stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1832

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1832 היו הבחירות ה-12 במספר בארצות הברית, ונערכו מיום שישי, 2 בנובמבר, ועד יום רביעי, 5 בדצמבר 1832. בבחירות הנשיא היוצא אנדרו ג'קסון, מהמפלגה הדמוקרטית, זכה בקלות בקדנציה שנייה מול הנרי קליי מקנטקי. ג'קסון זכה ב-219 מתוך 286 האלקטורים, וניצח את קליי, מועמד המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ומועמד מהמפלגה האנטי-מאסונית ויליאם וירט. ג'ון פלויד, שלא היה מועמד, קיבל את האלקטורים של קרוליינה הדרומית.
אלו היו הבחירות הלאומיות הראשונות בשביל מרטין ואן ביורן מניו יורק, שהחליף את ג'ון קלהון כסגן נשיא ארצות הברית, וכעבור 4 שנים יחליף את ג'קסון כנשיא. ואן ביורן חווה התנגדות כסגן-הנשיא מתוך מפלגתו שלו, ולכן 30 האלקטורים מפנסילבניה הצביעו לוויליאם וילקינס כסגן הנשיא.
מועמדויות

לאחר קריסת ועידות חברי הקונגרס (ועידה בה חברי הקונגרס בחרו את המועמד לנשיאות) בבחירות ב-1824, המערכת הפוליטית האמריקנית נשארה ללא שיטות לבחירת מועמדים לנשיאות, וכך נוצרה השיטה המודרנית של האסיפות הלאומיות. האספה הלאומית הראשונה הייתה שייכת למפלגה האנטי-מאסונית בבולטימור, מרילנד, בספטמבר 1831. המפלגה הרפובליקנית הלאומית והמפלגה הדמוקרטית התחילו לחקות אותם בנושא זה, וגם עשו אסיפות בבולטימור.
מועמדויות > מועמדים של המפלגה הדמוקרטית

לנשיא ג'קסון ולסגן הנשיא קלהון הייתה מערכת יחסים לא טובה. לאחר שמזכיר המדינה מרטין ואן ביורן ושר המלחמה ג'ון איטון התפטרו מהקבינט על רקע פרשיית התחתונית, ג'קסון דרש ששאר חברי הקבינט גם יתפטרו, ובכך הוא יוכל לסלק את תומכי קלהון. קלהון תמך בכך שלמדינות יש זכות לבטל החלטות של הקונגרס. קלהון הצליח גם להכעיס את הנשיא בכך שסירב לתמוך במינויו של ואן ביורן לשגריר בבריטניה. קלהון חשב שחיסל לואן ביורן את הקריירה. באותו הזמן, לא היה ברור מי יהיו המועמדים הדמוקרטיים בבחירות. בדומה ל-1824 ול-1828, ג'קסון הועמד לבחירה על ידי מועצות של כמה מדינות, אבל הוא דאג בנוגע לאחדות המפלגתית סביב סגן הנשיא. ולכן המפלגה הדמוקרטית החליטה לחקות את המפלגות האחרות ולכנס אספה לאומית..
האספה הלאומית הדמוקרטית נערכה בבולטימור (כמו שתי המפלגות האחרות) מ-21 במאי עד ל-23 במאי. באספה נעשו כמה החלטות. ביום הראשון מונתה ועדה שתחליט על הצירים מכל המדינות. בהצבעה הראשונה, הוחלט לשלול את מחוז קולומביה מכל זכות הצבעה באספה. הוועידה גם החליטה שלכל מדינה יהיו צירים לפי האלקטורים שלה בבחירות. ההצבעה תיעשה לפי מדינות ולא לפי צירים. מועמד ימונה רק אם 2/3 מהצירים יתמכו בו. הוכרז גם על חוק רביעי, שאסר על נאומים של המועמדים, אך החוק הזה ננטש במהירות.
| המועמד לנשיאות | כמות האלקטורים | המועמד לסגנות הנשיאות | כמות האלקטורים |
| --- | --- | --- | --- |
| אנדרו ג'קסון | 283 | מרטין ואן ביורן | 203 |
|  |  | פיליפ ברבור | 49 |
|  |  | ריצ'רד ג'ונסון | 26 |
מועמדויות > מועמדים של המפלגה הרפובליקנית הלאומית

