stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
על בולשיט
סיכום > שקר ובולשיט

ספרו של פרנקפורט מתמקד רבות בהגדרת הבולשיט ובדיון בהבדל בין שקר לבולשיט. ההבדל העיקרי בין השניים הוא כוונה והונאה. גם אנשים שמשקרים וגם אנשים שאומרים אמת מתמקדים באמת. השקרן רוצה להרחיק אנשים מגילוי האמת, והאדם שאומר את האמת רוצה להציג את האמת. הבולשיטן שונה הן משקרנים והן מאנשים המציגים את האמת, בכך שהוא מתעלם מהאמת, לא מתייחס אליה, בכך שהיא בלתי רלוונטית עבורו כשיקול בבחירתו מה לומר ולמה להתייחס. פרנקפורט מסביר איך מפיצי בולשיט או אנשים שמשמיעים בולשיט נבדלים בכך שהם לא מתמקדים באמת. פרנקפורט מגדיר שיט (חרא), פעילות ייצור השיט ובול (שור – במשמעות המקורית של המונח האנגלי, "חריוני שור"). הגדרה זו נעשתה בצורה לקסיקונית המפרקת את המילה "בולשיט" ובוחנת כל מרכיב בה. מרכיבי המילה "בולשיט" מבליטים את המונחים המתכתבים עמה, מונחים המקיפים את המשמעות הכוללת של המילה בולשיט: חסר תועלת, חסר משמעות והבלים, קשקוש.
לאחר מכן מתמקד פרנקפורט במילה השלמה עצמה, בהשלכותיה ובקבלתה. הוא מציג דוגמה לעצות שניתנו לילד מאביו, עצות המעודדות לבחור בבולשיט על פני שקרים כשאפשר. פרנקפורט מציג שתי רמות של שוני בהשלכות בין בולשיט לשקר. ראשית, השקרן נתפס כמטעה או מזיק במכוון בגלל הכוונה הנלווית למעשה. שנית, לאדם המשמיע את הבולשיט אין את סוג הכוונה האופיינית לשקרן. הפקת בולשיט לא דורשת ידיעת האמת. השקרן נמנע בכוונה מהאמת והבולשיטר עשוי להיות דובר אמת או מספק רכיבים מהאמת ללא כוונה לעשות זאת. פרנקפורט מאמין שבולשיט והקבלה הגוברת של בולשיט מזיקים יותר לחברה מאשר שקרנים ושקרים. הסיבה לכך היא שהשקרנים שוקלים באופן פעיל את האמת כשהם מסתירים אותה, בעוד שבולשיטנים מתעלמים לחלוטין מהאמת. "בולשיט הוא אויב גדול יותר של האמת מאשר שקרים." פרנקפורט מאמין שהגם שכלפי הבולשיט אפשר לגלות סובלנות גדולה יותר, הוא הרבה יותר מזיק.
סיכום > עליית הבולשיט

פרנקפורט מסיים את ספרו בדיון בעליית הבולשיט. הוא אינו טוען שיש יותר בולשיט בחברה עכשיו מאשר בעבר, אלא מסביר שכל צורות התקשורת גדלו והתרבו וכך הובילו ליותר בולשיט נראה, נקרא ונשמע. הוא קובע שהציפייה החברתית מיחידים לקבל ולהביע את דעתם בכל הנושאים דורשת יותר בולשיט. למרות חוסר ידע בנושא, למשל בפוליטיקה, דת או אמנות, ישנה ציפייה להשתתף בשיחה ולחוות דעה. דעה זו עשויה להיות בולשיט לפעמים מכיוון שהיא לא מבוססת על עובדות ומחקרים. הדעה מונעת על ידי התעלמות מהאמת מתוך רצון להיראות בקי או בעל דעה, בהתאם למוסכומת חברתיות. פרנקפורט מכיר בכך שבולשיט אולי לא תמיד מכוון, אבל מאמין שבסופו של דבר הוא מושמע תוך התעלמות מהאמת וחוסר זהירות של האמת. פרנקפורט טוענת שהעלייה הזו בבולשיט מסוכנת שכן היא מקבלת ומאפשרת התעלמות גוברת מהאמת.
ביקורת

