stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלוש עשרה
עלילה

טרייסי היא ילדה בת 13 החיה עם אמה החד-הורית מלאני, מכורה לסמים לשעבר, ואחיה הבכור מייסון. טרייסי מוזמנת על ידי איבי זאמורה, ילדה פופולרית בבית ספרה ושכבה מעל טרייסי לבילוי משותף. השמחה שבקבלה לחברה מוחלפת במהרה בעצב לאחר שטרייסי מגלה שאיבי ביקשה רק ללעוג לה ולא התכוונה לממש את הצעתה. טרייסי מחליטה לצאת לבלות לבד, ובעודה מטיילת בשדרות הוליווד היא רואה את איבי וחברה נוספת גונבות בגדים מחנות. טרייסי, המבקשת לנשוא חן בעיני איבי, מחקה את מעשיה וגונבת ארנק מאישה זרה. תוכניתה מצליחה ועד מהרה איבי הופכת לחברתה ואף עוברת לגור בביתה של טרייסי.
עם החשיפה לתרבות הנהנתנות של איבי התנהגותה של טרייסי מתחילה להדרדר. היא מתלוננת בפני הוריה הגרושים על מצבם הכספי, שמונע ממנה לקנות מוצרים ובגדים אופנתיים, זונחת את חברותיה הקודמות, מדרדרת בלימודים, נוהגת בהפקרות מינית, משתמשת בסמים ומתייחסת בגסות לסובבים אותה.
מלאני, אמה של טרייסי, שמה לב להידרדרות אשר חלה בבתה ומבינה כי מקור השינוי הוא חברתה החדשה. מלאני מחליטה להוציא את איבי מביתה ובכך לנסות ולהקטין את השפעתה על טרייסי. איבי נשלחת לדודתה ברוק, שם היא טוענת כי דווקא טרייסי היא זו שאחראית להתנהגות השתיים.
הסרט מגיע לשיאו בעימות בביתן של מלאני וטרייסי לבין ברוק ואיבי. אלו האחרונות מאשימות את טרייסי בהידרדרות של איבי, בעוד שמלאני מגנה על בתה וטוענת כי הייתה ילדה נורמטיבית בטרם פגשה באיבי. לבסוף מגלה מלאני צלקות על ידה של טרייסי - עדות לניסיון התאבדות שביצעה ומגרשת את ברוק ואיבי מהבית. הסרט מסתיים באופן אופטימי ומראה קרבה חדשה בין האם לבתה ואת טרייסי נהנית וצוחקת כילדה רגילה.
ביקורות ופרסים

הסרט זכה לביקורות חיוביות. באתר Rotten Tomatoes הוא מדורג ב-81 אחוזי טריות, וב-76 אחוזים לפי ביקורות הקהל.
הולי האנטר זכתה למועמדות לפרס אוסקר עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר. הן האנטר והן אוון רייצ'ל ווד זכו למועמדויות לפרס גלובוס הזהב, כאשר האנטר הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ורייצ'ל ווד לשחקנית הראשית בסוגת הדרמה.
הערות שוליים

↑  אורי קליין, שלוש עשרה, באתר הארץ, 23 בפברואר 2004
סטפן באהוקן

סטפן סדריק באהוקן (בצרפתית: Stéphane Cédric Bahoken; נולד ב-28 במאי 1992) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ בקייסריספור.
חיים אישיים

אביו של באהוקן, פול היה כדורגלן בעברו ששיחק בקבוצות שונות בצרפת ובנבחרת קמרון עמה אף השתתף עימה במונדיאל 1982. אימו היא צרפתית.
ב-20 באוקטובר 2020 נידון לארבעה חודשי מאסר בפועל עקב תקרית אלימה עם בת זוגו וקנס של 2000 אירו ושלושה חושים נוספים וקנס נוסף על תנאי.
קריירת מועדונים

באהוקן נולד בגראס והתחיל לשחק כדורגל בקבוצות ילדים מקומיות. בגיל 12 הצטרף לקבוצת הנוער של ניס. במחזור האחרון של עונת 2010/2011 לאחר שבילה שבע שנים באקדמיה של המועדון מאז גיל שתים עשרה. במשחק האחרון של העונה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-1 לוואלנסיין. במהלך העונה שלאחריה חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון. בעונת 2012/2013 הפך לשחקן הרכב במועדון, אך במהלך העונה נפצע בברכו וכשהחלים שיחק בקבוצת המילואים של המועדון. עת ששיחק בה, נקלע לתקרית אלימה שבעקבותיה הושעה לשלוש משחקים.
ב-30 באוגוסט 2013 הושאל לסנט מירן מליגת העל הסקוטית עד לסיום העונה, אך בעקבות סכסוך עם ראשי המועדון באהוקן חזר לניס בינואר 2014. אמנם, מאחר שבעקבות חוקי פיפ"א לא יכל לשחק עבור מועדון נוסף הוחלט להחזירו לסנט מירן לאחר שיחה עם מאמן הקבוצה.
ב-29 ביולי 2014 חתם בשטרסבורג. ב-2 בדצמבר 2017 הבקיע את שער הניצחון במשחק הליגה נגד פריז סן-ז'רמן.
ב-8 ביוני 2018 חתם לארבע שנים באנז'ה.
ב-15 ביולי 2022 באהוקן חתם בקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
קריירה בינלאומית

