stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסוכנות הממלכתית להגנה וחקירות
הערות שוליים

↑  "State Investigation and Protection Agency - About us". State Investigation and Protection Agency. אורכב מ-המקור ב-2014-10-08. נבדק ב-2020-04-20.
↑  SIPA, Bosnia and Herzegovina. "History of the agency". sipa.gov.ba. אורכב מ-המקור ב-2014-10-08. נבדק ב-4 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
הירוקאזו קורה־אדה

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1962 (בן 62) טוקיו, יפן 
 מדינה:  יפן 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ואסדה 
 פרסים והוקרה:  פרס הסרט הכחול לבמאי הטוב ביותר (2004)  פרס הסרט הכחול לבמאי הטוב ביותר (2009)  פרס הסרט הכחול לבמאי הטוב ביותר (2005)  Nikkan Sports Film Award for Best Director (2013)  Honorary Cyclo d'or (2012)  פרס הקולנוע האסייתי לבמאי הטוב ביותר (2009)  פרס דקל הזהב  פרס אוסלה (1995)  פרס דונוסטיה 
 http://www.kore-eda.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הירוקאזו קורה־אדה (ביפנית: 是枝 裕和; נולד ב-6 ביוני 1962) הוא במאי, תסריטאי, עורך, ומפיק קולנוע יפני. הוא החל את הקריירה שלו בטלוויזיה, ומאז ביים עשרות סרטי קולנוע באורך מלא.
ב-2013 הוא זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל קאן עבור "סיפור משפחתי", וב-2018 זכה בפרס דקל הזהב עבור "המשפחה שלי".
הוא ידוע גם בשל הסרטים: "אף אחד לא יודע" (Nobody Knows), אחותנו הקטנה, ואחרי הסערה (After the Storm).
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אביו של קורה־אדה היה יליד טאיפיי, טייוואן. סבו וסבתו מצד אביו לא יכלו להתחתן על פי החוק היפני באותה תקופה, כיוון שהיה להם שם משפחה זהה, ולכן הם עברו לטייוואן שם יכלו להתחתן, בעת שהייתה תחת שלטון קולוניאלי יפני. הוא ציין זאת כסיבה לזיקה שלו לטייוואן.
קורה־אדה נולדה בנרימה, טוקיו, יפן. הוא הצעיר מבין שלושה ילדים עם שתי אחיות מבוגרות. מגיל צעיר היה מבלה שעות בצפייה בסרטים עם אמו. הוא אמר: "אמי אהבה סרטים, היא העריצה את אינגריד ברגמן, ג'ואן פונטיין, ויויאן ליי. לא יכולנו להרשות לעצמנו ללכת יחד לקולנוע, אבל היא תמיד צפתה בסרטים שלהם בטלוויזיה. היא עצרה את כל העסק המשפחתי, או דיונים לצפייה בסרטים האלה. היינו צופים ביחד. אז הערצתי סרטים - כמוה".
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לתארים מתקדמים במדעים, באוניברסיטת ווסדה בשנת 1987, עבד קורה־אדה על סרטי תעודה, שם היה נתון לניהול אגרסיבי. הוא ציין זאת כסיבה שהוא מנסה להימנע מכעס על הסטים שלו ולעודד סביבת עבודה שמחה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

