stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שפות אומוטיות
הערות שוליים

↑  Güldemann, Tom (2018). "Historical linguistics and genealogical language classification in Africa".  In Güldemann, Tom (ed.). The Languages and Linguistics of Africa. The World of Linguistics series. Vol. 11. Berlin: De Gruyter Mouton. pp. 58–444. doi:10.1515/9783110421668-002. ISBN 978-3-11-042606-9.
↑  Blažek, Václav. 2008. A lexicostatistical comparison of Omotic languages. In Bengtson (ed.), 57–148.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545913105171  GND: 4224018-9  SUDOC: 030404363 
מיון השפות הכושיות והאומוטיות בתוך משפחת-העל האפרו-אסיאתית
פיליפ הראשון, רוזן הנאו-מינצברג

פיליפ הראשון, רוזן הנאו-מינצברג המכונה פיליפ הצעיר (בגרמנית: Philipp I. von Hanau-Münzenberg;‏ 20 בספטמבר 1449 – 26 באוגוסט 1500) היה רוזן הנאו בין השנים 1452 – 1458, אז חולק המחוז בינו לבין דודו, פיליפ הזקן. פיליפ הצעיר שלט החל מאז במחוז הנאו-מינצברג עד מותו.
ילדות

פיליפ הראשון נולד בטירת ווינדקן (כיום נידראו) לרוזן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו, והרוזנת פלטין מרגרט ממוסבאך, והוטבל בכנסייה המקומית. סנדקיו היו:
ריינהרד מקליבס, או על פי מסורת אחרת, ריינהרד מקלין, הדיקן ממיינץ.
קונו מבלדרסהיים, אב המנזר בזליגנשטט.
קתרינה מקרונברג, אשת פרנק ה-12 מקרונברג (1414–1490).
בשנת 1452 מת אביו, ריינהרד השלישי, לאחר שלטון שנמשך עשרה חודשים בלבד. פיליפ היה אז בן ארבע שנים, ונצרך לאפוטרופסות. משנת 1452 עד לחלוקת המחוז בשנת 1458, היה תחת אחריות מועצת עוצרים, שכללה את סבו (אב אמו) הרוזן פלטין אוטו הראשון ממוסבאך, סבתו (אם אביו), קתרינה מנסאו-בילשטיין, ודודו היחיד, פיליפ הזקן. משנת 1458 עד 1467, פיליפ הזקן היה האפוטרופוס והעוצר הבלעדי. בשנת 1467 הגיע פיליפ הצעיר לבגרות.
לא ידוע יותר מכך על ילדותו.
חלוקת המחוז > הסיבה לחלוקה

בעת שירש פיליפ הצעיר את הרוזנות, היה הוא בן ארבע שנים בלבד והדבר הציב בפני משפחת הנאו דילמה:
הם יכלו לציית לחוק העדפת הבן הבכור שחוקק בהנאו בשנת 1375. פירוש הדבר היה לקוות כי פיליפ הצעיר יחיה עד גיל בוגר, יתחתן ויביא ילדים, שימשיכו את השושלת. יתרון האפשרות הוא שכל רכוש המשפחה יישאר בידו. אך מצד שני סיכון שהשושלת עלולה לגווע, אם פיליפ הצעיר ימות ללא יורש זכר.
לחלופין, המשפחה יכולה להתעלם מהחוק הנ"ל ולאפשר ליורש הבא, פיליפ הזקן, להתחתן. בחירה כזאת תגדיל משמעותית את ההסתברות שהשושלת תמשיך להתקיים, אך תחלק את המחוז. בחירה זאת נצרכה להיות דחופה, שכן פיליפ הזקן היה כמעט בן 40, גיל מבוגר למדי במאה ה-15.
חלוקת המחוז > ההתלבטות

הוויכוח על חלוקת המחוז מתועד יחסית. שתי סיעות קרמו עור וגידים ברוזנות ובמשפחה השלטת.
אוטו הראשון, אחד מן העוצרים לפיליפ הצעיר, התנגד לחלוקה. הוא תמך באינטרסים של בתו מרגרט, אלמנתו של ריינהרד השלישי ואמו של פיליפ הצעיר. הוא ביקש למצב את נכדו כיורש היחיד של המחוז כולו.
הרוזנת האלמנה הקשישה, קתרינה מנסאו-בילשטיין, הייתה אדישה ולא שינה לה אם תמשיך השושלת דרך נכדה, פיליפ הצעיר, או באמצעות בנה השני, פיליפ הזקן. היא קבעה כי ניתן יהיה לצמצם את הסכנה של מות בית הנאו על ידי מתן אפשרות לפיליפ הזקן להתחתן, מכיוון שכבר הוכיח את יכולתו להוליד.
תומכיו של פיליפ הזקן ארגנו קמפיין מכתבים. קרוביו של הרוזן והארגונים החשובים ביותר בקרב נתיניו - בפרט ארבע הערים במחוז, הנאו, וינדקן, באבנהאוזן וסטיינאו, והעמותות של האבירים של טירת באבנהאוזן - וכן הוואסלים של רוזנות הנאו, כולם כתבו לאוטו הראשון וביקשו לאפשר לפיליפ הזקן להינשא. מכתבים אלה נשמרים בארכיון המדינה במרבורג.
חלוקת המחוז > אמנת החלוקה של 1458

