stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחיתות בישראל
שחיתות עסקית

הארגון הדני GAN Integrity מפרסם מדד לשחיתות עסקית לפי מדינות. בדו"ח לשנת 2020 נכתב: "שחיתות אינה מהווה בעיה עסקית בישראל. במגזר השירותים הציבוריים קיים סיכון בינוני לשחיתות, אך השחיתות אינה ממוסדת באף אחד מהמגזרים במדינה. הממשלה הקימה מסגרת משפטית מקיפה למאבק בשחיתות והאכיפה יעילה. חוק העונשין מתייחס לעבירות שחיתות רבות, בהן שוחד, סחיטה, מעילה וניצול לרעה של תפקיד. מקרים של שחיתות שלטונית זכו לפרסום רב. המקרים נחקרו והאשמים, פקידי ממשל בכירים, נשפטו וקיבלו עונשי מאסר."
מערכת בתי המשפט בישראל נחשבת על ידי אנשי עסקים בין-לאומיים כבעלת סיכון נמוך לשחיתות. עם זאת, נרשמו מקרים רבים של שחיתות במגזר הציבורי. אנשי עסקים דיווחו על תשלום שוחד בתמורה לגישה לשירותים ציבוריים, ועל קשיים בירוקרטיים המחריפים את הבעיה.
להלן מספר מקרים ידועים של שחיתות עסקית:
יורם אוברקוביץ', יו"ר ועד העובדים של חברת החשמל ועסקן ספורט ישראלי. הורשע ב-1997 בעבירה של רישום כוזב במסמכי תאגיד, לאחר שהשתמש בכספי תאגיד לשכור חוקרים פרטיים למטרות פרטיות. הוא נידון לשנת מאסר על תנאי וקנס בסך 25,000 ש"ח.
דובי אמיתי, יו"ר התאחדות האיכרים בישראל. ב-2013 הורשע בעיכוב דרכונים של עובדים זרים ובהעסקתם של העובדים שלא כדין. נגזרו עליו שבעה חודשי מאסר על תנאי לתקופה של שלוש שנים וקנס בסך 175 אלף ש"ח.
ג'קי בן-זקן, איש עסקים. הורשע בשנת 2015 בשמונה עבירות של השפעה בתרמית על ניירות ערך, בקשירת קשר לביצוע פשע ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ונדון ל-26 חודשי מאסר בפועל וקנס של 800,000 ש"ח. ב-2016 הורשע במתן שוחד לשר בנימין בן אליעזר, ונדון ל-4 חודשי מאסר בחפיפה למאסרו הקודם.
דני דנקנר, מנכ"ל אריסון השקעות, ויו"ר דירקטוריון בנק הפועלים. ב-2015 הורשע בשוחד, בהלבנת הון, הפרת אמונים בתאגיד וקבלת דבר בתחבולה, ונגזרו עליו שנתיים מאסר.
נוחי דנקנר, איש עסקים. הורשע ב-2016 בעבירות על חוק ניירות ערך ועל חוק איסור הלבנת הון ונידון לשלוש שנות מאסר.
דן כהן, היה בשנים 1978–1981 שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ובין השנים 1991–2001 מילא תפקידים בכירים בחברת החשמל לישראל. בשנת 2009 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של קבלת שוחד ומרמה. נמלט מישראל ובשנת 2013 הוסגר לישראל מפרו, הורשע ונידון לשש שנות מאסר, ולקנס בסך 10 מיליון ש"ח.
חברת סימנס שילמה שוחד לבכירים בחברת החשמל לישראל על מנת לקדם את זכייתה של סימנס במכרזים לאספקת טורבינות ומוצרים אחרים מתוצרת החברה. ב-2017 הורשעו חמישה בכירים בחברת החשמל בעבירות שוחד והפרת אמונים, וחברת "סימנס ישראל" הורשעה בעבירה של קשירת קשר לביצוע פשע, והוטל עליה לשלם פיצויים בסך 160 מיליון ש"ח.
ראו גם

היום הבין-לאומי למאבק בשחיתות
האמנה נגד שחיתות
אמנה נגד שוחד של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי
לקריאה נוספת

אסף מצקין, קרוב מדי לקצה: סיפורה של השחיתות הישראלית, תשע"ב - 2012
הערות שוליים

↑  2021 Corruption Perceptions Index - Explore Israel’s results, באתר Transparency International, ‏2021 (באנגלית).
↑  מאבק בשוחד ובשחיתות, באתר GOV.IL
↑  Israel Corruption Report, באתר "GAN Integrity", ‏אוגוסט 2020 (באנגלית).
↑  עו"ד עדנה הראל-פישר, טוהר מידות ומניעת שחיתות בתכנון ובבנייה בשלטון המקומי, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  "Israel Corruption Report". Business Anti-Corruption Portal. באוגוסט 2016. אורכב מהמקור ב-14 בספטמבר 2016. נבדק ב-2 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: bot: original URL status unknown (link)
↑  אריאל פינקלשטיין, המעורבות הממשלתית כמחולל השחיתות המרכזי, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏25 ביולי 2021
↑  גור מגידו, ‏פרשת השוחד בחברת החשמל: סימנס העולמית תשלם 160 מ' ש', באתר גלובס, 2 במאי 2016.
↑   יסמין גואטה, בכירים בחברת החשמל לקחו שוחד של מאות אלפי שקלים - אבל התיקים נסגרו בהסדרי טיעון, באתר TheMarker‏, 9 במרץ 2017.
שארל השני, דוכס אורליאן

