stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תולדות המיניות
כרך I: הרצון לדעת > 4. מערך המיניות

בפרק הרביעי, פוקו בוחן את השאלה מדוע החברה המערבית רוצה לחפש את ה"אמת" של המין. פוקו טוען לצורך לפתח "אנליטיקה" של כוח שדרכה ניתן להבין מין: "להתקדם לקראת הגדרת התחום הייחודי שיוצרים יחסי הכוח וקביעת המכשירים שיאפשרו לנתח אותו". הצורך עולה כדי להתגבר על המסגרת המושגית השלטת בדיון על הדיכוי ובתאוריית החוק כמכונן תשוקה, ייצוג שהוא מכנה "משפטי־שיחני" (juridico-discurisive).
מדוע כולם מסכימים בקלות כזו עם התפיסה המשפטית של הכוח? ואיתה עם טשטושו של כל מה שיכול להוביל את הכוח לפעולה יצרנית, לעושר של אסטרטגיות, לפוזיטיביות? מאין הנטייה להכיר בקיום הכוח אך ורק תחת הצורה השלילית והכחושה של האיסור, שקיימת דווקא בחברה כמו שלנו, חברה שהיתה, ללא ספק, היצרתית מכולם בהעמדת מנגנוני כוח מעודנים ופיקחים, ושמכשירי הכוח בתוכה הם כה רבים, פולחניו כה גלויים לעין, ואמצעיו סוף סוף כה מובטחים? מדוע לצמצם את מערכי השליטה לכלל ההליך היחיד של חוק האיסור?
לדידי פוקו, הסיבות לכך הן שהכוח נסבל רק בתנאי שהוא מסווה את עצמו, ושמוסדות הכוח הגדולים שצמחו ביני הביניים – המונרכיה, המדינה ומכשיריה – פעלו כעיקרון של משפט (droit) העומד מעל לכל הזכויות (droits) ההטרוגניות. כדוגמה, הוא מדגיש את האופן שבו המונרכיות האבסולוטיות בפיאודליזם האירופי הסתירו את כוונותיהן בטענה שהן נחוצות כדי ללשמור על "שלום וצדק" (pax et jusitia). כנגד הסברה הרווחת שהכוח עודנו נובע מהחוק, הוא מדגיש את הצורך "לבנות אנליטיקה של הכוח שלא תתבסס יותר על החוק בתור דגם וצופן" תוך הכרה שצורה אחרת של כוח שולטת במיניות. לפיכך "יש לחשוב בעת ובעונה אחת את המין בלי החוק, ואת הכוח בלי המלך". בכך פוקו מבהיר שהוא לא מתכוון לכוח כשליטה או כפיפות המופעלים על החברה על ידי מנגננוני המדינה. במקום זאת, הוא מבקש להבין את הכוח כמכלול של "יחסי החוזקה (force) השייכים בעצם לתחום בו הם פועלים ומכוננים את ארגונו". זאת כאשר לטענתו הכוח נוכח בכול: "מפני שהוא מיוצר מחדש בכל רגע, [...] מפני שהוא בא מכל המקומות". רוצה לומר, הכוח נובע מכל היחסים החברתיים.
פוקו מונה ארבעה כללים מנחים לנתוח יחסי הכוח בשיח המיניות:
כלל האימננטיות: מפני ש"טכניקות הידע" אינה חיצוניות ל"אסטרטגיות הכוח" (וליהפוך), נקודת המוצא היא אימננטית – ניתוח "המוקדים המקומיים" של ידע־כוח. "אם המיניות התכוננה כתחום שיש לדעת אותו, הרי היה זה מתוך יחסי כוח שקבעו אותה כמושא אפשרי; ומן הכיוון ההפוך; אם הכוח היה מסוגל להציב אותה כמטרה, הרי זה משום שניתן היה לשקע בה טכניקות ידע ונוהלי שיח." דוגמהה למוקד מקומי היא היחסים הנקשרים בין מאמין למדריך רוחני.
כללי ההשתנויות הרציפות:  אין לחפש אחר המחזיקים בכוח בתוך סדר המיניות או מי שהכוח נמנע מהם, אלא "יש לחפש אחר סכימת ההשתנויות שנובעות מעצם משחק יחסי החוזקה".
כלל ההתניה הכפולה: "של אסטרטגיה כוללת על־ידי האופי המיוחד של הטקטיקות האפשריות, ושל הטקטיקות על־ידי המעטפת האסטרטגית המפעילה האותן".
כלל הרב־ערכיות הטקטית של סוגי השיח השונים:  "יש להמשיג את השיח כסדרה של מקטעים לא רציפים, שתפקידם הטקטי אינו אחיד ואינו יציב. [...] יש לראותו כמורכב מריבוי יסודות שיחניים שיכולים לקחת חלק במגוון אסטרטגיות."
כרך I: הרצון לדעת > 5. הזכות להמית והכוח על החיים

