stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טייסת 125

| --- | --- |
סמל טייסת 125
סמל טייסת 125
 פרטים
 כינוי:  "המסוקים הקלים"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 סוג:  מסוקי תובלה קלים
 בסיס האם:  שדה דוב
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1967–2003 (כ־36 שנים)
 מלחמות:  מלחמת יום הכיפורים 
 נתוני היחידה
 ייעוד:  משימות סיור, מרדפים, תובלת ציוד, תובלת מפקדים בכירים, חילוצים ופינויים.
 כלי טיס בעבר:  בל-206 ("סייפן"), בל-206L ("סייפנית"), בל 212 ("אנפה"), בל-47,  אלואט II
 
מטס של ארבעה מסוקי אלואט II של טייסת 125 מעל ירושלים, 1969
טייסת 125, המכונה גם טייסת "המסוקים הקלים", הייתה טייסת מסוקי תובלה בחיל האוויר הישראלי. טרם סגירתה, הפעילה הטייסת מסוקים מסוג בל-206 ("סייפן") וְ- בל-206L ("סייפנית"), והייתה מוצבת בבסיס שדה דוב.
היסטוריה

הטייסת הוקמה בשנת 1967 כטייסת מסוקים. עם הקמתה שירתו בטייסת מסוקי אלואט II. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 רכש חיל האוויר מסוקי בל 206 שקיבלו את השם "סייפן". מסוקים אלו נרכשו מחברת אוגוסטה האיטלקית שקיבלה את הידע מחברת בל, יצרנית המסוק. דגם זה הוא דגם אזרחי. בחיל האוויר כונה המסוק סייפן א'.
בהמשך שנות ה-70, רכש חיל האוויר את סייפן ב' שהוא למעשה מסוק צבאי מדגם בל OH-58 קיואה. לאחר מכן נרכשו מסוקים מדגם ג'ט ריינג'ר (Jet Ranger) ששירתו בחצרים, בבית הספר לטיסה. מסוקים אלו כונו "סייפן ג'" ובעת חירום סופחו לטייסת 125, לצורך הגדלת סד"כ המסוקים של הטייסת.
בשנת 1984 רכש חיל האוויר את מסוקי ה-Bell-206L ("סייפנית") שהם מסוקי בל 206 בעל גוף מוארך.
עם רכישת מסוק האנפה Bell-212 (גרסה אזרחית של ה-UH-1) של חברת בל, נפתח גף אנפה בטייסת, שהיה מיועד למשימות תובלת אח"מים.
לאורך שנות פעילותה לקחה הטייסת חלק במרדפים בבקעת הירדן, במלחמת יום כיפור, במלחמת לבנון הראשונה, ובמשימות הביטחון השוטף. בין משימותיה היו תובלת מפקדים, תצפית ואיסוף מודיעין, הנחתת כוחות קלים ומשימות תספוק.
הטייסת נסגרה בשנת 2003.
מפקדי הטייסת

סא"ל יצחק שגב 1967–1969
סא"ל אמנון אורון 1969–1970
סא"ל ראובן לוי 1970–1971
סא"ל דני ברוס 1971–1972
סא"ל יוני גיל (ממלא מקום) 1972
סא"ל עפר בן פרץ 1972–1974
סא"ל יוסף בראל 1974–1975
סא"ל מנחם ארד 1976–1978
סא"ל דני אפרתי 1978–1979
סא"ל שלמה שמיר 1979–1981
סא"ל יוחנן אור 1981–1982
סא"ל ישראל גת 1982–1984
סא"ל חגי קושט 1984–1986
סא"ל איתן ניר 1986–1988
סא"ל עופר זיו 1988–1990
סא"ל שלמה משיח 1990–1992
סא"ל עירא לאור 1992–1994
סא"ל עמרי תמיר 1994–1996
סא"ל איתי רייס 1996–1998
סא"ל יוני מן 1998–2000
סא"ל הדר פורמן 2000–2002
סא"ל ערן פנקס 2003
יורו 1984

