stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תרבות הוהוקם
הרצף הכרונולוגי של ההוהוקם > התקופה הקלאסית (1450-1150/1050) > שלב סיוואנו (1375/1350-1300)

אף שההוהוקם המשיכו לייצר כלי חרס בסגנון הקדרות של אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה היה סגנון הקדרות המאפיין של שלב סיוואנו (Civano Phase) פוליכרום סלאדו (Salado Polychrome), בעיקר פוליכרום חילה. כלי חרס בסגנון זה יוצרו מקומית או נרכשו בסחר חליפין. בשלב זה הופיע כלי החרס המכונה קומאל דומה לכלים שנמצאו בצפון מקסיקו, ויצירת כלים בדמות ציפורים. דוגמאות של חפצים אקזוטיים מאבן ומצדפים הקשורים לאנשים מהמעמד הגבוה – כדוגמת פקקי אף, תליונים, עגילים, צמידים, מחרוזות לצוואר ושיבוצים מורכבים של צדפים – מציינים שעיצוב וייצור התכשיטים הגיע לשיאו במהלך שלב זה. התפתחויות חשובות אחרות היו התגברות הייצור והרכישה של כלי חרס אדומים, ואימוץ כמעט מוחלט של שיטת הקבורה של הגוף למלוא אורכו (extended inhumation) באזור צפונית לנהר חילה, שניהם דומים מאוד למנהגים ולמסורות שהיו נהוגים אצל שבטי הפימה והטוהונו אודהאם ההיסטוריים.
מיד לאחר שנת 1300 אורגנו כפרי ההוהוקם לפי קווי המתאר שהיו נהוגים במאה ה-13 באגן הוורדה התחתון, באגן טונטו (Tonto Basin) ובאגן ספורד (Safford Basin). מתחמים אלו היו בנויים מחומה מלבנית גדולה שסגרה בדרך כלל חלקית, או לעיתים לחלוטין, סדרה של חצרות פנימיות רצופות וכיכרות שהותוו על ידי חומות הפרדה פנימיות. כל חצר פנימית הכילה בין חדר חפור לארבעה חדרים חפורים מלבניים גדולים שקירותיהם עשויים טיט, קרוב לוודאי הקשורים לכמה מבני שירות. בסך הכול התאפיינו קהילות אלו במקבצים צפופים יחסית שבין חמישה לעשרים וחמישה מתחמים מוקפי חומה, שקובצו סביב מתחם גדול מאוד, בנוי היטב, שהיה בו לעיתים קרובות מבנה ציבורי גדול כדוגמת תל שטוח או בית גדול. מבני בתים גדולים, כמו זה שהשתמר במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה, נבנו רק בקהילות הגדולות ביותר. מבני טיט או אבן אלו היו בני ארבע קומות, ושימשו ככל הנראה את המעמד השליט או את הכוהנים. ייתכן גם שנבנו תוך התיישרות עם התצפיות אסטרונומיות. נראה שהמסחר עם מקסיקו הצטמצם, אבל חפצי מסחר רבים החלו להגיע מאנשי הפואבלו שמצפון וממזרח.
בין 1350 ל-1375 הלכה תרבות הוהוקם ודעכה ורבים מבין היישובים הגדולים ננטשו. נראה שתנאי האקלים המשתנים במהירות השפיעו בצורה משמעותית על הבסיס החקלאי של ההוהוקם ועקב כך לא ניתן היה לתמוך עוד בקהילות הגדולות שלהם. שיטפונות חוזרים ונשנים באמצע המאה ה-14 העמיקו מאוד את קרקעית הנהר סולט והחריבו את פתחי תעלות ההשקיה, ודרשו עבודת תחזוקה מתמשכת של הארכת התעלות במעלה הזרם. שיטפונות נוספים החריבו קטעים שלא ניתן היה לחפור מחדש של הארכות אלו, וגרמו למאות קילומטרים של תעלות השקיה להפוך לחסרות תועלת. בשל ההבדל בהידרולוגיה ובגאומורפולוגיה היו לתהליכים אלו השפעה קטנה יותר על מערכות ההשקיה שבשימוש בני ההוהוקם באגן הנהר חילה, ועם זאת, גם הן ננטשו.
הרצף הכרונולוגי של ההוהוקם > התקופה הקלאסית (1450-1150/1050) > שלב פולוורון (1375/1350-1450)

