stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות

ערבים מתקיפים את המרכז המסחרי בירושלים, 2 בדצמבר 1947
הרס הרובע היהודי של העיר העתיקה, 1948
החורבן ברחוב בן יהודה כתוצאה מפיצוץ מכונית התופת
פרופ' מיכאל פקטה, רקטור האוניברסיטה העברית, אוסף מנת מים בעת המצור על ירושלים
חיפוש מזון בפחי אשפה בתקופת המצור על ירושלים, 1948
המערכה על ירושלים, סביבותיה והדרכים המובילות אליה נמשכה לכל אורכה של מלחמת העצמאות, החל משלב א' – מלחמת האזרחים, שפרצה למחרת קבלת ההחלטה באו"ם על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, עבור בשלב ב' – פלישת מדינות ערב לתחומי ארץ ישראל המערבית ובכללם שטחי מדינת ישראל ביום הכרזת עצמאותה וממועד ההפוגה השנייה עת התייצבו גבולות הפסקת האש, שלימים נודעו בשם הקו העירוני, ועד הסכמי שביתת הנשק באפריל 1949, בעצימות נמוכה. בירושלים נהרגו כ-400 תושבים יהודים. היא הייתה אחד ממוקדי הקרבות המרכזיים במלחמת העצמאות, משום היותה, במילותיו של דוד בן-גוריון, "נשמתה של ארץ ישראל...אחרת לא נהיה ראויים לשם עם ישראל". כשליש מ-4,000 הלוחמים הנופלים במלחמה כולה נפלו בסביבות ירושלים. במהלך מחציתה הראשונה של המלחמה היה חלקה היהודי של העיר נתון במצור חלקי, ומאמץ אזרחי וצבאי רב הושקע בהעברת אספקה אליה מהשפלה.
בראשיתה של המערכה התעמתו כוח המגן העברי וכוחות ערבים בלתי סדירים (מיליציות חמושות שנקראו ביישוב: 'כנופיות'), כאשר בתווך עומדים כוחות צבא ומשטרה בריטיים. לאחר ההכרזה על קום המדינה הלחימה הייתה בין כוחות צה"ל, שהוקם על בסיס כוחות ההגנה והפלמ"ח, לבין "הלגיון הערבי ("הלגיון הערבי של עבר הירדן")" הירדני והצבא המצרי. לצד כוחות צה"ל פעלו בירושלים כוחות עצמאיים של האצ"ל והלח"י, תוך שיתוף פעולה עם כוחות צה"ל, אך ללא קבלת מרותו המלאה עד לשלב בו פורקו המחתרות.
בלחימה בסביבות ירושלים נחלה ההגנה כישלון בקרבות מצפון, ממזרח ומדרום. יישובי גוש עציון מדרום לירושלים נכבשו על ידי הלגיון הירדני, ובעקבות זאת הוחלט לפנות את בית הערבה ומפעל האשלג שממזרח לעיר, ואת נווה יעקב ועטרות שמצפון לעיר. בלחימה במערב העיר נחל צה"ל ניצחון, השתלט על שטח רציף מירושלים ועד שער הגיא, ופתח את המעבר מירושלים אל מישור החוף והשפלה.
על אף הצלחת צה"ל בכיבוש שכונות ערביות במערב ובמרכז העיר ויצירת רצף שכונות בשליטה ישראלית, המערכה בעיר לא הוכרעה, והרובע היהודי במזרח העיר נכבש בידי הלגיון הירדני.
מהסכם שביתת הנשק עם ירדן באפריל 1949 ועד מלחמת ששת הימים, נחלקה ירושלים בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן. קטע של הקו הירוק באורך שבעה קילומטרים חצה את העיר בין מזרחה, כולל הרובע היהודי לבין מערבה, מובלעת הר הצופים נותרה בידי ישראל. ארמון הנציב היה לשטח מפורז בשליטת האו"ם.
רקע היסטורי