התגובות לעבודה של פרנקפורט היו מגוונות ונעו בין עיבוד, שבח וביקורת. הוא זכה לקבלה חיובית על ידי אקדמאים רבים, והפופולריות שלו ניכרה במעמדו כרב מכר במשך שבועות רבים. אך יצירתו זכתה גם לביקורות. אחת הביקורות העיקריות הייתה שהיצירה פשטנית מדי וצרה מדי: שהספר אינו מכיר בגורמים הדינמיים הרבים המעורבים בתקשורת, או בטבעה הדינמי של האמת; ושעל בולשיט מוגבל בניתוח מניעים וצורות בולשיט אחרות מלבד מניעים הנובעים מחוסר התייחסות לאמת. אחד המבקרים מציין שהספר אינו מזכיר, או אף פוסל, את יכולתו של הקהל לזהות בולשיט: שההסבר של פרנקפורט לבולשיט מציג נרטיב שבו הבולשיט אינו מורגש או ניתן לסליחה בקלות על ידי הקהל. מבקר אחר מצביע על כישלונו של הספר בשכתבו את החיבור המקורי, כדי לכלול הכרה או דיון בביקורת והסבר על ההתפתחויות והרעיונות החדשים בפסיכולוגיה ובפילוסופיה בפרק הזמן של 19 שנה שבין פרסום המאמר ופרסום הספר.
למרות כל הביקורות הללו, באופן כללי זכתה העבודה לפופולריות ולקבלת פנים חיובית. למשל, האנתרופולוג והאנרכיסט דייוויד גרייבר מתייחס לטקסט של פרנקפורט בספרו מ-2018 "Bullshit Jobs" (אנ').
ראו גם

פוליטיקה של פוסט-אמת
רטוריקה
לקריאה נוספת

Blessing, Kimberly A.; Marren, Joseph J. (2007). "Bullshit and Political Spin: Is the Medium the Massage?".  In Holt, Jason (ed.). The Daily Show and Philosophy: Moments of Zen in the Art of Fake News. Malden, MA: Blackwell. pp. 133–145. ISBN 978-1-4051-6314-9.
Sneddon, Andrew (2007). "Bullshitting Bullshitters and the Bullshit They Say".  In Holt, Jason (ed.). The Daily Show and Philosophy: Moments of Zen in the Art of Fake News. Malden, MA: Blackwell. pp. 146–157. ISBN 978-1-4051-6314-9.
Pfeifer, Karl (Summer 2006). "On Bullshit". Book Reviews. Dialogue. 45 (3): 617–620. doi:10.1017/S0012217300001189.Verbatim preprint archived here:
פרשנות של תרבויות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קליפורד גירץ 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות עיון 
 הוצאה
 הוצאה:  Basic Books 
 תאריך הוצאה:  1973 
 
פרשנות של תרבויות (באנגלית: The Interpretation of Cultures) הוא ספרו הקלאסי של האנתרופולוג האמריקאי קליפורד גירץ, ונחשב לאחד מהטקסטים האנתרופולוגיים החשובים ביותר שנכתבו במאה העשרים. הספר יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 1973, ונכלל על ידי The Times Literary Supplement כאחד מ-100 הפרסומים החשובים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
מבנה הספר ופרקיו

הספר מחולק לחמישה חלקים, וכולל בתוכו עשרה פרקים. כל פרק הוא מסה המבוססת על מחקרים אמפיריים שערך.
חלק ראשון
פרק ראשון – תיאור גדוש: לקראת תאוריית תרבות
חלק שני
פרק שני – השלכותיו של מושג התרבות על מושג האדם
פרק שלישי – צמיחת התרבות והאבולוציה של הרוח
חלק שלישי
פרק רביעי – הדת כמערכת תרבותית
פרק חמישי – אתוס, השקפת עולם והניתוח של סמלים מקודשים
פרק שישי – טקס ושינוי חברתי: דוגמה יאוואית
פרק שביעי – "קונוורסיה פנימית" בבאלי של זמננו
חלק רביעי
פרק שמיני – אידאולוגיה כמערכת תרבותית
חלק חמישי
פרק תשיעי – הפרא המוחני: על עבודתו של קלוד לוי-שטראוס
פרק עשירי – אישיות, זמן והתנהגות בבאלי
פרק אחד-עשר – משחק עמוק: הערות על קרב התרנגולים הבאלינזי
תיאור הספר

