stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנטה גבריאל רוזטי
משפחתו ונעוריו

רוזטי נולד בלונדון. אביו, גבריאלה רוזטי, היה משורר איטלקי ופליט מנאפולי, שביקש מקלט מדיני בבריטניה. אמו, פרנצס פולידורי, הייתה מחנכת משכילה ששימשה גם כדוגמנית לציירים (בהם בנה) ולצלמים (בהם לואיס קרול). רוזטי היה השני מבין ארבעה אחים. אחיו היו המשוררת כריסטינה רוזטי, מחברת "שוק הגובלינים" (שאויר על ידי רוזטי), מבקר הספרות ויליאם מייקל רוזטי והסופרת מריה פרנצ'סקה רוזטי. הוא-עצמו נקרא על שם דנטה אליגיירי, ולאורך חייו הזדהה עם דמותו. אביו היה קתולי ואמו אנגליקנית, ורוזטי הוטבל וחונך כאנגליקני. בשנות ילדותו קיבל חינוך ביתי, לאחר מכן נשלח לבית הספר קינגס קולג' בווימבלדון, ולאחר סיומו עבר לקינגס קולג' לונדון, בו כיהן אביו כמורה לשפה וספרות איטלקית. הוא הרבה לקרוא מיצירות שייקספיר, דיקנס, וולטר סקוט, לורד ביירון ובפרט ג'ון קיטס, וביקש להיות סופר ומשורר. עם זאת עסק גם בציור, וככל שבגר ביקש להפוך את הציור למקצועו הראשי. התעניינותו הייתה באמנות ימי הביניים, בעיקר אמנות איטלקית. בין 1841 ל-1845 למד באקדמיה פרטית לאמנות של הנרי סס. בין 1845 ל-1848 למד בבית הספר לאמנות עתיקה של האקדמיה המלכותית לאמנויות. לאחר שעזב את האקדמיה למד אצל פורד מדוקס בראון, עמו פיתח קשר שנמשך כל חייו (בתו של מדוקס בראון, לוסי, נישאה לוויליאם מייקל רוזטי).
ב-1848 נפגש רוזטי עם האנט. השניים חלקו חיבה לציורים המושפעים משירה, ובפרט לג'ון קיטס ולתפיסה האסתטית שהתמקדה באמנות שלפני הרנסאנס. השניים ייסדו, יחד עם מיליי ואחרים, את "האחווה הפרה-רפאליטית" שתפיסתה דרשה שהיצירות האמנותיות יציגו נושאים רציניים ובעלי חשיבות ועומק, הקשורים במקרים רבים לטקסטים, ושהדמויות יוצגו באופן נטורליסטי.
לונדון והאחווה הפרה-רפאליטית

ב-1849 הציג רוזטי בתערוכה בהייד פארק את ציורו הראשון, "ילדותה של מריה הבתולה" (The Girlhood of Mary Virgin), בו מוצגת מריה, אם ישו כנערה, לצד אמה אנה. הדוגמנית ששימשה לציור דמותה של אנה הייתה אמו של רוזטי, פרנצס פולידורי, ומריה עצמה צוירה בדמותה של אחותו, כריסטינה. סביב מסגרת הציור כתב רוזטי שני שירים פרי עטו. לצד חתימתו התנוססו לראשונה האותיות PRB (ראשי תיבות של "האחווה הפרה-רפאליטית"). ב-1850 שב לצייר את מריה, כעת בדמות נערה בוגרת מעט יותר, בציור בשם Ecce Ancilla Domini ("הנני שפחת ה'", לפי הבשורה על-פי לוקאס א 38), ומתאר את מעמד הבשורה למרים. בעוד לציורים מתקופת הרנסאנס המתארים את הבשורה מבנה דומה בו נראים מריה היושבת בגנה מימין והמלאך הניגש אליה משמאל - מציב רוזטי את "עדשת המצלמה" שלו כביכול לצד כתפו של המלאך, צעד המשנה את אווירת הבשורה כליל, מוציא אותה מהתבנית המוכרת, והופך את מריה ואת המלאך ליצורים אנושיים. מריה נראית בציור כמבוהלת, תגובה טבעית של נערה לבשורת התעברותה, ולא כנהוג בציורי הרנסאנס המציגים אותה רגועה וקורנת. באותה שנה ראה אור גיליונו הראשון של ביטאון האחווה הפרה-רפאליטית, The Germ, בו הופיע שירו של רוזטי, The Blessed Damozel וביוגרפיה בדיונית פרי עטו של אמן איטלקי קדום כביכול.
על אף שזכה לשבחים מצידו של מבקר האמנות החשוב ג'ון ראסקין, רוב התגובות לציורו השני היו קטלניות, בפרט מצד שמרנים בריטים שראו בו צייר קתולי. לפיכך החליט רוזטי לא להציג עוד מיצירותיו בתערוכות, ואף עזב את האחווה הפרה-רפאליטית.
הוא המשיך לצייר רבות, אך כמעט ולא פרסם. הנושאים המרכזיים ביצירתו בשנות ה-50 של המאה ה-19 היו ציורי צבעי מים עשירי-צבע בסגנון כמו-ימי-ביניימי, בהם סדרה המעטרת סצנות מחיי דנטה וכתביו, וסדרה המושפעת מאגדות המלך ארתור.
ב-1850 פגש רוזטי את אחת הדוגמניות המרכזיות באחוות הפרה-רפאליטים, אליזבת סידל (הידועה במיוחד כמי שדגמנה את אופליה עבור מיליי). במהלך העשור שלאחר מכן היא הייתה תלמידתו והמוזה שלו, והיא מופיעה בעשרות מציורי צבעי המים שלו. החל מ-1854 גר הזוג הבלתי נשוי יחדיו, צעד לא מקובל באותה תקופה. השניים נישאו ב-1860. מצבו הכספי היה קשה, ועל מנת לממן את חובותיו נענה להצעתו של ראסקין ללמד ב"קולג' האדם העובד" באוקספורד, בו לימד ראסקין עצמו. בתמורה, תמך בו ראסקין כלכלית ביד נדיבה.
אוקספורד

