stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלם יהלום
הערות שוליים

↑  קורות חייה באתר הרשמי של הרשות השופטת
↑  על הספר באתר יד יצחק בן-צבי
| רמב"ן |
| --- | --- | --- |
| כתביו | פירוש הרמב"ן לתורה • חידושי הרמב"ן לתלמוד • מלחמות ה' • תורת האדם • השגות לספר המצוות לרמב"ם • דרשות הרמב"ן • איגרת הרמב"ן • אגרת הקודש • איגרת הרמב"ן לחכמי צרפת |  |
| אירועים בולטים | ויכוח ברצלונה (פבלו כריסטיאני • חיימה הראשון, מלך אראגון) • פולמוס הרמב"ם |  |
| רבותיו | רבי יהודה בר יקר • רבי נתן בן מאיר |  |
| חבריו | הרבנים עזרא ועזריאל בני שלמה • בן בלימה • רבי יונה גירונדי • משפחת רמב"ן |  |
| מתלמידיו | רא"ה • רשב"א • רבי שמואל הסרדי • רבי יצחק דמן עכו • רבי יצחק בן טודרוס • רבי ששת דסמרקדיל • רבי יצחק בן אברהם מנרבונה • רבי דוד בונפיד • רבי מאיר המעילי • רבי נתן בן יוסף • רבי משה דאשקולה גירונדי |  |
| חוקרי הרמב"ן | שרגא אברמסון • משה הלברטל • שלם יהלום • יהונתן יעקבס • עודד ישראלי • יעקב שלום ליכט • מרים סקלרץ • חביבה פדיה • עמוס פונקנשטיין • חיים דוב שעוועל • יצחק אונא |  |
| אתרים על שמו | בית כנסת הרמב"ן (הרובע היהודי) • בית כנסת הרמב"ן (קטמון) • קבר הרמב"ן • מערת הרמב"ן • רחוב רמב"ן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270190505171  PLWABN: 9810715053805606  GND: 1046755382  ISNI: 0000 0000 6701 0167  LCCN: nr2006013912  ORCID: 0000-0001-5767-3458  VIAF: 56571744   WorldCat (עם VIAF): 56571744
שיר האומץ

שיר האומץ הוא שיר מאת וולטר ד. וינטל (אנ'), שחי בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. לא ידועים פרטים רבים על חייו של וינטל. בגרסה העברית הוא נקרא 'שיר האומץ', במקור הוא נקרא, "Thinking" ("חשיבה") וידוע גם בשם "האיש שחושב שהוא יכול".
גרסאות שונות של השיר התפרסמו במהלך המאה ה-20. עד היום לא ברור איזו גרסה קרובה יותר לטקסט המקורי. הגרסה המתורגמת מטה פורסמה סמוך לתחילת המאה ה-20 במגזין המכללה "Unity", והיא משקפת ככל הנראה במדויק את גרסת המקור. תאריך הפרסום המקורי של השיר אינו ידוע.
השיר מבהיר לקורא שיכולתו להצליח במעשיו תלויה בביטחונו בעצמו.
בישראל מיוחס שיר האומץ בטעות למשורר רודיארד קיפלינג, ככל הנראה בגלל שירו "אם" (If), המזכיר במבנהו ובחלק מתוכנו את שיר האומץ.
תאו ואן גוך (סוחר אמנות)

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1857 זונדרט, הולנד 
 פטירה:  25 בינואר 1891 (בגיל 33) אוטרכט, הולנד 
 שם לידה:  Theodorus van Gogh 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מקום קבורה:  Utrecht (Soestbergen) General Cemetery 
 בן או בת זוג:  יוהנה ואן גוך-בונגר (17 באפריל 1889–25 בינואר 1891) 
 
ואן גוך בתמונה משנת 1888
תאודורוס ואן גוך (Theodorus van Gogh; ‏1 במאי 1857 – 25 בינואר 1891) היה סוחר אמנות הולנדי. הוא היה אחיו הצעיר של הצייר וינסנט ואן גוך, ונודע בשל התמיכה הכספית והרגשית שהעניק לו. בנוסף היה דמות משפיעה בהבאת אמנות הולנדית וצרפתית בת תקופתו לידיעת הציבור הרחב.
משפחת ואן גוך. תיאודורוס (דורוס) ואנה ואן גוך; הילדים וינסנט, אנה, תיאו, אליזבת (ליס), וילהלמיין (ויל) וקורנליוס (קור)
ביוגרפיה

