stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרקוס ויפסניוס אגריפה
תולדות חייו > המלחמה כנגד מרקוס אנטוניוס

בשנת 34 לפנה"ס הסכם הטריאומווירט השני עמד לפוג והיה ברור לכל שהדבר יביא לעימות בין אוקטביוס לאנטוניוס. כהכנה לעימות אוקטביוס ביקש לזכות בתמיכתו העם הרומאי ולכן אגריפה התנדב לכהן כאידיל, למרות שהמשרה הייתה נחותה ממשרת הקונסול בה כיהן בעבר. במסגרת תפקידו הוא החל בבנייה מסיבית מחדש של רומא שהוזנחה כתוצאה ממלחמות האזרחים. אגריפה בנה ושיפץ מבני ציבור, אמות מים, שתל גנים, בנה מרחצאות ושיפץ את מערכת הביוב של העיר, ערך משחקים במשך 55 ימים רצופים וחילק לציבור מתנות בדמות מלח ושמן בחינם. מכיוון שיחס את כל הישגיו לאוקטביוס מפעליו נוצלו כדי להעלות את הפופולריות של אוקטביוס בקרב העם והודות לפעולותיו אוגוסטוס יכול היה להתרברב בסוף שלטונו שהוא "מצא עיר הבנויה לבנים ובנה אותה משיש". כמו כן במסגרת תפקידו גירש אגריפה את כל האסטרולוגים מרומא משום שהיו נאמנים לאנטוניוס ונהגו להתסיס את האוכלוסייה.
אגריפה סיים את כהונתו כאידיל ב-1 בינואר 32 לפנה"ס וחזר לתפקידיו הצבאיים וכמצביאו הראשי של אוקטביוס הופקדו בידיו ההכנות של הצבא לעימות עם כוחותיו של אנטוניוס. קלאופטרה השביעית ומרקוס אנטוניוס התחילו לאסוף צבא ביוון בשנת 31 לפנה"ס מתוך כוונה לפלוש לאיטליה. בתגובה לכך אגריפה פיקד על כוח צבאי שיצא ליוון, שבדרכו הוא הצליח ללכוד את רוב אוניות האספקה של אנטוניוס מהמזרח, אגריפה נחת בדרום-מערב הפלופונסוס שם הוא נלחם והביס את מלך מאוריטניה בוגוד שהיה בן בריתו של אנטוניוס, מכאן הוא שט צפונה תוך שהוא מבצע פשיטות על כוחותיו של אנטוניוס עד שלבסוף נחת בקרקירה וכבש אותה. שאוקטביוס התקדם לעבר מפרץ אקטיום במטרה להטיל מצור על כוחותיו של אנטוניוס שחנו שם אגריפה סייע לו על ידי כיבוש האי לאוקס ומפרץ דוקטו. יעדו הבא של אגריפה היה פטרס שם הוא הביס את מפקדו של אנטוניוס קווינטוס נסידיוס וכבש את העיר, עם חזרתו לבסיסו ליד אקטיום הוא נקלע לקרב ימי עם גאיוס סוסיוס, אחד ממפקדיו של אנטוניוס, שהסתיים בניצחונו.
בשעה שהעימות הגדול עם כוחותיו של אנטוניוס התקרב אוקטביוס כינס מועצת מלחמה שבה הביע את דעתו שיש לאפשר לאנטוניוס ולקלאופטרה לברוח מן המצור מתוך ביטחון שכוחותיהם יערקו לצידו. אגריפה התנגד לכך בציינו שאין כל ביטחון שחייליו של אנטוניוס יערקו לצידם כל עוד אנטוניוס וקלאופטרה חיים. בסופו של דבר אוקטביוס קיבל את דעתו של אגריפה. אגריפה המשיך לכהן כמפקד כוחותיו של אוקטביוס בקרב אקטיום, בקרב עצמו הוא פיקד על האגף השמאלי. במהלך הקרב הצי של אגריפה, בעל ספינות הליבורניות המהירות יותר, נמנע מלהתקיף את ספינות החמש-חתרית הכבדות של אנטוניוס שניסו לנגח את אוניותיו וכך לשבור את המצור. אחרי כישלון תוכניתו של אנטוניוס הוא וקלאופטרה נמלטו משדה הקרב תוך שהם נוטשים את שאר כוחותיהם לרחמי כוחותיו של אוקטביוס. הניצחון בקרב, שלו היה אחראי אגריפה, הוביל לעריקת כוחותיו של אנטוניוס והפך את אוקטביוס לשליט היחיד באימפריה הרומית.
לאחר הניצחון אגריפה נשלח חזרה לרומא לסייע לגאיוס קילניוס מאיקנס לנהל את האימפריה בשעה שאוקטביוס עצמו היה עסוק בסיום המערכה הצבאית כנגד אנטוניוס, עם סיום המערכה הוענקו לאגריפה מספר אותות כבוד כולל העלאתו למעמד הפטריקי. כדי לחזק את בריתו עם אגריפה אוקטביוס נתן לו לאישה את אחייניתו קלאודיה מרקלה (לא ידוע מה עלה בגורלה של אשתו הראשונה).
תולדות חייו > בתקופת שלטונו של אוגוסטוס

