stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האגודה להתנדבות
פעילות האגודה > המערך הדתי

זהו המערך המרכזי, הוותיק והגדול ביותר שמפעילה האגודה, ומהווה את הבסיס האיתן עליו נשענת כל פעילותה.
במסגרת המערך פועלות מדי שנה בממוצע כ-3,000 בנות שירות לאומי דתיות אשר קיבלו פטור משירות צבאי בעקבות הצהרה על היותן דתיות. המערך הדתי פועל בתוך תיכונים דתיים ואולפנות על מנת לאתר ולגייס בנות דתיות המעוניינות לשרת בשירות לאומי, וכן מפעיל מערך הכוונה וייעוץ עבור בנות אלו. הבנות המשרתות במסגרת המסלול הדתי, משתלבות במגוון רחב של תחומי שירות הכוללים תחום חינוך, בריאות, רווחה, מנהל וביטחון, בכל רחבי הארץ, עם אפשרויות דיור לבנות המגיעות ממקומות שונים. המסלול הדתי מאופיין בליווי מקצועי, ערכי ותורני של הבנות הדתיות במסגרתו משתתפות הבנות בשיעורים תורניים, סדנאות שונות וימי עיון ופעילות תוך התייחסות לפעילותן בשירות הלאומי ולרקע הדתי שלהן.
פעילות האגודה > מערך ממלכתי-חילוני - ש.ל.מ (שירות לאומי ממלכתי)

מערך ש.ל.מ מפעיל כ-1,200 צעירים וצעירות מדי שנה, רובם בוגרי מסגרות כלליות, אשר קיבלו פטור משירות צבאי בשל סיבות שונות. המערך פועל בהסברה רחבה מול מסגרות נוער פורמליות ובלתי פורמליות למען העלאת המודעות לנושא ואיתור בעלי הפטור. בנוסף קיים מערך הכוונה מקצועי במטרה להתאים בין המתנדבים למקומות השירות. מערך ש.ל.מ נותן מענה ליוויי פרטני לטובת המתנדבים, משלב האיתור הראשוני ועד לסיום השירות, על בסיס ליווי אישי, קבוצתי, ימי עיון וסמינרים. בשנת ההתנדבות (או שנתיים) מקבל המתנדב מעטפת משמעותית של הכשרה והעשרה, שיתנו לו כלים לחייו הבוגרים, יתרמו לעיצובו כאדם, כאזרח וכשותף פעיל ומחובר לחברה ולהוויה הישראלית, ויביאו את המתנדב לעשייה פורייה ומשמעותית יותר במהלך השירות.
פעילות האגודה > המערך הערבי דרוזי

מדי שנה מתגייסים לשירות לאומי במסגרת האגודה כ-1,000 צעירים וצעירות בני מיעוטים (מוסלמים, נוצרים ודרוזים). הם קיבלו פטור משירות צבאי אך מעוניינים לצאת להתנדבות של שנה או שנתיים, גם כדי למלא מה שנראה להם חובה אזרחית, וגם כדי ליהנות מהמעמד של חיילים משוחררים שמעניקה להם המדינה לאחר סיום ההתנדבות. צעירים אלו משתלבים לרוב במסגרות חינוך, בריאות ורווחה בקרב החברה הערבית ישראלית. המערך הערבי שם לו למטרה לטפח ולהעשיר את המתנדבים בתקופת השירות, ולשם כך הוקמה תוכניות למידה, העשרה ורכישת כישורי חיים, המשתלבת בפעילות ההתנדבות לאורך כל השנה. את המערך הערבי מלווים רכזי שטח אקדמאים מתחום החינוך ומטה מרכזי בירושלים.
פעילות האגודה > המחלקה הבינלאומית

גולת הכותרת של המחלקה היא התוכנית "מתנדבים ללא גבולות", המתקיימת בשיתוף פעולה עם ארגוני מתנדבים בעולם. במסגרת התוכנית מגיעים לישראל מאות מתנדבים ממדינות שונות – יהודים ולא יהודים. הם שוהים בארץ שנה אחת במהלכה הם מתנדבים בבתי חולים, גני ילדים, בתים לדיור מוגן, ועוד. במסגרת הפעילות הבינלאומית, מארגנת האגודה שליחת מתנדבים מישראל למדינות נחשלות באפריקה.
פעילות האגודה > מסלול לבעלי צרכים מיוחדים ולנוער בסיכון

