stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנפה אפורה
תפוצה

האנפה האפורה היא עוף בעל אזור תפוצה נרחב מאוד. היא חיה בבריטניה ובסקנדינביה ובכל רחבי אירופה דרך ארצות המזרח ועד דרום-מזרח אסיה.
היא חיה במקומות שונים בזכות התכונה שלה להתקיים בתנאי אקלים מגוונים, מהקוטב הצפוני (בריטניה וסקנדינביה) ועד ליערות גשם טרופיים (אינדונזיה ודרום-מזרח אסיה).
להקות האנפה האפורה אשר חיות במערב אירופה, הן להקות יציבות. אך הלהקות בשאר חלקי אירופה נודדות דרומה בחורף. האנפה האפורה חורפת בחלקים הטרופיים של אפריקה ובארצות הים התיכון.
בישראל האנפה האפורה היא חולפת וחורפת. בסתיו חולפות הלהקות מעל מישור החוף והחופים הצפוניים של חצי האי סיני. באביב, כשהן חוזרות צפונה, הן חולפות דרך הערבה.
מאפיינים פיזיים

האנפה האפורה היא עוף גדול: גובהה כמאה ס"מ, משקלה כ-2 ק"ג, רגליה וצווארה ארוכים מאוד, ואורך מקורה כעשרה ס"מ. כנפיה של האנפה מעוגלות ורחבות ומגיעות לאורך של 185 ס"מ. גבה, כנפיה, עורפה ושולי צווארה אפורים ומכאן שמה. צבע ציצית הראש שלה וקדמת צווארה שחורות. ראשה, בטנה והחלקים התחתונים בגופה, לבנים. עיניה צהובות והאישון שלה עגול.
תזונה

האנפה האפורה ניזונה בעיקר מדגים, רכיכות, צפרדעים, סרטנים, תולעים, וזוחלים קטנים. האנפה האפורה אוכלת בכל יום דגים בכמות המגיעה ל-20% מכלל משקלה.
על מנת ללכוד דגים, קופאת האנפה על עומדה מבלי לזוז במשך זמן רב, כאשר הדגים חושבים שה"פסל" לא יכול לפגוע בהם לרעה, הם מתקרבים, והאנפה טורפת אותם במקורה הארוך והחד.
רבייה

האנפה האפורה מקננת ודוגרת בדרך כלל באירופה, על עצים.
הנקבה מטילה שתיים עד חמש ביצים בצבע טורקיז. שני בני הזוג דוגרים במשך 25 ימים. בגיל 10 ימים יכולים הגוזלים לצאת מהקן, ובגיל 7 שבועות הם עוזבים את הקן וחוזרים אליו רק מדי ערב. בהגיעם לגיל חודשיים נהיים הגוזלים עצמאיים ועוזבים את הוריהם.
האנפה והאדם

המין היה מצוי תמיד בסיכון. בעבר היה זה משום שהאצילים באירופה צדו את האנפות האפורות בתור תחביב. לשם כך הם הסתייעו בבזים ובדורסי יום אחרים. גם הדייגים נהגו לצוד אנפות אלה כיוון שהן ניזונות מדגים ומסכנות את פרנסתם.
כיום מאיימים על קיומן של האנפות גורמים סביבתיים כמו ייבוש הביצות, שהן בתי הגידול שלהן, וכריתת עצי הקינון. בכל זאת מצב השימור של המין מוגדר ללא חשש. ישנן גם חברות המגינות על האנפה האפורה, ונעשים מאמצים רבים בעולם כדי לשמור על אוכלוסייתה.
גלריה

צדה צלופח
גולגולת אנפה אפורה, אוסף מוזיאון טולוז
ביצי אנפה אפורה, אוסף מוזיאון טולוז
הערות שוליים

↑  אנפה אפורה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538426105171  LCCN: sh85056579  LNB: 000296025
אייל אציל

| אייל אציל |
| --- | --- |
 אייל אציל זכר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: אייליים
תת־משפחה:: איילי העולם הישן
סוג:: אייל
מין:: אייל אציל
שם מדעי
 Cervus elaphus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
   תפוצה בעבר   תפוצה כיום 

אייל אציל או אייל אדמוני (שם מדעי: Cervus elaphus) הוא מין של יונק צמחוני ממשפחת האיילים החי לאורך אירופה וחלק קטן מאסיה. האייל האדמוני הוא מהנפוצים והמוכרים שבאיילים, אם כי תפוצתו בטבע מעט הצטמצמה.
תפוצה ומקומות מחיה

