stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאחיה
רקע

בשנת 1788, בעת המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), כבשו מורדים סרבים מאזור הספר המאורגנים ב"קורפוס הסרבי החופשי" בראשות קוצ'ה אנג'לקוביץ' שפעלו במסגרת הצבא האוסטרי יחד עם היידוקים סרבים, את מזרח שומאדיה ואחר כך שחררו את רוב השטח של הסנג'ק סמדרבו מהעול העות'מאני. ב-15 בספטמבר-8 באוקטובר 1789 צר כוח אוסטרי על המבצר בלגרד. ההבסבורגים החזיקו בעיר בלגרד עד בשנת 1791, אז נאלצו להחזירה לעות'מאנים בהתאם להסכם סבישטוב (סיסטוב).
עם חזרת הסנג'ק לאימפריה העות'מאנית ציפו הסרבים לנקמת הטורקים על שתמכו באוסטרים.
הסולטן סלים השלישי מסר את פיקוד הסנג'ק סמדרבו ובלגרד לידי היניצ'רים למודי הקרבות שנאבקו בצבאות הנוצרים בימי המלחמה באוסטרים ובעימותים צבאיים אחרים. אף-על-פי שהסולטן העניק בשנת 1793 את התפקיד הבכיר ביותר באזור לווזיר חאג'י מוסטפא פאשה שנודע כשוחר שלום (אף כינו אותו "אמא של הסרבים"), המתחים בין האוכלוסייה הסרבית למנהיגים היניצ'רים לא פסקו לרגע.
בשנים 1793, 1794 ו-1796 הוציא הסולטן סלים השלישי פירמנים שהרחיבו את זכויות הסרבים. האובור-קנזים שלהם
זכו בסמכות לגבות את המיסים, הושהו היחסים הפאודליים והאיכרים הסרבים הורשו לשמור לעצמם את תפוקתם. הותר לסרבים לשאת נשק והובטח להם חופש הפולחן והמסחר וביטחון. סלים השלישי ציווה על חלק מהיניצ'ירים, השנואים מביניהם על האוכלוסייה המקומית, לעזוב את הפשליק בלגרד כיוון שהם היוו איום על סמכותו של האג'י מוסטפא פאשה, הנציג הבכיר של הסולטן בסנג'ק. מוסטפא פאשה הקים כוח שיטור סרבי שבראשותו עמדו נכבדים סרבים.
רבים מהיניצ'רים שסולקו מן הסנג'ק סמדרבו נמלטו לשטחי בולגריה של ימינו, בסנג'ק וידין, שבו שלט מנהיג שמרד בסולטן, הפאשה מווידין, אוסמאן פאזוואנטולו בן למשפחת המתאסלמים ארומנים מבוסניה. ללא רשות הסולטן, ארגן פאזוואנטולו פשיטות חוזרות נגד הסרבים, שזרעו אימה רבה באזור. לבסוף בשנת 1793 בקרב קולארי הביסו הסרבים את פאזוואנטולו.
בקיץ 1797 מינה הסולטן את מוסטפא פאשה לביילרביי של האליט רומליה הוא עזב את בלגרד לכיוון פלובדיב על מנת להתפנות להמשך המאבק נגד פאזוואנטולו. לכוח העות'מאני שבפיקודו צורפו גם חברי הכוח השיטור הסרבית.
עם זאת בהיעדרו של מוסטפא פאשה הכוחות של פאזוואנטולו כבשו את פוז'ארוואץ והטילו מצור על המבצר בלגרד.
בסוף חודש נובמבר 1797 האובור-קנזים אלקסה ננאדוביץ', איליה בירצ'אנין וניקולה גרבוביץ' מוואלייבו, הגיעו לבלגרד ואילצו את היניצ'רים לסגת לסמדרבו. בלחימה בפאזוואנטולו רכשו הלוחמים הסרבים ניסון קרבי נוסף.
ב-1799 בתקופת המסע של נפוליאון נגד העות'מאנים במצרים בכורח הנסיבות נאלץ הסולטן להעניק מחילה ליניצ'רים מסרביה והם הורשו לחזור לסנג'ק סמדרבו.
היסטוריה > השליטה בפאשאליק בלגרד

