stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האטלנטיק
היסטוריה

כתב העת נוסד בבוסטון, מסצ'וסטס ב-1857, כמגזין פרשנות ספרותי ותרבותי. במהרה זכה למוניטין לאומי וסיפק במה לסופרים ומשוררים חדשים וסייע לקידום קריירות של אישים בעלי השפעה.
הוא נוסד בידי קבוצת כותבים והוגי דעות מובילים, בהם הארייט ביצ'ר סטואו, ראלף וולדו אמרסון, הנרי וודסוורת' לונגפלו, אוליבר ונדל הולמס, ג'ון גרינליף ויטייר וג'יימס ראסל לוול. לוול היה עורכו הראשון.
לאחר שחווה קשיים כלכליים ועבר כמה שינויי בעלות בסוף המאה ה-20, נרכש המגזין על ידי איש העסקים דייוויד בראדלי, שעיצב אותו מחדש ככתב עת עיוני כללי המתמקד ב"מדיניות חוץ, תרבות פוליטיקה, וכלכלה המיועד בעיקר לקהל יעד של "מובילי דעה". הוא נוהג לפרסם כתבות על עבדות, חינוך וסוגיות מרכזיות אחרות בפוליטיקה העכשווית.
בשנת 2010 הציג האטלנטיק את הרווח הראשון שלה מזה עשור. בשנת 2016, כתב העת נבחר למגזין השנה על ידי האגודה האמריקאית לעורכי מגזינים. ביולי 2017 מכר בראדלי את רוב מניותיו לקולקטיב אמרסון של לורן פאוול ג'ובס.
בינואר 2019, קרא המגזין בשערו להדיח את הנשיא דונלד טראמפ. העורך הפוליטי, יוני אפלבאום, כתב: "המחלוקת עם טראמפ אינה אידאולוגית. טראמפ יצא בהתקפה מכוונת נגד הפרדת הרשויות, נגד שלטון החוק ונגד זכויות האדם שמונצחות בחוקה שעליה הוקמה ארצות הברית. הוא פעל במכוון להחמיר את המחלוקת בארצות הברית".
עורכים וכתבים

בשנים 2006–2016 ערך את כתב-העת ג'יימס בנט, יהודי, אחיו של הסנאטור מייקל בנט מקולורדו. החל מ-2016 עורכו הוא ג'פרי גולדברג.
עם כותביו נמנים אד יונג (קיבל פרס פוליצר בשנת  2021), דייוויד פרום וג'פרי גולדברג.
הערות שוליים

↑  נעמה נגר, בגין מאות שנות ניצול: על ההצדקה לפיצויים לשחורים בארה"ב, באתר "העוקץ", 4 ביוני 2014
↑   מגזין אטלנטיק קורא להדיח את טראמפ, באתר הארץ, 17 בינואר 2019
↑  דיוקן וכתבות של ג'יימס בנט ב-The Atlantic
↑   כתבת השער של האטלנטיק: "האם זהו הזמן ליהודים לעזוב את אירופה?", באתר הארץ, 15 במרץ 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4184991-7  SNAC: w63s1j0p
הינשוף והחתלתולה (שיר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אדוארד ליר 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  שיר איגיון
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1871 
 
הינשוף והחתלתולה (באנגלית: The Owl and the Pussy-cat) הוא שיר איגיון מאת אדוארד ליר, שפורסם לראשונה ב-1870 במגזין האמריקאי Our Young Folks
ושוב בשנה שלאחר מכן בספרו של ליר Nonsense Songs, Stories, Botany, and Alphabets . ליר כתב את השיר לג'נט סימונדס בת השלוש, בתם של חברו ועמיתו של ליר ג'ון אדינגטון סימונדס ואשתו קתרין סימונדס.
"הינשוף והחתלתולה" מציג ארבע חיות אנתרופומורפיות - ינשוף, חתלתולה, חזיר ותרנגול הודו - ומספר את סיפור האהבה בין הינשוף והחתלתולה שמתחתנים בארץ "בה גדל עץ הבונג".
שלושת בתי השיר מספרים על אהבה בין הינשוף לחתלתולה. הזוג יוצא הדופן אורז קצת דבש והרבה כסף ומשייט באגמים בסירה ירוקה. לאחר שהינשוף שר ומנגן לחתלתולה בגיטרה, השניים מחליטים להתחתן, אך אין להם טבעת. לכן, הם פונים אל הארץ שבה גדל "עץ הבונג", קונים מהחזיר את טבעת החח שלו ומחותנים, בבית השלישי, על ידי תרנגול הודו. במשתה החתונה הם אוכלים בשר קצוץ (mince) וחבושים, עם כף מיוחדת (runcible spoon), ולבסוף רוקדים יחד לאור הירח על החוף.
חלקים של שיר המשך בלתי גמור, "ילדי הינשוף והחתלתולה," פורסמו לראשונה לאחר מותו של ליר, במהלך 1938. הצאצאים הם חלקית עוף וחלקית חתול, ואוהבים לאכול עכברים.
המשפחה חיה במקומות עם שמות מוזרים. החתולה מתה לאחר נפילה מעץ גבוה, ומשאירה את הינשוף כהורה יחיד. מותה גורם לינשוף עצב רב. הכסף אזל, אבל הינשוף ממשיך לשיר בליווי הגיטרה המקורית.
השפעות ויצירות נגזרות

