stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האניה ינגיהארה
סופרת

בעברה הייתה כתבה ועורכת של כתב העת קונדה נאסט טראבלר, ועזבה את המשרה הזו בשנת 2015 כשקיבלה את תפקיד סגנית העורך במגזין טי. יאנגיהארה אמרה על עבודתה כעורכת מגזין לצד כתיבת פרוזה בזמנה הפנוי: "מעולם לא עשיתי זאת בדרך אחרת".
ינגיהארה מעידה על עצמה, שבילדותה אביה הנחה אותה לקרוא מיצירותיהם של פיליפ רות, ושל "סופרים בריטים מעידן מסוים", כמו אניטה ברוקנר, אייריס מרדוק וברברה פים. הסופרים בני זמננו שהיא מעריכה ביותר הם הילרי מנטל, קאזואו אישיגורו וג'ון באנוויל.
סופרת > ספרה הראשון "האנשים על העצים"

ספרה הראשון, "האנשים על העצים", זכה לשבחים והוכתר כאחד הרומנים הטובים ביותר לשנת 2013. הספר מבוסס על סיפור חייו האמיתי של הווירולוג דניאל קרלטון גאידושק.
עלילת הספר מתארת מסע של רופא צעיר ואנתרופולוג בשנת 1950 במסגרת משלחת לאי נידח במיקרונזיה בחיפוש אחר שבט אבוד. הם מצליחים ומוצאים לא רק את השבט, אלא גם קבוצה של שוכני יער שהם מכנים "החולמים", שמתברר שהם בעלי תוחלת חיים ארוכה באופן יוצא דופן, אך הם הולכים ונהיים סניליים יותר ויותר בהדרגה. פרינה חושב שהסיבה לתוחלת החיים הנדירה הזו היא צב נדיר. הוא הורג את אחד הצבים ומבריח פיסה מבשרו לארצות הברית. הוא מוכיח מדעית את התזה שלו, מרוויח תהילה עולמית ופרס נובל, אך עד מהרה הוא מגלה שיש לכך מחיר כבד.
הספר לא תורגם לעברית.
סופרת > ספרה השני "חיים קטנים"