שלב פולוורון (Polvoron Phase) התאפיין בסגנון הקדרות המכונה פוליכרום סלאדו (Salado Polychrome), הן פוליכרום חילה והן פוליכרום טונטו. כלי חרס בסגנון זה יוצרו מקומית או נרכשו בסחר חליפין. אחרי שנת 1375 נטשו בני ההוהוקם את הכפרים ותעלות ההשקיה באגן התחתון של הנהר סולט. האזור המשיך להיות מאוכלס, אם כי בקנה מידה קטן בהרבה. בינתיים, הכפרים המעטים מאוד שנותרו היו קטנים למדי, והיו מרוכזים לאורך הנהר חילה, למעט יוצא דופן ראוי לציון באגן הניקוז של קווין קריק (Queen Creek). שלב זה רלוונטי מאוד ובעל חשיבות היסטורית גדולה, כיוון שהוא מייצג את התולדה המידית של התמוטטות תרבות ההוהוקם. הוא מייצג שלב גורלי באתנוגנוסיס של בני האודהאם המודרניים.
מסורת הקדרות של ההוהוקם

הקדרות של בני ההוהוקם מוגדרת על ידי מסורת כלי חרס ייחודיים חומים-צהבהבים, אדומים, פשוטים או מקושטים. בדרך כלל נעשו כלי החרס של ההוהוקם מבסיס של חרסית בעלת גרגירים דקים שלשו אותה לסלילים שחוברו ועוצבו באמצעות טכניקות של כף החלקה וסדן. כלי החרס האדומים והפשוטים של ההוהוקם הוקשחו בעזרת מגוון חומרים כולל נציצים, פאיליט או צפחה מפסגת סקאוו, כמו גם גרניט, קוורץ, קוורציט, וחול ארקוזי. על פי חומר ההקשחה שבו נעשה שימוש סווגו כלי החרס על פי המיקום הגאוגרפי של ייצורם, ומתייחסים אליהם כאל כלי החרס האדומים הפשוטים של חילה (אגן הנהר חילה), וינגפילד (Wingfield, אגן אגווה פריה, האגן התחתון של הנהר ורדה או הפריפריה הצפונית), פסגת פייסטווה (Piestewa Peak, האזור המטרופוליטני של פיניקס צפונית לנהר סולט), ההר הדרומי (South Mountain, האזור המטרופוליטני של פיניקס דרומית לנהר סולט) או סולט (אגני הנהרות סולט או ורדה). פני השטח של כלי החרס הפשוטים הוחלקו במידת מה ורבים מהם עברו ליטוש, ולאחר שהכלים עברו שרפה, הם קיבלו צבע שנע מחום בהיר עד כהה, אפור, עד לכתום. בתקופות מאוחרות צופו המשטחים הפנימיים של הכלים בחומר פחמני שחור. כלי החרס האדומים של ההוהוקם צופו בפיגמנט על בסיס ברזל שהפך אדום לאחר שהכלי עבר שרפה.
ייצור הקדרות המקושטת של ההוהוקם היה דומה לייצור כלי החרס הפשוטים. עם זאת, החרסית הייתה מאיכות טובה יותר והם הוקשחו באמצעות נארי וכמויות קטנות של צפחה נציצית שנטחנה לגרגירים זעירים וחלקיקים קטנים של חומר צמחי.
חלוקה לתרבויות

