stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארבעטער פריינד

הזמנה להרצאה של אמה גולדמן שפורסמה בארבעטער פריינד, 1899
אַרְבֶּעטֶער פְרַיינְד, נכתב גם ארבייטער פריינד (ארבייטער פריינד – "חברו של הפועל") היה שבועון ביידיש שיצא לאור בלונדון והיה ביטאון השמאל הרדיקלי. הוא נוסד ב-1885 על ידי מוריס וינצ'בסקי.
אחרי ששאול ינובסקי היגר לארצות הברית ב-1894 התמנה וולף וס לעורך העיתון ב-1895 וב-1898 מילא תפקיד זה רודולף רוקר (גרמני לא-יהודי שהשקיע עצמו בחיי התרבות הרדיקלית ביידיש באיסט אנד של לונדון).
בשבוע חג המולד ב-1902 נפגשה ועידה של אנרכיסטים בלונדון, ובראש סדר היום שלה היו שני נושאים:
חיבור כל הקבוצות האנרכיסטיות היהודיות באזור לפדרציה יהודית אנרכיסטית.
פתיחה מחדש של ארבעטער פריינד.
ב-1903 התחיל העיתון ארבעטער פריינד לצאת לאור בהנהלת קבוצת ארבעטער פריינד ובעריכתו של רודולף רוקר כביטאונה של הפדרציה של קבוצות אנרכיסטיות דוברות יידיש בבריטניה ובפריז.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אסרה הממשלה הבריטית על הוצאת העיתון. הקהילה הלונדונית האנרכיסטית דוברת יידיש לא התאוששה אחרי המלחמה והמהפכה הרוסית. רבים מחבריה השתלבו בתנועה הציונית, תנועת העבודה או בתנועות הקומוניסטיות. ב-1918 גורש רוקר להולנד.
כותבים בעיתון

אברהם פרומקין
שלום שוורצבארד
דוד אדלשטט
ארגון משפחות נרצחים ונרצחות

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  חיפה 
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים) 
 פרסים והוקרה:  אות הנשיא להתנדבות 
 www.murdervictims.org
 
אות הנשיא למתנדב לשנת תשע״ה מוענק לארגון משפחות נרצחים ונרצחות על פעילות למניעת אלימות ולסיוע מקיף למשפחות הנרצחים
אות הנשיא למתנדב לשנת תשע"ה מוענק לארגון משפחות נרצחים ונרצחות. בתמונה: נשיא המדינה – ראובן ריבלין, יו"ר ארגון משפחות נרצחים ונרצחות – לרה צינמן, יו"ר הוועדה המייעצת ל"אות הנשיא למתנדב" - דן מרידור
ארגון משפחות נרצחים ונרצחות הוא עמותה ישראלית שמטרתה קידום זכויות למשפחות נרצחים ונרצחות.
הרקע להקמת הארגון

ארגון משפחות נרצחים ונרצחות הוקם ב-1998 ביוזמתה של אורה ברז אשר בתה, תמר ברז, נרצחה ב-17 בספטמבר 1997. הארגון מורכב מבני משפחה שאיבדו את יקיריהם כתוצאה מרצח: הורים, אחים, בני זוג וילדים. בראש הארגון עומדת לרה צינמן, שבתה נרצחה בשנת 1996.
בעשרים וחמש השנים האחרונות[דרושה הבהרה] חלה עליה במקרי הרצח במדינת ישראל. על פי הנתונים של המשטרה ושל הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה המספר הממוצע של עשר שנים האחרונות[דרושה הבהרה] הוא כ-160 מקרי רצח בשנה.
עד לשנת 2011 לא היו קיימים גופים או שירותים לליווי משפחות נרצחים ולא הוצע טיפול נפשי שהותאם לטראומה אחרי הרצח. על פי החלטת הממשלה מ-22 בנובמבר 2009 הוקמו מרכזי סיוע והתחילו בפעילותם במחצית השנייה של 2011. הם כוללים: ליווי משפטי, סיוע נפשי פרטני וקבוצתי.
פעילות הארגון