ספרה השני, חיים קטנים, ראה אור באנגלית במרץ 2015 וזכה לשבחי הביקורות. הספר היה מועמד לפרס מאן בוקר ברשימה הקצרה ובשנת 2015 זכה בפרס Kirkus לספרות פרוזה.
הספר ראה אור בעברית בספטמבר 2018 (הוצאת מחברות לספרות: זמורה-ביתן, דביר) תרגום מאנגלית: אמיר צוקרמן.
העלילה מתארת את סיפורם של ארבעה חברים ללימודים בקולג' קטן במסצ'וסטס שעוברים לניו יורק כדי להתחיל את מסלול חייהם: וילֶם טוב הלב ויפה התואר השואף להיות שחקן; גֵ'יי־בּי השנון ולעיתים אכזרי שחולם להיות אמן; מלקולם, ארכיטקט מתוסכל במשרד יוקרתי; וג'וּד החידתי והמופנם שהופך להיות מרכז הכובד של החבורה. העלילה מתארת את היחסים בין ארבעת החברים לאורך השנים. בבסיס הקשר המרובע עומד ג'וד, שלאחר כמה שנות היכרות איתם הוא הופך לעורך דין צמרת מצליח, אך למעשה הוא אדם שבור שנפשו וגופו מצולקים בעקבות ילדוּת טראומטית.
לאחר פרסום ספרה השני, חיים קטנים, שזכה לשבחים והפך להיות רב-מכר, אמרה ינגיהארה כי לאנשים בתעשיית ההוצאה לאור קשה היה להבין איך היא לוקחת עבודה במשרה מלאה כעורכת הראשית של מגזין טי. היא תיארה את עולם ההוצאה לאור כ"קהילה פרובינציאלית, פחות או יותר סנובית כמו תעשיית האופנה (...) קיבלתי הערות בוטות כמו: "או, מעולם לא ידעתי שיש שם (במגזין טי) תוכן ששווה לקרוא".
ינגיהארה הייתה אחת המועמדות הסופיות בתחום הפרוזה לפרס הספרים הלאומי בשנת 2015. הספר "חיים קטנים "הפתיע והצליח גם במכירות, בניגוד לתחזיות המוקדמות של עורכת הספר ושל יאנגיהרה עצמה, שחששו כי הספר לא יימכר היטב. הספר גם זכה לשבחי הביקורות וגם לשבחי הקוראים; במאי 2018 היו לספר יותר מ-110,000 ביקורות חיוביות באתר Goodreads, והציון הממוצע שלו בדירוג עמד על 4.28 מתוך חמש.
בין שלל הביקורות זכה הספר גם לביקורת שלילית בולטת בכתב העת The New York Review of Books מאת מבקר הספרות דניאל מנדלסון. הוא ביקר בחריפות את טכניקת הכתיבה של חיים קטנים, את תיאורי האלימות, שמנדלסון מצא אותם מיותרים מבחינה אתית ואסתטית ואת העמדה המוצגת בספר ביחס לייצוג של סגנון חיים הומוסקסואלי על ידי מחברת שהיא בחזקת הטרוסקסואלית.
ג'רלד הווארד, עורך הספר, הגיב על הביקורת החריפה של מנדלסון, ולא התייחס לכך שמנדלסון לא אהב את הספר אלא ל"רמיזה שלו לכך שלמחברת יש דרך כלשהי להכניס את הקוראים למצב של רחמים ואימה, עצב וחמלה" והרמיזה שלו לכך שהספר מיועד רק ל"סטודנטים באוניברסיטאות ולאלו שסיימו רק לאחרונה את לימודיהם שטופחו על ידי תרבות אוניברסיטאית מתירנית עד כדי כך שהם רואים את עצמם לא כסוכנים של חייהם אלא כקורבנות פוטנציאליים". בטענה לכך הגיב מנדלסון שהווארד צריך היה "להטיל פיקוח מחמיר על הסופרת בעת עריכת הספר באותה מידה בה הוא מפקח על מבקרי הספר".
המחברת מתארת את המיטב בתהליך כתיבת הספר: "מפואר כמו גלישה; זה הרגיש כמו להיסחף על גבי משהו שלא היה לי מספיק כוח לעלות עליו אבל היה לי מזל להיסחף איתו, גם אם רק לרגע. ברגעים הקשים ביותר חשתי, במידה מסוימת, כאילו אני מאבדת בעלות על הספר. באופן מוזר זה הרגיש כמו אחד האנשים שמאמצים גור אריות או נמרים כשהוא עדיין קטן ואפשר לשלוט בו, ואז להתבונן בו כשהוא גדל במורת רוח ויראה כשבתור בוגר, הגור מתהפך על הבעלים שלו".
סופרת > ספרה השלישי "To Paradise" - "אל גן העדן"

ספרה השלישי, אל גן העדן, ראה אור בשנת 2022 (הוצאת כנרת) וגם הוא תורגם לעברית בידי אמיר צוקרמן.
עלילת הספר מתרחשת בתקופות מקבילות באמריקה של השנים 1893, 1993 ו-2093.
חיים אישיים

מתגוררת בניו יורק החל משנת 1995.
הערות שוליים

1 2 3 4  Ilana Masad, ‘I Wouldn’tve Had a Biography at All’: The Millions Interviews Hanya Yanagihara מתוך מגזין themillions.com ה-5 באוגוסט 2015
↑  James Kidd, Maverick in a Pacific Tempest: Hanya Yanagihara on being a first-novel sensation מעיתון אינדפנדנט, ה-5 בינואר 2014
↑   צח יוקד, עורכת מגזין הסטייל של "ניו יורק טיימס" עונה לכל אלה שטענו שרב המכר שלה עצוב, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2018
1 2  Alexander Nazaryan On 03/19/15 at 11:33 AM EDT, Author Hanya Yanagihara's Not-So-Little Life, Newsweek, ‏2015-03-19 (באנגלית)
↑  Brockes, Emma (2018-04-22). "Hanya Yanagihara: influential magazine editor by day, best-selling author by night". The Observer (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-2019-10-06.
1 2  'I Wouldn'tve Had a Biography at All': The Millions Interviews Hanya Yanagihara, The Millions, ‏2015-08-05 (באנגלית)
↑  The People in the Trees, www.goodreads.com
↑  Sam Sacks, Fiction Chronicle: Jude the Obscure, WSJ (באנגלית)
↑   ליאת אלקיים, "חיים קטנים": במפתיע, הקיצוניות של הזוועה לא מבריחה את הקוראים, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2018
↑  2015 Finalists, Kirkus Reviews (באנגלית)
↑  חיים קטנים - האניה ינגיהארה, באתר e-vrit
↑  Jennifer Maloney, How ‘A Little Life’ Became a Sleeper Hit, WSJ (באנגלית)
↑  A Little Life, www.goodreads.com
↑  Mendelsohn, Daniel (2015-12-03). "A Striptease Among Pals" (באנגלית). ISSN 0028-7504. נבדק ב-2019-10-06.
↑  Mendelsohn, Daniel; Howard, Gerald (2015-12-17). "'Too Hard…To Take'" (באנגלית). ISSN 0028-7504. נבדק ב-2019-10-06.
↑  Flood, Alison (2015-12-02). "Debate erupts as Hanya Yanagihara's editor takes on critic over bad review of A Little Life". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2019-10-06.
↑  הרומן החדש של מחברת רב המכר "חיים קטנים", באתר ynet, 13 באפריל 2022
↑  Hanya Yanagihara, sites.prh.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404957205171  PLWABN: 9810571230605606  BIBSYS: 15043174  BNE: XX5643413  BnF: cb16978744g (data)  CiNii: DA19625354  GND: 1076098886  ISNI: 0000 0000 3868 3012  LCCN: nb2001075052  LNB: 000304437  MusicBrainz: d1031495-0132-4f8d-be42-ad1948f37e62  NDL: 001244063  NKC: pna2016903217  NTA: 37145333X  RERO: 02-A025659583  SELIBR: 401482  SUDOC: 179891448  VIAF: 37146634453341931978   WorldCat (עם VIAF): 37146634453341931978
הזאב ושבעת הגדיים