האדם נשאר במשך אלפי שנים מה שהיה בשביל אריסטו: יצור חי ובנוסף לכך גם בעל יכולת קיום פוליטית; האדם המודרני הוא חיה בתוך פוליטיקה שסובבת סביב חייו כיצור חי.
בחלק החמישי, פוקו טוען שהמניעים לכוח על החיים והמוות השתנו לאורך ההיסטוריה. בעולם העתיק "הזכות לחיים" הייתה בפועל בעיקר "הזכות על המוות", זכות יתר א־סימטרית של הכוח הריבוני "לגרום למוות או להניח לחיות". הוא מציין שב-partia potestas (צר') לאב המשפחה הרומי הייתה הזכות "להיפטר" מחיי צאצאיו ועבדיו, כי כביכול בתור מי שהעניק להם חיים הוא היה רשאי לגזול אותם. בחברה העתיקה "הכוח היה לפני הכול הזכות לשים יד: על הדברים על הזמן, על הגוף, ולבסוף על החיים". הכוח של הריבון ככזה התבטא ב"רשות של ניכוי מס, מנגנון של חיסור, זכות לנכס חלק מן העושר, לסחוט תוצרים, טובין, שירותים, עבודה ודם" שנכפו על הנתינים.
בעידן הקלאסי הזכות על החיים והמוות הפכה להיות עקיפה ולא מוחלטת, כשהיא מתנית בצורך להגן על הריבון ועל חייו. המעבר ל"זכות לחיים" התרחש מפני שמדינות ריבוניות מודאגות יותר מהכוח של אנשים חיים, תפקידו העיקרי של הכוח הפוליטי עבר "להבטיח, לבסס, לחזק, להרבות את החיים ולעשות בהם סדר".
פוקו מכנה את הדגש החדש של הכוח על החיים "ביו-כוח" (אנ') ומתאורו כחלק מ"ביו-פוליטיקה" (אנ') שהתפתחה החל מן המאה ה־17 בשתי צורות עיקריות, המהוות שני קטבים מקושרים:
פוליטיקה אנטומית של גוף האדם – הגוף כמכונה: "אימונו, הגדלת כישוריו, סחיטת כוחותיו, הגידול זה בצד זה של שימושיותו ושל צייתנותו, שילובו בתוך מערכות פיקוח יעילות וחסכוניות, כל אלה הובטחו על־ידי הליכי כוח שמאפיינים את משטרי־המשמעת".
ביו־פוליטיקה של האוכלסייה – הגוף כמין (espèce): "הגוף החדור במכניקת החיים ומשמש בסיס לתהליכים הביולוגיים: ריבוי, לידות ותמותה, רמת הבריאות, משך החיים, אריכות הימים, וכל התנאים שיכולים לגרום בהם לשינויים; כפיפת תהליכים אלה תחת אחריותו של הכוח מתבצעת דרך שורה של התערבויות ופעולות פיקוח מווסתות".
כרך II: השימוש בתענוגות

בכרך השני, פוקו מתמקד בתרבות יוון העתיקה ומשנה את מסגרת עבודתו. הוא עוסק ב"הרמנויטיקה של העצמי", כלומר בניתוח היחס שבין ההנאות המיניות לעניינים המוסריים הנלווים.
נדמה לי שכאשר חוזרים בזמן מן התקופה המודרנית דרך הנצרות עד העת העתיקה, אין מנוס מהצגת שאלה פשוטה מאוד וכללית מאוד גם יחד: מדוע זה ההתנהגות המינית והפעילויות והתענוגות הנובעים ממנה מהווים מושא לדיון מוסרי? מה הסיבה לאותו חשש אתי, אשר לפחות בשלבים מסוימים ובחברות או בקבוצות מסוימות נראה שהוא חשוב יותר מתשומת הלב המוסרית המוקדשת לתחומים אחרים, חיוניים אף הם לחיי היחיד או הקבוצה, כגון נוהגי התזונה או מילוי החובות האזרחיות?
בין היתר, פוקו מראה שבחברה היוונית הקדומה מעשים הומוסקסואליים העידו על שליטה בתאוות, בשונה מבתרבות המערבית-נוצרית, שבה הומוסקסואליות מגדירה אדם מזן מסוים. פוקו מנתח את הקודים המיניים של היוונים ומראה שמושג המיניות שלנו חל על מציאות מסוג אחר. מבחינת היוונים, מה שהגדיר בני אדם לא היה סוג המושאים שאליהם נוטו או הפרקטיקום המיני, אלא עצימותה של הפרקטיקה. לפיכך, ריסון הפרקטיקה המינית ושליטה בתאווה נתפסו כחשובים יותר בהגדרת מוסריותו של הפרט מאשר השאלה עם מי בוחרים לקיים יחסי מין (עם נשים, עם גברים או עם נערים). פוקו אינו מתעניין גם באופן שבו ניתוח ההתנהגות המינית של אדם מובילה את האדם לשפוט את עצמו באורח מוסרי. במקום להניח שיש קשר הכרחי כלשהו בין התנהגות מינית לבין אמות-מידה מוסריות, פוקו שואל מדוע הפעילויות המינית, וההנאות הנקשרות בכך, הן מושאיה של טרדה מוסרית.
כרך III: הדאגה לעצמי