הקובץ מכנס חיבורים העוסקים בניתוח תוכני התרבות, ומתבססים בעיקרם על מחקרים אמפיריים ולא על מסות תאורטיות. גירץ מציג את מקבץ המאמרים כ"מעין תערוכה רטרוספקטיווית של מה שעשה במשך חמש עשרה השנים שעברו מאז שסיים את לימודיו.
על פי גירץ, מושאה המרכזי של האנתרופולוגיה הוא התרבות, אולם הגדרתה היא איננה מדע מדויק (ניסויי) אלא היא מדע פרשני. בספר מתאר גירץ את התרבות כ"תבניות של משמעות המגולמות בסמלים המועברים במהלך ההיסטוריה, מערכת של מושגים המקבלים ביטוי באמצעים שבהם אנשים מתקשרים, משמרים ומפתחים את הידע שלהם על החיים". גירץ האמין שתפקיד האנתרופולוגים הוא לנסות לפרש את הסמלים המכוננים את התרבות.
גירץ מדגיש כי מטרת המחקר התאורטי (פרשני) היא להרחיב את עולם השיח האנושי. כדי לפרש את מושג ההתנהגות, גירץ משתמש במושג מפתח: תיאור גדוש. בפרק הפתיחה של הספר הוא מפרש את המושג דרך אתנוגרפיה המבוססת על מחקר במרוקו. לדבריו, תיאור גדוש הוא משימת-על הניצבת בפני האתנוגרף. תפקידו של האתנוגרף הוא כותב: לצפות בהתנהגות "מיקרוסקופית" מתמשכת ולתעד אותה, לשאוף לפרש את משמעותם של המעשים המורכבים האלה הקשורים זה לזה, ואז להכליל מהררי הפרטים כדי להבין איך הם, האחרים, עומדים ב"דילמות הקיומיות של החיים".
על פי גירץ ישנם מספר שלבים שאותם עוברת הפרשנות התרבותית. בתחילה, אדם נותן פרשנות להתנהגותו, שלב זה נקרא: ”מדרגה ראשונה“, לאחר מכן, החוקר מגיע ונותן את פרשנותו על השלב הראשון, שלב זה נקרא “פרשנות ממדרגה שנייה“. גירץ מציג גישה פרשנית פילוסופית, שבה ההתבוננות על החברה היא כעל טקסט הניתן לפרשנות. תהליך הפרשנות מדומה לפענוח כתב יד לא מובן. המחקר האתנוגרפי כולל בתחילה: תיאור גדוש–אבחון–פרשנות מצד הנחקרים– פרשנות החוקרים.
תיאור הספר > משחק עמוק - קרב התרנגולים הבאלינזי

מאמר זה המצוי בסוף הספר מבוסס על עבודה אתנוגרפית שערך גירץ באי האינדונזי באלי, ונחשב לאחד המאמרים הקלאסיים בספרות האנתרופולוגית. במאמר מבקש גירץ להתחקות אחר המשמעויות התרבותיות של קרבות התרנגולים ולהבין את הדפוסים החברתיים העמוקים שמשתקפים דרך המשחק.
הרעיון המרכזי של מאמרו של קליפורד גירץ "משחק עמוק: הערות על קרב התרנגולים הבאלינזי" הוא כי “התרבות של עם היא מכלול של טקסים שהם עצמם יוצרים, ואת הטקסים הללו האנתרופולוג מתאמץ לקרוא מעבר לכתפיהם של האנשים שהם שייכים להם באמת”. המאמר נועד להדגים לא רק את המשמעות של תופעה תרבותית מסוימת – קרב התרנגולים הבאלינזי – אלא גם את יסודות גישתו הפרשנית של קליפורד גירץ שרואה את התרבות כמערכת של טקסטים שאותם יכול האנתרופולוג לקרוא ולפענח. גירץ מראה כיצד קרב התרנגולים הבאלינזי מתפקד כטקסט תרבותי שמגלם, לפחות חלק, מהמשמעות האמיתית של להיות באלינזי.
למרות שהימורים הם חלק מרכזי בקרב התרנגולים הבאלינזי, גירץ טוען כי מה שמונח על כף המאזניים הוא הרבה יותר עמוק מאשר רק כסף, וכי מדובר בעיקר ביוקרה וסטטוס. גירץ טוען כי פניה של באלי מתגלים בזירת התרנגולים, משום שהנלחמים בה הם למראית עין תרנגולים, אך למען האמת הם גברים. ייחודו של קרב התרנגולים ביחס לתרבות הבאלינזית, הוא בכך שהוא פתוח רק עבור גברים, ומביא לידי ביטוי תכונות גבריות המיוצגת דרך התרנגולים.
גירץ מבחין בין "קרב עמוק" ו-"קרב שטחי", הבחנה שבאה לידי ביטוי בין היתר בגובה ההתערבויות וזהות המשתתפים מבחינת מעמדם החברתי. המשתתפים בקרב תרנגולים "עמוק" הם בדרך כלל חברים דומיננטיים בחברה. הקרב, על פי גירץ, אינו בין אינדיבידואלים אלא סימולציה של מבנים חברתיים של קרבה משפחתית וקבוצות חברתיות. אנשים לעולם אינם מהמרים כנגד תרנגול השייך לקבוצת ההזדהות שלהם (משפחה, חמולה, כפר וכו’) ולפיכך קרבות התרנגולים הם ביטוי מגולם של יריבויות חברתיות ודרך להתמודד עם מתחים אלו. ככל שהמעמד של המשתתפים גבוה יותר כך יש משחק עמוק יותר, וככל שיש משחק עמוק יותר, כך גדולה יותר ההזדהות של האדם עם התרנגול שלו וכך גם ההיבט הכספי של ההימורים הוא שולי יותר ביחס להיבט הסימבולי.
ראו גם

