stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברווז עצים
תיאור

גודלו של ברווז מבוגר ממוצע 47–54 ס"מ עם מוטת כנפיים באורך של 66–73 ס"מ. הוא חולק גנים עם מנדרין סיני.
לזכר בוגר נוצות ייחודיות וססגוניות וצבע עיניים אדום, והחלקה לבנה במורד הצוואר. הנקבה צבעונית פחות, היא בעלת עיניים לבנות וגרון לבן.
כאשר הם שוחים, מזיזים ברווזי העצים את ראשם קדימה ואחורה בתנועת טלטול, מה שהופך אותם לקלים לזיהוי.
התנהגות

אזור הרבייה ובית הגידול שלהם הוא ביצות מיוערות, אגמים רדודים, בריכות טבעיות ונחלים במזרח צפון אמריקה, בחוף המערבי של ארצות הברית ובמערב מקסיקו. בדרך כלל הם מקננים בחללים שבעצים הקרובים למים. הנקבות מרפדות את הקן בנוצות וחומרים רכים אחרים, ומרכיבים אותו בראש העץ כדי לספק הגנה מטורפים. בניגוד לברווזים אחרים, לברווז העצים יש טפרים חדים על מנת לאפשר התיישבות על עצים.
גודל התטולה נע בין 7 ל-15 ביצים, עליהן דוגרת הנקבה במשך כשלושים ימים. עם זאת, אם תיבות הקינון ממוקמות קרובות זו לזו, היא עשויה להטיל ביצים בקנים שכנים. כתוצאה מכך, עשויים הקנים להכיל 30 ביצים, ולהוביל לדגירה כושלת (התנהגות זו מכונה "הטלת קן").
לאחר הבקיעה, ברווזונים קופצים מהקן שבעץ, ועושים את דרכם אל המים. הקן יכול להיות עד 140 מטר מקו החוף.
הם ניזונים בעיקר מפירות יער, בלוטים, זרעים, וגם חרקים, מה שהופך אותם לאוכלי כל.
תפוצה

ברווזי העצים בכל ימות השנה נפוצים במגוון מקומות בדרום אמריקה, אבל רוב האוכלוסייה נודדת לצפון לקראת החורף. הם נודדים בחורף מעל דרום אמריקה מעל האוקיינוס האטלנטי. 75% מהברווזים שבאוקיינוס השקט לא נודדים.
שימור

בסוף המאה ה-19 קטנה משמעותית אוכלוסיית ברווזי העצים כתוצאה של אובדן בתי גידול, ומציד שלהם לשימוש כמזון ולשימוש בנוצות לשוק כובעי הנשים באירופה. בתחילת המאה ה-20 אוכלוסיית ברווזי העצים נעלמה כמעט לחלוטין, ולא ניתן כמעט למצוא ברווזי עצים כמו בעבר. בתגובה לכך נחתמה ב-1916 אמנת הציפורים הנודדות, וב-1918, חוקק חוק נגד ציד ברווזי עצים. אוכלוסיית ברווזי העצים החלה להתאושש באיטיות רק בשנת 1920. פיתוח תיבות הקינון המלאכותיות בשנת 1930, סייע להתפתחות אוכלוסיית ברווזי העצים.
בעלי קרקע, כגון מנהלי פארקים ושמורות טבע יכלו לעודד רביית ברווזי עצים על ידי בניית תיבות קינון ליד אגמים, ביצות, בריכות ונחלים. העיר פולדה שבמינסוטה אימצה את ברווז העצים כקמע רשמי, ולכן ניתן למצוא תיבות קינון רבות באזור.
הגידול באוכלוסיית הבונה בצפון אמריקה לאורך כל טווח סייע גם כבית גידול אידיאלי וביצה עבור ברווזי העצים.
אוכלוסיית ברווזי העצים גדלה במידה רבה בשנים האחרונות כתוצאה מהגדלת כמות תיבות הקינון וההגבלות על הציד. ברווז העצים הפך להיות הברווז השני הנפוץ ביותר בצפון אמריקה, אחרי ברכייה.
גלריה

זוג ברווזי עצים
נקבה של ברווז עצים
ברווז עצים זכר בהולנד
ברווז עצים משתחרר ועף מהקרח
ברווז עצים זכר
ברווזון עצים
ברווז עצים זכר
Museum specimen
הערות שוליים