אגריפה היה אחד מיועציו הראשיים של אוקטביוס לאחר המלחמה ומילא תפקיד מפתח בביסוס הפרינקפס ובארגון הצבא האימפריאלי, הוא כיהן לצדו של אוקטביוס כקונסול וקנסור בשנת 28 לפנה"ס, והמשיך למלא את תפקיד הקונסול גם בשנת 27 לפנה"ס. במסגרת כהונתו היה אחראי לטיהור הסנאט ממתנגדיו של אוקטביוס ולעריכת קנסוס (מפקד אוכלוסין) של אזרחי רומא. אגריפה גם שב לעסוק במפעלי הבנייה בעיר רומא ובין השאר הקים את מרחצאות אגריפה; הבניין המפורסם ביותר אותו הקים היה הפנתאון, לציון הניצחון בקרב אקטיום. בשנת 27 לפנה"ס יצא אוקטביוס למסע מלחמה בהיספניה טארקוננסיס (כיום בספרד) כשהוא משאיר את אגריפה כאחראי מטעמו ברומא.
כאשר אוגוסטוס נפל למשכב בשנת 23 לפנה"ס, אגריפה לקח על עצמו רבות מסמכויותיו ואף ארגן את חתונת בתו של אוגוסטוס, יוליה, למרקוס קלאודיוס מרקלוס. כשהיה חשש שאוגוסטוס ימות כתוצאה ממחלתו, אגריפה נבחר על ידו כיורשו. לאחר שאוגוסטוס הבריא אגריפה שוגר בשנת 23 לפנה"ס למזרח. באותו הזמן נפוצו שמועות על קרע בינו לבין אוגוסטוס על שאלת הירושה, אולם מינויו של אגריפה ליורשו של אוגוסטוס באותה שנה ונתינת סמכויות צבאיות במזרח על ידי נתינת הסמכויות של פרוקונסול אימפריום לאגריפה למשך חמש שנים, דבר שהעניק לו סמכות צבאית בכל הפרובינקיות הרומאיות, מעידה שלא היה בשמועות האלה אמת.
קיימת מחלוקת בנוגע לטיב סמכויותיו של אגריפה. יש הסבורים שהוא קיבל את האימפריום מאיוס שהעניק לו סמכויות מעל מושלי הפרובינקיות השונות של האימפריה, בעוד שיש כאלו הסבורים שהוא קיבל את האימפריום איקוואום שהעניק לו סמכויות שוות לאלו של מושלי הפרובינקיות השונות של האימפריה.
ככל הנראה השליחות של אגריפה למזרח נעשתה כדי לפייס את מרקלוס שעד למחלתו של אוגוסטוס נחשב כיורשו. סיבה אפשרית נוספת לשליחות היא הכנת הקרקע להסדר עם האימפריה הפרתית על השבת נסי הלגיונות שנפלו לידי הפרתים בזמן התקפותיהם של מרקוס ליקיניוס קראסוס ומרקוס אנטוניוס.
בשנת 21 לפנה"ס כשיצא אוגוסטוס לסיור בפרובינקיות המזרחיות ומהומות פרצו ברומא כתוצאה ממחלוקת בעניין בחירת הקונסול, קרא אוגוסטוס לאגריפה לשוב לרומא כדי לפקח על העניינים מטעמו.
תולדות חייו > חתנו של אוגוסטוס

