stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קודש (הלכה)
רקע

הקודש הוא הקורבנות שמגיעים לבית המקדש, ולכן חלה עליו קדושה חמורה, שיוצא ממנה זהירות גדולה מטומאה, עד כדי איסור כרת שהוא העונש הכי חמור ביהדות. ואף התורה קבעה להביא חטאת בראש חודש ובימים טובים כדי לכפר על הטומאה של הקרבנות. כאשר ככלל המאכלים בהלכות טומאה וטהרה מתחלקים, מבחינת דרגת קדושתם, לארבעה סוגים, מן הקל אל החמור והמקודש: א. חוּלִין. ב. מעשר שני ג. תרומה ד. קודש - שהוא בעצם הדרגה הכי גבוה בכל דרגות המאכלים לעניין הטומאה, וגם הכי "רגיש" לטומאה. רשימה זאת גם מקבילה לדרגות הטומאה של ראשון ושני, כלומר את ה"מעשר שני" אסור לאכול כאשר הוא שני לטומאה אך מותר כאשר הוא שלישי, וכן התרומה אסורה באכילה בשלישי ומותרת ברביעי. ולכן כדוגמה תרומה שהיא טמאה בדרגת שלישי לטומאה אם תיגע בתרומה אחרת לא תפסול אותה, אך אם תיגע בקודש תפסול אותו כיוון שתהפוך אותו לרביעי, טומאה שאסורה רק בקודש ולא בתרומה.
בעקובות קדושתו הגדולה בתורה, גם חז"ל החמירו עליו המון חומרות, כאשר רבות מהם הם על גבי החומרות והדינים של התרומה, שהיא הדרגה שמתחתיו. אף שלמרות קדושתו הגדולה אינו נאכל רק לכוהנים כמו התרומה, אלא נאכל גם לישראל כיוון שכולם רשאים (או חייבים במקרים מסוימים) להקריב קרבנות ולאכלם בטהרה בירושלים. וכן בעקבות חומרתו הגדולה גם עמי הארץ, כלומר אנשים שאינם יודעים את הלכות הטהרה ואינם נזהרים בה, נאמנים לומר על הקודש שהוא טהור, כיוון שחמור הוא בעיניהם לא יבאו לשקר, זאת בניגוד לתרומה כיוון שפחות חמורה לא נאמנים עליה.
המקורות בפסוקים וחז"ל

וְהַבָּשָׂר אֲשֶׁר יִגַּע בְּכָל טָמֵא לֹא יֵאָכֵל בָּאֵשׁ יִשָּׂרֵף וְהַבָּשָׂר כָּל טָהוֹר יֹאכַל בָּשָׂר. וְהַנֶּפֶשׁ אֲשֶׁר תֹּאכַל בָּשָׂר מִזֶּבַח הַשְּׁלָמִים אֲשֶׁר לַיהוָה וְטֻמְאָתוֹ עָלָיו וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מֵעַמֶּיהָ. וְנֶפֶשׁ כִּי תִגַּע בְּכָל טָמֵא בְּטֻמְאַת אָדָם אוֹ בִּבְהֵמָה טְמֵאָה אוֹ בְּכָל שֶׁקֶץ טָמֵא וְאָכַל מִבְּשַׂר זֶבַח הַשְּׁלָמִים אֲשֶׁר לַיהוָה וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מֵעַמֶּיהָ.
אֱמֹר אֲלֵהֶם לְדֹרֹתֵיכֶם כָּל אִישׁ אֲשֶׁר יִקְרַב מִכָּל זַרְעֲכֶם אֶל הַקֳּדָשִׁים אֲשֶׁר יַקְדִּישׁוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל לַיהוָה וְטֻמְאָתוֹ עָלָיו וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מִלְּפָנַי אֲנִי יְהוָה.
פסוקים אלה עוסקים בטומאת הקודש בין על האדם ובין על בשר הקודש. כאשר בפסוקים אלו ניתן לראות על פי פרשנות חז"ל מספר עניינים בולטים: שקודש עצמו שנטמא אסור באכילה ודינו שרפה באש, ואילו אדם ("נפש"), ש"טמאתו עליו" כלומר שהאדם עצמו טמא ולא הבשר, אסור לו לאכול מהקודש ואם אכל חייב כרת. "כל טהור יאכל בשר" מלמד שבשר שספק טמא דינו טהור, ואילו במקרה שאדם ספק טמא דינו שטמא, כאשר הפסוק שאחריו בא לפרש את הפסוק הקודם מה זה בעצם טמא, סיבת הזכרת טומאות חמורות (מת) עם קלות (שרץ), זה כדי להגיד שבכל סוגי הטומאות אסור לאכול את הקודשים.
אף שהפסוק מזכיר רק קורבן שלמים זה לא בא ללמד רק על שלמים והדומים לו (בכור מעשר ופסח), אלא גם על שאר הקרבנות כאשר דורשים את המילים "בשר" כדי להוסיף את כל הקרבנות הנאכלים (גם לכוהנים) ומהמילים "זבח" מוספים גם עולות, ומההיקש מהפסוק "אל הקודשים אשר יקדישו" לומדים גם שזה על שאר הדברים שמוקרבים כמו מנחות וכל הדברים שאין להם מתירים כמו הקומץ והלבונה הקטורת מנחת נסכים ומנחות של כהנים. על המילים "ונפש כי תגע", לומדים שהקודשים נטמאים רק במגע ולא במשא. פירוש נוסף הוא שכיוון שכתוב כבר טומאתו עליו מובן שזה כל הטומאות היוצאות מגוף האדם ולכן התורה מוסיפה גם את הטומאות החיצוניות שמגיעות לרוב ממגע כמו מאדם או בעלי חיים מתים.
הגדרות בקודש > השימוש בקודש

