stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחיה ליברזון
תולדותיה

תחיה נולדה ב-1886 בשם חיינה ליברזון בעיר דווינסק שברוסיה, לשמואל ושרה רבקה ליברזון והייתה ילדה שנייה במשפחה של 3 בנים ו-3 בנות. כבר בגיל 9 הייתה פעילה בתנועת חובבי ציון בעירה שם סייעה בגיוס כספים. בגיל 13 הצטרפה לאגודת צעירי ציון ועסקה במכירת בולי קק"ל והשתתפה בפעילות ציונית.
ב-1905 עלתה ליברזון לארץ ישראל בתחילת העלייה השנייה. עבדה כפועלת חקלאית בפתח תקווה ובחוות כנרת. הצטרפה אל "קבוצת הכיבוש" באום ג'וני, באתר שבו הוקמה אחר כך קבוצת דגניה א'. עברה לחוות מגדל ואחר כך חזרה אל כנרת אל חוות העלמות בניהולה של חנה מייזל. ליברזון הייתה ממייסדות מושב נהלל שם הקימה משק חקלאי עצמאי וניהלה אותו בכוחות עצמה בשנים 1922–1932. בשל קשיים, עברה לירושלים, עבדה כ-20 שנה בתנובה והתגוררה בעיר עד 1955.
 בשנת 1970 התפרסמה האוטוביוגרפיה שלה, "פרקי חיים".
מורשתה

ליברזון השתלבה במאבק כנגד אפליית נשים ובמאבקן של נשות העליות הראשונות (במיוחד העלייה השנייה) להתקבל על ידי החלוצים הגברים כשוות בין שווים. אותן נשים ניסו לשנות את התפיסה הא-שוויונית כלפי הנשים, שהביאו העולים מארצות מוצאם, לפיה תפקידן לבשל, לתפור ולתמוך בגברים. במאבקה על מעמדה כעובדת אדמה עצמאית בעלת משק חקלאי תרמה ליברזון לביסוס מקומן המרכזי של הנשים בחברה החלוצית. על כך אמרה:
הקניתי, בלא יודעים, לעליה השניה את שאיפת השוויון בעבודה בין הגבר והאשה והוכחתי שהאשה מסוגלתלעבודה במשק ובשדה בדיוק כמו הגבר
ספרה

פרקי חיים, תל אביב: תרבות וחינוך, תשל"א 1970.
לקריאה נוספת

יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, חיים באר (עורכים), הערך "תחיה ליברסון", בתוך: לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1983.
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - כרך ג', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך של הסתדרות העובדים, 1971, עמודים 53-68
הערות שוליים

↑  שינתה את שמה מחיינה לתחיה לאחר שעלתה ארצה
↑  הקשיים היו על רקע התנגדות התושבים לרצונה של ליברזון לקיים משק חקלאי כאישה בודדה שלא הקימה משפחה - "פרקי חיים" עמוד 126
↑  צויינה הוצאת הספר "פרקי חיים", דבר, 4 בינואר 1971
↑  "האלמנט היותר מתאים לתפקיד של איכרות ופועלות חקלאיות" נשיוּת ציונית במושבות בתקופת העלייה השנייה, גילת גופר, אוניברסיטת תל אביב, 2004
↑  בקבוצה זו של הפמיניסטיות העבריות הראשונות ניתן לכלול את דבורה דיין, שרה אהרנסון, מניה שוחט, רחל ינאית בן-צבי, ציפורה זייד, חיותה בוסל, חנה צ'יזיק, שרה צ'יזיק, בבה אידלסון, עטרה שטורמן, יוכבד בת מרים, מרים ברץ, אסתר בקר, שרה מלכין, רחל כצנלסון שזר, ברכה פלאי, דבורה נצר, רוזה כהן ואחרות
סם יוסטון

יוסטון
סמואל "סם" יוסטון (באנגלית: Samuel "Sam" Houston; ‏2 במרץ 1793 - 26 ביולי 1863) היה פוליטיקאי ומצביא אמריקאי, מושל טנסי, מפקד צבא רפובליקת טקסס ונשיא רפובליקת טקסס הראשון, מושל טקסס וסנאטור מטעמה לאחר הצטרפותה לארצות הברית והאדם היחיד אי פעם שהיה מושל של שתי מדינות שונות בארצות הברית. על שמו נקראת העיר יוסטון שבטקסס.
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

