stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עם הזרם (סרט)
הערות שוליים

↑  Flow, Box Office Mojo
↑  Pierre Lafouge, “Flow”: an animated film made on Blender, Hollymotion, ‏2024-09-30 (באנגלית בריטית)
↑  Robert Lang, ‘Flow’: Read The Screenplay For The Oscar-Shortlisted Animated Hit With No Dialogue But Plenty To Say, Deadline, ‏2024-12-29 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Marina Richter, Behind the scenes of “Flow”, the hidden gem of this year’s Cannes Film Festival, The European Animation Journal, ‏2024-07-25 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Scott Roxborough, ‘Flow’ Director on the Feline Inspiration Behind His Cat-Focused Animated Environmental Fable, The Hollywood Reporter, ‏2024-10-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Snelling, Grace (2024-11-22). "How 'Flow' turned a $4 million budget into an animated work of art". Fast Company (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2025-01-01.
↑  Gints Zilbalodis’s sophomore feature, Flow, set to world-premiere in Cannes' Un Certain Regard, Cineuropa - the best of european cinema, ‏2024-05-03 (באנגלית)
↑  Jamie Lang, ‘Memoir of a Snail,’ ‘Flow’ Split Feature Honors at Annecy, ‘Percebes’ Wins Best Short, Variety, ‏2024-06-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ottawa International Animation Festival | (באנגלית אמריקאית)
↑  Amid Amidi, 'Flow,' An Edge-Of-Your-Seat Survival Film, Gets U.S. Trailer, Release Date, Cartoon Brew, ‏2024-10-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jordan Moreau, Golden Globes 2025: Complete Winners List (Updating Live), Variety, ‏2025-01-06 (באנגלית אמריקאית)
↑  Lisa Respers France, See who won at the Golden Globe Awards, CNN, ‏2025-01-06 (באנגלית)
↑  AwardsWatch - 2024 International Press Academy Satellite Awards Nominations: ‘The Brutalist,’ ‘Shōgun’ Lead, AwardsWatch, ‏2024-12-16 (באנגלית אמריקאית)
↑  ‘The Wild Robot’ Soars at Annie Awards With Nine Wins; Fire Alarm Interrupts Ceremony, Variety, ‏2025-2-9
↑  The 97th Academy Awards | 2024, www.oscars.org, ‏2025-03-03 (באנגלית)
| פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | שרק (2001) • המסע המופלא (2002) • מוצאים את נמו (2003) • משפחת סופר-על (2004) • וולאס וגרומיט והארנב הקטלני (2005) • תזיזו ת'רגליים (2006) • רטטוי (2007) • וול-E ‏(2008)  • למעלה (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | צעצוע של סיפור 3 (2010) • רנגו (2011) • אמיצה (2012) • לשבור את הקרח (2013) • 6 גיבורים (2014) • הקול בראש (2015) • זוטרופוליס (2016) • קוקו (2017) • ספיידרמן: ממד העכביש (2018) • צעצוע של סיפור 4 (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | נשמה (2020) • אנקאנטו (2021) • גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (2022) • הילד והאנפה (2023) • עם הזרם (2024) |  |
| פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - הנפשה |
| --- | --- | --- |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | מכוניות (2006) • רטטוי (2007) • וול-E ‏(2008) • למעלה (2009) • צעצוע של סיפור 3 (2010) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (2011) • אמיצה (2012) • לשבור את הקרח (2013) • הדרקון הראשון שלי 2 (2014) • הקול בראש (2015) • זוטרופוליס (2016) • קוקו (2017) • ספיידרמן: ממד העכביש (2018) • מיסטר לינק (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | נשמה (2020) • אנקאנטו (2021) • גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו (2022) • הילד והאנפה (2023) ‏•‏‏ עם הזרם (2024) |  |
מאורעות תרפ"א

