stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוסד השמיימי
עלילת הספר > ראשי העיר

80 ל"ה - פורסם לראשונה ביוני 1942 תחת השם "רסן ואוכף".
הסיפור מתרחש כשלושה עשורים אחרי אירועי הסיפור הקודם. במרוצת הזמן, הצליח כוכב טרמינוס, בזכות האוריינטציה המדעית הרבה שלו (הודות למפעל האנציקלופדיסטים) להשיג יתרון על פני שאר שכניו בגזרה, אולם כולם עדיין סובלים מהבידוד מהאימפריה הגלקטית הודות למיקומם בפאתי הגלקסיה. שליטתם מתבצעת על ידי המרת תושבי הכוכבים השכנים לדת מומצאת בשם "המדע", באמתלה זו חולקים אנשי טרמינוס את הטכנולוגיה שלהם עם שכניהם. טכנאי תחזוקה הם אלו שמהווים את מעמד הכמורה של דת המדע, והם עוברים את הכשרתם בטרמינוס. רבים מבין הכמרים אשר מוכשרים אינם מבינים את חשיבותה האמיתית של "דתם", ומתייחסים לטכנולוגיה מתקדמת כמתת האל לאדם.
בבסיס הסיפור, מתרחש מאבק בין סלבור הארדין, ראש העיר המכהן של טרמינוס, לבין סף סרמאק, מנהיג סיעה ריאקציונית, אשר דורש להפסיק לחלוק את הידע הטכנולוגי של טרמינוס עם שכניה, ולצאת למתקפה כנגדם. סרמאק צובר פופולריות ותמיכה רבה, דבר המקשה על הארדין להתעמת איתו.
סרמאק טוען בעיקר כנגד שליטי אנקראון, אשר מתכננים להתקיף את טרמינוס עצמה, בעזרת ספינת צי גלקטי שאנשי טרמינוס עצמם עזרו לשפץ. אולם סלבור הארדין ביקש שיעשו כמה שיפוצים נוספים בספינה, ללא ידיעת האנקראונים.
לאחר ניסיון תקיפה שנכשל מצד האנקראונים, מוכח שוב בפני כל שהארדין צדק בדרכיו ובמדיניות שהתווה. למרות שהאופוזיציה להארדין עדיין פופולרית, מעמדו מתחזק. עם תום האירועים מופיעה הקלטה של הארי סלדון. בהקלטה מודיע סלדון שבזכות הצלחת ההתמודדות עם המשבר, טרמינוס לא יאוים יותר על ידי שכניו.
עלילת הספר > הסוחרים

135 ל"ה בקירוב - פורסם לראשונה באוקטובר 1942 תחת השם "הטריז".
השלב הבא היה באמצעות סוחרי המוסד שהביאו את הקדמה הטכנולוגית אל שולי הגלקסיה והיוו את ראש החץ להשתלטותו הפוליטית של המוסד השמימי במרחביו.
הסיפור נפתח בתיאור של סוחר של המוסד השמיימי בשם לימאר פונייטס שנשלח לכוכב אסקון, שבו נאסר סחר עם המוסד מטעמים דתיים, כדי לחלץ סוכן שנתפס בשם אסקל גורוב. הסיפור מתאר כיצד פונייטס הצליח להתגבר על התיעוב הכללי ששרר באותו כוכב כלפי "מכונות השטן" של המוסד, באמצעות יצירת קשר עם אחד מיועציו של השליט והפיכתו לעשיר באמצעות מכונה הממירה מתכת לזהב. בסופו של דבר הסיפור מרמז שאותו יועץ בשם פרל עלה לשלטון והסיר את האיסור הדתי לסחר עם המוסד השמיימי.
עלילת הספר > נסיכי הסחר

