חלף עם הרוח (סרט)
הפקת הסרט > התסריט > תהליך הכתיבה

לאחר רכישת הזכויות, מינה סלזניק את סידני הווארד כתסריטאי הסרט. הווארד היה תסריטאי, מחזאי וסופר מוכר עוד בטרם החל בעבודתו על תסריט הסרט, ועל עבודותיו הקודמות נמנה הספר "הם ידעו מה הם רצו" משנת 1925, שעליו זכה בפרס פוליצר. כמחזאי היה מוכר מהמחזה "דודסוורת'" משנת 1934, וכתסריטאי מן העיבוד הקולנועי לדודסוורת' ומכתיבת תסריט הסרט "ארוסמית'", שעליו היה מועמד לפרס אוסקר.
לאחר מכן, פנתה בראון למיטשל בבקשה לעזרה בכתיבת התסריט. מיטשל סירבה, באומרה כי אינה מעוניינת להיות אחראית לבצע כל שינוי מספרה, וזאת מתוך חשש לתגובות הציבור. היא הוסיפה כי היא שמחה על מינויו של הווארד כתסריטאי. עם ברכתה של מיטשל, החל הווארד את עבודתו על כתיבת התסריט בחווה שבה התגורר במסצ'וסטס. ב-14 בדצמבר 1936 החל בכתיבת הטיוטה הראשונה, חוברת בת חמישים עמודים שאותה כינה "רישומים ראשונים על יחס קולנועי לחלף עם הרוח". הווארד הבחין כי "הקושי העיקרי שלנו יבוא מהעדר ארגון החומר בחציו השני של הספר - כלומר, כל הספר לאחר שובה של סקרלט לטארה מן המצור על אטלנטה."
ב-6 בינואר 1937 קיבל הווארד מסלזניק מכתב שבו ציין המפיק את הערותיו לקראת כתיבת התסריט. בעיקר התייחס סלזניק במכתבו למידת הנאמנות של תסריט הסרט לספר. הוא עודד את הווארד שלא לנסות לשמר כל פרט ופרט מן הספר, אך הוסיף כי על כל חלק שנשאר להיות נאמן למקור: "עלינו להתכונן לביצוע קיצוצים נרחבים, וקיצוצים אלו, לדעתי, חייבים לכלול חלק מן הדמויות מאחר שהרגשתי, המבוססת על ניסיון בעיבוד ספרים מוכרים ואהובים, היא כי הרבה יותר טוב להוריד סצנות שלמות מאשר לבצע מחיקות מועטות בסצנות יחידות."
בציינו את השמטת הדמויות, התייחס סלזניק בעיקר לדמותו של ויל בנטין, שנישא לסואלן או'הרה בחציו השני של הספר, ומנהל את טארה בהיעדרה של סקרלט. סלזניק טען כי הוא "לא מגלם תפקיד חשוב בסיפורה של סקרלט או בסיפורם של סקרלט ושל רט; ואני חושב כי בשקילת אילו דמויות הולכות ואילו דמויות נשארות, אלו אשר לא משחקות תפקיד חיוני בחייהן של שתי הדמויות הראשיות או בסיפורן, הן אלו שצריכות לרדת ראשונות." סלזניק אף ציין את ארצ'י, האסיר לשעבר שמלווה את סקרלט ואת שאר הנשים בכרכרה באטלנטה תחת חסותה של מלאני במהלך תקופת השיקום. סלזניק אמר כי הוא "ישמח להשאיר את ארצ'י, על אף שאני בכנות מפקפק כי יהיה לנו מקום." בהתאם, ארצ'י אינו מופיע באף גרסה של התסריט.