בכרך השלישי, פוקו פונה לתור הזהב של רומא, כדי לחשוף שבר עדין אך מכריע מהתפיסה היוונית הקלאסית של הנאה מינית. פוקו חוקר את הציווי האתי של "הדאגה לעצמי", שהיה מרכזי בפילוסופיה העתיקה, ומעמיד אותו בניגוד לתפיסות מודרניות של ידע עצמי ורציונליות מוסרית. הוא מדגיש את תפקידן של פרקטיקות שמטרתן טרנספורמציה אתית וחתירה לאמת בטיפול בעצמי, ומאתגר את המושגים המסורתיים של מוסר וחוק חיצוני. החיבור משחזר את ההבנה העתיקה של הטיפול בעצמי כדרך של סובייקטיביות וחוקר את הרלוונטיות שלה לשיח אתי ופילוסופי עכשווי. בין היתר פוקו דן בחיבור "אוניירוקריטיקה" (אנ') (Oneirocritica או Oneirokritikon, בעברית: "פירוש חלומות") מאת ארטמידורוס, כמקרה בוחן לדרך חשיבה נפוצה אודות המיניות. מחברים אחרים שעבודתם נדונה כוללים את קלאודיוס גלנוס, פלוטארכוס פסאודו-לוקיאנוס, אפיקטטוס, מרקוס אורליוס, וסנקה.
כרך IV: וידויים של בשר

הכרך הרביעי הוא טיוטה שפורסמה לאחר מותו ובניגוד לצוואתו. בכרך זה פוקו מתחקה אחר האופנים בהם חברות נוצריות קדומות אימצו רעיונות קדם-נוצריים של עונג. בין היתר הוא דן ב'וידויים' מאת אוגוסטינוס.
קבלה וביקורת

החוקר קרייג א. ויליאמס מצביע על "תולדות המיניות" של פוקו כנקודת מפנה במחקר אודות המיניות ביוון העתיקה וברומא. עם זאת הוא טוען שכמה מטענותיו של פוקו מצריכות סייגים, למשל זו לפיה הקיום של יחסי מין בין גברים מעולם לא נתפס בעת העתיקה כפעולה שמצביעה על מאפיינים מהותיים באישיותו של המבצע אותה. ויליאמס מצביע למשל על כך שהקיניידוס (cinaedus), הגבר שמילא את התפקיד הפסיבי ביחסי המין, כן נתפס בהקשרים מסוימים בחברה הרומית כסוג של אישיות. עם זאת ובהתאם לטענותיו של פוקו, הגדרת אישיות זו אכן לא הייתה שקולה להגדרה המודרנית של הומוסקסואליות ואף הפעולה של ההיחדרות לא הייתה המאפיין המהותי בה, אלא העובדה שהקיניידוס נתפס כמי שנמצא במקום לימינלי מבחינה מגדרית (a "gender liminal" figure).
לקריאות נוספות > ספרות ראשונית

תולדות המיניות I: הרצון לדעת, מצרפתית: גבריאל אש, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1996.
תולדות המיניות II: השימוש בתענוגות, מצרפתית: הילה קרס, הוצאת רסלינג 2008.
Histoire de la sexualité, vol. 1: La Volonté de savoir, Paris, Éditions Gallimard, 1976
Histoire de la sexualité, vol. 2: L'Usage des plaisirs, Paris, Éditions Gallimard, 1984
Histoire de la sexualité, vol. 3: Le Souci de soi, Paris, Éditions Gallimard, 1984
Histoire de la sexualité, vol. 4: Les Aveux de la chair, Paris, Éditions Gallimard, 2018
לקריאות נוספות > ספרות משנית

רועי ברנד, "היעשוּת אחר - 'תולדות המיניות' מאת פוקו", בתוך: לאהוב לדעת - חיי הפילוסופיה מסוקרטס עד דרידה, רסלינג, 2016.
הערות שוליים

↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 11
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 12
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 8
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 15–16
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 17
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 18
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 19
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 20–21
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 29–30
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 32
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 33
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 36
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 57
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 60
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 63
1 2  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 64
1 2 3  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 68
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 69
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 69–70
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 91
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 92
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 93
↑  תולדות המיניות I: הרצון לדעת, עמ' 93–94
↑  Flood, Alison (2018-02-12). "'Key' fourth book of Foucault's History of Sexuality published in France". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-02-16.
↑  Williams, Craig A., Roman Homosexuality (2nd ed.). Oxford, 2010, pg. 7
↑  Williams, pg. 230-233
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb121139481 (data) 
"הווידוי הראשון" מאת ג'וזף פטריק האוורטי (אנ')
ציור קיליקס של זאוס וגנימדס המיוחס לצייר פנתסיליה (אנ'). 470 לפנה"ס.
מיתוג זר