באהוקן אמנם נולד בצרפת ואף שיחק בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 20, אך בשנת 2018 החליט לייצג את קמרון ולמעשה סגר מעגל כאשר לבש את מדי הנבחרת אותם לבש אביו. ב-25 בנמרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד כוויית.
באהוקן השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
משתנה קפאידי

כוכב הצפון (בקצה העליון של הדובה הקטנה) הוא המשתנה הקפאידי הקרוב ביותר אלינו, במרחק של 133 פארסק, או 436 שנות אור. התמונות מימין צולמו על ידי טלסקופ החלל האבל.
משתנה קפאידי הוא כוכב ענק בעל בהירות נראית המשתנה במחזור קבוע, בתדירות אופיינית המתבטאת בעקומת בהירות שונה לכל כוכב. הקטגוריה הזו קרויה על שם הכוכב δ בקפאוס, שהוא משתנה קפאידי, אחד הראשונים שהתגלו. המשתנים הקפאידיים מתאפיינים גם במחזורי בהירות מדויקים מאוד.
בשנת 1908 גילתה האסטרונומית הנרייטה ליוויט כי קיים קשר בין זמן מחזור הבהירות של משתנה קפאידי לבין הבהירות המוחלטת שלו. תגלית זו איפשרה את השימוש במשתנים קפאידיים כנרות תקניים למדידת מרחקים ביקום, דבר שאיפשר (בזכות הבהירות הגדולה שלהם) להרחיב את מדידת המרחקים לטווחים שמעבר לשביל החלב. כיום (2013) ניתן לבצע מדידות מרחק באמצעות משתנים קפאידיים עד לתחום של כ-10 גיגה-פארסק; גודלו של היקום הנצפה, על פי הערכות חדשות, מוערך בכ-14 גיגה-פארסק.
הקשר בין זמן המחזור של קפאיד מהטיפוס הקלאסי (ראו להלן) לבהירות המוחלטת שלו נתון על ידי הנוסחה האמפירית:  M_{a}=-2.81\log(C)-1.43 כשזמן המחזור C נתון בימים; הבהירות מתקבלת ביחידות של סקלת הבהירות הלוגריתמית.
היסטוריה של המחקר

ב-10 בספטמבר 1784, האסטרונום האגנלי אדוארד פיגוט (אנ') זיהה את השונות של אטה אקווילה (אנ'), הנציגה הידועה הראשונה של מחלקה של משתני קפאיד קלאסיים. כמה חודשים לאחר מכן גילה ג'ון גודריק את הכוכב הקפאידי הקלאסי, Delta Cephei, כמשתנה קפאידי. עד סוף המאה ה-19 מספר המשתנים הקפאידים גדל לכמה עשרות. רוב הקפאידים היו ידועים מצורות עקומת האור הייחודית עם העלייה המהירה בבהירות וגיבנת, אך חלקם בעלי עקומות אור סימטריות יותר היו ידועים כג'מינידים על שם אב הטיפוס ζ Geminorum (אנ').
בשנת 1902 קיבלה האסטרונומית הנרייטה ליוויט משרה קבועה כמחשבת אצל אדוארד צ'ארלס פיקרינג, עבודה שנחשבה אז לפשוטה ומייגעת, כחלק מצוות הנשים שכונה "מחשבות הרווארד", שנשכרו על ידו במטרה למדוד ולקטלג את בהירותם של כוכבים באוסף לוחות הצילומים של מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד,.
ליוויט זיהתה כ-2,400 כוכבים משתנים, כמחצית מהכוכבים המשתנים שהיו ידועים באותו זמן, רובם בתמונות מענני מגלן. ב-1908 פרסמה את עבודתה ב-Annals of the Astronomical Observatory of Harvard College שבה דיווחה על כך שמספר כוכבים משתנים הפגינו תבנית משותפת: כוכבים בהירים יותר היו בעלי זמן מחזור השתנות ארוך יותר. לאחר מחקר נוסף, אישרה ליוויט ב-1912 כי משתנים קפאידים בעלי בהירות נראית רבה הם אכן בעלי זמן מחזור גדול יותר, ושהיחס בין הבהירות המוחלטת לזמן המחזור הוא צמוד וניתן לחזוי. (לייויט בחנה קפאידים המצויים ב-ענן מגלן הקטן והניחה שכולם נמצאים בערך במרחק שווה מכדור-הארץ. הדבר אפשר לה להסיק שהיחס מתקיים לא רק על הבהירות נראית אלא על הבהירות המוחלטת.)
חשיבותו הגדולה של הקשר הזה למחקר האסטרונומי, הייתה שהוא סיפק אמת מידה לקביעת מרחקים ביקום. שנה אחת לאחר שליוויט פרסמה את תוצאותיה, קבע איינר הרצשפרונג את המרחק אל מספר קפאידים בשביל החלב, ובאמצעות מדידה זו ניתן היה לקבוע את המרחק לקפאידים נוספים.
ב־1923 האסטרונום אדווין האבל גילה משתנים קפאידיים בגלקסיית אנדרומדה. גילוי זה הראה שגרמי שמים אלה נמצאים בגלקסיה נוספת לשביל החלב, ולא בערפילית בתוכו. הגילוי גם הביא לסיום את "הוויכוח הגדול" בשאלה אם קיימות ביקום גלקסיות אחרות, בנוסף לשביל החלב.
הפיזיקאי וולטר באד (אנ') גילה שיש מספר סוגים של משתנים קפאידים. באד עבד במצפה הר וילסון ובמהלך מלחמת העולם השנייה, הוא ניצל את תנאי האפלה בזמן המלחמה (שהפחיתו את זיהום האור), כדי להעריך כוכבים במרכז גלקסיית אנדרומדה בפעם הראשונה. תצפיות אלו הובילו אותו להגדיר "אוכלוסיות" מובהקות לכוכבים (אוכלוסייה I ואוכלוסייה II). אותן תצפיות הביאו אותו לגלות שיש שני סוגים של כוכבי משתנים קפאידים. באמצעות תגלית זו חישב מחדש את גודל היקום היקום הידוע, והכפיל את החישוב הקודם שעשה אדווין האבל ב-1929. בשנת 1952 הוא הכריז על ממצא זה, בפגישה של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי ברומא, דבר שגרם לתדהמה ניכרת. במקביל תגלית זו גם הגדילה מאד את גיל היקום - עד אז מדענים חשבו כי היקום הוא בן 2-3 מילארדי שנים, והתגלית של באד הובילה למסקנה כי היקום עתיק פי פי 2-4 ממה שנחשב עד אז. דבר זה גם פתר קושיה נוספת - בתקופה זו כבר ידעו המדענים כי גיל כדור הארץ הוא כ-4.5 מיליארד שנה, ונראה היה כי קיים פרדוקס לפיו גיל כדור הארץ עתיק יותר מגיל היקום.
מנגנון הפעימה של משתנים קפאידיים

