stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרב גולדברג
הספרים שלו

בספרו: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה שיצא לאור ב-2007, גולדברג ממזג את הנקודות העיקריות שעליהן כתב בשבעת ספריו הקודמים, בהתייחסות עכשווית להתמודדותם של גברים בנושאים כמו יחסים עם נשים ומשפחה. בעברו נתפס כסופר לגברים בלבד, אך בהמשך, כתיבתו נעשתה פופולרית גם בקרב נשים. שניים מספריו : מה גברים רוצים באמת? וסודות של גברים, עזרו לבסס גם התעניינות של נשים בכתיבתו, בייחוד אלו שאימצו בחום את ספריו הקודמים: הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית, ומערכת היחסים החדשה בין גבר לאישה.
ספרו הראשון, תוקפנות יצירתית, נכתב במשותף עם ד"ר ג'ורג' ר. באך, הפך לרב-מכר בארצות הברית ומכר יותר ממיליון עותקים. ב-20 בספטמבר 1981, העיתון לוס אנג'לס טיימס בחר בספרו לרשימת "100 הספרים הנבחרים לאדם המודרני".
כדי ליצור מגרש משחקים מאוזן יותר בתקופה בה גדל הפמיניזם, וכדי לעזור לגברים ונשים לראות ולהבין גם את החוויה הגברית, גולדברג חיבר את הספר: הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית. ההדפסה הראשונית מנתה רק 7,500 עותקים, אבל בסופו של דבר הפך הספר במפתיע לרב-מכר שמכר קרוב למיליון עותקים.
ספרו: מערכת היחסים החדשה בין גבר לאישה, זכה להערכה כחקירה מאוזנת של יחסי גברים-נשים. המשיך אותו ספרו: הגבר הפנימי, אשר בו העמיק ופיתח את התאוריה שפיתח על יחסי המינים, אשר כינה: הגנות מגדריות קוטביות.
בספר מה גברים רוצים באמת? פנה גולדברג לראשונה ישירות לקהל הנשי. בעקבות הספר נולד גם ספרון בשם סודות של גברים, שהופץ גם ברשתות כלבו כמו וול מארט, וזכה להצלחה גם בקרב נשות מעמד הצווארון הכחול. רבות מהן פנו אליו לאחר מכן במכתבים ובקשות לייעוץ אישי.
ב-1991 גולדברג, פסיכולוג פעיל, פרופסור באוניברסיטה, והורה יחידני, לקח פסק זמן מכתיבה ונסיעות, והתרכז בתפקידו כאב, בניית קליניקה, ומישרת ההוראה באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
בשנים האחרונות גולדברג חזר לכתוב על מנת להתייחס לסוגיות קריטיות במערכות יחסים עכשוויות בין גברים לנשים. בספרו: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה (2007), גולדברג כותב על היבטים רבים של חוויות של גברים עם נשים, ומוסיף סיפורי מקרים לדוגמה, הנחיות מדויקות ועצות.
ספרו האחרון מ-2016, נקרא: להתגבר על פחדים מאינטימיות ומחויבות: תובנות על יחסים - לגברים ולנשים בחייהם. ספר זה מתאר שנים עשר ממדים במערכות יחסים של גברים. כל מימד מכיל תובנות ספציפיות ולאחריו שיחה, הסבר וחלקים עבור נשים וגברים בנפרד.
ביבליוגרפיה

Goldberg, Herb; Bach, George (1974). Creative aggression. Doubleday.
Goldberg, Herb (1976). The hazards of being male: surviving the myth of masculine privilege. Nash Pub.
Goldberg, Herb; Lewis, Robert (1978). Money madne$$: the psychology of saving, spending, loving, and hating money. Morrow.
Goldberg, Herb (1979). The new male: from self-destruction to self-care. Morrow.
Goldberg, Herb (1983). The new male female relationship. Morrow.
Goldberg, Herb (1987). The inner male: overcoming roadblocks to intimacy. New American Library.
Goldberg, Herb (1991). What men really want. Signet.
Goldberg, Herb (2007). What men still don't know about women, relationships, and love. Barricade Books.
Goldberg, Herb (2016) Overcoming Fears of Intimacy and Commitment: Relationship Insights for Men and The Women In Their Lives. Rowman and Littlefield.
הערות שוליים

