stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמון (סדרת טלוויזיה)
הערות שוליים

↑  מעיין סמידי מחברת הספר נביעת אמת
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'שני ליטמן,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'"הרמון" היא סדרה שכתובה מעולה - חבל שהבימוי שלה סתמי, באתר הארץ, 4 בפברואר 2018
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'איתי שטרן,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'"הרמון" אינה סדרה על קורבנות, אלא על אנשים שבחרו בשעבוד, באתר הארץ, 31 בינואר 2018
↑  רן בוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'הסנגורית של גואל רצון נגד "הרמון": "צוחקים על הצופים", באתר ynet, 4 בפברואר 2018
↑  בן כספית ואריה אלדד,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'כל דמיון בין המציאות לסדרה הוא מקרי בהחלט?, באתר 103fm, ‏4 בפברואר 2018
↑  ערן סויסה,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'הסדרה "הרמון": סיפורה של כת, באתר ישראל היום, 1 בפברואר 2018
↑  אלכסנדר כץ,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'אילה חסון לוקחת שוב את כל הקופה; השקה חזקה ל'הרמון', באתר אייס, 4 בפברואר 2018
↑  גדי סולומון,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'"הרמון": כמו "סיפורה של שפחה", רק יותר מתוחכמת, באתר ישראל היום, 1 בפברואר 2018
↑  "לך הכל מותר ולהן הכל אסור": הכתבת שהגיעה לשיעור של שבתאי, באתר רשת, ‏8 בפברואר 2018
↑  "אצלנו זה נווה מדבר": שבתאי בראיון על החיים בתוך ההרמון, באתר רשת, ‏13 בפברואר 2018
הרוסים

| --- | --- |
 סוגה:  קומדיה
 יוצרים:  ארם רבינוביץ' ולב ברודינסקי
 בימוי:  רובי דואניאס 
 שחקנים:  ארם רבינוביץ, לב ברודינסקי, רוני דלומי, חן אמסלם, רמי ורד, קובי פרג', אנטה היימן, יצחק פקר, יוסי ירום, מתן לקס, רמי ורד, דיאנה גולבי, שליו בן מוחה
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  ישראל עברית   רוסיה רוסית
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  12 
 הפקה
 חברת הפקה:  טדי יזמות והפקות 
 אורך פרק:  25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10
 תקופת שידור מקורית:  4 בנובמבר 2016 – 21 בינואר 2017
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הרוסים היא סדרת טלוויזיה קומית ששודרה בערוץ 10 החל מ-4 בנובמבר 2016. הסדרה נוצרה על ידי ארם רבינוביץ' ולב ברודינסקי (שמשחקים גם תפקידים ראשיים בסדרה), הופקה על ידי טדי הפקות ובמאי הסדרה היה רובי דואניאס.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 12 | 12 | 4 בנובמבר 2016 | 21 בינואר 2017 |
עלילה

דימה וולדימיר, שני אחים רוסים המתגוררים בכרמיאל ביחד עם סבא וסבתא, מנסים להתפרסם בתור ראפרים בכל דרך אפשרית ולהשתלב בחברה הישראלית למרות הפערים התרבותיים, הרוסיות והזרות המובהקת.
דימה האח הבוגר בטוח שיש להם הכל בשביל להפוך לכוכבי ראפ מהשורה הראשונה. הוא חולם להפוך לסלב עם אחיו, לכבוש את הקהל הישראלי ובמיוחד את סימה, אהובת נפשו. ולדימיר צעיר מדימה בשנתיים אך תלוי בו לחלוטין. מסתכל על העולם דרך עיניים של ילד. תמים, נאיבי, הולך כמו עיוור אחרי אחיו ואפילו עזב את לימודי הכינור שלו כדי להפוך לראפר. שני האחים תלויים אחד בשני, לא יכולים להסתדר לבד. בדרך הצופים פוגשים דמויות המלוות את הראפרים ומרכיבות את עולמם בכרמיאל. הסבתא, טיפוס קשוח ומיושן, מנסה להוציא להם את הראפ מהראש ולחנך את הנכדים לפי הערכים הרוסיים הנוקשים, אך בגלל אופיים החולמני של הראפרים והפערים זה לא מסתדר כפי שהיא רוצה. הסבא הוא ההפך המוחלט מהסבתא. לא מנסה לחנך אף אחד, רק רוצה שיעזבו אותו בשקט ולצפות בטלוויזיה. במדרחוב בכרמיאל הם פוגשים את סימה הקוסמטיקאית (חן אמסלם), בעלת קליניקה פרטית, שנמצאת בהליכי גירושין מבעלה איציק, דימה מאוהב בה אהבה חד צדדית לחלוטין. ליטל (רוני דלומי), המוכרת במעדניה, מאוהבת קשות בוולדימיר אך ולדימיר לא שם לב לכך, מפני שדימה משכנע אותו שהיא רוצה דווקא אותו.
לראפרים יש עוד חבר - יבגני מטאל. יבגני רק ממלמל בצורה לא ברורה והראפרים הם היחידים שמצליחים להבין אותו.
בכל פרק הראפרים יוצאים להרפתקה חדשה, בניסיון להכיר ולהתקרב עוד צעד בדרכם להשתלב בחברה הישראלית. דבר שכנראה לעולם לא יקרה.
צוות השחקנים