האייל האדמוני חי באירופה, באסיה ובצפון אפריקה, כשהוא למעשה האייל היחיד הנמצא בטבע באפריקה. הוא נפוץ ברוב יערות אירופה ובאסיה בין טורקיה לקשמיר. האייל האדמוני הובא על ידי האדם לאוסטרליה, לניו זילנד ולאמריקה הדרומית ובאזורים אלה אוכלוסייתו של האייל האציל משגשגת.
על-פי ממצאים ארכאוזואולוגיים, האייל האדמוני היה מצוי גם בארץ ישראל, ונעלם ממנה לא יאוחר מהמאה ה-16 לספירה.
האייל האדמוני חי בעיקר ביערות נשירים וגם במחטניים וכן בערבות עשב וביצות.
תזונה

כמו כל קרוביהם, האיילים האדמונים הם צמחוניים ומעלי גירה מובהקים. הם ניזונים מעשב, עלים, פרחים, פירות וקליפות עצים.
מאפיינים פיזיים

גובהם בכתפיים של הזכרים הוא בין 1.3–1.7 מטרים (4.3–5.6 רגל). משקלם מגיע עד 300 קילוגרם (660 ליברות) ואורך גופם מקצה האף ועד זנבם הקצרצר מגיע עד 2.5 מטר. אורך קרניו המסועפות של הזכר מגיע עד 120 סנטימטרים (47 אינץ'). מבנה גופה של הנקבה עדין יותר ויותר קליל. צבעם הוא חום-אדמדם.
חיים חברתיים

האייל האציל חי בעדרים נפרדים (לזכרים ולנקבות) האיילות רועות בצוותא מלוות בצאצאיהן בגילים שונים, בעוד הזכרים שבגיל למעל לשלוש שנים יוצרים עדרים משלהם. ההתנהגות שונה מאוד בין עדרי הנקבות לעדרי הזכרים, לנקבות יש מנהיגה (בדרך כלל האיילה הוותיקה ביותר) ה"שומרת" על שאר העדר ומשמיעה קול בעת סכנה, בעוד שאצל הזכרים המנהיג הרבה פחות משמעותי ובפעמים רבות העדר יכול להיפרד ולחבור חזרה לסירוגין.
קרניים

קרניו של האייל האציל עשויות מעצם מוצקה -בלא חלל ומח- המבצבצת מן הבליטות של עצם המצח. כאשר הקרניים מתחילות להתפתח הן מעוגלות (מאוחר יותר הן מסתיימות בחוד) וגידולה מותנה ע״י קרום העצם, שכבה כפולה של ריקמה סיבית המצוידת בצינורות דם, המייצרת את העצם.
נפילה וצמיחה מחודשת של הקרן מתרחשת אחת לשנה, בניגוד לסברה הרווחת, גידול הקרניים אינו מתחולל בקצב של סעיף לשנה למרות, שאפשר לאמוד באופן גס את מספר שנותיו של האייל על פי קרניו.
רבייה וחיזור

עונת הרבייה היא הסתיו. הזכרים נאבקים זה בזה בנגיחות בקרניהם המסועפות והמנצח זוכה בנקבות ואוסף סביבו הרמון שלם.
לאחר הריון הנקבה אשר נמשך 25–35 שבועות הנקבה עוזבת את העדר למקום מסתור שקט ובטוח בו היא תוכל להמליט. בהמלטה מגיח לעולם עופר יחיד ודי מפותח: רואה, שומע, פרוותי ולאחר זמן קצר הוא יכול כבר לקום על רגליו ולהתחיל ללכת.
פרוותו של העופר צבועה בחום בהיר ומנוקדת בנקודות לבנות וכך הוא מוסווה בין עצי היער על רקע האור והצל וקשה לראותו כי קרני האור נשברות על גופו.
כשהוא נולד, העופר צמוד לקרקע ולא זז בכלל. כל פרק זמן באה אמו ומיניקה אותו. לאחר כשבועיים חוזרים העופר עם אמו לעדר.
האיילה מיניקה את העופר במשך כשבעה חודשים. תוך כדי היניקה העופר כבר מתחיל לאכול עשב ופרוותו הולכת ומתכהה בבוא הסתיו, וקרניו של העופר מתחילות לבצבץ. בגיל 6–7 יגיעו הזכרים לממדים המתאימים וקרניהם יגדלו לתפארת.
האייל והאדם

במשך שנים רבות היה ציד האיילים ענף ספורט מקובל באירופה ואוכלוסייתם התמעטה. כיום האיילים האצילים מוגנים על פי החוק. עם התמעטות אויביהם הטבעיים התרבו האיילים האצילים יתר על המידה מעבר ליכולת מקומות המחיה שלהם ונוצרה בעיה של התפוצצות אוכלוסין. כדי למנוע תופעה זו, רשויות שמורות הטבע באירופה מספקות רישיונות לציד איילים מבוקר. מכך נהנים שני הצדדים - הרישיונות לציד האיילים מכניסים הכנסה נאה לרשויות שמורות הטבע, ובמקביל מווסתים את אוכלוסיית האיילים האצילים.
בישראל החלו לגדל את האייל האדמוני לצורך בשרו. בעניין כשרותו, ישנו פולמוס בקרב הרבנים בארץ.
אויבים