| --- | --- |

איור משנת 1553
 לידה:  22 בינואר 1522 סן-ז'רמן-אן-לה, צרפת 
 פטירה:  9 בספטמבר 1545 (בגיל 23) פורה-מונטריי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 
שארל השני, דוכס אורליאן (22 בינואר 1522 - 9 בספטמבר 1545 צרפתית: Charles II d'Orléans), היה בנו השלישי של פרנסואה הראשון מלך צרפת.
ביוגרפיה

שארל נולד ב-22 בינואר 1522, לפרנסואה הראשון, מלך צרפת ולקלוד, דוכסית ברטאן, בתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת. בשנת 1536, אחרי מותו של יורש העצר פרנסואה דה פראנס, בנו בכורו של המלך פרנסואה הראשון, קיבל שארל, בנו הצעיר של המלך, את התואר דוכס אורליאן מידי אחיו אנרי שהפך ליורש העצר. שארל שלקה במחלת אבעבועות שחורות בפניו, שגרמה לו לאבד את ראייתו באחת מעיניו, היה הבן המועדף על אביו המלך.
בשנת 1542, כבש שארל השני את לוקסמבורג במלחמה נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם נטש אותה על מנת לבוא לעזרתו של אחיו אנרי, שהטיל מצור על העיר פרפיניאן (שבדרום צרפת) ללא הצלחה. ב-19 בספטמבר 1544 נחתם הסכם קרפי בין צרפת לבין הקיסרות הרומית הקדושה, שלפיו שארל השני דוכס אורליאן היה אמור לשאת לאישה את אנה, ארכידוכסית אוסטריה, שהייתה אחייניתו של קרל החמישי, ולקבל לידיו כנדוניה את דוכסות מילאנו.
אולם, הסכם זה לא היה מקובל על אנרי יורש העצר, שהיו לו תביעות לדוכסות מילאנו כצאצאה של ולנטינה ויסקונטי, בתו של הדוכס הראשון של מילאנו. התפתח מצב של יריבות בין שארל השני דוכס אורליאן לבין אחיו אנרי יורש העצר, יריבות שקרל החמישי קיווה לנצל על מנת להחליש את כוחה של ממלכת צרפת. בסתיו של 1545 המלך פרנסואה הראשון ובניו אנרי יורש העצר ושארל השני דוכס אורליאן היו בדרכם אל העיר בולון-סור-מר, שלחופי תעלת למאנש, שהושמה במצור. אך בדרכם זו נדבק שארל השני במגפה שגרמה למותו.
שארל השני דוכס אורליאן נקבר לצד אחיו, פרנסואה דה פראנס, בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
שער סן ויסנטה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער ניצחון 
 מיקום:  מדריד 
 מדינה:  ספרד 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  פרנצ'סקו סבטיני 
 קואורדינטות:  40°25′13″N 3°43′13″W﻿ / ﻿40.4202°N 3.7204°W﻿ / 40.4202; -3.7204
  (למפת מדריד מוגדלת) שער סן ויסנטה(למפת מדריד רגילה) שער סן ויסנטה
 
שער סן ויסנטה (בספרדית: Puerta de San Vicente) הוא אנדרטה במדריד, בירת ספרד.
הקמה

במהלך ההיסטוריה של העיר מדריד ניצבו בה מספר שערים בשם סן ויסנטה. בשנת 1726 מונה האדריכל פדרו דה ריברה לתכנן שער חדש בחומות העיר, שיתפוס את מקומו של שער הרוס שנקרא "פארק". השער הישן הורכב משלוש קשתות ועוטר בפסלו של וינסנט הקדוש, על שמו נקרא השער החדש שנבנה במקום. במשך תקופה מסוימת היה מוכר השער החדש גם בשם "שער פלורידה".
בשנת 1770 נהרס שער סן ויסנטה הראשון, בשל עבודות בנייה מתוכננות בגבעת סן ויסנטה, כחלק מהרחבת מתחם הארמון המלכותי. לאחר הריסת השער, הורה המלך קרלוס השלישי לאדריכל פרנצ'סקו סבטיני לתכנן שער חדש שיוצב בכניסה לעיר משדרת פלורידה החדשה. עבודות בניית השער החדש הושלמו ב-1775.
בשנת 1890 פורק השער כחלק מעבודות לשיפור תשתית התחבורה באזור. לאחר פירוקו לא נמצאו חלקי השער, למרות שבסוף המאה העשרים נעשו מאמצים לאתרם. במהלך שנות התשעים החליטה עיריית מדריד לבנות את השער בשנית במיקומו האחרון. שחזור השער התאפשר באמצעות תוכניות הבנייה המקוריות ותמונה של השער, שצולמה בסמוך למועד פירוקו. השער נפתח באופן רשמי ב-25 באפריל 1995.
שיטת סטניסלבסקי