| --- | --- |

 מארחת:  צרפת צרפת
 תקופת התחרות:  12 ביוני 1984 – 27 ביוני 1984 (16 ימים)
 מספר משתתפות:  8  (מתוך 32 משתתפות שנרשמו)
 הזוכה:   צרפת
 מספר משחקים:  15
 מספר שערים:  41 (2.73 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  599,669 (39,978 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  צרפת מישל פלאטיני   (9 שערים)
 → איטליה 1980גרמניה המערבית 1988 ←
אליפות אירופה בכדורגל 1984, הידועה גם בשם יורו 1984 היא אליפות אירופה בכדורגל השביעית שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך בצרפת בין ה-12 ביוני ל-27 ביוני 1984.
בטורניר השתתפו שמונה נבחרות. צרפת המארחת בטורניר העפילה אוטומטית, ואליה הצטרפו שבע נבחרות מטורניר המוקדמות.
אל משחק הגמר העפילו צרפת וספרד, והוא הסתיים בניצחון המארחת 2-0 משני שערים במחצית השנייה של מישל פלאטיני וברונו בלון, שהעניקו לה את הזכייה הראשונה בתולדותיה בתואר.
שערו של פלאטיני בגמר היה התשיעי שלו בטורניר. בכך הוא הפך לשיאן השערים בטורניר אחד, וכן למלך שערי הטורניר בכל הזמנים, על אף שלא השתתף בטורנירי יורו נוספים. הוא כבש בכל אחד מחמשת משחקיה של צרפת בטורניר.
מוקדמות

הגרלת מוקדמות יורו 1984 התקיימה ב-8 בינואר 1982 בפריז. 32 הנבחרות החברות באופ"א התחלקו לשבעה בתים בני ארבע או חמש נבחרות כל אחד, והנבחרות שסיימו כראשי בתים הצטרפו לצרפת המארחת לטורניר הגמר.
ההעפלה האוטומטית של צרפת סימנה עבורה את החזרה לטורניר לאחר שכשלה להעפיל לחמשת טורנירי היורו הקודמים, ולמעשה השתתפה בו רק פעם אחת, בטורניר היורו הראשון ב-1960, שגם אותו אירחה. נבחרות פורטוגל ורומניה העפילו להופעת הבכורה שלהן בטורניר אליפות אירופה.
מוקדמות > הנבחרות המעפילות

| נבחרת | כרטיס | הופעות קודמות ביורו 1 |
| --- | --- | --- |
|  צרפת | נבחרת מארחת | 1 (1960) |
|  בלגיה | מנצחת בית 1 | 2 (1972, 1980) |
|  פורטוגל | מנצחת בית 2 | 0 |
|  דנמרק | מנצחת בית 3 | 1 (1964) |
|  יוגוסלביה | מנצחת בית 4 | 3 (1960, 1968, 1976) |
|  רומניה | מנצחת בית 5 | 0 |
|  גרמניה המערבית | מנצחת בית 6 | 3 (1972, 1976, 1980) |
|  ספרד | מנצחת בית 7 | 2 (1964, 1980) |

1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
אצטדיונים

טורניר הגמר נפרש על פני שבעה אצטדיונים בשבע ערים שונות ברחבי המדינה. חמישה מהאצטדיונים המארחים שופצו או הורחבו לקראת הטורניר, כמו סטאד ולודרום במרסיי שהפך לגדול מבין האצטדיונים המארחים, ושני אצטדיונים נבנו לקראת הטורניר. בעוד סטאד דה לה בוז'ואר בנאנט נבנה במיקום חדש לחלוטין, סטאד דה לה מיינו בשטרסבורג נהרס ונבנה מחדש כדי להכיל 40,000 צופים בבנייה מודרנית ומחודשת. אצטדיון פארק דה פראנס בפריז נבחר לארח את משחק הפתיחה ואת משחק הגמר של הטורניר.
תכולת האצטדיונים נכונה לזמן הטורניר.
שלב הבתים

לקראת טורניר הגמר, החליטה אופ"א לשנות את שיטת התחרות, והשיטה שהונהגה בטורניר נותרה לשיטה המועדפת עד להרחבת הטורניר ל-16 נבחרות לקראת יורו 1996.
בשיטה החדשה, שמונה הנבחרות שהעפילו לטורניר חולקו לשני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית זכו בכרטיס לשלב חצי הגמר, שלב שהושמט מהתחרויות הקודמות, כך שהמנצחת בכל בית פגשה את סגנית הבית המקביל. כל ניצחון בשלב הבתים זיכה את הנבחרת המנצחת בשתי נקודות, ולא בשלוש כפי שנהוג כיום, וההעפלה במקרה של שוויון בנקודות הוכרעה לפי פער שערים. כמו כן, בוטל המשחק על המקום השלישי.
שלב הבתים > בית א'