הפגנות 1 במאי 1921 ביפו. מפגינים ערבים ושוטרים בריטים ברחוב בוטרוס.
מאורעות תרפ"א (כונו גם פרעות תרפ"א) היו סדרה של מעשי רצח, אלימות, ואונס ביהודים, שוד וביזת רכושם, בידי ערבים וקרבות מול הערבים של מגינים יהודים ושל כוחות צבא ומשטרה בריטיים (כולל כוחות אנגלים, הודים וערבים), על רקע דרישת הערבים להקים בית לאומי ערבי בישראל ולמנוע עליה של יהודים לישראל. המאורעות החלו בכ"ג בניסן ה'תרפ"א (1 במאי 1921) והסתיימו לאחר חמישה ימים, ב-6 במאי 1921. האירועים החלו במעשי טבח ביפו בהם נהרגו מירב הקורבנות היהודים, ולאחר מכן בוצעו התקפות על מספר מושבות יהודיות בהן פתח תקווה, רחובות וחדרה. במהלך המאורעות נרצחו 47 יהודים ונפצעו 140. לפורעים הערבים היו 48 הרוגים ו-73 פצועים מירי של הצבא הבריטי ושל מגינים יהודים על התוקפים. היקף המהומות ומעשי הרצח היה הגדול ביותר שידע היישוב העברי עד אז. קדמו להן מאורעות תר"פ, ואף אירועי אלימות קדומים יותר כמו ההתקפה על פתח תקווה ב-1886 ומאורעות יפו ב-1908.
אלימות הערבים דחפה את הבריטים להגדיל את תמיכתם בתביעות הערבים. ב-14 במאי הם הודיעו על הפסקה זמנית של העלייה היהודית. ביוני, הודיע הנציב העליון כי מעתה ואילך תוגבל העלייה היהודית בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית של הארץ, והבטיח כי התושבים ישתתפו בניהול ענייני הממשל. הבריטים הקימו את ועדת הייקראפט במטרה לחקור את הסיבות שהובילו למאורעות. מסקנות הוועדה הובילו לפרסום הספר הלבן הראשון בשנת 1922. בעקבות מעורבות של חיילים יהודים מגדוד "הראשון ליהודה" (בהגנת העיר תל אביב ותושבי יפו) פרקו הבריטים את הגדוד, שהיה נצר לגדודים העבריים.
יש לציין שאמנם מאורעות תרפ"א כנגד היהודים הסתיימו לאחר כמה ימים, אולם מאורעות נוספים המשיכו להתחולל מבלי יכולת של הבריטים להעריך ולמנוע את האירועים.
אחד האירועים הבולטים הוא הטבח שנערך באוכלוסייה הנוצרית בחברון. עד לשנת 1922 התקיימה בעיר חברון קהילה נוצרית קטנה אשר כללה 40 בתי אב, רובם ממוצא יווני אורתודוקסי. קהילה זו הקימה 3 כנסיות בעיר וכן בסיוע הכנסייה הרוסית הוקם מתחם המוסקוביה אשר כלל בית הארחה וכנסייה נוספת. האוכלוסייה המוסלמית לא ראתה בעין יפה את התגברות הצליינות הנוצרית אל האתרים המקודשים, וכן את הבניה וחיזוק הנוכחות בעיר.
בבוקר אחד, עלה המון מוסלמי משולהב וטבח בכל המשפחות הנוצריות שהיו בעיר. ילדים בודדים שניצלו מהטבח הובאו על ידי השלטונות הבריטיים לבתי יתומים בירושלים. מאז חדלה להתקיים קהילה נוצרית בעיר חברון ופסקה הצליינות למערת המכפלה. ניתן היה לראות בטבח בנוצרים סימן מקדם רעות, ולראייה שנים ספורות אחרי הטבח, בשנת תרפ"ט התחולל הטבח ביהודי חברון. כך למעשה הצליח הרוב המוסלמי להעלים את כל המיעוטים אשר במשך שנים שמרו על יחסי שכנות טובה, קשרי מסחר, ואף קשרי חיתון.
במקביל אוכלוסיות נוצריות במרחב הכפרי של חברון החלו לנטוש את הכפרים והיגרו למקומות אחרים.
רקע

