סדרת מגעים דיפלומטיים בין צ'ילה ובוליביה בעניין הגבול המשותף ביניהן והאינטרסים המנוגדים במכרות המינרלים בצפון צ'ילה הביאו לנחיתת כוחות צ'יליאנים ב-14 בפברואר ולפריצת מלחמת האוקיינוס השקט, המלחמה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצ'יליאנית. צ'ילה נחלה הצלחה צבאית וכבשה שטחים מבוליביו ומפרו ובשנת 1880 כבשו הגייסות הצ'יליאנים את לימה. חוזה אנקון שסיים את המלחמה נחתם ב-20 באוקטובר 1883.
הניצחון הצ'יליאני על פרו ובוליביה אפשר את התרחבות הטריטוריה הלאומית צפונה. בה בעת התנהל תהליך יישוב דרום המדינה באיטיות, תוך כדי בניית מבצרים, הפניית מתיישבים, איוש הגבול בגייסות וקיומם של פרלמנטים עם בני המפוצ'ה. תהליך ממושך זה, אשר זכה לכינוי הרגעת ארוקניה, הגיע אל סיומו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1888 סיפחה צ'ילה את אי הפסחא שבאוקיינוס השקט. לנוכח ההתרחבות הטריטוריאלית המשמעותית ויתרה צ'ילה על פטגוניה שממזרח להרי האנדים ועל רמת אטקמה בחוזה 1881 בין צ'ילה וארגנטינה, שהסדיר את הגבולות בין שתי המדינות.
הטריטוריות החדשות שנוספו למדינה עוררו צמיחה כלכלית חסרת תקדים שהונעה, בעיקר, מכריית האשלגן החנקתי, ואשר הביאה להתאוששות מהמשבר הכלכלי של שנות ה-70. חברות אירופאיות שונות, ובעיקר בריטיות, החלו בהפקת האשלגן החנקתי בצפון המדינה ו"הזהב הלבן" היווה כ־75% מהכנסות המדינה.
בין השנים 1883 ו-1884 נחקקו מספר חוקים שנועדו להפוך את צ'ילה למדינה חילונית יותר, כגון היתר קבורה חילונית, נישואים חילוניים, ורישום אזרחי של נישואים, במקום הרישום בכנסיות שקדם לו.
הרפובליקה הליברלית (1861–1891) > בלמסדה ומלחמת האזרחים של 1891

בשנת 1886 נבחר חוסה מנואל בלמסדה לנשיאות. בנצלו את ההכנסות הגבוהות מהמכרות בצפון החלה ממשלתו של בלמסדה בפרויקט מודרניזציה רחב היקף של הכלכלה, החינוך, בריאות הציבור ובניית תשתיות, כגון הנחת פסי רכבת וגשרים. על אף מאמציו של בלמסדה לאחד את הליברלים מאחוריו התרחבו הקרעים בקרב הליברלים והפריעו למידת המשילות של הממשלה. נוסף על המתנגדים מבית קמו כנגד השלטון מנהיגי השמרנים, האריסטוקרטיה ונציגי חברות הכרייה הגדולות.
התנגדות גדולה לבלמסדה התעוררה כאשר סירב הקונגרס לאשר את תקציב שנת 1891. עם תחילת השנה, ב-1 בינואר 1891, הכריז הנשיא על פיזור הקונגרס עד לחודש מרץ של אותה השנה. בו ביום החשיב הקונגרס את הצו הנשיאותי כבלתי חוקי והכריז על הדחתו. הצי נשמע לפרלמנט ואילו הצבא נשאר נאמן לנשיא, ובין שני הצדדים פרצה מלחמת האזרחים הצ'יליאנית של שנת 1891.
