stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנין היאור
התנהגות ואורח חיים > רבייה

הרבייה מתרחשת באזורים שונים בתקופות שונות: בצפון היא מתרחשת בעונה היבשה ואילו בדרום בתחילת העונה הגשומה, בדרך כלל בנובמבר עד סוף דצמבר. בזמן עונת ההזדווגות, הזכרים מושכים נקבות באמצעות נהמות, הטחת חוטמם במים, נשיפת מים דרך אפם וכן דרך הרעדת המים בתדירויות נמוכות. ככלל, ככל שהזכר גדול יותר הוא חזק יותר ומצליח יותר, ולכן מושך יותר נקבות. בזמן החיזור התנינים נוגעים זה בזה באזורי הראש והצוואר, מקומות בהם ריכוז הקולטנים התחושתיים גבוה, הם מתחככים אחד בשני ומשפשפים את החלק התחתון של הלסתות אחד בשני. ההזדווגות מתרחשת על פני המים. כחודשיים אחרי ההזדווגות מטילות הנקבות ביצים.
הנקבה בונה את קינה על היבשה, קרוב למים. היא חופרת בור בעומק 50 ס"מ בסמוך לגדת מקווה המים, מטילה בו את הביצים ומכסה אותן בחול. בכל הטלה מטילה הנקבה בין 40 ל-60 ביצים, ואלו בוקעות כעבור 80–90 ימים. כמו במיני תנינאים רבים גם אצל תנין היאור זוויג האבקוע נקבע על פי טמפרטורת הקן: הם יהיו זכרים בטמפרטורות 31.7°C‏–34.5°C (מעלות צלזיוס) ונקבות בשאר הטמפרטורות. במהלך הקינון הנקבה נשארת קרוב לקן ושומרת עליו מפני טורפים. למרות זאת, ביצים רבות נשדדות ונטרפות בידי לטאות כוח (העיקרית שבהן היא כוח הנילוס), צבועים ואף בני אדם. הדבר קורה בעיקר כאשר האם נאלצת לנטוש את משמרתה ולרדת להתקרר במקווה המים.
כאשר הביצים בוקעות, האבקועים משמיעים קולות המושכים את האם. היא מגיעה לקן, חופרת אותו ועוזרת לאבקועים לבקוע מן הביצה. לאבקועים יש שן ביצה העוזרת להם בבקיעה. האם נושאת את האבקועים בעדינות בפיה אל מקווה המים הקרוב, שם הם בטוחים יחסית. הן האם והן האב מפגינים דאגה לצאצאים ומטפלים בהם בשנתיים הראשונות. למרות זאת, בגיל זה הם עדיין פגיעים מאוד, ורק כ-2% מהאבקועים מגיעים לבגרות.
התנינים הצעירים גדלים לאט, אך לכל אורך חייהם. הם מתחילים באורך של כ-28 סנטימטרים (11 אינץ'), בגיל 3 הם עוברים את ה-100 ס"מ (1 מטר) ובגיל 6 מגיעים לאורך 2 מטרים. הנקבות מגיעות לבגרות מינית כאשר הן מגיעות לאורך 2.6 מטרים, והזכרים מגיעים לבגרות כאשר הם באורך 3.1 מטרים, בסביבות גיל 12 שנים. עם זאת, הזכרים מתחילים להזדווג רק כאשר הם גדולים יותר, ועד אז הם מתרחקים מטריטוריות של זכרים בוגרים, גדולים וחזקים יותר.
משך החיים של תניני היאור יכול להגיע עד 70–100 שנה, ויש המעריכים את אורך החיים המרבי שלהם ב-120 שנה. עם זאת, בדרך כלל הן בטבע והן בשבי תוחלת החיים שלהם נמוכה יותר: תניני יאור רבים מתים טרם הגיעם לבגרות וגם הבוגרים לעיתים מתים כבר בגילאים 45–60. גילו של התנין הענק גוסטב מוערך בלמעלה מ-70 שנה. בגן החיות ביוהנסבורג ישנו תנין יאור גדול (5+ מטר, 700+ ק"ג) בשם הנרי, שנולד ב-1900 ונכון ל-2024 עדיין חי.
התנהגות ואורח חיים > מבנה חברתי ותקשורת

