stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבל הסודטים
גירוש הגרמנים בתום המלחמה

בעת הכיבוש הנאצי בצ'כוסלובקיה, ובמיוחד לאחר מעשי הנקם לאחר ההתנקשות בחיי ריינהרד היידריך, רוב קבוצות המחתרת הצ'כוסלובקיות תבעו כי "הבעיה הגרמנית" תיפתר בטרנספר. תביעות אלה אומצו על ידי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, אשר עמלה לגייס את תמיכת בעלות הברית לרעיון החל משנת 1943. מאמצים אלה קיבלו ביטוי בהסכמות ועידת פוטסדאם.
על פי הערכות, בין 700 ל-800 אלף גרמנים גורשו באופן "פראי" מצ'כוסלובקיה בין החודשים מאי-אוגוסט 1945. גירושים אלה נעשו בעידוד מדינאים צ'כוסלובקים והוצאו לפועל בדרך כלל על ידי הרשויות המקומיות, באמצעות קבוצות של מתנדבים חמושים ובסיוע הצבא.
טרנספר מאורגן על פי הסכמות ועידת פוטסדאם התנהל בין החודשים ינואר-אוקטובר 1946. משלוח ראשון של 40 קרונות מגורשים יצא בסוף ינואר של 1946. כל מגורש הורשה לקחת איתו מטען של 60 ליטראות. 1.9 מיליון גרמנים גורשו לאזור האמריקאי בגרמניה, שהיה מאוחר יותר למדינת גרמניה המערבית. יותר ממיליון איש גורשו לאזור הסובייטי, אשר היה מאוחר יותר לגרמניה המזרחית. לכ-250,000 גרמנים אתנים שזוהו כאנטי-פשיסטים, וגרמנים אתנים שהיו חיוניים לתעשייה, הותר להישאר בצ'כוסלובקיה. עם זאת, משפחות רבות שלהן שמות משפחה גרמניים הוכרו כ"צ'כים" והותר להם להישאר בבתיהם. כך ואצלב קלאוס, נשיאה השני של הרפובליקה הצ'כית, ורודולף שוסטר, נשיאה השני של סלובקיה, נושאים שמות משפחה גרמניים.
על פי הערכות, מספר ההרוגים במהלך גירושים אלה נע בין 10,000 ל-250,000 נפש. בשנת 1995 קבעה ועדה גרמנית-צ'כית הערכה ולפיה מספר ההרוגים נע בין 15,000 ל-30,000 נפש. מניין מקרי המוות כולל מקרי רצח, התאבדות, מוות ברעב, מחלות, מוות במחנות מעצר ומוות בנסיבות טבעיות.
ראו גם

הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה
סודטים
גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

↑  עם האדונים מגורש מטשכוסלובקיה, הצופה, 8 בפברואר 1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543849005171  GND: 4058390-9  LCCN: sh85129624  LNB: 000339005  NKC: ge128482  VIAF: 248530085   WorldCat (עם VIAF): 248530085 
התפלגות הרכב האוכלוסייה באוסטרו-הונגריה ב-1911. אזורים עם רוב גרמני בורוד, ואזורים עם רוב צ'כי בכחול.
בצילום תעמולה גרמני זה (פורסם במקור בפלקישר באובכטר) שלוש נשים גרמניות-אתניות הלומות רגשות באגר שבסודטים, המצדיעות במועל יד בעת ביקור היטלר בעירן ב-3 באוקטובר 1938.
גרמנים שגורשו ממקום מושבם בסודטים
ולנטין סקסונה
לקריאה נוספת

Evreii din România - Federaţia Comunităţilor Evreieşti din România, HASEFER יהודי רומניה - הפדרציה של הקהילות היהודיות של רומניה בהוצאת הספר - בוקרשט 2008. (ברומנית)
Speranţe în întuneric (תקוות בחשכה) - יצא לאור ב-2004, בבוקרשט בהוצאה Viitorul Romanesc (העתיד הרומני). (ברומנית)
הערות שוליים

↑  יהודי רומניה - הפדרציה של הקהילות היהודיות של רומניה בהוצאת הספר - בוקרשט 2008, ע' 339
↑  איך נעלמה מפלגה ליברלית - מאמר של טשו סולומוביץ' בכתב העת הרומני "Ziua"
↑  מאמר על ספר זכרונותיו של ולנטין סקסונה. המאמר פורסם בכתב העת "המציאות היהודית", מס' 224, גיליון ינואר-פברואר 2005
↑  בוקר טוב ישראל - מס' 430 מיום 8 ביוני 2007
ח'ארג (אי)

| --- | --- |

האי ח'ארג ומסופי טעינת הנפט סביבו, 1973
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  המפרץ הפרסי 
 קואורדינטות:  29°14′42″N 50°18′36″E﻿ / ﻿29.245°N 50.31°E﻿ / 29.245; 50.31
 שטח:  22.59 קילומטר רבוע
 אורך:  8.0 קילומטר
 רוחב:  4.5 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איראן איראן
 אוכלוסייה:  10,000
 אזור זמן:  UTC+3:30
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןח'ארג(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןח'ארג
 