שיטת סטניסלבסקי היא שיטת משחק בתיאטרון שפותחה על ידי הבמאי הרוסי קונסטנטין סטניסלבסקי.
השיטה והתפתחותה

אלמנט מרכזי בגלגולה המוקדם של השיטה היה "זיכרון רגשי/חושים" והיה מבוסס על הרגש. כך למשל, אם השחקן צריך לבכות, הוא חושב על דבר עצוב שקרה לו או למישהו קרוב לו, ואם השחקן צריך לצחוק או לגחך, הוא חושב על דבר מצחיק וכך הלאה.
סטניסלבסקי הגדיר את שיטת המשחק המזויפת והשלילית כ"הרגשה שחקנית" - אמצעים מזויפים בהם משתמש השחקן כדי להציג או להראות את מצביה הרגשיים והפנימיים של הדמות. לדוגמה: שחקן המשחק דמות תמימה מעמיד פני תמים, מדבר בקול ילדותי או מציג עיניים ילדותיות-תמות.
את ההרגשה הנכונה ששחקן צריך להרגיש, ההרגשה אליה שיטת המשחק שלו שואפת, הגדיר סטניסלבסקי כ"הרגשה יצירתית" - מצב נפשי בו השחקן מתנהג באופן מציאותי יותר ו"רחובי" או "בגובה העיניים" יותר. ב"הרגשה היצירתית" מתנהג השחקן כך ש"אילו במציאות הייתי הדמות בסיטואציה הזו, ככה הייתי מתנהג".
השיטה מחולקת לשני נושאים:
עבודת השחקן על עצמו:
פיתוח מיומנות של "התבוננות במציאות" (בצורה של צופה מהצד, פסיבי)
עבודה על קולו וגופו של השחקן (שיהיו דומים לדמות)
עיבוד טכניקה נפשית שמאפשרת לשחקן "הרגשה יצירתית"
עבודת השחקן על תפקידו:
הגדרת המניע העיקרי של הדמות (הטריגר שמוביל אותה בסצנה או במחזה)
לימוד והתחקות אחר אנשים הדומים לדמות
השחקן צריך להיכנס לנעליה של הדמות באמצעות "זיכרון חושי" ו"זיכרון רגשי"
על מנת להשיג יעדים אלו לפי שיטת סטניסלבסקי, על השחקן הצעיר להופיע לפני קהל רק כאשר הוא מפנים עקרונות אלו.
תלמידו של סטניסלבסקי, ריצ'רד בולסלבסקי, הביא את השיטה לארצות הברית והשפיע על שחקנים, במאים ומורים למשחק, אשר הקימו ביחד את קבוצת תיאטרון (Group Theater) ממנה צמח בשנות ה-40 בית הספר "אולפן השחקנים" (The Actor's Studio).
ב-14 השנים האחרונות של חייו שינה סטניסלבסקי כיוון והכניס לשיטת העבודה שלו כלי שעד אז לא הוזכר בה - ניתוח טקסט ואימפרוביזציה כדרך לבניית תפקיד.
הוא זנח את "הזיכרון הרגשי/החושי", ואף התכחש אליו בכמה הזדמנויות. במקום רגשות הוא התמקד עתה בעולם הדימויים אותו יוצר השחקן כמעיין ליצירתיות ואף לביטוי רגשי. את כיוון העבודה הזה שנודע כשיטת הפעולות הפיזיות המשיכו לפתח יורשיו. בין הידועים בהם היו תלמידתו מריה קנבל, מהפדגוגיות המשפיעות ביותר על עולם התיאטרון הרוסי בתקופה הסובייטית, ותלמידה אנטולי וסילייב, מחשובי הבמאים של אירופה בימינו.
ראו גם

לי סטרסברג
משחק מתודי
שער נאואן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער העיר 
 מיקום:  פוטסדאם 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1755
 תאריך פתיחה רשמי:  1755 
 אדריכל:  יוהאן גוטפריד בירינג (Johann Gottfried Büring)
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית
 קואורדינטות:  52°24′11″N 13°03′29″E﻿ / ﻿52.403°N 13.058°E﻿ / 52.403; 13.058
 he
 
שער נאואן (בגרמנית: Nauener Tor) הוא אחד משלושת השערים שעברו שימור בפוטסדאם שבגרמניה. הוא נבנה בשנת 1755 והוא הדוגמה הראשונה להשפעה של אדריכלות התחייה הגותית האנגלית ביבשת אירופה.
היסטוריה

