stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אובליסק
בנייה

האובליסקים נחצבו כולם מן הגראניט של אסואן. במחצבות שם עדיין מצוי אובליסק אחד שלא הושלם (אנ'). את האובליסקים היו משיטים מן המחצבה על הנילוס בסירות שנבנו במיוחד לשם כך.
אובליסקים מיוחדים הוקמו בהקשר לפולחן השמש. אלה היו בנויים אבני גיר מסותתות, במקום מקשת אבן יחידה, ראשם היה מצופה נתך של כסף וזהב, המחזיר את קרני השמש ובקצהו היה מוצב כנראה כדור מוזהב.
אובליסקים כיום

אדריכלים רבים משתמשים גם כיום בצורת האובליסק ביצירותיהם. בימינו קיימים מונומנטים רבים בצורת אובליסק ברחבי העולם, בהם אנדרטת ג'ורג' וושינגטון (Washington Monument) בבירה וושינגטון, ארצות הברית, אובליסק לוקסור בכיכר הקונקורד, פריז, צרפת, אובליסק הלטראנו ברומא, וכן האובליסק של בואנוס איירס הממוקם בשדרת ה-9 ביולי בעיר.
צורת האובליסק משמשת למטרות שונות ומגוונות. מצבה בצורת אובליסק שחור הייתה ההשראה של הסופר אריך מריה רמרק לספרו האובליסק השחור.
אחת מהדמויות הראשיות בסדרת ספרי הקומיקס אסטריקס היא דמות של מוביל מנהירים בשם אובליקס, ששמו מרמז לאובליסק.
בישראל

בישראל מוצב אובליסק, שהוא העתק מוקטן של אנדרטת ג'ורג' וושינגטון, בגן הוורדים בירושלים, סמוך לבית המשפט העליון. שני אובליסקים נוספים הוצבו על ידי ממשלת מצרים (על פי הסכם השלום) בשנות השמונים, כאנדרטאות לחיילי הצבא המצרי במלחמת העצמאות, האחת ליד גשר עד הלום והשנייה מול מצודת יואב. בחיפה הוצב אובליסק הקיסר בהר הכרמל לציון ביקורו של וילהלם השני בארץ ישראל, אובליסק המסמן את המקום בו יוקם בית התפילה הבהאי בכרמל הצרפתי ובטכניון מוצב אובליסק הטכניון. במוזיאון ראלי בקיסריה ניצבת אנדרטה בצורת אובליסק מודרני עשוי שיש לזכר קהילות היהודים באיטליה ולזכר האיטלקים שהצילו יהודים במלחמת העולם השנייה.
אנדרטה נוספת נמצאת בעיר אריאל, לזכר הלוחמים הווטרנים שלחמו במלחמת העולם השנייה ברוסיה נגד צבא גרמניה.
האובליסק העתיק היחיד בישראל נמצא בקרקוס המזרחי של קיסריה (מכונה גם היפודרום).
גלריה

האובליסק של עזנה
אובליסק אבישם, שנמצא במקדש (אנ') בגבל
אובליסק במרכז פיאצה דל פופולו מתקופת רעמסס השני שהובא לרומא בשנת 10 לפנה"ס
כתב חרטומים על גבי קטע של האובליסק בפיאצה דל פופולו
תחותמס השלישי בכתב חרטומים בחלקו העליון של אובליסק תאודוסיוס
אובליסק מקאוטו שנבנה בתקופת רעמסס השני והובא לרומא על ידי דומיטיאנוס והוצב על יד הפנתאון על ידי קלמנס האחד עשר
אובליסק מתקופת רעמסס השני במרכז אמפיתיאטרון בגני בובולי
אנדרטת וושינגטון, אובליסק מודרני
האובליסק בהיפודרום בקיסריה
במוזיאון ראלי בקיסריה ניצבת אנדרטה בצורת אובליסק מודרני עשוי שיש לזכר קהילות היהודים באיטליה ולזכר האיטלקים שהצילו יהודים במלחמת העולם השנייה
ראו גם

אדריכלות מצרים העתיקה
הערות שוליים

↑  אובליסקים בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541002205171  GND: 4042871-0  LCCN: sh85093636  NKC: ph292467 
האנדרטה מול מצודת יואב
דרך השלום

