פועלי אגודת ישראל
היסטוריה

הסתדרות פועלי אגודת ישראל נוסדה בשנת תרפ"ב (1922) בלודז' בפולין, תחילה תחת השם "פועלי אמוני ישראל". ב־1924 הוקם סניף של התנועה בארץ ישראל שישב בירושלים. סניף אגודת ישראל בירושלים פרס באופן רשמי חסות על התנועה, אך בפועל תקע מקלות בגלגליה, וכעבור שנתיים, בשלהי 1926, היא נקלעה לקשיים כלכליים ניכרים וחדלה להתקיים. מטרות התנועה, כפי שהוצגו בראשית ימיה, היו:
לארגן את הפועלים על בסיס התורה, ולדאוג להגנתם המקצועית
ליצור נקודות התיישבות דתיות
להמציא עבודה ליהודים שומרי תורה
לייסד מוסדות קואופרטיביים ומוסדות סוציאליים שיפעלו על פי התורה
ליישב סכסוכים בין עובדים ומעבידיהם לפי חוקי התורה
לשאוף להשלטת התורה בחיי המדינה והכלכלה ובכל תחומי החיים
אחד המניעים ליסוד התנועה הייתה בעיית שמירת השבת במפעלים בבעלות יהודית בפולין, שהיו מחויבים על פי חוקי המדינה להשבית את פעילותם ביום ראשון וכפו על פועלים דתיים לעבוד בשבת. בשנת ה'תרפ"ג (1923) השתתף הרב דוד צבי זילברשטיין מחסידי גור כנציג פועלי אגודת ישראל בכנסייה הגדולה הראשונה. במהלך הדיונים הוא דיווח על פעילותה של תנועת פועלי אגודת ישראל והעלה דרישה מבעלי בתי חרושת החרדים להעסיק פועלים שומרי שבת.
היחסים בין פא"י ואגו"י בפולין היו מורכבים כבר מראשיתם. באמצע שנות העשרים החליטו ראשי פא"י בפולין להתנתק מאגו"י ולפעול כתנועה פוליטית עצמאית וכאיגוד פועלים.
ב־1933 נשלחו מטעם אגודת ישראל לארץ ישראל שני פעילים, יעקב לנדוי ובנימין מינץ, במטרה להקים מחדש את סניף פועלי אגודת ישראל בארץ, ולמעשה על מנת ליצור בסיס לאגודת ישראל ביישוב החדש, בנוסף על הסניף הירושלמי של אגודת ישראל שהשתייך ליישוב הישן. במסגרת החדשה התאגדו בעיקר עולים מגרמניה. האגודה נרשמה כחוק כאגודה עות'מאנית ביום 28 במרץ 1934. התנועה התמזגה עם 'הסתדרות הפועלים החרדים', שהוקמה זמן קצר קודם לכן.
בשנת 1935 חתמה התנועה על הסכם שיתוף פעולה מוגבל עם ההסתדרות הכללית לצורך קבלת עבודות וקופת חולים, שהתנגדה לארגוני פועלים עצמאיים מלבדה, על מנת לאפשר לפועלי קבוצת חפץ חיים קבלת עבודה. שיתוף פעולה זה היה מוגבל גם בשל התנגדות אגודת ישראל. ב־1937 נשלח נציג חפץ חיים לכנסייה הגדולה של אגודת ישראל כדי לקבל הסכמה לקבלת אדמות מהקרן הקיימת לישראל לצורך הקבוצה, חרף התנגדות התנועה לקק"ל, אולם נכשל בשליחותו. למרות ההתנגדות הובילה המצוקה של חברי הקבוצה את חברי פועלי אגודת ישראל להחליט בוועידתם ב־1941 על יצירת קשר עם המוסדות הציונים. להחלטה זו תרמה היחלשותה המשמעותית של אגודת ישראל באירופה, שרוב חבריה נרצחו בשואה. ב־1943 נחתם הסכם בין הסוכנות היהודית וקבוצת חפץ חיים בדבר הקצאת קרקע בסמוך לגדרה, בהסכמה שבשתיקה מצד הנהגת אגודת ישראל בארץ. החזון איש נשאל בסוגיה זו והציג גישה נייטרלית.
בחודש סיון ה'ת"ש (1940) נערכה הוועידה השלישית בפתח תקווה בשנת 1944 (ה'תש"ד) ערכה התנועה ועידה ארצית רביעית בפתח תקווה בתחילת חודש אלול ה'תש"י התכנסה הוועידה החמישית בתל אביב ובפתח תקווה בה הוחלט על הקמת הסתדרות עובדים דתיים ולהביא את ההחלטה לאישור מועצת גדולי התורה בחודש אב ה'תשט"ז (אוגוסט 1956) נפתחה הוועידה השישית באולם 'בית העם' בתל אביב.
לאחר השואה פעלו חברי פא"י באירופה לסייע לניצולי השואה והקימו קבוצות הכשרה לעליה לארץ. בנימין מינץ היה מיוזמי הקמת ועד ההצלה. "פעילותו של מינץ התמקדה בהפעלתם של נציגי התנועה בשתי שלוחות ההצלה של היישוב, בז'נבה ובאיסטנבול...לקראת סוף המלחמה עברו מאמציו של מינץ למוקד חדש. הצלה רוחנית, כלומר חילוץ יהודים שנקלעו בשנות המלחמה למקומות שמחקו את זהותם היהודית, ובראשם ברית המועצות, מצד אחד, ומוסדות נוצריים מצד אחר – ומעבר לכך, עידוד ניצולים במחנות העקורים לחזור ליהדותם ולעלות ארצה...עסק בגיוס שליחים, וערך מסע בן שמונה חודשים בין ריכוזי הניצולים באיטליה, בצרפת, בגרמניה ובפולין. בצרפת אף הקים מחנה מעבר לילדים, (שהיה בניהול משה בנימין קלינמן חיים גיטלר ויחיאל גרנטשטיין) 'נצח ישראל'" בקפריסין הקים ר' ליבל קוטנר מחשובי חסידי גור קבוצת הכשרה לעשרות משארית הפליטה ודאג להם לחזור למחצבתם ולהעלותם לארץ ישראל.
בי"ח בסיון ה'תש"ו לאחר שביקר בנימין מינץ בפולין שלח מכתבים אל האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלטר מגור בו מפרט את המצוקה והסכנות לשארית הפליטה הנמצאים בפולין ומבקשים רחמים לברוח מהמקום. ומכתב אל רבי ישראל אלטר ורבי שמחה בונם אלטר לעזור למען הצלת אחים מסכנת מוות... וכותב: " ... הנני שבע רצון שהייתי שם, כי הייתי למשיב נפש למאות ולאלפים, ואני מקווה לתוצאות טובות מביקורי זה, כי אני מרעיש עכשיו את כל העולם היהודי למען הצלת אחינו בפולין".
בתחילה פעלה התנועה בכפיפות ל'אגודת ישראל' העולמית ולמועצת גדולי התורה, אך עד מהרה הפכה התנועה ציונית יותר והיא שיתפה פעולה עם הנהגת היישוב בארץ.
הסמכות התורנית בתנועה הייתה נתונה לרב מאיר קרליץ. בשנת ה'תשט"ו 1955 נבחר הרב אשר זאב ורנר מטבריה לרבה של התנועה. לאחר פטירתו ב-ז' בטבת ה'תשי"ח (1958) שימשו הרב רפאל קצנלנבוגן והרב יצחק ידידיה פרנקל כסמכות רוחנית.