stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים
הלחימה במובלעת עד סיום המלחמה > הקרב מול חיל המשלוח העיראקי

כאמור, כוח החלוץ של חיל המשלוח העיראקי זוהה בצהרי 12 באוקטובר. חטיבה 679, אשר נפרסה לתדלוק ואספקה, תפסה בזריזות עמדות על הרכסים אותם כבשה זמן קצר קודם לכן. לקראת השעה 15:00 נכנסה החטיבה לקרב מול כוח (גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן) מחטיבת השריון 12 של הדיוויזיה ה-3 העיראקית. טנקי חטיבה 679 החלו לירות מטווחים קצרים בטנקים העיראקיים שלא היו מוכנים למפגש. משגבר הלחץ על חטיבה 679 הפנה מפקד האוגדה לקרב גם את חטיבות 179 ו-9 שנאלצו בשל כך לסגת מתל מרעי, אותו כבשו קודם במאמץ גדול. כוח נתי, שסיים בינתיים להתארגן, נשלח אף הוא לקרב וסייע בבלימת המתקפה. במהלך הקרב הקשה נפגעו כמה עשרות טנקים עיראקים והכוח העיראקי נסוג לקראת הערב.
במטרה למנוע התקפות עיראקיות חוזרות הורה מפקד אוגדה 210, בשעה 16:00 לערך, לחטיבה 205 שסופחה אליו לכבוש את תל מסחרה ותל אל-מל שמדרום להם. החטיבה נעה במהירות ובשעה 18:00 לערך, עם רדת החשיכה ניתקלה בכוח עיראקי נוסף מחטיבה 12 שכלל גם הוא גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן. מאחר שלכוח העיראקי היו אמצעי ראיית לילה, מצבם היה עדיף ובקרב שהתפתח התקשה כוח צה"ל לזהות את טנקי העיראקים. השריון הישראלי החל לספוג פגיעות ונאלץ לסגת באופן בלתי מסודר צפונה לכיוון ג'בא, תחת חיפוי ארטילריה ישראלית. מפקד הכוח העיראקי החליט להמשיך את תנופת ההתקפה, ולמרות חוסר בקציני קישור סורים לסיוע בניווט, המשיך להתקדם צפונה באיטיות בחשכה.
ההתקדמות המחודשת של העיראקים גרמה לתחושת בהלה באוגדה 210, ובסביבות שעה 18:00 ניתנה פקודת נסיגה מהירה צפונה לכל כוחות האוגדה. בנוסף ניתנה הוראה להוצאת כל משאיות האספקה והרכבים הרכים מחוץ למובלעת, בחזרה לשטח ישראל. בשעות הלילה ערך דן לנר את ארבע חטיבות האוגדה במערך אוגדתי בצורת 'ח' באזור צומת מעץ-תל שער באופן הבא: חטיבה 179 מדרום למעץ באגף הימני של המערך, חטיבה 679 בצומת מעץ, חטיבה 9 על הציר שמדרום לתל שער, וחטיבה 205 דרומית לתל שער, באגף השמאלי של המערך האוגדתי. גדוד טנקים 75 מחטיבה 7 (אוגדה 36) נערך בעורף אוגדה 210, כקו הגנה שני. בשעות הלילה נעצרו העיראקים להתארגנות ובשקט שהשתרר הוכנסו למובלעת מכליות דלק ותחמושת עבור הטנקים של אוגדה 210.
בשעה 03:00 לפנות בוקר חידש הכוח העיראקי את תנועתו צפונה והכוח הראשון זוהה עם עלות השחר ב-13 באוקטובר על ידי חטיבה 9, כשהוא מתקדם צפונה מכיוון תל אל-מל. כשהגיעו הטנקים העיראקים לטווח של כמה מאות מטרים פתחה החטיבה באש משני כיוונים, וכ-15 טנקים הושמדו. כוח עיראקי נוסף זוהה על ידי חטיבה 205 באזור תל מסחרה, וגם היא פתחה באש. בשעה 7:00 לערך החל הכוח העיראקי לסגת, וחטיבות האוגדה החלו להתקדם בעקבותיו. חטיבה 9 כבשה מחדש את כפר נסג' והמשיכה לכיבוש תל מרעי, בעוד חטיבה 205 (יחד עם גדוד 75 מחטיבה 7) כבשה את תל מסחרה בחיפוי של חטיבה 679. חטיבה 179 כבשה את תל אל-מל לעיראקים הושמדו בסך הכול כ-60 טנקים במהלך היום בעוד לצה"ל היו ארבעה טנקים פגועים.
המערכה בחרמון

בסוף מלחמת ששת הימים כבש צה"ל את אחת מפסגות החרמון. לאחר המלחמה הוקם מוצב החרמון, ששימש לאיסוף מודיעין על ידי אמ"ן וחיל האוויר הישראלי. החרמון הפך ליעד חשוב לכיבוש על ידי צבא סוריה, ולצורך כיבושו הוקצו משאבים רבים וחיילי הקומנדו עברו אימונים רבים כהכנה לקרב.
המערכה בחרמון > כיבוש החרמון על ידי הסורים

