stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מור מזאי
קורות חיים

מור מזאי נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גרינפלד, בעל קרקעות ופקיד ושל אידה פרידליבר (1817–1892). את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בעיר הולדתו ובפשט. הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד). בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 הפך מזאי לאחד ממנהיגי היהדות ההונגרית שלחמו למען שוויונם האזרחי של היהודים. בשנת 1862 לקח על עצמו גם את עריכת השבועון "היהודי ההונגרי" (Magyar Izraelíta; ‏1861–1868), שבו היה תחילה כתב בכיר, והביע לראשונה את הצורך לכנס קונגרס יהודי-הונגרי לבירור סוגיות הדת בחיים המודרניים. בשל הרוח הפטריוטית והלאומית של עבודת העריכה שלו הוא הובא בפני בית דין הצבאי של מושל הונגריה בזמן ה"פרוביזוריום" (מצב מעבר, המצב ההיסטורי ההונגרי לאחר 1861; מצב ההכנה להסדר (הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867)). הוא נחלץ מההשלכות החמורות יותר של בית הדין הצבאי באמצעות החנינה המלכותית הכללית שהוענקה לאחר שהמלכה החלימה ממחלתה הארוכה, אך צו מפקד המשטרה עדיין מנע ממנו להמשיך בתפקידיו במערכת. באותה תקופה, למעט מקצוע הרפואה, היהודים לא הורשו לעסוק במקצועות חופשיים ומור מזאי יכול היה לפתוח את משרד עורכי הדין שלו רק בשנת 1864 בהיתר מלכותי מיוחד. בתקופת האספה הלאומית ההונגרית של 1865–1868 מרבית המאמרים בשבועון שהתפרסמו במהלך מושב הפרלמנט למען האמנציפציה (שוויון זכויות) ליהודים נכתבו על ידו.
הפעולה העיתונאית שלו ופעולות השכנוע של עובדיו השפיעו. בסתיו 1867 הגיש הרוזן דיולה אנדראשי את הצעת החוק להשוואת זכויות בפני האספה הלאומית. שחרור היהודים מהמגבלות אושר פה אחד על ידי בית הנבחרים וברוב גדול בבית העליון. סעיף 17 לחוק משנת 1867 נכנס לתוקפו בחתימתו המקדשת של מלך הונגריה פרנץ יוזף שהיה קיסר אוסטריה: "התושבים היהודים במדינה מוכרזים בזאת כרשאים לממש את כל הזכויות האזרחיות והפוליטיות כמו התושבים הנוצרים." בקונגרס היהודי של 1868–1869 שכינס יוז'ף אטווש שר הדתות והחינוך הציבורי היה מור מזאי ממנהיגי היהדות הניאולוגית, מול רבני הקהילות החרדיות והאורודוקסיות ומול המוני היהודים שנקטו עמדה נגד הרפורמה (הקרע ביהודות הונגריה). לאחר מכן השתתף מזאי פחות בחיים הציבוריים. בשנת 1893 נבחר לחבר פרלמנט בבודפשט-רובע ליפוטווארוש, וכך גם בשנת 1896.
הניאולוגים היו בעלי אמונה יהודית זהה לזו של האורתודוקסים, אך הביאו חידושים לטקסים הדתיים ולארגון הקהילתי. לאחר נסיגת האורתודוקסים מהקונגרס, הקימה יהדות הקונגרס, בראשות מור מזאי, מוריץ ורמן ואחרים, ארגון משלה, אך הקבוצה האורתודוקסית שהתנגדה לניאולוגים, הקימה גם היא ארגון משלה.
מותו של מזאי נגרם משבץ מוחי. הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
משפחתו

אשתו הייתה אאוגניה שלזינגר, אותה נשא לאישה בווינה ב-6 בספטמבר 1864.
ילדיהם:
בלה מזאי (פשט, 1 בינואר 1867) – בודפשט, 20 באוקטובר 1933) היה רופא. אשתו הייתה אדל ז'קמיני.
פאל מזאי (פשט, 12 בדצמבר 1867 – בודפשט, 13 בספטמבר 1941) היה עורך דין. אשתו הייתה לואיזה ארדיאי.
קלרה מזאי (פשט, 8 באוגוסט 1869 – בודפשט, 3 ביולי 1934). בעלה היה ארנולד נאדאש.
לאיוש ארנו מזאי (פשט, 14 בספטמבר 1870 – בודפשט, 17 בינואר 1938) היה סוחר קרקעות. אשתו הייתה מריה פלנר.
אנה מזאי (פשט, 24 בספטמבר 1871 – בודפשט, 25 בדצמבר 1956). בעלה קארוי יואכים קריסהאבר, היה מנהל חברת מניות.
ארז'בט אלכסנדרינה מזאי (פשט, 31 בדצמבר 1874 – ?)
לקריאה נוספת

