לוחמה נגד צוללות
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > חידושים טכנולוגיים

הצורך המלחמתי הדחוף הוביל את בעלות הברית לפיתוח מואץ של אמצעים טכנולוגיים חדשים. הנשק הבסיסי, שבו נעשה שימוש כבר במלחמת העולם הראשונה, היה פצצת עומק. הפצצה הייתה מוטלת לים ממסילות בירכתי האנייה או נורית לים בעזרת משגרים מיוחדים, והייתה מתפוצצת בעומק שנקבע מראש, בעזרת מרעום. אוניות הליווי היו מטילות כמה פצצות כאלה, בתבנית מסוימת שנועדה לכסות שטח רחב. לפצצות העומק היו כמה בעיות: ראשית, הפצצות היו מוטלות מירכתי האניה, כלומר על אוניית הליווי היה לעבור מעל המיקום המשוער של הצוללת, ורק אז להטיל את הפצצות. מכיוון שב-100 עד 200 המטרים האחרונים לא היה לאונייה מגע סונאר עם הצוללת (כאמור לעיל), והיה על אוניית הליווי להגיע עד למיקום המשוער, הותיר הדבר זמן לצוללת לבצע תמרון התחמקות חריף, ולהימנע מפגיעת הפצצות. מעבר לכך, כדי שהפצצות תגרומנה להטבעת הצוללת היה עליהן להתפוצץ במרחק של 5 עד 10 מטרים ממנה; בהתחשב בזמן שניתן לצוללת להתחמק, הייתה פגיעה ישירה כזו נדירה למדי. מחקרים אחרי המלחמה הראו, שהסיכוי להטביע צוללת בהתקפה אחת של פצצות עומק היה בממוצע 6% בלבד.
גם הצי היפני השתמש בפצצות עומק, אך במשך תקופה ארוכה היו אלה לא יעילות: בהטלת פצצת עומק יש לכוון מראש באיזה עומק תתפוצץ. פצצות העומק היפניות היו מכוונות להתפוצץ בעומק של 45 מטרים, אך הצוללות האמריקאיות הצליחו לצלול עמוק בהרבה לפני התפוצצותן וכך להימנע מפגיעה. ואולם, ביוני 1943 חשף חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אנדרו מאי עובדה זו, והיפנים שינו בהתאם את כוונון הפצצות. להערכת צי ארצות הברית אבדו לפחות עשר צוללות ו-800 אנשי צוות בשל חשיפה זו.
כתוספת לפצצות העומק פיתחו בעלות הברית מרגמות שירו פצצות נגד צוללות אל לפני האונייה, בניגוד לפצצות העומק שהוטלו מירכתיה אל המים שמאחוריה. סוג ראשון שנכנס לשירות בסוף 1941 נקרא "הדג'הוג" (Hedgehog, קיפוד, על שם מראה המרגמה לאחר שירתה את הפצצות), ויעילותו בהתקפה אחת הגיע בממוצע ל-20%; ב-1944 הוכנסה לשירות מרגמה כבדה עוד יותר, בשם "סקוויד" (Squid, דיונון), שיעילותה הגיעה בממוצע ל-50% הצלחה בהתקפה אחת. פצצות אלו התפוצצו רק במגע (ולא על פי קביעה מראש, כמו פצצות העומק), והפעלתן דרשה מיומנות רבה, שלא תמיד הייתה לצוותי אוניות הליווי. בדרך כלל נהגו צוותי האוניות להשתמש במרגמות רק לאחר שאזלו פצצות העומק. כלי נשק חדיש וסודי שהוכנס לשירות ב-1943 היה טורפדו מונחה שכונה מוקש מס' 24 או FIDO; השם נועד להטעות. טורפדו זה הוטל ממטוס והתביית על חתימת הקול של צוללת. בסך הכול הוטבעו 37 צוללות גרמניות ויפניות בדרך זו.
טווח הטיסה של המטוסים הלך וגדל בהתמדה, וכן גם מספרם וטיבם. בשיא המערכה באוקיינוס האטלנטי הצליחו מטוסים ללוות את השיירות לאורך כל מסלולן הארוך באוקיינוס, וכך למנוע מצוללות לעלות על פני המים ולתקוף אותן. בשלביה הראשונים של המלחמה נעשה שימוש באוניות מעוט אזרחיות (CAM), אוניות סוחר שהותקן עליהן מעוט למטוס קרב אחד. המטוס, בדרך כלל הוקר הוריקן, היה מוזנק כנגד מטוסי אויב או צוללות, ולאחר משימתו היה מנסה להגיע לבסיס יבשתי או נוחת במים ליד האונייה ונאסף על ידה. בהמשך המלחמה הוכנסו לשירות נושאות מטוסים לליווי, שנשאו עליהן בדרך כלל בין 20 ל-30 מטוסי קרב. מפציצים ששירתו בפיקוד החופים צוידו בפצצות עומק שהיו ניתנות להטלה ממטוסים, במקום הפצצות הרגילות שבהן נעשה שימוש בתחילת המלחמה, שהיו צריכות לפגוע ישירות בצוללת ושאחוזי ההצלחה שלהן היו אפסיים. המפציצים צוידו גם בזרקור ליי, שאותו הפעילו בעת פעילות לילה כנגד צוללות. המפציצים היו מגלים את הצוללת מרחוק באמצעות מכ"ם, מתקרבים אליה ללא אורות, ומפעילים את הזרקור ברגעים האחרונים כדי לשפר את הטלת פצצות העומק. גם יפן עשתה שימוש במטוסים בלוחמה נגד הצוללות, אם כי מצומצם בהרבה. שתי נושאות מטוסים קטנות הוכשרו של ידי הצבא היפני הקיסרי למטרה זו, וכן פותח אוטוג'ירו מדגם קאיאבה קא-1 ללוחמה נגד צוללות.