ואן גוך נולד בזונדרט, עיירה קטנה בהולנד, בנם של אנה קורנליה קרדבנטוס ותאודורוס פן חוך.
לואן גוך היו חמישה אחים ואחיות ביניהם וינסנט ואן גוך, ממנו היה צעיר בארבע שנים, קורנליוס, ויל ואן גוך, אליזבת (ליס) ואנה.
כשהיה כבן 16 החל לעבוד בסניף בריסל של חברת המסחר באמנות Goupil & Cie. בהמשך עבד בסניפי החברה בלונדון ובהאג ומ-1884 בסניף הראשי בפריז.
בפריז הכיר את אנדריס בונחר (Andries Bonger) וב-1889 נשא לאשה את אחותו יוהנה. ב-1890 נולד בנם וינסנט וילם. באותה שנה מת אחיו וינסנט לאחר ששלח יד בנפשו.
בעוד שתאו ואן גוך מוכר בעיקר בשל יחסיו עם אחיו והשפעתו עליו, הוא תרם גם תרומה משמעותית כסוחר אמנות. במידה רבה בזכותו התוודע הציבור הרחב לעבודותיהם של ציירים מזרם האימפרסיוניזם דוגמת קלוד מונה ואדגר דגה, שתאו שיכנע את מעסיקיו לקנות ולהציג את ציוריהם.
תאו ואן גוך סבל ממחלה זיהומית ניוונית של מערכת העצבים המרכזית (Dementia paralytica). לאחר מות אחיו הידרדרה בריאותו במהירות. הוא התאשפז בבית חולים פסיכיאטרי בדן דולדר שליד העיר אוטרכט בהולנד באמצע נובמבר 1890. הוא מת שם שישה חודשים לאחר מות אחיו, בגיל 33.
תאו ואן גוך נקבר באוטרכט. ב-1914, על פי בקשת אלמנתו יוהנה, הועברה גופתו לקבורה בצד קבר אחיו בעיירה אובר סור אואז (אנ') שבצרפת.
הבמאי תאו ואן גוך היה נינו של תאו. הוא נרצח בהולנד בשנת 2004 בעקבות ביקורת שפרסם על האסלאם במסגרת עבודתו.
יחסיו עם אחיו

תאו ואן גוך העריץ את אחיו וינסנט. הוא היה מהמעטים שהבינו את מצבו של וינסנט והוא היה מודאג ביחס למצבו הנפשי. הוא גם היה מהמעטים שעמם היה וינסנט מסוגל לשוחח בכנות. תאו תמך בדרכו האמנותית של אחיו במתן כסף ובסיוע רגשי רב. עיסוקו של תאו בסחר אמנות סייע לו לעוץ עצה לאחיו.
במהלך תקופה בת כשנתיים (1886-‏1888) גרו האחים יחד במונמארטר שבפריז. בתקופה זו התוודע וינסנט בזכות אחיו אל הציירים פול גוגן, פול סזאן, אנרי טולוז לוטראק, אנרי רוסו, קאמי פיסארו וז'ורז' סרה. הייתה לתאו יד בהחלטת וינסנט ופול גוגן לעבור לגור בעיר ארל ב-1888. תאו סייע כספית לא רק לוינסנט אלא גם למעברו של גוגן מברטאן לארל. עזרתו של תאו סייעה לקיומו של שיתוף הפעולה האמנותי בין שני הציירים.
יחסיו עם אחיו > מכתבי וינסנט ותאו

התקשורת בין שני האחים לא הייתה קלה. הם החליפו מכתבים (המוקדם שבהם ב-1872, וביתר שאת מ-1881), כאשר תאו היה הכותב העיקרי. וינסנט לא הקפיד לשמור את מכתבי אחיו (שרדו רק 39 מהם, ורובם מהשנים 1888-‏1890), אך תאו שמר כל אחד מהם - 651 בסך הכל. על כן שרדו בעיקר תשובותיו של וינסנט לאחיו. מכתביו של תאו לווינסנט היו מלאים בדברי שבח ועידוד. וינסנט שלח לאחיו טיוטות של רעיונות לציור וכן דיווחים על חוויותיו בחיי היומיום, שתאו נהנה לקבל. במכתבים כלולים גם ויכוחים מרים בין האחים.
מכתביו של וינסנט לתאו, שנכתבו החל בשנת 1874, הם אחד המקורות העיקריים לתולדות חיו, שכן הם הכילו לא רק תיאורים של ימיו - כמעין יומן - אלא גם תיאורים של מחשבותיו ותחושותיו. מעט ידוע על התקופה שבה גרו האחים יחד במונמארטר, שכן אז הם מיעטו להתכתב.
לאחר מות שני האחים החליטה יוהנה ואן גוך לפרסם את ההתכתבות ביניהם ובעיקר בזכותה היא מוכרת כיום לציבור הרחב. היא הקדישה שנים רבות להכנתה לפרסום, שנעשה לראשונה ב-1914. ההתכתבות תופסת את עיקרו של הספר מכתבי וינסנט ואן גוך (אנ') ובו כ-820 מכתבים ששלח הצייר בימי חייו וכשמונים שקיבל.
היחסים בין האחים היו נושא עיקרי בשני סרטי קולנוע - תאווה לחיים בבימויו של וינסנט מינלי ווינסנט ותאו (אנ') בבימויו של רוברט אלטמן.
מצבות שני האחים בעיירה אובר סור אואז
שמי אלמוזנינו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1911 סופיה, ממלכת בולגריה 
 פטירה:  1994 (בגיל 83 בערך) 
 
