stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספצנאז
היסטוריה

יחידות הספנצאז הראשונות הוקמו ב-1930 והיו בפיקוד הנקוו"ד והצבא האדום. לאבי הכוחות המיוחדים הסובייטיים נחשב היהודי יעקב סרבריאנסקי. ב-1938 נפל קורבן למסע הטיהורים של סטלין ונכלא, נידון למוות, נחון, ושב ונקרא לדגל ב-1941.
לאחר תחילת הפעילות הפרטיזנית הבלתי מאורגנת בשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה, בקיץ 1941, החלו שירותי המודיעין של ברית-המועצות במחצית השנייה של 1941 להניח תשתית פרטיזנית מאורגנת תחת פיקוד פרטיזני מרכזי תוך ניסיון שצלח להשתלט על הקבוצות הבלתי מאורגנות. שניים שבלטו בהנחת התשתית היו היהודים, ותיקי הנ.ק.וו.ד, סרבריאנסקי, ונחום אייטינגון. סרבריאנסקי עמד בראש 'הקבוצה המיוחדת' שעסקה בהכשרתן ובהחדרתן של קבוצות חבלה ומודיעין לשטח הכיבוש, ואילו אייטינגון ניהל את הפעילות החבלנית והמודיעינית מעבר לקווי האויב. עם הכוחות המיוחדים הללו, הן בשלב הבלתי מאורגן והן לאחר התארגנות הפיקוד והשליטה המרכזיים, נמנו יהודים רבים הן כלוחמים והן בדרגי הפיקוד.
ב-1950 היחידות אוגדו תחת פיקוד מרכזי אחד. היחידות שפעלו תחת הק.ג.ב. כונו "אוסנאז". הן הוקמו במקור לשם פעילות חשאית, ביצוע חיסולים, לוחמה בטרור, חילוץ בני ערובה, השגת מודיעין, לוחמה פסיכולוגית ושאר משימות מיוחדות פנימיות. כיום מציין המונח "אוסנאז" בעיקר את יחידות המודיעין הצבאי המובחרות העוסקות באיסוף מודיעין COMINT ו-ELINT; יחידות האוסנאז של הגר"ו אחראיות על מודיעין אותות.
על פי עדותו של ולדימיר רזון, עריק מהגר"ו שהשתמש בשם העט "ויקטור סובורוב" ואמינותו מוטלת בספק, התקיימו 20 בריגדות ספצנאז בברית המועצות, ובנוסף להן 41 צוותים עצמאיים. כוח הספצנאז בשנות השמונים עמד, לפי אומדן זה, על כ-30,000 איש.
בשנת 2016 עברו כל יחידות הספצנאז המשטרתיות ממשרד הפנים הרוסי לאחריות המשמר הלאומי של רוסיה.
מאפיינים ופעילויות

יחידות הספצנאז הצבאיות, היום כבעבר, מאוישות בחיילים מאומנים היטב בעלי נתונים אישיים מובחרים, העוברים מסלול הכשרה הנחשב לאחד המפרכים בעולם, אם לא המפרך שבהם. הם נחשבים לחיילים הטובים ביותר בצבא הפדרציה הרוסית והצבא האדום לפניו.
חיילי ספצנאז צבאיים לובשים מדים רגילים על מנת להימנע מזיהוי, כולל כומתות תכלת של ה-VDV (חיל הצנחנים הרוסי) וגופיות מפוספסות המציצות מפתח החולצה. לעיתים הם משתמשים במדי יחידות אחרות על מנת להקשות עוד יותר על זיהוים.
בזמן מלחמה מוטל על הספצנאז לחדור לעומק שטח האויב בהטסה ולפגוע בדרגי הפיקוד והשליטה שלו וביכולת הגרעינית שלו, על ידי שיתוק מרכזי שיגור טילים והשתלטות עליהם.
יחידות של הספצנאז פעלו בהפלת המשטר של אפגניסטן בשנת 1979, ובפרט כיבוש ארמונו של נשיא אפגניסטן חפיזאוללה אמין, והתנקשות בחייו ובחיי בני משפחתו. כוח הספצנאז מיחידת אלפא שמנה כ-54 חיילים הצליח במשימתו כנגד מאות חיילים אפגניים חמושים שאיבטחו את הארמון.
בתחילת שנות ה-80, לאחר חטיפת ארבעה אנשי ביון רוסיים בביירות על ידי ארגון חזבאללה ורציחת אחד מהם, צוותים מיחידה זו חטפו איש חזבאללה ושלחו את ראשו וידיו הכרותים למפקדיו. פעולה, זו בנוסף לאיום על השיח' מוחמד חוסיין פדלאללה שרוסיה תהרוס את הארגון, עשו את שלהם, והאנשים שוחררו.
אנשי הספצנאז השתתפו בניסיון ההפיכה הכושל באוגוסט 1991, שבו מספר בכירים במפלגה הקומוניסטית בראשות גנאדי ינאייב ניסו להדיח את הנשיא מיכאיל גורבצ'וב באמצעות הפיכה צבאית, לאחר שהתכוון לחתום על הסכם שיכונן קונפדרציה. אך לאחר שהמוני מתקוממים יצאו להפגנות, מפקדי הספצנאז סירבו לבצע קטל המוני של אזרחי מדינתם.
ב-2001 רוסיה שלחה שוב כוחות לאפגניסטן, הפעם במסגרת שיתוף פעולה עם ארצות הברית. נטען שכוחות הספצנאז נכנסו לקאבול על מנת לסייע לברית הצפונית במלחמתה נגד הטליבאן. כיום הספצנאז הרוסי גם כולל יחידות מיוחדות של שירותים פדרליים שונים כמו שירות בתי הסוהר הפדרלי של רוסיה ושירות הביטחון הפדרלי (בעבר גם כלל יחידות ספצנאז של הפסק"ן, שכוחות הספצנאז שלו שהו בצפון אפגניסטן במבצעי אכיפה ולוחמה בסמים).
יחידות הספצנאז