תניני היאור הם בעלי חיים חברתיים וניתן לראות אותם בקבוצות שוחים במים או רובצים ביבשה. גודל הקבוצות (שנקראות floats), שיכול לנוע בין בודדים לעשרות, תלוי בגודל מקווה המים ובזמינות המזון בסביבה (סביבה שבה המזון מצוי בשפע יכולה לכלכל יותר תנינים). בקבוצות ישנו מדרג היררכי, בעיקר בקרב הזכרים ופחות בקרב הנקבות. הזכרים הגדולים והחזקים יותר הם השולטים ונהנים מעדיפות בכל הנוגע לנקבות, לטריטוריה ולמזון. התנינים בקבוצה משתפים פעולה לעיתים בציד, בייחוד של טרף גדול (כגון תאו) או רב (למשל בחצייה העונתית של עדרי הגנו את נהר המארה בשמורות סרנגטי ומסאי מארה שבטנזניה וקניה). אחרי שהטרף ניצוד מבתרים אותו התנינים ביחד באמצעות "גלגול המוות", כאשר לעיתים קרובות הם משתפים פעולה: תנין אחד אוחז את הגווייה כעוגן ואילו השני מסתובב ומתגלגל בפראות ותולש נתחים מהגווייה. התנינים הגדולים והחזקים יותר יאכלו ראשונים. בתקופת בצורת, כאשר המזון לא מצוי בשפע ומקווי המים מתייבשים הקבוצות מתפרקות והתנינים מפתחים אופי יותר טריטוריאלי ומתחרים על מקווי המים שנותרו וכן על המזון המועט שמגיע מדי פעם. במאבקים אלה בדרך כלל התנין הגדול יותר מנצח והתנין החלש יותר נאלץ לחפש את מזלו במקום אחר.
התנינאים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות, תנועות, ריחות, מחוות גופניות ומגע, או בשילוב שלהם. מגע גופני בין פרטים מקובל ולעיתים ניתן לראות תנינים רובצים אחד על השני (בייחוד בתא שטח יבשתי קטן וצפוף). רפרטואר הקולות המימי של התנינים מותאם היטב לאופי החיים האמפיבי שלהם. הדרכים הבולטות ביותר להשמעת קולות במים הן חבטת הראש במים (Headslap) ונקישת הלסתות (Jawclap), שמבוצעות בסמוך לפני המים. חבטת הראש כוללת את הרמת הראש מעל לפני המים, פתיחה וסגירה חזקה של הפה, ואז חבטה חזקה של הראש במים. מיצג זה מייצר רעש רב, והוא נועד, כנראה, כדי להכריז על נוכחותו ועל מיקומו של המבצע. אמצעי נוסף להעברת מסרים במים הוא השמעת קולות אינפרא-סוניים (קולות נמוכים מאוד). הדרך להפקת קולות אלו היא הרעדת שרירי הגו במהירות. הקולות המופקים הם בתדירות שבין 1 ל-10 הרץ. זכרי תנינים משתמשים בקולות אלו בזמן החיזור.
התנהגות ואורח חיים > תמותה וטורפים

תניני היאור פגיעים במידה הרבה ביותר כשהם עוּבָּרִים (בביצה) ובחודשים הראשונים לחייהם. ככל שהם גדלים הם חשופים פחות ופחות לטורפים – שיעור הטריפה של האבקועים הקטנים גבוה למדי, אולם כשהם בוגרים וכשגודלם מלא, רק טורפים מועטים (בעיקר בני אדם ותנינאים אחרים) מסוגלים לאכול אותם. בראשית חייהם, ביצי התנינים נתונות תחילה לחסדי מזג האוויר: גשמים חזקים יכולים להביא לירידת הטמפרטורה מתחת לרמה הדרושה להישרדות העובּרים או לטביעתם, בעוד שגם היעדר גשם ורמות לחות נמוכות עלולות להביא להתייבשות העובּרים ולגוויעתם. במרבית המקרים הקינים נבנים באתרים שעלולים להיפגע מתנאי מזג-אוויר קשים, כמו הצפות וסופות.
סכנה אחרת שאורבת לביצים ולתנינים הצעירים היא טריפה על ידי בעלי חיים אחרים. מגוון בעלי חיים נוהגים לטרוף את הביצים: כלביים וחתוליים, לטאות ובפרט לטאות כוח, קופים וחולדות. במקומות מסוימים, הביצים מהוות חלק ניכר מתזונתם של מינים מסוימים. כך למשל, כוח הנילוס (Varanus niloticus) הנפוץ ביבשת אפריקה אחראי לגנבתן של יותר ממחצית מכל הביצים המוטלות ביבשת בעונות קינון אחדות. במספר מדינות באפריקה, בני אדם פוגעים גם הם בביצי התנינים – אם בשל סגולות רפואיות שמיוחסות להן, ואם לשם אכילתן. אחת ההגנות של התנינים משודדי ביצים היא יחסי סימביוזה עם כרוון המים המגונן על הביצים מפני טורפים כמו לטאות כוח. בנוסף האם מצויה באזור הקן ומוכנה לתקוף כל שודד.
לאחר שהתנינאים בוקעים מהביצים ויוצאים לאוויר העולם, הם מהווים מקור מזון גם לאותם בעלי חיים שניזונים מהביצים, וגם לבעלי חיים שחיים בסביבה מימית. כך למשל, תנינים צעירים נאכלים גם על ידי צפרדעים, נחשים, דגים (בעיקר דגים גדולים) ומיני עופות (קורמורנים, אנפות חסידות ועיטמים למשל). גורם תמותה נוסף של האבקועים הוא פגמים מולדים, כמו עיוורון, זנבות מסובבים או לא-מפותחים וגידולים ממאירים.
בהגיעם לאורך מטר, מספר הסיבות הטבעיות לתמותתם של התנינאים יורד באופן משמעותי. רק טורפים מעטים יכולים להורגם ולאוכלם. כך, אריות טורפים תניני יאור שמסתובבים בשעות החשיכה על האדמה ובתצפית אחת גם נמר הרג תנין מחוץ למים. גם היפופוטמים מתקיפים והורגים תניני יאור, בעיקר בהגנה על גוריהם (על אף שאינם טורפים אותם), ולכן בדרך כלל תנינים נמנעים מלהטריד אותם. נוסף על הריגתם ההיפופוטמים גם הורסים לתנינים ניסיונות ציד ואף משיבים אנטילופות ליבשה. מלבד אלו, נצפתה תופעה של קניבליזם ברמת המין (פרטים בוגרים שאוכלים פרטים קטנים יותר מאותו המין). עם זאת, אין הסכמה בקרב החוקרים על שכיחות התופעה[דרוש מקור]. מעל כל אלה, הטורפים העיקריים של התנינים הם בני האדם, שהורגים אותם בשל פחד, הגנה עצמית או מטרות מסחריות. הסיבות הטבעיות לתמותת התנינים שוליות וזניחות ביחס לשיעור התמותה הנגרם בשל ציד ובשל אובדן בתי גידול.
תפוצה ומקום חיות

