stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה קונט-ספונוויל

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1952 (בן 72) פריז, צרפת 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנתאון-סורבון 
 מנחה לדוקטורט:  Marcel Conche 
 מוסדות:  אוניברסיטת פנתאון-סורבון 
 זרם:  אתאיזם, הומניזם, מטריאליזם 
 עיסוק:  מרצה באוניברסיטה, פילוסוף 
 הושפע מ:  לוקרטיוס, מישל דה מונטן, בלז פסקל, אמיל שארטייה, קלוד לוי-שטראוס, מרסל קונש, קלמן רוסה, ג'ידו קרישנמורטי
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  פרס לה ברייר (1996) אביר בלגיון הכבוד (1996) 
 אתר רשמי
 
אנדרה קונט-ספונוויל (בצרפתית: André Comte-Sponville‏; נולד ב-12 במרץ 1952) הוא פילוסוף צרפתי.
אנדרה קונט-ספונוויל נולד בפריז ולמד באקול נורמל סופרייר שבעיר, שם קיבל את השכלתו האקדמאית בפילוסופיה כתלמידו של הפילוסוף לואי אלתוסר. ב-1998 התפטר מתפקידו כפרופסור לפילוסופיה בסורבון כדי להקדיש את זמנו לכתיבה ולהרצאות מחוץ לאוניברסיטה.
משנתו הפילוסופית

ברצונו של קונט-ספונוויל לחדש את מושג ה"חוכמה" של הפילוסופים של העת העתיקה - מה שמהווה את מטרתו העיקרית בספרו 'מחקר על הייאוש ועל האושר'. בספרו 'אהבה ובדידות' הוא כותב: "לעסוק בפילוסופיה משמעו לחשוב על חיינו ולחיות את מחשבותינו." הוא מנסה לפתח הומניזם מוסרי ורוחניות ללא אלוהים שהוא מכנה "חוכמה בת זמננו". בספרו 'האושר הנואש' הוא מגדיר את החוכמה כ"מקסימום של אושר ומקסימום של צלילות דעת". לדעתו, האושר מהווה את צדו האחר של הייאוש. אין מקום לאמונה כי הכול תלוי בתבונה, ואין מקום לתקווה כי הכול מסתכם בהגשמת הדברים הנתונים לשליטתנו, ובאהבה באשר לדברים שאינם כאלה.
ניתן למצוא רעיונות אלה אצל אפיקורוס, אצל חכמי האסכולה הסטואית, אצל ברוך שפינוזה ואצל הנזירים הבודהיסטים. יש הרואים בקונט-ספונוויל אתאיסט נוצרי, אך בספרו 'רוח האתאיזם' הוא מגדיר את עצמו כאתאיסט מאמין. לדעתו, מה שנשאר מן האמונה הוא מוסר יווני-יהודי-נוצרי ורוחניות חילונית.
משנתו הפילוסופית איננה אופטימית ואיננה פסימית. יש לראות את הדברים כפי שהם במקום להיתפס לאשליות. הוא מצדד במטריאליזם ודוחה את אשליותיו ואת תקוותיו של האדם, המרחיקות אותו מן החוכמה. מחשבתו של קונט-ספונוויל מסתכמת בקריאה להשלים עם המציאות כפי שהיא - מה שבא על ביטויו בביקורתו על התקווה. "לקוות קצת פחות, לאהוב קצת יותר" זה מה שלדעתו מהווה את המפתח לחוכמה. כי התקווה, בניגוד למה שמקובל לחשוב, מונעת מאתנו את ההנאה מחיינו בהווה, במקום לאפשר לנו לחיות באופן טוב יותר. בניסוחו של קונט-ספונוויל: "לקוות משמעו להשתוקק בלי ליהנות, בלי לדעת את הצפוי לנו ובלי יכולת להגשים את רצונותינו." עלינו להיות מודרכים על ידי התבונה ועל ידי העשייה, ולשאוף להגיע למצב של שלוות נפש - מה שחכמי העת העתיקה כינו "אטאראקסיה".
בין הפילוסופים בני זמננו, קונט-ספונוויל מעדיף את קלוד לוי-שטראוס, את מרסל קונש ואת קלמן רוסה, ובין חכמי המזרח - את הפילוסוף ההודי ג'ידו קרישנמורטי.
קונט-ספונוויל מגדיר את עצמו כסוציאל-דמוקרט או כליברל בעל השקפות שמאליות. באשר לרווחה חברתית הוא אינו סומך על המדינה, ובאשר לחלוקה צודקת של העושר הוא אינו סומך על כלכלת השוק.
הוא כותב מאמרים רבים בעיתונות ושימש כעורך כתב העת הבינלאומי לפילוסופיה. במסגרת זו ערך ופרסם סקירות על הפילוסופיה של מישל דה מונטן, של בלז פסקל ושל אמיל שארטייה.
מספריו החשובים