לאחר שהמפלגה האנטי מייסונית ערכה אספה, תומכי הנרי קליי ערכו אספה דומה. מטרת האספה הייתה להעמיד את קליי לבחירה באופן רשמי ולבחור מועמד לסגנות הנשיאות. האספה נערכה מ-12 בדצמבר 1831 עד ל-15 בדצמבר בבולטימור. כשהאסיפה נפתחה, היו בה 130 צירים מ17 מדינות וממחוז קולומביה. עוד צירים הגיעו במספר הימים הבאים. באספה זאת לא יוצגו 6 מדינות, 4 מהדרום.
ביום הרביעי של האספה, כל אלקטור בחר באופן עצמאי את המועמד לנשיאות. קליי נבחר פה אחד, חוץ מציר אחד שנעדר מכיוון שהאמין שקליי לא יזכה בנשיאות ועדיף לו לחכות עוד 4 שנים. ג'ון סרג'נט נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות כש6 צירים נעדרו.
| המועמד לנשיאות | כמות האלקטורים | המועמד לסגנות הנשיאות | כמות האלקטורים |
| --- | --- | --- | --- |
| הנרי קליי | 167 | ג'ון סרג'נט | 64 |
| נעדרו | 1 | נעדרו | 6 |
מועמדויות > מועמדים של המפלגה האנטי-מייסונית

המועמדים האנטי-מייסוניים הראשונים רצו בבחירות האביב של 1828. הם זכו בקולות נכבדים בבחירות למועצות מדיניות. הם גם ארגנו אספה לאומית מ-11 בספטמבר 1830 עד ל-18 בספטמבר בפנסילבניה. באספה נכחו 96 צירים מ-10 מדינות ומטריטוריית מישיגן. האספה הזאת נעשתה כדי לאחד את המפלגה.
קצת יותר משנה לאחר מכן, 111 צירים מ-13 מדינות (כולן מדינות ללא עבדות חוץ ממרילנד ודלאוור) התכנסה בבולטימור. האספה הייתה האספה הלאומית הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית והיא נערכה מ-26 בספטמבר עד ל-28 בספטמבר. האנשים הבאים הגישו מועמדות:
ג'ון מקלין (אוהיו) - שופט בבית המשפט העליון
ריצ'רד ראש (פנסילבניה) - מזכיר האוצר לשעבר
ויליאם וירט (מרילנד) - התובע הכללי לשעבר
הצירים נפגשו בדלתיים סגורות כמה ימים לפני פתיחת האספה, והם החליטו שם החלטות. לאחר סיבוב אחד, ויליאם וירט ניצח בהצבעה ונהיה המועמד לנשיאות.
| המועמד לנשיאות | כמות האלקטורים | המועמד לסגנות הנשיאות | כמות האלקטורים |
| --- | --- | --- | --- |
| ויליאם וירט | 108 | אמוס אלמייקר | 108 |
| ריצ'רד רוש | 1 | ג'ון סי ספנקר | 1 |
| נעדרו | 2 | נעדרו | 2 |
מועמדויות > הפיצול במפלגה הדמוקרטית

בגלל חוסר ההסכמה סביב מועמדותו של ואן-ביורן, הוחלט לכנס אספה לאומית נוספת ביוני 1832, ושם פיליפ ברבור הוכרז כמועמד לסגנות הנשיאות ביחד עם ג'קסון מטעם אותו פלג של המפלגה. ברבור פרש מהתפקיד, אך עדיין אפשר היה להצביע לו ולג'קסון בחמש מדינות (אלבמה, ג'ורג'יה, מיסיסיפי, קרוליינה הדרומית ווירג'ינה).
הבחירות הכלליות > קמפיין

הבחירות התרכזו סביב הבנק השני של ארצות הברית. ג'קסון, שלא חיבב בנקים וכסף מנייר, הטיל וטו על אישור הבנק והסיר מהבנק השקעות פדרליות. קליי קיווה לחלק את תומכי ג'קסון ולהשיג תמיכה מפנסילבניה, מקום הבנק. תומכיו של קליי תקפו את ג'קסון ואת השימוש שלו בזכות הוטו, והציגו אותו כ"המלך אנדרו". ההתקפות נכשלו, למרות מימון מצד הבנק, וג'קסון שכנע את האומה שהוא מגן עליהם מהאליטות. ג'קסון ניצח במרבית המדינות.
| ההצבעה לנשיא> המועמד | ההצבעה לנשיא> מדינה | ההצבעה לנשיא> מפלגה | ההצבעה לנשיא> מספר קולות האלקטורים שקיבל | ההצבעה לסגן-הנשיא> המועמד | ההצבעה לסגן-הנשיא> מדינה | ההצבעה לסגן-הנשיא> מפלגה | ההצבעה לסגן-הנשיא> מספר קולות האלקטורים שקיבל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אנדרו ג'קסון | טנסי | דמוקרטית | 219 | מרטין ואן ביורן | ניו יורק | דמוקרטית | 189 |
|  |  |  |  | ויליאם וילקינס | פנסילבניה | דמוקרטית | 30 |
| הנרי קליי | קנטקי | רפובליקנית לאומית | 49 | ג'ון סרג'נט | פנסילבניה | רפובליקנית לאומית | 49 |
| ג'ון פלויד | וירג'יניה | עצמאי | 11 | הנרי לי | מסצ'וסטס | עצמאי | 11 |
| וויליאם וירט | מרילנד | אנטי-מייסונית | 7 | אמוס אלמייקר | פנסילבניה | אנטי-מייסונית | 7 |
| סך הכול | סך הכול | סך הכול | 286 | סך הכול | סך הכול | סך הכול | 286 |
הבחירות הכלליות > הרכב חבר האלקטורים

| אופן בחירת האלקטורים | המדינות שבהן התקיים |
| --- | --- |
כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז: מרילנד
כל אלקטור נבחר בבחירות כלליות במדינה: כל שאר המדינות
האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה: דרום קרוליינה