הארגון נוסד כקבוצה לעזרה עצמית, באמצעות מפגשים של הורים ששכלו בנים ובנות בעקבות מקרי רצח, וכל חבריו הם בני משפחותיהם של נפגעי עבירות רצח או הריגה מרחבי ישראל.
הארגון מעניק לעשרות המשפחות שאיבדו את יקיריהן במעשי המתה ליווי, תמיכה ומידע חיוני בעקבות האובדן הארגון פעל להקמת מרכזי הסיוע (תוכנית סנ״ה מטעם משרד הרווחה ומשרד המשפטים), שפועלים, בין היתר, לעריכת ימי זיכרון ולמפגשים אישיים. זה שנים נהוג בארגון שבכל מקרה רצח, מתנדב של הארגון - בעצמו בן למשפחה שכולה - יוצא לפגוש את המשפחה שזה מקרוב איבדה את יקירה ומסייע לה מניסיונו. הפעילות הזאת מסייעת למתנדב לנתב את כאבו, בעקבות האסון האישי שלו, לאפיק של סיוע למשפחה אחרת, שנמצאת במצב דומה ועדיין אינה מעכלת את גודל האסון.
הארגון, שהחל את דרכו במסגרת של שיחות ומפגשים ספונטניים בין הורים, אלמנות, ילדים ואחים שכולים כדי לחלוק את כאבם ולשוחח עליו, הרחיב את פעילותו כבר בראשית דרכו ובחר לפעול לא רק לרווחת המשפחות אלא גם למיגור תופעות של סכינאות ואלימות - במיוחד בקרב בני נוער. הפעילים בארגון רואים בהתנדבותם שליחות חשובה, שנועדה להעלות את המודעות לכך שמדינת ישראל תעמוד בסטנדרטים בינלאומיים ואוניברסליים בכל הקשור למעמדם של נפגעי עבירה בכלל, ובמרכזם משפחות נפגעי עבירות המתה. פעילותם הנמרצת תרמה לחקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה.
פעולות נוספות:
קידום זכויות למשפחות נרצחים באמצעות חקיקה ובאמצעות פניות למשרדי ממשלה ולגופים התנדבותיים
קידום הפעלת מרכזי סיוע למשפחות נרצחים הכוללים: ליווי וייצוג משפטי וסיוע נפשי פרטני וקבוצתי.
העלאת הצרכים המיוחדים של משפחות הנרצחים והנרצחות לתודעה הציבורית
ייזום וקידום חקיקה למניעת אלימות העלאת מאבק באלימות לסדר היום הציבורי
פניה למשפחות נרצחים סמוך למועד הרצח, מתן תמיכה רגשית ומידע על זכויותיהן במגע עם המשטרה ובהליך המשפטי.
הפעלת קבוצת תמיכה בהנחיית מנחה מקצועי.
השתתפות בוועדה בין־משרדית במשרד הרווחה והשירותים החברתיים לגיבוש שירותי סיוע למשפחות נרצחים.
ביוני 2015 הוענק לעמותה אות הנשיא למתנדב על פעילות למניעת אלימות ולסיוע מקיף למשפחות הנרצחים.
בפברואר 2016 הוענק לעמותה פרס קרן יושב ראש הכנסת לאיכות חיים לשנת 2015 בתחום פעילות למניעת אלימות בחברה למען הצלת נפשות.
הערות שוליים

↑  פשיעה / סדר ציבורי, באתר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
↑  סיוע למשפחות נפגעי עבירות המתה, החלטת הממשלה מ-22 בנובמבר 2009
↑  סיוע למשפחות נפגעי עבירות המתה, באתר של משרד הרווחה
ארבעון קטום

ארבעון קטום (לחצו כאן לתצוגה מסתובבת)
מבנה בצורת ארבעון קטום-חלקית, עם שערים. גרמניה.
בגאומטריה, ארבעון קטום (נקרא גם טטרהדרון קטום) הוא פאון ארכימדי, בעל 8 פאות - 4 בצורת משולש משוכלל ו-4 בצורת משושה משוכלל. לארבעון הקטום 12 קודקודים ו-18 מקצועות.
אם אורך מקצוע של הארבעון הקטום הוא a, שטח המעטפת שלו הוא A ונפחו הוא V, אזי:
לארבעון הקטום שימושים נדירים ביותר בטכנולוגיה ובאדריכלות. בתערוכת אקספו 67', במונטריאול, בשנת 1967, היה מבנה, שהיו שלובים בו ארבעונים קטומים, אך המבנה לא נחשב לאחד מעיקרי התערוכה והוא לא השתמר.
הערות שוליים

