stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התגלות
סוגים

התגלות נזכרת בצורות שונות מאוד בכתבי הקודש ובמסורות שבעל-פה של הדתות למיניהן: היא מתרחשת ומועברת באמצעים עקיפים כמו חלומות והשראה או בהופעה ישירה של האל או האלים במציאות, בעזרת תקשורת מפורשת שניתן להבין ולהעלות על הכתב או בחוויות ומעשים דוגמת נסים. באמונות שבטיות פרימיטיביות היא מתרחשת באמצעים מיסטיים, כמו כשפים המופעלים כדי להפציר באלוהות לגלות את סודותיה, ומתקשרת עם כוחות טבע דוגמת נהרות, הרים או חיות מיוחדות. הזוכים לה הם השמאן ואנשים אחרים המצויים בקרבה לעולם הרוחות העל-טבעי, והמסרים שהתקבלו באמצעותה הם על פי-רוב פשוטים למדי. בדתות מזרח אסיה ודרומה, כמו הבודהיזם והטאואיזם, רעיון ההתגלות נתפש בדרך כלל כהתעוררות פנימית של התודעה באמצעות הרהור ובוננות המביאים לבסוף להבנה והפנמה של העקרונות הגבוהים השולטים ביקום (דוגמת הברהמן בהינדואיזם). בדתות מבוססות-נבואה, כמו הזורואסטריות והאמונות האברהמיות השונות, הכלי העיקרי המפיץ ומפרש את ההתגלות הוא נבחר האל המתקשר עמו; ובמקרא, ההיסטוריה של עם ישראל היא בעצמה שיקוף של חסדי הבורא המעניש ומרחם על עמו חליפות, הגם שאירועי ההתגלות המרכזיים כרוכים בהתערבות ישירה, כבקריעת ים סוף ומעמד הר סיני.
התגלות כללית ומיוחדת

סיווג מרכזי אחד בחקר ההתגלות הוא ההבחנה בין התגלות כללית להתגלות מיוחדת: הראשונה מתחוללת באופן מתמיד ומתבטאת בדרך כלל בטבע העולם הנוהג כמנהגו, שנתפש כמגלם את נוכחות האל בסדר הפשוט בו הוא פועל ומתקיים. כך, כל תופעות הטבע והיקום מרמזות בעצם על קיום האלוהות וניתן ללמוד אודותיה ואודות רצונה מהן. התגלות מיוחדת, לעומת זאת, היא התערבות חוץ-טבעית שבה ההשגחה העליונה מופיעה בבירור ובאופן בלעדי לפני אדם או קבוצה נבחרים וחושפת בפניהם את דברה. שתי התפישות עשויות להיות משלימות או מנוגדות. בעיקר בדתות האברהמיות, היהדות, הנצרות והאסלאם, רווח דגש על המיוחדת. זה נובע מאופיו הטמיר והנשגב של האלוהים בהן והיותו מעבר להבנת אנוש. בשל כך, הידע היחיד שניתן להשיג אודותיו (ובמשתמע, הידע האמיתי הוודאי על היקום כולו) הוא זה שהאל עצמו בחר לגלות לבריותיו. חשיבות ההתגלות המיוחדת עשויה להביא לדחיית המסקנות המתקבלות דרך החושים מהעולם הסובב לטובת התעקשות על עליונות המסר האלוהי שניתן באירועי ההתגלות המכוננים של האמונה. חיכוך זה מתבטא בסוגיית דת ומדע והצורך ליישב בין המסורת שנתקבלה בהתגלות וההסברים המדעיים החדשים – בין אם באמצעות דחיית האחרונים או ניסיון לתרץ באופן כלשהו.
בדתות מזרח אסיה מושג ההתגלות מטושטש יותר, ומתקשר לתהליך של הבשלה והארה פנימית במקום לקבלת מידע מגבוה. בהתאם, גם באמונות שם המחשיבות את כתביהן כמכילים ידע נשגב וחיוני – כמו האסכולות האורתודוקסיות של ההינדואיזם, הרואות חלק מהוודות ככאלו – קיים ניגוד חריף פחות בנושא, ורעיון ההתגלות המיוחדת כמעט ולא קיים. מאידך, גם בהשקפות הפונדמנטליסטיות ביותר בדתות האברהמיות ישנו מקום למושג ההתגלות הכללית; האסלאם, לדוגמה, רואה את חוכמת האל כמתגלמת בסדר ובארגון של הטבע. נעשו מאמצים כבירים להכיל עיקרון זה לתוך האמונה. אסכולות רציונליסטיות, כמו של המוסלמי אבן רושד, ניסו באמצעים פילוסופיים ופרשניים שונים להכפיף לשכל ולהגיון את המסורות הדתיות, שהתקבלו לפי האמונה בהתגלות מיוחדת. גישה פשרנית יותר יוצגה על ידי הוגים כמו סט. תומאס אקווינס, שניסה לגשר על הניגוד באמצעות הקביעה שהשכל חיוני ממילא להבנת המסר האלוהי, שאי-אפשר היה להפנימו אחרת, ושהבורא מעביר שני סוגי אמיתות: כאלו שמעבר להשגת אנוש, וכאלו שניתן להגיע אליהן בשכל ואפשר ללומדן גם מהעולם הסובב. מול כולם ניצבו הדוגלים בפידאיזם, שדבקו בכך שהאמונה לבדה היא המפתח להבנת המציאות, בלי שום תלות בהגיון ובידע חוץ-התגלותי.
טקסט וסמכות פרשנית