השיר זכה לפופולריות רבה באנגליה ומחוצה לה, ונחשב לשירו המוכר ביותר של ליר.
מחברת ספרי התמונות הבריטית ביאטריקס פוטר הצהירה ש"סיפורו של רובינסון החזיר הקטן" הוא סיפור הרקע של הדמות פיגי מתוך "הינשוף והחתלתולה".  הוא עובד לסרט בעל אותו שם ב-1970.
ב-1996 אריק איידל פרסם את "ההרפתקאות המרתקות למדי של הינשוף והחתלתולה" (The Quite Remarkable Adventures of the Owl and the Pussycat), שעובד גם כספר שמע וכמחזמר.
בשנת 2013 חיברה סופרת הילדים ג'וליה דונלדסון סיפור המשך בשם "הרפתקאותיהם הנוספות של הינשוף והחתלתולה" ובו מסופרות עלילותיהם של הזוג לאחר החתונה.
השיר זכה גם לעיבודים מוזיקליים רבים, ביניהם:
1953 - עיבוד של מתיאש שייבר
1967 - איגור סטרווינסקי
1994 - לורי אנדרסון, באלבום "Bright Red"
2012 - טרי ג'ונס חיבר ליברטו עבור בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן כחלק מחגיגות אולימפיאדת לונדון
לקריאה נוספת

אדוארד ליר, כמה טוב להכיר את מר ליר: שירי אי-גיון (נונסנס), עברית: דפנה עבר-הדני, איורים: אדוארד ליר, תל אביב: טרקלין ליד עקד, 1973, השיר "החתולה והינשוף".
הערות שוליים

↑  Lucy Larcom, ed. (February 1870), "The Owl and the Pussy-Cat". Our Young Folks 6 (II): 111–112.
↑  Angus Davidson, Edward Lear: Landscape Painter and Nonsense Poet. John Murray, London 1938, pp. 247–248.
↑  Jenny Uglow, Mr Lear: A Life of Art and Nonsense. Faber & Faber, London 2017, p. 378.
↑  Beatrix, Potter (15 בנובמבר 2017). "The Tale of Little Pig Robinson". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alfred Hickling, "Eric Idle's The Owl and the Pussycat review – Python primer for kids is a hoot", The Guardian, 25.02.2017.
↑  Julia Donaldson, The Further Adventures of the Owl and the Pussy-cat, Illustrated by Charlotte Voake, Puffin 2013.
↑  Laurie Anderson, Bright Red / "Tightrope". Warner Bros. Records Inc. 1994, 9362-455334-2, WE 833.
↑  Stuart Jeffries, "Terry Jones: the Python, the owl and the pussycat", The Guardian, 24.07.2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n97005593  MusicBrainz work: e153c5fd-3ecd-4b18-a953-fce1b211378c  NLA: 36441066  VIAF: 184789210   WorldCat (עם VIAF): 184789210 
ה"חזירון" בארץ עצי הבונג
אוניברסיטת גטינגן

| --- | --- |


האולם הישן (Alte Aula) של האוניברסיטה בכיכר וילהלם
 campus university
 על שם:  ג'ורג' השני 
 מוטו:  In publica commoda 
 תקופת הפעילות:  1734–הווה (כ־291 שנים) 
 מייסדים:  ג'ורג' השני 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  מטין טולן 
 סגל:  12,469 (נכון ל־2017) 
 סטודנטים
 :  31,619 (נכון ל־ספטמבר 2018) 
 מיקום
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 קואורדינטות:  51°32′02″N 9°56′17″E﻿ / ﻿51.533979833333°N 9.93792°E﻿ / 51.533979833333; 9.93792
 www.uni-goettingen.de
  (למפת סקסוניה התחתונה מוגדלת) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדאוניברסיטת גטינגן(למפת סקסוניה התחתונה רגילה) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדאוניברסיטת גטינגן
 
ספריית המדינה והאוניברסיטה (SUB), גטינגן
אוניברסיטת גאורג אוגוסט בגטינגן (בגרמנית: Georg-August-Universität Göttingen, או הגאורגיה אוגוסטה) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית הנקראת על שמו של מייסדה ג'ורג' השני מלך בריטניה, דוכס הנובר. האוניברסיטה, השוכנת בעיר גטינגן שבסקסוניה התחתונה, נוסדה ב-1734 ופתחה את שעריה ב-1737. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה), בגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר, באיגוד האוניברסיטאות האירופאיות ובקבוצת קוימברה.
היסטוריה

