stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרד הטבק באיראן
ייחודיות המרד > עממיות

לייחודיות של מרד הטבק נוסף נדבך חשוב והוא עממיות המרד. אין עוד אף דוגמה להתנגדות כל-כך מקיפה במזרח-התיכון, ואולי בעולם כולו, בה עם שלם מתגייס למען מטרה משותפת ופועל על ידי הפגנות, שביתות והפסקת העישון כדי לבטל את רוע הגזירה שניחתה עליו מידי השלטון. נוסף על-כך, שלא כמו מחאות אחרות בעולם, מרד הטבק החל בצורה יחסית ספונטנית אך מתואמת בכל הערים הגדולות של איראן ולא רק בעיר מסוימת, כפי שקרה עד אז. לכך תרמה רבות הנהגת המרד, העולמא, אשר ניצלו את מקום הכינוס הטוב ביותר, המסגד, ובו קראו ליציאה נגד הזיכיון, הסבירו את הפתווא (פסק הלכה) שהוציא שיראזי ועודדו את ההתקוממות כנגד השלטון. השפעת העולמא הייתה כה חזקה, עד כי ניתן לראות במספר הפגנות את ההמון לבוש בתכריכים, כסמל להשלמה עם מותו, ומסמן לשלטון שהוא מוכן להילחם על זכויותיו גם במחיר של מוות למען האסלאם.
ייחודיות המרד > השפעות המרד על אוכלוסיית איראן

המרוץ להתמערבות איראן שהונהג על ידי מנהיגי איראן, לווה באופן שוטף בידי העולמא השיעים, שדאגו להראות את טביעת רגלם בכל פעולה באיראן. אחת התוצאות החשובות ביותר של מרד הטבק, אשר השפיעה על ההיסטוריה האיראנית, היא שיתוף הפעולה הפורה שנוצר בין קבוצות שונות באוכלוסייה, בניצוחה של העולמא. הם הבינו כי כל קבוצה כזו מייצגת אינטרסים שונים ועל ידי שיתוף פעולה ביניהם, הם מייצגים את העם על כל זרמיו ויש ברשותם את היכולת לאגד המונים למען מטרה משותפת. את הכוח הגלום בה תגלה התנועה הזו שוב בהתקוממויות שונות בהמשך ההיסטוריה של איראן, והדוגמה הבולטת הראשונה לכך הייתה כבר בראשית המאה העשרים - ב"מהפכה החוקתית".
ל"מהפכה החוקתית" אשר פרצה באיראן בתחילת המאה העשרים היו דוגמאות הצלחה ממדינות שונות בעולם. רוסיה, אשר היוותה יחד עם שאר מעצמות אירופה את סמל המערביות והקדמה נחלה תבוסה קשה במלחמת רוסיה-יפן מידי מדינה שקיבלה חוקה עוד בשנת 1889. בעקבות הפסד זה פורסמה חוקה גם ברוסיה בשנת 1905, והאיראנים הבינו שאם אצל המנצחים של המעצמה הגדולה, רוסיה, יש חוקה ודמוקרטיה, ובעקבות ההפסד גם רוסיה עצמה התקדמה לכיוון הדמוקרטיה, הרי שההתמערבות והמודרניות של איראן מסתתרת מאחוריה דמוקרטיה ליברלית. וכך, בשנת 1906 התכנס המג'לס (אספה לאומית) הראשון באיראן וכונן חוקה, עליה חתם השאה.
מנגד, חשוב להדגיש כי דווקא מעמד הסוחרים לאחר המרד המשיך לרדת בהדרגה ועד סוף המאה התשע-עשרה, הסוחרים איבדו את השליטה שהייתה להם בשוק האיראני. בחצי ממסחר החוץ באזור צפון איראן שלטו הרוסים, ואילו באזור הדרומי ידם של הבריטים הייתה על העליונה. רבים מהסוחרים ניסו לשנות כיוון. הם קנו אדמות, ויחד עם בעלי אדמות ותיקים יותר, החלו לייצא כותנה ואופיום, מה שהפך אותם לרגישים יותר לתנודות בשוק העולמי ואת כלכלת איראן לפגיעה יותר.
ייחודיות המרד > תפיסת המרד בעיני השלטון ובעיני המורדים