קרב תרנגולים
עבודת שדה
אתנוגרפיה
הערות שוליים

↑  Yarrow Andrew, Clifford Geertz, Cultural Anthropologist, Is Dead at 80, New York Times, ‏2006 Nov
↑  פרשנות של תרבויות, עמ' 9, כתר הוצאה לאור, 1973/1990
↑  אלכס וינגרוד, [www.katharsis.co.il/article.asp?ArticleID=191 האתנוגרף המושלם: קליפורד גירץ ורוח האנתרופולוגיה], באתר קתרסיס - כתב עת לביקורת במדעי הרוח והחברה
↑  סיכום מאמר: “פרשנות של תרבויות”, באתר טקסטולוגיה
↑  גילי חסקין, קרב תרנגולים בבאלי
↑  סיכום מאמר: “משחק עמוק: הערות על קרב התרנגולים הבאלינזי” – קליפורד גירץ, באתר טקסטולוגיה
וולי וולף

ואלאס פרי "וולי" וולף, ג'וניור (באנגלית: .Wallace Perry "Wally" Wolf, Jr;‏ 2 באוקטובר 1930 – 12 במרץ 1997) היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי-יהודי. בעל מדליית זהב אולימפית בשחייה (לונדון 1948). ייצג את ארצות הברית בשתי אולימפיאדות בכדורמים (מלבורן 1956 ורומא 1960).
ביוגרפיה

וולף נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) סיים וולף במקום ראשון במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.0 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:01.3 דקות במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם וולטר ריס, ג'יימס מקליין וביל סמית' בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות). האמריקאים שיפרו את שיא העולם הוותיק בן ה-12 שנים של יפן שעמד על 8:51.5 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים וולף במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:12.6 דקות. במשחקים עצמם הוא שחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. הוא שחה ראשון בשיא אולימפי חדש של 2:11.4 דקות. באותה העת, על אף שחבריו לנבחרת שהשתתפו במשחה הגמר זכו במדליית הזהב, השחיינים ששחו במוקדמות לא זכו במדליות גם כן.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים וולף במקום חמישי עם חבריו לנבחרת הכדורמים. הוא שיחק בחמישה משחקים.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים וולף במקום שביעי עם חבריו לנבחרת הכדורמים. הוא שיחק בכל שבעת המשחקים והבקיע חמישה גולים.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עסק וולף בעריכת דין בלוס אנג'לס. הוא היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  OLYMPIC TRIALS RESULTS - 1948 Olympic Trials-Swimming
↑  OLYMPIC TRIALS RESULTS - 1952 Olympic Trials-Swimming
בן-הדד השני

| --- | --- |

 אב:  בן-הדד הראשון 
 עיסוק:  מונרך 
 
בֶּן-הֲדַד השני בתעודות ארמיות הוא מופיע בשם בר-הדד וגם הדד-אידרי. היה מלך ארם דמשק אשר שלט באמצע המאה ה-9 לפנה"ס בימי אחאב מלך ישראל. נלחם שלוש פעמים נגד ישראל והיה אחד ממנהיגי ברית הממלכות שנלחמו נגד אשור בקרב קרקר. הוא היה בנו או נכדו של בן-הדד הראשון. אחריו מלך חזאל.
בן הדד הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
היסטוריה

במלחמתו הראשונה (ככל הנראה בשנת 855 לפסה"נ) נגד ישראל הצליח בן הדד יחד עם 32 מלכים שהיו וסלים של ארם להביס את צבא ישראל ולהטיל מצור על הבירה שומרון, המצור גרם ללהט פטריוטי בקרב תושבי ישראל ואחאב הצליח להביס את בן הדד. שנה לאחר מכן כינס בן הדד שנית את צבאו ונערך בעיר אפק (ככל הנראה פיק בגולן, או תל עין גב). גם בקרב זה הצליח אחאב להכות את הארמים, וניצחון זה הביא לשינוי ביחסים בין הצדדים: בן הדד התחייב להחזיר לאחאב את הערים שנלקחו מידי עמרי אביו, ולהעניק לסוחרי ישראל זכויות סחר ("חוצות") בדמשק.
בן הדד היה אחד משלושת המנהיגים העיקריים של ברית שתים עשרה הממלכות (יחד עם אחאב ואירחולינה מלך חמת) שבשנת 853 לפנה"ס נלחמו באימפריה האשורית בקרב קרקר והצליחו לבלום את התפשטותה מערבה. לפי המונולית מכורח צבאו של בן הדד היה הגדול ביותר מצבאות הברית וכלל 1200 מרכבות, 1200 פרשים ו-20 אלף רגלים.
לאחר בלימת הצבא האשורי שבו הממלכות האזוריות להילחם זו בזו. שלוש שנים לאחר המלחמה הקודמת של בן-הדד עם ממלכת ישראל, יצא אחאב בשנת 852 לפנה"ס יחד עם יהושפט מלך יהודה למלחמה כנגד בן הדד ברמות גלעד, אך הוא נהרג בקרב וצבאו נסוג. בשנת 842 לפנה"ס התרחשה הפיכה שלטונית בארם, ובן-הדד השני נרצח על ידי חזאל שמלך אחריו.
הערות שוליים