בית הצנחן בקיבוץ מעגן בתכנון אלמוזנינו
אתר ההנצחה בצמח, בתכנון אלמוזנינו
בניין מועצה אזורית עמק הירדן בתכנון אלמוזנינו
שמי אלמוזנינו (1911–1991) היה אדריכל ישראלי, שתכנן בין שנות החמישים לשנות השבעים מספר רב של מבנים בחיפה, בקריות ובאזור עמק הירדן. בין עבודותיו נכללים מבני מגורים, מסחר ומלונאות בחיפה ובקריות, ובפרט ברובע כרמל בחיפה. כמו כן תכנן אלמוזנינו מבני ציבור רבים במועצה אזורית עמק הירדן, ביניהם בית הצנחן בקיבוץ מעגן, והאמיפתיאטרון ואתר ההנצחה בצמח.
קורות חיים

שמי אלמוזנינו נולד בשנת 1911 בסופיה, ולמד בפוליטכניקום שבעיר. אלמוזנינו היה חניך בתנועת השומר הצעיר, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. סיים הכשרה אדריכלית בטכניון בשנת 1942. לאחר סיום לימודיו יצא אלמוזנינו לעיר אבאדאן שבאיראן, על מנת לעבוד מטעם סולל בונה בחברת הנפט האנגלו-איראנית; באותה תקופה החל אלמוזנינו לעסוק בפיסול, כאשר פסליו הוצגו בתערוכה בעיר. במלחמת העצמאות שירת אלמוזנינו בחיל ההנדסה הקרבית. במסגרת התפקיד, תכנן אלמוזנינו במות הרקדה עבור יום העצמאות הראשון. עבודתו הראשונה של אלמוזנינו הייתה תכנון מעונות לעובדי קופת חולים כללית בחיפה, שקמו בשנת 1949. עוד באותה שנה, תכנן אלמוזנינו שיכונים עבור עולי בולגריה בקריית אתא.
בשנות החמישים תכנן אלמוזנינו מבנים רבים, ביניהם האמיתיאטרון בצמח, שנמצא על חוף הכנרת, ולידו אתר הנצחה לחללי מלחמת העצמאות ממועצה אזורית עמק הירדן. בניית התיאטרון החלה ביולי 1952 וחנוכתו הייתה בשנת 1953, כאשר לאורך תולדותיו הופיעו בו אמנים רבים, ביניהם דני קיי, יוסי בנאי, שלום חנוך, יהודית רביץ, מאיר בנאי, וליאל קולט. בין השנים 1978–2011 התקיים באמפיתיאטרון פסטיבל הרוק "ליל אהבה בצמח". כמו כן תכנן אלמוזנינו את 'בית הצנחן' בקיבוץ מעגן, ובו אנדרטה לזכר אסון מעגן. הבניין מתאפיין בשילוב יצירות אמנות של אמנים מקומיים בחזיתו, ונעשה בו שימוש באבן טבעית בקירות הבניין החיצוניים ובריצופו, תוך שמירת מבט פתוח אל נוף הכנרת בקומתו התחתונה. באותה תקופה תכנן אלמוזנינו את "בית האמן" ברחוב לבונטין חיפה. כמו כן השתתף אלמוזנינו בתחרויות לעיצוב דמות העיר התחתית בחיפה ותכנון משכן הכנסת בירושלים, בשתיהן תוכניותיו זכו בפרסים והצגו בתערוכות
בשנת 1961 הואשם אלמוזנינו בעבירות העלמת מס עליהן נקנס ב-24 אלף לירות. בשנת 1962 שפט אלמוזנינו בתחרות לתכנון המרכז המסחרי בנהריה. בשנות השישים תכנן אלמוזנינו מספר רב של בנייני מגורים באזור חיפה והקריות. אלמוזנינו היה חבר בוועדה שהגתה תוכניות ראשוניות למגדל הנביאים בחיפה, וכן תכנן שיכונים בשכונות חליסה וביצע תכנון עבור מתחם המגורים יזרעאלה שבנווה שאנן, שכולל בניינים רבי קומות, מרכז מסחרי ובית ספר. באותו עשור תכנן אלמוזנינו את בניין מועצה אזורית עמק הירדן, שנחנך במאי 1967. בשנת 1964 תכנן אלמוזנינו מרכז תרבות לנוער בעמק הירדן. ב-1966 תכנן אלמוזנינו שיפוץ והוספת קומות בבית החולים האיטלקי בחיפה.
בשנות השבעים המשיך אלמוזנינו בתכנון שיכוני בנייה מדורגת למגורים באזור חיפה והקריות, וכן תכנן בתי מלון בחיפה ובנהריה. כמו כן תכנן אלמוזנינו את מתחם 'עמק השמש' ברובע כרמל בחיפה, בצומת הרחובות אבא חושי ודרך בירם, ובו בניינים רבי קומות וכ-200 דירות מגורים.
לאורך הקריירה, התאפיינה עבודתו של אלמוזנינו בשילוב בנייה באבן טבעית בחזיזתות הבניינים, וכן בשילוב יצירות של אמנים מקומיים. בעבודותיו, אלמוזנינו הקפיד על שילוב הבנייה בנוף שסביבה, כאשר הבנייה המדורגת ברובע כרמל נועדה לצורך זה.
אלמוזנינו נפטר בשנת 1994.
הערות שוליים