מרד הטבק לא היה צעד שכוון רק נגד פעולה מסוימת של המשטר האיראני, זה היה עימות ארוך שנים בין העם לבין המדינה, בו העולמא ואנשי הדת בכלל באיראן נתנו את הטון, את הכיוון ואת התוצאות אליהן הם רוצים להגיע. זו הייתה הפגנת כוח יוצאת דופן בהיסטוריה של איראן ואולי של העולם כולו - זו הפעם הראשונה בתולדות איראן בה קמה תנועת מחאה בסדר גודל כל-כך גדול אשר מצליחה לשנות דבר שחשוב לה.
נראה כי שליטי איראן לא הבינו את משמעות מרד הטבק, כי במהלך השנים שאחרי המרד ועד המהפכה הקונסטוציונית הם המשיכו לנסוע לחו"ל למדינות אירופה ואף נתנו זיכיונות נוספים למדינות שונות, כמו הסכם המכס עם בלגיה (1898) והסכם הדלק עם בריטניה (1901).
את עיקרון שיתוף הפעולה בין כל הגופים תחת שלטון העולמא, למדו תושבי איראן ויישמו אותו מאוחר יותר במהפכות נוספות. אולם דווקא המלך, כמו גם המעצמות האירופאיות, לא הבינו את חשיבות העולמא בחיים באיראן ולא השכילו לשתף אותם בשלטון בעתיד. חוסר ההבנה הזה הוא שהוביל בשנות השבעים של המאה העשרים להשתלטות השיעים על השלטון באיראן. יש הרואים בתנועות המחאה האיראניות שהחלו מסוף המאה התשע-עשרה את הבסיס להתפתחותה של התנועה הלאומית האיראנית.
סיכום

התקופה של סוף שנות השמונים באיראן של המאה התשע-עשרה הייתה תקופה של התקרבות למערב וניסיון חיקוי של דרכיו, תוך רצון להבאת המודרניזציה וההתקדמות אל תוך איראן כדי לפתח אותה ולהצעיד אותה קדימה יחד עם שאר מעצמות אירופה והעולם. לאיראנים נפתח פתח להשוואת אורח חייהם עם חיים אחרים באירופה המערבית, איסטנבול העת'מאנית והודו. יותר תושבים יכלו לצאת לחוץ לארץ ולראות עולם, ללמוד, לטייל ולעשות עסקים. רבים מהם חזרו לאיראן עם רעיונות חדשים של ליברליות, סוציאליזם ואידאולוגיות שערערו את אושיות השלטון האיראני.
אולם, תקופה זו גם הביאה איתה הרבה כעס ותסכול בקרב תושבי איראן. מאותם ניסיונות קידמה סבלו כמעט כל השכבות. הסוחרים שנאלצו להתחרות בסחורה מיובאת וזולה יותר, אנשי הדת שהיו צריכים להתמודד עם השפעות מערביות-נוצריות ועם חדירת מיסיונרים לאיראן. אנשי עסקים ודיפלומטים שהיו צריכים להיפתח לעולם חדש ולהתאים עצמם לסביבת עבודה לא מוכרת וזרה. ולבסוף, העולמא, אשר לאורך כל אותה תקופה עמדו על רגליהם האחוריות בניסיון להשאיר בידיהם את כוח האופוזיציה וההתנגדות לשלטון, ולהוביל אחריהם את העם במקביל להתמודדות עם איומים מבחוץ על האסלאם.
נוכח כל אלה, זה היה אך טבעי שבמוקדם או במאוחר יפרוץ מרד עממי בקרב תושבי איראן והכעס, מלווה ברעיונות אידאולוגיים חדשים ייצא החוצה וינסה להשפיע על דרכי השלטון באיראן. העולמא היו השכבה בחברה אשר ניצלה את מעמדה, ואת גישתה לכלל האוכלוסייה, על-מנת להרים את נס המרד נגד המשטר, ולאגד תחתיה באופן מפליא את כל שכבות האוכלוסייה כדי ליצור שינוי במדינה.
מרד הטבק יצר שינוי תפיסתי ביכולות של תושבי איראן ופתח פתח לאידאולוגיות חדשות שהביעו את רצונם של תושבי איראן. מכאן ועד להתפתחות חוקה באיראן, ותנועות לאומיות בשלב מאוחר יותר, הדרך הייתה קצרה. העולמא, לעומת המשטר האיראני ומעצמות העולם, ידעו לנצל היטב את כוחם והבינו כי בידיהם היכולת לשנות את גזרות הממשל וליצור שינוי במדינה וכך, בסופו של דבר, אף להגיע לשלטון. אין ספק כי מרד הטבק היווה אירוע מכונן ביצירת איראן המודרנית, והוא הניצוץ אשר הצית את להבת הלאומיות האיראנית בקרב תושבי איראן.
ביבליוגרפיה