חזרת היניצ'רים הביא אסון על אוכלוסיית האזור. אחד מהנכבדים הסרבים, רנקו לאזארביץ' נרצח על ידם בעיר שאבאץ.
בהמשך, ב-15 בדצמבר 1801 הווזיר האג'י מוסטפא, הפאשה של בלגרד בעצמו, נרצח על ידי אחד מארבעת מנהיגי הדאחיה, קוצ'וק עליה. הרצח הביא לנפילת הסנג'ק סמדרבו או הפאשאליק של בלגרד לידי הדאחייה בהנהגתם של ארבעה אנשים -ראשי ה"דאחיה" :קוצ'וק עליה, אגאנליה, מולה יוסוף ומהמט אגא פוצ'יץ', שלא ראו עצמם מחויבים לסולטן באיסטנבול.. ה"דאחיה" כפו על התושבים משטר דכאני ושרירותי שלא נראו הרבה כמוהו בכל תולדות הדיכוי העות'מאני בבלקן. מנהיגי הדאחיה חילקו ביניהם את הסנג'ק לארבעה פאשאליקים. הם ביטלו את האוטונומיה שהוענקה על ידי סלים השלישי והעלו באופן דרסטי את המיסים, הפקיעו אדמות, הנהיגו עבודות כפייה ("צ'יפטליק" - בסרבית - čitlučenje). סרבים רבים נמלטו מפניהם.
כמה מהסיפאהים העות'מאנים והאנשים נאמנים למוסטפא פאשה המנוח קשרו קשר נגד שלטונם של הדאחיה בברית עם הקנזים הסרבים. לצורך המרד הוברחה תחמושת מעבר לגבול האימפריה ההבסבורגית והיא הוחבאה אצל הסרבים ועל ההר אוואלה. המרד שפרץ בפוז'ארבאץ ב-1802 דוכא באיבו. . בחבל שומאדיה גברה פעילותם של ההידוקים הסרבים בראשות ג'ורג'ה צ'ורצ'יה, סטאנויה גלאוואש והאחים נדיץ'.
נוכח המשך הרודנות שלחו הסרבים קובלנה לסולטן. הדבר נודע לדאחייה שחששו כי הסולטן ייעזר בסרבים נגדם. על מנת למנוע זאת הם החליטו להוציא להורג את מנהיגי הסרבים מכול הסנג'ק ובמיוחד את אלקסה ננאדוביץ' ואיליה ביצ'אנין שהיו בעלי מעמד אמידים ועמד בקשר עם אוסטריה. הם הצליחו בעורמה לעצור בין 70 ל-150 נכבדים -"קנזים" - סרבים, כולל מנהיגים דתיים כמו האג'י ג'רה והאג'י רובים, ולטבוח בהם בסוף ינואר 1804. מעשה זה נודע בהיסטוריה כ"טבח הקנזים" (Seča knezov).. לפי עדויות מן התקופה הראשים הערופים של הקנזים הסרבים הוצגו בפומבי בככר המרכזית בולייבו כדי לשמש לקח לכל אלה שיעזו להתקומם.
הטבח גרם לזעם בקרב הסרבים. רבים נמלטו ליער עם משפחותיהם והתחילו לארוב לפקחים של הכפרים -הסובאשים -ששירתו את הדאחייה - ולרוצחם. הם תקפו גם חיילים עות'מאנים. בסופו של דבר, מתוך חשש להסלמה, שלחו הדאחייה אל הכפריים את אחד מהם, אגאנליה, שנחשב בעלי כישורים דיפלומטיים, וכשהוא מלווה בכוחות רבים, ניסה להרתיעם והרגיעם.
המרד באנשי דאחיה

ב-14 בפברואר 1804 בחג הדתי האורתודוקסי של המפגש הקדוש (ההיפאפאנטה) נאספו כ-300 מנהיגים סרבים בכפר אוראשאץ על ידי אראנג'לובאץ במרכז החבל שומאדיה, והחליטו לצאת למרד בהנהגתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ'. תחילה התכוונו הסרבים להיאבק למעשה לצד הסולטן העות'מאני נגד היניצ'רים, כשהם נהנים מעידודם וסיועם של כמה בכירים ופרשים (סיפאהים) עות'מאנים. ביחס למספרם הקטן, השיגו הלוחמים הסרבים הצלחות מרשימות. הם כבשו את פוז'ארבאץ, את שאבאץ ותקפו את סמדרבו ואת בלגרד. הסולטן, שהתחיל לחשוש שהתנועה הסרבית תצא משליטה, שלח לאזור את ווזיר בוסניה, בקיר פאשה, שכיהן בעבר כפאשה של בלגרד. המטרה הרשמית הייתה לסייע לסרבים, אך למעשה, נדרש המפקד העות'מאני להחזיק אותם בשליטה.
מול הלחץ משני הצדדים - הסרבים וכוחות הסולטן, הסכים המפקד היניצ'רי של בלגרד, עליה גושאנאץ, לתת לבקיר פאשה להיכנס לעיר. הדאחיה נמלטו מזרחה לכיוון אדה קאלה אי מבוצר בדנובה. בקיר פאשה דרש את כניעתם. באותו זמן קאראג'ורג'ה, שקיבל מידע על הגעתם לאי מידי אע'ה רג'פ,  שיגר לשם את הוויבוד מילנקו סטויקוביץ'. כשהדאחייה לא נענו לקריאות להיכנע, תקף אותם סטויקוביץ', לקח אותם בשבי ובלילה 5 -6 באוגוסט 1804 ערף את ראשם. אחרי שריסק את יחידות הדאחיה, דרש בקיר פאשה גם את פירוק הסרבים מנשקם. הסרבים היססו להיענות ללא קבלת ערבויות, מכיוון שערים חשובות כמו למשל, אוז'יצה, נותרו בידי היניצ'רים
הסולטן פקד אז על הפאשאליקים הסמוכים לדכא את המורדים הסרבים.
משלחת סרבית שביקרה בספטמבר 1804 בסנקט פטרבורג חזרה עם כסף ועם הבטחות לתמיכה דיפלומטית.
ברגע זה פרץ המרד הסרבי הראשון, הנחשב לשלב הראשון במהפכה הסרבית
מורשת המאבק בדאחיה