צרפת המארחת הגיעה לטורניר כאחת המועמדות הבולטות לזכייה, לאחר היכולת שהציגה במונדיאל 1982, וסיימה את שלב הבתים במאזן מושלם. מישל פלאטיני הוביל את הנבחרת עם השער היחיד בניצחון 1-0 על דנמרק, ופעמיים שלושער - מול בלגיה (5-0) ומול יוגוסלביה (3-2). דנמרק, שבעצמה רשמה הופעה מצוינת בניצחון 5-0 על יוגוסלביה, הגיעה למחזור האחרון מול בלגיה כשלשתיים מאזן זהה של שתי נקודות, אך עם יתרון בפער השערים. בלגיה עוד הובילה בתוצאה 2-0 ונראה היה כי תעפיל לחצי הגמר, אך הדנים השלימו מהפך, ניצחו 3-2 והצטרפו לצרפת בשלב הבא. יוגוסלביה סיימה את שלב הבתים ללא נקודות.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  צרפת | 6 | 3 | 3 | 0 | 0 | 9 | 2 | 7 |
|  דנמרק | 4 | 3 | 2 | 0 | 1 | 8 | 3 | 5 |
|  בלגיה | 2 | 3 | 1 | 0 | 2 | 4 | 8 | -4 |
|  יוגוסלביה | 0 | 3 | 0 | 0 | 3 | 2 | 10 | -8 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  צרפת | 1 – 0 | דנמרק   |
|  בלגיה | 2 – 0 | יוגוסלביה   |
|  צרפת | 5 – 0 | בלגיה   |
|  דנמרק | 5 – 0 | יוגוסלביה   |
|  צרפת | 3 – 2 | יוגוסלביה   |
|  דנמרק | 3 – 2 | בלגיה   |
שלב הבתים > בית ב'

הגרלת הבית הפגישה בין ספרד בעלת הסגל המוכשר, פורטוגל המוכשרת אך חסרת הניסיון, גרמניה המערבית שהגיעה כאלופה המכהנת מיורו 1980 וכפינאליסטית מונדיאל 1982 שנתיים קודם לכן, ורומניה שהדיחה במוקדמות את איטליה החזקה. הבית נותר פתוח כמעט לחלוטין לקראת מחזור הנעילה, אליו הגיעו ספרד ופורטוגל עם שתי נקודות, כשלספרד יתרון בשערי זכות, בעוד גרמניה מעליהן עם שלוש ורומניה מתחתיהן עם נקודה. במחזור הנעילה הדרמטי גברה פורטוגל 1-0 על רומניה לאחר שכבשה תשע דקות לסיום, וספרד גברה על גרמניה באותה תוצאה משער בדקה האחרונה, ובכך העפילו השתיים על חשבון גרמניה לחצי הגמר.
| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ספרד | 4 | 3 | 1 | 2 | 0 | 3 | 2 | 1 |
|  פורטוגל | 4 | 3 | 1 | 2 | 0 | 2 | 1 | 1 |
|  גרמניה המערבית | 3 | 3 | 1 | 1 | 1 | 2 | 2 | 0 |
|  רומניה | 1 | 3 | 0 | 1 | 2 | 2 | 4 | -2 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  גרמניה המערבית | 0 – 0 | פורטוגל   |
|  רומניה | 1 – 1 | ספרד   |
|  גרמניה המערבית | 2 – 1 | רומניה   |
|  פורטוגל | 1 – 1 | ספרד   |
|  גרמניה המערבית | 0 – 1 | ספרד   |
|  פורטוגל | 1 – 0 | רומניה   |
שלבי הנוק-אאוט

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי גמר | חצי גמר |  |  | גמר | גמר |

|  | 23 ביוני - מרסיי | 23 ביוני - מרסיי |  |  |  |  |
|  |   צרפת | 3 |   |  |  |  |
|  |   פורטוגל | 2 |   |  |  |  |
|  |  |  |   |  |  |  |
|  |  |  |   |  | 27 ביוני - פריז | 27 ביוני - פריז |
|  |  |  |   |  |   צרפת | 2 |
|  |  |  |   |   |   ספרד | 0 |
|  |  |  |   |   |  |  |
|  | 24 ביוני - ליון | 24 ביוני - ליון |   |   |  |  |
|  |   ספרד | 1 (5) |   |   |  |  |
|  |   דנמרק | 1 (4) |   |   |  |  |
שלבי הנוק-אאוט > חצי הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 23 ביוני 1984 |  צרפת | 3–2‏ה |  פורטוגל | סטאד ולודרום, מרסיי |
| 23 ביוני 1984 | ז'אן פרנסואה דומרג  24', 114'   מישל פלאטיני  119' | (סיקור) | רוי ז'ורדאו  74', 98' | סטאד ולודרום, מרסיי |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24 ביוני 1984 |  ספרד | 1–1‏ה |  דנמרק | סטאד דה ז'רלן, ליון |
| 24 ביוני 1984 | אנטוניו מאקדה  67' | (סיקור) | סרן לרבי  7' | סטאד דה ז'רלן, ליון |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   |  סנטיאנה    חואן אנטוניו סניור    סנטיאגו אורקיאגה    ויקטור מוניוס    מנואל סראביה | 5–4 |  קנט בריל לארסן    יספר אולסן    מיכאל לאודרופ    סרן לרבי    פרבן אלקיאר לארסן |   |
שלבי הנוק-אאוט > גמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 27 ביוני 1984 |  צרפת | 2–0 |  ספרד | פארק דה פראנס, פריז |
| 27 ביוני 1984 | מישל פלאטיני  57'   ברונו בלון  90' | (סיקור) |  | פארק דה פראנס, פריז |
מלך השערים

