stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתודיזם
היסטוריה > משלחות לאמריקה

בשנים המאוחרות של שנות השישים של המאה ה-18 היגרו שני מטיפים לא מקצוענים לאמריקה וייסדו שם קהילות. פיליפ אמבורי החל את עבודתו בניו יורק, זמן קצר לאחר מכן החל סרן וואב מהצבא הבריטי לסייע לו. הוא הקים קהילה בפילדלפיה ונסע לאורך החוף המזרחי במאמציו להקים קהילות נוספות. עד 1770 הגיעו שני מיסיונרים מתודיסטים, ריצ'רד בורדמן וג'וזף פילמור, מהקהילה המתודיסטית בבריטניה. זמן קצר לאחר מכן הגיע גם פרנסיס אסבורי. אסבורי שינה מחדש את שיטות הפולחן בצפון אמריקה, על פי השיטה של וסלי. תקופת שינוי זו אופיינה במתחים פנימיים. המיסיונרים הדיחו את מרבית המטיפים המקומיים והרגיזו מטיפים לא מקצועיים רבים. לאור מלחמת העצמאות האמריקנית וקריאה מוסלי, עזבו כל המסיונרים את אמריקה. עד 1778 הצטמצמו המאמצים המתודיסטים לקהילה אחת בלבד בצפון אמריקה: אסבורי סירב לעזוב, ונשאר בדלאוור במהלך התקופה.
רוברט סטואוברידג' החל בהפצת המתודיזם במרילנד באותה תקופה שבה החל אמבורי את עבודתו בניו יורק. הם לא שיתפו פעולה מאחר שלא ידעו האחד על קיומו של השני. סטואוברידג' הסמיך את עצמו לכמורה וארגן קהילה. הוא חינך עוזרים משפיעים רבים, שהפכו במרוצת הזמן למנהיגים הראשונים של המתודיזם האמריקאי. קהילתו גדלה בכמות חבריה ובשטחה. המיסיונרים הבריטים גילו את קהילתו של סטואוברידג' וסיפחוה לקהילה האמריקאית שבה עבדו. אולם, המטיפים המקומיים המשיכו לעבוד לצד המיסיונרים. בנוסף, הם המשיכו בגיוס מטיפים מקומיים חדשים. המתודיזם בדרום לא היה תלוי במיסיונרים, כמו הקהילות בצפון ארצות הברית.
עד לאותו זמן לא הוסמך לכמורה אף מיסיונר או מטיף אמריקאי למעט סטואוברידג'. לפיכך קיבלו חברי הקהילה המתודיסטית את לחם הקודש (אותו יכול לתת רק כומר מוסמך) מכמרים של כנסיות אחרות. מרבית הכמרים האנגליקנים נמלטו לאנגליה, לניו יורק או לקנדה במהלך מלחמת העצמאות. אי לכך, קבוצה של מטיפים מקומיים הסמיכה את עצמה. מעשה זה גרם לפילוג בין סיעתו של אסבורי לבין המתודיסטים בדרום. אסבורי שכנע את המטיפים הדרומיים לחכות לתגובתו של וסלי למשבר הפולחני; תשובה זו הגיעה ב-1784, כאשר וסלי שלח את הכומר תומאס קוק לאמריקה כדי שיקים כנסייה אמריקנית מתודיסטית נפרדת. המטיפים המקומיים נפגשו יחדיו בסוף דצמבר. תומאס קוק ציווה להסמיך את אסבורי למפקחה הכללי של הכנסייה החדשה, אולם אסבורי פנה לנאספים וקבע כי לא יקבל את המשרה אלא אם כן המטיפים יערכו הצבעה על כך; המטיפים בחרו באסבורי. מרגע זה ואילך נערכה הצבעה בוועידה על מינוי של מפקח כללי בעתיד. מאוחר יותר שכנע תומאס קוק את הנאספים למנות אותו ואת אסבורי למעמד של בישופים, והתואר הוסף לתפקידו של המפקח הכללי. צעד זה גרם למחלוקת רבה: וסלי לא אישר את התואר.
עד הוועידה הכללית של הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית ב-1792 התפרצה המחלוקת לגבי סמכותם של הבישופים. בסופו של דבר תמכו הנציגים מהקהילות השונות בבישוף אסבורי, אולם "המתודיסטים הפשוטים" ו"המתודיסטים הרפובליקנים" פרשו מהכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18. שתי הקהילות פעלו בדרום, ופרישתן היוותה מבשר לוויכוחים העתידיים אודות הבישופות עם רפורמיסטים מאוחרים יותר. למרות כל זאת נותר אסבורי הבישוף המוביל בתחילת המתודיזם האמריקני, והוא לא חלק את סמכות המינוי שלו עד שהבישוף מק'קנדי נבחר ב-1808. גישתו הכוחנית של תומאס קוק ניכרה מטיפים אמריקנים רבים. הוא הפך במהרה לבישוף מיסיונרי, ללא השפעה רבה באמריקה.
המתודיזם במדינות השונות > מתודיזם בבריטניה

