stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האינקוויזיציה הספרדית
היסטוריה > פעולות האינקוויזיציה

לאחר מינוין של מועצות אינקוויזיציה ומינוי אנשי דת לעמוד בראשן, האינקוויזיציה החלה לפעול בסביליה בשנת 1481 באמצעות פעולות של אוטו דה פה, ענישה ציבורית כלפי נוצרים חוטאים. האוטו דה פה הבולט ביותר היה ענישת אנשים על ידי שרפה ציבורית. עד סוף שנת 1530 כ-2,000 אנשים מצאו את מותם בשריפה ציבורית. עד מהרה מועצות אינקוויזיציה החלו לקום גם בערים נוספות. פעולות האינקוויזיציה החלו להיות מופנות גם כלפי מי שאינם נוצרים בשנת 1483, כאשר גורשו כל היהודים מאנדלוסיה. אלה שנמצאו אשמים הועברו מסמכותה של האינקוויזיציה לבתי הדין החילוניים, שם לרוב נידונו לעינויים, ככפרה על עוונותיהם, או למוות איום בהעלאה על המוקד, או תלייה.
היא דנה בעיקר במומרים יהודים בחשד להמשך קיום היהדות לאחר ההתנצרות.
כאמור, לאינקוויזיציה לא הייתה סמכות לפעול כלפי מי שאיננו נוצרי – כלומר, כל אדם שמעולם לא נטבל. עם זאת, חלק גדול מעבודתה התעסק בחקירתם של מומרים אשר המשיכו לקיים בסתר את דתם הקודמת. עם זאת, לטענת השלטונות, הקשר בין יהודים מומרים לבין מי שלא התנצר, הסית את ה"נוצרים החדשים" מדתם. לכן, הוחלט לגרש את היהודים מספרד בשנת 1492. המלכים הקתוליים הפקידו בידי האינקוויזיטור הראשי תומאס דה טורקמדה ושותפיו ניסוח צו לגירוש היהודים מהממלכה. לפי ההיסטוריון ז'וזף פרז, החלטה זו "מדגימה את התפקיד המוביל של האינקוויזיציה בעניין הזה". תומאס דה טורקמדה היה משוכנע כי קיומו של המארנוס (מומרים יהודים), מוריסקוס (אנ') (מומרים אסלאמיים), יהודים ומורים היווה איום על חיי הדת והחברה של ספרד, והשפעתו על המלכים הקתוליים אפשרה לו להשפיע על מדיניותם. לאחר גירוש ספרד בשנת 1492 לא נותרו עוד יהודים בספרד באופן רשמי, וכל גילוי של יהדות הפך להיות עניינה של האינקוויזיציה, מכיוון שהיה בהגדרה התייהדות של נוצרים.
פרנסיסקו חימנס דה סיסנרוס, קידם את דיכוי המוסלמים באותו להט שטורקמדה הפנה ליהודים. בשנת 1502 הוא הורה על איסור על האסלאם בגרנדה, האחרונה מבין הממלכות המוסלמיות בספרד שנפלה בעקבות הרקונקיסטה. ב-1503 גורשו גם המוסלמים מקסטיליה או נוצרו.
רדיפת המוסלמים הואצה בשנת 1507 כאשר חימנס מונה לאינקוויזיטור הראשי. המוסלמים בוולנסיה ובאראגון היו נתונים להמרה בכפייה בשנת 1526, והאסלאם נאסר לאחר מכן בספרד. לאחר מכן הקדישה האינקוויזיציה את תשומת לבה למוריסקוס, מוסלמים ספרדים שהתנצרו. לבסוף, גם המומרים הרבים ממוצא מוסלמי, המוריסקוס, ששמרו על זהות נבדלת והיוו כוח צבאי ופוליטי, גורשו כולם ב-1609.
האינקוויזיציה פעלה גם נגד תנועות שהוגדרו על ידיה כמינות פנים-נוצריות, וליתר דיוק נגד כל מי שנחשדו בכך. היא מיגרה את האַלוּמְבָּרַדוֹס ("נאורים"), קבוצה לא-מגובשת של מיסטיקנים שקראו לרוחניות פנימית, הכריתה את ניצני הרפורמציה הפרוטסטנטית בממלכה, ורדפה גם את ההומניסטים חסידי ארסמוס. אנשי כנסייה, ואף הבכירים ביותר, שעלה נגדם ולו חשד קלוש בנטיות הטרודוקסיות, היו חשופים לפגיעתה.
האינקוויזיציה גם ניסתה למנוע את הפצתם של רעיונות הכופרים בנצרות הקתולית, ולכן הוציאו רשימות ספרים שנאסרו להפצה. בין הספרים הללו היו מצויים גם ספרים פופולריים של אותה תקופה. עם זאת, הצנזורה לא הייתה אפקטיבית ביותר והספרים האסורים המשיכו להיות מופצים בערוצים רבים.
היסטוריה > סוף האינקוויזיציה