ערב מלחמת יום הכיפורים היו במוצב 54 חיילי צה"ל: 14 לוחמים מגדוד 13 של חטיבת גולני שאבטחו את המוצב, והשאר חיילי יחידה 848 של אגף המודיעין, חיילי חיל האוויר וחיילים מחיל הקשר. בבוקר 6 באוקטובר, כשהסתבר כי צפויה לפרוץ מלחמה, תוגבר המוצב בצוות תצפית ארטילרי, ומספר חיילי המוצב עלה ל־60. לצורך כיבוש החרמון הקצו הסורים את גדוד הקומנדו 82 וכוח מגדוד הסיור 183, ובסה"כ כ-300 לוחמים.
עם פתיחתה של המלחמה, החל מהשעה 14:00, הופגז מוצב החרמון באופן אינטנסיבי. בשעה 14:55, בחסות ההרעשה הארטילרית, ניגשו ארבעה מסוקי מי-8 סורים ובהם כוחות קומנדו לנחיתה סמוך לתחנת הרכבל העליונה. בגישה לנחיתה התרסק אחד המסוקים ורוב חייליו נהרגו. בסמוך לשעה 15:15 שככה ההפגזה וחמישה חיילי גולני יצאו מהמוצב וראו עשרות חיילים סורים נעים לכיוון שער המוצב. שני מקלעים מתוך השלושה שבעמדות הירי נפגעו מההפגזה והחיילים השתמשו בנשק האישי מסוג עוזי ובמקלע התקין היחיד שנותר. הירי ריתק את חיילי הקומנדו אולם בשל מחסור בתחמושת נאלצו הלוחמים לשוב למוצב בשעה 15:45. חיילי הקומנדו הסורי נמנעו מלהיכנס לתוך המוצב אלא ירו לתוכו מבחוץ, והטילו רימוני רסס והלם. חיילי המוצב הסתתרו במחילות הפנימיות של המוצב וכיסו את פניהם בפלנלית בשל העשן והאבק הרב שיצר הירי ופיצוץ הרימונים.
למחרת, ב-7 באוקטובר בשעה 9:00 בבוקר לערך, נשמעו קולות ירי מחצר המוצב. חיילים אחדים שנותרו במוצב סברו שמתנהל קרב של כוחות צה"ל לחילוצם ויצאו מהמוצב, אולם לאחר מרדף קצר השתלטו עליהם חיילים סורים, פגעו בחלקם ולקחו אותם בשבי. שאר החיילים שבמוצב הצליחו לאתר במוצב החשוך מזון, מכל פלסטיק ובו מים ומקלט רדיו. החיילים ניסו במספר הזדמנויות לצאת ממחבואם אולם נתקלו בחיילים סוריים בחדר המוצב המרכזי וחזרו למחבואם. ב-12 באוקטובר, לאחר תשעה ימי הסתתרות, יצאו ממחבואם החיילים הישראלים ונלקחו בשבי הסורי.
במהלך כיבוש המוצב נהרגו 13 מחיילי צה"ל, ו-31 חיילים נפלו בשבי. עשרה חיילים הצליחו להיחלץ מהמוצב. בין השבויים היה סגן עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית (קב"ר) ביחידה 848, שסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל בכלל ועל אמ"ן בפרט.
המערכה בחרמון > הניסיון הראשון לכיבוש החרמון

ב-8 באוקטובר, בעקבות עדותם של שני חיילי גולני שהצליחו להיחלץ מהמוצב, התברר כי במוצב החרמון עדיין מצויים מספר חיילים נצורים. מח"ט גולני, אל"ם אמיר דרורי ביקש מהפיקוד לכבוש מחדש את ההר ולחלץ את החיילים. בקשתו אושרה ובבוקר אותו היום התארגנו שני כוחות שיתקפו את המוצב. הכוח מנה כ-150 לוחמים ובהם צוותים מסיירת גולני, כוח מגדוד 51 וכוח מגדוד 17. התכנון היה חפוז, לכוחות לא ניתן תדריך סדור ולא היה מודיעין בדבר גודל הכוח הסורי בהר.
הכוח נע בשני ראשים: האחד ממונע בזחל"מים, אליהם הצטרפו שני טנקים, על כביש האספלט שהיה צר ומפותל. הכוח השני נע רגלית על קו הרכס לגבעה 1614. הכוח הרכוב הגיע לרכבל התחתון ומצא את המקום נטוש ודגל ישראל מתנוסס בו. הכוח המשיך בנסיעתו במעלה ההר והגיעו לאזור המכונה "עיקול הטנק" שבו הניחו הסורים שרשרת מוקשים. הכוח הרכוב נאלץ לעצור לפני שרשרת המוקשים, אז נורתה לעברו אש חזקה מטווח קצר מן המארב. האש הסורית נורתה משלושה כוונים וכללה אש מנשק קל, מטולי אר פי ג'י ורימונים. עד מהרה היה מצבו של הכוח הרכוב קשה כאשר דרכו קדימה חסומה והוא מתקשה לסגת בכביש הצר כשתהום לצידו.
גם הכוח הרגלי העוקף נתקל במארב של חיילים סוריים שהיטיבו להתחפר ולהילחם, וכאשר הצליח להתגבר על המארב כבר נתן מח"ט גולני, דרורי, את הפקודה לסגת עקב מצבו הקשה של הכוח הממונע, שנזקק להתארגנות מחודשת. בסיום הקרב נהרגו 25 חיילים ובהם מפקד גדוד 17 של חטיבת גולני, סגן-אלוף דובי דרור, ו־57 נפצעו.
המערכה בחרמון > מבצע קינוח