כשמרקלוס נפטר בשנת 23 לפנה"ס, שכנע אוגוסטוס את אגריפה להתגרש מאשתו ולשאת את יוליה, מכיוון שלא היה מועמד מתאים במשפחתו והוא לא רצה להכניס זר למשפחה. כמו כן הקשרים המשפחתיים של אגריפה עם השושלת היוליו-קלאודית המשיכו להתהדק כשבשנת 19 לפנה"ס טיבריוס התחתן עם ויפסניה אגריפינה, בתו של אגריפה מנישואיו הראשונים.
אגריפה שב לגאליה בין השנים 20-18 לפנה"ס כדי להשקיט אי סדרים שפרצו בפרובינקיות השונות והמשיך במפעלי הבנייה שבהם התחיל בכהונתו הראשונה בפרובינקיה. בשנת 19 לפנה"ס נשלח להיספניה טארקוננסיס כדי להשלים את דיכוים של הקנטברים. לאחר מספר קשיים בהתמודדות עם לוחמת הגרילה של הקנטברים ומספר מרידות שפרצו בלגיונותיו אגריפה הצליח להביס את הקנטברים ולהשקיט, אחת ולתמיד, את ההתנגדות לנוכחות הרומאית בהיספניה, שנמשכה כמאתיים שנה.
בשנת 18 לפנה"ס חידש הסנאט את סמכויותיהם של אוגוסטוס ושל אגריפה למשך חמש שנים, ואגריפה קיבל גם את הסמכות הטריבונית למשך חמש שנים. שנה אחר כך אימץ אוגוסטוס את שני בניו של אגריפה, גאיוס ולוקיוס. חידוש האימפריום וקבלת הסמכות הטריבונית ביחד עם אוגוסטוס, שהיו שניים ממשרותיו החשובות ביותר של הפרינקפס, ביחד עם אימוץ בניו על ידי אוגוסטוס חיזקו את מעמדו של אגריפה. מאייר ריינהולד מתאר את מעמדו של אגריפה כשליט במשותף עם אוגוסטוס ומשער שיועד להיות יורשו. בשנת 17 לפנה"ס אגריפה ניהל במשותף עם אוגוסטוס את פסטיבל משחקי המאה.
אגריפה יצא בשנת 17 לפנה"ס לסיור בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה. עיסוקו העיקרי במהלך הסיור היה ישוב והקמת קולוניות למען החיילים הווטרנים של הלגיונות. בין השאר הוא יישב ווטרנים בביירות, הליאופוליס ובפטרס. בשנת 14 לפנה"ס, כשפרץ מרד בממלכת הבוספורוס שהייתה ממלכה ואסלית של רומא, פעל אגריפה להשבת הסדר על כנו, ולאחר דיכוי המרד ארגן מחדש את הממלכה.
אגריפה חזר לרומא מהמזרח בשנת 13 לפנה"ס לרגל חידוש סמכויותיו למשך חמש שנים נוספות (בזמן זה הוענק לו האימפריום מאיוס אם לא קיבל אותו לפני כן). בעיות שפרצו בפרובינקיה פאנוניה שנה לפני כן אילצו אותו לעזוב את רומא כדי לטפל במצב שם. עצם הגעתו לפרובינקיה גרמה למורדים להיכנע והמרד נפסק. אחרי השבת הסדר בפאנוניה אגריפה חזר לאיטליה. בשעת שהייתו בקמפניה נפל למשכב, ובחודש מרץ שנת 12 לפנה"ס נפטר. ייתכן שמת ממחלת השיגדון. אוגוסטוס ערך לו הלוויה מפוארת והספידו באופן אישי, אפרו נטמן במאוזוליאום אוגוסטוס. אגריפה הוריש לו את כל רכושו מלבד הכספים אותם העמיד לתחזוקת מבני הציבור שנבנו על ידו, כדי שלא יהיו למעמסה על אוצר המדינה. שניים מבניו, גאיוס קיסר ולוקיוס קיסר, שאומצו על ידי אוגוסטוס, טופחו כיורשיו העתידיים אך נפטרו בדמי ימיהם.
אישיותו ומורשתו

תדמיתו של אגריפה הייתה חיובית ביותר בעת העתיקה והיסטוריונים כדיו קסיוס מעידים על אגריפה שהיה אדם צנוע ונקי כפיים שמעולם לא היה מעורב בשערורייה כלשהי. במיוחד מצוינת העובדה שלמרות כל הישגיו, נותר ללא שאיפות משל עצמו והסתפק בכהונתו כסגנו של אוגוסטוס, ובשל כך ייחס את כל הישגיו לאדונו. מלבד בשל הידידות העמוקה ששררה ביניהם, נותר אגריפה נאמן לאוגוסטוס כיוון שהבין כי בתור אדם ממוצא פשוט ונחות הוא לעולם לא יצליח להגיע לפסגת הכוח והדרך היחידה להתקדם היא דרך נאמנותו לבנו של קיסר שבסופו של דבר הביאה אותו להיות האיש השני במעלה באימפריה הרומית.
הישגיו של אגריפה ובמיוחד הישגיו בשדה הקרב היו חיוניים לאוגוסטוס כדי להגיע לשלטון ובכך אגריפה תרם לביסוס ועיצוב משטר הפרינקפס שיהיה צורת המשטר באימפריה הרומית עד הרפורמות השלטוניות של הקיסר דיוקלטיאנוס במאה השלישית. התנהגותו כמצביא, סירובו העיקש לקבל את הטריומף על ניצחונותיו ומנהגו לדווח לאוגוסטוס ולא לסנאט על פעולותיו הצבאיות, עיצבו את הדגם ליחסי הכפיפות בין הקיסר למצביאיו.
לאגריפה היו גם הישגים תרבותיים מרשימים. הוא היה אחראי לבנייתה מחדש של רומא ובנייתם של מספר מבנים בפרובינקיות וכמה מן המבנים האלה עומדים על תילם עד היום הזה. אגריפה גם שירטט מפה של האימפריה שהייתה מבוססת על סקר של דרכי הצבא הרומאי שנערך על ידו. המפה שימשה כעזר וכבסיס לעבודתם של גאוגרפים כגון סטראבון ופליניוס הזקן. בנוסף אגריפה חיבר אוטוביוגרפיה שלא השתמרה.
אגריפה היה אהובם של פשוטי העם שזכרו לטובה את פועלו בבנייתה מחדש של רומא, אולם מעמד האצולה סלד ממנו בשל מוצאו הפשוט. כדי להנציח את זכרו של אגריפה, אוגוסטוס ערך משחקים כל שנה ביום פטירתו של אגריפה, מטבעות הנושאים את דיוקנו נטבעו בשנת מותו ולציון שבעים וחמישה, שמונים וחמישה ומאה שנה להולדתו.
אגריפה והיהודים