האינקוויזיציה בוטלה לראשונה בתקופת השלטון של נפוליאון בונפרטה על ספרד בשנת 1808, ובוטלה שנית על ידי הקורטס של קדיס בשנת 1813. היא הוחזרה שנה לאחר מכן, כאשר פרדיננד השביעי עלה בחזרה לשלטון בספרד.
היא בוטלה שוב בין השנים 1820–1823. עם זאת, שלוש שנים לאחר מכן היא הוחזרה בפועל. בתקופה זו הוצא להורג מורה בית-ספר בשם קייטאנו ריפול משום שהיה דאיסט, והוא היה המוצא-להורג האחרון על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
האינקוויזיציה בוטלה באופן סופי ב-15 ביולי 1834 על ידי צו מלכותי שנחתם על ידי מריה כריסטינה.
צו גרנדה שבמסגרתו גורשו יהודי ספרד בוטל רק בשנת 1968.
סמכויות ושיטות פעולה וחקירה

כאשר האינקוויזיציה פתחה בחקירה באזור, האינקוויזיטורים בדרך כלל היו מציעים עונשים קלים יחסית לאלה שהיו מוכנים להודות במעורבותם שלהם ב"כפירה". הודאות אלו שימשו לזיהוי "כופרים" אחרים, שהובאו בפני בית דין. לאחר שנת 1500, השיטה הוחלפה בהוקעה של אחרים שהיו מעורבים ב"כפירה". במשפט, הנאשמים לא קיבלו סיוע כדי להגן על עצמם, לעיתים קרובות הם לא ידעו על ההאשמות נגדם, והודאות הושגו לעיתים קרובות באמצעות כפייה, החרמת רכוש או עינויים. אם הנאשם יימצא אשם, גזר הדין יוכרז באוטו דה פה. לאחר מכן יועבר הנאשם לרשויות החילוניות לצורך ביצוע גזר הדין.
האינקוויזיציה לא החליפה את רשות השיפוט החילונית, ופעלה במקביל אליה. הנאשמים נמסרו לידי האינקוויזיציה רק במקרה שביצעו "עברות" שנשאו אופי דתי, כמו שמירת כשרות, שמירת שבת, נשיאת תפילה יהודית או הטלת ספק בקדושת הסקרמנטים. בשל חלקה העמוק של הדת בחברה הספרדית של התקופה, האינקוויזיציה עסקה גם בחקר פשעים חילוניים הקשורות לסחר בעבדים, הברחות, זיוף, הונאת מס (פשעים דתיים רבים נחשבו לנגזרים מכך), נשק בלתי חוקי, הונאה, ריגול, זלזול בכבוד המלכות ועוד. בראשה של האינקוויזיציה עמדו אינקוויזיטור (חוקר) ראשי, לדוגמה תומאס דה טורקמדה, האינקוויזיטור הראשי המפורסם ביותר.
הנאשם היה נעצר על ידי האינקוויזיציה אם לידי חוקריה נמסר מידע שלפיו הוא אשם בעברות כנגד הדת הנוצרית הקתולית. המידע יכול היה להגיע כתוצאה מהלשנה, שמועה, או חשדות שפיתח האינקוויזיטור כתוצאה מהיכרותו עם הקהילה בתוכה פעל. העברות החמורות כללו ביצוע פולחנים יהודים או מוסלמים, זלזול בפולחנים הקתולים או שחיתות מינית. גם הטלת ספק בקדושת הסקרמנטים, ביגמיה, התחזות לכומר או זלזול בכוחו של הממסד הכנסייתי היו עברות חמורות, על רקע החשד שמדובר בפרוטסטנטיות. הסתת אחרים לביצוע אותן העברות העלתה את חומרת המעשה בעיני בית הדין. עברות קלות יותר כללו פקפוק בעיקרי אמונה, עדות שקר, וכיוצא בזה.
הנאשם היה מובא לפני אינקוויזיטור שהיה מבקש ממנו הודאה, אך לא היה מגיש לו כתב אישום, ולא אומר לו במה הוא מואשם. לעיתים הודו אנשים בפשעים שונים לחלוטין מאלו שהאינקוויזיטור התכוון אליהם מלכתחילה. לפעמים שימשה ההודאה כניסיון של הנאשם להימנע מעינויים, להסתיר חטאים כבדים יותר, לגלות מי האשימו או להימנע מתקופת המאסר הממושכת והיקרה.
כדי לחקור אסירים השתמשה האינקוויזיציה בעינויים, אך לא באופן שיטתי. הוא הוחל בעיקר נגד החשודים ביהדות ובפרוטסטנטיות, במיוחד במאה ה-16. למשל, הוערך שבין השנים 1575–1610 כשליש מהנאשמים בגין כפירה עונו בבית המשפט של טולדו. בתקופות אחרות השיעור השתנה במידה ניכרת.
שיטות החקירה של האינקוויזיציה כללו שימוש מסוים בעינויים, אך שימוש זה היה מוגבל יחסית. למעשה, היו נהוגים שלושה סוגי עינויים נפוצים. הסוג הראשון כלל את קשירת הנאשם למשקולת כבדה, מתיחתו, ושחרורו בבת אחת אל הרצפה, כך שהיה מקבל מכה חזקה. סוג העינוי השני כלל את קשירתו של הנאשם כך שלא יכול היה לסגור את פיו, והזרמת מים אל תוך פיו כדי ליצור תחושה של מחנק. העינוי השלישי כלל את קשירת הנאשם בחבלים לסד כלשהו, ומשיכת החבלים במהירות כך שהם פצעו את הנאשם. העינויים נועדו כדי לחלץ הודאה של הנאשם בפשע שיוחס לו, ולא כדי להענישו. הודאה בזמן העינוי לא הייתה תקפה בבית המשפט, והיה צורך בכך שהנאשם יחזור עליה שנית בדעה צלולה. עם זאת, לא הייתה שום בעיה להחזיר נאשם סרבן אל חדר העינויים.
לנאשם הייתה אפשרות לזמן עדים משלו ולהכין את ההגנה למשפטו, אם כי לרוב הוא נאלץ לבצע הכנה זו בטרם ידע בדיוק מה הן ההאשמות כנגדו, ועמלו היה עולה בתוהו. לרוב התחשב בית הדין בהבעת חרטה של הנאשם או בנסיבות מקלות, כגון שכרות בזמן המקרה.
ענישה

