stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברטו בוטיה
סטטיסטיקה

נכון ל-1 ביוני 2018
| מועדון | עונה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע> הופעות | גביע> שערים | אירופה> הופעות | אירופה> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברצלונה אתלטיק | 2006/2007 | 15 | 0 | – | – | – | – | 15 | 0 |
| ברצלונה אתלטיק | 2007/2008 | 17 | 1 | – | – | – | – | 17 | 1 |
| ברצלונה אתלטיק | 2008/2009 | 27 | 2 | – | – | – | – | 27 | 2 |
| ברצלונה אתלטיק | סך הכול | 59 | 3 | – | – | – | – | 59 | 3 |
| ברצלונה | 2008/2009 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 |
| ברצלונה | סך הכול | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 |
| ספורטינג חיחון | 2009/2010 | 26 | 0 | 1 | 0 | – | – | 27 | 0 |
| ספורטינג חיחון | 2010/2011 | 28 | 1 | 1 | 0 | – | – | 29 | 1 |
| ספורטינג חיחון | 2011/2012 | 34 | 1 | 2 | 0 | – | – | 36 | 1 |
| ספורטינג חיחון | סך הכול | 88 | 2 | 4 | 0 | – | – | 92 | 2 |
| סביליה | 2012/2013 | 18 | 1 | 7 | 1 | – | – | 25 | 2 |
| סביליה | סך הכול | 18 | 1 | 7 | 1 | – | – | 25 | 2 |
| אלצ'ה | 2013/2014 | 33 | 0 | 2 | 0 | – | – | 35 | 0 |
| אלצ'ה | סך הכול | 33 | 0 | 2 | 0 | – | – | 35 | 0 |
| אולימפיאקוס | 2014/2015 | 17 | 1 | 3 | 0 | 6 | 1 | 26 | 2 |
| אולימפיאקוס | 2015/2016 | 17 | 4 | 5 | 0 | 5 | 0 | 27 | 4 |
| אולימפיאקוס | 2016/2017 | 20 | 2 | 4 | 0 | 12 | 0 | 36 | 2 |
| אולימפיאקוס | 2017/2018 | 12 | 1 | 2 | 1 | 3 | 0 | 17 | 2 |
| אולימפיאקוס | סך הכול | 66 | 8 | 14 | 1 | 26 | 1 | 106 | 10 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 263 | 14 | 27 | 2 | 63 | 1 | 318 | 17 |
תארים > ברצלונה

אליפות ספרד (1): 2008/2009
ליגת האלופות (1): 2008/2009
תארים > אולימפיאקוס

אליפות יוון (3): 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017
הגביע היווני (1): 2014/2015
תארים > נבחרת ספרד עד גיל 21

אליפות אירופה לנוער 2011
מיכה אולמן

| --- | --- |

מיכה אולמן ב-2006
 לידה:  11 באוקטובר 1939 (בן 85) תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1964) 
 תחום יצירה:  פיסול
 הושפע על ידי:  יצחק דנציגר
 יצירות ידועות:  ספרייה
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2009)  פרס משה מנדלסון (2010) 
 
אולמן ורות דבל בפתיחת תערוכה במוזיאון ישראל (2012)
אולמן מרצה על המיצב "חתונה" בכנס במוזיאון ישראל (2012)
אולמן בסיור בפסלו "אותיות אור" בגן הספרייה הלאומית, 2023
מיכה אולמן (נולד ב-11 באוקטובר 1939) הוא אמן ופסל ישראלי. חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ט (2009). עבודותיו, העוסקות בזיכרון ובהיסטוריה האנושית וכן ביחס בין האדם לטבע, משתמשות בתצורות אמנותיות שונות מתחומי הפיסול.
גלריה

אדמה, 1987
ברזל
מרל, גרמניה
הבדלה, 1988
ברזל וחצץ
אוסף המוזיאון הפתוח תפן
כיסא, 1989
אבן
אוניברסיטת תל אביב
מעבר, 1989
יציקת אדמה
אוסף מוזיאון ישראל
יסוד, 1989
בטון וחול
שדרות רוטשילד, תל אביב-יפו
יום, הבדלה, חצות, 1993
לוחות ברזל וחול
אוסף מוזיאון ישראל
ספרייה, 1995
כיכר בבל, ברלין
שער, 1995
המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב-יפו
מים, 1997
ברונזה
כיכר ציון, ירושלים
חלון, 1999
בטון ברזל וזכוכית
אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
שולחן רוח, 2000
בטון, אריחי קרמיקה, מים ורוח
מגדלי זיו, רח' ראול ולנברג 24, תל אביב-יפו
עמוד, 2005
לוחות ברזל
יום השוויון, 2005-9
בטון וזכוכית
אוסף מוזיאון ישראל
הוראה