חלוקה לתרבויות כדוגמת הוהוקם, אנשי הפואבלו הקדומים, מגיון או פטאיאן היא אמצעי בידי הארכאולוגים להגדיר הבדלים תרבותיים בין עמים פרהיסטוריים. שמות התרבויות והחלוקה ביניהן ניתנו על ידי אנשים שהיו מנותקים מתרבויות אלו במרחב ובזמן. הבדלי תרבות הן מטבעם שרירותיים, ומבוססים אך ורק על מידע זמין בזמן פרסום המחקר הניתוחי. הם נתונים לשינויים, לא רק על בסיס של תגליות חדשות או מידע חדש, אלא גם על השינויים בגישות ובנקודות ההשקפה של הקהילה המדעית. לא ניתן להניח שהחלוקה הארכאולוגית תואמת לקבוצת שפות מסוימת או לישות פוליטית כדוגמת "שבט".
בשימוש בהגדרות המודרניות לחלוקה תרבותית בדרום-מערב ארצות הברית חשוב להבין שלוש מגבלות ספציפיות הקיימות במוסכמות הנוכחיות:
מחקר ארכאולוגי מתמקד בשיירים פיזיים, החפצים שנשכחו מאחור במהלך פעילות אנושית. המדענים יכולים לבחון שברים של כלי חרס, שרידי גופות, כלי אבן או עדויות שנותרו מבניית מבנים. אבל היבטים רבים אחרים של התרבויות של העמים הפרהיסטוריים אינם מוחשיים. קשה להסיק מתוך החומרים הפיזיים מה היו השפות שעמים אלו דיברו בהן, ומה היו אמונותיהם ואורח חייהם. חלוקה לתרבויות היא כלי של המדען המודרני, וככזה היא לא צריכה להיחשב זהה לחלוקות או ליחסים בין התושבים כפי שהאחרונים הכירו. תרבויות מודרניות באזור, רבות מהן הטוענות שחלק מעמים קדומים אלו היו אבותיהם הקדמוניים של בני התרבות, כוללות מגוון רחב מאוד של אורחות חיים, שפות ואמונות דתיות. מעובדה זו יש להניח שהתרבויות של עמים הקדומים היו מגוונות הרבה יותר מאשר מעידים השרידים החומרים שלהן.
למונח המודרני "סגנון" יש השלכה על הדרך בה מפרשים חפצים חומריים כדוגמת כלי חרס או אדריכלות. תת-קבוצות מתוך "עם" יכולות לאמץ דרכים שונות על מנת להגיע לאותה מטרה. לדוגמה, בתרבויות מערביות מודרניות, יש סגנונות שונים של לבוש המאפיינים בני גילים שונים. חלק מההבדלים התרבותיים יכולים להיות מבוססים על מסורות ליניאריות, על הנחיות העוברות מאסכולה של דור אחד למשנהו. שונות בסגנון עלולה להגדיר קבוצות שרירותיות בתוך התרבות, כשהן אולי מזהות שייכות למעמד חברתי, מגדר, קלאן או גילדה, אמונה דתית או בריתות תרבותיות. שונות עשויה גם לשקף בפשטות את המשאבים השונים שהיו זמינים במקום או בזמן מסוים.
קביעת קבוצות תרבות, כדוגמת ההוהוקם, נוטה ליצור תדמית של טריטוריות של הקבוצות המופרדות על ידי גבולות ברורים, כדוגמת מדינות מודרניות. גבולות אלו לא התקיימו מעולם. "עמים פרהיסטוריים סחרו, ושיתפו פעולה לעיתים קרובות עם קבוצות שכנות. יש להבין לכן את ההבדלים התרבותיים כגדלים בהדרגה עם המרחק שמפריד בין הקבוצות". סטייה מהתבנית הצפויה יכולה להתרחש בשל אירועים חברתיים או פוליטיים בלתי מזוהים או בשל חסמים גאוגרפיים. בדרום-מערב ארצות הברית יכולים רכסי ההרים, הנהרות, ובייחוד הגרנד קניון להוות חסמים גאוגרפיים עבור קהילות בני אדם, וקרוב לוודאי שצמצמו את המגע עם קבוצות אחרות. הדעה המקובלת כיום היא שהדמיון התרבותי הקרוב בין תרבויות האנסאזי והמגיון וההבדלים הגדולים יותר בינם לבין תרבות ההוהוקם הם בשל הגאוגרפיה והשונות של אזורי האקלים שבדרום-מערב ארצות הברית.
כפרי הוהוקם עיקריים באזור הליבה

הערכה אמיתית של ההוהוקם יכולה להיגזר רק מסך כול התרבות החומרית שלהם. האמצעי הטוב ביותר למטרה זו הוא סקירה של מרכזי האוכלוסייה העיקריים שלהם, או יותר נכון, הכפרים העיקריים. אף שהם חולקים סממנים של תרבות משותפת, לכל אחד מכפרים עיקריים אלו יש היסטוריה ייחודית של הקמה, צמיחה ונטישה בסופו של דבר. להלן תיאורים קצרים הכוללים את מתווה המחקרים הארכאולוגיים של הכפרים הפרהיסטוריים הגדולים והחשובים ביותר שנתגלו בתוך האזור המכונה "אזור הליבה של ההוהוקם".
כפרי הוהוקם עיקריים באזור הליבה > סנייקטאון

סנייקטאון (Snaketown) הייתה התיישבות טיפוסית של התקופה הפרה-קלאסית וקהילה בולטת שמרכזה בתוך אזור הליבה של תרבות ההוהוקם. כיום שוכנת סנייקטאון בתוך המונומנט הלאומי הוהוקם פימה (Hohokam Pima National Monument), בסמוך לעיירה סנטן שאושר על ידי הקונגרס ב-21 באוקטובר 1972. חפירות שבוצעו במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושוב בשנות ה-60 חשפו שהאתר היה מיושב מבערך שנת 300 ועד שנת 1050. בשיאה בתחילת המאה ה-11 הייתה סנייקטאון מרכז תרבות הוהוקם ומרכז לייצור כלי החרס החומים-צהבהבים של ההוהוקם. עם סיום החפירות האחרונות שנערכו בראשות אמיל האורי (Emil Walter Haury‏; 1992-1904), כוסה האתר לחלוטין בעפר, ולא נותר דבר מעל פני הקרקע.
בסך הכול נחשפו בסנייקטאון שתי חצרות משחקי כדור, תילי אשפה רבים, תל טקסי קטן, כיכר מרכזית גדולה, כמה מבני קהילה גדולים, מאות בתים חפורים למגורים, וייתכן שהתגוררו במקום אלפי אנשים. לאחר שסנייקטאון ננטשה הוקמו כמה התיישבויות קטנות בקרבתה שהמשיכו להיות מאוכלסים עד תחילת המאה ה-14. המונומנט הלאומי הוהוקם פימה שוכן באדמת הקהילה האינדיאנית של נהר חילה (Gila River Indian Community, בראשי תיבות GRIC) והוא בבעלות השבט. המונומנט משתרע על כשבעה קילומטרים רבועים. ה-GRIC החליטה שלא לפתוח את האתר הפרהיסטורי הפגיע מאוד לקהל.
כפרי הוהוקם עיקריים באזור הליבה > פואבלו גראנדה