במקרה שבו הצליחה האינקוויזיציה להרשיע נאשם, היא הייתה מענישה אותו באופן שתאם את חומרת העבירה כנגד הנצרות הקתולית, חרטת הנאשם, והשאלה האם הייתה זו עבירה ראשונה. במקרה הקל ביותר, אם למשל היו חסרות עדויות מוצקות לאשמת הנאשם, הנאשם היה נשלח לביתו ללא עונש מלבד ההפסד הכספי שגרמה לו תקופת המאסר. במקרה שהנאשם הביע חרטה על מעשיו הוא עשוי היה לקבל קנס, לגלות מהעיר או לשאת לתקופה מסוימת את הגלימה שכונתה "סאנבניטו". גלימה צהובה זו הייתה אות קלון בולט, ונתלתה בכנסייתו של הנאשם לדיראון עולם גם לאחר סוף תקופת העונש. תהלוכת אוטו דה פה, שבה היו מוצגים החוטאים ברחובות העיר בגלימות סאנבניטו וההמון היה לועג להם, הייתה גם היא עונש אפשרי במקרה זה. האוטו-דה-פה יכול היה להיות ציבורי, כאשר השתתפו בו נאשמים רבים בבת-אחת, או פרטי, כאשר ביצע את התהלוכה נאשם אחד בלבד. במקרים נדירים היה העונש לעבירות אלו תקופה קצובה של חתירה בגליאות (ספינות המלחמה) של הצי הספרדי. עונש זה נחשב לחמור למדי, ולרוב יושם רק במקרים חמורים יותר.
במקרה של חטאים חמורים יותר נאלץ הנאשם "להתפייס עם הכנסייה", זאת אומרת לשוב לחיקה לאחר שנטש אותה. במקרים אלה העונשים היו חמורים יותר, בהתאם לחומרת העבירות. העונשים כללו את לבישת גלימת הסאנבניטו לזמן ארוך, חתירה למשך תקופות ממושכת בגליאות, או החרמת רכוש. האינקוויזיציה יכלה גם לגזור תקופות מאסר שונות. עונש אפשרי נוסף היה מלקות. במקרה זה היה הנאשם נלקח למקום ציבורי, נקשר לסד, מופשט בפלג גופו העליון וסופג מלקות. לרוב לא נגזרו יותר ממאתיים או שלוש-מאות מלקות, משום שאדם ממוצע לא יכול היה לעמוד ביותר מכך. גם נשים, זקנים וילדים צעירים יחסית יכלו לספוג מלקות, אך עונשים אחרים, כגון החרמת רכוש או חתירה בגליאה, לא היו אפשריים מבחינתם.
העונש החמור ביותר היה שרפה על המוקד, והוא ניתן בדרך-כלל לאנשים שסירבו להתחרט על חטאם, לאנשים שהורשעו בעברות חמורות בעבר או לאנשים שהסיתו אחרים לחטוא. בקרב הנידונים לשרפה היו דרגות שונות של חומרה וצורות שונות של ענישה. במקרים החמורים פחות, נחנקו הנאשמים למוות לפני שנשרפו גופותיהם, ובמקרים החמורים יותר הם נשרפו חיים. במקרה שבו הנאשם חמק תחת ידה של האינקוויזיציה, הייתה אפשרות לשרוף את גופתו לאחר מותו, אם הצליחה האינקוויזיציה לשים את ידה עליה. במקרה זה, הייתה גם אפשרות לשרוף את האדם בהיעדרו, דהיינו, לשרוף בובה כלשהי כאות קלון לאותו האדם, ולצורך סיפוק רצונה של האינקוויזיציה שלא להשאיר את הנושא ללא טיפול כלשהו.
התפלגות הענישה השתנתה מאוד לאורך זמן. השימוש בגזרי דין מוות היה נפוץ במיוחד בשלב הראשון של ההיסטוריה של האינקוויזיציה. למשל, בוולנסיה היה גזר עונש מוות על 40% מאלה שהועמדו לדין לפני 1530, אך מאוחר יותר האחוז ירד ל-3%. בוולנסיה בין השנים 1566–1609 רק 2% נשרפו באופן אישי ו-2.1% בהיעדרם.
חינוך וגישה כללית