מנשרי, דוד, איראן: בין אסלאם ומערב, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו/1996.
לואיס, ברנרד, המזרח התיכון - אלפיים שנות היסטוריה: מעליית הנצרות עד ימינו תל אביב: עם עובד/משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1955.
Keddie, Nikki R. Iran and the Muslim World. New York: New York University Press, 1995
Kazemzadeh, Firuz. Russia and Britain in Persia, 1864-1914: A Study in Imperialism. London: Yale University Press, 1968.
Hairi, Abdul Hadi. Shi'ism and Constitutionalism in Iran. Leiden (Netherlands): Brill, 1977.
Keddie, Nikki R. Qajar Iran and The Rise of Reza Khan 1796-1925. Costa Mesa (California): Mazda Publishers, 1999.
Lambton, Ann Katharine Swynford. Qajar Persia. London: I.B. Tauris & Co. Ltd Publishers, 1987.
Daniel, Elton L. The History of Iran. London: Greenwood Press, 2001.
Lambton, Ann Katharine Swynford. The Tobacco Regie: Prelude to Revolution In Iran, Studia Islamica, No. 22 (1965), pp. 119-157.
Moaddel, Mansoor. Shi'i Political Discourse and Class Mobilization in the Tobacco Movement of 1890-1891, Sociological Forum, Vol. 7, No. 3, (1992), pp. 447-468.
Dabashi, Hamid. The Onslaught of Colonialism, Iran Since the Revolution - Social research, Vol. 67 No. 2 (2000) pp. 475-518
הערות שוליים

↑  Nikki R. Keddie, Qajar Iran and The Rise of Reza Khan(California: Mazda Publishers, 1999), p. 38
↑  פיירוז, רוסיה ובריטניה, עמ' 149.
↑  Mansoor Moaddel, "Shi'i Political Discourse and Class Mobilization in the Tobacco Movement of 1890-1891", Sociological Forum, Vol. 7, No. 3, (1992), p. 452
↑  מנשרי, איראן, עמ' 116.
| היסטוריה מודרנית של איראן |
| --- | --- | --- |
| השושלת הקאג'ארית | מלחמות האימפריה הרוסית–פרס • המלחמה האנגלו-פרסית • מרד הטבק באיראן • מודרניזם אסלאמי • המהפכה החוקתית בפרס • המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה • ההסכם האנגלו-איראני • ההפיכה באיראן (1921) • מרד סימקו שיקאק | איראן |
| שושלת פהלווי | רזא שאה פהלווי • העימות במקדש האימאם א-רידא • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן • משבר אבאדאן • ההפיכה באיראן (1953) • המהפכה הלבנה • חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית • תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן • המהפכה האסלאמית • הממשלה האיראנית הגולה | איראן |
| הרפובליקה האסלאמית | הפיכת נוז'ה • משבר בני הערובה באיראן • מלחמת איראן–עיראק • הסכסוך האיראני-ישראלי • הסכסוך האיראני–סעודי • תוכנית הגרעין האיראנית • טרור אסלאמי • בדלנות כורדית באיראן • ההפגנות באיראן (2018–2019) • ההפגנות באיראן (2022–2023) | איראן |
פורטל איראן
פרש פרסי מעשן, 1812
משה בנבנישתי

| --- | --- |
 לידה:  1608 ה'שס"ח האימפריה העות'מאנית (1453–1844) קושטא
 פטירה:  1677 (בגיל 69 בערך) ה'תל"ז
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  קושטא וסביבותיה
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה
 רבותיו:  רבי שמואל וילייסד
 תלמידיו:  רבי אליהו אלפאנדרי
 חיבוריו:  פני משה
 אב:  נסים
 
הרב משה בנבנישתי (או בנבנשת או הרב פני משה; 1608–1677) היה רב ופוסק בקושטא, מחבר ספר פני משה.
ביוגרפיה

נולד לרבי נסים בן משה בנבנשת ולבתו היחידה של הראנ"ח בשנת שס"ח בקושטא. אביו נפטר בעודו בן 12 שנה, ואמו וסבותיו של רבי משה תמכו בו ועודדוהו כדי שימשיך לעסוק בתורה. למד מנעריו בישיבתו של רבי שמואל וילייסד בקושטא, ובשנת ש"ץ (1630) התמנה לראש ישיבת "גברת" בעיר, שם כיהן עד חודש אב ת"ך (1660), אז נשרפה שכונת היהודים בעיר. שריפה זו לא פסחה על ישיבתו של רבי משה, שמעיד בצער כי רוב תורתו שכתב נשרפה:
על כל שיטותי אשר טיפחתי וריביתי ויגעתי מימי חרפתי בישיבה של מעל רמה ונשגבה ק"ק גברת יע"א עד יום שרוף ה' בחדש החמישי הת"ך ליצירה העיר רבתי בדעות שרתי במדינות קושטנדינא העדינה, כי אחרי השריפה טובעו בים מים שאין להם סוף
כתב תשובות ופסקים רבים לרחבי האימפריה העות'מאנית, כמו לגליפולי, דמשק, ברושה, שאלוניקי, ירושלים, בולגרדו, אנדרינופול ועוד. כיהן כדיין בכמה הרכבים שונים, והיה ידוע כמתיר עגונות והקל בעניינם כמה שיכל כדי למצוא פתרון למצבם ההלכתי. נהג ללמוד בששת ימי השבוע, וביום השישי היה כותב על ספר את "כל אשר חרשתי בששת ימי המעשה".
בשנת ת"ז (1647) עת פרצה בקושטא מגפה, נמלט רבי משה לכפרים הסמוכים לעיר, ונד שם ממקום למקום.
בשנת ת"ל שהה בברושה, ושב לקושטא עד לפטירתו.
היה קרוב של רבי חיים בנבנישתי מחבר ספר כנסת הגדולה, עמו התווכח רבות ושל רבי יהושע רפאל בנבנישתי בעל ספר שדה יהושע, עמו, ועם רבים מאד מבני דורו, כגון רבי אהרן ששון, רבי אברהם אליגרי, רבי אברהם הלוי אמיגו רבי מאיר די בוטון רבי אברהם בן חנניה, אברהם רוזאניס, רבי יהודה ליאון, רבי יצחק פראנסיץ התכתב בהלכה. היה עמיתם של רבי יוסף קצבי, ורבי משה אלמושנינו. מתלמידיו היה רבי אליהו אלפאנדרי, מחבר ספר מכתב מאליהו.
נפטר בקושטא בשנת התל"ז (1677)
ספריו