נכתבו שירים אפיים סרבים רבים על המאבק בדאחיה, כמו למשל האוסף Početak bune protiv dahija (התחלת המרד נגד הדאחיה) שלוקט על ידי הבארד העיוור פיליפ וישניץ' (1834-1767)
בימי מלחמת בוסניה מנהיגים מן הצד הסרבי השתמשו במורשת המאבק ב"דאחיה"
כך למשל ב-11 ביולי 1995 בכניסתו לעיירה סרברניצה הגנרל רטקו מלאדיץ' אמר:"סוף סוף, אחרי המרד נגד הדאחיה, הגיע הזמן לנקום בטורקים באזור זה" כשכוונתו לבוסנים המוסלמים.
לקריאה נוספת

Dušan Bataković Histoire du Peuple Serbe, L'Age d'homme Lausanne, Paris, 2005
Charles Jelavich, Barbara Jelavich The Establishment of the Balkan National States 1804-1920, University of Washington Press 1986,
2012 Morison, W. A. The Revolt of the Serbs Against the Turks: (1804-1813). Cambridge University Press. ISBN 978-1-107-67606-0.
Dušan Pantelić Beogradski Pašaluk pred Prvi srpski ustanak Naučna Kniga Beograd 1949
Leopold von Ranke History of Servia, and the Servian Revolution: From Original Mss. and Documents.
1847 J. Murray.
S J Shaw in The First Serbian Uprising 1804-1813 in The Ottoman Empire and the Serb Uprising Ed W
1982 ,Vucinich
2007 Holm Sundhaussen Geschichte Serbiens: 19.-21. Jahrhundert Böhlau Verlag, Wien
, Željan E. Šuster Historical Dictionary of the Federative Republic of Yugoslavia, European Historical Dictionaries, The Scarecrow Press inc. Lanham, Md.&London 1999
הערות שוליים

↑  אע'א
↑  Sundhaussen ההערה 112 בעמ' 66
1 2  Ch and B. Jelavich עמ' 28
↑  S.J.Shaw ב-W.Vucinich עמ' 72
1 2 3  D.Bataković עמ' 137
↑  Ch and B. Jelavich עמ' 27
↑  L.Von Ranke
↑  Ćorović
↑  Ranke
↑  Novaković
1 2  D. Bataković ע' 139
↑  Ch and B. Jelavich עמ'29
↑  Morison
↑  Aga Regep din Rudăria
ה"דאחיה" עורפים את ראשו של קנז סרבי, בתחילת בשנת 1804. לפי איור במגזין סרבי במאה ה-19
דרוק אייר

איירבוס A319-100 בנמל התעופה פארו
ATR 42-500 של החברה
רויאל דרוק אייר (בדזונגקה: འབྲུག་མཁའ་འགྲུལ་ལས་འཛིན།, באנגלית: Druk Air) היא חברת התעופה הלאומית של בהוטן. משרדיה הראשיים ממוקמים במחוז פארו במערב המדינה. החברה טסה ל-12 יעדים שונים, בעיקר באזור דרום אסיה ובסיסה בנמל התעופה פארו.
חברת דרוק אייר נוסדה בשנת 1981 והחלה לתפעל את טיסותיה ב-11 בפברואר 1981. תחילה החלו טיסות סדירות בין נמל התעופה פארו לקולקטה במטוסה הראשון - דורנייר דו 228 (אנ'), ולאחר מכאן נוספו לחברה עוד יעדים בדרום אסיה. לאחר מכן נוסף עוד מטוס מדגם דורנייר דו 228 לרשימת הצי. ב-1988 נוספו 2 מטוסים מדגם בריטיש אירוספייס 146 שהחליפו את מטוסי הדורנייר הישנים.
באוקטובר 2004 נמסר לחברה מטוס הסילון הדו-מנועי הראשון מדגם איירבוס A319. באותה שנה בדצמבר נמסר מטוס איירבוס A319 שני. ב-31 באוגוסט 2012 נמסר לחברה מטוס איירבוס A319 שלישי.
שם החברה נגזר משמו של דרקון הרעם דרוק במיתולוגיה הבוטהנית.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לאוקטובר 2019:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> C | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A319-100 | 3 | — | 16 | 102 | 118 |  |
| איירבוס A320neo | 1 | — | 20 | 120 | 140 | נמסר לחברה בסוף 2019 |
| ATR 42-500 | — | — | — | 48 | 48 | יצא משירות |
| ATR 42-600 | 1 | — | — | 48 | 48 |  |
| סה"כ | 5 | 0 |  |  |  |  |
יעדים