כשבתו מרגרט מתה בשנת 1457, לרוזן אוטו הראשון כבר לא הייתה סיבה להתנגד לחלוקה. והדבר הכריע את הכף לטובת חלוקת המחוז. אמנה נחתמה בינואר 1458. פיליפ הזקן קיבל את חלק המחוז שמדרום לנהר המיין, כלומר מחוז באבנהאוזן וחלקה של הנאו באומשטאט. חיסרון הפסד השטח הופחת בכך שפיליפ הזקן קיבל פחות ממחצית המחוז. אף על פי כן, פיליפ הזקן שמח על כך שהותר לו סוף סוף להתחתן, ועשה זאת בהמשך אותה השנה. בשני החלקים, חוק העדפת הבן הבכור נותר בתוקף.
בדיעבד, ההחלטה הייתה לטובה, אמנחם פיליפ הצעיר לא מת ללא ילדים, אך פיליפ הזקן וצאצאיו הצליחו להרחיב את מחוזם באופן ניכר על ידי נישואים. וכאשר נפטר צאצאו האחרון של פיליפ הצעיר בשנת 1642, הרוזנות אוחדה תחת פרידריך קזימיר, צאצאו של פיליפ הזקן.
חלוקת המחוז > שמות החלקים

כדי להבדיל בין שני חלקי המחוז, החלק שנשלט בידי פיליפ הזקן נקרא הנאו-ליכטנברג לאחר שירש את ליכטנברג בשנת 1480. החלק השני נקרא רשמי הנאו-מינצברג רק משנת 1496. בספרות משתמשים בשמות הנאו-ליכטנברג והנאו-מינצברג כדי להבדיל בין החלקים אף לפני תאריכים אלה, אף על פי שזהו אנכרוניזם. ויש לכנות הנאו-באבנהאוזן את חלקו של פיליפ הזקן לפני שנת 1480.
מסעות לירושלים

בשנת 1484 עלה פיליפ לירושלים . ב-10 ביוני 1484 הפליג מוונציה ועגן ביפו ב־18 ביולי 1484. משם נסע לירושלים, אותה עזב שוב ב־10 באוגוסט 1484. הוא הפליג לקפריסין וחזר לוונציה ב־30 בנובמבר, ובסוף ינואר הוא היה שוב בהנאו. הוא כתב תיאור על המסע, שברובו מורכב מרשימה ממצה של אתרים קדושים בהם ביקר ושטרי המחילה שרכש. מסע שני לארץ הקודש היה בשנת 1491, כאשר ליווה את וילהלם הראשון, רוזן הסן התחתית .
שלטון > מדיניות טריטוריאלית

בתקופת שלטונו של פיליפ הצעיר, זכתה הנאו-מינצברג בעוד שטחים טריטוריאליים משמעותיים: בשנת 1470 נרכשה פראונהיים, בשנת 1476 נתח במחוז אורטנברג, בשנת 1473 או 1484 פצנהיים ובשנת 1487 באד הומבורג. והושגה פשרה עם העיר פרנקפורט, תחילה בשנת 1453 ורשמית בשנת 1481, על חלוקה של מחוז בורנהיימרברג, שהקיף את העיר כמעט לכל צפונה. הסכם עם הרוזן של אייזנבורג הסדיר את המחלוקת סביב דרייך. פיליפ היה מעורב לעיתים קרובות בנקמות דם שאותם ביקש ליישב באופן חיובי אם בכלל היה ניתן. מבחינה זו, חוק השלום הנצחי (שאסר על נקמת דם) משנת 1495 הביא לו הקלה רבה.
שלטון > פוליטיקה קיסרית