תנין היאור חי במקווי מים שונים: אגמים, בורות מים גדולים, נהרות, שפכי נהרות ודלתאות, ביצות מים מתוקים ואף מקווי מים מליחים. הפרטים המתבגרים מתרחקים מאתרי הרבייה ומתפזרים למקומות המחיה השונים, כאשר אורכם מגיע ל-1.2 מטר. מעריכים כי אוכלוסיית המין מונה 250,000 עד 500,000 פרטים.
תנין היאור נפוץ ברוב אזורי אפריקה למעט במדבריות כגון מדבר סהרה (אם כי יש אוכלוסייה קטנה של תנינים גמדיים סביב אחד מנאות המדבר). בתחומי התפוצה שלו נכללות המדינות הבאות: בורונדי, אתיופיה, קניה, רואנדה, סומליה, טנזניה, אוגנדה, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גינאה המשוונית, גבון, מצרים, סודאן, אנגולה, בוטסואנה, מדגסקר, מלאווי, מוזמביק, נמיביה, דרום אפריקה, סווזילנד, זימבבואה, זמביה, בנין, בורקינה פאסו, צ'אד, חוף השנהב, גמביה, גאנה, גינאה, גינאה ביסאו, ליבריה, מאלי, מאוריטניה, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סיירה לאון, זאיר וטוגו.
בפארק גורונגוסה במוזמביק גילו המדענים ריכוז ענק של למעלה מאלף תניני יאור גדולים, שמתרכזים בקטע מסוים של הנהר שם לצורכי רבייה ואכילה. המדענים גילו שבקטע זה של הנהר יש שפע של דגים בכמות שמספיקה להאכיל את כל התנינים שם. שפע זה של מזון תורם לכך שהתנינים שם כמעט שלא נלחמים אחד בשני, שכן יש מספיק מזון לכולם והם "מלאים מדי בשביל להילחם זה בזה".
בתחילת המאה ה-19, עוד היה נפוץ באיי קומורו.
ב-2016 נלכדו מספר תניני יאור בדרום פלורידה. ככל הנראה מדובר בפליטי תרבות שהגיעו לשם בסחר לא חוקי בחיות בר וברחו משביים. קיים חשש שתנינים אלה יהפכו למין פולש עקב ריבויים וסתגלנותם הגדולה.
תפוצה ומקום חיות > בארץ ישראל

עד תחילת המאה ה-20 היו תניני יאור גם בארץ ישראל. הפרט האחרון בארץ ניצוד כנראה ב-1912 בנחל תנינים ונמצא באוסף האב שמיץ (כיום במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט שבאוניברסיטת תל אביב). התנינים היו חלק מהפאונה האפריקאית שחדרה לארץ דרך מערכת הנילוס.
ב-2009 חמישה תנינים צעירים נמלטו מחווה לגידול תנינים באזור נחל הבשור שבצפון מערב הנגב, ונצפו בטבע על ידי מטיילים וחקלאים. בסופו של דבר, אחרי מצוד שנמשך כשנתיים, הצליחה רשות הטבע והגנים ללכוד את כולם.
כיום ניתן לראות את תנין היאור בישראל רק בחוות התנינים בחמת גדר, בחוות קרוקולוקו בערבה ובגני החיות הספארי ברמת גן, גן החיות התנ"כי והמדבריום.
מיון וטקסונומיה

