stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-67
פרטי הטקס > מחוות הזיכרון

נוגן השיר "Over the Rainbow" בביצועה איווה קסידי.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  מייק ניקולס  פולי ברגן (אנ')  ג'רי וינטראוב (אנ')  בי בי קינג  וס קרייבן  גארי אוונס (אנ')  קלארק טרי (אנ')  אן מאיר (אנ')  טיילר נגרון (אנ')  ג'ק רולינס (אנ')  מרטין מילנר (אנ')  באד יורקין (אנ')  סטיוארט סקוט (אנ')  ברנדון סטודארד (אנ')  מרב אדלסון (אנ')  בוב סיימון  פטריק מקני  האריס ויטלס (אנ')  גלן א. לארסון  סטן פרברג (אנ')  ג'יימס בסט (אנ')  ג'נה מקמהון (אנ')  הארב בנט (אנ')  אד סאבול (אנ')  אן מרקוס (אנ') |  |  ג'ואן ריברס  ארנסט קינוי (אנ')  מרטי פאסטה (אנ')  גילברט לואיס (אנ')  אלברט מייסלס (אנ')  סם סיימון  ג'ק קרטר (אנ')  דיק ואן פאטן (אנ')  איאן פרייזר (אנ')  ג'ן הוקס (אנ')  אליזבת פנייה  הווארד ליפסטון  פרנק גיפורד (אנ')  ג'ודי קריין (אנ')  ריי צ'ארלס (אנ')  רוד טיילור (אנ')  דונה דאגלס (אנ')  ריצ'רד דיסארט (אנ')  ג'וזף סארג'נט (אנ')  אדוארד הרמן  ג'יין מדוס (אנ')  אלכס רוקו (אנ')  דין ג'ונס (אנ')  לנרד נימוי |
ג'פרי טמבור, השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת קומדיה
ג'וליה לואי דרייפוס, השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת קומדיה
ג'ון האם, השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה
ויולה דייוויס, השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה
ריצ'רד ג'נקינס, השחקן הראשי הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט
פרנסס מקדורמנד, השחקנית הראשית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט
טוני הייל, שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת קומדיה
אליסון ג'אני, שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת קומדיה
פיטר דינקלג', שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה
אוזו אדובה, שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה
ביל מארי, שחקן המשנה הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט
רג'ינה קינג, שחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט
גדי דגון

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 באוקטובר 1957 מלבורן, אוסטרליה 
 פטירה:  25 בינואר 2021 (בגיל 63) 
 מדינה:  ישראל 
 
גדי דגון (1 באוקטובר 1957 – 25 בינואר 2021) היה צלם אמנותי ישראלי.
ביוגרפיה

גדי דגון נולד במלבורן, אוסטרליה, לאב ניצול השואה ולאם שגדלה בתל אביב. ב-1960 עלה עם משפחתו לישראל וגדל בצהלה. אביו, לאון דגון, היה מתקן מצלמות, ואחר-כך סוכן של פולארויד בישראל וצלם אוויר בחיל האוויר. גדי דגון החל לצלם למחייתו בגיל שלוש עשרה. בצה"ל שירת כצלם בחיל השריון.
היה עוזרם של הצלמים גברא מנדיל, מיקי אסטל ובן לם.
ב-1977 הקים ביחד עם רמי רוטהולץ את הירחון "מבט ספורט" שיצא לאור במשך שנה. ב-1978, אדם ברוך, שהפך למורו ורבו, קיבל אותו לעבודה בירחון "מוניטין". דגון היה צלם המערכת הראשון של ירחון זה. בנוסף, עבד בשביל מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ, גלובס, העולם הזה ו"שישי", מגזין אותו אדם ברוך הוציא. היה בעל טור במוסף הארץ, בימים שדב אלפון שימש כעורך המוסף.
דגון צילם פוליטיקאים שונים במערכות בחירות רבות, כמו בנימין נתניהו, שמעון פרס, יצחק שמיר ועוד. הוא עבד ביחד עם הבולטים שבמעצבים הגרפיים בישראל, בהם דוד טרטקובר, גדעון עמיחי וצבי לוין.
החל מ-1990, מאז שאוהד נהרין התמנה למנהלה האומנותי של להקת בת שבע, הפך דגון לצלם הבית של הלהקה. הוא צילם להקות מחול עצמאיות. בתיאטרון הרבה לעבוד עם חנוך לוין וצילם את דיוקנו הידוע.
החל מ-1996 צילם את רוב הצילומים של תיאטרון גשר. שימש במשך 16 שנה צלם הבית של האופרה הישראלית והיה צלם הבית של התיאטראות החאן ותמונע. צילם חלק ניכר מהצגותיהם של תיאטראות בית ליסין והבימה.
דגון צילם בעיקר ריטואלים, טקסים, תנועה ודיוקנאות.
השתתף בהרבה מאוד תערוכות צילום.
מנישואיו נולדו לו שני ילדים. בנו הבכור, מיכאל דגון, הוא שף ותקליטן.
דגון נפטר ב-25 בינואר 2021 בגיל 64. הותיר אחריו את אשתו ושני ילדיו.
ספרים עם תצלומיו

