stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת קוסובו
הרקע למלחמה

קוסובו היא חבל ארץ בלקני אשר לאורך ההיסטוריה ישבו בו שני עמים, הסרבים והאלבנים כשיחס האוכלוסייה השתנה עם הזמן לאור תמורות גאו-פוליטיות אך במאות השנים האחרונות כלל רוב אלבני מובהק. החל משנת 1945 עת שוחררה יוגוסלביה בידי צבא הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו, חולקה המדינה לרפובליקות סוציאליסטיות לאומיות הכפופות לשלטון היוגוסלבי הקמוניסטי המרכזי. במסגרת חלוקה זו נכללה קוסובו ברפובליקה הסוציאליסטית של סרביה אך לאור מבנה אוכלוסייתה זכתה לאוטונומיה מהשלטון בבלגרד שסמכויותיה הורחבו עם השנים. לאחר מותו של טיטו התחזק כוחן של הרפובליקות ושליטיהן החלו לנכס לעצמן יותר ויותר סמכויות מהשלטון המרכזי. מגמה זו של החלשות השלטון היוגוסלבי המרכזי הובילה להיחלשות הזהות הלאומית היוגוסלבית האזרחית, ולהתחזקות הרגשות הלאומניים האתניים בקרב רבים מתושבי החבל, הן הסרבים והן האלבנים, מה שהוביל במספר מקרים להתנגשויות אלימות הדדיות בקרב צעירים רדיקליים בני שני העמים, שליבו את המתחים בין האוכלוסיות.
ב-1989 עלה לשלטון ברפובליקה של סרביה סלובודן מילושביץ' שלא הסתפק רק בניכוס סמכויות מהשלטון המרכזי אלא גם שאף לרדד עד למינימום האפשרי את הסמכויות של המחוזות האוטונומיים של סרביה, כדי שזו תהפוך למדינה ריכוזית תחת הממשל בבלגרד. כחלק ממדיניות זו ביטל מילושביץ' את המעמד האוטונומי של חבל קוסובו ובכך שלל מהאלבנים את האוטונומיה שניתנה להם תחת שלטון טיטו. לצד ביטול האוטונומיה, פעל מילושביץ לחזק את ההרכב הדמוגרפי הסרבי של האזור תוך כדי דחיקת האלבנים. במהלך שנות ה-90, עשרות אלפי אלבנים פוטרו ממקומות עבודתם לרבות במוסדות החינוך והבריאות, בעוד שמנגד השלטון בבלגרד דאג ליישב פליטים סרבים מקרואטיה ובוסניה ולספק להם מקומות עבודה במקום, מה שהוביל לעלייה דרסטית בהיקף האבטלה של האלבנים. במקביל השלטונות פעלו להגביל את השימוש בשפה האלבנית במרחב הציבורי ועיתונים, מסגרות חינוך ותרבות בשפה האלבנית נסגרו. כתוצאה מכך החלו אלבנים רבים להגר מהמדינה ולזכות למעמד פליט, כשארגוני זכויות אדם בעולם מביעים מחאה על המדיניות של השלטונות שאותה הם הגדירו כרדיפה על בסיס מוצא אתני. עוד טענו אותם הארגונים שמאז עליית מילושביץ הפכה קוסובו ל"מדינת משטרה" וכי שיטור יתר מופנה בצורה קיצונית כנגד האוכלוסייה האלבנית בחבל.
תחילה מחו האלבנים בדרכים לא אלימות בהובלת הליגה הדמוקרטית של קוסובו (LDK) בהנגת איברהים רוגובה מתוך ציפייה שלחץ בינלאומי יאלץ את מילושביץ' להשיב לחבל את האוטונומיה שלו תחת ערבויות בינלאומיות לשימורה. אך משהדבר לא קרה, החלו צעירים אלבנים רבים להעביר את תמיכתם מה-LDK המתון אל הארגון הרדיקלי יותר, בעל הצביון המיליטנטי והלאומני, הצבא לשחרור קוסובו (KLA), שדגל במאבק אלים ומזוין נגד השלטונות ובדרישה בלתי מתפשרת לעצמאות מלאה של קוסובו משלטון סרביה. מגמה זו הגיעה לשיאה לאחר חתימת הסכם דייטון שנחתם בשנת 1995 בתיווך מערבי וסיים את מלחמת האזרחים בבוסניה, והעניק למיעוט הסרבי שם אוטונומיה נרחבת. האלבנים קיוו שאותו התקדים שיושם בבוסניה כלפי המיעוט הסרבי ייושם בקוסובו כלפי המיעוט האלבני, אך מדינות המערב נמנעו מלהפעיל על מילושביץ כל לחץ בנושא, ובכך ראו אלבנים רבים כיצד צד הפועל בצורה מזוינת (הסרבים בבוסניה) משיג את מטרותיו בעוד שהצד שלהם שפעל עד אז בצורה לא אלימה זוכה להתעלמות. משלב זה הפך ה-KLA לארגון המרכזי ועל אף שרוגובה המשיך להיתפס ברחוב האלבני כמנהיג לאומי, מעמדו מעתה היה סמלי בלבד ועיקר הכוח עבר לאנשי ה-KLA.
מהלך המלחמה