מחקר על הייאוש ועל האושר (1984 - 1988)
האושר הנואש (2000)
החוכמה אצל הפילוסופים המודרניים (נכתב בשיתוף עם לוק פרי, 1998)
ערך ואמת (1994)
האם הקפיטליזם מוסרי? (2004)
רוח האתאיזם (2006)
דבש ולענה, שירה ופילוסופיה של לוקרטיוס (2008)
אפרים בוריסוביץ' לויטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בדצמבר 1889 
 פטירה:  10 בדצמבר 1963 (בגיל 74) מוסקבה, ברה"מ 
 
אפרים בוריסוביץ' לויטר (במקור: ברוכוביץ', ברוסית: Лойтер, Эфраим Борисович, באוקראינית: Лойтер Ефраїм Борисович;‏ 3 בדצמבר 1889, ברדיצ'ב – 10 בדצמבר 1963, מוסקבה) היה במאי יהודי, פדגוג ושחקן תיאטרון.
מאז שנת 1910 בלט לויטר בכתיבת ביקורת להופעות תיאטרון. ב-1912 הוא פרסם ביידיש אוסף מאמרים ואגדות פרי עטו על ההשתתפות של היהודים במלחמת צרפת-רוסיה ב-1812 ועל התרומה של השתתפות זו של היהודים להתנהלות המלחמה. ב-1919 לויטר פתח בקייב סטודיו ל"תיאטרון יהודי". עם הזמן ארגון "הקולטור-ליגע" לקח על עצמו את ניהול המקום. ב-1921 עבר ללמוד במוסקבה.
במהלך לימודיו במוסקבה ב-1922 העלה מחזות סאטיריים שונים המבוססים על מחזותיהם של סופרים אירופאים. בתחילת שנת 1924 סיים את לימודיו, אך לא חזר לקייב. אפרים עבר להתגורר בבאקו, ושם ארגן את הסטודיו הלאומי היהודי.
לאחר הטחת ביקורת נוקבת באמנותו בבאקו לויטר חזר למוסקבה והתקבל לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון. ב-1935 זכה למשרה של ראש התיאטרון היהודי של אודסה. בשנים 1941–1945 הוא ברח מהכיבוש הרומני מאודסה שוב למוסקבה. לאחר מלחמת העולם השנייה עבד בתיאטראות רוסיים ואוקראינים שונים.
הערות שוליים

↑  "Драматична студія Культур-ліги. Створення єврейського театру нової доби". Еврейский Мир Украины.
אלכסנדר אולשקו

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1976 (בן 48) קישינב, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין 
 פרסים והוקרה:  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית  מדליית המערכה הצבאית בסוריה  פרס פיגארו 
 http://www.oleshko.info/
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר ולדימירוביץ' אולשקו (רוסית: Александр Владимирович Олешко; נולד ב-23 ביולי 1976) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי, מגיש טלוויזיה, זמר וקומיקאי. אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית (2015).  חבר באיגוד עובדי התיאטרון של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה

אולשקו נולד בבירת מולדובה, קישינב; האם לודמילה ולדימירובנה. שנות ילדותו והתבגרותו היו במולדובה. בשנת 1991, כשהוא בן 15, עבר למוסקבה, שם התקבל למכללה הממלכתית לאמנות הקרקס וסיים אותה בהצטיינות. בשנת 1999 סיים את לימודיו במכון התיאטרון בוריס שצ'וקין.
משנת 2000 עד 2010, עבד בתיאטרון סוברמניק. כשחקן אורח הוא משחק בהצגות של התיאטרון האקדמי הממלכתי על שם ואכטנגוב.
מאז סתיו 2009 ועד תחילת 2017 עבד כשדרן מוביל במספר תוכניות בידור בערוץ הראשון ברוסיה. בקיץ 2017 עבר לרשת NTV.
פילמוגרפיה נבחרת

1992 — צוערי הצי 3
2000 — קנאת האלים
2001 — סודות הפיכות החצר
2005 — גמביט טורקי
2008 — בלש רוסי מאוד
2008 — האי המיושב
2009 — שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן
2011 — רמזור
2012 — רז'בסקי נגד נפוליאון
2012 — אוגוסט. השמיני
2017 — יקטרינה: העלייה
הערות שוליים