תהפוכות פוליטיות רבות שזורות בתולדות האוניברסיטה: מספר התלמידים שהיה 1547 ב-1823 הצטמצם לכ-860 בעקבות מעורבותם של המורים והתלמידים בתנועות פוליטיות שהתנגדו לשלטון. שבעה פרופסורים הודחו ב-1837 בגלל המחאה כנגד ביטול החוקה הליברלית של 1833.
אביב העמים של 1848 הפך את המגמה. ממשלת פרוסיה, שסיפחה את הנובר ב-1866, הוסיפה לטפחה ולקדמה. ב-1903 שב מספר התלמידים ל-1529, ועל הוראתם הופקדו 121 מורים. בעשורים הראשונים של המאה העשרים הייתה האוניברסיטה למובילה עולמית בתחום האווירודינמיקה והידרודינמיקה תחת הנהגתו של לודוויג פרנדטל.
בתקופה שקדמה לעליית הנאציזם נהנתה האוניברסיטה ממוניטין בין-לאומי ניכר, שנבע ממספר רב של אישים בולטים שחבשו את ספסל הלימודים או לימדו בה, בהם זוכי פרס נובל רבים, מנהיגים כאוטו פון ביסמרק, אנשי רוח וסופרים כהיינריך היינה והאחים גרים; מדענים בולטים מקרל פרידריך גאוס ועד אנריקו פרמי.
תור הזהב שראתה האוניברסיטה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה העשרים בא לקצו עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון. ב-1933, על רקע הפגנות אלימות של סטודנטים נאצים, ובעקבות חקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי על ידי המפלגה הנאצית, פוטרו מהאוניברסיטה או ברחו מפני הסכנה מדענים יהודים רבים ובכללם ג'ון פון נוימן, אדוארד טלר, יוג'ין ויגנר, ג'יימס פרנק, יעקב פולוצקי, אוטו טפליץ ומקס בורן. בעיקר נפגעו ענפי הפיזיקה והמתמטיקה. המסורת הכבירה של גטינגן במתמטיקה, שכללה מלבד גאוס גם את ברנהרד רימן, פליקס קליין, דויד הילברט ואמי נתר, נשברה על ידי הנאצים, שכן רבים מהמרצים בגטינגן היו יהודים או שנישאו ליהודיות. מסופר כי כשנה לאחר מכן שאל שר התרבות הנאצי ברנהרד רוסט את דויד הילברט "מה מצב המתמטיקה בגטינגן כעת, מששחררנו אותה מההשפעה היהודית?", והילברט ענה "מתמטיקה בגטינגן? היא כבר אינה קיימת". כמה מהפיזיקאים שהוכרחו לנוס מגטינגן מצאו מקלט בארצות הברית ואף השתתפו בפרויקט מנהטן. מאז לא שבה האוניברסיטה למעמד שהיה לה במתמטיקה ובפיזיקה.
בשנת הלימודים 2015 פעלו בה 4,446 אנשי סגל אקדמי ב-13 פקולטות, ובשנת 2016 נמנו בה 31,500 סטודנטים. עם בוגריה נמנה גרהרד שרדר, קנצלר גרמניה לשעבר, ועם חוקריה נמנים זוכי פרס נובל, ובהם מנפרד אייגן.
מוסדות נוספים הקיימים בעיר ומקיימים קשרי גומלין הדוקים עמה הם ארבעה מכוני מחקר המאוגדים תחת מכון מקס פלאנק, ספריית המדינה והאוניברסיטה, בה נשמרים כתבי יד יקרי ערך, והאקדמיה למדעים.
ברחבי הקמפוס והעיר פזורים פסלים המנציחים את המפורסמים שבתלמידי האוניברסיטה ומוריה, כגון ביסמרק והבנקאי האמריקאי ג'יי. פי. מורגן.
דירוגים בין-לאומיים

דירוג QS − מיקום 232 (2024)
דירוג שאנגחאי - מיקום 151–200 (2024)
דירוג Times Higher Education − מיקום 111 (2024)
הערות שוליים

↑  תיאור השיחה בין רוסט להילברט
| U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) |
| --- | --- | --- |
|  | בון • ברלין • גטינגן • הומבולדט • היידלברג • המבורג • וירצבורג • טיבינגן • לייפציג • מיינץ • מינכן • מינסטר • פרייבורג • פרנקפורט • קלן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269472505171  PLWABN: 9810534723005606  BIBSYS: 90210801  BNE: XX254261  BnF: cb11880172g (data)  CiNii: DA02707691  GND: 2024315-7  ISNI: 0000 0001 2364 4210  LCCN: n80126141  LNB: 000142431  MusicBrainz: 6dcec474-0d35-4660-9343-4afd831d91aa  NDL: 001228527  NKC: ko2003182746  NLA: 35724219  NLG: 117933  RERO: 02-A000189416  SUDOC: 026581698  VcBA: 494/613  VIAF: 154205442   WorldCat (עם VIAF): 154205442
אדוארד ליווינגסטון