ב-1995 החל הצבא לשחרור קוסובו (KLA) במאבק חמוש נגד השלטונות היוגוסלביים ונגד המיעוטים הלא-אלבניים בחבל. בשלב זה הייתה לאלבנים שליטה רופפת בחלק ניכר משטח המחוז, תוך ניצול העובדה שצבא יוגוסלביה שקע בשנות התשעים במלחמות בבוסניה ובקרואטיה. המאבק הסלים ב-1998, כששני הצדדים מבצעים פשעי מלחמה. האלבנים פנו להתערבות בינלאומית בטענה שמבוצע בהם רצח עם, בעוד שהסרבים טענו בתגובה כי הם פועלים בצורה לגיטימית להשיב את הריבונות שלהם על החבל. ועדת חקירה של האו"ם משנת 2001 קבעה כי קמפיין הדיכוי הסרבי כלל "פשעים נגד האנושות" ובתוכם: מסע טרור שיטתי הכולל רציחות, אונס, הצתות ומעשי התעללויות חמורים אך מנגד שלל את הטענה שנעשה רצח עם. ה-KLA, שנחשב ביוגוסלביה כארגון טרור, אך לא הוכר רשמית ככזה על ידי ממשלות מערביות, זכה למימון וסיוע בנשק מאלבנים תושבי אלבניה ומן הפזורה של יוצאי קוסובו במערב. התמוטטות המשטר באלבניה ב-1997 אפשרה לארגון להתחזק באמצעות נשק רב שנלקח מבסיסי הצבא האלבני. מקור הכנסה נוסף של הארגון היה סחר בסמים וסחר בנשים.
ב-1999, בתגובה להחמרה בלחימה בחבל, הציבו כוחות נאט"ו אולטימטום ליוגוסלביה (שבשלב זה כללה רק את סרביה ומונטנגרו) להוציא את כוחותיהם ממנו. סמוך למועד פקיעת האולטימטום, החלו הסרבים בגירושם הכפוי של אלבנים מהחבל ובהרס נרחב באזורי השליטה של ה-KLA. עם פקיעתו פתחו כוחות נאט"ו בהתקפה אווירית על מטרות צבאיות ואזרחיות ברחבי סרביה, בעוד יוגוסלביה מאיצה את גירושם של האלבנים, ש-700 אלף מהם הפכו לפליטים, ורבבות סרבים תושבי קוסובו נאלצים אף הם לעזוב את בתיהם מפחד ההפצצות ותגובת הנגד של האלבנים. במהלך התקופה שבין 24 במרץ ו-10 במאי 1999, במקביל לתקיפות של נאט"ו על מטרות יוגוסלביות, נמשכה הלחימה בין ארגוני הגרילה האלבניים ובין הכוחות היוגוסלביים. ב-11 ביוני, כעבור כעשרה שבועות של הפצצות, נעתר סלובודן מילושביץ' לדרישה להוציא את כוחות יוגוסלביה מן החבל, והוא נמסר לניהולו של כוח צבאי של נאט"ו, "כוח קוסובו" (KFOR).
הפליטים האלבנים מקוסובו התרכזו במחנות פליטים עצומים שהוקמו במקדוניה השכנה. ישראל פתחה במבצע סיוע נרחב לפליטים, בין היתר בהשפעת המראות הקשים של רכבות המסיעות אלפי פליטים מבתיהם השרופים. צה"ל הקים בית חולים שדה במחנה הפליטים Brazda, אשר השתלב עם יחידות רפואה של כוחות נאט"ו וארגוני מתנדבים שפעלו באזור. הסוכנות היהודית, בסיוע התנועה הקיבוצית, ארגנה מבצע תרומות נרחב ומתוקשר בישראל ובעולם, ושיגרה רכבת אווירית של מטוסים עם סיוע אזרחי שכלל מזון, מים, אוהלים וציוד הומניטרי אחר. המטוס האחרון הביא עמו לארץ כ-100 פליטים מקוסובו, שהשתכנו בבית ספר שדה מעגן מיכאל.
עם תום המלחמה הפך החבל לטריטוריה אוטונומית בחסות האו"ם, אם כי נשמר הקשר הפורמלי בינה לבין סרביה. רוב הפליטים האלבנים תושבי קוסובו חזרו לבתיהם, ונבנו בהדרגה מוסדות שלטון עצמי, שבהם השתתפו בעיקר נציגי הרוב האלבני. בעקבות המלחמה אולצו עשרות אלפי סרבים ובני מיעוטים אחרים לעזוב את בתיהם והפכו פליטים (מספר העוזבים מיוני עד אוגוסט 1999 הוערך ב-164 אלף). חלקם עקרו לסרביה גופא, ואחרים עברו למובלעות בתוך קוסובו עצמה, שם הגנו עליהם כוחות האו"ם. התושבים הלא-אלבנים שביקשו לשוב לבתיהם נתקלו באלימות ובאפליה, ורק מעטים הצליחו בכך.
ב-2014 קבע תובע מטעם האיחוד האירופי כי בכירים ב-KLA ביצעו פשעי מלחמה חמורים לאחר השתלטותם על קוסובו, ובכלל זה טיהור אתני של סרבים וצוענים.
ניהול המלחמה מצד כוחות נאט"ו מהווה דוגמה למהפך המחשבתי שנקרא Revolution in Military Affairs, או RMA, שבבסיסו ניצבה הגדרה של המלחמה כ"מבצע לוגיסטי להשמדת מטרות", כלומר הכרעה חדה בקרב באמצעות מאמץ האש האווירי בלבד, ללא תמרון יבשתי.
הערות שוליים