ארם רבינוביץ - דימה
לב ברודינסקי - ולדימיר
רוני דלומי - ליטל
חן אמסלם - סימה
רמי ורד - ראובן פאר
קובי פרג' - הרב ביטון
אנטה היימן - סבתא צ'רנובסקי
יצחק פקר - סבא סמיון
יוסי ירום - יבגני מטאל
מתן לקס - אושר הגדול
רמי ורד - ראש עיריית כרמיאל
דיאנה גולבי - בתפקיד עצמה, מוצגת בפרק האחרון כדודניתו של הצלם שלהם.
שליו בן מוחה - לירן
משה סמילנסקי

| --- | --- |

משה סמילנסקי
 לידה:  24 בפברואר 1874 ז' באדר תרל"ד מחוז קייב, אוקראינה 
 פטירה:  6 באוקטובר 1953 (בגיל 79) כ"ז בתשרי תשי"ד רחובות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1890
 שם עט:  חוג'ה מוסה 
 שפות היצירה:  עברית 
 
משה סמילנסקי יושב שני מימין. אליעזר מרגולין, עומד שני מימין בחברת מתיישבי ראשון לציון ורחובות, 1893-4
שלט זיכרון במקום שעמד ביתו של משה סמילנסקי ברחובות (רחוב יעקב פינת ש"י)
משה סְמִילַנְסקי (24 בפברואר 1874, ז' באדר תרל"ד, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב, האימפריה הרוסית – 6 באוקטובר 1953, כ"ז בתשרי תשי"ד, רחובות) היה איש העלייה הראשונה, מנהיג ציוני, איכר, פובליציסט וסופר עברי.
בצד כתיבתו הספרותית ופעילות הציבורית, עבד את האדמה במשקו החקלאי. הרבה לכתוב על חיי הערבים בארץ ישראל, בשם העט "חוג'ה מוסה". היה מקורב לברית שלום. שימש בתפקיד ראשי בארגון ההגנה, והיה אחראי על אזור העיר רחובות מטעם הארגון.
משפחתו

סמילנסקי נישא לרעייתו הראשונה, צילה טלר, בתו של הסופר והמורה ישראל הלוי טלר, לאחר עלייתה לארץ ב-1897. לאחר מותה ב-1934, הוא נישא בשנית לאסתר דונדיקוב ועבר לגור בבית משפחתה ברחובות.
היה אב לשלושה (מאשתו הראשונה): שפרה, רנה וישעיהו (שיה). בתו שפרה נישאה ליערן ד"ר עמיהוד גור, בנו של המילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי).
סמילנסקי היה אחיהם של הסופר והפובליציסט מאיר-סיקו סמילנסקי ושל הפסיכואנליטיקאית ד"ר אנה (אניוטה) סמילנסקי (שהייתה, לאחר עלייתה לארץ בשנת 1933, ממיסדי החברה הפסיכואנליטית בישראל), ודודו של הסופר והפובליציסט זאב סמילנסקי, אביו של הסופר ס. יזהר. ספר הילדים הידוע ביותר של יזהר על משה סמילנסקי, עליו הרבה לכתוב בסיפוריו, הוא "הכרכרה של הדוד משה" (רישומים: גלי הוס), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1973.
מספריו

הארבה, תל אביב: אמנות, 1930.
בהר ובגיא: סיפורים חדשים, ירושלים–תל אביב: שוקן, 1948.
בימי אלם, ירושלים: 1943.
בין כרמי יהודה: ספור, תל אביב: מסדה, 1954.
בני ערב, אודסה: בדפוס נ. היילפרין, 1911.
בני ערב, ספורים, בשם חוג'ה מוסה, תל אביב: דביר, 1964.
בערבה, סיפור, ,תל אביב: מסדה, 1946.
בצל הפרדסים, תל אביב: מסדה, 1951.
בשדות אוקראינה: ספור, תל אביב: מסדה, 1944.
זמירה: שני סיפורים, תל אביב: 1947.
חבלי לידה, סיפור, תל אביב: מסדה, 1954.
טובה, תל אביב, 1924 או 1925.
כתבי משה סמילנסקי, תל אביב: דביר, 1945.
משוט בארץ, תל אביב: דביר, 1953.
משפחת האדמה, 4 כרכים, תל אביב: עם עובד, 1943-1954.
נס ציונה: שבעים שנות חייה, תרמ"ג – תשי"ג, נס ציונה: המועצה המקומית, 1953.
ספורי הישוב, תל אביב: דביר, 1948.
ספורי סבא: לילדים (צייר: אבשלום עוקשי), תל אביב: עם עובד, 1946.
על חוף הירקון, תל אביב: יזרעאל, 1963.
פרקים בתולדות היישוב, 6 כרכים, תל אביב: הוצאת דביר, 1939-1947.
רחובות, תל אביב: אמנות, 1935.
רחובות: ששים שנות חייה תר"ן – תש"י, רחובות: עיריית רחובות, 1950.
שמש אביב: סיפורים, תל אביב: 1952.
תולדות אהבה אחת, ורשה: ספרות, 1911.
תקומה ושואה: ספור, תל אביב: מסדה, 1953.
מבחר מאמרים על יצירתו

