stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יקהת רוזן
ביוגרפיה

יקהת רוזן נולד לשלומית והרב ישראל רוזן. בגיל צעיר עברה המשפחה ליישוב אלון שבות, ושנות התבגרותו עברו ביישוב זה. למד בישיבה התיכונית שעלבים ובישיבת ההסדר אור עציון, ושירת בצה"ל בחיל השריון. הוא נשוי ולו שמונה ילדים: אלידע, דיבון, בת ציון, שרה, אדרת, יהל, נתיב ומתת.
מאז נישואיו מתגורר בקריית מלאכי ונמנה עם מייסדי ופעילי הגרעין התורני מרכז נריה, הפועל בעיר.
שנים אחדות עבד כמורה בבית ספר יסודי וכעורך ספרים, והחל משנת תשס"ט (2009) הוא משמש כמנהל הוצאת הספרים של המכון התורני אור עציון.
יצירתו הספרותית

במשך כעשר שנים כתב רוזן את מדורי הילדים מעשהיה ומשפחת ישראלי, שהתפרסמו בעלון הנפוץ שבת בשבתו.
מבחר מסיפורי "משפחת ישראלי" נאספו לספר בשם זה (אור עציון 2013). בספר סיפורים קצרים על חיי ילדי המשפחה, על היחסים ביניהם לבין עצמם, על בעיות חברתיות, היחס למבוגר, התמודדות עם מחלה ומוות ועוד.
משמיע ישועה - המהדורה הצעירה (אור עציון 2013) - ספר ביוגרפיה לילדים אודות הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הרפתקאות ספריית רימונים 1 - אל עמוד הימיני (אור עציון והוצאת דני ספרים 2015) - ספר דמיוני אודות ילד וילדה המגיעים בעזרת ספריית קסמים לדורות עברו ולמחברי הספרים, ופוגשים את הרב שאול ישראלי. הספר אושר על ידי משרד החינוך במסגרת "מצעד הספרים" תשע"ו.
הרפתקאות ספריית רימונים 2 - אל בעלי הנפש (אור עציון והוצאת דני ספרים 2015) - ספר שני בסדרה. בספר זה פוגשים הילדים את הרב יוסף וברכה קאפח.
הרפתקאות ספריית רימונים 3 - אל הכוזרי (אור עציון והוצאת דני ספרים 2017) - ספר שלישי בסדרה. בספר זה פוגשים הילדים את רבי יהודה הלוי.
עד עלות השחר (ביחד עם הרב אדוניה-אדיב ידידיה) (אור עציון 2003) - הספר עוסק בסוגיית השתלבותם של עולי אתיופיה במדינת ישראל, וערוך כשאלות ותשובות במגוון נושאים.
יצירתו הספרותית > עבודות עריכה

במשך השנים ערך רוזן או היה שותף בעריכה של ספרים רבים בתחום היצירה התורנית. ובהם: נר למאור, מאורות נריה, מלכות יהודה וישראל, מצות ישיבת ארץ ישראל, משמיע ישועה.
הערות שוליים

↑  המכון התורני אור עציון
↑  רשימת הספרים המאושרים באתר משרד החינוך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296121805171  LCCN: n97030500  VIAF: 14050727   WorldCat (עם VIAF): 14050727
הורדוס אנטיפס

מטבע של הורדוס אנטיפס
הורדוס אנטיפס (ביוונית: Ηρώδης Αντίπας) היה נסיך יהודי מבית הורדוס, בנו של הורדוס מלך יהודה. לאחר מות אביו שימש כטטרארך הגליל והפראיה (עבר הירדן היהודית).
תולדות חייו > ראשית דרכו

אנטיפס נולד בתאריך לא ידוע לפני שנת 20 לפנה"ס בממלכת יהודה והיה בנו של המלך הורדוס ואשתו מלתקי שמוצאה שומרוני. אחיו מאמו היו ארכלאוס ואולימפיאס. כמו יתר אחיו, שנחשבו מועמדים פוטנציאליים לרשת את אביהם, אנטיפס גדל והתחנך בחצר הקיסר אוגוסטוס ברומא.
למרות חינוכו של אנטיפס ברומא, נראה שהורדוס העדיף את אחיו על פניו. הוא הכריז על אנטיפטרוס כיורשו הראשי ועל אריסטובולוס ואלכסנדר כיורשיו המשניים. אולם טבעו החשדני של הורדוס, ביחד עם הסתתו של אנטיפטרוס, הביא להוצאתם להורג של אריסטובולוס ואלכסנדר בשנת 7 לפנה"ס, באשמת קשירת קשר לרציחתו. בשנת 5 לפנה"ס הוציא הורדוס להורג גם את אנטיפטרוס בעוון אותה האשמה. אנטיפס היה זה שהרוויח מהתככים בחצר המלכות: הוא נבחר על ידי הורדוס להיות יורשו העיקרי. אולם בזמן שגסס הורדוס, בשנת 4 לפנה"ס, שינה את צוואתו, הפך את אנטיפס ליורשו המשני ומסר את עיקר ממלכתו, ביחד עם כתר המלוכה, לאחיו ארכלאוס.
למרות הדחתו הייתה לאנטיפס עדיין הזדמנות לתפוס את השלטון. כיוון שיהודה הייתה ממלכה בחסות האימפריה הרומית, צוואתו של הורדוס הייתה צריכה להיות מאושרת על ידי הקיסר אוגוסטוס. אנטיפס נסע לרומא יחד עם אחיו ארכלאוס ופיליפוס כדי לקבל את השלטון מידי הקיסר. אנטיפס, שנתמך על ידי מספר חברים מבית הורדוס, ניסה לטעון כנגד תקפותה של צוואתו האחרונה של הורדוס ושהוא בעצם צריך להיות היורש העיקרי של הממלכה, אולם בסופו של דבר החליט אוגוסטוס לקבל את רוב החלטותיו של הורדוס ואנטיפס נותר במעמד היורש המשני של הגליל והפראיה.
תולדות חייו > גלות

