stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סימאון סקסקובורגותסקי
הערות שוליים

↑  Simeon Saxe-Coburg-Gotha Enthroned by Holy Synod, באתר סוכנות הידיעות הבולגרית, אוחזר ב-12 ביוני 2015 (באנגלית).
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בוריס השלישי | מלכי בולגריה  23 באוגוסט 1943 - 16 בספטמבר 1946 | הבא: אין. המלוכה בוטלה במשאל עם. |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: איוון קוסטוב | ראשי ממשלת בולגריה  24 ביולי 2001 - 17 באוגוסט 2005 | הבא: סרגיי סטאנישב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812625341605606  BNE: XX1343305  BnF: cb12215594r (data)  GND: 11909973X  ICCU: LO1V196334  ISNI: 0000 0001 1507 0907  LCCN: n85228732  NKC: jn20020404002  SUDOC: 077902904  VIAF: 51739490   WorldCat (עם VIAF): 51739490
סלה (נהר)

| --- | --- |

גשר מעל נהר סלה
 מידע כללי
 אורך:  64 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  69 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  1,200 קמ"ר
 מוצא:  מונטה פפלגוניה, קפוסלה, איטליה
 גובה מוצא הנהר:  80 מטרים
 יובלים:  anagro, Acquabianca, Calore Lucano, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  מפרץ סלרנו בים הטירני
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה
 
 
סֶלֶה (באיטלקית: Sele) הוא נהר הזורם בדרום-מערב איטליה. הנהר זורם דרך מחוז קמפניה, בנפת סלרנו ונפת אבלינו. השפך שלו הוא במפרץ סלרנו בים הטירני.
שמו הקודם של נהר סלה הוא סילרוס. הגלדיאטור ספרטקוס נהרג בקרב סילרוס.
סיטרואן אמי

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סיטרואן
 שנות ייצור:  1961–1978
 יחידות שיוצרו:  1,840,396 
 הרכבה:  צרפת צרפת  ספרד ספרד  ארגנטינה ארגנטינה
 מודל קודם:  סיטרואן 2CV 
 מודל אחריו:  סיטרואן ויזה
 חברת אם:  Citroën
 סיווג:  מכונית סופרמיני
 מרכב:  4 דלתות
 אורך:  3,920 מ"מ
 רוחב:  1,524מ"מ
 גובה:  1,448 מ"מ
 משקל:  620 ק"ג 
 בסיס גלגלים:  2,413 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  2 צילינדר, קירור אוויר 602 סמ"ק, המפיק 16 כ"ס ו-22 כ"ס (1961–1963), מנוע 602 סמ"ק המפיק 19 כ"ס ו-26 כ"ס (1964–1968), מנוע 602 סמ"ק המפיק 21 כ"ס ו-28 כ"ס (1968), מנוע 602 סמ"ק המפיק  24 כ"ס ו-32 כ"ס (1969), מנוע 4 צילינדרים, 1,015 סמ"ק המפיק 41 כ"ס ו-55 כ"ס, מנוע ונקל רוטורי המפיק 37 כ"ס ו-49 כ"ס (בדגם M35)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  דגם סיטרואן אמי 6 - (בתנאי כביש: 105.1 קמ"ש), דגם סיטרואן אמי  סופר - 140 קמ"ש
 צריכת דלק:  5.3 ליטר ל-100 ק"מ
 קשר:  סיטרואן דה שבו
 מעצב:  פלמיניו בריטונים, רוברט אופרון
 
סיטרואן אמי
סיטרואן אמי
סיטרואן אמי 8, סטיישן, 3 דלתות
סיטרואן אמי 8
סיטרואן אמי (בצרפתית: Citroën Ami) היא מכונית סופרמיני מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן אשר יוצרו בין השנים 1961–1968.
סך הכול יוצרו 1,840,396 יחידות. עיצוב המכונית היה מיוחד ויוצא דופן לתקופתה: הפנסים הקדמיים היו מלבניים, והשמשה האחורית הייתה בזווית הפוכה (דומה לפורד אנגליה, דגם ה-105E, אשר הושקה בשנת 1959), חלונות הצד הקדמיים והאחוריים נפתחו על ידי דחיפה לאחור (כ-50% משטח החלון נפתח, בדגמי הסיטרואן אמי 6).
הנדסית וטכנית הסיטרואן אמי הייתה מאוד דומה לדגם הסיטרואן דה שבו.
בשנת 1962 נמכרו 85,358 יחידות של דגם ה"סיטרואן אמי", ו-144,759 יחידות של דגם הסיטרואן דה שבו.
גרסאות

4 דלתות סדאן
2 דלתות קבריולה
5 דלתות סטיישן
3 דלתות סטיישן
2 דלתות (דגם סיטרואן אמי M35)
2 דלתות טנדר (אמי 8)
דגמים