ירושלים של 1947 הייתה עיר מעורבת בה חיו יהודים לצד ערבים, כאשר שכונות יהודיות שוכנות בסמוך לשכונות ערביות, בפסיפס של שכונות, ומרכזי מסחר, מוסדות עירוניים ודרכי גישה משותפים לכלל התושבים. מרבית השכונות היהודיות החדשות התרכזו בצפון מערב העיר, והשכונות הערביות במזרח ובדרום. הרובע היהודי בעיר העתיקה היה מובלעת יהודית בתוך אזור ערבי צפוף, והדרך אל הר הצופים עברה דרך אזור יישוב ערבי. כבר במחצית המאה ה-19 היה רוב יהודי בירושלים וערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית ירושלים היהודית כ־100,000 נפש (האוכלוסייה היהודית בירושלים הכפילה עצמה במהלך תקופת המנדט הבריטי, אך חלקה מתוך האוכלוסייה היהודית הכללית בארץ ישראל ירד מ-50% ל-16% במהלך תקופה זו), בעוד האוכלוסייה המוסלמית מנתה כ־33,000 נפש, והאוכלוסייה הנוצרית כ־31,000 נפש. בתקופת המנדט הבריטי שימשה ירושלים כמרכז השלטון הבריטי בארץ, ועל כן הייתה בה גם אוכלוסייה בריטית וכוחות צבא ומשטרה גדולים.
ביישובים שמסביב לירושלים היה רוב לאוכלוסייה המוסלמית, שכללה לפי אומדן כ-300,000 נפש. האוכלוסייה היהודית כללה כ-3,500 נפש והייתה מרוכזת ביישובים אחדים סביב ירושלים: גוש עציון בדרום, נווה יעקב ועטרות בצפון, בית הערבה ומפעל האשלג במזרח, מוצא, מעלה החמישה, קריית ענבים, נווה אילן במערב, והר טוב בשפלה. לצידי הדרכים העיקריות מירושלים לתל אביב, לבאר שבע ולים המלח שכנה אוכלוסייה ערבית צפופה. בסביבה ההררית אתגרה את ההגנה על השיירות מפני התקפה וחסימת הדרך (בעיה טקטית כבר בתקופת המרד הערבי הגדול בסוף שנות השלושים).
ירושלים נקבעה כעיר הבירה והמרכז מנהלתי של השלטון הבריטי בארץ ישראל בעיקר מסיבות דתיות-תרבותיות, בעוד המרכז הכלכלי היהודי התפתח במישור החוף, בעיקר באזור תל אביב והשרון. ירושלים עמדה במרכז העימותים בין יהודים לערבים בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. מאורעות תר"פ התרכזו בה, ומאורעות תרפ"ט (1929) החלו בירושלים והתפשטו ממנה לכל הארץ. היותה של ירושלים מרכז השלטון הבריטי גרר התקפות רבות על סמלי השלטון מצד המחתרות היהודיות.
האוכלוסייה היהודית בירושלים התאפיינה בשיעור גבוה של בני עדות המזרח ושל אוכלוסייה חלשה מבחינה כלכלית. חלק גדול מהאוכלוסייה היה חרדי ולא ציוני, ושיעור גדול מהממוצע בירושלים היה של אוכלוסייה קשישה.
מבחינה כלכלית הייתה ירושלים היהודית תלויה לגמרי בקשר אל השפלה ומישור החוף, משם הובא מזון, מים ודלק לעיר. לעומת זאת, לירושלים הערבית היה עורף חקלאי נרחב עליו יכלה להתבסס בשעת מלחמה. 75% מהאוכלוסייה היהודית עבד במקצועות שירות (פקידות, בעיקר במוסדות הלאומים היהודיים, האוניברסיטה העברית, בצלאל ובית החולים הדסה, ובמוסדות השלטון הבריטיים, הוראה ותחבורה). בעיר הייתה גם אוכלוסיית תלמידים גדולה: בני ישיבות וסטודנטים.
רקע היסטורי > הכוחות הלוחמים

ערב המלחמה עיקר הכוחות הערביים בעיר היו הג'יהאד מוקדיס של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, שמנתה כ־380 לוחמים בעיר עצמה וכ־250 בסביבה הכפרית שלה, 100 עד 150 לוחמי צבא ההצלה וכוחות נוספים שהגיעו יחדיו לפחות מאלף לוחמים סדירים. לצידם היו גם לוחמים שהצטרפו מפעם לפעם לסייע בלחימה אך לא השתתפו בה באופן קבוע.
הכוחות היהודים בעיר מנו ב־20 במאי 1948 5,100 חיילים, מהם 3,200 בשירות לוחמה פעיל בחטיבת עציוני. הכוח בחטיבה פוצל לשני מרכיבים עיקריים: חיל המשמר וחיל השדה. לצידה פעלה חטיבת הראל של הפלמ"ח, שמנתה בשיאה כ־1,400 לוחמים אך איבדה כמחצית מכוחה בפצועים והרוגים עד ל־14 במאי.
לצד הכוחות היהודים והערבים, הבריטים החזיקו גם הם בכוחות בירושלים שלא יצאו מהעיר עד ל־14 במאי. הכוח הבריטי בעיר מנה 2,600 חיילים של הבריגדה השנייה - שני גדודי רגלים, גדוד משוריין ולו 24 משוריינים ו־4 טנקים, וכן היו ברשותם שתי סוללות תותחי-שדה. בנוסף לכך פעלו בעיר 800 שוטרים בריטים ממשטרת המנדט. הכוחות הבריטים התערבו מפעם לפעם בלחימה בין היהודים לערבים מסיבות שונות עד לסיום המנדט.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > ההכרזה על תוכנית החלוקה באו"ם