נילי דגן, מאחורי המלחמה רואים את הים: שירים, אבן חושן, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
בן בר-שביט (עורך), חנוך לוין תיאטרון – צילום גדי דגון, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
מרדכי עומר (אוצר), גרפיטי בכיכר יצחק רבין נובמבר 1995, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
אחד מי יודע: אוהד נהרין, להקת מחול בת-שבע, 2006-1990, עם עובד, 2006. (הספר בקטלוג ULI)
עופר כליף, חסר לך בורג: המדריך הישראלי לתיקונים ולאחזקת הבית, עם עובד, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
קרן קיימת ומצלמת: תמונות מהקופסה הכחולה 1903–2003, חברת החשמל, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
יהודה ליטני, לא על החומוס לבדו: חומוס, שמן זית, מראי מקום, דניאלה די-נור, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
אבות ובנות, דניאלה די-נור, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
העמדת פנים, מוזיאון לאמנות ישראלית, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
אילן גולדהירש; טל ברודי, סל של חרוזים, ד. פלד, 1983. (הספר בקטלוג ULI)
תערוכות (רשימה חלקית)

אני כישלון של ישבן – דיבור אודות אלוהים – תיאטרון תמונע.
רוקד עם מצלמה – גלריית ברוורמן, אוצרת נעמי אביב (2008)
גרפיטי בכיכר רבין – מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצר מרדכי עומר (1995).
העמדת פנים – המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצרת נעמי אביב (1990).
הערות שוליים

↑  אדם ברוך, גדי דגון הגיע לר"ג, מעריב, 21 בדצמבר 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273056  NLI: 987007302068005171  PLWABN: 9810568790905606  BnF: cb14593764b (data)  GND: 1158586132  ISNI: 0000 0001 0783 0179  LCCN: n85074360  MusicBrainz: e76a590b-7609-485b-895e-1c7858527a0c  RKD: 393028  SUDOC: 193501503  ULAN: 500484004  VIAF: 303521696   WorldCat (עם VIAF): 303521696
כליל סונטות

כליל סונטות (באנגלית: Crown Of Sonnets) הוא רצף של סונטות המופנות בדרך כלל לאדם אחד, או עוסקות בנושא אחד. כל אחת מהסונטות בוחנת היבט אחד של הנושא, ומקושרת לסונטות הקודמות והבאות על ידי חזרה על השורה האחרונה של הסונטה הקודמת כשורה הראשונה שלה. השורה הראשונה של הסונטה הראשונה חוזרת על עצמה כשורה האחרונה של הסונטה הסופית, ובכך מביאה את הרצף לסיום.
כליל סונטות הרואי

צורה מתקדמת של כליל סונטות נקראת כליל סונטות הרואי, הכולל חמש עשרה סונטות, שבהן הסונטות מקושרות כמתואר לעיל, אך הסונטה החותמת הסופית מורכבת מכל השורות הראשונות של ארבע עשרה הקודמות, על-פי סדר הופעתן. הסונטה האחרונה נקראת הסונטה המקשרת (Mastersonnet). צורה זו הומצאה על ידי האקדמיה של סיינה, שהוקמה בשנת 1460, אך לא ידוע על כלילי סונטות אשר נכתבו על-ידיה. כליל הסונטות ההרואי תואר לראשונה על ידי ג'ובאני מריו קרסימבני ביצירתו "L'Istoria della volgar poesia" ("ההיסטוריה של השירה העממית"), שפורסם בוונציה בשנת 1731, ומאוחר יותר על ידי פ. ג. ביסו ב-"Introduzione alla volgar poesia" ("מבוא לשירה עממית"), שפורסם אף הוא בוונציה בשנת 1794. לעיתים נעשה שימוש בווריאציה על צורה זו בה הסונטה המקשרת היא הסונטה הראשונה, והסונטות שלאחר מכן מסתיימות בשורה שנלקחה ממנה לפי הסדר.
דוגמאות