155 ל"ה בקירוב - פורסם לראשונה באוגוסט 1942 תחת השם "הגדול והקטן".
בחלק זה מסופר על הובר מאלו, נסיך סחר שנשלח לכוכב קורל כדי לשאת ולתת עם המנהיג שלו, קומדור אספר, לאחר ששלוש ספינות מסחר של המוסד השמיימי נעלמו באופן מסתורי בגזרה הקרובה אליו. בניגוד לתפיסת ראש העיר ויועצו סוט שצריך לשרבב את הדת בכל עניין, סובר מאלו שסחר לשם סחר יקדם את הפוליטיקה של המוסד השמיימי ושעניין הדת הפך לאבן ריחיים על צוואר המוסד השמיימי ושאיפות ההתפשטות שלו, לאחר שבכוכבים רבים הבינו את העניין ואנשיהם נזהרים מאנשי הדת של המוסד השמיימי. מאלו מצליח לשכנע את אספר לרכוש מוצרים שונים שמייצר המוסד השמיימי, תוך ששניהם גוזרים מהמוצרים קופון שמן.
מאלו גם מגיע לבדו גם לכוכב הרחוק שבו שולט חמו של אספר, מתייר בו, יוצר קשר עם טכנאי של תחנת כוח במקום ומשכנע אותו לקחת אותו לסיור בתחנת הכוח. תוך כדי כך הוא מגלה את נקודות התורפה של התחנה.
בהמשך מתעמת מאלו עם יוראן סוט, שמבקרו על כך שאיננו מקדם את הדת יחד עם המסחר. סוט גורר אותו למשפט על כך שהפקיר להמונים בקורל כהן דת בשם ג'ורד פארמא, שביקש לקבל מקלט בספינתו, אך מאלו מצליח להוכיח במשפט כי פארמא היה שייך למשטרה החשאית של קורל ולא היה איש דת אמיתי. דבר שמעלה את האהדה לו בציבור וגורם לציבור לבחור בו לראש עירייה. בחלק זה של הספר מתרחש משבר סלדון השלישי של המוסד ומאלו מחליט להתגבר עליו באמצעות אי נקיטת פעולה. סוד הפעולה שלו הוא התלות הטכנולוגית של בני הכוכבים השונים במוצרים שמייצר המוסד השמיימי. כל כוכב וכל מפעל שלא יישמע לו פשוט יתמוטט, לאחר שהוא לא יספק לו חלקי חילוף שדרושים להמשך תפעולו.
דמויות

| הפסיכוהיסטוריונים> שם הדמות | הפסיכוהיסטוריונים> תפקיד | הפסיכוהיסטוריונים>  |
| --- | --- | --- |
| גאל דורניק | מתמטיקאי צעיר, יורשו העתידי של הארי סלדון |  |
| הארי סלדון | מתמטיקאי, אבי תורת הפסיכוהיסטוריה |  |
| ג'ריל | סוכן של הוועדה לביטחון הציבור, אשר עוקב אחר גאל דורניק |  |
| לינג' צ'ן | יו"ו הוועדה לביטחון הציבור, השופט במשפטו של הארי סלדון |  |
| לורס אבקים | עו"ד שמונה כדי להגן על גאל דורניק |  |
האנציקלופדיסטים
| אנסלם הוט רודריק | חייל ושליח מכוכב אנקראון לטרמינוס |  |
| בור אלורין | פסיכולוג טרנטוריאני שאימן את סלבור הארדין |  |
| ג'ורד פרה | חבר בוועד המנהל של אנציקלופדיית המוסד |  |
| לואיס פירנה | יו"ר הוועד המנהל של אנציקלופדיית המוסד |  |
| לונדין קרסט | חבר בוועד המנהל של אנציקלופדיית המוסד |  |
| לורד דורווין | נציב האימפריה |  |
| סלבור הארדין | ראש העיר הראשון של טרמינוס |  |
| תומז סוט | חבר בוועד המנהל של אנציקלופדיית המוסד |  |
| ייטה פולאם | חבר בוועד המנהל של אנציקלופדיית המוסד |  |
ראשי העיר
| דוקור וואלטו | פעיל במפלגת הריאקציונרים |  |
| ג'יים אורסי | פעיל במפלגת הריאקציונרים |  |
| המלך ליאופולד הראשון | מלך אנקראון |  |
| לם טרקי | פעיל במפלגת הריאקציונרים |  |
| לוי נורסט | פעיל במפלגת הריאקציונרים |  |
| לואיס בורט | פעיל במפלגת הריאקציונרים |  |
| הנסיך לפקין | הבן הבכור של וייניס |  |
| הנסיך ריג'נט וייניס | דודו של המלך ליאופולד |  |
| פולי וריסוף | כומר ושגריר המוסד באנקראון |  |
| סלבור הארדין | ראש העיר הראשון של טרמינוס |  |
| סף סרמאק | חבר מועצה בטרמינוס |  |
| ת'יאו אפוראט | כומר ראשי של ספינת הדגל של אנקראון, ויניס |  |
| יוהאן לי | מארגן ההפיכה של סלבור הארדין, ואיש סודו |  |
התפתחות סדרת ספרי המוסד