ערך זה עוסק בדרך ראשית בין תל אביב-יפו לגבעתיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
הקצה המערבי של דרך השלום בצילום של מגדלי עזריאלי
הקצה המערבי של דרך השלום בצילום של מגדלי עזריאלי
 מידע כללי
 על שם:  השלום
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  תל אביב-יפו וגבעתיים
 רובעי תל אביב-יפו ורובע:  9
 שכונה:  נחלת יצחק, ביצרון, רמת ישראל, שיכון עממי ג', תל חיים, רמת הטייסים, שכונת גבעת רמב"ם
 קואורדינטות:  32°03′55″N 34°48′11″E﻿ / ﻿32.06533333°N 34.80297222°E﻿ / 32.06533333; 34.80297222
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דרך השלום היא דרך ראשית העוברת בין הערים גבעתיים ותל אביב-יפו, ומשמשת כאחד מצירי הכניסה המרכזיים לתל אביב מכיוון מזרח.
ראשיתה של הדרך כהמשכה של דרך אלוף שדה ברמת גן, המובילה לכביש גהה, רמת אפעל ותל השומר. שמה של הדרך משתנה ל"דרך השלום" במקום מפגשה עם רחוב עודד, המשמש גבול תחום השיפוט של הערים רמת גן ותל אביב: ממזרח לו שכונת רמת חן ברמת גן, וממערב לו שכונת רמת הטייסים התל אביבית. צפונית לצומת שוכנת העיר גבעתיים.
הדרך מתעקלת לכיוון צפון, וחולפת על פני רמת הטייסים, פארק וולפסון, תל חיים ורמת ישראל שמדרום לה, ושכונות שיכון עממי ג' וגבעת רמב"ם שמצפון לה. בחלק זה מספר מבנים בולטים ובהם קולנוע "שביט", בית פלאפון, בית הוורד (המשמש את הפניקס חברה לביטוח ושימש את ערוץ 10) ותיאטרון גבעתיים.
בסמוך לבית הקברות נחלת יצחק מתעקלת הדרך בחדות לכיוון מערב, ובקטע זה היא נמצאת כולה בתחום השיפוט של תל אביב. היא חוצה את שני צירי האורך המרכזיים של רובע דרום-מזרח, דרך משה דיין ורחוב יגאל אלון, ועוברת מדרום לבית הקברות ולאזור התעשייה של נחלת יצחק, ומצפון לשכונות רמת ישראל וביצרון. באזור זה שכן בין 1950 ל-1997 מפעל "המגן" של התעשייה הצבאית. לאחר פינויו התברר כי המפעל גרם זיהום כבד בקרקע ובמי התהום, וננקטו פעולות טיהור.
במפגש של דרך השלום עם רחוב יגאל אלון מוקמים מגדלי תוצרת הארץ - זוג מגדלי משרדים.
ממערב לרחוב יגאל אלון נקראת הדרך רחוב גבעת התחמושת. בקטע קצר זה היא חולפת מעל נתיבי איילון אליהם היא מתחברת באמצעות מחלף השלום, וכן שוכנת במקום תחנת רכבת השלום. הדרך מסתיימת בדרך בגין, בסמוך למגדלי עזריאלי, וממשיכה כרחוב קפלן בקריה.
ראו גם

שלט של עיריית תל אביב בגבולה המזרחי של העיר, במפגש הרחובות דרך השלום ודרך אלוף שדה
גרייט נק

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חבל ארץ:  לונג איילנד, ניו יורק
 שטח:  3.523119 קמ"ר
 גובה:  33 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל ארץ:  9,989 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  40°47′14″N 73°43′38″W﻿ / ﻿40.78722°N 73.72722°W﻿ / 40.78722; -73.72722
 http://www.greatneckvillage.org/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהגרייט נק(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהגרייט נק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גרייט נק (באנגלית: Great Neck) הוא אזור בלונג איילנד, ניו יורק, המכסה חצי אי על החוף הצפוני של לונג איילנד וכולל תשעה כפרים, ומספר כפרים לא מאוגדים, כמו גם אזור מדרום לחצי האי ליד לייק סקסס וטריטוריית הגבול של קווינס. בכפר המשולב גרייט נק היו 9,989 תושבים במפקד האוכלוסין של 2010, בעוד שאזור גרייט נק הגדול יותר כולל קהילת מגורים של כ-40,000 איש בתשעה כפרים בעיירה נורת' המפסטד, שמתוכם היא גרייט נק. הרביע הצפון מערבי. לגרייט נק יש חמישה מיקודים (11020–11024), המאוחדים על ידי מחוז פארק, מחוז ספרייה אחד ומחוז בית ספר אחד.
במקום יש קהילה יהודית גדולה וזוהי עיר תאומה עם היישוב הישראלי עלי שבשומרון.
ערים תאומות

