stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמוקרטיה תעסוקתית
יתרונות וטענות בעד > טענת האזרחות

דמוקרטיה תעסוקתית עובדת כסוכן לעידוד השתתפות פומבית בהליך הפוליטי של הממשלה. מיומנויות אשר מפותחות מדמוקרטיה תעסוקתית יכולות לעבור לאזרחים טובים יותר ולגרום לכך שהדמוקרטיה המדינית תעבוד טוב יותר. עובדים באקלים דמוקרטי יכולים גם לפתח דאגה גדולה יותר לטוב הכללי, שגם עוזר באזרחות הפנדמנטלית.
יתרונות וטענות בעד > הצדקה מוסרית

הפילוסוף רוברט א. דאהל טוען ש'אם דמוקרטיה היא מוצדקת בשביל למשול על מדינה, היא גם מוצדקת כדי לשלוט על ארגונים כלכליים' למרות זאת, ישנם מדענים פוליטיים שמטילים בספק אם האנלוגיה הזו היא דרך הגיונית להצדיק דמוקרטיזציה של מקום העבודה.
יתרונות וטענות בעד > כוח העובדים ויצוג

עובדים אשר עובדים בשביל מנהיגים דמוקרטים מדווחים תוצאות טובות כגון שביעות רצון מחברי הקבוצה, ידידותיות, תודעה קבוצתית. הצהרות 'אנו', מוטיבציה של העובדים, יצירתיות ומסירות להחלטות המתקבלות בארגון.
כאש משתמשים בדמוקרטיה במקום העבודה ההשפעה בדרך כלל מעלה את פוטנציאל העובדים, ייצוג העובדים, אוטונומיה גבוהה יותר ושוויון כוח בתוך הארגון.
השתייכות פוליטית

תורת הדמוקרטיה התעסוקתית במקום העבודה מקורבת לדמוקרטיה הפוליטית, בעיקר במקומות עבודה גדולים יותר. ארגון דמוקרטיה תעסוקתית לרוב משויך לאיגודי עובדים ותנועות אנרכיסטיות, וסוציאליסטיות (בעיקר סוציאליזם חירותני).
הערות שוליים

↑  https://money.usnews.com/money/careers/articles/2008/04/24/why-workplace-democracy-can-be-good-business
↑  2=https://journals.sagepub.com/doi/10.1177/0951692890002001005
דייוויד וגנר

דייוויד וגנר (באנגלית: David Wagner; נולד ב-19 באוקטובר 1971) הוא כדורגלן עבר אמריקאי גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן כדורגל המאמן את קבוצת נוריץ' סיטי.
קריירת מועדונים

וגנר הוא בן לאבא תאילנדי ולאמא גרמנייה, אך בטרם נולד אימו נפרדה מאביו והתחתנה עם גבר ממוצא אמריקאי. וגנר הוא אזרח ארצות הברית והתגורר בלוס אנג'לס בילדותו. הוא החל לשחק כדורגל ב-Geinsheim SV 07. הקריירה המקצועית שלו החלה באיינטרכט פרנקפורט. את המשחק היחיד שלו בבונדסליגה עבור איינטרכט הוא השלים ב-16 במרץ 1991 מול בוכום. בקיץ 1991 עבר למועדון למיינץ 05 מהבונדסליגה השנייה, בה כבש 18 שערים ב-94 הופעות.
ביולי 1995 חתם בשאלקה 04 ובכך חזר לשחק בבונדסליגה, אף על פי ששימש בקבוצה כשחקן מחליף, זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א בשנת 1997.
ביולי 1997 חזר וגנר לבונדסליגה השנייה כשחתם ב-FC Gütersloh, שם שיחק במשך שתי 1997/98 ו-1998/99. בהמשך שיחק גם ב-SV Waldhof Mannheim עד סוף המחצית הראשונה של עונת 1999/2000, בהמשך שיחק במשך שלוש עונות בדרמשטאדט 98 בה כבש 21 שערים ב-76 הופעות. משנת 2002 ל-2004 שיחק TSG Weinheim ומשנת 2004 עד-2005 ב-ermania Pfungstadt בטרם פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית

לוגנר אזרחות אמריקאית וגרמנית. הוא שיחק במדים הלאומיים של גרמניה הצעירה אך בנבחרת הבוגרת שיחק במדי ארצות הברית כששיחק שמונה משחקים ואף היה חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 1998.
קריירת אימון

