יחסי אנגולה–קובה
היסטוריה > שנות ה-70

בשנת 1975, אחרי מהפכת הציפורנים, פורטוגל עזבה את המושבות באפריקה. עד אותה שנה קובה הצליחה להתבסס ולהוביל פעילויות בקנה מידה רחב נגד השלטון הפורטוגזי בגינאה ביסאו, מוזמביק ואנגולה. מתוך אותן המושבות, באנגולה כמויות גדולות של נפט ומשאבים טבעיים אחרים, מה שגרם במקביל לעלייה בחשיבותו של הנפט, לקובה להתמקד בתנועות המרקסיסטיות באנגולה כדי להפוך אותו לתומכת עשירה של המאבק המרקסיסטי.
ב-11 בנובמבר 1975 קיבלה אנגולה עצמאות מפורטוגל, ובמדינה פרץ מאבק בין שלוש תנועות על השליטה במדינה: UNITA בהנהגת סאווימבי שנתמכה על ידי המערב, MPLA בהנהגת נטו שנתמכה על ידי הסובייטים וקובה, ו-FNLA שהונהגה על ידי הולדן רוברטו ונתמכה על ידי סין ובהמשך על ידי המערב. אף על פי שפורטוגל ומדינות נוספות עשו מאמצים לגרום לשלוש התנועות להסכים על חלוקת השלטון, הם לא הניבו פרי. באחד מהם, שהביא להסכם אלבור (אנ'), קובה התערבה וניהלה מגעים עם ה-MPLA מה שתרם לטרפודו.
עם פרוץ המלחמה באנגולה, קסטרו פיטר את ראשי כוחות הצבא של קובה כדי שיוכלו לעסוק באנגולה בלבד. הסובייטים, שהכירו את תוכניותיו של קסטרו, התנגדו לפלישה קובנית לאנגולה (הסובייטים העריכו שקובה יכולה להעמיק את המתיחות בין הגושים), אולם עדיין עמדו לצידו. קסטרו ביקש מליאוניד ברז'נייב קציני מטה כדי שיוכלו להכשיר את הלוחמים באנגולה, אולם ברית המועצות התעלמה מהבקשות. הסובייטים כן שלחו יועצים לראשי ה-MPLA בברזוויל, ואילו קובה העבירה לידי אנגולה 12,000 רובי M-52 תוצרת צ'כוסלובקיה, 133 מטולי RPG תוצרת בולגריה וכן מרגמות, ארטילריה קלה ומכונות ירייה.
הקובנים מינו את ראול דיאז ארגואל להיות מפקד כוח המשימה הצבאי באנגולה. ארגואל נסע לאנגולה עם 480 חיילים דרך ליסבון. הם לא זוהו, והגיעו ב-21 באוגוסט תוך שהם מתחזים לתיירים, כשאיש מהם לא נושא נשק למעט מזוודות מלאות במזומן.
התמיכה המאסיבית של קובה הפכה את ה-MPLA לכוח המוביל במדינה. כשראה את כמויות הנשק שהגיעו לאנגולה, פנה ראש UNITA, סאווימבי, למערב וביקש סיוע. ה-CIA שעקב אחר המצב תמך בהתערבות רחבה, אולם החוקים האמריקאים תיקון קלארק (אנ') הגבילו אפשרות זאת. כדי לעקוף את החוק, ה-CIA שכר מספר מצומצם של שכירי חרב שהגיעו לאנגולה. הסוכנות פנתה גם לדרום אפריקה כדי שתסייע כמשקל נגד לקובנים. דרום אפריקה שחששה מהשפעת אי היציבות באנגולה שלחה בתחילה כוחות להגנה על תוכנית Hydro ובהמשך התערבה באופן מלא במלחמה.
ברית המועצות, שהבינה את המעורבות הדרום-אפריקאית בדרום אנגולה, הטיסה חיילים קובנים ללואנדה שבוע לפני מתן העצמאות הרשמית לאנגולה. ב-12 בנובמבר הצטרפו גם 60 קצינים סובייטים מקונגו. ההנהגה הסובייטית אסרה על קובה להתערב במלחמת האזרחים והתמקדה בהכלת המעורבות של דרום אפריקה. קובה התעלמה מהבקשה הסובייטית וערכה פלישה רחבת היקף שהגיעה בשיא המעורבות ל-35 אלף חיילים קובנים.
בין השנים 1975 ו-1976 מרבית הכוחות הזרים, למעט קובה, עזבו את המדינה. ארצות הברית נקלעה למבוי סתום בשל מחלוקת בנוגע למעורבות במלחמה, ולבסוף בפברואר 1976 עבר תיקון לחוק האמריקאי שאסר על מעורבות אמריקאית באנגולה. ללא סיוע אמריקאי רשמי, צבא דרום אפריקה החל לסגת גם כן זמן קצר אחר כך. מנגד, סדר הכוחות של קובה גדל מ-5,500 בדצמבר 1975 ל-11,000 בפברואר. כוחות ה-FNLA הובסו במבצע קרלוטה, התקפה אנגולית-קובנית משותפת על הואמבו ב-30 בינואר 1976. עד אמצע נובמבר, ממשלת הואמבו תפסה את השלטון בדרום אנגולה והחלה לנוע צפונה.
ממשלת אנגולה והכוחות הקובנים השתלטו על כל ערי הדרום עד 1977, אך נאלצו להתמודד עם התקפות חוזרות ונשנות של UNITA. סאווימבי, ראש UNITA, הביע נכונות להתקרב ל-MPLA ולהקים ממשלת אחדות סוציאליסטית, אך דרש את נסיגת הקובנים לפני כן. הכוחות הקובניים, בשיתוף עם ה-MPLA השתמשו בלהביורים, דחפורים ומטוסים כדי להשמיד כפרים בשטח ברוחב 2.6 קילומטרים בגבול עם נמיביה, במה שכונה "מסדרון קסטרו", בו עברו רק נשים וילדים, מאחר שכוחות הממשלה ירו בכל הגברים בני עשר ומעלה. רבים מתושבי אנגולה ברחו מהמדינה; 10,000 מהם ברחו לנמיביה ו-16,000 לזמביה, שם הוקמו מחנות פליטים.