הקבוצה המבצעית המיוחדת "זניט" של הקג"ב הסובייטי
יחידת "אומגה" של משמר הגבול הרוסי
המרכז למטרות מיוחדות של שירות הביטחון הפדרלי
קבוצת אלפא ללוחמה בטרור
יחידת וימפל
יחידת "קסקאד" (אשד)
יחידת "טייפון" של המשמר הלאומי של רוסיה (בעבר פעלה תחת השירות הפדרלי למאבק בסמים). מטה: סנקט פטרבורג
יחידת "סאטורן" של שירות בתי הסוהר הפדרלי במוסקבה, המקבילה ליחידת דרור בשב"ס הישראלי, אחראית למניעת הפרות סדר, מרידות ומהומות בבתי הכלא.
יחידת רוסיץ' של המשמר הלאומי (בעבר פעלה בכפיפות לשירות הפדרלי למאבק בסמים). מטה: ריאזן
יחידת "זאסלון" שהוקמה ב-1998 והיא יחידה מיוחדת של הביון הרוסי
יחידת סיגמה של משמר הגבול הרוסי
יחידת אומו"ן של המשמר הלאומי של רוסיה
מרכז האימונים האזורי לאימון ספצנאז קרסניה פוליאנה בסוצ'י – אחראי לאימון הכוחות המיוחדים הרוסיים בלוחמה בשטח הררי. זהו המקבילה הרוסית ליחידת האלפיניסטים בצה"ל. נוסד ב-2001.
יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הרוסי
הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה

בשנת 2009 הוקמו הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה (Силы специальных операций Российской Федерации), כחלק מהרפורמה הצבאית ברוסיה. הכוחות הוקמו כחלק מהמרכז למטרות מיוחדות של משרד ההגנה הרוסי, ונכללים בהם לוחמי ספצנאז שאומנו לפעול במבצעי לוחמה בטרור בתוככי רוסיה ומחוץ לגבולותיה, על פי הנחיות שר ההגנה והוראות המפקד העליון.
ראו גם

כוחות למבצעים מיוחדים של רוסיה
כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית
הכוחות המיוחדים של הממלכה המאוחדת
כוחות מיוחדים
מלחמה בטרור
לקריאה נוספת

S. Zaloga, Inside the Blue Berets, California: Presidio, 1985
הערות שוליים

↑  בתפקידו הקודם הגיע סרבריאנסקי לארץ ישראל (לחיפה) בדצמבר 1923 כסגנו של יעקב בלומקין, הממונה על פעילות המודיעין הסובייטי בפלשתינה. בלומקין, בדמותו של יהודי חרדי תחת השם הבדוי מאיר גורפינקל, וסרבריאנסקי פתחו מכבסה ביפו. בלומקין עזב כעבור חצי שנה ולתפקידו נכנס סרבריאנסקי כאשר אשתו, פולינה נשלחת לארץ להיות עזר כנגדו. הזוג סרבריאנסקי, בשנתיים ששהו בפלשתינה, פעלו להקמת תשתית לקבוצות חצי-צבאיות שיקדמו את האינטרס הסובייטי אל מול הבריטים במזרח התיכון ולשם הפצת המהפכה להודו.
↑  אתר הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  שי לוי, ‏אכזריות, כופר ואש: כך נלחמים בטרור ברחבי העולם, באתר ‏מאקו‏, 13 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: mzk2008412640  VIAF: 149418159   WorldCat (עם VIAF): 149418159
עונת 2000/2001 בליגת העל בכדורגל