ישראל עלי, ישראל (מ־2022)
הערות שוליים

↑  "Race, Hispanic or Latino, Age, and Housing Occupancy: 2010 Census Redistricting Data (Public Law 94-171) Summary File (QT-PL), Great Neck village, New York". United States Census Bureau. נבדק ב-3 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 16168942-5  LCCN: n82017233  MusicBrainz: a77c8aec-4085-4af5-8582-372052573815  VIAF: 124352392   WorldCat (עם VIAF): 124352392 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פטר ארדש (אמרגן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 ביולי 1925 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  21 בפברואר 1990 (בגיל 64) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 בן או בת זוג:  Éva Csepregi 
 
פטר ארדש (בהונגרית: Erdős Péter;‏ בודפשט, 7 ביולי 1925 – בודפשט, 21 בפברואר 1990) היה עורך דין, מנהל ואמרגן, של כל עולם מוזיקת הפופ ההונגרית בעידן יאנוש קאדאר. הוא כונה גם "קיסר הפופ". (למעשה היה איש עסקים מנהל עניינים, שהכין וארגן בעיקר הופעות אמנים והרכבים והופעות פומביות).
קורות חייו

פטר ארדש נולד במשפחה יהודית כבנם של אימרה מיהאי ארדש, פקיד בנק, ושל אולגה גרינהוט. הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים (1928), ולאחר מכן גידלה אותו אמו מהכנסתה הצנועה כתופרת. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא עבד כחייט מ-1943. בשנת 1944 נלקח למחנות שירות העבודה בשל מוצאו היהודי (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא הועסק בעבודות פרך בבניית מסילות ברזל בבור (מחנה ריכוז), שם גם פגש את המשורר מיקלוש רדנוטי שנספה לאחר מכן בשואה. מאוחר יותר הוא גורש לזקסנהאוזן ולאחר מכן לבוכנוולד עד שהאמריקאים שחררו את המחנה ב-1945, הוא שרד במשקל 39 קילו.
לאחר מלחמת העולם השנייה שהה שנה בסנטוריום בשווייץ, שם הכיר את הגולה הקומוניסטית ההונגרית. משנת 1949 ערך את כתב העת מדיאר נאפ (Magyar Nap) והיה גם מגיה לפרנסתו באתנאום הוצאה לאור. בשל כישרונו הרב הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, שם היו תלמידיו מיקלוש סינטאר ואירן פשוטה. הוא עבד גם כעיתונאי בעיתונים שונים. ארדש נעצר ב-1950, הואשם בריגול, ולאחר מכן בילה שלוש שנים בבידוד כאסיר במחנה קישטרצ'ה. הוא שוחרר ב-1953 (לאחר מות סטלין) ולאחר מכן הצטרף לאופוזיציה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. שנה לאחר מכן הורחק מהרדיו ההונגרי, שם עבד כעובד חיצוני. בשנת 1954, השתתף כעד במשפט הטיהור והשיקום של יאנוש קאדאר. בפברואר 1956 נגזרו עליו בערכאה הראשונה שנה וחצי של מאסר באשמת הסתה נגד מתיאש ראקושי, אך בערעור ביצוע עונשו הושעה.
פעילותו ב-1956

הוא הפך לעובד חיצוני בעיתון מדיאר נמזט ועבד גם ככתב רדיו. ארדש יזם את הדיון באמנות שימושית של חוג פטפי. ב-22 באוקטובר 1956 הוא נשא נאום באספה שאורגנה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה. הדיווח על אספת הסטודנטים שודרה ברדיו קושוט, באותו ערב. למחרת פרץ המרד ההונגרי. לפי האוטוביוגרפיה שלו, פטר ארדש היה לצד המרד ב-1956. בימים שלאחר מכן עבד לצד נציג חשוב בפרלמנט. כתומך של יוסיפ ברוז טיטו ושל הניהול העצמי היוגוסלבי, הוא יכול היה להשתמש במכונית של השגריר היוגוסלבי.
פעילותו אחרי 1956