קורה-אדה התחתן בשנת 2002. ב-2007 נולדה לו בת.
סגנון והשפעות

רבים משווים את קורה־אדה לבמאי היפני הגדול יסוג'ירו אוזו, בעוד הוא עצמו טוען כי הוא מושפע מקן לואץ'.
בראיון שנערך בשנת 2009, קורה־אדה חשף כי הסרט Still Walking מבוסס על משפחתו.
פרסים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1995: פסטיבל הסרטים של ונציה - אוסלה הזהב, הבמאי הטוב ביותר (מאבורוסי)
1999: הפסטיבל הבינלאומי לסרטי קולנוע עצמאיים בבואנוס איירס - הסרט הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר (אחרי החיים)
2004: פרסי הסרט הכחול - הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר (אף אחד לא יודע)
2008: פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מר דל פלטה - הסרט הטוב ביותר (Still Walking)
2009: פרסי הסרט האסייתי - במאי הטוב ביותר (Still Walking)
2013: פסטיבל קאן - פרס חבר השופטים (סיפור משפחתי)
2015: פסטיבל הסרטים של יוקוהמה - הבמאי הטוב ביותר (אחותנו הקטנה)
2016: סרטים מהדרום - הסרט הטוב ביותר (אחרי הסערה)
2018: פרס האקדמיה היפנית - הסרט הטוב ביותר ומנהל הטוב ביותר (הרצח השלישי)
2018: פסטיבל קאן - פרס דקל הזהב (המשפחה שלי)
2018: פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן - פרס דונוסטיה
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם מקורי | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1991 | However... |  | דוקומנטרי |
| 1994 | August without Him |  |  |
| 1995 | Maborosi |  |  |
| 1996 | Without Memory |  |  |
| 1998 | After Life |  |  |
| 2001 | Distance |  |  |
| 2004 | Nobody Knows |  |  |
| 2006 | Hana | Hana yori mo Naho |  |
| 2008 | עדיין מתהלכים | Still Walking |  |
| 2008 |  | Daijōbu Dearu Yō ni: Cocco Owaranai Tabi |  |
| 2009 | בובה מתנפחת | Air Doll |  |
| 2011 | המשאלה | I Wish |  |
| 2013 | סיפור משפחתי | Like Father, Like Son |  |
| 2015 | אחותנו הקטנה | Our Little Sister |  |
| 2016 | אחרי הסערה | After the Storm |  |
| 2017 | הרצח השלישי | The Third Murder |  |
| 2018 | המשפחה שלי | Shoplifters |  |
| 2019 | סיפור חיי | The Truth |  |
| 2022 | ברוקר | Broker |  |
| 2023 | תמימות | Monster |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

Lessons from a Calf ‏ (1991)
Going My Home ‏ (2012)
הערות שוליים

↑   אורי קליין, הסרט "המשפחה שלי" מצדיק את הזכייה בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2018
↑   אורי קליין, שני סרטים, "אחותנו הקטנה" ו"קרול", הצליחו להרשים, באתר הארץ, 18 במאי 2015
↑   אורי קליין, "אחרי הסערה": סרט יפהפה על חיים מאכזבים, באתר הארץ, 18 באפריל 2017
↑  "Hirokazu Kore-eda: 'They compare me to Ozu. But I'm more like Ken Loach'". 21 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ראיון עם Hirokazu Kore- eda, MUBI.com; גישה 27 פברואר 2018.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431617505171  PLWABN: 9810555813505606  BNE: XX1740204  BnF: cb16185667z (data)  CANTIC: a10961021  CiNii: DA07087018  GND: 131977016  ISNI: 0000 0000 8122 2932  LCCN: nr93036009  MusicBrainz: dfeb30fe-93ee-4b5a-abe3-165880c662ee  NDL: 00258573  NKC: xx0216211  NLK: KAC201102893  NTA: 213174529  SELIBR: 361217  SUDOC: 10058893X  Trove: 858710  VIAF: 44174038   WorldCat (עם VIAF): 44174038 
הירוקאזו קורה־אדה בפסטיבל טורונטו הבינלאומי 2009
קורה־אדה וצוות השחקנים של סרטו סוחרי הילדים, ב-2022
העולם הזה - כוח חדש

.
| --- | --- |

אורי אבנרי, מייסד המפלגה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסד:  אורי אבנרי
 מנהיגים:  אורי אבנרי
 תקופת הפעילות:  1965–1973 (כ־8 שנים)
 אפיון:  מפלגת שמאל רדיקלית
 כנסות:  6 - 7
 אותיות:  ש
 שיא כוחה:  2 מנדטים
 נוצרה מתוך:  נוצרה כמפלגה עצמאית
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל קיצוני
העולם הזה - כוח חדש הייתה מפלגת שמאל רדיקלי (על אף שבאופן רשמי ראש הרשימה ומקימה, אורי אבנרי, הסתייג מתיוג שלה כשמאל או כימין) שפעלה בכנסת השישית ובכנסת השביעית.
היסטוריה

המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 על ידי אורי אבנרי ושלום כהן, עורכי השבועון "העולם הזה", בתגובה לחקיקת חוק איסור לשון הרע. בבחירות אלה זכתה המפלגה במנדט יחיד, שהפך את אורי אבנרי לחבר הכנסת. אבנרי היה לאחד הח"כים הפעילים והבולטים במשך התקופה שבה היה חבר הכנסת. התנועה הוקמה על מנת להילחם בחוק איסור לשון הרע, אך מצעה היה רדיקלי ואנטי־ממסדי. הקריאה להכרה בעם הפלסטיני נחשבה אז לטאבו. בעיני רבים, היו מסריה של המפלגה אז חידוש.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 שקלה המפלגה להתמודד ברשימה אחת עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) ורשימת השלום. על אף שלאבנרי הוצע המקום הראשון ברשימה המשותפת בסופו של דבר הוא החליט כנגד ריצה משותפת, מכיוון שהסתייג מחבירה עם מפלגת שמאל כמק"י. לטענתו, הדבר היה מסכן את זהותה של המפלגה, שלטענתו היא לא ימין ולא שמאל. בסופו של דבר המפלגה רצה לבד וזכתה בשני מנדטים, ובנוסף לאורי אבנרי נכנס שלום כהן לכנסת. במהלך כהונת הכנסת השביעית נוצר קרע בין שני האישים. שלום כהן, שהיה תמיד מספר שתיים ב"העולם הזה" וחסה בצלו של אורי אבנרי, גילה יזמה עצמאית כחבר הכנסת רדיקלי (באחת ההזדמנויות אף קרע את תעודת הזהות שלו מעל דוכן הכנסת), השם דגש על העניין העדתי ועל קיפוחם של עולי ארצות המזרח. יחסי החברות הוותיקים התערערו בעיקר סביב שני נושאים - כהן האשים את אבנרי בניהול דיקטטורי וברצונו לרכז בידיו את כל הסמכויות בתנועה, בסיעה ובשבועון, ולהיות הפוסק האחרון בכל שאלה ושאלה, ואבנרי האשים את כהן בסירוב לקיים את הסכם הרוטציה אליו התחייב לפני הבחירות, ולפנות את מקומו בכנסת לטובת עוזרו הפרלמנטרי, מזכיר הסיעה והמועמד מס' 3 ברשימת "העולם הזה", עו"ד אמנון זכרוני. בתחילת שנת 1972 פרש כהן מן הסיעה, והיה למזכ"ל תנועת הפנתרים השחורים יחד עם נעים גלעדי. לאחר מכן שינה אבנרי את שם הסיעה למר"י - מחנה רדיקלי ישראלי.
כיו"ר המרכז של התנועה שימש שמואל סגל, שהיה גם פעיל מרכזי ב"התנועה לשלום וביטחון".
בשנת 1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, אורי אבנרי, וסיעתו מר"י הצטרפו להקמת מחנה של"י, ואבנרי הוצב במקום השלישי ברשימה. המפלגה זכתה בשני מנדטים ואבנרי לא נכנס לכנסת, אך בינואר 1979 פרש אריה לובה אליאב מהכנסת, ואבנרי נכנס במקומו.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | ח"כים | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת השישית (1965) | מנדט אחד: אורי אבנרי |  |
| הכנסת השביעית (1969) | 2 מנדטים: אורי אבנרי, שלום כהן |  ב-4 בינואר 1972 פרש שלום כהן מסיעה והקים סיעת יחיד.  ב-3 ביולי 1973 שינתה הסיעה את שמה ל"מר"י". |
הערות שוליים

1 2  אליהו אגרס, אין שלום - במחנה השלום, דבר, 2 באוקטובר 1969
↑  דניאל דגן, נדנדה בשניים ב"העולם הזה", מעריב, 20 בספטמבר 1970; מ. שמריהו, צפוי פילוג בין אבנרי וכהן בסיעת "העולם הזה", מעריב, 2 בפברואר 1971; יהושע ביצור, מאבק בצמרת תנועת "העולם הזה" בין ח"כ אבנרי לח"כ שלום כהן, מעריב, 3 בפברואר 1971; יהושע ביצור, "אורי אבנרי הציע לי רבע מיליון, בעד ויתור על חברותי בכנסת ועל חלקי בשבועון", מעריב, 4 בפברואר 1971.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297483505171
הפארק הלאומי צ'ילנטו וואלו די דיאנו

הפארק הלאומי צ'ילנטו וואלו די דיאנו (באיטלקית Parco nazionale del Cilento e Vallo di Diano, ידוע בשם ואלדיאנו) הוא עמק איטלקי הממוקם בצדה הדרום-מזרחי של קמפניה בנפת סלרנו.
הפארק ממוקם בין הרי אלבורני לבין גבולותיה של העיר קמפניה עם מחוז בזיליקטה, ונכלל בשטחו הגאוגרפי של מחוז צ'ילנטו. הוא מוכר כשמורה ביוספרית מאז שנת 1997 וכאתר מורשת עולמית מאז שנת 1998.
האזור מתחלק בין 17 רשויות מקומיות, שהגדולה בהן היא סאלה קונסילינה. האחרות הן אתנה לוקאנה, אאולטה, בואנביטאקולו, קאג'נו, קאסלבואנו, מונטה סאן ג'אקומו, מונטסאנו סולה מרצ'לנה, פאדולה, פרטוסה, סאן פייטרו אל טנארו, סאנטארסנו, סאן רופו, סנצה, סזנו וטג'אנו.
העיר העתיקה של סאלה קונסילינה. ברקע חלקו הדרומי של העמק
המלחמה הפולנית-טווטונית (1431–1435)