↑  תוצאות בחינות הדיפלום בטכניון העברי בחיפה, הצופה, 1 בפברואר 1942
1 2 3  אלבום תצלומים - צילומי פסלים ואירועים, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
↑  אלבום תצלומים - פרויקטים שונים, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית (נגיש מבניין הספרייה הלאומית)
↑  גושי מעונות לעובדי קופת החולים בחיפה, על המשמר, 18 במרץ 1949
↑  שרטוטים - במת אמפיטיאתרון 2 מתוך 2, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
מפעל תרבות מרכזי מוקם בעמק הירדן, לחוף הכנרת, על המשמר, 7 בינואר 1953
↑  שרטוטים - בית הצנחן בקיבוץ מעגן, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
↑  אלי אלון, סיפורו של מקום: "אמפיתיאטרון צמח", באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 באפריל 2019
↑  סיבוב באמפי צמח ובאתר ההנצחה העזובים, מיכאל יעקבסון, חלון אחורי
↑  שרטוטים - בית הצנחן בקיבוץ מעגן, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
בית הצנחן, באתר קיבוץ מעגן
משה דוקץ', יד לפרץ גולדשטיין בקיבוץ מעגן, הַבֹּקֶר, 29 ביולי 1954
↑  ד. י. ינאי, האמנים עשו ל"ביתם", הצופה, 19 ביולי 1960
נחנך "בית האומן" בחיפה, למרחב, 8 ביולי 1960
↑  תוצאות התחרות הפומבית לעיצוב דמות העיר התחתית בחיפה, על המשמר, 1 ביוני 1952
תוצאות התחרות הפומבית לתכנון משכן הכנסת בירושלים, קול העם, 28 ביולי 1957
↑  י. שוורץ, 24 אלף ל"י קנס ומאסר על תנאי על העלמת הכנסה, מעריב, 28 בפברואר 1961
↑  תחרות פומבית ורעיונית לתכנון המרכז האזרחי והמסחרי בנהריה, על המשמר, 25 ביולי 1962
 שרטוטים - תחרות למרכז נהריה, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
↑  סיבוב במגדל הנביאים, מיכאל יעקבסון, חלון אחורי
↑  סיבוב במערות בחיפה ובגשר רושמייה בן ה-89, מיכאל יעקבסון, חלון אחורי
↑  דירה לדוגמה - תערוכה בשכונת יזריאלה בחיפה, על המשמר, 27 בדצמבר 1965
↑  מוזמנים לסיבוב בקיבוצים אשדות יעקב איחוד ומאוחד, מיכאל יעקבסון, חלון אחורי
↑  שרטוטים - מרכז תרבות לנוער בעמק הירדן, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
↑  שרטוטים - בית חולים איטלקי בחיפה, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
↑  שרטוטים - עמק השמש בחיפה, ארכיון שמי אלמוזנינו, הספרייה הלאומית
↑  טקס ייערך מחר בשכונת 'עמק השמש' בחיפה, על המשמר, 9 בספטמבר 1971
שמטרלינגה

| --- | --- |
 מקום הקמה:  אוסטריה אוסטריה
 סוגה:  שאנסון
 שפה מועדפת:  גרמנית, צרפתית
 אתר רשמי
 חברים
 גאורג הרנסטאדט (קלידים, גיטרה, שירה) הרברט צכלינג-טפייר (בס, שירה) ביאטריקס נוינדלינגר (סקסופון, חליל, שירה)
 חברים לשעבר
 שירה: בריג'יט שוסטר, פיפה ארמסטרונג גיטרה: גינטר גרוסלרכר, אריק מייקסנר, פרדי רובטשק תופים וכלי הקשה: וילי רסיטריטס, הלמוט גרסינג
 
שמטרלינגה (בגרמנית: Schmetterlinge) היא להקה אוסטרית, שייצגה את אוסטריה באירוויזיון 1977 עם השיר "Boom Boom Boomerang".
היסטוריה