הפארק הארכאולוגי מוזיאון פואבלו גראנדה בסמוך למרכז פיניקס מכיל חורבות משוחזרות ותצוגות של חפצים. הממצאים הארכאולוגיים נתגלו תוך כדי בניית מסלול הרכבת הקלה של פיניקס.
כפרי הוהוקם עיקריים באזור הליבה > מסה גראנדה

חורבות מסה גראנדה, השוכנות בעיר מסה באריזונה מייצגות כפר הוהוקם גדול נוסף שהיה מיושב הן בתקופה הפרה-קלאסית והן בתקופה הקלאסית, בין שנת 200 לשנת 1450. אף שנראה שיישוב זה היה חשוב מאוד כמעט שלא התבצע במקום מחקר ארכאולוגי, מלבד מיזמי מיפוי וייצוב שבוצעו על ידי צוות הארכאולוגיה של דרום-מערב ארצות הברית (Southwest Archaeology Team, בראשי תיבות SWAT). העבודה המתבצעת בהתנדבות החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 וממשיכה מאז.
בשיאה בשלהי התקופה הפרה-קלאסית ובתחילת התקופה הקלאסית כללה התיישבות זו כ-20 מתחמי מגורים והשתרעה על שטח של 400 דונם. כיום, בשל הפיתוח האורבני הנרחב צומצם השטח הגלוי של חורבות הכפר לחלקה קטנה השוכנת מערבית לבית החולים של מסה. בתוך חלקה זו יש חורבות של מתחם גדול עשוי טיט ותל שטוח שלם, פחות או יותר, בגובה כתשעה מטרים. זהו אחד משלושה תילים שטוחים של ההוהוקם באזור פיניקס רבתי. חלקה זו הפכה לרכוש ציבורי באמצע שנות ה-80, ועקב כך המתחם והתל ניצלו. המקום הוקף גדר וב-2013 נפתח במקום מרכז מבקרים.
כפרי הוהוקם עיקריים באזור הליבה > לס קולינס ולוס הורנוס

ההתיישבות לוס הורנוס (מספרדית "La Ciudad de los Hornos", "עיר התנורים") שוכנת בתחומי העיר המודרנית טמפה באריזונה. היא נחקרה לראשונה על ידי פרנק קושינג (Frank Cushing) ב-1897. כיוון שהייתה בתחומי ההרחבה האורבנית בוצעו חפירות נוספות בשנות ה-70 של המאה ה-20, בשלהי שנות ה-80, ובמהלך שנות ה-90. התוצאות של מיזמים ארכאולוגיים מקיפים אלו תיעדו כפר גדול מהתקופה הפרה-קלאסית ומהתקופה הקלאסית בדומה לסנייקטאון ופואבלו גראנדה בהתאמה, אם כי בקנה מידה קטן במידת מה. לוס הורנוס הוקמה סביב שנת 400, כמקבץ קטן של בתים חפורים מלבניים השוכנים בקצה המערבי הקיצוני של האתר, מזרחית לרחוב פריסט ודרומית לכביש מדינתי 60.
במהלך השנים התרחבה התיישבות לוס הורנוס לאורך סדרה של תעלות משניות קטנות למזרח ולדרום-מזרח. בשיאה בתקופה הפרה-קלאסית בשלב סקטון, שהיה מקביל לשיאה של סנייקטאון הייתה בהתיישבות זו חצר משחקי כדור גדולה אחת, כיכר מרכזית גדולה, כמה בתי קברות לאפר, תילי פסולת רבים, וכמה מאות בתים חפורים למגורים. החפירה המלאה של 50 בתים חפורים מהתקופה הפרה-קלאסית באזור דרומית לכביש 60 ומזרחית לרחוב פריסט, סיפקה מידע יקר ערך בנוגע לאדריכלות של בתי המגורים והשימוש הפונקציונלי בחלל הפנימי של הבית.
לאחר תקופה קצרה של הצטמצמות האוכלוסייה והתארגנות מחדש בשלהי המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12 המשיכה לוס הורנוס לנוע מזרחה ודרומה בתקופה הקלאסית. נראה שכפר גדול זה התאושש במידת מה ושוב הפך להתיישבות חשובה בשלהי שלב סוהו או בתחילת שלב סיוואנו, משנת 1277 עד 1325. בתקופה זו כללה לוס הורנוס, שאז היה מרכזה בדרך הארדי דרומית לכביש 60 וצפונית לרחוב בייזליין, כ-15 מתחמי מגורים, כיכר מרכזית גדולה, תל מלבני גדול שאליו סמוך מתחם נלווה, כמה תילי פסולת גדולים, כמו גם בורות רבים ובתי קבורות לאפר ולקבורה מלאה.
לפני אמצע המאה ה-14, יחד עם התחזקות היישוב בלוס מוארטוס (Los Muertos) השוכנת כמה קילומטרים לדרום-מזרח, נראה שהקהילה בלוס הורנוס נכנסה לסחרור של הידרדרות. אף שהיא התכווצה בקנה מידה ובחשיבות, המשיכה ההתיישבות להיות מאוכלסת עד שהיא ננטשה לחלוטין בין שנת 1400 ל-1450, כמו שאר היישובים באגן התחתון של הנהר סולט. מרבית השרידים של לוס הורנוס נהרסו בשל פיתוח התחבורה, מבני המגורים והמסחר או שנחפרו. השרידים היחידים הקיימים על פני הקרקע של התיישבות הוהוקם חשובה זו הם שרידים של כמה תילי פסולת נמוכים בבית הקברות העתיק של כפר גוואדלופ (Old Guadalupe Village Cemetery).
אתרים ארכאולוגיים של ההוהוקם