הספר יצא לאור לראשונה בארצות הברית בשנת 1951 כחלק מטרילוגית ספרים שהתבססו על לקט סיפורים קצרים, שפרסם אסימוב במגזין Astounding Science-Fiction בין השנים 1942–1944. לצורך הוצאת הספרים אסימוב אף הוסיף כמה סיפורים נוספים, על-מנת ליצור סדר כרונולוגי לסיפורים. תחילה פורסמה הטרילוגיה על ידי דפוס גנום, הוצאה קטנה שנסגרה שנים ספורות לאחר מכן. עקב סגירתה של ההוצאה לאור, שקנתה את זכויות ההפצה מאסימוב, לא הייתה באפשרותו לפרסם את הסדרה בהוצאתו לאור החדשה. [דרוש מקור] לאחר מספר שנים, נרכשו הזכויות לטרילוגיה על ידי חברת ההוצאה לאור הקבועה של אסימוב דאבלדיי שהוציאה את הספרים מחדש.[דרוש מקור] יש להניח שהסיבה להוצאה המחודשת הייתה ההתעניינות הגוברת של ציבור קוראיו של אסימוב בסדרה, והמוניטין שיצא לה בקרב חובבי הז'אנר. (הסדרה זכתה ב-1965 בפרס הוגו על סדרת הספרים הטובה ביותר במדע בדיוני). להפתעתו של אסימוב, ההוצאה המחודשת זכתה להצלחה מסחררת בחנויות הספרים. בלחץ מעריצים ובקשות חוזרות ונשנות מחברת ההוצאות שלו, בתחילת שנות ה-80 ניגש אסימוב לחבר ספרי המשך לסדרה המקורית, כ-30 שנה לאחר שפרסם את שלושת הספרים הראשונים.
לימים הוסיף אסימוב שני ספרי המשך לסדרה (פאתי המוסד, ומוסד וארץ), ושני ספרי קדם סדרה (בטרם המוסד ולקראת המוסד, המתארים התרחשויות שקורות כרונולוגית לפני ספרי הטרילוגיה המקורית). התפתחויות אלו אפשרו לאסימוב לשלב את סדרת המוסד עם סדרה נוספת מפרי עטו, סדרת ספרי הרובוטים, וכך ליצור אלטרנטיבה מגובשת ושלמה של עתיד האנושות.
הערות שוליים

↑  History as inspiration: Foundation trilogy
↑  The Early Asimov
↑  לאחר שניתח את העתיד האפשרי, ובירר כיצד ניתן יהיה לנווט את האנושות לתרחיש של 1,000 שנות חשיכה, סלדון הקליט את עצמו בהולוגרמה שאמורה להיות מוקרנת בכל פעם שמופיע משבר העלול לאיים על המשך קיומו של המוסד. מאחר שסלדון לא יכול לספר את תוכן המשבר, לרוב הוא נגלה רק לאחר שהמשבר נפתר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n94061491  MusicBrainz work: b24a7055-0a2e-4284-8db8-b9512c9376e2  VIAF: 180006583   WorldCat (עם VIAF): 180006583
ה'תק"ו

ה'תק"ו (5,506) ובקיצור תק"ו – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-27 בספטמבר 1745, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 14 בספטמבר 1746.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 7 שעות ו-468 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בחג. איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 15 במחזור העיבור ה-290. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 18 (סימנה יחלדז) במחזור השמש ה-197.
שנה זו היא שנת 1,677 לחורבן הבית, ושנת 2,057 לשטרות.
אירועים

ראתה אור מהדורה ראשונה של הכרוניקה "קורא הדורות"
רבי יוסף בן ג'וייא חוזר לארץ ישראל ומתיישב בצפת
נולדו

רבי דוד בידרמן, האדמו"ר מלעלוב (נפטר ב-ה'תקע"ד)
רבי מרדכי מקרמניץ, אדמו"ר חסידי מבית זלוטשוב (נפטר ב-ה'תק"פ)
נפטרו

רבי יחיאל היילפרין, מחבר "סדר הדורות", רבה של מינסק וראש הישיבה בה (נולד בסביבות ה'ת"כ)
רבי ברוך אברהם כ"ץ רפפורט, רבה של שוואבך ומגדולי הלוחמים בנחמיה חייא חיון ואחריו גם ברמח"ל (נולד ב-ה'תכ"ח)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחג, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
הוויזג'רק

הוויזג'רק (בהונגרית: Hévizgyőrk) היא עיירה בת כ-3,000 תושבים במחוז פשט, בנפת אסוד.
מיקום

הוויזג'רק נמצאת 35 ק"מ מזרחה מבודפשט, בחלק המזרחי של גבעות גדלה, בעמק הנחל גלגה. היישוב היה מיושב מתקופות פרהיסטוריות דרך ימי הביניים ועד ימינו. אחד המונומנטים המגדירים את עברו של העיירה היא כנסיית ימי הביניים שלה, שהמקומיים מכנים אותה "הכנסייה הישנה". הבניין ששוחזר בשנת 1988 נשמר מאז בקפידה.
תחנת הרכבת שלה, תחנת הוויזג'רק, ממוקמת על קו הרכבת בודפשט-הטוון.
היסטוריה