| --- | --- |

 תקופת התחרות:  12 באוגוסט 2000 – 26 במאי 2001 (288 ימים)
 מספר משתתפות:  12
 הזוכה:  מכבי חיפה
 מספר משחקים:  226
 מספר שערים:  612 (2.71 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  ישראל אבי נמני (25 שערים)
 השחקן המצטיין:  ישראל יוסי בניון
 → 1999/20002001/2002 ←
עונת 2000/2001 בליגת העל הייתה העונה השנייה של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הליגה כללה 12 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 3 סיבובים בני 11 משחקים כל אחד - 33 מחזורים בסה"כ. לאחר שלב זה הליגה פוצלה לשני בתים וקבוצות בכל בית שיחקו ביניהן. בכך מספר המחזורים הכולל היה 38. בעקבות הקטנת הליגה מ-14 קבוצות בעונה הקודמת, הקבוצה היחידה שעלתה לליגת העל לקראת עונה זו הייתה הפועל צפרירים חולון. העונה החלה ב-12 באוגוסט 2000 והסתיימה ב-26 במאי 2001. העונה הסדירה הסתיימה בזכייה של מכבי חיפה באליפות, אחרי 7 שנים ללא התואר, וקשר הקבוצה יוסי בניון היה המבשל המצטיין בליגה עם 12 בישולים ונבחר לכדורגלן העונה בישראל. לרגל זכייתה של חיפה באליפות נכתב השיר "הנה היא עולה". מלך השערים של העונה היה אבי נמני ממכבי תל אביב עם 25 שערים.
בסיום העונה בני יהודה תל אביב והפועל צפרירים חולון ירדו ליגה. הקבוצות שעלו מהליגה הלאומית לליגת העל בתום העונה היו הפועל באר שבע ומכבי קריית גת.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מכבי חיפה | 38 | 24 | 10 | 4 | 68 | 28 | 40 | 82 | העפילה לשלב מוקדמות ליגת האלופות |
| 2 | הפועל תל אביב | 38 | 21 | 12 | 5 | 55 | 29 | 26 | 75 | העפילה לשלב מוקדמות גביע אופ"א |
| 3 | הפועל חיפה | 38 | 20 | 11 | 7 | 59 | 38 | 21 | 71 | העפילה לגביע האינטרטוטו |
| 4 | מכבי תל אביב | 38 | 19 | 11 | 8 | 73 | 33 | 40 | 68 | העפילה לשלב מוקדמות גביע אופ"א |
| 5 | בית"ר ירושלים | 38 | 18 | 9 | 11 | 49 | 42 | 7 | 62 |  |
| 6 | הפועל פתח תקווה | 38 | 12 | 10 | 16 | 58 | 66 | 8- | 46 |  |
| 7 | מכבי נתניה | 38 | 13 | 10 | 15 | 63 | 61 | 2 | 49 |  |
| 8 | מכבי פתח תקווה | 38 | 13 | 8 | 17 | 43 | 52 | 9- | 47 |  |
| 9 | עירוני ראשון לציון | 38 | 11 | 8 | 19 | 41 | 61 | 20- | 41 |  |
| 10 | מועדון ספורט אשדוד | 38 | 10 | 8 | 20 | 44 | 57 | 13- | 38 |  |
| 11 | בני יהודה תל אביב | 38 | 8 | 9 | 21 | 38 | 64 | 26- | 33 | ירדו ליגה |
| 12 | צפרירים חולון | 38 | 4 | 4 | 30 | 25 | 85 | 60- | 16 | ירדו ליגה |
↑  הקבוצה זכתה בגביע מדינה
↑  הופחתה נקודה
מלך השערים

| מקום | שם | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אבי נמני | מכבי תל אביב | 25 |
| 2 | מוטי קקון | הפועל פתח תקווה | 19 |
| 3 | איציק זוהר | מכבי נתניה | 14 |
| 3 | לירון וילנר | מכבי נתניה | 14 |
| 3 | רומניה ויורל טנסה | מכבי נתניה | 14 |
| 6 | יוסי בניון | מכבי חיפה | 13 |
| 6 | רפי כהן | מכבי חיפה | 13 |
| 6 | עמיר תורג'מן | הפועל חיפה | 13 |
| 9 | גאורגיה קלימנטי ציטאישווילי | עירוני ראשון לציון | 12 |
| 9 | אלון מזרחי | בית"ר ירושלים | 12 |
מלך הבישולים

| מקום | שם | קבוצה | בישולים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | יוסי בניון | מכבי חיפה | 12 |
| 2 | איציק זוהר | מכבי נתניה | 10 |
| 3 | סלים טועמה | הפועל תל אביב | 9 |
| 3 | קרואטיה ג'ובאני רוסו | בית"ר ירושלים | 9 |
עוזיאל אלחאייק

| --- | --- |

שער הספר חיים וחסד שנדפס מכתביו
 לידה:  המאה ה־18 
 פטירה:  1818 תוניס, תוניסיה 
 מדינה:  הבייליק של תוניסיה 
 תקופת הפעילות:  ?–1818 
 השתייכות:  יהדות תוניסיה 
 רבותיו:  נתן בורג'יל 
 חיבוריו:  חיים וחסד, משכנות הרועים
 