ב-12 באפריל הוקם ממשל מקביל לזה הנשיאותי באיקיקה בהנהגת רמון בארוס לוקו (והאדמירל חורחה מונט. עד מהרה הביסו כוחות הקונגרס את אלו הנשיאותיים בצפון המדינה ובאוגוסט עלה בכוחות תומכי הקונגרס להיכנס לסנטיאגו הבירה. בלמסדה מצא מקלט בשגרירות ארגנטינה ונטל את חייו בידו ב-19 בספטמבר, יום לאחר סיום כהונתו. בכך באה על סיומה מלחמת האזרחים, שהותירה אחריה כ־10,000 הרוגים. עם ניצחון הקונגרס עלו כוחות חדשים בפוליטיקה הצ'יליאנית, וכך גם כוחו של הקונגרס, ובכך באה אל סופה הרפובליקה הליברלית.
הרפובליקה הנשיאותית (1925–1973) > משבר וחוסר יציבות (1925–1938)

עם המעבר לשיטה של דמוקרטיה נשיאותית פרץ משבר פוליטי במהלכו התפטרה הממשלה כולה, להוציא את איבנייס, שהוביל, בסופו של דבר, גם להתפטרותו של אלסנדרי. ב-1927, לאחר תקופת ביניים קצרה התמנה סגן הנשיא איבנייס, מתוקף תפקידו, לנשיא הרפובליקה. במהלך כהונתו של איבנייס הוקמה חברת התעופה הלאומית, לאן צ'ילה, וכן הזרוע הביטחונית הקרביניירוס של צ'ילה. בנוסף קידם איבנייס את קודקס חוקי העבודה וב-1929 הסדיר את סכסוך הגבול עם פרו. בתחילה נהנה איבנייס מתמיכה עממית נרחבת, אולם בחלוף החודשים החל לנקוט באמצעים סמכותניים ביותר. מאות פוליטיקאים, בהם אלסנדרי, יצאו לגלות, על העיתונות הוטלו הגבלות, ואילו איבנייס היה זה שמינה את חברי הקונגרס, שקיבל את הכינוי "קונגרס טרמל".
עם קריסת הבורסה לניירות ערך בניו יורק באוקטובר 1929 ותחילתו של השפל הגדול, נקלע גם משטרו של איבנייס למשבר כלכלי חסר תקדים ברמה הלאומית. הלוואות מארצות הברית של אמריקה שילשו את חובה החיצוני של צ'ילה, וקריסת מכרות המלחת בצפון פגעו ביכולת החזר החוב. בכך הפכה צ'ילה לאחת המדינות שהושפעו ביותר מהמשבר העולמי. בשנת 1931 התפטר איבנייס לאור המשבר את התפטרותו ובבחירות שנערכו באוקטובר ניצח נשיא הסנאט חואן אסטבן מונטרו. התקוממות השייטת של צ'ילה בראשית ספטמבר 1931 הייתה הראשונה בסדרת התקוממויות אין התמודד מונטרו עד שעלה בידי המתקוממים להפיל את הממשלה ביוני 1932 בהפיכה צבאית. המורדים הכריזו על הקמתה של הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה, אולם זו התקיימה במהלך 12 ימים בלבד עד שפורקה בהפיכה פנימית. לאחר כמה חודשים ומספר נשיאים זמניים נבחר ארתורו אלסנדרי לנשיא הרפובליקה.