↑  "Herb Goldberg". Contemporary Authors. Farmington Hills, Mich.: Gale. 2010. ISSN 0360-1536.
↑  Loiederman, Roberto. "What do men want?".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428768605171  PLWABN: 9810536228805606  BnF: cb12663424j (data)  ISNI: 0000 0001 1075 3434  LCCN: n79063760  NKC: xx0078482  NLK: KAC199610298  NTA: 071987428  SUDOC: 07160121X  VIAF: 85816692   WorldCat (עם VIAF): 85816692
הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן

| --- | --- |

 פקולטה למשפטים
 על שם:  יעקב הרצוג 
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־55 שנים) 
 מייסדים:  אהרון אנקר 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°04′01″N 34°50′40″E﻿ / ﻿32.067012790036°N 34.844339411399°E﻿ / 32.067012790036; 34.844339411399
 law.biu.ac.il
  (למפת גוש דן מוגדלת) הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן(למפת גוש דן רגילה) הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן
 
הפקולטה למשפטים על שם יעקב הרצוג היא בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן. הפקולטה נוסדה בשנת 1969 על ידי פרופ' אהרון אנקר, שכיהן גם כדיקן הראשון.
מחקר והוראה

בפקולטה מערך המונה שמונה קליניקות משפטיות העוסקות בחינוך, מחקר, קידום הצעות חקיקה ומתן סיוע משפטי: הקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלויות, הקליניקה לזכויות חברתיות, הקליניקה לסיוע משפטי לנשים בענייני משפחה, הקליניקה לסיוע אזרחי על פי המשפט העברי, הקליניקה ליישוב סכסוכים שיפוטי, הקליניקה לרגולציה סביבתית, הקליניקה לזכויות זקנים וניצולי שואה והקליניקה לקידום שוויון. בנוסף, הפקולטה משתפת פעולה עם קליניקות משפטיות חיצוניות דוגמת פרקליטות המדינה, הסנגוריה הציבורית ומחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
כמו כן, הפקולטה מוציאה לאור שלושה כתבי עת משפטיים: "מחקרי משפט", כתב העת המרכזי של הפקולטה; "תרבות דמוקרטית", העוסק בחקר הדמוקרטיה בישראל; וכן כתב עת בינלאומי: "Journal of Law, Religion and State". בפקולטה פועלים כמה מרכזים משפטיים: מרכז רקמן למען קידום זכויות נשים, המרכז למשפט יהודי ודמוקרטי והמרכז לתקשורת ומשפט המשותף לפקולטה למשפטים ולבית הספר לתקשורת באוניברסיטה. בדירוג שנחאי, המדרג מוסדות מחקר ולימוד על פי חלוקה לנושאים, דורגה הפקולטה בשנת 2020 בקבוצת הדירוג 100–76, ובמקום השני בישראל, אחרי הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית שדורגה במקום ה-33. בפקולטה פועלת ספרייה הכוללת כ-32 אלף כותרים של ספרים, כתבי עת וסדרות. סך כל העותקים בספרייה עומד על כ-61 אלף ומדי שנה נקנים על ידה כ-1,000 ספרים חדשים.
בשנת 2015 הודיעה הפקולטה כי תקיים בשטחה את אירוע שבוע הגאווה בקמפוס, זאת לאחר שהנהלת האוניברסיטה סירבה לאפשר לסטודנטים ולסטודנטיות מקהילת הלהט"ב לקיים אירוע בשטח פומבי ופתוח באוניברסיטה.
סגל אקדמי ובוגרים

בסגל האקדמי של הפקולטה חברים, בין היתר, פרופ' ידידיה שטרן, פרופ' גדעון ספיר, פרופ' מיכל אלברשטיין, פרופ' דוד האן, פרופ' שחר ליפשיץ, פרופ' רות הלפרין-קדרי ופרופ' יובל פלדמן. דיקנית הפקולטה נכון לשנת 2024 היא פרופ' מיכל אלברשטיין.
בוגרי הפקולטה מעדיפים להתמחות במגזר הפרטי: בשנת 2018 התמחו 67% מהסטודנטים בפקולטה במגזר הפרטי, ומתוכם 43% בעשרת המשרדים הגדולים בדירוג המשרדים לפי מדד Dun's100. לעומת זאת, רק 33% מהסטודנטים העדיפו באותה שנה להתמחות במגזר הציבורי, השיעור הנמוך ביותר מבין הפקולטות למשפטים האוניברסיטאיות בישראל. בשנת 2019 עמד שיעור המעבר של בוגרי הפקולטה בבחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין בישראל על 90%. לפקולטה ארגון בוגרים, שמטרתו לעודד שיתופי פעולה בין הבוגרים, לסייע בהשמה וב"נט וורקינג" וכן לתת מענה מקצועי.
רצח רבין