ינה פינטר: תולדות הספרות ההונגרית 6 כרכים (1930–1941)
יוז'ף סיניאי:חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. 1902
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. מור מזאי.
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 411/1925. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 155/1864. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7954 6241  VIAF: 121384353   WorldCat (עם VIAF): 121384353
חבר מושבעים

תא ישיבה ריק של חבר מושבעים באולם בית המשפט של מחוז פרשינג, נבדה, שבארצות הברית
חבר מושבעים הוא גוף נבחר של בני אדם המתכנסים על מנת לתת פסק דין, לקבוע עובדה על מנת שזו תשמש בסיס לקביעה משפטית, או על מנת לקבוע עונשו של אדם המועמד למשפט.
רקע

שיטות משפט רבות דורשות כי קביעת עובדה במשפט פלילי תתבצע על ידי חבר מושבעים - קבוצה של בוגרים הנבחרים מתוך כלל התושבים במחוז בו מצוי בית המשפט.
מספר המושבעים הוא בדרך כלל 12, וכן נבחרים בכל משפט מספר "מושבעים חלופיים" למקרה שאחד המושבעים יחלה במהלך המשפט. מושבעים חלופיים אלה נמצאים באולם המשפט אולם אין הם מחליטים על העובדה, על פסק הדין או על גזר הדין.
שיטות המשפט הנצרכות לקביעה על ידי מושבעים קובעות חובת השתתפות בחבר מושבעים. כדי לאפשר משפט צדק ישנן בדרך כלל דרישות מקדימות בטרם ייבחר אדם לשרת בחבר מושבעים: ידיעת השפה, הבנת הנשמע והנקרא, ודרישות אחרות. בהליך בחירת המושבעים (וואר דיר) נבדקות גם דעות קדומות של המועמדים והשפעתן האפשרית על ההחלטות שיצטרכו המושבעים לקבל.
משפט מקובל

בשיטת המשפט המקובל תפקיד המושבעים הוא להכריע בשאלות עובדתיות, בעוד תפקיד השופט הוא לקבוע שאלות של פרשנות חוק (כך הדבר בבריטניה ובארצות הברית).
מקור מוסד חבר המושבעים

מקורו של מוסד המושבעים במגנה כרטה. המלך ג'ון העניק לאציליו ולאנשים החופשיים (שאינם צמיתים) את הזכות להישפט על ידי חבר אנשים השווים להם במעמדם - ולא על ידי שופטים הממונים על ידי המלך. מושג זה - של משפט על ידי בני אותו מעמד היה קיים בנורמנדי אף לפני שנת 1066 (שנת הכיבוש הנורמני של אנגליה). על פי שיטה זו לא היה יכול השליט המקומי לכפות דין שרירותי על האצילים או האנשים החופשיים במדינה.
דוגמאות דומות של משפט על ידי מושבעים ניתן לראות בשיטת המשפט שהייתה נהוגה ביוון העתיקה, באתונה בשנת 500 לפנה"ס לערך, בה נהגו תושבי העיר להצביע במשפטים של תושבים אחרים בהצבעה חשאית והייתה להם הזכות לשנות את חוקי המדינה בצורה זו (ועל ידי שינוי העבירה להפוך אדם אשם לזכאי).
היסטוריה של מוסד המושבעים באנגליה