השער הראשון נבנה בסביבות 1720 במרחק של כ-400 מטרים מהאתר הנוכחי. השער השני נבנה בשנת 1733 במיקום הנוכחי. בשנת 1755 נבנה השער מחדש במתכונתו הנוכחית על ידי האדריכל יוהאן גוטפריד בירינג על פי שרטוט של פרידריך השני. במקור הייתה חומת עיר שחיברה את שער נאואן עם שני השערים האחרים, הייגרטור (Jägertor) ושער ברנדנבורג הקטן.
כיום שלושת שערי פוטסדאם מחוברים בטיילת במקום בחומת עיר. נאואן טור ממוקם בסמוך לרובע ההולנדי. משתמשיו היו אנשי צבא ומנהלה, סוחרים ובעלי מלאכה. כיום בכיכר ממול יש בתי קפה רבים, מסעדות וברים, והוא נקודת מפגש פופולרית בפוטסדאם לתיירים ובני המקום. פסי חשמלית מובילים ישירות דרך השער.
לקריאה נוספת

Paul Sigel, Silke Dähmlow, Frank Seehausen, Lucas Elmenhorst: Architekturführer Potsdam - Dietrich Reimer Verlag, Berlin 2006, ISBN 3-496-01325-7
שער מתרומם

תרשים המדגים כיצד משקולות מאפשרות את הרמת השער.
השער המתרומם הפנימי ב-Torre dell'Elefante (קליארי, סרדיניה).
שער מתרומם או שער סורג הוא שער עשוי סורג מתכת, עץ או שילוב של שניהם, המהווה חלק מביצורי מבצר או טירה.
בשערים מתרוממים נעשה שימוש בטירות בימי הביניים במטרה להגן על הכניסה אל האזור המבוצר. השער התרומם לתוך מבנה מגדל שמעל השער על מנת לאפשר כניסה לטירה, והורד כך שקצותיו ננעצו בקרקע על מנת למנוע כניסה. מבנה שער מסוג זה היה קשה יותר לניתוץ באמצעות איל נגיחה.
מערכת של משקולות או חבלים איפשרה הורדה והעלאת השער.
במקרים מסוימים כללה מערכת השערים שני שערים מתרוממים שאיפשרו כליאת האויב בין שני השערים. במקרים אלה היו חרכי ירי שאפשרו ירי חצים לעבר האויב הכלוא והשלכת חפצים עליהם.
הרלדיקה

שער מתרומם מסמל בהרלדיקה את ארמון וסטמינסטר שבלונדון. מאחר שהפרלמנט הבריטי יושב בארמון וסטמינסטר הפך השער המתרומם לסמל הפרלמנט הבריטי המופיע על כל מסמכיו הרשמיים. כמו כן מופיע סמל זה על מטבע הפני הבריטי, על סמל טריטוריית הבירה האוסטרלית (מאחר שהסמל מסמל גם את הפרלמנט האוסטרלי).
בוקרשט, רומניה
טירת סטירלינג, סקוטלנד
פאלאצו ד'אקורסיו, בולוניה, איטליה
טירת אדינבורו, אדינבורו, סקוטלנד
ראו גם

בית פורטקליס
שער מנסור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער העיר 
 מיקום:  מקנס 
 מדינה:  מרוקו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1732
 תאריך פתיחה רשמי:  1732 
 קואורדינטות:  33°53′33″N 5°33′53″W﻿ / ﻿33.892611111111°N 5.5646388888889°W﻿ / 33.892611111111; -5.5646388888889
 he
 
שער מנסור (בערבית: باب المنصور لعلج) הוא השער הראשי של העיר העתיקה של מקנס במרוקו, ואחד השערים הגדולים והמרשימים ביותר במרוקו. יחד עם הכיכר החיצונית הוא נחשב בתור כרטיס הביקור של המדינה. השער שוכן מול כיכר אל-הדים, הנחשבת ככיכר המפורסמת ביותר במרוקו.
היסטוריה

מבנה השער הושלם בשנת 1732 על ידי מולאי עבדאללה שהיה בנו של הסולטאן מולאי איסמעיל. שער זה מסמן את הכניסה הראשית לארמון המלכותי, שנבנה עבור מולאי איסמאיל ואל העיר העתיקה של מקנס. הדלת עוצבה על ידי נוצרי מומר לאסלאם ששמו היה "מנסור", ומכאן שמו "שער מנסור". מבנה השער הוא חלק מהמורשת המוגנת של מקנס מאז שנת 1914, ומאז 1996 משמש כאתר מורשת עולמית יחד עם העיר העתיקה של מקנס.
מבנה השער והכיכרות סביבו