על הפקולטה נמתחה ביקורת, לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, כאשר התברר כי רוצחו יגאל עמיר למד בה בעת ביצוע הרצח. האוניברסיטה הושבתה מפעילות לאחר הרצח במשך יומיים, ובמסגרת זו לא התקיימה פעילות גם בפקולטה למשפטים. פרופ' ידידיה שטרן, שכיהן כדיקן באותה העת, אמר יום לאחר הרצח:
"אני אכנס את התלמידים כדי לנסות ולשוחח על מה שאנחנו, כמשרתי חוק, כאזרחים וכציבור שממנו צמח הרוצח, מה אנחנו יכולים לעשות על מנת לשפר במשהו את הקרע הנורא הזה. בר אילן והפקולטה למשפטים מחנכים לסובלנות והאיש הזה עשה את המעשה הנורא ביותר שאפשר להעלות על הדעת וכאילו מתוכנו... בפקולטה למשפטים יש הרבה דיבורים על שלטון החוק וכשאדם כזה יוצא מהפקולטה למשפטים, זו מכה קשה מאוד לכולנו. אני חושב שאם אכן האיש הזה הוא צמח פרא בציבוריות הדתית, בבר אילן, ובפקולטה שלנו, יש פה שבר נוסף, קרע נוסף בין דתיים וחילוניים, כשמעשיו של מטורף יחיד מוליכים להרחבת הקרע".
עשור לאחר הרצח סיפר שטרן כי האירוע הוביל לקריאות לסגור את הפקולטה ולסירוב לקבל את בוגריה כמתמחים במשרדי עורכי דין.
הערות שוליים

↑  דירוג שנחאי לפי תחומי לימוד, לשנת 2020
↑   אור קשתי, אוניברסיטת בר אילן חזרה בה: תאפשר אירוע גאווה פומבי ביום ראשון, באתר הארץ, 11 ביוני 2015
↑  ברקת שמאי, ‏המירוץ התזזיתי להתמחות: הסטודנטים מבר-אילן ות"א מככבים, באתר גלובס, 3 במאי 2018
↑   ביני אשכנזי, הפיקו לקחים? 54% עברו את הבחינות של לשכת עורכי הדין, באתר TheMarker‏, 14 ביולי 2019
↑  יוסי הטוני, המתנקש: יגאל עמיר, בן 27, סטודנט למשפטים בבר אילן, בוגר ישיבה, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2001
↑  גיא רונן, "חומות הגטו בין החילונים והדתיים הולכות וגבהות", באתר ynet, 9 בנובמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309876005171
אמרי לי כן

| --- | --- |

 בימוי:  קמרון קרואו 
 הופק בידי:  פולי פלאט 
 תסריט:  קמרון קרואו 
 עריכה:  ריצ'רד מרקס 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון קיוזאק ג'ואן קיוזאק ג'רמי פיבן ביבי ניווירת' לילי טיילור איוני סקאי ג'ון מהוני אריק סטולץ 
 מוזיקה:  אן דאדלי 
 צילום:  לאסלו קובאץ' 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 באפריל 1989 
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סיפור התבגרות, סרט נעורים, סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   sayanything
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמרי לי כן (באנגלית: Say Anything...) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1989 שכתב וביים קמרון קרואו. בסרט מככבים ג'ון קיוזאק, איוני סקיי וג'ון מהוני.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 16 מיליון דולרים, גרף בקופות בסך הכל 21.5 מיליון דולרים.
תקציר העלילה