באנגליה, בה השימוש בשיטת הכרעה זו הוא הנפוץ ביותר, היו נהוגות עד ימיו של המלך הנרי השני כמה וכמה שיטות להכרעה במשפטים. תביעת זכות במקרקעין הייתה מוכרעת באמצעות דו-קרב, אשר לא נערך בין הצדדים הישירים כי אם בין אבירים שזה היה עיסוקם המקצועי. במשפטים פליליים היה הדיון מוכרע באמצעות דו-קרב בין הנאשם ובין מאשימו, שהסתיים רק במותו של אחד הצדדים. ה"אורדליה" אשר הייתה נהוגה במשפטים פליליים בהם הייתה הכנסייה מעורבת, כללה את צריבת הנאשם במוט מלובן. אם הנאשם לא החלים מכווייתו במשך שלושה ימים, אות הוא כי הוא אשם. דרך נוספת בה התנהלה ה"אורדליה" היא הטבעתו של הנאשם במכל מים. אם שקע, נחשב לזכאי, ואם צף, לאשם. נאשמים אשר נשבעו כי הם חפים מפשע, ומצאו שנים עשר אנשים שיתמכו בגרסתם, שוחררו.
בשנת 1166 מצא המלך הנרי השני לנכון לזנוח שיטות אלו לטובת "חבר המושבעים הגדול" שתפקידו היה בתחילה אך להכריע אם האישום כנגד הנאשם הוגש בשל "שנאה וקנאה". בתהליך היסטורי ארוך קיבל חבר המושבעים את צורתו המוכרת בימינו, ומספר המושבעים התגבש לתריסר. בתחילה יכול היה הנאשם לבחור בין משפט על ידי מושבעים, לבין ניסוי מזלו ב"אורדליה" אך לאחר שזו נאסרה בידי האפיפיור אינוצנטיוס השלישי בשנת 1215 הפך המשפט על ידי מושבעים לחובה. נאשם שסירב להישפט על ידי מושבעים עונה בשיטה שנקראה "Peine forte et dure" (כאב חזק ומתמשך), שאומצה על ידי המלך הנרי הרביעי. בשיטה זו נלחץ הנאשם למוות באמצעות משקולות, או שהודה באשמתו. שיטה זו בוטלה רק בשנת 1772. בהיסטוריה האנגלית ידוע מספר קטן של מקרים בהם העדיפו הנאשמים להימחץ למוות, מאשר להישפט בפני מושבעים או להודות באשמתם, האחרון שבהם בשנת 1741.
תפנית במעמדם של המושבעים אירעה במשפטם של הקווייקרים ויליאם פן (מייסד מדינת פנסילבניה) וויליאם מיד (אנ'), אשר הואשמו בשנת 1670 בכך שערכו טקס דתי בניגוד לחוק. לאחר שמיעת העדויות במשפט, הורה השופט למושבעים למצוא את פן ומיד אשמים במיוחס להם. חבר המושבעים, מצידו, סבר שפן ומיד אינם אשמים, וסירב להוראות השופט. הם נשלחו מחדש לשקול את החלטתם. ולאחר ששבו עם אותה ההחלטה עצמה, דרש השופט מראש חבר המושבעים, אדם בשם בושנל, כי ייתן פסק דין המקובל על בית המשפט, וכי עד שחבר המושבעים יגיע להחלטה הנכונה ייכלאו ללא בשר, משקה, אש או טבק. "הגיעו לפסק דין בעזרת האל, או שתרעבו למוות". במשך שני לילות נמשכו הדיונים מבלי שהמושבעים יקבלו אוכל או שתייה, או אפילו סיר לילה, ולבסוף הודיעו המושבעים כי החלטתם היא כי פן ומיד אינם אשמים. השופט החליט לקנוס את המושבעים בסכום גבוה של ארבעים מרק, ולכלוא אותם עד שישלמו אותו. פן ומיד נשלחו למאסר על כך שסירבו לפקודת פקיד בית המשפט לחבוש את כובעם. לאחר מכן צו הביאס קורפוס שנתן בית משפט גבוה יותר שחרר את המושבעים, וקבע את זכותם לפסוק את העובדות לפי הבנתם. לאחר המשפט נסעו פן ומיד למושבות באמריקה והיום הם נחשבים בין האבות המייסדים של האומה האמריקנית.
בשנת 1870 נחקק "חוק המושבעים" אשר איפשר למושבעים שתייה, מאכל וחימום בעת דיוניהם.
בחירת חבר מושבעים

הדרך המקובלת כיום לבחירת מועמדים לחבר מושבעים היא בחירתם באקראי מתוך פנקס הבוחרים. לפי חלק משיטות המשפט לא בוחרים כמועמדים לחבר מושבעים אנשים העוסקים במערכות ההצלה (כדוגמה: כבאים, רופאים) או מערכות אכיפת החוק (שוטרים, משפטנים, אנשי מערכות הכליאה), וכן אנשים בעלי עבר פלילי. בחלק ממדינות ארצות הברית עורכי דין וסטודנטים למשפטים אינם רשאים להיות מועמדים לשרת בחבר מושבעים, מחשש שתהיה להם השפעה גדולה יותר על יתר חברי חבר המושבעים (אשר אמורים להכריע על פי עמדותיהם האישיות). כך גם היה המצב באנגליה, אולם כיום שונה החוק, ואפילו שופטי בית-הלורדים מקבלים זימון לחבר המושבעים.
בחירת חבר מושבעים > ארצות הברית