ערביי המזרח התיכון התקוממו נגד תוצאות מלחמת העולם הראשונה במזרח התיכון - ההשתלטות הבריטית־צרפתית על האזור. רגש הלאומיות הערבית זקף ראשו ודרש ריבונות. שברון חלומה של הממלכה הערבית של סוריה, פרעות תר"פ, ופצעי ועידת סן רמו שאשררה את הסכם סייקס–פיקו - האחיזה האנגלו-צרפתית בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר, לא העלו ארוכה גם לא בעקבות יוזמתו של שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, לכינוסה של ועידת קהיר במטרה להגיע להסדר ולהרגיע את הרוחות. צ'רצ'יל גם הגיע לארץ ישראל לביקור. כשביקר בארץ ישראל במרץ 1921, פנתה משלחת מטעם הוועד הפועל הערבי לצ'רצ'יל בבקשה לבטל את הקמת הבית הלאומי היהודי שהובטח בהצהרת בלפור, לסגור את שערי ארץ ישראל בפני עלייה יהודית ולהקים בארץ ממשלה לאומית ערבית.
בתגובה לדרישה של המשלחת הערבית הודיע צ'רצ'יל כי ממשלת בריטניה מחויבת לעם היהודי לפי הצהרת בלפור.
במרץ 1921 חודשה ביפו פעילותו של העיתון "פלסטין" שהסית נגד היהודים והתנגד למדיניות הבריטית בסוגיית ארץ ישראל. הסכמת הבריטים להופעת העיתון הביאה את מנהיגי הערבים למסקנה כי הממשלה איתם. דבריו של צ'רצ'יל על הצורך להיזהר מכניסתם של יסודות קומוניסטים ארצה עוררה את המסיתים לקשור את מעשיהם עם פעולה אנטי קומוניסטית. להערכתם "בולשביזם" שהביאו היהודים ממזרח אירופה היה אמור לעורר אהדה לערבים בקרב חוגים שמרניים בבריטניה.
ב-1 במאי 1921 התקיימה בתל אביב תהלוכת פועלים (לציון "אחד במאי") מטעם אחדות העבודה, שקיומה אושר על ידי מושל יפו. אותה שעה יצאה מנווה-שלום, על גבול שכונת מנשייה, קבוצה של חברי המפלגה הקומוניסטית (מופ"ס) נושאים כרזות עם סיסמאות מהפכניות ביידיש. עוזר המושל אסר עליהם ערב קודם לצאת להפגנה, אך הם יצאו להפגין חרף ההוראה. שתי הקבוצות היהודיות התנגשו והחלו חילופי מהלומות. המשטרה הבריטית הפרידה בין הניצים והחלה לרדוף אחרי הקומוניסטים שברחו לכיוון נוה שלום וליפו.
ועדה בריטית קבעה כי בעקבות כך נפוצו בקרב הערבים שמועות שיהודים תקפו ערבים. הקומוניסטים קראו לערבים להתקומם נגד "הכידונים הבריטים" ומסיתים ערבים טענו שהממשלה מפזרת את הפגנותיהם ובאותה שעה היא מתירה ליהודים לצאת בהפגנות מהפכניות. אולם לפי עדויות, המוני ערבים חמושים בברזלים וברובים זרמו ליפו באותו בוקר עוד לפני התהלוכות, וההתנגשות הפנים יהודית שימשה עילה בלבד. הערבים שהתקהלו דרשו נקמה על ערבים שנפגעו בידי יהודים, על אף שלא היו כאלה.
הטבח ביפו > הריגת הסופר יוסף חיים ברנר וחבריו

יהודה יצקר עלה ארצה בשנת 1919 באונייה רוסלן ופגש את בני משפחתו שעלו ארצה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא שכר בית מבודד בתוך פרדס בפאתי אבו כביר והקים שם משק חלב. קומת הקרקע נועדה לעבודה ובה היו הפרות, המספוא ומחבצת החמאה. את התוצרת היה משווק לתל אביב. בקומה השנייה היו מספר חדרים אותם השכיר לדיירי משנה, הסופרים יוסף חיים ברנר, יוסף לואידור, צבי גוגיג (ברגגרין) וצבי שץ שהיה חתנו של יצקר.
עם פרוץ המאורעות, ב-1 במאי 1921 הטילו הערבים מצור על הבית וניסו לפרוץ אליו אבל יוסף לואידור שהיה מצויד ברובה, הניס אותם.
בבוקר 2 במאי 1921 החליטו הנצורים לפרוץ מהבית לכיוון תל אביב. לרוע מזלם היה מול הבית בית קברות שייח' מוראד. לבית הקברות הגיעה באותו הזמן תהלוכת לוויה של נער ערבי שנהרג יום לפני כן במאורעות ביפו. קהל המלווים המוסת נתקל בנסוגים מהבית והתקיף אותם. הסופר יוסף לואידור פתח באש ופצע קשה את אחד המלווים שמת מפצעיו. כמה מהיהודים נרצחו במקלות ובגרזנים ואילו ברנר ושץ נורו למוות. הערבים התעללו בגופת לואידור, ביתרו אותה והעלימו אותה והיא לא נמצאה עד היום. חמישה ערבים שנאשמו ברצח הובאו למשפט אך שוחררו מחוסר ראיות.
הנרצחים היו: הסופר יוסף חיים ברנר - בן 40, הסופר צבי גוגיג (ברגגרין) - בן 25, יהודה יצקר - בן 45, בנו אברהם יצקר - בן 19, הסופר יוסף לואידור - בן 28 והסופר צבי שץ - בן 31. הם נקברו בקבר אחים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הטבח ביפו > בעקבות הפרעות ביפו

אירועי הדמים בנווה שלום וביפו, זעזעו את יהודי הארץ שקיוו להקמת בית לאומי לעם היהודי על פי הצהרת בלפור, ושררה בהם תחושת "פעמי המשיח" מאז מינויו של הרברט סמואל כנציב העליון ביוני 1920. תל אביב, שהייתה בראשיתה שכונה של יפו, הוכרזה ב-11 במאי כ"מועצה עירונית" (Township) עצמאית, בהוראת הנציב. וכבר ב-8 במאי החלה פעילותה של משטרה עירונית בפיקודו של חיים הלפרין. "ועד ההגנה של תל אביב" התארגן לפעולה ב-2 במאי, בראשותו של פנחס רוטנברג. הייתה זו ראשית פעילותו הממשית של ארגון "ההגנה" שעל הקמתו הוחלט ביוני 1920 בכינוס אחדות העבודה בחוות כנרת. כ-9,000 פליטים יהודים שעזבו את יפו בימי הפרעות וסירבו לחזור ולהתגורר בה עם סיומם עברו לתל אביב והתפצלו בין "חברת נווה-שאנן" אשר עתידה הייתה להקים את שכונת נווה שאנן לבין "אגודת מחוסרי הדירות" של חיים בוגר (בוגרשוב) אשר הקימה את שכונת נורדיה על קרקעות קרן קיימת לישראל. גידול האוכלוסייה הביא לתנופת בנייה ופיתוח של העיר אשר מנתה בסוף 1922 כ-12,000 תושבים.
ההתקפה על פתח תקווה