מכליות טוענות נפט גולמי באי ח'ארג, 1967
האי ח'ארג (נקרא לפעמים גם האי ח'ארכ; בפרסית: جزیره خارگ) הוא אי במפרץ הפרסי השייך לאיראן.
גאוגרפיה

האי שוכן 25 ק"מ מחוף איראן ו-483 ק"מ צפונית למצר הורמוז. מינהלית, הוא שייך למחוז בושהר הקרוב אליו. האי משמש כנמל ים לייצוא נפט ומסייע לחיזוק תביעתה של איראן על שדות הנפט במפרץ הפרסי. אורכו 6 ק"מ ורוחבו 4 ק"מ. יש בו כ-10,000 תושבים.
בעבר היה האי מסוף הנפט הגולמי הגדול בעולם, והמסוף הימי העיקרי של הנפט האיראני. עקב הפצצות כבדות של חיל האוויר העיראקי בין השנים 1982–1986 במסגרת מלחמת איראן–עיראק נהרסו רוב מתקני האי. האי ח'ארג שוכן במרכזו של שדה הנפט דריווש (Darius), שגם הוא נהרס עקב ההפצצה הכבדה. תיקון המתקנים נמשך בעצלתיים אפילו לאחר סיום המלחמה בשנת 1988 עקב המשך העוינות מצד ממשלת עיראק ומלחמת המפרץ (הראשונה) בשנים 1990–1991.
נכון ל-2012 עובר 98% מיצוא הנפט הגולמי של איראן דרך מסוף הנפט באי ח'ארג.
באי נמל תעופה וגן חיות.
על שם האי נקראה אוניית חיל הים האיראני ח'ארג, שפעלה בשנים 1976–2021.
ולנטין מנקין

ולנטין גריגורייביץ' מנקין (ברוסית: Валентин Григорьевич Манкин; ‏ 19 באוגוסט 1938 – 1 ביוני 2014) היה שייט סובייטי-יהודי, אלוף אולימפי, השייט היחיד בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה 3 פעמים על שלוש מפרשיות שונות ב-3 אולימפיאדות, בעל 4 מדליות אולימפיות.
ביוגרפיה

מנקין נולד בקייב, אוקראינה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה מנקין במדליית זהב בשיט על מפרשית מסוג פין, לפני הוברט רודשל מאוסטריה ופביו אלברלי מאיטליה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מנקין במדליית זהב ביחד עם ויטלי דירדירה בשיט על מפרשית מסוג טמפסט, לפני אלן וורן ודייוויד הנט מבריטניה וגלן פוסטר ופיטר דין מארצות הברית.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה מנקין במדליית כסף ביחד עם ולדיסלב אקימנקו בשיט על מפרשית מסוג טמפסט, אחרי ג'ון אלברצ'ון ואיגוואר הנסון משוודיה ולפני דניס קונר וקון פינדלי מארצות הברית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה מנקין במדליית זהב ביחד עם אלכסנדר מוזיצ'נקו בשיט על מפרשית מסוג סטאר, לפני הוברט רודשל וקארל פרשטל מאוסטריה וג'ורג'ו גורלה ואלפיו פרבוני מאיטליה.
החל משנת 1988 התגורר באיטליה והיה פעיל כמאמן נבחרת איטליה בשיט. נפטר בוויארג'ו שבנפת לוקה באיטליה, ב-1 ביוני 2014.
תארים והישגים

בשנת 1987 הונצח מנקין ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
ז'אן דה של

| --- | --- |
פסל של ז'אן דה של, ב-Parc du souvenir בשל (סן-אט-מרן).
 לידה:  1200 שלה, צרפת 
 פטירה:  1265 (בגיל 65 בערך) פריז, ממלכת צרפת 
 יצירות ידועות:  נוטרדאם, Gisant de Philippe III de France 
 