אגריפה היה ידוע ביחסו האוהד ליהודים. הוא ביקר בירושלים בשנת 15 לפנה"ס, עלה לרגל לבית המקדש, הקריב שם מאה שוורים והתקבל בהתלהבות על ידי היהודים. מעשה זה היה גילוי האהדה הגדול ביותר של השלטון הרומאי כלפי היהודים בכל שנות נוכחותו בארץ ישראל. כשהתושבים ההלניסטים בערי אסיה הקטנה התנכלו ליהודים שישבו בעריהם והחרימו את כספי מחצית השקל שהם שלחו לבית המקדש, אגריפה הוציא צו האוסר על המשך ההתנכלות ליהודים ופגיעה בזכויותיהם האזרחיות. למרות שמדיניותו כלפי היהודים תאמה את זו של אוגוסטוס ייתכן שהקיסר הרגיש שאגריפה הלך רחוק מדי בגילויי האהדה שלו כלפי היהדות.
הורדוס מלך יהודה פיתח חברות קרובה עם אגריפה. תחילת החברות הייתה בזמן שהייתו הראשונה של אגריפה במזרח כשהורדוס ביקר אותו באי לסבוס, והעדות לחוזק הקשר ביניהם היא העובדה שכשאנשי גדרה (כיום אום-קיס שבירדן), העיר ההלניסטית שסופחה בשנת 30 לפנה"ס ליהודה, באו למחות בפני אגריפה על יחסו של המלך היהודי אליהם, הוא שלח אותם בשלשלאות חזרה אל הורדוס. כמו כן, אגריפה סייע ככל הנראה להורדוס בבנייתה של קיסריה ונמלה באספקת מומחים לבנייה ימית ובאישורים להבאת חומרי בנייה מאיטליה. יחסיהם התהדקו כשאגריפה ביקר ביהודה בזמן שהייתו השנייה במזרח והורדוס העתיר עליו ועל פמלייתו מתנות וסייר איתו בערי הארץ. הורדוס גם בא לסייע לאגריפה כשזה התכונן לצאת למלחמה בממלכת הבוספורוס. הורדוס חלק כבוד לאגריפה בכך שקרא על שמו את אחד משני אולמות הפאר בארמונו החדש, חרת את שמו מעל אחד משערי המקדש ובנה מחדש את העיר אנתדון וקרא לה על שמו.
הקהילה היהודית ברומא קראה את אחד מבתי הכנסת בעיר על שמו.
נישואים וצאצאים

אשתו הראשונה הייתה קייקיליה אטיקה.
בתם ויפסניה אגריפינה הייתה אשתו הראשונה של טיבריוס.
אשתו השנייה הייתה קלאודיה מרקלה, אחייניתו של אוגוסטוס.
לזוג נולדו מספר ילדים שעליהם אין מידע.
בת של אגריפה שנולדה לו מאשתו הראשונה או השנייה נישאה למצביא הרומאי פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
אשתו השלישית הייתה יוליה, בתו של הקיסר אוגוסטוס.
בנם גאיוס קיסר אומץ על ידי אוגוסטוס ועד מותו נחשב כיורשו.
בנם לוקיוס קיסר אומץ על ידי אוגוסטוס ועד מותו נחשב כיורשו.
בתם יוליה הצעירה נישאה לקונסול הרומאי לוקיוס אמיליוס פאולוס.
בתם אגריפינה נישאה למצביא הרומאי גרמניקוס והייתה אמו של הקיסר קליגולה וסבתו של הקיסר נירון.
בנם אגריפה פוסטומוס נולד אחרי מותו של אגריפה.
לקריאה נוספת

Meyer Reinhold, Marcus Agrippa A Biography, The W. F. Humphrey Press: Geneva, New York 1933
F.A Wright, Marcus Agrippa: Organizer of Victory, G. Routledge & Sons, London, 1937
Geoffrey Mottershead, The Constructions of Marcus Agrippa in the West, University of Melbourne, 2005
Lindsay Powell, Marcus Agrippa: Right Hand Man of Caesar Augustus, Pen & Sword Military, 2015
הערות שוליים