מיתוג זר (באנגלית: Foreign branding) הוא שיטת שיווק ופרסום, המתבססת על הקניית תדמית זרה למוצר מקומי - האשליה מעניקה למותג נופך זר ויוקרתי שלא בהכרך קיים. לעיתים בשמו תופיע שם של מדינה זרה או שהוא ייכתב בשפה של לאום זר, למרות שלא כך הדברים.
שיטת המיתוג הזר מנצלת את העובדה שבחירתו של צרכן במוצר מסוים מושפעת, במודע ושלא במודע, מתדמית של מדינות, אזורים ועמים שונים, והצרכן ימצא עצמו נמשך למוצר המגיע ממקום שלתפיסתו הוא בעל מוניטין טובים ביחס למוצר זה. מקור התדמית באמצעי התקשורת (טלוויזיה, עיתונים, אינטרנט), באמנות (ספרים, קולנוע), בשמועות שמקורן באנשים אחרים, ובניסיון ובחוויות אישיות. מאחורי רוב הדרכים הללו עומדת בעיקר היסטוריה ארוכה שעיצבה במרוצת הדורות הבדלים בין עמים ומדינות.
עולם המסחר והשירותים

עיקר המיתוג הזר בפרסום ובשיווק מבוסס על קישור בין מוצרים מסוימים ומדינות או תרבויות מסוימות, שלדעת המפרסמים עשויים להיתפש כמצביעים על איכות טובה יותר של המוצר.
עולם המסחר והשירותים > אופנה וקוסמטיקה

הצרפתים מקושרים למגוון רחב של מוצרים הדוניסטיים, והתרבות הצרפתית נחשבת לדעת רבים ככזו שבה ישנה הבנה רבה בנושאים הקשורים לרומנטיקה, אהבה ולתחומים נלווים: טיפוח הגוף, וביגוד. מסיבה זו, בשמים ויינות שמקורם כלל אינו בצרפת נמכרים לעיתים קרובות ברחבי העולם כששמם או אופן הגייתם מצביע על כך שמקורם, כביכול, צרפתי. כך למשל בחרה לעצמה חברת קוסמטיקה בריטית את השם "ז'ולר".
עולם המסחר והשירותים > מזון ומשקאות

גם בתחום היין והמזון יצאו לצרפתים מוניטין. מרק תפוחי האדמה הקרוי וישיסואז (Vichyssoise), אשר הומצא בעשור הראשון של המאה העשרים בניו יורק, זכה בשם צרפתי. על בסיס תפישות דומות העניק לעצמו כרם בסן אנטוניו (טקסס, ארצות הברית) את השם "מון טמלפה", וחברה המייצרת שעועית אפויה מבוסטון אימצה את השם הצרפתי "ל'ריטז'" (L'Heritage). דוגמאות דומות ומקושרות של שמות איטלקיים ניתן למצוא במוצרים הקשורים ליין ולמזון.
טכניקה שונה במקצת של מיתוג זר היא זו של יצרנית הגלידות האגן דאז (Häagen Dazs), ששמה מצביע על רקע אירופאי, אך למעשה מדובר בחברה שנוסדה בניו יורק, ולשמה אין משמעות בשפה כלשהי (אם כי האגן מרמז לקופנהגן). מייסדי החברה, רובן ורוז מאטוס (Reuben & Rose Mattus), ביקשו ליצור קישור בין המסורות והמיומנות של אירופה הישנה ובין מגוון המוצרים החדש, ולכן יצרו שם בעל סממנים לשוניים המרמזים על מוצא אירופאי (ובמיוחד סקנדינבי):
האומלאוט מעל האות השנייה בשם (ä) שכיח בגרמנית, בשוודית ובפינית.
ה-a הכפולה שכיחה בהולנדית, גרמנית ופינית.
הצירוף zs שכיח בהונגרית.
כדי לחזק את הרושם הזה, כלל לוגו החברה בימיה הראשונים את קווי המתאר של מפת דנמרק, זאת כדי להגביר את הדימוי הסקנדינבי ואת הקישור לקור צפוני (שכן דנמרק או סקנדינביה אינן ידועות בטיב הגלידה שלהן). למרבה האירוניה, בדנית דווקא לא קיימים המאפיינים הלשוניים שפורטו לעיל; בנוסף, למרות שלהאגן דאז סניפים ב-55 מדינות, אף לא אחד מהם ממוקם בסקנדינביה.
עולם המסחר והשירותים > מחשבים