אמא עיזה ושבעת ילדיה הגדיים
הזאב ושבעת הגדיים (בגרמנית: Der Wolf und die sieben jungen Geißlein) הוא סיפור עם שנאסף על ידי האחים גרים ופורסם במעשיות האחים גרים (מספר 5). הוא מסווג 123 בסיווג ארנה-תומפסון.
לסיפור יש דמיון ברור לשלושת החזירונים ולסיפורי עם מסוג 124 אחרים. ניתן להשוות את הצלת הגדיים מבטן הזאב ואת עונשו על ידי מילוי בטנו באבנים להצלה ולנקמתה של כיפה אדומה בזאב (מספר 333 בסיווג ארנה-תומפסון).
מקור

הסיפור פורסם על ידי האחים גרים במהדורה הראשונה של מעשיות האחים גרים בשנת 1812. המקור שלהם היה משפחת האסנפלוג מהנאו. סיפור דומה, "הזאב והילדים", סופר במזרח התיכון ובחלקים מאירופה, ומקורו כנראה במאה הראשונה.
תקציר

אמא עיזה משאירה את שבעת ילדיה בבית בזמן שהיא יוצאת ליער כדי למצוא אוכל. לפני שהיא עוזבת, היא מזהירה אותם מפני הזאב שינסה להתגנב לתוך הבית ולטרוף אותם; בכך שהוא יעמיד פנים שהוא אמא שלהם וישכנע אותם לפתוח את הדלת. והיא מציינת בפניהם שהם יוכלו לזהות אותה לפי כפות רגליה הלבנות וקולה המתוק.
האם עוזבת ושבעת גדייה נשארים בבית. תוך זמן קצר הם שומעים בדלת קול שאומר "תנו לי להיכנס ילדים, לאמא יש משהו לכל אחד מכם". זה היה הזאב, שקולו המחוספס בוגד בו והילדים אינם נותנים לו להיכנס. הזאב הולך לשוק, לחנות או לבית מרקחת וגונב קצת דבש, תרופה או גיר, בכדי לרכך את קולו. כעבור שעה קלה שומעים הילדים קול נוסף בדלת: "תנו לי להיכנס ילדים, לאמא יש משהו לכל אחד מכם". הפעם הקול היה גבוה ומתוק כמו של אימם. הם עמדו לפתוח את הדלת כשהגדי הצעיר ביותר הסתכל מתחת לסדק בדלת והבחין בכפות רגליו הגדולות והשחורות של הזאב. ובכך הם סירבו לפתוח את הדלת והזאב שוב הלך.
הפעם הוא הלך למאפייה או למטחנה וגנב מעט קמח למרוח על פרוותו, מה שהופך את רגליו השחורות ללבנות. הוא חוזר לביתם של שבעת הגדיים ושוב קורא להם לפתוח את הדלת. הילדים רואים את רגליו הלבנות ושומעים את קולו המתוק, אז הם פותחים את הדלת. הזאב מיד מזנק לתוך הבית וזולל שישה מהילדים. הגדי הצעיר התחבא מהזאב בתוך שעון הסבא או האח וכך ניצל ואינו נאכל.
מאוחר יותר באותו יום, אמא עיזה חוזרת הביתה מהיער והיא נסערת לגלות את הדלת פתוחה לרווחה וכל ילדיה פרט לאחד נעדרים. היא מביטה סביב ורואה את הזאב, ישן שינה עמוקה מתחת לעץ. הוא אכל כל כך הרבה שהוא אינו מסוגל לזוז. האמא קוראת לגדי הצעיר להביא לה במהירות זוג מספריים, מחט וקצת חוט. היא חותכת את בטנו של הזאב וששת הגדיים יוצאים החוצה באורח נס וללא פגע. מיד כל המשפחה ממלאים את בטנו של הזאב בסלעים, והאמא תופרת אותה בחזרה. כשהזאב מתעורר, הוא צמא מאוד. הוא הולך לנהר לשתות, אבל בהיותו כל כך כבד הוא נופל פנימה וטובע תחת משקל הסלעים. כל הגדיים מאושרים מהסכנה שחלפה ובזה שהם מוגנים. המשפחה חיה באושר ועושר עד עצם היום הזה.
ראו גם