ב-1856 פגש באוקספורד שני סטודנטים, ויליאם מוריס ואדוארד ברן ג'ונס, שהקימו כתב עת שהוקדש לנושאים ימי-ביניימים והעריכו את עבודותיו. ויליאם מוריס העריץ בפרט את עבודותיו של רוזטי הקשורות לאגדות המלך ארתור, נושא שהעסיק את מוריס עמוקות. השלושה חברו יחדיו ויצרו, ברוח תנועת האמנויות והאומנויות, קואופרטיב לעיצוב ולייצור טקסטיל, טפטים, ויטראז'ים וכריכות ספרים כהחייאה של "אחוות בעלי המלאכה" של ימי הביניים ללא מיכון ותיעוש מודרניים. המוצרים עוטרו ברוח התנועה האסתטית במוטיבים צמחיים צבעוניים.
ב-1857 פגשו השלושה את ג'יין בורדן ונפעמו מיופיה. היא דגמנה עבור רוזטי (בין היתר בדמות מלכתו של ארתור, גווינביר) ועבור מוריס (כאיזולט). בורדן, שהייתה אז בת 18, לא הייתה משכילה ועבדה כעוזרת בית (מוריס ובורדן היו בני 24 ורוזטי בן 29). מוריס נטל על עצמו להפוך אותה לליידי, לימד אותה איטלקית וצרפתית, וקרא עמה ממיטב הספרות. ב-1859 נשא אותה לאישה. קיימת טענה, חסרת ביסוס מובהק, לפיה שימשה תקופת החניכה של בורדן על ידי מוריס כמודל למחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "פיגמליון".
ב-1857 ראה אור בהוצאת מוקסון ספרו של אלפרד טניסון Poems, עם איורים מאת ויליאם הולמן האנט וג'ון אברט מיליי, שגייסו גם את רוזטי למיזם. האיורים, שלא רק תיארו את הכתוב במילים, אלא גם יצרו חזון אלגורי שלם, השלימו, הן בעיני טניסון והן בעיני רוזטי, את משמעות הספר כמכלול של תוכן וצורה רב-ממדיים. ב-1860 ראו אור תרגומיו של רוזטי לספרו של דנטה La Vita Nuova ("חיים חדשים", מאיטלקית) ולספרו של תומאס מלורי, Le Morte d'Arthur (אגדות המלך ארתור, מצרפתית), עליהם שקד מספר שנים. ב-1862 ראה אור ספרה של אחותו כריסטינה, "שוק הגובלינים", עם איוריו בשחור-לבן, וב-1866 ראה אור ספרם המשותף The Prince's Progress.
חזרה בלונדון - דיוקנאות נשים