תנין היאור הוא מין בסוג תנין במשפחה תניניים בסדרה תנינאים.
בעבר, במסגרת המיון הלינאי, היה מקובל לשייך את סדרת התנינאים למחלקה זוחלים, אך כיום יודעים שמחלקת הזוחלים אינה קבוצה מונופילטית ולכן איננה ענף (קבוצה הכוללת אב קדמון משותף וכל צאצאיו). כיום סדרת התנינאים משויכת לקבוצת דמויי-תנינאים שהיא בתורה חלק מהענף ארכוזאוריה שכולל גם את הפטרוזאורים והדינוזאורים (שתי קבוצות אלה נכחדו) ואת העופות (שהם למעשה צאצאים של הדינוזאורים). ארכוזאוריה היא ענף השייך לענף זאורופסידה המאגד את כל הזוחלים וצאצאיהם. זאורופסידה היא ענף של בעלי שפיר עוברי השייך למערכת מיתרניים.
להרחבה בנושא, ראו זוחלים#סיווג ומיון.
מיון וטקסונומיה > מינים קרובים

מאובנים של תנין היאור ידועים מתקופת הפליסטוקן ומתוארכים ל-2.5 מיליון שנה לפני זמננו. מאובנים של תנינים אחרים מהסוג Crocodylus שקרובים פילוגנטית לתנין היאור הם תנין צ'קצ'אי (Crocodylus checchiai) מהמיוקן בקניה, תנין אנתרופופאגוס (Crocodylus anthropophagus) מהפליו-פליסטוקן בטנזניה ותנין תורביארנרסון (Crocodylus thorbjarnarsoni) מהפליו-פליסטוקן בקניה. המין C. checchiai היה דומה במראהו וגודלו לתנין היאור המודרני אך C. anthropophagus ו-C. thorbjarnarsoni היו גדולים יותר עם אורך מרבי שעמד על 7.5–7.6 מטר. בהסתמך על המורפולוגיה, תקופה ומקום של המאובנים, מדענים שיערו ש-C. checchiai הוא החוליה המקשרת בין תנין היאור והתנינים הנאו-טרופיים של היום. ככל הנראה, תנין היאור יותר קרוב פילוגנטית לתניני אמריקה (תנין הים, תנין קובני, תנין מורלט ותנין אורינוקו) מאשר לתנין המערב-אפריקני ותנינים אחרים שחיים באפריקה כיום.
מיון וטקסונומיה > תת-מינים

בהתאם לתפוצתו הרחבה, משוער כי קיימים מספר תת-מינים. אולם הנחה זו טרם נבחנה בצורה סופית, וטרם נחקרו ההבדלים בין תת-המינים באזורי התפוצה השונים.
תת-המינים המשוערים הם:
C. n. africanus – תנין יאור מזרח אפריקאי
C. n. chamses – תנין יאור מערב אפריקאי
C. n. corviei – תנין יאור דרום אפריקאי
C. n. madagascariensis – תנין יאור מדגסקרי
C. n. niloticus – תנין יאור אתיופי
C. n. pauciscutatus – תנין יאור קנייתי
C. n. suchus – תנין יאור מרכז אפריקאי, נקרא גם תנין יאור מערב אפריקאי
לאחרונה הופרד תת-המין C. n. suchus למין טקסונומי חדש – Crocodylus suchus‏. מין זה חי במערב אפריקה ולכן נקרא תנין מערב-אפריקני. תנין זה קטן יותר ופחות תוקפני מתנין היאור. בעבר חי גם במצרים העתיקה ושימש לצורכי פולחן.
תנין היאור והאדם

לתנין היאור מערכת יחסים מורכבת עם האדם. הוא אולי מין התנין הידוע ביותר בתרבות האנושות שמוצאה מאגן הים התיכון. תנין היאור נודע כאוכל אדם והוא נשנא וגם נערץ, במיוחד במצרים העתיקה שבה נחנטו תנינים ונעבדו כאלים. מערכת היחסים בין התנין לאדם מאופיינת באלימות הדדית: תניני היאור תוקפים וטורפים בני אדם, ומנגד בני האדם צדים את התנינים עבור בשרם ועורם. עם זאת, התנינים מרתקים את האדם ונחשבים לאטרקציה פופולרית בגני חיות ומסעות ספארי באפריקה.
תנין היאור והאדם > ציד ושימור