פיליפ אהב לטייל. הוא הרבה לבקר בבית המשפט בהיידלברג ומונסבאך ובעיר מיינץ. הוא ביקר בבראבנט בשנת 1469 ובדיאט של רגנסבורג בשנת 1471. בשנת 1474 ליווה את הקיסר פרדריק השלישי לפרנקפורט ולינץ. בשנת 1474 ו-1475, הוא הונצח לצד מספר חיילים בצד הקיסר פרידריך השלישי בתבליט העיר נויס, שהייתה במצור תחת שארל הנועז. בשנת 1480 ביקר את הקיסר בנירנברג ובשנת 1491 ביקר את דוכס לוריין. בשנת 1494, הוא ליווה את מלך הרומאים ובהמשך הקיסר מקסימיליאן הראשון למיינץ, שפייר וורמס .
שלטון > כנסיות ומדיניות תרבות

לפיליפ הצעיר היה קשר עמוק לאדיקות ימי הביניים המאוחרת. הוא תרם בנדיבות למוסדות דת; הוא עלה פעמיים לרגל לארץ הקודש ואף אסף שרידים קדומים. פיליפ התרגש עמוקות מהעלייה לרגל האלה.
את אוסף השרידים רכש ממנזר זליגנשטט כשהיה במצוקה כלכלית, אולם הארכיבישוף ממיינץ התנגד לעסקה זו ופיליפ נאלץ להחזיר את השרידים למנזר. כפיצוי, הוא קיבל את הכפרים נאוהיים, אשסהיים ו גינהיים מהמנזר.
הוא עשה כמה תוספות והרחבות לכנסיית סנט מרי בהנאו:
בשנת 1485 הוקמה מקהלה גותית
הקפלה שהוקדשה לסנט לורנס (כיום המלתחה) עוטרה בציורי קיר המתארים את המרטיר של סנט לורנס ושאר הקדושים.
כמה יצירות אמנות השתמרו. הבולט שבהם הוא טריפטיכון שניצב כיום בכנסיית סנט ניקולאוס בוורת' אם מיין. ידוע כי פיליפ הזמין חלקי מזבח אחרים שלא נשמרו. פיליפ הזמין גם את גילוף העץ בדוכני המקהלה ואת חלונות זכוכית הוויטראז' במקהלה.
פיליפ גם הזמין את "אוהבי הגותה", ציור שמנציח ככל הנראה אותו ואת פילגשו, מרגרט ווייצ'רשנר.
יצירות אמנות אלה באיכות מעולה והן מיצירות האמנות הבודדות ששרדו מהנאו מימי הביניים.
ארסמוס הספוס, החצוצרן של פיליפ, הקים בשנת 1468 קפלה ביער בולאו, שהוקדשה לסנט וולפגנג. מנזר סרוויטי קטן התפתח סביב קפלה זו.
נישואין ובעיות > נישואים

כבר ב-1460, פיליפ הצעיר היה מאורס לבתו של הרוזן לודוויג השני מאיסנבורג-בידינגן. לאנה מאיסנבורג או לאחותה אליזבת. אירוסין אלו פורקו, כנגד תשלום פיצוי של 2690 גילדות.
פיליפ הצעיר נישא ב-12 בספטמבר 1468 לרוזנת אדריאנה מנסאו-דילנבורג (7 בפברואר 1449 – 15 בינואר 1477), בתו של הרוזן יוהאן הרביעי מנסאו-דילנבורג. נולדו להם שישה ילדים:
בת, נולדה ב־4 באפריל 1469, ונפטרה זמן קצר אחר הלידה.
אדריאנה (1470–1524), נישאה בשנת 1490 לרוזן פיליפ מסולמס-ליץ (1468–1544).
מרגרט (1471–1503), נזירה במנזר ליבנאו .
ריינהרד הרביעי (1473–1512), רוזן הנאו-מינצנברג.
אנה (15 במרץ 1474 – 21 במרץ 1475).
מריה (4 במרץ 1475 – 18 במאי 1476).
נישואין ובעיות > פילגש

לאחר מות אשתו התגורר פיליפ הצעיר יחד עם מרגרטה ווייצ'רשנר. הוא לא היה יכול להתחתן איתה, מכיוון שהיא הייתה אזרחית פשוטה. מגורים משותפים הותרו ככל הנראה באופן אוניברסלי. הוא הופיע איתה בפומבי. העדות הטובה לכך היא ככל הנראה הדיוקן הכפול הגדול הראשון בהיסטוריית האמנות, הנקרא אוהבי גותה (Gotha Lovers). היחסים ביניהם מתועדים בצורה יוצאת דופן. לזוג נולדו הילדים הבאים:
אלזה מהנאו, נישאה בסביבות 1508 להיינריך ריבה.
יוהאן מהנאו-מינצברג, כומר באובר-רודן.
אנה מהנאו, נישאה בשנת 1517 לדיץ רויטר, עסקן באורטנברג.
ילדים אלו לא היו זכאים לרשת את הרוזנות, כי לא היו שייכים לאצולה הגבוהה. עם זאת, פיליפ ומרגרטה הזכירו אותם בצוואתם ואת אחיהם החורגים, קובעים חתנים מכובדים לבנות ותרומה נאה לכנסיית הבן.
נראה גם כי פיליפ הצעיר ניהל רומן לפני נישואיו, עם גוטה מרייפנברג, שהייתה משרתתו של כומר.
מוות