לאחר ה-4 בנובמבר, הוא לקח את אשתו, בתו הקטנה ומשפחתו של חבר הפרלמנט לשגרירות יוגוסלביה. הוא וחבר הפרלמנט מצאו מקלט בדירה של הנספח הצבאי היוגוסלבי. ארדש שהה שם עד ה-18 בנובמבר. ב-26 במרץ 1957 נכנע ויצא ממחבואו. הוא נידון לשנה ושישה חודשי מאסר על פי פסק דינו של בית המשפט העליון ההונגרי, שוחרר ב-19 באוגוסט 1958. בשנים 1958–1959 עמד בראש המחלקה לתיאטרון של משרד זכויות היוצרים, ובין 1960 לבין 1966 למד לימוד משפטים בערב בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1968, הוא היה יועץ משפטי וראש מחלקת העיתונות בהונגרוטון (חברת התקליטים הוותיקה ביותר בהונגריה), ושימש בתפקיד המנהל של משרד האמרגנות וניהול PRO כעובד חברת התקליטים. הוא היה המנהל הידוע ביותר של המוזיקה הקלה בהונגריה במטרה להפוך את הונגריה לקבוצת פופ ברמה עולמית. ב-1990 פורסמו זיכרונותיו תחת הכותרת "איך נוצר מנהל פופ".
חלק אינטגרלי ומשכנע מפעילותו היה יישום תכליתי של הנחיות מדיניות התרבות של עידן קאדאר בנוגע לתחום המוזיקה הפופולרית ההונגרית, שמשמעותה הייתה בעיקר צנזורה. החלטותיו בכיוון זה הושפעו בדרך כלל באופן בלתי נפרד מהקונפליקטים האישיים והמקצועיים שהתעוררו במהלך פעילותו; האחרונים בדרך כלל לא הוסתרו על ידי עצמו או המוזיקאים המעורבים. זה הפך את הקריירה של מוזיקאים רבים לקשים או בלתי אפשריים,
משפחתו

אשתו הראשונה הייתה ארז'בט קבש והאחרונה (על כל פנים השלישית) שלו ד"ר אנה דובוש. בתו אגנש הנקיש (נולדה כאגנש ארדש) היא פסיכולוגית, חברת הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת פידס.
ספרו

איך נוצר מנהל פופ? יודית אצ'אי משוחחת עם פיטר ארדס ; ed. Dezső Kovács; Unió, Bp., 1990
הנצחתו

יוז'ף ג'אברונקה מגלם את מנהל הפופ לשעבר בסרט "המלך", סדרה בהשראת חייו של ג'ימי זמבו.
מאמרים קשורים

ספה לחלוקת תפקידים
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי
מי זה מי של 56
חייו הכפולים של פטר ארדש (2001)
הפנים האמיתיות של קיסר הפופ השנוא - Múlt-kor.hu, 18 בינואר 2008.
ראו גם

ראיון עם פטר ארדש משנת 1989 - סרטון יוטיוב
הם מושכים בחוטים רבים ( סרטו התיעודי של פטר אלמאשי על התייעצות הרוק בטאטה ב-1981)
בנצה צ'טארי:  של מדיניות המוזיקה הפופולרית של משטר קאדאר (עבודת דוקטורט)
בנס צ'אטארי: השכל חשוב, לא השיער. מדיניות המוזיקה הפופולרית של משטר קאדאר; יפו, בודפשט, 2015
הקלאן של ויטזי-הנקיש-ארדש-אורבן
קיסר הפופ ההונגרי נולד (Nemerrebaszikamagyar.blog.hu)
הערות שוליים

↑  "A gyűlölt popcézár igazi arca". 2008-01-18.
↑  A szülők házassága Bp. IV. ker. 1923. nov. 18. (367/1923.)
↑  Hogyan készül a popmenedzser. Erdős Péter interjú. UNIO Lap- és Könyvkiadó Kft. Budapest 1990.
↑  Szinyei Tamás: Erdős Péter két élete. In: Magyar Narancs folyóirat 2001/51.
↑  1956 kézikönyve. Kronológia. 1956-os kiadó, Budapest
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7943 4477  VIAF: 121438342   WorldCat (עם VIAF): 121438342
גלגול לשון

ילדה מגלגלת את לשונה
גלגול לשון הוא כינוי לתכונה תורשתית המתבטאת ביכולתו של האדם לגלגל את לשונו לצורת האות U ואף לצורת גליל.
גנטיקה