ב-2007 החל וגנר לאמן את קבוצת הנוער של הופנהיים, בהמשך אימן גם את קבוצת המועדון עד גיל 19 ו-17. ב-1 ביולי 2011, מונה למאמנה של בורוסיה דורטומונד U23. בעונתו הראשונה בקבוצה על עמה לליגה הגרמנית השלישית. לאחר ירידת ליגה, סיים את עבודתו במועדון באוקטובר 2015.
ב-9 בנובמבר 2015 מונה למאמנה של האדרספילד טאון מהצ'מפיונשיפ. ב-29 במאי 2017 הצליח להעפיל לפרמייר ליג לאחר היעדרות בת 45 שנה. הקבוצה ניצחה 3–4 את רדינג בדו-קרב פנדלים במשחק שנערך לעיני 76 אלף צופים באצטדיון וומבלי.
וגנר זכה בפרס מאמן החודש בפרמייר ליג בחודש אוגוסט 2017, ובתום עונה זו, עונת 2017/2018 הצליח להשאיר את הקבוצה לעונה נוספת בליגה וסיים עמה במקום ה-16.
ב-14 בינואר 2019 פוטר, לאחר שהאדרספילד הייתה בשלב זה עם אחת עשרה נקודות מ-22 משחקי ליגה ושמונה נקודות מתחת לקו האדום המוביל לירידת ליגה.
ב-9 במאי 2019 מונה וגנר למאמנה של שאלקה 04 מהבונדסליגה כשחתם על חוזה עד 2022. בחלקה השני של העונה לא ניצחה הקבוצה 16 משחקים ברציפות, שיא שלילי עבור המועדון.
במשחק הפתיחה של עונת 2020/2021 פגשה שאלקה את באיירן מינכן והובסה 0–8. ב-27 בספטמבר 2020, לאחר המחזור השני של העונה, לאחר הפסד נוסף, 1-3 לורדר ברמן, ולאחר 18 משחקי ליגה ברציפות ללא ניצחון, פוטר וגנר מתפקידו.
ב-10 ביוני 2021 מונה וגנר למאמנה של יאנג בויז ברן.
תארים > כשחקן > שאלקה 04

גביע אופ"א: 1996/1997
תארים > כמאמן > האדרספילד טאון

פלייאוף הצ'מפיונשיפ: 2017
תארים > אישיים

מאמן העונה בצ'מפיונשיפ: 2016/2017
מאמן החודש בפרמייר ליג: אוגוסט 2017
מאמן החודש בצ'מפיונשיפ: אוגוסט 2016, פברואר 2017
הערות שוליים

↑  David Wagner: Der in Geinsheim aufgewachsene frühere Lilien-Kapitän formt beim BVB Talente - Main-Spitze, web.archive.org, ‏10 בפברואר 2015
↑  DAVID WAGNER NAMED HTAFC HEAD COACH, www.htafc.com (באנגלית)
↑  DAVID WAGNER NAMED PREMIER LEAGUE MANAGER OF THE MONTH FOR AUGUST, www.htafc.com (באנגלית)
↑  "Wagner leaves as Huddersfield Town boss". BBC Sport (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-09-05.
↑  David Wagner wird neuer Chef-Trainer des FC Schalke 04 - Fußball - Schalke 04, Fußball, ‏9 במאי 2019 (ב־)
↑  0:4-Pleite in Freiburg - Schalke demonstriert, Schalke demontiert, bild.de (בגרמנית)
↑  FC Schalke 04 relieve head coach David Wagner of his duties - Fußball - Schalke 04, Fußball, ‏27 בספטמבר 2020 (באנגלית)
↑  Herzlich willkommen, David Wagner! | NEWS-ARCHIV | BSC YOUNG BOYS - OFFIZIELLE INTERNETSEITE, www.bscyb.ch
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1256836265  VIAF: 2720165272224310690002   WorldCat (עם VIAF): 2720165272224310690002
דרך שופט בירושלים

| --- | --- |

עטיפת מגן כרך הספר; עיצבה: עלי יערי
 מידע כללי
 מאת:  גד פרומקין
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  אוטוביוגרפיה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת דביר
 תאריך הוצאה:  1954
 מספר עמודים:  492
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001315060
דרך שופט בירושלים הוא ספר אוטוביוגרפי של השופט גד פרומקין. ראה אור בהוצאת דביר בתל אביב בשנת תשט"ו 1954.
בסיפור החיים האישי, המשפחתי והקהילתי, מגולל פרומקין את תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל משלהי המאה ה-19 ועד מחצית המאה ה-20, תקופת שנים רבת מהפכים ותמורות באוכלוסיית ארץ ישראל המגוונת ובתרבותה.
הספר כולל, פתח דבר, שני חלקים וששה עשר תרשימים, תוכניות ותמונות.
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל” > פרק ראשון: „מתהלך בחוצות ירושלים אגב הסתכלות בארחות חיים, באישים ובדמויות”