↑   מבנה, שמשולבים בו ארבעונים קטומים, באתר תערוכת אקספו 67'
| מצולעים ופאונים |
| --- | --- | --- |
| מושגים | מצולע • פאון • קודקוד • צלע • מקצוע • פאה • זווית חיצונית • אלכסון |  |
| מצולעים | מצולעים |  |
| לפי מספר צלעות | משולש • מרובע • מחומש • משושה • משובע • מתומן |  |
| משולשים | משולש ישר-זווית • משולש שווה-שוקיים • משולש שווה-צלעות |  |
| מרובעים | מקבילית • טרפז • טרפז שווה-שוקיים • מרובע ציקלי • דלתון • דלתון ריצוף • מעוין • מלבן • ריבוע |  |
| כוכבים | פנטגרם • מגן דוד • אניאגרם |  |
| תכונות | מצולע משוכלל • מצולע שווה-צלעות • מצולע קמור • כוכב |  |
| פאונים | פאונים |  |
| פאונים משוכללים | ארבעון • קובייה • תמניון • תריסרון • עשרימון |  |
| פאונים ארכימדיים | ארבעון קטום • קובוקטהדרון • קובייה קטומה • תמניון קטום • רומביקובוקטהדרון • קובוקטהדרון קטום • קובייה מסותתת • איקוסידודקהדרון • דודקהדרון קטום • איקוסהדרון קטום • רומביקוסידודקהדרון • איקוסידודקהדרון קטום • דודקהדרון מסותת |  |
| פאונים אחרים | פירמידה • מנסרה • אנטי-מנסרה • מקבילון • מעוינון • תיבה • איקוסיטטרהדרון |  |
| תכונות | פאון משוכלל • פאון משוכלל למחצה • פאון ארכימדי |  |
| הכללות | הכללות |  |
| הכללות | סימפלקס • היפרקובייה • טסרקט |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית המערבים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′40″N 35°13′57″E﻿ / ﻿31.777746°N 35.232497°E﻿ / 31.777746; 35.232497
 he
 
בית המערבים (כונה גם חצר תלמוד-תורה דק"ק המערביים) הוא בנין ברחוב מעלות אל-ח'אלידיה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, מול ישיבת שובו בנים. הבניין נבנה על ידי קהילת "עדת המערביים" יוצאי מרוקו. בבניין זה התגורר הרב עקיבא יוסף שלזינגר בעלותו לארץ ישראל.
היסטוריה

בשנת ה'תרכ"ה (1865) תרם אחד מעשירי יהדות מרוקו כ-5,000 פרנק לבניית מרכז רוחני בעיר העתיקה. הרב דוד בן שמעון (המכונה 'צוף דב"ש' על שם ספרו), השתמש בכספים לבניית בית המערבים כמרכז ליוצאי מרוקו וצפון אפריקה בירושלים. מבנה "בני עדת המערבים" הבניה הושלם בי"ד אדר ב' ה'תרכ"ז (21 במרץ 1867).
הבניין כלל שלוש קומות ושכנו בו שני בתי כנסת ותלמוד תורה לילדי הקהילה. עשרים חדרים נוספים שמשו עבור למגורי תלמידי חכמים, אלמנות ויתומים. שנים מעשירי רבאט שעלו לאחר מכן לירושלים: מימון עמיאל ושלמה אבושדיד (אביהם של ד"ר אברהם אבושדיד ושל לאה אבושדיד, רעייתו של איתמר בן-אב"י) תרמו סכום גבוה עבור הקמת ישיבה במבנה.
הערבים כינו את המתחם "מקום מגורי הכולל" (דאר אל כולל) לפי שכולל היה שמה של קהילה ביישוב הישן..
באבן זיכרון שהייתה קבועה בבניין נכתב:
”"הבית בהבנותו. יום י"ד ר"ח אדר שני שנת אל ירושלים לפ"ק [תרכ"ז (1867)]. זכרה לטובה למעלת השר והטפסר דורש טוב לעמו רב ועצום כמוה"ר סי' גליבי רפאל הלוי הי"ו אשר הרים חמשה אלפים פראנק לבנין החצר הזה צדקתו עומדת לעד יראה זרע וכר' פרי הבטן אכי"ר".”
בכניסה למתחם נבנתה קשת מפוארת מאבני שיש מקושתות. בכניסה ניצבו שתי דלתות ברזל, עליהם מגן דוד גדול. אברהם משה לונץ מתאר בספרו "מורה דרך" (יצא לאור בשנת ה'תרנ"א):
”...עומד בית הכנסת החדש לעדת המערבים ובו בתים לתלמוד תורה ומעון לעניי העדה הזו.”.
במפקד של תושבי ירושלים בשנת ה'תרל"ה - 1875, (לקראת ביקורו של משה מונטיפיורי). נאמד מספר תושבי בית המערבים ב-120 נפש.
ביל"וי שביקר במקום בשנת תרמ"ו (1885) מתאר:[דרוש מקור]
”"המראה אשר ראיתי שם הביא שמחה בלבי: מחדר המלמד הקטן נכנסתי לחדר מורה התלמוד ואראה חדר קטן אך נקי ומהודר, על הרצפה פרושה מחצלת וחמשה עשר נערים יושבים על המחצלת תכופים ודבוקים איש ברעהו והמה מבני תשע ועד חמשה עשר שנים, עליהם עומד איש זקן וזקנו כשלג יורד על פי מידותיו, עיניו יזהירו כעין החשמל וחכמתו תאיר פניו, על ראשו מצנפת, כתנת בד יכסה את כל בשרו ורגליו יחפות... וזה דרך לִמודם: מתחִלה קורא הרב והספר פתוח לפניו ומתרגם את השיעור לפני הילדים בשפת עברית, אחריו יאמר כל אחד מהילדים בספר וכולם שומעים, אחרי(!) יאמר כל אחד בכל(!) פה, ולא יתחילו דבר חדש כל עוד הדבר אשר בו עוסקים איננו שגור על פי כל אחד מהתלמידים".”
בשנת ה'תרצ"ב (1932) ערך ועד קהילת ירושלים סקר על גורל בתי היהודים בעיר העתיקה. ביחס לבית המערבים נכתב: ”חצר הקדש מרוקני - 27 חדרים, 2 בתי כנסת, 2 בתי מדרש - עזובים.”
חידוש ההתיישבות