עלילת הסרט, אשר מתרחשת בפרבר של העיר סיאטל, מתמקדת בתלמיד בית הספר התיכון הממוצע לויד דובלר (אותו מגלם ג'ון קיוזאק), שמנסה באופן בלתי סביר ליצור קשר עם התלמידה המצליחה, היפהפייה והחכמה דיאן קורט (אותה מגלמת איוני סקיי). לויד מנסה לכבוש את ליבה של קורט חרף התנגדות אביה המגונן בטרם דיאן תעבור לאנגליה שם היא הולכת ללמוד במכללה יוקרתית.
צוות השחקנים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  ג'ון קיוזאק בתפקיד לויד דובלר  איוני סקיי בתפקיד דיאן קורט  ג'ון מהוני בתפקיד ג'ים קורט  לילי טיילור בתפקיד קורי פלאד  איימי ברוקס בתפקיד D.C.  פמלה אדלון בתפקיד רבקה  ג'ייסון גולד בתפקיד מייק קמרון  לורן דין בתפקיד ג'ו |  פולי פלאט בתפקיד גברת פלאד  ביבי ניווירת' בתפקיד גברת אוונס  ג'רמי פיבן בתפקיד מארק  אריק סטולץ בתפקיד והלר  קים ווקר בתפקיד שילה  צ'ינה פיליפס בתפקיד מימי  גלן ווקר האריס ג'וניור בתפקיד ג'ייסון דובלר  ג'ואן קיוזאק בתפקיד קונסטנס דובלר |  פיליפ בייקר הול בתפקיד הבוס במשרד מס ההכנסה  ריצ'רד פורטנו בתפקיד סוכן מס ההכנסה סטיוארט  ג'ואנה פרנק בתפקיד גברת קרווין  ג'ון הילנר בתפקיד פרקליט בבית המשפט  דן קסטלנטה בתפקיד המורה של דיאן  לויס צ'ילס בתפקיד אמה של דיאן |
פסקול

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | All for Love  | 4:37 |
| 2. | Cult of Personality  | 5:07 |
| 3. | One Big Rush  | 3:25 |
| 4. | You Want It  | 3:43 |
| 5. | Taste the Pain  | 5:04 |
| 6. | In Your Eyes  | 5:23 |
| 7. | Stripped  | 6:41 |
| 8. | Skankin' to the Beat  | 2:49 |
| 9. | Within Your Reach  | 4:26 |
| 10. | Keeping the Dream Alive  | 4:14 |
| 11. | Lloyd Dobler Rap  | 0:33 |
| משך כולל: | משך כולל: | 45:29 |
המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים

| --- | --- |
סמליל המרכז ללימודים אסטרטגיים ובינלאומיים

בניין CSIS ליד כיכר סקוט בוושינגטון די.סי.
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. 
 מייסדים:  David Manker Abshire, ארלי ברק 
 יושב ראש:  תומאס פריצקר
 מנכ"ל:  ג'ון האמר
 עובדים:  354 (נכון ל־2014) 
 תקופת הפעילות:  1962–הווה (כ־62 שנים) 
 www.csis.org
 
המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים (באנגלית: The Center for Strategic and International Studies; בראשי תיבות: CSIS) הוא מכון של צוות חשיבה אמריקאי המבוסס בוושינגטון די. סי., שבארצות הברית. המכון הוקם כ"מרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים" של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1962. המרכז עוסק בלימודי מדיניות ובניתוחים אסטרטגיים בנושאים פוליטיים, כלכליים וביטחוניים ברחבי העולם, תוך התמקדות ספציפית בנושאים הקשורים ליחסים בין-לאומיים, טכנולוגיה, כספים, אנרגיה וגיאו-אסטרטגיה.
הנהלה וצוות

ראש הדירקטוריון הוא תומאס פריצקר, הוא מכהן גם כיו"ר פעיל של חברת Hyatt Hotels, ומכהן גם בדירקטוריון של Royal Cruises Cruises Ltd. סגן שר ההגנה האמריקני לשעבר, ג'ון האמר, מכהן כנשיא ומנכ"ל מאז אפריל 2000.
חבר הנאמנים כולל בכירים רבים לשעבר בממשל, ביניהם הנרי קיסינג'ר, זביגנייב בז'ז'ינסקי, ויליאם כהן, ג'ורג' ארגירוס וברנט סקוקרופט. מועצת המנהלים כוללת גם מנהיגים עסקיים מובילים, כמו גם דמויות בולטות בתחומי הנדל"ן, ההון הפרטי, האקדמיה והתקשורת.
המרכז כולל צוות של כ-220 איש במשרה מלאה ורשת גדולה של חוקרים העוסקים בסוגיות הנוכחיות ביחסים בין-לאומיים. ב-2012 הצוות מנה 63 אנשי צוות, 73 חוקרים ו-80 מתמחים. המרכז עבד גם עם 241 יועצים עמיתים וחברים.
המרכז הרחיב את השפעתו על ניתוח המדיניות הציבורית בהנהגתו של ג'ון האמר. משרד ההגנה, במסגרת חוק ההסמכה של רשות הביטחון לשנת 2012, הזמין את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים לערוך הערכה עצמאית של התערבותה של ארצות הברית באזור אסיה-פסיפיק. כמו כן, בחודש מאי 2009, הודה הנשיא ברק אובמה על עזרתו של המרכז בפיתוח מדיניות הממשל בנוגע ללוחמת סייבר. המרכז השפיע רבות גם על יצירת מדיניות החוץ של הבית הלבן. ראש ה-CIA, ג'ון ברנן התבטא ש"בתוך הקהילה המודיעינית, ידוע המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים כבעל רעיונות חדשניים לחיזוק הביטחון הלאומי שלנו".
בשנת 2002 צירף המרכז את אהוד ברק לצוות המרכז כ"מדינאי מהמעלה הראשונה" (Distinguished Statesman), זאת לאחר שהתברר שלא ניתן לצרפו למועצת המנהלים כי החברות בה מותרת לבעלי אזרחות אמריקאית בלבד. ערב המלחמה בעיראק הכין המרכז בשיתוף מכון בייקר מסמך משותף עבור הממשל האמריקני שבו ניתח ברק את ההשפעות האפשריות של תוצאות המלחמה בעיראק על המצב הגאו-פוליטי במזרח התיכון.
היסטוריה > שנות השישים