אויביהם הטבעיים העיקריים של האייל האציל הם דוב חום, זאב מצוי והגרגרן. את העופרים טורפים יונקים יותר קטנים כמו שונרים, עיט זהוב, תנים ושועל אדום.
האייל רץ מהר מאוד ומסתמך על מהירותו הרבה. אם זה לא עוזר, האייל משתמש בקריאות ובנהמות, ואם גם זה לא עוזר האייל ינגח בקרניו האדירות. הנקבות נטולות הקרניים מסתמכות על ריצתן המהירה.
תת-מינים

תת-מינים של האייל:
אייל מערב-אירופי (C. e. elaphus)
אייל מרכז-אירופי (C. e. hippelaphus)
אייל אציל כספי (C. e. maral)
אייל סקוטי (C. e. scoticus)
אייל איברי (C. e. hispanicus)
אייל קורסיקאי (C. e. corsicanus)
אייל ברבארי (C. e. barbarus)
תת-מינים נוספים הועברו למין אייל מרכז-אסייתי.
גלריה

אייל זכר קורא
משפחת איילים אצילים
איל אציל בפארק בבריטניה
עופר
אייל באוסטריה
אייל זכר בערפל
אייל אציל רץ
זכר קורא
זוג איילים אצילים
איילים בלונדון
נקבה
אייל כספי
אייל בגן החיות דורטמונד בגרמניה
הערות שוליים

↑  אייל אציל באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Tsahar E, Izhaki I, Lev-Yadun S, Bar-Oz G (2009) Distribution and Extinction of Ungulates during the Holocene of the Southern Levant. PLoS ONE 4(4):
e5316.
↑  מנחם רוז, אינצוקלפדיה חיות הבר, עמ' פרק 63 עמ' 3
↑  זהר עמר וא' זיבוטפסקי, כשרות האיל והצבי, תחומין, כט (תשס"ט), עמ' 162-172
| איילי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| אייל זהוב | אייל אנאמייט • אייל חזירוני • אייל קוהל • אייל קאלאמיאן |   |
| אייל אלדי | אייל אלדי |   |
| אייל ת'ורולד | אייל ת'ורולד |   |
| אייל | אייל אדמוני • אייל קנדי • אייל מרכז-אסייתי • אייל סיקה |   |
| אייל רוסה | אייל אלפרד • אייל פיליפיני • אייל טימור • אייל סמבר |   |
| אייל רוסרבוס | אייל ברסינגה |   |
| אייל נקוד | אייל נקוד |   |
| יחמור | יחמור אירופי • יחמור פרסי |   |
| אייל דוד | אייל דוד |   |
| מונטיאק הציצית | מונטיאק הציצית |  |
| מונטיאק | מונטיאק שחור • מונטיאק פי • מונטיאק מצוי • מונטיאק סיני • מונטיאק צהוב • מונטיאק גונגשאן • מונטיאק פוהאט • מונטיאק ענק • מונטיאק רוזוולט • מונטיאק אנאמייט • מונטיאק העלה • מונטיאק סומטרי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565759805171  GND: 4050708-7  LCCN: sh85112052 
אייל זכר.
אשחר רחב-עלים

| אשחר רחב-עלים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: אשחריים
סוג:: אשחר
מין:: אשחר רחב-עלים
שם מדעי
 Rhamnus alaternus ‏לינאוס, 1753
אשחר רחב-עלים (שם מדעי: Rhamnus alaternus) הוא מין של עץ קטן או שיח במשפחת האשחריים.
תיאור

גובהו הממוצע של הצמח הוא 1–5 מטרים, אם כי בתנאים מסוימים עשוי להגיע ל-10 מטרים. הוא ירוק עד, קליפתו אדמדמה, העלים מסורגים, צורתם פשוטה ושוליהם משוננים קלות וכמעט חלקים. אורך העלים 2–6 ס"מ ורוחבם 2–3 ס"מ בשונה מיתר המינים בסוג, שם הם ברוחב של עד חצי ס"מ. הפרחים ריחניים וקטנים, ללא עלי כותרת וצבעם צהוב-ירוק הגדלים באשכול. הפריחה מתרחשת בין פברואר לאפריל. הפרחים חד-מיניים ועל כל צמח יש פרחים משני המינים (צמח חד-ביתי). הפירות הם מסוג ענבה בצבע אדום כהה שמשחיר בהבשלה, גודלם 4–7 מ"מ והם מכילים 2–4 זרעים. הזרעים מופצים על ידי ציפורים שניזונות מהפירות ומפרישות את הזרעים בלשלשת.
תפוצת המין בכל אגן הים התיכון, מגובה פני הים ועד גובה של 700 מטרים. שלושה צמחים מסווגים כתת-מין שלו.
הוא משמש כצמח נוי בגלל עליו ירוקי העד ובגלל הפירות האדומים. בישראל הוא מוגדר צמח מוגן.
הערות שוליים