תופעה דומה למיתוג זר מתרחשת בכותרות של ידיעות הקשורות למחשבים ומשתמשות בגופן הדומה לצורתן של האותיות על גבי צגי המחשב בראשית ימיהם, שנים לפני עידן ה-GUI (ממשק המשתמש הגרפי) והגופנים המעוצבים. למרות שההכרח להשתמש בגופנים אלו במחשב חלף מן העולם, עדיין מקשרים אנשים רבים בין הגופן ובין עולם המחשוב.
עולם המסחר והשירותים > מיתוג זר בישראל

במדינת ישראל נפוץ מאוד המיתוג הזר בעולם הפרסום. בשנותיה הראשונות של המדינה ייחסו חשיבות לשפה העברית ושמות המותגים המובילים ניתנו בעברית רהוטה; "תנובה" (קואופרטיב לתוצרת חקלאית), "משכית" (רשת בינלאומית לתכשיטים ואופנה), או "בירה נשר" (משקה מוביל בימיה הראשונים של המדינה).
הסרתו החלקית של החרם הערבי בעקבות התפתחויות מדיניות החל משנות ה-70, הביאה לארץ תאגידי ענק שקודם לכן לא פעלו בה, כגון מקדונלד'ס או מיצובישי. תהליכי הגלובליזציה הפכו את המשק הישראלי לפתוח יותר, ומקושר יותר לתאגידים בינלאומיים. במקביל, חדירת ערוצי הטלוויזיה המסחריים הפיצה את התרבות האמריקנית ואת שיטות הפרסום שבאו משם. התוצאה הייתה ריבוי משמעותי במיתוג זר. בשנים האחרונות המיתוג הזר הפך לנורמה, במיוחד בשדה התקשורת. המדובר לא רק בשימוש בשמות לועזיים, שהיה נפוץ גם בעבר, כי אם באמריקניזציה בולטת, עד כדי מחיקת כל זכר לישראליות של המוצר. דוגמאות בולטות הן:
חברת שירותי הכבלים המאוחדת "HOT", שנוצרה מאיחודן של "תבל", "מתב", ו"ערוצי זהב" - למילה "הוט" אין כל משמעות בעברית.
חברת שירותי הטלוויזיה בלוויין "יס". גם למילה "יס" אין כל משמעות בעברית. החברה מפיקה תשדירי פרסום דוברי אנגלית, המצולמים בחו"ל בהשתתפות שחקנים זרים.
ב-2001 עיצבה חברת "בזק" מחדש את הלוגו שלה על בסיס האות הלטינית B.
חברת "אינטרנט זהב" מיתגה עצמה ב-2004 כ"smile". מאוחר יותר, כשהתאחדה עם חברת "קווי זהב", הפך סמייל לשם החברה המאוחדת.
לשלושת העיתונים הגדולים בישראל שמות עבריים שנקבעו עם היווסדם, לפני עשרות שנים. לאתרי האינטרנט שלהם, שהוקמו בתחילת המאה ה-21, שמות בעלי נטייה אמריקנית ברורה: ynet, nrg, ו-TheMarker. הגדיל לעשות "הארץ", שבעקבות אתר האינטרנט שלו שינה גם את שמו של מוסף הכלכלה ל-TheMarker.
אף שמיתוג זר באנגלית (תוך רמז ברור לארצות הברית) הוא הדומיננטי בישראל, הרי בתחומים מסוימים פונה המיתוג הזר לשפות אחרות ולתרבויות אחרות.
שרשרת מוצרי הטיפוח "קרמה", המתגאה בשם בעל מראה צרפתי (Crêma), מיוצרת למעשה בישראל. מיתוג זר קיים גם במוצרי אופנה אחרים (קרליין Careline,קרולינה למקה וטופיק).
סדרת סלטי חומוס של סלטי צבר מעוצבת תוך שימוש בסממנים גרפיים ערביים וגופן הדומה לערבית, ורומז למוניטין שיצא למסעדות החומוס ביישובים הערביים.
פטריק קים - סדרת ספרי מתח בת כ-150 ספרים, העוסקת בסוכן CIA, ועלילתה מתרחשת בחוץ לארץ. הסדרה הוצגה כאילו היא סידרה מתורגמת לעברית וכאילו כתב אותה סופר אמריקני. אך הסופרים האמתיים של הספרים, הם אלו החתומים עליהם כמתרגמים.
האומלאוט של הרוק הכבד

