היסטוריה של האימפריה העות'מאנית
התפשטות: מכיבוש איסטנבול (1453) עד הסכם קרלוביץ (1699)

האימפריה העות'מאנית החלה תקופה בת יותר ממאה שנים של כיבושים צבאיים נרחבים וצמיחה כלכלית, שהגיעו לשיאם באמצע המאה ה-16.
כיבוש איסטנבול ביסס את מעמדה של האימפריה ככוח המוביל בדרום מזרח אירופה ובמזרח הים התיכון. המדינה התעשרה משליטתה על דרכי היבשה בין אירופה לאסיה ומהקמתו של צי סוחר נרחב. ביולי 1456 הטילו העות'מאנים מצור על בלגרד, אך זה כשל והתקדמותם באירופה נבלמה עד 1521 עת שבו וכבשו את העיר. שמונה שנים לאחר כיבוש איסטנבול, בקיץ 1461, עלה מהמט השני על טרבזון בשלישית תוך שהוא כובש את סינופ בדרכו ומאגף את העיר ממזרח. הוא הטיל עליה מצור עד שנכנעה לאחר כחודש, ביום 15 באוגוסט 1461. בכך באה גם האימפריה של טרפזונטס אל סופה והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה בעולם. מהמט השני גם סיים את התחרות ששררה בין הנסיכויות השונות. הוא כבש את שטחיה של נסיכות קרמנאואולו, הנסיכות העיקרית שהייתה לו ליריב של ממש, והרחיב את שלטונו על רובה של אסיה הקטנה. עם מותו של מהמט השני ב-1481 השתרעה האימפריה העות'מאנית על כל הבלקן, למעט החוף האדריאטי, על רובה של אסיה הקטנה ועל חופו הצפוני של הים השחור.
הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" (Yavuz Sultan Selim) אשר עלה לשלטון ב-1512 הרחיב את גבולות האימפריה במזרח התיכון, וכבש את מזרח אסיה הקטנה, הלבנט, כולל ירושלים, חופי ים סוף עד מכה ומדינה ואת כל מצרים. האימפריה שלטה כעת על כל המקומות המקודשים לאסלאם ועל קהיר, והסולטאן יכול היה לתבוע לעצמו את תואר הח'ליף. סלים גם תקע יתד במערב הים התיכון כאשר כבש את חופי אלג'יריה של היום. סלים הראשון אף כבש את רודוס ב-1522 והניס משם את ההוספיטלרים אשר מצאו מקלט במלטה.
סולימאן הראשון "המפואר", גדול הסולטאנים, ירש את סלים הראשון ב-1520 וב-44 שנות שלטונו הביא את האימפריה לשיאה בכל הזמנים. הוא כבש את בלגרד ב-1521 ואת ממלכת הונגריה בקרב מוהאץ' ב-29 באוגוסט 1526, ובכך הרחיב את השלטון המוסלמי מעבר לבלקן אל מרכזה של אירופה. שלוש שנים לאחר מכן, שם סולימאן הראשון מצור על וינה, אך החורף שהחל מוקדם חייבו לנטוש את משימתו לכיבוש העיר. במזרח התקדמו העות'מאנים וכבשו את בגדאד והשלימו את השתלטותם על מסופוטמיה עד לחופי המפרץ הפרסי.
כיבושו של סולימאן את לוב ותוניסיה הביא לשליטה עות'מאנית על רוב חופיו של הים התיכון, למעט אלה של איטליה, צרפת, ספרד וקרואטיה של ימינו. ב-1543 חברו הצרפתים אל העות'מאנים בכיבושה של ניס מידי האימפריה הרומית הקדושה, ובין שתי המדינות קמה ברית פוליטית וצבאית כנגד ההבסבורגים. ברית זו נשאה גם אופי כלכלי וצרפת זכתה ברשות לסחור בתחומי האימפריה כשהיא חופשית ממיסוי. המושג "השלום העות'מאני" (Pax Ottomana) נקשר לתקופה זו של שקט בשטחי האימפריה, שקט שלא היה כמוהו בשטחים אלה לפני שנכבשו על ידיה ולא שב לאחר שאיבדה אותם לאחרים. האימפריה קלטה בזרועות פתוחות את המוסלמים והיהודים אשר נמלטו מאימת האינקוויזיציה וגירוש ספרד.
זו הייתה גם תקופת הזוהר של האדריכלות העות'מאנית וגדול אדריכליה, סינאן, שהחל מפאר בעיקר את איסטנבול ב-1548. בין יצירותיו המפורסמות מסגד סיליימניה (Süleymaniye Camii) ומסגד ריסטם פאשה (Rüstem Paşa Camii) באיסטנבול, מסגד סלימיה באדירנה (Selimiye Camii) וגשר מהמט פשה סוקולוביץ' (Mehmed Paša Sokolović) בבוסניה והרצגובינה שהוכרז בשנת 2007 כאתר מורשת עולמית.