בסביבות 1860 שב רוזטי לצייר בצבעי שמן, ופנה מנושאים ימי-ביניימים לדיוקנאות. נקודת המפנה הורכבה מעזיבתו את אוקספורד וחזרתו ללונדון, פגישתו עם הדוגמנית פאני קורנפורת', שהפכה גם למאהבתו, ומשקיעתו בסיפורי הדקמרון של בוקאצ'ו. השפעות אלה הובילו ליצירת הציור Bocca Baciata ("נשיקות פיה"), דיוקן קרוב חושני ומפורט של פניה של פאני קורנפורת', כשלצידה פירות, פרחים ותכשיטים הנושאים מסר סימבולי ומתקשרים לאגדה מדקמרון, וכוללים רמזים לעולם אלילי קדום. ציורי הנשים הללו, שהציגו בעיקר את פאני קורנפורת' ואת ג'יין מוריס כנשים אלילות, אגדתיות וארוטיות, השפיעו על ציירים רבים מזרם הסימבוליזם.
באותה תקופה, על אף שהיה מאוהב בדוגמניות שלו פאני קורנפורת' וג'יין מוריס (שהייתה נשואה לידידו ושותפו ויליאם מוריס), נשא רוזטי לאישה את אהובתו הראשונה, אליזבת סידל, שגילמה את דמויות הנשים בציורי המים הימי-ביניימים שלו, נושא שננטש. סידל סבלה ממחלות שונות, גופניות ונפשיות, שקעה בדיכאון, והתמכרה ללאודנום (תרופה שהכילה אופיום מומס באלכוהול), ובמאי 1861 ילדה ולד מת. ב-11 בפברואר 1862 נפטרה סידל-רוזטי ממנת יתר, ונקברה בבית הקברות הייגייט. רוזטי, הלום צער, קבר יחד עמה את כל השירים שכתב, שלא היה להם עותק נוסף. ב-1869 דרש שיחפרו ויוציאו את שיריו מן הקבר. בשנות ה-70 של המאה ה-19 שב לצייר את אשתו המתה במספר דיוקנאות, בדמותה של ביאטריצ'ה, סמל אהבתו הנצחית של דנטה אליגיירי.
ב-1865 פגש את אלכסה וילדינג אדומת השיער בת ה-18, ששימשה לו כמודל ואלילה חדשה לרבים מן הציורים שצייר בעשר השנים שלאחר מכן.
פרסום ספר השירה וההתמוטטות

ב-1870, לאחר שהשיג מחדש את שיריו שהוצאו מקברה של אשתו, הוציא רוזטי את שיריו לאור בסיוע ידידו צ'ארלס אוגוסטוס הוול. הספר, Poems by D. G. Rossetti, כלל מחזור סונטות גדול תחת הכותרת "The House of Life", ומתאר התפתחות איטית, גופנית ונפשית, של קשר בין בני זוג, שירים נוספים ותרגומים, בהם תרגום מצרפתית לשירי פרנסואה ויון. הספר נתקל בביקורות קשות. הארוטיות והחושניות שבו נחשבו לוולגריים, וסגנונו תואר כחלש וכבלתי מוסרי. מבקרי התקופה התחרו זה בזה מי יכתוב ביקורת עוקצנית וחריפה יותר על הספר.
רוזטי מכר באותה תקופה את ציוריו בסכומים ניכרים והרוויח היטב. הוא רכש בית בצ'לסי בו התגורר עד מותו. בנוסף הרבה לרכוש חפצים, רהיטים וכלים דקורטיביים עד כדי קיבעון לאספנות. הוא גם רכש בעלי חיים וגידל טווסים, באפלו, צבי, וומבט ודביבון. כן רכש יחד עם מוריס בית קיץ במערב אוקספורדשייר, שם בילה את קיץ 1871 עם ג'יין מוריס, שעה שבעלה שהה באיסלנד. מיד לאחר מכן החל להתמכר לאלכוהול ולכלוראל הידראט (סם ממשפחת סמי האונס). הוא המשיך ליצור דיוקנאות נשים גדולות מהחיים בכיכובן של מוריס, וילדינג וקורנפורת'. בתקופה אחרונה זו ניכרים ברקע הדיוקנאות טפטים מעוטרים בדגמים צמחיים והנשים לובשות שמלות בעיטור דומה ועונדות תכשיטים. חלק מהתמונות הן דיוקנאות מקובצים של מספר נשים. רוזטי הגיע בתקופה זו לשיא של איכות טכנית בתיאור אריגים, שיער, גוון עור וידיים ארוכות-אצבעות.
ב-1874 ניתק ויליאם מוריס כל קשר עם רוזטי. רוזטי שקע יותר באלכוהוליזם ובתהמכרות לסמים, אך יצירותיו נותרו באיכות גבוהה ונמכרו בסכומים גבוהים. לקראת חג הפסחא של 1882 נסע רוזטי לצורכי הבראה לבית חבר בבירצ'ינגטון על הים בקנט. הוא נפטר שם ב-9 באפריל מאי-ספיקת כליות, ונקבר בכפר בו נפטר.
דמותו בתרבות > קולנוע וטלוויזיה

בשנת 1965 ראה אור סרט הקולנוע Dante's Inferno בבימויו של קן ראסל ובכיכובו של אוליבר ריד.
בשנת 1975 הפיק ה-BBC את הסדרה The Love School בכיכובו של בן קינגסלי.
בשנת 2009 הפיק ה-BBC את הסדרה רומנטיקנים נואשים על האחווה הפרה-רפאליטית, בה כיכב איידן טרנר בתפקיד רוזטי.
דמותו בתרבות > לחנים ליצירותיו