דרוק אייר מפעילה טיסות ליעדים הבאים:
בהוטן בהוטן
פארו (בסיס)
גלפו
ג'קר
טרשיגנג
בנגלדש בנגלדש
דאקה
הודו הודו
גאיה (עונתי)
גווהטי
דלהי
מומביי (עונתי)
סיליגורי
קולקטה
נפאל נפאל
קטמנדו
סינגפור סינגפור
סינגפור
תאילנד תאילנד
בנגקוק
תאונות ותקריות

ב-16 באפריל 2016, מטוס איירבוס A319 של טיסה KB140 ספג נזק לאחר שחלף בסופת ברד בעודו נוחת נחיתת ביניים בגוואהטי, הודו, בדרכו מפארו לבנגקוק. המטוס נחת בשלום ללא כל נפגעים.
הערות שוליים

↑  פרטי צי המטוסים של דרוק אייר, באתר airfleets.net (באנגלית)
ד'תתכ"ד

ד'תתכ"ד (4824)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-28 באוגוסט 1063 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 13 בספטמבר 1064. שנה מסוג החא, היא מעוברת, ואורכה 383 ימים. זו שנה ראשונה לשמיטה.
נפטרו

רבי יעקב בר יקר, מראשוני הראשונים באשכנז, תלמיד רבנו גרשום, ראש ישיבה במגנצא ורבו של רש"י.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג החא, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
ט"ו באדר ב' חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ב' ועד יום ראשון ט"ז באדר ב' - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
היסטוריה של עם ישראל
האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד

| --- | --- |

סמליל האנציקלופדיה
 סוג:  כתב עת בגישה חופשית 
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־29 שנים) 
 בעלות:  Center for the Study of Language & Information 
 plato.stanford.edu
 
האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד (באנגלית: Stanford Encyclopedia of Philosophy, בראשי תיבות SEP) היא אנציקלופדיה מקוונת לפילוסופיה הפתוחה לגישה חופשית ומתוחזקת על ידי אוניברסיטת סטנפורד. ה-SEP פותחה בתחילה בעזרת מימון ציבורי מהקרן הלאומית למדעי הרוח והקרן הלאומית למדע בארצות הברית. התוכנית לגיוס כספים ארוך טווח כדי לשמור על גישה חופשית לאנציקלופדיה, נתמכת על ידי ספריות רבות, בהן ספריות אוניברסיטאיות.
מוסדות אלה תורמים תחת תוכנית שהוכנה על ידי ה-SEP בשיתוף פעולה עם הקואליציה למקורות אקדמיים (SPARC), הקואליציה הבינלאומית של שותפויות ספריות (ICOLC) ורשת הספריות הדרום-מזרחית (SOLINET), עם תרומות משוות מטעם הסוכנות הלאומית למדעי הרוח.
כל מאמר נכתב ומתוחזק בידי מומחה בתחומו, לרבות פרופסורים מלמעלה מ-65 מוסדות אקדמיים ברחבי העולם. מחוץ להיותה מקוונת, האנציקלופדיה מבוססת על הגישה האקדמית המסורתית של רוב האנציקלופדיות וכתבי-העת האקדמיים, במטרה להגיע לאיכות מרבית:
מחבר מומחה הנבחר על ידי עורך או ועדת עורכים בעלת ידע (הגם שלא בהכרח מומחיות) בתחום המכוסה על ידי האוניברסיטה; וגם
ביקורת עמיתים.
את האנציקלופדיה יצר בשנת 1995 אדוארד נ. זלטה, במטרה לבנות אנציקלופדיה דינמית המתעדכנת בקביעות, ובכך אינה מתיישנת לעולם, בניגוד לאנציקלופדיות המודפסות. כתב-היסוד של האנציקלופדיה מאפשר פרסום מאמרים מנוגדים באותו הנושא על מנת לשקף את חילוקי-דעות הבלתי-נמנעים בין הפילוסופים. נכון לאוגוסט 2022, היו באנציקלופדיה 1,775 ערכים.
דיני היושר

בית המשפט ליושר, לונדון, אנגליה, תחילת המאה ה-19
דיני היושר (Equity) הם מערכת של עקרונות משפטיים, שהתפתחו בארצות המשפט המקובל, המיועדים להשלים את החוק במקרים שהפעלתו הרגילה תהיה חמורה מדי, וזאת במטרה להשיג את מה שלעיתים מכונה "הצדק הטבעי".
ההבדלים בין משפט (law) ויושר (equity)