המלחמה הפולנית-טווטונית (1431–1435) הייתה סכסוך מזוין בין ממלכת פולין לבין האבירים הטווטונים. המלחמה הסתיימה בשלום בז'שץ' קויאבסקי ונחשב לניצחון של פולין.
פעולות איבה

המלחמה פרצה לאחר שהמאסטר הגדול הטווטוני, פאול פון רוסדורף, חתם על הסכם כריסטממל, יצירת ברית עם שוויטריגאילה, שניהל מלחמת אזרחים נגד אחיו המלך הפולני יוגאילה (ולדיסלב יגיילו) על כס המלכות של הדוכסות הגדולה של ליטא. זיגיסמונד מלוקסמבורג התחייב למסדר הטווטוני במאמץ לשבור את האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1431, בזמן שהכוחות הפולניים העיקריים היו מעורבים בלוצק בווהלין, פלשו האבירים הטווטונים לפולין. כשהאבירים גילו מעט התנגדות, הרסו את ארץ דובז'ין, כבשו את העיירה נישאווה, וניסו להמשיך הלאה לאזורי קויאוויה וקריינה. עם זאת, הצבא הטבטוני הובס ב-13 בספטמבר 1431 בקרב דבקי, ליד נאקל (Nakło nad Notecią). בספטמבר נחתמה הפסקת אש לשנתיים בין פולין, ליטא והאבירים הטווטונים בסטארי צ'ורטוריסק.
הפלישה ההוסיטית לפרוסיה

ביוני 1433 התחברה פולין עם ההוסיטים הצ'כים כדי למנוע מהמסדר הטווטוני לשלוח תמיכה חשאית לשוויטריגילה דרך הסניף הליבוני שלהם. האבירים הטווטונים תמכו באפיפיור ובזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד ההוסיטים הכופרים במהלך המלחמות ההוסיטיות. הכוחות הצ'כיים בפיקודו של יאן צ'אפק מסאני קיבלו מעבר בטוח דרך פולין לרכיבה האחרונה והגדולה שלהם. הכוחות הפולניים נתמכו גם על ידי הדוכס הפומרני בוגיסלב התשיעי מדוכסות שטולפ. בנוסף, המולדובים, ששליטם איליאש הוחלף בסטפן השני הפרו-פולני יותר, הצטרפו לברית הפולנית. במשך ארבעה חודשים הרס הצבא ההוסיטי, כולל כוחות בראשות פיודור אוסטרוגסקי, שטחים טווטונים בנוימרק, פומרניה ומערב פרוסיה. תחילה הם כיתרו ללא הצלחה את קוניץ (צ'וניצה) במשך שישה שבועות, ולאחר מכן עברו צפונה לשווץ (שווייצ'ה) ודנציג (גדנסק). הם כבשו כמה ערים וטירות, כולל דירשאו (טצ'ב) על נהר הוויסלה (29 באוגוסט 1433). למרות המצור הכושל שלהם על דנציג, הגיעו ההוסיטים בתחילת ספטמבר לים הבלטי ליד אוליווה וחגגו את "הנסיעה היפה" שלהם על ידי מילוי סמלי של בקבוקיהם במים מהים. בחזרה דרומה דרך סטארוגארד גדנסקי, המשלחת כבשה טירה ביישוב הגבול נובי יאסינייץ'.
משא ומתן וכריתת השלום