העונשים הפומביים נועדו למנוע הופעת "כופרים" חדשים, ולא רק להעניש את ה"כופרים" שנתפסו. לשם אותה מטרה, נקטה האינקוויזיציה לעיתים פעולות חינוכיות כמו לימוד עקרונות הדת לנאשמים בזמן תקופת מאסרם, ופרסום המשפטים שנערכו בתוספת האשמה והעונש. פעולה חינוכית ידועה במיוחד היא פרסום אינדקס הספרים האסורים על רקע אי-תקינות דתית. אנשי דת שחטאו יכלו לעיתים להמיר את עונשם לתפילות, צומות או ריתוק למנזר.
האינקוויזיציה באמריקה

במקביל לאינקוויזיציה בספרד, בית המלוכה הספרדי הנהיג אינקוויזיציה גם במושבות האימפריה באמריקה הלטינית. על אף שהאינקוויזיציה הספרדית באמריקה הייתה שלוחה של זו שבספרד, הרי שהתפתחותה, התנאים בהן פעלה, המשימות איתן התמודדה וכתוצאה מכך דרכי פעולתה, היו שונות במקצת.
האינקוויזיציה באמריקה > ארגון, כפיפות וסמכות

בשטחי האימפריה אשר באמריקה הוקמה לשכת האינקוויזיציה הראשונה כבר בשנת 1517 בסנטו דומינגו. המניע להקמת הלשכה היה החשש שלמרות הצו משנת 1501 שאסר על הגירת יהודים, נוצרים חדשים וצאצאיהם לאמריקות, רבים מהם הגיעו לקולוניה בסופו של דבר. מאוחר יותר נוסדו שתי לשכות נוספות בשתי בירות מלכויות המשנה: מקסיקו סיטי (1571) ולימה. לשכה רביעית ואחרונה נוסדה בשנת 1610 בקרטחנה דה אינדיאס, לאור הנוכחות הפרוטסטנטית (ההולנדית והאנגלית) ברחבי הים הקריבי.
עם הקמתה הייתה כפופה האינקוויזיציה באמריקות להגמון או לאב המנזר המקומי. באמצע המאה ה-16 הפכה האינקוויזיציה באמריקות למוסד עצמאי.
בתחילה לא הובאו האינדיאנים תחת סמכותה של האינקוויזיציה מתוך גישה פטרנליסטית וסלחנית בנוגע להליך ניצורם. מאוחר יותר הורחבה סמכות האינקוויזיציה וחלה גם על האינדיאנים. עם זאת, התרכזה האינקוויזיציה באמריקות בביעור המינות ובהשלטת המוסר בקרב האוכלוסייה האירופאית והקריאולית, ולעיתים נדירות יותר בקרב מסטיסים, מולאטים ואפריקאים.
מבחינה גאוגרפית השטח העצום עליו מופקדות היו לשכות האינקוויזיציה באמריקות, ומקום מושבן בבירות מלכויות המשנה, הביאו לכך שבפועל טווח השפעתן הוגבל לאותן הבירות ולמאות קילומטרים אחדות מחוצה להן בלבד.
על אף שפיקוח על התנהגותה המוסרית של הכמורה היה אחד מתפקידיה של האינקוויזיציה, הצלחתה בתחום זה הייתה מוגבלת גם כן. על אף המאבק הפנימי בתוך המסדרים הדתיים, גבריים ונשיים כאחד, על שימור כללי המנזר, התאחדו הפלגים השונים נגד חדירה חיצונית בדמות מפקח האינקוויזיציה, ולרוב לא שיתפו עמו פעולה.
האינקוויזיציה באמריקה > אופי פעולתה