↑  Телеведущего наградили медалью «За содружество в области химического разоружения»
↑  Указ Президента Российской Федерации о награждении государственными наградами Российской Федерации
↑  Profile at the Vakhtangov Theater
↑  "Минута славы Вилле Хаапасало и Александра Олешко". 7 дней. 2009-09-07.
↑  Александр Олешко перешёл на канал НТВ
אלכסנדר אוגוסטינוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1865 Iskrzynia, רפובליקת פולין 
 פטירה:  23 באוגוסט 1944 (בגיל 79) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מקום לימודים:  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 הושפע על ידי:  ולדיסלב לושקביץ', יאן מטייקו, סימון הולוסי 
 פרסים והוקרה:  צלב ההצטיינות המוזהב  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
אלכסנדר אוגוסטינוביץ' (בפולנית: Aleksander Augustynowicz‏;  7 בפברואר 1865 – 23 באוגוסט 1944) היה צייר פולני.
ביוגרפיה

אלכסנדר אוגוסטינוביץ' נולד ב־7 בפברואר לאביו, וינצנטי, ולאמו, יוליה (לבית חבצקי). הוא השלים את לימודיו התיכוניים בז'שוב, בשנים 1883–1886 ולאחריהן למד באקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו בקרקוב, שם התמחה אצל פליקס שינלבסקי, ולדיסלב לושקביץ' ויאן מטייקו. להשלמת לימודיו עבר למינכן והשתתף במסעות אמנים לאיטליה ולהונגריה.
בשנת 1890 עבר ללבוב, שם החל את קריירת האמן שלו. הוא בילה בזאקופנה בין השנים 1914–1921 ואז עבר להתגורר בפוזנן, שם כבר קנה לו שם בקרב האמנים המקומיים, שכן במהלך מלחמת העולם הראשונה הציג את ציוריו עם חברת האמנים.
בשנת 1925 התקבל אוגוסטינוביץ' כחבר באגודה לעידוד האמנויות היפות בוורשה. בשנת 1935, בפוזנן, חגג חמישים שנה ליצירתו. במהלכה ציון היובל ליצירתו הוצגו יצירות האמנות שלו בתערוכה רטרוספקטיבית. ב־11 בנובמבר 1937 העניק לו נשיא פולין את צלב הקצינים של מסדר פולוניה רסטיטוטה, על שירותו בתחום האמנות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עבר לוורשה, שם נהרג במהלך מרד ורשה.
הוא היה נשוי לאנה צ'מריננסקה (1895), עימה נולדו לו שלוש בנות.
אלכסנדר אוגוסטינוביץ' צייר דיוקנאות שהוצגו בתערוכות לאומיות ובינלאומיות.
בשנת 1925, במהלך תערוכת דיוקן פולין (Portret polski) בוורשה, הוענק לו תואר הכבוד הגבוה ביותר על כל יצירות האמנות שלו.
בפוזנן הוא צייר דיוקנאות רבים, רובן צוירו בצבעי מים. מרבית ציוריו עשויים צבעי מים ומציגים נופים ופולקלור פולני.
יצירות האמנות שלו מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי פולין ובבעלות פרטית. ארבע עשרה מיצירותיו, בצבעי מים ושמן, נמצאות במוזיאון הלאומי בפוזנן.
גלריה

דיוקן עצמי
אשה הוסוליט
דיוקן אביו
דיוקן
כנסייה
אשה נשענת
דיוקן אשה
דיוקן
אשה מקרקוב
בסטודיו של צייר
ילדה בלבוש לאומי
הערות שוליים

↑  Augustynowicz Aleksander - malarz, Polska, baza artystów Agra-Art, web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  "Biography", koneser.krakow.pl
↑  "Biography of Aleksander Augustynowicz"
↑  "Aleksander Augustynowicz (1865 - 1944) List Of Paintings" (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810672147705606  VIAF: 1887151778255218130006   WorldCat (עם VIAF): 1887151778255218130006
אנטה טומיץ'

| --- | --- |

אנטה טומיץ' במדי ברצלונה, 2018
 לידה:  17 בפברואר 1987 (בן 37) דוברובניק שביוגוסלביה
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.18 מטרים
 מספר:  44 
 דראפט:  בחירה מס' 44, 2008 יוטה ג'אז
 קבוצות כשחקן
 2004–2009   2009–2012   2012–2020   2020–:  ק.ק. זאגרב   ריאל מדריד   ברצלונה   חובנטוד בדאלונה
 הישגים כשחקן
 שחקן העונה בליגה האדריאטית (2009)   חמישיית העונה ביורוליג (2013, 2014)
 