קלוד דביסי הלחין את היצירה  La Damoiselle élue לפי הציור והסונטה של רוזטי The Blessed Damozel
ראלף ווהן-ויליאמס הלחין את מחזור הסונטות The House of Life
הערות שוליים

↑  Jane Morris Life באתר ויליאם מוריס
↑  The Moxon Illustrated Edition of Tennysons Poems
↑  Tennyson on Book Illustration, באתר Victorian Web
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267196805171  PLWABN: 9810680581905606  AAG: 1469  AGSA: 3561  BIBSYS: 90080351  BNE: XX1057565  BnF: cb11983717w (data)  CANTIC: a11091708  CiNii: DA00973038  GND: 118749900  ICCU: CFIV033209  ISNI: 0000 0001 2129 6670  KulturNav: 80d0bc57-de16-498e-bb2e-b709095a7495  LCCN: n79117985  LNB: 000072897  MusicBrainz: 0ef75909-44c6-44e0-bc9c-1093c220f541  NDL: 00454740  NGV: 4203  NKC: jn20010316159  NLA: 35463837  NLG: 192215  NLK: KAC201913274  NTA: 068369549  PIC: 28671  RERO: 02-A022628924  RKD: 68363  SELIBR: 222723  SNAC: w68s4q64  SUDOC: 027893057  TePapa: 2006  Trove: 962206  ULAN: 500022594  VcBA: 495/113041  VIAF: 41848725   WorldCat (עם VIAF): 41848725 
Ecce Ancilla Domini (הבשורה), 1850
גווינביר ולנסלוט ליד קבר המלך ארתור, 1855
Bocca Baciata ("נשיקות פיה"), 1859
חלום בהקיץ. הדוגמנית ג'יין מוריס, 1880
פלורה נוואפה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  13 בינואר 1931 אוגוטה, ניגריה
 פטירה:  16 באוקטובר 1993 (בגיל 62) אנוגו, ניגריה
 מדינה:  ניגריה 
 לאום:  ניגריה ניגריה
 עיסוק:  סופרת ומרצה לספרות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו, אוניברסיטת איבאדן 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  רומן, ספרי ילדים, שירה
 נושאי כתיבה:  עולמן של נשות ניגריה
 יצירות בולטות:  Efuru
 תקופת הפעילות:  1966––1993
 
פלורנס נוואנזורואהו נקירו נוואפה (באנגלית: Florence Nwanzuruahu Nkiru Nwapa; ‏13 בינואר 1931 – 16 באוקטובר 1993) הייתה סופרת ניגרית הידועה בשם פלורה נוואפה. היא נקראה האמא של הספרות האפריקנית המודרנית, המבשרת של דורות של סופרות אפריקאיות. היא מוכרת כסופרת האפריקאית הראשונה שפרסמה בשפה האנגלית בבריטניה. היא זכתה להכרה בינלאומית, בעקבות פרסום ספרה הראשון Efuru (אנ') שיצא לאור ב-1966. היא מעולם לא הגדירה את עצמה כפמיניסטית, היא ידועה בעיקר בכך שהציגה את החיים המסורתיים ונקודת המבט של נשות שבט איגבו, קבוצה אתנית שמקורה בדרום-מזרח ניגריה.
נוואפה ידועה גם בעבודה שביצעה כשרת מדינה שעסקה בשיקום לאחר מלחמת ביאפרה שהתרחשה בין השנים 1967–1970 בעת שמורדים בני שבט איגבו ניסו לפרוש מניגריה ולהקים מדינה עצמאית. היא עבדה במיוחד עם יתומים ופליטים שנעקרו ממקומם בעת המלחמה. לאחר מכן היא הפכה למוציאה לאור של ספרות אפריקאית ובקידום נשים בחברה האפריקאית. היא הייתה אחת מראשונות המוציאות לאור האפריקאיות בעת שהקימה בשנות ה-70 של המאה ה-20 את בית ההוצאה לאור Tana Press.
ביוגרפיה > ראשית חייה

נוואפה נולדה באוגוטה (אנ') עיר בדרום-מערב ניגריה השוכנת לגדות אגם לוגוטה (אנ'). היא הייתה הבכורה מבין שישה ילדים של כריסטופר איג'אומה (Christopher Ijeoma), סוכן של החברה הבריטית החברה המאוחדת של אפריקה (אנ') ומרתה נוואפה (Martha Nwapa), מורה לדרמה. משפחתה הייתה אמידה ובעלת השפעה. בעת שנולדה, ניגריה הייתה מושבה בריטית. פלורה נוואפה למדה בבתי ספר באוגוטה, בפורט הרקורט ובלאגוס. היא החלה ללמוד ב-1953 לתואר BA באוניברסיטת איבאדן (אנ') באיבאדן, העיר השנייה בגודלה בניגריה, וסיימה את לימודיה ב-1957. לאחר מכן עברה לסקוטלנד, וב-1958 קיבלה דיפלומה בחינוך מאוניברסיטת אדינבורו.
ביוגרפיה > חינוך ושירות ציבורי