הזאב הרע
כיפה אדומה
שלושת החזירונים
הילד שצעק זאב
הערות שוליים

1 2 3 4  Ashliman, D. L. (2002). "The Wolf and the Seven Young Kids". University of Pittsburgh.
↑  Boyle, Alan (13 בנובמבר 2013). "Such deep roots you have: How Little Red Riding Hood's tale evolved". NBC News (באנגלית). NBC News. נבדק ב-7 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561152705171  GND: 4416295-9  LCCN: sh93003507  MusicBrainz work: 34c2ee44-1711-4401-8544-971c14f9b7e1  NLA: 36008358  VIAF: 174586311   WorldCat (עם VIAF): 174586311 
הזאב טורף את הגדיים, איור מאת פאול היי מתוך הספר "אגדות גרמניות", 1939
המרד היעקוביטי של 1745

המרד היעקוביטי של 1745 (באנגלית: Jacobite rising of 1745) נקרא גם "מרד הארבעים וחמש" ובסקוטלנד כונה "השנה של צ'ארלס" (בגאלית סקוטית: Bliadhna Theàrlaich), היה ניסיון של צ'ארלס אדוארד סטיוארט להחזיר את שלטון בית סטיוארט לכס המלוכה הבריטי ולהכתיר את אביו ג'יימס. המרד התרחש במהלך מלחמת הירושה האוסטרית כאשר כוחות הצבא הבריטי היו עסוקים בלחימה באירופה, הוא היה להתמרדות האחרונה ברצף של מערכות יעקוביטיות במהלך סוף המאה ה-17 והמחצית הראשונה של המאה ה-18.
מהלך המרד

כוחות היעקוביטים גויסו על ידי אצילים סקוטים מקומיים משבטים שונים בעיקר משבט מארי, מקדונלד, קמרון, פרייזר ומשבט גורדון, הכוח הראשוני כלל כ-2,500 לוחמים אשר החל בהתקדמות דרומה לכיוון אדינבורו ואל תוך אנגליה. לאחר מספר הצלחות בדרום סקוטלנד כולל הבסת כוח בריטי בקרב פרסטונפנס וכיבוש אדינבורו (מלבד הטירה שלא נפלה) הכוח היעקוביטי גדל לכ-5,000, ואלו חצו אל תוך אנגליה בתחילת נובמבר 1745 בשאיפה לחבור ליעקוביטים אנגלים ולקבל תגבורת מצרפת. היעקוביטים כבשו את קרלייל בצפון אנגליה ומשם המשיכו דרומה וכבשו את מנצ'סטר ב-29 בנובמבר, לאחר מכן הגיע הכוח לדרבי - אך משום שלא הגיעה נחיתת כוחות צרפתיים ומשום שלא הייתה תסיסה אנגלית משמעותית בסיוע המרד, הכוח החליט לחזור חזרה לסקוטלנד.
בסוף דצמבר הצבא היעקוביטי עבר חזרה את הגבול לסקוטלנד ומספר ימים לאחר מכן קרלייל נפלה חזרה לידי הבריטים וכ-300 מורדים אנגלים ("רגימנט מנצ'סטר") שהצטרפו ליעקוביטים נפלו בשבי הכוחות הבריטים. בתחילת ינואר הצבא היעקוביטי החל לצור בעזרת ארטילריה שסיפקה צרפת על טירת סטירלינג כס המלוכה הסקוטית, באותה עת הכוח הבריטי עלה צפונה לכיוון אדינבורו במטרה לשחררה. ב-17 בינואר כוח יעקוביטי של כ-8,000 לוחמים פגש את הכוח הבריטי של כ-7,000 חיילים בפיקוד לוטננט גנרל הנרי האולי בביצת פלקירק (פלקירק מויר), הקרב היה ניצחון טקטי ליעקוביטים אך לא תרם לבלימת הבריטים. בסוף ינואר כוח בריטי נוסף נחת בסביבת אדינבורו וזו שוחררה מידי היעקוביטים, מאחר שהכוח הבריטי היה בדרכו לסטירלינג והמצור לא הצליח להכניע את הטירה הכוח היעקוביטי נסוג ב-2 בפברואר אל עבר אינוורנס. בשלב זה הכוח הבריטי בפיקודו של דוכס קמברלנד התקדם צפון ועצר באברדין בסוף פברואר, שני הכוחות עצרו עד שמזג האוויר יאפשר את המשך המערכה.
מהלך המרד > קרב קולודן