תקופת כהונתו השנייה של אלסנדרי התאפיינה בשיקום כלכלת המדינה והמערכת הפוליטית. הוא הצליח בהרחקת הצבא מהפוליטיקה ואילו בזירה הפוליטית עלו כוחות חדשים. משמאל צברה המפלגה הרדיקלית כך גם המפלגה הסוציאליסטית של צ'ילה והמפלגה הקומוניסטית של צ'ילה שהוקמו בשנות ה-20 וה-30. מימין קמה המפלגה הנציונאל סוציאליסטית של צ'ילה שאימצה את האידאולוגיה הפשיסטית שגאתה באירופה. בסופו של תהליך הדרגתי פרשו הרדיקלים מהממשלה והפער בינה ובין השמאל העמיק ואף החריף לכדי אלימות פוליטית קיצונית, כגון טבח רנקיל בו נטבחו כ־200 פועלים ואיכרים. בפברואר 1936 הכריז אלסנדרי על מצב חירום של מדינה במצור וסגר את שערי הקונגרס. בו בזמן פתחו הפועלים בשביתה תחת חסותו של איחוד הפועלים של צ'ילה שנוסד זמן קצר קודם לכן. על אף האירועים הסוערים הצליחה הממשלה לבלום את ההידרדרות הכלכלית. החקלאות התאוששה, מכרות המלחה פעלו ומכרות הנחושת החלו לתפוס את מקומם, תעשיית מחליפי ייבוא ייצרה כ-70% מצרכי המדינה, וקנייה מושכלת של איגרות חוב במחירים נמוכים הפחיתה את החוב החיצוני. השגשוג אפשר את בנייתם של פרויקטים לאומיים, כגון האצטדיון הלאומי של צ'ילה והפרבר האזרחי של סנטיאגו.
בשנת 1937 הקימו ההרדיקלים, הסוציאליסטים והקומוניסטים את החזית העממית שמועמדה לנשיאות היה איש המפלגה הרדיקלית פדרו אגירה סרדה. מנגד תמכה קואליציית השמרנים והליברלים בשר האוצר גוסטבו רוס סנטה מריה ואילו מפלגות הימין תמכו במועמדתו של איבנייס. תחילה נראה היה כי פיצול האופוזיציה בין הימין לשמאל תבטיח את בחירתו של רוס, אולם אירוע דמים שזכה לכינוי הטבח בביטוח הלאומי במהלכו הוצאו להורג כ-30 חברי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית שהשתלטו על שני בניינים מול ארמון הנשיאות, נטרפו הקלפים. איבנייס פרש מהמרוץ לנשיאות והורה לתומכיו להצביע עבור החזית העממית, שזכתה בבחירות אוקטובר 1938 בכ־51% מקולות הבוחרים.
מעבר לדמוקרטיה והיסטוריה עכשווית (1990 - הווה) > שנות כהונתו של פטריסיו איילווין (1990–1994)

ב-11 במרץ 1990 קיבל לידיו פטריסיו איילווין את מוסרות השלטון מאוגוסטו פינושה בקונגרס שבוולפראיסו ותהליך המעבר לדמוקרטיה בצ'ילה החל.
בתחילת דרכו של השלטון הדמוקרטי נאלץ איילווין לעבוד עם מנגנון ששימר מאפיינים רבים של המשטר הצבאי. אף על פי שקואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה זכתה במרבית קולות הבוחרים לפרלמנט, מבנה השלטון הותיר על כנם אישים שמרניים שמונו בתקופת הדיקטטורה, שהצליחו למנוע מאיילווין לחוקק את התיקונים המיוחלים בחוקה. גם השלטון המקומי נותר בידי אישים שמונו בידי המשטר הצבאי, עד שהוחלפו בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ביוני 1992.
איילווין משל בזהירות ושמר על קשרים עם הצבא, שפינושה המשיך לעמוד בראשו. על אף שחדל מלהשתתף בשלטון המשיך הצבא להיות שחקן פוליטי בעל חשיבות והקפיד להביע את התנגדותו למדיניויות אחדות שביקשה "הקואליציה" לקדם באמצעות מקרי התקוממות קטנים בשנים 1991 ו-1992.
באווירה זו הוקמה הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שמונתה על מנת לחקור ולהבהיר את מקרי הפרת זכויות האדם במהלך שנות המשטר הצבאי. הוועדה נדחתה על ידי הצבא, אולם ב-4 במרץ 1991, הציגה הוועדה את ממצאיה בדו"ח רטיג. בנאומו של הנשיא בטלוויזיה הסב את תשומת הלב לממצאי הדו"ח, ביקש את סליחת בני משפחות הקורבנות בשם האומה, הכריז על אמצעים לתיקון נפשי וכספי לקורבנות ובני משפחותיהם, והביע את שאיפת המדינה כי הפרות דומות של זכויות אדם לא יחזרו בעתיד.