"זר סונטות" (בסלובנית: Sonetni venec) הוא כליל סונטות של המשורר הרומנטי הסלובני פרנצה פרשרן. כליל סונטות זה נכתב בשנת 1833 וניחן באקרוסטיכון בסונטה המסיימת. כליל הסונטות של פרשרן תורגם לרוסית בשנת 1889, ובכך היה להשפעה רבה על משוררים רבים, כדוגמת ולרי בריוסוב. ירוסלב סייפרט כתב את יצירתו "sonetů Věnec" (זר של סונטות) בצורה זו על העיר פראג, אשר תורגמה לצ'כית על-ידי יאן קרסדלו, שגם הרכיב כליל סונטות משלו "תשובה כהלכה" באותה המתכונת, כמו גם כתיבת מספר מחזורי סונטות אחרות. המשורר ונקו מרקובסקי כתב ופרסם יותר ממאה כלילי סונטות, שהכילו גם אקרוסטיכון המוקדשים לדמויות היסטוריות שונות. בשנת 2007 פרסמה המשוררת הרוסית נטליה שמברובה את "ערפילי אוגוסט", זר זרים: 211 סונטות שזורות המורכבות מ-14 זרי סונטות ליצירת זר השופטים, וסונטה אחרונה שנקראה שופטת השלום.
ספר הילדים "זר לאמט טיל" מאת מרילין נלסון תואם אף הוא לצורת כליל הסונטות ההרואי. מחברת ידועה נוספת של כלילי סונטות עכשוויים היא מרילין האקר. "ביניים", כליל סונטות בשיתוף של המשוררות ג'ודית ברינגטון, אנני פינץ', ג'ולי קיין, ג'וליה ליסלה, ד'ארסי רנדל, קתרין וארנס ולסלי וילר, אורגן באמצעות דיון ברשת Wom-Po listserv ופורסם בשנת 2007. צורה זו נמצאת בשימוש רב גם אצל המשורר טיהימבה ג'ס, הן בספרו הראשון "Leadbelly" והן במספר פעמים באוסף שלו זוכה פרס פוליצר, אוליו, הבנוי סביב כליל הסונטות ההרואי של שירי פרסונה בקולותיהם של זמרי יובל הפיסק המקוריים.
דוגמה נוספת היא 'קורונה' (כתר) של ג'ון דאן ו'כליל הסונטות המוקדש לאהבה' של ליידי מרי שרות'. דוגמאות משמעותיות של כלילי סונטות אשר פורסמו לאחרונה הן יצירותיהם של לינדה בירדס, אנדראה קרטר בראון, רוברט דרלינג, מוירה איגן, ג'ני פקטור, אנדריי קרילוב, רייצ'ל בריגס, ג'ולי פיי, קונסטנס מריט, ג'ולי סופיה פגל, מארי פונסו, פטרישיה סמית, מרילין טיילור, נטשה טרטהווי, דייוויד טרינידד, ג'ון מוריו, ג'ון מקדונאו, קתרין וארנס, אנג'לה עליימו אודונל, לורי אן גררו ורוברט לואיס רודריגס. כליל הסונטות ההרואי של פיונה צ'אמנס "כוריאוגרפיה לאנסמבל" זכה בפרס שירה בבלויט של שנת 2014.
דוגמאות לכלילי סונטות שנכתבו בעברית הן "לשמש" ו"על הדם" מאת שאול טשרניחובסקי, "אשה" ו"חנינא בני" מאת ש. שלום ו"כליל החורש" מאת יוסי גמזו.
הערות שוליים

↑  כְּלִיל סוֹנֵטוֹת במילון ספרות: שירה (תשס"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Miller Williams' 'Patterns of Poetry: An Encyclopedia of Forms', Baton Rouge, LA, LSU Press 1986, p. 105.'
↑  Shamberova N.Y. Tumany avgusta. Corona sonetov (Venoc vencov sonetov). SPb, Izd-vo SPbGPU, 2003, 163 s
↑  Marilyn Nelson: Poetic Justice By Katherine Pierpont, Senior Editor from Teaching K-8
↑  Prairie Schooner: 81: 2 (Summer 2007)
↑  "An Interview with Tyehimba Jess | Frontier Poetry - Exploring the Edges of Contemporary Poetry". Frontier Poetry (באנגלית אמריקאית). 2017-04-21. נבדק ב-2021-03-01.
נורית הילר

| --- | --- |

 לידה:  1960 (בת 65 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  רדיולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  המרכז הרפואי שערי צדק  בית החולים הדסה הר הצופים 
 
נורית הילר (נולדה ב-1960) היא מהרדיולוגיות הבכירות בישראל, מנהלת מכון הדימות ("מכון הרנטגן") ולשעבר סגנית מנהלת בית-החולים הדסה הר הצופים בירושלים. תחום מומחיותה הוא פענוח בדיקות CT ו-MRI של כל מערכות הגוף.
ביוגרפיה