מסלול זה מיועד לצעירים וצעירות בני גיוס, בעלי צרכים מיוחדים או המוגדרים כנערים בסיכון, אשר קיבלו פטור משירות צבאי ומעוניינים לשרת במסגרת שירות לאומי. מסלול זה נבנה במיוחד עבור צעירים וצעירות אלה ומותאם ליכולותיהם ולצרכיהם. השירות במסגרת שירות לאומי מהווה צוהר והזדמנות לבני נוער רבים אשר לא מצאו את מקומם בצה"ל. ההשתלבות שלהם במסגרת זו מאפשרת חזרה למסלול חיים נורמטיבי ומאפשר רכישת מיומנויות והכשרה לחיים המהווים קרש קפיצה לחיים יצרניים וערכיים כאזרחי מדינת ישראל. את המשרתים במסלול זה מלווה צוות חינוכי - טיפולי מקצועי.
פעילות האגודה > תוכנית לשילוב צעירים עם מוגבלויות בשירות הלאומי

האגודה להתנדבות הקימה יחד עם עמותת אקים מערך המיועד לצעירים עם מוגבלויות, מתוך האמונה כי השירות הלאומי, כחלופה ראויה לשירות צבאי, הוא מערכי הליבה של החברה הישראלית, אשר במסגרתה יכולה לאפשר חוויה מכוננת לאדם עם מוגבלות בהתאמה ליכולותיו ולצרכיו.
פרויקטים מיוחדים > גרעינים וגרעיני בני עקיבא

שילוב של עשייה חינוכית חברתית עם עשייה קהילתית בשכונות חלשות ובפריפריות. במסגרת גרעינים אלו, עובדות בנות השירות הלאומי בתקני חינוך בבקרים, ואחר הצהריים מתכננות ומיישמות פעילות חברתית בקהילה: חונכויות, הדרכות, פעילויות במתנ"ס, ארגון אירועים בקהילה סביב מעגל השנה ועוד.
פרויקטים מיוחדים > מדרשות שילוב

שילוב של שירות לאומי עם לימוד תורני וערכי במדרשה לבנות. במסגרת מדרשות שילוב, משתלבות הבנות בתקני בוקר במקום בו הן משרתות (בדרך כלל תקני חינוך), ואחר הצהריים פונות ללימודים במדרשה. כל מדרשה פועלת באופן אחר ועל פי תוכניות לימודים אחרות, אך כולן משלבות בלימודים תכנים מעולמם של בנות השירות ומן העשייה בשטח, במטרה לשפר ולהעשיר את העשייה של הבנות בשטח, ולמלא את עולמן הפנימי.
פרויקטים מיוחדים > מאמנים לשינוי חברתי

פרויקט המלווה את המשרתים בשירות לאומי בתוכנית אימון חברתית המסייעת בהעצמתם ושיפור יעילותם במסגרת השירות הלאומי בה הם מוצבים.
פרויקטים מיוחדים > בשביל - התנדבות בני נוער בקהילה

מסגרת לליווי תלמידי תיכונים במהלך תוכנית ה״מחויבות האישית״. התכנית כוללת שיעורים שבועיים העוסקים בסוגיות חברתיות, וכן ליווי אישי לתלמידים. התכנית נוסדה על ידי אסף גרנות ופעילה בין השאר במספר תיכונים בירושלים, מבשרת ציון והרצליה.
פרויקטים מיוחדים > התנדבות גמלאים

שילוב גמלאים ובני הגיל השלישי המעוניינים לתרום מהידע ומהזמן שלהם למען הקהילה, בהתנדבויות במקומות שונים.
ראו גם

שירות לאומי
לקריאה נוספת

שלומי רוזנפלד, האגודה להתנדבות : חמישים שנות שירות לאומי. לוד: האגודה להתנדבות (ע"ר), תשפ"ב 2022.
הערות שוליים