לאחר מותו של טיבריוס עלה על כס הקיסרות נכדו קליגולה. שינוי השלטון ברומא היה בעוכרו של אנטיפס, שכן בניגוד לטיבריוס - עם קליגולה לא היו לו קשרי ידידות אישיים והקיסר החדש נטה לתמוך באחיינו וגיסו של אנטיפס, אגריפס הראשון, שאותו המליך על נחלותיו של פיליפוס, שמת בשנת 34.
הרודיאס, שנעלבה מכך שאחיה עלה במעמדו על זה של בעלה, לחצה על אנטיפס לנסוע לרומא ולבקש מקליגולה מעמד שווה של מלך. למרות התנגדותו הראשונית התרצה אנטיפס לבסוף ונסע אל רומא. אגריפס, שהבין את הסכנה שנשקפת למעמדו הרם, נקט בצעדי מניעה והאשים את הורדוס אנטיפס בכך שנמנה בעבר עם חבריו של סיאנוס שהוצא להורג בשנת 31 בעוון קשר כנגד הקיסר, וחמור מכך - שעשה יד אחת עם האימפריה הפרתית כנגד רומא. קליגולה בחר להאמין להאשמות, הגלה את אנטיפס, ומסר את שטחיו לשלטונו של אגריפס.
מקום גלותו לא ברור. לפי יוסף בן מתתיהו, אנטיפס נשלח ללוגדונום שבגאליה - לא ברור האם יוספוס התכוון ללוגדונום בגאליה נארבוננסיס (כיום ליון שבצרפת) או ללוגדונום-קונבנרום (כיום סיינט-ברנטאנד-די-קומיגנס שבצרפת) שעל הגבול עם היספניה. לאשתו הרודיאס ניתנה האפשרות להישאר, אולם היא בחרה להצטרף אל בעלה בגלותו.
לפי יוסף בן מתתיהו מת אנטיפס בגלותו, אולם דיו קסיוס שכתב במאה השלישית, רומז שקליגולה הוציא אותו להורג, אם כי דבר זה אינו ודאי והיסטוריונים מודרניים מפקפקים בו.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה א, סעיפים 113-109.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ב, סעיפים 118–119.
↑  ספר תהילים, פרק ב', פסוק ב'.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 215–216.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ד, פסקה ה, סעיפים 101–102.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה א, סעיף 115.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ג, סעיפים 124-120.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ד, פסקה ה, סעיפים 104–105.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303670805171  PLWABN: 9810696772805606  BIBSYS: 90287194  BNE: XX5638343  BnF: cb12429396d (data)  GND: 118703781  ISNI: 0000 0000 9722 3817  LCCN: no98113578  NLA: 61542489  NTA: 073656631  RERO: 02-A010095007  SUDOC: 033427569  Trove: 1843630  ULAN: 500350196  VcBA: 495/62136  VIAF: 62343172   WorldCat (עם VIAF): 62343172 
חלוקת ממלכת יהודה בין יורשי הורדוס 
  אתנארכיה תחת ארכלאוס, החל מ-6 לספירה פרובינקיית יהודה  טטרארכיה תחת הורדוס אנטיפס  טטרארכיה תחת פיליפוס  טופרכיה תחת שלומית  פרובינקיה סוריה  ערים אוטונומיות (דקאפוליס)
קריסטיאן פרסטרוד

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1881 Vang, נורווגיה 
 התאבד:  11 בנובמבר 1927 (בגיל 46) קריסטיאנסנד, נורווגיה 
 תקופת הפעילות:  ? – 11 בנובמבר 1927 
 פרסים והוקרה:  מסדר דנבורג 
 