אדוארד ליווינגסטון (באנגלית: Edward Livingston;‏ 28 במאי 1764 – 23 במאי 1836), מדינאי אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית. קודם למינויו הוא שימש ראש עיריית ניו יורק, סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה ומדינת ניו יורק.
חייו

ליווינגסטון נולד בקלרמונט, ניו יורק למשפחת פעילים פוליטיים. אביו כיהן כשופט והיה חבר ועדת המאה שעמדה בראש העיר ניו יורק. בסיום לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, בשנת 1781, הוסמך ליווינגסטון לעריכת דין. במקביל לעיסוקיו המקצועיים הוא פעל במסגרת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, מטעמה הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1795–1801). בתקופת כהונתו הוא נמנה בין המתנגדים הבולטים לאמנת ג'יי והעלה את הצעתו לחייב את נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון לדווח בפני הקונגרס האמריקני על המשא ומתן המתנהל עם אנגליה.
בשנת 1801 מונה ליווינגסטון לתובע המחוזי של ניו יורק ובאותה שנה נבחר גם לכהן כראש העירייה. הוא החזיק בתפקידיו אלו עד 1803, עת הוא התפטר לאחר מגפת קדחת צהובה שפקדה את העיר ולאחר הבראתו שלו הוא לקח אחריות על ניהול כושל של כספי ציבור על ידי פקיד שהיה מצוי תחת אחריותו. ליווינגסטון נישל עצמו מנכסיו ובשנת 1804 עבר להתגורר בלואיזיאנה והחל לעסוק בעריכת דין בניו אורלינס. בשנת 1826 צלחו מאמציו להחזרת החובות שצבר בניו יורק.
בלואיזיאנה מונה ליווינגסטון על ידי בית הנבחרים לפתח את הנהלים השיפוטיים הנדרשים להחדרת המסורת השיפוטית הנהוגה באנגליה. פעילותו זו נמשכה בהדרגה בין השנים 1805–1825. בשנות כהונתו של תומאס ג'פרסון כנשיא ארצות הברית היה ליווינגסטון מצוי עמו בתביעות הדדיות על רקע מחלוקות פוליטיות ובתקופת מלחמת 1812 הוא התקרב לגנרל אנדרו ג'קסון ושימש יועצו המשפטי.
בשנת 1820 נבחר ליווינגסטון לבית הנבחרים של לואיזיאנה. בשנה הראשונה בתפקיד הוא מונה על ידי חברי הבית לעמוד בראש חקיקת חוק עונשין חדש. עבודתו הושלמה רשמית בשנת 1833, אך החוק לא אומץ על ידי לואיזיאנה, על אף שהנוסח אומץ ויושם במדינות גרמניה, צרפת ואנגליה, כמו גם על ידי ממשלת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
ליווינגסטון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1823–1829, חבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1829 - 1831 ולאחר מכן מונה למזכיר המדינה בממשלתו של אנדרו ג'קסון (1831 - 1833). בשנים 1833 - 1835 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת. זמן קצר לאחר שובו לארצות הברית הוא נפטר בניו יורק.
אחותו של ליווינגסטון, גרטרוד, נישאה למושל ניו יורק מורגן לואיס. אחות נוספת שלו, אלידה, נישאה לג'ון ארמסטרונג, סנאטור, מזכיר המלחמה של ארצות הברית ושגריר בצרפת.
עת שערי רצון להפתח

ערך זה עוסק בפיוט לראש השנה. אם התכוונתם לאלבום, ראו .
עקידת יצחק מאת דה ולדס ליל
עֵת שַׁעֲרֵי רָצוֹן לְהִפָּתֵחַ או עוקד והנעקד הוא פיוט הנאמר על ידי הספרדים ועדות המזרח בתפילת ראש השנה, יש הנוהגים לאומרה לפני תקיעות השופר שבין תפילת שחרית לתפילת המוסף. ויש הנוהגים לאומרה בעת פתיחת ההיכל. בחלק מעדות המערב וצפון אפריקה הוא נאמר גם לפני תפילת מנחה של יום כיפור, שעל פי המסורת בשעה הזו נערכה העקידה. בנוסח איטליה ולוב הוא נכלל בסליחות בתפילת נעילה של יום הכיפורים. יש אף קהילות הנוהגות לאמרו עבור יולדת במהלך הלידה. הפיוט חובר על ידי המשורר רבי יהודה בן-שמואל אבן-עבאס (יליד פאס) במאה ה-12.
מבנה הפיוט