משה אונגרפלד, 'משה סמילנסקי', הדאר, 121, 1974.
יזהר סמילנסקי, 'שאלות שלא החלידו', הארץ, 1974.
גרשון שקד, 'הז'אנר ואביזריהו': עיונים ביצירתם של משה סמילנסקי ונחמה פוחצ'בסקי, על שירה וסיפורת, 1977.
ריסה דומב, 'דמות הערבי ביצירתו של משה סמילנסקי', עיתון 77, מס' 95, 1987.
רות בקי, ‏'מלחמת העתונות של "בן אדם" "בן חוה"', קשר, סתיו 1988, 64-70.
נורית גוברין. "בין אויב לבן-דוד"; "אכן נוכחתי לדעת כי טעיתי... חוג'ה מוסה: 'השיך עבד אל-קאדר", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002.
נורית גוברין, "לטיפה - פורסם ביידיש", בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ד', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ח 2008.
ערן צלגוב, 'המקום ושברו: על תשוקה, מקום ומיתוס ב'חוג'ה נזר' למשה סמילנסקי', מחקרי ירושלים בספרות עברית, מס כ"ו, 2013.
לקריאה נוספת

מזכרונות משה סמילנסקי, בתוך: אברהם יערי (עורך), זכרונות ארץ ישראל, כרך ב, פרקים סב–סד, עמ' 677–695; פרקים סו–סז, עמ' 698–727; פרק עב, עמ' 756–763; פרק עז, עמ' 775–779; פרק צו, עמ' 1020–1038; פרק קא, עמ' 1069–1091; פרק קד, עמ' 1113–1121.
דני בר-מעוז, אם חקלאות כאן, מולדת כאן: סיפור חייו של משה סמילנסקי, רחובות: עיריית רחובות, 2015.
יפה ברלוביץ (עורכת), רחבעם זאבי (מהדיר), אעברה נא בארץ, מסעות בארץ ישראל של אנשי העלייה הראשונה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב, עמ' 172 - 199.
הערות שוליים

↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך א, פרק ח, עמ' 195–196.
↑  דוד תדהר (עורך), "טוביה זיסקינד מילר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 641
↑  יוסף ברסלבי, הידעת את הארץ-ארץ הנגב, כרך ב', הוצאת הקיבוץ המאוחד, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, תשט"ז, 1956, פרק א' : "לתולדות שאיפתנו לנגב", פרק משנה כ"ז: "תנופה בגאולת הנגב על ידי משה סמילנסקי", עמוד 81-82
↑  על סמך המאמר של נדב שרגאי בו נאמר: "בשנת תש"ז", במאמר שכותרתו: "הקיבוץ שנשכח", עיתון ישראל היום, במוסף ישראל השבוע, מתאריך 5.2.16 בעמודים 18–19, (אך ייתכן שזו טעות דפוס ומדובר בתאריך תרצ"ז)
↑  יצחק זיו-אב,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'זכר חווג'ה מוסא, מעריב, 11 באוקטובר 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268148805171  PLWABN: 9811538784105606  BnF: cb15100973q (data)  GND: 123119308  ISNI: 0000 0003 6842 2982  LCCN: n84022343  NDL: 01052284  SELIBR: 92701  SUDOC: 084728523  VIAF: 69225324   WorldCat (עם VIAF): 69225324
ואגן בניקה

| --- | --- |

גנרל בניקה (מימין) יחד עם מחליפו, גנרל בארנס (משמאל) וראש הממשלה הישראלי, משה שרת (במרכז)
 לידה:  6 בינואר 1888 פרדריקסברג, דנמרק 
 פטירה:  30 בנובמבר 1970 (בגיל 82) הלרופ, דנמרק 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 מקום קבורה:  Hellerup Cemetery 
 מעסיק:  ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות, האקדמיה הצבאית המלכותית הדנית 
 
ואגן בניקה (בדנית: Vagn Bennike;‏ 1888–1970) היה גנרל דני אשר שימש ראש מטה משקיפי האו"ם בישראל בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. גילה יחס עוין לישראל בתקופה של מתח רב בגבולות המדינה.
ראשית דרכו

ואגן בניקה נולד בדנמרק בשנת 1888. שירת בחיל ההנדסה הדני והיה מומחה להנדסה צבאית ולחומרי נפץ. בשירותו הגיע לדרגת מיור-גנרל. בעת הכיבוש הנאצי של דנמרק היה בניקה לאחד ממפקדי תנועת ההתנגדות הדנית. בעת שהנאצים עמדו לעוצרו נמלט בקופצו מן הקומה השלישית. לאחר תום המלחמה שירת בניקה בשנת 1945 כמפקד אזור יוטלנד (חצי האי עליו שוכנת דנמרק ללא האיים), ובין השנים 1945 ל-1953 שירת כמפקח הכללי של חיל ההנדסה.
המינוי לראש מטה משקיפי האו"ם