עיקר שימוש הקודש לאדם הוא אכילה, לרוב הכוהנים הם האוכלים את הקודש, ובקודשים קלים גם ישראל צריכים לאכול קודש. בגמרא במסכת קידושין ישנה מחלוקת האם קדשים מותרים גם בשימושים אחרים (כמו התרומה). המחלוקת בהבנת הפסוק "זֶֽה־יִהְיֶ֥ה לְךָ֛ מִקֹּ֥דֶשׁ הַקֳּדָשִׁ֖ים מִן־הָאֵ֑שׁ", בין רבי יהודה לרבי יוסי שרבי יהודה סובר שקדשי קדשים ניתנו לכל שימוש מהמילים "לְךָ֛" לכל השימושים שלך, ואילו רבי יוסי סבר רק לאכילה מהמילים "מִן הָאֵ֑שׁ" שפירוש המילים זה מהמזבח, כמו שהמזבח רק "אוכל" כך גם לך יהיה ניתן רק לאכילה. הרמב"ם פוסק כרבי יוסי שקודש ניתן רק לאכילה אך ממה שנשאר שלא ראוי לאכילה, כגון העצמות מותר לעשות כלים ושאר שימושים
הגדרות בקודש > הכלולים בקודש

כל הדברים הכלולים בקודש מתחלקים ל-3 סוגים עיקריים:
קודשי קודשים - שכוללים: עולות, חטאות, ואשמות
קדשים קלים - שכוללים: שלמים, בכור, מעשר, ופסח
מנחות - שכוללים:
מנחת נסכים - סלת שמן ויין, שבאים כתוספת לעולות ושלמים.
מנחות חובה - מנחת חוטא, מנחת סוטה, מנחת חינוך, מנחת חביתין
מנחת נדבה של יחיד - מנחת סולת, מנחת מחבת, מנחת מרחשת, מנחת מאפה תנור.
מנחות ציבור - מנחת העומר, שתי הלחם, לחם הפנים.
הדומים למנחות - חלות תודה, רקקי נזיר, יין ושמן שננדב למזבח (גם שלא בתור נסכים).
אף הקטורת, הלבונה ועצי המערכה נחשבים כקודש כדי להיטמא אף שאינם ראויים למאכל.
הגדרות בקודש > זמן ההקדשה > לטומאה

הזמן בו הקודש מתקדש ונהיה ראוי לקבל טומאה בדרגת קודש (כמובן שלפני כן יכול להיטמא כמו אוכל רגיל), משתנה בין סוגי הדברים. כאשר החלוקה העיקרית היא בין קודש המגיע מן חי, לקודש המגיע מן הצומח:
| הסוגים | קבלת טומאה | איסור אכילה |
| --- | --- | --- |
| מהחי | שחיטה | זריקת הדם |
| מנחות | רק מזמן שקדשו בכלי | שקרב הקומץ |
| מנחות ללא מתירין לבונה וקטורת קומץ | רק מזמן שקדשו בכלי | שקדשו בכלי |
| לחמי תודה  ורקיקי נזיר | משקרמו בתנור ושנשחט קורבנם | שנזרק דם קורבנם |
| שתי הלחם | שיקרום בתנור | שנזרק דם קורבנם |
| לחם הפנים | שיקרום בתנור | שקרבו הבזיכים |
בקרבנות שבאים מן החי לאחר שהוקדשו, הטומאה יכולה לחול עליהם רק משעת השחיטה (או המליקה בקורבנות העוף). דין זה הוא כשאר דיני טומאת אוכלים שלא יכולים להיטמא בעודם בחיים.
בקרבנות הבאים מהצומח ישנם שני שלבים. הראשון לאחר שהוקדשו כבר נחשבים כתרומה שנטמאים עד שלישי לטומאה. והשלב השני כדי להיחשב קודש משתנה בין סוגי הדברים השונים:
במנחות והכלול בהם (לבונה ושמן) ובנסכים, רק משעה ש"קדשו בכלי", כלומר שניתנו בתוך כלי שרת.
בלחמי התודה או לחמי הרקיקים של הנזיר משעה שיקרמו בתנור ושנשחט הקורבן שלהם.
בלחם הפנים ושתי הלחם מש"יקרום" הלחם בתנור, כלומר חלקו החיצוני של הבצק יתחיל להתקשות כתוצאה מהאפייה.
בדברים הבאים מהצומח שהוקדשו ועדיין לא קדשו בכלי שרת נחשבים כתרומה שנטמאים עד שלישי לטומאה.
הגדרות בקודש > זמן ההקדשה > לאיסור האכילה