אנטה טומיץ' (בקרואטית: Ante Tomić; נולד ב-17 בפברואר 1987 בדוברובניק, קרואטיה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן קרואטי שמשחק בעמדת הסנטר בנבחרת קרואטיה ובחובנטוד בדאלונה.
קריירה

טומיץ' החל לשחק כדורסל בעיר הולדתו, דוברובניק וב-2004, עת שהיה בן 17, חתם טומיץ' ב-ק.ק. זאגרב. טומיץ' היה שותף לזכייתה של ק.ק. זאגרב בגביע קרשימיר צ'וסיץ' ב-2008, ונבחר ל-MVP של הליגה האדריאטית שנה לאחר מכן. ב-2008 החליט טומיץ' לגשת לדראפט ה-NBA ונבחר בבחירה ה-44 על ידי יוטה ג'אז. לאחר שנבחר בדראפט, החליט טומיץ' להמשיך בזאגרב עוד עונה ולא להצטרף ליוטה ג'אז כיוון שהרגיש כי יכולתו לא מספיק טובה לליגת ה-NBA. בינואר 2010, חתם טומיץ' בריאל מדריד לשלוש שנים. בעונתו הראשונה העמיד טומיץ' ממוצעים של 8 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק ב-16 משחקים בעונה הסדירה של הליגה הספרדית, 9.5 נקודות ו-5.9 ריבאונדים למשחק בפלייאוף ו-11 נקודות ו-3.6 ריבאונדים למשחק ביורוליג. בעונתו השנייה בריאל מדריד קלע טומיץ' 10 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית העונה של ה-ACB. בעונת 2011/12, היה שותף טומיץ' לזכייתה של ריאל מדריד בגביע הספרדי, לאחר ניצחון על ברצלונה בגמר. זו גם הייתה עונתו האחרונה במועדון לאחר שהחליט לא להאריך את חוזהו שנגמר.
ב-5 ביולי 2012 חתם טומיץ' בברצלונה ל-3 שנים עם אופציה לעונה נוספת. בעונתו הראשונה העמיד ממוצעים של 11.7 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית העונה ביורוליג ובפעם השנייה לחמישיית העונה של ה-ACB. בעונת 2013/14, הפך טומיץ' לשחקן הראשון שזוכה בתואר שחקן החודש ביורוליג פעמיים ברציפות ובחודש מאי נבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישיית העונה של היורוליג. בעונה זו היה שותף טומיץ' לעלייתה של ברצלונה לפיינל פור, אך קבוצתו הפסידה 100-62 לריאל מדריד, וסיימה במקום השלישי עם ניצחון 93-78 על צסק"א מוסקבה. ביולי 2020 עזב טומיץ' את ברצלונה אחרי 8 עונות.לאחר ששוחר מברצלונה, טומיץ' חתם בחובנטוד בדאלונה קבוצתו של שון דאוסון הישראלית.
טומיץ' הוא שחקן מפתח בנבחרת קרואטיה, איתה זכה במדליית הזהב במשחקי הים התיכון של שנת 2009.
סטטיסטיקות קריירה > ביורוליג

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009/2010 | ריאל מדריד | 9 | 7 | 21.8 | 0.616 | 0.000 | 0.643 | 3.6 | 0.9 | 0.1 | 1.1 | 11.0 |
| 2010/2011 | ריאל מדריד | 23 | 22 | 21.1 | 0.503 | 0.000 | 0.667 | 5.3 | 1.1 | 0.6 | 0.6 | 9.9 |
| 2011/2012 | ריאל מדריד | 15 | 12 | 14.6 | 0.543 | 0.000 | 0.650 | 3.7 | 0.7 | 0.1 | 0.6 | 6.7 |
| 2012/2013 | ברצלונה | 30 | 25 | 24.0 | 0.638 | 0.000 | 0.607 | 6.5 | 1.7 | 0.7 | 1.1 | 11.7 |
| 2013/2014 | ברצלונה | 29 | 28 | 22.4 | 0.629 | 0.000 | 0.667 | 6.4 | 2.1 | 0.5 | 0.6 | 11.7 |
| 2014/2015 | ברצלונה | 28 | 27 | 24.2 | 0.609 | 0.000 | 0.688 | 7.1 | 2.3 | 0.6 | 0.8 | 11.5 |
| 2015/2016 | ברצלונה | 29 | 22 | 20.3 | 0.599 | 0.000 | 0.707 | 5.4 | 1.9 | 0.4 | 0.2 | 10.3 |
| קריירה |  | 163 | 143 | 21.7 | 0.596 | 0.000 | 0.669 | 5.8 | 1.7 | 0.5 | 0.7 | 10.7 |
אלכסנדר אהרנסון