עולם השיווק והמסחר אינו היחיד המשתמש במיתוג זר; התופעה קיימת גם באמנות. האומלאוט של הרוק הכבד, למשל, מתייחס לנוהג שהחל בשנות ה־70, עם היווצרותו של הז'אנר המוזיקלי, לעטר שמותיהן של להקות רוק כבד ומטאל באומלאוט כדי להעניק להן נופך גותי או סקנדינבי. להקת מוטורהד (Motörhead) הבריטית, מחלוצות הז'אנר, היא גם מחלוצות המיתוג הזר באומנות. הקדימה אותם הלהקה האמריקנית Blue Öyster Cult ב-1970.
להקות נוספת שאימצו את הנוהג הן מוטלי קרו (Mötley Crüe) ו-Assück האמריקניות, Infernäl Mäjesty הקנדית, Deströyer 666 ו-Cünt Brigade האוסטרליות, Hypnös הצ'כית ו-Queensrÿche; האומלאוט מעל ה-y קיים לעיתים נדירות בהולנדית ובצרפתית. הלהקה Underground Zerø משתמשת באות הקיימת בדנית ובנורווגית. הגדילה לעשות הלהקה הפינית Ümlaut, ששמה מייצג את התופעה עצמה. הלהקה הבריטית Zee הוציאה ב-1984 אלבום בו נכללו שירים כדוגמת Cönfüsiön ו-Höw Dö Yöü Dö It.
סרט הקולנוע האמריקני ספיינל טאפ (1984), פרודיה דוקומנטרית על להקת רוק כבד בריטית הנושאת את אותו השם, מבצע גם פרודיה על תופעת האומלאוט, ומעטר את שמה של הלהקה באומלאוט מעל ל-n, סימן אשר אינו קיים באף שפה אירופאית (אך קיים במלגשית. סביר להניח שעובדה זו לא הייתה ידועה להוגי הרעיון. בשפות אירופאיות מופיעים אומלאוטים מעל תנועות בלבד, ולא מעל עיצורים).
להקות פיקטיביות אחרות שהשתמשו באופן פארודי באומלאוט של הרוק הכבד הן Deathtöngue (פרי עטו של צייר הקריקטורות האמריקני ברקלי ברת'ד), Pöyzen Böyzen (שהוזכרה בספר "גלגל המזלות" של סופר המדע הבדיוני ניל סטפנסון) ו-Djörk (מאת צייר הקריקטורות סקוט קורץ, אשר הכליל בפרודיה גם את הזמרת האיסלנדית ביורק, אשר בשמה קיים אומלאוט אמיתי). העיתון הפארודי The Onion ("הבצל") הציע ב-1997 שיש לשנות את שמה של ארצות הברית ל-Ünited Stätes כדי לזרוע פחד בלבם של אויביה.
אמצעים נוספים בהם משתמשים להקות מטאל כדי ליצור להם אפיון אפל הוא שימוש בכתבי רונות עתיקים, בגופן גותי של ימי הביניים ואפילו באותיות עבריות. חלק מהלהקות גם מזהות את חבריהן בכינויים מתאימים במקום בשמם הפרטי, ובכך מקנים נופך אפל יותר ללהקה.
הערות שוליים

↑  the Onion
מספרה ברמת השרון, שהשלט שעליה כתוב כולו באנגלית, אם כי שם הספר עודנו שם עברי
הלוגו של מוטורהד
הלוגו של ספיינל טאפ
הרחמן (פיוט)

הרחמן הוא יברך אבי הילד היא סדרת ברכות 'הרחמן' מפויטות לברית מילה, הנוספת ביהדות אשכנז (במנהג המזרחי) בין קטעי 'הרחמן' לקראת סיום ברכת המזון בסעודת ברית מילה. מחבר הפיוט הוא רבי 'אברהם כהן צדק' כפי שרמוז באקרוסטיכון של הפיוט.
יש שכתבו שתיקנו שש 'הרחמן' כך שבצירוף ז' 'הרחמן' הרגילים יהיו י"ג הרחמן, כנגד י"ג בריתות שנכרתו על ברית מילה.
מחבר הפיוט

מחבר הפיוט חתום בראשי הבתים 'אברהם' ובבית האחרון חרז את המילים 'כהן צדק'. בניסיון לזהות את מחבר הפיוט נאמרו השערות שונות:
לדעת רוו"ה ועוד, מחבר הפיוט הוא הראב"ד השני - רבי אברהם בן יצחק מנרבונה. רבי אברהם זה היה חותנו של הראב"ד, הוא חי בתחילת המאה ה-10 בעיר מאנפעליע, והוא גם מחברו של ספר האשכול. אחרים דחו טענה זו שהרי רבי אברהם מחבר האשכול לא היה כהן.
יש שטענו שהכוונה לרבי אברהם בן רבי יצחק הכהן, שחי ופעל באמצע המאה ה-11. הוא חיבר פיוטים נוספים לברית מילה, כגון 'יוצר לשבת ברית מילה' לבני פולין, שם חתם שמו 'אברהם ב"ר יצחק הכהן'. יוצר זה דומה בכמה לשונות לפיוט הרחמן: "הכון למקנא כס כשמש ויהלום, בריתי אתו החיים והשלום" וכן "שלח מבור אסורים וכו' עם אחד מפוזר ומפרד בין העמים", טקסט זה נזכר גם בפיוט זה בלשון מועט שונה. כן חיבר זולת לברכת המזון לחתנים.[דרושה הבהרה]
תוכן הפיוט