במתודיזם הבריטי לא קיימים בישופים, אם כי העניין נשקל כיום מחדש. לצד זאת מאופיין המתודיזם הבריטי בארגון מרכזי חזק – הקונקשן (Connexion) המחולק למחוזות, שבראשם עומדים יושבי ראש (שיכולים להיות גבר או אישה). לעיתים קרובות תואמים מחוזות מתודיסטיים (מבחינה גאוגרפית) את מחוזות הבישוף ("בישופויות") של הכנסייה האנגליקנית. המחוזות מחולקים לנפות (מחוזות משנה), וכל נפה מנוהלת על ידי כינוס רבעוני, ומנהיגה הוא ה"הכומר המפקח הכללי". ברוב הנפות ישנם פחות כמרים מכנסיות, ומרבית הטקסים מבוצעים על ידי כמרים מקומיים, שאינם מוסמכים, או כמרים בדימוס. המפקח הכללי והכמרים נעזרים בניהול הנפה בכמרים לא מקצועיים, ויחדיו הם מרכיבים את הקבוצה המנהיגה את הנפה.
פילוגים בכנסייה המתודיסטית המקורית הובילו ליצירת מספר קהילות נפרדות, הטוענות כי הן מתודיסטיות. הגדולות שבהן הן כנסיית "המתודיסטים הפשוטים" ו"הנוצרים התנ"כיים". כדי להבדיל את עצמה החלה הכנסייה המתודיסטית המקורית לכנות את העצמה "הכנסייה המתודיסטית של וסלי". שלושת הזרמים העיקריים במתודיזם הבריטי התאחדו ב-1932 והקימו את הכנסייה המתודיסטית של בריטניה.
במהלך שנות השישים ביצעה הכנסייה המתודיסטית מספר מחוות כלפי הכנסייה האנגליקנית כדי להביא לאיחודן. באופן רשמי דחתה הכנסייה האנגליקנית את האיחוד ב-1972 אולם הדו-שיח לגבי שיתוף פעולה בין הכנסיות נמשך, והוביל לחתימת ברית בין שתי הכנסיות ב-2003. בשנות ה-70 החלה הכנסייה המתודיסטית במספר "פרויקטים כלל נוצריים", בשיתוף עם הכנסייה האנגליקנית והכנסייה הרפורמית המאוחדת. הפרויקט כולל חלוקת כנסיות, בתי ספר ולעיתים גם כמרים בין שלוש הכנסיות.
המתודיזם, באופן מסורתי, פופולרי בוויילס ובקורנוול, אזורים הידועים בחוסר קונפורמיזם, וחוסר אמונם בכנסייה האנגליקנית. המועצה המתודיסטית מסייעת בניהולם של מספר בתי ספר בבריטניה, שבהם שמים דגש על השכלה כוללת, וערכים נוצריים.
המתודיזם במדינות השונות > מדינות אחרות