נראה כי בשונה מספרד, באמריקות התאפיינה פעולת האינקוויזיציה בגלים שהושפעו מהגעת אינקוויזיטור חדש ומאירועים כלכליים, חברתיים ופוליטיים שונים. העונש החמור ביותר, העלייה על המוקד, יושם באמריקות בתכיפות פחותה מזו שבספרד. שתי תקופות הפנטיות הדתית המפורסמות ביותר, אם כי לא היחידות, אירעו במהלך המאה ה-17: בין השנים 1634 ו-1639 בלימה, ובשנות ה-40 של המאה ה-17 במקסיקו סיטי.
מרבית פעולתה של האינקוויזיציה באמריקות לא הייתה ביעור המינות, אלא דווקא שמירת מוסר ציבורי וטיפול בסטיות מוסריות וציבוריות. כך, למשל, מבין מעט פחות מ-1,500 תיקי החקירה שהתקיימו באינקוויזיציה של לימה במהלך כ-250 שנות קיומה (משנות ה-80 של המאה ה-16 ועד לפירוקה בשנת 1824) רק 313 היו על מינות. מתוך אלו, כשני שלישים (243 תיקים) עסקו בגילויי "התיהדות" והשאר במינות הפרוטסטנטית או במינות בתוך הקתוליות.
כמחצית מכלל תיקי המינות (157) נפתחו בתקופה שבין השנים 1581 ו-1641. הסיבה לכך היא שלאחר "איחוד הכתרים" של ספרד ופורטוגל הורשו פורטוגזים להתיישב באמריקה הספרדית ורבים עברו למלכות המשנה של פרו. בעוד שבגירוש ספרד ניתנה ליהודים הברירה בין גלות והתנצרות, הרי שניצורם של יהודי פורטוגל, רבים מהם גולים מגירוש ספרד, נעשה בכפייה. הערכות שונות מציעות כי היהודים היוו באותה העת כ-20% מכלל אוכלוסיית פורטוגל. מכיוון שכך נחשדו בעיני הספרדים הפורטוגלים כולם כנוצרים חדשים וכמי שטוהר דמם מוטל בספק.
במרוצת המאה ה-18 השתנתה מעט האינקוויזיציה באמריקות והחלה להתמקד בקידום אורתודוקסיה מוסרית, במלחמה ברעיונות הנאורות ובפיקוח ושליטה אידאולוגית ופוליטית. על אף שהכתר הספרדי מעוניין היה באימוץ חלקי של הנאורות, כגון הבנת הטבע ותוצאות שימושיות של ידע שכזה, הוא לא היה מעוניין בחדירת רעיונות של דאיזם, הזכויות הטבעיות ורעיונות לשיטות ממשל חדשות. מכיוון שכך עסקה האינקוויזיציה בצנזור ספרים שהכילו רעיונות פילוסופיים בלתי רצויים או ביקורת על רומא. פעילות זו לא הייתה מוצלחת ביותר, שכן רעיונות אלו היו מוכרים באמריקות.
ראו גם