שו"ת פני משה (ג' חלקים, חלק שלישי נדפס לאחר פטירתו)
ריב לשונות - לא הגיע לידינו
לקריאה נוספת

פני משה, הקדמת המחבר
שם הגדולים מערכת גדולים אות מ [קה] מהר"ר משה בנבנשת
הערות שוליים

1 2 3  פני משה, הקדמה
↑  שם הגדולים (ח, יז)
↑  פני משה חלק ג' סימן ב' וסימן ל"א
↑  שער יהושע סימן מ"ה
↑  פני משה חלק ב' סימן ק"ה
↑  שם הגדולים, מערכת גדולים מערכת א' סימן י"ח
↑  שם הגדולים מערכת ספרים אות פ [קלח] פרי חדש
↑  שם הגדולים, בערכו
↑  שם הגדולים, אות מ' סימן ק"ה
↑  הראשון. עיין בשם הגדולים בערכו (א, קד)
↑  פני משה חלק ב' סימן י"ד
↑  שם הגדולים אות י' סימן ש"ס
↑  שם הגדולים, אות י' סימן עא
↑  שם הגדולים מערכת גדולים אות מ [קה] מהר"ר משה בנבנשת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296576005171  VIAF: 97364905   WorldCat (עם VIAF): 97364905
מקסה נורדאו

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1897 פריז
 פטירה:  1991  (בגיל 93 בערך) פריז, צרפת 
 תחום יצירה:  ציור, איור, כתיבה
 זרם באמנות:  אסכולת פריז
 
מַקסָה סימונה נורדאו (לעיתים נכתב מכּסה, נורדוי; Maxa Nordau;‏ 10 בינואר 1897 – 1991) הייתה ציירת, מאיירת וסופרת צרפתייה, בתו של מקס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית.
ביוגרפיה

מקסה נורדאו נולדה בפריז למשפחת נורדאו האמידה, בתם היחידה של מקס נורדאו, רופא יהודי יליד הונגריה, הוגה דעות, נואם, סופר ומבקר אירופאי נודע, ששיתף פעולה עם בנימין זאב הרצל בהקמת התנועה הציונית, ואנה דונס, פרוטסטנטית דנית שהיו לה ארבעה ילדים מנישואיה הראשונים.
נורדאו למדה איור וציור בצבעי שמן ומים בפריז אצל ז'יל אדלר, יהודי שהיה ידיד של אביה, ואצל מסקיטה לופס במדריד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגוררה בספרד יחד עם אביה. בהמשך השתתפה במספר תערוכות – בשנת 1924 בשטרסבורג וב-1931 בפריז. היא לקחה חלק בקישוט ביתן ארץ ישראל בתערוכה הבינלאומית שנערכה בפריז בשנת 1937.
בשנת 1939 השתתפה נורדאו בתערוכה לאמנות צרפתית באנגליה. במהלך מלחמת העולם השנייה היגרה לארצות הברית, שם לקחה חלק במספר תערוכות בניו יורק ולימדה ציור בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת 1946 היא שבה לפריז, שם גם שימשה בתפקיד סגנית-נשיא אגודת הציירים והפסלים היהודים. אהבתה לטיולים הובילה אותה לנסוע לארץ ישראל, מצרים, סוריה, מרוקו, טורקיה ויוון. במהלך מסעותיה היא הרבתה לצייר דיוקנאות ולאייר מספר ספרים.
בשנת 1952 הציגה בתערוכות יחיד בגלריה כץ בתל אביב ובביתן האמנים בירושלים.
הסיפורים שסיפר מקס נורדאו לבתו מופיעים בספרים "אגדות למכּסה" ו"עוד אגדות למכּסה" (במקור בגרמנית). הספרים תורגמו לעברית על ידי דב קמחי, ובתרגום נוסף על ידי עידו בסוק.
נורדאו נישאה למהנדס קלוד גרינבלט, שהיה מבוני נמל תל אביב. בתם של הזוג היא הזמרת והסופרת קלוד-גבריאלה נורדאו.
נורדאו נפטרה בשנת 1991. היא הותירה לאחר מותה מספר רב של דיוקנאות ואיורים שונים. על אף שאכן הייתה צרפתייה, היא נחשבה לחלק ממה שמכונה "אסכולת פריז" – קבוצה של אמנים שאינם צרפתים, שעבדו בפריז לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
מרבית ציוריה היו דיוקנאות, בפרט כאלה של נשים, וההשפעה של מסעותיה הרבים במזרח התיכון ולמדינות ערב אחרות ניכרת היטב בדמויות שהיא מתארת בציוריה. המזרח הקסים את נורדאו, והיא תיארה את הנשים הערביות בצבעים עזים.
נורדאו עסקה גם בנושאים מסורתיים, כגון טבע דומם ונופים. בעבודותיה שילוב מעניין של ריאליזם, פרימיטיביזם, והשפעה של אקספרסיוניזם ופוביזם. במובנים רבים, בעבודותיה היא לכדה את רוח התקופה. מרבית ציורי הנוף שלה מתארים את נופי המזרח, האקלים החם, האדריכלות האסלאמית, ועצי אורן. ציורי הפנים שלה צנועים ופשוטים, אך מלאי חום מקומי. באיוריה היא מבטאת צדדים אחרים של אישיותה, הם בעלי חוש הומור ומעט ילדותיות, ומנוגדים לדיוקנאות הבוגרים והעמוקים שלה.
אוסף על שמה שמור בספרייה הלאומית.
ספריה > איירה