9 שערים
צרפת מישל פלאטיני
3 שערים
דנמרק פרנק ארנסן
2 שערים
פורטוגל רוי ז'ורדאו
דנמרק פרבן אלקיאר לארסן
צרפת ז'אן פרנסואה דומרג
גרמניה המערבית רודי פלר
ספרד אנטוניו מאקדה
נבחרת הטורניר

| שוערים | הגנה | קשרים | חלוצים |
| --- | --- | --- | --- |
| גרמניה המערבית הראלד שומאכר | פורטוגל ז'ואאו פינטו   גרמניה המערבית קרלהיינץ פרסטר   דנמרק מורטן אולסן   גרמניה המערבית אנדראס ברמה | פורטוגל פרננדו צ'לנה   צרפת אלן ז'ירס   צרפת ז'אן טיגנה   דנמרק פרנק ארנסן   צרפת מישל פלאטיני | גרמניה המערבית רודי פלר |
הישגי הנבחרות ביורו 1984
הפירמידה של ג'וסר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  step pyramid, אתר ארכאולוגי, הפירמידות במצרים 
 כתובת:  סקארה 
 מיקום:  אל-גיזה 
 מדינה:  מצרים 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 2670 לפני הספירה
 תאריך פתיחה רשמי:  2670 לפנה״ס 
 חומרי בנייה:  אבן גיר 
 אדריכל:  אמחותפ 
 מידות
 אורך:  121 מ' 
 רוחב:  109 מ' 
 גובה:  60 מ' 
 גובה מעל פני הים:  61 מ' 
 קואורדינטות:  29°52′17″N 31°12′59″E﻿ / ﻿29.871266666667°N 31.216394444444°E﻿ / 29.871266666667; 31.216394444444
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםהפירמידה של ג'וסר(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםהפירמידה של ג'וסר
 
הפירמידה של המלך ג'וסר המוכרת גם בשם פירמידת המדרגות, היא המבנה הראשון המזכיר בצורתו פירמידה. המלך ג'וסר (או צ'וסר) הוא המלך השני והמפורסם ביותר מבין מלכי השושלת השלישית של מצרים העתיקה. עד לתקופתו נהוג היה לקבור אנשי אצולה ומלוכה בתוך מבנה טרפזי הקרוי מסטבה.
המלך ג'וסר היה הראשון שהקים מבנה המזכיר בצורתו את הפירמידות המוכרות לנו כיום. מבנה זה, נבנה בשנים 2630–2611 לפנה"ס, על ידי אמחותפ שהיה הרופא, האדריכל ויועצו של המלך. את המבנה יצרו בעזרת שש מסטבות המונחות אחת על גבי השנייה, כאשר כל אחת קטנה מקודמתה. בדרך זו נוצר מבנה המזכיר בצורתו פירמידה, אשר הגיע לגובה של 60 מטר. פירמידה זו נבנתה במצרים ממערב לממפיס באזור סקארה.
לקריאה נוספת

גרומך תשל"ג, גרומך ש' א', מסטבה, פראוור י' (עורך), האנציקלופדיה העברית, כרך 23, ירושלים תשל"ג (עמ' 1095–1096).
ליבוביץ תשל"ד, ליבוביץ' י', מצרים- היסטוריה, פראוור י' (עורך), האנציקלופדיה העברית, כרך 24, ירושלים תשל"ד (עמ' 161–182).
שצ'ופק תשל"ה, שצ'ופק נ', פירמידה, פראוור י' (עורך), האנציקלופדיה העברית, ירושלים תשל"ה (עמ' 779–782).
קיר עם נחשי קוברה בפירמידה
סרט פולחן

שלט מופע הקולנוע של רוקי בפתח קולנוע כוכב ברמת השרון
סרט פולחן, או סרט קאלט (מאנגלית: Cult film), הוא סרט שמושך קבוצה נאמנה של מעריצים אדוקים או סרט שנשאר פופולרי לאורך שנים רבות בקרב קבוצת מעריצים. במקרים רבים, סרטי פולחן כשלו בניסיון לרכוש הצלחה בקרב הציבור הרחב בעת שיצאו לראשונה לאקרנים, אך לא תמיד.
סרטי פולחן רבים מתאפיינים במקוריות, חדשנות ושבירת מוסכמות. לעיתים תגובת הקהל לסרטי פולחן היא לא מה שציפו יוצרי הסרט, למרות שלרוב סרטים שהפכו לסרטי פולחן החלו את דרכם עם אלמנטים או תוכן חריגים, לעיתים אף חתרניים כגון סרטו של ג'ון ווטרס "היירספריי" בכיכובו של הדראגיסט דיוויין.
הסרט שנחשב לדעת מבקרי קולנוע וצופים רבים לסרט הפולחן הבולט ביותר הוא "מופע הקולנוע של רוקי", בבימויו של ג'ים שרמן. סרט זה מוקרן שוב ושוב ברחבי העולם ומעריציו נוהגים לשיר את מילות השירים לאור נרות, לרקוד את הריקודים ולעיתים אף להתחפש בדומה לדמויות מן הסרט.
דוגמאות