בשנת 1953 נתמנה בניקה לראש מטה משקיפי האו"ם בישראל, שתפקידם היה לפקח על קיום הסכמי שביתת הנשק בין מדינת ישראל לשכנותיה מצרים, ממלכת ירדן, סוריה ולבנון. הפיקוח נעשה באמצעות משקיפים מטעם האו"ם (לרוב אנשי צבא ממדינות הארגון), דיון על ממצאיהם והצבעה עליהם בוועדות דו צדדיות שבין ישראל לכל אחת משכנותיה. בראש כל ועדה עמד אחד ממשקיפי האו"ם. ראש מטה המשקיפים היה גנרל מאחת המדינות החברות באו"ם. מטהו שכן בארמון הנציב בירושלים, שהיה בעת שלטון המנדט הבריטי מקום מושבו של הנציב העליון.
הגנרל הדני לא היה ידוע מחוץ לתחומי ארצו ולא היה מעולם במזרח התיכון. לדבריו כל הידע שלו על ענייני המזרח התיכון נבע מלימוד שיטות הביצורים בזמן העתיק.
בישראל

ב-19 ביוני 1953 הגיע בניקה לנמל התעופה בלוד. הוא תואר על ידי עיתונאים שראו אותו יורד מכבש המטוס כקשיש בן 65, איש קר ובעל שפתיים דקות. בניקה החליף ב-27 ביוני 1953 את קודמו בתפקיד כראש מטה המשקיפים, איש חיל הנחתים הגנרל האמריקאי ויליאם אדוארד ריילי. הגנרל ריילי שירת כראש מטה המשקיפים הראשון שלאחר הסכמי שביתת הנשק, במשך ארבע שנים זכה לאהדת ישראל ולחוסר אמון מצד מדינות ערב. ריילי ראה את מטרת תפקידו כשמירת הסטטוס קוו. הוא הגדיר את התפקיד כתפקיד הקשה ביותר בעולם.
בניקה החל בתפקידו בתקופה סוערת בגבולות מדינת ישראל, בעיקר בגבול עם ממלכת ירדן. מאז חודש ינואר 1952 ועד כניסתו של בניקה לתפקיד ספרו משקיפי האו"ם 280 תקריות בגבול עם ירדן. התקריות נגרמו עקב תנועה בלתי פוסקת של מסתננים מתחום ירדן לתחום ישראל, שחדרו לצורך גנבות ציוד חקלאי ורכוש, שהיו כרוכות באלימות, חבלה ורצח והביאו לתקריות ירי בין חיילי צה"ל לחיילי הלגיון הערבי ולביצוע פעולות תגמול על ידי צה"ל. החודש שקדם לבואו של בניקה לישראל, היה חודש סוער במיוחד בגבולות המדינה. בין 17 ל-21 במאי נערכה שורה של תקיפות של צה"ל מעבר לקווי שביתת הנשק עם ירדן, בתגובה על ההסתננויות ומעשי הרצח שבאו מגבול ירדן. רוב הפעולות לא עלו יפה. בין 6 ל-22 ביוני אירעו תקריות חמורות נוספות לאורך הגבול עם ירדן; צעיר נרצח בשכונת קטמון בירושלים וחברתו נפצעה, רימון שהטיל חייל ירדני גרם לפציעתם של שני ישראלים בדרום ירושלים, נרצח חבר מושב טירת יהודה, פוצץ בית במושב משמר איילון, רימונים הוטלו לבית במושב כפר הס וגרמו להריגתה של אשה ולפציעתו של בעלה. כדי למנוע התלקחות רבתי, הפעילו מעצמות המערב לחץ כבד ובעקבותיו נחתם ב-10 ביוני 1953 הסכם למניעת הסתננות בין ישראל וירדן, שבא במקומו של הסכם מפקדים, שגובש בין רמטכ"ל צה"ל ורמטכ"ל צבא ירדן בפברואר 1951, אשר בוטל לאחר שירדן לא הצליחה למנוע את ההסתננות. גם לאחר חתימת ההסכם החדש נמשכו במשך שבוע, כמעט מדי לילה, ההתקפות על יישובי הספר. על רקע אירועים אלה החל בניקה במילוי תפקידו.
משבר ערוץ הירדן