סיטרואן אמי 6
סיטרואן אמי 8 (יוצר ממרץ 1969)
סיטרואן אמי סופר (יוצר מינואר 1973), יוצרו כ-76,000 יחידות
סיטרואן m35 בעלת מנוע ונקל, יוצרו 267 יחידות (1969–1971)
קיבולת מכלי דלק

סיטרואן אמי 6 - קיבולת מכל 25 ליטר
סיטרואן אמי 8 - קיבולת מכל 30 ליטר
סיטרואן אמי סופר - קיבולת מכל 40 ליטר
תמונות

סיטרואן אמי 6
לוח מחוונים (לוח השעונים) בדגם סיטרואן אמי 6
מבט לתא הנהג - בדגם סיטרואן אמי 6
סיטרואן אמי 6 סטיישן, 5 דלתות
סיטרואן אמי 8
סיטרואן אמי סופר
סיטרואן אמי 8 Pick up, שנת 1977 (טנדר)
סיטרואן אמי 8 Pick up, שנת 1977 (טנדר)
סיטרואן אמי 8 מסחר, שנת 1979
סיטרואן אמי Super, קבריולט
סיטרואן אמי
סיטרואן אמי דגם M 35, עם מנוע ונקל
סיטרואן אמי דגם M 35, שנת 1970, עם מנוע ונקל
סיטרואן אמי דגם M 35, עם מנוע ונקל
מנוע ונקל של דגם סיטרואן אמי M35
ראו גם

סיטרואן
סיטרואן ויזה
סיטרואן דה שבו
סומית הגליל

| סומית הגליל |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
על־מחלקה:: Multicrustacea
מחלקה:: סרטנים עילאיים
סדרה:: מעשירי רגל
תת־סדרה:: Pleocyemata
משפחה:: Typhlocarididae
סוג:: סומית
מין:: סומית הגליל
שם מדעי
 Typhlocaris galilea ‏Calman, 1909

סומית הגליל (שם מדעי: Typhlocaris galilaea) היא מין של חסילון בסוג סומית האנדמי למעיין עין נור בצפון הכנרת.
מראה

גודלה המרבי של סומית הגליל מגיע לכ-7-5 ס"מ. הסומית היא חסרת עיניים ומכאן מקור שמה (סומית מלשון סומא). על פי אחת התאוריות מאחר שהסומית חיה במערות שאינן חשופות לאור שמש, התנוונו העיניים לאורך השנים והן אינן קיימות עוד. הסומית שקופה כמעט לגמרי עד כי ניתן לראות את איבריה הפנימיים דרך השלד החיצוני שלה.
מאמצי שימור

עקב משבר המים במדינת ישראל התעורר חשש מהרס סביבת המחיה הטבעית של הסומית. רשות הטבע והגנים החליטה על מבצע שימור במסגרתו הובאו לגן החיות התנ"כי בירושלים כ-20 סומיות שיהוו גרעין רבייה בשבי. במקביל נערכים מאמצי שימור של אוכלוסיית הסומיות בטבע.
הערות שוליים

↑  סומית הגליל באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑   שי דורון וד"ר נועם ורנר, ‏סומית הגליל – סיפור מסע לירושלים, "טבע הדברים" (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט)
↑  AllMag- אתר המגזינים של ישראל - פלטפורמה משותפת למיטב המגזינים -אולמאג
ערך זה הוא קצרמרבנושא פרוקי-רגליים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סיסבאנג וונג

| --- | --- |

בול של הדואר ב״איחוד הצרפתי״ עם דמות המלך סיסבאנג ואנג, 1951
 לידה:  14 ביולי 1885 לואנג פרבאנג, לאוס 
 פטירה:  29 באוקטובר 1959 (בגיל 74) לואנג פרבאנג, לאוס 
 מדינה:  לאוס 
 השכלה:  École Nationale de la France d'Outre-Mer 
 בן או בת זוג:  Kham-Oun I 
 
 פרסים והוקרה
 קצין גבוה במסדר הכתר הבלגי  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  הצלב הגדול של מסדר מיליון הפילים והמטרייה הלבנה  מסדר סיקטונה  אביר הצלב הגדול של האריה ההולנדי  מסדר הבשורה הקדושה  מסדר בית המלוכה של צ'אקרי  מסדר הכוכב השחור  הצלב הגדול של המסדר המלכותי של קמבודיה  צלב המלחמה לפעולות בזירות זרות  הצלב הגדול של מסדר הדרקון של אנם  צלב גדול של לגיון הכבוד  קצין מסדר האמנויות והספרות 
 