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא דוגמאות אמורות להדגים סוגים של סרטים, זמן שלקח להגיע למעמד, דרכי ביטוי להערצה כלפיהם וכדומה.
דוגמאות לסרטי פולחן מוכרים הם סרטי חבורת מונטי פייתון ובייחוד "בריאן כוכב עליון", "ילדות רעות", סדרת "אמריקן פאי", "משתגעים על מרי", "ביג לבובסקי", "החדר", "ספרות זולה", "ספיינל טאפ", "אמא סדרתית", "חלף עם הרוח", "האחים בלוז", "לבנבנות", סדרות סרטי "שר הטבעות", "הארי פוטר", "אינדיאנה ג'ונס", "הנוסע השמיני", "ג'יימס בונד" וסרטי "מלחמת הכוכבים".
דוגמאות > סרטי פולחן ניסויים

סרטים נוספים שזכו למעמד של סרטי פולחן הם סרטים סוריאליסטיים ניסויים, הכוללים אלמנטים של סמים והזיות למיניהן, כדוגמת "טריינספוטינג" הבריטי, "קאובוי של חצות", "יצרים בדם" ו"רקוויאם לחלום" האמריקאיים, ו"משהו טוטאלי" ו"הכוכב הכחול" הישראליים.
דוגמאות > סרטי פולחן בישראל

בישראל חלק מהסרטים מז'אנר סרטי בורקס נחשבים לסרטי פולחן: "חגיגה בסנוקר", "צ'רלי וחצי","מבצע סבתא", "משפחת צנעני" וכן סרטים של השחקן והבמאי זאב רווח: "רק היום" ו"אדון לאון" ואחרים. גם סרטי דרמה הנוגעים בחוויה הישראלית הקולקטיבית: "הלהקה", "מציצים", "דיזנגוף 99", "אסקימו לימון", "ספיחס", "אלכס חולה אהבה" זכו לתואר. הסרט "גבעת חלפון אינה עונה" בבימוי אסי דיין ובכיכובם של שלישיית הגשש החיוור, נחשב לאחד מסרטי הקאלט הישראליים האהובים והמצוטטים ביותר, גם כיום 48 שנים לאחר צאתו .
השפעה

ברוסיה תרם סרט הפולחן "קין-דזה-דזה!" מילים וביטויים לסלנג הרוסי.[דרושה הבהרה]
תומאס איגלטון

תומאס פרנסיס איגלטון (באנגלית: Thomas Francis Eagleton‏; 4 בספטמבר 1929 – 4 במרץ 2007) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי בשנים 1968–1987. איגלטון נודע לשמצה בשל היותו מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למירוץ של ג'ורג' מקגוורן בבחירות 1972 לנשיאות. הוא סבל מדיכאון קליני בו נאבק כל חייו, וכתוצאה מכך היה נתון לסדרת אשפוזים אשר נשמרה בסוד מהציבור. חשיפת הדיכאון והאשפוזים לעין הציבורית הסבה מבוכה והשפלה למסע הבחירות לנשיאות של מקגוורן וכתוצאה מכך הודח איגלטון מהכרטיס הנשיאותי. בהמשך התמנה לפרופסור עזר לענייני ציבור באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
ביוגרפיה > תחילת דרכו ובעיותיו הרפואיות