לאחר איחוד ירושלים בתשכ"ז 1967, נמצא בית המערבים שומם. בכניסה נותרו שתי דלתות הברזל שעליהם מגן דוד גדול. בקיר נותר שקע גדול, ששימש בשעתו למזוזה. בפנים נותר לוח הנצחה גדול עליו נכתב
”הישיבה ת"ת ובתי הכנסת, של הקדש כוללות העדה המערבית ירושלים”.
בשנת ה'תשל"ט 1978 פנו קבוצת בוגרי ישיבת הסדר ל"ועד עדת המערבים", בבקשה להשתמש במתחם השומם. הוועד סירב בתחילה, אך לבסוף הסכים שתוקם במקום ישיבה לכהנים. בחנוכה בשנה זו, נחנכה במקום ישיבת "תורת כהנים" ללימוד הלכות הקודש והמקדש. עם חידוש ההתיישבות היהודית ברובע המוסלמי, היה בית המערבים הבית הראשון אליו חזרו יהודים להתגורר. הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי מסר שיעורי תורה במקום..
בשנת 2013 פועלת במקום ישיבת "תורת כהנים". בנוסף מתגוררות במתחם מספר משפחות יהודיות. התושבים מקבלים אבטחה של לוחמים ביחידה אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמ' 160-161.
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמ' 161.
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת עמ' 163.
↑  אריאל קופלד, בית המערבים ברובע היהודי המתחדש
↑  שבתי זכריה,ירושלים הבלתי נודעת, עמוד 168
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמ' 168.
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמ' 161.
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמ' 168.
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמ' 170-171.
↑  תלמידי ישיבה התנחלו בלב הרובע המוסלמי בעיר העתיקה, מעריב, 1 בינואר 1979
↑  ראשית ירושלים - המרכז לסיורים ולימודי ירושלים בית המערביים-ברובע המעורב
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, עמ' 161.
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
ארמיית הפרשים הראשונה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  רוסיה הסובייטית
 שיוך:  הצבא האדום
 סוג:  ארמיית פרשים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  17 בנובמבר 1919 – מאי 1921 (כשנה)
 מקים היחידה:  הפיקוד העליון הסובייטי
 מלחמות:  מלחמת האזרחים ברוסיה,   המלחמה הפולנית-סובייטית
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  סמיון בודיוני 
 מפקדים:  סמיון בודיוני
 
ארמיית הפרשים הראשונה הייתה ארמיית פרשים של הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה. היא קיבלה פרסום רחב בתעמולה הסובייטית בעקבות התפקיד המכריע בניצחון על הצבא הלבן וקרבתו של מפקדהּ ליוסיף סטלין.
הקמה והרכב היחידה