סיסבאנג ואנג (באנגלית: Sisavang vong;‏ 14 ביולי 1885 - 29 באוקטובר 1959) היה מלך בממלכת לואנג פרבאנג ומאוחר יותר מלך של ממלכת לאוס מ-28 באפריל 1904 ועד מותו ב-29 באוקטובר 1959.
ביוגרפיה

סיסבאנג ואנג נולד בלואנג פרבאנג ב־14 ביולי 1885. אביו היה זכרין, מלך לואנג פרבאנג ואמו הייתה המלכה תונגסי. הוא התחנך בבית ספר צרפתי בסייגון, ובבית ספר בפריז. הוא היה ידוע כמלך "פלייבוי". היו לו 50 ילדים ו 15 נשים, שתיים מהן היו אחיותיו למחצה ואחת מהן הייתה אחיינית. ארבעה עשר מהילדים מתו בטביעה בנהר המקונג לאחר תאונת שייט.
הוא ירש את אביו כמלך לואנג פרבאנג לאחר מותו של אביו, 25 במרץ 1904. לואנג פרבאנג הייתה אז פרוטקטורט צרפתי בתוך הודו-סין הצרפתית. הוא עלה על כס המלכות, בארמון המלכותי הישן, לואנג פרבאנג, ב־15 באפריל 1904, והוכתר שם, ב־4 במרס 1905. בשנים הראשונות של שלטונו בנו הצרפתים ארמון מודרני עבורו- הארמון המלכותי של לואנג פרבאנג. בזמן מלכותו הוא איחד את המחוזות של הטריטוריה ליחידה אחת בשנות השלושים והארבעים.
כל חייו הוא היה תומך מרכזי בשלטון הצרפתי בלאוס, וב־1945 הוא סירב לשתף פעולה עם המורדים הלאומנים הלאויסטים. הוא הודח כאשר הכריז מנהיג המורדים לאו איסארה על מדינה עצמאית בשם ממלכת לואנג פרבאנג. באפריל 1946 השתלטו הצרפתים מחדש על לאוס, והוא הוחזר לכס המלכות. כך הוא היה לראשונה מלך ששלט למעשה על כל מה שנקרא היום לאוס.
עד מותו של סיסבאנג וונג ב־1959 הוא שלט בלאוס במשך 55 שנה. הוא היה למלך השני ששלט תקופת זמן ארוכה באסיה (הארוך שבהם הוא בהומיבול אדוליאדג' המלך של תאילנד)
כאשר סיסבאנג וואנג חלה, הוא מינה את בנו נסיך הכתר סבאנג וטאנה כיורש עצר. בנו המשיך את מלכותו לאחר מותו בשנת 1959.
הוא נשרף ונקבר בלואנג ב-1961. במהלך הלוויה גופתו הועברה על ידי עגלת הלוויות המלכותית, עשויה מעץ בגובה 12 מטר עם מרכב מגולף בעל שבעה ראשים. נציגים רבים השתתפו בהלוויה המדינה כולל נציג בית המלוכה שייצג את תאילנד.
הנצחה

אוניברסיטת סיסבאנג וואנג נקראה על שמו, אך השם בוטל בשנת 1975, כאשר הקומוניסטים השתלטו על לאוס.
מכיוון שניהל מדיניות של עצמאות וניתק את לאוס מהאיחוד הצרפתי, פסליו ניצלו בזמן המהפכה הקומוניסטית ונשארו בלואנג פרבאנג ובווינטיאן. שני הפסלים שנותרו מתארים אותו בזמן הענקת החוקה לעם בלאוס.
הערות שוליים

↑  Simms, Sanda (2013-10-11). The Kingdoms of Laos. Routledge.
↑  Simms, Peter and Sanda, The Kingdoms of Laos: Six Hundred Years of History, Curzon Press, Surrey. 1999
↑  Dommen, Aurthur, J., Conflict in Laos: The Politics of Neutralization, Pall Mall Press, London. 1964
↑  KING OF LAOS DIES IN PALACE' AT 74; Ruler in Southeast Asi, Since 1905... - Free Preview - The New York Times
↑  Hall, D.G.E., A History of Southeast Asia (4th ed.), Macmillan, London, 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb10713166h (data)  GND: 1198230347  VIAF: 1144928019254340379   WorldCat (עם VIAF): 1144928019254340379
סקראצ'ינג

.
תקליטן מבצע סקראצ'ינג של תקליט ויניל
סקראצ'ינג (באנגלית: Scratching; גירוד, שריטה) הוא שמה של טכניקה לנגינת תקליטי ויניל, המתבססת על הנעת התקליט ולעיתים קרובות שימוש במערבל אותות (מיקסר) בעת הנגינה. שינוי מהירות הסיבוב של התקליט והנעתו כנגד המחט יוצרת צלילי חריקה, שהפכו לסימן ההיכר של הדי ג'יי בתרבות ההיפ הופ.
גילוי ופיתוח