עמק הגלגה היה במשך אלפי שנים אטרקטיבי מאוד למי שרצה להתיישב באזור, שכן בנוסף למי הנחל, היו בעמק גם אזורים ראויים לעיבוד חקלאי ולגידול בעלי חיים. הממצא העתיק ביותר באזור הוא מהזמן העתיק וניתן להשתמש בממצאים אלה כדי להתחקות אחר הפעילות האנושית ותנאי החיים של תקופות שונות. רוב הממצאים נשארו מימי הביניים, אך גם ה"תיעוד" של תקופה זו מתגלה כלא שלם. הנתונים הראשונים המתייחסים לקיומה של אחוזה במקום מגיעים משנת 1438. בשנת 1482 מוזכר בכתובים מקום בשם ג'רק (Györk), מה שמרמז ככל הנראה על הוויזג'רק של ימינו.
כמו בחיי כל כפר, ההיסטוריה של הדת וההתיישבות שזורים זה בזה. כך זה גם במקרה של הוויזג'רק. בשנת 1700, על פי רישומי הביקורים בכנסייה, התגוררו בכפר תושבים משלוש עדות נוצריות. כיום ישנן ארבע כנסיות בעיירה, אחת מהן אנדרטה. בין שרידי הכנסייה הקלוויניסטית שנבנתה בשנת 1704, ראוי להזכיר את הגביע משנת 1723. הכנסייה הלותרנית בסגנון הקלאסיציסטי נבנתה בתחילת המאה ה-19. ליד העיירה ישנו אגם לדיג בשטח של כ-15 דונם.
יהודים אמנם חיו במקום, אך תולדותיהם אינם מתועדים.
ילידי המקום

קארוי גרה (נולד ב-18 באוקטובר 1856) – מחזאי יהודי-הונגרי.
קטלין גרה (נולדה ב-1853) – יהודייה-הונגרייה, אחותו המבוגרת של קארוי ינה, שהייתה משנת 1898 עד 1927 מנהלת בית היתומים היהודי לבנות בודפשט. ספרה האוטוביוגרפי "חיי" יצאה לאור בשנת 1939.
לקריאה נוספת

חומר ארכיוני אודות הוויזג'רק משנת 1931: תיאור כללי וספריית מחוז פשט-פיליס-שולט-קישקון (1931)(הקישור אינו פעיל)
הנזירה (ספר, 1796)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דני דידרו
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  מידה טובה, מציאות, אמונה טפלה, רוע, צביעות, קנאה, tyranny, חובה (אתיקה), sensationism, נשמה, נצרות, רצון, דיאלוג, גורל, אלימות, פילוסופיה, משפחה, unhappiness, מהפכה, מנזר, הרגשה, התכתבות, לילה, מוסר, אינטראקציה, שיקום מאובדן, חטא 
 מקום התרחשות:  פריז, אזור כפרי 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1796
 
הנזירה (בצרפתית: La Religieuse; באנגלית: The Nun או Memoirs of a Nun) הוא רומן צרפתי מהמאה ה-18 מאת דני דידרו. כתיבת הספר הושלמה כבר בשנת 1780, אך הספר לא ראה אור עד לשנת 1796, כ-12 שנה לאחר מותו של דידרו.
אודות הספר

הרומן לא נכתב במקור על ידי דני דידרו כיצירה ספרותית, אלא כמתיחה משוכללת שמטרתה לפתות את המרקיז מארק-אנטואן-ניקולאס דה קרויסמאר, בן לווייתו של דידרו, בחזרה לפריז. הרומן מורכב מסדרה של מכתבים המתיימרים להיות מנזירה בשם סוזן, אשר מפצירה במרקיז לעזור לה להתכחש לנדריה, ומתארת את חייה הבלתי נסבלים במנזר בו שוכנה בניגוד לרצונה.
מאוחר יותר ערך דידרו את המכתבים לרומן שמשך תשומת לב ציבורית הן לנוהג שהיה מקובל באותה התקופה - לכפות על נשים צעירות להצטרף למנזרים על מנת להיפטר מהן - והן לשחיתות שהשתררה כביכול בקרב אנשי דת ומוסדות דת. כאשר דידרו חשף את האמת אודות כתיבת הספר, נאמר כי המרקיז צחק על הגילוי, ובאופן לא מפתיע התנהג מאז בחמלה ובנדיבות למופת בנכונותו לעזור לאותה סוזן דמיונית.
הספר עובד מספר פעמים לקולנוע, הבולטים שבהם היו סרטו משנת 1966 של הבמאי ז'אק ריווט בכיכובן של אנה קארינה וליזלוטה פולבר וסרטו משנת 2013 של גיום ניקלו בכיכובה של איזבל הופר.
לקריאה נוספת