הפיוט פותח בשורות המבטאות את הרעיון המרכזי בפיוט, הזכרת עקידת יצחק ביום הדין, הוא ראש השנה, ממש לפני תקיעת השופר, כאירוע מלמד זכות:
עֵת שַׁעֲרֵי רָצוֹן לְהִפָּתֵחַ

יוֹם אֶהְיֶה כַפַּי לְאֵל שׁוֹטֵחַ

אָנָּא זְכֹר נָא לִי בְּיוֹם הוֹכֵחַ
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא המילים המזכירות את שלושת השותפים בעקדה:
עוֹקֵד וְהַנֶּעְקָד וְהַמִּזְבֵּחַ
השיר מסתיים במשפט האופטימי, שעליו חוזר הקהל לאחר החזן:
וְאֱמֹר לְצִיּוֹן בָּא זְמַן הַיְשׁוּעָה יִנּוֹן וְאֵלִיָּה אֲנִי שׁוֹלֵחַ
האותיות הראשונות בכל בית בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של שם המחבר: "עבאס יהודה שמואל".
תוכן הפיוט

תוכן הפיוט הוא סיפור עקידת יצחק. הפיוט מרחיב את המסופר במקרא (בספר בראשית כ"ב, א-יט) ומביא את נקודת המבט של כמה גיבורים בסיפור העקידה: אברהם אבינו (העוקד), יצחק אבינו (הנעקד), המזבח, שהוא כעין דמות רקע פסיבית, אך דרמטית ושרה אימנו, אשר יצחק דואג לה לכשתשמע את הבשורה.
סיפור העקדה שבפיוט מלווה בדברי תפילה. ייעודו, כפיוט לראש השנה, מביא את הפייטן לנצלו לבקשת רחמים וסליחה בזכותם של העוקד והנעקד, ולכן הפיוט מביא את הקהל לרגשות עזים.
יש המבארים את הרגש המיוחד שבפיוט הזה בעקבות הטרגדיה שעבר המחבר (בנו סמואל אלמוגרבי התאסלם באדריביג'אן בשנת 1163). אולי צערו של האב משוקע בתוך הפיוט, הרווי כאב, הוא הריגוש האמיתי שחשים בפיוט זה.
שירת הפיוט בשעת הלידה

משה בר אשר כותב כי היה מנהג אצל יהודי צפון אפריקה לקרוא פיוט זה בשעה שבה האישה כורעת ללדת, ונשקפת סכנה לחייה ולחיי העובר. באותה העת היו מזעיקים מספר גברים, או אף כיתת ילדים עם מלמד, וכאשר צירי לידה אחזו את היולדת היו קוראים את הפיוט. במקרה בו התקשתה היולדת היו גם תוקעים בשופר, וכך עשו עד שהתינוק נולד.
מסיבה זו היו נשים שבתודעתן זיהו את תהליך הלידה עם סיפור העקדה.
התייחסות בתרבות > במוזיקה

מספר זמרים שרו את הפיוט:
הזמר שלמה ארצי באלבומו "עת שערי רצון להפתח".
הזמר אהוד בנאי באלבומו "שיר חדש".
הזמרים יואב יצחק וחיים ישראל.
בשנת 1996 כתב אהוד מנור טקסט על פי הפיוט. השיר הולחן ובוצע על ידי מאיר בנאי באלבום מנגינת הנדודים.
ב-2012 שיתף ארז לב ארי פעולה עם יוני גנוט באלבום "אות לאות", שבו ביצע לב ארי לחן שהלחין גנוט לפזמון "העוקד והנעקד והמזבח".
להקת המטאל סיילם באלבומה "Playing God and Other Short Stories" (כרצועת בונוס). ביצוע זה אינו כולל את הבית האחרון של השיר העוסק בגאולה.
בשנת 2012 הוציא גיא זו-ארץ אלבום משותף עם אחיו רועי זו-ארץ בשם "לדינו ופיוט מבית אבא", ובו שירים בלאדינו לצד פיוטים, ביניהם גם עת שערי רצון להפתח.
הזמר והיוצר גבריאל בלחסן כלל את השיר העוקד הנעקד והמזבח באלבומו השלישי בשדות שיצא בשנת 2006. בנוסף, בלחסן הקליט עם אחיו ידידיה בלחסן קטע אינסטרומנטלי הנקרא "כיפור" המבוסס על לחן הפיוט עצמו.
אודהליה ברלין ב-2018 הוציאה את השיר באלבום "אשאלה ממנו", המבוסס על המופע "אוחילה", ובו שירים וניגונים לימי תשובה.
הזמר והיוצר יובל מנדלסון מצטט את הפיוט בסוף שירו "הר הגולגולת" שעוסק ברצח מוחמד אבו ח'דיר והופיע באלבום "יובל מנדלסון והמסע לפולין" שיצא בשנת 2019.
הראל טל הוציא את השיר יחד עם ישיבת תורת חיים במנגינת יהודי מרוקו.
שיחו לאמי, נוסח יון, סלוניקי. שר: יעקב צדיקריו, בלחן ליום שני של ראש השנה.
שיחו לאמי, נוסח יהדות בולגריה, שרה: בלה בכר, בשפת לדינו
התייחסות בתרבות > בקולנוע