כיום חברים בקהילה המתודיסטית כ-75 מיליון איש ברחבי העולם, אך מספר החברים יורד בקביעות, לאור נטייתם של אנשים רבים בצפון אמריקה לאמץ כנסיות שמרניות יותר מבחינה תאולוגית.
באוסטרליה – הכנסייה המתודיסטית התאחדה עם "הכנסייה הפרסביטריאנית של אוסטרליה" ו"איחוד הקהילות של אוסטרליה" ב-1977, וכך הפכו כולן ל"הכנסייה המאחדת". "הכנסייה המתודיסטית של וסלי באוסטרליה", ממשיכה לתפקד באופן עצמאי, וכך גם מספר קהילות מתודיסטיות נוספות. חלק מקהילות אלו הוקמו או הושפעו ממהגרים מטונגה.
בקנדה החלו מספר "רוכבי הנפות" מתודיסטים אפיסקופליים ממדינת ניו יורק להגיע לאזור קינגסטון, המצוי על החוף הצפוני-מזרחי של הנהר אונטריו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18. הקהילות בצפונה ובדרומה של קנדה היו שייכות לוועדה המתודיסטית-אפיסקופלית של ניו יורק עד 1810, שבה הן הקימו ועדה משלהן. התפשטות המתודיזם בקנדה הופרעה מאוד במלחמת 1812 (בין ארצות הברית לבריטניה, שנערכה בחלקה בשטחה העתידי של קנדה), אך עם סיום המלחמה חזרו הקהילות המתודיסטיות לגדול. בשנת 1817 הגיעו לקנדה בריטים שהאמינו בתורתו של וסלי, אך ב-1820 הוסכם עם המתודיסטים האפיסקופלים כי הבריטים ימקדו את פעילותם באזור הצפוני של קנדה (כיום אזור קוויבק), בעוד שהאמריקנים יגבילו עצמם לאזור הדרומי יותר (כיום אזור אונטריו). ב-1828 אפשרה הוועידה הכללית של המתודיסטים בארצות הברית למתודיסטים מהאזור הדרומי (קנדה התחתונה) להקים ועדה נפרדת משלהם. ב-1833 התאחדה הוועידה הקנדית עם הבריטים של וסלי, וכך הוקמה "הכנסייה המתודיסטית של וסלי בקנדה". "הכנסייה המתודיסטית של קנדה", שהוקמה ב-1884, בידי מספר קהילות מתודיסטיות ראשונות בקנדה, התאחדה ב-1925 עם הכנסייה הפרסבטריאנית (שהיוותה עד אז את הקהילה הפרוטסטנטית הגדולה ביותר בקנדה), עם "איחוד הכנסיות" ממערב קנדה, ועם "הכנסייה האמריקאית הפרסביטריאנית" ממונטריאול, והקימו את "הכנסייה המאוחדת של קנדה". ב-1986 הצטרפו גם "האחים האוונגליסטים המאוחדים" הקנדיים לכנסייה המאוחדת, לאור כניסתם של "האחים האוונגליסטים המאוחדים" בארצות הברית לאיחוד המתודיסטי האמריקאי.
ישנן מספר קהילות מתודיסטיות קטנות במספר רב של מדינות באירופה. הגדולה שבהן היא זו שבגרמניה. מרביתן קשורות לקהילות בארצות הברית ולא לאלו מבריטניה.
הכנסייה המתודיסטית בדרום-קוריאה גדולה מאוד. ישנן כנסיות קוריאניות רבות בצפון אמריקה (אשר לא כולן נקראות מתודיסטיות, חלקן עם מסורת וסליאנית / מתודיסטית), לשירותם של המהגרים הקוריאנים ליבשת.
חלק גדול מהאוכלוסייה הפולינזית בפיג'י הם מתודיסטים. בפיג'י ישנו האחוז הגבוה ביותר של מתודיסטים בעולם (36.2%).
מיסיונרים מבריטניה, מצפון אמריקה ומאוסטרליה הקימו כנסיות מתודיסטיות במדינות שהיו בעבר באימפריה הבריטית (כגון ניגריה, דרום אפריקה ומוזמביק). הכנסיות במדינות אלו הן עצמאיות כיום, ולעיתים אף גדולות וחזקות יותר מכנסיות האם שסייעו בהקמתן. מלבד כנסיות הקימו המיסיונרים לעיתים קרובות בתי ספר לשירות האוכלוסייה המקומית. דוגמאות לכך: בית הספר המתודיסטי לבנים בקואלה לומפור, מלזיה, רשת בתי הספר הסינו-אנגליים ובתי ספר מתודיסטיים לבנות בסינגפור.
כמעט כל הכנסיות המתודיסטיות חברות בגוף המייעץ "הוועדה המתודיסטית העולמית". מטה הארגון מצוי בצפון קרוליינה שבארצות הברית.
הערות שוליים

↑  הכנסייה המתודיסטית המאוחדת תומכת במנהג (ראו כאן) אך כנסיית וסלי העולמית, למשל, דוחה את המנהג.
↑  הכנסייה שוללת את הראיה הקתולית כי מתרחשת טרנסובסטנציאציה, והמאמינים אכן שותים את דמו של ישו ואוכלים את גופו. ראו באתר הכנסייה המתודיסטית המאוחדת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529209505171  BnF: cb11979130p (data)  LCCN: sh85084392  NDL: 00567619  NKC: ph122783 
הכנסייה המתודיסטית המזרחית בכיכר דונגל, בלפסט
ג'ון וסלי, 1788
הכנסייה באוקספורד, שבה למדו האחים וסלי
סמליל הכנסייה המתודיסטית בבריטניה
סמלה של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת בארצות הברית, הצלב מסמל את ישו, והלהבה מייצגת את רוח הקודש, מהשילוש הקדוש
נזאז

צילום דוגמה משפילד
נזאז היא שכבה חרסיתית המצטברת בעומק של 1.5 - 2 מטר בקרקעות חוליות בעיקר באזור מישור החוף. הצטברות החרסית נגרמת בעקבות השקיה של שטחים חקלאיים במשך תקופה ארוכה (חקלאות אינטנסיבית) בשיפולי ההר וסחיפה של החרסית לאזור מישורי. גרגרי החרסית עשירים בתחמוצות ברזל ולאחר השקיעה במישור נוצרת שיכבה אטימה למים מתחת לפני האדמה.
שכבת הנזאז גורמת שלוליות בשטחים החקלאיים, לבעיות ניקוז ולשלוליות חורף.
טיסה 932 של סאות'רן איירווייז

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתאונה, כשנה לפני התקרית
 תאריך:  14 בנובמבר 1970
 מיקום:  שדה ליד הנטינגטון, וירג'יניה המערבית, ארצות הברית
 גורם:  טיסה נשלטת לתוך הקרקע
 קואורדינטות:  38°22′27″N 82°34′42″W﻿ / ﻿38.37416667°N 82.57833333°W﻿ / 38.37416667; -82.57833333
 הרוגים:  75
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  DC-9
 מספר זנב:  N97S
 מוצא:  קינסטון, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית
 יעד:  האנינגטון, וירג'יניה המערבית, ארצות הברית
 מפעיל:  סאות'רן איירווייז
 נוסעים:  71
 אנשי צוות:  5
 he
 