Abrams, Barbara Lise. (2009).  Le Bizarre and Le Décousu in the Novels and Theoretical Works of Denis Diderot: How the Idea of Marginality Originated in Eighteenth-Century France. Lewiston, New York: Edwin Mellen Press. ISBN 978-0-7734-4663-2
Clark, Andrew Herrick. (2008). Diderot’s Part. Burlington, Vt.: Ashgate Publishing. ISBN 978-0-7546-5438-4
Crouse, Gale. (Spring 1980). "Diderot's La Religieuse". Explicator 38.3, 1–2.
Mourão, Manuela. (Autumn 2001). "The Compromise of Enlightened Rationalism in Diderot's La Religieuse". Romance Quarterly 48.4, 223–239.
Mylne, Vivienne. (1981). Diderot, La religieuse. London: Grant & Cutler. ISBN 0-7293-0106-0
Vila, Anne C. (September 1990). "Sensible Diagnostics in Diderot's La Religieuse." MLN 105.4, 774–800.
Werner, Stephen. (2000). The Comic Diderot: A Reading of the Fictions. Birmingham, Ala.: Summa Publications. ISBN 978-1-883479-31-2
הערות שוליים

1 2 3  Coatesy, Tendance. "The Nun (La Religieuse): the Book, the Film and Diderot". נבדק ב-28 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Goldberg, Rita. Sex and Enlightenment: Women in Richardson and Diderot. Cambridge University Press. ISBN 0521260698, pp. 169–170.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12030903k (data)  GND: 4220062-3  SUDOC: 113211074  VIAF: 176573195   WorldCat (עם VIAF): 176573195
האימפריה הגרמנית (1848–1849)

האימפריה הגרמנית (בגרמנית: Deutsches Reich) היה ניסיון כושל לאחד את המדינות הגרמניות שנכללו בתוך הקונפדרציה הגרמנית ליצירת מדינת לאום גרמנית. הישות הוקמה באביב 1848 במהלך המהפכות הגרמניות על ידי האספה הלאומית של פרנקפורט. הפרלמנט בחר ביוהאן, ארכידוכס אוסטריה כראש המדינה הזמני שלו עם התואר 'עוצר אימפריאלי'. ב-28 במרץ 1849, חוקתה יושמה והפרלמנט בחר במלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, להיות המלך החוקתי של האימפריה עם התואר "קיסר הגרמנים". עם זאת, הוא דחה את העמדה. האימפריה הגיעה לקיצה בדצמבר 1849 כאשר ממשלת גרמניה המרכזית הוחלפה בוועדה מרכזית פדרלית.
האספה הלאומית הגרמנית (פרלמנט פרנקפורט) ראתה את עצמה כפרלמנט של אימפריה חדשה וחוקקה חוקים אימפריאליים. היא הקימה ממשלה זמנית והקימה את הצי הראשון של כל גרמניה. במאי 1849, מדינות גרמניות גדולות יותר כמו אוסטריה ופרוסיה אילצו את חברי הפרלמנט להתפטר. הממשלה הזמנית התקיימה עד דצמבר של אותה שנה. בקיץ 1851, הכריז הבונדסטאג של הקונפדרציה הגרמנית על ביטול החקיקה האימפריאלית. עם זאת, הבונדסטאג הגרמני והמדינות מעולם לא כינו את הממשלה הזמנית בלתי חוקית.
במהלך קיומה, כמה מדינות זרות הכירו באימפריה, כמו הולנד, שווייץ וארצות הברית. מורשת האימפריה מורכבת, למשל, מהניסיון של הבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1848 ומהחוקה של 1849. הצי הגרמני המודרני חוגג את יום השנה ה-14 ביוני בגלל החלטת הפרלמנט מ-1848 ליצור צי. הדגל שאומץ על ידי האימפריה בחוק בנובמבר 1848, הוא דגל גרמניה המודרנית (שחור-אדום-זהב).
היסטוריה