האתרים הארכאולוגיים והמוזיאונים של תרבות ההוהוקם הבאים פתוחים לציבור, למעט המונומנט הלאומי הוהוקם פימה. כל האתרים שוכנים באריזונה.
חורבות מסה גראנדה – מסה
המונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה – קולידג'
המונומנט הלאומי הוהוקם פימה (סנייקטאון) – שמורת האינדיאנים הנהר חילה (סגור לציבור)
הפארק הארכאולוגי מוזיאון פואבלו גראנדה פיניקס
פארק התעלות (Park of the Canals) – מסה
אינדיאן מסה (Indian Mesa) – פאוריה
אתר פטרוגליף הסלע הצבוע (Painted Rock Petroglyph Site) – תבה
הפארק האזורי הר וייט טנק (White Tank Mountain Regional Park) – הרי וייט טנק (White Tank Mountains)
לקריאה נוספת

Gladwin, Harold S., 1965 Excavations at Snaketown, Material Culture
Haury, Emil, 1978 The Hohokam: Desert Farmers and Craftsmen
Chenault, Mark, Rick Ahlstrom, and Tom Motsinger, 1993 In the Shadow of South Mountain: The Pre-Classic Hohokam of La Ciudad de los Hornos", Part I and II
Craig, Douglas B., 2001 The Grewe Archaeological Research Project, Volume 1: Project Background and Feature Descriptions
Crown, Patrica L. and Judge, James W, editors. Chaco & Hohokam: Prehistoric Regional Systems in the American Southwest. School of American Research Press, Sante Fe, New Mexico, 1991. ISBN 0-933452-76-4
Russell, Frank, 2006 (reprint), The Pima Indians
Clemensen, A., 1992 Casa Grande Ruins National Monument, Arizona: A Centennial History of the First Prehistoric Reserve
Plog, Stephen. Ancient Peoples of the American Southwest. Thames and Hudson, London, England, 1997. ISBN 0-500-27939-X
Seymour, Deni J., 2007a "A Syndetic Approach to Identification of the Historic Mission Site of San Cayetano Del Tumacácori", International Journal of Historical Archaeology, Vol. 11(3):269–296. https://archive.today/20121128065704/http://www.springerlink.com.ezproxy2.library.arizona.edu/content/w43p168015123202/fulltext.html
Seymour, Deni J., 2007b "Delicate Diplomacy on a Restless Frontier: Seventeenth-Century Sobaipuri Social And Economic Relations in Northwestern New Spain, Part I". New Mexico Historical Review, Volume 82, No. 4
Seymour, Deni J., 2008a "Delicate Diplomacy on a Restless Frontier: Seventeenth-Century Sobaipuri Social And Economic Relations in Northwestern New Spain, Part II", New Mexico Historical Review, Volume 83, No. 2
Wilcox, David R., C. Sternberg, and T. R. McGuire. Snaketown Revisited. Arizona State Museum Archaeological Series 155, 1981, University of Arizona
Wilcox, David R., and C. Sternberg. Hohokam Ballcourts and Their Interpretation. Arizona State Museum Archaeological Series 160, 1983, University of Arizona
Wood, J. Scott 1987 "Checklist of Pottery Types for the Tonto National Forest", The Arizona Archaeologist 21, Arizona Archaeological Society
ביאורים