כל בו לתלמיד :(ספר של כיס), בעריכת פ"ז (=פרלמן וז'בוטינסקי), לונדון ופאריס: הוצאת הספר, תרפ"ו-1926.
ספריה > כתבה

Anna und Maxa Nordau, Max Nordau: A Biography, New York: 1943.
הערות שוליים

↑  ארכיון אוסף מקסה נורדאו, בספרייה הלאומית
↑  כל בו לתלמיד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266039205171  BnF: cb129473877 (data)  ISNI: 0000 0000 6069 1860  LCCN: no2012161784  NTA: 297613847  SUDOC: 078627451  VIAF: 88066069   WorldCat (עם VIAF): 88066069
משה בן שלמה מסלרנו

| --- | --- |
 עיסוק:  פילוסוף 
 פטירה:  30 בינואר 1279 
 
רבי משה בן שלמה מסלרנו חי ופעל במחצית הראשונה של המאה ה-13, (נפטר ב-30 בינואר 1279), הוא היה רב ופילוסוף מחכמי איטליה בתקופת הראשונים. המפרש הראשון ל"מורה נבוכים" לרמב"ם.
ביוגרפיה

תאריך לידתו של רבי משה מסלרנו אינו ידוע, אך היסטוריונים מעריכים כי חי במחצית הראשונה של המאה ה-13. תאריך פטירתו נודע בעקבות גילוי קברו בשנת 1963 על המצבה נכתב: "ציון זה של החכם מרנא ר' משה בר שלמה נ"ע שנפטר בט"ו ימים לירח שבט שנת ל"ט לפרט". מעט מאוד ידוע על חייו ופועלו. הוא היה תלמידו של רבי יעקב בן אבא מרי אנטולי ומחסידיו ופרשניו של הרמב"ם, וכן קיים מפגשים ודיונים רבים עם מלומדים נוצריים על הפרשנות למורה הנבוכים וכן על פילוסופיה ועל תאולוגיה נוצרית. בנוסף, לקח חלק פעיל בפולמוס הרמב"ם.
כתביו

ארבעה חיבורים פרי עטו של רבי משה מסלרנו ידועים למחקר: הראשון, הוא הפירוש למורה הנבוכים לרמב"ם – חיבור זה כלל את הפירוש השיטתי, המלא, הראשון לשני חלקיו הראשונים של מורה נבוכים, ונכתב כמה עשרות שנים בלבד לאחר מותו של הרמב"ם. פירוש זה זכה, ככל הנראה, לתפוצה רחבה והוא השתמר באחד-עשר כתבי-יד, אך טרם הובא במלואו לדפוס. החיבור השני של משה מסלרנו הוא מילון מונחים עברי-איטלקי של מושגים פילוסופיים אשר שימשו בסיס לדיוניו הרבים עם המלומדים הנוצריים. תפוצתו של החיבור הייתה גדולה מאוד והוא שימש ככלי עזר ללימוד המונחים הסכולסטיים וההגות הרמב"מית. החיבור השלישי, מאמר האמונה, הוא חיבור פולמוסי מיליטנטי. כתב היד של חיבור זה לא שרד, אולם הוא מוזכר בכתבים אחרים של משה מסלרנו. חיבורו הרביעי, הטענות מכיל תיעוד של ויכוחים ודיונים שניהל רבי משה מסלרנו עם אנשי דת ומלומדים נוצרים אחרים, בעיקר בסוגיות פילוסופיות-תאולוגיות והפרשנות למורה הנבוכים. הוא מאופיין ברמה גבוהה של אינטלקטואליות וראציונליות והוא הניסיון הראשון להתווכח עם עיקרי האמונה הנוצרית בהתבסס על הרמב"ם והפילוסופיה האריסטוטלית.
לקריאה נוספת