האינקוויזיציה הפורטוגזית
פלורה טאלין

מועדון הכדורגל פלורה (באנגלית: MTÜ JK FC Flora; ידוע בשם פלורה טאלין) הוא מועדון כדורגל אסטוני שנוסד בשנת 1990. פלורה היא הקבוצה בעלת מספר הזכיות הגבוה ביותר באליפות ליגת העל האסטונית. לאורך השנים היא תרמה שחקנים רבים לנבחרת הלאומית, ואף גידלה במחלקת הנוער המוצלחת שלה שחקנים רבים בעלי קריירה מוצלחת מחוץ לאסטוניה. שחקנים אלה כוללים את מארט פום, אנדרס אופר, רייו פירוג'ה ורגנר קלאבן. המועדון אף פיתח שחקנים שהמשיכו והביאו הצלחות גם למועדונים אסטונים אחרים.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1990. בעונתו הראשונה הוא שיחק בליגה השנייה של אליפות הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה. במועדון שיחקו אז בעיקר שחקני טלינה לוביד לשעבר.
ב-1994, פלורה זכתה באליפות ליגת העל האסטונית הראשונה שלה תחת נסיבות שנויות במחלוקת, כאשר התאחדות הכדורגל האסטונית החליטה לפסול את המוליכה טבלטה טאלין בשל האשמות על קביעת המשחק, שמעולם לא הוכחו. התואר הוכרע במשחק פליי-אוף על האליפות, לאחר שנורמה טאלין ופלורה סיימו עם אותו מספר נקודות. עם זאת, כמחאה על פסילתה של טבלטה, נורמה החליטה להעלות למגרש את שחקני הנוער שלה, והפסידה את המשחק 2:5. פלורה שמרה על תואר האליפות גם בעונה שלאחר מכן.
בקיץ של 1998, פלורה, שזכתה בעונה שלפניו באליפות השלישית שלה, הפתיעה כאשר ניצחה את מילאן, קבוצה מרובת שחקנים עולים בכדורגל האירופי. בסיום עונת 1999 היא סיימה במקום השלישי בלבד בליגה האסטונית, הנמוך ביותר שלה. בשנת 2001 היא חנכה את אצטדיונה החדש, א. לה קוק ארנה, ולאחר מכן זכתה בשלוש אליפויות רצופות עד עונת 2003. מאז הקבוצה לא זכתה באליפות, וב-2005 סיימה במקום הרביעי, הנמוך שלה אי פעם, אם כי היא המשיכה לגדל שחקנים מוכשרים, שזכו בתואר השחקן המצטיין של הליגה האסטונית.
בעונת 2005/2006 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת אסביירג מדנמרק והודחה מהטורניר. הקבוצה שיחקה בעונת 2008/2009 בגביע אופ"א. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת יורגודן משוודיה והודחה מהטורניר. בעונת 2013/2014 הקבוצה שיחקה במוקדמות הליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת קוקסי מאלבניה והודחה מהטורניר.
היא זכתה באליפות אסטוניה בעונת 2017 (ה-11 במספר) ובעקבות כך קיבלה את הזכות להשתתף בעונת 2018/19 בליגת האלופות והוגרלה במוקדמות נגד הפועל באר שבע לה הובסה ונוצחה בסיכום שני המשחקים 7:2 והודחה.
אצטדיון

היריבות העיקריות של פלורה הן לבדיה טאלין ו-TVMK טאלין, כל שלוש הקבוצות מהעיר האסטונית הגדולה טאלין. האצטדיון הביתי של פלורה הוא א. לה קוק ארנה שנפתח ב-2001 עם 9,300 מושבים והורחב בהדרגה כך שב-2018 יש בו כ-15,000 מושבים. מתחם האצטדיון מכיל מגרשי אימונים רבים עם דשא טבעי אך גם דשא סינתטי, כולל מגרש אימונים מקורה.
שיאי שחקנים

נכון לדצמבר 2008.‏ שחקנים מודגשים עדיין משחקים בפלורה טאלין.
שיאי שחקנים > הכי הרבה הופעות

| # | שם | תקופה | משחקים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אסטוניה מרטין ריים | 1992–1999   2001–2008 | 385 |
| 2 | אסטוניה מרקו קריסטל | 1989–1999   2001–2004 | 263 |
| 3 | אסטוניה טיט אלאס | 2000–2010 | 233 |
| 4 | אסטוניה קרט קאמס | 2006–2012 | 207 |
| 5 | אסטוניה קארל פלאטו | 2002–2006   2008– | 176 |
| 6 | אסטוניה ויקטור אלונן | 1992–2001 | 163 |
| 7 | אסטוניה סרגיי מוסניקוב | 2006–2011 | 157 |
| 8 | אסטוניה כריסטן ויקמה | 1996–2000   2004–2008 | 141 |
| 9 | אסטוניה ויאטסלב זהובייקו | 1999   2003–2007 | 140 |
| 10 | אסטוניה מרקוס יורגנסן | 2009– | 139 |
שיאי שחקנים > מלכי השערים

| # | שם | תקופה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אסטוניה ויאטסלב זהובייקו | 1999   2003–2009 | 121 |
| 2 | אסטוניה מרטין ריים | 1992–1999   2001–2008 | 69 |
| 3 | אסטוניה כריסטן ויקמה | 1996–2000   2004–2008 | 64 |
| 4 | נורווגיה תור הנינג המרה | 2002–2003 | 62 |
| 5 | אסטוניה אינדרק זלינסקי | 1993–1999   2001 | 62 |
| 6 | אסטוניה סאנדר פוסט | 2004–2008   2010–2011   2013– | 57 |
| 7 | אסטוניה הנרי אנייר | 2008–2011 | 52 |
| 8 | אסטוניה מרקו קריסטל | 1989–1999   2001–2004 | 51 |
| 9 | אסטוניה ג'רמו אג'ופרה | 2001   2003–2004   2006–2009 | 48 |
| 10 | אסטוניה אנדרס אופר | 1994–1999 | 44 |
תארים

ליגת העל האסטונית (15):
1993/94, 1994/95, 1997/98, 1998, 2001, 2002, 2003, 2010, 2011, 2015, 2017, 2019, 2020, 2022, 2023
הגביע האסטוני (7):
1994/95, 1997/98, 2007/08, 2008/09, 2010/11, 2012/13, 2015/16
הסופר קאפ האסטוני (9):
1998, 2002, 2003, 2004, 2009, 2010, 2012, 2014, 2016
הערות שוליים