אולם שליטתה המוחלטת של האימפריה העות'מאנית על דרכי היבשה והים אל אסיה, הביאה את מדינות אירופה, ופורטוגל בראשן, לחפש דרכים אלטרנטיביות לדרך המשי אל המזרח. זרימת כסף וזהב ספרדי מאמריקה הביאה לאינפלציה אשר השפיעה לשלילה על הכלכלה המקומית. בנוסף הייתה האימפריה מסובכת במאבקים צבאיים מתמשכים נגד אוסטריה באירופה ונגד פרס במזרח, מאבקים אשר הטילו נטל כבד על כלכלתה. סדרה של כישלונות צבאיים פקדה את האימפריה. המצור הגדול על מלטה נכשל ב-1565 אם כי לכישלון זה לא הייתה השפעה של ממש על כלכלת האימפריה או ביטחונה.
| --- | --- |
שליטים מכיבוש איסטנבול עד קרב וינה: תקופת שלטון
מהמט השני "הכובש": 1451–1481
באיזיט השני: 1481–1512
סלים הראשון: 1512–1520
סולימאן הראשון: 1520–1566
סלים השני: 1566–1574
מורט השלישי: 1574–1595
מהמט השלישי: 1595–1603
אהמט הראשון: 1603–1617
מוסטפא הראשון: 1617–1618
עות'מאן השני: 1618–1622
מוסטפא הראשון: 1622–1623
מורט הרביעי: 1623–1640
איברהים הראשון: 1640–1648
מהמט הרביעי: 1648–1687
סולימאן השני: 1687–1691
אהמט השני: 1691–1695
מוסטפא השני: 1695–1703
לא כך הדבר באשר לקרב לפנטו, קרב ימי שנערך ב-1571 מול חופיה המערביים של יוון ואשר במהלכו איבדו הטורקים 240 אוניות, לעומת 17 בלבד שאיבדה הקואליציה הנוצרית בהנהגת ונציה שנלחמה מולם. מאז התבוסה לא היו נתונים יותר חופי אירופה הנוצרים לאיום מוסלמי ממשי, וכוחה של האימפריה העות'מאנית נשבר במיוחד בחלק המערבי של הים התיכון. הקרב אף האיץ את תהליך אובדן השליטה המוחלטת של האימפריה באגן המזרחי של הים התיכון. גם צבאות היבשה של האימפריה החלו לפגר אחר הטכנולוגיה ושיטות הלחימה הצבאיות של הצבאות הנוצרים. היאניצ'רים (Yeniçeri – "חיילים חדשים"), אחד מחילות הרגלים של האימפריה ובין יחידות העלית בצבאה, התמרדו בפעם השנייה בתולדותיהם בשנת 1622 ורצחו את הסולטאן עות'מאן השני. מרידות רווחו גם בקרב האוכלוסייה האזרחית באנטוליה עצמה, ואלה שבו והתלקחו אחת למספר שנים כמו המרידות הג'לליות (Celalî ayaklanmaları) (אנ') שפרצו לראשונה ב-1519 ושבו והתלקחו מדי פעם עד אמצע המאה ה-17.
למרות זאת ולמעט סכסוכי גבול מקומיים נותרו גבולות האימפריה העות'מאנית באירופה קבועים. וינה סימלה את קצה גבול התפשטותה של האימפריה באירופה כי זה היה טווח הגעתו הפיזי והלוגיסטי של הצבא העות'מאני בעונת הלחימה (אביב עד סתיו). טווח זה אף שיקף את יכולותיהם של העות'מאנים באירופה בהתחשב בכך שהיה עליהם לתחזק חזית נוספת במזרח, במיוחד כנגד האימפריה הספווית הפרסית. הספווים שבו וכבשו את הקווקז בשנת 1622 ואת בגדאד ב-1623, ומורט הרביעי הצליח להשתלט על ירוואן בשנת 1635 ולהשיב לעצמו את השליטה בבגדאד שלוש שנים לאחר מכן, ב-1638. שנה לאחר מכן נחתם הסכם קסר-אה שירין (אנ') עם הספווים ובו הוסדר קו הגבול. אולם מורט הרביעי ששלט באימפריה עד 1640, היה הסולטאן היחיד מאז סוליימן המפואר שהראה יכולת פוליטית וצבאית בתקופה זו, והוא גם היה אחרון הסולטאנים אשר לקחו חלק במערכה לצד כוחותיהם.
מאז ניסיונם הראשון בשנת 1529, לא נטשו העות'מאנים את שאיפתם לכבוש את וינה, וב-1 באפריל 1683 הורה מהמט הרביעי לצבא העות'מאני להתחיל בהתקדמותו מאדירנה בתראקיה צפונה לתוככי אירופה. באמצע חודש יולי החל המצור על העיר ולאחר חודשיים התחולל קרב וינה ב-11 בספטמבר 1683. בקרב זה ניצבה קואליציה נוצרית "קדושה" מול האימפריה העות'מאנית ובנות בריתה. בראש הכוחות הנוצרים עמד מלך פולין יאן סובייסקי, אשר פיקד על צבאות אוסטריה, האיחוד הפולני-ליטאי, ומספר נסיכויות גרמניות. הקואליציה הציבה 70,000 חיילים מול 138,000 חיילים עות'מאנים שרובם לא היו בעלי ניסיון קרבי.
הקרב הוכרע ביום המחרת בתבוסה מוחצת של הצבא העות'מאני, וסובייסקי אשר זכה בעקבותיו בתואר "מושיעה של אירופה", שינה את אימרתו הידועה של יוליוס קיסר ל"באתי, ראיתי, האל ניצח" ("Veni, vidi, Deus vicit"). לקרב וינה הייתה השפעה מרחיקת לכת על תולדותיה של האימפריה העות'מאנית ואירופה בכלל, והוא מסמל את קץ איומה על מרכז אירופה, ואת עלייתו של בית הבסבורג. העות'מאנים המשיכו בלוחמה משך 16 שנים נוספות אך בהסכם קרלוביץ שנחתם ב-1699 נמסרו רובן של הונגריה, טרנסילבניה וסלאבוניה לאוסטריה, פודוליה הועברה לשליטת הפולנים, ודלמטיה ומוראה (הפלופונסוס של ימינו) נמסרו לוונציה. הקרב וההסכם יחדיו מסמנים את קץ תקופת ההתפשטות העות'מאנית ואת תחילתו של תהליך שקיעה ארוך שעתיד להמשך כ-220 שנים.