הארמייה הוקמה ב-17 בנובמבר 1919 לפי המלצת יוסיף סטלין בהתאם להחלטת הפיקוד העליון של הצבא האדום. היא הוקמה על בסיס קורפוס פרשים בפיקוד של סמיון בודיוני. בהמשך לארמייה סופחו יחידות נוספות שלא היו יחידות פרשים - יחידה אווירית, רכבות משוריינות. במהלך מבצעים לארמייה סופחו באופן זמני גם יחידות של חיל רגלים.
להלן הרכב הארמייה בשלבים השונים:
דיוויזיית הפרשים ה-4 (נובמבר 1919 - אוגוסט 1923)
דיוויזיית הפרשים ה-6 (נובמבר 1919 - אוקטובר 1923)
דיוויזיית הפרשים ה-11 (נובמבר 1919 - מאי 1921)
דיוויזיית הפרשים ה-14 (ינואר 1920-אוקטובר 1923)
דיוויזיית הפרשים ה-1 (אפריל 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-2 (אפריל-מאי 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-9 (אפריל-מאי 1920)
דיוויזיית על שם יקימוב (אפריל-מאי 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-8 (אוגוסט 1920)
דיוויזיית הפרשים ה-19 (ינואר-אפריל 1921)
פעילות קרבית

ב-6 במאי 1919 בהתאם להחלטת מפקד הארמייה ה-10 אלכסנדר יגורוב הוקם קורפוס הפרשים ה-1 בפיקודו של סמיון בודיוני. הוא כלל דיוויזיית פרשים בפיקוד של יוסיף אפנאסנקו ודיוויזיה שנייה בפיקודו של אוקה גורודוביקוב. בודיוני היה מפקד הקורפוס. במהלך קיץ-סתיו 1919 היחידה הייתה במרכז הקרבות נגד הצבא הלבן והצליחה לנצח את פרשיה במספר קרבות.
בדצמבר 1919 על הארמייה הוטלה משימה במהלך מתקפה נגד הצבא הלבן לחצות את שורותיה ולחלק אותה ל-2 חלקים שלא יהיו קשורים אחד עם השני. במהלך דצמבר 1919 המטרה הושגה וארמיית הפרשים הראשונה ביחד עם יתר היחידות של הצבא האדום הגיעה בינואר 1920 אל רוסטוב על דון. בפברואר 1920 הארמייה עברה לאזור צפון קווקז. בסוף פברואר היא השתתפה בקרב הפרשים הגדול במלחמת האזרחים ברוסיה בו נלחמו מעל ל-10 אלף פרשים מכול צד. לאחר ניצחון בקרב זה מצבו של הצבא הלבן באזור היה קשה ביותר.
באפריל 1920 ארמיית הפרשים הראשונה עברה לחזית של המלחמה הפולנית-סובייטית. תחילת המלחמה הייתה מוצלחת מאוד. יחידות הצבא האדום שחררו את קייב והתקדמו לכיוון אוקראינה המערבית, אך במהלך אוגוסט 1920 הארמייה הפסידה לצבא הפולני באזור לבוב ובקרבות נוספים. תקופה מסוימת היא אף כותרה אך בסופו של דבר הצליחה לפרוץ את המצור. ב-8 בספטמבר ארמיית הפרשים הראשונה הצליחה לחצות את נהר בוג המערבי ולבסס את הקו ההגנה על הגדה המזרחית של הנהר. בישיבת מטה שנערכה לצורך הערכת מצב התברר שמצבה קשה ביותר: קצינים רבים נהרגו, קיים בלאי גדול בציוד, נדרשת מנוחה לחיילים ולסוסים ויש צורך בתגבורות.
ב-26 בספטמבר 1920 הארמייה עברה לעתודה. בסוף ספטמבר 1920, באזור בו הייתה ממוקמת הדיוויזיה ה-6, החלו מעשי ביזה, עריקה ופוגרומים נגד אוכלוסייה יהודית באזור. ב-28 בספטמבר נהרג נציג המפלגה בדיוויזיה, שניסה להשליט בה סדר. בסופו של דבר סוכם לפרק את היחידות שהיו מעורבות בפרשה תוך שלילת כל העיטורים והדגלים. חלק מהמעורבים בפרשה נשפטו להוצאה להורג (בהמשך, לרגל חגיגות השנה השלישית למהפכה, הומר עונשם של חלק מהנשפטים בתקופת מאסר), וקצינים שלא התערבו הורדו בדרגה. מפקד הדיוויזיה, יוסיף אפנאסנקו, הודח מתפקידו.
בסוף 1920 ארמיית הפרשים הראשונה השתתפה במבצע פרקופ והיה לה חלק חשוב בניצחון. במהלך חורף 1921 הפרשים לחמו נגד תומכי נסטור מאכנו ולאחר סיום הקרבות עברו לצפון קווקז.
במאי 1921 החל פירוק הארמייה אך המטה שלה היה קיים עד לאוקטובר 1923.
מפקדים בכירים