יוסטון נולד במטע של משפחתו, במחוז רוקברידג' (Rockbridge) בפאתי העיר לקסינגטון (Lexington) שבווירג'יניה. הוא היה אחד מבין תשעת ילדיהם של אליזבת פקסטון ומייג'ור סמואל יוסטון, לוחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר מות אביו ב-1807, עברה משפחתו למאריוויל שבטנסי, משם עברו לעיירה בייקר קריק, גם היא בטנסי. ב-1809 ברח יוסטון מביתו, חי לתקופה עם שבט הצ'ירוקי בראשותו של הצ'יף אולוטקה וקיבל את הכינוי "העורב". ב-1812, בהיותו בן 19, חזר יוסטון למאריוויל וייסד בית ספר שפעל בחדר בודד.
באותה שנה התגייס יוסטון לצבא ולחם בבריטים במלחמת 1812. בדצמבר 1812 קודם לדרגת לוטננט. יוסטון השתתף בקרב עיקול הפרסה שנערך ב-1814 ואף נפצע מפגיעת חץ. במהלך המלחמה חיפש הגנרל אנדרו ג'קסון מתנדבים לסילוק קבוצת אינדיאנים מבוצרים, יוסטון התנדב, ובזמן המבצע נפצע מכדור שפגע בידו ובזרועו. אף על פי שלא הצליח להשלים את המבצע, יוסטון התקרב לג'קסון, שלימים הפך לנשיא ארצות הברית, וב-1817 אף הצטרף לסניף הבונים החופשיים בו היה ג'קסון חבר. לבסוף, במרץ 1818, עזב יוסטון את הצבא.
ב-20 בדצמבר 1837 עמד יוסטון בראש הבונים החופשים שנפגשו בלשכת הסנאט של טקסס והחליטה להקים את הלשכה הגדולה של הרפובליקה של טקסס. עד אז עבדו שלוש לשכות בטקסס בחסות הלשכה הגדולה של לואיזיאנה: Holland Lodge No. 36, Milam Lodge No. 40 at Nacogdoches, and McFarland Lodge No. 41 at San Augustine. יוסטון עמד בראש ועידה עם נציגי שלוש הלשכות הללו בעיר יוסטון, ובחר באנסון ג'ונס לנשיא הגדול הראשון של הבונים החופשים בטקסס.
חייו > כניסה לפוליטיקה

לאחר פרישתו מהצבא התמחה יוסטון במשרדו של השופט ג'יימס טרימבל במשך שישה חודשים. לאחר מכן עבר את הבחינה בבית הספר למשפטים של נאשוויל, בירת טנסי, ופתח משרד בעיירה לבנון שבמדינה. בשלהי 1818 מונה יוסטון לתובע הכללי של מחוז נאשוויל וקיבל פיקוד על מיליציית המדינה.
ב-1822 נבחר יוסטון לחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי, שם היה תומכו הנאמן של אנדרו ג'קסון, שהיה גם הוא נציג מטעם טנסי וחבר במפלגה הדמוקרטית. ב-1824 נבחר יוסטון לכהונה נוספת שנמשכה עד ל-1827, אז החליט לא להתמודד פעם נוספת על מקום בבית הנבחרים, בו כיהן בסך הכל מה-4 במרץ 1823 עד ה-3 במרץ 1827. עם פרישתו מבית הנבחרים התמודד יוסטון על משרת מושל טנסי, וזכה כשגבר על המושל המכהן וילי בלאונט. שנה לאחר מכן החל יוסטון להתכונן לבחירות הבאות למושלות, אך נאלץ לפרוש מהמרוץ עקב נישואיו לאלייזה אלן בת השמונה-עשרה, שיצאו לפועל לאחר לחץ כבד מצד אביה, הקולונל ג'ון אלן, אך בין השניים לא התפתחה מערכת יחסים אמיתית, והם נפרדו זמן קצר לאחר החתונה והתגרשו סופית ב-1837, לאחר שהתמנה לנשיא טקסס.
את מירב זמנו באותה תקופה בילה בקרב שבט הצ'ירוקי, ונישא לאלמנה צ'ירוקית בשם טיאנה רוג'רס גנטרי. במשך הזמן הפך יוסטון לשתיין כבד, ואף נטש את משרדו ואת אשתו. כל אלה גרמו לקרע בינו לבין אנדרו ג'קסון שלא אוחה אלא לאחר מספר שנים.
חייו > קטטה ומשפט

באפריל 1832, בזמן ששהה יוסטון בוושינגטון הבירה לרגל עסקים, נשא ויליאם סטאנברי, חבר קונגרס מטעם אוהיו, נאום בקונגרס בו תקף את יוסטון, והאשימו בחבירה לג'ון וון פורסון ולחבר הקונגרס רוברט רוז, אשר סיפקו קצבאות לאינדיאנים שהיגרו עקב חוק שהעביר הנשיא ג'קסון בשנת 1830.
סטאנברי, שנשא שני אקדחים ופגיון, לא השיב למכתביו של יוסטון. מספר ימים לאחר מכן נפגשו השניים בשדרות פנסילבניה: יוסטון הזועם הרים את מקל ההליכה שלו והחל להכות את סטנאברי, שהצליח לשלוף את אחד מאקדחיו, לכוונו לחזהו של יוסטון וללחוץ על ההדק, אך האקדח לא ירה.
ב-17 באפריל הורה הקונגרס על מעצרו של יוסטון, שטען שמעשהו היווה הגנה עצמית ושכר לשם כך את עורך-הדין פרנסיס סקוט קי. יוסטון נמצא אשם, אך הודות לקשריו עם אישים בעלי השפעה (ביניהם ג'יימס פולק, חבר קונגרס דאז ולימים נשיא ארצות הברית), קיבל נזיפה בלבד. בעקבות כך, עתר סטאנברי לבית משפט אזרחי, שם קבע השופט ויליאם קראנץ' כי יוסטון אשם והטיל עליו קנס בגובה 500 דולרים, אותו לא שילם מעולם.
חייו > מאבק לעצמאות טקסס