במאה ה-20 התנינים באפריקה נפגעו מאוד מציד ומספר פחת והידלדל באופן משמעותי. מאחר שעורו של התנין נחשב לאיכותי ויוקרתי ומשמש כחומר גלם בתעשיית העורות לייצור אביזרי לבוש כמו תיקים, ארנקים, נעליים ומגפיים גבר הביקוש לעור התנין. בנוסף לכך, בשר התנין נחשב למעדן. כמו כן, מרת תנין מיובשת מיוצאת למזרח אסיה לשימוש ברפואה הסינית המסורתית. כתוצאה מכך תניני יאור רבים ניצודו בציד המוני בלתי-מבוקר, דבר שהביא לאיום על המין. כתוצאה מכך הבינו ארגונים לשמירה על הסביבה וגם הממשלות עצמן שיש לשמור על תנין היאור ולהגן עליו פן ייכחד כתוצאה מציד בלתי מבוקר. בעקבות תובנה זו, בין 1959 ל-1970 מספר מדינות אפריקניות הגנו במידה משתנה על תנין היאור, על התנין צר-החרטום ועל התנין הגמדי. ב-1967 נאסר על ציד מסחרי של תנינאים. ההתקדמות הבאה בשימור התנינאים הגיעה עם החתימה על אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) ב-1973. חוקים להגנת הסביבה, תיירות אקולוגית (שלה חלק חשוב בדרבון מדינות אפריקה לנקוט בצעדים לשימור חיות בר, בשל הרווח הגדול מתיירות זו), הקמת גרעיני רבייה והקמת חוות תנינאים בהן מגודלים תנינים לשם סחר בעור, הביאו להתאוששות תנין היאור וכיום הוא מוגדר כמין שלא נמצא בסכנה (LC). עם זאת, במספר ארצות אוכלוסיות של תנין היאור הידלדלו באופן חמור ונמצאות בסכנת הכחדה. בנוסף למאמצי השימור מתנהלים מחקרים רבים על תניני היאור, חייהם, השפעתם האקולוגית ומצבם בטבע. מטרות המחקרים הן להבין יותר את טוב את הביולוגיה והאקולוגיה של התנין, לתרום למדע, להעריך את מצבן של אוכלוסיות התנינים השונות (האם הן בריאות? האם הן מאוימות?) ועל ידי כך לשפר את תוכניות השימור השונות. בעקבות הפרדת תת-המין המערב-אפריקאי למין טקסונומי נפרד – תנין מערב-אפריקני – נדרש סקר אוכלוסיות חדש להערכת מספר הפרטים ומצב השימור באזורים בהם חיים מינים אלו.
תנין היאור והאדם > חוות תנינאים

חוות תנינאים היא חווה חקלאית שבה מגדלים תנינאים. ישנן חוות המתמקדות בגידול מין אחד בלבד וישנן כאלה המגדלות מספר מינים. רוב חוות התנינאים הן מסחריות ומטרתן גידול תנינאים כדי לקצור את עורם לתעשיית העורות ואת בשרם הנחשב למעדן. כיום רוב עורות התנינים מגיעים מחוות שכאלה ולא מציד, ובכך עיקר תרומתן לשימור התנינים. ישנן חוות שנועדו גם למטרות שימור וחינוך, הן כוללות גרעיני רבייה להגדלת אוכלוסיית התנינים בטבע ומאפשרות ביקורים בחווה בהם לומדים המבקרים על התנינים, אורחות חייהם וחשיבותם האקולוגית. בישראל ידועות שתי חוות תנינאים: חוות התנינים בחמת גדר וחוות קרוקולוקו בערבה. חוות תנינים נוספת נמצאת במושב פצאל שבבקעת הירדן אך עומדת בפני סגירה, ומספר פעמים ברחו ממנה תנינים צעירים.
תנין היאור והאדם > תקיפת בני אדם

תנין היאור הוא בעל חיים גדול, חזק, תוקפני ומסוכן לאדם. הוא כנראה מין התנינאי הקטלני ביותר בעולם: באפריקה תוקפים תניני היאור מדי שנה בין 275 ל-745 בני אדם וכ-63% מהתקיפות מסתיימות במוות.
תניני היאור תוקפים בני אדם מכמה סיבות. המרכזית שבהן היא טריפה. בני אדם הם יונקים גדולים יחסית, אולם לא מעבר לגודלו המרבי של הטרף שתנין היאור מסוגל לאכול – תנין יאור בוגר בגודל מלא מסוגל לאכול גם בהמות גדולות ממנו במשקל רב בהרבה משל אדם. סיבות אחרות כוללות הגנה על טריטוריה (במקרה של זכרים) או על הקן והביצים (במקרה של נקבות). מקרי התקיפה בשל הסיבות האחרונות מתרחשים בעיקר בחודשי עונת הרבייה. כך למשל, דווח על מקרים בהם תנינאי מסוים תקף סירה בה ישבו בני אדם, ולאחר שאלו ברחו מהסירה הטובעת לחוף מבטחים, התנין המשיך להרוס את הסירה. סיבה נוספת שבגללה תנינאים תוקפים בני אדם היא כאשר הם בעצמם מותקפים על-ידם, כלומר הגנה עצמית. ההבחנה בין הסיבות נעשית לרוב לפי פרטי האירוע: תנין שיראה באדם טרף פוטנציאלי יתגנב לסביבת האדם בחשאי; לעומת זאת, נקבה שתרצה להרחיק אדם מהקן שלה תראה סימני עצבנות גלויים וברורים כדי להרחיקו.
אף על פי כן, מקרים רבים של התקפת בני-אדם על ידי תנינים נבעו מחוסר זהירות ברור או מחוסר ברירה. באפריקה חיות אוכלוסיות שלמות של בני-אדם בסמוך למקורות מים בהם חיים תנינים. הקשר של האדם למקורות המים הוא חלק מהשגרה היומית, והוא כולל השקיית משק החי, כביסה, רחצה, שיט בסירות קאנו ודיג. עבורם, הימצאות תנינים במקורות המים היא עובדה ידועה, שמהווה עבורם מעין סכנת טבע. המחשבה ששהייה קבוצתית במקורות המים ועשיית רעש רב עשויה למנוע את תקיפת התנינים רווחת אצל חלקם הגדול, אולם היא לא הוכחה מעולם. בנוסף, תקיפות רבות התרחשו במקומות שבהם התנהגו בני האדם בחוסר זהירות ברור, שעיקרו אי-ציות לשילוט שאוסר על כניסה למקורות מים שורצי תנינים. כתוצאה מהסמיכות בין התנין לאדם ואופיו התוקפני של תנין היאור מספר ההתנגשויות ביניהם הוא רב, ומאחר שתנין היאור הוא חזק וקטלני, תקיפות רבות נגמרות במוות של הקורבן או בפציעות קשות (הפציעות האופייניות הן אובדן גפיים, עצמות שבורות, חורי נשיכות וזיהומים).
אחד מהתנינים טורפי האדם הידועים לשמצה באפריקה הוא התנין הענק גוסטב שאורכו כ-6.1 מטרים (20 רגל) ומשקלו מעל לטונה. גוסטב חי בבורונדי. השמועות טוענות שהרג כ-300 בני אדם בגדות נהר רוזיזי והחוף הצפוני של אגם טנגניקה. אף שקשה לאמת מספר זה, גוסטב השיג מעמד של כמעט-מיתוס והוא זוכה ליראה רבה מתושבי האזור. מדענים והרפטולוגים שחקרו את גוסטב טוענים שגודלו הרב והנדיר פוגע ביכולתו לצוד חיות זריזות כמו דגים, אנטילופות וזברות, ולכן הוא תוקף בעלי חיים גדולים ואיטיים יותר כמו היפופוטמים, גנו, ובמידה מסוימת, גם בני אדם. מדענים ופקחי טבע ניסו ללכוד את גוסטב במשך שנים אך נכשלו. גוסטב שימש כבסיס לסרט האימה Primeval (אנ') (במקור נקרא "גוסטב") שעוקב אחרי צוות חדשות שנשלח לבורונדי כדי ללכוד תנין ענק אוכל אדם, גרסה מוגזמת של גוסטב.
תנין היאור והאדם > בתרבות האנושית