ב-8 באפריל הבריטים יצאו מאברדין לכיוון כוח המורדים באינוורנס ושני הכוחות נפגשו בשדה הקרב בקולודן (מספר קילומטרים מזרחית לאינוורנס). היעקוביטים ניסו להפתיע את הכוח הבריטי ובליל 15 באפריל יצאו לצעדה לילית קשה במטרה לאגף את הבריטים, המהלך לא הצליח להפתיע את הבריטים וגרם לכוח היעקוביטי להתייצב בשדה הקרב כשהוא מותש ועם רק 5,000 - שכן מספר רב של לוחמים פספסו את שדה הקרב במהלך הלילה. מולם ניצב הכוח הבריטי של כ-8,000 חיילים בפיקוד דוכס קמבלרנלד, אלה נהנו מנקודת פתיחה עדיפה בהרבה לאחר שהחיילים ישנו טוב בלילה וזכו לאספקה סדירה בשבועות שקדמו לקרב, שלא כמו היעקוביטים שסבלו ממחסור בציוד ומזון מאז הגעתם לצפון סקוטלנד.
החיילים הבריטים היו מאומנים היטב ופיתחו שיטות לחימה כנגד סגנון הלחימה של ההילנדרים הסקוטים ובמיוחד 'הסתערות ההיילנדים', שדה הקרב הבוצי מנע מהיעקוביטים את היתרון שבהסתערות זו והביא את כל הכוח לתקוף באגף הימני בין הביצות. בקרב שארך פחות משעה, הביס הכוח הבריטי את היעקוביטים במחיר של 50 הרוגים ו-259 פצועים, אל מול בין 1,500 ל-2,000 יעקוביטים שנהרגו בקרב ובמרדף הבריטי אחר הכוח הסקוטי הנסוג. קרב קולודן נחשב לקרב היבשתי האחרון על אדמת בריטניה, הוא הביא לסיום המרד ודיכא את השאיפות השלטוניות של היעקוביטים.
אחרית דבר