טיסה 932 של סאות'רן איירווייז הייתה טיסת שכר של חברת סאות'רן איירווייז, במטוס מסוג DC-9 שיצא משדה סטולינגס הנמצא בקינסטון, קרוליינה הצפונית אל שדה פרגוסון בסרדו, וירג'יניה המערבית. בשעה 19:35 ב-14 בנובמבר 1970, התרסק המטוס לתוך גבעה לא רחוק משדה התעופה. בהתרסקות נהרגו כל 75 הנוסעים. מטוס זה הטיס 37 מחברי קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מרשל, שמונה מאמנים, 25 ספונסרים של הקבוצה, ארבעה אנשי צוות (כולל הטייסים) ונציג חברת התעופה.
הקבוצה הייתה בדרכה הביתה לאחר הפסד 17-14 במשחק נגד קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מזרח קרוליינה.
רקע

המטוס בטיסה 932 היה מסוג DC-9-31 (מספר זנב N97S), בעל שני מנועי סילון ו-95 מקומות ישיבה.
בתקופה זו, קבוצות הספורט של אוניברסיטת מרשל הגיעו להתמודדויות ומשחקים באמצעות טיסה במקרים נדירים בלבד, מכיוון שרוב משחקי החוץ היו במרחק נסיעה מקמפוס האוניברסיטה. מנהלי הקבוצה אף תכננו במקור לבטל את הטיסה, אבל ביטלו את ההחלטה, והעלו את חברי הקבוצה על הטיסה לאחר המשחק. טיסה זו הייתה הטיסה הראשונה שלקחה קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מרשל.
האירועים שהובילו להתרסקות

טיסה 932 המריאה בזמן ונמשכה עד להנטינגטון ללא תקלות כל שהן. בשעה 19:32 נוצר קשר בין פקחי המגדל בהנטינגטון לטייסים עם ההוראה להנמיך לגובה של 5,000 רגל. הפקח הזהיר את הטייסים שיש בחוץ גשם וערפל שיקשו על הנחיתה, אך לא הופכים אותה לבלתי אפשרית. בשעה 19:34, דיווחו הטייסים לפקח שחלפו את נקודת הכניסה לשטח השדה והם מיוצבים על נתיב המסלול. הפקח נתן להם הרשאה לנחות.
ההתרסקות

המטוס היה בשלב הגישה הסופית (פיינל) למסלול בהנטינגטון, כשהוא התנגש בצמרות העצים על גבעה בגובה 5,543 רגל (1690 מ') מערבית למסלול מספר 12. כתוצאה מהפגיעה, המטוס עלה בלהבות וחרך שטח אדמה כ-30 מטר לרוחב ו-85 מטר לאורך. שרידיהם של שישה מנוסעי המטוס התגלו בין הריסותיו ולא זוהו מעולם. השישה, שהיו שחקני הקבוצה, נקברו בקבר אחים בבית הקברות של הנטינגטון, ומעל ששת הקברים הושמה מצבה אחת המציינת את שמות כולם.
תוצאות ההתרסקות

הוועדה הלאומית לבטיחות בתחבורה חקרה את התאונה, ומסקנתה הסופית שפורסמה ב-14 באפריל 1972, קבעה שהתאונה נגרמה כתוצאה מהנמכה מוקדמת מדי, מעבר לגובה הנמוך המינימלי שנדרש, תוך תנאי מזג אוויר עוינים וללא קשר עין עם המסלול. הם אף קבעו ששתי הסיבות ההגיוניות ביותר להנמכה הקיצונית הן שימוש לא נכון במכשור תא הטייס או תקלה בתצוגת הגובה האמיתי במכשירי הטיסה. מקור בוועדה אף מסר כי לדעתו, מים שחדרו אל מד הגובה של המטוס שיבשו את יכולת קריאת הגובה הנכון שלו, וכך בלבל את הטייסים, שלא נחתו או המריאו מעולם בשדה זה לפני כן, להאמין שהם גבוהים יותר ממה שהיו באמת.
הוועדה פרסמה שלוש המלצות כתוצאה מהתאונה הנוגעות למכשור התצוגה במטוסים, ניטור נכון של מכ"מי קרקע, ומעקב ופיקוח על תפעול טיסות.
ב-15 בנובמבר 1970, נערך טקס אזכרה באצטדיון הביתי של אוניברסיטת מרשל. הלימודים באוניברסיטה, כמו מספר אירועים והופעות, בוטלו, ומשרדים ממשלתיים שבתו.
הלוויה המונית של חברי הקבוצה ושאר נוסעי המטוס נערכה בבית הקברות של האנינגטון, חלקם אחד ליד השני.
התרסקות טיסה 932 כמעט הובילה לסגירת קבוצת הפוטבול של האוניברסיטה. NCAA נתנה רשות מיוחדת לאוניברסיטה לשתף במשחקי הקבוצה תלמידי שנה ראשונה (בשנים 1968-1972 חל איסור על שחקני שנה ראשונה ליטול חלק במשחקים עצמם). לאחר שנמצא מאמן חדש לקבוצה החדשה, ג'ק לינגל, החלו חמשת שחקני הקבוצה הוותיקים (שנשארו בבית בעקבות פציעות וכך שרדו את התאונה), המאמן החדש, ומאמן הרסיברים (רד דוסון, היחיד מצוות אימון הקבוצה שנסע חזרה להאנינגטון במקום לטוס) לשכנע את נשיא האוניברסיטה, דונלד דדמן, שיש מקום ואמביציה להקמת קבוצת הפוטבול מחדש. הקבוצה החדשה הורכבה משחקני שנה ראשונה, שרבים מהם אף נלקחו מענפי ספורט אחרים אף שלא נגעו בפוטבול מעולם. הקבוצה הצעירה ניצחה רק שני משחקים בעונת 1971, אבל הצילה את קיום הפוטבול באוניברסיטת מרשל. ג'ק לינגל פרש מאימון הקבוצה כאגדה בשנת 1974, כשהוא משאיר מאחוריו רקורד של 9-33 עם הקבוצה.
מצפה שדרות