1970–1978 – בצלאל, ירושלים
1976 – מרצה אורח, האקדמיה לאמנויות יפות, דיסלדורף, גרמניה
1979 – פיסול ורישום בחוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה
1979–1985 – הפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים, הטכניון, חיפה
1991 – פרופסור באקדמיה בשטוטגרט.
פרסים

1963 – פרס סונבורן, האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים.
1971 – פרס קולינר, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1980 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1985 – פרס פונדיק, מוזיאון תל אביב לאמנות.
1989 – מלגה שנתית, ברלין
1995 – תערוכת הפרס ע"ש קטה קולביץ, האקדמיה לאמנויות, ברלין, גרמניה.
1996 – פרס זוסמן, יד ושם, ירושלים.
1996 – חבר באקדמיה הגרמנית לאמנויות, ברלין, גרמניה.
1997 – פרס החברה לתרבות ולשלום בין-לאומי, עמאן, ירדן.
1998 – פרס ירין, קרן התרבות אמריקה-ישראל.
2000 – פרס חיים גמזו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2004 – דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2005 – פרס תומא, באדן ויטמברג, ברנאו, גרמניה.
2009 – פרס ישראל בתחום הפיסול.
יצירות אמנות במרחב הציבורי

שמים, אבן גיר, תל חי, 1983
ברזל וכבל, גיא בן הינום, ירושלים, 1984
אשת לוט, אדמה, הר סדום, 1984
יסוד, בטון וחול, שדרות רוטשילד 129, תל אביב, 1989
שחודנייה (מזרח), אספלט, לודז', פולין, 1991
פני הים, יציקת בטון, אבן כורכר וזכוכית, רח' אלנבי 22–24 תל אביב, 1992
אף-אחד, פלדת קורטן וחול חמרה, גרופיוס באו, ברלין, גרמניה, 1992
ספרייה, בטון וזכוכית, כיכר בבל, ברלין, גרמניה, 1995
מים, כיכר ציון ורחוב האחים, ירושלים, 1996–1997
אותיות אור הספרייה הלאומית, ירושלים, 2023
לקריאה נוספת

רון ברטוש, מיכה אולמן: אשמורת ראשונה, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2024.
יגאל צלמונה ואורחים, שעון חול: עבודתו של מיכה אולמן, הוצאת מוזיאון ישראל, ירושלים 2011; רונית שטיינברג, עמ' 387–389 ועוד; חיים באר, עמ' 412–416; רחל אליאור, עמ' 433–441; אמיתי מנדלסון עמ' 442–443
מרדכי עומר, מיכה אולמן: ירח: 29 רשומים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996.
יגאל צלמונה, מיכה אולמן: 1980–1988, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988.
שרה בריטברג סמל, מיכה אולמן: פני השטח, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1980.
הערות שוליים

↑  ראו: גינתון, אלן, "העיניים של המדינה", אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1998, עמ' 88-989
↑  מרב יודילוביץ', פרס ישראל לפסל מיכה אולמן, באתר ynet, 3 במרץ 2009
תמרה שרייבר, ‏פרס ישראל בפיסול למיכה אולמן, באתר גלובס, 3 במרץ 2009
↑  הילה שקולניק־ברנר, "שעון חול": מיכה אולמן כבד ורציני אך לא מגלומני, באתר הארץ, 8 ביולי 2011
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270221  NLI: 987007269274805171  BnF: cb15530968f (data)  GND: 119139057  ISNI: 0000 0000 7847 4864  LCCN: nr91006381  LNB: 000200393  PIC: 4657  RKD: 254448  SNAC: w6n03xwp  SUDOC: 249717174  ULAN: 500123743  VIAF: 27375599   WorldCat (עם VIAF): 27375599 
הפסל אותיות אור בגן הספרייה הלאומית, דצמבר 2023
יוסף שפירא (מו"ל)

| --- | --- |

 לידה:  1900 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בדצמבר 1967 (בגיל 67 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת מנהיים 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  אטלס 
 בן או בת זוג:  אסתר לוריא 
 מספר צאצאים:  2 
 