ז'אן דה שֵׁל (בצרפתית: Jean de Chelles, לעיתים Jehan;‏ 1265 – 1270) היה אדריכל ופסל צרפתי גותי משל (סן-אט-מרן).
דה של היה אחד מאדריכלי קתדרלת נוטרדאם דה פארי ותכנן את בית הרוחב (הטרנספט) ושתי חזיתותיו, ביחד עם פייר דה מונטריי בסגנון גותי קורן (Rayonnant). הוא החל לעבוד על בית הרוחב הצפוני ב-1240 ועל הדרומי ב-1257. חלון הרוזטה הצפוני מיוחס לו, ולוחית על הקיר החיצוני של החזית הדרומית, החתומה בשם "Johanne Magistro" ומתוארכת לפברואר 1257, ומתעדת את תחילת השינויים והשיפוצים בבית הרוחב ושעריו ובנייתו בסגנון הקורן החדש. ב-1265 הוחלף דה של על ידי פייר דה מונטריי שהשלים את חלון הרוזטה הדרומי. כיום מייחסים לו את בית הרוחב הצפוני, בית הרוחב הדרומי (ביחד עם פייר), חלונות הרוזטה הקורנים של בית הרוחב, שער הקלויסטר ושער סנט אטיין.
ישנם חוקרים הסוברים שהוא עבד ביחד עם פייר דה מונטריי על סנט שאפל ועל קתדרלת לה מאן. ב-1264 עבד על ארמון הלובר ב-1265 תחת השגחתו של ריימונד די טמפל.
פייר דה של, מ-Maître de l'Œuvre de la cathédrale de Paris, שהיה אחד מהאדריכלים שבדקו את הקמרונות בקתדרלת שארטר ב-9 בספטמבר 1316 בבדיקה רשמית, ייתכן והיה בן או אחיין של דה של, שירש אותו גם בעבודות על קתדרלת נוטרדאם דה פארי.
הערות שוליים

↑  למרות שלא ברור איזה מהקומונות בשם "של" הייתה מקום לידתו.
↑  Robert Branner, Saint Louis and the Court Style in Gothic Architecture (London: Zwemmer), 1965:56-84.
↑  Russell Sturgis, A Dictionary of Architecture and Building, Biographical, Historical, and Descriptive, (Macmillan) 1901, s.v. "Chelles, Jean de".
↑  Sturgus 1901, s.v. "Chelles, Pierre de".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016139211  ULAN: 500033850  VIAF: 95889640   WorldCat (עם VIAF): 95889640
חיים גינזבורג

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1933 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  20 בינואר 2013 (בגיל 79) 
 ענף מדעי:  ביולוגיה מולקולרית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
חיים גינזבורג (Haim Ginsburg; ‏ 13 במאי 1933 – 20 בינואר 2013) היה פרופסור לביולוגיה מולקולרית, ממובילי המחקר בתחום תורת החיסון התאית בישראל.
קורות חיים

גינזבורג נולד בירושלים וגדל בראשון לציון. ב-1959 סיים תואר ראשון בזואולוגיה וביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1962 קיבל תואר דוקטור במחלקה לווירולוגיה וגנטיקה במכון ויצמן, בהנחית פרופ' ליאו זקס. כיהן במכון ויצמן כחוקר במחלקה לביולוגיה של התא. מ-1972 ייסד וכיהן כפרופסור וראש המחלקה לאימונולוגיה תאית בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה. היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר בארצות הברית, אנגליה, שווייץ וגרמניה.
מחקריו

גינזבורג היה מומחה בגידול תרביות של תאי דם לבנים וחקר את התמיינותם ומנגנון פעולתם. ב-1968 היה הראשון שגילה את מנגנון מערכת החיסון שאחראי לדחיית שתלים בגוף. מנגנון זה מורכב מתאי דם לבנים – לימפוציטים מסוג T, שתפקידם להשמיד תאי גוף מותמרים (תאים שהשתנו בעקבות חדירה של וירוסים או שינוי גנטי סרטני). גינזבורג גילה שמנגנון זה הוא האחראי לדחיית השתלים, שמזוהים למעשה על ידי מערכת תאי ה-T כתאים מותמרים.
גינזבורג ופרופ' ליאו זקס, גידלו לראשונה תרביות תאים שהפכו לסרטניים בעקבות חדירה של וירוסים. גינזבורג גם גילה שתאי LAK‏ (lymphokine-activated killer) מתפקדים כמפרישי חומרים בעלי תפקיד במערכת החיסון.
לגינזבורג יש עשרות פרסומים מדעיים ומחקריו תרמו להבנת מערכת החיסון התאית.
הערות שוליים

↑  גינצבורג (גינזבורג) חיים, באתר מוזיאון ראשון-לציון
↑  א' פלג, הלימפוציטים - השוטרים של גופנו, מעריב, 10 בפברואר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423213405171  VIAF: 43148874596449621457   WorldCat (עם VIAF): 43148874596449621457
חיים גילדין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1884 ניקופול, אוקראינה 
 פטירה:  1944 (בגיל 60 בערך) סיביר, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
חיים גילדין (ביידיש (כתיב סובייטי): כאַימ גילדינ, גם כאַיעם גילדין; 1884–1944) היה סופר יידי רוסי וסובייטי.
ביוגרפיה