אף על פי שהתגלות יכולה להיות מתועדת במסורת שבעל-פה או להישכח, הצורה המקובלת והחשובה ביותר בהן אמונות משמרות את ההתגלויות שהן מתבססות עליהן היא של כתבי קודש. הדתות האברהמיות השונות, לדוגמה, רואות את התורה כמסמך שהוכתב מילולית למשה; הנצרות מוסיפה לו ולמקרא את הברית החדשה ורואה בישו את שיא ההתגלות האלוהית, בעוד שהאסלאם גורס שהקוראן מתקן את כל השגיאות שנפלו לפני גילויו ומוחמד הוא "חותם הנביאים". למעמדם של כתבי הקודש כפרי התגלות מתלווים סיבוכים שונים הנובעים מכך. בין השאר, קיימת השאלה האם או באיזו מידה הם חפים מטעות בתוקף היותם דבר האל. פידאיסטים קיצונים סירבו להתפשר על כך שתכניהם אכן צודקים באופן מוחלט, אך אפולוגטיקנים שונים לכל אורך ההיסטוריה ובייחוד בעת החדשה, כשתגליות במדעי הטבע או מחקר היסטורי אתגרו את טענות הכתובים יותר ויותר, נקטו בגישה של מידוּר וחלוקה. ההתגלות נחשבה לתקפה וחסינה מטעות רק בענייני דת או מוסר. נתונים אחרים (כמו תיאור השמש כמקיפה את כדור הארץ) תורצו בטיעון, שהמושגים שהיו מקובלים בעת שההתגלות הועברה הם אלה שננקטו, משום שלא על כך נסוב תוקפם של המסרים הגנוזים בה.
עניין טעון לא פחות הוא פרשנות ההתגלות לאורך הדורות ובידי מי היא נתונה. לרוב הדתות הממוסדות מנגנון פרשני המיועד להחיל, לבאר ולגלות את המסר הרלוונטי הצפון בהתגלות המקורית לכל עת או מקרה. ביהדות (הרבנית) מוענק לתורה שבעל פה מעמד שווה לזו שבכתב, וכמותה מאמינים שגּוּלְּתָה במעמד הר סיני, ושהיא מכילה פוטנציאלית את כל הפרשנויות הרלוונטיות הנכונות לכל שאלה שעשויה לעלות; ברוב הכנסיות יש למסורה שהועברה בעל-פה מעמד דומה ביחס לברית החדשה, ובאסלאם מוענקת חשיבות גדולה לחדית' ולסונה. גם דתות השוללות בעקרון את תקפותן המחייבת של מסורות אלו, ומקדשות את הטקסטים לבדם, כמו הקראים או הפרוטסטנטים, יצרו מיד מקבילות משלהם – הראשונים קיבלו ליקוט תקדימים בשם "סבל הירושה", והאחרונים אימצו את החלטות הוועידות האקומניות וכתבו הצהרות אמונה כמו "ספר קונקורד" הלותרני – הגם שמעמדן שונה, ומתייחסים אליהן בדרך כלל בגמישות רבה יותר.
טענתיות