עד מהרה נוכחו שלטונות ישראל וקציני צה"ל בוועדות שביתת הנשק כי בניקה מגלה עוינות כלפי הצד הישראלי.
שיא עמדתו העוינת של בניקה נתגלה בסכסוך על ערוץ הירדן. ב-2 בספטמבר החלו דחפורים ישראלים לכרות תעלה ליד גשר בנות יעקב. מטרת התעלה הייתה לנצל את הפרשי הגובה שבין אגם החולה לבין הכנרת לשם ייצור חשמל וכן כשלב ראשון בתוכנית להעברת מי הירדן לנגב. שלטונות סוריה פנו מיד בתלונה חריפה לבניקה, ראש מטה משקיפי האו"ם, בטענה שישראל מפירה את הסכם שביתת הנשק. הם איימו להשתמש בנשק כדי למנוע את המשך העבודה. בניקה קיבל את עמדת הסורים ופסק מיד נגד ישראל ודרש ממנה להפסיק את העבודה עד להשגת הסכם בינה לבין סוריה, דבר שמשמעותו להפסיק את העבודה לזמן בלתי מוגבל, כי בתנאים ששררו אז לא היה ניתן כלל להגיע לידי הסכם כזה. בניקה נימק את דרישתו בכך, כי הטיית מי הירדן עלולה לקפח את זכויותיהם של בעלי הקרקעות הערבים, הן בשטח הישראלי שבאזור המפורז, והן בשטח הסורי, וכדוגמה הביא את הטענה כי הפרויקט הישראלי כבר מונע מים משתי טחנות קמח ערביות ומייבש אדמות ערביות, וכן מקנה לישראל יתרונות צבאיים. ב-25 בספטמבר פרסמה ישראל איגרת הדוחה את דרישת בניקה וציינה כי דרישתו למתן רשות לסוריה להתערב בנעשה על אדמה ישראלית מהווה פגיעה בריבונות ישראל. ישראל המשיכה בפעולות החפירה ואף הגבירה את קצבן בתקווה שיעלה בידה לסיימן בטרם יובא הסכסוך בפני עצרת האו"ם.
משה שרת שר החוץ באותה עת, ומי שיתמנה לראש הממשלה במהלך שירותו של בניקה בישראל מספר ביומנו על פגישתו עם בניקה בזמן משבר תעלת הירדן:
מראשית השיחה התברר, כי אין כל סיכוי להגיע עם הדני לאיזו הבנה שהיא. הצעתי לו לפתוח - וראה זה פלא, נענה, חזר על משנתו השגורה - אנו עבדנו עבדנו ועודנו עובדים על אדמה ערבית; אנו משנים את אופי האזור מבחינה צבאית; עלינו להפסיק עד להסכם. עניתי בתקיפות והתפתח ויכוח נוקב....בהמשך הדיון הוברר, כי עיקר דאגת הדני לא למים ולא לקרקע, אלא למהפכה האיסטרטגית שאנו מחוללים כביכול באזור המפורז.
משבר ניצנה

תוך כדי כך נתעורר סכסוך חדש והפעם בגבול מצרים. קבוצת מתיישבים עלתה על הקרקע באזור הישראלי המפורז של ניצנה. מצרים יצאה במחאה בלווית איומים. בוועדת שביתת הנשק נדחתה התלונה המצרית, אך נציג האו"ם, שלוחו של בניקה, נמנע מהצבעה, אף על פי שמדובר היה בשטח ריבוני ישראלי. הוועדה החליטה כי אין דבר בהסכם שביתת הנשק האוסר על פעילות ישראלית - אזרחית בשטח. (לימים לאחר מבצע סיני התפרק היישוב והפך לבסיס גדנ"ע).
משבר קיביה

בעוד הסכסוכים על ערוץ מי הירדן וניצנה טרם יושבו, ארעה ב-15 באוקטובר 1953 פעולת התגמול הישראלית בקיביה. הפעולה באה לאחר שב-13 באוקטובר הטילו מסתננים מירדן רימון יד מבעד לחלון בית מגורים ביהוד ורצחו בשנתם אם ושני ילדיה. הפעולה בוצעה על ידי יחידה 101, בפיקודו של רס"ן אריאל שרון, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ב-5 באוגוסט 1953. הרצח ביהוד בא לאחר שרשרת רצופה של התקפות רצח על יישובי הספר, שהאחרון בהם ביהוד היה, על פי תוואי קו שביתת הנשק, במרכז הארץ. בפעולה בקיביה נהרסו עשרות בתים ונהרגו עשרות אזרחים. בעקבות הפעולה החליטו שלוש מעצמות המערב ארצות הברית, בריטניה וצרפת שנתכנסו בלונדון להביא את העניין בפני מועצת הביטחון של האו"ם. המועצה נתכנסה ב-19 באוקטובר 1953, כשעל סדר יומה עמדה תלונה סורית בעניין ערוץ הירדן, מלווה בפסיקתו של הגנרל בניקה נגד ישראל, ואליה התווספה פרשת קיביה. ב-20 באוקטובר הודיעה ממשלת ארצות הברית רשמית כי היא החליטה עוד קודם לכן לעכב את המענק לישראל בשל פרשת ערוץ הירדן. ב-27 באוקטובר הודיע נציג פקיסטן במועצת הביטחון כי המועצה מצווה על ישראל להפסיק את העבודות בערוץ הירדן שבשטח המפורז. ב-28 בחודש הודיע נציג ישראל לאו"ם אבא אבן על הפסקת העבודות. בו ביום הודיעה ארצות הברית על חידוש המענק. ב-25 בנובמבר 1953 סיכמה מועצת הביטחון את דיוניה בפרשת קיביה וקיבלה החלטה המביעה נזיפה חמורה ביותר לישראל.
לאחר סיום הדיון על קיביה התחדש במועצת הביטחון הדיון בעניין ערוץ הירדן ומדינות המערב ביקשו למצוא נוסחת פשרה שתאפשר חידוש העבודה מבלי לבטל במפורש את עמדתו של בניקה. ב-23 בינואר 1954 הטילה ברית המועצות וטו על הצעת ההחלטה המערבית בעניין הסכסוך על ערוץ הירדן.
טבח מעלה עקרבים