במישור הכלכלי ירד שיעור העניים בחברה בכ-10% הודות להגדלת ההוצאה הציבורית שהתאפשרה כתוצאה מעליית מחירי הנחושת והתוצרת החקלאית, ושינויים במדיניות המיסוי. איילווין קידם חקיקה שהכירה לראשונה באוכלוסיות הילידיות וכוננה כלים לקידומן. יוזמות חקיקה נוספות עסקו בתחום החברתי ובאיכות הסביבה.
בשנת 1993 התקיימו בחירות חדשות לנשיאות, לבית הנבחרים ולמחצית הסנאט בהן ניצח איש מפלגת הדמוקרטים הנוצריים, אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (Frei Ruiz-Tagle), בנו של הנשיא לשעבר אדוארדו פריי מונטאלבה.
מעבר לדמוקרטיה והיסטוריה עכשווית (1990 - הווה) > שנות כהונתה של מיצ'ל בצ'לט (2006–2010)

על אף התמיכה הרחבה שהקנתה לה את הנשיאות, הייתה השנה הראשונה לנשיאותה של בצ'לט קשה ורבת התמודדויות. במאי 2006 התפשטו בכל רחבי המדינה מחאות של תלמידי תיכון שקראו לרפורמות באיכות ההוראה ולביטול החוק שהסדיר את ההוראה משלהי ימי הדיקטטורה. המחאה, שזכתה לכינוי מהפכת הפינגווינים (Revolución de los pingüinos), הגיעה לשיאה ב-30 במאי 2006 עת צעדו ומחו בין 600,000 למיליון תלמידים בכל רחבי המדינה. חוסר יכולתה של הממשלה לשלוט במצב ולהתמודד איתו הביאו למשבר פוליטי במהלכו העבירה בצ'לט מתפקידם שלושה שרים, בהם אנדרס סלדיבר (Zaldívar), שר הפנים. בצ'לט הכריזה על מספר צעדים שסייעו בהרגעת המצב, אולם המחיר הפוליטי היה כבד. התמיכה הציבורית בבצ'לט צנחה מכ-65% לכדי 45%, ועל אף שעלתה במספר נקודות בחודשים הבאים, משברים חדשים פקדו את ההנהגה הפוליטית.
בסוף שנת 2006 נחשפו מספר מעשי שחיתות בצ'ילהדפורטס (Chiledeportes), המכון הלאומי לספורט של צ'ילה, שנקשרו ישירות למספר חברי ה"קואליציה", כגון הסנאטור גידו חירארדי (Girardi). בקרב הממשל העמיק הפער בין הפוליטיקאים אנשי השמאל לאלו השמרניים יותר בדיונים שונים כגון אלו על חקיקה בנושא הפלות או קשרים עם נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס. עם זאת, לא עלה בידי "הברית" להפיק הון פוליטי ממשברים אלו.
לאחר שהוסרה חסינותו של פינושה בידי בית המשפט העליון של צ'ילה, נתבע פינושה בסוף נובמבר 2006 והושם במעצר בית. ימים אחדים לאחר מעצרו, ב-3 בדצמבר, אושפז פינושה בבית חולים צבאי לאחר שלקה בליבו, ושבוע לאחר מכן, ב-10 בדצמבר 2006, נפטר בגיל 91. לאחר מותו נערכו הן עצרות שמחה והן הפגנות אבל בסנטיאגו וברחבי צ'ילה. הממשלה החליטה שלא תיערך לו הלוויה ממלכתית אלא הלוויה צבאית שלה היה זכאי כגנרל בדימוס.