פוסטר שמראה את ג'קסון כמלך הדורך על חוקת ארצות הברית
וואן טכנולוגיות

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  וואן
 תקופת הפעילות:  יולי 1973 – הווה
 חברת אם:  מיחשוב ישיר 
 בעלות:  מחשוב ישיר (37.64%)
 ענפי תעשייה:  טכנולוגיות מידע
 מוצרים עיקריים:  שירותי תוכנה,  תשתיות מחשוב, אספקת שירותים מנוהלים בתחום המחשוב לארגונים
 שווי שוק:  4.67 מיליארד ש"ח (26 בינואר 2025)
 הכנסות:  3.70 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  264 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  191 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  688 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  2.13 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  ניצן ספיר
 מנכ"ל:  עדי אייל
 עובדים:  7,000 (2024)
  
 www.one1.co.il
 
וואן טכנולוגיות תוכנה בע"מ (ONE) היא חברה ציבורית ישראלית שהוקמה ב-1992 העוסקת במתן שירותי טכנולוגיית מידע ומיקור חוץ לרבות פיתוח ויישום פתרונות טכנולוגיים, שירותי תוכנה ואינטגרציה, תשתיות מחשוב, תמיכה, אחזקה ופעילות מומחים לשוק הארגוני והגלובאלי. לחברה מעל 7,000 עובדים וכאלפי לקוחות פעילים מהמגזר הציבורי והעסקי, ביניהם חברות מתחומי התעשייה והייצור, ההיי-טק, בנקאות, פיננסים, ביטוח, קמעונאות ומסחר ותקשורת.
החברה נסחרת בבורסת ת"א ונכללת במדד ת"א 125.
היסטוריה

בפברואר 2000, שינתה את שמה ל"מחשוב ישיר תוכנה בע"מ" וריכזה בה את כלל הפעילויות העסקיות בתחום התוכנה. בהמשך, מוזגה לתוכה גם פעילות התשתיות שרוכזה עד אז ב"מחשוב ישיר מערכות".
בנובמבר 2002, שינתה החברה את שמה לוואן טכנולוגיות תוכנה (או.אס.טי) בע"מ, וביולי 2014 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי, וואן טכנולוגיות תוכנה בע"מ.
מנכ"לי החברה

1992–2004 – עדי אייל
2004–2005 – אלדד בר-אדון
2006–2009 – אודי ויינטרוב
2009–2015 – עדי אייל
2015–2019 – שי אוזון
2019 והלאה – עדי אייל
רכישות ומיזוגים

במרץ 2014 רכשה את השליטה ב"חברה לאוטומציה במנהל השלטון המקומי" מידי מרכז השלטון המקומי בישראל, ובאפריל 2017 רכשה את יתרת המניות.
בנובמבר 2018 רכשה את השליטה בחברת Sense BI Solutions תמורת 23.5 מיליון שקל.
בדצמבר 2018 רכשה את חברת אדוונטק תמורת 24 מיליון שקל.
בנובמבר 2020 הוסכם שוואן טכנולוגיות תרכוש את מלוא הבעלות בחברת טלדור מערכות מחשבים.
הערות שוליים

↑  וואן טכנולוגיות תוכנה בע"מ - דוח שנתי לשנת 2023, באתר "מאיה"
1 2 3 4 5  וואן טכנולוגיות תוכנה בע"מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  דף הבית - הבורסה לניירות ערך בתל אביב | אתר הבורסה, באתר market.tase.co.il
↑  מיחשוב ישיר - רווח של 4.5 מ' ש' ממניות יענא, באתר גלובס, 21 בפברואר 2000
↑   חיים ביאור, השלטון המקומי מכר את החברה לאוטומציה ב-12 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 2 במרץ 2014
↑  יהודה קונפורטס, ‏One1 רכשה ממרכז השלטון המקומי את יתרת מניות אוטומציה החדשה, באתר "אנשים ומחשבים", 9 באפריל 2017
↑  יוסי הטוני, ‏One1 רכשה את Sense BI הישראלית ב-23.5 מיליון שקלים, באתר "אנשים ומחשבים", 19 בנובמבר 2018
↑  יניב הלפרין, ‏One1 רוכשת את אדוונטק תמורת 24 מיליון שקלים, באתר "אנשים ומחשבים", 4 בדצמבר 2018
שירי חביב ולדהורן, ‏ממשיכה לבלוע: וואן טכנולוגיות רוכשת את אדוונטק ב-24 מיליון שקל, באתר גלובס, 4 בדצמבר 2018
↑  צלי גרינברג ושיר רייטר, מיזוג בענף ה-IT: וואן טכנולוגיות רוכשת את טלדור ב-250 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 10 בנובמבר 2020
הרפורמה הגרגוריאנית