↑  ברווז עצים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563312305171
גנציאנה

| גנציאנה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: ערבזיים
סוג:: גנציאנה
שם מדעי
 Gentiana ‏לינאוס, 1753
גנציאנה (שם מדעי: Gentiana) הוא סוג צמח ממשפחת הערבזיים הכולל כ-400 מינים.
מיני הגנציאנה נפוצים בכל האזורים האלפיניים בעולם ומתאפיינים בפריחה בשלל צבעים: כחול, לבן, צהוב ואפילו אדום (הרי אמריקה הדרומית). המינים הגדלים בחצי הכדור הצפוני ובמיוחד בהרי אירופה מצטיינים בפריחה כחולה שופעת. ביניהם המינים Gentiana Acualis ו-Gentiana-Clussi. ישנם מינים המצויים גם בהרים ההודו-סיניים, הרי צפון אפריקה (מרוקו - Gentiana Verna) ובהרי דרום-מערב אסיה כולל הרי המזרח התיכון: טורקיה, איראן, סוריה עיראק ואפגניסטן. בין המינים הגדלים במזרח התיכון נמצאים בין השאר Gentiana Verna ,Gentiana Septemfida ,Gentiana Olivieri ו-Gentiana Cruciata. למרות הקושי הרב בגידולו התרבותי, מספר מינים מצאו את מקומם בגידול תרבותי במיוחד בגינות מסלעים: Gentiana Acualis ו-Gentiana Verna, כאשר המין Gentiana Acualis מצטיין בעמידות ליובש. הצמח משמש גם מקור לתרופות שונות, ובמיוחד המין Gentiana Lutea.
גלאורינוס גלאוס

| גלאורינוס גלאוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: כרישאים
משפחה:: כרישוניים
סוג:: Galeorhinus
מין:: גלאורינוס גלאוס
שם מדעי
 Galeorhinus galeus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


גלאורינוס גלאוס (שם מדעי: Galeorhinus galeus) הוא מין של כריש ממשפחת הכרישוניים, החי ברחבי הימים בעומקים של עד 800 מטרים והוא המין היחידי בסוג Galeorhinus. כריש זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע עקב דיג יתר לבשרו, סנפיריו והכבד שלו.
כריש זה מגיע לאורך ממוצע של 125 עד 180 ס"מ אך נתפסו כבר פרטים באורך של מעל 2 מטרים ומשקל של 45 ק"ג. הכריש בעל גוון אפור ורוד והבטן בהירה. הוא בעל גוף זרים עם סנפיר גבי משולש וסנפיר נוסף נמוך יותר לפני הזנב, מצוי מעל סנפירי השת. הזנב בעל עוקץ בקצהו העליון וסנפירי החזה קצרים יחסית. לכריש לסתות חזקות בעלות שיניים משולשות קצרות המתחלפות במהירות. נקבת הכריש משריצה 28 עד 32 צאצאים לים.
כריש זה נמצא מסביב לעולם בייחוד בחופם ממוזגים לרבות בים התיכון ובצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי וכן לחופי נמיביה ודרום אפריקה. הוא מצוי גם בדרום-מערב האוקיינוס האטלנטי סביב דרום ברזיל וארגנטינה אך לא בצפון-מערב האוקיינוס האטלנטי. באוקיינוס השקט הוא נמצא בין קולומביה הבריטית לבאחה קליפורניה ולחופי צ'ילה ופרו וגם לחופי דרום אוסטרליה, טסמניה וניו זילנד. הכריש נודד קילומטרים רבים באוקיינוסים, לעיתים מעל 1,200 ק"מ.
הכריש הוא צייד של דגים שונים לרבות סרדיניים, סוליתאים, קרפדגיים, עקרבנונים וגם דיונונים. הוא תופס את טרפו הן מקרקעית הים והן מעליה.
כריש זה מצוי בסכנה עקב דיג יתר, לרוב בשביל מאכלי דגים כמו פיש אנד צ'יפס וכן בשביל תכולת הכבד העשירה בוויטמינים שלו. זהו מין מוגן שאסור לדיג.
הערות שוליים

↑  גלאורינוס גלאוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555547505171  LCCN: sh85052781
בושמת