סוגיה אחרת היא השאלה, האם ועד כמה ההתגלות האלוהית היא טענתית (פרופוזיציונלית), כלומר מכילה אמיתות שניתן לקבל או לשלול. עד הנאורות, למרות המחלוקות הקשות והמרות בין ובתוך הדתות השונות, הטענתיות של ההתגלות נתפשה כמובנת מאליה. עליית הפילוסופיה החדשה שהדגישה את הסובייקטיביות של ההבנה האנושית, ברוח עמנואל קאנט ואחרים, יחד עם המחקר ההיסטורי-ביקורתי בכתבי הקודש, פרמו במידה רבה מוסכמה זו בנצרות במערב אירופה ובצפון אמריקה (וגם בקרב קבוצות יהודיות שהושפעו ממנה, בעיקר הרפורמים). תאולוגים שניסו להכליל את המדע והפילוסופיה החדשים בעבודתם, בראש ובראשונה פרידריך שליירמאכר שתיאר את התקשורת עם האל כחוויה פנימית של התעוררות רגשית ותודעתית, העלו נגדם את ההאשמה כי גרמו לכך שאף בעיני המאמין, אבד למושג ההתגלות כל מובן אובייקטיבי ופרופוזיציונלי שהיה לו בעבר. לנוכח ההתרופפות שניבעה מכך, ניסו הוגים כמו סרן קירקגור, ובמיוחד תאולוגים נוצרים "נאו-אורתודוקסים", דוגמת אמיל ברונר וגם קרל בארת, לפתור את המתח מבלי להיגרר חזרה לעמדות פונדמנטליסטיות. הם קבעו שללא תלות בתוכן כתבי הקודש, אותם הוסיפו לבחון בעין ביקורתית ומתוך ההקשר בו חוברו, היה גילוי אובייקטיבי של אלוהים עצמו, שדי היה בו כדי לתקף את מושג ההתגלות; אפילו אם לא הועבר שום מסר טענתי, והנביאים רק עיבדו את חוויית המפגש אותו כלל לא יכלו להבין, נוכחות הבורא בפני עצמה היוותה את ההתגלות. השקפה זו, אף שהתיימרה לפתור את הבעיה, הותקפה מיד על ידי מבקרים שציינו כי אי-אפשר לתאר מגע בורא-בריה בלי תוכן טענתי כלשהו, שהרי אפילו החוויה הבסיסית ביותר של המגע מכילה גרעין כזה. באגף הליברלי (על פי רוב הכנסיות הפרוטסטנטיות המתונות ושמאלה מהן) הוסיפו לתאר את ההתגלות במונחים מופשטים ומעורפלים יותר ויותר, עד ערעורה כליל והאשמתם ברידוד האמונה למוסר חברתי חילוני ותו לאו. החוגים הפונדמנטליסטיים, לעומתם, דבקו בכך שכתבי הקודש משקפים במדויק את דבר הבורא.
לקריאה נוספת

C. Stephan Evans,‏ "Faith and Revelation", בתוך: The Oxford Handbook of Philosophy of Religion. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2007. עמ' 277-283.
יהודה לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בן 55 בערך) ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד לביא  מפקד גדוד 890  גדוד 8105 בעוצבת שועלי מרום  סגן מפקד עוצבת הבזק  מפקד חטיבת נגבה
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
יהודה לוין (נולד בשנת 1969) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת נגבה. קודם לכן שימש כסגן מפקד עוצבת הבזק ופיקד על גדוד 8105 בעוצבת שועלי מרום, על גדוד 890 ועל גדוד לביא.
ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 התנדב לוין לצנחנים ושובץ בגדוד 890. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד ומונה למפקד מחלקה ובהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד והשתתף בלחימה בדרום לבנון ובפעילות מבצעית ביהודה ושומרון בשנת 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, הקים ופיקד על גדוד לביא. בשנים 2003-2005 פיקד על גדוד 890, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם עוצבת האש. בשירות המילואים שימש כמפקד בעוצבת שועלי מרום וכסגן מפקד עוצבת הבזק, בין היתר במהלך מלחמת חרבות ברזל. בנוסף שימש כמפקד מגמת מפקדי פלוגות. בשנת 2024 הוחלט למנותו למפקד חטיבת נגבה.
הערות שוליים

↑  יאיר גולן, "על הפיקוד", הוצאת אמ"צ-תוה"ד, 2011, עמ' 16.
↑  יואב זיתון, גדוד לביא מציין עשור: "עלייה באווירת הטרור", באתר ynet, 23 במאי 2012.
↑  רועי שרון, "מכה היא לפעמים חלק אינטגרלי מהמשימה", באתר nrg‏, 15 במאי 2009.
↑  עמוס הראל, מ"פ שהוצב ביצהר: "קראו לנו נאצים,אבל החיילים שמרו על איפוק", באתר הארץ, 30 בינואר 2005.
↑  עמוס הראל, מג"ד שסטר לפלשתינאי ננזף וקידומו בדרגה עוכב, באתר הארץ, 26 בפברואר 2007.
↑  יואב זיתון, ברקע העומס והשחיקה: צה"ל מקים אוגדת מילואים לבני 38–58, ומתקשה בגיוס חייליה, באתר ynet, 17 בדצמבר 2024.
נפת צפת (המנדט)

| --- | --- |
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 ערים בנפה:  #יישובי הנפה
 בירת הנפה:  צפת
 תאריך ייסוד:  1920 
 שטח:  696,131 דונם (1945)
 תאריך נטישה:  1948 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  53,620 (1945)
 קואורדינטות:  32°57′53″N 35°30′16″E﻿ / ﻿32.964764°N 35.504577°E﻿ / 32.964764; 35.504577 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפת צפת (באנגלית: Sub-district of Safad) הייתה נפה במחוז הגליל בתקופת המנדט הבריטי על שם העיר צפת. גאוגרפית, הנפה כללה את אצבע הגליל (עמק החולה והרי נפתלי) והגליל העליון המזרחי. לפי תוכנית החלוקה נועד מרבית שטח הנפה להיות לחלק מהמדינה היהודית. לאחר מלחמת העצמאות נשארה הנפה במדינת ישראל והפכה לנפת צפת במחוז הצפון.
היסטוריה