פיליפ הצעיר נפטר ב-26 באוגוסט 1500 ונקבר בכנסיית סנט מרי בהנאו; 214 אנשי דת נכחו בהלווייתו.
הערכה

ההיסטוריה לא תמיד עסקה בחיבה רבה בפיליפ. המלומדים הפרוטסטנטיים של המאה ה-18 התנגדו לאדיקות ימי הביניים המאוחרת שלו, ההיסטוריונים האזרחיים-צבאיים של המאה ה-19 לא אהבו את גישתו המחשבתית באיזון הסכסוכים הרבים בהם היה מעורב, והמוסר הבורגני של המאה ה-19 התנגד ליחסיו עם מרגרטה ווייצ'רשנר .
הדעה המודרנית היא כי יש לראות בשלטונו כחיובי עבור המחוז ואתריו. כנסיית סנט מרי, "חובבי גותה" ו"יצירת המזבח של וורת'"הם העדויות הבולטות ביותר להישגי התרבות בשלטונו, ונשארו יצירות אמנות ראויות לציון. כעת הוא נחשב לאחד השליטים החשובים יותר של בית הנאו, בשווה עם אולריך השלישי, ריינהרד השני ופיליפ לודוויג השני.
לקריאה נוספת

Reinhard Dietrich: Die Landesverfassung in dem Hanauischen, in: Hanauer Geschichtsblätter, issue 34, Hanau, 1996, ISBN 3-9801933-6-5
Josef Heinzelmann: Das „Gothaer Liebespaar“ ist ein Liebespaar, in: Archiv für Hessische Ge-schichte und Altertumskunde, issue 57, 1999, p. 209–236
Daniel Hess: Das Gothaer Liebespaar, Fischer (Tb.), Frankfurt, 1996, ISBN 3-596-13090-5
Reinhold Röhricht: Deutsche Pilgerreisen nach dem heiligen Lande, Gotha 1889, p. 181, 186.
Reinhold Röhricht: Die Jerusalemfahrten der Grafen Philipp Ludwig (1484) und Reinhard von Hanau (1550), in: Zeitschrift des Vereins für hessische Geschichte und Landeskunde, vol. 26 (NF 16), 1891, pp. 85 ff, includes the full report of his journey
Gertrud Rudolff-Hille: Das Doppelbildnis eines Liebespaars unter dem Hanauischen Wappen im Schlossmuseum Gotha, in: Bildende Kunst, 1968, p. 19.
Reise Philipp des Jüngeren, Grafen von Hanau, nach dem heiligen Grabe, in: Hanauisches Ma-gazin, vol. 3, 1780, part 7, p. 49-55 and part 8, p. 57-72
Hans Martin Schmidt: Das Liebespaar des Hausbuchmeisters, in: 675 Jahre Hanau, Catalogue nr. 89-135
Allmuth Schuttwolf: Jahreszeiten der Gefühle. Das Gothaer Liebespaar und die Minne im Spätmit-telalter, Hatje Cantz Verlag, 1998, ISBN 3-7757-0733-6
Reinhard Suchier: Genealogie des Hanauer Grafenhauses, in: Festschrift des Hanauer Ge-schichtsvereins zu seiner fünfzigjährigen Jubelfeier am 27. August 1894, Hanau, 1894
Reinhard Suchier: Philipp I. von Hanau-Münzenberg, in: Hanauer Anzeiger issues 270 and 271 of 18 and 19 November 1897
Ernst J. Zimmermann: Hanau Stadt und Land 3rd ed., Hanau, 1919, reprinted 1978
הערות שוליים

↑  Philipp the Elder had at least one illegitimate son, Johann of Hanau-Lichtenberg.
↑  Strictly speaking, one should call his territory Hanau-Babenhausen before 1480, but this is rarely done.
↑  Schätze des Staatsarchivs Marburg: Certificate from Emperor Frederick III for Count Philip the Younger of Hanau confirming privileges regarding the cities of Windecken, Hanau and Babenhausen. Regensburg, 29 July 1471
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 104207477  VIAF: 315522969   WorldCat (עם VIAF): 315522969 
הרוזן פיליפ הראשון מהנאו, מוצג כקפטן רומאי בזירת הצליבה על המזבח בוורת' אם מיין
אדרת הנשק של אדריאנה מנסאו על מצבתה בכנסיית סנט מרי בהנאו
הרוזן פיליפ הראשון מהנאו, חרוט על דוכן המקהלה בכנסיית סנט מרי בהנאו
קטע המזבח בוורת אם מיין
אשתו הראשונה של פיליפ אדריאנה מנסאו
אוהבי הגותה, ככל הנראה הרוזן פיליפ הצעיר ומרגרט ווייצ'רשנר
13 בדצמבר