יוסף שפירא (בכתב לטיני: Josef Szapiro, לעיתים Shapiro);‏ 1900 – 4 בדצמבר 1967) היה מו"ל ישראלי שהתמחה בהכנת והוצאת מפות ואטלסים של ישראל.
קורות חיים

יוסף שפירא נולד בעיר לודז' שבפולין הרוסית. למד בגימנסיה העברית בעירו, עמד בראש גדוד של תלמידי הגימנסיה בהסתדרות "השומר הצעיר" בלודז', כשהוא שם דגש על הצופיוּת שבתנועה,. ונמנה עם מייסדי תנועת הצופים היהודים בפולין.
נסע ללמוד פילוסופיה וכלכלה בגרמניה, באוניברסיטאות היידלברג ומנהיים, ובשנת 1924 קיבל בהיידלברג תואר דוקטור על יסוד הדיסרטציה "Die Theorie der Markenware". בגרמניה התמחה בשיטות מִנהל מדעיות חדישות.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בתפקידי ניהול במרכז קופת חולים של ההסתדרות, ופעל ליישם שיטות חדישות בניירת של המוסד.
כעבור שנים אחדות עבר לעסקי ההוצאה לאור וייסד את הוצאת 'י' שפירא – הוצאה גרפית', ובמסגרתה עסק בעבודות גרפיות שונות ובעיקר בהכנת אטלסים ומפות.
הוא חבר לד"ר פליקס טיילהבר בהוצאת "אטלס היסטורי של עם ישראל", שראה אור בשנת 1941 בהוצאת י' שפירא בסיוע מוסד ביאליק.
בהמשך הכין והוציא "אטלס לתקופת התנ"ך" שחיברו בנימין מזר ואריה ליב פאיאנס (1943). ב-1957 ראה אור בהוצאתו "אטלס אלף בית", ובו כל יישובי ישראל לפי סדר האלפבית, על פי שיטה להוצאת מפות לפי סדר אלפביתי שפיתח.
את כל האטלסים הוסיף לשכלל ולהרחיב במהדורות נוספות, בעריכתו ובהוצאתו, שהופיעו עד 1966.
בנוסף לאטלסים, תכנן והוציא ספר יוחסין לשמירת זיכרון המשפחות בעקבות השואה.
שפירא הוציא עשרות רבות של מפות בתחומים שונים: מפות כלליות ומקיפות של ישראל, מפות לערים, מפות למוסדות (כמו מפת ההסתדרות ומוסדותיה) ומפות למלחמות ישראל. הוא שכלל את שיטותיו וכמעט בכל מפה הטמיע פטנט חדש שהמציא (כגון, המצָאוֹת המקלות על ההתמצאות במפה). כיהן כיו"ר איגוד הממציאים בישראל.
בשנותיו האחרונות ביקש להרחיב את פעילותה של ההוצאה הגרפית שלו. באחרית ימיו עסק בהוצאת המהדורה האנגלית של האטלס ההיסטורי, ומפעלו בחודשים האחרונים לחייו היה הכנת מפות מלחמת ששת הימים, תוך שהוא ממשיך לפעול למען הפטנטים שלו.
היה נשוי לציירת אסתר לוריא (1913–1998), ולהם בת, הציירת יהודית שפירא (נולדה ב-1946), ובן, שאול שפירא (נולד ב-1947), שהמשיך בתפקידו של אביו בניהול ההוצאה לאור לאחר מותו, וכעבור מספר שנים עבר לעיסוק בשירותי קדם-דפוס.
שפירא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בדצמבר 1967 בתל אביב, בגיל 67. נקבר בבית העלמין הדרום.
גלריה

שלושה אטלסים: "אטלס היסטורי של עם ישראל", "אטלס לתקופת התנ"ך", "אטלס אלף בית: כל ישובי ישראל", מהדורת 1960
לקראת ההכרעה!": מפת החזיתות במלחמת העצמאות (1948)
מפה למלחמת סיני (1956)
מפת ישראל מעוטרת בשמות שבטי ישראל ונופים בארץ, 1957
דף מהאלבום "מגילת יוחסין" שהוציא שפירא לאחר השואה (1947), ובו אילן היוחסין של משפחת שפירא ומשפחת לוריא
פרסומיו