מבנה השער מפריד בין הכיכר החיצונית הקרויה כיכר אל-הדים הצמודה אל חומת העיר העתיקה של מקנס ובין הכיכר הפנימית הקרויה כיכר ללה עוודה, ששימשה בתור "מגרש המסדרים המלכותי". בצמוד לשער בתוך החומות נמצאים: מבנה האורוות של פרשי המסדר המלכותי, בית הכלא המלכותי ומוזיאון העיר מקנס. את השער מעטרת קרמיקה ירוקה עם ציורים בעלי מוטיבים מוסלמיים. עמודי השער הלבנים עמדו בעבר בעיר הרומית ווליביליס הנמצאת כ-30 ק"מ צפונית לעיר.
שלמה פישר (הסב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  מרץ 1852 א' בניסן ה'תרי"ב
 פטירה:  אוגוסט 1932 (בגיל 80) ב' באב ה'תרצ"ב קלוז',
 מקום קבורה:  אלבה יוליה
 מקום פעילות:  מינכן, אלבה יוליה
 תקופת הפעילות:  ? – אוגוסט 1932 
 רבותיו:  הרב בנימין וולף אוסטרליץ (סבו), הרב אברהם שמואל בנימין סופר, הרב יצחק דב במברגר
 חיבוריו:  קרבני לחמי; נרות שלמה
 בת זוג:  שרה גיטל
 אב:  אהרן
 אם:  בילא
 צאצאים:  ראה להלן
 חותנים:  הרב שמעיה הלוי
 רב הקהילה האורתודקסית במינכן
 רב הקהילה החרדית באלבה יוליה
הרב שלמה אלכסנדר פישר (א' בניסן ה'תרי"ב, מרץ 1852 – ב' באב ה'תרצ"ב, אוגוסט 1932) היה רב הקהילות האורתודקסיות במינכן ובאלבה יוליה (קרלסבורג) שבטרנסילבניה.
תולדות חייו

נולד לאהרן ולבילא, בתו של הרב בנימין וולף אוסטרליץ, שכיהן כראש ישיבה ודיין באייזנשטט. למד בישיבתו של סבו, בישיבת פרשבורג אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר (ה"כתב סופר"), ובישיבתו של הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג שבגרמניה. היה בעל השכלה כללית וידע בשפות. התגורר לזמן מה בהמבורג, והתפרנס כמורה פרטי לתלמוד וכמורה לצרפתית בבית הספר. נשא לשרה גיטל בתו של הרב שמעיה הלוי, רב בנובו מסטו (אנ') שבסלובקיה ונינת רבי צבי הירש הלר.
לאחר נישואיו התמנה לרבה הראשון של בית הכנסת "קהל יראים - אהל יעקב" במינכן. הרב עזריאל הילדסהיימר סייע לו לקבל משרת רבנות בשטרסבורג, אך זו לא יצאה לפועל. ב-1891 (ה'תרנ"א) נבחר, בהמלצת הרב משה צבי פוקס מאוראדיה, לרב הקהילה המרכזית בעיר אלבה יוליה (קרלסבורג) שבטרנסילבניה. קהילה זו השתייכה לקהילות הסטטוס קוו אנטה, והרב פישר ניסה לשכנע את אנשיה להצטרף ללשכה האורתודקסית, ולאחר זמן רב אף הצליח. פרסם מעל מאה מאמרים בתחומים רבים בקובץ התורני המרכזי של רבני הונגריה, "תל תלפיות" עליהם חתם בשם העט "בן ר' אהליאב" (על שם הוריו אהרן ובילא), וכן בקובצי "המאסף" ו"וילקט יוסף".
בשנת 1928, לאחר מות אשתו, עבר להתגורר לצד בתו בקלוז' נאפוקה (קלויזנבורג), שם חי עד לפטירתו. נקבר באלבה יוליה.
משפחתו

בתו, בילא נישאה לר' ברוך מיכאל יהודה פישר, בנו של ר' ידידיה פישר משטלוייסנברג.
בנו, הרב אהרן פישר עלה לארץ ישראל והצטרף ליישוב הישן בירושלים, שם לימד בתלמוד תורה דורש ציון לאחר מותו נפוצו שמועות שהוא ירה במנהיג ההמון הערבי שבא לפרוע ביהודים במאורעות תרפ"ט, אך יש המפקפקים בשמועות אלה. בניו היו:
הרב ישראל יעקב פישר – רב שכונת זיכרון משה וראב"ד העדה החרדית.
הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי ואב בית הדין הרבני בירושלים.
בנו שמעיה (תאודור) היה עורך דין ופוליטיקאי. ממייסדי המפלגה היהודית הרומנית וחבר הפרלמנט הרומני מטעמה, ממנהיגי התנועה הציונית ברומניה. מימן את הדפסת ספרי אביו.
ספריו

קרבני לחמי לקט ממאמריו, רובם פרסמו בכתבי העת השונים, בעיקר בענייני ספר "עבודה" במשנה תורה לרמב"ם.
ייני עם חלבי נוסף לספר קרבני לחמי – מאמרים בעניינים שונים.
נרות שלמה – מאמרים בנושא המנורה וחנוכה.
כתבים רבים שלו אבדו במהלך מלחמת העצמאות, בעת שבנו ומשפחתו שגרו בירושלים נמלטו מאימת הקרבות.
לקריאה נוספת