באפריקה, ובייחוד באזור חלקו העליון של נהר הוולטה ובאזור האגמים הגדולים, עמים רבים העריצו את התנינים. כך למשל, תושבי כפרים ששכנו בסמוך למקווי מים שורצי תנינים נהגו להביא לכבודם מזון ולהעניק להם שמות. התנינים נחשבו לרוחותיהם של תושבי הכפר הקודמים ששבו להגן על הכפרים. האי דמבה שבאגם ויקטוריה הוקדש לתנינים. תושבי בוגנדה נהגו להשליך חלקים מגופות אויביהם למים בשביל התנינים. בקרב קבוצות אחרות הסגידה לתנינים הייתה מאופקת יותר. הנארים כיבדו אותם אם הטוטם שלהם היה בדמות תנין, ואם הטאבו על הריגת תנינים הופר, הם נהגו להקריב לו קורבן. במדגסקר התנינים שויכו לרעיונות של עונש וגמול. כך למשל, עיקרון של "עין תחת עין" חל גם בכל האמור לגבי תנינים – מותר היה להרוג תנין רק אם התנין הרג אדם, ואם תנין אחד ניצוד באופן שרירותי, הם ציפו כי אדם אחר ייהרג. בנוסף, התנין במדגסקר היווה מעין "רשות שופטת": על אדם שעשה מעשים רעים הוטל לחצות נהר; אם תפס אותו תנין – הרי שהיה אשם, ואם לאו – הרי שהוא חף מפשע. עמים אחרים, בגאנה למשל, קישרו את התנינים למושג הנקמה, והאמינו כי מכשפות מסוגלות לשלוח נחשים, זבובי צה צה ותנינים לשליחויות נוראות.
המצרים הקדמונים העריצו את התנינים וראו בהם בעלי חיים מקודשים. מאחר שמספר רב של תנינים פקד את אדמות המצרים עם הצפות הנילוס העונתיות, המצרים קישרו אותם לנצחיות אדמותיהם. האל סבכ מהמיתולוגיה המצרית היה אל-תנין. הוא תואר כבעל גוף אנושי וראש של תנין. בידו השמאלית אחז מקל, ובידו הימנית – את הענח' (סמל לאריכות ימים בתרבות המצרית העתיקה). שני אתרים מרכזיים שימשו לסגידה לסבכ: המרכזי שבהם – בקרוקודילופוליס, והקטן יותר – באזור העיר פיום. מקדש נוסף, שחלקו שימש לסגידה לאל סבכ, הוא מקדש קום אומבו, והוא משמש כיום כאתר תיירות. במקדש נמצאו כמה מאות של תנינים חנוטים.
בכתביו מתאר הרודוטוס עוף קטן המנקה עלוקות וטפילים מפיו של התנין והוא בתמורה נמנע מלאכול אותו. הוא הביא זאת כדוגמה לסימביוזה בין בעלי חיים, בה שני הצדדים יוצאים מרוויחים. עם זאת, בתצפיות רבות שנערכו, תועדו רק מספר מועט של מקרים שבהם חרטומניים פלו טפילים וניקו את פיו או קשקשיו של תנין היאור.
תנין היאור והאדם > בתרבות האנושית > תנין ביהדות ובתרבות הישראלית