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  נקודת תצפית  אנדרטה
 כתובת:  רח' משה רבנו
 מיקום:  שדרות
 מדינה:  ישראל
 נגישות:  אין
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  30 בינואר 2022
 אדריכל:  יעקב כהן  סיגל בן שמואל
 מידות
 גובה מעל פני הים:  110 מטר
מצפה שדרות הוא מצפה הנמצא על גבעה הצמודה לשכונת "האחוזה" בקצה הצפון מערבי של שדרות, מעל כביש 34. הגבעה עליה נמצא המצפה מגיעה לגובה 110 מטר מעל גובה פני הים הייתה ידועה שנים בשם "גבעת קובי", ובשל קו הראיה ממנה אל רצועת עזה הופכת מבוקשת מאוד כנקודת דיווח של עיתונאים וסקרנים בתקופות של עימותים במסגרת סכסוך ישראל – רצועת עזה. במצפה נמצאת "אנדרטת הארבעה".
התצפית מהגבעה מאפשרת לראות לכיוון מערב מהעיר עזה בדרום ועד אשדוד בצפון, מצפון את גבעות הכורכר של גברעם, בצפון מזרח את העיר קריית גת והרי יהודה, ממזרח ומדרום את שכונות העיר שדרות.
היסטוריה

"גבעת קובי" כונתה כך על שם קובי הרוש, הרבש"ץ של שדרות בשנים 2001–2022, אשר בטרם הותקנה בשדרות מערכת התרעה צבע אדום ב-2004, היה עולה עליה על מנת להתריע מפני שיגורי רקטות מרצועת עזה לישראל. במשך שנים שימשה הגבעה כעמדת שידורי חדשות בעיתות הסלמה. בשנת 2017 החלו עיריית שדרות, משרד התיירות ומשרד הבינוי והשיכון להכשיר את הגבעה כמצפה בנוי, הכולל משקפת (בתשלום), לוחות מתכת הכוללים הסברים על התצפית וכן הסבר קולי, ופרגולות מעל מקומות ישיבה לכ-30 איש. המצפה נחנך ב-30 בינואר 2022.
האנדרטה

"אנדרטת הארבעה" הנמצאת במצפה מנציחה את ארבעת חיילי צה"ל - סא"ל דולב קידר, סג"ם יובל היימן, רס"ב קסהון (דני) ביינסאין ורס"ל נדב גולדמכר, שנהרגו בקרב מול מחבלים ב-21 ביולי 2014.
האנדרטה, שנמצאת מרחק 700 מטרים מפתח המנהרה ממנה הגיחו המחבלים, היא מיצג בנוי מבטון ופלדה. האנדרטה בנויה ממשטח בטון גלי המחולק למקטעים, ועליו מוטבעות עקבות צמיגים של ג'יפ. שולי משטח הבטון מוגבהים מעט, ועליהם רשום תיאור הקרב. על המשטח מוצב פסל פלדה המעוצב כשתי דלתות של ג'יפ ממוגן, עליהן רשומים שמות הנופלים. הדלתות מוצבות פתוחות מעט, כך שמבט מבעד לחריץ שנוצר ביניהן מכוון בדיוק לשטח בו התרחש הקרב.
את האנדרטה תכננו האדריכלים יעקב כהן וסיגל בן שמואל.
הערות שוליים

↑  מילן מועלם, שדרות אומרת תודה לרבש"ץ קובי, באתר הזירה, ‏3 באוקטובר 2022
↑  אסף לבנון, הפיכת שדרות למוקד תיירותי היא צעד מתבקש, באתר TheMarker‏, 28 באפריל 2021  פרסומי
↑  מצפה שדרות, באתר תיירות שדרות
↑  "מצפה שדרות": עיריית שדרות בונה גבעת תצפית לזכר חללי צה"ל, באתר "רשויות", 15 ביולי 2020
↑  מצפה שדרות, באתר מסבירן
↑  ״אנדרטת הארבעה״ נחנכה בשדרות: לזכר חיילי צה"ל שנפלו בצוק איתן, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 30 בינואר 2022
↑  ניר דבורי, כוחות צה"ל חיסלו מחבלים שחדרו לשטח ישראל, באתר ערוץ 2, 21 ביולי 2014
תיעוד: הדקות שאחרי הקרב בניר עם, באתר ישראל היום, 29 ביולי 2014
↑  Gil, אנדרטת הארבעה - מצפה שדרות - גבעת קובי, באתר בא לי לטייל, ‏30 במאי 2022
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מצפה שדרות".
קטע (מתמטיקה)