האפיפיור גרגוריוס השביעי שעל שמו קרויה הרפורמה
הרפורמה הגרגוריאנית היא רפורמה הקרויה על שם האפיפיור שהוביל אותה בתחילתה, גרגוריוס השביעי, ומטרתה הייתה לחזק את מעמד מוסד האפיפיורות והקוריה הרומאית כנגד השליטים החילוניים של אירופה וכנגד הבישופים וכן ביעור שחיתויות בכנסייה. הרפורמה החלה עם מינויו של גרגוריוס השביעי לאפיפיור בשנת 1073 ונמשכה גם בתקופתם של ממשיכיו. הרפורמה הייתה מורכבת משורה של מאבקים והחלטות כנגד שחיתות בכנסייה ובישופים סוררים, ובעיקר כנגד השליטים החילוניים של אירופה, במטרה לבצר את עצמאות הכנסייה וכוחה.
הרפורמה הגרגוריאנית עוררה התנגדות רבה ועקב כך נקשרו בה מאבקים שונים בין אנשי כנסייה לשליטים חילוניים. המאבק הידוע ביותר במסגרת רפורמה זו הוא מאבק האינווסטיטורה בין גרגוריוס השביעי לבין היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שנסוב על שאלת סמכות מינוי הבישופים, מאבק זה הביא למלחמות אזרחים בגרמניה ובאיטליה ולמינויו של אנטי-אפיפיור עד לסיומו במאה ה-12. מאבק ידוע נוסף ומאוחר יותר הוא המאבק בין הנרי השני מלך אנגליה לבין הארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט בנוגע לסמכות המשפטית של המלך כלפי אנשי כמורה.
רקע > בעיות בכנסייה

מאה השנים שקדמו לרפורמה הגרגוריאנית היו תקופה של שפל מבחינת מוסד האפיפיורות. השקיעה של השושלת הקרולינגית הביאה לעליית כוחם של שליטים מקומיים ואלו ראו חשיבות רבה להשפעה על הכמורה בשטחם. השליטים החילוניים תרמו למנזרים ולכנסיות נכסים וכספים, אך דרשו השפעה עליהם. השפעתם של השליטים החילוניים, במיוחד בכל הנוגע למינויים למשרות כמורה בכירות, היו כר פורה לתופעות של סימוניה ונפוטיזם. בעיות מוסריות אלו התווספו לבעיית הניקולאיזם שפשתה בכנסייה באותה התקופה ופגעה בתדמיתה.
תופעות השחיתות הללו הביאו במהלך המאה ה-10 לרפורמות קלוני. רפורמה זו לא הצליחה לשרש את הנגעים הללו מן הכנסייה, אך היא העלתה את חשיבות המאבק בתופעות הללו למודעות בממסד הכנסייתי. במחצית הראשונה של המאה ה-11 התחזקה הביקורת על השחיתות בכנסייה. ועידה כנסייתית בראשות האפיפיור ניקולאוס השני שהתכנסה בארמון הלטראנו שברומא בשנת 1059 גינתה ואסרה את תופעות הניקולאיזם והסימוניה והחרימה כמרים שנשאו אישה. למרות החלטות הוועידה הנחרצות, נעשה מעט מאוד לאכוף התנהגות מוסרית בקרב אנשי הכמורה.
בעיית השחיתות בכנסייה נקשרה במאבק לעצמאות הכנסייה. שליטתם של השליטים החילוניים בכנסייה, שהתחזקה בעקבות השחיתות, גרמה להחלשת הממסד הכנסייתי אל מול הממסד השליט. לכנסייה לא הייתה אוטונומיה וחסינות מוחלטת. מלכים הרשו לעצמם לשפוט אנשי כנסייה, לפקח על המתנהל במנזרים ובראש ובראשונה, להתערב במינויים בכירים. הבישופים שמונו בדרך כלל על ידי השליטים המקומיים, פעמים רבות בעקבות מתן שוחד, ראו עצמם חלק מן האצולה המקומית יותר מאשר חלק מן הממסד הכנסייתי. בישופים אלו ביכרו לציית לשלטים המקומיים על פני ציות לקוריה הרומית כאשר האינטרסים של גופים אלו התנגשו.
רקע > היחסים בין האפיפיור לקיסר