התנין הוזכר רבות בתנ"ך, בדרך כלל כסמל כללי לבעל חיים מפלצתי, איום ונורא. הוא מוזכר בסיפור הבריאה בספר בראשית:
וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים--יִשְׁרְצוּ הַמַּיִם, שֶׁרֶץ נֶפֶשׁ חַיָּה; וְעוֹף יְעוֹפֵף עַל-הָאָרֶץ, עַל-פְּנֵי רְקִיעַ הַשָּׁמָיִם. : וַיִּבְרָא אֱלֹהִים, אֶת-הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים וְאֵת כָּל-נֶפֶשׁ הַחַיָּה הָרֹמֶשֶׂת אֲשֶׁר שָׁרְצוּ הַמַּיִם לְמִינֵהֶם, וְאֵת כָּל-עוֹף כָּנָף לְמִינֵהוּ, וַיַּרְא אֱלֹהִים, כִּי-טוֹב.
בעוד שבמיתולוגיות של עמים קדומים התנין היה יצור אלוהי שמרד ונלחם באל, בדת היהודית התנין נברא על ידי אלוהים כמו כל שאר בעלי החיים. עם זאת, גם בתנ"ך משמש התנין סמל לרשע ולמפלצת נוראית, אותה מביס האל.
באופן ספציפי, תנין היאור מוזכר בנבואת יחזקאל על מצרים, שם פרעה מלך-מצרים נמשל לתנין הרובץ ביאור, וחושב את עצמו לאדון היאור, מה שלא היה רחוק כלל מהמציאות בה פרעוני מצרים חשבו עצמם לאלים עלי אדמות. אך סופו יהיה להיענש על ידי ה', יחד עם כל ממלכתו.
דַּבֵּר וְאָמַרְתָּ כֹּה אָמַר אֲדֹנָי יְהוִה הִנְנִי עָלֶיךָ פַּרְעֹה מֶלֶךְ מִצְרַיִם הַתַּנִּים הַגָּדוֹל הָרֹבֵץ בְּתוֹךְ יְאֹרָיו אֲשֶׁר אָמַר לִי יְאֹרִי וַאֲנִי עֲשִׂיתִנִי.
תנינים היו בארץ ישראל עד תחילת המאה ה-20. הפרט האחרון ניצוד ב-1912 בנחל תנינים. ליד הנחל נמצא תל תנינים המזוהה עם העיר העתיקה "קרוקודילופוליס" שהייתה מיושבת מהתקופה ההלניסטית ועד התקופה הביזנטית. שם העיר ניתן לה בשל התנינים ששרצו בנחל, שגם הוא קיבל את שמו בזכותם.
בצבא הגנה לישראל מספר כלי שיט קרויים אח"י תנין על שם תנין היאור.
לקריאה נוספת

קולין סטיבנסון (Colin Stevenson),‏ Crocodiles of the World, הוצאת ריד - ניו הולנד, 2019
מייקל גרלוק (Michael Garlock),‏ Killer Gators and Crocs: Gruesome Encounters from Across the Globe, הוצאת Globe Pequot Press,‏ 2006 (מידע בגוגל-ספרים) ובפרט פרק 10: Africa's Crocs: Death on the Nile
גורדון גריג (Gordon Grigg) ודייוויד קירשנר (David Kirshner, מאייר), Biology and Evolution of Crocodylians, הוצאת Cornell University Press,‏ 2015‏ (Google Books)
ביאורים

↑  ראו דיון בפסקה גולגולת ופה וכן דיון בערך תנין הים: עוצמת נשיכה.
ישראל במלחמת יום הכיפורים

ערך זה עוסק בזירה הפנים ישראלית, הציבורית והפוליטית, של המלחמה. אם התכוונתם למהלכים הצבאיים, ראו .
גולדה מאיר לוחצת את ידו של משה דיין, 5 בנובמבר 1973
שלום חנוך ואמנים נוספים מחבורת לול, מופיעים בפני חיילים במהלך מלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים היא השלישית מבין מלחמות ישראל בהיקף מלא שהתחוללו לאחר מלחמת העצמאות. להבדיל משתי קודמותיה, מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים, שבהן פתחה מדינת ישראל, במלחמת יום הכיפורים הותקפה ישראל בהפתעה, ובו-זמנית בשתי חזיתות. במהלכי המלחמה הראשונים הייתה יד התוקפים על העליונה, בזירת הדרום צלח צבא מצרים את תעלת סואץ, ובצפון חדר צבא סוריה לעומק רמת הגולן. האבדות בנפש ובציוד היו כבדות וההתאוששות ארוכה. מלבד המהלכים הצבאיים של המלחמה, היו לה, בזירת הפנים, השפעות מורליות קשות על העורף הישראלי ועל הציבור בישראל והשלכות על מהלכיה הצבאיים והמדיניים של מדינת ישראל לעתיד.
בין המלחמות