| בושמת |
| --- | --- |
 בושמית
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: אברשאים
משפחה:: בושמתיים
סוג:: בושמית
שם מדעי
 Impatiens ‏לינאוס, 1753
בושמת (שם מדעי: Impatiens) הוא סוג של צמחי נוי עשבוניים, חד-שנתיים או רב-שנתיים, המוכר בישראל בזכות פרחיו הצבעוניים הפורחים לאורך כל השנה. משפחת הבושמתיים (Balsaminaceae), אליה משתייך הסוג, אינה כוללת נציגים טבעיים בצמחיית ישראל. בושמת הוא אחד משני סוגים במשפחה, והוא כולל כ-1,120 מינים. תפוצתו הטבעית משתרעת על פני העולם הישן (אירופה, אסיה ואפריקה), וכן בצפון ומרכז אמריקה. בנוסף, מינים מסוימים של בושמת התפשטו גם למזרח אוסטרליה ולאמריקה הדרומית.
בָּשְׂמַת היא סוג רב-גוני ביותר הכולל צמחים הנפוצים במגוון רחב של אזורי אקלים וסביבות גידול, החל מיערות גשם טרופיים ואזורים סובטרופיים ועד לאזורים הרריים ממוזגים. המאפיינים הבולטים של הבושמת כוללים צמח עשבוני חצי-סוקולנטי, גבעול שקוף למחצה ועלים פשוטים וסימטריים. הפרחים דו-מיניים, מרהיבים ובעלי סימטריה דו-צדדית. הזירים והמאבקים מאוחים מעל השחלה ויוצרים מבנה דמוי מכסה הנקרא קליפטריה (calyptra). הלקט הפרי נפתח בפיצוץ, והקשוות מתעקלות כלפי מעלה במהירות תוך כדי העפת הזרעים למרחק. תכונה זו העניקה לסוג את שמו המדעי, Impatiens, שמשמעותו בלטינית "חסר סבלנות".
הסוג השני במשפחת הבושמתיים, Hydrocera , כולל מין אחד בלבד, Hydrocera triflora, שתפוצתו משתרעת מדרום האי היינאן שבסין ועד אסיה הטרופית. זהו צמח רב-שנתי, שגדל בעיקר באזורים בעלי אקלים טרופי לח, ובבתי גידול לחים כגון ביצות, נהרות ונחלים. המצב בבושמתיים דומה למשפחת הביגונניים (Begoniaceae), בה המין היחיד Hillebrandia נמצא בשושלת אחות לסוג המגוון מאוד בגוניה Begonia.
מקור השמות העברי והמדעי

השם "בושמית" ניתן למין Impatiens balsamina ולשם balsmine במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 146) משנת 1930. ושונה לשמה הנוכחי והמעודכן בָּשְׂמַת הַגִּנָּה במגדיר לצמחי התרבות בישראל. השם balsamina שניתן לאחר מכן כשם המשפחה Balsaminaceae מרמז לבושם או חומר ריחני. שם הסוג Impatiens נגזר מהמילה הלטינית "impatient", שפירושה "חסר סבלנות", ומתייחס לדרך בה הזרעים של הצמח נפוצים במהירות כאשר ההלקטים נפתחים.
מורפולוגיה - המאפיינים של הסוג בושמת

הצמחים בסוג בושמת כוללים צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, לעיתים בעלי מראה שיחי, חצי-סוקולנטי (אוגרי מים בחלקם), זקופים וקירחים.
העלים נגדיים או מסורגים או מאוגדים, פשוטים וסימטריים (בניגוד לעלים של הבגוניה שאינם סימטריים). הם חסרי לוואים ובדרך כלל נישאים על פטוטרות, שבקצותיהן שתי בלוטות דיסטליות. עירוק העלה הוא מנוצה, ושולי העלה יכולים להיות תמימים או חרוקים בצורות שונות או משוננים. הטרפים בשרניים כשהם רעננים, אך עם נבילתם הם הופכים לקרומיים.
התפרחות הן חיקיות או אמיריות (בקצות הגבעולים), ויכולות להופיע בצורת אשכולות, דמויי סוככים או מקובצות או כפרחים בודדים. צירי התפרחת הם בלתי מסוימים, כלומר בעלי המשך בלתי מוגבל של צמיחה, ויוצרים חפים קטנים צדדיים. ניצן הפרח מתפתח בחיק החפה. תפרחת בלתי מסוימת (Monopodial, Indeterminate) – היא תפרחת בה הציר הראשי של התפרחת ממשיך לצמוח ולהוציא עוד פרחים בצדדיו, מבלי להוציא פרח מסיים בקצה הציר הראשי.
הפרחים דו-מיניים, בעלי סימטריה דו-צדדית (לא נכונים), עטיף כפול ושחלה עילית, והם נישאים על עוקצים. הפרחים לעיתים הם קליסטוגמיים (פרחים שלא נפתחים בהם ההאבקה עצמית מתבצעת בתוך הפרח הסגור). במקרים נדירים, ניתן למצוא גם פרחים קליסטוגמיים וגם פרחים רגילים באותה תפרחת.
הגביע בעל 3 עלי גביע (לעיתים רחוקות 5), 2 עלי הגביע הצדדיים קטנים וירוקים והשלישי הגדול דומה לעלה כותרת ומתמשך בהדרגה לדורבן שמייצר צוף.
הכותרת מורכבת מ-5 עלים מאוחים ובלתי שווים, הבולטים בצבעים עזים כמו לבן, ורוד, אדום או סגול.
האבקנים, שמספרם חמישה, בעלי זירים קצרים ופחוסים, מאוחים בחלקם העליון. המאבקים עצמם מאוחים באופן שטחי זה לזה, ויוצרים מבנה דמוי כובע הנקרא קליפטרה (calyptra), שמכסה את השחלה בשלב הביניים עד הבגרות. המאבקים נפתחים לאורך.
השחלה עילית, מורכבת מחמישה עלי שחלה מאוחים, ובה חמש מגורות. בכל מגורה 3 או יותר ביציות. עמוד השחלה קצר, והצלקת מחולקת לחמש אונות. השחלה זוויתית.
הפרי הוא הלקט בשרני, מוארך או דמוי סרגל, חלק או שעיר, ולעיתים מכוסה בשיער רך וצפוף. ההלקט נפתח לאורך באמצעות 5 קשוות בתהליך המכונה פתיחה חוצת מגורה (Loculicidal). במהלך ההבשלה, ההלקט מתבקע ומתפקד כקפיץ, כאשר 5 קשוותיו מתעקלות במהירות כלפי מעלה ומעיפות את הזרעים למרחק. ההלקט מכיל בדרך כלל 10 עד 20 זרעים.
הזרעים לרוב עגולים, בעלי מעטפת חלקה או גבשושית, קירחים או שעירים, בגוון חום מט. העובר ישר, והאנדוספרם נעדר או מועט.
מנגנון ההפצה העצמית של הזרעים