בין 8 ל־21 באוקטובר לא בוצעו ניסיונות משמעותיים לכבוש מחדש את מוצב החרמון, אך נערכו פשיטות ופעולות ל"ריכוך" העמדה הסורית ופגיעה בכוחות המחזיקים במוצב. מטוסי חיל האוויר הפציצו את אזור המוצב מעת לעת והארטילריה של צה"ל הפגיזה אותו, אך אש הזו גרמה לפגיעות מעטות בסורים שהיו מחופרים היטב סביב המוצב.
המבצע לכיבוש החרמון החל ב-21 באוקטובר אחר הצהריים. לצורך המבצע הוקצו שני גדודי צנחנים במילואים מחטיבה 317 (הגדודים 471 ו-567), שני גדודים מחטיבת גולני (51 ו-17) כמו גם פלס"ר החטיבה, ושישה טנקים מחטיבה 188.
בשעות הצהריים החלה הטסת כוחות הצנחנים במסוקי יסעור אל מוצב החרמון הסורי. גדוד 471 כבש את מוצב הפיתולים לאחר קרב קצר והמשיך אל נ.ג. 2360, אותו תפס סמוך לחצות. גדוד הצנחנים השני, גדוד 567 המשיך אל עבר מוצב החרמון הסורי, ובסביבות השעה 03:00 מצא אותו ריק.
כוחות גולני נתקלו בהתנגדות רבה יותר בכיבוש המוצב הישראלי של החרמון. פלוגת הסיור של החטיבה הגיעה באיגוף ממערב ומצפון לכיוון הרכבל העליון, ולחמה בקרב קשה ברכבל התחתון וברכבל העליון. המ"פ נהרג וכוח הסיירת לא הצליח להתקדם. הכוח העיקרי בקרב היה גדוד 51, שהגיע רגלית ממסעדה והיה אמור להגיע לגבעה 1614, לעיקול הטנק ולרכס החרמון. בסביבות השעה שתיים בלילה החל הקרב. חיילי הצבא הסורי התחפרו בשוחות אישיות ובין הסלעים סביב למוצב החרמון ושברו באש מדויקת את התקפות צה"ל.
הקרב הפך לצמוד ולא מאורגן, ופגזי הסיוע הארטילרי נפלו קרוב לכוחות הישראלים ואפילו ביניהם. הקרב התדרדר לקרב אישי בין חיילי צה"ל לחיילים סוריים ללא יד מכוונת כמעט. מרכז הקרב היה סביב גבעה שסומנה במפות כגבעה מספר 16 עליה ומסביבה התנהל עיקר המאמץ. הגבעה הייתה היעד של פלוגה ג' בגדוד 51. כוחות אחרים אגפו את הגבעה ולחמו בשטח שבינה לבין המוצב. כוח של פלוגה ב' טעה בניווט ועלה לגבעה 24 במקום לעלות לגבעה 19. רק בבוקר הבין הקמב"ץ שהכוח נמצא על גבעה 24. מאוחר יותר שלח המג"ד את פלוגה א' לגבעה 17, שם פגשו אנשיה את לוחמי הקומנדו הסורי שהיו ערוכים בעשרים מחפורות דו רובאיות. באותה עת נפצע בגבעה 16 מפקד פלוגה ג', סרן יגאל פסו. כמו כן נפצע מפקד הפלוגה המסייעת, סרן מיקי מוסברג, ופלד, המג"ד, דיווח למח"ט כי הקרב הפך למורכב ומתנהל באיטיות.
לקראת הבוקר נפצעו מפקד החטיבה אל"ם אמיר דרורי ומפקד גדוד 51, סא"ל יהודה (יודק'ה) פלד, וקצין האג"ם החטיבתי, רס"ן יואב גולן, נטל את הפיקוד על החטיבה. למרות התנאים הקשים ותחושת הכאוס דבק גולן במשימה וביקש כוחות סיוע כדי להשלים את המהלך החטיבתי. לאחר שווידא כי אין עוד לוחמים בגבעה 17, שטח המפתח עליו התבצרו לוחמי הקומנדו הסורי, הפעיל גולן ארטילריה כבדה על הגבעה ועל מוצב החרמון.
בשלב זה הצטרף לקרב כוח העתודה מגדוד 17 בפיקוד דוד כץ, והגיע למתחם השוחות בגבעה 16. כץ ארגן את פינוי פצועי גדוד 51 אחורה, הורה לקצין האג"ם להפסיק את הארטילריה שפגעה בכוחותינו ופתח בהסתערות להשלמת כיבוש גבעה 16 וגבעה 17. השבירה של הסורים הייתה מיידית. חלק קטן מהם שהמשיך בלחימה חוסל על ידי לוחמי גדוד 17 שתוגבר בלוחמים נוספים מגדוד 51.
בשעה 09:00 בערך נכנסו כוחות גולני לחצר מוצב החרמון הישראלי, והניפו את דגל ישראל ודגל גולני על תורן המוצב. בשעה 10:30 דיוח כץ: "תחנות כל העולם, החרמון בידי גולני". בקרב כיבוש החרמון נהרגו 55 חיילי צה"ל וכ-80 נפצעו.
המערכה האווירית