ב־29 בנובמבר 1947 ("כ"ט בנובמבר") קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה על תוכנית החלוקה, שהמליצה על כך שבסיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל יקומו בשטח שתי מדינות, יהודית וערבית. על פי התוכנית, שטחה של ירושלים לא ייכלל באף אחת מהמדינות, אלא יהיה מפורז ותחת שליטת האו"ם. הנהגת היישוב היהודי הודיעה על הסכמתה לתוכנית, מתוך הנחה שזהו מחיר בלתי נמנע להשגת תמיכה בין לאומית בהקמת מדינה יהודית. ההנהגה הערבית התנגדה לתוכנית מכל וכל ופעלה לסיכולה. למחרת החלטת החלוקה התקיפה קבוצה של ערביי ארץ ישראל אוטובוס 'אגד' שנסע מנתניה לירושלים (ההתקפה על אוטובוס 2094) ורצחו 5 יהודים בסמוך למושב נחלים ליד פתח תקווה. בכך נפתחה המלחמה. בערבו של אותו יום נערכה התקפה ראשונה בירושלים, בשכונת שייח' ג'ראח, על אוטובוס 'המקשר' בקו מס' 9 שנסע ממרכז העיר להר הצופים.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > לחימה בירושלים

על פי תוכנית החלוקה של האו"ם הייתה ירושלים אמורה להיות, יחד עם בית לחם, באזור מיוחד תחת שליטה בינלאומית. אולם, עם פרוץ מלחמת העצמאות התעלמו מכך שני הצדדים: היהודי והערבי, וניסו לתפוס את השליטה בעיר.
ב-1 בדצמבר 1947, הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ברחבי הארץ, ומנגד, בפיקוד "ההגנה", שקיבל ידיעות על תוכניות לפגוע ביהודים באזור שער יפו, הכריזו על מצב כוננות כללי בעיר. ההתקפה המשמעותית הראשונה של ערבים כנגד יהודים בתוככי העיר התרחשה למחרת, ב־2 בדצמבר, בעת ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא. מכאן ואילך, התנהלה הלחימה בירושלים בעצימות נמוכה בין ההגנה לכוחות ערבים בלתי סדירים, בעיקר ביידוי אבנים, פיגועי דקירה, התקפות ירי וצליפות, ובהחדרת מטעני נפץ, לחימה שהתרכזה בנקודות החיכוך בין האוכלוסייה היהודית והערבית. הלחימה שיתקה את המסחר, החינוך ואת החיים התקינים בירושלים, כבערים והיישובים המעורבים האחרים. כבר בשלב המוקדם של הלחימה הוטל מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה, והגישה אליו מהשכונות היהודיות התאפשרה בעיקר בשיירות אשר לוו על ידי כוחות בריטים חמושים.
ירושלים הייתה זירה למעשי איבה של שני הצדדים הלוחמים ולעיתים בעזרת חיילים בריטים, מעשי איבה אשר פגעו גם באזרחים. פעולות אלו כללו בין היתר:
ב-13 בדצמבר 1947, נהרגו 10 אנשים ו-50 נפצעו לאחר שאנשי האצ"ל הטילו שתי חביות נפץ אל תור ההמון סמוך לשער שכם.
ב-5 בינואר 1948 פוצצו לוחמי ההגנה את מלון סמירמיס בשכונת קטמון בירושלים שהייתה בידי הכוחות הערבים. בפיצוץ נהרגו 26 איש וכ-60 נפצעו, מרביתם אזרחים.
ב-1 בפברואר 1948 פוצצו פקודיו של עבד אל קאדר אל חוסייני ועריקים בריטים מכונית תופת ליד מבנה העיתון "פלסטיין פוסט", האנגלי, בבעלות יהודית, ששכן ברחוב החבצלת (אז "רחוב הסולל"). מולו היה בית מלון בו התאכסנו מלווי השיירות לירושלים, שחוסייני התכוון לפגוע גם בהם. בפיגוע נהרג אדם אחד, נפצעו עשרים ונזק רב נגרם לרכוש.
ב-22 בפברואר 1948 ביצעו אנשי עבד אל קאדר אל חוסייני ועריקים מהצבא הבריטי פיגוע ברחוב בן-יהודה, ליד שני בתי המלון שבהם שהו חברי הפלמ"ח שליוו את השיירות לירושלים ומפונים מרחוב הסולל. בפיגוע נהרגו 58 בני אדם. בעקבותיו נמנעו החיילים הבריטים מלהיכנס לאזורים היהודיים בירושלים. הפיגוע נעשה באמצעות שלוש משאיות תופת שיצאו מהכפר עמואס.
ב-11 במרץ 1948 פוצץ אנטון דאוד, ערבי נוצרי, מכונית תופת בחצר בניין המוסדות הלאומיים. שנים-עשר אנשים נהרגו, מאה נפצעו ואגף קרן היסוד נהרס.
ב-9 באפריל 1948 במהלך כיבוש כפר דיר יאסין במבואותיה המערביים של ירושלים, על ידי כוחות האצ"ל, נהרגו לפי הערכות שונות, בין 81 ל-120 מתושביו, בהם זקנים, נשים וילדים.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > לחימה בסביבות העיר ובדרכים