הזרעים של פירות בשרניים מופצים בדרך כלל על ידי בעלי חיים האוכלים את ציפת הפרי העסיסית ונפטרים מהזרעים. עם זאת, קיימים גם פירות בשרניים המפיצים את זרעיהם, בדומה לפירות יבשים הנפתחים מאליהם ומפזרים את זרעיהם ללא סיוע מגורמים חיצוניים כמו רוח, מים או בעלי חיים. תהליך ההפצה העצמית, המכונה אוטוכוריה (autochory), יכול להיות מזורז באמצעות מגע של בעל חיים המשחרר את הלחץ האגור בפרי. מנגנון זה מבוסס על לחץ טורגור הנאגר בתאי הפרי, ושחרורו בעת ההבשלה גורם להעפת הזרעים למרחקים. מנגנון זה מצוי בפירות של בושמת ומוכר גם בענבה הבשרנית של ירוקת-חמור מצוי.
מנגנון ההפצה העצמית של הזרעים > מבנה ההלקט

פרי הבושמת הוא הלקט בשרני בצורת גליל, תפוח במקצת בחלקו העליון שבו מתפתחים הזרעים. חלק זה של ההלקט נשאר בלתי פעיל בכל הנוגע למנגנון הפתיחה. הפתיחה של ההלקט מתבצעת באמצעות הקשוות, מלמטה כלפי מעלה. ההלקט מתפתח מעלי השחלה המאוחים, היוצרים בתוך גוף ההלקט מחיצות עדינות המפרידות בין החללים שבהם נמצאים הזרעים. דופן ההלקט בנויה משלוש שכבות וארבע רקמות:
הרקמה הראשונה והחיצונית: האפידרמיס (Epidermis), בנוי משכבה אחת של תאים צפופים ועבי דפנות. תאים אלה מסייעים בשמירה על שלמות ההלקט עד הבשלתו.
הרקמה השנייה שמתחת לאפידרמיס: רקמת ההתפשטות, המורכבת משכבת תאי פרנכימה (Parenchyma) מוארכים בכיוון חישורי וחסרת חללים בין-תאיים. תאי הפרנכימה הם תאים גדולים בעלי דופן תא דקה וגמישה, המאפשרת שינויי צורה משמעותיים ומהירים. תאים אלה עשירים בסוכר בעת הבשלת הפרי, ובמוהל שלהם מתפתח לחץ אוסמוטי המגיע ל-25 עד 26 אטמוספירות. לחץ טורגור שנוצר ברקמה זו הוא מקור האנרגיה המכנית האצורה בהלקט. אלמלא הלחץ הנגדי של החלק הפנימי של דופן הפרי, תאי הפרנכימה היו מתעגלים.
הרקמה השלישית והפנימית ביותר: בנויה משתיים או שלוש שכבות של תאי קולנכימה (Collenchyma), המוארכים במקביל לציר האורך של הפרי. רקמה זו מספקת התנגדות מכנית להתפשטות הרקמה החיצונית, ובכך מאפשרת אגירת האנרגיה ואי-שחרורה. תאי הקולנכימה הם תאים מוארכים בעלי דופן תא מעובה ולא אחידה, המספקים חוזק מכני. תאים אלה מתארכים בכ-10% בהשפעת לחץ הטורגור של הרקמה החיצונית, וכאשר הפרי נפתח, הם מתכווצים בחזרה באותה מידה.
הרקמה הרביעית רקמת הניתוק (abscission layer): היא אזור מיוחד בצמח שמחבר בין כל קשווה לרקמה הפנימית של ההלקט ומהווה חלק ממערכת המאפשרת את פתיחת הפרי. כאשר הפירות בשלים, רקמה זו מאבדת את חוזקה ונקרעת, מה שמאפשר לקשוות להסתלסל במהירות ולשחרר את הזרעים החוצה.
מנגנון ההפצה העצמית של הזרעים > מנגנון הפתיחה