עוד לפני המלחמה בנתה סוריה מערך של 25 סוללות של טילי קרקע-אוויר ובצידן מספר רב של תותחים נ"מ בקטרים שונים, אשר יחד כיסו את גובהי הטיסה השונים בשמי רמת הגולן. מערך זה הגביל מאוד את יכולת הפעולה של חיל האוויר הישראלי בחזית זו, ובצה"ל נבנו תוכניות לטיפול במערך סוללות הנ"מ הסוריות במקרה של מלחמה, שהתבססו על מתן התראה מוקדמת לפרוץ המלחמה.
עם פתיחת המלחמה ב-6 באוקטובר תקף חיל האוויר הסורי מחנות ומפקדות ברמת הגולן, והפציץ את מוצב החרמון. מטוסי חיל האוויר הישראלי נשלחו תחילה להגנת שמי ישראל ומאוחר יותר החלו בסיוע בהול לכוחות היבשה בסיני וברמת הגולן שהיו במצב קשה, מבלי שטיפלו במערך קודם במערך סוללות הטילים, כפי שתוכנן. מטוסי חיל האוויר תקפו מטרות סוריות בחזית הצפון בניסיון להעניק סיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע ולבלום את התקדמות כוחות השריון הסורים, אולם עקב איום סוללות הטילים הסוריות הוגבלה יכולת הסיוע של מטוסי חיל האוויר הישראלים ומספר מטוסים הופלו.
האלוף מרדכי הוד, מפקד חיל האוויר לשעבר, הצטרף ב-6 באוקטובר לחבורת הפיקוד הקדמית של חיל האוויר במפקדת פיקוד הצפון, שימש כמפקד קדמי של החיל למשך חמשת הימים הבאים, וניהל את הפעילות האווירית בחזית.
ב-7 באוקטובר ניסה חיל האוויר לתקוף את מערך הנ"מ הסורי במסגרת מבצע דוגמן 5, במטרה ליצור לעצמו חופש פעולה בשמי הרמה. התקיפה, שבוצעה בנוהל קרב חפוז וללא הכנות מתאימות, נכשלה בהשגת יעדיה. סוללת טילים אחת הושמדה ואחרת נפגעה, בעוד חיל האוויר ספג אבדות כבדות: 6 מטוסים הופלו ו-10 נוספים ניזוקו. כתוצאה מכך נאלצו מטוסי חיל האוויר להמשיך לפעול באזור רמת הגולן תחת איום נ"מ למשך יתרת המלחמה.
חיל האוויר הסורי סייע במהלך המלחמה לצבא הסורי במתקפתו לתוך רמת הגולן. מסוקים של חיל האוויר הסורי הנחיתו במספר מקרים חיילי קומנדו בעומק רמת הגולן. לאחר תחילת ההבקעה הישראלית לסוריה סייעו המטוסים הסורים בבלימת התקדמות השריון הישראלי.
ב-8 באוקטובר ביצע חיל האוויר הישראלי שורת תקיפות נגד כוחות קרקע סוריים בדרום הרמה, כהכנה וכסיוע למתקפת הנגד הישראלית באזור זה, והתקיפות נמשכו גם למחרת. ב-9 באוקטובר תקף החיל כוחות סורים ממזרח לקו הסגול, אשר התקדמו כדי לתקוף את חטיבה 7 בעמק הבכא. באותו יום תקף חיל האוויר את המטכ"ל הסורי בדמשק. בחמשת הימים הראשונים של המלחמה ביצע חיל האוויר 439 גיחות תקיפה ברמת הגולן, ואיבד 18 מטוסים.
לקראת ההבקעה לשטח סוריה ב-11 באוקטובר סייע חיל האוויר הישראלי לכוחות השריון התוקפים והפציץ כוחות שריון סורים, מוצבים וסוללות טילים. החל מ-14 באוקטובר, עם סיום ההבקעה והתייצבות המערכה בגולן, הופנה חיל האוויר לסיני בסיוע למבצע הצליחה, וסיוע אווירי בחזית הסורית צומצם למינימום.
ככל שהתקדמה המלחמה הצליח חיל האוויר להתגבר אט אט על סוללות הטילים הסוריות, דבר שאיפשר לו חופש פעולה רחב יותר בסיוע לכוחות הקרקע במובלעת הסורית. כמו כן ביצע חיל האוויר תקיפות עומק בסוריה כדי לפגוע בתשתיות ובמתקנים אסטרטגיים אחרים של הסורים. תקיפות אלה, כדוגמת הפצצת שדה התעופה אל מאזה ב-13 באוקטובר ותקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה ב-23 באוקטובר, חייבו את הסורים להפנות חלק ממערך הנ"מ שלהם להגנה על העורף ובכך דוללה כמות סוללות הנ"מ בחזית.
המערכה האווירית > ירי טילי פרוג