הגבול הצפוני של הנפה עם המנדט הצרפתי בלבנון נקבע לראשונה בשנת 1920. תוואי זה שונה בשנת 1924, בעקבות סימון קו הגבול הסופי בין שטח המנדט הבריטי לשטח המנדט הצרפתי. עקב שינוי זה נוספו לנפת צפת שישה כפרים מתואלים (שיעים) - אבל אל-קמח, הונין, נבי יושע, אל-מאלכיה, קדס וצאלחה. תושבי כפרים אלו קיבלו אזרחות לבנונית בשנת 1921 ונמלטו ברובם הגדול ללבנון במהלך מלחמת העצמאות.
שטחי הנפה השתנו מספר פעמים במהלך המנדט. במפקד האוכלוסין בארץ ישראל ב־1922 עמד שטח הנפה על 493 קמ"ר, בעוד שבמפקד האוכלוסין בארץ ישראל ב־1931 עמד שטחה על 712 קמ"ר.
במרץ 1929 הועבר אזור בדרום הנפה לנפת עכו.
אוכלוסייה

| שנה | אוכלוסיית הנפה | אוכלוסיית צפת |
| --- | --- | --- |
| 1922 | 22,790 | 8,761 |
| 1931 | 39,713 | 9,441 |
| 1945 | 53,620 | 11,930 |
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945 היה סך האוכלוסייה בנפה 53,620 בני אדם והתפלגה כדלקמן:
ערבים:46,140, מתוכם 1,630 נוצרים
יהודים: 6,700
אחרים: 780
יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח

לפי סקר הכפרים משנת 1945 היה סך השטחים של יישובי הנפה 696,131 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
שטח בבעלות ערבית: 490,863 דונמים
שטח בבעלות יהודית: 121,488 דונמים
שטח בבעלות ציבורית (אדמות מדינה): 83,780 דונמים
יישובי הנפה

עיר הנפה:
צפת (בערבית: صفد)
כפרים ויישובים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אבל אל-קמח (בערבית: آبل القمح)  איילת השחר  אל בויזיה (בערבית: البويزية والميس)  אל-בוטייחה (בערבית: البطيحه)  ביריא (בערבית:بيريّا)  ביריה  אל-וועזיה (בערבית: الويزية)  אל ג'אעונה (בערבית: الجاعونة)  ג'וב יוסף (בערבית: جُبّ يُوسُف)  ג'ש (גוש חלב) (בערבית: الجش)  דהריה תחתא (בערבית: الظاهرية التحتى)  א-דווארה (בערבית: الدوّارة)  דיש'ום (בערבית: ديشوم)  דן  דפנה  דרדרה (בערבית: الدردارة)  הונין (בערבית: هونين)  הראווי (בערבית: هرّاوي)  אל זאויה (בערבית: الزاوية)  אל זוג אל תחתאני (בערבית: الزوق التحتاني)  אל זוג אל פוקאני (בערבית: الزوق الفوقاني)  זנגריה (בערבית: الزنغرية)  אל-ח'אלצה (בערבית: الخالصة)  חולתה  חורפיש (בערבית: حرفيش)  ח'יאם אל-וליד (בערבית:خيام الوليد)  אל ח'סאס (בערבית: الخصاص)  אל חסיניה (בערבית: الحسينية)  חורבת ירדה (בערבית: ياردا) |  טובא (בערבית: طوبه)  טיטבא (בערבית: طيطبا)  יסוד המעלה  כפר בירעם (בערבית: كفر برعم)  כפר בלום  כפר גלעדי  כפר סאלד  להבות הבשן  לזאזה (בערבית: لزّازة)  אל-מאלכיה (בערבית: المالكية)  מארוס (בערבית: ماروس)  מג'ר אל ח'יט (בערבית: مغر الخيط)  אל מופתח'רה (בערבית: المفتخرة)  מחניים  מלאחה (בערבית: ملاّحة)  אל-מנסורה (צפת) (בערבית: المنصورة)  מנרה  אל-מנשייה (צפת) (בערבית: المنشية)  מירון (כפר ערבי) (בערבית: ميرون)  מעיין ברוך  משגב עם  משמר הירדן  נאות מרדכי  א-נבי יושע (בערבית: النبي يوشع)  אל נאעמה (בערבית: الناعمة)  סאלחה (בערבית:صالحة)  אל-סאלחיה (בערבית: الصالحية) |  אל סמועי (בערבית:السمّوعي )  סעסע (בערבית: سعسع)  ספסף (בערבית: صفصاف)  אל עאבסיה (בערבית: العابسية)  עין זיתון (בערבית: عين الزيتون)  עין זיתים  עכברה (בערבית: عكبرة)  עלמא (בערבית: علما)  עלמה  עמיעד  עמיר  אל-פארדיה (בערבית: الفرّاضية)  פארא (בערבית: فارة)  פרעם (בערבית: فرعم)  צאלחה (בערבית: صَلْحَة)  קבאעה (בערבית: قبّاعة)  קדיתה (בערבית: قدّيتا)  קדס (בערבית: قدس)  אל קידריה (בערבית: القديرية)  קיטיה (בערבית: قيطية)  ראס אל אחמר (בערבית: الرأس الأحمر)  ראש פינה  ריחאניה (באדיגית: Рихьаные)  רמות נפתלי  שאר ישוב  שדה נחמיה  שמיר |
ראו גם