↑  Autonomy Abolished: How Milosevic Launched Kosovo’s Descent into War, Balkan Insight, ‏2020-03-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  United Nations High Commissioner for Refugees, Refworld | Chronology for Kosovo Albanians in Yugoslavia, Refworld (באנגלית)
↑  Lawrence Freedman, Victims and victors: reflections on the Kosovo War, Review of International Studies 26, 2000-07, עמ' 335–358 doi: 10.1017/S0260210500003351
↑  "Kosovo assault 'was not genocide'" (באנגלית בריטית). 2001-09-07. נבדק ב-2020-04-21.
↑  "Drugs Money Linked to the Kosovo Rebels," The Times, London, 24 March 1999
↑  Centre for Research on Globalisation (CRG), archives.globalresearch.ca
↑  ישראל אדלר, משלחות הומינטריות של ישראל לסיוע בינלאומי, באתר משרד הבריאות, האגף לשעת חירום
↑  הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (באנגלית), באתר משמר זכויות האדם
↑  האיחוד האירופי קבע: צבא השחרור של קוסובו ביצע פשעי מלחמה חמורים, באתר הארץ, 29 ביולי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559049105171  BNE: XX500258  BnF: cb13507763z (data)  GND: 4547508-8  LCCN: sh99000446  NKC: ph254501
לאוד

בלגנדריום של טולקין, לֵאוֹד (באנגלית: Léod) היה שר האֵאוֹתֵאוֹד ה-24.
ביוגרפיה

לֵאוֹד נולד בארץ האֵאוֹתֵאוֹד לצאצאו של פְרָם בשנת 2459 לעידן השלישי. לאחר מות אביו ירש אותו ועסק בעיקר באילוף סוסי בר. הייתה לו הרבה תעסוקה, כי היו בארץ האֵאוֹתֵאוֹד סוסי בר רבים.
יום אחד הוא תפס סייח לבן, שגדל מהר מאוד להיות גדול וחזק. לֵאוֹד החליט לאזור עוז ולרכוב עליו, אך הסוס השליך אותו מעל גבו וברח. ראשו של לֵאוֹד פגע בסלע והוא נהרג.
הוא נהרג בגיל 42. במותו ירש אותו בנו, אֵאוֹרְל, שכונה "הצעיר" משום שירש את אביו בגיל 16.
ביאורים

1 2  לעידן השלישי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1027
1 2 3 4  לאוד, באתר האנציקלופדיה של ארדה
↑  "How Many Lords of Éothéod Were There?". Middle-earth & J.R.R. Tolkien Blog (באנגלית אמריקאית). 2013-10-10. נבדק ב-2025-01-02.
מרדכי בן ג'ו

| --- | --- |
הרב מרדכי בן ג'ו
הרב מרדכי בן ג'ו
 לידה:  1827 טנג'יר, מרוקו
 פטירה:  1917 (בגיל 90 בערך) כ"ו בטבת ה'תרע"ז טנג'יר
 מקום קבורה:  טנג'יר
 מקום פעילות:  טנג'יר
 תקופת הפעילות:  ?–1917 
 תחומי עיסוק:  רבנות
 צאצאים:  חתן פרס טיורינג יהושע בנג'יו
הרב מרדכי בן ג'ו (בשפת המקור: Mardo Chee Bengio;‏ ה'תקפ"ז, 1827– כ"ו בטבת ה'תרע"ז, 1917) היה מורה צדק, אב בית הדין ורבה של טנג'יר שבמרוקו במשך כ-60 שנים.
קורותיו