לאחר חזרתה ב-1958 לניגריה הצטרפה נאוופה כקצינת חינוך, למשרד החינוך בקאלבאר (אנ'), עיר בדרום ניגריה, היא עבדה בתפקידה זה עד 1959. לאחר מכן החלה לעבודה כמורה ב-Queen's School באנוגו (אנ'), הא לימדה שם אנגלית וגאוגרפיה עד 1962. בין השנים 1962–1967 עבדה כעוזרת רשם באוניברסיטת לאגוס (אנ'). בשנת 1967 פרצה מלחמת ביאפרה שנמשכה עד 1970, נוואפה ומשפחתה ברחו מלאגוס לאזור דרום-מזרח ניגריה. לאחר המלחמה בשנים 1970–1971 שימשה כשרת הבריאות והרווחה ב-East Central State (היום אזור זה מחולק בין מדינות אנוגו (אנ'), אנמברה (אנ'),אביה (אנ'), אבוני (אנ') ואימו (אנ')). אזור זה נשא ברוב הנטל וההפצצות של מלחמת ביאפרה. במהלך תקופה זו, עבדה לאיחוד ילדים והורים שאבדו עם משפחותיהם ובתיהם, וגם כדי לספק מחסה הולם ל-2,000 ילדים יתומים. בנוסף עסקה בשיקום ובמציאת דיור לפליטים. בתוך שנה אחת, היא הצליחה לאחד את כל ילדי הפליטים עם משפחותיהם. ולאחר מכן עבדה כשרת הקרקעות, סקר ופיתוח עירוני (שנים 1971–1974)
ביוגרפיה > כתיבה והוצאה לאור

במהלך חייה פרסמה נוואפה שישה רומנים, תשעה ספרי ילדים, שלושה מחזות, שני ספרי אוספים של סיפורים קצרים, ספר שירים וספר מסות.
ספרה הראשון של נוואפה, Efuru אותו החלה לכתוב ב-1962, פורסם ב-1966 בהוצאת Heinemann Educational Books. הספר המבוסס על סיפור עם עוסק באישה בשם "אפורו" שלא נכנעת לגורלה ולמסורת בגלל נישואיה לשני גברים כשהיא מוכיחה שאישה יכולה לשרוד גם בלי בעל. הספר נחשב לעבודה חלוצית של כתיבת ספר באנגלית על ידי סופרת אישה מאפריקה. לאחריו כתבה נוואפה ב-1967 את הספר Idu. הספר מספר על אישה שחייה היו כה קשורים בבעלה, וכשהוא מת, היא מחפשת אותו בעולם המתים. את הספר Never Again (לעולם לא) העוסק במלחמת ביאפרה, פרסמה ב-1975. הספר עוסק באישה שבתחילת המלחמה תמכה במטרת המורדים לפרוש מניגריה, ובהמשך היא מנסה להבין את חייה ואת מעשיה. את הספר One is Enough (אחד זה מספיק) פרסמה ב-1981, ו-Women Are Different (נשים הן שונות) ב-1986. היא פרסמה שני קובצי סיפורים: This Is Lagos and Other Stories (זוהי לאגוס וסיפורים אחרים) ב-1971 ו-Wives at War, and Other Stories (רעיות במלחמה וסיפורים אחרים) ב-1980. גם ספר זה עוסק במלחמת ביאפרה.
בספרים This Is Lagos and Other Stories, One Is Enough ו-Women Are Different, היא עוסקת בנשים הניגריות בחברה המודרנית, תוך מתן מבט רחום על דמותן
בנוסף פרסמה ב-1986 ספר שירים Cassava Song and Rice Song (שיר קסאווה ושיר אורז). בנוסף פרסמה מספר ספרי ילדים. ספריה אלה התבססו על סיפורי עם ופולקלור, כדי להדגיש את ההיבט המוסרי של הסיפורים. לקראת מותה, השלימה נוואפה כתיבת ספר נוסף בשם "'The Lake Goddess'" (אלת האגם). היא השאירה את כתב היד בידי חבר, והספר פורסם לאחר מותה ב-1995. הספר עוסק באלה "אם המים" שהייתה מקור השראה לספריה של נוואפה.
ב-1976, לאחר שלא הייתה מרוצה מהמוציא לאור של ספריה, ייסדה את בית ההוצאה לאור Tana Press. ההוצאה עסקה בספרים לקהל הבוגר. הוצאה זאת הייתה ההוצאה הראשונה במערב אפריקה בבעלות אישה שחורה. בית ההוצאה פרסם את ספריה וספרים של סופרים אחרים וב-1977 הקימה את החברה "Flora Nwapa Company" שעסקה בפרסום ספרי ילדים. היא הגדירה כאחד מיעדיה: "לתת מידע ולהשכיל נשים בכל העולם, במיוחד פמיניסטיות, לגבי תפקידן של הנשים בניגריה, עצמאותן הכלכלית, יחסיהן עם הבעל והילדים, אמונותיהן המסורתיות, ומעמדן בקהילה בכללותה". Tana הוגדרה כהוצאת הספרים הראשונה בבעלות אישה, המתמקד בעיקר בציבור נשים קוראות. זה היה פרויקט חריג בזמנו כשאף אחד לא הסתכל על הנשים כקהל יעד קורא וקונה ספרים.
ביוגרפיה > שנותיה המאוחרות