להלן קטע מתוך הסרט "שנה בשנה", בימוי והפקה יצחק ש' רקנטי:
(אומר אברהם מנו, יליד סלוניקי, תושב חיפה:) המילים האלה אומרות לי: לאיזו אם אפשר לבוא ולהגיד שבניה מתו? אם תרשה לי - אראה לך. (פונה אל החדר הסמוך ומביא שקית ניילון קטנה) - בפיוט נאמר: קח איתך, אבי, את הנשאר מאפרי, ואמור לשרה: "זה ליצחק ריח". וגם אני יכול לומר: (שופך מן השקית שלפניו הרבה אבנים קטנות, נסער) - אבני קרימטוריום מספר 4 - זה מה שנשאר מרבי חיים חביב (רבה האחרון של סלוניקי שהיה מילידי העיר), ממשפחתי ומכולם. אבני קרמטוריום 4.
לקריאה נוספת

שולמית אליצור, עוקד והנעקד והמזבח – עיון בפיוט, מתוך הספר "שירה של פרשה: פרשות התורה בראי הפיוט" (מוסד הרב קוק, תשנ"ט), באתר הפיוט והתפילה
יהודה רצהבי, לקט פיוטים לימים נוראים, ירושלים תשל"ט, עמ' 37–46, באתר אוצר החכמה.
יהודה רצהבי, עיונים בפיוטו של יום - "עת שערי רצון"
יואל טייב, "בין טעמי המקרא והמוזיקה של השירה", הו! 17, טבת תשע"ט, עמ' 22–27
הערות שוליים

↑  בסידורי תימן נוספת כאן שורה: וַאְקָרְבָה קָרְבָּן לְפָנָיו רֵיחַ.
↑  נוסח אחר לשורה זו: בּוֹ חֵטְא בְּנֵי יַעְקֹב אֲנִי סוֹלֵחַ.
↑  בשבת נוהגים להחליף שורה זו במילים: וּשְׁמַע תְּפִלָּה זָכְרָה לִתְרוּעָה.
↑  אקרוסטיכון הפיוט "עבאשׂ יהודה שמואל". אולם הרב יחיא צאלח ייחסו בטעות לרב יהודה הלוי (תכלאל עץ חיים עמוד סו), שם הסביר ש"עבאס" הוא כינוי משפחתו של ריה"ל, ושמואל את אביו
↑  הרב יחיא צאלח סובר שהגירסא הנכונה "עת שערי רחמים" כמו כן לדבריו יש ענין על פי הקבלה לומר רחמים. וכך נוהגים בחלק מיהדות תימן. (תכלאל עץ חיים דף סו).
↑  משה בר-אשר, על שימושיהם העממיים של שני פיוטים במגרב, באתר הפיוט והתפילה.
↑  אוסף תקליטים - שלמה ארצי
↑  מנחם פרומן, העקידה: שקיעה וזריחה, באתר "הזמנה לפיוט"
↑  השיר "עוקד ונעקד" מפי יואב יצחק
↑  מסע באלול  עת שערי רצון להפתח, בביצוע  יוני גנוט וארז בן ארי, סרטון  באתר יוטיוב
↑   עוקד והנעקד - הראל טל וישיבת תורת החיים (קליפ רשמי), סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 5:14)
↑  מחזור לראש השנה, עם הספר, הוצאת ידיעות ספרים, עמ' 169
| ראש השנה |
| --- | --- | --- |
| מצוות החג | תקיעת שופר | שופר |
| מנהגים | מנהגי ערב ראש השנה • התרת נדרים • סדר ליל ראש השנה • שנהיה לראש ולא לזנב • תשליך | שופר |
| תפילות ופיוטים | תפילות ראש השנה • אחות קטנה • עת שערי רצון להפתח • מלכויות זכרונות ושופרות • ונתנה תוקף • וכל מאמינים • למנצח לבני קרח מזמור • פיוטים נוספים | שופר |
| מראש השנה עד ליום הכיפורים | עשרת ימי תשובה • ימים נוראים • תפילת אבינו מלכנו • סליחות • בין כסה לעשור | שופר |
| שונות | מסכת ראש השנה • לא אד"ו ראש • ימים נוראים (עגנון) • בראש השנה | שופר |
חגי ישראל ומועדיו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011291904105171 
'עת שערי רצון' מתוך מחזור קטלוני מהמאה ה-14
ג'ון פרימונט