לעומת הזמן שבו הקודש נהיה ראוי לקבל טומאה, יש את הזמן שבו חל איסור האכילה בטומאה שלעולם לא יחול לפני האפשרות לקבל טומאה, ולרוב יחול בשלב שלאחר אפשרות קבלת הטומאה. ושגם הוא משתנה בין סוגי הדברים:
בקרבנות שבאים מן החי בבהמות האיסור חל לאחר זריקת הדם על המזבח, ובקרבנות העוף זה ממיצוי הדם בעולה או מהזאת הדם בחטאת, על המזבח.
בקרבנות הבאים מהצומח
במנחות ובלבונה והשמן הכלולים בהם, וכן שמן שבא בפני עצמו, רק משקרב הקומץ
במנחות שאין להם מתירין - מנחת נסכים, יין שבא בפני בפני עצמו, ומנחות שהביאם כהן. ובקומץ של שאר המנחות, בלבונה ובקטורת, משקדשו בכלי שרת
בלחמי התודה ורקקי הנזיר משנזרק דם הקורבן שלהם
בשתי הלחם החיוב על האכילה בטומאה חל רק לאחר שנזרק דם כבשי השלמים שלהם
בלחם הפנים החיוב על האכילה בטומאה חל רק לאחר שקרבו בזיכי הלבונה שלו
כאשר העיקרון של איסור אכילת אדם טמא מתקיים רק לאחר שקרבו המתירין, ובדבר שאין לו מתירין מהרגע שקדש בכלי. והמתירין עצמם חייבים מהזמן משהוקדשו בכלי, חוץ מהדם שעליו לעולם לא חייבים כרת על אכילתו בטומאה למרות שהוא מהמתרין.
כאשר ה"מתירין" הם חלקים מהקורבן שעולים למזבח ראשונים ועל ידי זה שהם עלו שאר החלקים מותרים בזכותם לעלייה למזבח או לאכילה.
איסורי הטומאה בקודש > כרת

אדם טמא שאכל קודש בין שהקודש טמא או טהור, במזיד חייב כרת ואיסור זה נקרא גם טומאת מקדש וקדשיו, ובשוגג מביא קורבן עולה ויורד. כאשר טומאה זאת צריכה להיות כמו טומאה שעליה חייבים כרת גם על הכניסה למקדש בטומאה, כלומר שאיסורים אלו של אכילת קודש וכניסה למקדש חלים בטומאות כמו: מצורע טמא מת טומאות היוצאות מגוף האדם וכדומה. כאשר הכלל הוא כל טומאה שחייבים לטבול כדי להיטהר מהטומאה מן התורה, ובטמאות שבאות מטומאת מת זה רק מה שהנזיר חייב לגלח ולסתור את נזירותו ולהביא את קורבנותיו, שאלו טומאות מעצמתו של המת ולא כדוגמה טומאת קבר.
איסורי הטומאה בקודש > איסורי לאו ודרבנן

אסור לאדם אך על פי שהוא טהור לאכול מקודש שהוא טמא מהתורה, ולוקה על לאו זה. כאשר איסור זה חל רק כאשר האדם אכל את הקודש הטמא לאחר זריקת הדם, ושהקודש נטמא בטומאות מהתורה אבל כשאכל לפני זריקת דם או כאשר האדם או הקודש טמאים בטומאות מדרבנן האיסור הוא מדרבנן והחיוב עליו הוא מכת מרדות.
איסור נוסף הוא לטמא את הקודש או אפילו לגרום לו טומאה, כיון שגורם לקודש להיפסל מאכילה, אך אין לוקים על איסור זה.
מחוסר כיפורים וטבול יום שאכלו קודש לוקים בלבד אך אינם חייבים כרת לדעת הרמב"ם. אולם לדעות אחרות ובניהם רש"י והראב"ד גם טבול יום או מחוסר כיפורים, חייב כרת כאשר אכל קודש.
קודשים שהביא אותם גוי ונטמאו לא חל על האדם שאכלם איסור אכילה בטומאה.
איסורי הטומאה בקודש > שרפת קודש טמא

בקודש שניטמא קיימת מצוות עשה לשורפו באש כפי הכתוב בפסוק ”וְהַבָּשָׂר אֲשֶׁר יִגַּע בְּכָל טָמֵא לֹא יֵאָכֵל בָּאֵשׁ יִשָּׂרֵף” (ויקרא ז', י"ט) וכך פוסק הרמב"ם להלכה שמצווה לשורפו מיד בעזרה אך אם ניטמא מחוץ לעזרה אין מכניסים אותו אלא שורפים אותו בחוץ במקום שניטמא
הטהרה בקודש > טבול יום ומחוסר כיפורים