במהלך שנת 2007 פקדו את הממשל משברים נוספים, כגון השקת תוכנית התחבורה טראנסנטיאגו שהחרמה בידי חברות שונות בגלל בעיות תכנון ויישום בראשית השנה. חוסר הסדר שהתקיים במהלך החודשים הראשונים ליישום התוכנית הביא לעליה בחוסר שביעות הרצון מהממשלה ובצ'לט נאלצה לקחת אחריות פומבית על הנעשה ולערוך שינויים נוספים בקבינט. במחצית השנייה של שנת 2007 החל משבר פוליטי נוסף שנקשר בשמו של המועמד לנשיאות לשעבר, וכפי הנראה המועמד לעתיד בבחירות שעתידות להתקיים בשנת 2009, פניירה. חקירת פניירה, אחד מחמשת האנשים העשירים ביותר בצ'ילה, בחשד שעשה שימוש במידע מסווג לתועלת עסקיו, ובמיוחד חברת התעופה לאן צ'ילה, הביאה לביקורת חריפה מצידו על הממשל, ומאידך, לספקות מטעם הממשל לגבי מידת היותו ראוי למשרת הנשיאות בעתיד לאור הקשר בין השלטון לעסקים.
כהונתה של בצ'לט הסתיימה בשנת 2010, ובהתאם לחוקת המדינה לא התמודדה על כהונה נוספת, וב-11 במרץ אותה שנה נבחר לתפקיד סבסטיאן פיניירה. סקרי דעת קהל שנערכו במדינה בשלהי כהונתה הצביעו על כ-80% תמיכה בה.
לקריאה נוספת

Bethell, Leslie (ed.), Chile Since Independence, Cambridge [England] ; New York: Cambridge University Press, 1993.
Collier, Simon and William F. Sater, A History of Chile, 1808-1994, Cambridge; New York: Cambridge University Press, 2nd ed., 1996.
Encina, Francisco, Historia de Chile desde la Prehistoria hasta 1891, Santiago de Chile: Editorial Ercilla. 1984.
Fuentes, Jordi; Cortés, Lia; Castillo Infante, Fernando; Valdés Phillips, Arturo, Diccionario Histórico de Chile, Santiago de Chile: Editorial Zig-Zag. 1982.
Kinsbruner, Jay,  Chile: A Historical Interpretation, New York: Harper & Row, 1973.
Rector, John L., The History of Chile, Westport, Conn.: Greenwood Press, 2003.
Vial Correa, Gonzalo, Historia de Chile, (1891-1973), Santiago de Chile: Editorial Zig-Zag. 1996.
Villalobos, Sergio, Historia de Chile, Santiago de Chile: Editorial Universitaria. 1979.
Villalobos, Sergio, Historia del Pueblo Chileno, Santiago de Chile: Editorial Zig Zag. 1980.
הערות שוליים

↑  מדבר אטקמה נכבש בידי הרפובליקה של צ'ילה מידי בוליביה ופרו במלחמת האוקיינוס השקט (1879–1883), אולם לצורכי מאמר זה יחשב אזור דליל אוכלוסין זה כחלק מצ'ילה. נוסף על כך, אף על פי שאי הפסחא שייך כיום לרפובליקה של צ'ילה, הרי שההיסטוריה של האי ייחודית למדי, והיא מפורטת בנפרד בערך אי הפסחא.
↑  מספר זה הוא המספר הרשמי שהתפרסם בדו"ח רטיג, אולם ארגונים לא ממשלתיים שונים מערערים על מספר זה ונוקבים במספרים גבוהים יותר. אמנסטי אינטרנשיונל נוקבת במספר של 30,000 נרצחים במהלך השנה הראשונה לשלטון החונטה הצבאית.
↑  מספר בו נוקבת ועדת ואלץ' (Valech).
| היסטוריה של מדינות אמריקה הדרומית |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • בוליביה • ברזיל • גיאנה • ונצואלה • סורינאם • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קולומביה |  |
| טריטוריות עצמאיות | ארובה • איי פוקלנד • גיאנה הצרפתית • האנטילים ההולנדיים • איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285651505171  LCCN: sh85023878 
פדרו דה ואלדיביה
ייסודה של סנטיאגו דה נואבה אקסטרמדורה, 12 בפברואר 1541.