נולדה בחיפה וגדלה בבית דתי בקריית-ים. אביה, מרדכי הוזמי, היה חוקר במשטרת ישראל.
בעקבות שירות לאומי בבית-חולים החליטה ללמוד רפואה. היא למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחתה ברדיולוגיה אבחנתית (רנטגן) בבית החולים שערי צדק בירושלים והשתלמה בדימות השלד בבית-החולים אלברט איינשטיין בניו יורק.
בבית החולים שערי צדק התמחתה בפיענוח בדיקות CT ו-MRI ובשנת 2000 עברה לבית-החולים הדסה. משנת 2007 היא מנהלת את מכון הדימות ("מכון הרנטגן") בבית-החולים הדסה הר הצופים ובמשך חמש שנים שימשה כסגנית מנהלת בית-החולים ואחראית על מערך שעת החירום.
פרופ' הילר חברה בהסתדרות הרפואית, בהנהלת איגוד הרדיולוגים בישראל, ומשמשת כסגנית יו"ר הוועדה לבחינות ההתמחות ברדיולוגיה. היא גזברית איגוד הרדיולוגים, יו"ר הוועדה המדעית של הכנס השנתי של איגוד הרדיולוגים הישראלי ומזכירה מדעית של כנס הרדיולוגים הישראלי-צרפתי. במשך שנים היא עוסקת בהוראה ובהדרכת סטודנטים ומתמחים ברדיולוגיה. סטודנטים לרפואה באוניברסיטה העברית דירגו אותה כמרצה מצטיינת.
פרופ' הילר פרסמה עשרות מחקרים ומאמרים בתחום הדימות והרדיולוגיה. היא חברה באיגודים בינלאומיים של רדיולוגים, ומשמשת כסוקרת מאמרים עבור עיתונים מקצועיים בתחומה.
פרופ' הילר מתגוררת בירושלים, נשואה לרופא השיניים ד"ר חיים הילר, ואם לדנה הילר, אשת-מחשבים בחברת היי-טק.
היתומים של מיקי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ברט גילט
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מדבבים:  וולט דיסני, מרסלייט גארנר, פינטו קולביג
 אנימטור:  ג'וני קאנון, ג'ו ד'יגאלו, נורם פרגוסון, קלייד ג'רונימי, הארדי גרמטקי, דייוויד הנד, ג'ק קינג, דיק לנדי, המילטון לוסק, טום פאלמר, בן שרפסטין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 הקרנת בכורה:  5 בדצמבר 1931
 משך הקרנה:  7 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 דף הסרט ב־IMDb
 
היתומים של מיקי (באנגלית: Mickey's Orphans) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1931 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי סרטי קולומביה. הסרט מתרחש בתקופת חג המולד ומככבים בו מיקי מאוס, מיני מאוס ופלוטו, שקולטים לביתם קבוצת חתלתולים מעוללי נזקים ושובבים. הוא בוים על ידי ברט גילט וכולל דיבוב של וולט דיסני כמיקי ומרסלייט גארנר כמיני. זהו הסרט ה-36 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים וה-12 באותה השנה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-5 בשנת 1932, השנה הראשונה של הפרס. הוא הפסיד לסרט אחר של דיסני, "פרחים ועצים", הסרט הראשון של דיסני עם צבע.
"היתומים של מיקי" הוא גרסה מחודשת לסרט המצויר של אוסוולד הארנב משנת 1927, "גרביים ריקים", הסרט המצויר הוותיק ביותר של דיסני עם נושא על חג המולד. האחרון נחשב כסרט אבוד, אך עותק כמעט שלם, עם חוסר של כדקה אחת, נמצא בספרייה הלאומית של נורווגיה בדצמבר 2014.
עלילה

