גטו קישינב
חיסול הגטו > שיירות המגורשים מהגטו

על כוונת השלטונות לגבי המגורשים אפשר ללמוד משתי הוראות. על פי הוראה, שהעביר קולונל יון פאלאדה, חייבים לשלוח ז'נדרם יומיים לפני מעבר שיירה, כדי שיעבור על מסלול השיירה ויכין כל 10 קילומטרים, בעזרת הז'נדרמריות המקומיות והנוער לפני הגיוס, בורות בגודל שיכול להכיל מאה גופות כל אחד. הבורות נועדו לקבורת היהודים שלא יהיו מסוגלים לנוע בקצב של השיירה או שחלו - ביהודים אלה צריך לירות ולהשליך לבורות. ההוראה השנייה הייתה קביעת מסלול העברת יושבי הגטו לטרנסניסטריה, המסלול שנבחר היה המסלול הארוך ביותר, שהוביל מקישינב לדניסטר, במקום לנוע במסלול בן 15 קילומטרים, עד למעבר ודול-לוי-וודה, בחרו להצעיד את היהודים במסלול בן 90 קילומטרים, צפונה לכיוון רזינה, מתוך כוונה להיפטר בדרך מכמה שיותר יהודים.
הרשויות החליטו שההובלה הראשונה תצא מהגטו ביום הכיפורים. באותו בוקר נכנסו לגטו מאות עגלות רתומים לסוסים. כשהיהודים שמעו על התוכנית ברחו רבים מהם. מפקד הגטו ועוזריו ניסו להרגיע את היהודים והבטיחו שלא יקרה להם שום דבר רע ושפינוי הגטו נועד לטובתם. ראש הוועד הצליח לדחות את הפינוי בכמה ימים. בינתיים נשלחה הודעה דחופה למנהיגים היהודים בבוקרשט בבקשה לעזרה. מאות מברקים, שנוסחו בשפה נסתרת ( "אבא חולה מאוד - שלח תרופות מיד") נשלחו לפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה ולקרובי משפחה בבוקרשט. שיירת היהודים הראשונה יצאה מהגטו ב-4 באוקטובר, בסוכות. 1600 אנשים הובלו בעגלות בכביש שבין אורחיי ובין רזינה, לכיוון הדניסטר. כשהעגלות עזבו את קישינב היהודים נצטוו לרדת מהעגלות ל"בדיקות רפואיות". פקידי הבנק הלאומי הרומני נשלחו לשם וביקשו מכל היהודים לסחור בכל חפצי הערך שלהם תמורת כסף מיוחד שניתן להשתמש בו רק בשטחים הכבושים וזאת תחת האיום שמי, שינסו להסתיר את חפצי הערך שלהם, ימותו. כך נשדדו היהודים מכל חפציהם הנותרים.
לא ידוע מה בדיוק היה גורל המשלוח הראשון, ליהודים שנותרו בגטו נאמר על ידי קצין רומני ממוצא גרמני, שעקב אחר ההובלה, שכולם נורו למוות, כשחצו את הדניסטר, חלקם אפילו הושלכו ישירות לנהר.
מועצת הגטו ניסתה בשיטות שונות לעכב גירוש היהודים. הם קיוו שאחיהם בבוקרשט יצליחו לבטל את רוע הגזרה. הם הצליחו להקטין את מספר המגורשים בכל משלוח. דוקטור פילדרמן שלח מכתב ליון אנטונסקו בתאריך 11 באוקטובר 1941, בו תיאר את כל המתרחש בגטו כולל הגירושים. הוא סיים במשפט הבא: "זהו מוות, מוות של חפים מפשע, שכל אשמתם היא היותם יהודים". תשובתו של אנטונסקו הגיעה במהירות ופורסמה בכל העיתונים הרומנים ב-19 באוקטובר 1941. לפי התשובה, היהודים היו אשמים בכל הפשעים, כולל מסירת בסרביה לברית המועצות.
במהלך אוקטובר 1941 נמשכו הגירושים מהגטו. מדי יום עזבו מאות יהודים את הגטו בטורים ארוכים לכיוון טרנסניסטריה. נציגי הבנק הלאומי הרומני נכחו תמיד, כדי לאסוף את חפצי הערך, שנותרו לפני שהמגורשים המשיכו במסעם. בדרך, הז'נדרמריה תקפה את היהודים. היו מאות יהודים מתים בצד הדרך. הם הגיעו במשלוחים הראשונים. החולים, הקשישים והילדים פיגרו מאחור והם נורו על ידי הז'נדרמריה. חקלאים המתינו בצד הדרך כדי לשדוד את היהודים. לפעמים האיכרים "קנו" את היהודים המתים או אפילו לפני מותם, מהז'נדרמרים. האיכרים לקחו את כל הבגדים מהגופות.
המשלוחים האחרונים שעזבו את הגטו היו, על פי הצו הסודי 24206, שבוצע על ידי בטליון 20, מקלעים, ב-25 באוקטובר 1941 – 1004 יהודים, בעזרת 123 עגלות וב-31 באוקטובר – 257 יהודים, בעזרת 80 עגלות. העגלות שמשו להובלת החולים וכל האחרים הלכו ברגל. פדרציית המועצות היהודיות שלחה עורך דין נוצרי בשם מושאט בתקווה שיוכל לעצור את הגירושים. ב-30 באוקטובר הוא שלח דוח קצר לבוקרשט: "הפסדתי בתיק. כל הלקוחות שלי נמצאו אשמים... "
הגטו לא חוסל לחלוטין גם לאחר תאריך זה. קורבנות חדשים הובאו כאשר הגטו המשיך להיות המקום המרכזי עבור יהודים מבסרביה שהצליחו להסתתר עד אז בעיר, בקרבת מקום או בעיירות רומניות. הרחובות שבהם חיו היהודים, כמו גם הגטו עצמו, נראו כאילו עברו אסון טבע. הרחובות היו ריקים והבתים נפרצו על ידי גנבים. בתי הכנסת נהרסו וספרי תורה קרועים היו פזורים ברחוב. עד מהרה הצליחו הרשויות לאסוף 200 יהודים בגטו. במאי 1942 הורה המפקד הצבאי של העיר, גנרל קונסטנטין וויקולסקו, לחסל את כל היהודים מהגטו. זה היה אמור להיעשות עד 21 במאי - יום מיוחד בשנה לקונסטנטין הקדוש ולהלנה הקדושה. באותו יום כולם הובאו למרכז השליטה, שם חיפשו עליהם ביסודיות אחר חפצי ערך. אחר כך הם הועלו על קרונות רכבת ונשלחו לטרנסניסטריה.