שבעת הכפרים
הערות שוליים

↑  מוסטפא עבאסי, ‏צפת ואזורה הכפרי בתקופת המנדט: יחסים מתוחים, קתדרה 99, ניסן תשס"א, עמ' 115–138
↑  גדעון ביגר, ההתארגנות הטריטוריאלית של השלטון הבריטי בארץ ישראל, אפיקים בגיאוגרפיה 9/10, תשמ"ד 1984, עמ' 15–24‏, JSTOR 23696254
↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
| חלוקה מנהלית של המנדט הבריטי בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| מחוז הגליל | נפת ביסאן • נפת טבריה • נפת נצרת • עכו • צפת |  |
| מחוז חיפה | חיפה |  |
| מחוז ירושלים | חברון • ירושלים • רמאללה |  |
| מחוז לוד | יפו • רמלה |  |
| מחוז עזה | באר שבע • עזה |  |
| מחוז שומרון | ג׳נין • טולכרם • שכם |  |
אליאס סרכיס

אליאס סרכיס (בערבית: إلياس سركيس; 20 ביולי 1924 – 27 ביוני 1985) היה נשיא לבנון בשנים 1976–1982.
ביוגרפיה

אליאס סרכיס נולד בשבאנייה (אנ'), למשפחה נוצרית מרונית. הוא למד משפטים באוניברסיטת סנט ג'וזף. לאחר תום לימודיו בשנת 1948 הצטרף למערכת המשפט בשנת 1953 והיה לשופט במחלקת ראיית החשבון. בתקופת שלטונו של הנשיא פואד שהאב מונה להיות המנהל המשפטי בארמון הנשיאות בבעבדה, ובשנת 1962 הפך למנהל הכללי לעניינים נשיאותיים. בעקבות משבר אינטראבנק בשנת 1968 מונה לעמוד בראש הבנק של לבנון.
סרכיס התחרה בבחירות לנשיאות של שנת 1970 כבן טיפוחיו של שהאב וכולם ציפו שיזכה, אולם כמה מחברי האספה הלאומית שהיו מזוהים עם כמאל ג'ונבלט שינו את דעתם ברגע האחרון והוא הפסיד על חודו של קול לסולימאן פרנג'יה. מאוחר יותר, לאחר תחילת מלחמת האזרחים הלבנונית נבחר לנשיאות ב-8 במאי 1976. כשני שלישים משטח המדינה היו אז תחת כיבוש סורי ומיליציות פרטיות שלטו ברובו של השטח הנותר. כוחו כנשיא היה מוגבל. קצת לפני תום כהונתו בשנת 1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה וכוחות צה"ל פלשו למדינה מדרום והגיעו עד לפרברי ביירות.
סרכיס היה אמור למסור את השלטון לבשיר ג'ומאייל, אשר נבחר לנשיאות ב-21 באוגוסט 1982, אך ג'ומייל נרצח בהתנקשות תשעה ימים לפני המועד שבו היה אמור להיות מושבע לתפקידו, ולבסוף העביר סרכיס את השלטון לאחיו של בשיר, אמין, ב-23 בספטמבר.
סרכיס הלך לעולמו בשווייץ בשנת 1985, בגיל 61. הוא מעולם לא נישא.
הערות שוליים

↑  Wars of Lebanon - People, wars.meskawi.nl
↑  עודד גרנות, אליאס סרכיס - נשיא בחסות דמשק, מעריב, 9 במאי 1976
| נשיאי לבנון |
| --- | --- | --- |
| לבנון הגדולה (מנדט צרפתי) | שארל דבאס • אנטואן פריבאט-אובארד • חביב פאשא אלסעד • אמיל אדה • פייר ג'ורג' ארלאבוס • אלפרד ג'ורג' א-נקאש • איוב ת'אבת • פייטרו טראד • בשארה אל-ח'ורי • אמיל אדה |   |
| לבנון (העצמאית) | בשארה אל-ח'ורי • פואד שהאב • כמיל שמעון • פואד שהאב • שארל חילו • סולימאן פרנג'יה • אליאס סרכיס • בשיר ג'ומאייל • אמין ג'ומאייל • רנה מעווד • אליאס הראווי • אמיל לחוד • מישאל סולימאן • תמאם סלאם (בפועל) • מישל עאון |   |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סולימאן פרנג'יה | נשיא לבנון 23 בספטמבר 1976 – 22 בספטמבר 1982 | הבא: בשיר ג'ומאייל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298730105171  BnF: cb120662340 (data)  GND: 118947907  ISNI: 0000 0000 6691 0059  LCCN: n84199875  SUDOC: 028928040  VIAF: 6345533   WorldCat (עם VIAF): 6345533
ביום קיץ יום חום