| --- | --- |

אלכסנדר אהרנסון
 לידה:  28 בספטמבר 1888 זכרון יעקב, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  28 במרץ 1948 (בגיל 59) ניס, צרפת 
 מדינה:  ממלכת רומניה, התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, ארצות הברית, פלשתינה (א"י) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
אלכסנדר (אלכס) אהרנסון (28 בספטמבר 1888 – 28 במרץ 1948) היה פעיל ציוני, עיתונאי ומחבר מארץ ישראל, בן למשפחת אהרנסון מזכרון יעקב. אלכסנדר הוא אחיהם של שרה אהרנסון ושל אהרון אהרנסון, מייסד מחתרת ניל"י.
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במערכה: קובץ מאמרים, תל אביב: הוועד המרכזי של הסתדרות בני בנימין בא"י, תרפ"ד.
בגן המחשבות: מפנקסו של מסתכל, ירושלים: אחיאסף, תש"ב.
אהרן אהרנסון: גאון האדמה (21 במאי 1876 - 15 במאי 1919) / מאת חיל פשוט [=אלכסנדר אהרנסון], זכרון יעקב: מלכה, [תש"-]. (נוסח מחוברת "9 בערב" מספר 114", 1939)
שרה, שלהבת נילי: ליום מותה כ"ג תשרי תרע"ח / מאת חיל פשוט [=אלכסנדר אהרנסון], ירושלים: אחיאסף, תש"ג.
הערות שוליים

↑  יאיר אורון, הבנאליות של האדישות - יחס היישוב והתנועה הציונית לרצח־העם הארמני; הוצאת דביר, 1995; קבוצת ניל"י ויחסה לארמנים, עמ' 164.
↑  יאיר אורון, הבנאליות של האדישות - יחס היישוב והתנועה הציונית לרצח־העם הארמני; הוצאת דביר, 1995; קבוצת ניל"י ויחסה לארמנים, עמ' 165
↑  על יחסיו של בן-אב"י עם אהרונסון בנוגע ל"בני בנימין", "דואר היום" ויחסיו עם פלז, ראו: איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 278-266
↑  אורי קיסרי, עצמות אלכסנדר חוזרות הביתה, מעריב, 18 בנובמבר 1949; מודעה מטעם ועד המושבה זכרון יעקב, דבר, 18 בנובמבר 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305637705171  BnF: cb16003294f (data)  GND: 1252608411  ISNI: 0000 0001 1877 9786  LCCN: no2013083176  NLA: 35862764  NTA: 139435603  SUDOC: 088817199  Trove: 1121166  VIAF: 74232986   WorldCat (עם VIAF): 74232986
אנדרה קאמפרה

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1660 אקס-אן-פרובאנס, צרפת 
 פטירה:  29 ביוני 1744 (בגיל 83) ורסאי, ממלכת צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1695 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדרה קאמפרה (בצרפתית: André Campra; ‏4 בדצמבר 1660 – 29 ביוני 1744) היה מלחין ומנצח צרפתי.
ביוגרפיה

אנדרה קאמפרה, יליד אקס-אן-פרובאנס, רכש השכלה דתית ומוזיקלית בקתדרלה של סן-סובר באקס-אן-פרובאנס ובשנת 1678 התמנה לכומר. משנת 1694 עד 1700 היה המנהל המוזיקלי בקתדרלת נוטרדאם בפריז, אחרי ששימש בכהונות דומות בטולון, ארל וטולוז.
נטייתו לכיוון התיאטרון החלה בשנת 1697. במועד זה עבד בחצר הנסיך מקונטי כמנהל מוזיקלי ואחר, בשנת 1730, היה למנהל האופרה. האופרה שחיבר, L'Europe galante הציבה אותו במעמד הגאון האמיתי של ה"באלט-קומדיה", סוגה מוזיקלית שיוצרה היה פסקל קולאס (בבלט שלו "העונות"). כמי שהיה ממוקם בסדר הזמנים בין ז'אן-בטיסט לולי (1632-1687) לז'אן-פיליפ ראמו (1683-1764), היה לקאמפרה חלק בהתחדשות האופרה הצרפתית.
קאמפרה עבד באקדמיה המלכותית למוזיקה ובקאפלה המלכותית בוורסאי אחרי מותו של לואי ה-14.
משנת 1720 ואילך, חזר קאמפרה לחיי הדת והקדיש את רוב זמנו למוזיקת קודש. הוא מת בגיל 83 בורסאי.
יצירות חילוניות