↑  fcflora.ee, "A. Le Coq Arena"
↑  Kõik FC FLORA mängijad - FC Flora
פיסטול (מיני-סדרה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Lonely Boy: Tales from a Sex Pistol 
 סוגה:  סרט ביוגרפי 
 יוצרים:  קרייג פירס 
 כותבים:  פרנק קוטרל בויס, קרייג פירס 
 בימוי:  דני בויל 
 שחקנים:  טובי וולאס  מייזי ויליאמס  אלכסנדר ארנולד  איריס לאו  קאי אלכסנדר  לורן מקפדיין  טאלולה ריליי  כריסטיאן ליס  אמה אפלטון  אנסון בון  לואי פרטרידג'  תומאס ברודי-סאנגסטר 
 ארץ מקור:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  6 
 הפקה
 מפיק:  דני בויל, גייל ליון, Paul Lee, סטיב ג'ונס, טרייסי סיוורד 
 הפצה:  הולו, דיסני+ 
 עורכים:  ג'ון האריס 
 צלמים:  אנתוני דוד מנטל 
 שידור
 רשת שידור:  FX Networks 
 תקופת שידור מקורית:  31 במאי 2022 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פיסטול (באנגלית: Pistol) היא מיני-סדרה דרמטית ביוגרפית, שנוצרה על ידי קרייג פירס ובוימה על ידי דני בויל עבור רשת FX.
עלילה

הסדרה מבוססת על זיכרונותיו של סטיב ג'ונס, הגיטריסט האגדי של להקת סקס פיסטולס, שהיה ממוביליה של מהפכת הפאנק בבריטניה. הסדרה מתארת את עלייתה של הלהקה לגדולה ושמצה.
הסקס פיסטולס (באנגלית: "Sex Pistols" ; בעברית: אקדחי הסקס) היא להקת פאנק רוק בריטית אשר הוקמה בלונדון בשנת 1975. היא הייתה אחת מחלוצות סגנון הפאנק רוק במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. אף על פי שבמקור התקיימה שנתיים וחצי בלבד, במהלכן הפיקה רק ארבעה סינגלים ואלבום אולפן אחד, היא נחשבת לאחת מהלהקות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של מוזיקת רוק ולאחת מחלוצות ז'אנר הפאנק.
הסדרה הוקרנה לראשונה ברשת הסטרימינג הולו ב-31 במאי 2022.
שחקנים ודמויות

טובי וולאס בתפקיד סטיב ג'ונס
אנסון בון בתפקיד ג'וני רוטן
לואי פרטרידג' בתפקיד סיד וישס
ג'ייקוב סלייטר בתפקיד פול קוק
כריסטיאן ליס בתפקיד גלן מטלוק
דילן לוולין בתפקיד וולי נייטינגייל
סידני צ'נדלר בתפקיד כריסי היינד
אמה אפלטון בתפקיד ננסי ספונגן
מייזי ויליאמס בתפקיד פמלה רוק
תומאס סאנגסטר בתפקיד מלקולם מקלארן
טלולה ריילי בתפקיד ויויאן ווסטווד
איריס לאו בתפקיד סו קאטוומן
זאכרי גולדמן בתפקיד בילי איידול
לורן מקפדיין בתפקיד ג'וליאן טמפל
טום פורבס - בתפקיד נואל מונק
הפקה

לסדרה, שיצר קרייג פירס, הוזמנו שישה פרקים מרשת FX בינואר 2021, כאשר דני בויל ביים את כל ששת הפרקים. טובי וולאס לוהק לגלם את דמותו של גיטריסט הלהקה סטיב ג'ונס, אנסון בון לוהק לתפקיד ג'וני רוטן ולואי פרטרידג', לוהק לתפקיד תפקיד סיד וישס סולן הלהקה.
לתפקידי משנה לוהקו מייזי ויליאמס, תומאס סאנגסטר, טלולה ריילי ואיריס לאו.
מאבק משפטי על זכויות מוזיקה

בשנת 2021, בזמן שהסדרה עדיין הייתה בשלבי ההפקה, סולן הסקס פיסטולס, ג'ון ליידון מתח ביקורת על הסדרה וכינה אותה בכינויים פוגעניים. זמן קצר לאחר מכן, הוא הגיש תביעה נגד חברי הלהקה לשעבר, סטיב ג'ונס, פול קוק,  גלן מטלוק ומנהלי העיזבון של סיד וישס, על מנת למנוע שימוש במוזיקה של הלהקה בסדרה. ב-23 באוגוסט 2021, פורסם שליידון הפסיד במאבק המשפטי ובית המשפט התיר להשתמש במוזיקה של הלהקה בסדרה.
הערות שוליים