כיום מקובלת הסברה, שקפאידים הם כוכבי ענק שנמצאים בשלבים האחרונים של חייהם. כוכבים אלו סיימו את תקופת הסדרה הראשית, והם מקיימים בליבתם היתוך גרעיני של הליום ליסודות כבדים יותר.
ההסבר המקובל למחזור התאורה של הקפאיד ידוע בכינוי "השסתום של אדינגטון", או "מנגנון Kappa":
הליום מיונן פעמיים (כלומר שאיבד 2 אלקטרונים) אטום לאור, יחסית להליום מיונן פעם אחת (שאיבד רק אלקטרון אחד). פליטת החום מתוך הכוכב מגדילה את כמות ההליום המיונן פעמיים בשכבה החיצונית של הכוכב, שכולא את האור ומאיץ את תהליך החימום. זהו החלק העמום ביותר של מחזור התאורה. ההליום החם מתפשט, מגדיל את נפחו ומתחיל להתקרר. כתוצאה מכך, הוא הופך להליום מיונן פעם אחת, שמאפשר לאור הכוכב לעבור דרכו - זהו החלק המואר ביותר במחזור התאורה של הכוכב. בריחת האור גורמת להאצת תהליך הקירור, ולדחיסתו של ההליום שוב כלפי פני הכוכב, שם הוא מתחמם, עובר יינון נוסף, והמחזור מתחיל מחדש. ל-δ בקפאוס, למשל, מחזור "פעימה" של 5.36634 ימים.
טיפוסים של משתנים קפאידיים

קיימים סוגים שונים של משתנים קפאידיים, וחשוב להבחין ביניהם כדי לדייק בשימוש בנוסחה המתאימה לכל סוג. להלן הסוגים הידועים:
קפאידים קלאסיים (או קפאידים מטיפוס I): קפאידים בעלי מחזור סדיר מאוד, שבין ימים אחדים לחדשים, עשירים ב"מתכות" (יסודות הכבדים מהליום), ומסה שבין 4 ל-20 מסות שמש. כוכבים אלו משמשים את האסטרונומים למדידת מרחקים בתוך הקבוצה המקומית של גלקסיות. δ בקפאוס הוא משתנה קפאידי קלאסי.
קפאידים מטיפוס II: משתנים מאוכלוסייה 2, קטנים ועתיקים יותר, פחות עשירים במתכות, ובעלי מחזור שבין 1 ל-50 ימים. משמשים למדידת מרחקים בתוך שביל החלב והגלקסיות הקרובות ביותר.
משתני RR בנבל - כוכבים אלו דומים לקפאידיים מאוכלוסייה II, אך הם זקנים יותר ובהירים פחות, הם נפוצים יחסית בצבירים כדוריים ומאפשרים להעריך את מרחקו של הצביר. ההשתנות שלהם נעה בין 0.2 ו-2 דרגות בהירות וזמן המחזור נע ממספר שעות ליומיים.
קפאידים ננסיים (נקראים גם משתנים מטיפוס δ במגן): משתנים בעלי מחזור טיפוסי של מספר שעות. שימשו למדידת מרחקים בענן מגלן הגדול.
קפאידים אנומליים
הערות שוליים