קריסטיאן פרסטרוד, 1913
מדליית הקוטב הדרומי של מלך נורווגיה
קריסטיאן פְּרֶסְטְרוּד (בנורווגית: Kristian Prestrud ‏ 22 באוקטובר 1881 - 11 בנובמבר 1927) היה קצין-צי ומגלה ארצות נורווגי, שהשתתף במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן בשנים 1912-1910. פרסטרוד היה קצין ראשון של ה"פראם" ומנהיג קבוצת המזחלות המזרחית של המשלחת הנורווגית אל נונאטאק סקוט.
משלחת הקוטב הדרומי

אמונדסן שמר בסוד את כוונותיו האמיתיות כלפי יעד ההפלגה של "פראם". האנשים היחידים שידעו על כך לפני מעשה היו אחיו, לאון, ורב החובל של האונייה, לויטננט תורוואלד נילסון. לויטננט פרסטרוד ועוד אחד מאנשי הצוות, הייאלמר פרדריק גיירטסן, קיבלו את המידע הסודי ערב הפלגתה של "פראם" מנורווגיה. לשאר אנשי הצוות, 18 במספר, נודע הדבר רק כש"פראם" עגנה במדיירה. כאשר המשלחת חרפה בפראמהיים באנטארקטיקה, עסק פרסטרוד, בעזרת היאלמר יוהנסן, בתצפיות מדעיות.
פרסטרוד צורף לקבוצה המקורית של שמונה אנשים, שעשו את הניסיון הכושל להגיע אל הקוטב ב-8 בספטמבר 1911. אף כי חזרו לאחור לפני הגעה לקוטב בגלל טמפרטורות קיצוניות, החליטו אנשי הקבוצה להמשיך אל המצבור ב-80° דרום, לפרוק שם את מזחלותיהם ולשוב בחיפזון לפראמהיים. בגלל לחץ הזמן נפרעו סדרי הקבוצה, שהתפצלה לכמה ראשים והשניים האחרונים הגיעו לבסיס יותר משש שעות אחרי שאר האנשים. יוהנסון ופרסטרוד הגיעו כושלים ומותשים כליל אל פראמהיים, שאותו מצאו בחשיכה ובערפל רק הודות לנביחת הכלבים, שהנחתה אותם בדרכם. קרוב לוודאי, שפרסטרוד היה קופא למוות אלמלא יוהנסן, שטיפל בו והביאו למקום מבטחים.
בבוקר הבא נאלץ אמונדסן להתמודד עם ביקורת קשה וחריפה מצד יוהנסון, שצבר ניסיון קוטבי במשלחת של פריטיוף ננסן אל הקוטב הצפוני. יוהנסון האשים את אמונדסן, שנטש את אנשיו מאחור בחפזונו להגיע לבסיס הבטוח. אמונדסן לא היה מוכן להשלים עם ביקורת חריפה כזאת מצד מי מפיקודיו, ובחר לארגן מחדש את קבוצת הקוטב בצמצום מספר המשתתפים בה. כתוצאה מכך, הופרדו יוהנסון, פרסטרוד וסְטוּבֶּרוּד מצוות הקוטב ונשלחו לחקור את ארץ אדוארד השביעי. כדי להשפיל את יוהנסון עוד יותר, מונה פרסטרוד, המנוסה פחות ממנו, למפקד המשימה. גלעד שהקימה קבוצת פרסטרוד בנונאטאק סקוט, הרי אלכסנדרה (77°11′S 154°32′W﻿ / ﻿77.183°S 154.533°W﻿ / -77.183; -154.533) ב-3 בדצמבר 1911, נחשב לאתר היסטורי באנטארקטיקה.
על השתתפותו במשלחת, קיבל קריסטיאן פרסטרוד את מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), פרס מלכותי נורווגי שייסד האקון השביעי מלך נורווגיה בשנת 1912 כגמול למשתתפי משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן. בשנת 1926 התמנה פרסטרוד לעוזר מנהל הנמל בקריסטיאנסנד.
פרסטרוד איבד עצמו לדעת ביריה מאקדח בקריסטיאנסנד, נורווגיה, בשנת 1927.
לקריאה נוספת

רואלד אמונדסן כתב על המשלחת ב"זידפולן" (הקוטב הדרומי), שיצא לאור בשני כרכים בשנים 1913-1912. הספר תורגם לאנגלית בידי א. ג. צ'אטר, ויצא לאור בשם The South Pole: An Account of the Norwegian Antarctic Expedition in the "Fram," 1910-1912
הערות שוליים

↑  Kristian Prestrud (Store norske leksikon)
↑  Rainer K. Langner, "Scott & Amundsen", Haus Publishing, 2007, Eng. Translation Timothy Beech, ISBN 978-1-905791-08-8, pp.170-175
↑  Langner, pp.175-6
↑  http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2008082100043  "רואלד אמונדסן", ביוגרפיה, טור רומן-לרסן, 1998, הוצאת קאפלן, אוסלו, ISBN=8202176476 עמ' 490
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 11063988  GND: 102045332X  ISNI: 0000 0003 6018 1379  KulturNav: fbb179b9-3113-41c1-a5e4-4c78ba5e6c29  LCCN: nb2013005825  VIAF: 221969883   WorldCat (עם VIAF): 221969883
הזירה הימית במלחמת ששת הימים