כשהגיעו לפתח תקווה הידיעות על המאורעות ביפו, התכנסו ראשי המושבה ובחרו בוועד הגנה בראשותו של אברהם שפירא. צעירי פתח תקווה מחנה יהודה ועין גנים נקראו לדגל והמושבה נערכה לקראת הבאות בשלושה קווי הגנה:
הקו הראשון קו הגבול של המושבה עליו הגנה פלוגת רוכבים חמושים שהייתה אמורה לבלום את התוקפים בשדות פתח תקווה.
קו ההגנה השני הקיף את כל המושבה וממנו אסור היה למגינים לסגת .
קו הגנה פנימי במרכז המושבה שנועד להגן בעיקר על הנשים הילדים והזקנים, שהתבקשו להתרכז במבנים מבוצרים כיקב פרידמן בו מצאו מקלט רבים מבני המושבה.
אולם ספריית המושבה הוסב לבית חולים כדי לקלוט את נפגעי ההתקפה הממשמשת ובאה. בני נוער גויסו כקשרים להעברת ידיעות באמצעות סימני דגלים, וברחבי המושבה הוצבו מתנדבים להגנה ושמירה על הסדר.
הסימנים להתקפה הממשמשת ובאה הפכו מוחשיים כשבבוקר יום שני בשניים במאי 1921 נצטוו כל הפועלים הערביים בכפר סבא לחזור לכפריהם, מהם נודע כי מתוכנן טבח המוני. המושבה כפר סבא הותקפה בשעות הלילה, מגיניה הצליחו להדוף את התוקפים, אך החליטו לפנות באופן מיידי את המושבה ולעבור לעין חי (כיום כפר מל"ל) הסמוכה.
בעקבות האירועים פנו מתיישבי כפר סבא ועין חי לוועד ההגנה בפתח תקווה וביקשו את עזרתם בהגנה.
מאחר שלא היה בכוחם של מגיני פתח תקווה להחיש עזרה מחוץ למושבה הציעו למתיישבי כפר סבא ועין חי למצוא מקלט בפתח תקווה. לאחר דיונים קיבלו המתיישבים את ההצעה.
ביום שלישי בבוקר בשלושה במאי1921 יצאה מפתח תקווה שיירת עגלות ריקות מלווה במשמר של רוכבים כדי לחלץ את תושבי כפר סבא ועין חי ולפנות את רכושם
בערב שבה השיירה לפתח תקווה ובדרכה הותקפה ביריות אך איש לא נפגע. עין חי וכפר סבא נבזזו, חרבו והועלו באש.
הידיעות השונות הגיעו במהלך חודש אפריל אודות התקפה ערבית מתוכננת על פתח תקווה התאמתו.
. ביום חמישי בבוקר החמישה במאי 1921 הוקפה המושבה על ידי מאות כפריים ערבים חמושים שחלקם בזז את עדר הפרות שרעה בחלקה הצפוני של המושבה.30 פרשים חמושים בפיקודו של אברהם שפירא יצאו להדפם ולאחר שעתיים אזלה תחמושתם והם ספגו אבדות רבות.הקריאות הנואשות להתערבות הצבא הבריטי גרמו לתפנית בקרבכוח צבא שנחלץ לעזרת המגינים, הדף את הפולשים והסב להם אבדות כבדות.
סיום הקרב בצפון המושבה היווה אות פתיחה למערכה בדרומה .בעקבות השקט ששרר לאחר הקרב בצפון המושבה העריכו מפקדי התוקפים כי המושבה נכבשה .כשעה לאחר תום הקרב החלו פורעים ובראשם ערביי יהודייה לנוע צפונה ,מצוידים בעגלות משא לאיסוף שלל ,ופחי נפט להצתת בתי המושבה.
מולם עמדו חמישה לוחמים ונער חמושים בשלושה רובים.
ההתקפה נהדפה על ידי כוח צבא בריטי שהסתייע במטוס אשר הטיל פצצות על התוקפים.
המושבה פתח תקווה ניצלה הודות לגבורת מגיניה והיחלצות הצבא הבריטי לעזרתה.
בהתקפה נהרגו 28 ערבים ו-4 יהודים.
בני המושבה שנפלו בקרב: אבשלום גיסין, חיים צבי גרינשטיין, נתן רפפורט וזאב אורלוב הונצחו בשתי אנדרטאות. האחת הממוקמת כיום מול בנין העירייה נושאת את הנוסח "שהקריבו את חייהם על מזבח מולדתם ביום כ"ז ניסן תרפ"א (05/05/1921),ובשנייה המוצבת במתחם "יד לבנים" מצוטט הפסוק "הצבי ישראל על במותיך חלל"(שמואל ב' פרק א' פס' י"ט)
כשלושים שנה היה יום כ"ז בניסן היום בו ציינה פתח תקווה את גבורת מגיניה והדיפת המתקפה על המושבה ,כשמיתוס תל חי תר"פ 'מאפיל על מאורעות פ"ת תרפ"א. עד לקביעת כ"ז בניסן כיום הזיכרון לשואה ולגבורה, בכל שנה בתאריך זה נערכה עצרת זיכרון לחללי הקרב בתרפ"א, התקיימו תהלוכות ובתי הספר הושבתו מלימודים. קביעתו של יום זה כיום הזיכרון לשואה ולגבורה הובילה במרוצת השנים לביטולו של יום הזיכרון החגיגי. את מקומו תפס יום האבל הלאומי.
ההתקפה על חדרה