↑  דלתא בקפאוס מתאפיין בידיעה מדויקת יחסית של המרחק אליו, כתוצאה מהיסט מובחן באופן מיוחד.
↑  המרחק הגדול ביותר שנמדד עד כה, על פי התאוריה, הוא לסופרנובה SN SCP-0401, שעליה דיווח פרויקט הסופרנובה של המעבדה הלאומית לורנס ברקלי (SCP) בינואר 2013. דווח על מודול-מרחק של 45.57, שפירושו מרחק של 13 גיגה-פארסק, או 42 מיליארד שנות אור. על פי הנוהג המקובל להעניק לסופרנובות שמות של מלחינים, זו האחרונה קרויה על שמו של אמן הג'אז צ'ארלס מינגוס.
↑  "מפה של היקום", ב"מגזין האסטרופיזיקלי", 2003
↑  קבוצת הנשים הזו נודעה ביסודיות ובדיוק העבודה שלהן. הן נודעו בכינוי ההרמון של פיקרינג. תמורת שכר קטן יותר מהגברים, הן הצליחו לסרוק ולאפיין אלפי כוכבים, והוציאו תחת ידן נתונים מדויקים ומועילים. מסופר, שפיקרינג שכר אותן לאחר שהתרגז על העבודה הרשלנית שביצעו הגברים שעבדו לפניהן, ואמר להם: "המשרתת שלי יכולה לעשות עבודה טובה יותר!" עוזרת הבית שלו, הנרייטה ליוויט, אכן נשכרה לעבודה במקום הגברים, ואכן עשתה עבודה טובה יותר.
↑  ריצ'רד פיינמן, אתה בטח מתלוצץ, מיסטר פיינמן!, 1995, עמ' 225
↑  גרסה פשטנית של ההסבר הזה הציע ג'ון גודריק (John Goodricke) כבר בשנת 1783, בגיל 19, בעקבות צפייה בכוכב המשתנה אלגול. בשנת 1917 שיכלל ארתור אדינגטון את ההסבר והוסיף לו את מנגנון חסימת האור; אך רק ב-1953 זיהה סרגיי זבאקין את מנגנון היינון הכפול של הליום.
↑  "משתנים קפאידים", (באנגלית)
↑  ואלטר באדה גילה ב-1954 את ההבחנה בין קפאידים קלאסיים לטיפוס II, ובכך פתר בעיה של חוסר עקביות במדידות שהסתמכו על הראשונים, מפני שהתברר שבהירותם גדולה משחשבו, ועל כן המרחקים אליהם בקירוב כפולים מהידוע עד אז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4240327-3 
הנרייטה ליוויט
מיקומם של המשתנים הקפאידיים ברצועת אי-היציבות שבדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל
מיקיפסה

מיקיפסה (בלטינית: Micipsa) או מכוסן (בנומידית (אנ'): MKWSN, בפיניקית: 𐤌𐤊𐤅𐤎𐤍 – מכוסן) היה מלך נומידיה בין 149–118 לפנה"ס. בנו של מסיניסה, אחיהם של מסטנבל (אנ') וגולוסה, ואביהם של היימפסל הראשון ואדהרבעל. לאחר מותו פרצה מלחמת יוגורתה.
ביוגרפיה

הוא נזכר לראשונה במאורעות משנת 151 לפנה"ס, עת יצא לשליחות דיפלומטית יחד עם אחיו גולוסה לקרתגו. השליחות נכשלה ופרצה המלחמה הפונית השלישית, שמיקיפסה נטל בה חלק ככל הנראה. בשנת 148 לפנה"ס מת מסיניסה ובעודו על ערש דווי ביקש מהמצביא הרומאי פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס לחלק את ממלכתו בין בניו. סקיפיו קיים צוואה זו בנאמנות, והממלכה חולקה. אולם גולוסה ומסטנבל מתו, ככל הנראה ממגפה, ומיקיפסה הפך למלך היחיד של נומידיה. הוא אף אימץ את יוגורתה, בנו של מסטנבל.
שנות מלכותו של מיקיפסה היו שלוות ורגועות, נומידיה הייתה אז בשיא כוחה. אולם מיקיפסה היה מודאג מבנו המאומץ יוגורתה, שהיה מוכשר ופיקח יותר משני בניו של מיקיפסה, אדהרבעל, והיימפסל. מיקיפסה שלח אותו לסייע לרומאים במלחמת נומאנטיה, בתקווה שימות שם. אולם הוא חזר משם עטור תהילה, ובידו מכתב מהמפקד הרומאי שמשבח את אומץ ליבו ופיקחותו של יוגורתה, כולל רמיזה מהמפקד הרומאי לכך שיוגורתה הוא המתאים לשלטון מבין בניו של מיקיפסה. מיקיפסה התייחס אל יוגורתה בחשש ובכבוד, ולפני מותו ציווה ששני בניו ויוגורתה ישלטו יחד. הוא הפציר ביוגורתה שיזכור את הטובות שהוא גמל לו, וישמור על השלום עם שותפיו לשלטון יוגורתה הסכים.
ההסדר שקבע מיקיפסה לא החזיק מעמד, וזמן קצר לאחר מותו פרצה מלחמת יוגורתה.
לקריאה נוספת