בשלושת הלילות הראשונים של המלחמה שיגרה סוריה 25 רקטות פרוג לעבר ישראל. בערב 6 באוקטובר פגעו ארבע רקטות במגדל העמק וגרמו נזק מועט.
ב-9 באוקטובר, היום הרביעי למלחמה, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר בסיס חיל-האוויר רמת דוד במה שכונה "ליל הפרוגים". אחת הרקטות פגעה בבית בשיכון המשפחות של הבסיס וגרמה למותו של טייס סקייהוק ולפציעת שני טייסים נוספים. רקטה נוספת, שפגעה במגורי החיילים, גרמה לפציעתם של מספר חיילים. רקטות נוספות פגעו ביישובים סמוכים, אחת מהן פגעה בבית ילדים בקיבוץ גבת הסמוך, אך לא היו נפגעים כיוון שהילדים שהו במקלט. הסורים שיגרו גם רקטות לעבר שדה התעופה מחניים ומפקדת פיקוד צפון בצפת אך אלו לא גרמו לנפגעים.
המערכה הימית

בפרוץ המלחמה כלל חיל הים הסורי 8-9 ספינות טילים מסדרות "קומאר" ו"אוסה", 14 ספינות טורפדו, שלוש ספינות למלחמה בצוללות, שתי מקשות ועוד מספר ספינות קטנות. לרשות חיל הים הישראלי עמדו בים התיכון 11 ספינות טילים מדגמי סער 2, סער 3 וסער 4, ו-2 ספינות תותחים מדגם סער 1, אולם ספינות אלה שימשו גם למלחמה בצי המצרי בים התיכון.
חיל הים הישראלי פעל מיד עם פתיחת המלחמה בצורה התקפית. מיד עם פרוץ המלחמה נשלחו חמש ספינות טילים ישראליות אל נמל לטקיה כדי לתקוף את כלי השייט הסורים בנמליהם. בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר התחולל קרב לטקיה במהלכו הוטבעו חמש ספינות סוריות בלא אף פגיעה בספינות הישראליות. בעקבות הקרב נמנע הצי הסורי מלהיכנס לקרבות נוספים מול חיל הים הישראלי. קרב זה היה גם קרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה.
בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר יצאה שייטת ספינות הטילים להפגזת החוף הסורי. נמל לטקיה הותקף בשנית, כמו גם מסופי הדלק בנמל. בנוסף, הובערו מכלי הדלק בבניאס. גם הפעם לא הצליח חיל הים הסורי לפגוע בספינות הישראליות. בלילה הבא הופגז נמל טרטוס ומכלי הדלק בקרבתו. ספינה סורית אחת לפחות נפגעה בקרב וגם הפעם לא היו נפגעים בקרב חיל הים הישראלי.
הרכבת האווירית הסובייטית לסוריה

לאחר ימי הלחימה הראשונים נוכחה ברית המועצות כי צבא סוריה איבד מאות טנקים ואמצעי לחימה רבים. אבדות גדולות התרחשו גם בצבא המצרי, שנסמך גם הוא על התמיכה הסובייטית. לפיכך החליטה ברית המועצות לספק באופן מיידי ציוד לחימה לסוריה ולמצרים, כדי למנוע התמוטטות צבאית של בנות בריתה וערעור מעמדה במזרח התיכון. לצורך המבצע הקצו הסובייטים 225 מטוסי תובלה מסוג אנטונוב 12 ואנטונוב 22 שביצעו 945 גיחות ישירות מברית המועצות וממדינות ברית ורשה למצרים ולסוריה. לצורך כך פורקו יחידות צבאיות שלמות מברית ורשה מציודן.
הרכבת האווירית הסובייטית החלה ב-10 באוקטובר, ונמשכה גם לאחר הפסקת האש. המטוסים הראשונים נחתו בשדה התעופה חלב שבצפון סוריה כשהם נושאים בבטנם טילי קרקע אוויר שהיו דרושים בדחיפות לצבא סוריה. ציוד נוסף נשלח מברית המועצות לסוריה דרך הים, באוניות שיצאו מנמל אודסה לנמל לטקיה בסוריה.
ישראל ביצעה מספר פעולות לסיכול הסיוע לסוריה, שהשפעתן הייתה מועטה. ב-10 באוקטובר הופצץ שדה התעופה חלב על ידי רביעיית מטוסי פנטום. בהפצצה נפגע מטוס אנטונוב ונפגעו מספר חיילים סובייטים. כתוצאה מהפגיעה במסלולים שבו מספר מטוסים סובייטים על עקבותיהם ונחתו בבודפשט. הפעלת השדה התחדשה למחרת וטייסי חיל האוויר קיבלו הוראה להיזהר שלא לפגוע עוד במטוסים סובייטיים. באותו היום הותקף גם נמל התעופה הבינלאומי של דמשק שגם בו נעשה שימוש להפעלת הרכבת האווירית. אוניית מטען סובייטית הוטבעה על ידי ספינת טילים של חיל הים בנמל לטקיה וכן שתי אוניות סוחר זרות אחרות נפגעו. ב-12 באוקטובר הפציצו מטוסים ישראלים גשרים שעליהם עמדו לעבור טנקים שסופקו לסוריה בדרכם לחזית רמת הגולן.
בלילה שבין 12–13 באוקטובר הונחת כוח של סיירת צנחנים במסגרת מבצע דוידקה באזור קטייפה, מצפון מזרח לדמשק, במטרה לפוצץ גשרים שעליהם צפוי היה לעבור ציוד לחימה שהגיע ברכבת האווירית. הכוח הישראלי התגלה בטרם הגיע לגשרים וחולץ תחת אש מבלי שהשלים את משימתו.
בתגובה לרכבת האווירית הסובייטית, החלה גם ארצות הברית לשלוח ציוד לחימה לישראל במסגרת מבצע ניקל גראס. במסגרת המבצע סופקו לישראל בעיקר מטוסים, טילי נ"ט ותחמושת, ואלה שימשו את צה"ל גם בלחימה מול סוריה.
אמצעי הלחימה הסובייטים סייעו לצבא סוריה לשקם את כוחו במהלך המלחמה ולאחריה. בסך הכל קיבלה סוריה במהלך המלחמה מאות טנקים ומטוסים, טילי קרקע, תחמושת וציוד צבאי רב.
סיכום