פ"א טיילהבר, אטלס היסטורי של עם ישראל ; בעריכתו הגרפית של י' שפירא; ובהשתתפות חבר אנשי מדע מומחים לכל תקופה ופרשה ..., תל אביב: י' שפירא בסיוע מוסד ביאליק, 1941.
אטלס לתולדות ישראל בארץ ובגולה: סקירה היסטורית ב-104 מפות ודיאגרמות, מהדורה מתוקנת, תל אביב: י' שפירא – נלווה למהדורה המקוצרת של "דברי ימי עם עולם" לשמעון דובנוב בהוצאת דביר (1952).
מהדורה ב: י' שפירא (עורך), אטלס היסטורי של עם ישראל , תל אביב: י' שפירא, 1958.
מהדורה מורחבת ומתוקנת: י' שפירא (עורך), אטלס היסטורי של עם ישראל: 109 מפות לתולדות ישראל, 23 מפות להיסטוריה כללית ..., תל אביב: י' שפירא – הוצאה גרפית, 1966. (התוכן: העם בארצו מימי קדם עד תקופת האסלם; העם בגולה: תפוצות ישראל בימי הבינים ועד ימינו; העם שב לגבולו: העת החדשה)
בנימין מיזלר (הטופוגרפיה, ההיסטוריה והלוח הכרונולוגי) ואריה ליב פאיאנס (הטקסט ומראי המקומות), אטלס התנ"ך : 30 פרשיות: הרצאה, מפות, מראי-מקומות, לוח כרונולוגי, תל אביב: י' שפירא, תש"ד 1943.
ב[נימין] מיזלר [מזר], [תוכנית וביצוע:] י' שפירא, אטלס לתקופת התנ"ך: מימי האבות ועד עזרא ונחמיה, 1800–333 לפנה"ס, תל אביב: י' שפירא, תש"י 1949. (מהדורה ב: תל אביב: גרפית, 1958; מהדורה ג: 1960; הופיע גם באנגלית)
אטלס אלף בית: כל ישובי ישראל לפי סדר האלף-בית: 25 מפות, תל אביב: הוצאה גרפית, 1957. (מהדורה ב מעודכנת: תשי"ט 1958; מהדורה ג: 1960)
פרסומיו > ממפותיו

מפה של נקודות היישוב שבהן פעלה קרן חוסר עבודה – הופיעה בסוף הספר "קרן חוסר עבודה" (תל אביב תרצ"ז).
מפה למלחמת העצמאות, (1949) (גם באנגלית).
מדינת ישראל: מפת חבלים + מפת תבליט מאת י' שפירא; ציור: איזידור אשהיים (1949). (ראו תצלום)
מפת לרגל שנתה השנייה של מדינת ישראל עם ציורים מאת מיכאל קארה (1949) (גם באנגלית).
מפת לרגל שנתה השלישית של מדינת ישראל (1950).
"ישראל בעולם המזרחי" (1951).
מפת ישראל (סביבה שמות השבטים וסמליהם ואיורי מקומות בארץ) על יסוד חומר מחלקת המדידות (תל אביב: הוצאת שפירא וא. לוין-אפשטיין, 1954) (גם באנגלית).
מפת ישראל (1958, 1959, 1962; בעברית וברוסית: 1963)
מפות מלחמת ששת הימים (בעברית ובאנגלית).
לקריאה נוספת

'ד"ר יוסף שפירא ז"ל', הספר בישראל 9, 93 (1967), 16.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מיכאל אסף, לזכר נעדרים | ד"ר יוסף שפירא, דבר, 16 בפברואר 1969
1 2  ד"ר יוסף שפירא, דבר, 5 בדצמבר 1967.
↑  'ד"ר יוסף שפירא ז"ל', הספר בישראל 9, 93 (1967), 16.
↑  יהודית שפירא, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל.
↑  ראובן שבת, שאול שפירא בגדול, באתר "אינדקס דפוסגרף", 10 באוגוסט 2013.
↑  ד"ר יוסף שפירא, דבר, מודעת אבל, 3 בינואר 1968
↑  המפה – מפת תבליט גדולה וצבעונית שהודפסה באיכות שהייתה נדירה בשעתה – הוצעה על ידי עיתון "ידיעות אחרונות" כמתנה לקוראיו, שכדי לקבלה נדרשו לאסוף תלושים במשך חודשיים. שפירא עמל על הכנתה במשך כתשעה חודשים. היא צוירה על ידי איזידור אשהיים ונדפסה בדפוס לוין אפשטיין. (ז. אלחנן, 'כך נוצרה היפה במפות ישראל', ידיעות אחרונות, 17 בפברואר 1950 (מאמר שבו נמסר הסבר מפורט על תהליך הכנתה של המפה); עדי מרקוזה-הס, העיתון: וסיפור המשפחה שמאחוריו, ירושלים: כרמל, תשע"ג 2012, עמ' 146 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274322205171  GND: 1196816387  LCCN: nr96017443  VIAF: 4684157100625172740002   WorldCat (עם VIAF): 4684157100625172740002 
מדינת ישראל: מפת קיר שהוציא שפירא בשנת 1949
יוסף שפירא בצעירותו, בשנות ה-20
ברנרד מיידוף