הפיוט סובב אחר השייכים למצוות ברית המילה ומברכם בברכות שונות. בין המתברכים: 'אבי הילד ואמו', 'בעל ברית המילה', 'הרך הנימול' ואת 'המל'.
בבית הראשון מתברכים הורי הילד, שיזכו לחנכו. בקטע השני נאמר 'מיום השמיני והלאה ירצה דמו', והיינו שרק מהיום השמיני והלאה ניתן למול את התינוק.
בבית השני, הברכה היא לבעל בריך המילה: בביאור מיהו בעל ברית המילה, לדעת רבים הכוונה לסנדק. יש שכתבו שנקרא בעל ברית המילה מאחר שבזמנים קדומים נהוג היה שהסנדק משלם את כל הוצאות סעודת הברית. ומה שאמר ש'משכרתו כפולה', יש שביארו שעל ידי הברית שעושה לבנו, מגלה למפרע שאף הברית שנעשתה בבשרו היא לרצונו.
בבית השלישי מברכים את הרך הנימול 'ויהיו ידיו ולבו אמונה' לקוח מהפסוק שנאמר על משה 'ויהיו ידיו אמונה'. ומסיימים בברכה שיזכה לעלות לרגל שלוש פעמים בשנה.
בבית הרביעי מברכים למוהל, שמל פרע ומצץ, ומוסיף הפייטן שאם לא עשה שלוש פעולות אלה 'עבודתו פסולה'.
הבית החמישי הוא בקשה לביאת המשיח בזכות מצוות המילה.
הבית השישי והאחרון הוא בקשה מאלוהים שישלח לנו את 'כהן צדק אשר לוקח לעילום', כשהכוונה בזה לאליהו הנביא 'נלקח לעילום' היינו שנעלם ועלה בסערה השמיימה. עד הוכן כסאו כשמש ויהלום - פירושו שאליהו נעלם מהעולם התחתון וחוזר ומתגלה רק כאשר מכינים לו כיסא בברית מילה 'כיסא אליהו'.
הסברים שונים נאמרו בספרי הדרוש והאחרונים, מדוע הקדים הפייטן בבית החמישי את ביאת המשיח קודם ביאת אליהו שהוזכרה בבית השישי, מאחר שעל פי חז"ל אליהו הוא מבשר הגאולה ודינו להקדים לבוא קודם המשיח.
מקום אמירתו

כאמור, במנהג אשכנז המזרחי נהוג לומר פיוט זה בבברכת המזון לאחר סיום אמירת 'הרחמן' קודם אמירת 'מגדיל'. בשולחן ערוך הרב הביא שיש מי שמפקפק בהוספת פיוט 'הרחמן' מחמת חשש הפסק בין ברכת המזון לשתיית כוס של ברכה, במקרה שמזמנים על כוס או בשבע ברכות וברית מילה שמברכים בהם על כוס. והוסיף שיש שמיישבין שמחמת שכך הוא המנהג נעשה הדבר חלק מטופס הברכה, ואינו נחשב הפסק.
בספר שער הכולל כתב שמצא בסידורו של בעל התניא בכתב יד, הגהה בעניין אמירת הרחמן בברית: ”הנה זכרוני שלא היו נוהגין לאומרם ואח"כ התחילו לאומרם, ואין אני יודע מי הנהיג זה.” בעקבות כך, כותב באותה הגהה, שלא הדפיס בסידור את נוסח הרחמן מחשש להפסק.
בספר שאילת יעבץ כתב:
אשר שאל מכ"ת היכן רמוז לומר אותן נוסחי הרחמן בברכת המזון של סעודת ברית מילה? 
גם אנכי לא ידעתי, ומנהג הוא שנהגו - לא ידעתי הפסד באמירתן.
מנהגי אמירתו

בעבר נהגו שהמזמן את פיוט 'הרחמן', כמו את יתר ברכת המזון. בדרך כלל נהגו לכבד בזימון את המוהל, ולכן כתבו הפוסקים שאם המוהל אומר 'הרחמן', אזי את הבית הרביעי, שהוא ברכה למוהל, יתן לאחר לברך.
אמנם כיום נהוג ברוב המקומות לכבד את אמירת הרחמן בין האוכלים בסעודה, הרחמן אחד לכל סועד.
לקריאה נוספת

הרחמן דברית מילה, קובץ יגדיל תורה <חב"ד> - שנה ז (נב), שנה ז (נ, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
קישורים חיצונים

סימן מד - בסדר הפיוט הרחמן הוא ישלח לנו כהן צדק » אשובה, באתר מערכת אתר אשובה, ‏25 בנובמבר 2020
הרב יהודה חיון, סעודת מצווה וברכת המזון, באתר ישיבה
הערות שוליים