.
בגאומטריה, קטע הוא קבוצת כל הנקודות על ישר אשר נמצאות בין שתי נקודות שונות; נקודות אלו נקראת קצות הקטע או נקודות הקצה של הקטע. כאשר הקטע מכיל את שתי נקודות הקצה שלו הוא נקרא קטע סגור, וכאשר אינו מכיל אותן הוא נקרא קטע פתוח. אם הוא מכיל בדיוק נקודת קצה אחת הוא נקרא קטע סגור למחצה, או פתוח למחצה.
במובן כללי יותר, גם הקבוצה הריקה, נקודה בודדת, קרן וישר הם קטעים.
במקרה שהמרחב הוא הישר הממשי אפשר לתאר קטע כקבוצה המכילה כל מספר ממשי בין שני מספרים נתונים, ואפשר שגם את אחד הקצוות או את שניהם. כמו כן ייתכן שבאחד הצדדים או בשניהם אין קצה. לדוגמה, הקטע שמסומן  \left(10,20\right) מכיל את כל המספרים הממשיים בין 10 ל-20, לא כולל 10 ו-20. אולם הקטע  \left[10,20\right] מכיל כל מספר בין 10 ל-20, וגם את המספרים 10 ו-20. לעיתים מסמנים קצה פתוח של קטע בסוגר מרובע הפוך, במקום בסוגר עגול, כדי למנוע בלבול עם סימונים אחרים כגון זוג סדור  (a,b)\in A\times B. כך למשל, הקטע הפתוח בין 10 ל-20 יסומן  ]10,20[\ \equiv (10,20).
בהכללה, קטע הוא תת קבוצה  \,S של קבוצה עם יחס סדר מלא  \,T, המקיימת שלכל  x,y\in S ו- z\in T, אם  \,x<z<y אזי  z\in S. במקרה של יחס הסדר על הממשיים ההגדרה שקולה להגדרה הרגילה של קטע.
קטעים ממשיים

מקרה פרטי חשוב הוא כאשר  T=\mathbb {R} , קבוצת המספרים הממשיים.
קטעים (בהגדרה המוכללת) ב- \mathbb {R}  נחלקים לאחד עשר הסוגים הבאים (כש- \,a ו- \,b הם מספרים ממשיים,  \,a\leq b):
(a,b)=\left\{x|a<x<b\right\} (נקרא "קטע פתוח")
[a,b]=\left\{x|a\leq x\leq b\right\} (נקרא "קטע סגור")
[a,b)=\left\{x|a\leq x<b\right\}
(a,b]=\left\{x|a<x\leq b\right\}
(a,\infty )=\left\{x|x>a\right\} (נקראת "קרן פתוחה")
[a,\infty )=\left\{x|x\geq a\right\} (נקראת "קרן סגורה")
(-\infty ,b)=\left\{x|x<b\right\} (נקראת "קרן פתוחה")
(-\infty ,b]=\left\{x|x\leq b\right\} (נקראת "קרן סגורה")
\left(-\infty ,\infty \right)=\mathbb {R} , הישר הממשי כולו
[a,a]=\left\{a\right\}, יחידון
(a,a)=\emptyset , הקבוצה הריקה
\,a ו- \,b, היכן שהן מופיעות לעיל, נקראות נקודות קצה או פשוט קצות הקטע. סוגר מרובע מציין שנקודת הקצה שייכת לקטע, וסוגר עגול מציין שלא. למידע נוסף על הסימונים האלה, ראו תורת הקבוצות הנאיבית.
קטעים מהסוגים 1, 5, 7, 9 ו-11 לעיל נקראים קטעים פתוחים (מכיוון שהם קבוצות פתוחות) והקטעים 2, 6, 8, 9, 10 ו-11 נקראים קטעים סגורים (מכיוון שהם קבוצות סגורות). הקטעים 9 ו-11 הם אפוא גם פתוחים וגם סגורים (בכל מרחב קשיר וכך גם ב- \mathbb {R} , קיימות שתי קבוצות שהן גם פתוחות וגם סגורות).
הקטעים 1, 2, 3, 4, 10 ו-11 נקראים קטעים חסומים והיתר הם קטעים לא חסומים.
האורך של כל אחד מהקטעים החסומים 1, 2, 3 ו-4 הוא  \ l(I)=b-a.
לקטעים תפקיד חשוב בתורת האינטגרציה, מכיוון שהם הקבוצות הפשוטות ביותר שניתן להגדיר להן בקלות "גודל" או "מידה" או "אורך". את מושג המידה ניתן להרחיב לקבוצות מורכבות יותר, ולקבל את מידת בורל ולבסוף את מידת לבג.
הקטעים מהווים את אוסף תת-הקבוצות הקשירות של הממשיים, וכן את אוסף תת-הקבוצות הקמורות של הממשיים. מכך שתמונה רציפה של קבוצה קשירה היא קשירה נובע שאם  f:\mathbb {R} \to \mathbb {R}  היא פונקציה רציפה ו- \,I הוא קטע, אזי התמונה  f\left(I\right) גם היא קטע. זהו אחד הניסוחים של משפט ערך הביניים.
ראו גם