Stanislaus Simon - Mose ben Salomo von Salerno und seine philosophischen Auseinandersetzungen mit den Lehren des Christentums, 1931
אשר בנימין - פירוש רבי משה בן שלמה מסלרנו לפרקי הנבואה שבמורה נבוכים לרמב"ם: מהדורה ביקורתית עם מבא והערות, 2005
ליאור יערי-דולב - "וטענתי עליהם" בחינה היסטורית של החיבור "הטענות" לרבי משה בן שלמה מסלרנו, 2015
הערות שוליים

↑  יוסף סירמונטה, "הערותיהם של רבי משה מסלרנו ושל ניכולאוס מייובינאצו למורה נבוכים (חלק א' פרקים נ"ב- נ"ג)", עיון 20, 1969, עמ' 212-240.
↑  ליאור יערי-דולב, "וטענתי עליהם": בחינה היסטורית של החיבור "הטענות" לרבי משה בן שלמה מסלרנו, באר שבע: אוניברסיטת בן גוריון, 2015, עמ' 15-25
↑  אשר בנימין, "פירוש רבי משה בן שלמה מסלרנו לפרקי הנבואה שבמורה הנבוכים לרמב"ם: מהדורה ביקורתית עם מבוא והערות", אוניברסיטת בן -גוריון, 2005
↑  Joseph Sermoneta, Un Glossario Filosofico Ebraico-volgare del Tredicesimo Secolo, Lessico Intellettuale Eruropeo, Istituto di filosofia dell’Universita di Roma, Centero Nazionale delle Ricerche, Rome: Ateneo, 1969
↑  החיבור מוזכר בכתב היד של "הטענות"
↑  Simon Stanislaus, Mose ben Salomo von Salerno und seine philosophischen Auseinandersetzungen mit den Lehren des Christentums, Ohlau: H. Eschenhagen, 1931
↑  משה בן שלמה מסלרנו, הטענות, כתב יד ברסלאו: 59, 1587
| פרשני מורה הנבוכים |
| --- | --- | --- |
| מתרגמים | שמואל בן יהודה אבן תיבון • יהודה אלחריזי • מנדל לפין • יוסף קאפח • מיכאל שורץ • הלל גרשוני |  |
| פרשנים ראשונים | משה בן שלמה מסלרנו • שם טוב בן יוסף אבן פלקירה • אברהם אבולעפיה • יוסף אבן כספי • משה נרבוני • האפודי • אשר קרשקש • זכריה הרופא • מרדכי כומטינו • שם טוב בן יוסף אבן שם טוב • יצחק אברבנאל • דוד בן יהודה מסר לאון • מרדכי יפה  • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד |  |
| פרשנים מהעת החדשה | שלמה מימון • יהודה אבן שמואל • ליאו שטראוס • שלמה אבינר • מפעל משנה תורה |  |
| תרגומים לשפות אחרות | שלמה מונק (צרפתית) • שלמה פינס (אנגלית)  • אלכסנדר אלטמן (גרמנית) • מיכאל שניידר (רוסית) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300269905171  ISNI: 0000 0000 6234 3296  LCCN: n2018031062  VcBA: 495/194103  VIAF: 88932604   WorldCat (עם VIAF): 88932604
מתתיהו רוזין

| --- | --- |

מתתיהו רוזין ומינה ברן בהצגה, סביבות 1949
 לידה:  1916 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 במאי 1950 (בגיל 34 בערך) ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  ישראל 
 
קברו של מתתיהו רוזין בבית העלמין נחלת יצחק
מתתיהו רוזין (1916 – 1 במאי 1950) היה זמר פזמונים, בדרן, מגיש ושחקן עברי בתל אביב בימי היישוב. משחקני התיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו", ומטובי המבצעים של פזמוני נתן אלתרמן.
הערות שוליים