בְּיוֹם קַיִץ, יוֹם חֹם - הוא שיר של חיים נחמן ביאליק, שנכתב בסתיו 1896, ונדפס לראשונה בקיץ 1900 ב"לוח אחיאסף" בכותרת שונה: "רעות והתבודדות". לאחר זמן מה החזיר המשורר את הכותרת המקורית לשיר.
השיר מספר על אירוחו החם והמפנק של הדובר את רעו בתקופות השונות של השנה, אך מסתיים בתחושת עצב ודיכאון של המשורר, המעדיף להישאר לבד בתקופת הסתיו. השיר, המשדר בחלקו הגדול אווירה של רעות אמיצה ומזמינה, מצטיין בדימויים, בחרוזים ובמקצב מוזיקלי קליט, וכבש מיד עם פרסומו את לב קוראיו.
השיר הולחן הן בידי משה וילנסקי, וזכה לביצוע של נחמה הנדל, והן בידי משה דפנא.
מבנה השיר

"ביום קיץ יום חום" מורכב משמונה בתים, המסודרים לכאורה על פי עונות השנה. בששת הבתים הראשונים מזמין הדובר את רעו לביתו וגנו, שם יבלו את זמנם בנעימים. אריאל הירשפלד מבחין בשיר שלושה חלקים: שלושת הבתים הראשונים ה"קייציים" מדברים על ההזמנה והאיחוד המענג עם הרע.
החלק השני שמתרחש בחורף מורכב גם הוא משלושה בתים ומאחד בין החום הנעים והמזמין של המארח לבין הקור והשחור שאורבים בחוץ. "הבית הרביעי מוצף כולו אונומטופאות חזקות המקיפות את המילים בסערת צלילים ו'מתארות' באורח קולי את קולות החורף. קריאה שהויה יותר של הבית הזה תגלה כי אין מדובר רק באונומטופאה וירטואוזית, אלא ברקמה עשירה ומגוונת ביותר של צלילים: צלילי הרעד הנקשרים למילים "קור" ו"כפור" אך חבויים גם במילים "חורף" ו"שחור."
שני הבתים האחרונים של השיר מעניקים לו את המסר של "שיר מתהפך" כלשונו של החוקר מנחם פרי. הם מעמידים, כביכול, את כל המסר של הבתים הקודמים לדבר והיפוכו - בחלק הזה של "עונת הסתיו" נחשף רצונו הפנימי של הדובר להישאר לבדו.
אין זה שיר טבע במשמעות הרגילה, אלא שיר אלגורי, אליבא דהירשפלד, המצטיין לפרקים במצלול עדין ופתייני, ולפרקים במצלול מאיים וקודר ושופע מילים וצלילים ייחודיים בשפה העברית המתחדשת. "זהו שיר מניפסטי בדבר יכולתה של הלשון השירית העברית להציב קורלטיב לשוני הולם ויעיל למנעד [...] של מצבי הרוח".
הביקורת

לאחר מותו של אורי ניסן גנסין, פרסם יוסף חיים ברנר, רעו הקרוב עוד מימי שהותם יחד בישיבה בפוצ'פ, הספד לזכרו. חלק גדול מההספד הוא מקדיש לשיר "ביום קיץ יום חום" אשר פורסם בדיוק באותם ימים בהם אירח ברנר את גנסין בביתו בורשה.
"והנה בערב אחד הביא הוא מן הרחוב איזה “לוח-אחיאסף” חדש, שיצא באותו יום מבית-הדפוס, ודווקא בערב שהיה לנו גם לחם, גם טה, גם נפט במנורה, גם כירה מוּסקה. ישבנו שנינו בעת ארוחת הערב והתחלנו: “ביום קיץ, יום-חום, עת השמש ממרום-הרקיע תלהט כתנור היום, עת יבקש הלב פינת-שקט לחלום” וכו' וכו' – שיר מאת ח. נ. ביאליק! – וכעבור שעה קלה, כתוֹם האוכל, כבר התגדרנו מעוּמדים איש לפני רעהו בידיעת השיר בעל פה…