קטע (גאומטריה)
חוסמס

חוסמס הוא שמה הערבי של שכבת קרקע המצויה במישור החוף. החוסמס היא השכבה הנמצאת מעל לסלעי הכורכר ומתחת לשכבת החמרה.
קרקע החוסמס היא חמרה פוסילית אפורה, המכילה תרכיזים גיריים קטנים ובהירים. קרקע החוסמס שבמישור החוף ניכרת בעצי אלון התבור הצומחים בה, ובמגוון של עשבים ובני שיח האופייניים לה.
החוסמס אינה נחשבת לאדמת גידול חקלאית משובחת, שלא כמו החמרה הסמוכה אליה. מצודת חוסמסה בחולון קרויה ככל הנראה על-שמה של אדמת חוסמס.
הערות שוליים

↑  סקר נחל שקמה – אגן מרכזי, עמ' 18
↑  סקר נחל שקמה – אגן מרכזי, עמ' 97
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'אוואחתי

| --- | --- |

הכפר ואצ'יאני (גאו') בבנפת אחלציחה
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 בירת החבל ארץ:  אחלכלכי 
 שטח:  2,549 קמ"ר
 גובה:  3,300 מטרים
 קואורדינטות:  41°24′N 43°30′E﻿ / ﻿41.4°N 43.5°E﻿ / 41.4; 43.5 
 he
 
גַ'אווַאחֶתי (גאורגית: ჯავახეთი, ארמנית: Ջավախք, ג'אוואקח) הוא מחוז היסטורי בדרום גאורגיה, באזור הנפות אחלכלכי, אספינדזה (חלקית), נינוצמינדה, וחלקה בנפת ארדהאן שבטורקיה. מבחינה היסטורית, גבולותיה הגאוגרפיים של ג'אוואחתי נקבעו על ידי נהר הקורה ממערב ורכס שַׁווְשֶׁתִּי (גאו'), רכס סַמסרִי (אנ') ורכס נִיַּאלִּיסְקוּרִי (גאו') מצפון, דרום ומזרח, בהתאמה. הפעילויות הכלכליות העיקריות באזור זה הן חקלאות קיום (אנ'), במיוחד תפוחי אדמה וגידול בעלי חיים. המחוז ההיסטורי גובל כיום מדרום בארמניה ובטורקיה.
רוב אוכלוסיית המחוז הגאורגי הם ארמנים. דבר שגורם למתיחות בין אוכלוסיית הארמנים והגאורגים. הארמנים דורשים אוטונומיה רבה יותר, כולל שימוש בשפה הארמנית במנהל הציבורי. הם חוששים מפני הגירה גאורגית לאזור וניסיונות הממשל לכפות עליהם את התרבות והשפה הגאורגית. חשש נוסף שלהם נובע גם מקרבתה של טורקיה בגלל האיבה ההיסטורית בין העמים. ארמניה ששוכנת אף היא לגבולותיו הדרומיים של המחוז תומכת בארמנים אבל נמנעת מתמיכה בדרישות לאוטונומיה או עצמאות, מחשש לפגיעה ביחסיה עם גאורגיה. גם התוכניות להשבת הטורקים המסחתים, שהוגלו בשנת 1944 על ידי סטלין ובריה למרכז אסיה, מוסיפות לחששות הארמנים באזור.
אטימולוגיה

השם גַ'אווַאחֶתי מורכב מהשורש גַ'אווַאח עם הסיומת הגאורגית -אתי, שנמצאת בדרך כלל בשמות של מדינות ואזורים. גַ'אווַאחֶתי פירושה ארץ הג'אווחים (אנ') (תת-קבוצה אתנית של גאורגים), בדומה למילה אוסתיה שלקוחה מהגאורגית אוסי+אתי.
האזכור המוקדם ביותר של השם הוא משנת 785 לפני הספירה, בכתובות של מלך ממלכת אוררטו אַרְגִּישֵׁתִּי הראשון (אנ') כ-זאבאחה.
היסטוריה > ימי קדם