המדינה הוקמה על ידי האספה הלאומית של פרנקפורט באביב 1848, לאחר מהפכת מרץ. האימפריה פורקה בדצמבר 1849 כאשר ממשלת גרמניה המרכזית הוחלפה בוועדה מרכזית פדרלית.
האימפריה נאבקה להיות מוכרת על ידי מדינות גרמניות וזרות כאחד. מדינות גרמניה, המיוצגות על ידי האמנה הפדרלית של הקונפדרציה הגרמנית, ב-12 ביולי 1848, הכירו בממשלת גרמניה המרכזית. אולם בחודשים הבאים, המדינות הגרמניות הגדולות יותר לא תמיד קיבלו את הגזירות והחוקים של ממשלת גרמניה המרכזית והפרלמנט של פרנקפורט.
כמה מדינות זרות הכירו בממשל המרכזי ושלחו שגרירים: ארצות הברית, שוודיה, הולנד, בלגיה, שווייץ, סרדיניה, סיציליה ויוון. הרפובליקה הצרפתית השנייה והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד התקינו שליחים רשמיים כדי לשמור על קשר עם הממשלה המרכזית.
הצו החוקתי הראשון של האימפריה הגרמנית היה החוק הקיסרי בדבר הכנסת מעצמה מרכזית זמנית לגרמניה, ב-28 ביוני 1848. עם הצו הקים הפרלמנט של פרנקפורט את משרדי Reichsverweser (עוצר אימפריאלי, מונרך זמני) ושרים אימפריאליים. צו חוקתי שני, חוקת פרנקפורט, ב-28 במרץ 1849, התקבל על ידי 28 מדינות גרמניה אך לא על ידי הגדולות יותר. פרוסיה, יחד עם מדינות גרמניות אחרות, אילצה את הפרלמנט של פרנקפורט להתפרק.
כמה מההישגים של האימפריה הגרמנית הזו התגברו עליה: חוקת פרנקפורט שימשה כמודל במדינות אחרות בעשורים הבאים וחוק הבחירות שימש כמעט כלשונו ב-1867 לבחירת הרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית. Reichsflotte (הצי הקיסרי) שהוקם על ידי הפרלמנט של פרנקפורט החזיק מעמד עד 1852. החוק הקיסרי המוציא צו בדבר שטרות חליפין (Allgemeine Deutsche Wechselordnungen, שטרות חליפין גרמניים כלליים) נחשבו כחלים כמעט על כל גרמניה.
המשכיות ומעמד

לבני זמננו ולחוקרים היו דעות שונות לגבי מעמד המדינה של האימפריה הגרמנית של 1848/1849:
קבוצה אחת עקבה אחר נקודת מבט פוזיטיביסטית: חוק היה חוק סטטוטורי. היה צורך להסכים על חוקה לגרמניה עם ממשלות כל מדינות גרמניה. זו הייתה דעתם של המלוכנים והמדינות הגרמניות.
הקבוצה השנייה העריכה את חוק הטבע ואת עקרון ריבונות העם גבוה יותר; לאספה הלאומית לבדה הייתה הכוח לקבוע חוקה. זו הייתה דעתו של רוב הפרלמנט של פרנקפורט, אך בעיקר השמאל הרפובליקני.
במציאות ההבחנה הייתה פחות ברורה. רוב הפרלמנט של פרנקפורט, המבוסס על הקבוצות הליברליות, רצה להקים מערכת דואליסטית עם מונרך ריבוני שסמכויותיו יוגבלו על ידי חוקה ופרלמנט.
הקונפדרציה הגרמנית הוקמה בשנת 1815. ארגון אמנה זה להגנת השטחים הגרמניים חסר, לדעת התנועה הלאומית, ממשלה ופרלמנט. אבל זה הוכר בדרך כלל על ידי מעצמות גרמניות וזרות – כדי להקים מדינה לאומית, זה היה הכי קל להציג את זה כהמשך של הקונפדרציה. זו הייתה למעשה הדרך בה נקטה האספה הלאומית, אם כי במקור ראתה את עצמה כגורם מהפכני.
ההמשכיות בין הקונפדרציה הישנה לגורמים החדשים התבססה על שתי החלטות של האמנה הפדרלית של הקונפדרציה:
האמנה הפדרלית (המייצגת את ממשלות מדינות גרמניה) קראה לבחירות לפרלמנט של פרנקפורט באפריל/מאי 1848.
מדינות גרמניה הכירו מיד בארכידוכס יוהאן, ראש המדינה הזמני שנבחר על ידי הפרלמנט של פרנקפורט. ב-12 ביולי 1848 סיימה האמנה הפדרלית את פעילותה לטובת יורש העצר הקיסרי, הארכידוכס יוהאן. זו הייתה הכרה מרומזת בחוק בדבר הכוח המרכזי של 28 ביוני.
כמובן, מדינות גרמניה והאמנה הפדרלית קיבלו את ההחלטות הללו בלחץ המהפכה. הם רצו להימנע מהתפרקות הפרלמנט של פרנקפורט. (כבר באוגוסט הלחץ הזה דעך, והמדינות הגדולות החלו להחזיר את השלטון לידם) לפי ההיסטוריון ארנסט רודולף הובר, ניתן היה לקבוע המשכיות או אפילו זהות משפטית של הקונפדרציה ושל המדינה הפדרלית החדשה. המוסד הישן תוגבר בסדר חוקתי (זמני) והשם הקונפדרציה הגרמנית שונה לאימפריה הגרמנית. אולריך הובר מציין שאף אחת מהמדינות הגרמניות לא הכריזה על יורש העצר הקיסרי יוהאן וממשלתו כגזלן או בלתי חוקי.
כוח מדיני, טריטוריה ועם