נקודת התורפה העיקרית של ירושלים היהודית והיישובים הסמוכים לה היו צירי התנועה אליהם, שעברו באזורי יישוב ערבים, והיו חיוניים לצורך העברת אספקה מהשפלה וממישור החוף. הכוחות הערבים הבלתי סדירים ניסו להשתלט על צירי התנועה, לשם מניעת אספקה לעיר והיישובים הסמוכים לה, וכבר בראשית דצמבר 1947 הותקפו כלי רכב יהודיים בדרך ירושלים – תל אביב, והוחל במתוכנת של נסיעה בשיירות מאובטחות על ידי כוחות ההגנה, כאשר במקרים שונים הייתה גם אבטחה מצד כוחות בריטיים. עם הזמן עברה התנועה בחלקה המערבי של הדרך (בין תל אביב ללטרון) לנתיבים עוקפים אך לא היה תחליף לחלק המזרחי, בין שער הגיא לירושלים. הדרך לירושלים נחסמה ונפרצה לסירוגין, והשיירות שעלו אליה ספגו התקפות ונפגעים רבים. הותקפו גם שיירות שיצאו מהעיר ליישובים היהודים בסביבותיה: (לגוש עציון ולגוש הצפוני נווה יעקב – עטרות), ובהן שיירת העשרה, שהובילה אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון ב-11 בדצמבר 1947, ועשרה מאנשיה נהרגו במארב. המעבר לאוניברסיטה העברית ולבית החולים הדסה אשר שכנו בהר הצופים הותר אך ורק בשיירות חמושות. אחת מהן (שיירת הדסה) הותקפה על ידי הכוחות הערביים ו-78 אנשיה נרצחו. שיירות נוספות שיצאו מירושלים והותקפו:
שיירת עטרות, שיצאה ב-24 במרץ 1948 לעטרות.
שיירת נבי דניאל, שיצאה ב-27 במרץ 1948 לעזרת יישובי גוש עציון הנצור.
הכוחות הערביים חסמו את הדרך לירושלים עבור היהודים ואף הפסיקו את זרם המים אליה. שיירות של משוריינים הצליחו לפרוץ לעיר במחיר דמים כבד ולהביא לה אספקה.
ב-31 במרץ 1948 נבלמה שיירת חולדה בניסיונה להעביר אספקה לירושלים וכוחות הפלמ"ח דיווחו לבן-גוריון, שהדרך לירושלים חסומה. בן-גוריון הורה על הוצאתו לפועל של מבצע נחשון.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > תוכנית ד'

ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל ההגנה פקודת-אב לתוכנית שנקראה תוכנית ד', שהייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. התוכנית כללה גם השתלטות על הדרך לירושלים ועל הכפרים הערבים הסמוכים.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > מבצע נחשון

מטרת מבצע נחשון הייתה פריצת הדרך לירושלים. לצורך זה רוכז לראשונה כוח של מספר חטיבות שפעלו בתיאום במתכונת של צבא סדיר, כשהוא מצויד ברובים ומקלעים שהגיעו ערב המבצע במשלוח גדול מצ'כוסלובקיה. במהלך המבצע הועברו שיירות מזון ואספקה לירושלים (אם כי הדרך לירושלים נחסמה שוב בהמשך, בהיעדר כוחות להחזקתה). מבצע נחשון היה נקודת המפנה לטובת היישוב במלחמה עם ערביי ארץ ישראל. בעקבותיו באו מבצע הראל, להעברת שיירה של מאות משאיות לירושלים ערב פסח תש"ח (1948) ומבצע מכבי, שנכשל, לכיבוש לטרון ולהרחבת הדרך לירושלים.
הכוחות העבריים כבשו שכונות וכפרים ערביים כמו ליפתא, קטמון, ודיר יאסין.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > מבצע יבוסי