קיימים מספר הבדלים בין law לבין equity, במובן האנגלו-אמריקני הוותיק של מונחים אלו.
כך, לדוגמה, בית משפט של "law" יתן בדרך כלל סעד מוניטרי (כספי), בעוד שבית משפט של "equity" ינטה להעניק סעד מן היושר (equitable relief), דהיינו, צווי "עשה" ו"אל תעשה" שאינם כספיים.
יישום

הדוגמה הקלאסית הממחישה את ההבדל בין "חוק" ו"יושר" היא דיני הנאמנות. על פי דינים אלו, אדם יכול להחזיק בנכס כנאמן של אדם אחר – נהנה. האדם הראשון, הנאמן, הוא הבעלים של הנכס מבחינת החוק. "כלפי חוץ", העולם רואה אותו כבעל הזכות הקניינית בנכס. הוא רשאי לעשות בו כל פעולה, לרבות מכירתו, שעבודו וכן הלאה. בפנקסים המתנהלים על פי חוק, כמו מרשם המקרקעין, הנכס רשום על שם הנאמן. ה"חוק" אינו מכיר כלל בקיומה של הנאמנות, מאחר שהיא אינה "מעניינת" אותו – אין לנאמנות ביטוי במסגרת המוסדות והרישומים המוסדרים בחוק. במצב דברים זה, הנהנה של הנאמנות חשוף לסיכון ניכר. הנאמן יכול, לכאורה, לעשות בנכסים כל שירצה, למרות שהנהנה אמור ליהנות מהבעלות הסופית עליהם. יש צורך לשמור על הקשר הקנייני בין הנהנה לבין הנכס. מכיוון שהחוק רואה רק את הנאמן כבעל הנכס, הרי שנדרשת נורמה שמחוץ לחוק, שתאפשר לנהנה להיפרע מהנכס (למשל, במקרה שהועבר לצד ג') ותכיר בזכותו הקניינית. נורמה זו היא דיני היושר. הם מיועדים לעשות צדק עם הנהנה, במקרה שהפעלתו הרגילה של ה"חוק" תהיה חמורה מדי. דיני היושר מאפשרים להגשים זכות שאינה קיימת במסגרת החוק.
פיתוח מתקדם של דיני הנאמנות, בהקשר זה, הם דיני החברות. כאשר אדם משקיע את כספו ברכישת מניות בחברה, הוא למעשה מעביר את הכסף לידי "נאמנים", הם נושאי המשרה בחברה. נכסי החברה שייכים לה עצמה, לא לבעלי מניותיה. אולם, כלפי אותם נכסים עומדת זכות גם לבעלי המניות, שבחרו להחזיק אותם דרך ה"נאמנות" של החברה. על נושאי המשרה בחברה חלה חובת אמון, במסגרתה הם מחויבים לפעול בנכסים לטובת החברה ובכך, בעקיפין, לטובת נהניה – בעלי המניות. במידה רבה, ניתן לאמר שלבעלי המניות יש זכות שביושר באותו חלק מנכסי החברה שנותר לאחר סילוק החובות לנושיה, קרי, ההון העצמי שלה. לאור הקשר בין דיני היושר לבין הזכות המנייתית, ההון העצמי נקרא באנגלית shareholders' equity או בפשטות equity.
יישומים רבים נוספים של דיני היושר קיימים במשפט המודרני. כיום, הם נדונים לעיתים קרובות במסגרת הענף המשפטי של דיני אמונאות (fiduciary law). תחום זה עוסק הן בנושאים שהוזכרו לעיל (דיני נאמנות ודיני חברות) והן בסוגים רבים נוספים של מערכות יחסים, שהמאפיין אותן הוא קיומם של צדדים שבידי אחד מהם ניתן כוח כלשהו בעוד השני מושפע מהשימוש באותו כוח, כך שלשני יש זכויות שביושר כלפי הראשון (לדוגמה, יחסי עורך דין-לקוח, רופא-מטופל ועוד).
לפי ארץ > ארצות הברית

כיום, בארצות הברית, רק דלאוור נותרה עם בית משפט נפרד של יושר, הקרוי Court of Chancery. בית משפט זה עוסק כיום בעיקר בתחום של דיני תאגידים.
לפי ארץ > ישראל