הודעת מצרים ב-23 במאי 1967 על סגירת מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים וכלי שיט המפליגים לישראל, הייתה אחת מהעילות המרכזיות לפרוץ מלחמת ששת הימים. אולם במהלך המלחמה עצמה לא היו עימותים משמעותיים בזירה הימית בין הצדדים היריבים.
למרות הנחיתות הכמותית והטכנולוגית של חיל הים הישראלי מול חיל הים המצרי וחיל הים הסורי, הוא הצליח לשמור על חופש השיט לישראל בים התיכון ואף ליטול לידיו את היוזמה. חיל הים הישראלי יזם מספר פעולות התקפיות נגד נמלים במצרים ובסוריה. על אף שפעולות אלו לא נחלו הצלחה, ומספר לוחמים של חיל הים אף נפלו בשבי האויב במהלכן, הם גרמו לחילות הים הערביים להתמקד במגננה ולשמור על גישה פסיבית במהלך המלחמה כולה.
אירוע משמעותי, שהתרחש בזירה הימית במהלך המלחמה, היה תקרית ליברטי, במסגרתה תקפה ישראל אוניית ביון אמריקאית, עקב טעות בזיהוי. במסגרת תקרית זו נהרגו 34 מלחים וקצינים אמריקאים ונפצעו 172.
בעקבות המלחמה התארכו קווי החוף שבשליטת ישראל ונפתחו מצרי טיראן לשיט ישראלי. כתוצאה מהחלטת נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, לסגור לאחר המלחמה את תעלת סואץ לתנועת כלי שיט[דרוש מקור] (החלטה שבוטלה רק ב-1975), הפכה ישראל לגשר יבשתי בין הימים.
סדר הכוחות > חיל הים הישראלי

מלחמת ששת הימים פרצה בתקופה בעייתית מאוד מבחינת חיל הים הישראלי. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 התבסס חיל הים על משחתות וטרפדות, אוניות מלחמה מימי מלחמת העולם השנייה ומהעשור שלאחריה. כלי הנשק העיקריים של ספינות אלה היו תותחים וטורפדו. כלי שיט אלו הלכו והתיישנו, היו איטיים יחסית ובנחיתות טכנולוגית מול האויב. בתחילת שנות ה-60 החל חיל הים באפיון, תכנון וביצוע תהליך התחדשות מקיף, שעיקרו היה במעבר להתבססות על ספינות סער - ספינות טילים קטנות בהרבה מן המשחתות, זריזות ומהירות, בעלות מכשור אלקטרוני מתקדם, שהחימוש העיקרי שלהן הוא טילי ים-ים. עם פרוץ המלחמה היו ספינות הטילים המתוכננות בשלבי בנייה במספנות מחוץ לישראל, וחיל הים היה מבוסס עדיין על משחתות מיושנות, ונמצא בשפל כמותי ובנחיתות טכנולוגית לעומת כלי השיט שהפעיל האויב.
התחום היחיד בו ניתן היה לדעת פיקוד חיל הים להגיע להישגים בקרב, היה תחום הלוחמה הזעירה: אנשי צפרדע וסירות נפץ.
בים התיכון היה על חיל הים הישראלי להתמודד מול חיל הים הסורי בצפון וחיל הים המצרי בדרום. בים סוף התמודד חיל הים הישראלי מול חיל הים המצרי בלבד. משמר החופים הירדני בעקבה נמנע מפעילות עוינת גם במהלך הלחימה בין ישראל לירדן בגדה המערבית. ליתר מדינות ערב לא היה צי בעל יכולת לסכן את חופי ישראל.
סדר הכוחות > חיל הים המצרי

עיקר כוחו של הצי המצרי התרכז בנמל אלכסנדריה, בו היו גם מפקדת הצי ומתקני התחזוקה שלו. הנמל השני בגודלו במצרים היה נמל פורט סעיד, אך בו לא החזיקו המצרים יחידות צי גדולות דרך קבע, אלא השתמשו בו בעיקר כבסיס מעבר לים סוף. למרות זאת הייתה חשיבותו המבצעית של נמל זה רבה, בהיותו בסיס יציאה לעבר חופי ישראל: בשל המרחק הגדול מאלכסנדריה לחיפה, כ-400 קילומטר, היה על ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי לתדלק בפורט סעיד כדי לפעול ביעילות מול חופי ישראל.
בזירת ים סוף התארגן חיל הים המצרי בשני בסיסים: בנמל סואץ ובמעגן ע'רדקה. נמל ערד'קה היה הקרוב ביותר למצרי טיראן ומצרי יובל, המצרים בין ים סוף ומפרץ סואץ, ואיפשר שליטה עליהם. בנוסף לבסיסי הקבע היו לחיל הים המצרי מעגנים נוספים, בהם עדביה במפרץ סואץ, שארם א-שייח' בסיני, ספאגה וראס בנאס בים סוף. יתרון נוסף שעמד לרשות חיל הים המצרי היה היכולת להעביר ולהחליף כלי שיט בין שתי הזירות, זירת ים סוף וזירת הים התיכון, באמצעות הפלגה בתעלת סואץ. יתרון זה התבטל במהלך המלחמה לאחר סגירת התעלה בפקודת נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
סדר הכוחות > חיל הים הסורי