שמטרלינגה הוקמה בווינה, בירת אוסטריה, בשנת 1969. ב-1970 עזבה בריג'יט שוסטר את הקבוצה. את מקומה תפסה פיפה ארמסטרונג. בשנת 1973 פרש פרדי רובטשק, שהוחלף על ידי הרברט צכלינג-טפייר. בשנת 1976, עם עזיבתה של ארמסטרונג, הפכה ביאטריקס נוינדלינגר לסולנית הנשית היחידה של שמטרלינגה. במקביל מונה גינטר גרוסלרכר, הגיטריסט, למנהל הלהקה. הוא ארגן עבורה כמה קונצרטים באולם שניהל בשם לה סאלטון.
בשנת 1977 הוציאה הלהקה את Proletenpassion – אורטוריה פוליטית, שכללה עיסוק בעניינים פוליטיים מוכרים שפקדו את העולם החל מהמאה ה-16 ועד המאה ה-20. באותה שנה נבחרה על ידי תאגיד השידור האוסטרי לייצג את המדינה באירוויזיון 1977 עם השיר "Boom Boom Boomerang", סאטירה על תעשיית המוזיקה. בתום התחרות דורגה במקום ה-17 עם 11 נקודות.
בשנת 1979 יצא לאור אלבומה השביעי של הלהקה, Herbstreise, שתואר כאלבום הפוליטי והמתוחכם ביותר של הקבוצה. הוא דן בנושאיה הפוליטיים של גרמניה. החל מעליית סיעת הצבא האדום, האמנציפציה, הנאציזם והתנועה האנטי-גרעינית. שם האלבום שאוב ממחאת הסתיו הגרמני ב-1977.
בשנת 1982 מונה הלמוט גרסינג למתופף הלהקה. בשנת 1985 עזבו רסיטריטס וגרסינג את שמטרלינגה. ב-1987 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קטן בכמה ערים גדולות בגרמניה. משנות ה-90 ועד לשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 ערכה הקבוצה כמה קונצרטים קטנים.
ב-24 במאי 2013 נפטר אריק מייקסנר, אחד ממייסדי שמטרלינגה, מסרטן.
הערות שוליים

↑  Eurovisionworld, Eurovision 1977 Results: Voting & Points – Austria (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9392 2434  MusicBrainz: dc50a28e-770a-4e64-ad3c-8a4926c9bf69
רס גסטה

רס גסטה (מלטינית: Res gestae) הוא כלל בדיני ראיות המתיר קבלת עדות מפי השמועה בבית משפט.
מקור השם

מקור המונח בביטוי הלטיני "res gesta pars rei gestae" היינו "לא פחות ולא יותר מחלק מההתרחשות".
משמעות הכלל

רס גסטה הוא מצב בו יקבל בית משפט עדות שהיא מפי השמועה (שאינה ממקור ראשון) בשל הנסיבות בהן ניתנה אותה עדות.
בתי המשפט הכירו בעובדה שדברים הנאמרים ב"להט הרגע" וב"סערת רגשות" הם דברי אמת, ולכן גם אדם ששמע אותם יכול להעיד על נכונותם (להבדיל ממצב הדברים הרגיל בו עד יכול להעיד רק על כך ששמע דברים ולא על כך שהם אמת).
רס גסטה במשפט הישראלי

סעיף 9 לפקודת הראיות דן בחריג האמרה הספונטנית לכלל הפוסל עדות מפי השמיעה. סעיף זה קובע:
עדות על אמרה שנאמרה בשעה שנעשה, לפי הטענה, מעשה עבירה, או בסמוך לפניו או לאחריו, והאמרה נוגעת במישרין לעובדה השייכת לעניין, תהא קבילה אם אמר אותה אדם שהוא עצמו עד במשפט.
פסק הדין המנחה לעניין רס גסטה במשפט הישראלי הוא 7293/97, ז'אפר עאמר נ' מדינת ישראל, בו הורשעו שודדים לאחר שרכב ששימש בשוד נמצא ברשות המורשעים. באותו מקרה, העדות בדבר הרכב בו נעשה שימוש נרשמה על ידי מתנדב במשטרה אשר העיד כי קיבל הודעה טלפונית מאישה, אשר אמרה לו כי היא רואה את השודדים נוסעים ברכב וציינה את מספר הרכב. כאמור, זהותה של האישה שמסרה את ההודעה לא נרשמה, ולכן היא לא הוזמנה למסור עדות במשפט. הרישום ועדות המתנדב הן עדויות מפי השמועה, מאחר שמי שראתה את הרכב לא באה להעיד, ועדותה נאמרה מחוץ לכותלי בית המשפט.
באותו  מקרה קבע בית המשפט כי מדובר בעדות ספונטנית. עדות כזו מתקבלת בדרך כלל כראיה על אף היותה עדות מפי שמיעה, שכן ההנחה היא כי מסירה ספונטנית של אמרה מפחיתה את החשש כי מוסר האמרה אינו מהימן וכי הייתה לו שהות לארגן את גרסתו ולסלף את אימרתו, כן מופחת החשש, כי תוכן האמרה אינו מדויק הואיל וזכרונו של מוסר האמרה בגד בו.
ספונטניות האמרה נבחנת על-פי נסיבותיו של כל מקרה ומקרה. ההלכה הפסוקה בהקשר זה מדגישה שתי נסיבות עיקריות: האחת, מסירת האמרה בו-זמנית או בסמוך לאירוע שאליו היא מתייחסת; והשנייה, היותו של האירוע אליו מתייחסת האמרה מרגש ומסעיר.
במשפט המקובל, החובה להביא את העד לא חלה במקום שאין אפשרות להביא את מוסר האמרה לבית -המשפט, בין משום שאינו בחיים ובין משום שלא ניתן למוצאו בשקידה סבירה.
במשפט המקובל האמריקני העדת מוסר האמרה אינה נדרשת גם כאשר ניתן להביאו לבית-המשפט.כלל זה גם קבוע בתחיקה הפדרלית.
בית-המשפט העליון הישראלי, התיר אימרות ספונטניות כחריג לכלל הפוסל עדות-שמיעה, וזאת אף בלא שמוסריהן העידו במשפט. כך, למשל, נפסק כי יש להתיר קבלתו כראיה של פתק, שבו רשם תייר אלמוני את מספרה של מכונית אשר הייתה מעורבת בביצוע עבירה.
פ"ד עמאר קבע כי במקום שבו לא קיימת אפשרות להביא את מוסר האמרה לבית-המשפט, אין סעיף 9 לפקודה מונע קבלת אימרות ספונטניות כראיה. סעיף 9 עצמו משקף את ההלכה במשפט המקובל האנגלי, המתנה, כאמור, את קבילותה של אמרה ספונטנית בהעדת מוסר האמרה. ברם, סעיף 9 אינו קובע הסדר כולל ביחס לקבילותן של אימרות ספונטניות. בית המשפט קבע כי הסעיף לא מתייחס למקרים שבהם לא ניתן להביא את מוסר האמרה לעדות בבית-המשפט מטעמים אובייקטיביים, וזאת להבדיל ממצב העניינים שבו מוסר האמרה זמין לעדות.
רס גסטה במשפט הישראלי > סוגי רס גסטה