במהלך הבשלת הלקט, הרקמה החיצונית (תאי הפרנכימה) מנסה להתפשט בשל לחץ הטורגור הגבוה, אך הרקמה הפנימית (תאי הקולנכימה) מתנגדת להתפשטות זו. המתח המצטבר בין שתי הרקמות יוצר אנרגיה מכנית מאוחסנת בדופן הלקט.
כאשר הלקט מגיע לבשלות מלאה, רקמת הניתוק (abscission layer) בין כל קשווה לרקמה הפנימית של ההלקט נחלשת. גירוי חיצוני קל או המשך הבשלת הלקט גורמים לקריעה פתאומית של הרקמות המחזיקות את הקשוות יחד, והן מפסיקות לספק תמיכה מבנית לרקמה הפנימית. כתוצאה מכך, הרקמה הפנימית כבר אינה יכולה להתנגד למתח של הרקמה החיצונית. הרקמה החיצונית מתארכת בצורה משמעותית עם פתיחת הפרי ב-32.25% בעוד שהרקמה הפנימית מתכווצת ב-10%.
כתוצאה משחרור המתח ברקמות, הקשוות (valves) מסתלסלות במהירות פנימה ומעלה. ההבדל בין התארכותה המשמעותית של הרקמה החיצונית לבין התכווצות הרקמה הפנימית יוצר מתח לא אחיד בדופן הקשווה, מה שמוביל להסתלסלותה. תנועת הסתלסלות הקשוות גורמת לזעזוע באזור המחיצות יחד עם חשיפת הזרעים. הזעזוע הזה מסייע בתהליך ההתנתקות של הזרעים מהמחיצות על ידי יצירת כוחות מכניים נוספים שמפרידים את הזרעים מהמחיצות, ובכך מאפשרים את הפצתם החוצה בעוצמה וביעילות.
צמחי התרבות בישראל

בישראל מספר צמחי תרבות מהם צמחי נוי ומהם צמחי בית המטופחים לרוב בעציצים ובאדניות. בישראל מוכרים: בושמת הגינה בצבעים שונים (Impatiens balsamina), בושמת השולטן צבעים שונים (Impatiens walleriana). שני מינים פחות מוכרים הם: בושמת זוחלת (Impatiens repens) שפרחיו צהובים ובושמת מפספסת (Impatiens linearifolia) שתפוצתו הטבעית באזורים טרופיים לחים בפפואה ניו גינאה. על מכלואי גינאה החדשה (Impatiens 'New-guinea Hybrids) ובושמת אפריקה (Impatiens holstii) ראו בפרק בושמת השולטן.
הטיפול בצמחי הנוי בישראל: הצמחים חצי צל וצל מלא. רגיש לקרה, לשרב, לגיר ולמליחות. בשפלה ובבקעה. יש צורך במצע צמחי בית או קרקע פורייה ומנוקזת. הריבוי באמצעות זרעים באביב. וייחורים באביב-קיץ.
בושמת הגינה

בושמת הגינה (Impatiens balsamina) היא צמח נוי חד-שנתי הגדל בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים, פופולרי בגינות ובתים בישראל. בשל הפופולריות שלו, התפשט הצמח למדינות עם אקלים מותאם, כגון אפגניסטן, בנגלדש, סין, וכן לארצות באפריקה כמו בנין, קמרון, מוזמביק, טנזניה וזאיר, ובמרכז ודרום אירופה כגון אלבניה, אוסטריה, בולגריה, רומניה ורוסיה, וכן באמריקה ובמזרח אוסטרליה.
בושמת הגינה הוא צמח עשבוני זקוף וענף, המגיע לגובה של 75 ס"מ ואף יותר. העלים דמויי אזמל, עם שפה משוננת כמשור ופטוטרת בעלת בלוטות. הפרחים מגיעים בצבעים מגוונים, כמו לבן, אדום כהה וצהבהב. דורבן הפרח כפוף, המפרש עגול ומפורץ. ההלקט שעיר ובאורך של 12 עד 18 מ"מ.
בושמת הגינה נבדלת ממינים אחרים בישראל בכך שפרחיה נישאים על עוקצים היוצאים מחיק עלה ומסודרים לאורך הגבעול הראשי וגבעולי המשנה, בניגוד למינים אחרים בישראל, שבהם הפרחים נישאים אומנם גם על עוקצים חיקיים, אך ממוקמים לרוב בקצות הגבעולים. בנוסף, עוקצי הפרחים של בושמת הגינה קצרים יחסית לעוקצים הארוכים של בושמת השולטן ומינים נוספים.
בושמת השולטן