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא לשון עילגת ומילים לא בשפה רגילה ומדוברת.
החל משנות ה-70 של המאה העשרים, אמנים רבים התנסו במניפולציות על תקליטים, אך פיתוח הסקראצ'ינג המודרני מיוחס לדי ג'יי גראנדמאסטר פלאש. פלאש התוודע לצליל הסקראצ' לאחר שנתקל בהתנגדות אימו להשמעת מוזיקה בעוצמה גבוהה בבית הוריו. הוא זיהה את הפוטנציאל הטמון בטכניקה זו והחליט לשלב אותה בהופעותיו.
לאחר שגילה שלא ניתן להשתמש בטכניקה כאשר התקליט נמצא על יריעת הגומי הסטנדרטית (שמפרידה בין התקליט לבין הצלחת של הפטיפון), החל להשתמש בלבד כחומר הפרדה, מה שהעניק חופש תנועה גדול יותר להנעת התקליט. ב-1970 הוציא גרנדמאסטר פלאש את יצירתו "הרפתקאותיו של גרנדמאסטר פלאש על גלגלי הפלדה". התקליט היה הקלטה חיה של תקלוט על שלושה פטיפונים וכלל סקראצ'ינג וערבול קטעים של אמנים מוכרים אחרים, אשר כיום היה נכלל תחת סוגת (ז'אנר) המגה-מיקס. הייתה זו הפעם הראשונה שסקראצ', כפי שאנו מכירים אותו היום, נכלל בשיר מוקלט, מהלך זה היווה פריצת דרך אמיתית בגיבוש תפקיד הדי ג'יי המודרני.
חשיבות והשפעה

בתרבות ההיפ הופ, יכולת הסקראצ'ינג מהווה מרכיב חשוב בהערכת כישרונו של התקליטן; כך, נערכות תחרויות עולמיות לבחירת ה"סקראצ'רים" המוצלחים ביותר. בין החשובות שבהן היא תחרות התקליטנים הבינלאומית, הדי. אם. סי, בחסות טכניקס (אחת מחברת הפטיפונים הוותיקות והמובילות בעולם כיום). שניים מוותיקי עולם הסקראצ'ינג שגם זכו בתחרות פעמים רבות הם קיו-ברט ומיקסמסטר מייק, חבר להקת הביסטי בויז.
במרוצת השנים הפכה טכניקת הסקראצ'ינג לשפה חדשה בעולם התקליטנות תוך פיתוח אין ספור סוגי סקראצ' שונים. בעקבות הצלחתו בעולם ההיפ הופ, התפשט הסקראצ'ינג גם לסוגי מוזיקה אחרים וצליל הסקראצ' יהיה מוכר לרוב מאזיני המוזיקה הפופולרית העכשווית.
סמושסג

סמושסג (בהונגרית: Szamosszeg) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסמושסג מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 2,150 ובשנת 2020 רק 1,711 תושבים.
יהודי סמושסג

יהודים ראשונים החלו להתיישב בסמושסג בסוף המאה ה-18. רוב היהודים היו סוחרים, היה אחד בעל אחוזה אחד וחקלאים. היחסים בין התושבים הנוצרים והיהודים היו בדרך כלל טובים.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס היהודי בשנת 1869, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי שסירבה לקבל את החלטות הקונגרס. בקהילה היו בית הכנסת, בית ספר, "חדר" ומקווה.
במלחמת העולם הראשונה נהרגו כמה יהודים מהכפר.
בשנת 1942 גויסו עשרה יהודים לעבודות כפייה ורק חמישה מהם שרדו.
בשנת 1944, רוכזו יהודי הכפר ונשלחו לגטו במאטסלקה, ובסוף מאי הועברו יחד עם שאר יהודי המחוז למחנה ההשמדה באושוויץ.
לאחר המלחמה שני גברים וחמש נשים חזרו לכפר. הם לא חידשו את חיי הקהילה ועד מהרה התפזרו. בשנות השבעים לא היו יהודים בכפר.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 20 |  |
| 1880 | 96 | 1,913 |
| 1910 | 128 |  |
| 1920 | 90 |  |
| 1930 | 94 |  |
| 1941 | 112 | 3,140 |
לקריאה נוספת