גילדין נולד בעיר ניקופול באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הוא נולד למשפחת פועלים. בגיל 12 הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ולהתחיל לעבוד במפעל לייצור נעליים. בתקופה זו הוא החל בפעילות מהפכנית ועל כך נאסר וישב שנתיים בכלא. בין השנים 1908–1914 הוא חי בוורשה ופרסם מאמרים על חייהם של הפועלים. ב-1915 הוא השתקע באודסה. ב-1917, לאחר מהפכת אוקטובר הוא הצטרף אל מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת (פאַרייניקטע). בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התגייס לצבא האדום, החל מ-1919 היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
ב-1922  הוציא לאור ספר שירים בשם "האַמער קלאַנגען" (קולות הפטיש), שהביא לו פרסום. רוב חיבוריו של גילדין היו מוקדשים למפעל בניין הקומוניזם.
ב-1937 נעצר ונשלח למחנות עבודה בסיביר, ולדברי אשתו נפטר שם ב-1944..
ספריו

כאיעם גילדין, האַמער קלאַנגען, מוסקבה: אלרוסלענדישער פראלעטקולט, 1922.
כאים גילדין, לענייניאַדע: פאעמע, [קיעוו?]: קניהאספילקע, 1926.
כאיעם גילדין, ‏ברונעמס, מעלוכע-פארלאג פון אוקראינע, 1929, בארכיון האינטרנט. (סיפורים)
כאימ גילדינ, ‏געזאַמלטע ווערק, כרך א: לידער אונ פּאָעמעס, 1908–1928, חרקוב: ליטעראטור אונ קונסט, 1932, בארכיון האינטרנט (שירים ופואמות, 1908–1928)
כאימ גילדינ, בא אונדז אין לאַנד איז מיי, חרקוב: ליטעראטור אונ קונסט, 1932.
כ' גילדינ, פֿליגל, קייב: מעלוכע פארלאג פאר די נאציאנאלע מינדערהייטנ אינ אוססר, 1939. (סיפורים)
הערות שוליים

↑  על חיים גילדין באתר עיתון פארוורטס
↑  גנדי אסטרייך, חיים גילדין, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  האנציקלופדיה הרוסית היהודית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506216305171  GND: 173580238  LCCN: no00075373  VIAF: 19228930   WorldCat (עם VIAF): 19228930
ויליאם בוורידג'

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1879 רנגפור, בנגלדש 
 פטירה:  16 במרץ 1963 (בגיל 84) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום לימודים:  בייליול קולג'  יוניברסיטי קולג'  בית הספר צ'רטרהאוס 
 מוסדות:  אוניברסיטת לונדון (1926–1928) 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האמבט 
 בן או בת זוג:  ג'סי ג'נט פיליפ (15 בדצמבר 1942–?) 
 
ויליאם בוורידג, בסמוך לפרסום דו"ח בוורידג', 1943
ויליאם הנרי בוורידג', הברון הראשון מבוורידג (William Henry Beveridge, 1st Baron Beveridge; ‏ 5 במרץ 1879 – 16 במרץ 1963) היה כלכלן ומתקן חברתי בריטי הידוע ביותר בשל תפקידו בהקמת מדינת הרווחה בבריטניה, כאשר פרסם, בשנת 1942 את "דו"ח בוורידג'", אותו כתב לבקשת הממשלה הבריטית, ואשר יושם לאחר מכן על ידי ממשלת הלייבור בראשות קלמנט אטלי ליצירת מודל של מדינת רווחה בריטית, שפעל במשך כשלושה עשורים, עד לסוף שנות השבעים, ובמידת מה אף לאחר מכן.
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת

בוורידג' נולד ברנגפור הנמצאת כיום בבנגלדש להנרי בוורידג', איש שירות המדינה הבריטי בהודו, ולאנט. לאחר שלמד בבאליול קולג' היה לעורך דין. העניין של בוורידג' בגורמים לאבטלה התעורר בעת שהתנדב החל משנת 1903 בטוינבי הול באיסט אנד שבלונדון, ראשון בתי ההתיישבות בבריטניה. שם החל להיות פעיל גם לקידום פנסיות לקשישים, ארוחות חינם בבתי ספר ושירות תעסוקה ממשלתי.
בוורידג' החל להיות מעוניין בשירותים חברתיים, ופרסם כתבות בנושא לעיתון "מורנינג פוסט". ב-1907 אף נסע לגרמניה על מנת לבחון את מודל השירותים החברתיים שיצר ביסמרק. ב-1908 כבר נחשב לאחד המומחים הגדולים בבריטניה בנוגע לביטוח אבטלה. הוא הצטרף למועצת המסחר הבריטית וסייע ליישם את המערכת הלאומית של לשכות תעסוקה וביטוח לאומי. בין 1906 ל-1914 ייעץ לדייוויד לויד ג'ורג', חבר מרכזי בקבינט של ראש הממשלה הליברלי, הנרי קמפבל-בנרמן. בשנת 1911 היה זה לויד-ג'ורג' שהוביל את יזמת החקיקה שייסדה את מוסד הביטוח הלאומי הבריטי, אם כי ברמה מצומצמת, המספקת רק גמלאות לנכים וחולים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה בוורידג' מעורב בניהול כוח האדם. לאחר המלחמה קיבל תואר אבירות, והפך למנהל המשרד לענייני מזון. ב-1919 עזב את שירות המדינה על מנת להפוך למנהל בית הספר לכלכלה של לונדון. במהלך השנים שלאחר מכן נשמעה דעתו בדיונים ובוועדות בנוגע למדיניות הסוציאלית.
בשנת 1933 היה בוורידג' בין מייסדי מועצת הסיוע לפליטים אקדמאים, ארגון צדקה בריטי ששם לו למטרה לסייע לחוקרים באקדמיה במדינות הנמצאות במצב מלחמה. הארגון הציל מדענים יהודים רבים מידי הנאצים בגרמניה ובאוסטריה.
בשנת 1937 מונה בוורידג' למאסטר הקולג' של אוניברסיטת אוקספורד.
דו"ח בוורידג'

עם תחילת מלחמת העולם השנייה והצטרפות מפלגת הלייבור לממשלת אחדות בראשות וינסטון צ'רצ'יל, הזמין שר העבודה ארנסט בווין את בוורידג' להיות לאחראי על מחלקת הרווחה במשרדו. בוורידג' סירב, אך הביע עניין בארגון כוח האדם הבריטי בזמן המלחמה, בשל העניין שלו במערכת חזקה של תכנון מרכזי. בווין לא רצה להעניק לבוורידג' את מבוקשו, והעסיק אותו בסקרים לא משמעותיים בנושאי כוח אדם החל מאמצע שנת 1940, בהעניקו לבוורידג' מעמד של עובד מדינה. בין השניים לא שררה הערכה רבה.
במאי 1941 הכריז שר הבריאות ארנסט בראון על הקמת ועדה של עובדי מדינה בכירים שתבחן את מצב השירותים החברתיים והנלווים, ותמליץ את המלצותיה. על אף שבראון הוא שהכריז על הקמת הוועדה, היה בעל העניין העיקרי בפעילותה, ארתור גרינווד, שר בלי תיק בממשלה. בווין הציע לגרינווד כי יעמיד בראשות הוועדה את בוורידג'. בוורידג' סירב בתחילה, וראה בכך סטייה מעבודתו בנושאי כוח האדם אותה ראה כחשובה, אך לבסוף קיבל את התפקיד.
בנובמבר 1942 פרסם בוורידג את הדו"ח, שזכה לכינוי דו"ח בוורידג'. על פי הדו"ח על המדינה להילחם בחמישה "ענקים", רעות חולות, והם המחסור, החולי, ההזנחה, הבערות והבטלה. הדרך לכך הייתה על פי בוורידג' שכל האזרחים בגיל העבודה ישלמו דמי ביטוח לאומי שבועיים, ובתמורה לכך יקבלו גמלאות כאשר הם חולים, מובטלים, הגיעו לגיל זקנה או התאלמנו. בוורידג' טען כי מערכת זו תספק מינימום הכרחי למחיה שיאפשר רמת חיים מתחתיה לא תאפשר המדינה לאזרח לרדת. הדו"ח דיבר גם באופן כללי על יצירת מערכת של שירותי בריאות לאומיים, מדיניות שכבר הייתה בשלבי תכנון במשרד הבריאות.
דו"ח בוורידג' זכה להסכמה ולתמיכה ציבורית גורפת. הממשלה השמרנית התחייבה ליישמו, אך דחתה את היישום לזמן לא מוגדר. אנשי מפלגת הלייבור תמכו בדו"ח בהצבעה בפרלמנט. אנשי הלייבור נמשכו אל הממד הסוציאלי של הדו"ח בעוד שהטיעון של בוורידג' כי מוסדות הרווחה יגדילו את התחרות של התעשייה הבריטית בשנים שלאחר המלחמה, בכך שיסירו מהתעשיינים את האחריות לעלויות הבריאות והגמלאות של עובדיהם, ויעבירו את הנטל מהמדינה אל כיסו של העובד, וייצור עובד בריא ובעל אמצעים ומוטיבציה רבה יותר לעבודה, שיוכל להתחרות בשווקים הבינלאומיים, משך את השמרנים.
בוורידג' ראה בהשגת תעסוקה מלאה (אותה הגדיר כשיעור אבטלה של לא יותר משלושה אחוזים) כנוף ליישום תוכניתו. בדו"ח נוסף בשם "תעסוקה מלאה בחברה חופשית" שפרסם ב-1944, הביע את דעתו כיצד ניתן להגיע למטרה זו. הוא ראה ברגולציה פיסקלית של שוק העבודה, נוסח משנתו של ג'ון מיינרד קיינס, בשליטה ישירה בכוח האדם ובשליטת המדינה בחלק מאמצעי הייצור את האמצעים להגיע לתעסוקה המלאה. הוא האמין כי הדבר יביא לצדק חברתי וליצירת חברה אידיאלית לאחר המלחמה.
קריירה מאוחרת