ב-17 במרץ 1954 אירע טבח מעלה עקרבים כאשר אוטובוס אגד שהיה בדרכו מאילת לתל אביב מהחגיגות שנערכו באילת לציון חמש שנים לשחרור אילת ולהנפת דגל הדיו, הותקף, בעלותו בפיתולי מעלה העקרבים, על ידי מחבלים שנכנסו לאוטובוס וירו בנוסעיו מטווח קצר. 11 מנוסעי האוטובוס נרצחו בפיגוע, שניים נפצעו קשה ושניים שרדו ללא פגע. ועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל דחתה את תביעת ישראל לגנות את ירדן. ההחלטה נתקבלה בהימנעותו של יושב ראש הוועדה מטעם האו"ם קומאנדר אלמו האצ'יסון איש חיל הים האמריקני, שנתלה בטענה פורמלית כי עקבות 12 חברי חוליית הרצח שהובילו לכיוון ירדן נקטעו במקום מסוים ועל כן שרשרת הראיות איננה שלמה. בתגובה על כך החליטה ממשלת ישראל לעזוב את ועדת שביתת הנשק ולא להשתתף יותר בישיבותיה. לאחר הפרישה החליטה הוועדה, בקולותיהם של היושב ראש שלה מטעם האו"ם ושל נציג ירדן ובהיעדר ישראל, לגנות את ישראל בגינויים חריפים בגין שהפרה את הסכם שביתת הנשק בפרישתה מן הוועדה. בישראל קמה מחאה ציבורית חריפה נגד מנגנון משקיפי האו"ם וקריאה להחלפתו של ראש משקיפי האו"ם הגנרל בניקה. עורך העיתון ידיעות אחרונות ד"ר הרצל רוזנבלום, רצה לצאת בקריאה פומבית בעיתונו להחלפת הגנרל, אך הצנזורה הצבאית מחקה אותה מן העיתון. מנחם בגין אז ח"כ מן האופוזיציה, נתן פומבי לדרישה זאת, באומרו מעל בימת הכנסת:
משה שרת כותב ביומנו כי ד"ר רוזנבלום רצה להכתיר את מאמרו בביטוי רוסי "פשול וון" שמשמעו "הסתלק".
קרב יריות בירושלים

ב-1 ביולי 1954 פרץ קרב יריות בירושלים, שהתחיל ביריות אנשי הלגיון הערבי על אזרחים בעיר המערבית, הישראלית. חיילי צה"ל השיבו באש. בצד הישראלי נמנו 4 קורבנות ושני פצועים. גם לצד הירדני נגרמו אבדות. ועדת שביתת הנשק התכנסה לישיבת חירום, בראשותו של הגנרל בניקה עצמו. הוועדה החליטה על הפסקת אש וזו הופרה מספר פעמים על ידי אנשי הלגיון. רק ב-4 ביולי החלה בהדרגה ארגעה. בשאלת האחריות לפרוץ קרב היריות הגיע בניקה למסקנה שאין בידו הוכחות להכריע איזה צד פתח ראשון באש, והוא נמנע מלהצביע על הצעת הגינוי הישראלית נגד ירדן. דעת הקהל בישראל הגיבה על כך בבקורת קשה על בניקה, על האצ'יסון ועל משקיפי האו"ם.
סוף דרכו

ב-3 באוגוסט 1954 הגיעה ממרכז האו"ם הודעה על סיום תפקידו של הגנרל בניקה בישראל ועל מינויו של הגנרל הקנדי הדסון לואי מילרד ברנס לראש מטה משקיפי האו"ם במקומו. הרמטכ"ל משה דיין ערך לו מסיבת פרידה והאיש יצא לדרכו בחזרה לארצו, לאחר תקופת שירות בישראל של פחות משנה וחודשיים.
לאחר שובו לארצו לא נודע כי ואגן בניקה מילא יותר תפקיד צבאי או מדיני כלשהו. בניקה מת בשנת 1970.
לקריאה נוספת