1 2  עורכים: משה גרינברג ושמואל אחיטוב, מקרא לישראל: פירוש מדעי למקרא - מקרא לישראל, הוצאת י"ל מגנס, 1994, עמ' 33
↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  בנימין מזר, "מלחמות ישראל וארם בימי בית עמרי", י. ליוור (עורך), "היסטוריה צבאית של ארץ-ישראל בימי המקרא, עמ' 210-212.
↑  ספר מלכים א', פרק כ'
↑  ספר מלכים א', פרק כ"ב
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בן-הדד הראשון | מלך ארם דמשק | הבא: חזאל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1171765630  VIAF: 1154327947826852363   WorldCat (עם VIAF): 1154327947826852363
גוש שילה

| --- | --- |

שילוט בגוש שילה, 2013
 מספר יישובים:  4
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  יהודה ושומרון
 מועצה אזורית:  מטה בנימין
 חבל ארץ:  בנימין / השומרון
 העיר הגדולה:  שילה
 תאריך ייסוד:  1978
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בגוש:  13,000 (2022)
 קואורדינטות:  32°03′37″N 35°16′41″E﻿ / ﻿32.060277777778°N 35.278138888889°E﻿ / 32.060277777778; 35.278138888889 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) גוש שילה(למפת דרום השומרון רגילה) גוש שילה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גוש שילה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גוש שילה    יישובים ישראלים בצבע ורוד, יישובים פלסטינים בצבע ירוק tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הנוף סביב שילה, היישוב המרכזי בגוש
גוש שילֹה הוא גוש התנחלויות המנוהל על ידי המועצה האזורית מטה בנימין ומצוי בצפון-מזרח שטחה. יישובי הגוש מוכרים כיישובים על ידי המועצה האזורית מטה בנימין המנהלת אותם, ואילו מדינת ישראל מכירה בשישה מהיישובים ומגדירה שתיים (שבות רחל ואחיה) כשכונות של שילה, ואת השאר מחשיבה כמאחזים.
זהו גוש ההתיישבות הראשון בשטח מטה בנימין, עם הקמת היישוב עלי ב-1984. מתוך ראייה מערכתית, הוקמו בית ספר אזורי בשילה ואזור תעשייה בצפון עמק שילה, שהוקם על ידי משרד התמ"ת, עבור יישובי הגוש.
כל ההתנחלויות הן יישובים קהילתיים בעלי צביון דתי, למעט עלי, שמורכבת משכונות מעורבות. על-פי נתוני הלמ"ס בשנת 2022, חיים בכל יישובי הגוש כ-13,000 תושבים[דרוש מקור: יש לספק מקור אמין שבו מופיע מספר התושבים.].
יישובים