ג'ון צ'ארלס פרימונט (באנגלית: John Charles Frémont;‏ 21 בינואר 1813 - 13 ביולי 1890) היה פוליטיקאי, חייל וחוקר אמריקני, והמועמד הראשון לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה לעבדות. במהלך שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה, הנהיג ארבעה מסעות חקר לאורגון ולקליפורניה שבמערב ארצות הברית, שהיו אז במעמד טריטוריות, ובכך זכה לכינוי "מוצא הדרך" (Pathfinder).
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, פרימונט, שהיה רב-סרן בצבא, והוביל כוח של 300 איש שכבש את סנטה ברברה בקליפורניה ב-1846. פרימונט הכריז על עצמו כמושל צבאי של הטריטוריה, אולם הואשם במרידה והורשע בבית המשפט. הנשיא ג'יימס פולק המתיק את עונשו, ופרימונט הוביל עוד מסע חקר בחורף 1849, שבמהלכו נהרגו עשרה אנשים, כדי למצוא נתיב בהרים. לאחר מכן פרש משירות צבאי והתיישב בקליפורניה. פרימונט התעשר במהלך הבהלה לזהב, אולם תביעות על אדמות רוששו אותו. בית המשפט פסק לטובתו. פרימונט כיהן כאחד משני הסנאטורים הראשונים של קליפורניה, עם הכרזתה כמדינה. ב-1856 בחרה בו המפלגה הרפובליקנית כמועמדה הראשון לנשיאות ארצות הברית מטעמה. פרימונט הפסיד בבחירות לג'יימס ביוקנן מן המפלגה הדמוקרטית, לאחר שתנועת שאינם יודעים דבר פיצלו את הקולות, והדמוקרטים הזהירו שבחירה בו תוביל למלחמת אזרחים, אולם זכה ברוב מדינות הצפון.
במלחמת האזרחים האמריקנית שירת פרימונט כגנרל במערב תחת הנשיא אברהם לינקולן. אף על פי שפרימונט הצליח במערב, הוא שלט במחלקה שלו בסמכותיות רבה, ולא התייעץ עם לינקולן בנוגע למהלכי המלחמה. לאחר שחרור העבדים במחוזו, לינקולן האשים אותו בהפרת פקודות ושחרר אותו מתפקידו. ב-1861, היה פרימונט הגנרל הראשון שזיהה את רוח הקרב בבריגדיר גנרל יוליסס ס. גרנט וקידם אותו לתפקיד מפקד בגזרת אילינוי. במלחמה ולאחריה היה פרימונט ממנהיגי הקבוצה הרדיקלית במפלגה הרפובליקנית, אשר צידדה בביטול מיידי של העבדות והתנגדו לקו הפייסני שנקט הנשיא אברהם לינקולן כלפי הדרום.
לאחר מלחמת האזרחים, ירד פרימונט מנכסיו בגלל השקעות לא נבונות במסילות רכבת. לאחר מכן שירת פרימונט כמושל טריטוריית אריזונה תחת הנשיא רתרפורד הייז בין 1878–1881. פרימונט פרש מפוליטיקה, ומת חסר כל בניו יורק סיטי ב-1890.
ההיסטוריונים הציגו את פרימונט כפזיז, שנוי במחלוקת ונותן הצהרות סותרות. היסטוריונים מסוימים טוענים שהוא גיבור צבאי, ואחרים טענו שהוא אנוכי.
העיר פרימונט במחוז אלמידה שבמדינת קליפורניה נקראת על שמו.
נעוריו וחינוכו

אמו של פרימונט, אן וויטינג, הייתה הבת הצעירה ביותר של קולונל תומאס וויטינג, בעל מטעים בווירג'יניה. הקולונל מת כשאן הייתה בת פחות משנה, ואמה התחתנה עם סמואל קארי, שמכר את רוב נכסי המשפחה. בגיל 17, התחתנה אן עם ג'ון פריור. ב-1810, שכר פריור את צ'ארלס פרימון (יליד קוויבק), מהגר צרפתי-קנדי שברח מהכלא הבריטי, שילמד את אשתו. ביולי 1811, התברר שלזוג היה רומן, והם עזבו את ריצ'מונד ב-11 ביולי 1811.
גברת פריור ופרימון עברו לנורפוק, וירג'יניה, כדי לחיות כזוג לא נשוי, ולאחר מכן לסוואנה ג'ורג'יה. גברת פריור מימנה את הנסיעות ואת רכישת הבית בעזרת מכירת עבדים. הזוג לא הצליח להתחתן ללא השלמת הליך הגירושין. ג'ון נולד ב-21 בינואר 1813, כממזר. שפחה בשם בלאק האנה עזרה לגידולו.
ב-1818, אביו של פרימונט מת, וגברת פריור טפלה בבנה לבדה עם הכנסה מוגבלת. היא העבירה את המשפחה לצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. פרימונט חונך בידי ג'ון מיטשל, עורך דין, והוא החל ללמוד במכללת צ'ארלסטון. הוא סולק לאחר חיסורים רבים ב-1831.
לאחר מכן, עבד פרימונט כמורה למתמטיקה. הוא עזר לג'וזף ניקולט לחקור את האזורים בין נהר מיסיסיפי ונהר מיזורי.
נעוריו וחינוכו > נישואין לבתו של הסנאטור בנטון