בסיסו העיקרי של חיל הים הסורי היה במעגן מינת אל-ביידה, בצפון סוריה. בנוסף נהגו הסורים לפרוס כלי שיט בנמל לטקיה, במעגן בניאס, ובנמל טרטוס. זה האחרון היה עדיין בשלבי בנייה, והיה בו רציף אחד שכבר שימש לעגינת כלי שיט, אם כי הנמל טרם נפתח לאוניות אזרחיות. בנמל בניאס היה מסוף הדלק של צינור הנפט מכירכוכ שהיה בבעלות חברה אמריקאית. המסוף כלל מקשרי מצופים למכליות, מעגן לגוררות וסירות שירותים.
פעילות הצי הסורי -
חיל הים הסורי כמו שאר הכוחות הסוריים הופתע מפריצת המלחמה. עם תחילת המלחמה הועלתה הכוננות בחיל הים והסורים פרסו את ספינות הטילים והטורפדו מבסיס הצי במינת אל-ביידה לנמל לטקיה טרטוס והאי ארווד. המקשות זרעו מוקשים בקרבת החוף הדרומי מקומות שלפי הערכתם עלולים לשמש להנחתת כוחות מהים. חיל הים הגביר תצפיות וקיים סיורים לאורך החוף. ופרש את מחסניו ומפקדותיו למקומות מסתור.
הסורים לא קיבלו מידע בזמן אמת על ניסיונות הישראליים לפגוע בנמלים. להערכתם פעל הצי הסורי בהצלחה כדי להגן על התנועה הימית לסוריה שכללה הובלת אספקה צבאית. גם תנועת המכליות למסוף הנפט בבניאס לא הופרעה.
הכוחות הימיים של המעצמות > הצי הסובייטי בים התיכון

מאז משבר הטילים בקובה נמצא הצי הסובייטי בתהליך בנייה והתרחבות, לאחר שההנהגה הסובייטית נוכחה בחוסר יכולתה להשפיע במרחק מגבולותיה. על הצי, שמשימתו המסורתית הייתה הגנת החוף, הוטלה המשימה להקים צי שישייט בכל הימים. במאי 1965, במפגש הצי הצפוני, הכריז מפקד הצי, אדמירל סרגיי גורשקוב, על הצורך להציב יחידות צי סובייטי באופן קבוע בים התיכון, כמשקל נגד לצי השישי האמריקני. ואכן, החל מ-1966 החל הצי הסובייטי להפעיל בים התיכון צוללות גרעיניות, אוניות שטח, סיירות, משחתות וכלי שיט קטנים יותר, אם כי מספר כלי השיט של הצי הסובייטי היה קטן מזה של אוניות הצי השישי, ורמתם הייתה נחותה. האספקה לאוניות הצי נעשתה בלב ים, מחוץ למים הטריטוריאליים של המדינות לחופי הים התיכון, והתבצעה באזורים שונים: בים האגאי ליד קיתרה, ליד כרתים, בים אלבוראן (חלקו המערבי של הים התיכון, בין ספרד לצפון אפריקה), מפרץ גבס ומפרץ חממת (ליד תוניסיה), ואתרים אחרים. במקביל החלו הסובייטים במגעים שנועדו לאפשר להם שימוש בנמלי ארצות ערב. במקביל לכניסת הצי החלו גם טייסות מפציצים ארוכי טווח מדגם טופולב Tu-95 לסייר בים התיכון.
בתחילת 1967 הוקמה לכוחות אלה מסגרת שנקראה השייטת החמישית. באפריל אותה שנה הצטרפה לכוח הצוללת K-131, צוללת טילי שיוט מהדגם שכונה על ידי הסובייטים "פרויקט 675", ובנאט"ו כונה Echo II‏. הצוללת הצליחה לעבור בחשאי במצר גיברלטר, והייתה תוספת חשובה לשייטת. קיום הכוח הימי בים התיכון נסך ביטחון בהנהגה הסובייטית. בכנס מדינות ברית ורשה, שהתקיים ב-24 באפריל בקרלובי וארי, צ'כוסלובקיה, הציע ליאוניד ברז'נייב לעשות את הים התיכון למקום של שלום על ידי פינוי הצי השישי והשייטת הסובייטית. הייתה זו הפעם הראשונה שנעשה שימוש בצי הסובייטי ככלי להשגת מטרות מדיניות של ברית המועצות.
הכוחות הימיים של המעצמות > הצי השישי של ארצות הברית