↑  בתעתיק יווני אגריפס, כך גם מופיע בחלק מהתרגומים לעברית, בעיקר ממקורות ביוונית, כגון אצל יוסף בן מתתיהו ופלוטרכוס. גם בתלמוד הבבלי מופיע "אגריפס שר הצבא". בחלק מהתרגומים מופיע התעתיק "אגריפא".
↑  טקיטוס, ספרי השנים, ספר ראשון, ג'; סווטוניוס, קליגולה, 23
↑  Meyer Reinhold, Marcus Agrippa A Biography, The W. F. Humphrey Press: Geneva, New York 1933 pp. 8
↑  ניקולאוס איש דמשק, חיי אוגוסטוס, 7
↑  Strabo 5.4.5-6; Dio 48.50; Virgilius, Georgica 2.161-164.
↑  צבי יעבץ, המון ומנהיגיו ברומא, עמ' 125-126
↑  Charles Brian Rose, "Princes" and Barbarians on the Ara Pacis, American Journal of Archaeology, Vol. 94, No. 3. (Jul., 1990), pp. 453-467
↑  Robert K. Sherk, The Roman Empire: Augustus to Hadrian, pp. 24-25; E.W Grey, The Imperium of M. Agrippa, Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 6 (1970), 227-238
↑  David Magie, The Mission of Agrippa to the Orient in 23 BC, Classical Philology, Vol. 3, No. 2(Apr., 1908), pp. 145-152
↑  Meyer Reinhold, Marcus Agrippa A Biography, The W. F. Humphrey Press: Geneva, New York 1933 pp. 98-102
↑  דיו קסיוס, תולדות הרומאים, 29.54
↑  צבי יעבץ, אוגוסטוס ניצחונה של מתינות, עמ' 77
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 16, פרק ב, פסקה א, סעיף 14.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, הורדוס ורומא, עמ' 175.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 16, פרק ב, פסקה ג, סעיפים 29-27; פסקה ה, סעיף 60.
↑  צבי יעבץ, אוגוסטוס ניצחונה של מתינות, עמ' 325
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 15, פרק י, פסקה ב, סעיפים 351-350.
↑  Robert H. Hohlfelder, Beyond Coincidence? Marcus Agrippa and King Herod's Harbor, Journal of Near Eastern Studies, Vol. 59, No. 4 (Oct. 2000), pp 241-253
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 16, פרק ב, פסקה ב, סעיף 16.
↑  "אגרפּיון" בתרגום יעקב נפתלי שמחוני ליוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר א, פרק 21, פסקה א; או "אגריפס" בתרגום אברהם שליט ליוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 15, פרק ט, פסקה ג, סעיף 318.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר א, פרק 21, פסקה ח: קרא לעיר "אגרפּיון" (בתרגום שמחוני) או "אגריפיאס" (אצל מנחם שטרן, "הורדוס ורומא", בתוך: המלך הורדוס ותקופתו, עורך: מרדכי נאור, עמ' 32-33).
↑  Meyer Reinhold, Marcus Agrippa's Son-in Law P. Quinctillius Varus, Classical Philology, Vol. 67, No. 2. (Apr. 1972), pp. 119-121
| --- | --- |
ערך טוב: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280613805171  PLWABN: 9810665301105606  BNE: XX1412141  BnF: cb120153836 (data)  GND: 118501097  ICCU: RLZV024622  ISNI: 0000 0001 1590 0069  LCCN: n85017329  NLG: 148078  NTA: 071461078  RERO: 02-A009954760  SELIBR: 226188  SUDOC: 028287185  ULAN: 500240655  VcBA: 495/21397  VIAF: 6352894   WorldCat (עם VIAF): 6352894 
פסל של אגריפה במוזיאון הארכאולוגיה של ונציה
דיוקן אוקטביוס על מטבע של אגריפה
מטבע עם דיוקנו של אגריפה העונד את הכתר הימי, על צידו האחורי מופיע אל הים נפטון
דיוקנותיהם של אוקטביוס ואגריפה על גבי מטבע לציון הניצחון על קלאופטרה ואנטוניוס
הכיתוב על הפנתאון "מ. אגריפה בן לוקיוס בנה בעת כהונתו כקונסול בשלישית"
דמותו של אגריפה על גבי מזבח ה"ארה פקיס"
דיוקנותיהם של אגריפה ואוגוסטוס על גבי מטבע שנטבע לכבוד חידוש סמכויותיהם
כתובת הקדשה לאגריפה ויוליה באפסוס, הוקמה לאחר מותו
עירית קופפרברג