↑  "Sex Pistols". Rock and Roll Hall of Fame. נבדק ב-19 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sheldon, Camilla; Skinner, Tony (2006). Popular Music Theory: Grade 4. Registry Publications Ltd. pp. 29–30. ISBN 1898466440, 9781898466444. נבדק ב-28 במאי 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Rice, Lynette (29 במרץ 2022). "Limited Series 'Pistol' About Guitarist Steve Jones Bows On Hulu In May". Deadline. נבדק ב-29 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  .
↑  Kanter, Jake (11 בינואר 2021). "Danny Boyle To Direct FX Limited Series On Sex Pistols Guitarist Steve Jones; Maisie Williams & Toby Wallace Among Cast". Deadline Hollywood. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Reilly, Nick (3 במרץ 2021). "Here's the first look at 'Pistol', Danny Boyle's Sex Pistols biopic series". NME. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  K.J. Yossman, Variety, Variety, ‏2 ביולי 2021
חברי הלהקה מימין לשמאל: פול קוק, גלן מטלוק, ג'ון ליידון וסטיב ג'ונס
הכי רעשנים (סדרת טלוויזיה, 2022)

| --- | --- |

סמליל הסדרה
 מבוסס על:  "הרעשנים" מאת כריס סאבינו
 שיר הנושא:  "In the Really Loud House"
 סוגה:  קומדיית מצבים מוזיקלי קומדיה
 שחקנים:  וולפגנג שייפר ג'אזיר ברונו בריאן סטפאנק לקסי דיבנדטו סופיה וודוורד קתרין אשמור בראדלי אובין בראדלי אלה אלן מיה אלן לקסי ג'ניצ'ק אנאקה פורנרט אווה קרלטון ג'ולי ג'נקינס אוגוסט מייקל פיטרסון ואמילי פורד
 מדבבים:  ראו כאן
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מקום התרחשות:  ניו מקסיקו, מישיגן, Royal Woods 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  40
 הפקה
 מפיקים בפועל:  טים הוברט ג'ונתן ג'אדג' מייקל רובינר
 חברת הפקה:  93rd Street Productions Quick to Judge Nickelodeon Productions CBS Studios Paramount Television Studios
 הפצה:  פרמאונט+ 
 אתר צילומים:  אלבקרקי, מישיגן, ניו מקסיקו, דטרויט 
 טכניקת צילום:  מצלמה יחידה 
 מוזיקה:  Gabriel Mann 
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניקלודיאון CBS
 רשת שידור בישראל:  ניקלודיאון
 פורמט (תמונה):  HDTV 1080i
 תקופת שידור מקורית:  3 בנובמבר 2022 – 26 בנובמבר 2024
 תקופת שידור בישראל:  4 ביוני 2023 – 28 בנובמבר 2024
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הכי רעשנים (באנגלית: The Really Loud House) היא קומדיית מצבים קומדיה אמריקאית, המבוססת על סדרת ההנפשה של ניקלודיאון ו ב-CBS, "הרעשנים".
בסדרה משתתפים רוב חברי צוות השחקנים של סרט הטלוויזיה "הכי הרעשנים: חג המולד" – וולפגנג שייפר, ג'אזיר ברונו, בריאן סטפאנק, לקסי דיבנדטו, סופיה וודוורד, קתרין אשמור בראדלי, אובין בראדלי, אלה אלן, מיה אלן ולקסי ג'ניצ'ק – ששבו לגלם את דמויותיהם מהסרט.
באפריל 2023, הסדרה חודשה לעונה שנייה ואחרונה ובאותו הזמן גם הודיעו על סרט חדש לכבוד "ליל כל הקדושים", הסרט הוקרן לראשונה ב-28 בספטמבר 2023 ובישראל ב-10 באוקטובר 2024 בדיבוב העברי בערוץ ניקלודיאון.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ ניקלודיאון ב-CBS ב-3 בנובמבר 2022. בישראל, עלתה הסדרה לשידור בערוץ ניקלודיאון ב-4 ביוני 2023 בדיבוב העברי.
הסדרה הסתיימה רשמית ב-26 בנובמבר 2024 בארצות הברית ובישראל יומיים אחרי, ב-28 בנובמבר.
תקציר העלילה

כמו בסדרה המקורית, עלילת הסדרה מגוללת את קורותיו של לינקולן רעש, ילד בן 11 שלו 10 אחיות, בעודו מנסה לנווט בחיי היומיום עם משפחה כה גדולה. לינקולן, הידוע בתור "האיש עם התוכנית", מגייס את עזרתו של חברו הטוב ביותר, קלייד מקברייד, על מנת להתגבר על המכשולים והמהומות שהם נתקלים בהם במהלך הרפתקאותיהם היומיומיות.