שילה - היא ההתנחלות המרכזית של הגוש, בו ניתנים רוב השירותים לשאר היישובים. ההתנחלות נוסדה על ידי שני גרעיני ההתיישבות הראשונים של גוש אמונים. בינואר 1978 הוצבו ביישוב מספר קרוונים שאוכלסו על ידי שמונה משפחות וכ-40 בחורי ישיבה מישיבת שלומי שהתפרקה, שהתארגנו למחנה חפירות ארכאולוגיות באתר עתיקות שילה לפי החלטתו של שר החקלאות דאז, אריאל שרון. בשנת 1979 הכירה הממשלה בהתנחלות. צמוד לשילה נמצא מרכז מסחרי, וכן אתר העתיקות תל שילה.
שבות רחל - הוקמה בחודש מרחשון תשנ"ב (1991) בליל הלווייתם של רחלה דרוק, תושבת שילה, ויצחק רופא, שנרצחו בפיגוע-ירי.
עלי - הוקמה בשנת 1984 כהתנחלות עירונית וכמרכז להתנחלויות הסביבה. עלי היא הגדולה ביישובי הגוש, ובה אוכלוסייה מגוונת הכוללת דתיים וחילוניים, עולים חדשים (קהילה גדולה מצרפת) עם ותיקים. בעלי קיים קניון קטן, וגם היא מרכזית ומספקת שירותים לשאר היישובים.
מעלה לבונה - הוקם כהיאחזות נח"ל ב-1983 שאוזרחה בשנת 1984. הוקם ביוזמת חבר הכנסת חנן פורת, כדי ליישוב יהודים בדרך האבות - הכביש המרכזי של השומרון.
אחיה - הוקם ב-1997 בסמוך לשבות רחל. נקרא על-שם אחיה השילוני. ביישוב גרות נכון לשנת תשפ"ד כ-90 משפחות, ויש בו בית כנסת, מקוה טהרה ומבני קבע למגורים, מלבד המגורים הזמניים בקרוונים.
עמיחי - הוקם בשנת 2018 עבור מפוני עמונה.
גבעות הרואה - איחוד של גבעת הראל וגבעת הרואה הוכר ב-2023: גבעת הראל - הוקמה בשנת 1998 ונקראה על שמו של הראל בן נון, בנו של הרב אלחנן בן נון שנרצח בעת שמירה יחד עם שלמה ליבמן. בפבואר 2023 החליט הקבינט להסדיר את היישוב יחד עם גבעת הרואה, בתגובה לפיגוע בשכונת רמות. גבעת הרואה - הוקם בשנת ה'תשס"ג כשכונה של היישוב עלי. מיקומה של הגבעה נבחר על מנת ליצור רצף טריטוריאלי בין גוש שילה-עלי-מעלה לבונה. הגבעה היא בגובה של 762 מ' מעל לפני הים, מתגוררות בו היום 32 משפחות בהן כ-90 ילדים. בינואר 2016 הפך היישוב לרשות עצמאית במועצה אזורית מטה בנימין - על מנת לקדם חזון של הקמת ישוב. בחודש מרץ 2017 הכריזה המדינה על חלקים נרחבים היושבים על ההר כאדמות מדינה. הגבעה היא יעד תיירותי, בו קיים מצפור הצופה לנחל שילה, מעיין עין עוז השוכן למרגלות ההר, בוסתן פינות פיקניק בחיק הטבע מסלולי שטח ועוד. בפברואר 2023 החליט הקבינט להסדיר את היישוב יחד עם גבעת הראל.
מלאכי השלום שאושרה ב-2024
מאחזים

עדי עד - הוקם בשנת 1998 על ידי בוגרי הישיבה החקלאית - מישיבת שדות אמיר שבשבות רחל. הכפר מתוכנן במתכונת של מושב והוא בעל אופי חקלאי.
אש קודש - הוקם בשנת 1999 על ידי קבוצת צעירים. היא נקראת על שמו של אש-קודש גילמור שנרצח בירושלים.
קידה - הוקמה בשנת 2003 לאחר שצה"ל פינה מחנה של חיל המודיעין ברכס בירכת אל קסר, החולש על כביש אלון ובקעת הירדן. עד לאישור ההתיישבות בהר הוקם יישוב זמני.
ישוב הדעת - הוקם בשנת 2000 על ידי נתי רום. בשנת 2004 הצטרפה לחווה משפחת הרב מיכי יוספי.
גאולת ציון - הוקם בשנת ה'תשע"א על ידי מספר צעירים שפרשו מגבעת רמת מגרון על רקע סכסוכים פנימיים בגבעה. במשך השנים עברו בה עשרות בחורים ומספר משפחות. הגבעה פונתה עשרות פעמים אך לא ננטשה בשל כך. כיום מתקיימת ישיבה במקום. בתחילת 2017 הוחלט על הקמת יישוב חדש למפוני עמונה בגבעה.
מלאכי השלום - מאחז במזרח הגוש, שהוקם ב-2015. ממשלת ישראל החליטה להכשיר אותו בספטמבר 2023.
גל יוסף - הוקם בשנת ה'תשס"ט ונקראה על שמם של גדעון ליכטרמן שנרצח באזור החווה בה'תשס"ג ויוסף חיים שוקר, שהקים את משק אחיה. הגבעה ממוקמת על הגבעה המערבית לכביש אלון ושוכנת מזרחית לעדי עד. בגבעה יש 4 משאיות מקורקעות שמשמשות למגורים, וטנדר מקורקע שמשמש כמטבח. בנוסף בגבעה יש מספר חממות ובור מים.
עלי עין - הוקם בשנת ה'תשס"ט על ידי מספר רווקים צעירים. הגבעה אינה מחוברת לחשמל מתוך עיקרון. בעבר נבנו בה בתי אבן מאבן מקומית אך בטבת תשע"א פונתה הגבעה ובתיה. ביוני 2011, פונתה הגבעה שוב תוך עימותים אלימים.
'אור נחמן ־ הוקם בשנת 2023 על שם נחמן מורדוף, שנרצח בפיגוע בעלי. המאחז נמצא על רכס ההר בו החלו להקים כפר ערבי לא חוקי, ומונע את התפתחות הערבים באזור זה.
לקריאה נוספת

"ההר הטוב הזה- מסלולים ואתרים בדרום השומרון" מאת דניאל אלדר ויוסף ירושלמי הוצאת בית אל ירושלים תשס"ט 2009 - פרק גוש שילה.
הערות שוליים