בפרק הראשון של ספרו עורך פרומקין סיור מפורט ברחובות ובסמטאות העיר העתיקה בירושלים, כפי שהיו בילדותו. הסיור הראשון הוא מסלול ההליכה אל ה"חדר" האשכנזי שלמד בו, אשר נמצא בסמיכות ל"תלמוד תורה וישיבת חיי-עולם", ובקרבתם בניין הסראייה של הממשל העות'מאני ו"בית היתומים דיסקין". משם ממשיך פרומקין אל בית הדפוס של אביו ישראל דב פרומקין, שבו נדפס עיתון "החבצלת" ודברי דפוס נוספים; הכנת הגליונות המודפסים כללה עבודת סדרות של האותיות, השריית הנייר במים ולאחר כך הטבעת הצבע בעזרת מכבשים - מכונות הדפוס באותם ימים. המלאכה נעשתה על ידי פועלים אחדים. העיתון היה נשלח למינויים בארצות רחוקות, וגד, בנו של העורך מתאר את עבודתו ישוב "ליד שולחן הכתיבה הגדול, המלא וגדוש מכתבים שבאו אף הם מחלקי תבל שונים". בסמוך לבניין הדפוס נמצאו "שוק הבשמים" משוקי העיר העתיקה, שער השלשלת ורחוב היהודים, בשטחו של הרובע היהודי, רחוב חב"ד ו"בתי מחסה", שעל פניהם עבר הילד והנער פרומקין לעיתים מוזמנות. שיטת הלימוד בחדר ותנאי המחיה בו לא התאימו לגד, ואביו שכר לו מורים פרטיים.
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל” > פרק שני: „בית-אב בירושלים, בחול, בשבת ובמועדי השנה”

בפרק זה, מספר פרומקין על אורח החיים ביישוב היהודי בירושלים שבין החומות, בשלהי המאה ה-19. רוב הציבור ניהל את חייו במידה רבה סביב שבתות וימים טובים. ההכנות לשבת החלו ביום חמישי כאשר הוכן בצק חלות השבת ונשלח למאפייה. בשחרית שישי השכימו אל חנות הדגים של ברזאני "המשותפת לו ולשותפו הערבי ברחוב הבטרק, לקנות דגים לכבוד שבת", אשר הובאו מדייגי יפו, ואל הקצב. לתפריט סעודת שבת הוכנסו גם ירקות שהביאו הפלאחיות מכפר סילואן ומקולוניה (שליד מוצא). הרחצה הייתה בבית המרחץ הטורקי "חמאם אל עיין" (ערבית: מרחץ המעיין) או חמאם אל שפא (ערבית: מרחץ הבריאות). לכבוד שבת החליף אביו ישראל דוב פרומקין, את הלבוש האירופאי בלבוש מקומי: "בקפטן פסים ממשי דמשקאי, ועליו מעיל, ספק קצר ספק ארוך, גזור ותפור יפה", ולראשו תרבוש כל ימות השבוע וגם בשבת. בתקופת "הימים הנוראים" נהגו לנסוע אל "קברי צדיקים" ובכלל זה אל מערת המכפלה בחברון. ואילו, בסוכות ובשמחת תורה הייתה תנועת מבקרים ואורחים יהודית גדולה ברחבי העיר, מן השכונות הוותיקות אל החדשות וההפך.
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל” > פרק שלישי: „ירושלים בשמחות וביגונות”

הפרק מתאר את המנהגים והטקסים בקהילות היהודיות בירושלים, במחזור החיים ומחזור השנה. מנהגי מחזור החיים כללו: טקסים לידה; מנהגים בעת אירוסין וחתונה; חיפוש נעדרים וטיפול במתים. חלק מהמנהגים נסבו על אודות שמירה ממזיקים רוחניים: שדים ורוחות או עין הרע של בני אדם; כדי להתגונן מהם נקטו בפעולות מגוונות, כגון קריאת פרקי תהילים, אמירת נוסחים שיסודם בתורת הנסתר, וכתיבת קמעות. לשם הרחקת מזיקים מתינוקות ממין זכר, נהגו להתקהל, לומר דברי תורה ולהתכבד במזונות קלים; כך למשל נהגו נערים וילדים לבוא עם מלמדיהם לחדר היולדת, לקריאת שמע משותפת בשעת מנחה, שלאחריה התכבדו בסוכריות וגרעינים, כגון חמניות, ובליל שבת לאחר לידה, נהגו לקיים "שלום זכר".
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל” > פרק רביעי: „דרכי השלטון ומוסדותיו”