טבול יום ומחוסר כיפורים שנוגעים בקודש פוסלים אותו כלומר הופכים אותו לרביעי לטומאה ואפילו אם נוגעים במשקה קודש הופכים אותו לרביעי. אבל אישה אחר שילדה, בימי טוהר שלה (מדין תורה) למרות שהיא נחשבת טבולת יום לעניינים אחרים (תרומה וכו'), את הקודשים היא מטמאת כמו ולד הטומאה, כלומר שהקודש שנגעה בו מטמא אף אחרים
הטהרה בקודש > טומאות מדרבנן > טבילת ידיים

בעקבות גזירת חכמים הקרויה "טומאת ידיים", ידיים שנגעו בכל ראשון לטומאה (גם באוויר כלי חרס שטמא באב) או בכתבי הקודש ואפילו סתם ידיים טמאות בדרגת שני לטומאה. כאשר רוצים לאכול קודש או אפילו רק כדי לגעת בקודש חייבים לטהר את הידיים רק על ידי טבילת הידיים במקווה (בניגוד לתרומה שאפשר גם בנטילה). במקדש עצמו טומאת הידיים לא קיימת גם אם נטמאו ידיו מחוץ למקדש כשנכנס למקדש ידיו לא מטמאות, כיוון שהגדרת הגזירה עצמה לא הייתה על המקדש. קודש שנגעו בה בסתם ידיים דינו שרפה, אך על פי שזה גזירה דרבנן. במקרה שקיים ספק בטומאת הידיים מתייחסים לקודש כטהור.
הטהרה בקודש > טומאות מדרבנן > אכילת ושתיית מאכלים טמאים

כיוון שאוכל ומשקה אינם נעשים "אב הטומאה", מן התורה אין הם מטמאים אדם. אך חכמים החמירו, שהאוכל או שותה דברים טמאים נעשה בכך טמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", והוא אסור לאכול קודש או לנגוע בו עד שיטבול במקווה (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). במקרה שאכל תרומה בדרגת שלישי, אינו יכול לאכול קודש ולא לגעת בו, כיוון ששלישי שבתרומה מטמא קודש. וכן אם אכל קודש טמא בדרגת רביעי אסור לו לאכול קודש אך מותר לו לגעת בו. הסיבה לכך היא שקיים חשש שאדם שאוכל קודש יאכל אותו תוך כדי אכילת חולין טמאים, ואפשר שחלקי המזון יגעו זה בזה בתוך פיו והקודש יטמא.
הטהרה בקודש > טומאות מדרבנן > רחיצה במים שאובים

מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול קודש או לנגוע בו, עד שיטבול במקווה כשר (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). הסיבה לכך היא כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מטהרת.
הטהרה בקודש > טומאות מדרבנן > הכוונה והיסח הדעת

מעלה שעשו חכמים היא שאדם שטבל או שהטביל את ידיו, צריך להתכוון לקודש ואם לא התכוון צריך לטבול שוב גם בבגדיו של אדם שנטהר רק כדי לאכול תרומה, הבגדים מטמאים את אוכל הקודש. וכן מגזירת חז"ל אדם שטבל כדי לאכול קודש והתחרט מלאכול נחשב כטמא עד שיטבול שוב (אך אינו צריך לחכות להערב שמש), סיבת הדין שקיים חשש שמכיוון שהסיח דעתו לא שם לב שנטמא. וכן בטבילת ידיים שהתחרט מלאכול ידיו נחשבות טמאות.
כלים שנמצאים בירושלים בעיקרון נחשבים כטהורים, חוץ מסכין שחיטה כיוון שקודש חמור. אך ביום ארבעה עשר בניסן שבו שוחטים את קורבן פסח נחשב כטהור, כיוון שכול עולי הרגלים בירושלים נזהרים מטומאה לסכין כדי לשחוט בה הפסח.
הטהרה בקודש > טומאות מדרבנן > סוגי בשר

ישנם כמה סוגי בשר שאף על פי שלא נגעה בהם טומאה חז"ל גזרו עליהם טומאה, כאשר כולם קשורים אל הקודש.
בשר תאווה כלומר סתם בשר שהוא לא של קודש אלא שחיטת חולין לאכילה של כל אדם "בשר מהמכולת", נחשב כשלישי לטומאה, ולכן מטמא את הקודש כאשר נוגע בו, לפי דעת הרמב"ם סיבת הדבר הוא כדי שלא יערבבו בשר חולין עם בשר קודש ויתבלבלו ויחשבו שהקודש הוא בעצם חולין ויבוא לטמא אותו.
נותר ופיגול נחשבים כראשון לטומאה ולכן מטמאים את הידיים תרומה וקודש, אך הם לא מצטרפים אחד עם השני לשיעור הטומאה, כאשר יש מחלוקת אם זה כביצה כשיעור הרגיל בטומאת אוכלים או כזית כשיעור איסור האכילה בפיגול ובנותר.
בשר שיצא ממקומו שבקודשי קודשים זה מחוץ לעזרה ובקודשים קלים זה מחוץ לירושלים, לפי הרמב"ם מטמא בספק ולכן לא מטמא ידיים אך לפי הראב"ד אין זה ספק והוא טמא.
הטהרה בקודש > מעלות שעשו חכמים בקודש