הפרסום לו זכה המשפט הקים לתחייה את הקריירה הפוליטית של יוסטון ואת הכרתו בציבור. בעקבות כך, בדצמבר 1832 עזב יוסטון את הצ'ירוקי ונסע לטקסס, אז חלק ממקסיקו. יוסטון ביקש מאשתו שתתלווה אליו, אך היא העדיפה להשתקע במקומה. מספר שנים לאחר מכן נישאה לאדם בשם סם מגריידי, אך ב-1838 מתה מדלקת ריאות. בהגיעו לטקסס, נשאב יוסטון מיידית אל תוך הפוליטיקה המקומית. מאוחר יותר היו הערכות כי יוסטון נסע לטקסס בשליחותו של הנשיא ג'קסון כהכנה לסיפוח המדינה לארצות הברית.
יוסטון השתתף בוועידת 1833, בה התאספו מנהיגי טקסס המקסיקנית, כנציג העיר נאקודושיס. בוועידה התגלה יוסטון כתומכם של ויליאם האריס וארטון ואחיו, שרצו בעצמאות מוחלטת ממקסיקו. בנובמבר 1835 הוא מונה לדרגת מייג'ור ג'נרל (מקביל לאלוף) בצבא הטקסני, ובמרץ 1836 קודם לתפקיד מפקד הצבא.
לאחר הכרזת העצמאות של טקסס ב-2 במרץ 1836 הצטרף יוסטון לצבא המורדים הטקסני שחנה בעיר גונזאלס, אך תוך זמן קצר אולץ להיכנע בפני כוחות הגנרל המקסיקני סנטה אנה, שהרגו את מרבית הלוחמים הטקסנים בקרב אלמו שנערך ב-6 במרץ.
אף על פי כן, בקרב סן חסינטו, שנערך ב-21 באפריל 1836, הפתיע יוסטון את כוחותיו של סנטה אנה בזמן מנוחת הצהריים שלהם. כל הצבא המקסיקני, שמנה כ-1,600 איש, נהרג או נשבה על ידי כוחותיו של יוסטון, כ-800 טקסנים בלבד. לאחר תבוסתו, אולץ סנטה אנה לחתום על אמנת וולסקו, על פיה זכתה טקסס בעצמאות. זמן קצר לאחר החתימה על ההסכם נסע יוסטון לארצות הברית, שם קיבל טיפולים בקרסולו, שנפגע בקרב. ב-1836 נוסדה העיר יוסטון, שנקראה על שמו והפכה לבירת טקסס, מעמד אותו שמרה עד 1839, אז קיבלה העיר אוסטין את התואר.
חייו > נשיא רפובליקת טקסס

לאחר קבלת העצמאות נבחר יוסטון פעמיים לנשיא רפובליקת טקסס החדשה. בפעם הראשונה מה-22 באוקטובר 1836, אז הפך לנשיאה הראשון של הרפובליקה, עד ה-10 בדצמבר 1838. בתחילת הכהונה ביקש להסתפח לארצות הברית, אך לאחר זמן מה זנח את המחשבה. ב-1838 פרץ מרד קורדובה, אותו הצליח יוסטון לעצור.
בין שתי כהונותיו, ב-9 במאי 1840, נישא יוסטון למרגרט מופט ליאה בעיר מריון שבאלבמה. בזמן חתונתם היה יוסטון בן 47 ואילו אשתו הייתה בת 21 בלבד. לשניים נולדו שמונה ילדים.
יוסטון כיהן בפעם השנייה כנשיא בין ה-12 בדצמבר 1841 ל-9 בדצמבר 1844. כהונה זו התאפיינה בזהירות כלכלית כאשר בפן המדיני חתר יוסטון לשלום עם האינדיאנים וניסה להימנע מפרוץ מלחמה עם מקסיקו, לאחר שתי פלישות ב-1842.
חייו > סנאטור

לאחר סיפוח טקסס לארצות הברית ב-1845, נבחר יוסטון לכהן כסנאטור מטעמה לצידו של תומאס ג'פרסון ראסק. בתחילת הקדנציה שלו בסנאט של ארצות הברית, שנמשכה בין ה-21 בפברואר 1846 ל-4 במרץ 1859, התחוללה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בה סיפחה ארצות הברית שטחים נוספים, צפון מערבית לטקסס.
במהלך כהונתו יצא נגד הקרע ההולך וגדל במדינה בין הצפון לדרום והאשים את הקיצוניים בשני הצדדים באומרו: "כל מה שנועד להחליש או לפגוע בכוחו של האיחוד, בין אם מקורו בצפון או בדרום, בין אם באלימותם המשולהבת של תומכי התנועה לביטול העבדות ובין אם בקואליציה של תומכי איון, לעולם לא אתן לו את הסכמתי."
ב-1848 תמך יוסטון ב"הצעת אורגון", אף על פי שרבים מהדרומיים התנגדו לה. בנאום נלהב בו הביע תמיכה בפשרת 1850 אמר יוסטון כי "אומה מפולגת לא יכולה להמשיך ולעמוד". שמונה שנים מאוחר יותר, אמר אברהם לינקולן משפט ברוח דומה.
ב-1854 נחקק חוק קנזס נברסקה אליו התנגד יוסטון וחזה כי הוא ייצור במדינה סדק כה רחב שיוביל לבסוף למלחמה, מה שאכן קרה. בהצבעה על החוק היה אחד מבין שני הסנאטורים הדרומיים היחידים שהצביעו נגד החוק, כשהשני היה ג'ון בל מטנסי.
חייו > מושל טקסס