"ל'אירופה גאלאנטה" (1697) L’Europe galante
"הזיונה" (1700) Hésione
"טאנקרד" (1702) (טקסט מלא) Tancrède
"חגיגות ונציאניות" (1710) Les Fêtes vénitiennes
"אידומניאו" (1712) Idoménée
"אניאס ודידו" (1714) Énée et Didon
יצירות קודש

שלושה ספרי קנטטות (1708, 1714 ו-1728)
ניסי דומינוס (1722)
רקויאם (אחרי 1723)
מוטטים לקאפלה המלכותית (1723-1741)
אליפות העולם בשחייה 2002 (בריכת 25 מטר)

אליפות העולם השישית בשחייה (בריכת 25 מטר), נערכה במוסקבה, רוסיה, ב-3 באפריל - 7 באפריל 2002. האליפות כללה תחרויות שחייה בלבד, בבריכת 25 מטר, בהשתתפות 599 ספורטאים מ-928 מדינות ב-40 משחים שונים (17 משחים אישיים ו-3 משחי שליחים לגברים ולנשים).
אוסטרליה (אוסטרליה) זכתה באליפות עם 10 מדליות זהב ו-18 מדליות בסך הכל. ארצות הברית (ארצות הברית) שדורגה שנייה עם 8 מדליות זהב, צברה את מרב המדליות עם 26 מדליות בסך הכל.
השחייניות הבולטות

תרסה אלסהמר (שוודיה שוודיה) הייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות כולה כשזכתה ב-4 מדליות זהב, אמה איגלסטרם (שוודיה שוודיה) ואנה קארין קמרלינג (שוודיה שוודיה) שזכו כל אחת ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 כסף, יאנה קלוצ'קובה (אוקראינה אוקראינה) שזכתה ב-3 מדליות זהב, לינדזי בנקו (ארצות הברית ארצות הברית) שזכתה ב-4 מדליות, מהן 2 זהב ו-2 כסף וקבעה שיא עולם אחד, מרטינה מורבצובה (סלובקיה סלובקיה) שזכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף, פטריה תומאס (אוסטרליה אוסטרליה) שזכתה ב-5 מדליות מהן 1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד ויוהנה שברג (שוודיה שוודיה) שזכתה בשתי מדליות זהב במשחה שליחות.
השחיינים הבולטים

גרנט האקט (אוסטרליה אוסטרליה) שזכה ב-3 מדליות זהב, ארון פירסול (ארצות הברית ארצות הברית) וג'ף יוגיל (אוסטרליה אוסטרליה) שזכו כל אחד ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 כסף, קליט קלר (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 ארד, פיטר מרשל (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה ב-4 מדליות, מהן 2 זהב (קבוצתיות), 1 כסף ו-1 ארד, אולג ליסוגור (אוקראינה אוקראינה) ומאט וולש (אוסטרליה אוסטרליה) שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב אישיות וג'ייסון ליזאק (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה בשתי מדליות זהב במשחה שליחים.
שיאי עולם

בסך הכל נקבעו 7 שיאי עולם חדשים, 5 לנשים ו-2 לגברים.
שיאי עולם > נשים

לינדזי בנקו (ארצות הברית ארצות הברית) קבעה שיא עולם במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.04 דקות.
אמה איגלסטרם (שוודיה שוודיה) קבעה שיא עולם במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.96 שניות ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-30 שניות.
אמה איגלסטרם (שוודיה שוודיה) קבעה שיא עולם במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.38 דקות.
הרביעייה הסינית (הרפובליקה העממית של סין) קבעה במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 7:46.30 דקות.
הרביעייה השוודית (שוודיה) קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב שיא עולם חדש של 3:55.78 דקות.
שיאי עולם > גברים