לאחר פרסום הדו"ח הצטרף בוורידג' אל המפלגה הליברלית, ונבחר בבחירות הביניים לפרלמנט מטעם מחוז בריק על טוויד ב-17 באוקטובר 1944, בהחליפו חבר פרלמנט שנהרג בשדה הקרב בנורמנדי. הוא שירת תקופה קצרה, עד לבחירות של שנת 1945.
ממשלת הלייבור שקמה לאחר הבחירות, בראשות קלמנט אטלי, החלה ביישום המלצות דו"ח בוורידג', ועד שנת 1951 חוקקה שורת חוקים שיישמו את המלצות הדו"ח והפכו אותו לבסיס למדינת הרווחה בבריטניה. הוקמה מערכת מורחבת של ביטוח לאומי, שהתבססה על המודל של לויד-ג'ורג', אך הרחיבה אותו מאוד, וליוותה את האזרח הבריטי והגנה עליו "מעריסה עד קבר", בכל מצב בו אינו יכול לפרנס עצמו, לרבות גמלאות זקנה, נכות ומחלה. כן יושמו רפורמות מקיפות במערכת הבריאות, ברוח הנחיותיו של הדו"ח, על ידי שר הבריאות אניירין בוואן.
ב-1946 קיבל בוורידג' תואר ברון, והיה למנהיג הליברלים בבית הלורדים. ב-1953 פרסם ספר נוסף בשם "כוח והשפעה". ב-1963 מת בביתו, בעודו עובד על ספר בשם "היסטוריה של המחירים". מילותיו האחרונות היו "יש לי אלף דברים לעשות".
תמיכתו באאוגניקה

בנוסף לרעיונותיו הליברלים, ששימשו כבסיס לדו"ח שחיבר, היה בוורידג' גם מהתומכים באאוגניקה, תורה שקנתה לה תומכים רבים בבריטניה בראשית המאה ה-20, אך לא הגיעה לכדי יישום וחקיקה, כבמקומות אחרים כארצות הברית או שוודיה. ב-1909 טען כי "אלו שבגלל פגמיהם אינם מסוגלים להשתתף בתעשייה, צריכים להיות מוכרים כ'בלתי ניתנים להעסקה'. המדינה צריכה להכיר בהם כתלויים... אך זאת לצד אבדן מלא ותמידי של כל זכויות האזרח, לא רק זכות ההצבעה, אלא גם החירות האזרחית והזכות לאבהות". בתקופה זו לא היו אלו דעות יוצאות דופן, ומדינות כארצות הברית ושוודיה הנהיגו תוכניות של עיקור כפוי לאותם "בלתי ניתנים להעסקה" עליהם דיבר בוורידג'.
הערות שוליים

↑  י. קנב, שלטון והשפעה, דבר, 18 במאי 1954
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463461405171  PLWABN: 9810688568605606  BIBSYS: 90127702  BNE: XX933386  BnF: cb12329941m (data)  CiNii: DA01544740  GND: 118662813  ICCU: TO0V032094  ISNI: 0000 0001 2099 8240  LCCN: n50009525  LNB: 000193251  NDL: 00433215  NKC: jn20010602239  NLA: 35506963  NLG: 132421  NTA: 068479026  RERO: 02-A003002581  SELIBR: 178213  SNAC: w6gb25z0  SUDOC: 032228074  Trove: 978126  VcBA: 495/4749  VIAF: 22212326   WorldCat (עם VIAF): 22212326
ח'באב בן אל-ארת

| --- | --- |
 לידה:  587 נג'ד, ערב הסעודית 
 פטירה:  658 (בגיל 71 בערך) כופה, עיראק 
 מדינה:  ח'ליפות ראשידון 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
ח'באב בן אל-ארת' (בערבית: خباب بن الأرت) היה אחד מהצחאבה. הוא היה סוחר חרב, והשתתף בכל הקרבות המאוחרים של הנביא האסלאמי מוחמד. בנו, עבדאללה, היה מפקד בצבאו של עלי בן אבי טאלב בקרב אל-נהרוואן, ונהרג על ידי הח'וארג'.
ראו גם

