בראד שרמן
מדיניות החוץ והיחס לישראל

הוא חבר בכיר בוועדת יחסי החוץ ויושב ראש ועדת המשנה לטרור ומניעת תפוצת נשק, כמו גם חבר בוועדת המשנה למזרח התיכון ודרום אסיה.
כתומך איתן של ישראל, באתרו של שרמן מתפרסמת הודעה קבועה המעודדת את תומכי ישראל להתקשר לתוכניות האירוח ולעמוד על זכותה, וכך נכתב: "הרבה תושבים של העמק שאלו אותי לגבי אלו הזדמנויות זמינות עבורם להביע את השקפותיהם על מדיניות החוץ של אמריקה. רוב תושבי העמק מאמינים, יחד איתי, שלעיתים קרובות ישראל מתייחסים אליה באופן לא פייר בתקשורת החדשות האמריקנית; אני מאמין שאמריקה צריכה לשמוע את ההשקפה המדויקת על מה שבאמת קורה במזרח התיכון. המטרה הזו יכולה בהחלט להיות מקודמת אם ידידים של ישראל יתקשרו לתוכניות האירוח השונות בשיחות נכנסות", כך נכתב, ובנוסף מביאה ההודעה פירוט של כל התוכניות שכדאי וראוי להתקשר אליהן.
במאי 2006, היה מבין יוזמי הצעת "חוק מניעת הטרור הפלסטיני", המטיל תנאים קשים לקבלת סיוע פלסטיני וחותך כל סיוע ישיר לרשות עקב עליית החמאס לשלטון וביולי של אותה שנה, אושר "חוק שיתוף האנרגיה ישראל-ארצות הברית", בבית הנבחרים של ארצות הברית, פרי יוזמתו האישית, עם תמיכה דו מפלגתית. "אין שום דבר שאנחנו יכולים לעשות שהוא יותר חשוב מלגמול את ארצות הברית ואת העולם מתלות בנפט והצעד הראשון הוא מחקר וחלק חשוב מהמחקר הזה הוא מחקר שיתופי עם מדינות אחרות אשר באופן דומה מוקדשות למציאת אנרגיה חלופית." אמר שרמן וקבע כי: "אין אולי פרטנר טוב יותר מאשר ישראל".
ב-20 ביולי 2006, לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה תמך שרמן בבית הנבחרים בחוק המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל ומטיל את האחריות על הטרוריסטים ומדינות החסות שלהן, איראן וסוריה. כמה ימים אחר כך, הוא יצא במאמר ב"ג'ואיש ג'ורנל", עם הכותרת של המלחמה של אירן בישראל וקבע כי: "חזבאללה וחמאס ואחמדינז'אד כולם הכריזו שהמדיניות שלהם היא חורבן של ישראל. הם חסידים של טיהור אתני של 5 מיליון ישראלים יהודים. הם חסידים של רצח עם" הוא אמר, "הטרוריסטים [חמאס וחזבאללה] משתמשים באותם טריטוריות שישראל נסוגה מהם כדי להרוג כמה שיותר אזרחים ישראלים שניתן". במאמרו תקף את הטוענים שתגובתה של ישראל הייתה "חסרת פרופורציות", אחרי סדרה של חטיפות ומאות טילים בגבול הצפון וקבע שהתגובה הייתה "מעט מדי" ועל חילופי אסירים הוא קבע: "אסור לנו להגיד לישראל להחליף את האשם עם החף מפשע" ולארצות הברית לפעול בנושא הכנסת חזבאללה לרשימת ארגוני טרור באירופה ומניעת הלוואות מצד הבנק העולמי.