סאלוסטיוס קריספוס, תרגום: שרה דבורצקי, קאטילינא-יוגורתה - קטעים מדברי הימים, ירושלים: מוסד ביאליק, 1968
הערות שוליים

↑  KAI 101
↑  KAI 101, 112, 141, 161
↑  גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "מלחמת יוגורתה", סעיף 6.
↑  גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "מלחמת יוגורתה", סעיף 7.
↑  גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "מלחמת יוגורתה", סעיף 9.
↑  גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "מלחמת יוגורתה", סעיף 10.
הכתובת הנאו־פונית של מכוסן/מיקיפסה (KAI 161)
חוקת ניו זילנד

החוקה של ניו זילנד היא סך כל החוקים והעקרונות הקובעים את המבנה הפוליטי של ניו זילנד. שלא כמו מדינות רבות אחרות, לניו זילנד אין מסמך חוקתי יחיד. זוהי חוקה לא פורמלית, שמהווה שילוב של מקורות כתובים ומקורות בלתי כתובים.  לחוק החוקה 1986 יש תפקיד מרכזי בחוקה,  לצד אוסף חוקים אחרים, צווים במועצה, מכתבי הרשאה, החלטות של בתי המשפט, עקרונות אמנת ואיטנגי,   ומסורות ומוסכמות בלתי כתובות. בניו זילנד לא קיים הבדל טכני בין חוקים רגילים לחוקים הנחשבים " משפט חוקתי "; שום חוק לא זוכה למעמד גבוה יותר.   ברוב המקרים הפרלמנט של ניו זילנד יכול לבצע "רפורמה חוקתית" פשוט על ידי העברת פעולות של הפרלמנט, ובכך יש לו את הכוח לשנות או לבטל אלמנטים של החוקה. עם זאת, ישנם כמה חריגים לכך – חוק הבחירות 1993 מחייב הוראות מסוימות שניתן לתקן רק לאחר משאל עם.
לאחר עשרות שנים של ממשל עצמי, ניו זילנד זכתה בעצמאות סטטוטורית מלאה מבריטניה ב-1947. כיום זוהי מונרכיה חוקתית עם דמוקרטיה פרלמנטרית.   המלך של ניו זילנד הוא ראש המדינה – המיוצג בממלכת ניו זילנד על ידי המושל הכללי – והוא מקור הכוח המבצע, השיפוטי והמחוקק, למרות שהכוח האפקטיבי נמצא בידיהם של שרים שנבחרו לבית הנבחרים של ניו זילנד שנבחר באופן דמוקרטי.  מערכת זו מבוססת על " מודל ווסטמינסטר ", אם כי מונח זה אינו מתאים יותר בהתחשב בהתפתחויות החוקתיות המיוחדות לניו זילנד. לדוגמה, ניו זילנד הקימה בית מחוקקים חד-ביתי בתוך עשור מעצמאותה הסטטוטורית.
מקורות החוקה

החוקה כוללת, בין היתר, את המקורות הבאים:
| שם | תאריך | סוג | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
| עקרונות הסכם ואיטנגי | 1840 | אמנה | האמנה היא הסכם שנערך בין ראשי המאורים ונציגי הכתר הבריטי. זהו "המסמך המכונן" של ניו זילנד. הפניות ל"עקרונות אמנת ואיטנגי" מופיעות במספר חוקים. |
| מדריך הקבינט | 1979 | אמנה | מתאר את נוהלי הקבינט ונחשב כ"מדריך הסמכותי לקבלת החלטות עבור שרים וצוותיהם ועבור משרדי הממשלה". |
| חוק המידע הרשמי | 1982 | חוק | מספק חופש מידע ושקיפות ממשלתית. |
| מכתבי הרשאה המהווים את משרד המושל הכללי של ניו זילנד | 1983 | מכתבי הרשאה | מתאר את תפקיד המושל הכללי ואת תפקידה של המועצה המבצעת. |
| חוק החוקה | 1986 | חוק | מתאר את שלושת זרועות הממשל. החליף את חוק החוקה של ניו זילנד משנת 1852. |
| חוק יישומי החוקים האימפריאליים | 1988 | חוק | שילוב של חוקים חוקתיים בריטיים חשובים בחוק ניו זילנד, כולל מגנה כרטה, חוק הזכויות 1689 וחוק ההסדר 1701. |
| חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד | 1990 | חוק | מונה את זכויות האזרחים מול המדינה; מאגד לחוק חלק מהחובות של ניו זילנד במסגרת האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות. |
| חוק בחירות | 1993 | חוֹק | מתאר את בחירת חברי הפרלמנט. |
| חוק בתי המשפט הבכירים | 2016 | חוק | מתאר את סמכות השיפוט של הרשות השופטת של ניו זילנד ומהווה את בתי המשפט הגבוהים בניו זילנד כולל בית המשפט העליון של ניו זילנד כבית המשפט האחרון לערעורים של ניו זילנד. |
אלמנטים