בין 22 באפריל ו-4 במאי 1948 ביקשה ההגנה לפתוח את הדרך לנווה יעקב ולנתק הכוחות הערבים בצפון ירושלים על ידי כיבוש נבי סמואל, בית איכסא ושועפט, לכבוש את שייח' ג'ראח וכך לפתוח את הדרך להר הצופים, וכן ליצור רציפות עם שכונת מקור חיים המנותקת בדרום העיר על ידי כיבוש שכונת קטמון. מכל יעדים אלה, רק כיבושו של מנזר סן סימון בקרב סן סימון הושג. כיבוש זה אפשר להגנה ליצור רצף טריטוריאלי בין שכונות מרכז העיר ודרום ירושלים.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > מבצע קִלשון 14–18 במאי

במבצע קלשון, שנערך עם צאת הבריטים מהארץ ב-14 במאי 1948 השתלטו הכוחות הישראלים על מתחמי השלטון הבריטי, לאחר שקיבלו מהבריטים את לוח הזמנים ליציאה ונערכו בהתאם. כן נתפסו או נכבשו כנסיית נוטרדם (ירושלים), והשכונות המושבה האמריקאית, שייח' ג'ראח, טלביה, המושבה הגרמנית, בקעה, תלפיות והמושבה היוונית.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד לפלישת צבאות ערב > סדר הזמנים של המבצעים

מבצע נחשון – המבצע החל בליל 5–6 באפריל 1948 והסתיים ב-16 באפריל.
מבצע הראל – המבצע התרחש בין 16 ל-21 באפריל, כהמשך למבצע נחשון.
מבצע יבוסי – בין 22 באפריל ו-4 במאי.
מבצע מכבי – 8–18 במאי.
מבצע קלשון – 14–18 במאי.
יציאת ערבים מהעיר

הכפר ליפתא והשכונות רוממה ושיח' בדר היו האזורים הראשונים בירושלים שהחלו להתרוקן מתושביהם הערבים, במהלך החודשים דצמבר 1947 וינואר 1948. לאחר פיצוץ מלון סמירמיס על ידי ההגנה בלילה שבין 4 ל-5 בינואר, החלו הערבים תושבי שכונת קטמון האמידה לפנות את בתיהם. לדעת בני מוריס, לבריחתם של בני המעמד העליון ומעמד הביניים מקרב ערביי ירושלים, תרם בין היתר הפחד מפני סכסוכים בין-ערביים, כתוצר לוואי של האלימות בין הערבים והיהודים, וזאת לאור אירועי המרד הערבי הגדול (1936–1939), אז השליטו חבורות לוחמים ערבים לא-סדירים טרור בקרב עירוניים עשירים וכפריים בני עמם. ב-5 בפברואר הורה בן-גוריון למפקד ההגנה בירושלים, דוד שאלתיאל, לכבוש שכונות ערביות וליישב יהודים בשכונות שננטשו על ידי הערבים או שנכבשו מידיהם. דוח בריטי מסר כי ב-12 בפברואר, לאחר שאשה יהודיה נורתה למוות בטלביה, עברה בשכונה משאית של ההגנה, שבאמצעות רמקול ציוותה על התושבים הערבים שנותרו בשכונה לעזוב. המשאית ואנשיה נעצרו על ידי הבריטים, אולם הערבים התפנו מהשכונה.
במהלך ינואר 1948 יצאו משפחות ערביות רבות משכונות התפר מוסררה ושנלר ומן השכונות והכפרים בית צפאפה, אבו דיס, אל-עזריה (ביתניה) ובית סחור, ובשבועות הבאים התפנו משפחות נוספות מקטמון, משכונות התפר ומפרברים כפריים שונים של העיר. ירושלים המערבית נעשתה עתה יהודית כולה, ואילו חלקיה המזרחיים, הערביים, התרוקנו מחלק מתושביהם.
הפסקת אש

ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, לבין מפקד הלגיון הערבי, על פירוזו של הר הצופים. הושג הסדר של מעבר שיירות אספקה למובלעת הר הצופים ולהחלפת משמרות השוטרים היהודיים (למעשה היו אלו חיילי צה"ל במדי משטרה) שהוצבו בהר. כמו כן הוסכם על הפסקת כל פעולה צבאית, לרבות בניית ביצורים, צליפות והפגזות. כל צד התחייב שלא להפריע לתנועת גייסות הצד שכנגד בתחומו הוא.
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן

עם תום המלחמה שרטטו משה דיין ועבדאללה א-תל את גבולות "הקו העירוני" שחילק את העיר לשניים. בעיפרון שבו שרטטו השניים את הגבולות על המפה נקבע שטחי הפקר לאורך הקו. עיפרון של אחד הצדדים היה בצבע אדום ואילו העיפרון השני היה בצבע ירוק, ומכאן נטבע המושג "הקו הירוק". עם זאת, לא ברור מי מבין הצדדים השתמש בעיפרון האדום ומי בעיפרון הירוק. על פי ההסכם העיר העתיקה, השכונות שמצפון לה והר הזיתים, היו בתחום הירדני. מערב העיר, וכן מובלעת על הר הצופים היו בתחום הישראלי. אזור ארמון הנציב היה אזור מפורז ובו שכנו כוחות האו"ם. בין שני חלקי העיר היה מעבר בשער מנדלבאום.
במשך 19 שנות השלטון הירדני במזרח ירושלים נמנעה גישה של ישראלים לעיר העתיקה, להר הבית, לכותל המערבי ולהר הזיתים, ואף הוגבלה גישת יהודים שאינם ישראלים לאגן הקדוש. זאת תוך הפרה של הסכם שביתת הנשק. פרוזדור ירושלים הצר הוליך מהשפלה ומישור החוף לבירה.
עיתונות ירושלים בזמן המצור

כיוון שהעיר הייתה מנותקת ולא קיבלה עיתונים מתל אביב, ראו בה אור העיתונים העצמאיים "ידיעות ירושלים", "חדשות הצהרים", "חדשות הערב", "ידיעות אחרונות" (מהדורת ירושלים) ו"ידיעות חדשות" (בגרמנית).
בתרבות הישראלית

המערכה והמצור על ירושלים היו מהנושאים המדוברים בציבוריות הישראלית ובדיפלומטיה של מדינת ישראל הצעירה; וכך למשל, נקראה אוניית מעפילים "ירושלים הנצורה". המערכה והמצור תוארו בספרות העברית וזכו למחקרים היסטוריים אחדים. אתר הזיכרון חאן שער הגיא מנציח את המערכה ואת הלוחמים בדרך אל העיר.
ראו גם

השיירות לירושלים
אספקת המים לירושלים
משמר העם
לקריאה נוספת

אהרן לירון (אלטשולר), ירושלים העתיקה במצור ובקרב, תל אביב: הוצאת מערכות, 1957
בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, ג', תל אביב 1964
ישראל בר, ביטחון ישראל אתמול היום מחר – פרק שני – המלחמה הבלתי גמורה, הראשונה בהחלטות הגורליות: הקרב על ירושלים, תל אביב: הוצאת עמיקם, תשכ"ו 1966
דומיניק לאפייר ולארי קולינס, ירושלים, ירושלים, (תרגם אהרן אמיר), תל אביב וירושלים: הוצאת שוקן, 1978
יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין – ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות, תל אביב: הוצאת מערכות, 1986
מרדכי נאור (עורך), ירושלים בתש"ח, ספריית עידן, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1988 (חלקו הראשון של הספר זמין לצפייה באתר כותר)
יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים 1991, עמ' 119–125
אליצור בן-גור, יומן ירושלים, תש"ח – ברובע הנצור ובשבי הלגיון, ירושלים 1993
צביקה דרור, הראל, חטיבת פלמ"ח-הראל במערכה על ירושלים תש"ח, תל אביב 2005
ניר מן ואיתמר רדאי (עורכים), ירושלים: עיונים במערכה על העיר במלחמת העצמאות, עלי-זית וחרב י"ג, המרכז לחקר כוח המגן על-שם ישראל גלילי, 2013
לקריאה נוספת > ספרי ילדים ונוער

גלילה רון פדר עמית, ירושלים במצור, מנהרת-הזמן 1, תל אביב, הוצאת מודן, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
פועה שטיינר, מתוך ההפיכה: בין חומות ירושלים במצור בתש"ח, מהדורה 12, ירושלים תשע"ב
הערות שוליים