בלילה מושלג, דמות עם ברדס נושאת סל מכוסה חולפת על פני כנסייה. מזמור חג המולד "לילה שקט, לילה קדוש" נשמע מתוך הכנסייה. הדמות מתקרבת לביתו של מיקי מאוס ומציצה בחלון: מיני מנגנת "לילה שקט, לילה קדוש" על עוגב, מיקי מקשט את עץ חג המולד, ופלוטו ישן בשלווה ליד הקמין. לאחר מכן הדמות משאירה את הסל על מפתן דלתו של מיקי, מצלצלת בפעמון והולכת.
פלוטו נושא את הסל פנימה ומגלה שהוא עמוס בגורי חתולים, כנראה יתומים. מיקי ומיני מוקסמים מהם בהתחלה, אבל החתלתולים מתגלים במהרה כמטרד. עם זאת, מיקי ומיני נחושים לתת לגורים תחושה טובה. מיקי עוזב לרגע את החדר ועד מהרה חוזר לבוש כסנטה קלאוס עם שק מלא צעצועים. החתלתולים במהרה חוטפים את תכולת השק, שרובם אמצעים שונים להשחתה כמו מסורים, פטישים וצעצועי כלי נשק. החתלתולים יוצאים לעבודה והורסים את הפסנתר ושאר הרהיטים. לבסוף מיקי ומיני חושפים את עץ חג המולד שלהם, אבל החתלתולים מסירים את כל הקישוטים והעלווה.
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס – וולט דיסני
מיני מאוס – מרסלייט גארנר
פלוטו – פינטו קולביג
חתלתולים יתומים – לא ידוע
ביקורת

ב-19 בדצמבר 1931, כתב העת "Motion Picture News" פרסם: "מיני ומיקי מוצאים סלסלה על מפתן הדלת בערב חג המולד. החוצה קופצים אינספור מיקים קטנטנים, שממשיכים לפרק את הרהיטים באופן מסודר ושגרתי, לצלילי נעימה רגילה של רהיטים מונפשים. כאשר מיקי ומיני חושפים את עץ חג המולד, העוללים המונפשים מפשיטים אותו ללא אובדן זמן. הצעירים יקבלו התענגות אמיתית מסרט זה, והמבוגרים יקבלו קצת הנאה". הוא מתייחס באופן שגוי לחתלתולים כגרסאות קטנות יותר של מיקי.
ב-20 בדצמבר 1931, גם עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" שיבח את הסרט על אווירת חג המולד שבו ועל היכולת להצחיק את הקהל הצעיר ועם זאת לגרום למבוגרים הנאה.
הערות שוליים

1 2  Mickey's Orphans (אורכב 25.08.2016 בארכיון Wayback Machine) at The Encyclopedia of Disney Animated Shorts
↑  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4.
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Academy Awards Database(הקישור אינו פעיל)
↑  Denne 87 år gamle Disneyfilmen trodde man var tapt for alltid, nrk.no, December 11, 2014 (בנורווגית)
↑  "Shorts". Motion Picture Herald: 52. 19 בדצמבר 1931. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Sound Shorts". The Film Daily: 11. 20 בדצמבר 1931. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
חובות רשויות פלסטיניות לחברת החשמל לישראל

הרשות הפלסטינית היא הגוף המופקד על אספקת חשמל לאוכלוסייה הערבית שבשטחי יהודה ושומרון, ועד 2017 גם ברצועת עזה. משנת 2017, הועברה האחריות על אספקת החשמל לרצועה עזה מהרשות הפלסטינית לממשל החמאס. חברת החשמל המזרח-ירושלמית מספקת חשמל למזרח ירושלים, בית לחם, יריחו ורמאללה. בפועל, החשמל נמכר לרשויות אלו על ידי חברת החשמל לישראל, המספקת כ-95%–99% מסך החשמל שנצרך להן. שיעור הצריכה של הפלסטינים בשנים 2018–2019 היווה 11% מסך הייצור של חברת החשמל הישראלית.
קיימת תופעה קבועה ותמידית של היווצרות חובות בסכומים גדולים של הרשויות הללו לחברת החשמל הישראלית. בין השנים 2013–2023, תועדו חובות על סך כמה מיליארדי ש"ח שחלקם שולמו, חלקם נמחקו וחלקם עדיין תלויים ועומדים. חובות נוספים שהיקפם אינו ברור הצטברו בתקופה שקדמה ל-2013. ביוני 2007 כתב שלום גולדשטיין, חבר הנהלת דירקטוריון חברת החשמל המזרח-ירושלמית, שהגורמים העיקריים לחובות הם אי-גביית תשלום על צריכת חשמל במחנות הפליטים, אי-גביית תשלום ממוסדות של הרש"פ ומבתיהם הפרטיים של עובדי הרשות, וגניבות בהיקף מרובה ללא אכיפה. מקורות נוספים מתארים גם תופעה של תשלומים שמשולמים לרש"פ על ידי הצרכנים, אך נשארים ברש"פ במקום לעבור לחברת החשמל לישראל, כסיבה נוספת להיווצרות חובות.
נכון ל-2023, סך החובות המוכרים והפעילים של הרשות וחברת החשמל המזרח-ירושלמית יחד עומד על כ-3.5 מיליארד ש"ח והיקף החובות של חמאס אינו ברור.
חברות שפעלו עד שנת 2013