| --- | --- |

 לידה:  1944 (בת 81 בערך) 
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 
עירית קוּפּפֶרברג (נולדה ב-1944) היא חוקרת שיח – עוסקת בין היתר בחקר התקשורת בין-אישית בשיח ושיח בעת מצוקה, פרופסור מן המניין במכללת לוינסקי לחינוך, ראש מרכז שח"ק לחקר שפה, חברה ותקשורת ומרצה בתוכניות התואר השני במכללה, עורכת כתב העת השפיט "עיונים בשפה וחברה" ומשוררת.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1944 בתל אביב לנח שפירא, כימאי ומחנך, וסוניה שפירא לבית ויינברג, עובדת סוציאלית. הוריה נמלטו לפני הולדתה מאירופה של מלחמת העולם השנייה, ועלו לארץ ישראל. סבהּ, הרב אברהם דוב כהנא שפירא, היה רבו האחרון של גטו קובנה. אחיה פרופ' עמנואל שפירא היה רופא ילדים ומדען בתחום הגנטיקה.
נישאה לאריה קופפרברג, מהנדס כימאי, בשנת 1970, ולהם שתי בנות: אורלי, מטפלת באומנות, ומיה, חוקרת ומרצה בהנדסת תעשייה וניהול; ושבעה נכדים.
קופפרברג מכהנת כפרופסור מן המניין במכללת לוינסקי בתחום חקר השיח, ועורכת כתב העת השפיט "עיונים בשפה וחברה". תחומי המחקר שלה, ספריה, פרסומיה וגליונות מיוחדים של כתבי עת שערכה מתמקדים בחקר השיח הדבור הכתוב והמקוון במקום העבודה, בעיקר שיח בעת מצוקה, מתודולוגיה במחקר איכותני ושילוב שיטות מחקר, חקר השפה הפיגורטיבית וחקר הנרטיב. בשנים האחרונות קופפרברג מתמקדת בנושא קול ושתיקה בחברה ישראלית העכשוית.
פרסומים ומחקרים בולטים

עירית קוּפּפֶרברג, לגעת בשמים: חקר טקסט ושיח המשלב שפה פיגורטיבית, תל-אביב: מכון מופ"ת, 2016
עירית קוּפּפֶרברג (עורכת), חקר הטקסט והשיח: ראשומון של שיטות מחקר, באר-שבע: אוניברסיטת בן גוריון בנגב, 2010
עירית קופפרברג (עם יצחק גילת), גשרים מטפוריים נרטיביים בתקשורת בין-אישית, תל-אביב: מכון מופ"ת, 2002
עירית קופפרברג, "מודל ארבעת העולמות לניתוח שיח אינטראקטיבי", בתוך: לאה קסן ומיכל קרומר-נבו (עורכות), ניתוח נתונים במחקר איכותני, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010, עמ' 180-155.
Kupferberg Irit & Gilat Izhak, 2012, The Discursive Self-construction of Suicidal Help Seekers in Computer-mediated Discourse, Communication & Medicine, 9 (1), pp. 23-35, 2017
Kupferberg Irit, 2013, A special issue on computer-mediated troubled talk, Language@Internet, 10 (2).
Kupferberg Irit (Ed.) (accepted for publication in 2020). A special issue on voice and silence in contemporary Israeli society. Israel Affairs, 26 (3).
Kupferberg Irit & Green, D. (2005). Troubled talk: Metaphorical negotiation in problem discourse. Berlin: Mouton de Gruyter.
הערות שוליים

↑  פרופ' עירית קופפרברג, Irit Kupferberg, באתר מכללת לוינסקי לחינוך; עירית קופפרברג, במכון מופ"ת.
↑  עיונים בשפה וחברה: הנהלה.
1 2  שיר ושקד עיני, בחיפוש אחר עולם מוגן ובטוח, באתר הקשר רב דורי, ‏13 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296855705171  CiNii: DA16237031  GND: 1053148011  ISNI: 0000 0001 1437 161X  LCCN: nr90017059  NTA: 335898602  RERO: 02-A011608227  SUDOC: 090411404  VIAF: 6030329   WorldCat (עם VIAF): 6030329
עבד אל-פתאח קודסיה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1953 (בן 72 בערך) חמה, סוריה 
 מדינה:  סוריה 
 השתייכות:  הצבא הסורי
 תקופת הפעילות:  1973–2012 (כ־39 שנים)
 דרגה:   לואא'
 תפקידים בשירות
 ראש אגף המודיעין של חיל האוויר (? - 2009)   מפקד המודיעין הצבאי (2009-2012)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת יום הכיפורים   מלחמת האזרחים בסוריה
 תפקידים אזרחיים
 סגן ראש הלשכה לביטחון הלאומי (2012 - מכהן)
 
עבד אל-פתאח קודסיה (מערבית: عبد الفتاح قدسية; נולד ב-1953), הוא איש צבא ומודיעין סורי שכיהן מיולי 2012 כסגן ראש הלשכה לביטחון לאומי. משמש כיועץ קרוב לנשיא סוריה בשאר אל-אסד ונחשב למקורב אליו.
ראשית חייו

קודסיה נולד ב-1953 בעיר חמה.
קריירה

קודסיה סיים את שירותו הצבאי כקצין בכיר (בדרגה מקבילה לאלוף בצה"ל) בכוחות המזוינים של סוריה. שירת בעבר בכוחות המיוחדים, והיה ראש אגף המודיעין של חיל האוויר בחלק לא ידוע מהתקופה 2005–2009. ב-2009 מונה למפקד המודיעין הצבאי. ביולי 2012 נערך פיגוע המטה הביטחון הלאומי הסורי בו נהרגו ראש הלשכה ובכירים סורים נוספים. לאחר הפיגוע מונה ראש לשכה חדש וקודסיה מונה לסגנו.
סנקציות