אספת פרנקפורט ראתה את עצמה כבית המחוקקים הלאומי הגרמני, כפי שהתבטא במפורש בחוק האימפריאלי בדבר הכרזת החוקים האימפריאליים וגזירות המעצמה המרכזית הזמנית, מ-27 בספטמבר 1848. היא הוציאה חוקים קודם לכן, כמו החוק מ-14 ביוני שיצר את הצי הקיסרי. אולי החוק הבולט ביותר הכריז על זכויות היסוד של העם הגרמני שזכה לשבחים רבים, 27 בדצמבר 1848.
המעצמה המרכזית או הממשל המרכזי כללו את יורש העצר הקיסרי, הארכידוכס יוהאן, והשרים שהוא מינה. הוא מינה בדרך כלל את הפוליטיקאים שזכו לתמיכת הפרלמנט של פרנקפורט, לפחות עד מאי 1849. אחד השרים, הגנרל הפרוסי אדוארד פון פיקר, הואשם בכוחות הפדרליים וביצורים הפדרליים של הקונפדרציה הגרמנית. לממשל המרכזי לא היה הרבה מה למשול, שכן הממשל נשאר בידי המדינות הבודדות. אבל בפברואר 1849, 105 אנשים עבדו עבור הממשל המרכזי (בהשוואה ל-10 עבור האמנה הפדרלית).
הפרלמנט של פרנקפורט הניח באופן כללי ששטחה של הקונפדרציה הגרמנית הוא גם שטחה של המדינה החדשה. מישהו היה גרמני אם הוא היה נתין של אחת המדינות הגרמניות בתוך האימפריה הגרמנית (§ 131, חוקת פרנקפורט). בנוסף, הוא דן בעתידם של שטחים אחרים שבהם חיו גרמנים. חברי הפרלמנט התייחסו לעיתים לשפה הגרמנית המדוברת בטריטוריה, לעיתים לזכויות היסטוריות, לעיתים לשיקולים צבאיים (למשל, כאשר מדינה פולנית נדחתה כי היא תהיה חלשה מכדי לשמש מדינת חיץ נגד רוסיה). אחת הטריטוריות השנויות במחלוקת הייתה שלזוויג.
הערות שוליים

↑  Ernst Rudolf Huber: Deutsche Verfassungsgeschichte seit 1789. Band II: Der Kampf um Einheit und Freiheit 1830 bis 1850. 3rd edition, Kohlhammer Verlag, Stuttgart [et al.] 1988, p. 638.
↑  Simon Kempny: Die Staatsfinanzierung nach der Paulskirchenverfassung. Untersuchung des Finanz- und Steuerverfassungsrechts der Verfassung des deutschen Reiches vom 28. März 1849 (Diss. Münster), Mohr Siebeck, Tübingen 2011, p. 23.
↑  Ralf Heikaus: Die ersten Monate der provisorischen Zentralgewalt für Deutschland (Juli bis Dezember 1848). Diss. Frankfurt am Main, Peter Lang, Frankfurt am Main [et al.], 1997, p. 40/41.
↑  Ernst Rudolf Huber: Deutsche Verfassungsgeschichte seit 1789. Band II: Der Kampf um Einheit und Freiheit 1830 bis 1850. 3rd edition, Verlag W. Kohlhammer, Stuttgart [et al.] 1988, p. 634.
↑  Ulrich Huber: Das Reichsgesetz über die Einführung einer allgemeinen Wechselordnung für Deutschland vom 26. November 1848. In: JuristenZeitung. 33rd year, no. 23/24 (December 8, 1978), p. 790.
↑  Ralf Heikaus: Die ersten Monate der provisorischen Zentralgewalt für Deutschland (Juli bis Dezember 1848). Diss. Frankfurt am Main, Peter Lang, Frankfurt am Main [et al.], 1997, p. 127-129, also footnote 288.
↑  Jörg-Detlef Kühne: Die Reichsverfassung der Paulskirche. Vorbild und Verwirklichung im späteren deutschen Rechtsleben. Habil. Bonn 1983, 2rd edition, Luchterhand, Neuwied 1998 (1985), p. 380/381, 526; Dietmar Willoweit: Deutsche Verfassungsgeschichte. Vom Frankenreich bis zur Wiedervereinigung Deutschlands. 5th edition, C.H. Beck, München 2005, p. 304.
↑  Hans J. Schenk: Ansätze zu einer Verwaltung des Deutschen Bundes. In: Kurt G. A. Jeserich (ed.): Deutsche Verwaltungsgeschichte. Band 2: Vom Reichsdeputationshauptschluß bis zur Auflösung des Deutschen Bundes. Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart 1983, p. 155–165, here p. 164.
האספה הלאומית הגרמנית בפאולסקירכה, פרנקפורט
ה-Zentralgewaltgesetz היה הבסיס לממשלת גרמניה המרכזית.
דגל המלחמה והמסחר הקיסרי, על פי החוק מ-12 בנובמבר 1848
יוהאן, ארכידוכס אוסטריה, יורש העצר הקיסרי ודודו של הקיסר האוסטרי
חוק מבוא של זכויות היסוד, 27 בדצמבר 1848, בחתימת יורש העצר הקיסרי
ה'תק"י