–“לי יש גן, ובגן תחת אוֹג כבד-צל” – הטעים הוא כל מלה ומלה בתענוג מוחשי, פיסי…

– “ובליל חוֹ–רף, ליל-קוֹר, עת מַחש – כּים ושחור” – משכתי בנהימה לעומתו…

– “ביתי קטן ודל, בלי מכלולים ופאר” – צהל הוא והשתובב, ומתוך השתובבות “ישב אצלי וחיממני” בשעת אמירת פסוק “אצלי שב והתחמם”, חיקה “סוּפת ליל קול כאוֹב”, תיאר בפישוּט ידיים ורגלים את “ענוּת רש גוֹוע ברחוב”, קפץ, התנער ו“לחצני אל לבו”, “רעוֹ, אחיו הטוב” –
ניתן להתרשם מחוויית ההתרגשות העזה שאחזה בשני החברים למקרא השיר, שהם מייחסים אותו כאילו למערכת היחסים ביניהם. ואכן, מספר מבקרים אינם מנתקים את החוויה הזו מהדרך שבה הם מפרשים את השיר.
פישל לחובר כתב על השיר, שהוא מן היפים ביותר שכתב ביאליק בתקופת ההתבגרות שלו. יעקב פיכמן התרשם ש"זהו אחד מאותם השירים אשר זיו האדם שבהם לא יועם לעולם". אבנר הולצמן, לעומתם, מתמקד יותר בשני הבתים המסיימים של השיר, ש"הופכים במידה רבה את הקערה על פיה" ומצביעים על הלך נפש עמוק של המשורר, המכיל גם יגון, בדידות וייאוש.
אריאל הירשפלד ומנחם פרי הביאו פן נוסף בפרשנותם את השיר. הם מתרשמים מהאווירה ה"פתיינית" שקיימת ברוב בתי השיר, בביטויים שלקוחים מהעולם הארוטי, כמו למשל: "לי יש גן" שמתקשר לשיר ארוטי אחר של ביאליק (יש לי גן) או לפסוקים משיר השירים. הם קוראים ביטויים, שמדברים על מקום חבוי ומוסתר ("הרחק הרחק מעיר וממתים נחבא תל"; "שם במחבא הלז"; "שם נחבא ננוח, אח נעים"), על סוד ורמז ("כלו אומר סוד אל", "נמתיק יחדו בדמי צהרים הרז";), על עונג ורוך ("ובהתענג וברוך"; "ולחצתיך אל לב, רעי, אחי הטוב"), על פתיינות ("בוא אלי, בוא אלי... "אצלי שב והתחמם") וכדומה, ומגיעים למסקנה משלהם: השיר, לדעתם, מרמז לחוויה הומו-ארוטית כביכול של המשורר.
מסכם אריאל הירשפלד: "השיר איננו, כמובן, "שיר טבע", אלא שיר אלגורי כרוב שיריו של ביאליק, משום שלא הטבע הוא עניינו אלא אפשרות מגעיו של ה"אני" עם ה"עולם, והוא עשוי שלושה מצבים המדגימים שלוש רמות של פתיחות אל העולם ואל הזולת. הקיץ מקביל לפתיחות הגמורה, הנאיבית והארוטית, המזוהה עם עידן הילדות, [...] החורף מקביל לפתיחות החלקית, המוסרית והאירונית, והספוגה ידיעה בדבר חלקיות המגע, התועלת שבו והסכנות המרחפות עליו . [...] הסתיו מקביל להסתגרות הגמורה, לבדידות הסותרת כל ארוס, למיאוס העצמי, לתחומה של הבושה המאכלת כול, ובראש ובראשונה — את הארוס"
מבקרים אחרים, כמו למשל, מנחם בן ויהודה ויזן, הביעו התנגדות עזה לכיוון שאליו נטתה ללכת פרשנותם של פרי והירשפלד.
לקריאה נוספת

יעקב פיכמן, ספר ביאליק, ועדת היובל בהשתתפות הוצאת אמנות, תל אביב, 1935
פישל לחובר, ביאליק, חייו ויצירתו, מוסד ביאליק, 1957
מנחם פרי, שב עלי והתחמם: הדיאלוג ההומוארוטי בין ברנר לגנסין – מיקרו-ביוגרפיה, הספרייה החדשה, 2017 ,410 עמ'
הערות שוליים