↑  אשחר רחב-עלים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
אריה ברברי

| אריה ברברי |
| --- | --- |
 אריה ברברי בגן חיות בפלזן, צ'כיה
מצב שימור
 מצב שימור: נכחד נכחד בטבע (EW) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פנתר
מין:: אריה
תת־מין:: אריה ברברי
שם מדעי
 Panthera leo leo ‏לינאוס, 1758

אריה ברברי או אריה אפריקאי ענק (שם מדעי: Panthera leo leo) הוא תת-המין הגדול ביותר של האריה. האריה הברברי נכחד בטבע ולמעשה שנים רבות האמינו שתת-מין זה נכחד מהעולם, אולם מספר אריות מתת-מין זה זוהו בגני חיות שונים.
תחום התפוצה שלו כלל את מרוקו, תוניסיה, לוב ומצרים.
תיאור

האריה הברברי נחשב לגדול ולכבד בתת-המינים של האריה. משקל הזכרים היה כ-190–230 ק"ג ומשקל הנקבות היה כ-150–190 ק"ג. יש חוקרים המפקפקים בהערכות משקל אלו וסבורים שמשקלו האמיתי של האריה הברברי היה זהה לזה של אריות מזרח אפריקה.[דרוש מקור] אורכו של האריה הברברי היה כ-2.7–3.4 מטר ואורכן של הנקבות היה כ-2.1–2.7 מטר. חרטומו של האריה הברברי קצר בהשוואה לזה של תת-מינים אחרים, פניו רחבות, עיניו גדולות וצבע אישוניו ענברי ובעל רשתית שקופה. צבע פרוות ראשו של האריה זהוב, אך שאר גופו כהה ורעמת שיערו ארוכה מאוד, בצבע חום כהה או שחור ונמתחת מראשו ועד לבטנו. לאריות הברבריים אין מוטציות צבע כמו לשאר תת-המינים של האריה. בניגוד לשאר תת-המינים האחרים, אריות אלו לא חיו בלהקות כתוצאה מהמחסור במזון באזור מחייתם. האריה הברברי ניזון בעיקר מהכבש הברברי, חזיר בר, צבי קווייר, צבי הנגב, בובאל צפוני והאייל הברבארי.
משך ההיריון של לביאת האריה הברברי כ-110 ימים, והוא הניב שגר של 1-6 גורים בצבע חום מנומר. הגורים מתחילים ללכת לאחר 13 ימים. הלביאה מגיעה לבגרות מינית בגיל שנתיים. הזכרים מתחילים להפגין התעניינות בנקבות לאחר 24–30 חודשים.
הכחדה בטבע

בניגוד לשאר תת-המינים האפריקניים של האריה, האריה הברברי היה שוכן הרים. את תחום תפוצתו חלק עם עוד שני טורפי-על, דוב אטלסי (נכחד) ונמר ברבארי (סכנת הכחדה חמורה). התיעוד האחרון של אריה ברברי בטבע היה פרט שניצוד בהרי האטלס בשנת 1922. עד לאחרונה סברו כי תת-מין זה נכחד גם בשביה, אך אותרו כמה אריות ברבריים, או צאצאיהם, המוחזקים בשבי ברחבי העולם. בגן החיות של פורט לימפן יש שנים-עשר פרטים שהתקבלו מידי מלך מרוקו, ובגן החיות של אדיס אבבה יש אוכלוסייה של אחד-עשר פרטים, שככל הנראה שייכת לתת-מין זה. ישנם גם זכר וזוג נקבות בגן החיות בבלפסט.
פרויקט האריות הברברים