↑  מספרדית ranchería, כינוי ליישוב קטן של מגורי עובדים חקלאים ממוצא אינדיאני הצמודים לחווה מסוימת, או ליישוב אינדיאני קטן שהיה קבוע פחות מפואבלו, אבל יותר ממחנות הזמניים של שבטי האינדיאנים הנוודים
↑  באנגלית pit-house, בית מקורה שחלקו חפור בקרקע
↑  באנגלית flexed inhumation
↑  באנגלית Great Houses, הכינוי שניתן למבנים הגדולים שבנו האנסאזי, דוגמת פואבלו בוניטו
↑  כלי עגול שטוח ששוליו מוגבהים המשמש, בין השאר, להכנת טורטייה, נפוץ גם בימינו במקסיקו ובמרכז אמריקה
↑  תהליך גיבוש זהות אתנית
הערות שוליים

1 2  Powell, James Lawrence (2008). Dead pool: Lake Powell, global warming, and the future of water in the West. University of California Press. p. 32. ISBN 0-520-25477-5.
↑  Carl Waldman, Encyclopedia of Native American Tribes
↑  Hohokam culture
1 2 3  "The Hohokam". Arizona Museum of Natural History, City of Mesa. אורכב מ-המקור ב-2017-10-03. נבדק ב-2016-08-06.
↑  Gerard Giordano, >"Lake Pleasant (Images of America)", Page: 13
↑  Imperfect+Balance:+Landscape+Transformations+in+the+Pre+Columbian+Americas&hl=iw&sa=X&redir_esc=y#v=onepage&q=Hohokam%20agave&f=false Fish, Suzanne K. "Hohokam Impacts on Sonoran Desert Environment" in Imperfect Balance: Landscape Transformations in the Precolumbian Americas. ed by David L. Lentz. New York: Columbia U Press, 2000, pp.251-280
↑  Residents protected Mesa Grande ruins through the years
↑  Arizona Museum of Natural History: Mesa Grande Ruins
↑  Casa Grande Ruins National Monument
↑  Hohokam Pima National Monument
↑  Pueblo Grande Museum Archeological Park
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562972805171  LCCN: sh85061402 
מפה של תרבויות הפלאו-אינדיאנים בדרום-מערב ארצות הברית ובמקסיקו סביב שנת 1350 לספירה
תעלת השקיה שנחפרה על ידי המורמונים ב-1875 על תוואי קדום של תעלת השקיה של ההוהוקם
שביל למטיילים המוביל לאינדיאן מסה (Indian Mesa, ברקע). השביל שוכן על חלק מהתעלה שחפרו ההוהוקם בשנת 700 לספירה. התעלה מלאה כיום באדמה.
"חצר משחקי הכדור במסה גראנדה". החצר, מבנה פתוח שבו שיחקו ההוהוקם משחקי כדור תוך שימוש בכדור גומי מצמח מקומי.
תכשיטי מוזאיקה מטורקיז של ההוהוקם
כד חרס של ההוהוקם מקאסה גראנדה
שער הכניסה למונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה
הגג נבנה ב-1932 להגן על "הבית הגדול" או קאסה גראנדה, במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה
פנים הבית הגדול
"תל מקדש מסה גראנדה" שוכן ב"פארק התרבותי מסה גראנדה" בעיר מסה. המקדש נבנה על ידי ההוהוקם בשנת 1100. הקירות עשויים מנארי, קרום לבנבן נוקשה של סידן פחמתי הנוצר מעל גיר וקירטון באזורים צחיחים. גובה התל כתשעה מטרים
חורבות כפר הוהוקם על פסגת אינדיאן מסה
שברולט סטנדרט

| --- | --- |

Chevrolet Standard, בתצורת 4 דלתות סדאן, שנת 1935
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Chevrolet Standard Mercury  Chevrolet Standard Six
 יצרן:  שברולט  "CAMI Automotive" (אנ') בשליטת "General Motors Canada" (אנ')  "GM Argentina"  "General Motors South Africa"  "GM Belgium"
 שנות ייצור:  1933 – 1936
 יחידות שיוצרו:  744,994
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית  קנדה קנדה  יפן יפן  איחוד דרום אפריקה איחוד דרום אפריקה  ארגנטינה ארגנטינה  בלגיה בלגיה
 מודל קודם:  שברולט סדרה BA קונפדרט
 מודל אחריו:  שברולט מסטר
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  GM A platform (אנ')
 משקל:  1,099–1,139 ק"ג (שנת 1933)  1,078–1,203 ק"ג (שנת 1934)  1,092–1,212 ק"ג (שנת 1935)  1,198–1,271 ק"ג (שנת 1936)
 בסיס גלגלים:  2,718 מ"מ (דגם סדאן, 4 דלתות, אשר יוצר בין השנים 1933–1935))  2,769 מ"מ (דגם סדאן, 4 דלתות, אשר יוצר בשנת 1936)
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, בטור, 2,960 סמ"ק המפיק 60 כ"ס (יוצר בין השנים 1933–1934)  6 צילינדרים, בטור, 3,388 סמ"ק המפיק 74 כ"ס ב-3,200 סל"ד (יוצר בשנת 1935)  6 צילינדרים, בטור, 3,388 סמ"ק המפיק 79 כ"ס ב-3,200 סל"ד (יוצר בשנת 1936)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
שברולט סטנדרט (באנגלית: Chevrolet Standard, קרוי גם: Chevrolet Standard Mercury, וגם: Chevrolet Standard Six) היא מכונית משפחתית בסגנון טורפדו (אנ') שבנוסף יוצרה במספר תצורות ספורטיביות, מתוצרת חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית אשר יוצרה בין השנים 1933–1936 בארצות הברית, קנדה, יפן, איחוד דרום אפריקה, ארגנטינה ובלגיה.
סדרות

