דקדוק עברי - מונחים
ש

שווא – סימן ניקוד המסמן היעדר תנועה (שווא נח) או תנועה שנחטפה (שווא נע). למשל, במילה מַרְדִּים האות ר מנוקדת בשווא וזהו שווא נח, כי לאחר האות ר בא מיד העיצור ד; במילה דְּבָרִים האות ד מנוקדת בשווא וזהו שווא נע, כי מקורו בתנועת פתח (שהתארך לקמץ) במילה דָּבָר ונחטפה בנטייה. השווא הנח מסומן רק בתוך המילה, אך לא בסופה. בסוף המילה יסומן שווא נח רק באות ך (מֶלֶךְ) או בפועל המסתיים בשני שוואים (שָׁמַרְתְּ). בעברית החדשה המדוברת השוואים אינם הגויים בהכרח לפי הגדרותיהם בדקדוק המסורתי – שווא נח לעיתים הגוי כשווא נע ולהפך.
שורוק – סימן ניקוד, אשר מציין את הצליל /u/, כמו הקובוץ. השורוק מופיע, למשל, אחרי האות ס במילה סוּף.
שורש – יחידה בת 3–4 (לעיתים נדירות: חמישה או שישה) עיצורים הנתונים בסדר קבוע ומשתלבים במשקלים שונים ליצירת מילים בעלות משמעות קרובה. השורש הוא לא מילה בפני עצמה, אלא רק יסוד שממנו נוצרות מילים. למשל, מהשורש כ־ת־ב נגזרות מילים רבות בעלות משמעות קשורה: כתב, כתוב, מכתב, כתיבה, התכתבות, וכו'. כאשר השורש שייך לגזרת השלמים, כל אותיותיו מופיעות בכל המילים הגזורות ממנו, אבל כשהוא שייך לגזרה אחרת, אותיותיו עשויות להיעלם או להשתנות בחלק מהמילים, למשל: כל אותיות השורש נ־ס־ע נכתבות במילה נסיעה, אבל במילה מסע האות נו"ן אינה נכתבת.
שורשן – תת-יחידה של שורש שמי אשר אינה משתנה בנטיות השורש (כשלפני ואחרי כל שורשן עשויים הגאים להתווסף או להשתנות). השורשנים של שורש תלת־עיצורי הם בדרך־כלל שלושת עיצורי השורש: פ״א הפועל, עי״ן הפועל ולמ״ד הפועל. בשורשים מרובעים, מחומשים ומשושים מכיל לפחות אחד השורשנים יותר מעיצור יחיד, לדוגמה השורשן השני של ערפ״ל (שורשנים ע–רפ–ל). קיימים גם שורשים המתחלקים לשני שורשנים בלבד.
ש' ימנית – האות ש שבכתיב מנוקד מסומנת מעליה נקודה מצד ימין (שׁ) והצליל שלה הוא כמו במילים "שמש", "משפט". ר' גם ש' שמאלית.
ש' הזיקה – מילית הקישור ש־, המציינת זיקה בין חלקים במשפט: "הספר שקראתי מספר על אנשים שחוקרים את הים".
ש' שמאלית – האות ש שבכתיב מנוקד מסומנת מעליה נקודה מצד שמאל (שׂ) והצליל שלה זהה לצליל באות ס, כמו במילים "שמאל", "שקית". ר' גם ש' ימנית.
שם (noun) – בתיאור דקדוקי: כינוי כללי לשם עצם ולשם תואר ולעיתים גם לכינוי, שיש להם תכונות משותפות רבות. שמות של בני אדם ומקומות נקראים בתיאור דקדוקי "שם פרטי".
שם הפועל – צורת פועל שמביעה את הרעיון הכללי של הפועל ושאינה נטויה לזמן וגוף. בעברית החדשה נהוג להשתמש בעיקר בשם הפועל עם התחילית "ל־" למשל, "לכתוב", "לתת", "להתלבש". בתקופות הלשון הקודמות אחרות היה נהוג להשתמש גם בצורת מקור בתפקיד הזה.
שם עצם – (ש"ע; noun‏, substantive) מילה המציינת חפץ, אדם או מושג. יכולה להיות נושא, נשוא ומושא במשפט. "בית", "אדם", "אהבה" הם שמות עצם. אפשר לתאר אותה באמצעות שם תואר, למשל "בית גדול", או באמצעות שם עצם אחר בצירוף סמיכות, למשל בצירוף "בית ספר" שם העצם "ספר" מתאר את שם העצם "בית". בעברית אפשר להטות שמות עצם (ר' נטייה) למספר דקדוקי (יחיד, רבים, זוגי), מין דקדוקי (זכר ונקבה) וסמיכות (נסמך ונפרד).
שם פרטי (ש"פ; personal noun‏, personal name‏, proper name‏, PN) – שם עצם שמפנה לאדם, בעל חיים או מקום מסוים. למשל "אישה", "קיפוד" ו"עיר" הם שמות עצם ואילו "אחינועם", "קיפי" ו"חיפה" הם שמות פרטיים.
שם תואר (ש"ת; adjective) – מילה המציינת תכונה של חפץ או אדם. יכולה להיות נושא, נשוא ומושא במשפט. המילים "חוקי", "עשיר", "קטן" הם שמות תואר. אפשר להוסיף תיאור נוסף לשם התואר באמצעות תואר פועל, למשל בצירוף "יפה מאוד" המילה "יפה" היא שם תואר והמילה "מאוד" היא תואר פועל שמתאר אותה. שם פרטי וכינוי הם סוגים מיוחדים של שמות עצם.
שָׁרוּק – מנוקד בשורוק.