13 בדצמבר הוא היום ה-347 בשנה (348 בשנה מעוברת), בשבוע ה-50 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 18 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1642 – אבל טסמן מגיע לניו זילנד
1864 – מלחמת הברית המשולשת: פרגוואי מכריזה מלחמה על ברזיל
1893 – תחילת הקמתה של מסילת רכבת העמק
1924 – ייסוד המושבה הרצליה
1949 – כהמשך להודעת ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון מ-5 בדצמבר 1949, ועקב רצון האו"ם להפוך את ירושלים לעיר מפורזת בשליטה בינלאומית, הכנסת מכריזה על ירושלים כבירת ישראל, ומחליטה על העברת הכנסת ומשרדי הממשלה לירושלים
1949 – דוד בן-גוריון מטיל על ראובן שילוח להקים את המוסד
1974 – מלטה הופכת לרפובליקה
1981 – ראש ממשלת פולין, וויצ'ך ירוזלסקי מכריז על ממשל צבאי בפולין
1988 – יאסר ערפאת נואם בעצרת האו"ם שמתכנסת במיוחד לכבודו בז'נבה
1992 – פעילי חמאס חוטפים ורוצחים את שוטר משמר הגבול, נסים טולדנו. אירוע זה היה העילה לגירושם ללבנון של כ-400 פעילי הארגון כעבור ארבעה ימים
1996 – קופי אנאן נבחר למזכיר כללי של האו"ם
2002 – האיחוד האירופי מודיע כי אסטוניה, הונגריה, לטביה, ליטא, מלטה, סלובניה, סלובקיה, פולין, צ'כיה וקפריסין יצטרפו לשורותיו ב-1 במאי 2004
2003 – סדאם חוסיין נלכד על ידי כוחות צבא ארצות הברית בתיכרית, עיראק
2018 – נחנך קו התעופה תל אביב-סאו פאולו על ידי חברת התעופה הצ'יליאנית LATAM. אחרי עצירה בסאו פאולו, הקו ממשיך לסנטיאגו, וזהו קו התעופה הראשון בין ישראל ודרום אמריקה. משך הטיסה לסאו פאולו הוא 13 שעות, וההמשך לסנטיאגו מסאו פאולו עומד על 4 שעות
נולדו