אבו בכר
הערות שוליים

↑  inSnips:Khabbab Ibn Al-Aratt, insnips.com
↑  The Stories of the Sahaba - Hearts Have Changed: Volume 4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: habbab-b-eret 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זיו קבדה

זיו קבדה (נולד ב-10 בדצמבר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
תארים

אליפות: 1999/2000
גביע המדינה: 1998/1999, 1999/2000
משפחתו

בן דודו דוד קבדה היה גם הוא כדורגלן.
בתו היא הכדורסלנית הודיה קבדה.
הערות שוליים

↑  תומר חבז, ‏‏יצאו לחירות: השחקנים ממוצא אתיופי כובשים את ליגת העל, באתר ספורט1, 30 במרץ 2018
↑  לא קולטים אותם: כך נעלמים כשרונות העדה האתיופית, באתר nrg‏, 4 בינואר 2001
↑  כדורגל: תקרית על רקע גזעני בין איציק זוהר מנתניה לזיו קבדה מחולון, באתר וואלה, 31 בדצמבר 2000
↑  זיו קבדה: "והם עוד רוצים שאני אתנצל?", באתר ynet, 31 בדצמבר 2000
↑  זוהר הורחק ממשחק, באתר nrg‏, 4 בינואר 2001
↑  יגאל ברמן, ‏זיו קבדה חתם בנס ציונה: אני מגיע למועדון מסודר, באתר ONE‏, 14 בספטמבר 2009
↑  מני כהן ואיציק עזרא, הקאמבק של זיו קבדה: "אני חוזר הביתה", באתר השקמה חולון, 14 באוגוסט 2017
↑  יונתן גינזבורג, ‏אני לא בניון, אבל התמודדתי עם לחץ בחיים, באתר ONE‏, 27 בנובמבר 2022
ז'אן דה לה ברייר

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1645 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  10 במאי 1696 (בגיל 50) ורסאי, ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הישנה של אורליאן, אוניברסיטת אורליאן 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  המורליסטים הצרפתים
 יצירות בולטות:  Les Caractères 
 
ז'אן דה לה ברייר (בצרפתית: Jean de La Bruyère;‏ 16 באוגוסט 1645, פריז – 10 במאי 1696, ורסאי) היה מסאי צרפתי.
ביוגרפיה

ז'אן דה לה ברייר נולד בפריז בשנת 1645. למד משפטים, והתקבל כפרקליט בפרלמנט של פריז. בשנת 1673 קנה את משרת הממונה על האוצר במחלקת הכספים של העיר קאן שבנורמנדיה; משרה זו העניקה לו תואר אצולה.
ב-1680 הכיר את הבישוף ז'אק-בנין בוסואה, שלאחר ארבע שנים המליץ עליו בפני לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה. לה ברייר שירת בחצרו של קונדה, שהעסיק אותו כמורה פרטי של נכדו. שנה לאחר מכן נישא התלמיד לבתם של לואי הארבעה עשר ושל מאדאם מונטספן, שהשתתפה גם היא בשיעוריו של לה ברייר. ב-1686, עם מותו של הנסיך קונדה, נעשה לה ברייר ספרן.
הוא התפטר ממשרתו בקאן והתמסר לחיבור ספרו "הדמויות של תאופרסטוס עם דמויות ומנהגים של המאה הזאת" (Caractères de Théophraste, traduits du grec, avec les Caractères ou les mœurs de ce siècle). הספר זכה לתשע הוצאות בשנים 1688–1696, שבכל אחת מהן הוסיף לה ברייר 'דמויות' ששיקפו את פריז של זמנו. זהו ספרו היחידי.
לה ברייר היה ביישן ומופנם באופייו וראה מעלות רבות ביכולת להיות לבד עם עצמך. הוא היה בן המעמד הבינוני, שנמצא, לעיתים קרובות, בחברתם של אריסטוקרטים ואנשי חצר המלכות.
הוא בחן את 'גן החיות' הממלכתי בעין חודרת, ותיאר אותו בספרו. הוא השתמש בשמות בדויים של אנשים מפורסמים בחצר המלכות. בפריז פורסמו 'מפתחות' שלפיהם ניתן היה לזהות את הדמויות המקוריות. לה ברייר מחה על כך ואמר שכל דמיון בין דמויותיו ואנשים מסוימים הוא מקרי לחלוטין; איש לא האמין לו, והוא הפך לאדם מפורסם. ב- 1693 נבחר לאקדמיה הצרפתית. לה ברייר, שנשאר רווק כל חייו, מת ב-1696 לאחר שני התקפים של שבץ מוחי, אך במשך זמן רב רווחו שמועות שהורעל.
ויליאם בולאו גולד

| --- | --- |

 לידה:  1801 ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  11 בדצמבר 1853 (בגיל 52 בערך) הובארט, אוסטרליה 
 