1 2 3  חיים נחמן ביאליק, השירים, ערך והוסיף מבואות, ביאורים ונספחים: אבנר הולצמן, דביר, 2004, עמ'93
1 2 3 4 5  אריאל הירשפלד, כינור ערוך : לשון הרגש בשירת ח"נ ביאליק, עם עובד, תשע"א (1921), עמ' 50-36
1 2  מנחם פרי, "שב עלי והתחמם": הדיאלוג ההומוארוטי בין ברנר לגנסין - מיקרוביוגרפיה, בתוך: אות; כתב עת לספרות ולהיסטוריה, סתיו 2015, גיליון 5; וראו גם ערך בוויקיפדיה: שב עלי והתחמם
↑  יוסף חיים ברנר, "אורי ניסן", בתוך: פרויקט בן-יהודה
↑  מנחם בן, "קו המשווה - ביאליק הומו?", אתר חדשות ישראלי Nrg, שמונה באפריל 2011
↑  יהודה ויזן, "נפילתו של נפיל" - ביקורת על הספר: "שב עלי והתחמם", השילוח, פברואר 2017
| חיים נחמן ביאליק |
| --- | --- | --- |
| שירים | אל הציפור • תחזקנה • אם יש את נפשך לדעת •  הכניסיני תחת כנפך • על השחיטה • בעיר ההרגה • המתמיד • מתי מדבר • הבריכה • מגילת האש • לא זכיתי באור מן ההפקר • שיר העבודה והמלאכה • למתנדבים בעם • אכן חציר העם • ראיתיכם שוב בקוצר ידכם • שירתי • זוהר • ביום קיץ יום חום • בגינה • עציץ פרחים • שיר לחמוטל • שבת המלכה • פרש • קן ציפור • הפרח לפרפר • הפרפר לפרח • בין העצים הירקרקים‎ • היא יושבה לחלון • נדנדה • מעבר לים • מתי מדבר האחרונים • יהי חלקי עמכם • לכבוד החנוכה • בערוגת הגינה • מקהלת נוגנים • קומי צאי • יש לי גן • הקיץ גווע • אחרי מותי • לבדי •  תרזה יפה • לא ביום ולא בלילה • בין נהר פרת ונהר חדקל • בשל תפוח |  |
| סיפורים | ספר האגדה • אלוף בצלות ואלוף שום • גילוי וכיסוי בלשון • החצוצרה נתביישה • אריה "בעל גוף" • התרנגולים והשועל • שירים ופזמונות לילדים • אגדת שלושה וארבעה • ויהי היום • מסע הדג‎ • ספיח • יום השישי הקצר • מאחורי הגדר |  |
| הנצחה | קריית ביאליק • בית ביאליק • גבעת ח"ן • פרס ביאליק • כפר ביאליק • שדרות ח"ן (תל אביב) • כיכר ביאליק • מוסד ביאליק • רחוב ביאליק (תל אביב) • קמפוס ביאליק-רוגוזין • שדרות ח"ן (רחובות) • רחוב ביאליק (רמת גן) |  |
| ערכים קשורים | מאניה ביאליק‎ • אירה יאן • מרדכי עובדיהו • משה אונגרפלד • ראדי • אהל שם • עונג שבת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 8d3c0d3e-aa97-4e9e-aa24-50d044412932
Dangerously in Love 2

| --- | --- |
 שיר בביצוע ביונסה
 מתוך האלבום Dangerously in Love / Survivor
 יצא לאור:  25 באפריל 2001 (Survivor)  23 ביוני 2003 (Dangerously in Love)
 תאריך הקלטה:  2000 (Survivor)   2002 (Dangerously in Love)
 מקום הקלטה:  אולפני ההקלטות שוגרהיל (יוסטון)
 סוגה:  R&B עכשווי
 שפה:  אנגלית
 אורך:  4:54 (Dangerously in Love)  5:06 (Survivor)
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס
 כתיבה:  ביונסה, ארול מק'סלה ג'וניור
 לחן:  ביונסה 
 הפקה:  ביונסה, ארול מק'סלה ג'וניור
 
"Dangerously in Love 2" (בעברית: "מאוהבת בצורה מסוכנת 2") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ביונסה. אשר נכתב והופק על ידי ביונסה וארול מקאלה ג'וניור. הבלדה הוקלטה לראשונה על ידי דסטיניז צ'יילד עבור אלבום האולפן השלישי שלהם Survivor ‏(2001), תחת הכותרת "Dangerously in Love". השיר הפך מאוחר יותר לרצועת הכותרת של אלבום הבכורה של ביונסה עם כמה שינויים קלים מבחינה אינסטרומנטלית. "Dangerously in Love 2" היא בלדת R&B עכשווי, שמילותיה מפרטות אובססיה רומנטית.
השיר קיבל תגובות חיוביות בדרך כלל ממבקרי מוזיקה, שכתבו שהשיר מראה למעשה את היכולות הווקאליות של ביונסה. הוא זכה בפרס הגראמי לביצוע ה-R&B הווקאלי הטוב ביותר - אישה בטקס פרסי הגראמי ה-46. למרות שלא יצא כסינגל, "Dangerously in Love 2" הגיע למקום ה-57 במצעד בילבורד הוט 100 ובמקום ה-17 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ. ביונסה ביצעה את הבלדה בטקס פרסי הגראמי ה-46, סיבובי ההופעות של "Verizon Ladies First Tour", ‏"Dangerously in Love Tour", ‏"The Beyoncé Experience" וכשיר הפתיחה של סיבוב ההופעות העולמי שלה "Renaissance World Tour".