הרב עוזיאל אלחאייק (אל-חאייךּ, סביב ה'ת"ק, 1740–סביב ה'תקע"ח, 1818), היה רב ודיין ביהדות תוניסיה. כתביו משמשים כמקור היסטורי חשוב על חיי הקהילות היהודיות בתוניסיה.
ביוגרפיה

נולד בתוניס בסביבות שנת ה'ת"ק. אביו היה הדיין הרב מרדכי אלחאייק (נפטר בצפת, 1777). למד תורה מרבי נתן בורגיל ורבי דוד נג'אר והיה בקשר תורני גם עם הרב יצחק טייב.
בשנת 1774 קיבל את פני החיד"א בביקורו בתוניס.
בשנת 1785 עבר זמנית להתגורר בעיר נאבל בעקבות מגפה.
סמוך לשנת 1781 מונה לדיין. בהמשך, ירש את קרוב משפחתו הרב יצחק אלחאייק, כנשיא בית הדין הרבני בתוניסיה. הוא שימש בתפקיד עד למותו בסביבות 1818.
לאחר מותו ירש את מקומו הרב חיים דוד וואלנסי (נפטר ב-1827).
כתביו

קרוביו אספו את כתביו, והדפיסו מהם שני ספרים.
הראשון, משכנות הרועים, יצא לאור בשנת 1860 בליוורנו. זהו אוסף של כ-1500 תשובות בנושאים מגוונים, הטקסט מהווה כיום מקור חשוב על חיי יהדות תוניסיה במאות ה ה-17 וה-18. דוד קאזס היה הראשון שהפנה את תשומת הלב לחשיבות ההיסטורית של הספר. ספרו השני, חיים וחסד, יצא לאור בליוורנו ב-1873, והוא כולל אוסף דרשות והספדים שנאמרו בין 1767 עד 1810.
לקריאה נוספת

מאיר מזוז, מגדולי ישראל חלק ב עמודים ריב–רכד
הערות שוליים

↑  אזולאי, חיים יוסף דוד, 1724-1806, מעגל טוב, באתר היברובוקס
↑  כהן, רפאל בנימין בן סאסי, מלכי תרשיש, עמודים פה–צ, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311025905171  LCCN: nr93036193  VIAF: 63883150   WorldCat (עם VIAF): 63883150
עוזיאל לב

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1939 (בן 85) יגור, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 
עוזיאל לב (נולד ב-20 בינואר 1939) הוא איש חינוך, היסטוריון וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

לב נולד בקיבוץ יגור, לשמואל (זיגפריד) בן דוד ולאה לב, וגדל בעפולה. ב-1957 החל את שירותו בצה"ל עד לשחרורו בדרגת סא"ל ב-1983. ב-1966 הוא נישא לרבקה, ולזוג ארבעה ילדים.
לב הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובספרות עברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר מוסמך בהיסטוריה במגמת היסטוריה צבאית מאוניברסיטת תל אביב.
שירותו הצבאי

בשנת 1957 התגייס לצה"ל, שם מילא מספר תפקידים חינוכיים בתפקיד קצין חינוך במספר אוגדות ויחידות, כשהראשונה שבהן הוא בכוח שהשתתף בקרב על מוצב אל-קובה ברצועת עזה במלחמת ששת הימים, בתעלת סואץ במלחמת ההתשה, באוגדה 143 במלחמת יום הכיפורים, קצין חינוך פיקוד דרום וראש ענף הדרכה והסברה במפקדת קצין חינוך ראשי. במסגרת תפקידו זה, יזם את תוכנית כתיבת מערכי מורשת קרב, בה הופקו כמאה מערכי שיעור שעניינם תיאורי לחימה, סיפורי קרב, איכויות ומצוינות הלחימה ביחידות צה"ל השונות.
בין השנים 1980–1983, שירת ביחידה לביטחון לאומי שהקים שר הביטחון, אריאל שרון, כשבראשה עמד האלוף אברהם טמיר. במסגרת תפקידו זה, היה שותף בצוות היגוי מצומצם שגיבש את התפיסה האסטרטגית של מערכת הביטחון לשנות ה-80, וכתב את המיתאר הדמוגרפי של מדינת ישראל, אזורה והתפוצה, לשנות ה-80. לב השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל בשנת 1983.
פעילות אזרחית