בארצות הברית ישנן רשימות מאגר שמות של מועמדים לשירות כמושבעים (jury in waiting או jury pool). מתוך רשימות אלה נבחרים המועמדים לשרת כמושבעים.
הליך בחירת המועמדים לשרת וקביעה האם הם יכולים לשמש מושבעים בפועל במשפט מסוים נקרא "וואר דיר" (מצרפתית: "voir dire"). על המושבע המועמד לשמש בחבר מושבעים להיות אזרח ארצות הברית וכן תושב המדינה או תושב המחוז השיפוטי בו מתנהל המשפט. דרישות נוספות הן ידיעת השפה האנגלית, מצב בריאותי פיזי ונפשי תקין, ואי היותו של אזרח כזה באמצע תהליך של האשמה בעבירות פליליות. חברי 3 קבוצות באוכלוסייה פטורים משירות בחבר מושבעים: חברי הכוחות המזוינים בשירות פעיל, עובדים מקצועיים במחלקות כיבוי אש ובמשטרה, ומשרתי ציבור במשרה מלאה בממשלים מקומיים, במדינות (States) ובמערכת הפדרלית.
סדרי דין הנוגעים למושבעים > צרפת (משפט קונטיננטלי)

לאחר קביעת האשמה מתנהל דיון נוסף בקרב המושבעים בשאלת העונש (גזר הדין).
סדרי דין הנוגעים למושבעים > ארצות הברית ובריטניה (משפט מקובל)

על המושבעים במשפט לדון בשאלות העובדתיות שהציג בפניהם השופט. לעיתים עליהם להכריע רק בשאלה העובדתית המהווה בסיס לטענות, ולעיתים עליהם לקבוע על סמך העובדות שהם קבעו אם הנאשם אשם או זכאי, או, במשפט אזרחי, האם בוצעה עוולה. במקרים בהם חבר המושבעים אינו מצליח להגיע להסכמה נקראים "חבר מושבעים תלוי (ועומד)" - "hung jury", והמקרה מועבר לצורך משפט חוזר לחבר מושבעים חדש.
בעבר היה מקובל בארצות הברית שאת גזר הדין קובעים השופטים, בעוד שהמושבעים קובעים את פסק הדין, אולם ב"פסק דין רינג נגד אריזונה" קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי ההכרעה של השופט האם להחיל או לא להחיל עונש מוות מנוגדת לחוקת ארצות הברית, ועל המושבעים להכריע בדבר (אולם לאחר מכן יכול השופט להקל בעונש שקבעו המושבעים - אך לא להחמיר).
אין בסדרי הדין האמריקאים הגבלת זמן לדיון חבר המושבעים בשאלות שעומדות בפניהם ואין הוראות בדבר סדרי הדיונים עצמם. לדוגמה, במשפטו של הרוצח הסדרתי סטיבן בריאן פאנל בדלאוור, בילו חבר המושבעים כשמונה ימים בסקירת הראיות. עם זאת מקובל שהמושבעים בוחרים יושב ראש ("foreman") מביניהם הקובע את סדר היום.
ברוב שיטות המשפט על המושבעים להחליט באשמה או בעובדה פה אחד. ישנן שיטות משפט בארצות הברית המתירות הכרעת רוב כאשר אחד מחברי חבר המושבעים חולה במהלך הדיונים, או כאשר מגיעים למצב בו לא ניתן להכריע בהכרעה פה אחד. בשליש מהמדינות בארצות הברית נעשית הכרעת רוב במשפט אזרחי. שיטות משפט אחרות קובעות את שיעור הרוב (בסקוטלנד, לדוגמה, די ברוב רגיל).
על פי כללי המשפט האנגלי נאסר על המושבעים לגלות את שהתרחש בחדר הדיונים של המושבעים - וגילוי הדברים שנאמרו במהלך הדיון מהווים עבירה פלילית שעונשה מאסר. בארצות הברית אין מניעה לדון בדיונים לאחר תום המשפט.
סדרי דין הנוגעים למושבעים > ארצות הברית ובריטניה (משפט מקובל) > משפט פלילי בארצות הברית

בארצות הברית, משפט בפני מושבעים בהליכים פליליים וכן בחלק מההליכים האזרחיים מחויב על פי פרק 3 לחוקה והתיקונים השישי והשביעי לחוקה.
במספר קטן של מדינות בארצות הברית, ובמשפט פדרלי, לפני העמדה לדין פלילי מכונס חבר מושבעים גדול הקובע אם יש בסיס ראייתי להגשת כתב אישום. אם חבר המושבעים הגדול מחליט שיש די ראיות, נקבע דיון בפני "חבר מושבעים קטן" ("petit jury"). לעיתים יתכנס חבר מושבעים שלישי על מנת לקבוע את העונש לאחר קביעת האשמה.
סדרי דין הנוגעים למושבעים > ארצות הברית ובריטניה (משפט מקובל) > משפט אזרחי בארצות הברית

התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית קובע את זכותו של בעל דין (תובע או נתבע במשפט אזרחי) כי עניינו ישמע ויקבע על פי אומד דעת חבר מושבעים.
עם זאת, אין זו חובה להישפט בידי חבר מושבעים. הנאשם יכול לבחור אם ברצונו להישפט בידי שופט במקום חבר מושבעים.
גזר הדין

על פי חלק משיטות המשפט בארצות הברית המושבעים צריכים לקבוע הן את פסק הדין והן את גזר הדין. לאור פסיקת בית המשפט העליון, כאשר מדובר בעונש מוות - רק מושבעים יכולים להטילו על נאשם.
באנגליה, המושבעים יכולים לקבוע רק את הקביעות העובדתיות המשמשות בסיס לפסק הדין, והשופט לבדו יכול להכריע בעניין גזר הדין. במשפט האזרחי האנגלי, המושבעים ממליצים על היקף הפיצוי במקרים של הוצאת לשון הרע או הוצאת דיבה.
חבר מושבעים בישראל

עם תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל בחר השלטון האנגלי שלא לעשות שינויים משמעותיים בשיטת המשפט, ובחלק גדול מהתחומים נשארה בתוקפה שיטת המשפט שקדמה לשלטון האנגלי.
כך למשל נשאר בתוקפו המשפט האזרחי העות'מאני (המג'לה - אשר בוטלה לבסוף רק בשנת 1980), קיומו של הדין הדתי לצד הדין האזרחי, ואף סדרי הדין נותרו כמו שהם (חלקים מחוק הפרוצדורה העות'מאנית בוטלו רק בשנות ה-70 וחלקים הנוגעים לסדרי דין אזרחיים, ובייחוד סעיף 80 הנוגע לראיות נותרו בתוקפם עד ימינו).
מדיניות זו הייתה חלק ממדיניות הבריטים שלא להחיל את שיטת המושבעים במושבות. אחד הצידוקים ההיסטוריים לראיית השיטה כמגינת האזרח, היא משום שבניגוד לשופטים, שהם פקידי המלך, המושבעים הם "בני מעמדו" (peers) של הנאשם, ולכן יגנו עליו משרירות-לב של המלך (שהוא המאשים במשפט). לו הייתה שיטה זו מיושמת במושבות, התוצאה הייתה שכל נאשם במרי נגד השלטון היה עלול לצאת זכאי. שיטת המושבעים כן הוחלה במושבות אמריקה הצפונית, מאחר שאזרחי המושבות היו נתינים בריטיים (האינדיאנים המקומיים לא נחשבו כאזרחים ולכן לא יכלו להוות חלק מחבר המושבעים).
ראו גם

וואר דיר ("Voir Dire")
חבר מושבעים גדול
איון על ידי מושבעים
הערות שוליים

↑  Juror Qualifications, www.uscourts.gov
↑  Route 40 Killer Remains an Enigma After Being Convicted 25 Years Ago, www.delawaretoday.com (באנגלית)
| ערכים העוסקים בענישה |
| --- | --- | --- |
| ענישה | ענישה • ענישה בישראל • ענישה במדינות העולם • עונש מוות בארצות הברית (עונש מוות לקטינים בארצות הברית) • עונש מוות ברוסיה |  |
| סוגי ענישה | חרם חברתי • מבחן וטיפול בקהילה • קנס • פיצוי הקורבן • מאסר עולם • עבודות שירות • מעצר מנהלי • מאסר • בית סוהר • ענישה גופנית • גלות • עונש מוות |  |
| גופי הטלת ענישה | בית משפט • בית דין צבאי • דין משמעתי • בית דין שדה • משפט חברים • חבר מושבעים • חבר מושבעים גדול • וואר דיר • איון על ידי מושבעים |  |
| מקור הסמכות לענישה | חוק • תקנון • משמעת • מצווה |  |
| תופעות המצריכות ענישה | סטייה חברתית • עבירה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538520905171  BNE: XX532813  BnF: cb13734692h (data)  LCCN: sh85071101  NARA: 10640346 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
מען לא ידוע

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קתרין קרסמן טיילור 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  סן פרנסיסקו, מינכן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1959 
 