מאז סיום מלחמת העצמאות ב-1949 נשמעו איומים מצד מדינות ערב על "הסיבוב השני". ביטוי זה עורר מורא מסוים במדינה ומה גם שבראשית שנות ה-50 חלה התדרדרות במצב הביטחוני. המסתננים (חלקם פליטי 1948 שבאו לראות את רכושם ולבקש נקם), רצחו וגנבו באזורי הספר, הפדאיון שנשלחו על ידי המודיעין המצרי, ביצעו גל מעשי הרג וחבלה. מנגד, ביצע צה"ל שורת פעולות תגמול. בעסקת הנשק הצ'כית-מצרית משנת 1955, התחמשה מצרים בכמויות גדולות של מפציצים ומטוסי קרב, בעוד שישראל הייתה נתונה באמברגו מצד מדינות המערב – כל אלו לא בישרו טובות על הסיבוב השני העתידי. אולם, במלחמת סיני, שישראל פתחה בה ב-29 באוקטובר 1956, כבש צה"ל תוך שבוע את רצועת עזה ואת חצי האי סיני. כל זאת במיעוט אבדות ובהרס הנשק הסובייטי או לקיחתו שלל.
חלף עשור ובחודש מאי 1967 נתרגשה על ישראל תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים ושוב אחזה בציבור חרדה. במהלך המלחמה כבש צה"ל תוך שישה ימים את רצועת עזה וחצי האי סיני ואת רמת הגולן, סילק את צבא ירדן מחלקי ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן והעיר העתיקה והכותל המערבי היו בידי ישראל. החרדה נמוגה ובמקומה אחזה בציבור אופוריה.
נראה היה כי לאחר שני ניצחונות מזהירים אלו ישראל היא בלתי מנוצחת. הופיעו שלל אלבומי המלחמה שקיבלו את הכינוי "אלבומי הניצחון" והעיתונות החלה לפאר את אלופי צה"ל במה שכונה "פולחן הגנרלים".
הגיוס ביום הכיפורים

בבוקר 5 באוקטובר 1973, ערב יום הכיפורים תשל"ד, החליט הרמטכ"ל דוד אלעזר להכריז על מצב כוננות ג' בצבא הסדיר, שהיא הכוננות בדרגה הגבוהה ביותר שלפני מצב לחימה בפועל. למחרת, יום שבת (6 באוקטובר), התקיימה ישיבת ממשלה שלא מן המניין, שבה ידווחו השרים על הכוננות ועל המתיחות בגבולות.
למחרת, ב-6 באוקטובר, בשעות הבוקר של יום הכיפורים, לאחר שהגיעה בסביבות השעה 4 לפנות בוקר הידיעה הוודאית כי צבאות מצרים וסוריה עומדים לתקוף את מדינת ישראל עוד באותו יום, ולאחר שבישיבת המטכ"ל הוחלט על גיוס שתי אוגדות מילואים, ומאוחר יותר באותו בוקר אישרה הממשלה את גיוס כל אוגדות השריון והמערך הלוגיסטי, אירע גיוס המוני חריג. רחובות הערים נמלאו בחיילי המילואים היוצאים בכלי רכבם או בהסעות למקומות הכינוס.
העיתון "מעריב" תיאר תמונה זאת למחרת במאמר המערכת שלו שנשא את הכותרת "בטליתות של חאקי":
את תפילת יום הכיפורים אמרו אתמול הנערים והגברים של ישראל בטליתות של חאקי. וכל מי שנפרד מהם כאשר יצאו לדרך - האבות והאמהות והרעיות והילדים הרכים - התפלל שתפילתם תרצה. המלים העתיקות שבמחזור לבשו משמעות חדשה, נוראה ומלאת הוד. כל מה שנאמר בהן על החיים ועל המוות, על הדין ועל הרחמים, נעשה קרוב מאד, ממשי מאד, אישי מאד. מאד.
כאשר יצאו ההמונים מבתי הכנסיות והלכו אל מקומות האיסוף של יחידותיהם, ראשיהם עדיין עטויים בכיפות ולבם כבד עליהם מחמת הפרידה הפתאומית ומחמת משא האחריות שהועמס על כתפיהם. לא נפסקו הפיוטים... הם הוסיפו להתרונן, בלבות היוצאים, ונהימת המנועים וטרטור הגלגלים לא יכלו להחליש את לחנם. הכבישים המוליכים אל מרחבי סיני ואל הרי הגולן נהפכו לבתי תפילה, ומהאוטובוסים והמשאיות נישאה תחינה חרישית...
בשעות לפני הצהריים של אותו יום החל "מבצע ילד" לפינוי הנשים והילדים מרמת הגולן על פי הוראת המטה הכללי. במרבית היישובים התקבלה ההוראה בהתנגדות מצד התושבים, ששככה מאוחר יותר באותו יום כאשר נפלו הפגזים הראשונים. ב-7 באוקטובר הגיעה גם ההוראה לפנות את הגברים מיישובי רמת הגולן.