הקריירה של נוואפה כמחנכת ומורה נמשכה כל ימי חייה. היא לימדה גם במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם כולל אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת מינסוטה, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת אילורין (University of Ilorin) בניגריה. היא אמרה בריאיון ל-Contemporary Authors (אנ'), ”אני כותבת קרוב לשלושים שנה. העניין שלי מתמקד באישה הכפרית והאישה העירונית והמסע שלהן להישרדות בעולם המשתנה במהירות והנשלט על ידי גברים”
ב-1989 היא מונתה לפרופסור אורח לכתיבה יוצרת באוניברסיטת מאידוגורי (אנ') השוכנת במדינת בורנו (אנ') בצפון-מזרח ניגריה. היא החזיקה במשרה זו עד מותה.
פלורה נאוופה מתה בגיל 62 מדלקת ריאות ב־16 באוקטובר 1993, בבית חולים באנוגו (אנ') בניגריה.
אותות פרסים ומורשת

על מאמציה הרבים כשרה בשיקום אנשים ואזורים קיבלה ב-1983 מידי ממשלת Shehu Shagari (אנ') את האות (Officer of the Order of the Niger (OON (אנ'), שנחשב אות הכבוד השישי בחשיבותו בממשל הפדרלי של ניגריה. ב-1982 קיבלה מידי אוניברסיטת איבדאן את אות Distinguished Alumni Award. ב-1985 קיבלה את הפרס Merit Award for Authorship and Publishing ביריד הספרים של אוניברסיטת אִיפה (University of Ife היום (Obafemi Awolowo University)) ב-1991 היא הייתה חברה ב-PEN International Committee, (ארגון עולמי שנתן פרסים לסופרים), וב-1992 חברה ב-Commonwealth Writers' Prizes Committee. היא קיבלה מעיר הולדתה את התואר Ogbuefi", תואר גבוה של צ'יף, הניתן בדרך כלל להישגים של גברים.
פלורה נוואפה היא נושא לסרט תיעודי בשם: "The House of Nwapa" (הבית של נוואפה) שנעשה על ידי Onyeka Nwelue (אנ'). הצגת הבכורה של הסרט הייתה באוגוסט 2016.
ב-13 בינואר 2017, צוין יום הולדתה של נוואפה על ידי שרבוט גוגל
מספריה > רומנים

Efuru, Heinemann Educational Books, 1966; Waveland Press, 2013, ISBN 9781478613275
Idu, Heinemann ,African Writers Series, No. 56, ISBN 0-435-90056-0; 1970
Never Again, Enugu: Tana Press, 1975; Nwamife, 1976; Africa World Press, 1992, ISBN 9780865433182
One Is Enough, Enugu: Flora Nwapa Co., 1981; Tana Press, 1984; Africa World Press, 1992, ISBN 9780865433229
Women are Different, Enugu: Tana Press, 1986; Africa World Press, 1992, ISBN 9780865433267
"The Lake Goddess", 1995
מספריה > סיפורים קצרים וספרי שירים

This Is Lagos and Other Stories, Enugu: Nwamife, 1971; Africa World Press, 1992, ISBN 9780865433212
Cassava Song and Rice Song, Enugu: Tana Press, 1986
Wives at War and Other Stories, Enugu: Nwamife, 1980; Flora Nwapa Co./Tana Press, 1984; Africa World Press, 1992, ISBN 9780865433281
מספריה > ספרי ילדים

The Adventures of Deke, Enugu: Tana Press, 1986
Emeka, Driver's Guard, London, 1972; Nwapa, 1987
Mammywater, 1979; Enugu: Flora Nwapa Company, 1984
Journey to Space, Enugu: Flora Nwapa Company, 1980
The Miracle Kittens, Enugu: Flora Nwapa Company, 1980
The Adventures of Deke, Enugu: Flora Nwapa Co., 1980
הערות שוליים