השלטון בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית התנהל בידי מושלים ממונים של המרכז השלטוני באיסטנבול. ארץ ישראל התחלקה למחוזות ולנפות. "מחוז ירושלים, קודס-אל-שריף בערבית, ובטורקית - קודס או קודס-שריף, העצמאי, חולק לחמש נפות: יפו, חברון (חליל), עזה, באר-שבע וחפיר. מושב שלטון המחוז היה בסראיה שבעיר העתיקה". המנהל השלטוני בסראיה אורגן במחלקות אחדות; בהן של המזכיר הראשי - "מודיר תחריראת", החשב הכללי - "מואסבג'י", מנהל רישום האוכלוסייה ותעודות מסע - "מודיר אל-נפוס", ומפקד המשטרה. בראשן של רוב המחלקות עמדו טורקים, ובראש מחלקת ההשכלה בדרך כלל ערבי. בעיר התנהל בית משפט אזרחי אחד - "בדאיה" (דרגה ראשונה). ערעורים על פסקיו היו נשלחים לבית המשפט בביירות. לצדו תפס בית הדין הדתי השרעי מקום נכבד בחיי האוכלוסייה המוסלמית ברובה. ובמקביל, התנהלו בירושלים בתי דין קונסולריים שעסקו בעיקר במצב האישי של נתיניהם.
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל” > פרק חמישי: „דואר ותחבורה, בתי דפוס, עיתונות וצנזורה”

הסכמי הגומלין של המעצמות האירופאיות - מ"הקפיטולציות" - עם האימפריה העות'מאנית הגבילו למעשה את שלטונה וכוחה הכלכלי בשטחי ריבונותה, ובכלל זאת בארץ ישראל. המעצמות החזיקו בתי דואר משלהן, שפעלו לצדו של בית הדואר האימפריאלי, כגון בית הדואר האוסטרי בירושלים, בסמוך לשער יפו בין החומות. בית הדואר העות'מאני מוקם ב"קומה העליונה בבניין גדול וחדש של הכנסייה היוונית", מחוץ לשער יפו, בסמוך חומה.
 באמצעות הדואר, הגיעו החדשות על הנעשה ברחבי תבל אל היישוב בארץ ישראל, כפי שנסקרו בעיתונות הבינלאומית הגרמנית, הרוסית, הצרפתית והאנגלית. עורכי העיתונות היהודית ביישוב, כגון "החבצלת", שאבו מידע מהעיתונות הכללית מהעיתונים הלועזיים הנחשבים, שעליהם היו מנויים בדואר; הם בררו ותרגמו את הידיעות שבהם, ופרסמו אותם בעיתוניהם, בהתאמה לצרכים ולמגבלות התרבותיות של קהל קוראיהם.
 בתי הדפוס הגדולים בבעלות יהודית בירושלים שימשו כמרכזים להפצת ידע; נדפסו בהם ספרים, עלונים וגיליונות עיתונים; ובהם בתי הדפוס: דפוס לעווי של ר' יצחק נחום לוי; דפוס פרומקין, של הרי"ד פרומקין; ודפוס צוקרמן של ר' שמואל צוקרמן בעיר העתיקה; דפוס סלומון של ר' יואל משה סלומון, ודפוס לונץ של ר' אברהם משה לונץ ושל "הצבי" שבעליו נתחלפו לעיתים קרובות. מספר פועלי הדפוס היהודים בירושלים בראשית המאה ה-20 היה כמאה נפש.
 פרומקין הנער הכיר והתנסה מרצון הן בעבודה כפועל בבית הדפוס של אביו, והן כפקיד בבית הדואר היהודי שבעיר העתיקה.
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל” > פרק ששי: „אל מחוץ לחומה”

בראשית המאה ה-20, הייתה היציאה היהודית מבין חומות העיר העתיקה אל השכונות החדשות שנבנו במערב העיר, בעיצומה. משפחת פרומקין יצאה מביתה שבעיר העתיקה בשנת 1905, אל בית "במורד רחוב החבשים ... עומד בתוך כרם-גן". פרומקין מספר על התאקלמות המשפחה בסביבה החדשה, שנמצאה בתנופת התפתחות, והתמלאה בתושבים יהודים צעירים. שכן, בקרבת הבית נמצאו בתי הספר של "חברת עזרה של יהודי גרמניה", בית הספר "למל" והסמינר למורים, ובית הספר "בצלאל", ותלמידיהם השתכנו או שכרו דירות בסביבתם. בין משפחת פרומקיו, משפחת ילין שעברה להתגורר בסמוך, ומשפחת פינס שהתגוררה בנחלת שבעה נרקמו יחסי שכנות לבביים. בגיל הנעורים, היה גד פרומקין פעיל בהקמת תנועת נוער ירושלמית, בשם: "בני יהודה". בשנת תרס"ח 1908 התארס עם בחירת לבו ותכנן הקמת משפחה. הוא השתלב בעבודת עיתון "החבצלת". אולם הכנסות העיתון לא הספיקו לכלכלת המשפחה המורחבת. והוא החל לתת את דעתו על פרנסה ראויה.
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל” > „בסימן הפיכת הטורקים הצעירים”