ברנרדו או'היגינס
"חציית האנדים בידי סן מרטין ואו'היגינס". ציור מאת אולאו דה מרטין בונאו, 1865. שמור במוזיאון ההיסטורי הלאומי של ארגנטינה, בואנוס איירס.
מנואל בלנקו אנקאלדה, נשיא צ'ילה הראשון. ציור מאת קלרה פייאול.
דייגו פורטאלס. האיש החזק בצ'ילה במהלך תקופת הרפובליקה השמרנית. ציור מאת קמיליו דומניקוני.
תוכנית קרב יונגאי (20 בינואר 1839) בו ניצחה צ'ילה את הקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית. איור מאת פרנסיסקו חוסה קנייאס (1878).
חוסה ויקטוריאנו לסטריה. אינטלקטואל ומהפכן ממקימי החברה הספרותית של 1842 וממחוללי מהפכת 1851.
כרזה ספרדית המפרסמת חנקה צ'יליאנית (1930)
כניסת הצבא הצ'יליאני ללימה (1881)
מפת הכיבושים הצ'יליאניים במלחמת האוקיינוס השקט (לפרטים לחצו על התמונה).
חוסה מנואל בלמסדה, ציור מאת פרננדו לארוצ'ה (1891)
בית הקונגרס הלאומי של צ'ילה. היה בשימוש עד 1973, כיום ספריית הקונגרס.
רעידת האדמה בוולפראיסו (1906)
נשים מבשלות בבית תמחוי להזנת מובטלים (1932).
בול צ'יליאני המציין את הכרזת הריבונות הצ'יליאנית באנטארקטיקה (1940).
גבריאלה מיסטרל (צילום משנות ה-50)
בתים נוטים לנפול לאחר רעידת האדמה בולדיביה, שארעה ב-22 במאי 1960.
אדוארדו פריי מונטאלבה (ימין) ולצידו אנדרס סלדיבר (Zaldívar), אחד משריו
סלבדור איינדה
שער הכניסה הישן לווייה גרימאלדי, שהייתה אחד ממרכזי המעצר והעינויים הידועים לשמצה של החונטה הצבאית.
מחאה בלתי אלימה כנגד המשטר הצבאי (1985)
הפגנת ניצחון במרכז סנטיאגו למחרת ניצחון מתנגדי המשטר הצבאי במשאל העם ב-5 באוקטובר 1988, שהביא לסיום הדיקטטורה.
פטריסיו איילווין
הפגנת מחאה בבית הקברות של סנטיאגו דה צ'ילה אל מול האנדרטה לזכר ה"נעלמים", 11 בספטמבר 2004
אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (1998)
ריקארדו לאגוס
מיצ'ל בצ'לט (וינייה דל מאר, מרץ 2006)
מהפכת הפינגווינים בסנטיאגו. אחד המשברים איתם התמודדה בצ'לט.
חנה מרון

ערך זה עוסק בשחקנית תיאטרון ישראלית. אם התכוונתם לשחיינית עבר, ראו .
| --- | --- |

חנה מרון בשנת 1957
 לידה:  22 בנובמבר 1923 י"ד בכסלו ה'תרפ"ד רפובליקת ויימאר ברלין, גרמניה
 פטירה:  30 במאי 2014 (בגיל 90) א' בסיוון ה'תשע"ד ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 סוגה מועדפת:  תיאטרון
 מדינה:  גרמניה, ישראל 
 תקופת הפעילות:  1927–2014 (כ־87 שנים)
 בן זוג:  יעקב רכטר יצחק ישר יוסי ידין
 צאצאים:  דפנה רכטר אמנון רכטר עפרה רכטר
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לתיאטרון (תשל"ג, 1973)
 פרופיל ב-IMDb
 
חנה מרון (22 בנובמבר 1923, ברלין – 30 במאי 2014, תל אביב) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ובמאית ישראלית, מהכוכבות הגדולות של התיאטרון הישראלי, כלת פרס ישראל לשנת 1973. שיאנית גינס על קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בעולם, אשר כונתה לימים "הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי".