עד שנת 2013, פעלו בשטחי הרשות הפלסטינית מספר חברות הולכה של חשמל: חברת החשמל המזרח ירושלמית, חברת החשמל הדרומית, חברת החשמל של חברון, חברת החשמל הצפונית. בדצמבר 2001, כתבה ורדה מור כי החוב של הרשות הפלסטינית לחברת החשמל בגין הספקת חשמל לרצועת עזה בלבד, הגיע ל-85 מיליון שקל, והוא גדל בכל חודש בכ-10–15 מיליון שקל נוספים.
חובות חברת החשמל הפלסטינית > הקמת חברת החשמל הפלסטינית ב-2013 וצבירת החוב עד 2016

בשנת 2013 הוקמה חברת החשמל הפלסטינית (אנ'), הפועלת מטעם הרשות הפלסטינית. חברת החשמל הפלסטינית החליפה את החברות הקטנות; מלבד חברת החשמל המזרח ירושלמית. במרץ 2015, שילם משרד האוצר הישראלי לחברת החשמל הישראלית 300 מיליון ש"ח שנגבו על ידי ישראל עבור הרשות הפלסטינית, על חשבון חובות הרשות הפלסטינית.
בשנת 2016, עמד היקף החוב של הרשות הפלסטינית בגין החשמל על כמעט 2 מיליארד ש"ח.
הרשות הפלסטינית טענה כי היא אינה אחראית לתשלומים על החשמל שהיא מעבירה למחנות הפליטים, משום שמחנות הפליטים מצויים רשמית תחת המנדט של האו"ם, וזאת למרות שהיא המשיכה לספק בפועל את החשמל למחנות הפליטים.
חובות חברת החשמל הפלסטינית > 2016–2023: הסדר חוב ותשלום חלקי, המשך צבירת חובות

בשנת 2016, נחתם הסכם עקרונות לפתרון חוב החשמל, ובמסגרתו ויתרה חברת החשמל הישראלית על 560 מיליון ש"ח מהחוב, משרד האוצר של מדינת ישראל התחייב לשאת בתשלום 160 מיליון ש"ח לחברת החשמל הישראלית, הרשות הפלסטינית שילמה 590 מיליון ש"ח, מדיניות המסייעות לפלסטינים התחייבו לשלם 100 מיליון ש"ח, וסוכם שאת יתרת החוב ישלמו ב-48 תשלומים. במועד סיום הביקורת, נמצא כי למרות הסכומים הגדולים שהושתו על חברת החשמל ישראלית ומשרד האוצר, הפלסטינים לא עמדו בהתחייבותם, ולא שילמו את יתרת התשלומים. נכון לשנת 2022, תואר המצב כך:
עד כמה שניתן להבין מהדוחות הכספיים, וכן מדוח מבקר המדינה, ההסכם המסחרי עדיין לא נחתם, כך שהתשלומים אינם מבוצעים, למעלה משש שנים לאחר החתימה על ההסכם.
בפברואר 2017, כתב אבי בר אלי הערכה ולפיה החוב גדל ב–90 מיליון שקל מדי חודש.
באוגוסט 2019, פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שעל הרשות לשלם לחברת החשמל הישראלית סכום של כ-180 מיליון ש"ח, בגין חובות חשמל שנצברו עד חודש אוקטובר 2013.
מספטמבר 2016 ועד ינואר 2020 הצטבר חוב נוסף, ובינואר 2020 שולמו 740 מיליון ש"ח מתוך החוב הזה.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2020 נכתב:
לאורך השנים, לא העבירו חמ"י והרשות הפלסטינית לחברת חשמל לישראל את מלוא התשלומים עבור צריכת החשמל שלהן, וצברו חובות גדולים [...] סוגיית החוב של הרשות הפלסטינית לחברת חשמל לישראל מהווה אחד מהסיכונים להמשך השיפור במצבה הפיננסי של החברה [=הישראלית], באם ייווצר חוב חדש שלא יטופל.
ב-30 בספטמבר 2022 פורסם שיתרת החוב של הפלסטינים עמדה על של 1.666 מיליארד ש"ח, אולם חברת החשמל העריכה כי ניתן יהיה לגבות רק 548 מיליון ש"ח ממנו.
חובות חברת החשמל המזרח ירושלמית