"Standard Mercury Serie CC", יוצר בשנת 1933, יוצרו 35,845 יחידות.
"Standard Serie DC", יוצר בשנת 1934, יוצרו 98959 יחידות.
"Standard Serie EC", יוצר בשנת 1935, יוצרו 201,773 יחידות.
"Standard Serie FC", יוצר בשנת 1936, בסיס הדגמים הוארך ב-41 מ"מ, יוצר בשנת 1936, יוצרו 408,417 יחידות.
נתונים

יוצרו 744,994 יחידות.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
מחיר דגם "שברולט סטנדרט מרקורי" שנת 1933 נע בין 445–475 דולר ליחידה (בארצות הברית).
מחיר דגם "שברולט סטנדרט, שנת 1936 נע בין 495–600 דולר ליחידה (בארצות הברית, שנת 1936).
בשנות ה-30 של המאה ה-20 דגמי "שברולט סטנדרט" סדאן שירתו כניידות משטרה.
תצורות

סדאן - 4 דלתות.
סדאן - 2 דלתות.
קופה 2+2 נוסעים, "רומבל סיט"(אנ') (2 נוסעים מאחור ממוקמים בספסל שנשלף מתא המטען).
קבריולה - 2 דלתות (סדרה "Standard Serie FC" בשנת 1936)
תמונות

"שברולט סטנדרט מרקורי", סדאן, 2 דלתות, שנת 1933
"שברולט סטנדרט מרקורי", סדאן, 2 דלתות, שנת 1935
"שברולט סטנדרט", שנת 1934
"שברולט סטנדרט מרקורי", דגם קופה, שנת 1933
"שברולט סטנדרט", קבריולה, שנת 1936
"שברולט סטנדרט", שנת 1935 - מבט לתוך הרכב
"שברולט סטנדרט", שנת 1935
"שברולט סטנדרט", שנת 1935
"שברולט סטנדרט", דגם קופה, שנת 1934
"שברולט סטנדרט", 2 דלתות, שנת 1934 - ניידת משטרה
ראו גם

שברולט
הערות שוליים

↑  Beverly Kimes, Henry Clark, Standard Catalog of American Cars 1805-1942, Iola, Krause Publications Inc, 1996, ISBN 978-0-87341-428-9.
↑  דגמי "שברולט מסטר דה-לוקס", "שברולט סטנדרט", שנת 1936 howstuffworks.com/1936-chevrolet-standard-and-master-deluxe
↑  "שברולט סטנדרט", שנת 1936 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/Chevrolet/1936
↑  דגמי שברולט שנת 1936 gmheritagecenter.com/gm-heritage-archive/docs/Chevrolet/1936
↑  דגמי שברולט מרקורי, שברולט איגל, שנת 1933 auto.howstuffworks.com/1933-chevrolet-eagle-and-mercury
↑  "שברולט סטנדרט" קופה, שנת 1935 newsday.com/classifieds/cars/in-the-garage-1935-chevrolet-standard-coupe
גבול מצרים – רצועת עזה

רצועת עזה
גבול מצרים – רצועת עזה הוא גבול באורך 12 קילומטרים בין רצועת עזה למצרים. ישנו אזור חיץ לאורך הגבול שאורכו כ-14 ק"מ.
מעבר רפיח הוא נקודת המעבר היחידה בין מצרים לרצועת עזה. הוא ממוקם על הגבול הבינלאומי שאושר בהסכם השלום בין מצרים לישראל משנת 1979. במעבר רפיח מאושר מעבר אנשים לבד. מעבר סחורות חייב להתבצע במעבר כרם שלום שבשליטת ישראל.
רקע