עצמתו של הצי השישי של ארצות הברית בים התיכון הייתה גדולה ונוכחותו שימשה כמכשיר להשפעה מדינית של ארצות הברית באזור. בסיסי הצי השישי היו ברוטה שבספרד, בנאפולי שבאיטליה ובמפרץ סודה באי כרתים. אוניות הצי קיימו ביקורים סדירים בנמלי מדינות הים התיכון.
הצי השישי כלל בדרך כלל שתי קבוצות לחימה שבמרכז כל אחת מהן נושאת מטוסים: אמריקה (CV-66) וסרטוגה (CV-60). קבוצות הלחימה כללו שתי סיירות טילים, גאלווסטון (CL-93) וליטל רוק (CL-92), שהייתה אונית הדגל; 10 משחתות, 4 פריגטות ו-4 צוללות, אחת מהן גרעינית. כוח הנחיתה של הצי כלל שלוש נושאות גייסות, שתי נחתות מבדוק ושתי נחתות טנקים.
הכוחות הימיים של המעצמות > הצי המלכותי הבריטי

נושאת המטוסים אה"מ הרמס (R12) ואיתה שש פריגטות ושולות מוקשים נמצאו בנמל עדן, ולא לקחו חלק במלחמה. נושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס (R38) הייתה בנמל ולטה במלטה עם כעשרה כלי שיט, אך גם היא לא יצאה מהנמל בעת המלחמה.
ההיערכות למלחמה בישראל

גורמי המודיעין בחיל הים הישראלי לא חזו קרבות בשנים הקרובות, למרות זאת הכין חיל הים תוכניות למלחמה בסד"כ הקיים (טרפדות ומשחתות) כנגד משחתות וספינות טילים מצריות. בין היתר נערכה סדרת תרגילים טקטיים במתקן הדימוי הטקטי של הצי המלכותי הבריטי במלטה. לסדרה זו, שנמשכה שבוע, נשלחו כל מפקדי כלי השיט בחיל הים. במהלך הסדרה הזינו הבריטים את נתוני אמצעי הלחימה של שני הצדדים. טרפדות נעו מלפנים כנגד ספינות הטילים כאשר המשחתות מתרחקת מחוץ לטווח מכ"ם. כאשר החלו התרגולים הוברר כי כאשר המשחתות לא התרחקו מטווח הטילים והסתערו יחד עם הטרפדות הן נפגעו והוטבעו (תרגילית). הטרפדות שהסתערו עם טורפדו נגד משחתות הסקורי המצריות הוטבעו לפני שהגיעו לטווח ירי טורפדו. האימון המחיש את הנחיתות הקרבית של חיל הים הישראלי.
תקופת הכוננות לקראת המלחמה נוצלה על ידי חלק מהיחידות לאימונים והגברת כשירות. שררה אווירת פעילות ורצון לתרום להבסת האויב בכל דרך אפשרית. האווירה של "נעשה ונשמע" גרמה לשינויים ותוספות במשימות ויצירת אמצעים מאולתרים. חילופי הכוחות לא איפשרו הכנה נאותה. עקב הצורך בחשאיות לא התקיימו תהליכי חשיבה משותפים עם יחידות אחרות.
הערכת האיום המצרי בזירה הימית לקראת המלחמה כללה בים התיכון:
הפגזת חופי המדינה בתותחי משחתות או בירי טילים, תוך חדירת מערך ההתרעה בלילה.
מארבי צוללות מול נמלי ישראל ופגיעה בטורפדו בכלי שיט צבאיים או אזרחיים.
הנחתת כוחות פשיטה בחופי ישראל.
התנכלות לשיט אל ישראל וממנה באגן המזרחי של הים התיכון. ישראל תלויה בנתיבי שיט פתוחים, אך הערכות למלחמה קצרה ראו בהפסקת השיט סכנה מצומצמת.
בגזרת ים סוף העריך חיל הים הישראלי דרכי הפעולה האפשריות למצרים:
חסימה ימית של אזור מצרי טיראן כהשלמה לחסימה היבשתית של התותחים בראס נצרני.
שליטה ימית במפרץ אילת כסיוע לפעילות כוחות הקרקע.
הפגזת העיר אילת ומתקני הנמל והדלק.
הערכת דרך הפעולה של חיל הים הסורי הייתה מתקפת טילים על נמל חיפה ואזור החוף הצפוני של ישראל. כן היה חשש מהתבססות כלי שיט מצריים במעגנים הסוריים.
ההיערכות למלחמה בישראל > משימות חיל הים הישראלי