היחסים בין קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין האפיפיור במאה ה-10 היו מורכבים. האפיפיורים ראו עצמם, בתור ממשיכיו של פטרוס עלי אדמות, כמנהיגי העולם הנוצרי כולו, אך למעשה היו זקוקים למנהיגים חילוניים, בדרך כלל לקיסר, כדי להגן על מדינת האפיפיור. עצמאותה של מדינת האפיפיור הייתה לפיכך תלויה ברצונם הטוב של הקיסרים, אלו לרוב סייעו לקוריה, ועקב כך ראו לעצמם סמכות להתערב בנושאים פנים כנסייתיים. הקיסר היינריך השלישי הביא מגמה זו לשיאה כאשר מינה בזה אחר זה שלושה אפיפיורים גרמנים. הביקורת על התערבות הקיסר במינוי האפיפיורים הביאה לוועידת לטראנו, שהוזכרה לעיל, בה נקבע שהאפיפיור ימונה על ידי הקרדינלים.
הסכיזמה הגדולה בשנת 1054 ניתקה את הכנסייה הקתולית המערבית מן הכנסייה המזרחית של ביזנטיון. פילוג זה הגדיל את כוחו של האפיפיור, שהיה עתה לסמכות הדתית היחידה במערב. הכיבוש הנורמני של דרום איטליה ושל סיציליה בשנות השבעים של המאה ה-11 יצר כוח צבאי זמין שיכול להוות אלטרנטיבה לקיסר כמגני מדינת האפיפיור. התחזקות יחסית זו של האפיפיורים אפשרה לאפיפיור גרגוריוס השביעי להוביל רפורמה בכנסייה.
שלביה הראשונים של הרפורמה

כבר בטרם מינוי לאפיפיור פעל הילדברנד, שלאחר בחירתו נקרא גרגוריוס השביעי, לטובת ערכי הרפורמה העתידית שלו. בתחילת דרכו הוא היה נזיר באחד ממנזרי קלוני והושפע מערכי זרם זה. בהיותו קרדינל תמך הילדברנד בכיבוש הנורמני באיטליה ובאנגליה, ובהשפעתו מלך אראגון הפך עצמו לווסל של האפיפיור. לאחר בחירתו לאפיפיור, בשנת 1073, החל גרגוריוס בהובלת רפורמה משמעותית בארגון הכנסייתי.
השלב הראשון בסדרת הרפורמות של גרגוריוס היה הדרישה להגדלת מדינת האפיפיור והשפעתו הבינלאומית. הוא הכריז בעלות על איי הים התיכון שהיו בשלטון מוסלמי ופנה לאבירי איטליה וצרפת בקריאה לכבוש איים אלו בעבורו. הוא התערב במאבק על השלטון בהונגריה כדי להכפיף ממלכה זו אליו בכפיפות פאודלית, אך נכשל בכך. גרגוריוס אף שלח מכתב לויליאם הכובש ובו דרישה שישבע שבועה ווסאלית לאפיפיור, עקב תמיכת הקוריה בכיבוש אנגליה, אלא שויליאם סירב בתקיפות.
בשנת 1075 פרסם גרגוריוס את התכתיב האפיפיורי ובו הגדיר באופן חוקי את עליונותו המוחלטת של האפיפיור ביחס לשליטים החילוניים ובייחוד לקיסר, וביחס לבישופים. תכתיב זה היה למניפסט של הרפורמה שכבר הייתה בעיצומה.
עקרונות הרפורמה

על פי תפיסת הרפורמיסטים, הכנסייה הייתה קהילתו של ישו עלי אדמות, ולכן סמכותה הייתה אוניברסלית. אי לכך, הממסד החילוני צריך להיות כפוף לכנסייה ולא יכול להתקיים כרשות נפרדת. האפיפיור, כממלא מקומו של פטרוס, הוא הנציג הבכיר ביותר של ישו בעולם הארצי, ולכן סמכותו היא מוחלטת ועל כולם לציית לו. ברמה המעשית, דרישתם של האפיפיורים הייתה לעצמאות של הכנסייה ביחס לשליטים החילוניים ולחסינות מוחלטת של אנשי הכמורה. כמו כן, הם דרשו לבצר את מעמדו של האפיפיור ולהעניק לו סמכויות כמעט בלתי מוגבלות. על פי התכתיב האפיפיורי של 1075 בסמכותו של האפיפיור היה להדיח קיסרים, לפטר ולמנות בישופים, הוא יכול לשפוט כל אדם אך איש לא יכול לשפוט אותו והוא בעל פריווילגיות רבות נוספות. במילים אחרות, הרפורמיסטים שאפו להפוך את האפיפיור לשליט העליון היחיד של העולם הנוצרי כולו.
כדי לאפשר הצלחת מטרות הרפורמה, הובילו הרפורמיסטים מאבק חסר פשרות כנגד תופעות השחיתות בכנסייה. ניקוי הכנסייה מסימוניה ונפוטיזם החליש את היכולת של השליטים החילוניים להתערב בעניינים פנים כנסייתיים. בנוסף, מאבק כנגד הבעיות המוסריות בכנסייה שיפר את תדמית הכנסייה כמוסד עליון מוסרית ובכך חיזק אותה.
מאבק האינווסטיטורה