ב-1 באוקטובר 1906 הוסכם קו הגבול בין ארץ ישראל בשלטון העות'מאני לבין מצרים שנשלטה אז על ידי הבריטים, בין טאבה לרפיח. עם תום מלחמת העולם הראשונה עבר ארץ ישראל לשלטון המנדט הבריטי, והגבול נשמר כדי לשלוט בתנועת הבדואים המקומיים. בשנת 1948 נכבשה עזה על ידי מצרים. כתוצאה מכך, היה הגבול בין רצועת עזה למצרים עצמה לגבול מינהלי בלבד וללא ביקורת גבולות. ב-1967 במהלך מלחמת ששת הימים נכבשו חצי האי סיני ורצועת עזה ועברו מידי מצרים לישראל.
ב-1979 נחתם הסכם שלום בין ישראל ומצרים שהחזיר את חצי האי סיני, הגובל ברצועת עזה, לשליטה מצרית. כחלק מאותו הסכם, הוקמה אזור חיץ בין רצועת עזה למצרים ברוחב 100 מטר, הידוע בשם ציר פילדלפי. בהסכם השלום, גבול עזה-מצרים שהוקם מחדש עבר דרך העיר רפיח. כשישראל נסוגה מסיני ב-1982, חולקה רפיח לחלקים מצריים ופלסטינים, תוך פיצול משפחות, שהופרדו על ידי מחסומי תיל.
ציר פילדלפי

ציר פילדלפי הוא רצועת חיץ בין רצועת עזה למצרים, שהוקמה עם העברת סיני מישראל למצרים ב-1982 בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, והייתה בשליטה ביטחונית ישראלית גם לאחר הסכמי אוסלו, עד ספטמבר 2005.
הקמת הציר והגדר לאורכו החלה בינואר 1982. עם תחילת העבודות, העלה שר הביטחון אריאל שרון הצעה של הרגע האחרון, לחילופי שטחים בין ישראל למצרים כך ששכונת קנדה תישאר בצד הישראלי. בהסכם השלום נקבע שתושבי השכונה יעברו לצד הישראלי לשכונה חדשה ב"תל סולטאן" בצפון מערב רפיח. עבודות ההקמה נמשכו עד אפריל 1983, במהלכן פונו ונהרסו 330 בתים, נוצרה רצועה ברוחב 40 מטר, נבנתה גדר מערכת אלקטרונית והוקם מעבר רפיח שסביבו ארבע גדרות.
במהלך האינתיפאדה השנייה השקיע צה"ל מאמצים בניסיון לחשוף את המנהרות מתחת לציר, אך הצלחתו הייתה מוגבלת. ציר פילדלפי הפך לזירת קרב שבה ירו מחבלים פלסטינים מאות טילים ורקטות נ"ט, הפעילו מאות מטענים וביצעו אלפי אירועי ירי לעבר כוחות ומוצבי צה"ל בציר. בתגובה ולשם הרתעה, הרס צה"ל מאות בתים לאורך הציר, הקים שני מוצבים חדשים לאורכו ובקטע מסוים אף בנה חומת ברזל בגובה 10 מטר שנודעה בשם "קיר השיגומים". מטרת החומה הייתה להגן על החיילים השומרים על הציר וכן למנוע חפירת מנהרות בעומק של עד 20 מטרים.
באסון הנגמ"שים, אחד האירועים הקשים במסגרת הלחימה בציר, נפגע נגמ"ש של צה"ל שנסע בציר ועסק באיתור מנהרות, ונהרגו חמישה חיילים. בתגובה פתח צה"ל במבצע קשת בענן למלחמה בתשתית הטרור של רפיח. במבצע נהרגו בצד הפלסטיני 41 מחבלים ו-12 אזרחים, אותרו שלוש מנהרות ונהרסו 56 בתים.
ב-12 בדצמבר 2004 הושמד כליל המוצב הצפוני אשר חצץ בין מעבר רפיח לשטח הרשות הפלסטינית (JVT) באמצעות מנהרת תופת שחפרו מחבלים פלסטינים. חמישה חיילים מגדוד הסיור הבדואי נהרגו באירוע. מאז ירדה כמות תקריות האש באזור, אם כי אירעו מספר פיגועים כנגד חיילים ואזרחים שעבדו על תחזוקת מערכת ההגנה על הציר.
תוכנית צבאית לחפירת חפיר לאורך הגבול בוטלה ב-2005 לאחר שהתברר כי היא תידחה ככל הנראה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, משום שנדרשה להרוס 3,000 בתים נוספים ברפיח.  במקום זאת, החל צה"ל בבניית חומת בטון בגובה 7–9 מטר (כ-20–30 רגל) לאורך הגבול ברצועת אבטחה ברוחב 60–100 מטר (כ-200–300 רגל), המצוידת בחיישנים אלקטרוניים ובטון תת-קרקעי ומחסומים למניעת חפירת מנהרות.