↑  דוד בן־גוריון, "מערכת ארבעה חדשים ולקחה" בפרויקט בן-יהודה
↑  Krystall, Nathan. “The De-Arabization of West Jerusalem 1947-50.” Journal of Palestine Studies, vol. 27, no. 2, 1998, pp. 5–22. JSTOR, https://doi.org/10.2307/2538281
1 2  יצחק לוי, נתנאל לורך, עוזי נרקיס ויעקב סלמן, ‏דיון: המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, קתדרה 44, יוני 1987, עמ' 158–190
↑  התקפה ראשונה בירושלים, עדותו של הנהג יוסף אשכנזי, בתוך: מ. הורביץ (עורך), המקשר ליובלו ל"ה שנות תחבורה ציבורית בירושלים, ירושלים, תשכ"ו, 1966, עמ' 52
↑  המלווים יצאו את המלון בבוקר מוקדם ולא נפגעו.
↑  בני מוריס, 1948 : תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, ספריית אופקים, עמ' 128
↑  Benny Morris (2008). 1948: a history of the first Arab-Israeli war. Yale University Press. p. 119. נבדק ב-13 ביולי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Benny Morris, 1948: a history of the first Arab-Israeli war, Yale University Press
↑  יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", עמ' 121
↑  יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", עמ' 122
↑  יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", עמ' 119–120
↑  אהוד אמיר, גדנ"ע ירושלים בתש"ח, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, ע' 185–186
↑  שלטון צבא ההגנה לישראל בירושלים, מנשר מס' 1 ומנשר מס' 2, 2 באוגוסט 1948, ע"ר 12 עמ' 65, 66
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 76.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 77.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 78.
1 2  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 79.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 79–80.
↑  יחיאל לימור ואינס גבל, "עיר נצורה ועיתונים בה הרבה – העיתונות בירושלים במלחמת העצמאות". קשר 23, עמ' 25–44. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2009007809 
מחסום ערבי בשער הגיא כנגד שיירות יהודיות
לוחמים ערבים ליד משאית אספקה משורינת של ה"הגנה" בוערת, בדרך לירושלים, 1948
שיירת אספקה מהשפלה שפרצה את המצור נכנסת לירושלים, 1948
פורץ מחסומים משופץ מתקופת מלחמת העצמאות בחאן שער הגיא
אנדרטת פורצי הדרך לירושלים וברקע כביש 1
תוואי דרך בורמה
משה דיין ועבדאללה א-תל משרטטים את מפת הקו העירוני
אוסטין היילי 3000

| --- | --- |

Austin-Healey 3000
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Austin-Healey (אנ')
 שנות ייצור:  1967 – 1959
 יחידות שיוצרו:  13,650
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  אוסטין היילי 6–100
 מודל אחריו:  MG MGB 
 חברת אם:  Austin Motor Company (אנ'), חברת בת של British Motor Corporation (BMC) בשיתוף (joint venture) יצרנית הרכב Donald Healey Motor Company (אנ') (Healey)
 סיווג:  מכונית ספורט רודסטר
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית (אנ')
 אורך:  3,988 מ"מ
 רוחב:  1,524 מ"מ
 גובה:  1,168 מ"מ
 משקל:  1,102 ק"ג 
 בסיס גלגלים:  2,337 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 2,912 סמ"ק המפיק 126–150 כ"ס, יחס דחיסה 9.0:1 מנוע "BMC" מסדרת BMC C-Series engine (אנ')
 מהירות מרבית:  185 קמ"ש
 צריכת דלק:  13.1 ליטר ל-100 ק"מ
 
אוסטין היילי 3000 (באנגלית: Austin-Healey 3000) היא מכונית ספורט, פתוחה, בתצורות: רודסטר, ו-2+2 מושבים, מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט הבריטית Austin-Healey (אנ'), בבעלות חטיבת המכוניות Austin Motor Company (אנ'), חברת בת של British Motor Corporation (BMC) בשיתוף (joint venture) יצרנית הרכב Donald Healey Motor Company (אנ') (Healey), אשר יוצרה בין השנים 1967–1959 בבריטניה.
ממאפייני "אוסטין היילי 3000"

יוצרו 13,650 יחידות
תצורות: 2+2 מושבים, 2 מושבים רודסטר, 2+2 מושבים (גג קבוע), 2 מושבים (גג קבוע)
מנוע בנזין קדמי 6 צילינדרים, בטור, 2,912 סמ"ק מתוצרת "British Motor Corporation" סדרה "BMC C-Series engine" (אנ')
סוג הנעה: הנעה אחורית 4x2
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 10.9 שניות (דגם Austin-Healey 3000 Mk.I)
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 11.7 שניות (דגם "BT7 3000" עם גג קשיח הרדטופ, שנת 1960)
דגמים