בין השנים 1983–1984 כיהן כמרכז המערכת בהוצאת הספרים "מסדה". בתפקידו ריכז את ועדת המו"לים האחראית על הוצאתן לאור של ספרים חדשים. שמש כעורך בכיר במספר תחומי ידע.
בין השנים 1984–2004 כיהן כמנהל אגף חינוך עירוני בעיריית בת ים, בציר הזמן בו נקלטו בעיר עשרות אלפי עולים חדשים מברית המועצות, ונדרשה לגשר על פערים תרבותיים.
בתקופת כהונתו פעל להקמת מסגרות שסיפקו תמיכה לימודית, סוציאלית ותזונתית לאלפי תלמידים בעיר בהן שכבות חלשות ונוער בסיכון. בנוסף, כ-3,300 תלמידי על יסודי, שנאלצו ללמוד מחוץ לבת-ים בשל מחסור במסגרות לימודיות מתאימות, בעיקר במקצועות הטכנולוגיים, חזרו ללמוד בעיר לאחר שהוקמו בה בתי ספר ייעודיים, עובדה שגרמה להכפלת מספר התלמידים בשכבת גיל זו. על פי תוכנית המיתאר שיזם לב, הוקמו מרכזי למידה, כיתות ואולפנים מיוחדים, שסיפקו כלים לקליטה ולשילוב בקהילה של העולים מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, אשר מספרם הגיע לכדי שליש מתושבי העיר. על פי הדיווחים, תוכנית זו הובילה לעלייה רציפה באחוזי זכאות לבגרות, ובשנת 2003 דורגה העיר בפסגת הרשויות המקומיות הגדולות בזכאות תלמידים לבגרות. על בסיס נורמות והישגים אלה, גובש בהמשך מודל בת-ים לחינוך אישי, שנלמד והוטמע ברשויות נוספות.
בשנת 1994 הוענק לו פרס "יקיר אורט" על פועלו החינוכי למען קידום וטיפוח בתי הספר של רשת אורט בעיר בת ים.
ספריו

בר – גיורא" ו"השומר" מרעיון ביטחוני לארגון ביטחוני (1907-1914), הוצאת "מערכות" צבא הגנה לישראל, 1985
שישה נושאים בציונות, הוצאת "אוהבי ספר", 2015
משאלתו האחרונה: קריאתו של ברל כצנלסון לאיחוד התנועה הקיבוצית, הוצאת "אוהבי ספר", 2017
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי

עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי
עיתון צרפתי מכריז על כניעתו של המנהיג האלג'ירי עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי לצבא צרפת.
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי (בערבית: عبد القادر الجزائري, 6 בספטמבר 1809 – 26 במאי 1883) היה מנהיג סופי אלג'ירי שהנהיג את המרד נגד הכיבוש הצרפתי בין השנים 1832–1847. עבד אל-קאדר כונה לרוב בתואר "אמיר" או "שייח'". הכינוי "אל-ג'זאירי" נוסף לאחר יציאתו לגלות, ומשמעותו בערבית היא "האלג'יראי".
שנותיו הראשונות

עבד אל-קאדר נולד באלג'יריה בכפר אל-קיטנה שליד העיר מועסכר, הרחוקה כ-95 קילומטר מעיר הנמל אוראן. אביו, מוחיי א-דין אל-חוסייני, מצאצאי הנביא מוחמד, היה שייח' סופי מזרם הקאדריה. בילדותו קיבל עבד אל-קאדר חינוך אסלאמי, ומסופר עליו כי בילדותו כבר שינן את הקוראן בעל-פה. בשנת 1825 יצא לחג' במכה עם אביו, שם נפגש עם האימאם שאמיל. אחר כך המשיך לדמשק ולבגדאד, שם ביקר בקברי מנהיגים מוסלמים ידועים. בדרכו חזרה מן החג' התרשם עבד אל-קאדר מן הרפורמות שהנהיג מוחמד עלי במצרים. חודשים ספורים לאחר חזרתו כבשו הצרפתים את אלג'יריה.
המרד נגד הכיבוש הצרפתי

בשנת 1830 נכבשה אלג'יריה על ידי צרפת ובכך תמה האוטונומיה האלג'יראית בחסות האימפריה העות'מאנית. בשנת 1832 בחרו זקני השבטים האלג'יראיים בעבד אל-קאדר להנהיג את המרד בצרפתים. המרד, שאופיין במלחמת גרילה, נמשך עד 1847 עם מספר הפסקות אש טקטיות. מסופר כי עבד אל-קאדר נהג בהגינות במלחמתו עם הצרפתים, ואף שחרר שבויים מאחר שלא היה ברשותו די אוכל על מנת להזינם.
המרד נגד הכיבוש הצרפתי > שלבי המרד