המטה הכללי הישראלי היה מודע ליכולות המוגבלות של חיל הים באותה עת. לכן לא ציפה מחיל הים לפתוח חזית נוספת בזירה הימית, וייעד לו את המשימות הבאות:
איגוף דרך הים - הנחתת כוחות מהים בגזרת אל עריש כסיוע להתקדמות אוגדת טל בצפון חצי האי סיני.
הונאה - לחזק אצל הפיקוד המצרי את ההערכה שצה"ל מתכנן לכבוש את שארם א-שייח' במבצע משולב, במטרה לגרום לריתוק כוחות יבשה ואוויר מצריים לגזרה הזאת.
אבטחת חופי המדינה - הגנת החופים בזירת ים סוף ובזירת הים התיכון מפני תקיפות של אוניות שטח (הפגזה מהים) ופעילות צוללות אויב.
למפקד חיל הים, שלמה אראל, היה ברור כי לא ניתן יהיה להסתיר העברת כוחות קרקע לאל עריש בדרך הים על ידי נחתות שיצאו מנמל אשדוד, ושחיל הים המצרי ינסה למנוע מהלך כזה. אולם על אף הפער האיכותי והכמותי הגדול בין הכוח שעמד לרשותו לבין המצרים, הוא קיבל את המשימה ונערך ללחימה בגזרת פורט סעיד.
משימת אבטחת שיט חופשי לישראל וממנה לא הוטלה על חיל הים, בזירת הים התיכון מתוך הנחה שהמלחמה תהיה קצרה ולא יהיה בכך צורך, ובזירת ים סוף מתוך הערכה שחיל הים לא יוכל לפרוץ את המצור הימי המצרי באמצעות כוחות ימיים בלבד.
משימת תקיפת נמלי סוריה שתוכננה במסגרת המאבק נגד תעלת ההטיה, ושחיל הים היה ערוך בכוננות לביצועה זה מספר חודשים, לא נדרשה והכוננות בוטלה, אולם התפישה שניתן לתקוף בו זמנית את כל הנמלים של האויב נשארה בעינה. וחיל הים הכין תוכנית למתקפה חשאית על כל נמלי מצרים וסוריה בים התיכון. המטה הכללי הישראלי ושר הביטחון משה דיין לא ראו צורך בביצוע התוכנית, אך מפקד חיל הים הסביר, שדווקא ההצלחה הצפויה של המבצעים המתוכננים בזירה היבשתית והאווירית, עלולה לגרום למצרים לסוריה לרכז מאמץ בזירה הימית, במטרה לחסום את נתיבי השיט לישראל ולהפגיז בטילים ארוכי טווח את חופיה, ולכן יש צורך במתקפת מנע, כדי לפגוע ביכולות הימיות של האויב. דיין לא קיבל את טיעוניו, אך הסכים להעלות את הנושא להכרעת ראש הממשלה, לוי אשכול.
האלוף אראל הציג בפני ראש הממשלה את הצורך לפגוע באויב בנמליו, כחלק מביצוע המשימה של הגנת חופי ישראל. אשכול אישר באופן עקרוני את ביצוע הפעולות המתוכננות של חיל הים. האישור ניתן לכך שיש לראות בכלי שיט של האויב בתוך הנמלים שלהם יעד לתקיפה. שיטת התקיפה של כל נמל, פרישׂת הכוחות לתקיפת יעדים רבים בו זמנית, ועיתויה של הפעולה נקבעו על ידי מפקדת חיל הים.
ההיערכות למלחמה בישראל > פיקוד, שליטה ונוהל קרב

מוצב הפיקוד הימי, ממנו נשלטו הכוחות בים, ומפקדת חיל הים נמצאו באזור סטלה מאריס בחיפה. משרדי המטה הכללי ומוצב הפיקוד העליון נמצאו בקריה בתל אביב. מפקד חיל הים, שלמה אראל, נדרש להמצא גם בתל אביב וגם בחיפה. ראש מחלקת ים, יצחק רהב, ניהל את פעולות חיל הים באופן קבוע בחיפה. צוות קבוע של חיל הים בראשות שבתאי לוי נמצא בתל אביב. פיזור המפקדים בין שתי מפקדות פגע בניהול.
האלוף אראל הוזעק מחוץ לישראל ב-19 במאי וקיבל את תוכניות המלחמה כפי שנערכו על ידי יצחק רהב. דב שפיר חזר לפקד על שייטת 13, לאחר שבמהלך הכוננות שב מלימודים מחוץ לישראל. אל"ם בנימין תלם הוחזר מצרפת, שם נמצא במשלחת קליטת ספינות הסער, וקיבל לפיקודו את המשחתת אח"י יפו ואת הפיקוד על פעולת פורט סעיד. מפקד שייטת המשחתות, אל"ם נפתלי רוזן, קיבל אחריות על מבצע הנחיתה וקבע את מטהו באח"י נגה (ק-22).
בהפעלת צוללים וצוללות, המרחקים הגדולים בין מרכיבי הכוח כמו גם הצורך לשמור על דממת אלחוט, יוצרים תקופות ארוכות של חוסר קשר בין המבצעים במהלך הפעולה. גם כאשר קיימת אפשרות לקשר, נעשה בו שימוש מוגבל, כדי לא לאפשר איכון על ידי האויב. מצב זה של חוסר קשר אינו מקובל בחילות האחרים בצה"ל ויוצר מתח רב במפקדות. במבצעי קומנדו ימי קיים עקרון של הצבת מקצוען, בצמוד למקבל ההחלטות, במוצב הפיקוד של כל מבצע. היו אלה יוסף דרור - מינת אל-ביידה, זאב אריאל - בניאס, יוחאי בן-נון - טרטוס, ואברהם דרור - אלכסנדריה. מפקד שייטת 13, סא"ל דב שפיר נמצא יחד עם ראש מחלקת ים, אל"ם יצחק רהב, במפקדת חיל הים.
מבצעי קומנדו ימי תוכננו לכל נמל סורי או מצרי והשתנו במהלך ימי הכוננות. לבסוף הופעלו הכוחות בלילה הראשון בשישה מוקדים בו זמנית. נוהל הקרב לפעולות האלה לא היה ברמה הנדרשת להצלחה.
מפקדים > גלריה