בושמת השולטן (Impatiens walleriana) הוא צמח עשבוני רב-שנתי או בן שיח זקוף וענף וגובהו חצי מטר ואף יותר, בהתאם לתנאי הגידול והזנים. העלים דמויי ביצה או אזמל, מתחדדים בהדרגה לפטוטרת ושפתם משוננת, כשכל שן מסתיימת בזיף. הפרחים מופעים בודדים או בקבוצות של שניים או שלושה, וצבעיהם מגוונים: אדום, ורוד, לבן ועוד. קוטרם 2.5 עד 3.7 ס"מ. נראה כי הפרי שלה אינו מתפתח בתנאי תרבות בישראל, למרות שניתן לאתר פירות מדי פעם.
בושמת השולטן גדלה בעיקר בבתי גידול טרופיים לחים. תחום התפוצה הטבעי של מין זה משתרע מדרום-מזרח קניה ועד דרום אפריקה הטרופית, כולל קניה, טנזניה, מלאווי, מוזמביק וזימבבואה. משם הוא התפשט למדינות בדרום אמריקה, אוסטרליה, סין ואזורים נוספים בעלי אקלים לח, חם וטרופי המאופיין בגשמים מרובים ולחות גבוהה. האקלים במדינות אלו מאופיין בקיץ חם ורטוב וחורף מתון. הצמח משגשג בקרקעות לחות, נקבוביות ועשירות בחומר אורגני, עם pH מעט חומצי עד נייטרלי (5.5 עד 6.5), המאפשרות ספיגה יעילה של חומרי הזנה.
מין של בושמת המכונה בישראל בושמת אפריקה (Impatiens holstii), שמאופיין בפרחים אדומים ובגבעולים עם קווים אדומים, נחשב לשם נרדף לבושמת השולטן (Impatiens walleriana). בנוסף, צמח נוסף בגינון הישראלי, המכונה בושמת גינאה החדשה (New-Guinea), הוא ככל הנראה זן כלאיים או זנים שונים של בושמת השולטן.
שמו העברי ניתן משם מדעי נרדף (Impatiens sultani) ושמו העממי הוא "ליזה החרוצה" (buzzy lizie) משום שכל קטע של גבעול המושרש באדמה דשנה ורטובה מתפתח במהירות לצמח חדש הפורח במהרה. השם walleriana ניתן לכבוד הכומר והבוטנאי האנגלי הוראס וואלר (Horace Waller), שהיה ידוע בזכות גילוי ותיעוד מינים רבים של צמחים במזרח אפריקה, וכך נקרא הצמח על שמו, כהוקרה לתרומתו לחקר הבוטניקה.
בושמת זוחלת

בושמת זוחלת (Impatiens repens) היא בן-שיח שרוע המשתרש ממפרקיו, עם פרחים צהובים מבהיקים. תפוצתו הטבעית היא בסרי לנקה, שם הוא גדל באקלים טרופי לח. הגבעולים אדומים בהירים, העלים קטנים וירוקים כהים, בצורת לב או ביצה רחבה. עוקצי הפרחים קצרים, אך ארוכים יותר מהעלים, והפרחים הצהובים, שעירים מבחוץ, מגיעים לאורך של 3.7 ס"מ. דורבן הפרח רחב וישר. מתאים לגידול בבית באזורי צל חלקי, רגיש לקרה, ופורח בקיץ ובסתיו.
השם העממי האנגלי "Ceylon Jewelweed" לבושמת זוחלת מתייחס לשמה ההיסטורי של סרי לנקה (ציילון) - ארץ מוצאו הטבעי. השם "Jewelweed" הוא כינוי באנגלית לצמחי Impatiens והוא קשור לאפקט הנוצץ שניתן לראות כאשר מטפטפים מים על העלים או הפרחים, מה שמעניק להם מראה דמוי טיפות יקרות.
הערות שוליים

↑  Impatiens Riv. ex L., POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Impatiens L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏4-6-2024
1 2 3  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 249
↑  Steven B. Janssens, Erik F. Smets, Alexander Vrijdaghs, Floral development of Hydrocera and Impatiens reveals evolutionary trends in the most early diverged lineages of the Balsaminaceae, Annals of Botany Volume 109, Issue 7, June 2012, עמ' 1285–1296 doi: https://doi.org/10.1093/aob/mcs065
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד: מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, 1987, עמ' 582-585
↑  .Impatiens balsamina L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Impatiens balsamina, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏4-6-2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541088605171  LCCN: sh85064606 
מבט אחורי אל עלי הגביע והדורבן של בושמת השולטן
תקריב של הלקט בשרני של בושמת השולטן
הלקט בשרני של בושמת השולטן
בושמת הגינה
Impatiens balsamina var. balsamina
פרחים של בושמת השולטן
עלים של בושמת השולטן
גלירס

| גלירס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: אאוארכונטוגליריים
קבוצה:: Gliriformes
קבוצה:: גלירס
שם מדעי
 Glires ‏לינאוס, 1758