בזכות תושייתו הדיפלומטית והצבאית הצליח בתוך זמן קצר מתחילת המרד להבטיח את תמיכתם של רוב שבטי אלג'יריה. מבירתו תלמסאן בנה עבד אל-קאדר מדינה אסלאמית המבוססת על הקהילות השבטיות, בתמיכת הארגונים האסלאמיים. עד שנת 1839 שלט ביותר משני שלישים משטח אלג'יריה, ממשלו קיים צבא סדיר ומאורגן, מערכת חינוך, ומערכת בירוקרטית לגביית מסים והשקעות בתשתיות ציבוריות. כל אותו הזמן ניהל עבד אל-קאדר מלחמת התשה נגד צבא צרפת.
בעקבות המרד תוגבר הצבא הצרפתי עד לכדי 108 אלף חיילים שהיוו כשליש מן הסד"כ הצרפתי בתקופה האמורה. הצבא הצרפתי כלל את כוחות לגיון הזרים הצרפתי שהוצבו באלג'יריה החל מ-1831. אף על פי שכוחותיו הובסו על ידי הצרפתים ב-1836, הצליח עבד אל-קאדר להשיג הסכם הפסקת אש לטובתו בשנת 1837. על פי ההסכם הכירו הצרפתים בריבונות המדינה האסלאמית. הצרפתים הפרו את ההסכם בשנת 1839 בכך שכבשו את העיר קונסטנטין, עבד אל-קאדר הגיב בחידוש הלחימה, השמיד מושבות צרפתיות והתקדם לעבר הבירה אלג'יר. על פי עקרונות הגרילה תקף עבד אל-קאדר נקודות מבודדות וחלשות ונמנע מתקיפת נקודות חזקות.
למרות הצלחתו הזמנית של המרד, במשך הזמן צבר הצבא הצרפתי הישגים צבאיים. הטקטיקה הצרפתית כללה אימוץ שיטות לחימה ברוטליות, בכללן מדיניות האדמה החרוכה – לאחר הריסת בסיסיו של צבא המרד השמידו הצרפתים את אמצעי המחיה של האוכלוסייה האזרחית, בכללם הרס יבולים ועדרים. במקרים רבים רצחו כוחות צרפתיים אזרחים אלג'ירים לא חמושים. גם שיטות הגרילה של אל-קאדר הפכו חסרות ערך משום שחיילי הלגיון שהיו כוח הלחימה של הצרפתים היו נעים ללא שירות אספקה ולכן היה קשה לתקוף אותם מן המארב. בזה אחר זה נפלו מעוזי המרד, ומנהיגיו נפלו או נשבו. רבים מן השבטים, בייחוד אלו במזרח אלג'יריה, החליפו נאמנות, ובשנת 1843 התמוטטה המדינה המוסלמית, עבד אל קאדר ברח למרוקו, והמרד הוגבל למלחמת גבול. ב-21 בדצמבר 1847 נאלץ עבד אל-קאדר להיכנע לחיל המצב הצרפתי. בניגוד לסיכום מוקדם עם השלטונות הצרפתיים, לפיו יוגלה למצרים, הוגלה עבד אל-קאדר ונאסר בצרפת.
גלות