סוגיה נוספת שהעלה סלזניק הייתה באשר לעבדות ולגזענות, כפי שאלו מוצגות בספר. האנשים שנקמו על תקיפתה של סקרלט ב"עיר הבקתות" מתוארים בספר בבירור כחברי הקו קלוקס קלאן, וסלזניק הביע את דאגתו מהודאה בגזענותן של הדמויות. הוא ציין כי "באופן אישי אני מרגיש כי עלינו להשמיט את הקלאן לגמרי. אין דבר בסיפור שמצריך בהכרח את הקלאן", והוסיף כי "הנקמה על הניסיון לתקיפה יכולה בקלות להזדהות כפי שהיא מבלי היותם חברי הקלאן. חבורת אנשים יכולה לצאת 'לתפוס' את העבריינים של ניסיון לאונס מבלי ללבוש סדינים לבנים ארוכים וללא צורך להשתייך לחברה כמניע."
ב-12 בפברואר 1937 שלח הווארד לסלזניק את גרסת התסריט הראשונה, שנפרשה לאורך 250 עמודים. גרסה זו חסרה מספר סצנות מרכזיות מהספר, כמו רוב סצנת השריפה באטלנטה, שתוארה בקצרה בלבד בתסריט. כמו כן, לא נכללה בה הסצנה שבה חוזר אשלי מן המלחמה, ושובו תואר במכתב מן הדודה פיטי לסקרלט. סצנה נוספת שהושמטה היא הסצנה שבה מתחננת סקרלט לאשלי שיסכים להצעת השותפות ולא יעבור לניו יורק. לאחר סיום העבודה על הגרסה הראשונה של התסריט, החל הווארד לעבוד על הגרסה הבאה.
הגרסה השנייה של התסריט הייתה מוכנה ב-24 באוגוסט 1937. היא כללה מספר שינויים מן הגרסה הקודמת, כמו העברת ירח הדבש של רט וסקרלט מאירופה לאמריקה, והעברת הצעת הנישואים של רט לסקרלט כך שלא תהיה מיד לאחר שהוא מבשר לה על מותו של פרנק קנדי. דמותו של ויל בנטין הוסרה מן התסריט, ונוספה הסצנה שבה אשלי חוזר הביתה מן המלחמה. כדי למלא את חסרונו של ויל, מאמי היא זו שעוצרת בעד סקרלט בסצנה זו, תוך שימוש במילותיו של ויל מן הספר ("הוא בעלה, לא?"). בנוסף, הסצנה שבה אונס רט את סקרלט נכללה בגרסה זו בפירוט רב יותר מבעבר, והייתה מתוארת כך:
המנורה דולקת על השולחן כאשר רט נכנס עם סקרלט. הוא משליך אותה על המיטה. היא מתכווצת מפניו בבעתה. הוא מסתכל עליה לרגע ואז, בצונחו על ברכיו ליד המיטה, שולח ידיו אליה ומושך אותה לעברו. היא הודפת אותו בשארית כוחותיה, אך אין בידיה להגן על עצמה מפני כוחו. שפתיו פוגשות את שלה והיא שוכבת בזרועותיו חסרת אונים. עמעום התמונה.
סצנה נוספת שתוארה ביתר פירוט היא סצנת הלידה של מלאני, שהורחבה כך שתהיה נאמנה יותר לספר. התסריט כלל תיאורים כ"ברכיה של מלאני מתמתחות בייסורים... פניה של סקרלט מעוותות בזוועה... פריסי מושיטה לסקרלט מספריים... מלאני מתעלפת."
לאחר שקיבל סלזניק את הגרסה השנייה של התסריט, הציעה פרנקלין מק'קונל, עורכת תסריט בחברת סלזניק אינטרנשיונל, מספר שיפורים לתסריט, שחלקם אכן נכללו בסרט. בין היתר הציעה להדגיש את הטינה שבאויבות שבין סקרלט לסואלן בריב על פרנק קנדי, וכמו כן להשאיר אזכור לחלומה של סקרלט, שרודף אותה בחציו השני של הספר, אך לא אוזכר בתסריטו של הווארד. מק'קונל ציינה כי החלום מהווה דוגמה נדירה להפגנת עדינות מצידו של רט, כאשר הוא מעיר את סקרלט ומנחם אותה לאחר שחלמה את החלום שוב. חלום זה אף מהווה תפקיד חשוב בסצנת הסיום של הסרט, כאשר סקרלט מבינה את משמעותו - זהו רט שהיא אוהבת, ולא אשלי.