ב-23 באוקטובר התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה 339 שנועדה להביא להפסקת אש בכל החזיתות. ב-24 באוקטובר נכנסה לתוקפה הפסקת האש בין ישראל לסוריה, כשצה"ל ממשיך להחזיק בשטח המובלעת שכבש.
בסופה של המלחמה ניצב צה"ל בתוך השטח הסורי, כשהוא כמעט בטווח תותחים לדמשק. היה זה ניצחון מרשים לצה"ל, לאחר הכישלון המודיעיני אשר גרם לו להיתפס בלתי מוכן עם פרוץ המלחמה. צבא סוריה אשר היה ערוך במלוא כוחו כדי לכבוש את רמת הגולן ואף להמשיך אל עבר הגליל ספג תבוסה נוספת מידי צה"ל, וללא עזרת חילות המשלוח הערביים ומשלוחי הנשק מברית המועצות, היה מתקשה לעצור את כוחות צה"ל המאיימים על דמשק.
למרות הניצחון, אבדות צה"ל בחזית זו היו כבדות. עד הפסקת האש נהרגו כ-800 חיילי צה"ל בקרבות מול הסורים, 2,900 נפצעו, ו-61 חיילים נפלו בשבי. מרבית הנפגעים נפגעו במהלך קרבות הבלימה הקשים בחמשת הימים הראשונים של המלחמה. אבדות הסורים מוערכות בכ-3,100-4,000 הרוגים, 10,000 פצועים וכ-350 שבויים. בנוסף, איבדו הסורים יותר מ-1,000 טנקים וכ-150 מטוסים. בקרב הכוחות העיראקים היו 835 הרוגים ו-73 נעדרים, בנוסף למעל 100 טנקים ונגמ"שים שנפגעו.
לאחר הפסקת האש החלה מלחמת ההתשה במובלעת הסורית שכללה תקריות וחילופי אש בין צה"ל לצבא הסורי באזור המובלעת. ב-31 במאי נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. בהסכם הוחלט על הפסקת אש בין הצדדים והחזרת השבויים, כמו גם על נסיגה של ישראל משטח המובלעת.
ב-6 ביוני 1974 ביצעו ישראל וסוריה את חילופי השבויים, ובמסגרתם הועברו גם גופותיהם של חיילים שנהרגו ונותרו בידי הצד השני.
בהתאם להסכם פינה צה"ל תוך שלושה שבועות את כל שטחי המובלעת ושיא החרמון וכן את העיר קוניטרה וסביבתה ושב אל קו הגבול שמלפני מלחמת יום הכיפורים. באמצע יוני 1974 הושלם הפינוי של כוחות צה"ל מהמובלעת.
הנצחה