הרמב"ם מונה אחת עשרה מעלות שעשו חכמים בקודש מעלות אלו הם על גבי הדינים והמעלות של התרומה. כאשר שש המעלות הראשונות הם גם לחולין שנעשו על טהרת הקודש, והחמש האחרונות הם בקודש בלבד, אולם לפי הראב"ד חולין שנעשו על טהרת הקודש נוהגות בכל ענייניהם כקודש.
הטבלת כלי בתוך כלי - לא מטבילים כלי בתוך כלי בשביל קודש, כיוון שחוששים שלא יכנסו המים לכלי הפנימי, אבל כאשר גם הכלי החיצוני טמא כיוון שטבילה הועילה לו היא גם הועילה לכלים שבתוכו.
כלי שנטמא חלקו החיצוני נטמא כלו - כלי שרק חלקו החיצוני (בלשון חז"ל - אחוריו) נטמא במשקים בדרגת ראשון, אינו מטמא את כל הכלי אלא רק את החלק החיצוני והחלק החיצוני מטמא רק משקה, אבל לעניין מאכלי קודש כל הכלי נחשב כטמא.
נשיאת קודש עם מדרס - חפץ שטמא טומאת בטומאת מדרס מטמאה את הנושא אותו, אבל כאשר האדם שנושא את המדרס נושא איתו אוכל אפילו בתוך כלי שאינו מקבל טומאה (כגון כלי חרס מגבו) האוכל לא נטמא, ולמרות זאת בקודש אסור לעשות זאת.
בגדי אוכלי תרומה הם כמו מדרס לקודש - בגדים של אדם שנזהר מטומאה כדי לאכול תרומה (או בדרגה של תרומה), אף על פי שלא יודע לו טומאה לעניין הקודש בגד זה מטמא את הקודש.
כלי המורכב מחלקים צריך לפרקו קודם הטבילה - כלי שעשוי מחלקים שמחוברים זה בזה, כאשר נטמא ורוצה להטבילו בעיקרון לא צריך לפרק אבל לקודש חייב לפרק, ולנקות בחיבורים שבין שני החלקים ורק אז להטביל.
כלי שנוצר בטהרה צריך טבילה - כלי למרות שבזמן ייצורו שמרו עליו בטהרה, עדיין צריך טבילה לקודש, גזירה משום רק של עם הארץ שיהיה עליו ועדיין יהיה לח.
כלי מצרף מאכלים שבתוכו כדי שיטמאו אפילו שלא נוגעים - כלי שיש בתוכו שני מאכלים אפילו שלא נוגעים, נחשבים כאילו הצטרפו לעניין טומאה, שאם נגעה הטומאה באחד מהם נטמא גם השני אף על פי שאינן נוגעים זה בזה. דוגמה: שתי חתיכות בשר שלא נוגעים אחד בשני, ונגעה טומאה באחד מהם גם השני נטמא כיוון שהם נמצאים באותו כלי.
שלישי בתרומה מטמא משקה קודש - תרומה שטמאה בדרגת שלישי מטמא משקה קודש, לעומת שלישי בתרומה ובקודש שאינם מטמאים משקה של תרומה.
יד אחת טמאה מטמאת את היד השנייה - אדם שידו אחת ניטמא ונגעה בידו השנייה, טימאה את היד השנייה וצריכה טבילה במקווה. אבל בתרומה רק אם נגעה יד רטובה טמאה ביד הטהורה, נטמאה וצריכה נטילה בכלי.
קדש נחשב כמוכשר תמיד - אוכל שלא הוכשר לקבל טומאה בעיקרון אינו יכול להיטמא כלל, אף על פי כן אם האוכל הוא של קודש, הוא נחשב מוכשר, מתוך "חיבת הקודש" ונפסל על ידי נגיעת טומאה בו. וכן אסור לאכול קודש כאשר ידיו טמאות, אפילו אם מישהו אחר מאכיל אותו על ידי כלי, והוא אינו נוגע בו כלל עם ידיו הטמאות.
טבילה לאונן ומחוסר כיפורים - האונן שנגמרה אנינותו, ומחוסר כיפורים לאחר שהביא כפרתו, צריכים טבילה כדי לאכול קודש. סיבת הדבר היא כיוון שעד עכשיו היה אסור עליהם לאכול קודש, ולכן לא שמו לב לטומאות בדרגה זאת (אף שלתרומה לא צריכים טבילה, כיוון שהיו מותרים לאכול בתרומה).
ביאורים

↑  הכוללים: מנחת חביתין מנחת חינוך שרק כהנים מביאים אותה, מנחת חוטא ומנחת נדבה כאשר כהן מביא אותם.
↑  גם כלי שאין לו דפנות, כגון קרש חיתוך
חיים דב שחר

חיים דב שחר
חיים דב שחר (שוארץ) (1891, ז' באדר תרנ"א - 21 באוגוסט 1930, כ"ז באב תר"ץ) היה סופר, מורה ומחנך. מפעל חייו "לוח החבר".
ביוגרפיה > נעוריו