עבד אל קאדר ומשפחתו גורשו מאלג'יריה ונכלאו בעיר הנמל הצרפתית טולון ולאחר מכן הועברו לערים פו (Pau) ואמבואז (Amboise). לפני צאתו למלחמה, הפקיד אל קאדר את כל אוצרותיו ותכשיטיו בידי משפחה יהודית מכובדת באלג'יר (קרובתו של פייר בלוך) והיא החזירתם לו בשלמותם בתום המערכה. בשנת 1852 שוחרר עבד אל-קאדר על ידי נפוליון השלישי לאחר שנשבע לעולם לא לקחת חלק בענייניה של אלג'יריה. בשנת 1855 היגר לדמשק, שם התיידד עם ליידי ג'יין דיגבי ועם איזבל וריצ'רד פרנסיס ברטון. ב-1860, בעקבות סכסוך עקוב מדם בין הדרוזים לנוצרים המרונים בהר הלבנון, רצחו פורעים מוסלמים מעל 3,000 נוצרים בדמשק. עבד אל-קאדר ואנשיו הצילו כ-12 אלף מן הנוצרים שבעיר, ובכללם הקונסול הצרפתי ואנשיו, בכך שהבריחו אותם למצודת העיר, הרחק מן ההמון הפורע. בתמורה למעשה זה הוענק לעבד אל-קאדר מן הממשלה הצרפתית אות לגיון הכבוד וכן פנסיה בסך 4,000 לואי. ב-1864 הצטרף עבד אל-קאדר לבונים החופשיים. משנה זאת הקדיש את זמנו לכתיבה והגות. מעמדו הציבורי בדמשק גרם למנהיג המרוני הגולה ברומא, יוסוף כרם, לבקשו ב-1877 לעמוד בראש מדינה ערבית שתקום על חורבות האימפריה העות'מאנית המתמוטטת. ב-1878 חזרה ההצעה, הפעם מפי מנהיגים סורים ולבנונים מכל העדות: סונים, מרונים ודרוזים, באירוע שלימים נקרא "ועידת דמשק". למרות זאת לא השתתף עבד אל-קאדר בהתארגנויות הלאומיות הערביות עד מותו בשנת 1883. עם כיבוש דמשק במלה"ע הראשונה על ידי הכוחות הבריטיים התנגד עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי להמלכת הנסיך פייסאל למלך על סוריה אך השבטים הבדואים וביניהם נורי שעאלן מנהיג שבטי הרוולה העדיפו את הנסיך פייסאל והוא הומלך.
עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נקבר סמוך למאוזולאום של אבן ערבי בדמשק, אך עצמותיו הועברו לקבורה באלג'יריה ב-5 ביולי 1966, לאחר שאלג'יריה השיגה את עצמאותה ובדיוק במלאת 136 שנה לתחילת הכיבוש הצרפתי. שמו של עבד אל-קאדר מונצח במסגד שנקרא על שמו בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה.
לימים נחשב אל-ג'זאירי לגיבור עצמאות אלג'יריה. דגלו הלבן-ירוק אומץ על ידי תנועות השחרור של אלג'יריה והמדינה האלג'ירית העצמאית. על אף שלא ראה עצמו לאומן ערבי אלא לוחם ג'יהאד נגד הכיבוש האירופאי, נחשב עבד אל-קאדר לאחד ממבשרי התנועה הלאומית הערבית.
קשריו עם היהודים

ככל שגברה תלותו של השלטון העות'מאני במעצמות האירופיות וככל שהתבסס משטר
הקפיטולציות בארץ ישראל, כך נעשה מצבם של המיעוטים נוח יותר. על רקע זה יש לראות בין היתר את עליית היהודים והגירת המוסלמים יוצאי צפון אפריקה, בעיקר אלג'יריה, במחצית הראשונה של המאה ה-19, לארץ-ישראל.
על פי הסאגה של משפחת עבו עוד באלג'יריה נודעו הקשרים החמים בין עבד אל-קאדר למשפחה. גם לאחר שהגר לדמשק, בה התבסס מעמדו כלוחם לחירות הערבים – מעין צלאח א-דין בן המאה ה-19 ורכש קרקעות רבות בחורן, בעמק הירדן ובגליל שמר על קשריו עם המשפחה שעלתה לארץ ישראל וקבעה מושבה בצפת.
שותפות האינטרסים של צרפתים ושל נתינים צרפתים אלג'ירים, יהודים ומוסלמים, מצד אחד והידידות משכבר הימים בין דמויות רמות מעלה ורבות השפעה כעבד אל-קאדר ובני משפחת עבו מצד אחר, סייע למשפחה בהתנהלות מול הבירוקרטיה העות'מאנית ובגאולת קרקע מושבות הגליל מידי בעלי האחוזות, האפנדים המוסלמים, שלא יכלו לעמוד שווי נפש מול המלצותיו של האמיר עבד אל-קאדר, על הרב שמואל עבו.
משפחת עבו, מצדה, כסוכנים הקונסולריים הצרפתיים בגליל, פרסה חסותה על המוגרבים, בני חסותו של האמיר, עת ניסו ערביי האזור להתנכל להם.
נינו, שנקרא על שמו, ראזק עבד אל-קאדר, מהפכן, ממנהיגי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, וסוציאליסט שהתאהב ברעיון הקיבוץ, מכר אדמות ליהודים טרם הקמת מדינת ישראל מתוך אידאולוגיה, סייע לש"י ולמוסד, קבור בקיבוץ אפיקים תחת השם העברי שאמץ, דב גולן.
הערות שוליים

↑  מיכאל אנסקי, יהודי אלג׳יריה (עמ' 14), קריית ספר, ‏1963
↑  יעקב הרוזן, חזון ההתנחלות בגליל, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1971, 236-240
↑  יוסף שרביט, צרפת בגליל במאה ה-י”ט – משפחת עבו על פי הארכיון הקונסולרי במשרד החוץ הצרפתי (התכתובת הקונסולרית של משפחת עבו ארכיון ננט Nantes – צרפת), מאמר זה התפרסם גם בקתדרה 108, הוצאת יד בן צבי, תמוז תשס”ג
↑  דייויד סלע, מהפכן וציוני: סיפורו הלא ייאמן של צאצא הנביא מוחמד, באתר ישראל היום, 8 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271647505171  PLWABN: 9810677622305606  BIBSYS: 90764128  BNE: XX1116762  BnF: cb11887957g (data)  CiNii: DA05584736  GND: 118854879  ICCU: RMLV048606  ISNI: 0000 0001 2143 1596  LCCN: n50035377  NKC: jx20130904003  NLA: 36575526  NTA: 069593248  RERO: 02-A005495250  SELIBR: 31184  SNAC: w6ff5h47  SUDOC: 026676028  TDVİA: abdulkadir-el-cezairi  Trove: 1301143  VcBA: 495/38477  VIAF: 90053837   WorldCat (עם VIAF): 90053837
עונת 2000/2001 בליגת כדורגל נשים