ככלות שנים של מחקר החלה חברת WildLink International, בשיתוף עם אוניברסיטת אוקספורד, בפרויקט השבה לחיים של תת-המין, בסיוע טכנולוגיות מחקר דנ״א מתקדמות. בשלב הראשון זוהה הדנ״א של האריות הברבריים, בסיוע דגימות דנ״א של שרידי אריות ברבריים במוזיאונים באירופה. בדגימות אלו השתמשו באוקספורד כדי למפות את הדנ״א של האריה הברברי. אחרי המיפוי נבדקו אריות בגני-חיות כדי לבחון אם נותרו אריות ברבריים חיים, ונמצאו פרטים מתת-מין זה בגן החיות טמרה שבמרוקו. השלב האחרון בפרויקט, שטרם הסתיים, הוא השבה לטבע של האריה הברברי. אוניברסיטת אוקספורד הסכימה לממן את התהליך הממושך של השבתם לטבע של אריות ברבריים לפארק הלאומי של הרי האטלס, ולחקור את סיכויי הישרדותם לאחר ההשבה. עקב מחסור במימון הוקפא הפרויקט, אך לאחרונה הושבו שישה פרטים של אריה ברברי לשמורת הטבע הפרטית "אקוילה" שבדרום אפריקה, הרחוקה שעתיים בנסיעה מקייפטאון.
הערות שוליים

↑  Barbary lion, Belfast Zoo
ארטישוק ירושלמי

| ארטישוק ירושלמי |
| --- | --- |
 צמחי ארטישוק ירושלמי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: חמנית
מין:: ארטישוק ירושלמי
שם מדעי
 Helianthus tuberosus ‏ליניאוס
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  78 ג'
 
 קלוריות:  73 קק"ל
 
 חלבונים:  2 ג'
 פחמימות:  17.44 ג'
 פחמימות זמינות:  9.6 ג'
 שומן:  0.01 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  1 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.2 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.06 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  1.3 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.077 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  4 מ"ג
 
 ברזל:  3.4 מ"ג
 סידן:  14 מ"ג
 מגנזיום:  17 מ"ג
 זרחן:  78 מ"ג
 אשלגן:  429 מ"ג
 נתרן:  4 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  1.6 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
דוכן בטטה קסבייה בשוק
הארטישוק הירושלמי (גם: חמנית הפקעות, אגס אדמה או טופינמבור; שם מדעי: Helianthus tuberosus) הוא צמח עשבוני רב שנתי קל לגידול, ממשפחת המורכבים, המצוי בצפון אמריקה. הארטישוק הירושלמי הגיע לאירופה מאמריקה הצפונית בתחילת המאה השבע עשרה.
בניגוד לרוב הפקעות, אבל בדומה לחברים אחרים במשפחת המורכבים (הכוללת את הארטישוק ה"אמיתי"), הפקעות מאחסנות את הפחמימה אינולין במקום עמילן. משום כך, הם מקור חשוב של אינולין וגם פרוקטוז עבור התעשייה.
אטימולוגיה

הארטישוק הירושלמי למעשה אינו ארטישוק וגם אין לו כל קשר עם ירושלים. שמו העברי התקני הוא חמנית הפקעות, והוא מין השייך לסוג חמנית (Helianthus). מקור הכינוי העממי "ארטישוק" בא מטעמה של הפקעת, המזכיר טעם ארטישוק. התוספת "ירושלמי" נובעת מהשם שניתן לצמח באיטלקית - Girasole, שהוא גם שמה של החמנית בשפה זו, על ידי מתיישבים ממוצא איטלקי בצפון אמריקה. מכאן שובש השם ל-Jerusalem בפי המתיישבים ממוצא אנגלי.
כבר בשנת 1855 פרסם הנסלי וודגווד מאמר על שגיאות אטימולוגיות ובו כתב: "ארטישוק ירושלמי (זן של חמנית), מאיטלקית, ג'ירזולה (girasole)". הפרח שפורח מפקעת "הארטישוק הירושלמי", דומה במעט בצבעיו ובצורותו לחמנית. המילה חמנית באיטלקית, ג'ירזולה, מזכירה בצליליה את שמה האנגלי של ירושלים – Jerusalem. דמיון צלילי זה, הוליד את הטעות הראשונה בשם הצמח".
הירק מקובל מאוד במטבח המרוקאי, ומשם נעשה מוכר ונפוץ בארץ, ומכונה בפי יהודי צפון אפריקה "בטטה קֶסְבִּיָיה", שמשמעותו בערבית מרוקאית הוא: תפוח אדמה של קנה, שכן גבעול הצמח מזכיר בצורתו קנה. כמו כן הארטישוק הירושלמי ידוע בשמות נוספים; בפי יהודים יוצאי מצרים הוא מכונה "טרטופה" ובפי יהודים יוצאי טורקיה הוא ידוע בשם "דומלאן".
היסטוריה

ארטישוקים ירושלמיים עובדו על ידי האינדיאנים לפני הופעת האירופאים. הצרפתי סמואל דה שמפלן מצא גידולים של ירקות אלו באזור קייפ קוד בשנת 1605.
אופן גידול