באותם הימים חדרה הייתה מושבה בת 600 נפש. בליל 6 במאי 1921 התאספו בטולכרם פלחים מזוינים מכל הסביבה והמסיתים סיפרו להם כי היהודים שוחטים נשים וטף ביפו. עם שחר יצא ההמון בדרך לחדרה. ועד ההגנה החל לרכז נשק וקבע עמדות הגנה חפורות בגבול המושבה. הערבים הגיעו למושבה מצד דרום -מזרח ומספר בתים נעזבו. המגינים ירו על הערבים ולא נתנו להם להתקרב למרכז המושבה. חלק מההמון פשט על הבתים שנעזבו והעלה מספר בתים באש, בהם בית פיינברג.
בינתיים הגיעו בבהלה שליחים מהמושבה לתחנת הרכבת חדרה מזרח, שם חנו כוחות הצבא הבריטי, והזעיקו עזרה. בשעה 11:00 הגיע למקום מטוס בריטי שהבחין ב-500 ערבים מתקדמים לעבר המושבה. הטייס זרק עליהם מספר פצצות ופתח עליהם באש מקלע. ב-12:30 הוא חזר שוב והבחין בערבים בוזזים בתים. הוא פתח עליהם באש והם נסו בבהלה כשהם סוחבים את שקי הביזה.איש מבני המושבה לא נפגע. 14 בתים נבזזו ושנים הועלו באש.
עומר אל-ביטאר, נשיא האגודה המוסלמית-נוצרית ביפו, יצא עם נכבד נוסף מעירו לאזור טולכרם–קלקיליה כדי לְהָזֵם את השמועות שנפוצו שם על כך שהיהודים ביפו הורגים ערבים.
ההתקפה על רחובות

ב-6 במאי 1921 התאסף ברמלה המון חוגג לחגיגות נבי צאלח. השלטונות הבריטיים הרשו את קיום החגיגה לאחר שנכבדים ערביים ערבו להתנהגותו של ההמון.
המושבה רחובות התכוננה להתקפה. חולק נשק למגינים ונבנו עמדות הגנה בנקודות השולטות על מבואות המושבה. אחת העמדות הייתה בבית סלוצקין, בנין קיצוני בצפון המושבה, ששלט על הדרך לרמלה. המפקדה הייתה בביתו של משה סמילנסקי שהיה מפקד ההגנה ברחובות.
עם סיום החגיגה ברמלה החלו מסיתים לעורר את קהל החוגגים לפנות לעבר רחובות. בשעה 14:00 הגיעו המוני הערבים לצפון המושבה בצעקות "עליהום" ו-"איטבח אל יאהוד". בהגיעם למרחק של כמאה מטר מבית סמילנסקי, פתחו עליהם המגינים באש. כמה מהם נהרגו ונפצעו והשאר נמלטו בבהלה. מתושבי רחובות לא נפגע איש.
בעקבות המאורעות