ברמת הגולן הוקמו עשרות אנדרטות לזכרם של הנופלים במלחמה.
האנדרטאות, חלקן מנציחות יחידות וחלקן אישיות, נמצאות קרוב לאזורי הלחימה עצמם, ומרביתן נמצאות בחלק המזרחי של רמת הגולן, לאורך הגבול וסמוך לכביש 98.
אנדרטה לזכר סמח"ט 188 סא"ל דוד ישראלי וסגן יואב ברקאי, על ציר הנפט, מזרחית לנפח
גלעד לזכרם של מח"ט 188 אל"ם יצחק בן-שהם וקצין האג"ם של החטיבה רס"ן בני קצין במקום מותם על ציר הנפט
אנדרטה לחללי גדוד 74 (סער), באזור הקרבות במדרונות שבין הר ורדה לבין הר כרמים
אנדרטה לחללי גדוד 53 (סופה) ליד גבעת אורחה והג'וחדר
אנדרטה לחללי גדוד 71 (רשף) בקרבת צומת הבשן, צפון-מזרחית לחושניה
אנדרטת עוז 77 בעמק הבכא
אנדרטת חטיבה 179, סמוך לחושניה
אנדרטה לחללי חטיבה 679 סמוך להר שיפון
אנדרטה לזכר חללי כוח נתי. נמצאת מצפון לתצפית קוניטרה, על כביש 98
אנדרטת הזיכרון בתל סאקי
אנדרטת פלס"ר 7 מדרום לבוקעתא
אנדרטה לנופלי חטיבת גולני בקרבות החרמון
אנדרטה לחללי גדוד 17 של גולני שנפלו בחרמון
אנדרטה לחללי אגד ארטילרי 212, סמוך לצומת בית המכס העליון
אנדרטה לזכר לוחמי בה"ד 9 (תותחנים) על ציר הנפט, סמוך להר פרס
אנדרטת גדוד 405 של התותחנים, סמוך לגבעת אורחה
אנדרטת גדס"ר 134 ליד עין זיוון
אנדרטת הנגמ"ש והארז לזכר שמונה לוחמי גדס"ר 134, סמוך לאלוני הבשן
אנדרטה לחללי גש"פ 181, סמוך לתל סאקי
אנדרטה לזכר חללי גדוד 61 מחטיבה 205, על ציר המפלים (כביש 808)
אנדרטה לחללי פלוגה א' מגדוד 377 (חטיבה 9). האנדרטה נמצאת על ציר הנפט, ליד מושב קשת.
אנדרטת הג'יפ, על כביש 87, סמוך לצומת המפלים
ראו גם

החזית הסורית במלחמת העצמאות
החזית הסורית במלחמת ששת הימים
לקריאה נוספת

דני אשר, הסורים על הגדרות: פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, תל-אביב: מערכות, 2008
צביקה עופר, ברק ביום הכיפורים - חטיבה 188 במערכת ההגנה על רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים – כרך א', כרך ב', מחלקת היסטוריה, אפריל 1995
אבירם ברקאי, על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור, תל-אביב: ספרית מעריב, 2009
אילן סהר, עד קצה היכולת - חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים, מערכות, 2013
אילן סהר, מורשת חטיבה 7 בקרבות רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים - חלק א' - קרבות הבלימה, חלק ב' - קרבות ההבקעה, זרקור - מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, 2013
אביגדור קהלני, עוז 77, תל-אביב: שוקן, 1975, מסת"ב 965-19-0059-8
אורי אור, אלה האחים שלי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003
הדס ועופר רגב, ראם - סיפורה של חטיבה, 2018
צביקה גרינגולד, כוח צביקה: 24 שעות של גבורה במלחמת יום הכיפורים, ישראל: מודן, 2008
משה גבעתי, בודדים על התל - קרב תל א-סקי במלחמת יום הכיפורים, רעות: 'רעות' 2009
אילן כפיר, הקרב על החרמון, הוצאת דביר, 2013.
אביחי בקר, אינדיאנים על גבעה 16 - פלוגה בקרב החרמון, הוצאת משרד הביטחון, 2003.
משה גבעתי, המערכה בחרמון - הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה, תל אביב: הוצאת מערכות והוצאת מודן, תשע"ה-2015
פסח מלובני, מצפון תפתח הרעה: צבא סוריה - עלילותיו ומלחמותיו - מבט מדמשק, תל אביב: הוצאת המכון לחקר מלחמות ישראל, 2014
פסח מלובני, "מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית, 2022
ביאורים

↑  על סימנים מוקדמים יותר להיערכות הסורים למלחמה ראו בערך יהושע בר מסדה#לקראת מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה.
↑  לאוגדה השתייכה במקור חטיבת טנקים נוספת – חטיבה 217 – אך ב-6 באוקטובר היא נלקחה ממנה והועברה תחת פיקוד אוגדה 162 בחזית הדרום.
↑  בספר "הסורים על הגדרות" נוקב דני אשר במספר 100, בעוד אילן סהר נוקב במספר 118 טנקים.
↑  עוד 11 סוללות טילים נ"מ נפרסו באגן דמשק.
איסור משכב עם אחות האם

| --- | --- |
 מקרא:  ויקרא, י"ח, י"ג; ויקרא, כ', י"ט
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף נ"ד, עמוד ב'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו שמ"א ספר החינוך, מצווה קצ"ח
 
איסור משכב עם אחות האם, הוא אחד מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות, שהעונש על העובר במזיד על כל אחד מהם הוא כרת, ובשוגג - הבאת קורבן חטאת לבית המקדש.
מקור האיסור והעונש