יוסטון התמודד פעמיים על מושלות טקסס: בפעם הראשונה, בשנת 1857, הפסיד להארדין ראנלס. שנתיים מאוחר יותר ניצח בבחירות והפך לאדם הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שכיהן כמושל של שתי מדינות שונות. על אף היותו בעל עבדים התנגד לפרישת טקסס מהאיחוד. ב-1860 התייחס לנושא ואמר: "אגיד לכם מה הולך לקרות. לאחר הקרבת מיליונים רבים מספור של אוצרות ומאות אלפי חיים ייתכן כי תזכו בעצמאות לדרום, אך אני מטיל ספק בכך. הדרום נחוש לשמר את האיחוד."
בניגוד לרצונו של יוסטון, טקסס פרשה מארצות הברית ב-1 בפברואר 1861 וב-2 במרץ הצטרפה לקונפדרציית המדינות של אמריקה. במהרה הכריז יוסטון כי הצעד אינו חוקי, אך מנגד קבע בית המשפט הטקסני כי הפרישה חוקית. הכוחות הפוליטיים שהביאו לפרישת טקסס היו חזקים דים גם כדי לגרום להדחת יוסטון, שמצידו לא עשה מאמצים למניעת הדחתו, שהגיעה לבסוף ב-16 במרץ 1861. הוא הוחלף על ידי סגנו, אדוארד קלארק.
הקולונל פרדריק לאנדר, בשליחותו של הנשיא אברהם לינקולן, הציע ליוסטון כוח של כ-50,000 חיילים למניעת הפרישה, אך הוא סירב כדי למנוע שפיכות דמים נוספת.
חייו > ערוב ימיו

ב-1854 המיר יוסטון את דתו לנצרות בפטיסטית, הוא הוטבל על ידי רופוס ברלסון, שבאותה תקופה היה הכומר של קהילת אינדיפנדנס שבטקסס, בה היו חברים יוסטון ואשתו.
ב-1862, לאחר הדחתו, עבר יוסטון להאנטסוויל, עיר קטנה במזרח טקסס. מצבו הבריאותי הידרדר במהירות בחודשים שלאחר מכן והוא לקה בשיעול כרוני. באמצע יולי 1863 חלה יוסטון בצינון שהתפתח לדלקת ריאות, ועל אף מאמציהם של הרופאים, ב-26 ביולי 1863, בשעה 6:16 בערב, נפטר יוסטון בביתו כשלצידו רעייתו מרגרט. מילותיו האחרונות היו: "טקסס. טקסס. מרגרט".
סם יוסטון נקבר בהאנטסוויל. על קברו הוטבע הכיתוב:
חייל אמיץ. מדינאי חסר-פחד.
נואם דגול - פטריוט טהור.
חבר נאמן, אזרח לויאלי.
בעל ואב מסור.
נוצרי אדוק - אדם ישר.
בנוסף, מוטבע על הקבר ציטוט של אנדרו ג'קסון, על פיו:
"העולם ידאג לתהילתו של יוסטון"
יד לסימון מקום לידתו של יוסטון
יוסטון בקרב סן חסינטו
דגל רפובליקת טקסס, שהפך לדגל מדינת טקסס
יוסטון בתקופתו כסנאטור
קברו של יוסטון בהאנטסוויל
הארמייה ה-32 (ברית המועצות)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1941–1945 (כ־4 שנים)
 מקים היחידה:  סטאבקה
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  סרגיי וישנבסקי 
 מפקדים
 
הארמייה ה-32 (ברוסית: армия ‏я‏-32) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

היחידה הוקמה ביולי 1941. ב-18 ביולי 1941 יחידות הארמייה החלו להתארגן בקו ההגנה מערבית למוסקבה. ב-3 באוקטובר הם החלו בקרבות מגננה קשות ובסופו של דבר רוב היחידות כותרו על ידי הורמאכט. חלק מהיחידות הצליחו לפורץ את המצור ולצאת מכיתור. הם הועברו בהדרגה לארמייה ה-16 ו-ארמייה ה-19. מפקדת הארמייה ה-32 בוטלה.
ב-10 במרץ 1942 הארמייה ה-32 הוקמה מחדש על בסיס יחידות של חזית קרליה. עד למאי 1944 הם עמדו בקווי ההגנה ובאוגוסט 1944 התקדמו מערבה עד לגבול עם פינלנד. לאחר סיום הלחימה באזור הם הועברו לעתודה ובאפריל 1945 הארמייה ה-32 פורקה.
מפקדים