היקף המהומות היה הגדול ביותר שידע היישוב עד אז. מודיעין ההגנה לא חזה את פריצתן ולא היה מוכן לכך. זה מסביר את הנפגעים הרבים ביפו. המושבות לעומת זאת נערכו להגנה והדפו את הערבים בנפגעים מעטים.
הצבא הבריטי מנע בפעילותו את הריסת המושבות חדרה ופתח תקווה. ביפו נעצרו אנשים רבים, שנשפטו על ידי בית משפט מיוחד שהוקם והיה מורכב משלושה שופטים. מספר אניות בריטיות הוזעקו לארץ ישראל, הראשונה הגיעה ליפו ב-5 במאי. בתחום יפו ותל אביב הוכרז על משפט צבאי ונאסרה נשיאת נשק. כוחות הצבא תוגברו על ידי יחידות ממצרים. קנסות קולקטיביים הוטלו על טולכרם, קאקון, כפר סאבא הערבית ושבטי ואדי אל-חוארת ואבו כישכ, בסך 6,000 לירות מצריות על כל כפר. הקנס הקיבוצי, המאסרים והחיפושים שנעשו על ידי הצבא הבריטי בנפת טולכרם, גרמו לירידה בהתלהבות הלאומית באזור.
ב-14 במאי הורה הנציב העליון על הפסקה זמנית של העלייה היהודית ואף עיכב את בואם של 150 עולים שכבר היו בדרכם לארץ ישראל. ב-3 ביוני, יום הולדת המלך, נשא הנציב נאום, בו קבע כי מעתה ואילך תוגבל העלייה היהודית בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית של הארץ, והבטיח כי התושבים ישתתפו בניהול ענייני הממשל. נאומו ביטא באופן רשמי את מדיניות ממשלת בריטניה ואושר על ידי הקבינט והפרלמנט הבריטי.
בעקבות המאורעות הקימו הבריטים את ועדת הייקראפט במטרה לחקור את הסיבות שהובילו למאורעות. מסקנות הוועדה הובילו לפרסום הספר הלבן הראשון. כמו כן בעקבות מעורבות של חיילים יהודים מגדוד "הראשון ליהודה" (בהגנת העיר תל אביב) פרקו הבריטים את הגדוד, שהיה נצר לגדודים העבריים.
מאורעות תרפ"א נתנו דחיפה גדולה לכיוון הרעיון של עבודה עברית, במיוחד במושבות הגדולות פתח תקווה, חדרה, רחובות וראשון לציון.
מאורעות ב' בנובמבר

המועד השנתי של הצהרת בלפור ב-2 בנובמבר, היה למועד תהלוכת מחאה שנתית של התנועה הלאומית הפלסטינית. בתהלוכת המחאה השנתית של 1921, התפרעו ערבים חמושים בעיר העתיקה בירושלים, בדומה לפרעות תר"פ בפסח שבשנה הקודמת. הפורעים פרצו לבתי משפחות פגעו בהם ובזזו את בתיהם. בפעם זו נתקלו הפורעים בהתנגדות שכללה גם ירי לעברם והאירוע הסתיים לאחר מספר שעות. חמישה יהודים וערבי אחד נהרגו. בין ההרוגים היו יששכר דב זלטוביצקי, שמש בית הכנסת של ישיבת תורת חיים אשר נפגע מפצצה שהושלכה לחצר הישיבה ולאחר מכן נגרר ממנה ונדקר למוות. אברהם מסנר ואהרון אריה פריינד שנרצחו בפתח מלון אמדורסקי, דוד ישעיהו כהן דרעי שנרצח בביתו לעיני משפחתו. שמונה יהודים וארבעה ערבים נפצעו קשה.
בשל משכו הקצר של האירוע, הוא לא זכה לתהודה רבה. כ-40 איש נעצרו חלקם נשפטו למאסר או קנסות והיתר שוחררו. שלושה מהנשפטים בהם שוטר יהודי שחש להגנת התושבים נשפטו ל-6, 10 ו-11 שנות מאסר. לאחר ערעור משפטי, גזר דינם בוטל.
לקריאה נוספת

בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, כרך ב', חלק ראשון, תל אביב: הוצאת מערכות, 1975.
יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה'הגנה' , ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 25.
הערות שוליים