1 2  בחיבור מספר התושבים המדויק ביישובים הגדולים עם חישוב מספר המשפחות במאחזים, כשכל משפחה נספרת כשבה בממוצע 5 נפשות.
↑  אלישע בן קימון, יותר משנה אחרי הפינוי: תושבי עמונה עוברים לבית חדש, באתר ynet, 25 במרץ 2018
↑  גבעת הרואה באתר מועצה אזורית בנימין
1 2  ניצן קידר, הקבינט החליט: תשעה יישובים ביו"ש יוכשרו, יקודמו אישורי בנייה, באתר ערוץ 7, 12 בפברואר 2023
↑  אושר בקבינט: תוקם התנחלות חדשה למפוני עמונה, באתר web.archive.org, ‏2017-04-02
↑  שלמה פיוטרקובסקי, ההרס בגבעת "עלי עין" - תמונות ראשונות, באתר ערוץ 7, 12 בינואר 2011
↑  עמיחי רובין, ‏מוצאי יום ירושלים: פינוי אלים בעלי עין בשומרון, באתר "סרוגים", 2 ביוני 2011
↑  במקום כפר ערבי | גבעה יהודית: החלוצים שעשו את הבלתי ייאמן, באתר ערוץ 7, 5 בנובמבר 2024
מעלה לבונה, אחד מיישובי הגוש
מטעי זיתים של משק אחיה, סמוך למאחז אחיה
כרם יקב גבעות בגבעת הראל
גבעת "עלי עין" לפני הריסתה בשנית
ספר שעשועים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  יוסף בן מאיר אבן זבארה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1577 
 
ספר שעשועים  הוא יצירה בספרות העברית של ימי הביניים בספרד, בצורה של פרוזה חרוזה שנכתבה על ידי יוסף אבן זבארה מברצלונה, ספרד שחי במאה ה-12. היצירה מתארת את סיפור נדודיו של דמות המחבר (יוסף אבן זבארה) בחברתו של עינן הנטש בן ארנן הדש, שמפתה אותו לעזוב את עירו ולעבור למקום אחר.
ההתפתחות של הדמות הראשית ושל העלילה, מאפשרת להתייחס ליצירה ספרותית זו כאל רומן, בנוסח ובהשפעת הרומנים שרווחו בתקופת ימי הביניים בספרות החילונית הנוצרית.
הסופר משלב בספרו סיפורים, פתגמים, שירים ותוכן מדעי רפואי ופילוסופי של תקופתו. הספר מחולק לשלושה עשר פרקים (במהדורת דוידזון) כאשר בכולם מופיעות דמויות קבועות במסגרת הסיפורית. יחד עם זאת, כל פרק עומד גם בפני עצמו.
סיפור מסגרת > עינן הנטש בן ארנן הדש

הפרק הראשון בספר שעשועים פותח בכך שאבן זבארה מספר (בגוף ראשון) שראה בחלום איש ענק, וכשהתעורר הוא פגש את האיש ההוא אצלו בחדר וכשהוא שאל אותו על שמו הוא לא נתן לו את שמו האמיתי ונתן לעצמו שם בדוי הוא קרא לעצמו "עינן הנטש בן ארנן הדש" שבמהלך הסיפור מתברר שזה עינן השטן בן ארנן השד. "עינן" ניסה לאורך כול הסיפור לפתות את אבן זבארה ללכת איתו לעיר מולדתו וששם יכבדו אותו. הוא טוען זאת בגלל שבעיר מולדתו של אבן זבארה אף אחד לא מעריך ומכבד אותו, לכן, הוא ניסה לפתות אותו בגאווה כל הזמן.
אבן זבארה ספר לעינן השד על איש שעוזב את ארצו והלך למקום אחר, אבל הוא לא מצא במקום החדש את מה שהיה לו בעיר מולדתו ונסה להוכיח לעינן שלא טוב לעזוב את עיר המולדת. אבן זבארה סיפר לו עוד הרבה סיפורים ואחד מהם היה "הנמר והשועל". בסיפור זה מסופר על שועל שמנסה כל הזמן לשכנע את הנמר לעזוב את המקום שהוא חי בו ולעבור למקום אחר. כשהנמר סיפר לאשתו על הצעתו של השועל, אשתו של הזהירה אותו מהשועל ואז היא סיפרה לו סיפור אחר ודומה על שועל ואריה. הנמר השתכנע מדברי אשתו ואמר לשועל שאשתו לא הסכימה. השועל הערמומי, כששמע את דברי הנמר הוא סיפר לנמר ארבעה סיפורים, ומוסר ההשכל שאין לשמוע לעצת אישה. הנמר השתכנע וחזר הביתה וצווה על אשתו לצאת מהארץ ואז השועל לקח אותם למקום אחר. אחרי שבעה ימים ירד גשם ומלאו את הנהרות, ובחצות המים גרפו את כל המשפחה, וכשהנמר ראה את עצמו טובע הוא התחרט על כך שלא שמע לעצת אשתו.
באמצעות משל זה, אבן זבארה ניסה להוכיח ל"עינן השד" שמי שנענה לבקשתו של מישהו לא מוכר, צפוי להיות מאוכזב ואפילו להיענש על זאת, ואפילו יאבד את חייו כפי שהנמר התפתה ואיבד את חייו בסיפור.
אחרי ש"עינן השד" שמע את הסיפור של השועל והנמר, הוא ניסה לשכנע את אבן זבארה שהוא אוהב אותו ושאבן זבארה חברו והוא לעולם לא יעשה לו דבר רע. בנוסף, הוא (השועל) אמר לו (אבן זבארה) שהסיפורים האלו משמשים רק כדי לשעשע ואין מהם מוסר השכל. אבן זבארה שמע זאת מ"עינן השד" והאמין לו ויצא איתו מארץ מולדתו ואז התחיל המסע שלהם.
הם עברו דרך הרבה מקומות ומהם קורדובה, טובה, ובסוף הגיעו לעיר לוניל. בעיר זו הם נפגשו עם זקן אחד והוא ר' יהודה, שסיפר להם פתגמים ומשלים ושעשע אותם, אחר כך זבארה נשאר בעיר מולדתו של "עינן השד".
אחרי מספר שנים, אחרי שאבן זבארה לא זכה באהבת ואהדת האנשים בעיר מולדתו של "עינן השד", הוא החליט לשוב לעיר מולדתו. אבן זבארה אמר שהוא לא קיבל כבוד והערכה כפי שהיה מקבל אותם בעיר מולדתו.
סיפור מסגרת > הסיפורים ביצירה

