פרשת קלאדובו-שאבאץ

פרשת קלָאדוֹבוֹ–שַאבַּאץ (Kladovo–Šabac) היא פרשה בתולדות ההעפלה והשואה. בנובמבר 1939 יצאו כ-1,200 פליטים יהודים מגרמניה ומאוסטריה בדרכם לארץ ישראל. עקב בעיות בנתיבי הבריחה ובארגון המסע שנבעו ממצב המלחמה ששרר בעולם - נתקעו הפליטים במשך שנה וחצי ביוגוסלביה (היום סרביה) בתחילה בכפר קלאדובו ובהמשך בעיירה שאבאץ. רק כ-200 בני נוער מתוכם הצליחו לצאת לארץ ישראל עם הגעת סרטיפיקטים מעטים, וכל היתר, למעט שישה שברחו, נתפסו בידי הנאצים ונרצחו ביוגוסלביה.
הרקע ליציאת השיירה היה מצבם של היהודים בווינה ובאוסטריה כולה עם פרוץ המלחמה. אדולף אייכמן, שמונה לאחראי על יהדות וינה, החליט "לנקות" את היהודים מהעיר ולשם השגת המטרה הודיע סגנו, הנס גינתר, לראש הקהילה לבנהרץ כי כל יהודי הרייך יועברו ליישוב מחדש בשמורה בפולין. משלוחים ראשונים של גברים יהודים אף הספיקו לצאת לדרך. פעולתו זו של השלטון הנאצי שכנעה את ראשי הקהילה כי יש להוציא את היהודים מוינה מהר ככל האפשר, גם כשעדיין לא נמצאה האונייה שצריכה הייתה לקחת אותם מנמל סולינה בים השחור אל עבר ארץ ישראל.
המעפילים יצאו בסוף 1939, רובם מאוסטריה וגרמניה (בעיקר מווינה) ומיעוטם מצ'כוסלובקיה ופולין, בארגון המוסד לעלייה ב'. הם הפליגו במורד הדנובה באוניית המטיילים אורנוס אל עבר הים השחור, בדרכם לנמל סולינה שברומניה, שם קיוו לעלות על אוניית מעפילים לארץ ישראל, אך שלטונות רומניה מנעו מהם לעבור בחלקו האחרון של נהר הדנובה העובר בשטחם בטענה שבימי מלחמה לא חלים חוקי המים הבינלאומיים על הנהר. כתוצאה מכך חזרו לאחור, הועברו לשלוש ספינות נהר קטנות יותר ,שטו חזרה מערבה ועגנו בנמל הדייגים הקטן שליד הכפר הכפר קלאדובו ביוגוסלביה (היום סרביה). רינה אופנבך, מנהלת מאגר המידע לתולדות ההעפלה, טענה כי "הם יצאו לדרך אפילו שאין אנייה, כי הייתה החלטה 'לצאת, ויהיה בסדר'... את כל החורף שבין 1939 ל-1940 הם העבירו בתנאים איומים. אחר כך הורידו אותם לחוף, שם הם חיו באוהלים ובצריפים, והמשיכו לחכות".
בדצמבר 1939 הגיעו הפליטים לעיירה קלאדובו שבדרום המדינה, ובספטמבר 1940 הורו היוגוסלבים על העברת הקבוצה לעיירה שאבאץ הסמוכה לבלגרד. בשני היישובים הם פיתחו חיי קהילה עשירים בעזרת קהילת יהודי יוגוסלביה וחיכו לבואה של אונייה. הקבוצה עוכבה ביוגוסלביה במשך שנה וחצי בגלל מספר קשיים: תנאי מזג האוויר הקשים שהביאו לקפיאת הדנובה, אי מתן אישורי מעבר וסגירת נתיבי העלייה עקב היענות ממשלת יוגוסלביה לבריטים, ומהקושי הרב ברכישה ותפעול של אוניות בעת מלחמת העולם השנייה. המוסד לעלייה ב' אומנם רכש אונייה בשם "דריאן 2", אך עקב המלחמה לא יכלה להפליג לים האדריאטי ובהנהגת היישוב החליטו למכור אותה לבריטים כדי לסייע להם במלחמה כנגד הנאצים. כשהאונייה חזרה לידי המוסד בדצמבר 1940 והושטה בים השחור למען חילוץ קבוצת הפליטים, קפאו מימי הדנובה ובשל כך התקבלה הוראה להחזירה לקונסטנצה ולהעלות עליה עולים אחרים.
לאחר מאמצים, הגיעו בתחילת 1941 סרטיפיקטים (אישורי עלייה של הבריטים) רק ל-250 בני נוער ומלווים, כדי לעלות לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. בשל סירוב יוון לאפשר ליותר מחמישים בני נוער לעבור בשטחה בו זמנית, הם יצאו בקבוצות של 50 איש בחודשים מרץ וראשית אפריל 1941, בשבועות האחרונים לפני הכיבוש הגרמני. הקבוצה החמישית לא הספיקה לצאת. מיד לאחר מכן נפלו אנשי קלאדובו-שאבאץ בידי הגרמנים שכבשו את יוגוסלביה ורוב חבריה, כ-1,000 במספר, נרצחו בידי הנאצים, למעט שישה (חמישה בחורים ובחורה אחת) שברחו והמשיכו בזהות בדויה דרך החוף הדלמטי לאיטליה. בתחילה נאסרו כל הגברים בדולאג 183, מחנה ריכוז בשאבאץ, ולאחר מכן הוצאו להורג בידי הצבא הגרמני ב-8–9 באוקטובר 1941 בבורות שנאלצו לחפור על שפת נהר סאווה בזאסביציה. הנשים והילדים נחנקו במשאיות גז יחד עם נשים וילדים נוספים במחנה סיימישטה בבלגרד באפריל 1942.
תעודת עליה שניתנה בזאגרב לאחד מבני הנוער לאחר קבלת סרטיפיקט בריטי,1940.