לתכונה זו קיימים שני פנוטיפים: היכולת לגלגל את הלשון ואי היכולת לגלגל אותו. תכונה זו בשני הפנוטיפים שלה אינה משפיעה על רמת התפקוד של הלשון ורבים כלל אינם מודעים לקיומה.
בדיקת היכולת לגלגל את הלשון אצל הורים וילדים הובילה את החוקרים לשער תחילה שהאלל הגורם ליכולת גלגול הלשון הוא דומיננטי. מאוחר יותר, נמצאו מקרים רבים בהם ילד יכול לגלגל את הלשון בעוד שהוריו אינם מסוגלים. מצב זה לא יכול להיות מוסבר על ידי גן יחיד לפי חוקי התורשה של מנדל משום שאצל שני הורים שאינם מסוגלים לגלגל לשון אין אף אלל דומיננטי של גן זה, ולא ייתכן שילדיהם יוכלו לגלגל לשון. כיום נראה שמנגנון התורשה של תכונה זו מורכב יותר והוא משלב מספר גנים.
ראו גם

גנטיקה של תכונות מורכבות
גלגולי לשון: מסע בעקבות המצאתו הגדולה ביותר של האדם - ספרו של גיא דויטשר
בית הקברות ברחובות

| --- | --- |

הכניסה לבית העלמין
 פרטי בית הקברות
 סוג:  בית עלמין סגור
 דת:  יהודים
 תאריך הקמה:  1891
 שטח:  140 דונם
 מיקום:  כביש 423, דרך מנחם בגין, פינת גורודסקי, רחובות 
 קואורדינטות:  31°53′56″N 34°49′36″E﻿ / ﻿31.89876°N 34.82666°E﻿ / 31.89876; 34.82666
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית הקברות ברחובות(למפת גוש דן רגילה) בית הקברות ברחובות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הקברות ברחובות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הקברות ברחובות  he בית הקברות ברחובותhe בית הקברות ברחובותמפת  __ רחובות (in English: Rehovot) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) מדרום: __ קריית עקרון (in English: Kiryat Ekron), __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council) ממערב: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממערב ומצפון: __ נס ציונה (in English: Ness Ziona) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הקברות ברחובות ממוקם ברחוב יהודה גורדסקי ברחובות ומשתרע על שטח של כ־140 דונם. זהו קומפלקס של 5 חלקות בתי קברות – הראשונה שבהן היא בית עלמין תר"ן המייסדים, שנוסד בשנת 1891 (תרנ"א).
היסטוריה

בחודש מאי 1891, מעט יותר משנה לאחר הקמתה של רחובות, נהרג יעקב קרלינסקי – צעיר איכריה של המושבה, שהתנחל בה באופן עצמאי (כלומר לא על ידי אגודת "מנוחה ונחלה") – בתאונת רכיבה.
הרעיון לקבור את הנפטר בנחלתו נפסל בשל התנגדותו של ד"ר מזיא, שטען שהמקום קרוב מדי למושבה. אליהו זאב לוין אפשטיין, ממייסדי "מנוחה ונחלה" ומנהל המושבה, תרם חלקה בת 5 דונמים בקצה המרוחק של המושבה, על גבעת חול, להקמת בית עלמין.
במאה ה-20 התרחב בית העלמין והוקמו בו חלקות נוספות. כיום, בית העלמין של רחובות בנוי על 4 חלקות עיקריות:
בית העלמין הישן – נבנה עד שנת 1950, ובו קבורים מייסדי המושבה ואישים חשובים משנותיה הראשונות של המושבה.
בית העלמין החדש – נבנה עד שנת 1976, ובו נקברים עד היום תושבי העיר.
חלקת מכון ויצמן – בו קבורים אנשים שתרומתם לעולם המדע הלאומי והבין-לאומי הייתה גדולה ומשמעותית.
בית העלמין הצבאי – נוסד ב-1948 בשוליים הדרומיים של בית הקברות הישן. טמונים בו חללי מערכות ישראל (רובם בני העיר רחובות).
אישים הקבורים בבית העלמין