הפסיקה חילקה את אמירות הרס גסטה לחמישה סוגים:
אמרה שנאמרה תוך התרחשותו של אירוע פתאומי הגורם לסערת רגשות באופן ספונטני.
אמרה שנאמרה כליווי למעשה ומסבירה את עשיית המעשה.
אמרה המסבירה את הרגשות של דוברה.
אמרה המשקפת את מצב הבריאות של דובר האמרה בעת שנאמרה.
אמרה המשקפת כוונות לעתיד של אדם שנפטר.
רס גסטה במשפט הישראלי > סוגי רס גסטה > אמרה שנאמרה תוך התרחשותו של אירוע פתאומי הגורם לסערת רגשות באופן ספונטני

דוגמאות לאמרות מסוג זה הן אמירה של נווט של ספינה בזמן התנגשות בספינה אחרת, או אמירה של אדם לאחר תאונה בה הוא מתייחס לסיבת התאונה.
הסיבה לקבלת אמרות אלה כעדות מפי השמועה היא ההנחה שהאמירה נאמרת באופן ספונטני בסמוך לאירוע - ולכן אין חשש שמדובר בדבר שקר. לצורך זה צריכה האמירה להיות "מידית" ו"כתגובה לאירוע".
בפ"ד אפריאט נ' אבוטבול קובע בית המשפט לעניין חריג זה:
מלמד ניסיון החיים שבהתרגש אסון או מאורע המטיל באדם זעזוע נפשי או מתח עצבים הוא מאבד זמנית את הפיקוח על דרכי מחשבתו ואת כשור התמרון הרגיל. הדברים הנאמרים על ידו ברגעים כאלה ראויים לאמון מיוחד. התנאים בהם מוצאים ערובה לאמיתות הדברים ויסוד להכשרתם כראיה הם בעיקרם שלושה:
(א) אירוע הגורם התרגשות או זעזוע;
(ב) אמירת הדברים לפני שההתרגשות פגה והניה לאדם שהות להרהר ולתמרן.
(ג) שהדברים מתייחסים לנסיבות המקרה או האירוע.
רס גסטה במשפט הישראלי > סוגי רס גסטה > אמירה שנאמרה כליווי למעשה ומסבירה את עשיית המעשה

גם במקרה בו אומר אמרה מסוימת אינו יכול להעיד, אם האמרה נאמרה במהלך המעשה וכהסבר לו, היא תתקבל כראיה לאמיתות תוכנה במסגרת כלל הרס גסטה וכחריג לכלל האוסר עדות לפי השמועה.
התנאים לקבילות אמירה זו הם:
האמירה נאמרת בזמן המעשה ומלווה אותו.
האמירה מסבירה את המעשה.
האמירה נאמרת על ידי עושה המעשה.
האמירה מהווה ראיה לאמיתותה היא - אך לעצם הוכחת המעשה ותנאי אמירת האמרה יש להביא ראיות נפרדות.
רס גסטה במשפט הישראלי > סוגי רס גסטה > אמרה המסבירה את הרגשות של דוברה

אמירה המתארת את רגשות דובר האמירה קבילה כעדות מפי השמועה ובלבד שהאמירה נאמרה באופן ספונטני.
בית המשפט פסק בפ"ד יאסין:
מותר להוכיח את כוונתו או מצבו הנפשי של אדם באמצעות עדות על התנהגותו המשקפת אותה, והחוק רואה במילים שאמר בשעת מעשה, והמבטאות את כוונתו, התנהגות כזו
התנאים לקבילות אמירה זו:
ספונטניות.
העדר יסוד לחשש שהאמירה כוזבת.
בו זמניות - האמירה מהווה ראיה לרגשות בזמן האמירה.
בחלק מפסקי הדין רואים ביומן שרשם קורבן העבירה שנפטר כחל תחת חריג זה.
רס גסטה במשפט הישראלי > סוגי רס גסטה > אמרה המשקפת את מצב הבריאות של דובר האמרה