1520 – האפיפיור סיקסטוס החמישי (נפטר ב-1590)
1533 – אריק הארבעה עשר, מלך שוודיה (נרצח ב-1577)
1553 – אנרי הרביעי, מלך צרפת (נפטר ב-1610)
1797 – היינריך היינה, משורר יהודי גרמני (נפטר ב-1856)
1818 – מרי טוד לינקולן, הגברת הראשונה של ארצות הברית (נפטרה ב-1882)
1887 – ג'ורג' פוליה, מתמטיקאי (נפטר ב-1985)
1902 – טלקוט פרסונס, סוציולוג ואבי גישת הפונקציונליזם (נפטר ב-1979)
1915 – יצחק צוקרמן, ממייסדי ומנהיגי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בימי מרד גטו ורשה וממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות ומוזיאון בית לוחמי הגטאות להנצחת השואה, הגבורה והמרד (נפטר ב-1981)
1919 – הנס יואכים מרסיי, טייס קרב ואלוף הפלות גרמני (נהרג ב-1942)
1920 – ג'ורג' שולץ, מזכיר המדינה של ארצות הברית בשנים 1989-1982 (נפטר ב-2021)
1922 – איסר לובוצקי, מפעילי המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן, לוחם ומפקד באצ"ל, היועץ המשפטי הראשון של הליכוד (נפטר ב-2009)
1923 – מיכה פרי, מלוחמי ההגנה והפלי"ם וממפקדי הפלמ"ח בחטיבת הראל ובחטיבת הנגב במהלך מלחמת העצמאות (נפטר ב-1998)
1923 – פיליפ אנדרסון, פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה (נפטר ב-2020)
1924 – מריה ריבה, שחקנית אמריקאית
1925 – דיק ואן דייק, שחקן קולנוע, קומיקאי ומגיש טלוויזיה אמריקאי
1929 – כריסטופר פלאמר, שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה קנדי (נפטר ב-2021)
1930 – נתן זך, משורר ועורך ישראלי (נפטר ב-2020)
1931 – ירמיהו ברנובר, פרופסור לפיזיקה, סופר, אסיר ציון, חסיד חב"ד ויו"ר אגודת שמי"ר
1931 – ראול טייטלבאום, עיתונאי, ניצול שואה, חוקר שואה ואיש שמאל ישראלי
1939 – שייקה לוי, זמר, בדרן ושחקן ישראלי חתן פרס ישראל, שאת עיקר פרסומו קנה כחלק משלישיית "הגשש החיוור"
1945 – הרמן קיין, איש עסקים אמריקני (נפטר ב-2020)
1945 – פנחס שטיינברג, מנצח ישראלי
1946 – יעקב בוצ'ן, סופר וצייר ישראלי
1949 – כרמית גיא, עורכת ושדרנית רדיו וטלוויזיה, עיתונאית, סופרת ומתרגמת ישראלית
1950 – מאיר פניגשטיין, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי
1952 – אבי נשר, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי
1953 – ענת גוב, מחזאית ישראלית (נפטרה ב-2012)
1957 – סטיב בושמי, שחקן קולנוע
1967 – ג'יימי פוקס, שחקן וקומיקאי אמריקאי
1971 – אורלי גולדקלנג, עיתונאית ישראלית
1981 – איימי לי, סולנית להקת אוונסנס
1982 – צביקה קליין, עיתונאי ישראלי-אמריקאי
1984 – סנטי קאסורלה, שחקן כדורגל של ארסנל ונבחרת ספרד
1989 – טיילור סוויפט, זמרת-יוצרת אמריקאית
1989 – מיקל לנדה, רוכב אופני כביש ספרדי
1991 – אסף הרץ, שחקן ישראלי
1991 – דרמוט קנדי, זמר-יוצר אירי
נפטרו

558 – כילדברט הראשון, מלך פריז (נולד ב-496 בערך)
1124 – האפיפיור קליקסטוס השני (נולד ב-1065)
1126 – היינריך התשיעי, דוכס בוואריה (נולד ב-1075)
1204 – הרמב"ם, מחשובי הפילוסופים בימי הביניים, איש מדע ורופא, חוקר ומנהיג (נולד ב-1138)
1250 – פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נולד ב-1194)
1272 – ברטולד מרגנסבורג, דרשן ומטיף נוצרי גרמני (נולד ב-1220)
1404 – אלברכט הראשון, דוכס בוואריה (נולד ב-1336)
1466 – דונטלו, פסל איטלקי (נולד ב-1386)
1521 – מנואל הראשון, מלך פורטוגל (נולד ב-1469)
1557 – ניקולו טרטליה, מתמטיקאי איטלקי (נולד ב-1499)
1565 – קונרד גסנר, הומניסט, מורה, רופא, ביבליוגרף וחוקר טבע שווצרי (נולד ב-1516)
1784 – סמואל ג'ונסון, איש ספרות אנגלי (נולד ב-1709)
1944 – וסילי קנדינסקי, צייר רוסי (נולד ב-1866)
1961 – סבתא מוזס, ציירת אמריקאית, נודעה כמי שהחלה את קריירת הציור שלה קרוב לגיל שמונים (נולדה ב-1860)
1964 – פדרו פטרונה, כדורגלן אורוגוואי (נולד ב-1905)
1983 – מרי רנו, סופרת בריטית (נולדה ב-1905)
1985 – רחל מרכוס, שחקנית תיאטרון ישראלית (נולדה ב-1912)
1993 – חיים שוהם, מרצה לספרות עברית וספרות משווה באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת בר-אילן (נולד ב-1936)
2001 – צ'אק שולדינר, מוזיקאי (נולד ב-1967)
2003 – דוד פרלוב, במאי קולנוע ישראלי (נולד ב-1930)
2009 – פול סמואלסון, כלכלן אמריקני יהודי זוכה פרס נובל (נולד ב-1915)
2011 – מיכאל שורץ, מזרחן ישראלי ומתרגם ה"מורה נבוכים" (נולד ב-1929)
2016 – תומאס שלינג, כלכלן אמריקני, זוכה פרס נובל לכלכלה (נולד ב-1921)
2016 – חנוך ברטוב, סופר, מתרגם ופובליציסט ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות (נולד ב-1926)
2016 – אהובה עוזרי, זמרת-יוצרת ישראלית (נולדה ב-1948)
2018 – נח קליגר, עיתונאי, איש ספורט וסופר ישראלי, ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ, שהתמחה בנושא השואה (נולד ב-1926)
2018 – ננסי וילסון, מוזיקאית ג'אז אפרו-אמריקאית (נולדה ב-1937)
2020 – ג'יימס מקליין, שחיין אמריקאי (נולד ב-1930)
2020 – אוטו באריץ', כדורגלן ומאמן ממוצא אוסטרי-קרואטי (נולד ב-1933)
2020 – אמברוז דלמיני, פוליטיקאי סווזי, מנהל עסקים וראש הממשלה העשירי של אסוואטיני (נולד ב-1968)
2022 – אלכס דורון, עיתונאי ישראלי, מתרגם וסופר (נולד ב-1942)
חגים ואירועים החלים ביום זה