אפרים קציר – נשיאה הרביעי של מדינת ישראל שביקש להיקבר ברחובות לצד אשתו ולא בחלקת גדולי האומה
רבי דוד משה רוזנבוים – האדמו"ר השלישי מקרעטשניף ובנו רבי ישראל ניסן רוזנבוים
אלימלך בר-שאול – הרב הראשי של רחובות
עמוס דה-שליט – מייסד המחלקות לפיזיקה גרעינית והוראת המדעים במכון ויצמן ואף עמד בראש המכון
אפרים זק"ש – אשר כיהן כראש המועצה המקומית של רחובות וידוע כ"אבי התימנים"
אליעזר מרגולין – קולונל שפיקד על הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה
חיים לייב פקריס – מחלוצי המחשוב בארץ וחתן פרס ישראל בפיזיקה
משה סמילנסקי – נשיא התאחדות האיכרים
אהרן אייזנברג – חלוץ שפעל להרחבת המושבה
מרדכי אברון – אשר גילה דרך להפיק תוסף תזונה מאצה חד-תאית
דוד הוגו כהן – ייסד וניהל את המחלקה הגינקולוגית במרכז רפואי קפלן
אברהם תורג'מן – ניצב במשטרת ישראל.
חיים גרטי – ביופיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע וסגן נשיא המכון.
ענבל פרלמוטר - מייסדת להקת המכשפות ודמות מרכזית בתרבות הישראלית, נולדה ברחובות.
ישראל טל - אלוף בצה"ל וסגן הרמטכ"ל. אבי מיזם טנק המרכבה.
יהודה בארקן - שחקן, מפיק, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי. דמות מרכזית בתרבות הישראלית.
גלריית תמונות

מדרגות הכניסה הראשית לבית הקברות
קברם של צילה ומשה סמילנסקי
קברו של אליעזר מרגולין
קברה של בתיה מקוב
קברו של חייל אלמוני בבית הקברות מתקופת מלחמת העולם הראשונה
הערות שוליים

↑  עליו ראו יעקב קרלינסקי באתר הארכיון לתולדות רחובות; רובין הוד הרחובותי, בעמוד הפייסבוק של עיריית רחובות, 6 במרץ 2015. ידיעות על מותו: ירושלים, חבצלת, 8 במאי 1891; דברי ימי השבוע, הצבי, 8 במאי 1891. מצבת קברו: הקבר של יעקב קרלינסקי בבית עלמין תר"ן המייסדים רחובות, באתר BillionGraves. אחיו נח קרלינסקי עלה לארץ בעקבות מותו ובמשך שנים אחדות היה לגואל אדמות.
אסואירה

אסואירה (בערבית: الصويرة תעתיק: א(ל)צוירה, בצרפתית: Essaouira, בברברית: ⵜⴰⵚⵚⵓⵔⵜ תעתיק: תַצּוּרְת) או בשמה הארכאי - מוגדור (בפורטוגזית: Mogador, בברברית: ⵎⵓⴳⴰⴷⵓⵔ), היא עיר נמל במרוקו הממוקמת לחוף האוקיינוס האטלנטי בין קזבלנקה לאגאדיר. העיר שוכנת סביב מפרץ ברוחב של 2.5 ק"מ, שעל פתחו מגונן האי מוגדור. ליבה של העיר במדינה העתיקה השוכנת על חצי אי בפינתו הצפונית של המפרץ, ונמלה של העיר נשלח ממנו אל הים.
בעיר מתגוררים כ-70,000 תושבים, שפרנסתם התבססה בעבר בעיקר על המסחר ועל הדיג לסוגיו, וכן הוקמו בה בתי חרושת למוצרי דגים ולסרדינים משומרים. כיום העיר צוברת תאוצה כיעד תיירותי, והיא פופולרית בקרב העוסקים בגלישת רוח בשל הרוחות הנושבות במקום דרך קבע. פירוש השם "אסויירה" בערבית הוא "המצוירת יפה", או "תמונה" (מהמילה תסוירה), כי בצפייה ממקום גבוה היא נראית כתמונת נוף יפהפייה. בשנת 2001 הוכרזה המדינה בעיר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי האתר בו שוכנת אסואירה שימש כנקודת מסחר כבר בימי הפיניקים. במאה ה-5 לפנה"ס ביקר במקום הנווט בן קרתחדשת חנון. הברברים בסביבתה של העיר הקימו ממלכה במאה ה-3 לפנה"ס, ומאוחר יותר הייתה למרכז להפקת צבע. לאחר המלחמה הפונית השלישית הייתה הממלכה הברברית באזור למדינה וסאלית של הרפובליקה הרומית, ובשנת 42 סופחה והייתה לחלק מהפרובינקיה של מאוריטניה.
ב-1506 הוקמה במקום מצודה פורטוגזית בשם "קשטלו ראל דה מוגדור" (Castelo Real de Mogador). מקור שמה של המצודה במילה "מיגדול", היינו, "מצודה קטנה", ולפי גרסה אחרת בא משיבוש שמו של הקדוש המוסלמי המקומי סידי מוגדול (Sidi Mogdoul). אולם המאחז הפורטוגזי ננטש זמן קצר לאחר מכן, ובמהלך המאה ה-16 ניסו המעצמות האירופיות לכבוש את מוגדור מידי השבטים המקומיים ללא הצלחה. עד המאה ה-18 נותרה העיר והייתה מאחז של שודדי ים ומרכז מסחרי עצמאי.
היישוב הנוכחי בעיר קם ב-1765, כאשר הסולטאן מוחמד בן עבדאללה החליט להקים במקום נמל. הוא נעזר באדריכל הצבאי הצרפתי בן אביניון, תיאודור קורני (Théodore Cornut), שעשה בשירותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת. קורני פירק חלק מהמצודה הפורטוגזית, והקים במקומה את שדרת התותחים שזכתה בשם "הסקאלה". הוא תכנן את העיר בהתאם לכללי האדריכלות הצבאית האירופית במאה ה-18, ובנה סביב העיר חומה בסגנונו של וובאן. הסולטאן סגר את הגישה לנמלי מרוקו האחרים בפני סוחרים אירופיים, ואילץ אותם להעביר את מרכז פעילותם לעיר. הדבר הביא לכך שלאסואירה נודעה חשיבות מסחרית ראשונה במעלה, והיא כונתה בשם "נמל טימבוקטו" שכן שיירות סחר מאפריקה שמדרום לסהרה הגיעו אליה והביאו עימם עבדים, זהב, תבלינים וסחורות אחרות.
העיר שמרה על מעמדה עד המאה ה-20 אך שקיעתה החלה לאחר תחילת השלטון הצרפתי במרוקו, ועם התפתחותן של ערי הנמל האחרות כמו קזבלנקה, טנג'יר ואגאדיר. המים הרדודים בנמלה לא התאימו עוד לספינות המודרניות, ויהודי העיר עזבו אותה לאחר מלחמת ששת הימים. רק לקראת סוף המאה ה-20 שבה העיר להתפתח סביב תעשיית התיירות.
יהודים