↑  יש גורסים: "בזכות חתני מולות דמים". כן הוא בסידור בית יעקב לרבי יעקב עמדין ועוד.
1 2 3  משה יהודה רוזנווסר, זכור ברית, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  כרמולי, אליקים בן דוד, תולדות גדולי ישראל, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  שמואל בן צבי כהן, "אות ברית: תולדות המילה בישראל מימי אברהם אבינו עד היום הזה" בפרויקט בן-יהודה הערה 30.
↑  מדוע בעל המילה מקבל שכר כפול?, באתר דרשו, ‏24 באוקטובר 2023
↑  אך אינו מזכיר בדווקא הרחמן לברית מילה: "ויש מפקפקין במה שאומרים הרחמן בכמה גוונים"
↑  לאוואוט, אברהם דוד בן יהודה ליב, שער הכולל, באתר היברובוקס
↑  ראו מה שהאריך שם עוד בעניין זה.
| ברכת המזון |
| --- | --- | --- |
| לפני הברכה | תהילים קל"ז (על נהרות בבל) • תהילים קכ"ו (שיר המעלות בשוב ה') • מים אחרונים • זימון • כוס של ברכה |  |
| סדר הברכה | ברכת הזן • ברכת הארץ (על הנסים) • ברכת ירושלים (רצה והחליצנו • יעלה ויבוא) • ברכת הטוב והמטיב (ברכת אבלים) • הרחמן • ברכת האורח • שבע ברכות |  |
| פיוטים | נודה לשמך • דוי הסר • אלהים צוית לידידך בחירך • אות מבראשית הוכתרה • הרחמן (פיוט) • צור משלו אכלנו |  |
| שונות | ברכת המוציא לחם מן הארץ • פת הבאה בכיסנין • ברכה אחרונה • ברכה אחת מעין שלוש • בנדיגאמוס |  |
החדר של ג'ובאני

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'יימס בולדווין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  צרפת, ג'אז, ביסקסואליות, מעמד חברתי, פריז, הומוסקסואליות 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1956 
 
החדר של ג'ובאני (באנגלית: Giovanni's Room) הוא רומן משנת 1956 מאת ג'יימס בולדווין. הרומן עוסק בחייו של גבר אמריקאי המתגורר בפריז וברגשותיו ותסכולו מיחסיו עם גברים אחרים בחייו, במיוחד מברמן איטלקי בשם ג'ובאני אותו הוא פוגש בגיי בר פריזאי.
ספרו של ג'ובאני זכה לפרסום רב, והביא לייצוג והבנה של הומוסקסואליות וביסקסואליות לציבור הקוראים, ובכך טיפח שיח ציבורי רחב של סוגיות הנוגעות למשיכה חד־מינית.
הספר תורגם לעברית על ידי עדה פלדור ויצא ב־2019 בהוצאת כתר.
בולדווין הקדיש את הספר לבן זוגו לוסיין הפרסברגר.
עלילה > תקציר

דייוויד הוא צעיר אמריקאי שחברתו הֶלה נסעה לחופשה לספרד כדי לחשוב על הצעת הנישואים שלו, עד שהלה תחליט הוא שוהה לבדו בפריז, במהלך החופשה הוא מפתח רומן עם גבר איטלקי בשם ג'ובאני.
הסיפור כולו מסופר על ידי דייוויד במהלך "הלילה שהוביל אותי לבוקר הנורא בחיי", שבו ג'ובאני מוצא להורג.
עלילה > עלילה

דייוויד סועד בגיי בר שם הוא פוגש מלצר בשם ג'ובאני ומתאהב בו, לאחר תקופה קצרה הם עוברים לגור יחד ב"חדר של ג'ובאני" - דירה קטנה וצפופה.
לאחר מספר חודשים חברתו של דייוויד, הֶלה, חוזרת לפריז, ומקבלת את הצעת הנישואים של דייוויד והם חוזרים לגור ביחד.
ג'ובאני, שפרידתו מחברו טראגית בעבורו, מצטרף לקבוצה של עבריינים וחי ברחוב, במקביל גיום מנהל הגיי בר מפטר אותו מתפקיד המלצר שבו עסק.
לאחר מספר ימים נעצר ג'ובאני באשמת רצח גַיום, דייוויד משער שהמנהל (הומוסקסואל בעצמו) הסכים להחזיר את ג'ובאני לעבודה תמורת קיום יחסי מין איתו, ג'ובאני מתפתה ומסכים לכך, אך בכל זאת גיום לא מסכים לקבלו, ג'ובאני המושפל והזועם תלה את גיום בסרט של שמלת הדראג שלבש באותו ערב. לאחר מכן ג'ובאני יוצא אשם במשפט וממתין להוצאה להורג.
הלה, שחיה תקופה קצרה עם דייוויד, חשה שמשהו איננו כשורה. בליל ההוצאה להורג של ג'ובאני הוא מתוודה בפניה על אהבתו לג'ובאני, והיא נפרדת ממנו.
מחבר הספר בולדווין מתמודד בספרו עם בידוד חברתי, משבר מגדר וזהות מינית, תוך קונפליקט בהרגשת הגבריות שלו כגבר ביסקסואלי צעיר המנווט את דרכו בחברה הדוחה היבט מרכזי במיניותו.