ויליאם בולאו גולד (באנגלית: William Buelow Gould‏; 1801 – 11 בדצמבר 1853) היה צייר אנגלי, הוא הועבר לאוסטרליה כאסיר בשנת 1827, והפך לאחד האמנים הראשונים החשובים במושבה, אף שמעולם נפרד ממש מחיי הפשע שלו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גולד נולד כויליאם הולנד בליברפול, מרסיסייד, אנגליה. אמנם מעט ידוע על ראשית חייו, אך הוא כנראה קיבל הכשרה אמנותית אצל הצייר האירי ויליאם מולראדי, בלונדון, ואצל הליטוגרף הגרמני רודולף אקרמן, וכי עבד במפעל בסטפורדשייר, כצייר קרמיקה.
ב-7 בנובמבר 1826 הוא הורשע בנורת'המפטון, בכך ש"בכוח הנשק גנב מעיל אחד", ולאחר מכן נידון ל"שבע שנים מעבר לים", ביטוי המציין העברה למושבת העונשין הבריטית באוסטרליה. גזר הדין אמנם היה לתקופה די סטנדרטית של שבע שנים, כמו אצל רוב הנידונים, גולד לעולם לא שב לאנגליה. בזמן הרשעה זו, גולד היה נשוי ונולדו לו שני ילדים, וכן נוספה לו הרשעה קודמת בגין "גניבת צבעים".
ביוגרפיה > בארץ ואן דימן

גולד הועבר לאוסטרליה על סיפונה של האוניה "אסיה", והגיע לעיירה הובארט, ארץ ואן דימן (טסמניה), בדצמבר 1827. במהלך המסע היה ידוע שהוא צייר דיוקנאות של הקצינים. גולד נשלח לעבוד בשדות, אך היה שוב עשה בעיות, בעיקר בגין עבירות קטנות הכרוכות בגניבה ושתייה. ביוני 1829 נידון גולד על זיוף שטר, לשלוש שנים בתחנת העונשין של מקברי הארבור בחוף המערבי של טסמניה, אחת מתחנות העונשין הקשות ביותר הידועות לשמצה במושבה, השמורה בדרך כלל רק למורשעים הגרועים ביותר.
באותה תקופה הגישה היחידה לנמל מקבארי מהובארט הייתה בספינה סביב החופים הדרומיים והמערביים של טסמניה. במהלך ההפלגה, מחצית מהמורשעים שהיו על סיפונה עשו מרד והשתלטו את הספינה. גולד היה בין אלה ששמרו על נאמנות לצוות האוניה. כתוצאה מכך, המושל הקל את עונשו וגולד הוצב כמשרת בבית המנתח הקולוניאלי ד"ר ג'יימס סקוט.
ג'יימס סקוט היה חוקר טבע חובב, והשתמש בכישרונותיו האמנותיים של גולד, כשהוא מצייר בצבעי מים צמחייה מקומית בסטנדרט טכני גבוה. גולד עם זאת לא שינה את אופיו ונידון שוב לגירוש לנמל מקבארי בשנת 1832. בהתבסס על המוניטין שלו מימיו עם סקוט, גולד הוצב כמשרת בית להיסטוריון טבע חובב אחר, ד"ר ויליאם דה ליטל. כאן המשיך בציוריו, והפיק בצבעי מים דגימות בוטניות, ציפורים, דגים, וחיי ים אחרים שנאספו מהחופים שמסביב. עבודתו כללה גם רישומי נוף המספקים תובנות חשובות בנוגע ליישוב במקום. נמל מקבארי נסגר בשנת 1833, ויחד עם האסירים האחרים שנותרו, גולד הועבר לתחנת מעצר של פורט ארתור בחוף הדרום-מזרחי של טסמניה.
לגולד הוענקה תעודת חופש מפורט פורט ארתור ב-25 ביוני 1835, ועבד זמן קצר אצל קברן בלאונססטון שבצפון טסמניה, לפני שחזר להובארט והתחתן עם אן ריינולדס בשנת 1836. בזמן שהוא המשיך ביצירותיו בעיקר טבע דומם, איכות העבודה השתנה, והוא התחיל להשתכר, וכן קיבל עונשי מאסר בגין גניבה.
גולד נפטר בביתו בהובארט ב-11 בדצמבר 1853.