סמושסג בפנקס הקהילות הונגריה, עמוד 400–401
סאמוש-סאג, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 285–286. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודים מסמושסג שנרצחו בשואה באתר יד ושם
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | נירג'האזה  |  |
| ערים |  איאק •  בקטלוראנטהאזה •  בלקאן •  צ'נגר •  דמצ'ר •  דומבראד •  פהרגיארמט •  איבראן •  קמצ'ה •  קישווארדה •  מאנדוק •  מאריאפוץ' •  מאטסלקה •  נאג'אצ'ד •  נג'הלאס •  נאג'קאלו •  נירבאטור •  נירלוגוש •  נירמדה •  נירטלק •  רקמז •  טיסלק •  טיסוושווארי •  אויפהרטו •  ואיה •  ואשארושנמן •  זאהון |  |
| כפרים | קנטוריאנושי • נירקאראס • אופאי • אפג' • הודאס • נירטורה • יאנד • נירבוגדאני • פאביאנהאזה • פילפשדרוץ • גבריין • גיורטלק • יארמי • קוצ'ורד • מרק • נאג'דובוש • נירצ'הוי • נירקאטה • נירמגייש • נירפרסניה • אקריטופילפש • פפוש • ראפולט • סמושסג • טיבורסאלאש • ואלאי • אנרץ' • דגה • פניישליטקה • גיולהאזה • יקה • קקצ'ה • לוופטרי • מזלדאן • נירלווה • נירטש • פפ • פאטרוהה • רטקזברנץ' • סבולצ'באקה • סבולצ'וורשמרט • טיסקניאר • אוידומבראד • אויקנז • נג'צ'רקס • נפקור • נירפזון • שנייה • סבולץ' • טימאר • טיסנג'פלו • בשנייד • לשקוד • לוולק • מג' • ניריברון • ניריאקו • נירקרץ' • פטנהאזה • רמוצ'האזה • רוהוד • ברבאש • ברגדרוץ • ברגשוראן • צ'רודה • גלנש • גמז'ה • גולאץ' • גיירה • הטפיירצ'ה • אילק • קישוורשאן • לוניה • מארוקפפי • מאטיוש • נג'וורשאן • אולצ'ווה • פוסטדובוש • טאקוש • טרפה • טיסאדון • טיסקרצ'ן • טיססלקה • טיסוויד • ואמושאטיה • ברקס • בסטרץ • גגן • קק • נירטט • סקיי • טיסראד • ושמגייר • בוטפלאד • צגנדאניאד • צ'הולץ • צ'אסלו • צ'גלד • דרנו • פילשד • גצ'אי • גרבולץ • גיגייה • יאנקמאיטיש • קרשמיין • קישר • קישהודוש • קישנמן • קישפלאד • קישסקרש • קלצ'ה • קמרה • מגושליגט • מאנד • מהטלק • מילוטה • נאבראד • נגיאר • נג'הודוש • נג'סקרש • נמשבורזובה • אולצ'וואפאטי • פניולה • פניגה • רוז'אי • שונקאד • סמושאיי • סמושאוילק • סטמארצ'קה • טיסבץ' • טיסצ'צ'ה • טיסקורוד • טיסטברק • טוניוגמטולץ' • טיוודר • טורישטוואנדי • טוריצ'ה • ואמושורוסי • זייטה • ז'רויאן • באטורליגט • אנצ'נץ' • קישלטה • נירבלטק • נירבוגאט • נירצ'אסארי • נירדרז' • נירגלשה • נירגיולאי • נירפיליש • נירוושווארי • אמביי • פנסלק • פיריצ'ה • פוצ'פטרי • טרם • בלשה • בוי • גאוואוונצ'לה • פסב • פורצ'למה • טיסברצל • טיסטלק • צ'נגרשימה • צ'נגראויפלו • קומלודטוטפלו • פאטיוד • סמושאנגיאלוש • סמושבץ' • סמושטטארפלווה • טיוקוד • אורה • בלקאן • בירי • בקן • ארפטק • גסטרד • קאלושמיין • סקוי • בנק • אפריישקה • גיירצ'קה • קומורו • טיסבזדד • טיסמוגיורוש • טיססנטמארטון • טוז'ר • ז'ורק • סורגלמטוש • טיסדדה • טיסדוב • טיסאסלאר |  |
| יישובים בנפת מאטסלקה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | מאטסלקה • פאביאנהאזה • פילפשדרוץ • גבריין • גיורטלק • הודאס • יארמי • קנטוריאנושי • קוצ'ורד • מרק • נאג'דובוש • נאג'אצ'ד • נירצ'הוי • נירקאטה • נירמגייש • נירפרסניה • אופאי • אקריטופילפש • אר • פפוש • ראפולט • סמושקר • סמושסג • טיבורסאלאש • ואיה • ואלאי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560095805171  LCCN: n88075373  VIAF: 130288018   WorldCat (עם VIAF): 130288018
סוס ארוך