המרכז נוסד בשנת 1962 על ידי אדמירל ארלי ברק והשגריר דוד מנקר אבשייר, כחלק מאוניברסיטת ג'ורג'טאון. הוא נפתח רשמית ב-4 בספטמבר, זמן קצר לפני משבר הטילים בקובה. המשרד המקורי היה ממוקם במרחק של בלוק אחד מהקמפוס של האוניברסיטה בבית לבנים קטן ברחוב 1316. חבר הצוות המקצועי הראשון היה ריצ'רד אלן, שמאוחר יותר היה חבר בממשל רייגן.
בכנס שנערך בינואר 1963, קבע המרכז את תוכניתו לסדר היום האינטלקטואלי שלה. בכנס הופיע ספר של אסטרטגיות פוליטיות, צבאיות וכלכליות באורך של יותר מאלף עמודים. הספר קבע מסגרת לדון בביטחון הלאומי והגדרת תחומי ההסכמה וחילוקי דעות במדיניות החוץ של וושינגטון במהלך המלחמה הקרה. הספר התווכח על תפיסה אסטרטגית בענייני העולם והגדיר גם אסכולה של חקר היחסים הבין-לאומיים באותה תקופה. צוות החשיבה של אסכולה זו עשו את דרכם לפסגות המדיניות של ארצות הברית, במיוחד בימי הממשל של ניקסון, פורד ורייגן.
היסטוריה > 1970–1989

עד אמצע שנות ה-70 המאוחרות, חוקרים רבים שעבדו במרכז מצאו את דרכם לתפקידים בכירים בממשלה במחלקת המדינה או במשרד ההגנה. כשהנרי קיסינג'ר פרש מתפקידו כשר החוץ האמריקני ב-1977, אוניברסיטת הרווארד סירבה להציע לו משרה, הוא העדיף ללמד במשרה חלקית בבית הספר של אדמונד ג'ורג'טאון בבית הספר לשירותי חוץ, ולהפוך את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים לבסיס לפעילותו בוושינגטון, על פני הצעות ללמד בייל, פן, קולומביה ואוקספורד. החלטתו של קיסינג'ר להיות מזוהה עם המוסד בוושינגטון משכה לכיוון המרכז תשומת לב ציבורית רבה יותר מאשר כמעט כל אירוע ב-15 השנים האחרונות.
בעקבות מעורבותו של קיסינג'ר, פקידים בכירים אחרים הגיעו למרכז לפחות למשרה חלקית, לדוגמה ג'יימס ר' שלזינגר, ביל ברוק, אדמירל ויליאם קרואו ו-הרולד בראון. כאשר הצטרף זביגנייב בז'ז'ינסקי למרכז ב-1981, לאחר תום כהונתו של קרטר, עסק בנושאים הקשורים לברית המועצות וכלכלת פולין. ההסדרים של פקידי ממשלה בכירים אלו אפשרו להם לכתוב, להרצות ולהתייעץ עם חברות תקשורת ועסקים, והם אלו שגרמו שהמרכז יוכל לשלב קובעי מדיניות ברמה גבוהה כאשר הם עוזבים את הממשלה. בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, הרחיב המרכז את מספר הצוות ואת הפעילות בוושינגטון.
חלק מהפרופסורים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון מתחו ביקורת על אנשי הצוות של המרכז בטענה של מתן הערכות אקדמיות בלתי מדויקות בנושאים של מדיניות חוץ במהלך ראיונות ציבוריים. בעקבות כך הוקמה ועדה מיוחדת שבחנה את שיתוף הפעולה של האוניברסיטה עם המרכז והדו"ח שלה קבע שהמרכז מתמקד יותר בתקשורת מאשר במחקר מדעי והמליץ על הפרדת המרכז באופן רשמי מאוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-17 באוקטובר 1986, הדירקטוריון של האוניברסיטת הצביע על ניתוק כל הקשרים עם המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים.
בעקבות כך ב-29 בדצמבר עבר המרכז למחוז קולומביה, והשיוך הפורמלי בין ג'ורג'טאון למרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים הסתיים ב-1 ביולי 1987.
המרכז הפך לארגון ללא כוונת רווח שמטרתו להגדיל את תרומתו ולהרחיב את תוכניותיו להתמקדות באזורים הבוערים בעולם. פירוק ברית המועצות בשנות השמונים הותירה את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בעמדה ייחודית ככותבת מדיניות החוץ של מעצמת העל היחידה בעולם.
היסטוריה > 1980-הווה