↑  מילות השיר "שיכור" והאזנה לו, באתר זמרשת.
1 2 3  טוביה כרמל, חייו ומותו של אלוף הפזמונאים, מעריב, 14 במאי 1970.
↑  רפאל קלצ'קין, קוראים כותבים: הפזמון חובר ע"י מתתיהו רוזין, מעריב, 22 בדצמבר 1965; מילות השיר "בפתח תקווה הייתי" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  ראו ביקורת: ד. ב. מלכין, על התוכנית השניה ב"לי-לה-לו", משמר, 8 בפברואר 1945.
↑  מובא אצל: מתתיהו רוזין, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
↑  אורי קיסרי, הם חיים באשראי... ומתים במזומן, מעריב, 3 ביוני 1953.
↑  יעקב העליון, מסך ומסכה: ערב "חאלטורה" לחלוץ ה"חאלטוריסטים", מעריב, טור 2, 18 במאי 1969.
↑  דניאל פרסקי, אמריקה – ארץ אוכלת אורחיה, מעריב, 2 ביוני 1950.
↑  מ. רוזן מ"לי לה לו" מת בארה"ב, מעריב, 2 במאי 1950.
↑  מתתיהו רוזין באתר GRAVEZ
↑  על במות הארץ: ערב אזכרה למתתיהו רוזין ז"ל, חרות, 6 ביולי 1950.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601753105171  MusicBrainz: 35a069fe-7794-4307-b83b-12a34ac2c75d  VIAF: 1148036098087972953   WorldCat (עם VIAF): 1148036098087972953
מלחמת מיתרידטס הראשונה

מלחמת מיתרידטס הראשונה (89 - 85 לפנה"ס) הייתה מלחמה שנערכה בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית, הראשונה מבין שלוש התנגשויות בין פונטוס לרפובליקה הרומית.
רקע

המלחמה בין מיתרידטס לרומא הייתה תוצאה בלתי נמנעת של שאפתנותו של מיתרידטס להתפשטות טריטוריאלית באסיה הקטנה, שנהייתה פרובינקיה רומית מאז שאטלוס השלישי מלך פרגמון הוריש אותה לרפובליקה הרומית עם מותו בשנת 133 לפנה"ס. כך ניתנה לרומאים דריסת רגל בצד המערבי של אסיה הקטנה.
ממלכת פונטוס הייתה ממוקמת בפינה הצפונית-מזרחית של אסיה הקטנה, על גדותיו הדרומיים של הים השחור. תחת שלטונו של מיתרידטס הממלכה גדלה והתרחבה צפונה, ושלטה גם על חצי האי קרים ועל קולכיס בצד המזרחי של הים השחור, כמו גם על מספר שטחים מפוזרים בצד המערבי. מטרתו הבאה של מיתרידטס הייתה השטח שבין פונטוס לפרובינקיה הרומית, בעיקר קפדוקיה בדרום ופפלגוניה וביתיניה במערב.
רקע > הסכסוך בין מיתרידטס לניקומדס

בשנת 108 לפנה"ס פלש מיתרידטס לפפלגוניה, יחד עם ניקומדס השלישי מלך ביתיניה. שני המלכים חילקו את השטח ביניהם, והתעלמו מהשגריר הרומי שציווה עליהם לסגת משם.
בשנת 104 לפנה"ס ניצל מיתרידטס את העובדה שרומא הייתה עסוקה במלחמת הקימברים והטווטונים וכבש את גלטיה. כל עוד היה עסוק באויביו הצפוניים, העלים הסנאט עין מהמתרחש באסיה הקטנה. מדיניות זו לא נראתה בעין יפה למריוס. בשנת 103 לפנה"ס השתדל סטורנינוס, מחסידיו של מריוס, לגרום למלחמה על ידי העלבת שליחיו של מיתרידטס ששהו ברומא. בשנת 100 לפנה"ס העביר סטורנינוס חוק שלמראית עין יועד לקדש מלחמה כנגד שודדי הים, אך למעשה נועד לסלול את הדרך להתקפה של מריוס על מיתרידטס. חוקיו של סטורנינוס בוטלו וכתוצאה מכך גם שליחות רשמית למלחמה עם מיתרידטס שרצה בה. למרות זאת יצא מריוס לסיור בקרה באסיה הקטנה בשנת 99 לפנה"ס, בעילה של הקרבת זבח שנדר להקריב לאלה קיבלי במקדש בפסינוס שבפריגיה; אך לא ניתנה לו סמכות רשמית והוא נאלץ להסתפק בדברי נזיפה שאמר למיתרידטס בשיחה פרטית איתו.
בשנת 102 לפנה"ס פלש ניקומדס לקפדוקיה. באותו הזמן נשלטה קפדוקיה על ידי לאודיקה, אחותו של מיתרידטס, שהייתה העוצרת לתועלת שני ילדיה הקטנים (אריארתס השביעי ואריארתס השמיני) עד שיגדלו. ניקומדס נשא לאישה את לאודיקה והשתלט על קפדוקיה. מיתרידטס הגיב בפלישה לקפדוקיה, והביא את הכתר לאחיינו אריארתס השביעי. הסידור הזה נמשך רק שנה אחת, ואז מיתרידטס שם לשליט קפדוקיה כנגד אריארתס את גורדיוס, שרצח את אביו, אריארתס השישי. שני הצדדים נערכו למלחמה, אבל במהלך המשא ומתן שלפני הקרב נרצח המלך הצעיר. מיתרידטס שם את אחד מבניו, אריארתס התשיעי, למלך על קפדוקיה כשגורדיוס משמש כעוצר. כך זה נמשך 4–5 שנים.
שני הטוענים לכתר של קפדוקיה, מיתרידטס וניקומדס, שטחו את טענותיהם בפני רומא. המצב נעשה מסובך עוד יותר, כאשר בערך בשנת 97 לפנה"ס התקוממו תושבי קפדוקיה כנגד מיתרידטס וקראו לשלטון ניקומדס. מיתרידטס הגיב בפלישה נוספת לקפדוקיה, והשיב את בנו לשלטון. ניקומדס ניסה להשיג את תמיכת הסנאט ברומא.
הרומים ציוו הן על ניקומדס והן על מיתרידטס להסיג את כוחותיהם מפפלגוניה וקפדוקיה. קפדוקיה בחרה לעצמה מלך חדש, אריוברזנס הראשון, שאושר על ידי לוקיוס קורנליוס סולה, הנציב הרומאי של קיליקיה (בערך בשנת 95 לפנה"ס).
הסידור הזה נמשך לתקופה קצרה מאוד. בשנת 96 או 95 לפנה"ס נעשה טיגרנס הראשון למלך ארמניה, ואחר כך לחתנו ובעל בריתו של מיתרידטס. בשנת 94 לפנה"ס מת ניקומדס, והוריש את ממלכתו לבנו, ניקומדס הרביעי. כעת היה המצב נוח מבחינת מיתרידטס - נוסף לו בעל ברית חדש, מת יריבו החזק, ורומא הייתה עסוקה לגמרי בפרוץ מלחמת האזרחים באיטליה. בשנת 91 לפנה"ס פלש טיגרנס לקפדוקיה וגירש את אריוברזנס שברח לרומא. מיתרידטס ניסה לרצוח את ניקומדס, וכשהניסיון נכשל הוא פלש לביתיניה.
רקע > משלחת אקוויליוס