חוקת ניו זילנד אינה מאוגדת והיא נמצאת במסמכים משפטיים פורמליים, בהחלטות של בתי המשפט ובפרקטיקות (שחלקן מתוארות כמוסכמות). היא קובעת כי ניו זילנד היא מונרכיה חוקתית, שיש לה שיטת ממשל פרלמנטרית, וכי היא דמוקרטיה ייצוגית. היא משקפת יותר ויותר את העובדה שהסכם ואיטנגי נחשב למסמך מכונן של הממשלה בניו זילנד.  יש לראות את החוקה גם בהקשרה הבינלאומי מכיוון שמוסדות ממשלתיים בניו זילנד חייבים להתחשב יותר ויותר בהתחייבויות ובסטנדרטים הבינלאומיים.
חוק החוקה משנת 1986 מתאר את שלוש זרועות הממשל בניו זילנד: הרשות המבצעת (המועצה המבצעת, שכן לקבינט אין מעמד משפטי פורמלי), הרשות המחוקקת (בית הנבחרים והריבון בפרלמנט) והרשות השופטת (מערכת בתי המשפט).
אלמנטים > שליט

לפי חוק החוקה 1986, ניו זילנד היא מונרכיה חוקתית, שבה תפקידו של הריבון השולט הוא חוקי ומעשי כאחד. העיקרון הבסיסי הוא דמוקרטיה, כאשר כוח פוליטי מופעל באמצעות פרלמנט שנבחר באופן דמוקרטי – זה נחשב לעיתים קרובות כ"המונרך שולט אבל הממשלה שולטת כל עוד יש לה את תמיכת בית הנבחרים". חלק 1 של חוק החוקה מתאר את "הריבון", המלך השולט, כראש המדינה של ניו זילנד.
אלמנטים > מוסדות ממשלתיים

הזרועות המחוקקות, המבצעות והמשפטיות של ניו זילנד פועלות בהתאם לחוק החוקה 1986 ולמוסכמות שונות בלתי כתובות, שנגזרות משיטת וסטמינסטר.
בניו זילנד קיים בית מחוקקים בשם הפרלמנט של ניו זילנד, המורכב מהמלך של הפרלמנט ובית הנבחרים. על פי עקרון הריבונות הפרלמנטרית, הפרלמנט רשאי להעביר כל חקיקה שירצה. מאז 1996, ניו זילנד משתמשת בשיטה היחסית של חברים מעורבים (MMP), שהיא בעצם ייצוג יחסי עם מושבים של חברים בודדים (שיכולה להשפיע על המידתיות של הבית, אבל רק במידה מוגבלת). שבעה אלקטורלים נשמרים כיום לחברים שנבחרו ברשימה מאורית נפרדת. עם זאת, מאורי רשאי לבחור להצביע ולהתמודד על המושבים הלא שמורים, וכמה מהם נכנסו לפרלמנט בדרך זו.
הקבינט, האחראי לפרלמנט, מפעיל את הסמכות המבצעת. הקבינט מהווה ביטוי מעשי של גוף רשמי המכונה המועצה המבצעת. ראש הממשלה, כמנהיג הפרלמנטרי של המפלגה הפוליטית או קואליציית המפלגות המחזיקות או זוכות לתמיכה של רוב מושבים בבית הנבחרים, יושב ראש הקבינט. סעיף 6(1) לחוק החוקה 1986 קובע, "אדם יכול להתמנות ורשאי לכהן בתפקידו כחבר המועצה המבצעת או כשר הכתר רק אם אותו אדם הוא חבר פרלמנט". ראש הממשלה וכל שאר השרים נכנסים לתפקידם עם קבלת צו מאת המושל הכללי; נוהג זה מבוסס על העיקרון שכל הכוח הביצועי נובע בסופו של דבר מהריבון. ממשלה חייבת להיות מסוגלת לזכות ולשמור על תמיכת רוב חברי הפרלמנט על מנת לייעץ למושל הכללי ולריבון; זהו העיקרון של ממשל אחראי.
מערכת המשפט של ניו זילנד היא היררכיה המורכבת מבית המשפט העליון של ניו זילנד, בית המשפט לערעורים של ניו זילנד, בית המשפט הגבוה של ניו זילנד ובתי המשפט המחוזיים. בתי המשפט הללו הם כולם בסמכות שיפוט כללית. ישנם מספר בתי משפט נוספים בסמכות מומחים, לרבות בית הדין לעבודה, בית המשפט לאיכות הסביבה ובית המשפט לקרקע מאורית, וכן בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט לנוער, הפועלים כחטיבות מיוחדות של בתי המשפט המחוזיים. ישנן גם מספר ערכאות מיוחדות הפועלות בתפקיד שיפוטי או מעין שיפוטי, כגון בית הדין לסכסוכים, בית הדין לשכירות ובית הדין של ואיטנגי.
אלמנטים > חוֹק