ארון פירסול (ארצות הברית ארצות הברית) קבע שיא עולם במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:51.17 דקות.
הרביעייה האמריקאית (ארצות הברית) קבעה במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב שיא עולם חדש של 3:29.00 דקות.
טבלת המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| 1 | אוסטרליה אוסטרליה | 10 | 7 | 1 | 18 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית | 8 | 9 | 9 | 26 |
| 3 | שוודיה שוודיה | 7 | 2 | 1 | 10 |
| 4 | אוקראינה אוקראינה | 5 | 0 | 2 | 7 |
| 5 | הרפובליקה העממית של סין  סין | 3 | 4 | 5 | 12 |
| 6 | סלובקיה סלובקיה | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 7 | בריטניה בריטניה | 1 | 2 | 3 | 6 |
| 8 | סלובניה סלובניה | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 9 | פינלנד פינלנד | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 10 | ארגנטינה ארגנטינה | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 10 | קנדה קנדה | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 12 | רוסיה רוסיה מארחת | 0 | 2 | 5 | 7 |
| 13 | ברזיל ברזיל | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 13 | יפן יפן | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 13 | צ'כיה צ'כיה | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 16 | דרום אפריקה דרום אפריקה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 16 | קרואטיה קרואטיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 18 | דנמרק דנמרק | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 18 | שווייץ שווייץ | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 20 | אלג'יריה אלג'יריה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 20 | גרמניה גרמניה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 20 | אוסטריה אוסטריה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 20 | ישראל ישראל | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 20 | איטליה איטליה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 20 | רומניה רומניה | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  | 25 מדינות | 40 | 40 | 41 | 121 |
נבחרת ישראל

משלחת של 4 שחיינים ייצגה את ישראל, 2 שחייניות ו-2 שחיינים. ורד בורוכובסקי זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר וסיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר, יואב גת סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב ואניה גוסטומלסקי סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב.
נבחרת ישראל > נשים

| שם השחיינית | משחה | שלב בתחרות | תוצאה | מיקום |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| ורד בורוכובסקי | 50 מטר פרפר | מוקדמות | 26.45 שניות (שיא ישראלי) | 1 |  |  |
| ורד בורוכובסקי | 50 מטר פרפר | חצי גמר | 26.47 שניות | 1 |  |  |
| ורד בורוכובסקי | 50 מטר פרפר | גמר | 26.38 שניות (שיא ישראלי) | 3  |  |  |
| ורד בורוכובסקי | 100 מטר פרפר | מוקדמות | 59.65 שניות | 6 |  |  |
| ורד בורוכובסקי | 100 מטר פרפר | חצי גמר | 58.63 שניות (שיא ישראלי) | 4 |  |  |
| ורד בורוכובסקי | 100 מטר פרפר | גמר | 58.66 שניות | 6 |  |  |
| ורד בורוכובסקי | 200 מטר פרפר | מוקדמות | 2:13.86 דקות (שיא ישראלי) | 14 |  |  |

| אניה גוסטומלסקי | 200 מטר חופשי | מוקדמות | 2:03.25 דקות | 30 |  |  |
| אניה גוסטומלסקי | 50 מטר גב | מוקדמות | 28.70 שניות (שיא ישראלי) | 12 |  |  |
| אניה גוסטומלסקי | 50 מטר גב | חצי גמר | 28.55 שניות (שיא ישראלי) | 11 |  |  |
| אניה גוסטומלסקי | 100 מטר גב | מוקדמות | 1:00.76 דקות (שיא ישראלי) | 9 |  |  |
| אניה גוסטומלסקי | 100 מטר גב | חצי גמר | 1:00.55 דקות (שיא ישראלי) | 10 |  |  |
| אניה גוסטומלסקי | 200 מטר גב | מוקדמות | 2:10.25 דקות (שיא ישראלי) | 8 |  |  |
| אניה גוסטומלסקי | 200 מטר גב | גמר | 2:10.99 דקות | 8 |  |  |
נבחרת ישראל > גברים

| שם השחיין | משחה | שלב בתחרות | תוצאה | מיקום |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| יואב גת | 50 מטר גב | מוקדמות | 25.54 שניות | 21 |  |  |
| יואב גת | 10 מטר גב | מוקדמות | 53.47 שניות | 11 |  |  |
| יואב גת | 10 מטר גב | חצי גמר | 53.42 שניות | 14 |  |  |
| יואב גת | 200 מטר גב | מוקדמות | 1:54.53 דקות | 3 |  |  |
| יואב גת | 200 מטר גב | גמר | 1:54.32 דקות | 6 |  |  |
| יואב גת | 100 מטר מעורב אישי | מוקדמות | 57.04 שניות | 31 |  |  |

| מיקי חליקה | 200 מטר מעורב אישי | מוקדמות | 2:01.97 דקות | 27 |  |  |
| מיקי חליקה | 400 מטר מעורב אישי | מוקדמות | 4:12.64 דקות | 11 |  |  |
| מיקי חליקה | 1500 מטר חופשי | מוקדמות | 15:19.79 דקות | 17 |  |  |
אמנית הגוף

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דון דלילוי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  נובלה
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 הוצאה:  צ'ארלס סקריבנר ובניו 
 תאריך הוצאה:  2001
 מספר עמודים:  131
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת זמורה ביתן
 תאריך:  2001
 תרגום:  מיקי גורן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002180824
 