למרות מלחמת האזרחים והמצב באיטליה, החליט הסנאט ששני המלכים שהודחו יחזרו לכיסאותיהם, ושלח משלחת שבראשה עמד מניוס אקוויליוס בשביל לוודא זאת. כמו כן, הסנאט ציווה על הנציב של הפרובינקיה אסיה להעמיד את צבאו לרשות אקוויליוס. פעם נוספת התקפל מיתרידטס, ונסוג בלי קרב.
מבלי ששאל ושלא לרצון הסנאט, אקוויליוס דרש מניקומדס שכר בתמורה לכך שהחזיר אותו לכסאו. הסכום שקבע היה גדול מכדי שניקומדס יוכל לשלמו, ולכן אקוויליוס לחץ עליו לפלוש לפונטוס. ניקומדס נענה והתקיף את מיתרידטס. מיתרידטס שלח שליח לאקוויליוס ודרש לרסן את ניקומדס או להרשות לו להתקיף בחזרה. אקוויליוס לא הסכים, ומיתרידטס הגיב בפלישה לקפדוקיה. שוב שלח שליח לאקוויליוס, אך הפעם השליח נעצר ונשלח חזרה למיתרידטס עם מסר שייסוג מיידית מקפדוקיה ולא יתנגד לניקומדס.
סבלנותו של מיתרידטס פקעה ומאחר שהגיע למסקנה שהרומאים מנסים לכפות עליו מלחמה, החליט להנחית את המהלומה הראשונה - פלישה לביתיניה.
מהלך המלחמה

הכוח הצבאי של הרומאים באסיה הקטנה היה מורכב מלגיון אחד בלבד, ולכן לא הייתה ברירה אלא לגייס גדודים מקומיים. הכוח הרומאי חולק לשלושה כוחות: כח אחד בפיקוד אקוויליוס התמקם בדרך הראשית שבין ביתיניה לפונטוס; הכוח השני בפיקוד גאיוס קסיוס, נציב הפרובינקיה אסיה, התמקם בגבול ביתיניה וגלטיה; הכוח השלישי בפיקודו של ק. אופיוס התמקם בהרים של קפדוקיה. גם ניקומדס התקדם עם צבאו לפפלגוניה.
לפי אפיאנוס, כל אחד מהכוחות הרומאיים מנה 40,000 איש, בזמן שלניקומדס היו 50,000 רגלים ו40,000 פרשים. למיתרידטס היו 250,000 רגלים, 40,000 פרשים ו-130 מרכבות חרמש. ככל הנראה כל המספרים הללו מוגזמים, אך בכל זאת אפשר לקבל אינדיקציה שהכוחות הרומאיים היו קטנים יותר ופחות מנוסים מהצבא של מיתרידטס.