משחק סוס ארוך. מבנה זה של הסוס, כשהראש לצד המשתתף שהוא חוליית הסוס הקודמת, פחות חזק ממבנה בו ראש המשתתף בין ירכיו של השחקן שלפניו
סוס ארוך או חמור ארוך הוא משחק ילדים המיועד לשתי קבוצות. הוא מתאים לקבוצות נערים בוגרים בנות 5-6 משתתפים לפחות כל אחת.
המשתתפים מתחלקים לשתי קבוצות, הקבוצה העומדת והקבוצה הקופצת. מטרת הקבוצה הקופצת לגרום לפירוק המבנה של הקבוצה המהווה חמור (העומדת), על ידי ריכוז קפיצות על החוליות החלשות שבין ה"חמורים". על הקבוצה המהווה חמור להחזיק מעמד עשר שניות אחרי סיום הקפיצות.
הקבוצה העומדת מסתדרת באופן הבא: המשתתף הראשון עומד וגבו אל משענת קבועה כגון עץ או קיר. משתתף זה מכונה "סבתא". המשתתף השני עומד מול הראשון, מכופף את פלג גופו העליון וחובק בחוזקה את מותניו של העומד כשראשו מוצמד לירכו של העומד או בין יריכיו. המשתתף הבא מתכופף כמו קודמו, חובק את מותניו של קודמו כשראשו מוצמד לירכו או ביו יריכיו. כך מסתדרים המשתתפים זה אחר זה ויוצרים "סוס" מרובה רגליים.
לאחר שה"סוס" הסתדר מתחילות הקפיצות של הקבוצה השנייה. המשתתף הראשון רץ ומנתר רחוק ככל האפשר על גב ה"סוס". לאחר מכן הוא נשכב ונצמד בגופו אל ה"סוס". המשתתף הבא מנתר אף הוא על גב ה"סוס" ונצמד אליו או שהוא עולה ונצמד על גבו של הקופץ הקודם. בשיטה זו הולכת הקבוצה הקופצת ומגדילה את העומס של ה"סוס", אשר עלול אף להתמוטט לפני שכל הקבוצה הקופצת עלתה על גבו. לאחר שכל הקבוצה הקופצת עלתה על גב ה"סוס", סופרים עד עשר, ואם ה"סוס" עדיין לא התמוטט, מנצחת הקבוצה העומדת. אם הסוס התמוטט מהעומס לפני תום הספירה, הקבוצה הקופצת מנצחת. אם אחד הקופצים נפל מהסוס וחלק מגופו נגע בקרקע, הקבוצה הקופצת מפסידה.
קבוצות מאורגנות היטב מתכננות את סדר הקופצים לפי זריזותם ומשקלם. גם ה"סוס" נבנה עם מחשבה מראש, השחקנים הקטנים והחלשים בראש הסוס, והחזקים בסופו. הקבוצה הקופצת תנסה להעמיס כמה שיותר קופצים על חוליה חלשה בסוס כדי למוטטו.
המשחק מוזכר בשירו של יוסי בנאי, "אני וסימון ומואיז הקטן".
שמות נוספים: סוסהלנגה, ברלה קדויישה בפתח תקווה.
סקראוצקי

סקראוצקי או סקראוסקי (ברומנית: Scaraoţchi או Scaraoschi)  הוא אחד מכינויו של ראש השדים במיתולוגיה הרומנית.
השם הרומני סקראוצקי נגזר מהשם איסקריוצקי, הנוסח הסלאבי לשם יהודה איש קריות.
זיהויו של היהודי השנוא ביותר על הנוצרים עם השטן היה חלק מהדמוניזציה של היהודים בקרב השכבות העממיות. סקראוצקי מככב באגדות עם רומניות, לעיתים יחד עם דמויות אגדיות נוספות וגם סופרים קנוניים השתמשו בדמותו בחלק מיצירותיהם.
לקריאה נוספת

טשו סולומוביץ', România Judaica, כרך 1, פרק 6. (ברומנית)
הערות שוליים

↑  המילון הרומני האטימולוגי DEX Online
↑  אגדה רומנית שאחד מגיבוריה הוא סקראוצקי
סויקינקוצו

סויקינקוצו כפול בטירת איוואסקי, נישין, מחוז איצ'י
סוּיקינקוּצוּ (ביפנית: 水琴窟; באופן מילולי: "מערת קוטו-מים") הוא סוג של קישוט בגן יפני ומתקן מוזיקלי. לב מתקן ה"סויקינקוצו" הוא כד שנקבר הפוך בקרקע. בבסיס הכד נקדח חור שדרכו מטפטפים מים לתוך שלולית מים קטנה שבתוך הכד ההפוך והטפטוף יוצר צליל התזה נעים המהדהד בתוך הכד בדומה לפעמון. הצליל דומה לצלילים שמשמיע קוטו, כלי נגינה יפני הדומה לסיטאר, ומכאן מקור השם ביפנית. את ה"סויקינקוצו" בונים בדרך כלל בתוך הגן בסמוך לאגן אבן יפני מסורתי הקרוי צ'וזובאצ'י, שהוא חלק מה"צוּקוּבאי", מתקן נטילת הידיים הסמלית המקובלת בבודהיזם היפני, לפני ביצוע טקס תה יפני.
בנייה מסורתית