| --- | --- |

 מספר משתתפות:  14
 הזוכה:  הפועל תל אביב
 מלכת השערים:  ישראל סילבי ז'אן (101 שערים)
 → 1999/20002001/2002 ←
עונת 2000/2001 בליגת כדורגל נשים הייתה העונה השלישית של ליגת כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל.
הליגה כללה 14 קבוצות שחולקו לשני בתים. בית צפוני בן 6 קבוצות ובית דרומי בן 8 קבוצות. בכל בית שיחקו הקבוצות מול כל האחרות בבית בשיטת בית וחוץ ובסה"כ 10 ו-14 מחזורים בהתאמה במסגרת העונה בסדירה.
הראשונות מכל בית עלו לפלייאוף שבסיומו נקבעה האלופה.
הפועל תל אביב זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
טבלאות הבתים לפני תום העונה הסדירה > טבלת בית צפון

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מכבי חיפה | 9 | 8 | 0 | 1 | 60 | 8 | 52 | 24 |  |
| 2 | אס"א תל אביב | 8 | 7 | 0 | 1 | 54 | 7 | 47 | 21 |  |
| 3 | הכח רמת גן | 9 | 4 | 1 | 4 | 15 | 41 | 26- | 13 |  |
| 4 | מכבי אחי נצרת | 8 | 3 | 1 | 4 | 8 | 21 | 13- | 10 |  |
| 5 | הפועל עירוני פתח תקווה | 8 | 1 | 0 | 7 | 7 | 45 | 38- | 3 |  |
| 6 | מכבי חולון | 6 | 0 | 0 | 6 | 3 | 25 | 22- | 0 |  |
טבלאות הבתים לפני תום העונה הסדירה > טבלת בית דרום

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | הפועל תל אביב | 12 | 12 | 0 | 0 | 131 | 2 | 129 | 36 |  |
| 2 | מכבי תל אביב | 12 | 10 | 0 | 2 | 59 | 14 | 45 | 30 |  |
| 3 | הפועל מרמורק | 12 | 7 | 0 | 5 | 29 | 29 | 0 | 21 |  |
| 4 | בית"ר באר שבע | 14 | 5 | 1 | 8 | 20 | 56 | 36- | 16 |  |
| 5 | הפועל באר שבע | 12 | 5 | 1 | 6 | 19 | 55 | 36- | 16 |  |
| 6 | בית"ר ירושלים | 10 | 4 | 1 | 5 | 16 | 21 | 5- | 13 |  |
| 7 | בנות רמלה | 13 | 2 | 1 | 10 | 14 | 76 | 62- | 7 |  |
| 8 | הפועל אשקלון | 13 | 1 | 2 | 10 | 13 | 48 | 35- | 5 |  |
ראו גם

גביע המדינה בכדורגל נשים 2000/2001
סמל טורקמניסטן

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  טורקמניסטן 
 תאריך אימוץ:  15 באוגוסט 2003 
 
סמל טורקמניסטן הוא החותם הרשמי של המדינה ומורכב ממספר סממנים המאפיינים אותה.
הסמל נוצר לראשונה לאחר שטורקמניסטן קיבלה עצמאות מברית המועצות ב-1991. בין 1992 ו-2003 היה הסמל עגול. כיום צורתו רובע אלחיזב, ۞, כוכב בעל שמונה קצוות, שהוא סמל מוסלמי (דתם של מרבית הטורקמנים). הכוכב ירוק עם שוליים זהובים. במרכז הכוכב צורה מעגלית שבה שיבולי חיטה, מתומנים המצויים באריגת שטיחין מסורתית ובאמצע סוס אחאל-טקה, מקור גאווה לאומי. חלק מן האלמנטים בסמל המדינה מצויים גם בדגל טורקמניסטן.
עגלה

ערך זה עוסק במונח הכללי עגלה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
עגלת משא המונעת בידי אדם
עגלה היא אמצעי שינוע ללא יכולת הנעה עצמית, המיועד לגרירה על ידי אדם, בהמה, או רכב ממונע. לעגלות יש בדרך כלל שניים עד ארבעה גלגלים והן מיועדת לנשיאת משאות כבדים ונוסעים.