מהפכת "הטורקים הצעירים" ב-1908, נתנה תוקף לחוקת המדינה העות'מאנית, ובכלל זאת שוויון זכויות לכלל נתיני האימפריה. גד פרומקין החליט להרשם ללימודי משפטים בבירת האימפריה. הוא סבר שכך ירכוש מקצוע מכניס, ואולי גם יבחר להיות "בא כוחו של היישוב העברי בבית הנבחרים העות'מאני", על פי כללי החקיקה החדשה.
פרק שמיני: „בבירת הקיסרות העות'מאנית”
פרק תשיעי: „מלחמת עולם”
חלק שני: „שלושים שנה עם הבריטים דור המעבר”

פרק ראשון: „שלטון הולך ובא”
פרק שני: „בראשית ממשלת המנדט הבריטי”
פרק שלישי: „ותשקוט הארץ”
פרק רביעי: „סביב מאורעות תרפ"ט (1929)”
פרק חמישי: „תסיסה וצמיחה”
פרק שישי: „בנבכי הבעיה הערבית”
פרק שביעי: „שופטים”
פרק שמיני: „משפטים”
פרק תשיעי: „מעין הקדמה - דרכי בעסקנות ציבורית”
פרק עשירי: „למען האוניברסיטה העברית בירושלים”
פרק אחד עשר: „בני ברית”
פרק שנים עשר: „חסד של אמת”
ראו גם

התקופה העות'מאנית בארץ ישראל - מונחים
הערות שוליים

↑  עמ' 17.
↑  עמ' 63.
↑  עמ' 64.
↑  עמ' 102.
↑  עמ' 112.
↑  עמ' 119.
↑  עמ' 125.
↑  עמ' 147.
קמע מודפס על נייר לתלייה בחדר תינוקות וליולדות; הודפס בירושלים, במפנה המאות ה-19-ה-20
הולגר נורמן הנסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1899
 פטירה:  26 במרץ 1984 (בגיל 85) מלטה 
 מדינה:  דנמרק
 
הולגר נורמן הנסן (בדנית: Holger Norman-Hansen‏; 2 בינואר 1899 – 26 במרץ 1984) היה שחמטאי דני. ניצח באליפות דנמרק בשחמט בשנת 1939 לאחר פלייאוף. סיים במקום ראשון משותף בשנת 1936 אך הפסיד בפלייאוף.
הנסן ייצג את דנמרק באולימפיאדת השחמט בשנת 1927, אולימפיאדת השחמט הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה שכללה התמודדות פתוחה, התמודדות לנשים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בלונדון בין 18 ביולי לבין 30 ביולי 1927. הנסן שחק על הלוח השני ותוצאתו +11 –2 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). נבחרת דנמרק זכתה במדליית הכסף על הישגה, והנסן זכה במדליית הזהב על הישג אישי. בין היתר ניצח את ז'אק מיזס, ארפאד ויידה ואת מריו מונטיצ'לי.
באולימפיאדת השחמט בשנת 1928, הנסן שחק על הלוח הראשון ותוצאתו +4 -7 =5. בין היתר ניצח את ג'ורג' קולטנובסקי ואת מריו מונטיצ'לי.
באולימפיאדת השחמט הבלתי רשמית בשנת 1936, שהתקיימה במינכן, הנסן שחק על הלוח השני ותוצאתו +8 -6 =5.} בין היתר ניצח את יצחק ויסטנייצקי ואת לודביק פרינס.
הערות שוליים

↑  משחקיו של הולגר נורמן הנסן באולימפיאדות השחמט, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9395 530X  NTA: 126652678  VIAF: 288369825   WorldCat (עם VIAF): 288369825 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים ובנושא דנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הונוריוס הרביעי

שלט האצולה האפיפיורי של הונוריוס הרביעי
הונוריוס הרביעי (בלטינית: Honorius IV;‏ סביב 1210 – 3 באפריל 1287) היה האפיפיור מ-20 במאי 1285 עד מותו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'אקומו סאבלי היה בנם של הסנטור הרומי לוקה סאוואלי וג'ובאנה אלדוברנדסקי, והיה קרובו של האפיפיור הונוריוס השלישי. הוא למד בפריז, ובשנת 1261 מונה על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי לקרדינל דיקון של סנטה מריה קוסמדן. בתפקידו זה הוא ניהל את משרדו של הקרדינל מסנטה מריה בקוסמדן, ובו בזמן מונה לסנאטור רומי לכל החיים.
ביוגרפיה > שלטונו