ב־9 במאי 2011 הטיל האיחוד האירופי סנקציות על קודסיה.. הוא הוסף לרשימת האישים תחת סנקציות של האיחוד האירופי בגלל "מעורבות בפעולות אלימות נגד אזרחים" בדיכוי המחאות שהתפתחו מאוחר יותר למלחמת האזרחים בסוריה. זאת במסגרת תפקידו כראש המודיעין הצבאי. מספר שבועות לאחר מכן גם ארצות הברית הטילה עליו סנקציות בגלל מעצרים ושימוש בכוח נגד מפגינים.
הערות שוליים

↑  כתבה על 'החוג הפנימי' של אסד, כולל מספר פסקאות עליו (באנגלית)
1 2  Assad reshuffles top security posts after bombing that killed four senior officials, The Times of Israel, ‏24 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1208627880  VIAF: 4158790508338850118   WorldCat (עם VIAF): 4158790508338850118
פיזוטוטיפ

פיזוטוטיפ (מצרפתית: Physautotypie) הוא מראשוני תהליכי הצילום אשר הומצא על ידי ז'וזף ניספור נייפס וז'אק לואי דאגר בשנת 1832. בתהליך נעשה שימוש בשמן לבנדר, אלכוהול ונפט כדי לייצר דימוי פוזיטיבי על גבי לוח מתכת או זכוכית (לוח כסף במקור).
כבר בשנת 1822 ניספור נייפס עשה שימוש בשמן לבנדר בתהליך ההליוגרפיה שהמציא (ואיתו צילם את התמונה הראשונה בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה-גרא"). בשנת 1829 נפגש נייפס עם דאגר והם סיכמו על שותפות לפיתוח תהליך ההליוגרפיה. בשנת 1832 המציאו השניים את תהליך הפיזוטוטיפ אך לאחר שנייפס נפטר בשנת 1833 מהתקף לב, דאגר לא המשיך בפיתוח התהליך והשקיע את מירב מאמציו בפיתוח הדאגרוטיפ.
סקירת התהליך

החומר הרגיש לאור בתהליך מתקבל ממשקעים של זיקוק שמן לבנדר. כדי לקבל את המשקעים נייפס ודאגר אידו את שמן הלבנדר על ידי חימום באש נמוכה לאורך זמן ארוך עד לקבלת משקעים מוצקים. את המשקעים ממיסים באלכוהול ועם התמיסה מצפים לוח מתכת או זכוכית. לאחר שהאלכוהול מתאדה, נותר משקע לבן על הלוח שהוא החומר הרגיש לאור. את הלוח חושפים בקמרה אובסקורה למשך כשמונה שעות באור יום. לאחר החשיפה תולים את הלוח עם הפנים כלפי מטה מעל מגש עם קרוסין. אדי הקרוסין ממיסים את משקעי הלבנדר שלא נחשפו לאור, מותירים משקעים לבנים באזורים שקיבלו אור וכך נוצר דימוי פוזיטיבי על גבי הלוח.
סטיב סבלה

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1975 (בן 49) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת וסטמינסטר  מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר  אוניברסיטת המדינה של ניו יורק 
 www.stevesabella.com
 
סטיב סבלה (בערבית: ستيف سابيلا, נולד ב-1975), הוא אמן פלסטיני שנולד בעיר העתיקה בירושלים ומתגורר ויוצר בברלין.
ביוגרפיה

סבלה החל את לימודיו בתחום הצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר בירושלים בין השנים 1997-1994. לאחר מכן המשיך את לימודיו לתואר ראשון במסלול ללימודים חזותיים בקולג' אמפייר סטייט באוניברסיטה הלאומית, ניו-יורק, אותם סיים ב-2007. סיים בהצטיינות תואר שני בלימודי צילום מאוניברסיטת ווסטמינסטר בלונדון בשנת 2008. כמו כן למד לתואר שני בעסקי אמנות במכון לאמנות סות'ביס לונדון אותם סיים ב-2009.
פעילותו האמנותית

יצירתו של סבלה מתאפיינת בשימוש בצילומים המודפסים בממדים גדולים, בקולאג' ובמדיה מעורבת. עבודותיו עוסקות בזהותו כפלסטיני שעזב את מולדתו כדי לחיות בברלין, אך עברו איננו מרפה ממנו. הקונפליקט הפנימי שנולד מהפער שבין זהותו הפלסטינית לבין המרחב נוכח בעבודותיו הראשונות שנוצרו עוד כשחי בירושלים והתפתח לכיוונים נוספים כשהפך למהגר, כשעבר להתגורר בברלין. במילותיה של האוצרת והיסטוריונית האמנות שרלוט בנק (Charlotte Ban), ״ מאז עזב את ביתו, סבלה עבר מסע מפרך דרך הפרגמנטים המרכיבים את ישותו. או כפרפרזה על משפט שכתב המשורר מוריד ברגותי (Mourid Barghouti), מסע שהוביל אותו להשלים עם מצבו המנוכר באופן תמידי, ואפילו לגלות שלהיות חסר שורשים מביא אתו שחרור מסוים״.
פעילותו האמנותית > זהות (2002)