נולד בשנת ה'תקפ"ז (1827) בטנג'יר שבמרוקו לאורו ולרב יוסף בן ג'ו, צאצאו של הרב מרדכי בן ג'ו הראשון, שכיהן כמורה צדק בעיר.
בצעירותו למד אצל סבו, הרב משה בן ג'ו, וכשבגר נישא לשרה לארידו, ועמד בראשות ישיבה מקומית.
קורותיו > רבנותו

לאחר שהוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק בן וואליד, ולאחר פטירת סבו ואביו במגפת כולרה שהתחוללה בעיר בשנת 1855, נבחר באותה שנה לכהן כאב בית הדין וכרבה של טנג'יר. במסגרת רבנותו התכתב עם חכמי מרוקו ואלג'יריה, כדוגמת רבי יצחק בן וואליד, רבי יוסף בן וואליד, רבי שמואל נהון, ורבי יוסף משאש.
בשנת 1863 אירח את משה מונטיפיורי בביתו, בעת שהאחרון ביקר במרוקו.
פעל לפתיחת בתי ספר ואגודות ציבוריות, והנהיג תיקונים בקהילה לפי צורך השעה ולאור ההלכה, כגון ביטול החרם של סבו על היוצאים מתחום העירוב בשבת ואיסור על חתונת מבוגרים עם צעירות.
קורותיו > יחסו לכי"ח

נמנה עם מייסדי בית הספר הראשון של חברת כל ישראל חברים בטנג'יר בשנת 1862, ועם זאת, יחסו לחברת "כל ישראל חברים" היה מורכב. הוא קיבל את פתיחת בתי הספר שלהם בטנג'יר וראה את היתרון בשילוב לימודי החול, כנאמר במכתבו למנהל בית הספר:
הודות לבית הספר השיגו התלמידים משרות בפקידות והצליחו במסחר, לכן אני תומך בכך, שגם המקצועות הכלליים וגם לימודי הקודש, יילמדו שניהם בין כותלי בית הספר ולא במסגרת נפרדת, כפי שאמר רבן שמעון בן גמליאל: 'יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ, שיגיעת שניהם משכחת עוון'.
עם זאת, לא היסס להיאבק ואף להשבית את הלימודים לשבעה חודשים (בחודשים אפריל–נובמבר) בשנת 1887, על רקע החיסרון בלימודי הקודש בבתי הספר של כי"ח. לאחר התכתבות ענפה בין רבי מרדכי להנהלת כי"ח סוכם כי יובאו מורים מתאימים שילמדו לימודי קודש. אחד המורים החדשים כתב בעיתון "הצפירה":
רבי מרדכי הדריך את בני עדתו במעגלי הצדק והמשפט, התייצב מול ההשכלה האירופית, גירש את המורים הצרפתים הפטריוטים ובמקום הביא שישה מורים יהודים מלמדי קודש.
בה' באלול 1880 ייסד בטנג'יר את בית הכנסת "עץ חיים", שהיה פעיל עד לשנת 1982, ומשנת 1994 פועל בו מוזיאון בשם "Fondation Lorin" (אנ').
מלבד ייסוד ועד הקהילה, בשנת 1912 ייסד בטנג'יר את אגודת "תורה וחיים".
הלך לעולמו בטנג'יר ב-20 בינואר 1917 (כ"ו בטבת ה'תרע"ז) ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
על שמו הוקם מוסד ליתומים יהודים בטנג'יר, ובית הכנסת שייסד קיבל את שמו לאחר פטירתו.
לאחר פטירתו, התמנו שני תלמידיו להנהגת קהילת טנג'יר, רבי יהודה בן שימול שבלט בסמכותו ההלכתית, ורבי יהודה אזאנקוט שלימד והכשיר רבנים צעירים.
חיבורו

הנותר מדרשותיו, פסקי דינו ופיוטים שכתב רוכזו תחת ספר אחד:
שו"ת רבי מרדכי בן ג'ו - יצא לאור על ידי מכון מלכי רבנן, אשדוד תשע"ח.
לקריאה נוספת

שמעון ואנונו, ארזי הלבנון - אנציקלופדיה לגאוני וחכמי יהדות ספרד והמזרח, תשס"ו, חלק ג', עמ' 1505
אליעזר בשן, ר' מרדכי בן יוסף ג'ו - בין שמרנות לקידמה, באתר רמב"י
| --- | --- |
בשן, אליעזר,1925-: 
כותר: ר’ מרדכי בן יוסף ג’ו (1825-1917), רבה של טנג’יר - בין שמרנות לקידמה
הערות שוליים