איגלטון נולד בסנט לואיס שבמיזורי, בנם של זיטה לואיז (לבית סוונסון) ומארק דייוויד איגלטון, פוליטיקאי שהתמודד לראשות העירייה. הוריו של אביו היגרו אל ארצות הברית מאירלנד, בעוד שלאמו היו שורשים שוודים, אוסטריים, אירים וצרפתים.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המחוזי בסנט לואיס, שירת במשך שנתיים בצי ארצות הברית ובשנת 1950 השלים את לימודי תואר ראשון במכללת אמרסט. לאחר מכן למד המשיך את לימודיו הגבוהים בבית הספר הרווארד למשפטים. לאחר סיום לימודיו ב-1953, עסק איגלטון בעריכת דין במשרד עורכי הדין של אביו ובהמשך עבד עם החברה אנהאוזר-בוש. ב-26 בינואר 1956 נישא לברברה אן סמית', תושבת סנט לואיס, וכעובר שלוש שנים חבקו את בנם הראשון. בתם כריסטין נולדה ב-1963.
בשנת 1956 נבחר איגלטון לתובע העירוני של סנט לואיס. במהלך כהונתו התארח בתוכנית הטלוויזיה "?What's My Line" בתור "התובע המחוזי של סנט לואיס". בשנת 1960 נבחר לתובע הכללי של מדינת מיזורי בגיל 31 בלבד, הצעיר ביותר בתולדות המדינה. כעבור ארבע שנים, ב-1964, נבחר לסגן מושל המדינה. בשנת 1968 נבחר לסנאט של ארצות הברית תוך שהוא גובר על הסנאטור המכהן אדוארד לונג בבחירות המקדימות ובניצחון על מועמד המפלגה הרפובליקנית תומאס ב. קרטיס בבחירות הכלליות.
במשך שנים ארוכות נאבק איגלטון בדיכאון קליני. בין השנים 1960–1966 אשפז את עצמו שלוש פעמים בגין תשישות רגשית ופיזית, ופעמיים עבר טיפול בנזעי חשמל. כעבור זמן מה אובחן בידי הפסיכיאטר פרדריק קינג גודווין כמי שסובל מהפרעה דו-קוטבית מסוג II. האשפוזים, שנשמרו בסוד מפני הציבור, השפיעו במידה מועטה על שאיפותיו הפוליטיות, אם כי בשנת 1972 — מיד לאחר בחירתו כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא — צוין בעיתון "St. Louis Post-Dispatch": ”איגלטון סבל מהפרעות בקיבה, שהובילו לאשפוזים תכופים. בעיות הבטן תרמו לשמועות על כך שהוא סובל מבעיות שתייה.”
ביוגרפיה > קריירה בסנאט של ארצות הברית

בשנת 1974 נבחר איגלטון לתקופת כהונה שנייה בסנאט עם כ-60% מקולות הבוחרים, אחרי שניצח את יריבו חבר בית הנבחרים תומאס ב. קרטיס, אותו אחד שהתמודד מולו שש שנים קודם לכן ב-1968. בבחירות 1980 נבחר שוב לסנאט בפער שהיה דחוק מן החזוי על פני מנהל מחוז סנט לואיס ג'ין מקנארי. במהלך הבחירות ב-1980 נעצרו אחייניתו של איגלטון, אליזבת איגלטון ויגנד, ועורך הדין סטיבן פולודניאק בגין סחיטה לאחר שאיימו להפיץ האשמות שווא כי איגלטון הוא ביסקסואל. איגלטון סיפר לעיתונאים כי הכסף שנסחט ממנו — 200 אלף דולר כמניות — אמור היה להיות מועבר לכנסייה הסינטולוגית לה השתייכו הסוחטים. ויגנד ופולודניאק ערערו על הרשעתם בסחיטה עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, וטענו כי הם לא זכו להליך משפטי הוגן בגלל הפרסום העצום שחג סביב הפרשה, אולם בית המשפט דחה את הערעור.
בסנאט עסק איגלטון בעניינים הקשורים למדיניות חוץ, מודיעין, ביטחון לאומי, חינוך, שירותי בריאות ואיכות הסביבה. הוא קידם את "חוק האוויר הנקי" ואת "חוק המים הנקיים", והעניק את חסותו לתיקון שבלם את ההפצצות על קמבודיה, מה שלמעשה הוביל לתום מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. איגלטון היה אחד ממחברי "תיקון האץ'-איגלטון", שהוצג בפני הסנאט ב-26 בינואר 1983 עם הסנאטור אורין האץ' ממדינת יוטה, שקבע כי "הזכות להפלה אינה מובטחת על ידי חוקה זו".
בסנאט נודע איגלטון כתומך נלהב של מדינת ישראל. תמיכתו במדינת היהודים התבטאה בין היתר בהצבעתו בעד מתן סיוע חוץ בן 85 מיליארד דולר אמריקני לקליטת העלייה מברית המועצות בשנות ה-70. כמו כן, הוא היה שותף ליוזמי הצעת החוק שמטרתה הייתה להעניק כאלף אשרות שהייה בארצות הברית ליהודים מברית המועצות. נוסף על כך, איגלטון נמנה בין 78 הסנאטורים שדרשו להעניק לישראל את מטוסי הקרב שביקשה לרכוש מחיל האוויר של ארצות הברית. באוקטובר 1974 הביע את תמיכתו בהצעה של הסנאטור וולטר מונדייל להגדיל את סיוע החוץ לישראל ב-200 מיליון דולר.
ביוגרפיה > הבחירות לנשיאות 1972 > "חנינות, הפלות ולגליזציה של סמים"