ב-13 בספטמבר 1433 נחתמה שביתת נשק ב- Jasiniec בתוקף עד חג המולד. המשא ומתן הפולני-טווטוני נמשך בבז'ש קויאבסקי, והמשא ומתן ההוסיטי-קתולי נמשך במועצת פירנצה ובדיאטה הצ'כית בפראג. הפלישה הפולנית לנוימרק ופומרניה הוכיחה את עצמה כמוצלחת, ניתקה את המסדר הטווטוני מתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, ושכנעה את המסדר לחתום על הסכם עם הפולנים. בעוד שמנהיגי המסדר היו מוכנים להילחם, אזרחי פרוסיה דרשו סיום מיידי של המלחמה. הפולנים הציבו כמה תנאים: סיום פניות האבירים לקיסר, לאפיפיור או למועצת פירנצה ליישוב סכסוכים; כניעת נישאווה; וקץ לברית שלהם עם שוויטריגילה. האבירים דחו את התנאים הללו, והפולנים איימו בפלישה חדשה. לבסוף, ב-15 בדצמבר 1433, נחתמה שביתת הנשק של Łęczyca ל-12 שנים בין הפולנים והמסדר בלנצ'יצה (מה שהוביל כמה היסטוריונים פולנים לחלק את המלחמה הפולנית-טווטונית הזו לשתי מלחמות: בשנים 1431–1433; ובשנת 1435). האבירים הטווטונים הסכימו לדרישות פולניות אחרות, כולל שהמסדר יפסיק את תמיכתו בשוויטריגילה; יתרה מכך, כל צד ישלוט בשטחים שהוא כובש עד לחתימת שלום (uti possidetis), ואף צד לא יבקש תיווך על ידי מעצמות זרות כדי לשנות את הפסקת האש. זה סימן את סופה של המלחמה על אדמת פולין; המאבק על אדמות ליטא נמשך עוד שנתיים, כיוון שההפוגה עם פולין לא הגיעה למסדר הליבוני.
הברית של יוגאילה עם הכופרים פגעה במוניטין שלו. עם זאת, ב-1433, יוגאילה זכה שוב לאהדה של הכנסייה, במיוחד מאז ששוויטריגילה התחבר עם הטטרים האסלאמיים. יוגאילה קיבל מעשר מהכנסייה (שציפתה ממנו להילחם בטטרים ובהוסיטים), ונציגיו הוזמנו להישמע בפני המועצה האקומנית בפירנצה.
קרב מכריע

כשיוגאילה מת במאי 1434, חידש המסדר את הגיבוי לשוויטריגילה, שגייס את תומכיו, ביניהם אבירים מהמסדר הליבוני, הדוכסים האורתודוקסים ואחיינו זיגמונט קוריבוט, מפקד צבאי מובהק של ההוסיטים. קרב וילקומייז' האחרון נערך בספטמבר 1435 ליד אוקמרגה (וילקומיר, וילקומייז'), צפונית מערבית לווילנה. על פי ההערכות, היו מעורבים 30,000 גברים משני הצדדים. צבאו של שוויטריגאילה, בראשות זיגמונט קוריבוט, פוצל על ידי הצבא הליטאי-פולני התוקף, בראשות מיכאל ז'יגימנטאיטיס, והובס לחלוטין. המסדר הליבוני ספג תבוסה גדולה, אשר לעיתים מושווה לתבוסה שהונחתה לאבירים הטבטונים בגרונוולד ב-1410. ב-31 בדצמבר 1435 האבירים הטבטונים חתמו על הסכם שלום בבז'שץ' קויאבסקי. הם הסכימו להפסיק את תמיכתם בשוויטריגילה, ובעתיד לתמוך רק בדוכסים הגדולים שנבחרו כהלכה במשותף על ידי פולין וליטא. ההסכם לא שינה את הגבולות שנקבעו בחוזה מלנו ב-1422. המסדרים הטווטוניים והליבונים לא התערבו עוד בענייני פולין-ליטא; במקום זאת, פולין הייתה מעורבת במלחמת שלוש עשרה השנים (1454–1466), מלחמת האזרחים שקרעה את פרוסיה לשניים.
ציור של הוגו שולינגר של לוחמים הוסיטים
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קוריאה הצפונית

| --- | --- |

 מדינה:  קוריאה הצפונית
 שם רשמי:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קוריאה
 מנהיגים:  פאק יונג-איל
 תקופת הפעילות:  3 בנובמבר 1945 – הווה (78 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה (לכאורה, בעבר) אידאולוגיית ג'וצ'ה (דה פקטו)
 מטה:  פיונגיאנג, קוריאה הצפונית
 מיקום במפה הפוליטית:  סינקרטיזם של עקרונות ימין ושמאל קיצוניים
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קוריאה הצפונית (בקוריאנית: 조선사회민주당; בקצרה; KSDP) היא מפלגה בקוריאה הצפונית אשר משתפת פעולה עם מפלגת השלטון "מפלגת הפועלים של קוריאה". המפלגה הוקמה ב-3 בנובמבר 1945 בשם המפלגה הקוריאנית הדמוקרטית על ידי יזמים, סוחרים, אמנים, כמה איכרים ונוצרים, מתוך קבוצות של אנשים אנטי-אימפריאליסטים ואנטי-פידואליסטים אשר שאפו ודרשו לחסל את הכיבוש היפני בקוריאה ולבנות חברה דמוקרטית. כיום היא חלק מהחזית הדמוקרטית לאיחודה של קוריאה, ברית נומינלית של מפלגות הנשלטת על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה.
היסטוריה