לאחר תום המלחמה הקרה שמו לב ראשי הממשל בוושינגטון כי ארצות הברית אינה מצוידת היטב כפי שהיא צריכה להתחרות בכלכלה הבין-לאומית בתור מעצמת על. השקפה זו גרמה למרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים להקים פרויקט שונה מהנושאים האסטרטגיים והבין-לאומיים בהם היו רגילים לעסוק במרכז עד אז. הרעיון שאמריקה צריכה להתמקד בבעיותיה בבית כדי לחזק את מעמדה מבחוץ התפתחה ב"וועדה לחיזוק אמריקה", בראשותו של הסנאטור סם נאן והסנאטור פיט דומניצ'י.
הוועדה הגיעה למסקנה כי הבית הלבן צריך לארגן מחדש את המשרד הראשי של הנשיא ולהקים את המועצה הלאומית לכלכלה עם יועץ כלכלי לאומי על מודל של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. התמקדות חדשה זו במדיניות הכלכלית הובילה את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים להגדלת התמקדותה במחקר בכלכלה ובנושאים בין-לאומיים הקשורים להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, ארגון הסחר העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית, הבנק העולמי, וכן את הבריאות העולמית ואת ההשפעות הסביבתיות והחברתיות של שינוי האקלים. נושאים אלה התמזגו למשימה של המרכז כדי לייעל את ההתמקדות העיקרית שלה בנושאים ביטחוניים בין-לאומיים.
תוכניות ואירועים

מדי שנה, מארח המרכז יותר מ-400 אירועים מרכזיים הכוללים מעל 18,000 אורחים. בין האורחים של המרכז: מזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון, אשר התייחסה לביטחון השגרירויות בעקבות מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי, ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, נשיא הבנק העולמי, ג'ים יונג קים, שר ההגנה לשעבר, לאון פאנטה, היועץ לביטחון לאומי לשעבר טום דונילון, ויו"ר המטות המשולבים של הגנרל מרטין דמפסי.
הערות שוליים

↑  אמנון ברזילי, מסיבת השחרור של ברק, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259413405171  GND: 1000733-7  ISNI: 0000 0001 2111 1197  LCCN: n86119921  NKC: ko2003167918  Trove: 1199864  VIAF: 143842191   WorldCat (עם VIAF): 143842191
אין שמות על הדלתות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "מאכל תאווה" של נדב לויתן
 בימוי:  נדב לויתן
 הופק בידי:  אורי סבג עינת ביקל
 תסריט:  נדב לויתן
 עריכה:  ענת לוברסקי
 שחקנים ראשיים:  מוסקו אלקלעי דורית לב ארי חוה אלברשטיין דני בסן מאיר סויסה
 מוזיקה:  נחום היימן
 צילום:  ולנטין בלונוגוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1997
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  600 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
אין שמות על הדלתות הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1997 בבימויו של נדב לויתן שגם כתב את התסריט המבוסס על כמה סיפורים מקובץ סיפוריו "מאכל תאווה" מ-1996.
העלילה מתרחשת בקיבוץ ומתארת סיפורים שונים הקשורים לשכול וכאב על רקע החברה המשתנה של הקיבוץ, המעדיפה את השיקולים הכלכליים על פני האנושיים. חבר הקיבוץ עמוס (מיכה סלקטר), מתבונן בכל הדמויות מחלון חדרו ומספר עליהן. הקיבוץ הוא חברה סגורה ומלחיצה וכל אחד מכיר את השני ולכן "אין שמות על הדלתות".
הסרט צולם בקיבוץ יקום ולא זכה להצלחה, אך זכה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע, והיה מועמד לחמישה פרסי אופיר.
המוזיקה נכתבה על ידי נחום היימן. הנעימה לחליל צד "הנסיעה לירושלים" מושמעת שנים רבות בפתיחת שידורי הבוקר של רשת ב'.
פרסים