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1938 קווינס, ארצות הברית 
 פטירה:  14 באפריל 2021 (בגיל 82) המרכז הרפואי הפדרלי, בוטנר, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הופסטרה  אוניברסיטת אלבמה  בית הספר למשפט ברוקלין  תיכון פאר רוקאוויי 
 בן או בת זוג:  רות' מיידוף (28 בנובמבר 1959–?) 
 
ברנרד "ברני" לורנס מיידוף (באנגלית: Bernard Lawrence Madoff;‏ 29 באפריל 1938 – 14 באפריל 2021) היה איש עסקים וברוקר יהודי-אמריקאי, שהיה יושב ראש החברה למסחר בניירות ערך "ברנרד מיידוף" (Bernard L. Madoff Investment Securities LLC) ויושב ראש דירקטוריון הנאסד"ק בארצות הברית. בדצמבר 2008 נעצר וכשלושה חודשים אחר כך הורשע בהונאת כספים בהיקף של כ-64 מיליארד דולר, הונאת פונזי הגדולה ביותר שנחשפה אי פעם. הוא נידון ל-150 שנות מאסר, אך נפטר בכלא לאחר כ-12 שנים.
קורות חיים

מיידוף נולד בשנת 1938 בקווינס שבניו יורק לראלף וסילביה מיידוף, יהודים יוצאי פולין, רומניה ואוסטריה. אביו היה שרברב וברוקר בבורסה. מיידוף היה השני מבין שלושת ילדיהם, אחיו היו סונדרה ופיטר. למד בתיכון Far Rockaway בקווינס וסיים בשנת 1956. לאחר מכן למד שנה באוניברסיטת אלבמה והיה חבר באחווה "Sigma Alpha Mu". הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הופסטרה בניו יורק ב-1960 עם תואר במדעי המדינה. ב-1960 הקים חברת מסחר עם הון עצמי של 5,000 דולר. חברת מסחר זו הייתה בין החברות המובילות בייסוד הנאסד"ק, גוף שמיידוף שימש בו לאחר מכן יושב ראש הדירקטוריון ויושב ראש מועצת המנהלים.
מיידוף כיהן גם בחבר המנהלים של בית הספר למנהל עסקים של ישיבה יוניברסיטי.
הוא היה פילנתרופ ידוע, שתרם כספים רבים לגופים שונים.
בדצמבר 2008 חשף מיידוף בפני שני בניו, שעבדו עימו, את דבר הונאת הפונזי שהוא מנהל מזה שנים. הם הסגירוהו למשטרה בו ביום. בדצמבר 2010, שנתיים לאחר המעצר, התאבד בנו הבכור מארק. ב-2011 חלה בנו השני, אנדרו מיידוף, במחלת הסרטן, ממנה הבריא לכאורה שנים קודם לכן. הוא נפטר מהמחלה ב-2014.
ברנרד מיידוף מת ב-14 באפריל 2021 בעודו בכלא.
ב-2022 סונדרה, אחותו של מיידוף, ובעלה נמצאו מתים בביתם שבפלורידה, כשעל גופם סימני ירי. המשטרה חוקרת חשד לרצח והתאבדות.
ההונאה