↑  נועה קושרק, עדות אישית מפרעות תרפ"א: "כשני מאות שודדים התפרצו להחנות", באתר הארץ, 3 בספטמבר 2010
↑  תיאור דוקומנטרי שנעשה על ידי הבריטים+ מפקד אוכלוסין שנעשה בעיר.
↑   יובל מלחי, פרק 87: מאורעות תרפ"א, באתר "קטעים בהיסטוריה", 17 בדצמבר 2013, החל מתזמון 07:00.
↑  יעקב פניגשטיין, בתי וורשא, סיפורה של משפחת פניגשטיין ממתיישבי יפו בראשית המאה ה-20, רמת גן, הוצאה פרטית, 2000.
↑  תומר דרור, ‏ראשיתה של קבוצת קדם ושילובה בארגון ההגנה בתל־אביב, מערכות, דצמבר 2020
1 2 3 4  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 106–107.
↑  אריה סמסונוב. "כך נוסדה נוה שאנן", הקבלן והבונה, 1967, עמ' 140.
↑  יעקב יערי (פולסקין) ומרדכי חריזמן (ע), ספר היובל למלאת חמישים שנה ליסוד פתח תקווה, תל אביב: ועדת היובל שעל יד המועצה המקומית, תרפ"ט, עמ' תקפ"ו
1 2  ההתנפלות על כפר־סבא ועין חי, הפועל הצעיר, 13 במאי 1921, עמ' 9
↑  ספר היובל, עמ' תקפ"ז
↑  ההתנפלות על פתח תקוה, הפועל הצעיר, 13 במאי 1921, עמ' 9
↑  ברוך אורן (ע), שנותיהם היפות, כרך ג', ועד ארגון ההגנה בפתח תקווה והסביבה, תשמ"ג, עמ' 68
↑  יהודה ואלך ופרחיה כהן (ע), לא על מגש של כסף, ירושלים: כרטא ומשרד הביטחון ההוצאה לאור, 2000, עמ' 33
↑  שנותיהם היפות, עמ' 68
↑  כובשים ובונים, עמ' 89
↑  שמיר אילנה (ע), גלעד אנדרטאות לנופלים במערכות ישראל, משרד הבטחון ההוצאה לאור, 1989, עמ' 322
↑  שמיר אילנה, הנצחה וזכרון, ת"א: עם עובד, 1977, עמ' 24
↑  ישראלה קומפטון, "רחובות - אתרים ומסלולים", הוצאת עירית רחובות, מהדורה שנייה 1995
↑  מצב העבודה במושבות יהודה ושומרון, הפועל הצעיר, 7 ביולי 1921
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529253305171  LCCN: sh85069239 
לוח זיכרון שהציבה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל על "בית החלוץ" ברחוב יפת 34 ביפו לזכר 14 הנרצחים
מצבת אחים בבית הקברות טרומפלדור לקורבנות פרעות תרפ"א ביפו ובסביבותיה
יוסף חיים ברנר, מהרוגי מאורעות תרפ"א
בית קברות שייח' מוראד, וברקע בית הנוער העובד והלומד (2009)
חנוכת אנדרטה לחללי מאורעות תרפ"א 1921 במקומה הראשוני, צומת רחוב פינסקר פינת רחוב אבשלום גיסין. 1946
הרס בבית יהודי בחדרה שנבזז על ידי הפורעים
אריה לבבי

אריה לְבָבִי (3 ביוני 1912, י"ח בסיוון ה'תרע"ב – 1 בפברואר 2009, ז' בשבט ה'תשס"ט) היה דיפלומט ישראלי ומנכ"ל משרד החוץ.
חייו

לבבי נולד בשם אריה לייבמן בווילנה שבליטא, ובעקבות מהפכת 1917 עבר עם משפחתו לגרמניה, בה היה פעיל בתנועת "הבונים" ולמד פילוסופיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטאות דנציג והיידלברג. בשנת 1932 עלה לארץ ישראל, וב-1935 סיים לימודי מוסמך בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת התיזה שכתב זיכתה אותו בפרס אחד העם. בין השנים 1936–1938 עסק בנוטרות והיה חבר מערכת "דבר". לאחר מכן יצא בשליחות הסתדרות העובדים הכללית ומרכז "החלוץ" למספר חודשים לגרמניה, כדי לשכנע את יהודיה לעזוב. ב-1938 הוא גורש, כשעל צו הגירוש חתם אדולף אייכמן.
בשובו לארץ החל לעבוד במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. עם קום המדינה הצטרף למשרד החוץ. בתפקידו הראשון שימש מנהל בפועל של מחלקת מזרח אירופה, ועם פתיחת צירות ישראל בברית המועצות שימש בה יועץ מקצועי לצירים גולדה מאירסון ומרדכי נמיר. עם חזרתו מונה למנהל מחלקת מזרח אירופה ושימש בתפקיד עד מינויו לסמנכ"ל המשרד. בשנת 1952 היה חבר משלחת ישראל לעצרת ארגון האומות המאוחדות. בין השנים 1954–1958 כיהן כציר ישראל ביוגוסלביה וישב בבלגרד.
בשנת 1958 מונה לשגריר ישראל בארגנטינה ושגריר לא תושב בפרגוואי. בתפקיד זה חתם במאי 1960 על הסכם הסגרה בין ישראל וארגנטינה, ימים ספורים קודם לחטיפתו של אדולף אייכמן על ידי המוסד. בעקבות מקרה זה הוכרז כפרסונה נון גראטה והושב לארץ. לאחר מכן מונה לסמנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1965 מונה למנכ"ל משרד החוץ. לבקשתו סיים את תפקידו בשנת 1968 ומונה לשגריר ישראל בשווייץ, תפקיד שבו כיהן עד 1975. נפטר בפברואר 2009 ונקבר בהר המנוחות.
מרים הנביאה

| --- | --- |

  וַתִּקַּח מִרְיָם הַנְּבִיאָה אֲחוֹת אַהֲרֹן אֶת הַתֹּף בְּיָדָהּ וַתֵּצֶאןָ כָל הַנָּשִׁים אַחֲרֶיהָ בְּתֻפִּים וּבִמְחֹלֹת.  — שמות, ט"ו, כ'  ציור מעשה ידי אנסלם פוירבאך משנת 1862. מוצג בגלריה הלאומית הישנה בברלין
 לידה:  מצרים העתיקה
 פטירה:  קדש ברנע
 אב:  עמרם 
 אם:  יוכבד 
 בן זוג:  כלב בן יפונה / עוזיאל בן קהת
 עיסוק:  נביאה 
 