השבטים העתיקים של מסחי (או מוסחי) ומוסיניקים הם התושבים הידועים הראשונים של האזור.
במקורות, האזור תועד כזאבחה בשנת 785 לפני הספירה, על ידי המלך אַרְגִּישֵׁתִּי הראשון (אנ') מאוררטו, וככל הנראה, פירושו אחת הקבוצות האתניות של אוררטו. על פי סיריל טומאנוף (אנ'), ג'וואחתי, יחד עם אֶרוּשֵׁתִי (אנ'), היו חלק מדוכסות צוּנְדָּה (גאו'), דוכסות האיברית מהמאה הרביעית או ה-3 לפני הספירה. מאז המאה ה-2 לפנה"ס עד המאה החמישית לספירה אזור זה היה חלק ממחוז ארמני - גּוֹגַרְכְּ (אנ'), בארמניה הגדולה (אנ').
נינו הקדושה (אנ') נכנסה לאיבריה מג'אווחתי, אחד מהפרובינציות הדרומיות של איבריה, והגיעה למצחתה, בירת הממלכה, במסלול נהר הקורה. שם החלה להטיף לנצרות, שהביאה בסופו של דבר להתנצרותה של איבריה (אנ').
אחד המקורות הארמניים המוקדמים ביותר, פאוסטוס מביזנטיון (אנ') (המאה ה-5) כתב: "מסקוט (אנ') מלך סאנסאן (אנ'), כועס מאוד, התמלא בשנאה כלפי בן השבט שלו, המלך הארמני חוסרוב (אנ'), ואסף את כל חייליו - הונים, פוכים, טבסאראנים, חצ'מטקים, איז'מחים, גאטים, גלוארים, גוגארים, שישב'ס, צ'ילבס, בלאשיך ואגרסוואנים, כמו גם מספר בלתי נספור של שבטי נוודים מגוונים אחרים, כל הכוחות הרבים שעליהם פיקד. הוא חצה את גבולו, נהר הקורה הגדול, ופלש למדינה הארמנית".
במאה ה-5 בתקופת שלטונו של וחטנג הראשון מאיבריה ג'ווואחתי הייתה פרובינציה של איבריה ולאחר מותו התיישבה אשתו השנייה הנסיכה הביזנטית בדוכסות צוּנְדָּה (גאו') (חלק מג'אוואחתי).
היסטוריה > ימי הביניים

במאבק נגד השלטון הערבי בגאורגיה (אנ'), הצליחה שושלת בגרטיוני לשלוט על טאו קלארג'תי (אנ') והקימה את נסיכות איבריה (אנ'). שליטי טאו-קלארג'תי נלחמו בערבים מאזור זה, ובהדרגה שילבו בשטחו את אדמות הסביבה של סאמצחה וג'וואחתי, יחד עם כמה אדמות נוספות.
באחד מחיבוריו כתב ההיסטוריון הארמני מהמאה ה-10, אוחטאנס מסבסטיה (אנ'), על עץ משפחת קיריון, הקתוליקוס של איבריה. התרגום המילולי של דבריו: קיריון "בא מהאיברים במונחים של ארץ ושושלת, מאזור ג'אוואח". אין ספק שאוחטאנס האמין שג'אוואחתי הוא חלק מאיבריה, והג'אוואחים הם איברים. זאזא אלכסידזה (אנ') בוחן את נקודת המבט של אוחטאנס ושל החברה הארמנית הנאורה של המאה ה-10 בנושא הזה לעומק.
בין המאות ה-9 ל-11 חלק מג'אוואח/ג'אוואחתי נשלטה על ידי ארמניה הבגרטונית (אנ') (הענף הארמני של שושלת בגרט). באמצע המאה ה-10, חלק מג'אוואחתי הייתה חלק מממלכת אבחזיה. בשנת 964 הרחיב לאון השלישי מאבחזיה (אנ') את שליטתו בג'אוואחתי, ובמהלך שלטונו נבנתה קתדרלת קוּמּוּרְדוֹ (אנ'). במאות שלאחר מכן, ג'אוואחתי נותרה בשליטת הממלכה הגאורגית המאוחדת. בתקופה זו התפתחה ג'אוואחתי משמעותית, במהלכה נבנו גשרים, כנסיות, מנזרים ובתי מגורים מלכותיים רבים (דליווי (גאו'), ר'רטילה (גאו'), בוז'אנו (ბოჟანო), ורדזיה ואלאסטאני (גאו')). בשנת 1064 כבשו הטורקים הסלג'וקים את האזור ושלטו על האזור עד 1118 כאשר דוד הבנאי שחרר את האזור מידי הטורקים. לאחר מכן היא הפכה לחלק מנסיכות ארמניה הנשלטת על ידי שושלת זאקאריד (אנ') (ארמניה הזקארידית), כמדינה וסאלית של ממלכת גאורגיה.
בשנת 1245 עברה ג'אוואחתי לשליטת המשפחה הפיאודלית של תורלי (אנ'). בשנת 1268, סופחה ג'אוואחתי לאטבאגות סאמצחה (אנ'), שנשלטה על ידי בית ג'קאלי (אנ'). בשנת 1587, האזור, יחד עם כל הנסיכות, נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית שהפכה לאיילט צ'ילדיר (אנ'). אוכלוסיית נפגעה קשות מהפלישות הטורקו-מונגוליות. בשנת 1484, סולטאן יעקוב (אנ') מאק קויונלו הרס את הנסיכות. האסלאם החל להתפשט באזור בקרב גאורגים וארמנים כאחד. כאשר הכנסייה הגאורגית החלה לאבד השפעה באזור, ארמנים כלקדונים (אנ') רבים החלו להצטרף לכנסייה הקתולית הארמנית. המקומיים האסלאמיים החלו להתערבב עם המתיישבים הטורקים, ויצרו את הזהות הטורקית מסחתית, שהפכה לדומיננטית ממערב ל-ג'אוואחתי במסחתי. בשנת 1731 נאדיר שאה מאיראן האפשארית פתח בפלישה לקווקז ובמהלך תקופה זו שיעבד 6,000 ארמנים מאיילט צ'ילדיר על פי הקתוליקוס הארמני אברהם קְרֶטָצִי (אנ').