חיים דב שחר נולד וגדל בכפר קטן, סקוראני, שבבסרביה, לאביו ברוך משה שוארץ ולאימו מרים חנה בת משה פלטניק. הוא למד בחדר. את השכלתו הכללית קיבל על ידי מורים פרטיים ובשנת 1910 נסע לוורשה להשתלמות נוספת והרחבת ידיעותיו. פרסומו הספרותי הראשון ראה אור בעיתונו היומי של י. ח. טביוב "החבר". כמו כן פרסם ספורים, שירים וחידות בעיתוני הילדים "הירדן", "הפרחים", ו"החיים והטבע".
ביוגרפיה > פעילותו הציונית וטיפוח השפה העברית

שחר ארגן בעירו עבודה תרבותית וציונית. הוא טיפל באגודת "דוברי עברית" שבעיירתו ועודד את בני הנעורים להיספח לאגודתו.
חיבה יתרה הייתה נודעת לו מאז לילד העברי. הוא היה הראשון שהתחיל לארגן ולאגד את כל ילדי העירה סקורני לאגודה אחת, התווה לפניהם תוכנית רחבה של עבודה תרבותית לאומית: טיולים משותפים, הרצאות, דקלומים, הצגות ושיחות על נושאים שונים ואף שם יפה המציא לה "פרחי התחיה"
.
המועדון הראשון של "פרחי התחיה" היה בביתו של שחר, שהיה גם בית ועד לחובבי ונאמני השפה העברית. על חברי האגודה הוטל לדבר רק עברית. עם הזמן הצטרפו לאגודה גם הורי הילדים והתנועה העברית הלכה והתפשטה גם לעיירות סמוכות. אז הורגש בצורך בבית ספר עברי מיוחד בתוכנית עברית רחבה. בית הספר שהוקם שימש אחר כך יסוד לגמנסיה עברית. גם לאחר שעלה ארצה המשיך שחר לדאוג ולהתעניין בנעשה בעירו.
ביוגרפיה > עלייתו ארצה והעיסוק בהוראה

בשנת 1914 (תרע"ד) הגשים את חלומו ועלה ארצה. הוא החל ללמוד בבית המדרש למורים העברי שבבית הכרם. סיים לימודיו בסוף מלחמת העולם הראשונה. עבד כמורה בבית הספר תחכמוני שבירושלים.
בתקופת לימודו נדרש (כמו תלמידים אחרין) להתגייס לצבא העות'מאני אך בחר להיפקד מהשירות כדי לא לעזוב את הארץ.
כשהייתה הרשמה של כל התלמידים לצאת לעבוד בצבא הטורקי ולהישלח לשדות המערכה השונים, שחר מצא לו האון והעוז להימלט ממשרד הלקיחה לצבא, מבלי לשים לב אל מה שהיה יכול לקרות אותו על פשע גדול ונועז כזה, בעת כזאת, באמרו:" יהיה אתי מה שיהיה, אנוכי לא אצא מארץ ישראל"
ביוגרפיה > פעילותו בהסתדרות הציונית

לאחר מלחמת העולם הראשונה מונה שחר למזכיר מחלקת החינוך של ההנהלה הציונית ועבד עם דוד ילין והנרייטה סאלד.
הוא היה הרוח החיה בכל העבודה מרובת הענפים הזאת, ואת עבודתו מילא בחריצות היותר גדולה
המומה ומבוטלת עמדתי וכמעט עמדתי לפנות עורף, בהופיע בו במעמד מדריך סבלן ובלתי נלאה להעבירני דרך המבוך. הוא נתגלה כמין "כל בו" כעין אוצר בלום בענייני משא ומתן, דרישות החלטות, חוקים, מקרים, סודות. הוא היה בעל המצאה ער לדרישות שלי ושל השיטה ונושאיה". "מורה דרך" זה היה שחר
ביוגרפיה > פרויקט "לוח החבר" והתוספות

גולת הכותרת של עבודתו של שחר הייתה הוצאתו של לוח החבר שהיווה אנציקלופדיה קטנה שיועדה לתלמידים ובה קיבץ חומר ממקורות רבים (עבריים ולועזיים כאחד). את המקום המרכזי בלוח תופסת ארץ ישראל אבל הובא בו גם אוצר שלם של דברי תורה, חוכמה, פתגמים, שירי עם וקטעי ספרות. בשנת תרפ"ד (1924) יצאה החוברת הראשונה (הייתה זו גם שנת לידת ביתו היחידה, מרים) ושחר התעקש להוציאה למרות המצב הכלכלי הקשה שלו.
מטרתו של שחר בהוצאת הלוח הייתה לשים במוקד את הילד, צרכיו, ותחומי העניין שלו הנגשת החומר באופן נעים ומועיל.
ביוגרפיה > פעילויות נוספות > הקמת הוצאת "המשתלה"