1 2  Flora Nwapa באתר Literary Encyclopedia
1 2 3 4 5  Interesting Things About FLORA NWAPA, Nigeria’s First Female Novelist, ‏ 1 במרץ 2013, באתר Information Nigeria
1 2 3 4 5  Flora Nwapa באתר Discover-Nigeria
1 2 3 4  Flora Nwapa אנציקלופדיה בריטניקה
1 2  Nwapa, Flora (Writer) אתר what-when-how
1 2  Nwapa, Flora באתר Postcolonial Studies @ Emory
↑  INTERVIEW: Achebe’s “Things Fall Apart” Is Not the Great African Novel – Onyeka Nwelue באתר Premium Times, ‏ 18 באוגוסט 2016
↑  TRIBUTE TO FLORA NWAPA WITH A DOODLE באתר Innovation-Village
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277698205171  BIBSYS: 90258942  BnF: cb12090864r (data)  CiNii: DA04011880  GND: 119391619  ISNI: 0000 0001 1477 6086  LCCN: n80131063  NKC: xx0008853  NLA: 35393405  NTA: 070462658  RERO: 02-A003648090  SELIBR: 327272  SNAC: w62v49kx  SUDOC: 029241391  Trove: 937050  VIAF: 92301281   WorldCat (עם VIAF): 92301281
רוברט לנגלנדס

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1936 (בן 88) ניו וסטמינסטר, קנדה 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית  אוניברסיטת ייל  Semiahmoo Secondary School 
 מנחה לדוקטורט:  Cassius Ionescu-Tulcea 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון (1960–1967)  אוניברסיטת ייל (1967–1972)  המכון למחקר מתקדם (1972–2007) 
 תלמידי דוקטורט:  Diana Shelstad, Jonathan Rogawski, Barış Kendirli, K. F. Lai, Rajat Tandon, Thomas Callister Hales, ג'יימס ג. ארתור, Salim Ali Altug 
 פרסים והוקרה:  פרס וולף (1996)  פרס שאו (2007) פרס אבל (2018)
 תרומות עיקריות
 מציאת הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות
 
רוברט פלאן לנגלנדס (באנגלית: Robert Phelan Langlands; נולד ב-6 באוקטובר 1936) הוא פרופסור אמריקאי-קנדי למתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון. גילה את הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות. לנגלנדס זכה במספר פרסים, בהם פרס וולף (1996) פרס שאו (2007), במשותף עם ריצ'רד טיילור, ופרס אבל (2018).
ביוגרפיה

נולד בניו וסטמינסטר בקולומביה הבריטית שבקנדה לקטלין ג'והאנה ורוברט לנגלנדס.
בית ספרו הראשון היה בית ספר קהילתי בשם "האקדמיה של סנט אן" (St. Ann’s Academy), את לימודיו היסודיים והתיכון למד בניו וסטמינסטר ובווייט רוק (White Rock), עיירה סמוכה.
ב-1956 התחתן עם שרלוט לוריין שברי (Charlotte Lorraine Cheverie) ולהם ארבעה ילדים.
את התואר הראשון והשני רכש באוניברסיטת קולומביה הבריטית בקנדה וב-1960 סיים דוקטורט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. בשנים 1960–1972 היה חבר סגל באוניברסיטאות פרינסטון, ייל, ברקלי ובון. כיום פרופסור אמריטוס במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון, במשרד בו השתמש בעבר אלברט איינשטיין.
ביוגרפיה > מחקר

גילויו הגדול של לנגלנדס היה מציאת הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות, שלושה תחומים מרכזיים במתמטיקה, שעד אז לא נמצא שום קשר ביניהם. תורת המספרים עוסקת במספרים בכלל ובמספרים ראשוניים בפרט, תורת ההצגות עוסקת בהצגת חבורות ותבניות אוטומרפיות הן חלק מניתוח הרמוני המתעסק בתנועה.
הוא כמו אינשטיין מודרני.
כמו כן לנגלנדס הוא זה שהגה והציע את תוכנית לנגלנדס, אחת התוכניות הגדולות והשאפתניות ביותר במתמטיקה המודרנית.
פרסים

בשנת 1996 זכה בפרס וולף למתמטיקה על עבודתו בתחומים תורת המספרים, תבניות אוטומורפיות (automorphic forms) ותורת ההצגות.
בשנת 2007 זכה בפרס שאו במשותף עם ריצ'רד טיילור על תרומתם לגילוי הקשר בין המספרים הראשוניים (תורת המספרים) לבין סימטריה (תורת החבורות).
בשנת 2018 זכה בפרס אבל על גילוי הקשר בין תורת המספרים, תורת ההצגות ותבניות אוטומורפיות.
honorary doctorate from the University of Paris-VII (13 בינואר 1989)
עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה (2013)
פרס וולף למתמטיקה (1996)
פרס שאו במדעי המתמטיקה (2007)
פרס נמרס למתמטיקה (2006)
פרס סטיל (2005)
פרס אבל (2018)
פרס מרים מירצ'אני במתמטיקה (1988)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול (2002)
מדליית וילבור קרוס (1975)
המדליה הגדולה של האקדמיה למדעים של צרפת (2000)
שותף במסדר קנדה
פרס שאו
פרס קול
עמית החברה המלכותית של קנדה
עמית אלכסנדר פון הומבולדט
פרס הומבולדט
פרס קול בתורת המספרים
עמית החברה המלכותית
הערות שוליים