בפיקוד ארמיית הפרשים הראשונה היו קצינים שבהמשך עשו קריירה מרשימה בצבא האדום:
סמיון בודיוני, מפקד הארמייה. בהמשך מרשל ברית המועצות.
קלימנט וורושילוב, חבר מועצת הפיקוד. בהמשך מרשל ברית המועצות ושר ההגנה .
סמיון טימושנקו, מפקד דיוויזיה. בהמשך מרשל ברית המועצות ושר ההגנה.
גריגורי קוליק, מפקד יחידות התותחים של הארמייה. בהמשך מרשל ברית המועצות.
איוואן טיולנב, קצין מודיעין ראשי של הארמייה.
אנדריי חרוליוב, נציג המפלגה בדיוויזה ה-11. במהלך מלחמת העולם השנייה היה ראש אגף ההספקה של הצבא האדום.
אוקה גורודוביקוב, מפקד הדיוויזיה ה-6. מפקד בכיר בחיל הפרשים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנדריי יריומנקו - היה קצין מטה באחת מחטיבות של הארמייה, בהמשך מרשל ברית המועצות.
קיריל מרצקוב -  היה ראש המטה באחת מחטיבות של הארמייה, בהמשך מרשל ברית המועצות.
קיריל מוסקלנקו - שירת כטוראי בארמייה, במהלך מלחמת האזרחים. בהמשך מרשל ברית המועצות.
פאבל ריבלקו -  שירת כקצין פוליטי אחת החטיבות של הארמייה. בהמשך מרשל של חיל השריון, מעוזריו הקרובים של גאורגי ז'וקוב
אנדריי גרצ'קו - שירת כטוראי בארמייה, במהלך מלחמת האזרחים. בהמשך מרשל ברית המועצות ושר ההגנה.
דמיטרי לליושנקו - שירת כטוראי בארמייה, במהלך מלחמת האזרחים. בהמשך מרשל של חיל השריון הסובייטי, מפקד ארמיית הטנקים הרביעית.
סמיון קריבושיין - היה קצין פוליטי פלוגתי, בהמשך גנרל בחיל השריון הסובייטי.
תיאור היחידה באמנות סובייטית

תיאור הקרבות של הארמייה היה חלק חשוב בתעמולה סובייטית לאחר סיום מלחמת האזרחים ברוסיה ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה. לארמייה הוקדשו יצירות של איסאק בבל, ניקולאי אוסטרובסקי ווסבולוד וישנבסקי שהיו בין לוחמיה. כמו כן הוסרטו מספר סרטים. לכבוד מפקדי ופרשי הארמייה נכתב מארש ("מארש של בודיוני) שהיה להיט בברית המועצות בשנות ה-20 וה-30.
בשנת 1939 הוקם מוזיאון על הארמייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה נפגעה התהילה של הארמייה, בין היתר לאור אי-יכולת של מפקדיה סמיון בודיוני וקלימנט וורושילוב לתת מענה הולם לורמאכט.
בול סובייטי המתאר הגעה של יוסיף סטלין לארמיית הפרשים הראשונה
וורושילוב ובודיוני בין פרשי הארמייה
בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  Str. Sfânta Vineri 9 sector 3, municipiul București 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1866
 תאריך פתיחה רשמי:  1866 
 סגנון אדריכלי:  נאו-מודחאר 
 קואורדינטות:  44°25′52″N 26°06′24″E﻿ / ﻿44.431055555556°N 26.106666666667°E﻿ / 44.431055555556; 26.106666666667
  (למפת בוקרשט מוגדלת) בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט(למפת בוקרשט רגילה) בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט
 
בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט
בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט (ברומנית: Templul Coral, "טמפלול כוראל") הוקם בבוקרשט, ברומניה, כבית כנסת המייצג את האגף המודרניסטי ו"המשכילי" של הקהילה היהודית. בית הכנסת הכוראלי בבוקרשט הפך לבית הכנסת המרכזי של יהדות רומניה. הוא נקרא בהקמתו בית הכנסת הכוראלי של עדת אשכנז (ritul occidental). בבית כנסת זה שירתו רבניה הראשיים של יהדות רומניה יעקב נימירובר, אלכסנדר שפרן, דוד משה רוזן, ומאוחר יותר, הרב הראשי מנחם הכהן; נכון לשנת 2021, הרב הראשי רפאל שפר.
בית הכנסת "הכוראלי" נבנה לפי תכנונם של שני אדריכלים מווינה, אנדרלה ופרייוואלד, לפי דגם בית הכנסת טמפלגאסה בווינה, שהוקם בשנים 1855–1858.
בניית בית הכנסת