לאחר דיכוי המרד השלטונות הבריטים הכו את הסקוטים ביד קשה במטרה להשליט סדר ולמנוע תסיסות עתידיות, כחלק מכך הוטלו חוקים רבים כנגד התרבות השבטית והכוח המנהלי והחברתי של השבט והאצולה הסקוטית, חוקים שנאכפו על ידי יחידות צבאיות בריטיות שגויסו ברחבי סקוטלנד ובראשם אצילים נאמנים לכתר הבריטי. בין היתר אצילים רבים איבדו את תאריהם וכוחות צבאיים של שבטים בוטלו, כך נאסר שימוש בנשק, טארטן ואף נאסר שימוש בחצאית סקוטית - איסורים שבהדרגה הורמו ומותנו. מנהיגי המרד נאסרו ונשלחו לגלות, שלושה מהם הוצאו להורג בהם רוזן קילמרנוק, הלורד בלמרינו משבט אליפינסטון והלורד לובט משבט פרייזר, מפקד 'רגימנט קמרון' ארצ'יבלד קמרון (שבט קמרון) הוסגר אף הוא בהמשך והוצא להורג ביוני 1753 במצודת לונדון - הוא אחרון המוצאים להורג לאחר המרד.
הנסיך צ'ארלי היפה ברח לצרפת אחרי כישלון המרד, שם הוא התקבל כגיבור על העמידה מול השלטון הבריטי. בהמשך מעמד זה דעך והוא עצמו שקע לבדידות ואלכוהוליזם, הוא גורש מצרפת ב-1748 ועבר לרומא שם נפטר בשנת 1788 אחרי שאשתו וחבריו עזבו את צידו. בשנים שלאחר המרד כאמור התגבר גיוס לוחמים סקוטיים לשורות הצבא הבריטי ואלו התבלטו במראה הייחודי כשהם לבושי חצאיות סקוטיות וצועדים לצלילי חמת חלילים, הם נתפסו כלוחמים אמיצים במיוחד (לצד עמים 'לוחמנים' אחרים ברחבי האימפריה הבריטית כגון הגורקה והסיקים) ונאמנים במיוחד אשר כביכול החליפו את מערכת הנאמנות השבטית שלהם בנאמנות לאומה הבריטית.
למרד מקום חשוב בהיסטוריה הסקוטית ובהגדרת תרבות השבטים ההיילנדים. התדמית הרומנטית של לוחמי סקוטלנד מסתערים על החיילים הסדירים ושירת הברבור של אורח החיים העצמאי והלוחמני של שבטי הרמה הסקוטיים, זכתה במהלך המאה ה-19 להתעסקות רבה כחלק מהתנועה הרומנטית של התקופה הוויקטוריאנית בממלכה המאוחדת ואירופה. סיפורי גבורה של יחידות סקוטיות בשירות הצבא הבריטי מרחבי האימפריה המשיכו להזין את אותה תדמית לוחמנית ורומנטית של ההיילנדרים בקשר ישיר עם היעקוביטים ואף עם מלחמות העצמאות הסקוטית מהמאה ה-14. משום חשיבות מרידות היעקוביטים לתרבות הסקוטית ובמיוחד המרד של 1745 בתור הניסיון האחרון להחזיר את השושלת הסקוטית לכס הבריטי, מספר רב של יצירות, שירים, ציורים, ספרים יוצרו לאורך השנים.
ראו גם

יעקוביטים
המרד היעקוביטי של 1689
המרד היעקוביטי של 1715
המרד היעקוביטי של 1719
חיילים בריטים מחפשים יעקוביטים לאחר קרב קולודן.
הנחת החמור ביותר

הנחת החמור ביותר היא גישה בעולם קבלת החלטות, הקובעת שבעת התכוננות לקראת תרחיש אפשרי יש להניח שהתרחיש יתרחש במתכונת בעלת התוצאות הגרועות והחמורות ביותר.
כדי ליישם גישה זו יש לבצע תכנון תרחישים(אנ') מקיף, לאמוד את הנזקים האפשריים בכל אחד מהמקרים, לנתח ולהעריך את חומרתם ולהניח שהחמור מבניהם יתרחש.
הנחת החמור ביותר מקובלת במקרים בהם הנזק האפשרי מאי-הכנה לתרחיש אימים יהיה בלתי מתקבל על הדעת. על פי גישה זו יש להתכונן למקרה כזה, גם אם לא סביר שיתרחש ואפילו אם מחיר ההכנה גבוה במיוחד.
דוגמאות

השקעה ביתירות גדולה במערכות חירום של מטוס, על אף שצעד כזה יעלה את מחירן, זאת מפני שהמחיר של כשל במערכת חירום הוא אובדן המטוס.
היערכות צבאית כנגד כל יכולת שיש לאויב, אפילו אם על פי הערכת המודיעין אין כוונה של האויב להשתמש בה.
ביקורת

במאמר "על הנחת החמור ביותר" שפורסם בשנת 1997 על ידי סא"ל (במיל') ד"ר יצחק רביד, חוקר במרכז למחקרים צבאיים ברפא"ל, מבקר רביד את תופעת "הנחת החמור ביותר". בין חסרונות הגישה שמונה רביד: הצטברות של הנחות לחומרה לכדי תרחיש ייחוס לא מציאותי, כפיית חד-ממדיות על סיכון רב-ממדי, טשטוש הגבול בין שיקול עובדתי לשיקול ערכי, טשטוש מידע מדויק וחיוני להחלטה ומשקל יתר לתת-מערכות על פני המערכת בכללותה. כמו כן לטענתו במצבי עימות, סביר להניח את החמור ביותר רק כאשר העימות הוא קוטבי (כל תרחיש חיובי מבחינת צד אחד שלילי מבחינת הצד השני ולהפך) וליריבים יש ידע מלא זה על זה. גם אז, יש להגביל את השימוש בהנחת החמור ביותר לדרג מקבל ההחלטות הגבוה ביותר בלבד, ועל כל הדרגים הנמוכים יותר לשקף לדרג העליון את התרחיש הסביר ביותר.
ראו גם