↑  לעיתים מכונה מרדושה בנג'יו או בנג'ו
↑  כך נכתב עליו במבוא ל'שו"ת רבי מרדכי בן ג'ו' עמ' 15, וכן הוא באתר החכם היומי. אולם יש סבורים שנולד ב-1825.
↑  שו"ת רבי מרדכי בן ג'ו יו"ד סימנים א-ג.
↑  שו"ת רבי מרדכי בן ג'ו אה"ע סימנים יח, יט.
↑  שו"ת רבי מרדכי בן ג'ו או"ח סימנים א-ח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419131805171  LCCN: no2018079825  VIAF: 25152930855709670950   WorldCat (עם VIAF): 25152930855709670950
קינג קונג (סרט, 1976)

| --- | --- |

 מבוסס על:  קינג קונג
 בימוי:  ג'ון גילרמין
 הופק בידי:  דינו דה-לורנטיס
 תסריט:  לורנזו סמפל ג'וניור
 עריכה:  ראלף וינטרס 
 שחקנים ראשיים:  ג'ף ברידג'ס צ'ארלס גרודין ג'סיקה לאנג
 מוזיקה:  ג'ון בארי 
 צילום:  ריצ'רד קליין 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל, פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בדצמבר 1976
 משך הקרנה:  134 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית, סרט דרמה, סרט פנטזיה, סרט מדע בדיוני, סרטי מפלצות 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הכנסות באתר מוג'ו:   kingkong76
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה – שחקנית (ג'סיקה לאנג)  פרס אוסקר להישגים מיוחדים 
 סרט קודם:  King Kong Escapes 
 סרט הבא:  King Kong Lives 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קינג קונג (באנגלית: King Kong) הוא סרט הרפתקאות ומפלצות, אשר יצא ב-17 בדצמבר 1976 בבימויו של ג'ון גילרמין, בהפקת דינו דה-לורנטיס ובכיכובם של ג'ף ברידג'ס, צ'ארלס גרודין וג'סיקה לאנג.
סרט זה הוא רימייק לסרט זהה מ-1933, אם כי הוא מפתח את העלילה בצורה שונה עם דמויות שונות (למעט קונג). במרכז הסיפור נמצא הפרימט הענקי קינג קונג, אשר חי על "אי הגולוגולת" עד שהוא נתפס בידי צוות ספינה ומובא לניו יורק, בה הוא זורע הרס. בניגוד לסרט הקודם קינג קונג מגיע למרכז הסחר העולמי ולא לבניין אמפייר סטייט, בו הוא מוצא את מותו.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ממבקרים, אך זכה להצלחה קופתית של 90.6 מיליון דולר וכן בפרס אוסקר להישגים מיוחדים על האפקטים המיוחדים שבו.
עלילה

בשנות ה-70, פרד וילסון, בכיר בחברת הנפט "פטרוקס", שולח משלחת של חוקרים לעבר האוקיינוס ההודי לעבר אי שלא נודע, המכונה "אי הגולגולת", אף שהוא מעורפל ונחשב לאגדה בלבד. לאחר שמגיעות תמונות אינפרא אדומות של האי וילסון חושד שיש באי מרבצי נפט, אך לספינה מגיע בסתר הפלאונטולוג ג'ק פרסקוט, המנסה להזהיר את הצוות מעליה לחוף, עקב דיווחים בלתי רשמיים על מפלצת גדולה. עם זאת וילסון קורא ללכוד אותו, בהנחה שהוא מרגל מתחרה, אף שבהמשך הוא מחליט להפוך אותו לצלם המשלחת (לאחר שהוא נכנע להגעה לאי). לספינה מתווספת השחקנית דואן, אשר ניצלה מרפסודה לאחר שספינתה הופצצה.
צוות הספינה עולה לבסוף על האי ומגלה שבטים ילידים באזור מוקף חומה גבוהה. לפי הצוות ישנו מרבץ של נפט באיכות נמוכה ביותר, שכבר עדיף לחזור חזרה ווילסון בוחן זאת. עם זאת הילידים חוטפים את דואן ומקריבים אותה למפלצת הנחשבת לאל בעיניהם - קונג, והוא לוקח את דואן לעבר הג'ונגל שמעבר לחומה. הדבר גורם לספנים להישאר בקרבת האי במסע חילוץ והם יורים בכמה מהילידים.
מספר לוחמים ובראשם ג'ק מנסה לחצות גזע עץ ביער, אך קונג מוצא אותם והורג ארבעה אנשים, משאיר רק את ג'ק ואת בואן בחיים, אך בואן נאלץ לחזור לספינה. בינתיים דואן נשארת עם קונג ובעוד היא נסערת ממנו הוא מתחיל להתאהב בה ושומר עליה מטורפים כמו נחש ענקי. ג'ק מוצא אותה ויחד הם בורחים דרך נהר חזרה לעבר החומה, שם ממתין לקונג מארב מידי וילסון ואנשיו, הלוכדים אותו במלכודת בור וזורקים עליו כלורופורם. קונג המובס נשלח בידי הספינה לניו יורק בתור פרס לחברת הנפט שלו.
קונג מוצג בהמשך לראווה עם שלשלאות וכתר על ראשו, לעיני הצופים בניו יורק, כשגם דואן מתלווה לאירוע. עם זאת הופעתה גורמת לקונג להצליח להשתחרר מהשלשלאות ולברוח, לגרום למהומות וגם הורג את וילסון בדריכה וכן הורס רכבת.
קונג מוצא את דואן ואת ג'ק ואלה נמלטים ממנו דרך גשר קווינסבורו, בדרך למרכז הסחר העולמי. לבסוף קונג מצליח לתפוס את דואן ולטפס על הבניינים איתה ואז הוא מותקף בידי שלושה גברים עם להביורים, אותם הוא הורג עם חבית שריפה ומזנק לבניין השני. אז הוא מותקף בידי מסוקים צבאיים, אף שדואן מבקשת מהם לעצור בירי. הם יורים בקונג ולמרות ששני מסוקים נופלים הם מצליחים לירות ולפצוע אותו קשה, עד שהוא נכנע לפצעיו ונופל את מותו. דואן למטה מוקפת בעיתונאים אל מול הגופה ומנסה לפלס דרך מבעד לקהל אל ג'ק.
צוות השחקנים