1 2 3 4 5  רוברט לנגלנדס, אוטוביוגרפיה של רוברט לנגלנדס באתר "פרס שאו", אתר המסביר על פרס שאו ועל הזוכים בו., באתר פרס שאו, ‏11.11.2007 (ארכיון)
↑  ריאיון עם רוברט לאנגלנדס.
↑  Sandro Contenta, מאמר על רוברט לנגלנדס באתר "The star" אתר הנותן מידע על אנשים משפיעים בעולם., באתר "הכוכב"
↑  פרס וולף, באתר קרן וולף, ‏1955
| זוכי פרס אבל |
| --- | --- | --- |
| 2003–2009 | ז'אן-פייר סר (2003) • מייקל עטיה ואיזדור זינגר (2004) • פיטר לקס (2005) • לנארט קרלסון (2006) • סריניוסה ואראדהאן (2007) • ג'ון תומפסון וז'ק טיץ (2008) • מיכאיל גרומוב (2009) |  |
| 2010–2019 | ג'ון טייט (2010) • ג'ון מילנור (2011) • אנדרה סמרדי (2012) • פייר דלין (2013) • יעקב סיני (2014) • ג'ון נאש ולואיס נירנברג (2015) • אנדרו ויילס (2016) איב מאייר (2017) • רוברט לנגלנדס (2018) • קארן אולנבק (2019) |  |
| 2020–היום | הלל פורסטנברג וגרגורי מרגוליס (2020) • אבי ויגדרזון ולסלו לובאס (2021) • דניס סאליבן (2022) • לואיס קפארלי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585830505171  PLWABN: 9810581330905606  BIBSYS: 90219204  BnF: cb123912447 (data)  CiNii: DA01384236  dblp: 01/2109  GND: 172217431  ISNI: 0000 0001 0932 3197  LCCN: n80002435  LNB: 000154506  MGP: 31056  NKC: mzk2015864578  NLA: 35290976  NTA: 071529640  SNAC: w6v14g24  SUDOC: 083157530  Trove: 899756  VIAF: 108958415   WorldCat (עם VIAF): 108958415
רונה סלע

| --- | --- |

רונה סלע, 2013
 ענף מדעי:  היסטוריה, אמנות חזותית, צילום 
 מוסדות:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  מוזיאון העיר חיפה  מוזיאון תל אביב לאמנות 
 www.ronasela.com
 
רונה סלע היא אוצרת וחוקרת של היסטוריה ואמנות חזותית ומומחית לתולדות הצילום הישראלי. אצרה תערוכות רבות במוזיאונים וגלריות וכתבה מאמרים, קטלוגים, וספרים רבים, בעיקר בתחום צילום ישראלי.
ביוגרפיה

סלע נולדה וגדלה בפתח תקווה. מאז סוף שנות ה-90 אוצרת סלע תערוכות המתקשרות לנושאים חברתיים ופוליטיים של תולדות הצילום המקומי, הישראלי והפלסטיני. התערוכה המשמעותית הראשונה שאצרה ולה נלווה ספר הייתה "צילום בפלסטין/ארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים" בשנת 2000. בשנת 2007 אצרה את התערוכה "שישה ימים ועוד ארבעים שנה" במוזיאון פתח תקווה לאמנות וב-2009 את התערוכה "לעיון הציבור, תצלומי פלסטינים בארכיונים צבאיים בישראל" בגלריה שבמכללת מנשר.
כאוצרת במוזיאונים הייתה סלע האוצרת הראשית של מוזיאון העיר חיפה ואוצרת הצילום של מוזיאון תל אביב לאמנות. סלע התמקדה בהצגת אמנים בינלאומיים כמו לורנה סימפסון, אנדרה סרנו, סינדי שרמן, רוברט מייפלת'ורפ, ווילי דוהרטי, קתרין יאס וסטיבן פיפן, שסימנו את המהפך שחל בצילום משנות השבעים של המאה העשרים ואת העיסוק החברתי והפוליטי בצילום פוסטמודרני, מגמה שלא הוצגה עד אז במוזיאון.
חוץ מעבודתה כאוצרת וחוקרת עצמאית יזמה שני פרויקטים בתחום הצילום ותולדות הצילום בארץ: הספרייה הראשונה המוקדשת לצילום מקומי בבית אבי חי בירושלים, ועמותת המרכז למחקר ושימור של צילום מקומי שהוקמה ב-2002.
סלע גם עוסקת בהוראה ובין השאר לימדה באוניברסיטת תל אביב, בבצלאל, ובמכללת הדסה. מתגוררת ברמת השרון.