המקור לאיסור משכב עם אחות האם מובא בפרשת אחרי מות שבספר ויקרא: ”עֶרְוַת אֲחוֹת אִמְּךָ לֹא תְגַלֵּה כִּי שְׁאֵר אִמְּךָ הִוא” (ויקרא, י"ח, י"ג), וכן בפרשת קדושים: ”וְעֶרְוַת אֲחוֹת אִמְּךָ וַאֲחוֹת אָבִיךָ לֹא תְגַלֵּה כִּי אֶת שְׁאֵרוֹ הֶעֱרָה עֲוֹנָם יִשָּׂאוּ” (ויקרא, כ', י"ט). ועונש הכרת מבואר בסוף פרשיית העריות שבפרשת אחרי מות: ”כִּי כָּל אֲשֶׁר יַעֲשֶׂה מִכֹּל הַתּוֹעֵבֹת הָאֵלֶּה וְנִכְרְתוּ הַנְּפָשׁוֹת הָעֹשֹׂת מִקֶּרֶב עַמָּם” (ויקרא, י"ח, כ"ט).
גדרי האיסור

חז"ל לומדים מכפילות אזהרת איסור משכב עם אחות האם בפרשת אחרי מות ובפרשת קדושים, שאיסור משכב עם אחות האם הוא בין אם היא אחות אמו מן האב בלבד ובין אם היא אחותה מן האם בלבד (כגון בנישואים שניים).
כמו כן, בין אם הן נולדו מנישואי הוריהם, או שנולדו לאותו האב שאנס או פיתה נשים לכך, או לאותה האם שנאנסה או התפתתה לזנות עם גבר אחד או שני גברים.
גדרי האיסור > טעם האיסור

בתורה נאמר שטעם האיסור הוא משום שאחות האם היא ”שְׁאֵר אִמְּךָ” (ויקרא, י"ח, י"ג), וכן ”כִּי אֶת שְׁאֵרוֹ הֶעֱרָה” (ויקרא, כ', י"ט). כלומר האיסור נובע מתוך קרבת הדם שיש לאחיין עם דודתו, שהיא אחות אמו יולדתו.
ראו גם

איסור עריות
גילוי עריות
ביאורים

↑  שהוא דבר ייחודי לאיסור משכב עם אחות האב והאם, כי ביחס לכל שאר העריות לא נאמרה לשון אזהרה בפרשת קדושים אלא לשון עונש: ”וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת...”, ואילו ביחס לאחות האב והאם נאמר: ”וְעֶרְוַת אֲחוֹת אִמְּךָ וַאֲחוֹת אָבִיךָ לֹא תְגַלֵּה” (ויקרא, כ', י"ט).
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף נ"ד, עמוד ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק ב', הלכה ה'
| איסורי עריות |
| --- | --- | --- |
| חייבי סקילה | עם אשת האב • עם האם • עם אשת הבן • משכב זכר • גבר עם בהמה • אישה עם בהמה • עם נערה מאורסת |  |
| חייבי שרפה | עם אֵם אשתו או סבתהּ • עם בת אשתו או נכדתה • עם בתו או נכדתו • בת כהן שזינתה |  |
| חייבי חנק | עם אשת איש |  |
| חייבי כרת | אח עם אחות • עם שתי אחיות • עם נידה • עם אחות האב • עם אחות האם • עם אשת דוד • עם אשת אח |  |
אני גיטרה

| --- | --- |

 סוגה:  מוזיקה
 כותבים:  עופר קניספל 
 בימוי:  שי וינשלק
 מנחים:  אבי סינגולדה 
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  5 
 מספר פרקים:  175 
 הפקה
 מפיק:  אפרת כרמלי
 חברת הפקה:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית 
 עורכים:  דנה פרדו
 אורך פרק:  15 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 פורמט (תמונה):  SDTV, 576i
 תקופת שידור מקורית:  1 ביולי 2014 – 2018
 
אני גיטרה היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לכל המשפחה, ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית מאז 1 ביולי 2014 עד סיום שידורי החינוכית והעברת השידורים לידי "כאן חינוכית" באוגוסט 2018. מגיש התוכנית הוא הגיטריסט הישראלי אבי סינגולדה.
שמה של התוכנית לקוח משירה של נעמי שמר "אני גיטרה".
מבנה פרק

מדי פרק מתארח אומן רוק ישראלי שמופיע לביצוע קלאסיקה אשר נוגעת בו באופן אישי. הוא מצטרף לשיחה ומבצע את השיר ביחד עם סינגולדה, הלהקה ונגן הגיטרה הצעיר שגם מבצע קטע סולו. בכל תוכנית משתתף ילד אחר.
סינגולדה, בדיאלוג עם גיטרה מוזהבת בשם "גולדה", עליה מנגן גיטריסט צעיר (עד גיל 13), מציג את השיר, מספר על האמן, על התקופה, על תהליך הכתיבה של השיר ועל השפעתו ותרומתו לעולם המוזיקה.
העונה החמישית של התוכנית התמקדה בניגוד לעונות הקודמות בקלאסיקות רוק לועזיות, לעומת העונות הקודמות שעסקו ברוק ישראלי. כמו כן בעונה זו, בנוסף, ובשונה מהעונות הקודמות, בכל פרק יוצאים סינגולדה וגולדה לכתבת שטח קצרה, העוסקת בתחומים שונים של עולם המוזיקה בכלל והגיטרה בפרט.
נגנים קבועים

אבי סינגולדה
מיקי ורשאי
ערן מיטלמן
תומר צדקיהו
ראו גם

גאון של אבא
חיות במה
חיות מסך