הרפורמה עוררה את התנגדות הקיסר היינריך הרביעי, בייחוד ההכרזה של גרגוריוס שבסמכות האפיפיור להדיח קיסרים, וההתנגשות עם האפיפיור לא איחרה לבוא. התערבותו של הקיסר בבחירת הבישוף של מילאנו בניגוד לעמדת האפיפיור עוררה גינוי חריף מצד הקוריה, ודבר זה בישר על פתיחתו של המאבק החריף ביותר בין האפיפיור לקיסר על רקע הרפורמה.
בשנת 1076 כינס היינריך ועידה כנסייתית בוורמס שאליה הגיעו אנשי כנסייה רבים שהתנגדו לרפורמה. על המסמך ששלחו משתתפי הוועידה לאפיפיור חתומים יותר מ-20 אנשי כנסייה לרבות ארכיבישוף אחד ובישופים רבים, הם טענו שגרגוריוס איננו אפיפיור חוקי, גינו את החלטותיו הרפורמיסטיות והודיעו לו שהם לא רואים עצמם חייבים בציות לו. האפיפיור בתגובה החרים את הקיסר והדיח אותו מתפקידו. הקיסר הגיב לכך בהכרזה מצידו על הדחת האפיפיור. האפיפיור פעל כנגד הקיסר על ידי עידוד של האופוזיציה לקיסר בקרב האצולה הגרמנית למרוד בהיינריך, זאת תוך תמיכה בסקסונים, שפעלו כבר לפני כן כנגד הקיסר. חולשתו של הקיסר הביאה אותו לנקוט בהשפלה עצמית בהליכה לקנוסה.
בעקבות "חזרתו בתשובה" של היינריך בקנוסה, התיר האפיפיור את החרם שהטיל עליו, אולם עדיין המחלוקות בין הצדדים לא יושבו והקיסר היה עדיין כוח חזק שהתנגד לרפורמה. בשנת 1080 תמך האפיפיור ברודולף משווביה לתפקיד הקיסר במקומו של היינריך ובתגובה מינה הקיסר את האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי ופלש לאיטליה במסע עונשין כנגד גרגוריוס. גרגוריוס קרא לנורמנים לסייע לו, אך אלו בזזו את רומא, וכשנסוגו ממנה לקחו אתם את גרגוריוס כשבוי. גרגוריוס מת בשבי בשנת 1085 והקיסר כבש את רומא, אולם בשלב זה כבר לא היה ניתן לעצור את תנועת הרפורמה.
המאבק סביב האינווסטיטורה של הבישופים נמשך עד להכרזה על קונקורדט וורמס בשנת 1122, אך ממשיכיו של גרגוריוס היו מתונים יותר ולא עוררו עימותים כמוהו. הרפורמה זכתה לתמיכה רבה יותר ויותר בעולם הנוצרי, ומעמדם של האפיפיור והכנסייה הלך והתחזק.
הרפורמה לאחר גרגוריוס

לאחר מותו של גרגוריוס המשיכו אפיפיורים בחיזוק ערכי הרפורמה הגרגוריאנית. אחד התומכים הגדולים ברפורמה וערכיה היה האפיפיור אורבנוס השני, הוא הצליח להשיג הסכמות עם מלכי צרפת ואנגליה בעניין האינווסטיטורה ובשורה של ועידות כנסייתיות הצליח לאשר את הרפורמות שיזם גרגוריוס. בוועידת קלרמון יזם אורבנוס מסע צבאי לשחרור ארץ הקודש, שלימים יהיה מסע הצלב הראשון. ייזום מסע הצלב המשיך את ערכי הרפורמה: האפיפיור הוכיח שהוא המנהיג של העולם הנוצרי, הוא יכול לארגן מסע בו משתתפים נציגי הנוצרים כולם, אפילו מלכים שנלחמו זה בזה.
המאבקים בין האפיפיור לקיסר לא שככו גם לאחר המאבק של גרגוריוס כנגד היינריך הרביעי, גם הקיסר היינריך החמישי נאבק עם האפיפיור פסקליס השני ואף אסר את האפיפיור לתקופה מסוימת ומינה את האנטי-אפיפיור גרגוריוס השמיני. לאחר מותו של היינריך החמישי פעלו יורשיו בשיתוף פעולה עם האפיפיורים והרפורמה זכתה להצלחות. התנגשות מאוחרת יותר בין הקיסרות לאפיפיורות קרתה בסוף המאה ה-12, בין הקיסר פרידריך ברברוסה לבין האפיפיור אלכסנדר השלישי. גם פרידריך רצה סמכות על אנשי הכמורה בשטחו, אלא שבתקופתו הייתה הרפורמה כבר עובדה מוגמרת, האפיפיור החרים אותו, ולאחר שהובס על ידי תומכי האפיפיור אולץ פרידריך לצאת למסע הצלב השלישי ושם מצא את מותו.
מחוץ לאימפריה הרומית הקדושה התקבלה הרפורמה בקלות יחסית וכמעט ללא שפיכות דמים. יוצאת מן הכלל הייתה פרשת בקט באנגליה. המלך הנרי השני מינה את מקורבו תומאס בקט לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, אלא שבקט בחר להתקרב לממסד הכנסייתי ודגל בעצמאות הכנסייה באנגליה. הארכיבישוף והמלך התווכחו ביניהם בשאלות משפטיות, ובייחוד בשאלה: האם המלך רשאי לשפוט אנשי כמורה לאחר שהודחו? הנרי דרש מבישופי אנגליה לחתום על תקנות קלרנדון שקבעו את עליונותו של המלך בעיקר בתחום המשפטי, אך בקט התנגד נחרצות לתקנון זה. המאבק בין המלך לארכיבישוף החריף ובקט גורש מאנגליה. לאחר שש שנים בגלות, עקב תמיכתו של האפיפיור, שב בקט מן הגלות, אך לאחר זמן קצר התחדשו העימותים בינו לבין המלך. בשנת 1170 נרצח בקט על ידי אחד מתומכי המלך וכעבור זמן קצר האפיפיור אלכסנדר השלישי הכריז עליו כקדוש. תומאס בקט ומאבקו במלך היה אחד המאבקים האחרונים על עצמאות הכנסייה, ואף שהמלך הצליח להשיג בו הישגים ובקט נרצח, מאבק זה חיזק את מעמד הכנסייה באנגליה.
הצלחת הרפורמה והשפעתה