בספטמבר 2006, כחודש לאחר מלחמת לבנון השנייה, כמה ימים לפני ביקורו של הנשיא הנוכחי, מחמוד אחמדינז'אד בניו יורק, הוא שיגר מכתב התנגדות לקונדוליסה רייס על אישור כניסתו של מוחמד חתאמי ויצא במאמר מפרי עטו, בעיתון "וושינגטון פוסט", בו טען כי :"ארצות הברית משתחווה לאיראן – ונכשלת בלעצור את תוכנית הגרעין שלה". ברוח זו, ומתוך תפיסה כי רק סנקציות כלכליות חריפות דרך מועצת הביטחון, בשיתוף עם רוסיה, תביא לשינוי המדיניות הגרעין של איראן, הוא קרא פעמים רבות להטלת סנקציות כלכליות קיצוניות על איראן דרך האו"ם, עקב תמיכתה בטרור בסכסוך הישראלי פלסטיני, שבירת הדד ליין של מועצת הביטחון, ההחלטה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית לדווח על איראן לאו"ם, ההכרזה של איראן על הפעלה של 3,000 צנטריפוגות וקריאתו של הנשיא אחמדיניז'אד כי איראן הצטרפה למועדון האומות הגרעיניות וכי יש "למחוק את ישראל מהמפה". בנושא האחרון, הוא תמך גם בקריאה של ראש הממשלה אריאל שרון, לנשל את איראן מחברותה באו"ם. הוא ברך גם במקביל, על נכונות לשיחות ישירות עם איראן, כל עוד עומדים על העיקרון של הפסקת העשרת האורניום תחילה, זניחת הנשק הגרעיני וחדילה של תמיכה בטרור. בנוסף, עוד ב-2003, הוא חיבר את החוק "חוק החופש לאיראן ותמיכה בדמוקרטיה", אשר יאכוף אמברגו מלא כנגד איראן עד אשר היא תשנה את מדיניותה, יאפשר לנשיא להפחית במימון למוסדות כגון הבנק העולמי, אשר יספקו תמיכה למשטר האיראני וב-2006, הוא העביר בוועדת יחסי החוץ שהוא חבר בה, סעיף שסותם פרצה בחוק, שבו חברות אמריקניות משתמשות בחברות הבת שלהן בעולם כדי לעשות עסקים עם איראן ובכך לעקוף את החוק האמריקאי. עוד ב-2002, הוא שיגר מכתב מחאה לנציגי האיחוד האירופי בארצות הברית על הסכמתכם לעסקת סחר עם איראן ללא תנאים מוקדמים והיה למבקר חריף של ממשל בוש בכשלונו לאכוף את חוק הסנקציות על איראן ולוב משנת 1996 ובכשלונו למנוע את הלוואות הבנק העולמי לאיראן וקרא לאמברגו מלא של המוצרים המיובאים מאיראן לארצות הברית. הוא סבור שניתן להעתיק את ההצלחה בשבירת לוב בנושא תוכנית הגרעין שלה, לאיראן, דרך סנקציות כלכליות קשות. בשימוע ב-2004, בוועדת למניעת הטרור, הוא הזהיר כי האיום האיראני אינו דומה לאיום שהיה מברית המועצות לשעבר, כיוון שאת ברית המועצות ניתן היה להרתיע ואיראן היא "מדינה מטורפת".
במאי 2007, כיושב ראש הוועדה למניעת תפוצת נשק, הוא ניהל שימוע שבחן את תוכנית הצבת טילי ההגנה במזרח אירופה ולפני נסיעת משלחת אמריקנית לדון בתוכנית הצבת טילי הגנה בפולין וצ'כיה, שרמן הביע התנגדות למהלך זה. הוא טען כי זה עוד אלמנט בהרחקת שיתוף הפעולה של רוסיה בנושא הגרעין האיראני: "אני לא יכול לחשוב על דרך טובה יותר להבטיח שהרוסים יעשו מעט ככל האפשר כדי לעזור לנו לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית, מאשר לאיים עליהם במיקום טילים אמריקנים במדינות שבעבר היו בנות בריתה".