מען לא ידוע (באנגלית: Address Unknown) הוא ספרה הראשון של הסופרת האמריקאית קתרין קרסמן טיילור, שנכתב תחת שם העט "קרסמן טיילור". הספר ראה אור לראשונה בגרסתו המלאה ב-"Story Magazine" בארצות הברית בשנת 1938, שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הספר הוא רומן מכתבים שעלילתו מסופרת דרך התכתבות בין שני חברים טובים, מרטין שולץ, בן 40, גרמני, נשוי ואב לשלושה בנים, ומקס אייזנשטיין, בן 40 גם הוא, רווק, יהודי. הם הבעלים של הגלריה שולץ-אייזנשטיין, עסק של מסחר ביצירות אמנות בסן פרנסיסקו. ההתכתבות מתחילה ב-12 בנובמבר 1932, לאחר שמרטין חוזר לגור במינכן, ומסתיימת ב-3 במרץ 1934.
הספר עובד לסרט קולנוע ב-1944, בבימויו של ויליאם קמרון מנזיס.
עלילת הספר

גרמניה, 1932. מרטין שולץ, אשתו, וגם הילדים שלהם גרמנים. מקס הוא יהודי אמריקאי. הם חברים, סוחרי אמנות. אחותו של מקס, שחקנית בשם גריזל, הייתה מאהבתו של מרטין. מרטין מתרגש מהקמת הרייך השלישי ומרגיש הערכה לאדולף היטלר. הוא כותב על כך לשותפו מקס. בתחילה מקס משתתף בריגשותיו - "עד כמה אני מקנא בך..." הוא כותב, "אתה הולך לגרמניה הדמוקרטית, ארץ עם תרבות עמוקה והתחלה של חירות פוליטית."
ככל שחליפת המכתבים נמשכת עולים במקס חששות באשר לשותפו לשעבר. מקס שומע מידידו שיהודים מוכים ברחובות ברלין, ועסקי יהודים מוחרמים. הוא כותב על כך למרטין, שמתקדם בחברה הגרמנית שתחת המשטר הנאצי, עד שבשנת 1933 הוא מתחיל להתכחש לידידותו עם מקס. במכתב הוא מודיע למקס שהוא לא יכול ולא רוצה יותר להתכתב איתו מפאת היותו יהודי, בין השאר בגלל הצנזורה הנאצית שעורכת ביקורות בדואר. מקס כותב למרטין מכתב שבו הוא מבקש בכל זאת להשגיח על אחותו גריזל שהיא שחקנית תיאטרון בברלין, שכן המכתב האחרון שהוא שלח אליה חזר אליו עם הכיתוב "מען לא ידוע", מה שמעלה חששות מצידו של מקס. בתשובה כותב לו מרטין שאחותו נהרגה, ומסביר לו שהיא הייתה "שוטה שבאה לברלין, להציג את גופה היהודי לפני צעירים גרמנים טהורים". כשצעקו לה בבוז שהיא יהודייה היא הודתה בכך בקול רם, והם רדפו אחריה. מרטין מוסיף ומספר שהיא ניסתה להימלט אל ביתו. אך הוא סירב להכניסה לביתו והציע לה לברוח דרך הפארק, אך החיילים הגרמנים השיגו אותה ורצחו אותה.
משהדבר נודע למקס, גומלת בליבו ההחלטה לנקום את מות אחותו ולהשיב למרטין גמול כאכזריותו. הוא מתחיל לכתוב למרטין סדרה של מכתבים שבה הוא בודה מליבו קשרים של מרטין עם יהודים, ומכתבים נוספים הכוללים הוראות עסקיות ואמירות על מזג האוויר, אך נראים לצנזורה הגרמנית כאילו יש בהם קודים סודיים. מרטין שולח למקס מכתב בו הוא מתחנן על חייו: "אלי הטוב, מקס, היודע אתה מה אתה עושה? מכתבים אלו ששלחת... מגיעים אלי על ידי שליחים... הם מבקשים שאפרש להם את הקוד... מקס, אני מתחנן בפניך, לא עוד, לא עוד! הפסק כל עוד אני יכול להינצל." לבסוף מכתב שכתב מקס למרטין מגיע אליו בחזרה כשעל המעטפה נכתב "מען לא ידוע". בכך נסגר המעגל ונחתמת נקמתו של מקס במי שהיה ידידו ובגד בו.
אחרית הדבר של הספר, שנכתבה על ידי בנה של טיילור, מספרת שהיא קיבלה את הרעיון לספר מידיעה שקראה בעיתון: סטודנטים אמריקנים בגרמניה כתבו מכתבים הביתה שכללו ידיעות על זוועות הנאציזם, זוועות שלא היו ידועות לרוב האמריקנים. חבריהם חשבו שזה יהיה משעשע אם ישיבו להם במכתבים הלועגים להיטלר, ובתגובה קיבלו הנמענים בארצות הברית מכתבים בהם נכתב "הפסיקו. אנו בסכנה. אנשים אלו אינם משתעשעים. אתם יכולים להביא למותו של אדם עם מכתבים אלו". כך עלה במוחה הרעיון של "מכתבים כנשק" או "רצח באמצעות הדואר".
עיבודים