מִרְיָם הנביאה היא דמות מקראית, בת עמרם ויוכבד, משבט לוי, אחות אהרן ומשה. נמנית עם שבע הנביאות שקמו לישראל.
מקור ומשמעות שמה

במצרית קדומה פירוש השם הוא "אהובה", ובמחקר המקראי משערים שזה המקור לשמה.
בסדר עולם דרשו שנקראה כך מכיוון שכבר בעת לידתה המצרים מיררו את החיים של עם ישראל במצרים:"על שם מירור". ייתכן ששמה סימל את המרי שלה כלפי המצרים, כאשר היא השתתפה בהתנגדות לגזירת רצח הבנים של פרעה ושמרה על משה בתיבה. יש שהדגישו את היות השם בעל שורש משותף עם "הרמה".
ילדותה של מרים הנביאה

במסורת חז"ל הייתה מרים האחות הבכירה שבמשפחה. לפי חזיונות עמרם נולדה 122 שנה אחרי ירידת יעקב למצרים, לפי המדרש נולדה 123 שנה אחרי הירידה למצרים. המסורת מספרת כי בעת גזרת פרעה "כָּל-הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ", החליט עמרם שמוטב להתגרש מהנשים כדי שלא ייולדו תינוקות. בגמרא נאמר:
וילך איש מבית לוי - להיכן הלך? אמר רב יהודה בר זבינא: שהלך בעצת בתו. תנא: עמרם גדול הדור היה, כיון שגזר פרעה הרשע כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו, אמר: לשווא אנו עמלין! עמד וגירש את אשתו, עמדו כולן וגירשו את נשותיהן. אמרה לו בתו: אבא, קשה גזירתך יותר משל פרעה, שפרעה לא גזר אלא על הזכרים, ואתה גזרת על הזכרים ועל הנקיבות! ... עמד והחזיר את אשתו, עמדו כולן והחזירו את נשותיהן.
בהקשר ללידת משה והשלכתו ליאור מופיע מדרש נוסף המתאר את נבואת מרים: מרים הייתה מתנבאה ואומרת: "עתידה אמי שתלד בן, שיושיע את ישראל. ובשעה שנולד נתמלא כל הבית כולו אורה. עמד אביה ונשקה על ראשה אמר לה: בתי, נתקיימה נבואתיך. וכיון שהשליכוהו ליאור, עמד אביה וטפחה על ראשה ואמר לה: בתי היכן נבואתיך?"
לפי המסופר בספר שמות, פרק ב' אחות משה (לא נאמר במפורש שמה) היא זו אשר צפתה על משה ביאור, ראתה את בת פרעה אוספת אותו והציעה לה כמינקת את אמה:
וַתֵּתַצַּב אֲחֹתוֹ, מֵרָחֹק, לְדֵעָה, מַה-יֵּעָשֶׂה לוֹ... וַתֹּאמֶר אֲחֹתוֹ, אֶל-בַּת-פַּרְעֹה, הַאֵלֵךְ וְקָרָאתִי לָךְ אִשָּׁה מֵינֶקֶת, מִן הָעִבְרִיֹּת; וְתֵינִק לָךְ, אֶת-הַיָּלֶד. וַתֹּאמֶר-לָהּ בַּת-פַּרְעֹה, לֵכִי; וַתֵּלֶךְ, הָעַלְמָה, וַתִּקְרָא, אֶת-אֵם הַיָּלֶד.
זיהויה כפועה המיילדת

לפי מסורת חז"ל הייתה מרים אשת איש ומיילדת, לעיתים מתוארת כאמו של חור, לעיתים כאשתו של כלב בן יפונה תחת השמות אפרת או עזובה, ולעיתים כסבתו של בצלאל. לפי חזיונות עמרם, נישאה מרים לעוזיאל בן קהת כשהייתה בת 30, שנה לפני מות אביה.
שפרה ופועה, המיילדות העבריות שלא צייתו לפקודת פרעה להמית את הזכרים – מזוהות על ידי חז"ל כיוכבד אם משה, ומרים אחות משה.
כך נאמר בגמרא: "שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה? שמשפרת את הולד; דבר אחר: שפרה - שפרו ורבו ישראל בימיה. פועה - זו מרים, ולמה נקרא שמה פועה? ... שהייתה פועה ברוח הקודש, ואומרת: עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל". וכן מסביר רש"י: פועה - זו מרים שפועה ומדברת והוגה לוולד כדרך הנשים המפייסות תינוק.