ביוגרפיה > ילדת פלא בגרמניה

מרון נולדה, גדלה והתחנכה בברלין בירת גרמניה בשם חנה (חנהל'ה) מָאירצָ'ק (Hanne Maierzak), בת למהגרים שהשתקעו במדינה בגיל צעיר: יצחק, ממוצא פולני, ורוזה, ממוצא הונגרי (ילידת בודפשט שהגיעה לעיר עם אחותה הבכורה, זמרת אופרה שהוזמנה לאופרה של ברלין). היא גדלה עם אומנת צרפתייה, ומגיל ארבע עד שמונה למדה בברלין בבית ספר פרטי שדגל בשיטת מונטסורי, שבו למדו בני עשירים אריסטוקרטים ודיפלומטים. כבר בגיל ארבע התגלתה כילדת פלא, ובעידודה של אמהּ החלה לשחק בתיאטראות לילדים.
תפקידה הראשון, "אצבעוני" (Daumesdick, מאת האחים גרים), ב-1928, הקנה לה פופולריות בברלין. תוך זמן קצר החלה לגלם גם תפקידי ילדים בהצגות מבוגרים. בגיל שש הופיעה בתיאטרון פוֹלְקְסבִּינֶה עם אמיל יאנינגס בהצגה "הֶנשל העגלון" (אנ') לגרהרט האופטמן. היא שיחקה עוד בתיאטראות כגון הדויטשס תיאטר, בהצגות בבימויו של הבמאי החשוב מקס ריינהרדט, ובחורף 1931/32 גילמה את דמותה של פצפונת בהצגה "פצפונת ואנטון" על פי ספרו של אריך קסטנר, שהועלתה בבימויו של גוטפריד ריינהרדט (אנ') הצעיר בשאושפילהאוס (אנ') בברלין.
בנוסף, השתתפה בתסכיתי רדיו רבים, הקליטה שירים עבור חברת HMV וזכתה לפופולריות רבה.
תפקידה הקולנועי הראשון היה דמותה של ילדה בסרט "שבועת שקר" (1928).
ב-1931 הופיעה בסרט "M" של פריץ לאנג בתפקיד זעיר בפתיחת הסרט, כילדה השרה כשהיא מוקפת במעגל של תשעה ילדים.
בפברואר 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, התכוננה משפחתה לעזוב את גרמניה. מרון זכרה לימים כי מפקחים נאצים בברלין "היו דופקים לאבא על הכתף והיו אומרים לו 'יהודים כמוך, אדון מאירצ'ק, אהובים עלינו'". אמה התנגדה בתחילה לעזוב את גרמניה, אך הסירה את התנגדותה לאחר שחנה נקראה להקריא שיר ברדיו ליום הולדתו של היטלר בחודש אפריל. האם ביקשה לבטל את השתתפותה, ולאור התעקשות מנהל הרדיו, שרצה במרון לאור הפופולריות שזכתה לה, נאלצה אמה להתוודות בפניו על מוצאם היהודי; לאחר מכן הוסיפה "אני חושבת שאנחנו נעזוב את גרמניה". המשפחה נעזרה בשגריר צרפת בברלין, אנדרה פרנסואה-פונסה (אנ'), שהיה אביו של אחד מחבריה לספסל הלימודים, וכעבור יומיים היו האם ובתה מחוץ לגבולות גרמניה, בדרכן לפריז. השתיים שהו שם עד 1934, וחוו תקופה קשה של מחסור; לראשונה בחייה הבינה את המושג "פליטים". מרון הופיעה מעט גם בשהותה בפריז. בינתיים קיבל אביה, שהיה מהנדס חשמל, אשרת עלייה לארץ ישראל כמומחה עבור חברת החשמל.