המפלגה הוקמה בפיונגיאנג על ידי צ'ו מאן-סיק (אנ') ב-3 בנובמבר 1945 בתור המפלגה הקוריאנית הדמוקרטית. היא קיבלה תמיכה מייד לאחר הקמתה על ידי אנשי עסקים נוצרים ואינטלקטואלים, וכמו כן גם קיבלה תמיכה מפועלים, והכילה בתוכה כחצי מיליון תומכים שבועות בודדות לאחר הקמתה. עם זאת, המפלגה הואשמה בעשיית מהומות אנטי-קומוניסטיות ואנטי-סובייטיות, ולאחר שצ'ו התנגד לתוצאות ועידת מוסקבה (אנ') בדצמבר (שהייתה תחת תמיכתם של הקומוניסטים והסובייטים), הוא נעצר על ידי הסובייטים. מעצרו של צ'ו הוביל לכך שרבים ממנהיגי המפלגה עברו לסיאול שבקוריאה הדרומית, שם הקימו מפקדה חדשה; המפלגה מינתה חמישה מועמדים לבחירות לאספה החוקתית בדרום קוריאה במאי 1948, וזכתה למושב אחד, בתפוסה של יי יון-יונג (אנ').
בקוריאה הצפונית השתלטה המפלגה על ידי הנהגה חדשה בראשות הקומוניסט צ'ו יונג-גון (אנ') ובעקבות זאת הצטרפה לחזית הדמוקרטית לאיחודה של קוריאה, ולאחר מכן הפכה לכפופה למפלגת הפועלים של קוריאה. מועמדיה קיבלו 35 מושבים בבחירות באוגוסט 1948 ואחד עשר ב-1957 וב-1959, וב-1960 נסגרו כל משרדי המפלגה על ידי הממשלה. לאחר מכן מושבי המפלגה צומצמו לארבעה מושבים ב-1962 ולאחר מכן למושב אחד ב-1967 וב-1972. ב-1980 המפלגה אימצה את שמה הנוכחי.
בבחירות 1990 המפלגה זכתה ל-51 מושבים. היו לה 52 מושבים לאחר הבחירות ב-1998 ו-50 לאחר הבחירות ב-2009. היא זכתה לאותו מספר מושבים בבחירות 2014.
בראש המפלגה עומד כעת פאק יונג-איל. ראש המפלגה הקודם היה קים יונג-דיי. נכון לינואר 2007, היו למפלגה יותר מ-30,000 חברים.
אידאולוגיה

המפלגה הדמוקרטית הקוריאנית שינתה את שמה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קוריאה הצפונית בשנת 1981. הסיבה הסבירה לשם החדש הייתה שהאידאולוגיה הסוציאל-דמוקרטית נחשבה לאידאולוגיה מקובלת, אפילו ראויה להערצה, בעולם המערבי. מאז, המפלגה שימשה לתעמולה צפון קוריאנית (אנ') המכוונת לאוהדיה זרים. בגלל האידאולוגיה הסוציאל-דמוקרטית לכאורה, המכוונת לזרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית משתמשת כמכשיר תעמולה הרבה יותר מהמפלגה הקטנה החוקית האחרת, מפלגת צ'ונדואיסטית צ'ונגו (אנ'). בשנות ה-90 פרסמה המפלגה כתב עת בקוריאנית ובאנגלית. מגזינים אלו ביקשו לשכנע בו-זמנית זרים שלצפון קוריאה יש מערכת רב-מפלגתית עם מפלגות עצמאיות, אך באופן פרדוקסלי, מפלגות קטנות בצפון קוריאה תומכות במפלגת השלטון.
תאורטית, המפלגה דבקה בסוציאל-דמוקרטיה לאומית ההולמת את התנאים ההיסטוריים והמאפיינים הלאומיים של קוריאה והמוטו הפוליטי הבסיסי שלה הוא "עצמאות, ריבונות, דמוקרטיה, שלום והגנה על זכויות אדם".
היא חלק מהחזית הדמוקרטית לאיחודה של קוריאה, ובקואליציה עם מפלגה עצמאית אחרת, מפלגת צ'ונדואיסטית צ'ונגו, העומדת לצד מפלגת הפועלים של קוריאה.
ביקורת על מדיניות הממשלה