ארטישוק ירושלמי הוא צמח מהיר-גידול המגיע בקלות לגובה של כ-2 מטרים. לעיתים קרובות הבעיה היא לא איך לגדלו אלא איך לבלום את גידולו מרגע שהשתרש, שכן גודלו של הצמח, וכמות העלווה באים על חשבון יבול הפקעות. הוא זקוק לשמש מלאה או לחצי יום שמש, כמו כן ניתן להשאיר את הפקעות באדמה ולהוציאן רק בשעת הצורך, אך בצורה זו יש ירידה באיכות הפקעות עם הזמן, שכן יש לדשן את האדמה ולדלל את צפיפות הפקעות כדי להמשיך ולשמור את איכותן של הפקעות.
פרחי ארטישוק ירושלמי
פקעות ארטישוק ירושלמי
גבעול ופרחים של הצמח
הערות שוליים

↑  ארטישוק ירושלמי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  גלעד צוקרמן, ישראלית שפה יפה, תל אביב: עם עובד, 2008, עמ' 180
↑  הארטישוק הירושלמי – גלגולה של טעות, באתר www.tod.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531582805171  NKC: ph116461
אפרור אפריקני

| אפרור אפריקני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
סוג:: אפרור
מין:: אפרור אפריקני
שם מדעי
 Psittacus erithacus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Psittacus erithacus
אפרור ביערות אפריקה
אפרור אפריקני (שם מדעי: Psittacus erithacus; מוכר גם בכינויו ג'אקו) הוא מין תוכי בגודל בינוני שמוצאו מאפריקה. צבעם של האפרורים האפריקניים, כפי שמרמז שמם, הוא אפור ותזונתם כוללת בעיקר אגוזים, פירות ואף עלים. קרוב משפחה שלו הוא התוכי הסנגלי.
לאפרור האפריקני שני תת-מינים: אפרור הקונגו ואפרור התימנה הקטן יותר. כפי ששמם מרמז, הם בעיקר אפורים. ההבדל הוא בכך שה"קונגו" גדול יותר, זנבו אדום והוא נחשב דברן טוב יותר.
התימנה קטן יותר, זנבו בצבע חום ומקורו חום-ורדרד ובשנת 2012 הפך להיות מין עצמאי.
האפרור האפריקני הוא הציפור הלאומית של סאו טומה ופרינסיפה.
מראה כללי

רובו הגדול של גוף התוכי הוא בצבע אפור כהה. הלחיים ואזור הראש הם בצבע אפור בהיר. עינו של התוכי משתנות עם גילו כאשר מהבקיעה בהירות העין מתגברת משחור כהה ועד צהוב בהיר בגיל בגרות (לערך שנה וחצי עד שנתיים). הזנב של התוכי הוא בצבע אדום כהה, כאשר בדרך כלל בקצוות נמצא צבע שחור. אצל האפרור לא ניתן להבדיל בין זכר לנקבה במראה החיצוני ולכן לרוב, מגדלי התוכים, לוקחים דגימת דם על מנת להבדיל בין הזכר לנקבה למטרות ריבוי ואף למטרות זיהוי ובדיקת מחלות.
אורכו של האפרור מגיע עד לכ-35 ס"מ ומשקלו מגיע לבין 350 ל–400 גרם.
תפוצה בטבע

האפרור נפוץ ביערות הגשם ביבשת אפריקה בעיקר במרכז ובמערב היבשת ובאזורים מסוימים בקניה ובטנזניה.
תזונה

בטבע, האפרור ניזון בעיקר מפירות כגון: ענבים, אגוזים (בעיקר רכים יחסית אלא אם יש ביכולתם לאכול אגוזים קשים יותר), תמרים, תפוחים - שידועים כחביבים במיוחד על האפרור, זרעונים, וירקות.
בגידול ביתי - המזון העיקרי הוא כופתיות ומומלץ להוסיף לאפרור תערובות זרעים, ירקות במגוון צבעים, השריה, מזון ביצים, ומעט פירות.
רבייה

האפרור מגיע לבגרות מינית בדרך כלל בגיל שלוש שנים, אך קשה להרבות אותו מכיוון שהוא די ביישן, וצריך מקום שאין בו הרבה אנשים. אין עונת רבייה קבועה, והחודשים בהם מטילות הנקבות את ביציהן משתנים ממקום למקום, כלומר - זמני הריבוי תלויים באזור, באקלים, בתנאים, בתזונה ובמרכיבים נוספים המשפיעים על חיי הזוג. נקבת הג'אקו מטילה בין פעם אחת בשנה לבין מקרים נדירים שנצפתה מטילה עשר פעמים בשנה אחת. בכל הטלה הנקבה תטיל בין ביצה אחת לארבע ביצים. לאחר 26–27 ימי דגירה יבקעו הגוזלים כאשר הם עיוורים וללא נוצות (מלבד פלומה דלילה). הגוזלים יתחילו להצמיח נוצות בהדרגתיות כ-11 שבועות לאחר הבקיעה.
מרחב מחיה מלוכלך, לחץ או פחד (לעיתים קרובות עקב התעללות (כולל חוסר חברה) או כלוב קטן מידי\חוסר מעש (שעמום)) יכול לגרום ברוב המקרים לחוסר יכולת להרות אצל הנקבה (בחלק המקרים רק בהטלה בתנאים אלו, אבל המצב יכול להשאיר את הנקבה עקרה), במקרים אחדים יכול להיגרם גם סירוס אצל הזכר,(למצב סימנים רבים כמו למשל מריטת נוצות מרובה ברב המקרים או חוסר תזוזה).
אופי והתנהגות