גלירס (שם מדעי: Glires; מילולית: "glīrēs" - נמנמן) היא קבוצה של יונקי שליה מקבוצת האאוארכונטוגליריים, אשר כוללת את המינים הקרובים למכרסמים ולארנבאים שבעבר נחשבו למכרסמים. כמו כן היא כוללת עוד 2 סדרות נכחדות: Arctostylopida ו-Anagaloidea, אשר התקיימו במשך הפלאוגן ואולי אף בסוף הקרטיקון (ייתכן שהם שייכים לקבוצות אחרות).
קבוצה זו הוגדרה כבר ב-1758 בידי החוקר השוודי קארולוס לינאוס ונבדקה בידי מחקרי גנום מיטוכונדרי משותפים. היא כוללת את מרבית היונקים כיום, כאשר סדרת המכרסמים מכילה חצי מהיונקים.
מרבית מיני הקבוצה הם קטנים וזריזים, מתרבים במהירות ומסתגלים למגוון סביבות מחיה. מבנה שיניהם מותאם לחיתוך וגיזום של מזון קשה, כך שביכולתם לאכול מגוון מזונות, כאשר רובם הם אוכלי צמחים.
מיון הקבוצה

סוג ללא מקור Gomphos - נכחד
סוג ללא מקור Heomys - נכחד
סוג ללא מקור Matutinia - נכחד
סוג ללא מקור Mimotona - נכחד
סוג ללא מקור Rhombomylus - נכחד
סוג ללא מקור Sinomylus - נכחד
משפחה Eurymylidae - נכחדה
סדרה מכרסמים (Rodentia)
סדרה ארנבאים (Lagomorpha)
סדרה Arctostylopida - נכחדה
סדרה Anagaloidea - נכחדה
אאוארכונטוגליריים - עץ פילוגנטי
גומא פפירוס

| גומא פפירוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: דגנאים
משפחה:: גמאיים
סוג:: גומא
מין:: גומא פפירוס
שם מדעי
 Cyperus papyrus ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה

גּוֹמֶא פַּפִּירוּס (שם מדעי: Cyperus papyrus) הוא עשבוני רב שנתי מסוג "גומא". הצמח, הגדל בנהרות, נחלים וביצות, חסר עלי כותרת. גובהו מגיע עד ל-4 או 5 מטרים.
תפוצה

גומא הפפירוס נפוץ בצפון אפריקה ומופיע גם בסיציליה ובישראל. הגומא נכחד כליל ממצרים, שנחשבה פעם למקומו הקלאסי של הפפירוס. בישראל גדל הצמח בעיקר בשמורת החולה. מעט פרטים מצויים גם בצפון מזרח הכנרת, בעמק החולה ובמקום יחיד בשרון. כיום, גומא הפפירוס הגדל בר בישראל הוא צמח מוגן על פי חוק.
שימושים

הגומא שימש בעבר כחומר גלם להכנת גליונות של נייר הפפירוס. הצמח היה שכיח במצרים העתיקה והפיקו ממנו את הנייר הקדום. פפירוס קדום נמצא במצרים כבר מהאלף השלישי לפנה"ס, והוא שימש חומר הכתיבה העיקרי בעולם הקדום עד לתקופת ימי הביניים המוקדמים. הממצא הבוטני-ארכאולוגי ממצרים כולל מאות דגימות וממצאים של גומא הפפירוס עד למאות השמינית-תשיעית לספירה. בנוסף, הצמח שימש לייצור סלים, מחצלאות, חבלים, סירות וסנדלים.
בדרום עיראק, באזור בו מתגוררים "ערביי הביצות", משתמשים בפרחי הצמח לצורך הכנת ממתק הנקרא: "חירט".
הגומא ביהדות

הגומא שימש רבות לצרכים שונים כפי שנזכר בספרות חז"ל ובמקורות ימי הביניים עד לעת החדשה.
ה'גמא' נזכר ארבע פעמים במקרא כצמח מים מובהק: "הֲיִגְאֶה גֹּמֶא בְּלֹא בִצָּה". הוא נזכר גם בסמיכות ל'קָנֶה'. היו מתקינים ממנו כלים שונים, כמו 'תֵּבַת גֹּמֶא' וסירות: "הַשֹּׁלֵחַ בַּיָּם צִירִים וּבִכְלֵי גֹמֶא עַל פְּנֵי מַיִם". על פי תרגומים ופירושים קדומים, הגומא הוא שם קיבוצי לצמחי מים שונים כמו Juncus ו-Scirpus (אגמון), ושם מיוחד לגומא הפפירוס, צמח המים שהיה שכיח במצרים התחתונה והיווה את סמלה.
הערות שוליים