| --- | --- |
 :  ראו גם – הונאת פונזי
לטענת גופים שחקרו את ההונאה, ניהל מיידוף קרן גידור פיקטיבית בנוסף לחברת המסחר שלו. הקרן התנהלה כהונאת פונזי, כלומר הבטיחה רווחים גבוהים מהממוצע להשקעה בפרק זמן קצר יחסית, המשולמים בעצם מקרן של השקעות מאוחרות יותר. מיידוף הבטיח ללקוחותיו תשואה שנתית קבועה של 10%. בעקבות המשבר הפיננסי בשנת 2008 ביקשו משקיעים רבים למשוך את כספי השקעותיהם, אך הקרן לא יכלה לשלם להם, דבר שהוביל להתמוטטות החברה ולחשיפת ההונאה, ובהמשכה, להעמקת המשבר העולמי.
משפטו של מיידוף נפתח מיד לאחר מעצרו. ב-12 במרץ 2009 הודה מיידוף ב-11 סעיפים, ובהם עדות שקר, הלבנת הון והונאה. ב-26 ביוני 2009 הורה בית המשפט על חילוט כל נכסיהם של מיידוף ואשתו עד סך של 177 מיליון דולר, וב-29 ביוני נענה בית המשפט הפדרלי במנהטן לבקשת התביעה, וגזר על מיידוף 150 שנות מאסר.
היקפה המשוער של ההונאה הגיע לכ-65 מיליארד דולר. בין הנפגעים בהונאה היו בנקים רבים מאירופה, שהפסידו יותר מ-5 מיליארד דולר, משקיעים פרטיים מארצות הברית, פדרציות וארגוני צדקה יהודיים כגון יד שרה, נשות הדסה, ישיבה יוניברסיטי ועוד.
במרץ 2009 פורסם כי קיים חשד שהיקף ההונאה של מיידוף קטן הרבה יותר מחמישים מיליארד דולר, והוא עומד על פחות מעשרים מיליארד.
נגד מיידוף ובית ההשקעות שלו החלו הליכי חדלות פרעון, במסגרתם תבע הנאמן החזר כספים שנתן בית ההשקעות ומקורם בהונאה. בנתבעים גם מוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בתרבות

בשנת 2017 יצא לאקרנים סרט הדרמה האוטוביוגרפי "אשף השקרים" של HBO, העוסק בהונאתו של ברנרד מיידוף. את דמותו של מיידוף מגלם בסרט רוברט דה נירו, והסרט עוסק בעיקרו בתקופה שלאחר חשיפת ההונאה.
ב-2023 יצאה בנטפליקס מיני סדרה דוקומנטרית בשם "מיידוף: המפלצת מוול סטריט", בארבעה פרקים בני כשעה כל אחד, המתארת את מיידוף ועסקיו ואת ההונאה שביצע.
הערות שוליים

↑  ברני מיידוף מת בכלא בגיל 82, באתר ערוץ 7, ‏14.4.2021
↑   סוכנויות הידיעות, אחותו של מיידוף נרצחה – לפי הערכות על ידי בעלה, שהתאבד, באתר הארץ, 20 בפברואר 2022
↑  בגיל 82: ברני מיידוף מת בכלא, באתר ישראל היום, ‏14 באפריל 2021
↑  גיא טל, אחותו של ברנרד מיידוף ובעלה נמצאו מתים, נחקר חשד לרצח והתאבדות, באתר ביזפורטל, 20 בפברואר 2022
↑  סוכנויות הידיעות, ביהמ"ש קבע: מיידוף ייאבד את כל נכסיו, באתר ynet, 28 ביוני 2009
↑  נמרוד הלפרן, מיידוף נידון למאסר של 150 שנה - הקהל שאג משמחה, באתר TheMarker‏, 30 ביוני 2009
↑  שלמה שמיר, חשד: היקף ההונאות של מיידוף כלל לא מגיע ל-50 מיליארד דולר, באתר הארץ, 8 במרץ 2009
↑  רע"א 2459/20 האוניברסיטה העברית בירושלים ואחרים נ' אירווינג ה. פיקארד ואחרים, ניתן ב־25 ביוני 2020
↑  רוברט דה נירו מגלם את ברני מאדוף: "ניסיתי, אבל אני לא מצליח להבין אותו", באתר כלכליסט, 14 במאי 2017
↑   "The Wizard of Lies (2017)‎", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  יהונתן גוטליב, סדרה חדשה מספרת: מיידוף - המפלצת מוול סטריט, באתר ערוץ 7, ‏8.1.2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309939405171  PLWABN: 9810637706805606  BIBSYS: 11024397  BNE: XX5721947  BnF: cb16068972h (data)  GND: 139482709  ISNI: 0000 0001 0785 0831  LCCN: no2009061262  NKC: xx0094481  NTA: 322584426  SUDOC: 137278209  VIAF: 86382255   WorldCat (עם VIAF): 86382255
כדור שלג (קישוט)