ב-25 באפריל 1972 זכה ג'ורג' מקגוורן, סנאטור מדקוטה הצפונית, בפריימריז שהתקיים במדינת מסצ'וסטס. העיתונאי השמרני רוברט נובאק טלפן לפוליטיקאים דמוקרטים מרחבי ארצות הברית, וב-27 באפריל כתב בטור עיתונאי על אודות שיחה שקיים עם סנאטור דמוקרטי עלום-שם בעניינו של מקגוורן. נובאק ציטט את אותו סנאטור מסתורי באומרו: ”העם אינו יודע כי מקגוורן מייצג חנינות לנמנעי גיוס, הפלות, ולגליזציה של סמים. ברגע שאמריקה התיכונה — בייחוד אמריקה התיכונה הקתולית — תגלה זאת, הוא מת.” הטור העיתונאי הכה גלים ובגללו נודע מקגוורן כמועמד התומך ב"חנינות, הפלות וסמים", חרף העובדה שתמך במדיניות אי-הפללה בשימוש במריחואנה בלבד וגרס כי הפלה מלאכותית על-פי חוק נמנית תחת זכויות המדינות בארצות הברית.
ב-15 ביולי 2007, חודשים אחדים אחרי מותו של איגלטון, בריאיון לפגוש את העיתונות חשף נובאק כי אותו סנאטור עלום-שם היה איגלטון עצמו, שלימים יהא עמיתו למירוץ של מקגוורן. ב-1972 הואשם נובאק בבדיית הציטוט, אך במטרה להפריך את הביקורות סיפר כי סעד עם איגלטון ארוחת צהריים לאחר מסע הבחירות ושאל אותו האם יוכל לחשוף אותו כמקור, אך איגלטון מיאן. נובאק נימק את העובדה כי לו תומכי מקגוורן היו נוכחים לדעת כי איגלטון הוא אותו סנאטור מסתורי, הם היו דואגים לחבל בניסיונותיו להיבחר מחדש לסנאט. הפרשן הפוליטי בוב שרום טען כי איגלטון מעולם לא היה נבחר לעמיתו למירוץ של מקגוורן לו היה ידוע כי הוא זה שסיפק לנובאק את הציטוט.
ביוגרפיה > הבחירות לנשיאות 1972 > מועמד לסגן הנשיא

בשנת 1972, דומה היה כי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בלתי-מנוצח. כשמקגוורן זכה במועמדות הדמוקרטית לנשיאות, כמעט כל הדמוקרטים המובילים — בהם וולטר מונדייל, יוברט האמפרי, טד קנדי ואדמונד מאסקי — סירבו להצעות הממסד הדמוקרטי לחבור אל מקגוורן כמועמדים לסגן הנשיא. מקגוורן היה משוכנע שקנדי יחבור אליו, אם כי בסופו של דבר קנדי סירב. מנהל מטה הבחירות הנשיאותי של מקגוורן, גארי הארט, הציע לראש עיריית בוסטון קווין וייט את המועמדות לסגן הנשיא. מקגוורן התקשר לווייט שענה לו בהחלטיות "כן".
עם זאת, מנהיג המשלחת של מסצ'וסטס לכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית, ג'ון קנת גלבריית, אמר כי אם מקגוורן יבחר בווייט כעמיתו למירץ המשלחת תצא החוצה בעת ההכרזה על מועמדותו של מקגוורן לנשיא, משום שווייט הביע תמיכה באדמונד מאסקי בפריימריז במסצ'וסטס. בסופו של דבר, ביום הבחירות הייתה מסצ'וסטס המדינה היחידה שהעניקה את קולות חבר האלקטורים שלה למקגוורן, לצד מחוז קולומביה הפדרלי. עם שלילת האפשרות לבחור בווייט כעמית למירוץ, הציע מקגוורן את המועמדות לסנאטור אברהם ריביקוף שמיאן גם הוא, ואחריו לסנאטור גיילורד נלסון. נלסון סירב אך באותה נשימה הציע למקגוורן לבחור באיגלטון, שהסכים לבסוף להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן הנשיא. הבחירה באיגלטון נעשתה ללא בדיקות רקע מעמיקות, ואיגלטון לא הזכיר את אשפוזיו הרפואיים והחליט לשמור את ההיסטוריה הרפואית הסבוכה שלו כסוד כמוס.
ביוגרפיה > הבחירות לנשיאות 1972 > הדחתו מהכרטיס הנשיאותי