משה שרת, יומן אישי, חלקים א' ו-ב', ספרית מעריב, 1978
Nir Levitan, Kristine Kjærsgaard, "Turbulent Diplomatic Relations in the Middle East: Israel, Denmark, and "UNTSO Chief Vagn Bennike
הפסיכופת

| --- | --- |
 סוגה:  סאטירה ריאליטי
 יוצרים:  דניאל נחנסון, אלי חביב
 כותבים:  אלי חביב, דניאל נחנסון
 שחקנים:  ראו בגוף הערך
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  15
 הפקה
 חברת הפקה:  ערוץ אגו וענני תקשורת
 אורך פרק:  ~10 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ אגו ו-ynet
 תקופת שידור מקורית:  19 ביוני 2012 – 16 באוגוסט 2012
 קישורים חיצוניים
 אתר האינטרנט
 
הפסיכופת היא סדרת טלוויזיה מבית אגו בשיתוף ynet. הסדרה נכתבה על ידי דניאל נחנסון ואלי חביב, כאשר האחרון משחק בתפקיד הרווק הפסיכופת.
הסדרה עוסקת ברווק חביב, רב קסם ומעט בודד, המחליט כי הגיע הזמן למצוא כלה. הרווק שבילה יותר מידי שעות מול תוכניות ריאליטי מחליט לצלם ריאליטי משלו, ריאליטי שבסופו הוא ימצא את האחת. סדרת הריאליטי שלו מתבצעת במחיר חטיפת 12 נשים וכליאתן במקלט מבודד, תוך כדי בחינתן מי מתאימה להינשא לו ואת מי הוא יאלץ להדיח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420240805171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נצח יהודה

| --- | --- |

סמל גדוד נצח יהודה
 נעלה נילחם ננצח
 פרטים
 כינוי:  הנח"ל החרדי
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  גדוד חי"ר
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־26 שנים)
 מלחמות:  מלחמת חרבות ברזל קרב בית חאנון
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק אישי רובה M4 פלאט-טופ, מאג, נגב נשק קל, M2 בראונינג, רקטת M-72 לאו, רובי צלפים M24 SWS וברק. רכב שטח משוריין דוד (רכב), ג'יפ האמר
 פיקוד
 יחידת אם:   חטיבת כפיר
 דרגת המפקד:    סגן-אלוף
 מפקד נוכחי:  ליאור דופט
 מפקדים:  מפקדי הגדוד
לוחמי גדוד נצח יהודה,  נובמבר 2023
גדוד נצח יהודה (גדוד 97) הוא גדוד חי"ר המשתייך לחטיבת כפיר של חיל הרגלים הגדוד נקרא בעבר הנח"ל החרדי, משום שהיה שייך לחטיבת הנח"ל. מקור השם "נצ"ח יהודה" בראשי תיבות של "נוער צבאי חרדי" ובשמו של המייסד יהודה דובדבני.
מסלול “נצח יהודה” כולל שירות בצה"ל במשך שנתיים, ושנה שלישית המוקדשת ללימודי מקצוע, השלמת בגרות או מכינה קדם אקדמית במטרה לשלב את הבוגר באופן מיטבי בחברה הישראלית תוך שימור הערכים שאיתם גדל.
היסטוריה > הנח"ל החרדי

ב-1961 הוקמה היאחזות נח"ל חרדית במושב עמיעוז שבחבל אשכול. המהלך נוהל על ידי הרב משה ארנסטר, בברכת הרב חיים מאיר הגר מוויז'ניץ. הניסיון לא צלח והבחורים הועברו למושב קוממיות ולסמכות צעירי אגודת ישראל, שם פעלה משך תקופה ונקראה אף היא "הנח"ל החרדי". שם היו נתונים לפיקוח הרב בנימין מנדלזון. החיילים שירתו ביחידות קרביות ואחרות לפי הפרופיל הרפואי שלהם, ולאחר מכן את שלב ההגשמה ביצעו בקוממיות ובחזון יחזקאל. מקימו ומפקדו הראשון של הנח"ל היה משה חיים שיינפלד, הנח"ל החרדי איבד לוחמים במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ובפעולות נוספות. בשנות השבעים נסגרה מסגרת זו, לאחר שוועדת משה דיין המליצה על סגירתה.
היסטוריה > הגדוד במתכונתו הנוכחית