בגיל 28, התחתן פרימונט עם ג'סי בנטון, בתו של הסנאטור תומאס הארט בנטון. בנטון, שהיה מנהיג בסנאט של המפלגה הדמוקרטית, תמך בהתרחבות ארצות הברית, ברעיון שכונה היעוד הגלוי. חסידי ההתרחבות האמינו שצפון אמריקה שייכת לאזרחי ארצות הברית, ושגורלה של המדינה היא לשלוט ביבשת. התנועה דרשה את השגת אורגון. פרימונט הוביל מסעות חקר רבים לאזורים הללו.
מסעות החקר

ב-1804, הנשיא תומאס ג'פרסון, ששאף להקמת אימפריה, שלח את משלחת לואיס וקלארק למצוא מעבר לאוקיינוס השקט. מאז, מסעות חקר רבים התרחשו במערב.
ב-1842, פרימונט הוביל ארבעה מסעות חקר למערב, והוסיף לעבודתם של החוקרים הקודמים. בין המסעות השלישי והרביעי, החלה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
מסעות החקר > מסע החקר הראשון

ב-1842, התכונן פרימונט להובלת מסע החקר הראשון שלו, לאזור ויומינג. המסע נמשך חמישה חודשים עם 25 מלווים, והוכתר כהצלחה. פרימונט כתב דו"ח שפורסם בכל העיתונים, והציבור, שהתלהב מהמערב, החל לרכוש קרקעות. פרימונט הפך לידוען, תומך בהתרחבות, וכובש בעזרת מחקרים. רבים התלהבו מהחיים החדשים במערב. פרימונט תכנן מסע חקר נוסף.
מסעות החקר > מסע החקר השני

מסע החקר הראשון של פרימונט הוביל לאחד נוסף, שהתרחש בקיץ 1843. מטרתו הייתה למפות את כל האזור מוויומינג אל אורגון. הצוות נסע מימת המלח הגדולה אל הנהר סנייק ואל נהר קולומביה, עד לאורגון.
פרימונט וצוותו מיפו את ההרים ברכס קסקייד, הר סנט הלנס והר הוד. הם לא המשיכו מערבה, אלא דרומה, אל פול קריק באורגון, ליד גבולה הצפוני קליפורניה.
בהפלגתם נשאר הצוות בצד המזרחי של סיירה נבדה, ואז פנו דרומה ומערבה. הם הפכו לאמריקנים הראשונים להגיע לאגם טאהו.
פרימונט חזר מזרחה אל אזור לאס וגאס של היום, ואז עבר ליוטה. הוא הגיע למסקנה שאזור האגן הגדול היה אגן ניקוז, ללא נהרים שהגיעו אל הים. הממצא אפשר הבנה עמוקה יותר של השטח.
פרימונט הוציא מפה חדשה עם חזרתו ב-1845, והגיע למסקנה שהאזורים שבהם לא ביקר מלאים בימות ובנהרות שהיו מנותקים מהים. אלפי מהגרים הסתמכו על מפותיו של פרימונט עד 1849, ופנו אל קליפורניה במהלך הבהלה לזהב. הדו"ח של פרימונט לא היה סתם מדריך טיולים - הוא היה מסמך ממשלתי שהשיג את יעדי האומה להתרחבות, וסיפק מידע מדעי וכלכלי על האזור לתנועת החלוצים. פרימונט מונה לסרן בעקבות מסעותיו.
אחד מדו"חותיו של פרימונט הוביל את המורמונים להתיישב ביוטה.
מסעות החקר > מסע החקר השלישי

ב-1 ביוני 1845, פרימונט ו-55 אנשים יצאו מסנט לואיס למסע חקר שלישי, כדי לאתר את מקורותיו של נהר ארקנסו, ממזרח להרי הרוקי. אולם לאחר שהגיעו לנהר, פרימונט החליט לפנות לקליפורניה. בתחילת 1846 המשלחת הגיעה לעמק סקרמנטו, ופרימונט עורר את רגשותיהם הלאומיים של המתיישבים שם. הוא הבטיח שבכל מלחמה עם מקסיקו, יגן על המתיישבים. הוא כמעט החל בקרב עם המקסיקנים. פרימונט חזר לאורגון.
לאחר התקפה אינדיאנית על המשלחת, פרימונט תקף כפר דייגים אינדיאני קרוב. ב-10 במאי 1846, המשלחת השמידה את הכפר לחלוטין.