ניקולאי קליקוב (יולי 1941 - אוגוסט 1941)
איוואן פדיונינסקי (אוגוסט 1941 - ספטמבר 1941)
סרגיי וישנבסקי (ספטמבר 1941 - אוקטובר 1941)
סרגיי טרופימנקו (מרץ 1942 - יוני 1942)
פיליפ גורלנקו (יוני 1942 - אפריל 1945)
פטליזם

פטליזם (מלטינית: fatum, הקרוב ל"גורלי" בעברית), הוא שם תואר להשקפה לפיה האדם כבול לסדר טבעי וקבוע מראש של התרחשויות בעולם. כלומר אמונה בגורל מוחלט וידוע מראש המכתיב את חייו.
ניתן לדבר על שלשה מובנים שונים לפטליזם:
האמונה ולפיה אין לאדם בחירה חופשית לפעול אחרת מכפי שהוא נוהג בפועל; אמונה שהאדם כלל איננו מסוגל לעצב את העתיד או את מעשיו שלו עצמו.
מנטליות פסיבית נוכח אירוע הצפוי להתרחש, משום שהוא נתפס כבלתי ניתן לשינוי.  פרידריך ניטשה כינה זאת 'פטליזם טורקי'.
הענקת ערך נורמטיבי חיובי לגישה פסיבית כלפי החיים, כעדיפה על גישה הפוכה המנסה להיאבק בזרם האירועים ולשנותם.
תחושת הגורל היא ככל הנראה בין התחושות האנושיות העתיקות ביותר,[דרוש מקור] הגורל הוא כוח שאי אפשר לעמוד בפניו שנתפש כקובע את העתיד. לפי המיתולוגיה היוונית זהו כורח בלתי ניתן לביטול אליו נכנעים אפילו האלים (כפי שהודו הפיתיות של דלפי). במיתולוגיה הרומית הגורל מיוצג על ידי שלוש המוירות (ה"פרסאות"), ועל ידי שלוש הנורנות במיתולוגיה הנורדית.
הרמב"ם בספרו "מורה נבוכים" (ג, יז, הדעת הג'), מייחס תפיסה זו גם ל"כת האשעריה מן הישמעאלים", כלומר לחוג פילוסופי מוסלמי שהיה קיים בתקופתו.
בדתות שונות, בעלי תפקידים שונים מנסים לקרוא את צפונות הגורל - הנביא, השאמאן, וכיוצא באלה. גם כיום יש המאמינים בכוחם של חוזים שונים (קוראים בכף יד, קוראים בקפה  וכולי).
מקס ובר בחיבורו "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" המנתח סוציולוגית את הקפיטליזם טוען שנצרות הפרוטסטנטית (ובמיוחד בגרסתה הקלוויניסטית), בעקבות הרפורמציה ויתרה על הקשר המתווך בין האדם לאל, כפי שהתקיים בתפיסת הנצרות הקתולית. במקום תפישה זו העמידה הרפורמציה, לפי ובר, את התפיסה הטרנסצנדנטית של האל, שגררה גישה פטליסטית לקיום האנושי. ואולם, טוען ובר, דווקא משום כך האמינו פרוטסטנטיים כי הצלחה בחיים פירושה אישור אלוהי חיובי. משום כך הופיע באופן פרדוקסלי, תמריץ מעשי לאידיאל אקטיבי של יזמות ופעלתנות אנושית לשם השגת ההצלחה הזו.
פטליזם בתרבות

הגורל הוא גם מקור לאירוניה בטרגדיות היווניות, כמו גם במחזהו של פרידריך שילר שהפך לאופרה של ג'וזפה ורדי "כוחו של גורל" או הידיעה המוקדמת של מקבת' על גורלו הצפוי, במחזהו של ויליאם שייקספיר. המוטיב החוזר הוא שלא משנה כמה ינסה הגיבור לשנות את מעשיו והתנהגותו, אין ביכולתו לשנות את גורלו שכבר נחתם ונקבע.
הסרט "דוני דארקו" הוא על פטליזם, ואף הדמות הראשית (דוני) מציגה גישה פטליסטית לחיים.
מסרטיו של רומן פולנסקי עולה השקפת עולם פטליסטית. כמעט בכל סרטיו, כבר בשליש הראשון של הסרט, הצופה מקבל רמזים ואף יודע בוודאות מהו גורלן של הדמויות, ומהו סוף הסרט. על אף ניסיונותיהן של הדמויות לשנות את הכיוון בו הן הולכות, פעולותיהן רק מובילות אותן צעד קדימה אל עבר הגורל הקבוע.
סיפור העם על "פגישה בסאמרא" מייצג השקפה פטליסטית.
טולסטוי "מלחמה ושלום" (תרגום: לאה גולדברג, ספרית פועלים, 1977) תמך בהשקפת עולם פטליסטית. הוא כתב '"הפאטאליזם בהיסטוריה הריהו דבר שאין להימנע ממנו, בבואנו להסביר תופעות חסרות היגיון (היינו אותן התופעות שאת הגיונן אין אנו מבינים). ככל שאנו מתאמצים להסביר את התופעות ההיסטוריות הללו על דרך ההגיון, כן נהיות הן חסרות הגיון יותר וסתומות יותר." (כרך ב', עמ' 6-7). מציטטא זו אפשר לראות גם שטולסטוי התנגד להשקפות דטרמיניסטיות.
ראו גם

