אחי, איפה אתה?
עלילת הסרט

במדינת מיסיסיפי של שנת 1937, בתקופת השפל הגדול, יוליסס אוורט מק'גיל, או כפי שהוא מכונה, אוורט, נידון למאסר ולעבודות פרך בעוון עיסוק בעריכת דין ללא רישיון. אוורט, בעל תחכום מסוים ויכולת השפעה על שני בורים מקומיים, פיט ודלמאר, שנידונו גם הם למאסר, בורח עימם מעבודות הפרך כדי לחזור אל עירו ואל אשתו. כדי לשכנעם לברוח עימו, הוא מספר להם על אוצר בלום שאותו קבר בקרקעו של עמק המיועד להצפה, בטרם נכנס לכלא.
העלילה מסתבכת כאשר השלושה מאבדים את הדרך ופוגשים שלל דמויות מגוונות, שרובן מעכבות אותם ומעמידות אותם בסכנה.
תחילה מסיע את השלושה נהג עיוור של קרונית יד. הוא מנבא שהם אכן ימצאו אוצר, אך לא את זה שהם מחפשים. השלושה לנים באסם בביתו של וואש, דודנו של פיט, אשר מסגיר אותם לשריף המקומי קולי, והם נאלצים להימלט בעזרתו של בנו הקטן של וואש, הנוהג במכוניתו.
לאחר שהם נפטרים מהילד אוספים השלושה במכונית את טומי, גיטריסט שחור שטוען שמכר את נשמתו לשטן, בתמורה להצטיינות בנגינה. כדי להשיג מזומנים, הם מקליטים עם טומי שיר, ומכנים עצמם בענווה "נערי הקרקע הבוצית" (The Soggy Bottom Boys) - מחווה ללהקת הבלוגראס האמיתית "נערי ההר הערפילי" (Foggy Mountain Boys). הם שוב נאלצים להימלט מהמשטרה, ומבלי שידעו, השיר הופך ללהיט ברחבי דרום המדינה. שם הם פוגשים לראשונה את מושל המדינה, פאפי או'דניאל, המתמודד לתקופה נוספת וזקוק ליחסי ציבור.
החבורה נקלעת לנהר שבו נשמעת שירה ענוגה של שלוש כובסות בנהר. שירת הנשים מושכת את הגברים באופן בלתי נשלט, והן משקות אותם בויסקי מתירס, עד לאובדן חושיהם. כשהם מתעוררים משכרונם, פיט נעלם, ורק בגדיו נותרים על הסלעים, ומהם מגיחה קרפדה. דלמאר מבין שהשלוש היו סירנות שהפכו את פיט לקרפדה. בהמשך הם פוגשים את דן טיג הגדול שתום-העין, המשכנעם שהוא מוכר ספרי תנ"ך, ולאחר מכן שודד אותם ומועך באכזריות את הקרפדה-פיט.
אוורט מגלה שאשתו פני שינתה את שם משפחתה, סיפרה לבנותיהם שאביהן נדרס על ידי רכבת, ושהיא מאורסת לוורנון וולדריפ, איש יחסי ציבור. אז מגלים השניים שפיט חי, והוא שוב אסיר בשלשלאות. דלמאר לוחש לו באולם קולנוע: "חשבנו ש'תה קרפדה", ובתגובה לוחש פיט: "אל תחפשו את האוצר!" בלילה הם מתגנבים לתאו ומשחררים אותו. בדרך, פיט מספר להם שהסירנות הסגירו אותו למשטרה, ושתחת עינויים נאלץ לספר להם על מקום האוצר. בתגובה, מתוודה אוורט בפניהם שאין אוצר כלל. פיט כועס מאוד, מפני שנותרו לו רק שבועיים עד שחרורו מהכלא, וכעת יגזרו עליו חמישים שנות מאסר, והוא צפוי להשתחרר בגיל 84. דלמאר מתנחם בכך שהוא יהיה רק בן 82.
בהמשך השלושה נקלעים לעצרת של ארגון KKK, שבה עומדים לתלות את טומי. הם מצילים אותו, ובמהומה שפורצת, מתברר ש"המכשף הגדול" (תפקיד שהתקיים בארגון ה-KKK) הוא לא אחר מאשר הומר סטוקס, מתמודד אחר על משרת המושל. אוורט משכנע את החבורה לסייע לו להשיב את אשתו, והם מתגנבים לאספת בחירות של סטוקס, מחופשים לנגנים עממיים. הם מתחילים לשיר את שירם הידוע, ומופתעים כשהקהל מזהה אותו ומריע בהתלהבות. סטוקס מזהה אותם, ודורש לסלקם, אך בכך הוא נחשף כמי שניהל את טקסי ה-KKK. בתגובה, הקהל מגרשו מהעיר. המושל או'דניאל מנצל את ההזדמנות, משנה את עורו ומכריז על חנינה לכל החבורה. פני מסכימה להינשא לאוורט, בתנאי שימצא את טבעת הנישואין, שנמצאת בביקתה בעמק המיועד להצפה. בהגיעם לעמק, מתברר שהשריף ואנשיו אורבים להם. השריף מתכחש לחנינה שהעניק המושל, ומצווה לתלות אותם. ברגע האחרון ובאורח נס, מגיע שיטפון שמטביע את השריף ואת כל צוותו, וממציא לידי החבורה את הטבעת האבודה. הסצנה מזכירה את סיפור המבול התנ"כי, ובאופן סמלי החברים ניצלים מטביעה באמצעות ארון מתים שצף על פני המים.
כמו בסיפור האודיסאה, לסרט יש סוף טוב, אם כי אירוני ברוח הקומדיה השחורה: אוורט מעניק לפני את הטבעת, אך היא טוענת שזו אינה הטבעת הנכונה. אולם בניגוד לאודיסאה, כל חבריו של אוורט שבים בשלום. כמו כן, אוורט לא הורג איש ממחזריה של אשתו - אף על פי שבסרט, אשתו לא הגיעה לדרגת הנאמנות החסודה של פנלופה, שחיכתה לאהובה עשרים שנה ודחתה את כל מחזריה.