ניתוח עלות-תועלת
הערות שוליים

↑  יצחק רביד, ‏על הנחת החמור ביותר, מערכות 351, 1997
המינהל לביטחון המדינה ושירותי מודיעין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  אוסטריה 
 תחום שיפוט:  אוסטריה אוסטריה
 משרד אחראי:  המינהל הכללי לביטחון הציבור
 תאריך הקמה:  1 בדצמבר 2021
 סוכנות קודמת:  המשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור
 ראש:  עומר חייג'אווי-פירכנר
 מנהל:  עומר חייג'אווי-פירכנר 
 מטה מרכזי:  הרנגאסה 7, וינה, אוסטריה
 dsn.gv.at
 
מנהלת הביטחון והמודיעין או רשמית המינהל לביטחון המדינה ושירותי מודיעין (בגרמנית: Direktion für Staatsschutz und Nachrichtendienst; בראשי תיבות DSN) של משרד הפנים הפדרלי הוא שמו של סוכנות הביון הממשלתית ומנגנון ביטחון המדינה באוסטריה שהוקם כיורש למשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור (BVT) שפורק בעקבות לקחים מפיגוע הירי בווינה (2020). הארגון הוקם כגוף של המינהל הכללי לביטחון הציבור במשרד הפנים האוסטרי.
משימות

המינהל מחולק לתחומי חקר מפגעים ומניעת סיכונים ובכך משלב תחת קורת גג אחת את תחומי ביטחון המדינה ומשימות איסוף מודיעין. הגוף נועד לבצע משימות הגנה ומניעת פיגועים המסכנים את החוקה (במסגרת חוק ביטחון המדינה ושירות המודיעין המקומי), חקר סיכונים (במסגרת חוק משטרת ביטחון) וחקירת עבירות פליליות (במסגרת קוד סדר הדין הפלילי).
היסטוריה

ההחלטה על הקמת הארגון עלתה ביוזמת שר הפנים האוסטרי קארל נהאמר בעקבות כשלי המודיעין של המשרד הפדרלי האוסטרי להגנת החוקה ומלחמה בטרור (BVT), שלא הצליח למנוע את פיגוע הירי בווינה (2020), למרות התראות רבות ומעקב קודם אחר המחבלים המעורבים.
בספטמבר 2021 פורסם כי עומר חייג'אווי-פירכנר, שוטר אוסטרי ממוצא ירדני, מונה לראש הגוף החדש וכי ייכנס לתפקידו במקביל להקמת הארגון ב-1 בדצמבר 2021. דייוויד בלום, שעשה בעבר קריירה במשרד הפדרלי להגנת החוקה ובלשכת הקנצלר הפדרלי ומייקל לוהנגר, שמונה לראש מחלקה ב-BVT, נבחרו לשמש כסגניו. הגם שבלום עזב בתוך שנתיים, בינואר 2023, על רקע יוזמה פרלמנטרית להרמת ועדת פיקוח פרלמנטרית על פעילות הארגון.
במהלך פעילויות הארגון מחדש הודיע פרנץ רוף, ראש המינהל הכללי לביטחון הציבור, על הכפלה משוערת של מספר עובדי המינהל עד 2027. למרות איחוד תחומי ביטחון המדינה ושירות הביון, הוא הדגיש את החשיבות של הפרדה ארגונית בין שני הגופים לסוכנות ביון נפרדת ולמשרד ביטחון המדינה.
ראשי הארגון

| שם | דיוקן | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- |
| עומר חייג'אווי-פירכנר |  | 1 בדצמבר 2021 — |
הערות שוליים