לאחר מותו של קודמו מרטינוס הרביעי, בחרה בו מועצת הקרדינלים לאפיפיור, רק לאחר ארבעה ימים של דיונים. הונוריוס הרביעי היה אז משותק כמעט בכל ידיו ורגליו כתוצאה משיגדון, וכאשר חגג על המזבח הגבוה, הוא היה מסוגל להרים את הרקיק רק על ידי מכשיר מכני.
בימי שלטונו הקצרים היה עליו לדאוג בעיקר לביטחון של מדינת האפיפיור והמצב בסיציליה. קודמו מרטינוס הרביעי נכשל לחלוטין במדיניותו. הונוריוס המשיך במדיניותו וחבר לבית אנז'ו, ואחד מצעדיו הראשונים היה הכרזת מלחמה צרפתית נגד ממלכת אראגון. שארל השני, מלך נאפולי, בנו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, נאלץ לוותר על טענותיו בסיציליה, ורק לאחר מכן שוחרר מכלאו על ידי חיימה השני, מלך אראגון. הונוריוס דחה מכל וכל את המשא-ומתן לשלום בין צרפת לאראגון, ואסר על שארל השני לוותר על סיציליה, דבר שעשה בשבי אראגון. פייטרו השלישי, מלך סיציליה, הוחרם על ידי האפיפיור. להונוריוס חסרה כל תחושה של ריאליזם פוליטי, כמו גם הרצון למצוא פתרון של שלום. עם רודולף פון הבסבורג הונוריוס קיים קשר ידידותי, אבל לא היה מסוגל לספק לו את ההכתרה הקיסרית, בשל התנגדותם של הנסיכים הבוחרים.
ב-3 באפריל 1287 מת הונוריוס ברומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור ניקולאוס הרביעי.
הונוריוס הוציא כתב הגנה על ספרו של הרמב"ם, "מורה הנבוכים".[דרושה הבהרה]
הולגר קראפורד

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1908 סטוקהולם, שוודיה 
 פטירה:  21 במאי 1982 (בגיל 73) לונד, שוודיה 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 מקום קבורה:  Ödestugu Church 
 השכלה:  בית הספר לכלכלה של סטוקהולם 
 פרסים והוקרה:  איליס קוורום 
 
אלף אריק הולגר קראפורד (בשוודית: Alf Erik Holger Crafoord;‏ 25 ביולי 1908 – 21 במאי 1982) היה תעשיין שוודי, שנודע בעיקר בגלל קרן קראפורד (שו') שהקים יחד עם אשתו אנה-גרטה (שו') בשנת 1980, שמעניקה כל שנה את פרס קראפורד למחקר מדעי.
חייו

קראפורד נולד בסטוקהולם, שם גם סיים את לימודיו בבית הספר לכלכלה בסטוקהולם (אנ') (SSE). לאחר סיום לימודיו, הצטרף לחברה בשם Åkerlund & Rausing, והפך למנכ"ל שלה בשנת 1946 ויו"ר הדירקטוריון בשנת 1968. בשנת 1964 הוא הקים ביחד עם המדען פרופ' נילס הולוול (אנ') בעיר לונד חברה בשם גמברו (אנ') שיישמה את מחקריו של הולוול בחקר כליות מלאכותיות. החברה ייצרה כליות מלאכותיות ונכנסה בשנת 1967 לייצור המוני של מכונות דיאליזה לחולי כליות. בשנותיו האחרונות סבל קראפורד מדלקת מפרקים שיגרונית, ולכן קבע כי בין מקבלי פרס קראפורד, יהיו חוקרים שמחקרם יהווה פריצת דרך בחקר מחלה זו.
קראפורד יזם ומימן את הקמת המרכז הכלכלי בלונד, שהפך מאוחר יותר לחלק מאוניברסיטת לונד ונקרא בית הספר לכלכלה וניהול באוניברסיטת לונד (אנ') (LUSEM), שנוסד בשנת 1961. החל מפברואר 2021, בית הספר זכה להסמכת הכתר המשולש (אנ') (AACSB ,EQUIS ,AMBA).
בשנת 1972 אוניברסיטת לונד העניקה לקראפורד דוקטור לשם כבוד לכלכלה.
הלך לעולמו בלונד ב-1982 בגיל 73.
הוניה

| --- | --- |
סמל הוניהסמל הוניה

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הדרומי
 מחוז:  בקש בקש
 נפה:  נפת גיומנדרד
 שטח:  32.59 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  575 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  46°49′00″N 20°51′00″E﻿ / ﻿46.816666666667°N 20.85°E﻿ / 46.816666666667; 20.85 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://www.hunya.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הוניה(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הוניה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הוניה (בהונגרית: Hunya) הוא כפר קטן בנפת גיומנדרד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
גאוגרפיה

כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בהוניה נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 915 תושבים, ובשנת 2021 רק 575 תושבים.
האזור סביב הוניה היה מיושב עוד מימי קדם, ועלו ממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת.
עד שנת 1946 היה הכפר חלק מהכפר אנדרד (Endrőd) יחד עם גיומנדרד, בשנת 1947 הפך לכפר עצמאי.
ביד ושם ישנו תיעוד לשני יהודים שחיו בהוניה ונרצחו בשואת יהודי הונגריה.
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי הוניה שנרצחו בשואה
| יישובים במחוז בקש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | בקשצ'בה  |  |
| ערים |  בטוניה •  בקש •  • צ'ורוואש •  דוואוואניה •  אלק •  פיזשדיארמט •  גיומנדרד •  גיולה •  קונדורוש •  קרשלדאן •  מדגיישג'האזה •  מזברן •  מזהגייש •  מזקובאצ'האזה •  אורושהאזה •  שרקד •  סרווש •  סגהאלום •  טוטקומלוש •  אויקיגיוש •  וסטה |  |
| כפרים | בקשסנטאנדראש • צ'בסבדי • דובוז • גרנדאש • קטשופרון • סבדקיגיוש • טלקגרנדאש • דומבג'האז • קוורמש • אלמאשקמראש • דומבירטוש • קספר • קישדומבג'האז • קונאגוטה • מגיארבאנהגייש • מגיארדומבג'האז • מדגיישבודזאש • נג'באנהגייש • נג'קמראש • פוסטאוטלקה • וגג'האזה • צ'אדסאלאש • אצ'גפלבה • הוניה • בלמגייר • קמוט • קרשטרצ'ה • טרהוש • מורון • קרשויפלו • קרטססיגט • בוצ'ה • קטגיהאזה • לוקשהאזה • אורמניקוט • קרדוש • צ'בצ'וד • בקשאמשון • צ'נאדאפאצה • גאדורוש • קרדושקוט • נג'סנאש • פוסטפלדוואר • ביהראוגרה • גסט • קרשנג'הרשאן • קטגיאן • מהקרק • מזגיאן • שרקדקרסטור • אויסלונטה • ז'דאן |  |
| יישובים בנפת גיומנדרד |
| --- | --- | --- |
| יישובים | גיומנדרד • דוואוואניה • צ'אדסאלאש • אצ'גפלבה • הוניה |  |
ההסכם האנגלו-עיראקי (1930)

המלך פייסל בעת הכתרתו בשנת 1921
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט חבר הלאומים (המנדט הבריטי על מסופוטמיה), ובין ממשלת עיראק. ההסכם נועד להחליף הסכם קודם שנחתם בין הצדדים בשנת 1922.
היסטוריה

לאחר קבלת המנדט של חבר הלאומים על עיראק, המליכה בריטניה על עיראק את המלך פייסל איבן חוסיין מן השושלת ההאשמית. בריטניה רצתה להעניק למדינה החדשה מידה של עצמאות, אך לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים שלה באזור, ועל שליטה בתעשיית הנפט. הלאומנים העיראקים, מאידך, חפצו בעצמאות מלאה.
בשנת 1922 חתם הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס על ההסכם האנגלו-עיראקי ולפיו הכירה בריטניה בריבונות עיראק, אך זו, מצידה, הותירה את ניהול יחסי החוץ שלה וכלכלתה לבריטניה. מלכתחילה לא ראו העיראקים את ההסכם בעין יפה, והוא אושרר על ידי הפרלמנט העיראקי בשנת 1924.
לאחר חתימת ההסכם אירעו מספר התפתחויות, שהעיקרית שביניהן היא גילוי שדות נפט גדולים, והענקת הזיכיון להפקת הנפט לחברת הנפט העיראקית, תאגיד בשליטה בינלאומית ובריטית. הסדר המנדט, שלא בוטל במפורש על ידי ההסדר משנת 1922, נראה מיושן. הצדדים החלו בסוף שנות ה-20 במשא ומתן לכריתת הסכם חדש בין הממשלה הבריטית ובין ראש הממשלה הפרו בריטי נורי סעיד.
ב-1930 נחתם ההסכם החדש. ההסכם ביטל את המנדט, והעניק לעיראק עצמאות מלאה. על פי ההסכם היה על בריטניה לפעול לקבלת עיראק כמדינה עצמאית לחבר הלאומים, והדבר אכן בוצע בשנת 1932. ההסכם כולל ברית צבאית בין עיראק ובין בריטניה, לפיה במקרה של מלחמה תסייענה זו לזו, ומעניק לבריטניה את הזכות להחזיק צבא בבסיס חיל האוויר בחבניה ובבסיס בשם אל שועייבה באזור בצרה, וכן להחזיק כוחות צבא במקומות נוספים למשך חמש שנים, ובתמורה תאמן את הצבא העיראקי. כן תעמיד עיראק לרשות הבריטים במקרה מלחמה את השימוש במסילות הברזל, הנמלים, ושדות התעופה. תוקף ההסכם - 25 שנה, והוא נכנס לתוקף ביום בו תתקבל עיראק לחבר הלאומים.
כאשר דן חבר הלאומים בקבלת עיראק כחברה, לא היה די לו בהוראות החוזה, והוא דרש ערבות לשוויון זכויות למיעוטים. לאחר שזו ניתנה, התקבלה עיראק כחברה, בשנת 1932 וההסכם נכנס לתקפו.
מלכתחילה התנגדו הלאומנים העיראקים להסכם. עיראק של שנות ה-30 הייתה מדינה לא יציבה, בה היו מרידות של מיעוטים ומעשי טבח, השושלת ההאשמית השלטת הייתה שנואה על העם ונתפסה כגורם חיצוני שהומלך על המדינה בלחץ המעצמות, והפיכות צבאיות זיעזעו את המדינה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, בעוד ההסכם בתוקף, לא פעלה ממשלת עיראק על פי הוראות ההסכם. היא ניתקה את היחסים עם גרמניה הנאצית, אך לא הכריזה עליה מלחמה. משנכנסה איטליה הפשיסטית למלחמה, לא טרחה ממשלת עיראק אף לנתק איתה את היחסים. באפריל 1941 עלתה לשלטון בהפיכה צבאית ממשלה פרו נאצית בראשות רשיד עאלי אל-כילאני. הממשלה גירשה את העוצר הפרו בריטי עבד אל-אילה, ששלט בשמו של המלך פייסל השני שהיה פעוט. לאחר מכן דרשה את ביטול ההסכם, ואת סילוק הצבא הבריטי משטחי עיראק. במאי 1941 פרצה המלחמה האנגלו-עיראקית בה פלשו צבאות בריטניה ובעלות בריתה לשטחי עיראק, הביאו לסילוק אל-כילאני והחזירו את השושלת ההאשמית לשלטון. הבריטים שלטו בעיראק שלטון צבאי, למעשה, במשך יתר ימי המלחמה.
היסטוריה > הסכם פורטסמות' 1948