"Mk I BN7" - בתצורה 2 מושבים, יוצר בין השנים 1959–1961
"Mk I BT7" - בתצורה 2+2 מושבים, יוצר בין השנים 1959–1961
"Mk II BJ7" - יוצר בין השנים 1962–1964
"Mk II BT7" - בתצורה 2 מושבים, יוצר בין השנים 1961–1962
"Mk II BT7" - בתצורה 2+2 מושבים, יוצר בין השנים 1961–1962
"Mk III BJ8" - יוצר בין השנים 1964–1967
גלריה

"אוסטין היילי 3000", שנת 1959
"אוסטין היילי 3000"
"אוסטין היילי 3000" בתצורה 2 מושבים
"אוסטין היילי 3000" שנת 1960 בתצורה 2+2 מושבים
"אוסטין היילי 3000", שנת 1967 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"אוסטין היילי 3000"
מבט למושבים בתצורה 2+2 לדגם "אוסטין היילי 3000", שנת 1967
"אוסטין היילי 3000" - עם גג קבוע
"אוסטין היילי 3000", שנת 1962 - עם גג קבוע
"אוסטין היילי 3000", שנת 1962 - עם גג קבוע
ראו גם

אוסטין היילי 6–100
הערות שוליים

↑  "אוסטין היילי 3000" בתצורה 2 מושבים, שנת 1959 - מפרט automobile-catalog.com/make/austin-healey/3000_austin-healey/3000_mk_i_bn7/1959
↑  "אוסטין היילי 3000" שנת 1965 - מפרט automobile-catalog.com/make/austin-healey/3000_austin-healey/3000_mk_iii_bj8/1965
↑  "אוסטין היילי 3000" autoexpress.co.uk/best-cars/96486/austin-healey-3000-best-classic-sports-cars
↑  "אוסטין היילי 3000" - מפרט automobile-catalog.com/model/austin-healey/3000
↑  "אוסטין היילי 3000" automobile-catalog.com/list-austin-healey
פלימות' סופרבירד

| --- | --- |

Plymouth Superbird
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  חטיבת פלימות' "(Plymouth (automobile" (אנ')
 שנות ייצור:  1970
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  קרייזלר
 סיווג:  מכונית שרירים
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  Chrysler B platform (אנ')
 אורך:  5,613 מ"מ (דור ראשון)
 רוחב:  1,941 מ"מ
 גובה:  1,560 מ"מ
 משקל:  1,742 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,941 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 7.2 ליטר, המפיק 375 כ"ס ב-4,600 סל"ד, יחס דחיסה 9.7:1 (מנוע מסוג "440 Super Commando")  V8 צילינדרים, 7.2 ליטר, המפיק 390 כ"ס ב-4,700 סל"ד, יחס דחיסה 10.5:1 (מנוע מסוג "440 Six-Barrel" (אופציונלי)  V8 צילינדרים, 6.9 ליטר, המפיק 425 כ"ס ב-5,000 סל"ד, יחס דחיסה 10.25:1 (מנוע מסוג "426 Hemi")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מתוצרת "קרייזלר" מסוג "TorqueFlite" (אנ')
פלימות' סופרבירד (באנגלית: Plymouth Superbird) היא "מכונית שרירים" ("Muscle car" (אנ')), לשימוש רחוב או ל"מרוצי דראג" ("Drag racing" (אנ')), בתצורת מכונית ספורט אשר יוצרה על ידי "חטיבת "פלימות'" ("(Plymouth (automobile"(אנ')) בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בשנת המודל 1970 (החל מ-22 באוקטובר 1969).
"פלימות' סופרבירד"

2 דלתות.
מנוע בנזין.
מנוע קדמי.
מנוע הנעה אחורית.
מכל דלק - 19 גלון (71.92 ליטר).
תאוצה בין 0-97 קמ"ש היא 5.5 שניות (מנוע V8 צילינדרים, 7.2 ליטר, המפיק 375 כ"ס).
יצור היחידה הראשונה מדגם "פלימות' סופרבירד" - 22 באוקטובר 1969.
מחיר היחידה - 4,298 דולר (בארצות הברית, נכון לתאריך 23 בספטמבר 1969).
תמונות

"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד" - מבט לתא הנהג
"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד"
"פלימות' סופרבירד" - מבט למנוע V8 צילינדרים
"פלימות' סופרבירד"
ראו גם

קרייזלר