ב-25 ביולי 1972, קצת יותר משבועיים לאחר הוועידה הדמוקרטית הלאומית, איגלטון אישש את הדיווחים בעיתונות לפיהם עבר טיפול בנזעי חשמל לשם התמודדות עם דיכאון קליני ממנו סבל בשנות ה-60. תחילה, מקגוורן נקט במדיניות רכה כלפי החשיפה והחליט לגבות את עמיתו הטרי למירוץ. עם זאת, כעבור זמן מה, החל מקגוורן להתייעץ בחשאיות עם פסיכיאטרים בולטים כולל עם הרופאים של איגלטון עצמו, אשר סברו כי הישנות הדיכאון של איגלטון עשויה לקרום בעתיד עור וגידים, מה שיהווה סכנה לאומה האמריקאית לו יהיה ביום מן הימים נשיא ארצות הברית. ב-1 באוגוסט, 19 ימים לאחר קבלת המועמדות, פרש איגלטון מהמירוץ הנשיאותי לבקשתו של מקגוורן, על אף שתחילה סבר כי אין צורך בהתפטרותו. לאחר חיפוש נוסף אחר עמית למרוץ נבחר סרג'נט שרייבר, מייסד חיל השלום ולשעבר שגריר ארצות הברית בצרפת.
סקר דעת קהל שערך "מגזין טיים" מצא כי 77% מהנשאלים טענו כי ההיסטוריה הרפואית של איגלטון לא תשפיע על ההצבעה שלהם בבחירות. למרות זאת, העיתונות עסקה בטיפול נזעי החשמל של איגלטון בהרחבה וסיקרה את ההיסטוריה הרפואית שלו לעיתים קרובות, ומקגוורן חשש שמא העניין יסב נזק למסע הבחירות שלו שהיה בן כה וכה קשה לנגד הפופולריות של ניקסון. כישלונו של מקגוורן לערוך בחינה מדוקדקת ומעמיקה על עברו האישי של איגלטון, בנוסף על טיפולו השינוי המחלוקת בנזק שהסבה הפרשה למסע הבחירות, הובילו את המפלגה הרפובליקנית להטיל דופי בשיפוטו של מקגוורן. בבחירות הכלליות, כאמור, נחלו הדמוקרטית בהובלתם של מקגוורן ושרייבר תבוסה מוחצת.
ביוגרפיה > בערוב ימיו ומותו

בינואר 1987 שב איגלטון למיזורי כעורך דין, כפרשן פוליטי וכפרופסור באאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם היה פרופסור לענייני מדיניות ציבורית עד מותו. לאורך הקריירה שלו באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, העביר איגלטון קורסים בכלכלה עם מורי ויידנבאום, לשעבר יו"ר מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית וקורסים על מלחמת וייטנאם עם הפרופסור להיסטוריה הנרי ברגר. ב-23 ביולי 1996 נשא איגלטון נאום באירוע לקידום ספרו של ג'ורג' מקגוורן והיחסים ההדדיים בין השניים נותרו בעינם.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 כיהן איגלטון במועצת הוותיקים במרכז למנהיגות ושירות הציבור של ג'ורג' ואלינור מקגוורן באוניברסיטת דקוטה וסליאן. בינואר 2001 הצטרף לדמוקרטים אחרים במיזורי כדי להתנגד למינויו של ג'ון אשקרופט, לשעבר מושל מיזורי וסנאטור מטעמה, לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. איגלטון צוטט בפרוטוקול רשמי של ועדת המשפט בסנאט באומרו: "ג'ון דנפורת' היה הבחירה הראשונה שלי, ג'ון אשקרופט היה הבחירה האחרונה שלי".
בשנים 2005 ו-2006 הוא לימד בצוותא עם ג'ואל גולדשטיין סמינר בנושא נשיאות וחוקת ארצות הברית בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנט לואיס. הוא גם היה שותף במשרד עורכי הדין "תומפסון קובורן", והיה נושא ונותן רשמי לקואליציה של אינטרסים עסקיים מקומיים שקידמה את הבאת קבוצת הפוטבול "לוס אנג'לס ראמס" אל סנט לואיס. איגלטון חיבר שלושה ספרים על פוליטיקה לאחר כהונתו בסנאט. כמו כן, הוא גם היה תומך נלהב במועמדותה של קלייר מקסקיל לסנאט של ארצות הברית. איגלטון הוביל קבוצה בשם "קתולים למען התיקון השני", המורכבת מאישים קתולים בולטים, שקראה תיגר על התנגדות מנהיגי הכנסייה הקתולית למחקר בתאי גזע עובריים ולתיקון חוקתי לאומי שעשוי היה לבסס מחקר שכזה בחוקי מדינת מיזורי. הקבוצה שלחה בדואר אלקטרוני מכתב לחברים בכנסייה ובו נומקו הסיבות לתמיכה בתיקון שכזה.
איגלטון נפטר בסנט לואיס ב-4 במרץ 2007, מסיבוכים בלב ובמערכת הנשימה. איגלטון תרם את גופתו לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.