בשנת 2014, כתב דני רובינשטיין שחובה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית עומד על כמעט מיליארד ש"ח.
בשנת 2019, עמד חובה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית לחברת החשמל הישראלית על סך מיליארד ו-650 מיליון ש"ח, וחוב זה היווה עילה להתדיינות בבג"ץ על מדיניות ניתוקי חשמל כנגד החוב.
בקיץ 2023, הודיע שר האוצר הישראלי, בצלאל סמוטריץ', שנמצאה הדרך להטיל על הרשות הפלסטינית את האחריות על חובותיה של חברת השמל המזרח-ירושלמית, העומדים על קרוב לשני מיליארד ש"ח. לדבריו, אי-היכולת לגבות את החוב בעבר נבעה מהתנערות הרשות הפלסטינית מחובותיה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית. זאת, באמצעות בחינת הרכב הבעלות של חמ"י, ובניית קונסטרוקציה משפטית שמאפשרת לייחס את החוב לרשות הפלסטינית (הצורכת את החשמל בפועל), וממילא לגבות את החוב מכספי המיסים שהיא גובה.
רצועת עזה

ברצועת עזה קיים משבר חשמל מתמשך, הנובע משילוב שני גורמים עיקריים: חובות כספיים מחד, ופעילות טרור הגורמת לעצירת החשמל מישראל מאידך. פעילות הטרור גברה מאז עליית ארגון הטרור חמאס לשלטון על רצועה עזה, בשנת 2007.
בשנת 2017, החלה ישראל להגביל את כמות החשמל שהיא מספקת, בעקבות בקשת הרשות הפלסטינית, שטענה שחמאס אינו מעביר לה תשלומי מיסים שנועדו לעבור על ידיה לישראל ולשמש לצריכת חשמל. גובה התשלומים הללו עמד על 400 מיליון ש"ח בחודש, ולא ברור כמה מתוכם שולמו בפועל על ידי חמאס. באותה שנה, הועברו סכומי כסף גדולים על ידי טורקיה וקטר לצורך הפעלת תחנת הכוח בעזה, אך הם הספיקו לשלושה חודשים בלבד. בקיץ 2023, התקיימה בעזה הפגנה נגד שלטון חמאס, בטענה שבגלל מדיניותו, אספקת החשמל מצומצמת ל-4–8 שעות ביממה בלבד (מגבלת שעות שאינה קיימת ביהודה ושומרון). ההפגנה דוכאה באלימות קשה על ידי חמאס.
ניתוקי חשמל בעקבות חובות

במהלך השנים, ביקשה חברת החשמל הישראלית לנתק את הצרכנים הפלסטינים מהחשמל בגין אי-תשלום. בעקבות עתירה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית, בקשה זו הוגבלה על ידי בג"ץ, שדרש מחברת החשמל הישראלית עמידה בהליך יידוע מראש של האוכלוסייה שעתידה להתנתק, אף המליץ להתנות ניתוקים באישור מראש של ראש הממשלה ושר האנרגיה. החל מ-2017, מצומצמת אספקת החשמל לרצועת עזה.
ביום 15.1.20, דחה בג"ץ עתירה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית כנגד מדיניות הניתוקים של חברת החשמל הישראלית, ואף הטיל עליה חיוב בהוצאות משפט. ביום 3 בנובמבר 2021 החלה חברת החשמל הישראלית בביצוע סבבי ניתוק אספקה בנקודות חיבור של חברת החשמל המזרח-ירושלמית שבהן נצברו חובות, לאחר מתן הודעה מראש. לדעת פרופ' אבי בל, וכן אל"ם ד"ר לירון ליברמן, ישראל מחויבת לאפשר אספקת חשמל לרצועה עזה, אך לא לממן אותו. לעומת זאת, לדעת פרופ' יובל שני, ישראל מחויבת לספק חשמל על חשבונה, גם ללא קבלת תמורה כלשהי, שכן הסיבה לאי-התשלום היא סכסוך בין חמאס לרשות הפלסטינית, ולא על החלטת התושבים, כך שאין באי-התשלום כדי להצדיק הימנעות של ישראל מלספק חשמל, ועליה לשאת בתשלום בעצמה.
הערות שוליים