הרב אהרן פישר, הקדמה לספר "קרבני לחמי", ירושלים תרצ"ג–תרצ"ז
הרב יחיאל שטרנברג, פרקים מתולדות חייו של הראב"ד רבי ישראל יעקב פישר, ישורון יג, עמ' שסג-שסז
ברוך טרקטין ולוסיאן-זאב הרשקוביץ, "אנציקלופדיה ליהדות רומניה" חלק ב עמ' 672–673.
הערות שוליים

↑  להבדיל מנובו מסטו שבסלובניה.
↑  ראו אודותיו: נתן בן אברהם, "איש האמת", בתוך: "סיפורים ירושלמיים" כרך ה', תשנ"ח, עמ' 101–120
↑  הסיפור מופיע אצל שלמה זלמן זוננפלד, האיש על החומה, כרך ג' עמ' 315–316. וראו דיון בשמועה זו ובשמועות סותרות בספרו של הלל כהן, תרפ"ט – שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, ירושלים: הוצאת כתר, 2013.[דרושה הבהרה]
↑  דוד שערי, יהדות בוקובינה בין שתי מלחמות העולם, עמ' 107–119, אוניברסיטת תל אביב, 2004
↑  בספר "סיפורים ירושלמיים" (כרך ה', עמ' 108–109) נטען בשם בני משפחתו כי הוא היה זה שהכניס את האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים לרשימת נוסעי רכבת קסטנר (וכך גם בכמה מקורת של חסידות סאטמאר), אך האמת היא כי חל בלבול בינו לבין ד"ר יוסף פישר (גם הוא מראשי המפלגה היהודית), מראשי הקהילה בקלוז', שהיה חותנו של קסטנר והיה מעורב בגיבוש רשימת נוסעי הרכבת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312259305171  ISNI: 0000 0000 7356 9100  VIAF: 103632852   WorldCat (עם VIAF): 103632852 
עו"ד שמעיה תאודור פישר
שיזף סיני

| שיזף סיני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: אשחריים
סוג:: שיזף
מין:: שיזף סיני
שם מדעי
 Ziziphus jujuba ‏מילר, 1768

שיזף סיני או שיזף תרבותי (שם מדעי: Ziziphus jujuba; שמות נוספים: תמר סיני, צ'ופפס, ענאב, סופפיה) הוא מין של עץ או שיח נשיר בסוג שיזף ממשפחת האשחריים, המתנשא לגובה של עד 12 מטרים. בעל נוף צר ונמוך, עליו מבריקים ומשוננים המגיעים לאורך של שמונה ס"מ, ענפיו דלי קוצים ופירותיו הם ענבה מוארכת בגודל 2 עד 6 ס"מ, אשר בהבשלתם הם בעלי צבע אדמדם-חום וטעמם מתוק מאוד. הפירות נאכלים טריים, יבשים או בתוספת לתבשילים שונים. יש שמכינים מהפירות סירופ, יין או חומץ.
נוף של עץ שיזף תרבותי בבוסתן במוש עמיקם
מוצאו של העץ מסין והוא הופץ בידי האדם גם למזרח התיכון, לרבות לישראל שבה הוא צמח מוגן. במדגסקר נחשב לצמח פולש המופץ על ידי בעלי החיים.
פירות על שיזף תרבותי במושב עמיקם
עצי השיזף הסיני מצליחים לשרוד גם בתנאים קשים בכל הארץ ולאחר התבססותם ניתן לגדלם גם כמעט ללא השקיה. עיקר תקופת ההבשלה של הפירות היא בעונת הקיץ.
הפרי משמש ברפואה סינית מסורתית (ומכאן שמו). משמעות שמו הסיני Da Zao היא "תמר גדול", אף על פי שאין לפרי זה כל קשר בוטני לתמר.
בספרד עושים שימוש בעץ להכנת כלי נגינה כגון הדולזאינה (ספ').
מאפיינים