באסואירה התקיימה קהילה יהודית מבוססת מראשית ימיה של העיר המודרנית. הסולטאן מוחמד בן עבדאללה בחר בעשר משפחות יהודיות עשירות, וביקש מהן להתיישב באסואירה ולפתח את סחר החוץ שלה. הוא העניק להן פריבילגיות מפליגות במסחר ופטר אותן מתשלום המס המיוחד שהוטל על היהודים. סוחרים אלה נשאו את התואר "תוג'ר אלסולטאן" (ת.ג.ר. הוא שורש שמי, גם בעברית תגר או תגרן = סוחר) או "סוחרי הסולטאן", ונודעה להם חשיבות ראשונה במעלה בהתפתחותה של העיר, ובהתגבשות הקהילה היהודית בעיר. פרופ' אליעזר בשן מציין כי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, מתוך 39 סוחרי המלך 24 היו יהודים. קיימת סברה, שריבוי הסוחרים היהודים בעיר הוביל לכך שהמסחר היה מושבת בשבת, דבר שהיה אחת מהסיבות שהובילו את השלטון הצרפתי לפתוח ולהרחיב את נמלי טנג'יר, אגאדיר וקזבלנקה על חשבון נמל אסואירה. חלק מהיהודים מילאו תפקידים דיפלומטיים, כמו הקונסולים של אוסטריה וארצות הברית. הם סחרו עם ארצות אירופה, ובמיוחד עם אנגליה (בתחילת המאה ה-19 רוב הסחר הבריטי התנהל באמצעות ארבע משפחות יהודיות) ועם צרפת, ועמדו בקשרי תרבות עם קהילות יהודיות בעולם כולו. בתחילת המאה ה-20, יהודי העיר מנו כ-18,000 יהודים, שהיוו למעלה ממחצית מאוכלוסיית העיר. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, מתוך 50 חברות שפעלו בעיר 30 היו של יהודים.
בשנת 1885 ייסדה סטלה קורקוס בעיר את בית הספר הראשון לבנות יהודיות, "כבוד ואומץ", שהיה הראשון מסוגו במדינה. בבית הספר הונהגה רמת לימודים גבוהה, ורוב השיעורים בו נמסרו בשפה האנגלית. בשנת 1900 למדו בבית הספר 170 תלמידות, ובשיאו מנה 225 תלמידות. מלבד לימודים עיוניים, פעל בבית הספר גם תיאטרון יהודי.
מבחינה דתית, הקהילה היהודית באסואירה התפתחה היטב, ונבנו בה כ-30 בתי כנסת, מהם כיום קיימים: בית הכנסת שמעון אטיאס, צלאת אל קהל, "צלאת עטיא" שאיננו פעיל, ובית הכנסת חיים פינטו. שני בתי קברות קיימים בעיר, ישן וחדש.
בעיר נולד ופעל המשכיל והעסקן הציוני ר' דוד אלקיים.
יהודים > רבני העיר