בניית "סויקינקוצו" קשה יותר מכפי שנראה על פניו משום שכל הרכיבים חייבים להיות מתואמים בדייקנות האחד למשנהו על מנת להבטיח צלילים הרמוניים. הרכיב החשוב ביותר של ה"סויקינקוצו" הוא הכד הקבור הפוך בקרקע.
בנייה מסורתית > כד ה"סויקינקוצו"

במקור נהגו להשתמש בבניית ה"סויקינקוצו" בכדים הנפוצים שנועדו לאחסן מים או אורז. ניתן להשתמש בכדים מזוגגים או בכדים שאינם מזוגגים. כדי "סויקינקוצו" מודרניים יכולים להיות עשויים ממתכת. כדים שאינם מזוגגים נחשבים הטובים ביותר כיוון שהמשטח המחוספס עוזר ליצירת הטיפות. גובה הכד משתנה בין 30 סנטימטר למטר אחד וקוטרו מ-30 עד 50 סנטימטר. קוטר החור בבסיס הכד הוא כ-2 סנטימטר. בדומה לפעמון, כד "סויקינקוצו" מאיכות טובה יצטלצל כשמקישים עליו. כד המפיק צלצול טוב יפיק גם צליל "סויקינקוצו" טוב. באופן דומה, כד סדוק, בדומה לפעמון סדוק, לא יפיק צליל טוב.
בנייה מסורתית > מבנה ה"סויקינקוצו"

את ה"סויקינקוצו" מתחילים מבור חפור באדמה שאת תחתיתו נוהגים ליישר בעזרת מצע של אבני חצץ. על החצץ מכינים שכבה אטומה למים, חמר או טיט מטויח. הכד מונח הפוך על שכבה זו. צינור ניקוז הנכנס לכד מלמטה מבטיח שהמים בתוך ה"סויקינקוצו" לא יעברו את הגובה שקבע היוצר. את הבור ממלאים בחלוקי אבן קטנים עד שהם מכסים את הכד, כשעל ראש ה"סויקינקוצו" מניחים חלוקי אבן בגודל אגרוף המכסים את הכד לחלוטין ומסמנים את מיקומו. לעיתים מניחים אריחי קרמיקה מצדי הכד לפני שממלאים את הבור בחלוקים. ה"סויקינקוצו" המסורתי קבור בין אגן האבן היפני המכונה צ'וזובאצ'י המשמש לנטילת ידיים לפני טקס התה היפני, לבין אבן המדרך עליה עומדים לפני האגן בעת נטילת הידיים (ראו שרטוט). עיצוב ה"סויקינקוצו" והחומרים ממנו הוא עשוי משתנים באופן נרחב ולרוב תלויים באזור.
בדרך כלל נוהגים לקבור כד אחד בסמוך לאגן האבן היפני. עם זאת, במקרים נדירים אפשר למצוא שני "סויקינקוצו" הסמוכים אחד לשני לפני אותו צ'וזובאצ'י. התקנה כפולה מעין זאת ניתן למצוא לדוגמה לפני מצודת איוואסקי בעיר נישין שבמחוז אאיצ'י, בקמפוס קולג' מרכז האמנות בטאקאשי, מחוז גונמה, או באוניברסיטת קיוטו. עם זאת, קיומם של שני פתחים במרחק של 50 סנטימטרים האחד ממשנהו מונע את יצירת הצלילים באופן טבעי בעת נטילת הידיים ולכן יוצרים את הצליל בצורה מלאכותית על ידי התזה מכוונת של מים על פתחי ה"סויקינקוצו".
יישומים מודרניים

קיימות כמה גרסאות מודרניות ל"סויקינקוצו" השונות במבנם, בחומרי הבנייה ובשימוש מה"סויקינקוצו" המסורתי.
"סויקינקוצו" מודרני לא תמיד מותקן בסמוך לצ'וזובאצ'י כפי שהיה נהוג מסורתית.
לעיתים בונים "סויקינקוצו" הניזון מזרם מים קבוע והמייצר צליל קבוע של "סויקטקיון", במקום התחלופה בין צליל ה"ריוסויון" לצליל ה"סויטקיון" כמו ב"סויקינקוצו" מסורתי (ראו בהמשך).
קיימים "סויקינקוצו" עשויים מתכת.
מתקנים דמויי "סויקינקוצו" הותקנו מעל לקרקע למשל כחלק מפסלים.
"סויקינקוצו" אף הותקנו בתוך מבנים.
במבנים מסחריים (מסעדות, חנויות ואפילו משרדים) נוהגים להשמיע צלילים מוקלטים של "סויקינקוצו" באמצעות רמקולים.
צינור נוסף המתוקן בחלל ה"סויקינקוצו" מעביר את הצלילים למקום אחר, למשל לתוך המבנה.
היסטוריה