ריק בייקר – קינג קונג בביצועי חליפה, בעוד המדבב פיטר קאלן השמיע את קולו של קונג (ללא קרדיט).
ג'ף ברידג'ס - ג'ק פרסקוט, פלאונטולוג ופרימטולוג המתאהב בדואן ומציל אותה.
צ'ארלס גרודין - פרד ס. וילסון, איש עסקים המשמש כנבל הראשי של הסרט ומנסה להרוג את קונג אך נהרג בידיו.
ג'סיקה לאנג - דואן, שחקנית ניצולת ספינה שהופצצה, אשר נחטפת בידי קונג אך מתחילה להתאהב בו.
ג'ון רנדולף - קפטן רוס, רב-החובל של הספינה.
רנה אוברז'ונואה - רוי באגלי, קצין בספינה.
ג'ון לון - בתור טבח סיני.
קורבין ברנסן - בתור כתב (ללא קרדיט).
יהדות ינה

קהילת יהודי ינה שבגרמניה התקיימה החל מימי הביניים ועד להשמדתה בשואה. בעוד שמבחינה מספרית, הקהילה מעולם לא הייתה קהילה גדולה (כ-170 אנשים בשנת 1924), מספר לא מבוטל מיהודי העיר היו לדמויות מפתח באוניברסיטה ובתעשייה המקומית, במיוחד במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
תולדות הקהילה > ראשית הקהילה

יהודים מוזכרים בהיסטוריה של העיר כבר בתקופת המגפה השחורה (1353 – 1347) והתייחסות ראשונה ליהודים כדיירי קבע מצוינת ב-1379. באותן שנים התגוררה בעיר קהילה יהודית קטנה שכללה כ-20 יהודים נכון לשנת 1418. יהודי הקהילה עסקו בין היתר בהלוואות בריבית וקיימו חיי קהילה שכללו בית כנסת ובית ספר מקומיים. בית הכנסת של העיר עמד בפינת רחוב Leutragasse אך לא נותר ממנו זכר.
היהודים גורשו מהעיר בין 1431 ל-1452 והורשו לשוב רק ב-1785.
ניתן למצוא בארכיוני העיר שני רחובות יהודיים:
1. סמטת היהודים - Judengasse סמטה הנמצאה באזור רחוב Eichplatz המודרני במרכז העיר. באזור זה הייתה גם "טחנת היהודים" (Judenmühle) וסביר ששמה קשור בשם הרחוב ולא כי שימשה רק יהודים. הסמטה כללה בסך הכל 6 בתים.
רחוב תעלת היהודים - Judengraben שנמצא באזור רחוב Ratenhausstraße המודרני, וידוע שהיו בו מטעי פרי וגפן.
לא קיים תיעוד של בית קברות יהודי בעיר. חלק מהיהודים נקברו בחלקות נפרדות בבתי הקברות הנוצרים שבעיר וחלק בבית הקברות היהודי בארפורט.
מגרש החניה שנבנה באזור שבו בעבר היה רחוב Judengasse. סמוך לכיכר השוק של יינה. צולם ב-2021
רחוב Ratenhausstrasse המודרני - היכן שבעבר היה רחוב Judengrabe. צולם ב-2021
רחוב Ratenhausstrasse המודרני - היכן שבעבר היה רחוב Judengrabe. צולם ב-2021
תולדות הקהילה > שחרור היהודים והקמת הקהילה מחדש במאה ב-19