הסרט הוצג בפסטיבל ברלין והיה מועמד לחמישה פרסי אופיר – התסריט – נדב לויתן; השחקן הראשי – מוסקו אלקלעי; שחקנית המשנה – דורית לב ארי; שחקן המשנה – אבי פניני; המוזיקה המקורית – נחום היימן.
תקציר העלילה

קובה (מוסקו אלקלעי) הוא אלמן קשיש וחולה המטפל לבדו בבנו המפגר ישראל (אבי פניני) שהגיע לגיל ארבעים והקיבוץ לוחץ עליו להעבירו למוסד "מבחינה כלכלית" אך הוא מסרב. קובה מטפל בו כבילד קטן, סוחב אותו על כתפיו, רוחץ ומאכיל אותו. הוא ישן על ספה ובקשתו למיטה נוספת נדחית.
איה (דורית לב ארי) היא אחות הקיבוץ ומנסה לעזור לקובה אך ללא תועלת. היא לוקחת את קובה וישראל לבית חולים איתנים אך ישראל מתנגד להיכנס והם חוזרים לקיבוץ. קובה לוקה באירוע מוחי אך מתעקש להמשיך ולטפל בישראל למרות לחצו של מזכיר הקיבוץ אלי (שלמה תרשיש) וחברי הקיבוץ להעבירו למוסד.
מורדי (דני בסן) ושמחה (מאיר סויסה) הם חברי קיבוץ רווקים כבני ארבעים שהגיעו אליו כילדי חוץ ממשפחות הרוסות ודרכיהם לא נפרדו מאז. כאשר שמחה מודיע למורדי שיש לו חברה מפינלנד בשם ססקיה (הלנה וולפרט) עימה הוא רוצה להקים משפחה נפתח סדק ביחסיהם. מורדי מתחיל להסתגר, לא מגיע לליל הסדר בקיבוץ ולבסוף מתאבד מנפילה ממגדל המים.
עדינה (חוה אלברשטיין) היא אם שכולה שבנה אריאל נהרג בשרותו הצבאי. אריאל היה צייר ועדינה בעזרת בן זוגה יוסף (נדב לויתן) מחליטים להפוך את צריף מגוריו לגלריה עם ציוריו לזכרו למרות התנגדות חברי המשק הרוצים להפוך את הצריף לצימר לתיירות. היא מסדרת את הציורים, קוראת למקום "בית אריאל" ומחכה לחברי הקיבוץ שייכנסו אבל אף אחד לא נכנס וכעבור מספר ימים היא נכנעת. הם אוספים את הציורים ומפנים את הצריף.
איה היא חברתו של עמוס (מיכה סלקטר), בעבר הייתה חברתו של נועם שנהרג. עוזי (אסי דיין), אביו של נועם, בא לבקר אותה והיא מתרשמת מהדמיון שלו לנועם.
איה מגיעה לדירתו של קובה ומוצאת אותו מת. ישראל לא מבין את העניין והיא מוציאה אותו לטיול בכיסא גלגלים. אלי מפנה את חדרו של אריאל ומביא את המיטה לביתו של קובה ששוכב מת בחדרו. כאשר אין מענה לדפיקות בדלת הוא מניח שקובה ישן, מניח את המיטה בחוץ והולך.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
מוסקו אלקלעי: קובה
אבי פניני: ישראל
דורית לב ארי: איה
דני בסן: מורדי
מאיר סויסה: שמחה
שלמה תרשיש: אלי, מזכיר הקיבוץ
חוה אלברשטיין: עדינה
נדב לויתן: יוסף
אסי דיין: עוזי
מיכה סלקטר: עמוס
הלנה וולפרט: ססקיה
גיום דופיטרן

| --- | --- |

דיוקן ליתוגרפי מאת פרנסואה-סראפן דלפש
 לידה:  3 באוקטובר 1777 פייר-בופייר, צרפת 
 פטירה:  8 בפברואר 1835 (בגיל 57) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  אנטומיה, כירורגיה 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  Collège de la Marche  סורבון 
 מנחה לדוקטורט:  Alexis Boulet Boyer 
 מוסדות:  סורבון 
 תלמידי דוקטורט:  הרמן לברט, רנה לאנק, Jean-Nicolas Comhaire 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד  ברון 
 