בניית בית הכנסת המפואר באה ביוזמתו של יצחק לייב ויינברג, בן למשפחה של יהודים פולנים מבוקרשט, ילידי רומניה (lehi pământeni), ואחד ממנהיגי ההתארגנות היהודית החדשה הקרויה "קהילת דת ישראל" - "Comunitatea Israelită" - בבוקרשט. הוא הציע להקים בית כנסת גדול ומפואר כמו בבירות הגדולות של אירופה - וינה, דרזדן, או פריז. עבודות הבנייה נמשכו כעשור, החל משנת 1857 ובמהלך השנים היו שנויות במחלוקת קשה בין הפלג השמרני בראשו הרב הראשי מלבי"ם לבין הפלג המודרני של המשכילים, ה"פרוגרסיסטים", ובראשם המשכיל יליד גליציה ד"ר יוליו באראש. ויינברג היה מיודד עם לודוויג פיליפסון, ממנו קיבל ייעוץ בנושא הקמת בית הכנסת וגם את תמיכת עיתונו במאבקים השונים. בבוקרשט עצמה זכו ויינברג וקבוצת המייסדים בתמיכתו של ארמן לוי ועיתונו. לדברי הרב וההיסטוריון מאיר אברהם הלוי, עצותיו של ארמן לוי התקבלו על ידי האינטלקטואלים היהודים של בוקרשט, כפקודות מלמעלה.
חנוכת בית ה"היכל", כפי שכונה בעברית של התקופה, התעכבה עקב חבלות חמורות שנגרמו בשנת 1866 לבניין החדש על ידי פורעים לאומנים רומנים שהפגינו באלימות נגד הכוונה לתת אזרחות ליהודי רומניה במסגרת החוקה החדשה. בעקבות הפרעות חזרו בהם השלטונות מכוונתם לאזרח את יהודי רומניה ולפיכך הענקת זכות מהותית זאת נדחתה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. ה"היכל" עבר שיפוץ יסודי ונפתח לקהל בשנת 1867. עזרת הנשים ב"היכל" נבנתה כמעקה וללא פרגוד או סככה המסתירים את פני הנשים מהמתפללים.
בניית בית הכנסת > הנחת אבן הפינה

אבן הפינה הונחה ב-21 ביולי 1865 ולכבוד אירוע זה הגיעו לא רק אגודת המייסדים, אלא כל יהודי בוקרשט, אשכנזים וספרדים, גם המסורתיים יותר וגם המודרניים יותר, וגם אורחים נוצרים רבים. במקום נאספו תרומות נכבדות וביניהן תרומה של 10,000 לאי שנתן המדינאי הרומני מיכאיל קוגלניצ'אנו.
למרות התרומות, לשם השלמת העבודות נאלץ יעקב לבל לקחת הלוואה של 200,000 לאי.
בית הכנסת בנוי לפי המתכונת שהייתה מקובלת בבתי הכנסת הכוראליים Chor-Temple במרכז ובמערב אירופה, כולל עוגב ומקום למקהלה (מכאן השם כוראלי - "עם מקהלה"). ברחבה שלפני בית הכנסת מוצב בימינו כעת פסל מנורה לזכר קורבנות השואה.
הרבנים ואירועים בחיי בית הכנסת > בחירת סגל בית הכנסת

מראשית הקמת בית הכנסת נקבע שסגל בית הכנסת צריך להיות ברמה גבוהה. הכללים נקבעו בעקבות תקרית לא נעימה, שבמהלכה נסיך רומניה, אלכסנדרו יואן קוזה סירב לקבל את משלחת קהילת יהודי בוקרשט, שבאה לברכות הרשמיות המובאות לקראת השנה החדשה, יחד עם משלחות יתר הדתות. הסירוב של קוזה נומק בכך שבראש הקהילה היהודית לא עומד רב מודרני. מנהיגי בית הכנסת הכוראלי החליטו על שכירת הרב הליברלי לאופולד לעף מסגד (הפנייה נענתה בסירוב) והדרשן הווינאי אהרן ילינק המליץ על שני רבנים נוספים.
ראשון המועסקים היה החזן גרסון וייס מטימישוארה, שנשכר כבר ב-1865, לפני חנוכת בית הכנסת. הרב הראשון, שנבחר לשאת את הדרשה הראשונה בבית הכנסת, היה הרב והדרשן האורתודוקסי המודרניסט אנטואן לוי, בוגר בית המדרש לרבנים בפריז. הרב לוי נאם בחנוכת המשכן, ב-6 ביולי 1867. בקהל נכחו נציגי הממשל, דיפלומטים זרים ופוליטיקאים רומנים ותיקים, כמו ניקולאה לחובארי ויואן מרגילומן.
אנטואן לוי שימש כדרשן ורב הראשון של בית הכנסת מיום 15 באוקטובר 1867 ועד 1869. בשנת 1871 מונה הדרשן ליאופולד רוקונשטיין (Rokonstein), שנפטר בשנה שלאחר מכן. בשנים 1872 עד 1921 כיהן הרב מאיר מוריץ בק ואחריו הרב נימירובר, שכיהן עד מותו ב-1939.
הרבנים ואירועים בחיי בית הכנסת > המקהלה והעוגב > המקהלה