ב-30 ביולי 1997, אחרי פיגוע ההתאבדות הכפול בשוק מחנה יהודה עם 15 הרוגים, הוא נאם במליאה בתמיכה בהצעת החוק ההצהרתית 133 להבעת דעת הקונגרס. הוא אמר שניתן לעשות משהו חיובי ביום זה בכך שמחלקת המדינה תכריז על העברת השגרירות האמריקנית לירושלים "שאנחנו מכירים בירושלים כבירתה הבלתי מחולקת והקבועה של מדינת ישראל" ושישראל נאלצה לנהל שטחים אלו לשם הגנתה, האשים את יאסר ערפאת ואמר "איפה חתיכת השלום? במקום יש לנו חתיכות של גברים ונשים". הוא ביקר אישית את הפצועים בבית חולים הדסה. ב-5 בספטמבר 1997, יום לאחר פיגוע התאבדות המשולש במדרחוב בן יהודה בירושלים, עם 5 הרוגים, הוא נאם במליאה ותיאר את הזוועה מהביקור ההוא וקרא שוב להעביר את השגרירות. ב-1998 הוא יצא למסיבת עיתונאים להתנגד ללחץ על ישראל להסכים למספר ספציפי של נסיגה, "לפני שניתן יהיה לדון במספר של 6 אחוז או 10 אחוז או 13 אחוז, אנחנו צריכים 100 אחוז של מחויבות מצד הפלסטינים לשלום ושיתוף פעולה" הוא אמר וב-2002 תמך בחוק המביעה סולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור, "אסור לנו להיות מאוזנים בין אלו ששמים למטרת מוות אזרחים ואלו שחותרים להגן על עצמם מטרור", ציין במליאה. במרץ 2006, הוא היה מבין המתנגדים לעסקה שאושרה על ידי ממשל בוש להעביר שליטה של שישה נמלים לתאגיד בבעלות ממשלת איחוד האמירויות הערביות, "דובאי פורט וורלד", בשל העובדה שזה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל, כיוון שחברת האם מכבדת את החרם על ישראל ומימון הנסיכויות הערביות לחמאס. במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית עם חברי חמאס, הוא חתם יחד עם 243 חברי קונגרס על היוזמה של היהודים רוברט וקסלר וגארי אקרמן, אשר מפציר בחאבייר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע או מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים. בפברואר, 2008, הוא השתתף בכנס ירושלים החמישי יחד עם חבר הקונגרס היהודי אליוט אנגל.
ב-13 באוגוסט 1998, הוא ארגן כנס לדיון ציבורי בנושא חיזוק יחסי ישראל ארצות הברית, ביחד עם סגן הקונסול הכללי של ישראל. ב-30 בנובמבר 2005, הוא היה אורח מיוחד בכנס ציבורי למענה שאלות הציבור בנושא ישראל יחד עם ירון גמבורג, סגן הקונסול הכללי, באירוע הסברה לישראל. ב-22 ביוני 2006, הוא יצא למסיבת העיתונאים עם השגריר דני אילון, לברך את מגן דוד אדום על קבלתו לחברות בארגון הבינלאומי של הצלב האדום. ביום בו פרצה מלחמת לבנון השנייה, הוא יצא בהודעה כי יש להפנות אצבע מאשימה כלפי איראן, שחזבאללה נוצר בדמותו וכי הפקדות באות מטהראן. למחרת, הוא יצא במסיבת עיתונאים עם השגריר דני אילון, כדי להגן על עמדת ישראל שהתגובה הייתה פרופורציונלית לחטיפת החיילים. הוא האשים את איראן שללא פקודה מהם, ההתקפות לא היו מתרחשות
ב-8 ביוני 1999, הוא הציג את הצעה ההצהרתית 128 שהוא יזם, עם 109 תומכי היוזמה שהצטרפו, המביעה את תחושת הקונגרס בנוגע ליחס של מיעוטים דתיים באיראן ובמיוחד המאסרים האחרונים של חברי הקהילה היהודית של איראן. בממשל של קלינטון הוא כיהן בוועדה מייעצת לנשיא בנושא הרכוש היהודי בשואה.