כדור שלג בדולח
כדור שלג הוא קישוט בצורת כדור שקוף העשוי בדרך כלל מזכוכית המודבקת לתחתית העשויה קרמיקה או חומרים אחרים. הזכוכית תוחמת מודלים קטנים של ערים, נופים או דמויות. הכדור מלא במים המעורבים בחלקים קטנים של קלקר או נצנצים המדמים אפקט של שלג המתרחש לאחר שמנענעים את הכדור. ישנם דגמים מסוימים שמובנית בהם תיבת נגינה או תיבת מכנית הגורמת לאובייקט להסתובב בתוך הכדור.
כיום משמשים הכדורים בין היתר למזכרת נפוצה בכל רחבי העולם. ומשמשת לפריט אספנות בדומה לכל מוצר תעשייתי המיוצר בצורות שונות.
היסטוריה

אין מידע מדויק מתי יוצר הכדור הראשון. אבל הפופולריות שלו לכאורה מתוארכת לתחילת המאה ה-19 בצרפת. כדורי שלג הוצגו בתערוכת פריז אוניברסלית בשנת 1878, ובשנת 1879 לפחות 5 או יותר חברות עסקו בייצור ומכירה של כדורי שלג ברחבי אירופה. בשנת 1889 יצרו כדור שלג המכיל דגם של מגדל אייפל שנבנה כדי להנציח את התערוכה הבינלאומית בפאריס, שסימנה את מאה השנים של המהפכה הצרפתית. כדורי שלג הפך לפופולרים באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית, בתחילת שנת 1920 החלו הכדורים להיות נפוצים בארצות הברית, שם הם הפכו לפריט אספנים פופולרי. רבים מהכדורים האלה הופקו על ידי מפעלי אטלס קריסטל וורקס, בגרמניה ובאמריקה.
נאזימה

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1990 (בת 34) שימקנט 
 שם לידה:  Назима Жәнібекова 
 שם במה:  Nazima 
 מוקד פעילות:  קזחסטן, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2018 
 מקום לימודים:  Maqsut Narikbayev University 
 סוגה:  מוזיקת היפ הופ, ראפינג 
 שפה מועדפת:  קזחית, רוסית 
 חברת תקליטים:  Black Star 
 black-star.ru/nazima/
 
נאזימה ג'אניבאקובה (ברוסית: Назима Джанибекова; נולדה ב-21 באוקטובר 1990), הידועה בשם הבמה נאזימה (Nazima או НАZИМА או Наzима), היא זמרת היפ הופ קזחסטנית-רוסייה. היא הגיעה לגמר בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "שירים" (Песни) ב-TNT" ברוסיה.
בשנת 2011 השתתפה נאזימה בתוכנית "ז'ולדזדר פבריקסי" (כוכב נולד של קזחסטן). היא עברה את שלב המיונים והגיעה עד לגמר, אך לא זכתה.
ביוגרפיה

נולדה ב-21 באוקטובר 1990 בשימקנט, קזחסטן הסובייטית למשפחה קזחית משבט קוניראט הקזחסטני. גובהה של נאזימה הוא 153 ס"מ, נאזימה היא אחות בכורה מתוך ארבעה ילדים.
נאזימה זוכרת את התקופה בתוכנית בחום, והתרשמה מהאווירה הנעימה ששררה בין המתמודדים למרות התחרות. עד היום היא שומרת על קשרים חבריים עם רבים מהמשתתפים.
בתוכנית אחרת, בה השתתפה בשם "אני רוצה להיות כוכב". בתחרות, שבה השתתפו 30 מתמודדים, נעשה לעיתים שימוש בשיטות לא נעימות להתמודדות. הפרס הגדול בתוכנית היה הצטרפות לשלישיית להקת בנות בניהולה של אסל סדבקאסובה.
במהלך השתתפותה, דז'ניבקובה לא רק הצטיינה בשירה אלא גם ירדה 9 ק"ג בתוך חודש.
בועז ארד (ארדר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בן 62 בערך) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב (1990)  מדרשת שדה בוקר (1979)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
בועז ארד (נולד ב-1962) הוא מנהל מרכז איין ראנד בישראל וממייסדי עמותת המרכז. מוציא לאור ועורך משנת 1987 את כתב העת "אנכי" ושותף לייסוד התנועה הליברלית החדשה. בעבר שימש בתפקיד עמית מחקר ודובר במכון ירושלים לחקר שווקים, חבר הפורום לרציונליות סביבתית.
ארד היה חבר בצוות המערכת וכתב במהדורה העברית של ביזנסוויק וכתב טור קבוע במוסף הכלכלי של מקור ראשון. כמו כן, ארד מפרסם כתבות בעיתונים רבים נוספים.
ביוגרפיה