ראש המטה הכללי יצחק רבין עם מפקד חיל הים שלמה אראל.
קד"ם מפקד חיל הים 28 במאי 1967.
על סיפון טרפדת בנמל חיפה בתקופת הכוננות למלחמה.
אל"ם אברהם בוצר קיבל את הפיקוד על זירת ים סוף מפקח על הכנת האונייה 'עמליה' בנמל אילת, יוני 1967.
מפקד חיל הים שלמה אראל מברך את מפקד אח"י לויתן (צ-75), זאב אלמוג (אברוצקי) בהגעת אח"י לויתן (צ-75) לנמל חיפה.
מפקד חיל הים אלוף שלמה אראל עם מפקד שייטת 13 סא"ל דב שפיר בתצפית על תעלת סואץ.
לוחמי שייטת 13 חנוך מנור דוד עזר ועמנואל פז.
זירת ים סוף > תגובות להסגר

על מנת להבהיר לעולם את החומרה שבה ישראל רואה את חסימת המצרים, הודיע ב-30 במאי שר החוץ הישראלי, אבא אבן, שחזר מביקורו בארצות הברית, במסיבת עיתונאים שישראל תהיה מוכנה לחכות זמן מוגבל בלבד לפתיחתם המחודשת. הציפייה היא עניין של ימים או שבועות או שישראל תסיר את ההסגר בעצמה.
מבצע מנחם - אוניית סוחר ARION שהופעלה בחכירה על ידי צים והייתה בכווית, נקנתה מבעליה בפינלנד ב-100,000 דולר, מחיר כפול משוויה, ונשלחה למאסאווה. ב-26 במאי 1967 הוטס אל"ם (מיל') מנחם כהן עם כ-30 אנשי צוות לאסמרה באריתראה וברכב לנמל מאסאווה. האונייה נרשמה בחיפה קיבלה שם חדש DOLPHIN ואות קריאה בינלאומי 4XMT. האונייה "דולפין" בפיקודו של כהן הוכנה בנמל מאסאווה לפריצת ההסגר. אחד הקצינים באונייה היה אברהם אשור. האונייה יצאה מהנמל ב-3 ביוני בשעות הבוקר ויציאתה עוררה רעש גדול בעולם ובמצרים. העיתוי לא היה רצוי למטה הכללי של צה"ל, ובהוראת מפקד חיל הים חזרה האונייה לנמל מאסאווה. לאחר שבוע יצאה שוב לדרכה והגיעה אחרי פתיחת המצרים לשיט ישראלי.
מבצע שמשון – חיל הים התכונן להעביר גם את המכלית Samson של חברת אל-ים בדגל ליבריה שהצוות המקורי שלה, שכלל ברובו ימאים זרים, סירב להפליג. צוות בפיקודו של סא"ל רב חובל דוד כהן גויס למילואים, הוטס והוסע לנמל מאסאווה. הצוות המתין בנמל כ-10 ימים אך ההפלגה יצאה לפועל רק לאחר המלחמה.
כוונת הפעילות הייתה לבדוק באופן מעשי את הצהרות המצרים לצרכים מדיניים וצבאיים. לשתי הפעולות נקבעו שתי אפשרויות פעולה:
כניסה בכוח למצרים למרות התנגדות מצרית. מצב שיחייב הכנסת חיל האוויר לפעולה.
היענות לדרישות המצרים בסירובם להתיר את מעבר האונייה.
נעשתה גם תוכנית לשלוח ספינת ברטרם מאילת ב-3–4 ביוני, למעבר במצרים ואם יירו עליה, תחזור. היה בכך סיכון גדול להיפגעות הצוות והתוכנית לא אושרה לביצוע.