מלטה – יום הרפובליקה
מדינות סקנדינביה – יום לוצ'יה הקדושה
תאריך השיא של מטר מטאורים בשם ג'מינידים
12 בדצמבר – 14 בדצמבר
דצמבר
לוח אירועים שנתי
אנרי הרביעי
מרי טוד לינקולן
סטיב בושמי
הרמב"ם
פרידריך השני
דונטלו
אורנה ברומברג

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1955 (בת 69) תל אביב, ישראל
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1980) 
 תחום יצירה:  ציור
 ornabromberg.com
 
אורנה ברומברג (נולדה ב-19 ביוני 1955) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

אורנה ברומברג נולדה ב-1955 בתל אביב, בה היא יוצרת וחיה.
בין השנים 1977–1980 למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל במחלקה לאמנות פלאסטית.
החל מ-1985 מיוצגת ברומברג על ידי גלריה דביר בתל אביב ומציגה בה תכופות את יצירותיה. במהלך השנים הציגה ברומברג בתערוכות במוזיאון תל אביב לאמנות, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, מוזיאון ארץ ישראל ובאוניברסיטת חיפה. כמו כן הציגה בתערוכות יחיד בגלריות פרטיות וציבוריות נוספות.
יצירתה

שני מרכיבים מעצבים את אופן ציורה. האחד, תיעוד אוטוביוגרפי הבא לידי ביטוי בחזרה על דימויים המייצגים ומאפיינים את יצירתה, מלכה, רקדנית, ליצן, פרפר,דג, פרח וציפור. דימויים עליהם היא חוזרת באובססיביות ביצירותיה מזה שנים רבות והאחר, אופן ציור ילדי וסכמטי, בעל אופי מעט נאיבי, המבקש להדגיש את המימד המושגי או הסמלי של היצירה. עבודותיה מצוירות על נייר, בצבעי פסטל, גואש וטמפרה, עפרונות וגרפית. יצירותיה נמצאות באוספי מוזיאון תל אביב והמשכן לאמנות עין חרוד ובאוספים פרטיים.
גלריית עבודות

רקדנית, פרח ודגים, 2007
דיוקן ילדה וציפור, 2012
דיוקן ילדה ופרפר, 2014
דיוקן ילדה,ציפור ופרפר, 2014
שתי ילדות, פרח ופרפר, 2010
תערוכות יחיד

1985 - גלריה דביר, תל אביב
1986 - עבודות נבחרות, גלריה דביר, תל אביב
1996 - פרפרים, גלריה ידיים, תל אביב
2004 - גלריה דביר, תל אביב
2010 - גלריה דביר, תל אביב
2011 - אורנה ברומברג, תל אביב, ישראל, העולם, היקום, גלריית הקיבוץ, תל אביב
die Blume des Mundes - 2016, גלריה דביר תל אביב
2017 - מלכה, ציפור, גלריה לאמנות גבעת חיים איחוד.
אנג'לו גולדשטיין

| --- | --- |

ד"ר אנג'לו גולדשטיין בשנת 1946, תל אביב
 לידה:  29 ביולי 1889 מילבסקו, בוהמיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  19 במאי 1947 (בגיל 57) תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי 
 מדינה:  צ'כיה, ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת קארל בפראג  בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הגרמנית בפראג  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת קארל בפראג 
 תפקיד:  חבר פרלמנט 
 מפלגה:  המפלגה היהודית 
 
אנג'לו גולדשטיין (29 ביולי 1889 – 19 במאי 1947) היה עורך דין, פוליטיקאי, חבר הפרלמנט הצ'כוסלובקי ומנהיג ציוני, ארץ ישראלי, צ'כי-יהודי מפראג.
קורות חיים > ראשית חייו