בספר מסופרים 15 סיפורים: הסיפור הראשון הוא "השועל והנמר", והוא סיפור שמסופר מפי אבן זבארה לעינן, במשל זה ישנה דמיון למעשה בין אבן זבארה לבין עינן, ומוסר ההשכל הוא לא ללכת עם בן אדם לא מוכר לך.
הסיפור השני "השועל והאריה", שמסופר מפי אשתו של הנמר, שגם מרמז על הרמאות של השועל, ומוסר ההשכל ממנו גם כן לא להאמין לשועל, ואשתו של הנמר סיפרה אותו לבעלה כדי שיבין שלשועלים לא מאמינים.
הסיפור השלישי הוא "הצורף מבבל", הסיפור הרביעי "חרש העץ מדמשק", הסיפור החמישי "הבעל הנאמן והאישה הבוגדת", בקשר לסיפור זה הוא נמצא ביותר מגרסה אחת.
הסיפור השישי "הפרש והאלמנה", כאשר גם כאן מדברים על נוסחאות שונות של אבן זבארה ושל ר' ברכיה.
הסיפור השביעי "למה היה הקוף מקפץ על צווארי נשי המלך", וסיפור זה מסופר מפי בן לווייתו של עינן, לסיפור הזה ישנה גרסה דומה לו מאוד והוא בסיפור "למה שחק הדג", ומקורו הודי, כאן מתחילים לספר ולעשות השוואה בין שתי הנוסחאות, הנוסחה של אבן זבארה והנוסחה ההודית. בסופו של דבר הם מוצאים שבין שני הסיפורים ישנו דמיון רב, לכן משערים שהמקור משותף לשתי הנוסחאות. וישנה השפעה מערבית בולטת בנוסח של אבן זבארה.
הסיפור השמיני "החזן הגנב", סיפור זה מסופר גם כן מפי בן לווייתו של עינן.
הסיפור התשיעי "יעקב מקורטבה והשר".
הסיפור העשירי "העבד שהתימר להיות בן אדוניו".
הסיפור האחד עשר "מעשה טוביה", הסיפור השנים עשר "מעשה בנכה רגליים", סיפור שמסופר מפיו של בעל האכסניה, צונן ראה בסיפור זה דמיון לסיפור של ר' נסים ע"ד הקצב שזכה במעשיו הטובים לנוח בגן עדן סמוך לתלמיד חכם. וישנן שתי השערות למקורו של הסיפור, ההשערה הראשונה שבספרד הייתה כת יהודים, והשערה שנייה שהסיפור לקוח ממקור ערבי וההתייחסות במקורו אל הדרוזים.
הסיפור השלושה עשר "בת המלך והשושנה",סיפור זה מסופר מפי עינן. הסיפור הארבעה עשר שהוא גם כן מסופר מפי עינן "השועל והכרם".
הסיפור האחרון בספר שסופר גם כן מפיו של עינן והוא "הכובסת העושה שליחות של שד".
ניתוח הסיפורים והמשלים שבספר הראה לנו התפשטותם הרבה של האגדות המזרחיות במאה ה-12.