ארד נולד בגבעתיים. בצעירותו למד בתיכון הסביבתי במדרשת שדה בוקר. לאחר השירות הצבאי כקצין חינוך למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1993–1998 היה שותף-מנהל בחברת ארדר אלקטרוניקה. בין השנים 2001–2008 היה הבעלים של חברת OnRoad לשיווק מוצרי סלולר. בשנת 2011 הקים ביחד עם מוטי היינריך, ירון לרמן ואחרים את התנועה הליברלית החדשה הפועלת לקידום הליברליזם בישראל. בין השנים 2008–2015 היה מנהל שיווק בחברת תוכנה. בשנת 2012 נבחר לנהל את מרכז איין ראנד בישראל. ארד הוא יושב הראש של "כנס החירות" המתקיים מדי שנה. מ-2014 הוא יושב בדירקטוריון של פרס אטלס.
בינואר 2021 איגד כמה עשרות מאמרים שכתב בין השנים 2009–2010 בעיתון מקור ראשון לספר שכותרתו "על הכוונת".
חיים אישיים

ארד מתגורר ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  צוות מרכז איין ראנד בישראל
↑  בועז ארד, באתר "גיידסטאר ישראל"
↑  אתר אנכי
↑  בועז ארד באתר התנועה הליברלית החדשה
↑  בועז ארד, ‏המשבר האנרגטי של המערב: המשבר המיותר של הדור שלנו, באתר גלובס, 26 באוקטובר 2021
↑  דף הכותב של בועז ארד במקור ראשון
↑  חזון התנועה, מתוך אתר התנועה הרשמי
↑  "על הכוונת" באתר אמזון
ועידת שפרדסטאון

ועידת שפרדסטאון הייתה ועידת שלום בין ישראל לסוריה בחסות הממשל האמריקאי, שכונסה בעיירה שפרדסטאון, מערב וירג'יניה, ארצות הברית. הוועידה התקיימה בין 3 בינואר ל-11 בינואר 2000.  בראש המשלחת הישראלית לשיחות עמד ראש הממשלה אהוד ברק, והיא כללה בין היתר את השרים דוד לוי ואמנון ליפקין-שחק ואת ראש אמ"ן לשעבר אורי שגיא. בראש המשלחת הסורית עמד שר החוץ פארוק א-שרע. הצד האמריקאי, שמילא את תפקיד המתווך, יוצג על ידי הנשיא ביל קלינטון, שנכח במעמד פתיחת הוועידה, ועל ידי מזכירת המדינה מדליין אולברייט.
ועידת שפרדסטאון הייתה חלק ממכלול מהלכים שנועדו להשיב את תהליך השלום שהחל עם הסכמי אוסלו בימי ממשלת רבין. המגעים עם הסורים הופסקו אז על רקע גל של פיגועי התאבדות שפקד את הארץ בשנת 1996, עם התקדמות שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים.
תוכנית הוועידה

על פי תוכנית העבודה של מחלקת המדינה האמריקאית, היו אמורות לידון בוועידה סוגיות מרכזיות בנוגע להסדר שלום עתידי בין ישראל לסוריה. הנחת העבודה האמריקאית הייתה כי הסורים ירצו להשיב לידיהם את הריבונות על רמת הגולן, שנחשבת לשטח בעל חשיבות אסטרטגית, להסיר את תחנות הבקרה הישראליות בחרמון, ולדון בסוגיות שקשורות למקורות המים. לגבי הצד הישראלי, הנחת העבודה הייתה שיידרשו הסדרי ביטחון נאותים לשלב שלאחר הנסיגה, מתן מענה ל-17,000 תושבי רמת הגולן שייאלצו להתפנות מבתיהם, הסרת החסות הסורית מארגוני הטרור היושבים בדמשק, והסדרת הגישה למקורות המים בכלל ושל הכנרת בפרט.
השיחות התקיימו במלון "קלריון" שבשולי העיירה הקטנה שפרדסטאון. תושביה, המונים כ-800 נפש, התרגלו במהרה לנוכחותם של קרוב ל-1,000 עיתונאים, צוותי חדשות ופקידי ממשל אמריקאים. סמיכות מועד קיום השיחות לציון השנה האזרחית החדשה הביא לתפילה משולבת של נוצרים, יהודים ומוסלמים בכנסייה המקומית למען הצלחת השיחות.