בשנת 1999 נוסדה פלוגה חרדית בגדוד 903 – גדוד היאחזויות של הנח"ל, ונקרא תחילה גדוד הנח"ל החרדי. בשנת 2002 הפך לגדוד עצמאי, למרות ההתנגדות הרבנית. עם הקמת חטיבת כפיר הגדוד עבר לסמכותה, ולוחמיו קיבלו כומתה מנומרת, במקום כומתת הנח"ל הירוקה, וקיבל את שמו גדוד נצח יהודה. הגדוד נמצא תחת פיקוח של רבנים, האגף הביטחוני-חברתי של משרד הביטחון, ושל מדור נח"ל של מפקדת קצין חינוך ראשי – מערך מג"ן. המסלול הייחודי של הגדוד ("נחל חניכים – נחל חרדי") מוסדר במקביל ל"גרעיני הנח"ל" בגדוד 50. מסלול ההכשרה של נצח יהודה זהה לזה של שאר יחידות החי"ר. לגדוד ארבע פלוגות ותיקות: "פלחו"ד", "מסייעת", "רובאית" ו"מבצעית". הגדוד תפס מבוקשים ומנע פעילות חבלנית בגזרתו.
על אף שמטרתם המוצהרת של המגייסים היא לפנות רק לבחורים שנפלטו ממסגרות הלימוד החרדיות, גורמים בחברה החרדית התנגדו להקמת הגדוד. ההתנגדות התבטאה, בין השאר, בפשקווילים חריפים, אשר אחדים מהם כוונו כנגד הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, מבכירי הציבור החרדי-ליטאי, שנתן הסכמה שבשתיקה למהלך. הרב שטיינמן עצמו התנער מהנח"ל החרדי וטען שמעולם לא תמך בו.
הקמת מסגרת מחמירה מבחינה דתית משכה אליה גם צעירים חרדים לאומיים שהיו מעוניינים בשירות צבאי מלא תוך הפרדה מנשים וכשרות מחמירה. אוכלוסייה זו לא הייתה קהל היעד המקורי של היחידה, אך הוחלט לשלבם כדי להבטיח לחיילים החרדים מסגרת בעלת רמה דתית גבוהה. ב-2006 השתייכו 30% מהחיילים למגזר החרדי-לאומי. על פי תא"ל (מיל') יהודה דובדבני, מיוזמי היחידה, ב-2012 מנו החרדים כ-60% בגדוד. בין החרדים המתגייסים לגדוד ישנם חסידי חב"ד רבים וכן מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל), במיוחד מארצות הברית וצרפת.
היסטוריה > 2006-2016

ב-19 באוגוסט 2006 במהלך פעילות אבטחת מחסום בקעות שבבקעת הירדן אותו תפסו לוחמי נצח יהודה, הגיח מחבל והחל לירות לעבר הלוחמים במחסום. כתוצאה מכך נהרג לראשונה לוחם מהגדוד, סמ"ר רועי פרג'ון לאחר שנורה בחזהו.
בשנת 2007 נבחר משמר כבוד מהגדוד לייצג את צה"ל בטקס המרכזי בליל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בירושלים. בשנת 2012 זכה הגדוד בפרס מצטיין אוגדת יהודה ושומרון.
במשך שנת 2012 גייס הגדוד, הנחשב לגדוד הקרבי הגדול בצה"ל, כ-500 חיילים חדשים. בשנת 2013 גייס הגדוד מספר שיא של 819 לוחמים וזכה במקום השני בבית היחידות בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
בשנת 2016 קיבל הגדוד פרס מצטיין מאוגדת איו"ש, על פועלו בגל הטרור הפלסטיני (2015–2016).
היסטוריה > 2016-2022

ב-13 בדצמבר 2018 נהרגו שניים מלוחמי הגדוד וחייל נוסף נפצע אנושות בפיגוע, בעת שאבטחו טרמפיאדה בסמוך למאחז גבעת אסף. יום לאחר מכן נפצע חייל בגדוד באורח קשה לאחר שהותקף בידי מחבל שחדר ליישוב בית אל.
ב-1 במרץ 2022 סיים הגדוד תקופת תעסוקה מבצעית בת חמש שנים רצופות, והוגדר כגדוד המנוסה ביותר בביטחון שוטף באיו"ש מבין הגדודים הסדירים שפועלים בשטח זה. במהלך אימון של הגדוד בצפון, הוקפץ גדוד 97 לתגבור חירום באיו"ש כחלק ממבצע שובר גלים וכמענה מהיר מאוגדת איו"ש להסלמה בגזרת בנימין, ובגזרת התפר, בה הוביל במאבק למניעת כניסת שב"חים.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל ואילך

במלחמת חרבות ברזל לראשונה גדוד "נצח יהודה" לקח חלק בלחימה ברצועת עזה לראשונה מאז היווסדו ופעלו במרחב בית חאנון שבצפון הרצועה. לוחמי הגדוד ביצעו פשיטות ופעלו לסיכול והשמדת תשתיות טרור ואויב במרחב. בנוסף, לוחמי הגדוד השמידו עמדות נ״ט ותצפית, פירי מנהרות וכן חיסלו מחבלים רבים.
בשבוע של סוף חודש מרץ ותחילת אפריל, הגדוד ביצע פעילות התקפית נוספת במרחב, והשמיד עשרות מבנים ששימשו לטרור.
ב-22 במאי 2024 במהלך פעילות לסיכול תשתיות טרור בבית חאנון נהרגו מירי צלף סרן ישראל יודקין סגן מפקד פלוגה בגדוד וכן סמ"ר אלי אליהו אמסלם לוחם הגדוד.
ב-26 במאי הותר לפרסום כי לוחם גדוד נצח יהודה, סמ"ר בצלאל צבי קובץ נפטר מפצעיו לאחר שנפגע באותה התקרית בה נפלו שני קצין ולוחם מהגדוד, סמ"ר אמסלם וסרן יודקין, שהיו הראשונים מהגדוד שנהרגו במלחמה. ובכך עלה מניין הרוגי הגדוד לשלושה.