לחוק הניו זילנדי שלושה מקורות עיקריים: המשפט המקובל האנגלי; חוקים מסוימים של הפרלמנט של בריטניה שנחקקו לפני 1947 (בעיקר מגילת הזכויות 1689); וחוקים של הפרלמנט של ניו זילנד. בפרשנות המשפט המקובל, קיימת חזקה הניתנת להפרכה התומכת באחידות עם המשפט המקובל כפי שפורש בבריטניה ובתחומי שיפוט קשורים. חוסר אחידות מתעורר כאשר בתי המשפט בניו זילנד שוקלים תנאים מקומיים המצדיקים זאת או כאשר החוק שונה בחוק הניו זילנדי. קיום הוועדה המשפטית של המועצה הפרטית בלונדון כבית המשפט האחרון לערעורים והנוהג של שופטים לנהוג לפי החלטות בריטיות, למרות שמבחינה טכנית, הן אינן מחויבים להן, שניהם חיזקו את ההנחה הזו. בית המשפט העליון של ניו זילנד, שהוקם על ידי חקיקה באוקטובר 2003 ושהחליף את המועצה הפרטית לערעורים עתידיים, המשיך לפתח את השיטה הזו.
אלמנטים > הסכם ואיטנגי

מקומו של הסכם ואיטנגי בחוקה הוא נושא לוויכוחים רבים.  לאמנה אין מעמד משפטי מובנה, אך היא מוזכרת בחוקים שונים והיא נתפסת יותר ויותר כמקור חשוב למשפט חוקתי.
חוק אמנת ואיטנגי משנת 1975 הכניס את נוסח האמנה לחוק בפעם הראשונה (כלוח זמנים) וקבע את בית הדין של ואיטנגי כמיועד לחקור טענות הנוגעות ליישום עקרונות האמנה.  החוק היה תחילה פרוספקטיבי אך תוקן ב-1985 כך שניתן יהיה לחקור טענות המתוארכות לחתימה על האמנה ב-1840.
הפניות ל"עקרונות אמנת ואיטנגי" מופיעות במספר חוקים, אם כי העקרונות עצמם לא הוגדרו בחוק.  במקום זאת הם מוגדרים על ידי החלטת המשפט המקובל של בית המשפט לערעורים משנת 1987, "פרשת הקרקעות" המפורסמת שהביאה מועצת המאורי של ניו זילנד  בשל חששות לגבי העברת נכסים ממשרדי ממשלה לשעבר למפעלים בבעלות המדינה, חלק מהארגון מחדש של כלכלת ניו זילנד על ידי ממשלת הלייבור הרביעית. מכיוון שהמפעלים בבעלות המדינה היו בעצם חברות פרטיות בבעלות הממשלה, הן דרשו שנכסים שניתנו על ידי מאורים לשימוש המדינה יוחזרו למאורים על ידי בית הדין של ואיטנגי. מועצת המאורי ביקשה לאכוף את סעיף 9 לחוק המפעלים בבעלות המדינה משנת 1986: "שום דבר במעשה זה לא יתיר לכתר לפעול באופן שאינו עולה בקנה אחד עם עקרונות אמנת ואיטנגי".
אלמנטים > חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד

חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד קובע את הזכויות האזרחיות והפוליטיות של אזרחי ניו זילנד כנגד שלושת זרועות הממשל וגופים ואנשים הממלאים תפקידים ציבוריים. החוק אינו משוריין, וניתן, בתיאוריה, לשנותו על ידי הפרלמנט ברוב רגיל.
רפורמה

מכיוון שהיא אינה חוק עליון, החוקה של ניו זילנד היא בתיאוריה קלה יחסית לרפורמה, והיא דורשת רק רוב של חברי הפרלמנט כדי לתקן אותה,  דבר שהומחש באמצעות ביטול המועצה המחוקקת ב-1950
היבטים מסוימים של החוקה מושרשים, באופן מסודר. סעיף 268 לחוק הבחירות מצהיר כי החוק המסדיר את כהונתו המרבית של הפרלמנט (עצמו חלק מחוק החוקה), יחד עם הוראות מסוימות של חוק הבחירות הנוגעות לחלוקה מחדש של גבולות הבחירות, גיל ההצבעה וההצבעה החשאית, ניתן לשנות רק על ידי שלושה רבעים מכלל חברי בית הנבחרים, או על ידי רוב של קולות תקפים במשאל עם עממי. סעיף 268 עצמו אינו מוגן על ידי הוראה זו, כך שממשלה יכולה לבטל באופן חוקי את סעיף 268 ולהמשיך לשנות את חלקי החוק, שניהם ברוב רגיל בלבד בפרלמנט. עם זאת, הוראת ההשתרשות נהנתה מתמיכה דו-מפלגתית ארוכת שנים, וההשלכות האלקטורליות של שימוש בפרצה חוקית כדי לשנות הוראה מושרשת יהיו כנראה חמורות.
למרות שהוא אינו מעוגן מבחינה חקיקתית, לא סביר שיתרחש שינוי מהותי בהיבטים אחרים של החוקה בהיעדר תמיכה רחבה, בין אם באמצעות הסכם חקיקה רחב או באמצעות משאל עם.[דרוש מקור]
רפורמה > משאל עם