התנאים לקבילות אמירה זו:
ספונטניות.
העדר יסוד לחשש שהאמירה כוזבת.
בו זמניות - האמירה מהווה ראיה לרגשות בזמן האמירה.
רס גסטה במשפט הישראלי > סוגי רס גסטה > אמרה המשקפת כוונות לעתיד של אדם שנפטר

דברים שאמר נפטר הקשורים לכוונותיו לעתיד הקרוב והסמוך לפטירתו יתקבלו כראיה לאמיתות תוכנם.
ההנחה של בתי המשפט היא שאדם אינו משקר שהוא אומר את כוונותיו על תוכניותיו המידיות בשיח רגיל ובמצב הדברים הרגיל.
לקריאה נוספת

יעקב קדמי, על הראיות, חלק ראשון, תל אביב 2003, עמ' 511 - 521.
הערות שוליים

↑  Philips, On Evidence, 13th Edition, on page 77.
↑  
State v. Wallace, 524 N.E.2d 466, Ohio 1988
↑  ע"פ 182,183/71 עוזר נ' מדינת ישראל (לא פורסם).
↑  
The Schwable (1861) 4 L.T. 160
↑  אמרת עובד: 
Davis v. Fortior, Ltd. (1952) 1 All E.R. 1359
, לאמרת נפגע תאונה: 
 R v. Foster (1834) 172 E.R. 1261
↑  ת.א. (י-ם) 223/64, אפריאט נ' אבוטבול, פסקים מחוזיים נ"ח 10
↑  ע"פ 307/60, חאסין יאסין המכונה ג'ארבוני נ' היוהמ"ש, פד"י י"ז 1541
תאליה

ערך זה עוסק במוזה במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

תאליה  בציור של ז'אן-מארק נאטייה (אנ') במוזיאון לגיון הכבוד (אנ') בסן פרנסיסקו
 תרבות:  דת יוון העתיקה 
 אב:  זאוס 
 אם:  מנמוסינה 
 אחים:  קליאו, אוטרפה, טרפסיכורה, אראטו, אוראניה, קאליופה, מלפומנה, פוליהימניה 
 בן או בת זוג:  אפולו 
 צאצאים:  קוריבאנטס 
 
במיתולוגיה יוונית, תאליה (ביוונית: Θάλεια) הייתה אחת משלוש החאריטות, יחד עם אחיותיה אגלאה ואופרוסין. על פי המיתולוגיה, הן בנותיהם של זאוס ומנמוסינה.
הסופר הסיודוס מנה תשע מוזות במיתולוגיה היוונית: תאליה, קליאו, אראטו, אוטרפה, מלפומנה, פוליהימניה, קליופה, טרפסיכורה ואוראניה. תאליה, יחד עם המוזות האחרות נחשבו כאחראיות להתפתחות האמנותית של יוון העתיקה. תאליה ידועה בתור המוזה "השמחה והפורחת" והיא אחת משתי המוזות של התיאטרון, המעוררת השראה לקומדיה, לשירה אידילית ומכשפת את עולם הטבע.
תאליה מוצגת לעיתים קרובות כאישה מצחקקת, מרוממת נפש, והיא מתוארת לעיתים קרובות כנושאת כתר עשוי קיסוס ומגפיים לרגליה. פסלים רבים של האלה מציגים אותה אוחזת במטה של רועה. המיצג המוכר ביותר שלה הוא המסכה הקומית שהיא נושאת איתה.
לעיתים קרובות מתוארת תאליה רוקדת במעגל עם אחיותיה. לפי המיתולוגיה, תאליה ואחיותיה התגוררו על הר ההליקון, אך למעשה הן בילו את מרבית זמנן בהר האולימפוס עם האלוהויות האחרות של הפנתיאון היווני, שם תאליה ואחיותיה שרו ורקדו במסיבות ואירועים וכן שרו קינות בהלוויות. תאליה ידועה כמנגנת בביוגל וחצוצרה. תפקידה של תאליה בהר האולימפוס היה חשוב מאוד, שכן היא סיפקה בידור לאלים של אולימפוס.
ביוון העתיקה תאליה תוארה כמקור השראה לשחקנים, סופרים ומשוררים, מאחר שלפי האגדות בילתה לעיתים קרובות בין בני התמותה, והדריכה אותם.
לתאליה היו שבעה ילדים מאפולו, אל המוזיקה והאור. ילדיהם של תאליה ואפולו היו ידועים בתור קוריבנטים (אנ'). לפי האגדות, הם רקדו ושרו במסגרת הפולחנים לסיבל, האם הגדולה.
שמה של תאליה, בדומה לשמות שאר המוזות, ניתן לאסטרואיד 23 תאליה (אנ'), שנתגלה בשנת 1852.
גלריה