ה'תק"י (5,510) ובקיצור תק"י – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-13 בספטמבר 1749, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 30 בספטמבר 1750.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 7 שעות ו-445 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זחג. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנה ראשונה לשמיטה, ושנת 19 במחזור העיבור ה-291. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 22 (סימנה כבלבז) במחזור השמש ה-197.
שנה זו היא שנת 1,681 לחורבן הבית, ושנת 2,061 לשטרות.
אירועים

רבי יהונתן אייבשיץ מתמנה כרבן של קהילות אה"ו לאחר פטירתו של רבי יחזקאל קצינאלפוגין
שופץ ארון הקודש של בית הכנסת האיטלקי הגדול במנטובה, כתובת ובה פרט השנה נחקקו על הארון המשמש כיום בהיכל ישיבת פוניבז'
רבי שלום שרעבי, הרש"ש, מתמנה לעמוד בראש ישיבת המקובלים בית אל, בידי ראש הישיבה הפורש, חמיו רבי גדליה חיון, שנפטר בשנה הבאה
רבי נתנאל וייל, ה"קרבן נתנאל", מתמנה כרבה של יהדות קרלסרוהה
רבי שמואל בן אביגדור, רבה האחרון של וילנה (הוחלט לא למנות אחריו רב ראשי לעיר), מתמנה כרבה של יהדות וילנה
רבי שלמה זלמן עמריך מתמנה כדיין ומורה הוראה בקהילת בית הכנסת מייזל בפראג
רבי מאיר יהודה לייב איסטרייך מתמנה כרבה הראשון של קראלי
נדפס בוונציה הכרך הראשון של האנציקלופדיה היהודית פחד יצחק, יצירתו של רבי יצחק למפרונטי
רבי אברהם מאיר אפשטיין, אז בן 24, מתמנה לכהונתו הרבנית הראשונה, כרבה של ליסקובי
נולדו

רבי צבי מנחם אוירבך - האדמו"ר השני בשושלת אניפולי ובנו של רבי זושא (נפטר ה'תקע"ד)
רבי משה מינץ - מחשובי רבני הונגריה בדורו (נפטר ה'תקצ"א)
רבי שמואל לנדא - ראב"ד פראג, בנו של הנודע ביהודה, ומחבר "שיבת ציון" (נפטר ה'תקצ"ה)
נפטרו

ז' בניסן – רבי יצחק מדרוהוביץ', מגיד מישרים, אביו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
ה' באב – רבי גדליה חיון, מייסד ישיבת המקובלים בית אל, שד"ר ומקובל.
רבי חיים טולידאנו, מהרח"ט, רבה של מקנס שבמרוקו.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחג, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
הווילה הרומאית בקזאלה

הווילה הרומאית בקזאלה (באיטלקית: Villa Romana del Casale, בסיציליאנית: Villa Rumana dû Casali) היא וילה רומאית שנבנתה ברבע הראשון של המאה ה-4. היא נמצאת כ-5 קילומטרים מן העיירה פיאצה ארמרינה בסיציליה. וילה זו מהווה דוגמה מעולה לבניית המותרות הרומאית, ומשקפת את המעמד החברתי והכלכלי של אותה תקופה. הווילה מתייחדת בציורי הפסיפס שבה: זהו האוסף הגדול ביותר של ציורים כאלה בעולם, כמו גם העשיר והמורכב ביותר.[דרוש מקור] איכותם ומקוריותם של הפסיפסים יוצאת דופן.[דרוש מקור] הווילה היא אחד מ-44 אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו באיטליה.