אין דרישה למשאל עם כדי לחוקק שינוי חוקתי בניו זילנד, למעט שיטת הבחירות ותקופת הפרלמנט. עם זאת, היו כמה משאלי עם בהיסטוריה של ניו זילנד, לאחרונה כדי להחליט על אופי הרפורמה האלקטורלית בניו זילנד. קבוצות רבות דוגלות ברפורמה חוקתית באמצעות משאל עם, למשל הרפובליקה של ניו זילנד תומכת במשאל עם על רפובליקה. המועצה הפרטית כבית המשפט הגבוה ביותר לערעורים בניו זילנד הוחלף על ידי בית המשפט העליון של ניו זילנד בחוק פשוט של הפרלמנט למרות קריאות של המפלגה הלאומית של ניו זילנד לקיים משאל עם בנושא.
חוק משאל עם ביוזמת אזרחים משנת 1993 מאפשר לערוך משאלי עם לא מחייבים בכל נושא אם תומכים יגישו עצומה לפרלמנט חתומה על ידי 10% מהבוחרים הרשומים. ב-1999 נערך משאל עם אחד כזה, בשאלה האם יש לצמצם את מספר חברי הפרלמנט מ-120 ל-99. האלקטורים הצביעו ברובם המכריע בעד ההצעה. עם זאת, לא היו מהלכים לתיקון חוק הבחירות 1993 בהתאם לתוצאה זו עד לשנת 2006, אז הוגשה הצעת חוק על ידי ראשת הפרלמנט, ברברה סטיוארט, להקטנת גודל הפרלמנט ל-100. הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה ב-61 קולות מול 60 אך הודחה בקריאה שנייה לאחר שהומלצה על ידי הוועדה הנבחרת לבטל את הצעת החוק.
משאל עם בנושאים חוקתיים בניו זילנד (תוצאה מודגשת):
| שנה | נושא | אחוז הצבעה | תוֹצָאָה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1967 | כהונת הפרלמנט | 69.7% | 3 שנים: 68.1%, 4 שנים: 31.9% |
| 1990 | כהונת הפרלמנט | 85.2% | 3 שנים: 69.3%, 4 שנים: 30.7% |
| 1992 | שינוי שיטת הבחירות | 55.2% | שינוי: 84.7%, Keep 15.3%    </br> MMP : 70.3%, SM : 5.5%, STV : 17.5%, AV : 6.6% |
| 1993 | מערכת בחירות חדשה | 85.2% | MMP: 54%, FPP : 46% |
| 1999 | מספר חברי הפרלמנט | 81% | 99 חברי פרלמנט: 81.46%, 120 חברי פרלמנט: 18.53% |
| 2011 | שינוי שיטת הבחירות | 74.2% | Keep: 57.8%, שינוי 42.2%    </br> FPP: 46.7%, SM: 24.1%, STV: 16.3%, PV : 12.5% |
רפורמה > הצעות לרפורמה > חוקה כתובה

סקר של TVNZ ב-2004 מצא ש-82% מהנסקרים סברו שלניו זילנד צריכה להיות "חוקה כתובה". בשנת 2016, ראש הממשלה לשעבר ג'פרי פאלמר ואנדרו באטלר יצרו "חוקה עבור אוטארואה ניו זילנד" כדי לעורר דיון ציבורי על חוקה כתובה.
רפורמה > הצעות לרפורמה > ועדת הסדרים חוקתיים

בנובמבר 2004 הכריזה ראש הממשלה הלן קלארק על הקמת ועדה נבחרת של בית הנבחרים שתערוך חקירה לגבי ההסדרים החוקתיים הקיימים של ניו זילנד. גם המפלגה הלאומית וגם ניו זילנד פירסט לא השתתפו. החל משנת 2005 נערכה החקירה של הוועדה להסדרים חוקתיים. הוועדה הגישה שלוש המלצות מרכזיות לממשלה:
עקרונות גנריים צריכים לעמוד בבסיס כל הדיונים בשינוי חוקתי בהיעדר תהליך קבוע
ייעשה מאמץ מוגבר לשיפור חינוך אזרחי ולימודי אזרחות בבתי הספר
הממשלה תשקול אם מכון עצמאי יכול להגיע להבנה ציבורית טובה יותר של ההסדרים החוקתיים של ניו זילנד, ולערוך דיון מושכל בנושא.
ב-2 בפברואר 2006 הגיבה הממשלה לדו"ח הוועדה. הממשלה הגיבה בחיוב להמלצה הראשונה והשנייה, אך לא תמכה בהמלצה השלישית.
רפורמה > הצעות לרפורמה > סקירה חוקתית

בדצמבר 2010, הוכרזה סקירה חוקתית כחלק מהסכם האמון בין המפלגה הלאומית למפלגה המאורית. ההסכם היה חלק מהוויכוח על עתידם של הבוחרים המאורים. המפלגה הלאומית תמכה במדיניות של ביטול המושבים בעוד שהמפלגה המאורית רצתה שהמושבים יהיו מעוגנים בחוק. הסקירה החוקתית נוצרה כדרך לספק את שני הצדדים.