ברון גיום דיפיטרן (בצרפתית: Guillaume Dupuytren;‏ 6 באוקטובר 1777, פייר-בופייר, אוט ויין – 8 בפברואר 1835, פריז) היה אנטומיסט וכירורג צבאי צרפתי. שמו הונצח בשמן של כמה תופעות פתולוגיות, ביניהן כוויצת כף היד על שם דופיטרן, אותה תיאר בשנת 1831 וסוג של שבר של הקרסול.
שימש ככירורג אישי של המלכים לואי השמונה עשר, שארל העשירי ולואי פיליפ.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

גיום דופיטרן נולד בשנת 1777 בכפר פייר בופייר במחוז ויין עילית, בחבל לימוזן של פעם, כ-20 ק"מ דרומית מן העיר לימוז', בדרך לטולוז. הוא גדל במשפחתו של עורך דין דל אמצעים בשם ז'אן-בטיסט דופיטרן, שעבד בעיר בורדו, ושל אשתו, מרי-מדלן לבית פור.
כמה מאבותיו היו כירורגים ביישוב הולדתו.
ילדותו של דופיטרן לא הייתה קלה. בגיל שלוש, יש אומרים, אף נחטף על ידי אשה אלמונית, שנמלטה איתו בעגלת הדואר. אביו דהר אחריה והצליח להחזירו הביתה.
דופיטרן למד תחילה במכללה (קולז') בעיירה מניאק-לאוואל. בשנת 1789, בגיל 12, בנדיבותו של קצין פרשים, מכר של המשפחה, המשיך את לימודיו במכללת "קולז' דה לה מארש" ברחוב סנט ז'נבייב בפריז. בעקבות סגירת המכללה בשנת 1793 על ידי המהפכנים, ברוח הזמן ובהשפעת הקריאות "המולדת בסכנה!", ביקש להתגייס לצבא. אולם אביו עמד על כך שילמד מקצוע חופשי כמוהו וכמו הסב שהיה כירורג, ורשם אותו כסטאז'ר בבית הספר לרפואה ולכירורגיה שליד בית החולים סנט אלקסיס בלימוז'. הוא לא נשאר שם הרבה זמן ובגיל 16 נסע לפריז כדי להמשיך בלימודיו באוניברסיטה. התחנך בבתי החולים שאריטה וסלפטרייר ועל ספסלי ה"אקול דה סאנטה",
בעת לימודיו חי דופיטרן חיי עוני, האגדה מספרת שבהיעדר נרות לתאורה בחדרו, נעזר בהדלקת פיסות שומן שהיה מוציא מהגופות שניתח.
ב"שאריטה" היה דופיטרן תלמידו של אלקסיס בואייה (1833-1757), כירורג שהיה כמוהו יליד חבל לימוזן, מהעיירה איזרש. מורה אחר שהשפיע עליו היה מנהל בית הספר לרפואה, מישל-אוגיסטן טורה (1810-1749) שפעל ב"אוטל דה דייה" .
באותה תקופה בתי הספר לרפואה הישנים נסגרו על ידי המהפכנים שראו בהם דוגמה לניוון המדע תחת "המשטר הישן" המלוכני. במקומם עודדו נציגי המהפכה את ענף הכירורגיה שתפס תאוצה והגיע באותם הימים להישגים מרשימים יותר מאשר הרפואה הפנימית.
בגיל 18 התמנה דופיטרן לעוזר נתיחות אנטומיה (prosector) ב"אקול דה סאנטה", תפקיד שלא סיפק לו אמצעי פרנסה סבירים, אולם הקנה לו ידע וניסיון רב בתחומי האנטומיה, הפיזיולוגיה והכימיה.
ב"סלפטרייר" הטיל עליו ז'אן-ניקולה קורביזר את האחראיות על הנתיחות. כשרצו לגייסו לצבא, בגלל תפקידו החיוני, קיבל דופיטרן פטור לפי בקשה מפורשת של בית הספר לרפואה.
בשנת 1797 סיים את לימודיו באוניברסיטה והתערה בקהילת הרופאים בפריז.
בגיל 24 עלה למעמד מדריך ללימודי אנטומיה וכתב מונוגרפיה על האנטומיה הפתולוגית על בסיס ניסיונו בנתיחות.