גולדשטיין נולד לרב יעקב וברברה במילבסקו, בוהמיה (בתחומי צ'כיה של ימינו), בשנת 1889. למד משפטים באוניברסיטת קארל שבפראג. כבר בצעירותו נודע כפעיל חברתי. בלימודיו היה חבר בעמותת הסטודנטים בר- כוכבא ולאחר מכן הקים את אגודת תיאודור הרצל בשנת 1909. באותו זמן כיהן כראש קבוצת הסטודנטים הציונית הראשונה עד 1910. גולדשטיין שירת בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה ונפצע. לאחר המלחמה והחלמתו פתח משרד עורכי דין מצליח בפראג.
קורות חיים > קריירה וחיים פוליטיים

גולדשטיין היה סגן נשיא וממייסדי ז'ידובסקה סטראנה (המפלגה היהודית בצ'כוסלובקיה), סגן נשיא הוועד המרכזי של הקונפדרציה הציונית בצ'כוסלובקיה, חבר בנשיאות הקהילה הדתית היהודית בפראג, וכן חבר במועצת העיר פראג. גולדשטיין עסק במספר פעולות לשון הרע נגד ז'ידובסקה סטראנה (בפרט שימש כיועץ משפטי לאמיל מרגוליס בפרשת הירשלר-וובר ב-1928). לאחר מותו של לודוויג זינגר בשנת 1931, שייצג את ז'ידובסקה סטראנה כסגנו בפרלמנט הצ'כוסלובקי, שימש גולדשטיין מחליפו כנשיא המפלגה ומייצגה בפרלמנט. בבחירות בשנת 1935, נבחר מחדש והפך לחבר בסיעה הסוציאל-דמוקרטית בפרלמנט. לצד זאת המשיך בעיסוקו כעורך דין. כסגן, ולאחר מכן נשיא וחבר פרלמנט, גולדשטיין דגל בזכויות היהודים: הוא פעל עבור תמיכה כספית בבתי הספר היהודיים בסלובקיה ובסוב-קרפטים, מחה נגד תקריות אנטישמיות ודרש זכויות פוליטיות רבות יותר לפליטים יהודים מגרמניה. דברים אלה תרמו מאוחר יותר ליחסי ישראל–צ'כוסלובקיה. בנוסף לכך, הפך למומחה בתחום הכספי, ויזם את החוק לשמירה על המטבע הצ'כוסלובקי. בשנת 1937 עזרו גולדשטיין וחיים קוגל לגבש חוק שנועד לארגן מחדש את הקהילות הדתיות היהודיות בבוהמיה, מוראביה ושלזיה. בזכות הצלחתו בפרלמנט, משרד עורכי הדין של גולדשטיין זכה לאהדה רבה בפראג ומחוצה לה, ובפרט על ידי היהודים. גולדשטיין היה חבר קרוב בזמן עיסוקו בפרלמנט לנשיא צ'כיה טומאש מסריק, שנחשב לאבי האומה הצ'כוסלובקית.
קורות חיים > חייו בארץ ישראל

כציוני תמך גולדשטיין בחיים ויצמן וכיהן במועצה הכללית הציונית (1931–1935) מטעם הפלג הציוני הכללי המתקדם. בשנת 1939, עלה לפלשתינה א"י (בה חי עד למותו), שם המשיך לעסוק בעריכת דין. ב־1943 פרסם את המאמר "Právní podklady židovské politiky v Československu" (הבסיס המשפטי של הפוליטיקה היהודית בצ'כוסלובקיה), שנכלל באוסף יהדות צ'כוסלובקיה: "עבר ועתיד", שפורסם באותה שנה על ידי הוועדה היהודית הצ'כוסלובקית בניו יורק. לרגל עשרים וחמש שנה להקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית.
קורות חיים > מותו

בשנת 1947 נפטר גולדשטיין לאחר שחלה במחלה. מותו פורסם בעיתונים בא"י ובעיתונים הצ'כים. מותו התקבל באבל בפרלמנט הצ'כי ובקהילות היהודיות והסוציאל-דמוקרטיות בצ'כיה.
אברהם לייב זילברמן

| --- | --- |

הרב אברהם לייב זילברמן
 לידה:  9 במאי 1889 ח' באייר ה'תרמ"ט צפָת, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  30 באוקטובר 1947 (בגיל 58) ט"ז בחשוון ה'תש"ח צפָת, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל תחת האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית ישראל תחת המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 תקופת הפעילות:  ? – 30 באוקטובר 1947 
 תחומי עיסוק:  רב העיר צפת (1917–1949)
 
הרב אברהם יהודה לייב זילברמן (ח' באייר תרמ"ט, 9 במאי 1889 – ט"ז בחשוון תש"ח, 30 באוקטובר 1947) היה רבה הראשי של צפת במשך שלושים שנה.