דטרמיניזם
הטלת גורל
מזל
ספטמבר (זמרת)

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1984 (בת 40) שוודיה שוודיה
 שם לידה:  פטרה מרקלונד
 שם במה:  September 
 מוקד פעילות:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 סוגה:  מוזיקת דאנס אלקטרונית, יורודאנס, מוזיקת פופ, דיסקו 
 שפה מועדפת:  שוודית, אנגלית 
 חברת תקליטים:  Dance Nation, Razzia Records, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מספר צאצאים:  2 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
פטרה מרקלונד (בשוודית: Petra Marklund; נולדה ב-12 בספטמבר 1984) הידועה בשם הבמה שלה ספטמבר (September) היא זמרת ומלחינה שוודית.
קריירה

ב-2003, כשהייתה בת 18, הוציאה ספטמבר את הלהיט הראשון שלה בשוודיה, "(La La La (Never Give It Up", שהגיע למקום השמיני במצעדים השוודיים. הלהיט הבא שלה היה "We Can Do It" ואף הוא הגיע לעשרת הגדולים. כתוצאה מהצלחת שני השירים האלו, החלה ספטמבר להקליט את אלבום הבכורה שלה שיצא לאור בפברואר 2004, יחד עם הסינגל השלישי, "September All Over", שהגיע למקום השמיני כמו הסינגל הראשון. לאחר תקופה של שקט הוציאה ספטמבר את "Satellites", סינגל ראשון מתוך אלבומה השני, "In Orbit", שהיה ללהיט הגדול ביותר שלה באותה התקופה. השיר מדורג במקום ה-141 במצעד השיר השוודי הטוב ביותר בכל הזמנים. סינגלים נוספים מהאלבום הם "Looking for Love" ו-"Cry for You".
בארצות הברית יצא הלהיט "Satellites" רק בסוף 2006 ונחל הצלחה בינונית. לעומת זאת, השיר "Cry for You" שהופץ לתחנות הרדיו בארצות הברית ב-5 ביוני, הגיע למקום הראשון במצעד ה-Hot Dance Airplay.
ב-20 ביוני 2007 פרסמה ספטמבר באירופה את הסינגל "Can't Get Over", מהאלבום הבא, "Dancing Shoes", שיצא לאור ב-26 בספטמבר.
ב-1 בספטמבר 2007 ייצגה ספטמבר את שוודיה בפסטיבל סופוט, תחרות שירים בינלאומית הדומה לאירוויזיון, כשבין מתחריה היו אמנים ידועים כמו The Cloud Room, סופי אליס-בקסטור ו-Monrose. ספטמבר זכתה במקום השלישי בבחירת הצופים.
דיסקוגרפיה

September ‏(11 בפברואר 2004)
In Orbit ‏(26 באוקטובר 2005)
Dancing Shoes ‏(26 בספטמבר 2007)
הערות שוליים

↑  דירוג ב-Swedishcharts.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810701339205606  GND: 135473217  ISNI: 0000 0000 7882 0827  LCCN: no2011133739  MusicBrainz: f97b55a8-7d03-4ebe-a277-a9cadc2a9f86  NKC: mzk2009521973  VIAF: 37145970299832252144   WorldCat (עם VIAF): 37145970299832252144
אלברטו דוסנה

אלברטו דוסנה (באיטלקית: Alberto Dossena; נולד ב-13 באוקטובר 1998) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בקומו.
קריירת מועדונים

לאחר שלוש עונות בקבוצה הבוגרת של מועדון הכדורגל אטאלנטה, דוסנה הושאל לקבוצות כמו פרוג'ה, רובור סיינה, פיסטוייזה ואלסנדריה. דוסנה ערך את הופעת הבכורה שלו בפרוג'ה במשחק במסגרת הסרייה ב' ב-4 במרץ 2017 מול אבלינו.
ב-15 בספטמבר 2020, הוא חתם בשורות אותה אבלינו בחוזה עם סעיף רכישה חוזרת לאטאלנטה. ב-12 באוגוסט 2022, הוא חתם לארבע שנים בקליארי.
ב-29 ביוני 2024, דוסנה חתם על חוזה לארבע שנים בעולה החדשה לסרייה א', קומו.
הערות שוליים