↑  גומא פפירוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  גומא פפירוס, באתר "צמח השדה"
↑  צמח השדה
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  Irene Vallejo, Papyrus: The Invention of Books in the Ancient World, Ch. 1
1 2  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים, תשע"ב, עמ' 218
↑  ספר איוב, פרק ח', פסוק י"א
↑  ספר ישעיה, פרק ל"ה, פסוק ז'
↑  ספר שמות, פרק ב', פסוק ג'
↑  ספר ישעיה, פרק י"ח, פסוק ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563172705171  BnF: cb122473364 (data)  GND: 4173238-8  LCCN: sh85097705
ברווז חד-זנב

| ברווז חד-זנב |
| --- | --- |
 ברווז חד-זנב: נקבה (מימין) וזכר (משמאל)
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: ברווז
מין:: ברווז חד-זנב
שם מדעי
 Anas acuta ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קריאה של ברווז חד-זנב
ברווז חד-זנב (שם מדעי: Anas Acuta) הוא עוף מים ממשפחת הברווזיים, שנפוץ בצפון אמריקה הצפונית, וכן בצפון אסיה.
תיאור

אורך גופו 51–66 ס"מ ומשקלו כ-1250-800 גרם (הזכרים גדולים וכבדים יותר). זהו ברווז גדול, שגזרתו עדינה.
הברווז הזכר ניכר בצבעיו הבולטים: ראשו וגרונו, שצבעם חום-שוקולד, מנוגדים לחזה ולבטן הלבנים. התת-שת (שורש הזנב) שחור והזנב לבן. בתעופה, בולט בכנפיו סמל המזכיר דגל ירוק בעל שוליים לבנים. רגליו אפורות, וצבע עיניו צהוב-חום.
הנקבה, שצבעה חום-מנומר כשאר נקבות הברווזים, בולטת בצווארה הארוך והצר ובמקורה הארוך והמחודד. צבע ראשה נוטה פעמים רבות לג'ינגי, רגליה אפורות ונוטות לצבע כחול, וצבע עיניה חום.
כאשר הברווז מתהפך, בולטים מחוץ למים התת-שת השחור והזנב המחודד.
תפוצה > בעולם

הברווז חד-הזנב מקנן באזורי הטייגה והטונדרה, צפונית לתחום התפוצה של הברכייה. כל האוכלוסיות של ברווז זה נודדות דרומה בחורף. האוכלוסיות האירופאיות והמערב-אסייתית נודדות למרכז אירופה, לאפריקה ולמזרח התיכון. על אף שהוא אינו מוכר כמין בסיכון, אוכלוסייתו העולמית נמצאת במגמת ירידה. באמריקה הצפונית ירד מספר הפריטים בכ-70%.
תפוצה > בישראל

ברווז זה הוא חולף שכיח בשתי עונות - סתיו וחורף - במספרים קטנים. בסתיו הוא נראה החל מסוף אוגוסט, כשהוא חולף מעל לים התיכון בלהקות קטנות, או כשהוא חונה במאגרי מים בפנים היבשת.
רבייה

שני הזוויגים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה. החיזור וההזדווגות נעשים בתוך המים. עונת הרבייה היא בין אפריל ליוני. הנקבה מטילה 7–9 ביצים, והקן נבנה על הקרקע. במקרה של הרס הקן על ידי טורף, הנקבה תטיל תטולה נוספת ("דגירת מילואים"). הנקבה דוגרת לבדה, ומשך הדגירה הוא בערך 22 - 24 ימים. הצעירים נשארים עם אמם עד שכל גופם מתכסה בנוצות. בערך חצי מהאפרוחים זוכים להגיע לבגרות מינית.
התנהגות

הברווז חד הזנב ממעט לפעול ביום, ואוכל בעיקר בשעות בין הערביים. סביבת המחיה שלו היא נחלים, והוא מעדיף מים עמוקים יותר ממרבית הברווזים. צווארו הארוך מותאם לאכילה מהבוץ שעל קרקעית הנחלים, ולעיתים הוא אף צולל על מנת לאסוף מזון. כך הוא נמנע מתחרות על משאבי המזון עם מיני ברווזים אחרים, שאינם נוהגים כמתואר. ברווז זה נחשב חששן למדי.
גלריה

התת-שת בעת צלילה: זכר (מימין) ונקבה (משמאל)
זכר בתעופה
להקת ברווזים חדי-זנב
צעירים: זכר (למעלה) ושתי נקבות (למטה)
Museum specimen
הערות שוליים

↑  ברווז חד-זנב באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  מגדיר הציפורים של ישראל - ברווז חד-זנב, באתר פורטל צפרות
↑  בעלי חיים בגן | גן החיות הלימודי חיפה, באתר www.haifazoo.co.il
1 2 3  בעלי חיים בגן | גן החיות הלימודי חיפה, באתר www.haifazoo.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556198805171