שיזף תרבותי הוא עץ פרי נשיר שמגיע לגובה 5 עד 9 מ' ופחות קוצני.
הגזע חום או חום-אפור. הענפים היוצאים ממנו שמוטים וארוכים. הענפים החדשים סגולים-אדומים או אפורים-חומים, גמישים, חלקים, עם 2 קוצים או בלעדיהם; הלוואים קטנים ולעיתים קרובות הופכים לקוצניים על ענפים ישנים. הענפים הקטנים דקים ונראים לעיתים קרובות כעלים מנוצים. שני הלוואים בכל מפרק של גבעול ותיק הופכים בדרך כלל לעוקצים, האחד ארוך חד ואורכו עד 3 ס"מ, השני מעוקל, אלה שאינם הופכים לעוקץ נושרים במהרה.
העלים מסורגים, פשוטים, ירוקים, קירחים בצידם התחתון ונישאים על פטוטרת באורך 2 ס"מ. הטרף דמוי ביצה או דמוי אזמל שקודקודו קהה מסתיים בחוד או מפורץ, אורכם 2.5 עד 7.5 ס"מ ורוחבם 1.5 עד 4 ס"מ. הטרף עם 3 עד 5 עורקים בולטים היוצאים מן הבסיס. שפת העלה משוננת קלות כעין המשור ובסיסם א-סימטרי.
התפרחות צפופות, חיקיות מסיומות (תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת) עם עוקץ תפרחת קצר. בכל תפרחת פרח בודד או 2 עד 8 פרחים.
הפרחים דו-מיניים, נכונים, ריחניים, ירקרקים, נישאים על עוקץ, קטנים, קוטרם כ-5 מ"מ. המצעית דמוית חרוט הפוך (דמוית גביע). הגביע בעל צינור קטן ומשתייר בפרי ו5 עלי גביע 5 שנושרים.
הכותרת בעלת 5 עלי כותרת (או חסרים, אבל לא באפריקה הטרופית) דמויי ברדס.
האבקנים 5, יוצאים מתחת לשוליו של הדיסקוס והם ארוכים מעלי הכותרת. הדיסקוס צופני, שטוח ומכסה את המצעית ומקיף את השחלה, שוליו מפורדים ובעלי 5 אונות או לעיתים רחוקות תמים.
השחלה עילית ושקועה בדיסקוס ומעורה במצעית, והיא בת 2 מגורות לעיתים רחוקות 3 או 4; ביצית אחת בכל מגורה; לדעת אחרים השחלה תחתית או תחתית למחצה מעת פתיחת הפקעית (ניצן הפרח) ועילית עם הבחלת הפרי. לדעת אחרים השחלה תחתית או תחתית למחצה ויש אומרים שהיא שחלה תחתית מעת פתיחת הפקעית (ניצן הפרח) ועילית עם הבחלת הפרי.
עמוד השחלה מפוצל ל-2 אונות לעיתים רחוקות ל-3 או 4.
הפרי הוא בית גלעין (פרי שיש בו גלעין (זרע אחד עטוי במעטה קשה)) בשרני ראוי למאכל. צבעו אדום כהה או חום, מוארך או דמוי ביצה, קליפתו חלקה ואורכו 2 עד 3.5 ס"מ. עם ציפה בשרנית לבנבנה ועסיסית וגלעין מעוצה וחזק, בעל 2 מגורות קשות דופן שבכל אחת זרע אחד או 2 זרעים. לענבות הצעירות צבע ירוק בהיר וכשהן מבשילות הקליפה מקבלת צבע חום-אדמדם מקומטת. עוקץ הפרי בדרך כלל קצר, 2 עד 5 מ"מ.
הזרעים עם קליפה מבריקה, מגובששת ודקה.
תפוצה

מוצאו של שיזף תרבותי הוא מצפון סין ומזרחה ועד דרום קוריאה, בארצות: סין צפון-מרכז, סין דרום מזרח, מונגוליה הפנימית, קוריאה, מנצ'וריה, שינג'יאנג. עץ זה הוכנס למדינות רבות סביב ארצות הים התיכון ומערב אסיה ואף ליבשת אפריקה.
תמונות להמחשה

עלי השיזף הסיני (הציפפס) ופירותיו
שיזף סיני בדוכן בשוק בעיירה הקרואטית רוביני (אנ'). השם המקומי לפרי הוא ג'יג'ולה.
הערות שוליים

↑  שיזף סיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  שיזף סיני | Ziziphus jujuba | Da Zao
1 2 3  שיזף תרבותי
1 2  עצי שיזף סיני
1 2 3 4 5 6  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 251
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536161305171  LCCN: sh85070983
שיזף

ערך זה עוסק בסוג במשפחת האשחריים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| שיזף |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: אשחריים
סוג:: שיזף
שם מדעי
 Ziziphus ‏מילר, 1754
שיזף  (שם מדעי: Ziziphus) הוא סוג במשפחת האשחריים המונה כ-69 מינים של עצים ושיחים טרופים וסובטרופיים של העולם הישן והחדש באוסטרליה, אסיה, אירופה, אמריקה הצפונית ואפריקה. מהם 3 גדלים בר בישראל: שיזף מצוי, שיזף השיח ושיזף שעיר הנדיר ובסכנת הכחדה. שיזף תרבותי (Ziziphus jujuba) הוא עץ פרי שמוצאו במזרח אסיה והועבר כעץ פרי למזרח התיכון, למזרח אירופה ולאפריקה. כל מיני השיזף הם צמחים מוגנים בישראל. מאפייניו העיקריים של הסוג הם: עלים מסורגים, רחבים, משוננים או תמימים; הלוואים שלהם קוצניים, נוקשים וחדים והפרי בית גלעין. בישראל המינים ניכרים מיד בענפים זיגזגיים וקוצניים.
שמות ואזכורים