בנוסף לעיבוד הקולנועי משנת 1944, הספר עובד לתיאטרון מספר פעמים על ידי במאים צרפתים. בפעם הראשונה ב-2001, אחר כך ב-2008, ב-2012, ב-2013 וב-2014.
באוקטובר 2017 הועלה המחזה בישראל במסגרת "פסטיבל התיאטרון הצרפתי בישראל", בכיכובם של השחקנים פרנסיס הוסטר וטיארי לרמיט. המחזה הוצג גם בארצות הברית, גרמניה, איטליה, טורקיה, ארגנטינה ודרום אפריקה.
לקריאה נוספת

גיל דוד, אומנות ההסתרה, הוצאת בית העורכים, 2022, הפרק "הסתרה שמוגשת קרה", עמ' 143–150.
אוניון (סנטה פה)

קלוב אתלטיקו אוניון (בספרדית: Club Atlético Unión; מוכר גם כאוניון דה סנטה פה או בפשטות אוניון) הוא מועדון ספורט מהעיר סנטה פה שבארגנטינה. המועדון נוסד ב-15 באפריל 1907, והוא נודע בעיקר בשל קבוצת הכדורגל שלו, המשחקת כיום בליגת העל הארגנטינאית.
המועדון מפעיל קבוצות בענפי ספורט נוספים, כגון כדורסל, כדורעף, גלגיליות, קשתות, כדורגל אולמות, כדורגל נשים, קראטה, התעמלות ושחייה. מכל אלו בולט הכדורסל, שבו קבוצת המועדון זכתה בליגת העל הארגנטינאית בכדורסל בשנים 1943 ו-1969, וכיום משחקת בליגת המשנה של ארגנטינה. כדורסלן ה-NBA קרלוס דלפינו החל את דרכו במועדון.
היסטוריה

המועדון, שתחילה היה חלק מהליגה המקומית בסנטה פה, הצטרף להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית ב-1940 ועלה לראשונה לליגת העל ב-1966.
בשנת 1979 השיג המועדון את הישגו הגבוה ביותר בכדורגל, כשהגיע לגמר הנסיונל מול ריבר פלייט, שזכתה באליפות עקב יתרון שער חוץ.
משחק הדרבי מול אתלטיקו קולון מכונה "אל קלאסיקו סנטפסינו", והוא התקיים לראשונה ב-1913. למועדון קיימות גם יריבויות עם נציגות אחרות של פרובינציית סנטה פה: ניואל'ס אולד בויס, רוסאריו סנטראל ואתלטיקו דה רפאלה.
שחקנים בולטים

הוגו גאטי
לאופולדו לוקה - אלוף עולם במונדיאל 1978
פרננדו עלי - מלך השערים ההיסטורי
נרי פומפידו - אלוף עולם במונדיאל 1986
ריקרדו אלטמירנו
אלברטו אקוסטה
לאונרדו מדלון
רמון סנטוריון
פבלו קבאז'רו
איגנסיו קאנוטו
תארים

אליפות ליגת המשנה הארגנטינאית (2) : (פרימרה B 1966, טורניר מעבר B נסיונל 2014)
סגנות ליגת העל הארגנטינאית (1): (נסיונל 1979)
מספר קטלוג לוויינים

מספר זיהוי קטלוג לוויינים (באנגלית Satellite Catalog Number ידוע גם בשם NORAD Catalog Number, מספר קטלוג נוראד, זיהוי USSPACECOM) הוא מספר של 5 ספרות, הניתן על ידי פיקוד החלל בצבא ארצות הברית.
מספר זה ניתן לכל הגופים המשוגרים למסלול סביב כדור הארץ, לפי סדר שיגורם. המספר ניתן לכל מה שנשאר במסלול: לוויינים, חלקי משגרים, חלקי לוויינים שהתפוצצו ועוד.
היסטוריה