ב-1948 חתמו הצדדים על הסכם פורטסמות' 1948, שנועד להחליף את ההסכם מ-1930. ההסכם אמור היה לבסס מחדש את יחסיהם, להסדיר את נסיגתם הכוללת של כוחות הצבא הבריטיים מעיראק תוך הותרת מעמדם הכלכלי והפוליטי המיוחד של הבריטים על כנו, לחמש את הצבא העיראקי ולסכם את עמדת הצדדים בשאלת ארץ ישראל. בבגדד פרצו מהומות דמים בהובלתה של המפלגה הקומוניסטית העיראקית בעידודה של ברית המועצות. עוצר עיראק עבד אל-אילה נסוג בתוך שבוע מההסכם.
הצטרפותה של בריטניה לברית בגדאד ב-1955 העמידה את היחסים עם עיראק על בסיס אזורי, רב צדדי. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1958 ורציחתו של פייסל השני, בוטל ההסכם כליל.
הערות שוליים

↑  י. שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 190
↑  וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה" הוצאת עם הספר, 1961, עמ' 220
↑  שמעוני, עמ' 190
↑  שמעוני, עמ' 189
↑  צ'רצ'יל, עמ' 220
הארמייה הרביעית (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הארמייה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוגוסט 1939 – 27 באפריל 1945 (5 שנים)
 מקים היחידה:  גינטר פון קלוגה
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה הפלישה לפולין הפלישה לצרפת החזית המזרחית הקרב על מוסקבה מבצע בגרטיון מבצע פרוסיה המזרחית
 פיקוד
 מפקדים
הארמייה הרביעית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במסגרת הצבא הגרמני (ורמאכט) במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > הפלישה לפולין

הארמייה הוקמה ב-1 באוגוסט 1939, ולמפקדה מונה גנרל גינתר פון קלוגה. הארמייה השתתפה במערכה בפולין כחלק מקבוצת ארמיות צפון, וכבשה את המסדרון הפולני, ולאחר מכן השתתפה בכיבוש ורשה.
היסטוריה > המערכה על צרפת

במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה פלשה הארמייה שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות A לבלגיה, ודיוויזיית הפאנצר ה-7 בפיקודו של ארווין רומל שפעלה כחלק מהארמייה הייתה הראשונה שחצתה את המז. לאחר מכן השתתפה הארמייה במבצע אדום כחלק מקבוצת ארמיות B, וכבשה את ברסט. כהוקרה על ניצחונות הארמייה, הועלה פון קלוגה ב-19 ביולי 1940 לדרגת גנרל-פלדמרשל.