אמנית הגוף היא נובלה מאת הסופר הפוסט מודרניסטי דון דלילו, שיצאה לאור בשנת 2001.
הספר התפרסם 4 שנים לאחר יציאתו לאור של ספרו האחרון של דלילו "תת עולם" ומהווה, לדעת מבקרי ספרות רבים, עוף חריג ברפטואר שלו. היצירה מתפרשת על פני 128 עמודים ועלילתה סובבת סביב ההתמודדות הפיזית והנפשית של אלמנה טריה עם חייה. הספר נצמד אל השכול לפרטי פרטים דרך ההתמודדות הפיזית עם המוות וההשלכות הנפשיות על גיבורת הספר ועל בתה.
הספר נחשב כקיצון מוחלט ביצירותיו של דון דלילו – רב אומן באהבת הפרטים ופזרנות פרוזאית – אשר מתמצת ביצירה זו את סך עבודותיו במשך השנים לתוך נובלה מדויקת.
בשנת 2007 עיבד המחזאי הגרמני רולנד שימלפפניג את הנובלה למחזה "זמן גוף".
אנטוניו קאניוני

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1828 גודיאסקו, איטליה 
 פטירה:  30 באפריל 1896 (בגיל 68) ברגמו, איטליה 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית, מוזיקה ליטורגית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
אנטוניו קאניוני
אנטוניו קאניוני (באיטלקית: Antonio Cagnoni; ‏8 בפברואר 1828 - 30 באפריל 1896) היה מלחין איטלקי.
חייו

קאניוני נולד בגודיאסקו, סמוך לווגרה. את לימודי המוזיקה החל בווגרה ומשנת 1842 עד 1847 המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו. בתקופת לימודיו שם כתב את האופרה "דון בוצ'פאלו", שהוצגה בקונסרבטוריון בשנת 1847 והתגלתה כהצלחה רבת שנים. האופרה, המושפעת בעליל מדוניצטי, מצטיינת בכושר המצאה מלודי ובליצנות אלגנטית, המלגלגת בין השאר על סגנונו המוקדם של ורדי.
זמר הבסו-בופו המפורסם אלסנדרו בוטרו ביצע אופרה זו, שהייתה מן החביבות עליו, ברחבי איטליה.
קאניוני לא הצליח להלהיב את הקהל באופרות שכתב בשנות ה-50', אבל נהנה מביקורת אוהדת. בשנת 1856 התמנה למאסטרו די קאפלה בויג'וואנו ובשנת 1863 התמנה למנהל המכון למוזיקה בנובארה. בשנת 1886 החליף את אמילקארה פונקיילי, שהלך לעולמו, כמאסטרו די קאפלה של סנטה מריה מאג'ורה בברגאמו. מחויבותו הגדלה והולכת למוזיקה כנסייתית לא ניתקה אותו כליל מן הכתיבה לבימה. האופרה "מיקלה פרין" מ-1864, שנכתבה עם הופעת הרעיונות של וגנר באיטליה, התקבלה כ"מבשרת המוזיקה של העתיד", אך "קלאודיה" מ-1866 הייתה תערובת של וריזמו מוקדם ומלודרמה רומנטית סנטימנטלית ונחשבה למאומצת וחסרת מקוריות. ארבע האופרות הבאות נהנו מקבלת פנים חיובית יותר. ב"פרנצ'סקה דה רימיני" משנת 1878 נפרד סופית מן התיאטרון.
יצירתו הדתית החשובה ביותר היא רקוויאם משנת 1888. בתחום זה הוכיח קודם את יכולתו כשהוזמן לכתוב פרק לרקוויאם לזכרו של רוסיני ב-1869. הוא תרם גם שיר לאלבום רומנסות שיצא כתרומה למען הלבריתן פיאווה, שנפל קורבן לאירוע מוחי. קאניוני היה בין הנהנים האחרונים משירותיו של פיאווה כלבריתן.
קאניוני התקשה לשחזר את הקלילות והרהיטות שאפיינו את "דון בוצ'פלו", אבל באופרות הרציניות שלו פיתח סגנון אופייני לו, שבישר את לאונקוואלו. ב"קלאודיה" וב"פרנצ'סקה דה רימיני" הוא מקדים את ורדי בשימוש בלייטמוטיב ואילו הנבל באופרה זו מזכיר לא מעט את יאגו באותלו של ורדי.
אנטה פוליץ'

אנטה פוליץ' (בקרואטית: Ante Puljić; נולד ב-5 בנובמבר 1987) הוא כדורגלן קרואטי, המשחק בעמדת הבלם בקוסטוסייה.