תאליה בגן הקיץ
תאליה בפסל רומי עתיק מהמאה ה-2 בארמיטאז'
תאליה בפסל רומי עתיק מהמאה ה-2 במוזיאון פיו קלמנטינו במוזיאוני הוותיקן
תאליה באזולז'ו במוזיאון האז'ולז'ו הלאומי בליסבון
פסל תאליה בארמון בלוודר
הערות שוליים

↑  Hesiod, Theogony, 907
↑  Corybantes | Mystery Cults, Rituals & Dance, בריטניקה, ‏אפריל 2013 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb150693096 (data)  GND: 124538657  SUDOC: 241508193  VIAF: 10781995   WorldCat (עם VIAF): 10781995
תאליה (נראידה)

ערך זה עוסק בנראידה במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 תפקיד:  נראידה
 תרבות:  יוון העתיקה
 מקום מגורים:  מעמקי הים
 אב:  נראוס
 אם:  דוריס
 אחים:  50 הנראידות
במיתולוגיה היוונית, תאליה או תאליה (ביוונית עתיקה: Θάλεια, השמחה, השפע) הייתה אחת מחמישים הנראידות, נימפות ימיות בנותיהם של נראוס ודוריס האוקיינידית. שמה נגזר מ-θάλλειν (תאליין) שפירושו "לפרוח, להיות ירוק".
במיתולוגיה

תאליה הוזכרה כאחת מ-33 הנראידות המתאספות בחופי טרויה ממעמקי הים להתאבל עם תטיס שזעקה באהדה על צערו של בנה אכילס על אהובו פאטרוקלוס ההרוג באיליאדה של הומרוס.
בכמה דיווחים, תאליה, יחד עם אחיותיה קימודוקה, נסאה וספיו, הייתה אחת הנימפות ברכבת של קירנה. מאוחר יותר, ארבע אלה יחד עם אחיותיהן האחרות תטיס, מליטה ופאנופיה, הצליחו לעזור לגיבור איניאס ולצוות שלו במהלך סערה.
הערות שוליים

↑  הומרוס, איליאדה, 18.39
↑  ורגיליוס, גאורגיקה, 4.338
↑  ורגיליוס, אינאיס 5.826
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה ובנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שערות צורבות

נקבה בוגרת ממין טרנטולה אדומת ברכיים מקסיקנית. הכתם הקירח נותר לאחר שבעטה שערות צורבות מבטנה. לאחר הנשל יופיעו במקום שערות חדשות.
שערות צורבות או זיפים צורבים הם מנגנון הגנה בעולם החי, המשמש מספר צמחים, טרנטולות מהעולם החדש ומספר זחלים של פרפראים ומשתמש בכיסוי מעין שיער (אם כי למעשה רק ליונקים ישנם שערות אמיתיות), והוא משמש להגנה כימית באמצעות גירוי עור הטורפים ולעיתים גורם אף למצבים קשים יותר.
שערות צורבות בצמחים

הדוגמה הנפוצה ביותר של שערות צורבות בצמחים היא צמח הסרפד, ששמו המדעי, Urtica, משמעותו בלטינית "צורב". לסרפד זיפים בולטים וחלולים הממוקמים על בלוטה המכילה נוזל צורב. קצותיהם של הזיפים הללו נשברים ונותרים בתוך הפצע, והנוזל הצורב מוחדר לתוכו. בכך מונע הסרפד מבעלי חיים לאכול אותו. צמח הסרפד אינו היחיד מממלכת הצומח שמשתמש במנגנון הגנה מסוג זה.
סרפד
צילום תקריב של השערות הצורבות בצמח הסרפד
שערות צורבות בפרפראים

לחלק מהמינים בסדרת הפרפראים, הזחל מכוסה בשערות צורבות. לפחות באחת עשרה ממשפחות הפרפראים ישנם מינים שלהם שערות צורבות בשלב הזחל: Arctiidae (דובוניים), Anthelidae‏, Bombycidae‏, Eupterotidae‏, Lasiocampidae‏, Limacodidae‏, Lymantriidae (טוואיתיים), Megalopygidae‏, Noctuidae (תנשמיתיים), Notodontidae‏, Nymphalidae (נימפיתיים) ו-Saturniidae (שבתאיים). במינים מסוימים לפרפר הבוגר יש קשקשים צורבים.
הקטלני מהעשים המשתמשים בכך, המכונה גם "הזחל המתנקש" הוא המין לונומיה אובליקווה מאמריקה הדרומית, אשר אנשים רבים נהרגו מעקיצותיו הקשות בברזיל.
זיפים צורבים בטרנטולות > התפתחות

השערות הצורבות אינן מופיעות אצל הטרנטולות מהעולם החדש מיד עם הבקיעה מהביצה, אלא מתפתחות לאורך הנשלים ונראות כאזור כהה בחלקה העליון של האופיסטומה - בטנם הבהירה של הצעירים. האזור הולך ומתרחב מנשל לנשל, ובסופו של דבר הוא מתאחד עם הגוונים של הפרט שמקבל את צבעיו הבוגרים. הזיפים הצורבים אינם מכסים את כל אזור האופיסטומה וניתן להבחין בקלות בינם לבין שערות רגילות באותו האזור.