בסדרת תצלומי נוף ראשוניים בוחן סבלה את יחסו לנוף הפלסטיני-הישראלי. התמונות מראות נופים מבקעת הירדן – חלקם מצולמים בקונבנציה קלאסית המציגה ברובה את תוואי הקרקע, חלקם תקריבים של פיסות קרקע ותקריב של מזרן וסולם עץ שננטשו. לטענתה של בנק ״התצלומים שלא מראים לנו הרבה: פרגמנטים של שמיים, סלעים, שדות ושטחים פתוחים״. ״בזמן שעבדתי על פרויקט ״אחרית הימים״ (2003)״ מספר סבלה, ״בחנתי את התצלומים שבסדרה זו וגיליתי שחבויות בה מציאויות אחרות״.
פעילותו האמנותית > בגלות (2008)

עבודות הקולאז' גדולות הממדים הללו נעשו בלונדון כשנה לאחר שעזב את מולדתו. סבלה חיבר יחדיו תצלומי תקריב של אותו המבנה, אותם צילם מזוויות שונות וכך יצר דימוי שיש בו תנועה רפטטיבית. השימוש החוזר באלמנטים דומים מאותו המבנה המצולם ובהשתקפויות הניבטות בחלונותיו מהווה הדהוד פוסט מודרני של העיסוק במראות ובהשתקפויות שאפיין את הסוריאליזם והדדאיזם במחצית הראשונה של המאה העשרים. בהרצאה על עבודתו, סיפר האמן שהוא מצא את עצמו תוהה אם יצר משהו חדש או שמה חשף באמצעות הטכניקה משהו שהיה חבוי במציאות ושהמתין להיחשף. שאלה זו אוצרת בתוכה, בהתאם לרוח הסוריאליסטית, שאלות אודות האופנים בהם אנו תופסים את המציאות. אך בניגוד לרפרנסים הפנים אמנותיים הללו, עבודות אלה יוצרות מציאות חדשה מפני שעבור סבלה, המציאות כפי שהוא חווה אותה, איננה הגיונית יותר מזו שהוא יוצר בקולאז'ים. לטענתה של בנק, (העבודות) מאפשרות לצופה גישה ויזואלית המתארת את המאבק הפיזיולוגי, אותו חווה האמן בעקבות היותו חסר שורשים״.
פעילותו האמנותית > מטמורפוזה (2012)

מבחינה רעיונית ופורמליסטית, ניתן לראות בסדרה ״מטמורפוזה״ המשך ישיר לסדרה ״בגלות״. עבודות הקולאז' הללו מורכבות מפיסות דימויים שברוב המקרים קשה לאתר את אותו אובייקט המתקיים בעולם, אותו ״מקור״, שממנו לקח סבלה את הפרגמנטים מהם הרכיב את העבודות. ובכך, הוא נפרד מהייצוג הקונקרטי ושוקע במציאות שהיא לגמרי פרי דמיונו. בטקסט המבוא לקטלוג התערוכה ״ארכאולוגיה של העתיד״ מספרת קארין אדריאן וון רוקס (Karin Adrian von Roques) שבתקופה שעשה את העבודות הללו, הרגיש סבלה שהוא על סף משבר פיזי ומנטלי, ומחשבות על מוות טרדו את מנוחתו. בקלות ניתן לדמיין את הסגירות וחוסר המוצע שהעבודות משדרות כמבוך המתקיים במוחו של האמן, ממנו הוא מנסה להיחלץ.
פעילותו האמנותית > 38 ימים של היזכרות (2014)

סבלה חזר לירושלים ושכר בית שבשנת ארבעים ושמונה הופקע מפלסטינים לשלושים ושמונה ימים. במהלך שהייתו בבית החל לצלם באובססיביות את השרידים שנותרו במבנה שהעידו על קיומם של תושבי הבית המקוריים. לאחר מכן אסף פיסות צבע שהתקלפו מקירות הבתים בעיר העתיקה ביניהם גם פיסות מקירות בית ילדותו. לאחר מכן הפך את הקבצים הדיגיטליים לנגטיבים של שחור ולבן, מרח אמולסיה רגישה לאור על פיסות הצבע שאסף והדפיס עליהם את הדימויים במעבדת שחור לבן אנלוגית. העבודה בוחנת את המרווח שבין הכיבוש לבין זכות השיבה. מכיוון שהיצירות כה עדינות הן לבסוף מתפוררות, כך שלבסוף העדות היחידה לקיומם הוא הדימוי הדיגיטלי – כתוצאה הסדרה התפחה לעיסוק בגנאלוגיה של הדימוי, מספר סבלה בהרצאה על עבודתו.
פרסים

2008 - פרס על שם אלן אאורבך מהאוניברסיטה לאמנות בברלין.