האפרור נחשב לתוכי בעל כושר החיקוי הטוב ביותר ויכול ללמוד עד לכ-700 מילים, למעשה האפרור נחשב לאחת החיות החכמות ובעלות האינטליגנציה הגבוהה ביותר יחד עם דולפין ושימפנזה. בחודשיים הראשונים יצטרך המטפל ללמד בעצמו את התוכי לדבר, אך ככל שיעבור הזמן ילמד התוכי את עצמו לדבר (כך שיכולים להיות מקרים שהתוכי יחקה בעצמו משפטים אשר חוזרים ונשנים בבית, או שיחות אשר דוברו והגיעו לאוזנו).
האפרור הוא תוכי שנקשר לאדם אחד שמטפל בו הכי הרבה ומשחק איתו יותר, והוא נאמן אליו יותר מלשאר. אולם ברוב המקרים כאשר האפרור יקבל תשומת לב שווה מכל בני הבית, יהיה האפרור סבלני ונאמן לכולם. תוכי הג'אקו רגיש לסימני פחד, דבר זה גורם לג'אקו להילחץ בעצמו, על כן יש להסתיר מפני הג'אקו סימנים אלו על מנת להימנע מנשיכות.
אם התוכי משועמם, לחוץ או מתוסכל, הוא מתחיל למרוט את נוצותיו ועלול לפצוע את עצמו. כדי למנוע התנהגות זו יש לספק לתוכי כלוב גדול ככל האפשר, צעצועים, תשומת לב רבה ככל האפשר, וטיולים באוויר הפתוח באמצעות רתמה מיוחדת המיועדת לתוכים.
ג'אקו אשר ננטש על ידי בעליו העיקריים ואין לו מענה רגשי מוכר, עשוי להגיע לרמה גבוה של מריטת נוצות, דיכאון ועיקור, עד כדי מוות.
הערות שוליים

↑  אפרור אפריקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  שמעון איפרגן, ‏הקרב על התוכי מסוג ג'אקו, באתר ‏מאקו‏, 3 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292931005171  BnF: cb12001871d (data)  LCCN: sh85001727  NKC: ph305448
אשוחית נורווגית

| אשוחית נורווגית |
| --- | --- |
 אשוחית נורווגית
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מחטנאים
מחלקה:: מחטניים
סדרה:: מחטיים
משפחה:: אורניים
סוג:: אשוחית
מין:: אשוחית נורווגית
שם מדעי
 Picea abies ‏קרסטן, 1881
תחום תפוצה


חומר גלם מאשוחית נורווגית
אשוחית נורווגית (שם מדעי: Picea abies) היא עץ מחט ירוק-עד, אחד מעשרות מינים בסוג אשוחית.
מאפיינים