ב-1916 (בתקופת מלחמת העולם הראשונה) ייסד שחר את הוצאת הספרים "משתלה" בירושלים שהוציאה ספורים לילדים ולבני הנעורים.
ביוגרפיה > פעילויות נוספות > הקמת הדפוס המאוחד

ב-1919 הכין שחר הצעה (שכללה דרכי פעולה ויתרונות) לאיחוד כל בתי הדפוס בירושלים לבית דפוס אחד גדול קואופרטיבי. ההצעה לא התממשה.
ביוגרפיה > פעילויות נוספות > הקמת בית הכרם

שחר ורעייתו דבורה היו בין מייסדי שכונת בית הכרם ונמנו על אגודת "בוני בית", שנוסדה ב-1920 והקימה את התשתית הראשונה של השכונה. הכללים שהכתיבה האגודה חייבו רכישת המוצרים אצל יהודים וכן שהעבודה תהייה עבודה עברית. המייסדים חוו קשיים רבים עקב היות השכונה החדשה מנותקת מירושלים.
לא נתעלמו מעינינו הקשיים המרובים הקשורים בבניין שכונה מרוחקת מן העיר על סכנותיה ויסוריה. אנו לא בנינו בית, אך למען לשבת בו. חדורים היינו הרגשת בניין הארץ והיישוב. היה זה יעודנו ועל כן קיבלנו הכל באהבה
הזוג שחר היו ממניחי היסוד לגן הילדים ולבית הספר של השכונה, וכן לבית הכנסת בו תמך ואליו עודד ילדים לבוא.
בראש השנה היה בית הכנסת מלא וגדוש מתפללים ורבים הצטופפו על יד הדלת ברחבה שלפני הבית. בליל ראש השנה הסתפקנו בבעל תפילה רגיל מבין שורותינו, אך למחרת היום התנדב מר ח.ד. שחר, אחד מראשוני המתיישבים בבית הכרם, לעבור לפני התיבה לתפילת מוסף. קולו הצלול והנעים לאוזן, ידיעתו העמוקה את נוסח לחן התפילה והפיוטים השאירו על המתפללים רושם נאה
שחר היה מעורב בפעילות התרבותית של השכונה שכללה ערבי שבת, חגים יהודיים וכן הוצאת עלון.
נערך עונג שבת בביתו של אילנאה. השפעתו הייתה רבה על חיי התרבות בשכונה. הרוח המפעילה -שחר. הוא גם היציע להוציא עלון "ידיעות בית כרם". ההצעה הדחתה. מוקדמת מדי נראתה אותה שעה. אולם במשך הזמן בהתפתח השכונה הוצא לאור העלון. שחר ערך ילקוט לילדים "זמירות ופזמונים לשבת" – לקוטים מתוך סידור התפילה – בשם "שבת קודש"
לחגיגת נטיעות ט"ו בשבט כזו זכתה בית הכרם בשעה שהגב' הנרייטה סאלד עמדה בראש מחלקת החינוך של ההנהלה הציונית. הנטיעות נערכו ברחוב הצר שעל יד ביתנו. (הקרוי היום מעלות סילמן) שמות לרחובות הצדדיים, טרם היו אז, קראנו לסימטה זו בשם סימטת ש"ס -שחר- סילמן. (על שם הדיירים של הרחוב..)
ביוגרפיה > פעילויות נוספות > הצעה ללוח הקרן הקיימת

שחר הכין הצעה ללוח של הקרן קיימת לישראל שכלל חוכמת ארץ ישראל ונועד לסייע לעסקני הקרן בעבודתם.
ביוגרפיה > פעילויות נוספות > הקמת "בית נער" בירושלים

בין כתביו שמורה הצעה שעובדה יחד עם מרדכי בן הלל הכהן, להקמת "בית נער" בירושלים שתשמש אכסניה לתלמידים עולי הרגל לירושלים.
ביוגרפיה > פעילויות נוספות > הלכסיקון של הסופרים והספרות העברית

זכריה פישמן התחיל ביצירת הלכסיקון הראשון של הספרות העברית אך הוא נפטר לפני שסיים את עבודתו, נפטר ושחר ועוד סופרים ואנשי שם החליטו לסיים את המלאכה ואף הוציאו מסמך שבו הם מתארים מה נעשה עד היום ומה יש לעשות וכן הוקמה קרן להוצאת הלקסיקון שאותה קראו על שם פישמן ועבורה החלו לאסוף תרומות. השלמת הלכסיקון לא יצאה אל הפועל.
ביוגרפיה > פעילויות נוספות > כתיבה ותרגום

שחר תרגם לעברית סיפורים לילדים שנכתבו בשפות זרות.
ביוגרפיה > פטירה

שחר נפטר באופן פתאומי כשהיה בן 39 בלבד ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים כשעל מצבתו נכתב "ושירת חייו באמצע נפסקה". במלאת שנה למותו פרסמו תלמידיו וחבריו חוברת "ציון לחבר" ובה דברים לזכרו.
לאחר מלחמת ששת הימים, נמצא הקבר ובני המשפחה שיחזרו את המצבה הייחודית לפי התרשימים שהיו בידיהם. כמה חודשים לאחר גילוי המצבה מחדש נפטרה גם אלמנתו דבורה וייס שחר.
משפחתו