בשנת 1785 הדוכס מסקסוניה, שהיה גם פטרון האוניברסיטה, אישר ליהודים להירשם ללימודים ואלו החלו לחזור אל העיר.
במהלך המאה ה-19 התהוותה מחדש קהילה יהודית בעיר, אך לא הוקם בה מחדש בית כנסת מעולם והטקסים הדתיים הועברו בבתים פרטיים. בהדרגה, יהודי ינה זכו לזכויות נוספות ובמסגרת האמנציפציה התאפשר ליהודים לעבוד במקצועות חופשיים. בשנת 1896 יוסדה בעיר קהילה רשמית („Israelitische Religionsgemeinschaft“) שאיגדה אנשי עסקים וסוחרים יהודים מינה וסביבתה. קהילה זאת קיימה פעילויות חינוכיות לילדים שהועברו על ידי הרב ד"ר יוזף ויזן מאייזנאך. מרכז הקהילה נקבע בביתו של הרמן פרידמן ברחוב Scheidlerstraße 3 ושימש גם כחדר לתפילות בחגים באותן שנים.
בשנת 1880 מנתה הקהילה 30 איש ובשיאה, בשנת 1924, מנתה 168 תושבי קבע ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים. בתחילת המאה ה-20 רבים מיהודי העיר עבדו כסוחרים (במיוחד בתחום הטקסטיל), מהנדסים בתעשייה המקומית (צייס, שוט (אנ')), וכמרצים באוניברסיטת ינה. בנוסף, סטודנטים יהודים מרחבי גרמניה הגיעו ללמוד בינה ואף הקימו אגודה של סטודנטים יהודים.
יהודי ינה בתקופה זו, במיוחד אלו מהמעמד הבינוני-גבוה, היו מתבוללים ליברלים, ורצו להשתלב בחברה הגרמנית. חלקם השתתפו במלחמת העולם הראשונה. נישואים עם לא-יהודים גם היו תופעה נפוצה. חלק מיהודי ינה העדיפו להתנצר. דוגמה לכך היא הפיזיקאי ד"ר אוטו אפנשטיין, אשר התנצרותו סייעה לו לשמור על תפקידו הבכיר בהנהלת חברת האופטיקה צייס והצילה אותו מלהישלח למחנה ריכוז בתקופת גרמניה הנאצית.
קברו של גוסטאב דריישפרינג (Gustav Dreyspring) בסגנון יהודי ומעוטר במגן דוד, בחלקה של משפחת דריישפרינג. שאר הקברים בחלקה המשפחתית הם בסגנון נוצרי. החלקה ממוקמת בבית הקברות העתיק Johannisfriedhof בינה. דוגמה לשילובם של היהודים בקהילה הנוצרית בעיר
תולדות הקהילה > סטודנטים יהודים

אוניברסיטת ינה אפשרה לסטודנטים יהודים ללמוד וללמד החל מ-1785, ובסוף המאה ה-19 למדו בינה סטודנטים יהודים רבים . בנוסף, האוניברסיטה משכה אקדמאיים מרחבי גרמניה שהשתקעו בינה כדי ללמד ולחקור בה.
כתגובת נגד לשחרור היהודים, בסוף המאה ה-19 שררה אווירה אנטישמית בקרב אקדמאים וסטודנטים בגרמניה, וחוקרים יהודים התקשו לקבל משרות קבועות באוניברסיטאות בגרמניה בכלל ובינה בפרט. בנובמבר 1880 עצומה הקוראת לנידוי היהודים מהאוניברסיטאות בגרמניה הופצה בכל האוניברסיטאות. מתוך עשרות אגודות הסטודנטים שהוזמנו לחתום על העצומה, רק שתיים סירבו וביניהן אוניברסיטת ינה. העצומה לא קיבלה תוקף היות שהיא עמדה בניגוד לחוק הגרמני, אך היא מסמלת את מצבם העגום של הסטודנטים היהודים בגרמניה כולה.
באוניברסיטת ינה הוקמה אחוות Urburschenschaft, אחת מאחוות הסטודנטים העתיקות ביותר בגרמניה. למרות שבאחוות רבות ברחבי גרמניה יהודים לא הורשו להצטרף, ישנן עדויות לחלקם של יהודים באחווה, ביניהן עדותו של גוסטאב פטר קרנר שלמד בינה:
האחווה שלנו קיבלה יהודים וכופרים, ואני ממש לא הייתי במצב לבקש מאחיי לאחווה וידויים. 'עשה צדק ואל תפחד מאדם' הייתה הדת התקפה היחידה שהכרנו
המקור בגרמנית
Unsere Verbindung nahm Juden und Heiden auf, und ich war in der Tat nicht in der Lage, die Konfession meiner Bundesbrüder zu nennen. 'Tue recht und fürchte niemand' schien die einzige unter uns gültige Religion gewesen zu sein
יחד עם זאת, האחוות בגרמניה (כולל אחוות Urburschenschaft) נהפכו אנטישמיות עם השנים וחבריהן השתתפו בשריפות ספרים, התנקלות ליהודים והפגנות אנטישמיות.
בפברואר 1927 קמה אחוות סטודנטים יהודית בינה. אחוות יהודיות היו נפוצות באותה התקופה, והאחווה בינה הייתה חלק מרשת VJS (Verbindung Jüdischer Studenten). האחווה בינה נשאה את השם "החשמונאים", השתמשה בצבעים כחול-לבן-צהוב ונהגה לפי חוקים פנימיים וסודיים. כך לדוגמה, הוכתבו נוהלי שתיית בירה על בסיס קבוע בחוקי היסוד של האחווה. למרות שלא נסגרה באופן רשמי מעולם, התיעוד האחרון של פעילות אחוות החשמונאים הוא בסיום שנת הלימודים של 1927.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה > אדווארד רוזנטל - "אבי החוקה של תורינגיה" [1853-1926]