↑  אלסנדריה: אלברטו דוסנה מגיע בהשאלה (באיטלקית)
↑  אלברטו דוסנה חותם בקומו (באיטלקית)
חתולות הרעם

| --- | --- |
חתולות הרעם
 בימוי:  עירית לינור
 הופק בידי:  חגי לוי
 תסריט:  עירית לינור
 עריכה:  זוהר סלע
 שחקנים ראשיים:  אורלי זילברשץ  שלום אסייג רותם אבוהב
 מוזיקה:  עופר מאירי
 צילום:  יואב קוש
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1998
 משך הקרנה:  40 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
חתולות הרעם הוא סרט טלוויזיה קצר משנת 1998 שנכתב ובוים בידי עירית לינור, עם אורלי זילברשץ, שלום אסייג ורותם אבוהב בתפקידים הראשיים.
הסרט נמנה עם סדרת "סיפורים קצרים על אהבה" של חגי לוי.
זה סרטה הראשון של רותם אבוהב והיא מופיעה בתור רותם איטח-אשבל.
העלילה היא על תחרות כדורת (באולינג) בין שתי קבוצות ורומן שמתפתח בין קפטן הקבוצה המפסידה לקפטנית הקבוצה המנצחת.
תקציר העלילה

דינה (אורלי זילברשץ) היא קצינת משטרה בדרגת פקד. היא נקראת לתווך בסכסוך שכנים קולני (אותם משחקים אמנון לוי, כרמלה מנשה ושלי יחימוביץ') ופוקדת על כולם להתפזר אחרת תעצור אותם.
דינה נמצאת במתח, היא ראש קבוצת הבאולינג "חתולות הרעם" שמתמודדת כבר חמש שנים בתחרות "יד הזהב" בנתניה מול קבוצת "מוסך קסוטו" שבראשה אלי קסוטו (שלום אסייג) ומפסידה כל פעם.
בקבוצת "חתולות הרעם" נמצאים אחיה של דינה, גידי (אורי בנאי), אילנה (חלי גולדנברג), ואדים (ישראל דמידוב) ומלי (דפנה ארמוני). בין אורי (איציק קונפינו) ואילנה יש רומן חשאי אף על פי שהיא נשואה. מלי נמצאת בהיריון בחודש תשיעי והיא פסולה מן המשחק. בעקבות זאת, דינה בלחץ - חסר לה שחקן.
שחקני קסוטו צוחקים על "חתולות הרעם". כולם גברים ואחד מהם, בני (דורון צברי), הביא לתחרות את ידידתו אושרית משולם (רותם אבוהב), אבל לא מרשה לה לשחק.
אושרית מציעה את עצמה לדינה למרות שאין לה ניסיון, ודינה מקבלת אותה מחוסר ברירה ומתחילה לאמן אותה.
הכרוז (אייל גפן) מכריז על תחילת התחרות. הפרס הוא גביע "יד הזהב" ונסיעה לנופש בים המלח.
דינה ואלי מצליחים בתחילת התחרות להוריד את כל הפינים בזריקה אחת (סטרייק) והתחרות ממשיכה.
קבוצתו של קסוטו מובילה, והתוצאה תלויה בזריקה של אושרית. מלי מבטיחה לאושרית שתקרא את בתה על שמה אם תנצח.
אושרית זורקת ומשיגה "סטרייק" ו"חתולות הרעם" מנצחות. קסוטו, שהפסיד במשחק, ניגש לדינה ומזמין אותה לחתונת אחיו והיא לא מסרבת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אורלי זילברשץ | דינה | חתולות הרעם |
| דפנה ארמוני | מלי | חתולות הרעם |
| חלי גולדנברג | אילנה | חתולות הרעם |
| אורי בנאי | גידי | חתולות הרעם |
| ישראל דמידוב | ואדים | חתולות הרעם |
| רותם אבוהב | אושרית משולם | חתולות הרעם |
| שלום אסייג | אלי קסוטו | קבוצת קסוטו |
| דורון צברי | בני | קבוצת קסוטו |
| אייל רוזלס | חיימון | קבוצת קסוטו |
| עמית געש | קדוש | קבוצת קסוטו |
| איציק קונפינו | אורי | קבוצת קסוטו |
| אייל גפן |  | כרוז |
יובל אפרת

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1938 גבעת ברנר, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  2 בינואר 2017 (בגיל 78)
 מקום קבורה:  גבעת ברנר 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 114   מפקד טייסת 118
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
  עיטור המופת
 תפקידים אזרחיים
 קברניט באל על
 
יובל אפרת (2 ביוני 1938 – 2 בינואר 2017) היה טייס קרב וטייס מסוקים, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כמפקד טייסת 118. בעל עיטור המופת על חלקו במבצע פונטיאק.
קורות חייו