יש הטוענים שמקורו של בג"ץ (בית דין גבוה לצדק) הוא תולדה של דיני היושר, בהיותו מקום שאליו ניתן לפנות לאחר שכלו כל הקצין בבקשה מיוחדת לעשיית צדק.
מוסד נוסף המשמר את דיני היושר במשפט הישראלי הוא בית הדין לשכירות הפועל מכוח חוק הגנת הדייר. בית דין זה מחיל את דיני היושר ומעדיף אותם על הדין הרגיל, כך שבעוד שחוק הגנת הדייר קובע מקרים בהם מפר דייר מוגן את חוזה השכירות ויש לפנותו, נקבעו בפסיקה מספר רב של מקרים בהם יינתן "סעד מן הצדק" – סעד מכוח דיני היושר, הגובר על הדין הרגיל ומונע את פינויו של דייר מוגן. כך לדוגמה אסור לדייר מוגן לעשות כל שינוי במושכר, וגם שינוי פעוט ביותר (כמו החלפת מרצפה שבורה בדירה) הוא הפרת הסכם השכירות אשר דינו פינוי הדייר. בית דין לשכירות יכול לקבוע כי אכן על פי הדין יש עילת פינוי, אולם מכוח דיני היושר יינתן סעד מן הצדק, והדייר המוגן לא יפונה.
"סעד מן הצדק" זה מעוגן בסעיף 132 לחוק הגנת הדייר. "ניתן לדמותו למעין חנינה שלמה המוחקת את העבירה".
סעיף 132 לחוק הגנת הדייר קובע:
(א) על אף קיומה של עילת פינוי רשאי בית המשפט לסרב לתת פסק דין של פינוי אם שוכנע שבנסיבות העניין לא יהיה זה צודק לתתו.
הושטת הסעד היא למעשה הליכה לפנים משורת הדין לקראת הדייר, במקרה בו שקילת האינטרסים של בעלי הדין במאזני צדק – מטה את הכף לטובת הדייר המפר.
סעד מסוג זה ניתן רק לדיירי דירת מגורים, אשר בית המשפט אינו רוצה לגרשם מביתם על אף הפרת החוזה וניתן רק פעם אחת. לעיתים נדירות ביותר דייר שחוזר ומפר את החוזה מקבל את הסעד פעם שנייה, וכן ידוע מקרה בו הוענק הסעד בפעם השלישית; הבקשה הרביעית באותו מקרה נדחתה בערעור אשר הוגש בבית המשפט העליון. הסעד אינו ניתן לבתי עסק השוכרים מושכר בשכירות מוגנת.
הערות שוליים

↑  כגון סעד מניעתי.
↑  השופט י' כהן בע"א 300/71 משה קטן נ' אברהם ארוילי, פ"ד כ"ו (2) 796, בעמ' 808.
↑  רע"א 3692/07 ניסים אביסריס נ' טובה אלברטל ואח'.
| חוק ומשפט |
| --- | --- | --- |
| ענפים עיקריים | משפט ציבורי • משפט חוקתי • משפט מנהלי • משפט פלילי • דיני חיובים • דיני חוזים • דיני נזיקין • דיני עשיית עושר ולא במשפט • דיני קניין • דיון אזרחי • דיון פלילי • משפט בינלאומי פומבי • דיני היושר |  |
| תחומים נוספים | משפט ימי • דיני חדלות פירעון • דיני תאגידים •  דיני הגבלים עסקיים • משפט בינלאומי פרטי • דיני הגנת הצרכן • דיני משפחה • דיני ירושה • קניין רוחני • דיני עבודה • משפט צבאי • דיני מיסים • דיני נאמנות |  |
| מקורות המשפט | חוקה • חוק • תקנות • צו • תקדים • קודקס • מנהג • פקודה • אסדרה |  |
| שיטות משפט | משפט קאנוני • המשפט המקובל • המשפט הקונטיננטלי • המשפט הרומי • משפט עברי • שריעה • יאסה • השיטה האינקוויזיטורית • השיטה האדברסרית |  |
| תורת המשפט | פוזיטיביזם משפטי • פורמליזם משפטי • ריאליזם משפטי • הגישה הביקורתית למשפט • משפט הטבע • משפט השוואתי • הגישה הפמיניסטית למשפט • ניתוח כלכלי של המשפט • מחשבה מדינית |  |
| מוסדות ובעלי תפקידים | רשות מחוקקת • הרשות השופטת • רשות מבצעת • שופט • עורך דין • בוררות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10637520 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
דרמה לא אריסטוטלית