1 2 3 4  נורית גל ואחרים,אנרגיה מתחדשת – שיתוף פעולה אזורי בבקעת הירדן: להפוך את טרילמת האנרגיה להזדמנות, באתר סביבה, אקלים וביטחון לאומי: חזית חדשה לישראל עמ' 182-167
↑  היוזמה לצמצום הסכסוך: הסדרת משק החשמל והסרת חסמים בסקטור האנרגיה הפלסטיני, עמ' 2.
↑  דו"ח מבקר המדינה תשפ"ב-2021 - ניהול החוב בחברת החשמל לישראל בע"מ, עמ' 1459.
↑  ארכיון המדינה, חמ"י חברת חשמל מזרח ירושלמית (כאן). לפי מסמכים נוספים שם, היקף החובות עמד אז, על כ-100 מיליון ש"ח.
↑  ראו להלן: חוב הרש"פ 1.66 מיליארד, וחוב חמ"י כ-2 מיליארד.
↑  מרכז המחקר והמידע של הכנסת, תקציב הרשות הפלסטינית וחובותיה לישראל, י"א בתמוז תשע"ד, עמ' 6
↑  ורדה מור, תיתרת החוב של הרשות הפלשתינאית לחברת החשמל: 85 מיליון שקל, הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  בר רפפורט, אנרגיה ככלי לקידום שלום ישראלי-פלסטיני, מכון מיתווים, מרץ 2022
↑  דוח מבקר המדינה תשפ"ב-2021, שם, עמ' 1460.
↑  סוניה גורודיסקי, ‏היסטוריה: החוב הפלסטיני לחברת החשמל הוסדר, באתר גלובס, 1 במאי 2018
1 2   אבי בר-אלי, כך קטן חוב החשמל הפלסטיני: תספורת של 560 מיליון שקל - ומתנה מישראל, באתר TheMarker‏, 14 בפברואר 2017
↑  דוח מבקר המדינה תשפ"ב-2021, שם, הערה 51.
↑  ארז רביב, ‏לא מחוברת: חברת החשמל במזרח ירושלים תחזיר חוב של 180 מליון ש"ח לישראלית, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 18 באוגוסט 2019
↑  דוח מבקר המדינה תשפ"ב-2021, שם, הערה 52.
1 2  האם הפלסטינים משלמים על החשמל שהם מקבלים מאיתנו?, באתר fundamentals.co.il
↑  דני רובינשטיין, נתניהו יגבה את חוב החשמל?, באתר כלכליסט, 2 ביוני 2014
↑  שרכת כהרבא מחפטית אל קדס אל מסאהמה אל מחדודה (חברת החשמל מחוז ירושלים בעמ) - רשות החשמל, מדינת ישראל – שר הביטחון, מדינת ישראל – שר האנרגיה ואח', באתר datacheck.co.il
↑  בצלאל סמוטריץ', ‏סמוטריץ' על הקשר בין החוב הפלסטיני לרפורמה המשפטית, באתר כיכר השבת, 8 בספטמבר 2023
↑  וואלה!, ‏הקבינט החליט לצמצם את אספקת החשמל לעזה, באתר גלובס, 12 ביוני 2017
↑  גדעון ברומברג ואחרים, משבר המים והחשמל בעזה: תמונת מצב 2017, בתוך: משבר רצועת עזה - מענה לאתר, עמ' 71-65
↑  ב. ניסני, ‏שובו של האביב העזתי? מחאות המוניות נגד שלטון חמאס, באתר כיכר השבת, 30 ביולי 2023
1 2  ליאור גוטמן, בג"ץ אסר לנתק חשמל לפלסטינים עד סוף השנה, באתר כלכליסט, 3 באפריל 2019
↑  אבי בל, ישראל רשאית לנתק את רצועת עזה ממים וחשמל - חוות דעת משפטית, פורום קהלת, 24 ביוני 2014.
1 2  זכות לחשמל? על משבר החשמל ברצועת עזה, באתר www.idi.org.il, ‏2017
חצי האי קייב

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  קייב 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  65°15′00″S 63°41′00″W﻿ / ﻿65.25°S 63.6833°W﻿ / -65.25; -63.6833
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי קייב(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי קייב(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי קייב(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי קייב
 
חצי האי קייב (באנגלית: Kiev Peninsula; בבולגרית: полуостров Киев) הוא חצי אי, המכוסה ברובו קרח, בצד המערבי של ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
לחצי האי צורת אליפסה, והוא בולט לתוך הים לכיון צפון-מערב. חצי האי גובל במפרץ פלאנדרז שמצפון-מזרח לו, ובמפרץ באסקוצ'אה, שמדרום מערב לו.
תעלת למייר ומצר פנולה מפרידים בין חצי האי לבין ארכיפלג וילהלם שמצפון מערב לו.
בקצה הצפוני של חצי האי מצוי כף רנאר, המהווה את גבול בין חוף גרהאם שמדרום-מערב לכף רנאר, לבין חוף דאנקו הממוקם מצפון-מזרח לכף רנאר.
הר דמריה ממוקם בחוף המערבי של חצי האי.
היסטוריה > גילוי ומיפוי חצי האי

חצי האי מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1976.
היסטוריה > מקור השם

שמו של חצי האי ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של בולגריה.
חצי האי נקרא על שם העיר קייב, בירת אוקראינה.
השם ניתן בשל העובדה שהבסיס האנטארקטי האוקראיני ורנדסקי ממוקם על האי גאליגנז הסמוך.