השם "שיזף" ניתן למין המכונה כיום שיזף תרבותי (Ziziphus vulgaris, Ziziphus jujuba) במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 681) משנת 1930, על סמך האזכור במשנה: "והשיזפין והרימין אף על פי שדומין זה לזה" (מסכת כלאים, פרק ד', משנה ד'). השם אושרר וניתן לסוג במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 981.
השם המדעי של הסוג הוא כנראה גלגול השם העברי. התואר המדעי בלטינית של המין spina-christi שפירושו "קוצי המשיח", הוא במסורת הנוצרית האומרת כי מעץ זה הוכן כתר הקוצים לראשו של ישו בעת שנצלב. שמו העממי באנגלית הוא Christ’s thorn.
הסוג שיזף נקרא בערבית סדריה או נבוק וגם דום, ומכאן כינויו העברי של העץ - עץ הדומים.
לדעת רבי סעדיה גאון "נעצוץ" הנזכר פעמיים בישעיהו "תחת הנעוץ יעלה ברוש..." (ישעיהו, נ"ה, י"ג) הוא "סִידֶר" (سدر), וזה עולה בקנה אחד עם תיאור ה"נעצוצים" במקרא כעצים גדולים שניתן לחנות בצילם (ישעיהו, ז', י"ט). אבן ג'נאח הציע פרשנות למילה צאלים המופיע באיוב, מ', כ"א לעץ השיזף המצוי משום שהשם "צ'אל" () הוא אחד משמותיו הערביים של שיזף מצוי. צמחים נוספים שהוזכרו במקרא זוהו עם שיזף מצוי כמו הסנה האטד, אבל פירושים אילו אין יסוד או אין להם מסורת זיהוי אחידה.
נחל דוד שבשמורת עין גדי נקרא בערבית גם 'ואדי סידר' ובשמו מנציח את עץ השיזף.
מאפיינים

עצים או שיחים ירוקי-עד או נשירים.
הענפים הצעירים בדרך כלל זיגזגיים.
העלים מסורגים, פשוטים, קירחים או שעירים ונישאים על פטוטרת; הטרף עם 3 עד 5 עורקים בולטים היוצאים מן הבסיס. שפת העלה תמימה או משוננת קלות עד משוננת כמשור (השיניים מחודדות ופונות כלפי קודקוד ולעיתים קרובות יש להן אסימטריות ניכרת בבסיס.
הלוואים קטנים ולעיתים קרובות קוצניים. הלוואים בכל מפרק הופכים בדרך כלל לעוקץ קצר או מעוקל, אלה שאינם הופכים לעוקץ נושרים במהרה. על קוצי השיזף ניתן לראות לעיתים בעלי חיים קטנים (חרקים, ציפורים או יונקים קטנים) משופדים עליהם. הדבר נעשה על ידי החנקן ומשמש את הזכרים כמעין "מזווה" שאליו יוכלו לחזור במועד מאוחר יותר. הסבר אחר לתופעה הוא שמדובר בדוגמה של עקרון ההכבדה אותו טבע הזואולוג אמוץ זהבי. נמצא כי פעמים רבות הטרף מאבד את ערכו כמזון ולכן ייתכן שמטרת השיפוד היא לפרסם את הזכר שיצר אותה ולהגדיל את סיכוייו להיבחר על ידי נקבת החנקן.
התפרחות חיקיות מסיומות (תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת) או לעיתים רחוקות אמיריות, והן יושבות או בעלות עוקץ.
הפרחים דו-מיניים, נכונים, נישאים על עוקץ. המצעית דמוית חרוט הפוך (דמוית גביע).
הגביע בעל צינור קטן ומשתייר בפרי ו-5 עלי גביע שנושרים.
הכותרת בעלת 5 עלי כותרת (או חסרים, אבל לא באפריקה הטרופית) דמויי ברדס.
האבקנים 5, יוצאים מתחת לשוליו של הדיסקוס והם ארוכים מעלי הכותרת. הדיסקוס צופני, שטוח ומכסה את המצעית ומקיף את השחלה, שוליו מפורדים ובעלי 5 עד 10 אונות או לעיתים רחוקות תמים.
השחלה עילית ושקועה בדיסקוס ומעורה במצעית, והיא בת 2 מגורות לעיתים רחוקות 3 או 4; ביצית אחת בכל מגורה; לדעת אחרים השחלה תחתית או תחתית למחצה ויש אומרים שהיא שחלה תחתית מעת פתיחת הפקעית (ניצן הפרח) ועילית עם הבחלת הפרי.
עמוד השחלה מפוצל ל-2 אונות לעיתים רחוקות ל-3 או 4.
הפרי הוא בית גלעין עם ציפה בשרנית ועסיסית וגלעין מעוצה וחזק, בעל 2 מגורות קשות דופן שבכל אחת 2 זרעים ולעיתים רחוקות 1 או 4.
הזרעים עם קליפה מבריק ודקה.
תמונות

שיזף תרבותי בבנימינה
נוף של שיזף מצוי בקריית שמונה
עץ שיזף