↑  ראו בגוף הכתבה — נלחמת בטרור האיסלאמי: המבצע הדרמטי של משטרת אוסטריה
↑  Haijawi-Pirchner wird neuer Chef des Staatsschutzes (בגרמנית) // חייג'אווי-פירכנר מונה לראש ביטחון המדינה החדש
↑  bmi.gv.at - „Omar Haijawi-Pirchner wird neuer DSN-Direktor“
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוסטריה ובנושא טרור. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנהר הצהוב

| --- | --- |
הנהר הצהוב בלאנג'ואו
הנהר הצהוב בלאנג'ואו
 מידע כללי
 אורך:  5,464 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  2,571 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  752,000 קמ"ר
 מוצא:  הרי באיינקאלה במערב סין
 גובה מוצא הנהר:  4,500 מטרים
 יובלים:  Duo Qu, Fen River, Sushui He, Yan River, Wuding River, Daheihe, Wei River, Yiluo River, Qin He, Dawen River, Daqing River, Dustin He, Wujia River, Qingshui River, Qushian River, Black River (in Sichuan), Bai He, Huangshui River, דשיה, Jindi He, Datong River, Zhuanglang He, Zuli He, Tao River, Jishui, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפך:  ים בוהאי בים הצהוב
 מדינות באגן הניקוז:  סין
 אגן הניקוז של הנהר הצהוב
 
ערים מרכזיות לאורך מסלול הנהר הצהוב
הנהר הצהוב (במנדרינית תקנית: ‏黃河קובץ:Huanghe pron.ogg‏Ⓘ‏, חְוָאנְג חֶה) הוא הנהר השישי באורכו בעולם, והשני באורכו מבין נהרות סין.
אורך הנהר הוא 5,464 ק"מ, והוא זורם מהרי באיינקאלה שבמערב סין, לים בוהאי, שלוחה של הים הצהוב. הנהר שינה את מסלול זרימתו בחלק התחתון מספר פעמים, ובתצלומים מהאוויר ניתן לראות אפיקים שכבר אינם בשימוש; בחלק העליון חצב הנהר מספר קניונים, ובחורף חלקו העליון קופא לחלוטין או שנוצרים בו קרחונים.
הנהר קיבל את שמו בגלל צבע מי הסחף של אדמת הלס הממלאים תמידית את חלקו התחתון ונותנים למים גוון צהבהב.
סחף ויצירת הדלתה

אדמות הלס דרכן זורם הנהר הן קלות ונסחפות בקלות, לכן כמות הסחופת במימי הנהר גדולה. בחלקו הרדוד יותר הוא נמנה עם הנהרות הבוציים בעולם, והמים שבו עכורים מאד.
בשפכו הנהר יוצר דלתה גדולה, אליה הוא סוחף כמיליארד וחצי טון של סחופת בשנה. כתוצאה מכך הדלתה היא דינאמית ומתרחבת כל הזמן.
בשל שיטפונותיו ההרסניים, זכה הנהר לכינוי "יגונה של סין". ההתמודדות עם השיטפונות דרשה פעילות מרוכזת, ולכן (כפי שהיה במצרים של הנילוס ובתרבות עמק האינדוס) התפתח לאורך אפיק הנהר שלטון ריכוזי כבר בשלבים מוקדמים מאוד של ההיסטוריה האנושית.
ראו גם

השיטפון בנהר הצהוב (1938)
השיטפון בנהר הצהוב (1887)
המושבה הגרמנית (ירושלים)

ערך זה עוסק במושבה הגרמנית בירושלים. אם התכוונתם לערך העוסק במושבה הגרמנית במקומות אחרים, ראו .
| --- | --- |

רחוב כרמיה במושבה הגרמנית
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1873
 מייסדים:  כת הטמפלרים הגרמנית
 על שם:  כת הטמפלרים הגרמנית
 קואורדינטות:  31°45′47″N 35°13′16″E﻿ / ﻿31.763166666667°N 35.221052777778°E﻿ / 31.763166666667; 35.221052777778
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) המושבה הגרמנית(למפת ירושלים רגילה) המושבה הגרמנית(למפת הרי ירושלים רגילה) המושבה הגרמנית(למפת הרי ירושלים מוגדלת) המושבה הגרמנית
 
המושבה הגרמנית ממעוף הציפור
המושבה הגרמנית בירושלים היא שכונה במרכז-מערב העיר, בסמוך למתחם התחנה. היא נבנתה על ידי גרמנים חברי כת הטמפלרים ב-1873, כמושבה החמישית מתוך שמונה המושבות שבנו הטמפלרים בארץ ישראל. מושבות נוספות נבנו ביפו, בחיפה ובגליל. ועד הטמפלרים, שבראשם כריסטוף הופמן, החליט להקים בירושלים את המרכז הרוחני של התנועה. באביב 1878 העבירו על גבי גמלים את ציוד הנהלת אגודת הטמפלרים וציוד בית הספר מיפו לירושלים.