דרמה לא-אריסטוטלית או צורה אפית של דרמה היא סוג של מחזה שבו המבנה הדרמטורגי שונה במאפייניו מזה של הטרגדיה הקלאסית ומקבל אפיונים של שירה אפית כפי שהם מוגדרים על ידי הפילוסוף אריסטו בספרו פואטיקה.
המחזאי המודרני ברטולט ברכט טבע את המונח "דרמה לא-אריסטוטלית" כדי לתאר את הממדים הדרמטיים ביצירות שלו. החל מ־1930 כתב סדרה של מאמרים שנקראו "על הדרמה הלא-אריסטוטלית. במאמרים אלה הוא מזהה את יצירתו אופרה בגרוש (1928) כדוגמה של "צורה אפית". "על פי הגדרתו של אריסטו", כותב ברכט, "ההבדל בין הצורה הדרמטית והאפית מיוחס לשיטות השונות של בניית המחזה. שיטות הבנייה מתייחסות, כאן, לקשר שהמחזה מבסס בין חלקיו והמכלול שלו.
"הסופר האפי דבלין קבע קריטריון מצוין כאשר הוא אמר שביצירה אפית, בניגוד לדרמטית ניתן לקחת זוג מספריים ולחתוך אותה לקטעים שכל אחד מהם יוכל לחיות חיים עצמאיים מלאים"
ברכט מגדיר, גם, את הניגוד בין דרמה מסורתית, אריסטוטלית והמחזות האפיים שלו כמקביל לעמדות פילוסופיות אידיאליסטיות ומטריאליסטיות:
הדרמה האפית עם נקודת המבט המטריאליסטית שלה וחוסר העניין שלה בהשקעה ברגשות הצופה בה אינה מכירה במטרה מלבד הגעה לנקודת הסיום. היא מכירה סוג אחר של שרשרת אירועים שמהלכו לא צריך להיות ישר אלא יכול להיות קו עקום, או אפילו, לנוע בקפיצות ... כשאדם נתקל בצורות אפיות של מטריאליזם המופיעות בדרמה ולעיתים קרובות, בצורה בולטת, בקומדיה שהטון שלה הוא תמיד נמוך יותר ויותר מטריאליסטי
ברכט טוען שנקודת מבט מטריאליסטית זאת על העולם ובמיוחד על בן האדם, היא שעושה את הצורה האפית למתאימה ושימושית במיוחד עבור המחזאי. המדע בן זמננו, ובמיוחד עבור ברכט, המטריאליזם ההיסטורי מגלה שגורל האדם נקבע על ידי הנסיבות (חברתיות ופיזיות). הצורה האפית מאפשרת לדרמה לביים את האדם כך שיכלול הבנה מדעית זאת. המחזאי יכול להראות את האדם (ברמה של יחסים בין אישיים) באינטראקציה עם כוחות גדולים יותר ואת הדינמיקה הפועלת בחברה.
"היום, כשרואים את האדם כ'סכום כל הנסיבות החברתיות' הרי הצורה האפית היא היחידה היכולה להקיף את כל התהליכים המשרתים את הדרמה כנושא לתמונה כוללת של העולם. בצורה דומה, האדם, אדם שהוא בשר ודם, יכול להיות מקובל רק על ידי אותם התהליכים שבתוכם ובמהלכם הוא מתקיים"
לקריאה נוספת

Bertolt Brecht|Brecht, Bertolt . 1964. Brecht on Theatre: The Development of an Aesthetic. Ed. and trans. John Willett. British edition. London: Methuen. ISBN 0-413-38800-X. USA edition. New York: Hill and Wang. ISBN 0-8090-3100-0.
---. 1965. Messingkauf Dialogues|The Messingkauf Dialogues. Trans. John Willett. Bertolt Brecht: Plays, Poetry, Prose Ser. London: Methuen, 1985. ISBN 0-413-38890-5.
Peter Szondi|Szondi, Peter. 1965. Theory of the Modern Drama. Ed. and trans. Michael Hays. Theory and History of Literature Ser. 29. Minneapolis: University of Minnesota Press, 1987. ISBN 0-8166-1285-4.
John Willett|Willett, John. 1964. Editorial notes. In Brecht on Theatre: The Development of an Aesthetic by Bertolt Brecht. British edition. London: Methuen. ISBN 0-413-38800-X. USA edition. New York: Hill and Wang. ISBN 0-8090-3100-0.
Raymond Williams|Williams, Raymond. 1993. Drama from Ibsen to Brecht. London: Hogarth. ISBN 0-7012-0793-0. p.277-290.
הערות שוליים

↑  Willett (1964, 46).
↑  מתוך מאמר של ברכט שנכתב, כנראה ב-1936.‏   (Brecht (1964, 70)
↑  The resonance between this image as a means of describing epic dramaturgical form and the concrete practice of cinematic montage, particularly as theorized by the Soviets, is not coincidental, but rather part of a shared radical modernist aesthetic exploration. (Brecht 1964, 70).
1 2  Brecht (1964, 46).
↑  This gloss draws on Szondi (1965).
דבורה בן-נר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוקטובר 1932 (בת 91) פולין
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  סופרת   משוררת
 שפות היצירה:  עברית
 מספר צאצאים:  3
דבורה בן-נר (קוּזְוִינֶר) (נולדה ב-9 באוקטובר 1932), היא סופרת ומשוררת לילדים ולמבוגרים.
חייה