הרבנים הראשיים שכיהנו בעיר
יעקב ביבאס - קיים ישיבה בעיר.
הרב אברהם רפאל קורייאט - מחבר הספר "ברית אבות".
הרב חיים פינטו - מתלמידי הרב ביבאס. ייסד את בית הדין הרבני הראשון בעיר באזור שנת 1798, בו ישבו הרבנים דוד חזן ואב בית הדין רבי אברהם קוריאט.[דרוש מקור] הקים במלאח בית כנסת ועמד בראשות ישיבה מקומית. היה ידוע כבעל מופתים, וקברו, המצוי עד היום בבית הקברות היהודי בעיר, מהווה מוקד עלייה לרגל, בעיקר ביום פטירתו, כ"ו באלול.
הרב אברהם בן עטאר.
הרב יהודה בן מויאל
הרב מסעוד בן מויאל - בנו של הרב יהודה. כיהן לאחר עליית אביו לארץ ישראל. בבית דינו כיהנו הרב יוסף בן עטאר, לימים דיין בבית הדין הגבוה ברבאט, והרב משה מאיר חי אליקים, רבן של טבריה וקזבלנקה.
הרב דוד כנאפו.
הרב שאול אבן דנאן - לימים רבה הראשי של מרוקו.
הרב חיים סירירו.
הרב אהרן בן חסין - דור חמישי לרב דוד בן חסין.
הרב משה ויזגאן - רבה האחרון של העיר. כיהן כדיין יחידי. לימים אב"ד במרקש. בעל שו"ת "ויגד משה".
בראשית המאה ה-20 פעלה בעיר ישיבה גדולה לצעירים בשם "עץ חיים" בראשות הרב דוד עטאר, שהוציאה מקרבה רבנים רבים.
אתרי העיר

העיר ההיסטורית נחלקת לשלושה רבעים:
הקסבה - כוללת את המרכז השלטוני הוותיק.
המדינה - רובע זה בצורת דלתון נבנה בין המאה ה-18 ותחילת המאה ה-20. המדינה נחצת על ידי שני צירים. האחד, באורך של כקילומטר, מוליך משער דוקלה בצפון-מזרח אל שער אלמינזה ואל הנמל בדרום מערב, והאחר, באורך של כחצי קילומטר, מוביל משער מרקש בדרום-מזרח אל חוף הים בצפון מערב. נקודת המפגש של שני הצירים כונתה "סוק ג'דיד" או "השוק החדש", ושכנו בה ארבעה שווקים. כל אחד מהשווקים התמחה בתחום אחר - דגים, תבלינים, דגנים וסחורה כללית.
על אתרי העיר נמנים הביצורים והמגדלים, שערי העיר (בייחוד שער הים המעוטר), האי מוגדור בו שכן בית הכלא המשמש כיום כמעוזן של ציפורים, המסגדים ובתי הכנסת, הכנסייה הפורטוגזית מהמאה ה-18, ארמון הסולטאן ובתים פרטיים.
תרבות

החל משנת 2003, מתקיים מדי שנה באסואירה פסטיבל המוזיקה "אנדלוסי-אטלנטי" שמטרתו להביא את המורשת המשותפת של מרוקו וספרד לקדמת הבמה.
ערים תאומות

בלגיה אטרביק, בלגיה
סנגל גורה, סנגל
צרפת לה רושל, צרפת
צרפת סן-מלו, צרפת
גלריית תמונות

רחוב בעיר
חנות בעיר
שוק הדייגים
מראה באסואירה
לקריאה נוספת

מיכאל אביטבול, תג'אר אל סולטאן - עילית כלכלית יהודית במרוקו, הוצאת מכון בן-צבי, ירושלים, תשנ"ד.
חנניה ויזגן, והאיש משה: תולדותיו והנהגותיו של הרב משה ויזגאן, מכון "גנזי המלך", ירושלים תשנ"ח.