הרפורמה הגרגוריאנית הייתה להצלחה בכל הנוגע למעמדו של האפיפיור ולעצמאות הכנסייה. מאז המאה ה-12 ועד לסוף ימי הביניים האפיפיורות הייתה התפקיד בעל העצמה הרבה ביותר באירופה. הצלחת הרפורמה אפשרה את קיומם של מסעי הצלב, שהיו ביוזמה אפיפיורית. כמו כן השלטון הכנסייתי המוחלט באירופה אפשר את המאבק בתנועות המינות והקמת האינקוויזיציה במאה ה-13. ימי הביניים המאוחרים מתוארים לעיתים כתקופה שבה אירופה נשלטה בפועל על ידי שלטון תאוקרטי, דבר זה נוצר הודות לרפורמה הגרגוריאנית.
יחסי הכוחות בין הכנסייה לשלטונות באירופה כפי שנקבעו בעקבות המאבקים סביב הרפורמה הגרגוריאנית החזיקו מעמד כ-400 שנים, עד לרפורמציה הפרוטסטנטית.
לקריאה נוספת

סופיה מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים: אידאולוגיה ופוליטיקה, כרך ג': הכנסייה בשיא תפארתה (ימי הביניים התיכוניים), רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2006, עמ' 7-114.
אביעד קליינברג, הנצרות: מראשיתה ועד הרפורמציה, אוניברסיטה משודרת, תל אביב: משרד הביטחון, 1995, עמ' 79-88.
הערות שוליים

↑  הכנסייה הקתולית בימי הביניים, עמ' 41.
↑  הכנסייה הקתולית בימי הביניים, עמ' 52-53.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph849407 
התכתיב האפיפיורי
חזרתו בתשובה של היינריך הרביעי לאחר ההליכה לקנוסה
יחסי טורקיה–ירדן

| יחסי טורקיה–ירדן |
| --- | --- |
טורקיה: ירדן


טורקיה: ירדן
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 89,342
אוכלוסייה
87,580,421: 11,536,636
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 50,814
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,651: 4,405
משטר
משטר נשיאותי: מונרכיה חוקתית

יחסי טורקיה–ירדן (בטורקית: Türkiye-Ürdün ilişkileri, בערבית: العلاقات الأردنية التركية) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית ובין הממלכה הירדנית ההאשמית.
היסטוריה

בשנת 1516 כבש הסולטאן סלים הראשון את שטחי הסולטנות הממלוכית, ובכלל זה את אזור ירדן, לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק, כחלק מהמלחמה הממלוכית-עות'מאנית. לאחר מכן שלטה האימפריה העות'מאנית באזור, עד לשלהי מלחמת העולם הראשונה, עת הובס צבא האימפריה העות'מאנית על ידי כוחות הצבא הבריטי, אשר הסתייע בבני השושלת ההאשמית, אשר לחמו לצידם כחלק מהמרד הערבי, וקיבלו בתמורה את השליטה באמירות עבר הירדן, אשר מאוחר יותר הוכרזה כממלכה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו באמצעות חתימת "חוזה הידידות" ב-11 בינואר 1947. שגרירות טורקיה בעמאן פועלת מאז ה-28 באפריל 1947. היחסים בין המדינות מבוססים על הבסיס האיתן של קשרי האחווה בין הטורקים והירדנים, ולמעלה מ-40 הסכמים ותזכירי הבנות נחתמו בין המדינות עד היום, המציבים את המסגרת החוקית של שיתוף פעולה דו צדדי.
בפברואר 2023, לאחר רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה, ירדן שלחה משלחת חילוץ והצלה וציוד רפואי לטורקיה.
יחסים כלכליים