אפרת נולד וגדל בגבעת ברנר כבן בכור להורים שהיו עולים חדשים מגרמניה. עם גיוסו לצה"ל ב-1956 התנדב לקורס טיס וסיים אותו במגמת קרב. את קורס האימון המבצעי עשה בטייסת 113 (""הצרעה") על מטוסי אוראגן. לאחר הקורס שירת כטייס מיסטר בטייסת 109 ("העמק") ובתחילת 1960 עבר הסבה למטוס סופר מיסטר ועבר לטייסת 105 ("העקרב"). בסוף אותה שנה החל לשרת כמדריך בבית הספר לטיסה, ולאחר תקופה בתפקיד זה שב לטייסת 105. בקיץ 1963 עבר הסבה למיראז' 3 והוצב בטייסת 117 ("הסילון הראשונה"). בספטמבר 1965 מונה כסמ"ט א' בטייסת 107 (שלימים נקראה "אבירי הזנב הכתום"), שהפעילה מטוסי אוראגן.
במלחמת ששת הימים לקח חלק במבצע מוקד כמוביל רביעיית מטוסי אוראגן. בגיחתו הראשונה, על שדה התעופה אל עריש נפצע מפגז נ"מ שפגע במטוסו וריסק את קרסול רגל ימין. אפרת סירב להחלטת רופאיו לקטוע את כף רגלו וביקש לנסות להצילה. מאמצי הרופאים להציל את כף רגלו הצליחו ולאחר כשישה חודשי שיקום ולאחר שביקש לחזור לטוס אישר לו רופא החיל להטיס מטוסי פייפר ופוגה מגיסטר והוא התמנה בנובמבר 1967 למפקד טייסת קדם-מכין בבית הספר לטיסה ובמקביל המשיך בשיקום רגלו. במרץ 1969 עבר הסמכה כטייס מסוקים ולאחר ארבעה חודשים הוצב כטייס ראשי במסוק בל 205 בטייסת 124. במלחמת ההתשה השתתף במרדפים בבקעת הירדן ובמבצעים במצרים. בשנת 1971 מונה למפקד טייסת 114 שהטיסה מסוקי סופר פרלון. במאי 1973 מונה למפקד טייסת 118 שהטיסה מסוקי יסעור, ועליה פיקד במלחמת יום הכיפורים, שבה לקח חלק במבצעים אחדים:
מבצע פונטיאק: ב-11 באוקטובר 1973 הטיס כוח מחיל התותחנים ומסיירת מטכ"ל, עליהם פיקד סא"ל עמוס ירון, לג'בל עתקה שבעומק מצרים, שם הפגיזו התותחנים את מפקדות הארמייה השלישית וצומת חיוני באזור הק"מ ה-101 על ציר קהיר-סואץ. על חלקו במבצע זה עוטר בעיטור המופת.
מבצע דוידקה: ב-13 באוקטובר 1973, שבו הטיס במסוקו מסוג "יסעור" כ-40 לוחמי סיירת צנחנים לפעולה בעומק השטח שבשליטת הצבא הסורי, שמטרתה הייתה פיצוץ גשר ליד העיירה קטייפה בסמוך לכביש חומס-דמשק. המפקדים בשטח היו שאול מופז ואודי שלוי. אנשי הסיירת התגלו על ידי כוח צבאי סורי, אפרת ששמע במכשיר הקשר כי הכוח נקלע לקשיים, נחת לתדלוק מהיר והמריא חזרה לכיוון הכוח. תוך התחמקות מאש שנורתה עליו הצליח להנחית את המסוק ולחלץ את הצוותים.
מבצע קינוח, בין 21 באוקטובר ל-22 באוקטובר 1973, לכיבוש מוצב החרמון.
עם שחרורו מצה"ל עבד כקברניט בחברת אל על עד צאתו לגמלאות.
נפטר ב-2 בינואר 2017 והובא למנוחות בקיבוץ גבעת ברנר שבו נולד.
לקריאה נוספת

מעוזיה סגל, עדויות מגובה החול – קרב הצנחנים בחווה הסינית, הוצאת מודן, 2007, עמודים 337–353.
יוסף ארגמן, מלחמת הצללים: 25 פרשיות מודיעין וביטחון בישראל, הוצאת משרד הביטחון, 2007, עמודים 94–102.
אלישיב שמשי, ממני תראו וכן תעשו, הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2016, עמודים 201–218.
הערות שוליים

↑  יובל אפרת, המראה, 2016, עמ' 66.
↑  המראה, עמ' 71.
↑  המראה, עמ' 74.
↑  המראה, עמ' 90.
↑  המראה, עמ' 101.
↑  יובל אפרת, אתר גבעת ברנר.
↑   גל פרל פינקל, 'רוח המפקד' - סקירת ספרו של אלוף (מיל') עמוס ירון, באתר צה"ל, 20 במרץ 2022
↑  אפרת פורשר, תותחנים בעורף האויב, באתר ישראל היום, 10 בספטמבר 2013
↑  סא"ל יובל אפרת, באתר הגבורה.
↑  חגי לוי, ‏החילוץ מקטייפה, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 בפברואר 1998
שאול מופז, המלחמה שלי רב-אלוף (מיל') שאול מופז: 300 קילומטר בעומק סוריה, באתר nrg‏, 5 באוקטובר 2003
↑   גל פרל פינקל, "במלחמה הרי אין מועד ב'" – סקירת ספרו של רא"ל (מיל.) שאול מופז, באתר צה"ל, 16 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458042405171  VIAF: 21148631215830410766   WorldCat (עם VIAF): 21148631215830410766