עם הגיעו ארצה שינה את שמו מ"שווארץ" ל"שחור". ב-1919 אימץ את הצעתו של קדיש סילמן ושינה את שמו ל"שחר".
נישא לדבורה וייס (בתו השנייה של עקיבא אריה ויס. לזוג נולדה בת יחידה מרים (מירה) שהייתה מהילדים הראשונים של שכונת בית הכרם (נישאה לאברהם קולודני).
אחים ואחיות של שחר:
אחותו זינה נישאה ליוסף דימנט, הם נסעו והשתקעו בברזיל (בעקבות אחיו של יוסף), אבל לאחר מספר שנים עלו לארץ עם ילדיהם (אלחנן – לימים פרופסור באוניברסיטה העברית, ויהודית ליכטנשטיין אשתו של פרופסור נח ליכטנשטיין).
אחותו, לונה עלתה גם היא לישראל ונישאה לאלכסנדר בר-אלי, הוריו של פרופסור קדמה בר-אלי.
אחותו בלומה שנישאה לגולדשמידט נשארה בבסרביה היא וכל משפחתה ניספו בשואה.
אחיו הצעיר ישראל שנישא לנחמה, ומשפחתו חיה בארץ.
הנצחה

ביתם של הזוג שחר, בבית הכרם, היה אחד הבתים הראשונים בבית הכרם והוא מועמד לשימור.
בקרבת הבית הוסב שם הרחוב לרחוב "ח.ד. שחר". בטקס הסרת הלוט השתתפה משפחתו, אלמנתו דבורה וראשוני בית הכרם.
בבבית המדרש למורים, בבית הכרם, (היום המכללה) נקרא חדר על שמו ועל שם רעייתו. במשך שנים רבות ציינה המכללה את יום הולדתו של שחר בפעילות חינוכית לזכרו שכללה הרצאה שניתנה על ידי מרצים ידועי שם (בדרך כלל בהקשר של ספרות ילדים).
ספריו

מימי הילדות - 1916, הוצאת "קופת הספר", 1931
לקריאה נוספת

אוסף פריטים בארכיון הציוני
"ציון לחבר" - 1931 (הוצא במלאת שנה לפטירתו)
שרגא קדרי, בית הכרם בת הארבעים תרפ"ג – תשכ"ג, הוצאת "דפוס סלומון", 1967.
הערות שוליים

1 2  נחום איש גם-זו, על פי מקרה, דבר, 22 באוגוסט 1930
↑  ציון לחבר דף לז בארכיון הציוני בירושלים
↑  ציון לחבר עמוד ז בארכיון הציוני בירושלים
↑  ציון לחבר עמוד ז הארכיון הציוני
↑  ציון לחבר עמוד ט הארכיון הציוני
↑  ספר בית הכרם עמוד 199
↑  ספר בית הכרם עמוד 146
↑  ספר בית הכרם עמוד 44
↑  ספר בית הכרם עמוד 145
↑  מתוך הקול הקורא, מסמך בארכיון הציוני
↑  זה הרחוב שרבים מכנים בטעות רחוב השחר
↑  בין המרצים ניתן למנות את ימימה אבידר-טשרנוביץ, יהודה אטלס, פרופסור דב נוי, מנחם רגב, דבורה עומר, אורי אורלב, ועוד. בשנת 2000 הרצתה גם נכדתו ד"ר טליה אתגר
↑  מימי הילדות: ספורים/ ח.ד. שורץ, הספרייה הלאומית של ישראל
↑  1931 Festschrift for CHAIM DOV SHACHAR ציון לחבר : למלאת שנה לפטירתו של חיים דב
↑  ציון לחבר: למלאת שנה לפטירתו של חיים דב שחר ז"ל, כ"ז באב תר"ץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300932405171  GND: 1076285228  ISNI: 0000 0000 5268 4468  LCCN: nr98019030  NTA: 310581389  VIAF: 24514406   WorldCat (עם VIAF): 24514406
אנוך אולינגה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 ביוני 1926 אוגנדה 
 פטירה:  16 בספטמבר 1979 (בגיל 53) 
 מדינה:  אוגנדה 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 
אנוך אולינגה (באנגלית: Enoch Olinga;‏ 24 ביוני 1926 – 16 בספטמבר 1979) היה יליד אוגנדה, נוצרי אנגליקני אשר המיר את דתו לבהאא'י בשנת 1952, זכה לתואר אביר בהאא' אללה (אנ') והיה הצעיר ביותר אשר מונה כיד אמונת האל, המעמד הגבוה ביותר בדת הבהאא'ית. הוא שירת את האינטרסים של הדת ברחבי העולם ובעיקר באפריקה. אולינגה חזר לאוגנדה בתקופה בה היו מהומות במדינה בתקופת שלטונו של אידי אמין ולבסוף נרצח עם משפחתו ב-16 בספטמבר 1979.