בהיסטוריה היה ה"סויקינקוצו" ידוע כ-"טוֹסוּימוֹן" (יפנית, 洞水門), אבל כמעט שלא נעשה בו שימוש בגנים יפניים. משערים כי במקור נקבר כלי הפוך בסמוך לאגן רחצה כאמצעי לניקוז של המים. מתקן זה הפיק לעיתים צלילים נעימים, ולכן חפשו הגננים דרכים לשיפור איכות הצליל שהפיק המתקן. הגידול בפופולריות של מכשיר זה והשם "סויקינקוצו" מקורם באמצע תקופת אדו (1603-1867), סביב התקופה בה פותח אגן האבן, ה"צ'וזובאצ'י". לקובורי אנשו, המורה הידוע לכללי טקס התה של תקופה זו, היה "סויקינקוצו" בגן התה שלו, ולכן רבים זוקפים לזכותו את המצאת ה"סויקינקוצו". בסוף תקופת אדו החלה ירידה בפופולריות של ה"סויקינקוצו", אך הוא זכה לתחייה שוב בתקופת מייג'י (1867-1912).
הן השם "סויקינקוצו" והן המתקן נשכחו כליל בתחילת המאה ה-20, תחילת תקופת שווה, ודוח של הפרופסור קצוזו היריאמה מאוניברסיטת טוקיו לחקלאות מ-1959 ציין שני מקומות בלבד ביפן בהם היו "סויקינקוצו", שניהם בלתי שמישים ומלאים באדמה. עם זאת ב-1982 כתב עיתונאי מהיומון אסאהי שימבון מאמר על ה"סויקינקוצו", וביקש מהציבור מידע בנושא. כתבה זו הובילה לגילוים מחדש של "סויקינקוצו" רבים ולמספר כתבות על "סויקינקוצו" באסהאי שימבון. זמן קצר אחר כך, ב-1985, שידרה רשת הטלוויזיה הציבורית היפנית, ה-NHK, תוכנית על "סויקינקוצו" והציתה בכך את תחיית ה"סויקינקוצו" ביפן. מאז נבנו "סויקינקוצו" רבים.
אקוסטיקה

ביפנית יש כנוי מיוחד לצליל של ה"סויקינקוצו"-"סויקינון". צליל זה מחולק לשתי תת-קבוצות, "ריוסויון" ו"סויטקיון". ה"ריוסויון" הוא הצליל של הטיפות הראשונות של המים בתחילת נטילת הידיים. ה"סויטקיון" מתאר הן את הצליל של מים רבים הניגרים ביחד בעת נטילת הידיים ואת הטיפות האיטיות יותר בסוף הרחצה.
"סויקינקוצו" מעולה מתאפיין בטיפות מים שמקורם בנקודות שונות על משטח הכד. כדים בלתי מזוגגים סופגים לחות טוב יותר ולכן נוצרים בהם טיפות ממקומות רבים יותר על פני השטח. ההתנגשות של טיפת המים בפני המים שבכד יוצרת צליל המוגבר בשל עיצוב הכד. לעיתים מניחים בסמוך ל"סויקינקוצו" קנה חזרן שבעזרתו ניתן לשמוע טוב יותר את הצליל כשצד אחד של הקנה מונח על חלקו העליון של "סויקינקוצו" והשני מוצמד לאוזן.
אמירה מקובלת היא שכל "סויקינקוצו" נשמע אחרת.
פילוסופיה

חלק חשוב ברעיון מאחורי ה"סויקינקוצו" הוא שהמתקן סמוי מן העין, משום שאז כשמבקר נוטל את ידיו הוא שומע לפתע את הצלילים הנעימים שמקורם מתחת לקרקע. פעולת רחצת הידיים היא בעצם מקבילה לנגינה ב"סויקינקוצו", והצלילים נשמעים זמן קצר לאחר הרחצה. הצלילים הזכים של טיפות המים נחשבים כמרגיעים ומשככים, ואף תוארו כיפהפיים ושלווים.
שונות

בשנת 1995 הוכן תקליטור למכירה המכיל הקלטה של ה"סויקינקוצו" הכפול בקמפוס של קולג' מרכז האמנות בטאקאשי. אמן נוסף הכין תקליטור ובו יצירה שחיבר באמצעות מחשב המחקה את צלילי ה"סויקינקוצו". כמה מוזיקאים שילבו את צלילי ה"סויקינקוצו" ביצירות שחיברו. בין החוקרים העיקריים של ה סויקינקוצו" נמצאת המוזיקאית, נאוקו טנקה.
חתך של "סויקינקוצו"