שאיפת יוזמי הקמת בית הכנסת הכוראלי לכך שתהיה מקהלה קבועה שתנעים בשירתה את עבודת הקודש בבית הכנסת, כמקובל בבתי הכנסת המודרניים של התקופה, התבטאה אפילו בשם המקום - הכוראלי משמעו מקהלה. הרעיון של בית כנסת עם מקהלה זכה למתנגדים תקיפים, חלקם ראו בכך מותרות, חסרות תועלת וחלקם ראו בכך סממן רפורמי שיטתי ואפילו כפירה.
הרב מאיר אברהם הלוי כתב שכל הליטורגיה והמוזיקה, המסודרים והמאורגנים, עם דרשה בשפת המדינה והתנהגות מאופקת ממושמעת, כל אלה גרמו בקרב המתנגדים לשינויים לעוינות אלימה, שהופעלה בחסות המלבי"ם, בחלק הראשון של כהונתו, כשהקהילה של בוקרשט הונהגה על ידי שמרנים (conservatori) "חסרי תקנה".
לקריאה נוספת

דוקטור מאיר אברהם הלוי, "מונוגרפיה היסטורית של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט" - פורסם באנטולוגיה "יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים" שיצא לאור בהוצאת HASEFER, בבוקרשט, ב-2004.
לוסיאן-זאב הרשקוביץ, תנועת התיקונים בדת בקרב יהודי רומניה 1857-1921.
Carol Herselle Krinsky - Synagogues in Europe, architecture, history, meaning.Courier Dover Publications, NYC, 1996.
מירקו, מריוס, "בית-הכנסת הכוראלי של בוקרשט", שבט רומניה, 3 (1978), עמ' יד-כא
הערות שוליים

↑  Baruch Tercatin şi Lucian-Zeev Herşcovici, „Prezenţe rabinice în perimetrul românesc”, Editura HASEFER, Bucureşti, 2008 - ברוך טרקטין וזאב-לוצ'יאן הרשקוביץ', "נוכחויות רבניות במרחב הרומני", הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008, ע' 65. ציטוט ברומנית: Comunitatea locală a fost întemeiată din iniţiativa liderilor Comunităţii Templului Coral (reformist moderat) ובתרגום לעברית: "הקהילה המקומית הוקמה ביוזמת מנהיגי קהילת היכל כורל (רפורמיסטי מתון)".
↑  B.Tercatin,L.Z. Herşcovici ibidem p.65 ea a reunit mulţi evrei ortodocşi, dar şi mulţi evrei laici. קבוצה אחרת של יהודים אורתודוקסים, מונהגת על ידי הרב חיים שמואל שור, פרשה והקימה קהילה אורתודוקסית נפרדת בבית כנסת אחר, יותר קטן
↑  M.M. Beck 1892 עמ' 17
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie עמוד 530.
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie עמוד 502.
↑  מסע בוקרעסט, המגיד, 3 בפברואר 1869
↑  מאיר אברהם הלוי, מונוגרפיה היסטורית של בית הכנסת כורל של בוקרשט, חלק שלישי, פרק שני.
↑  Evreii din România în texte istoriografice (יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים) אנטולוגיה בהוצאת הספר - בוקרשט 2004 עמוד 532
↑  דר' מאיר אברהם הלוי, מונוגרפיה היסטורית של בית הכנסת כורל של בוקרשט, חלק שלישי, פרק שני.
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie עמודים 532-533.
↑  Evreii din România în texte istoriografice - Antologie עמודי 528-529.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268818905171  VIAF: 129560339   WorldCat (עם VIAF): 129560339 
בית הכנסת בחורף 2008
הבימה וארון הקודש בבית הכנסת הכוראלי