האשוחית הנורווגית גדלה ברחבי צפון-מזרח אירופה - מנורווגיה ופולין מזרחה, בהרי מרכז אירופה (דרומית מערבית להרי האלפים), מדרום להרי הקרפטים וחבל הבלקן ועד צפון יוון.
הגבול הצפוני של תפוצתה הוא החוג הארקטי, מעט צפונית לקו הרוחב 70 בנורווגיה. את גבול התפוצה המזרחי ברוסיה קשה להגדיר, בשל ההכלאה הנרחבת וחפיפת האוכלוסיות עם האשוחית הסיבירית (Picea obovata), אבל הגבול המקובל הוא רכס הרי אורל. עם זאת, עצים עם מאפיינים מסוימים של האשוחית הסיבירית נפוצים מערבה משם ומצויים ברוב האזורים של צפון פינלנד, ופרטים בודדים תועדו אף בצפון-מזרח נורווגיה. זן הכלאיים מכונה Picea x fennica.
גובהה 35–55 מטרים וקוטר הגזע מטר עד מטר וחצי.
צבע ניצניה כתום-חום והם נטולי שיער. עליה מחטניים, באורך 12–24 מילימטרים, בעלי חתך רוחב רבוע, וצבעם ירוק כהה בכל ארבעת הצדדים עם קווי פיוניות לא בולטים.
אורך האצטרובלים 9–17 סנטימטרים (הארוכים ביותר מכל מיני האשוחית), וקצות הקשקשים משולשים ומחודדים. צבע האצטרובלים ירוק או אדמדם, ועם הבשלתם, 5-7 חודשים לאחר ההאבקה, הם נעשים חומים.
הזרעים שחורים ואורכם 4–5 מילימטרים, עם כנף בצבע חום בהיר שאורכה 15 מילימטרים. העץ הגבוה ביותר שנמדד, בגובה 63 מטרים, נמצא ביער הבראשיתי פרוצ'יקה (Perucica) בפארק הלאומי סוטייסקה (Sutjeska), בבוסניה והרצגובינה.
לאוכלוסיית העצים בדרום אירופה יש בממוצע אצטרובלים ארוכים יותר ובעלי קשקשים מחודדים יותר, ויש הרואים בהם תת-מין נפרד המכונה "אשוחית נורווגית מחודדת" (Picea abies var. acuminata).
יש בוטנאים המגדירים את האשוחית הסיבירית כתת-מין של האשוחית הנורווגית, אף שקל להבדיל ביניהן בצורותיהן הטיפוסיות: לאשוחית הסיבירית יש אצטרובלים באורך 5–10 סנטימטרים בלבד, עם קשקשים מעוגלים וניצנים שעירים.
אשוחית נוספת שלה אצטרובלים עם קשקשים מעוגלים וניצנים שעירים מופיעה לעיתים נדירות באלפים המרכזיים במזרח שווייץ. היא נבדלת גם בעליה העבים יותר, שצבעם כחול-ירוק. בטקסטים מדעיים רבים גם אשוחית זו מסווגת כתת-מין של האשוחית הנורווגית, אך למעשה היא ייחודית כמו מיני אשוחית אחרים, ונראה שהיא קרובה יותר לאשוחית הסיבירית, לאשוחית שרנק (P. schrenkiana) ממרכז אסיה ולאשוחית מורינדה (P. smithiana) מהרי ההימלאיה.
כמין נפרד אשוחית זו מכונה אשוחית אלפינית (Picea alpestris). כמו במקרה של האשוחית הסיבירית, יש הכלאה נרחבת בין אשוחית זו לבין האשוחית הנורווגית, ונדיר למצוא פרטים טהורים שלה.
נטיעה ושימושים

האשוחית הנורווגית היא אחת מעצי הנטיעה השכיחים ביותר, הן באזורי התפוצה הטבעיים שלה והן מחוצה להם. היא משמשת לייצור עץ ונייר, וכעץ נוי בפארקים ובגנים. שימוש שכיח נוסף שלה הוא כעצי חג מולד. האשוחית הנורווגית התאקלמה בכמה אזורים באמריקה הצפונית, אך לא התפשטה במידה מספקת כדי להיחשב מין פולש.
הערות שוליים

↑  אשוחית נורווגית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536121805171  LCCN: sh85092705  NKC: ph162478
ארה כחולה-צהובה

| ארה כחולה-צהובה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
תת־מערכה:: בעלי חוליות
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
סוג:: ארה
מין:: ארה כחולה-צהובה
שם מדעי
 Ara ararauna ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ארה כחולה-צהובה בתעופה
ארה כחולה-צהובה, אַרָה כּחוּלָה-זהוּבָּה, ארה צהובת-חזה או ארה זהובת-חזה שמכונה לעיתים גם ארה בלו אנד גולד (שם מדעי: Ara ararauna), היא מין בקבוצה גדולה של תוכים נאוטרופים הידועים בתור ארות. מין זה מצוי בדרום מזרח אמריקה (ובעיקר במזרח אמריקה הדרומית) – מוונצואלה לברזיל, בוליביה, קולומביה ופרגוואי. בתי הגידול המועדפים על הארות הכחולות-צהובות הם יערות טרופיים וסובטרופיים, אזורים מיוערים וסוואנות. מין זה מבוקש מאוד לצורך גידול בשבי, בשל צבעוניותו ויכולת הדיבור שלו.
מצב השימור של מין זה מוגדר ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN. עם זאת, הוא נמצא על סף הכחדה בפרגוואי. אוכלוסייתו הכללית קטנה בהדרגה, אך לא בקצב שגורם להחשיב מין זה כמצוי בסיכון. ישנם כ-10,000 פרטים בטבע, ומספרם ירד בפחות מ-10% בעשר השנים האחרונות. הארה הכחולה-צהובה נכחדה בטרינידד וטובגו, אך אוכלוסייתה שוקמה בטרינידד.