הקטלוג הראשוני היה מתוחזק על ידי פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (נוראד). המספר הראשון הוענק לשלב הסופי של המשגר (SL-1 R/B) שהביא את הלוויין ספוטניק 1 (ונשאר במסלול סביב כדור הארץ במשך חודשיים). ספוטניק עצמו קיבל את המספר 2.
שני אירועים אשר הוסיפו פריטים רבים לקטלוג היו התנגשות הלוויינים אירידיום 33 וקוסמוס 2251, אשר יצרה 1,668 חלקיקים שהיו במעקב, מתוכם 1,141 נשארו במסלול נכון לאפריל 2016, והשמדת הלוויין הסיני פנגיון 1C, אשר יצרה 3,428 חלקיקים במעקב, מתוכם 2,880 נשארו עדיין במסלול נכון לאפריל 2016.
נכון ל-2017, הגוף האחראי על קטלוג ומעקב כל הלוויינים, המשגרים ופסולת חלל הוא פיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית USSPACECOM‏ (United States Space Command).
קטלוג הלוויינים מכיל שברי לוויינים ומשגרים שניתן לעקוב אחריהם ולחזות את מסלולם. גודל האובייקט המינימלי בקטלוג הוא באורך של 10 סנטימטרים (כתלות ביכולות הטכנולוגיות לאיתור אובייקטים בחלל החיצון).
נכון ל-2019, יש למעלה מ-44,336 גופים אשר עוקבים אחריהם, כולל למעלה מ-8,558 לוויינים אשר שוגרו לחלל מאז 1957.
החל מקיץ שנת 2020, הקטלוג צפוי לעבור ל-9 ספרות, בעקבות כניסת מערכת מבצעית מהדור השני בשם (Space Fence), בתפעול ובאחריות גף בקרת החלל ה-18 (אנ') של חיל האוויר של ארצות הברית.
ראו גם

מספר זיהוי בינלאומי NSSDC
הערות שוליים

↑  "10 התנגשויות והתפרקויות יצרו 1/3 מפסולת החלל המקוטלגת". spacenewmag. 25 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NSSDC Master Catalog". NASA. נבדק ב-2014-09-21.
גופים בחלל הנמצאים במעקב בין השנים 1957 - 2017
ג'יל לפור

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1966 (בת 58) וסט בוילסטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מסה, כתיבה יצירתית ומקצועית, דין, היסטוריה, לימודי אמריקה, עיתונאות 
 מקום מגורים:  קיימברידג' 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל (1995)  אוניברסיטת מישיגן  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  אוניברסיטת טאפטס  התיכון האיזורי ואצ'וסט 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו  אוניברסיטת בוסטון 
 פרסים והוקרה:  פרס חנה ארדנט (2021)  פרס אניספילד-וולף (2006)  פרס בנקרופט (1999)  פרס ראלף וולדו אמרסון (1998)  מלגת גוגנהיים 
 scholar.harvard.edu/jlepore
 
ג'יל לפור (באנגלית: Jill Lepore; נולדה ב-27 באוגוסט 1966) היא היסטוריונית ומסאית אמריקאית. היא פרופסור להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת הרווארד וכותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005. היא כותבת על היסטוריה אמריקאית, משפטים, ספרות ופוליטיקה.
מאמריה וסקירותיה הופיעו גם ב"ניו יורק טיימס", "ב-The Times Literary Supplement", ב-"The Journal of American History" (אנ'), ב-"Foreign Affairs", בכתב העת למשפטים של אוניברסיטת ייל, "אמריקן סקולר" וב-"American Quarterly" (אנ'). שלושה מספריה מקורם במאמרים ב"ניו יורקר": "אחוזת האושר: היסטוריה של חיים ומוות" (2012), מועמד למדליית קרנגי למצוינות בתחום הסיפורת; "סיפורה של אמריקה: מאמרים על מקורותיה של אמריקה" (2012), ברשימה המקוצרת לפרס הספרות PEN לאמנות המסה; ו"הלבן בעיניהם: המהפכה של מסיבת התה והקרב על ההיסטוריה האמריקאית" (2010). ספרה "ההיסטוריה הסודית של וונדר וומן" (2014) זכה בפרס ספר ההיסטוריה האמריקני לשנת 2015.
ראשית חייה והשכלתה

לפור נולדה וגדלה במערב בוילסטון, עיירה קטנה מחוץ לווסטר שבמסצ'וסטס. אביה היה מנהל חטיבת ביניים ואמה הייתה מורה לאמנות. לפור החלה את לימודיה במכללה עם מלגה של חיל ההכשרה לקציני מילואים (ROTC) באוניברסיטת טאפטס, ולמדה מתמטיקה כמקצוע ראשי. היא עזבה את ROTC ושינתה את המקצוע הראשי לאנגלית.
לאחר לימודיה עבדה לפור כמזכירה בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד. היא למדה לתואר שני בתרבות אמריקאית באוניברסיטת מישיגן בשנת 1990 וכן לתואר דוקטור בלימודי אמריקה באוניברסיטת ייל בשנת 1995, שם התמחתה בהיסטוריה של ראשית ארצות הברית.