חקיקת הסכם הסחר החופשי וההסכם לפטור מוויזה בשנת 2009 שידרגו את רמת היחסים. הסכם הסחר החופשי נכנס לתוקף במרץ 2011. היחסים הכלכליים והמסחריים בין המדינות נמצאים במגמת צמיחה, והיקף הסחר הגיע ל-815 מיליון דולר בשנת 2013. היקף ההשקעות הטורקיות בירדן עומד על כ-300 מיליון דולר, והערך הכולל של עבודות קבלנות שביצעו חברות טורקיות מאז שנת 2000 הגיע ל-2,4 מיליארד דולר.
שיתוף פעולה תרבותי

שיתוף פעולה תרבותי מהווה היבט חשוב ביחסים הדו-צדדיים בין המדינות. מרכז התרבות הטורקי של יונוס אמרה, שנחנך בשנת 2011, מציע קורסים בשפה הטורקית בהשתתפות למעלה ממאה ירדנים, ומארגן פעילויות תרבות שונות. המחלקה לשפה הטורקית באוניברסיטת ירדן הוקמה בשנת 2010. כ-3,500 אזרחים טורקים מתגוררים בירדן.
יחסים דיפלומטיים

טורקיה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן בלבד, ואילו ירדן מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליות באיסטנבול ובאיזמיר.
נאוי גרופ

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  מוסד פיננסי חוץ-בנקאי
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  נאוי
 מייסדים:  האחים שאול ודורי נאוי
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־42 שנים)
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 משרד ראשי:  תל אביב
 ענפי תעשייה:  פיננסים
 מוצרים עיקריים:  מימון חוץ בנקאי
 שווי שוק:  1.32 מיליארד ש"ח (26 בינואר 2025)
 הכנסות:  372 מיליון ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  184 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  143 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  811 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  3.40 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  שחר אושרי
 מנכ"ל:  דרורי דוד נאוי
  
 www.nawibros.com
 
נאוי גרופ בע"מ, שבעבר נקראה קבוצת אחים נאוי בע"מ, היא חברה ציבורית העוסקת באשראי חוץ-בנקאי. פעילות החברה מתמקדת במתן פתרונות פיננסיים למגזר העסקי. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הגדולה בישראל בתחום המימון החוץ-בנקאי, עם תיק אשראי שהגיע בסוף 2021 ל-2.6 מיליארד שקל.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1983, על ידי האחים שאול ודורי נאוי. משפחת נאוי, ששורשיה בעיראק, עוסקת ביוזמות פיננסיות שנים רבות. החברה המשפחתית שהוקמה על ידי יעקב נאוי (אביהם של שאול ודורי) ואחיו ששון עסקה בעיראק במסחר בבדי צמר ובבנקאות. היא קישרה בין הקהילה היהודית למערכת הבנקאות העיראקית וניהלה מערכת יחסים קרובה עם משפחת ספרא. בשנת 1951 עלתה המשפחה לארץ, ששון נאוי הקים בישראל, בשותפות עם אליהו חורי, את "קופת מלווה וחיסכון ליוצאי עיראק", שבשנת 1976 נמכרה לבנק לאומי, ואת "ששון נאוי ובניו מימון והשקעות". בני הדור השני פעילים בעסקי הבנקאות מ-1983.
בשנת 2004 רכשו האחים את "הבנק העולמי להשקעות" ממשפחת אדלר, בנק קטן בפתח תקווה שנקלע לקשיים, והכניסו לתוכו את עסקי המימון שלהם. בספטמבר 2010 רכשה החברה את השליטה בשלד הבורסאי "גולדן אקוויטי", והחלה בפעילותה כחברה ציבורית בינואר 2011. האחים נאוי היו הראשונים מתחום הממסרים הדחויים (נכיון שיקים) שנכנסו לבורסה. בשנת 2016 גייסה החברה כ-500 מיליון ש"ח בהנפקת איגרות חוב ומימון החברה נהפך מבנקאי בלבד לכזה שכולל גם גיוסי חוב.
במאי 2024 שינתה החברה את שמה מקבוצת אחים נאוי לשם הנוכחי, נאוי גרופ.
תחום הפעילות של החברה

פעילותה של החברה כוללת מתן פתרונות פיננסיים מבוססי מימון ואשראי חוץ בנקאי. פעילותה העיקרי מתמקד במתן אשראי לחברות מסחריות, עם הצטרפותה לבורסה התמקדה החברה בממסרים לצד שלישי, אך כיום 75% מפעילותה הם ממסרים עצמיים.
החברה מתחרה בשוק האשראי העסקי, כתוצאה מכך פחתה ריבית האשראי שהיא מעמידה ללקוחותיה.