פרופ' אדווארד רוזנטל (Eduard Rosenthal) היה משפטן יהודי ופרופ' למשפט באוניברסיטת ינה. רוזנטל היה מהמשפטנים החשובים של תקופתו ונחשב לאזרח כבוד בעיר עקב פעילותו האקדמית, החברתית והפוליטית.
רוזנטל שימש כרקטור אוניברסיטת ינה פעמיים (1899 וב-1913). רוזנטל גם לקח חלק בהקמת אגודת קרל צייס (שאיגדה את העובדים בחברה הגדולה והעשירה בעיר) ושימש במשך שנים כיועץ משפטי לבעלים של צייס, הפיזיקאי ארנסט אבה. רוזנטל ואבה המשיכו לשתף פעולה שנים רבות ונחשבו לחברים קרובים ובזכותו של רוזנטל קידמה חברת צייס יחסים פרוגרסיביים עם עובדיה.
רוזנטל התחתן עם קלרה אלשטטר שנחשבה לאישה "היפה ביותר בינה" ב-1885. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1891, בנו הזוג רוזנטל וילה גדולה המכונה עד היום "וילה רוזנטל" ומשמשת כמוזאון לפועלו וכמרכז כנסים קטן. ביתם של בני הזוג היה מרכז מפגש לאינטלקטואלים, תעשיינים ואומני העיר.
אף על פי שבני הזוג היו יהודים במוצאם, בנם קורט ארנולד אוטו הוטבל כנוצרי. קורט למד משפטים כאביו, השתתף במלה"ע הראשונה בגדוד של מתנדבים ונהרג בחזית המערבית בגיל 27.
לאחר מותו של קורט, כתב רוזנטל:
אם תוצאתה האיומה של מלחמת העולם הזו היא מכה קשה לכל גרמני, אשתי הוכתה בעוצמה מיוחדת
המקור בגרמנית
War der furchtbare Ausgang des Weltkriegs für jeden Deutschen ein niederschmetternder Schlag, so traf dieser meine Frau und mich mit besonderer Wucht.
בנוסף להיותו משפטן, רוזנטל היה גם פוליטיקאי. הוא השתייך למפלגה הליברית הלאומית וייצג את אוניברסיטת ינה בפרלמנט של דוכסות סקסונה-ויימאר. לאחר המהפכה הגרמנית, עם הקמתה של מדינת תורינגיה החופשית, רוזנטל שימש כחבר פרלמנט במשך מספר שנים והיה לכותב הראשי של החוקה. הישג זה נחשב לשיא הקריירה המשפטית והפוליטית של רוזנטל והוא זכה לתואר "אבי החוקה של תורינגיה" (Vater der Thüringer Verfassung).
ב-1925 פרש פרופ' אדווארד רוזנטל לגמלאות עקב מצבו הרפואי המדרדר. רוזנטל נפטר ב-25 ביוני 1926 ממחלה קשה, והותיר אחריו את אלמנתו קלרה רוזנטל. קלרה רוזנטל התאבדה ב-1939 לאחר התנכלויות רבות מצד הממשל הנאצי.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה > פליקס אוירבאך [1856-1933]

פרופ' פליקס אוירבאך (Felix Auerbach) היה פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ינה. על אף הישגיו המדעיים, הופלה אוירבאך בשל היותו יהודי, והוענקה לו דרגת פרופסור מלא רק בשנת 1924 לאחר מספר דחיות. אוירבאך היה ידוע בקשריו עם קהילת האמנים המקומית, ונודע בתור "המתווך בין איינשטיין ותנועת הבאוהאוס", זאת בזכות כתיבתו המדעית הפופולרית על תורת היחסות ועל הפיזיקה של האמנות.
אוירבאך נישא לאנה סילברגלייט, שהפכה בהמשך למובילת המאבק לשחרור נשים בגרמניה. לזוג לא נולדו ילדים. שניהם בחרו להתאבד עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933.
כיום נמצא בעיר רחוב על שם אוירבאך בשכונת Lobeda West.