בן-נר נולדה בפולין, בעיירה ז'יכלין, ועלתה עם הוריה ארצה בשנת 1933. משפחתה השתקעה בתל אביב, ובן-נר למדה והתחנכה בדרום תל אביב. למדה בבית הספר לבנות ובגימנסיה 'מוריה'. לאחר שירותה הצבאי השלימה לימודי הוראה בסמינר למורות במכללת תלפיות. לאחר כמה שנים השלימה לימודיה בספרות ילדים באוניברסיטת תל אביב.
דבורה בן-נר השתקעה עם משפחתה בראש פינה, שימשה כגננת וכמורה לילדי המקום. היא לימדה בנוסף גם בסמינר למורות בעיר הסמוכה צפת.
בן-נר כתבה שירים מנעוריה המוקדמים, בתחילה בעיתוני בית הספר ותנועת הנוער. החל משנת 1957 החלו שירי הילדים שלה להידפס בעיתוני הילדים, ובעיקר בדבר לילדים. נופי העיר התחלפו ביצירתה בנופי הגליל העליון, שאליהם נקשרה עם המעבר של המשפחה לראש פינה.
יצירתה לילדים כונסה במספר ספרים.
חברה באגודת הסופרים ובסומליון.
נשואה ואם לשלושה – שכלה את בנה דוד (דדי) במלחמת של"ג (1982).
ספריה

קונצרט בגן, צייר אבי מרגלית, ספרית פועלים, מרחביה, תשל"ג 1973.
הידד הצלחתי! , עופר תל אביב, תשל"ט 1979.
יום יום צוחקת שמש - שירים לחגים ולעונות השנה , יבנה תל אביב 1993.
משקפיים של חלום, איירה נורית יובל, 1996.
ציור של שלום, איורים - נורית יובל, 1999.
בארץ ההר הלבנה: שירים, תל אביב: גוונים, 2014.
לקריאה נוספת

דבורה קוזוינר, ברוח הצר, שירה, גיליון מאזניים - חודש אוקטובר 2008, עמוד 23
דבורה קוזוינר, בתוך שעון החול, גיליון מאזניים - שבט תשע"ג, עמוד 36
הערות שוליים

↑  דבורה קוזוינר (בן-נר), באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  קורות החיים של דוד קוזוינר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304294405171  LCCN: no2015046094  VIAF: 97188580   WorldCat (עם VIAF): 97188580
האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי

| --- | --- |
 מדינה:  המנדט הבריטי
 מנהיגים:  מרדכי שמואל קרול
 תקופת הפעילות:  1944–1948 (כ־4 שנים)
 
האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי הייתה רשימה שהתמודדה בבחירות לאספת הנבחרים הרביעית בשנת 1944. האיחוד הורכב בעיקר מאנשים המקורבים לאגודת ישראל אשר התנגדו לקו של פרישה מכנסת ישראל ובקשו להשתתף בבחירות לאספת הנבחרים, אך לא רצו לחבור למזרחי הציונית.
היסטוריה

לקראת הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית הוקמה רשימת האיחוד הדתי הבלתי מפלגתי שטענה שיש צורך למנוע השתלטות המפלגות החילוניות על כנסת ישראל ועל כן יש צורך ברשימה בלתי מפלגתית שתוציא את היהודים הדתיים הבלתי-מפלגתיים מאדישותם. במיוחד ציינו ראשי האיחוד את הצורך להאבק עבור החינוך הדתי והתמיכה של כנסת ישראל בחינוך זה. בתעמולתם כתבו אנשי האיחוד שהם: "אנשים בלתי תלויים במובן חומרי ... הם לא יוכרחו לתת יד למפירי ברית התורה". בראש הרשימה עמד הרב מרדכי שמואל קרול מכפר חסידים. אנשי המזרחי יצאו כנגד רשימת האיחוד בה ראו מתחרה קרובה ומיותרת, וקראו לאנשיה להאבק על טוהר המידות מבפנים. בבחירות ב-1 באוגוסט 1944 קבלו נציגי האיחוד שלושה מנדטים. נוסף על הרב קרול נבחרו לאספת הנבחרים פנחס רפופורט ואפרים זלמן שחור. לאחר פטירת הרב קרול בשנת 1945 הצטרף לאספה עו"ד נפתלי קירש. בין ראשי האיחוד היו ישראל ליבר, הבעלים של בית חרושת ליבר ואברהם יהודה גולדראט. בין התומכים באיחוד היה הרב ראובן כץ, רבה של פתח תקווה.
בשנת 1945 יצאו אנשי האיחוד בהכרזה על הקמת קרן מאוחדת לחינוך תורני.
בשנים 1945-1946 התמודד האיחוד בבחירות מקומיות ביישובים שונים, בין השאר בהרצליה ומגדיאל. בשנת 1947 התמודד האיחוד ברמת גן ברשימה משותפת עם המזרחי ופועלי אגודת ישראל.
באפריל 1948 השתתף נציג האיחוד בסימפוזיון על איחוד הרשימות הדתיות. לקראת הבחירות לאספה המכוננת האיחוד יצא אל הפועל בחזית הדתית המאוחדת.