בניגוד לתיאורה הרגיל בתעמולה הרשמית של המדינה, לזמן קצר באמצע שנות השמונים עד סוף שנות ה-80, היו בכתב העת של המפלגה טקסטים שהעלו ביקורת על מדיניות הממשלה. טקסטים אלו כללו קריאות לתמיכת לאנשים עם מוגבלות או לשיפור מערכת העצומות, כמו גם העלאת היתרונות הפוטנציאליים של מתן אפשרות ליותר ממועמד אחד בכל מחוז בחירות ולאפשר לבוחרים להחליט מי ייבחר. אנשים מאמינים כי ייתכן שהצהרות אלו נקשרו לליברליזציה קצרה של מערכת המשפט של צפון קוריאה שהתרחשה בערך באותו הזמן.
ראו גם

מפלגת הפועלים של קוריאה
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Political parties of Asia and the Pacific, Greenwood Press pp652–653, Haruhiro Fukui, 1985
↑  Yonhap News Agency Seoul, North Korea Handbook, M.E. Sharpe, 2002-12-27, ISBN 978-0-7656-3523-5. (באנגלית)
↑  조선민주당(朝鮮民主黨) - 한국민족문화대백과사전, encykorea.aks.ac.kr
↑  Dieter Nohlen, Florian Grotz, Christof Hartmann, Elections in Asia and the Pacific : A Data Handbook: Volume II: South East Asia, East Asia, and the South Pacific, OUP Oxford, 2001-11-15, ISBN 978-0-19-924959-6. (באנגלית)
↑  DEMOCRATIC PEOPLE'S REPUBLIC OF KOREA: parliamentary elections Choe Go In Min Hoe Ui, 1990, archive.ipu.org
↑  DEMOCRATIC PEOPLE'S REPUBLIC OF KOREA: parliamentary elections Choe Go In Min Hoe Ui , 1998, archive.ipu.org
↑  IPU PARLINE database: DEMOCRATIC PEOPLE'S REPUBLIC OF KOREA (Choe Go In Min Hoe Ui), ELECTIONS IN 2009, archive.ipu.org
↑  IPU PARLINE database: DEMOCRATIC PEOPLE'S REPUBLIC OF KOREA (Choe Go In Min Hoe Ui), Last elections, archive.ipu.org
↑  민중당, 박용일 조선사회민주당 위원장에 축하문, 통일뉴스, ‏2019-09-04 (בקוריאנית)
↑  朝鲜政治, KP China Embassy
↑  Being a minor party in the North | NK News, NK News - North Korea News, ‏2014-11-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  Voices from the Black Box: 1987, the Social Democratic Party, and Protection of Human Rights, Sino-NK, ‏2015-09-14 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no95056213  VIAF: 135572296   WorldCat (עם VIAF): 135572296
המועדון החברתי של שאיין

| --- | --- |

כרזת המועדון החברתי של שאיין, כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ין קלי
 הופק בידי:  ג'ין קלי
 תסריט:  ג'יימס לי בארט
 עריכה:  אדריאן פאזאן
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס סטיוארט הנרי פונדה שירלי ג'ונס סו אן לנגדון
 מוזיקה:  וולטר שרף
 צילום:  ויליאם קלוטיאר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  National General Pictures 
 חברה מפיצה:  National General Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 ביוני 1970
 משך הקרנה:  103 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, מערבון 
 הכנסות:  5,250,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   cheyennesocialclub
 דף הסרט ב־IMDb
 
המועדון החברתי של שאיין (באנגלית: The Cheyenne Social Club) הוא מערבון קומי אמריקאי משנת 1970 בבימויו ובהפקתו של ג'ין קלי, עם ג'יימס סטיוארט, הנרי פונדה, שירלי ג'ונס וסו אן לנגדון בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה

1867, טקסס - ג'ון או'הנלן (ג'יימס סטיוארט) והרלי סאליבן (הנרי פונדה) הם צמד בוקרים מבוגרים שעובדים צמוד במרחבי טקסס כבר עשר שנים.
יום אחד מקבל ג'ון מכתב מעורך הדין וילובי בשאיין שמודיע לו כי אחיו די ג'יי נהרג והוריש לו נכס גדול בשאיין (ויומינג) שנקרא "המועדון החברתי של שאיין". הם יוצאים רכובים למסע ארוך של 1,000 מיל עד לשאיין. וילובי (דבס גריר) נותן לג'ון את שטר הקניין על הבניין אך כשג'ון שואל אישה ברחוב היכן המועדון החברתי היא נותנת לו סטירת לחי.
הם מגיעים לבניין המפואר הסמוך למסילת הרכבת ואת פניהם מקבלת ג'ני (שירלי ג'ונס) שמציגה בפניהם את שש הבחורות הגרות בבניין. ג'ון רוצה לשוחח איתן אבל כל פעם נשמע צלצול והבחורה מתנצלת ועוזבת. לכל בחורה יש מספר צלצולים שלה. במהרה מבינים ג'ון והרלי שמדובר כאן בבית בושת יוקרתי.
ג'ו מגיע למסבאה ומיד הוא מתקבל בחשדנות כזר אבל כשהוא מציג את עצמו כאחיו של די ג'יי משתנה האווירה, כולם מברכים אותו ובעל המסבאה מאכיל ומשקה אותו חינם כולל מתן סיגרים משובחים.
ג'ון לא אוהב את העניין אבל הרלי כן, בעיקר לאחר הטיפול המיוחד שנותנת לו אופאל אן (סו אן לנגדון).
יחס האנשים לג'ון משתנה לאחר שהוא מודיע לבחורות כי החליט לסגור את בית הבושת ולהפוך אותו לבית מלון. הוא מקבל הערות מעליבות וכדי לשמור על כבודו הוא מתחיל במכות שמתרחבות לקטטה גדולה עם נזק גדול למסבאה. הוא מושם במעצר ומשורר עם קנס גבוה.
יום אחד מותקפת ג'ני ונחבלת קשות. התוקף הוא קורי בניסטר (רוברט וילק) וג'ון הולך למסבאה לגמור איתו את החשבון בדו-קרב אקדחים בו הוא מנצח והורג אותו.
יוקרתו של ג'ון עולה שוב בעיר ובעיקר בעיני הבחורות במועדון החברתי.
חמישה אקדוחנים ממשפחת בניסטר מגיעים כדי לחסל את ג'ון. מתפתח קרב אקדוחים ביניהם ובין ג'ון, ג'ני והרלי שבסופו מחוסלים התוקפים. השריף מזהיר את ג'ון כי עוד רבים ממשפחת בניסטר מתכוננים להגיע לעיר ולחסל אותו. וילובי אומר לו כי אינו יכול לסגור את המועדון החברתי היות שאחיו מכר את השטח לחברת הרכבות בתנאי שהבניין ימשיך להיות "מועדון חברתי". לאור זאת מורה ג'ון למסור את הבעלות לג'ני ושניהם חוזרים שוב לטקסס לעבודה כבוקרים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'יימס סטיוארט | ג'ון או'הנלן | בוקר |
| הנרי פונדה | הרלי סאליבן | בוקר |
| שירלי ג'ונס | ג'ני | מנהלת בית בושת |
| סו אן לנגדון | אופאל אן | יצאנית |
| איליין דברי | פאולין | יצאנית |
| ג'קי ג'וזף | אני ג'ו | יצאנית |
| רוברט וילק | קורי בניסטר | אקדוחן |
| דבס גריר | ידידיה וילובי | עורך דין |
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812)

המלחמה העות'מאנית-רוסית (ברוסית: Русско-турецкая война; בטורקית: Osmanlı-Rus Savaşı) שהתחוללה בין השנים 1806 – 1812, הייתה המשך ישיר למלחמה הקודמת בין הצדדים, שהסתיימה ב-1792. בסיום המלחמה איבדו העות'מאנים שטחים בקווקז ובכלל זה העיר סוחומי, וכן את החלק המזרחי של נסיכות מולדובה – חבל בסרביה. זו הייתה המלחמה השמינית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
רקע

העילה הרשמית למלחמה הייתה הדחתם של שליטי מולדובה וולאכיה על ידי העות'מאנים, אשר בהתאם להסכמים קודמים אמורה הייתה להתבצע רק בתאום עם הרוסים. כתוצאה מכך, ב-1806 נכנסו כוחות צבא רוסים בהיקף של 40,000 חיילים לנסיכויות, עניין שהיה בניגוד להסכמים בין שתי האימפריות. ב-11 בנובמבר החלו הכוחות במעבר דרך הדנייסטר, תוך שמפקדי המבצרים באזור נכנעו ללא קרב ומסרו את המבצרים לידיהם. רק מפקד מצודת איזמאיל סירב להיכנע. העות'מאנים מצדם סיימו לארגן את כוחותיהם ונכנסו לבוקרשט. ב-13 בדצמבר 1813 הצליחו הרוסים לכבוש מחדש את העיר. המצור על איזמאיל נכשל והרוסים הפסיקו את הלחימה והחלו בהתארגנות לקראת החורף. במקביל, החלו הסרבים בהתקוממות נגד העות'מאנים וב-30 בנובמבר כבשו המתקוממים את בלגרד.
ב-18 בדצמבר הכריזו שתי האימפריות רשמית על מצב מלחמה ביניהן. השגריר האנגלי בקונסטנטינופול פעל רבות למניעת המלחמה אך ניסיונותיו כשלו.