↑  ו.שם טוב הציע גיוס בנות דתיות לשירותי בריאות, על המשמר, 30 באוגוסט 1971
↑  בנות דתיות ישרתו בהתנדבות, מעריב, 1 בנובמבר 1971
↑  גילוי דעת של הרבנים הספרדים, מעריב, 12 בנובמבר 1971
↑  ח"כ טובה סנהדראי בעד שירות לאומי אך נגד הפעלת חוק, דבר, 17 במאי 1971
↑  בנות דתיות שלא התגייסו מתנדבות לשירות הציבורי(טקס סיום מתנדבות האגודה בשנה השנייה), מעריב, 19 באוגוסט 1973
↑  1300 בנות התנדבו לשירות לאומי בשנת תש"מ, מעריב, 9 ביולי 1979
↑  שלומי רוזנפלד, "האגודה להתנדבות - חמישים שנות שירות לאומי", 2022, בהוצאת האגודה להתנדבות (ע"ר) עמ' 171 פרק "המפנה", עמ' 187: פרק "המערך הערבי".
↑  אחרי 28 שנים: התפקיד החדש של הרב צפניה דרורי באגודה להתנדבות,  באתר כיפה, 13 במרץ 2022
↑  שלומי רוזנפלד, "האגודה להתנדבות - חמישים שנות שירות לאומי", עמ' 254 פרק: "ספירת מלאי".
↑  "נהנים לעזור לכל מי שצריך בישראל, אבל למה יקר פה?", באתר ‏מאקו‏, 11 בספטמבר 2018
↑  מיטל ר. פישמן, "הפטור מהצבא נתן לי הזדמנות לתרום יותר", באתר ynet, 10 ביוני 2020
↑  "מדרשת רעות" בשדרות, מדרשת השילוב הראשונה בארץ
↑  צוות, באתר bishvil (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011344947405171
ויטלי רובין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בספטמבר 1923 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  18 באוקטובר 1981 (בגיל 58) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 השכלה:  הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה 
 מעסיק:  Institute of Scientific Information on Social Sciences, Institute of Oriental Studies of the Russian Academy of Sciences, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
ויטלי רובין (רוסית: Вита́лий Аро́нович Ру́бин;‏ 14 בספטמבר 1923, מוסקבה – 18 באוקטובר 1981) היה חוקר סין סובייטי, עלה לארץ בשנות ה-70 והיה למרצה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

ויטלי רובין נולד במוסקבה, בנו של הפילוסוף אהרון רובין. בשנת 1940 החל את לימודיו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה. ביוני 1941 הצטרף למיליציה העממית. בקרב הראשון ליד ילניה הוא נלקח בשבי, אך הצליח להימלט לאחר שלושה ימים וחזר למוסקבה. ב-1942 החל את הכשרתו בבית ספר לתותחנים בטומסק, אך לאחר שנודע שהיה בשבי הוא סולק מבית הספר. הוא נשלח לעבודות כפייה במכרה פחם במחוז מוסקבה, שם שהה עד 1944, אז חלה בשחפת וטופל כנגדה עד 1948.
ב-1948 חידש את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה. ב-1951 לימודיו הושלמו והוא קיבל תואר בלימודי המזרח, אך לא הצליח להתקבל ללימודי תואר שני, לפי עדותו בגלל אנטישמיות. במשך חצי שנה עבד כמורה לרוסית של סטודנטים סינים באוניברסיטה חקלאית בנובוצ'רקסק. לאחר מכן התחיל לעבוד בספריה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות בתור ביבליוגרף של ספרות ותרבות סינית.
ב-1960 השלים את התזה שלו בנושא "ג'ואנג דזה כמקור להיסטוריה חברתית של סין העתיקה" וקיבל את התואר השני. תחום התמחותו היה פילוסופיה של סין העתיקה. בשנת 1968, לאחר 15 שנות עבודה הוא סיים את עבודתו בספרייה. שנה לפני כן פרסם מאמר על מקורות החשיבה הפוליטית בסין, כנראה בזכותו הוא התקבל למשרת חוקר במכון לחקר המזרח של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והתחיל את עבודתו בימיה האחרונים של שנת 1968, שם עבד עד 1972. היה חבר בקבוצת הלסינקי.
עלייה לארץ

ב-1972 ביקשו רובין ואשתו היתר לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל, אך בקשתם נדחתה. בעקבות הבקשה רובין סולק מעבודתו באקדמיה.
שמו התפרסם לאחר שפרסם מאמר בכתב העת The New York Review of Books בשם "?Is the scholar human" בו תיאר את ניסיונותיו לעזוב את ברית המועצות. תוך עשרה חודשים כ-1,200 מדענים מ-18 מדינות חתמו על עצומה הדורשת להתיר לרובין ואשתו לצאת מברית המועצות.
רובין הפך לאחד המנהיגים של תנועת העלייה, הוא נפגש עם עיתונאים מערביים, וחברי קונגרס אמריקאים. הוא היה בין יוזמיהם של מכתבים גלויים של מסורבי עלייה, ושל סמינרים, הפגנות ושביתות רעב. ב-1974 נעצר על ידי המשטרה ובעקבות כך לקה בהתקף לב. בית משפט ניסה להאשימו ב"טפילות".
בסופו של דבר, בשנת 1976, הותר להם לעזוב את ברית המועצות. כבר באותה שנה הם עזבו אותה ולאחר שהות קצרה בארצות הברית משפחת רובין עלתה לארץ. בישראל התקבל למשרת מרצה באוניברסיטה העברית.
נהרג בתאונת דרכים בשנת 1981 בכביש בין באר שבע לערד. נקבר בהר המנוחות.
משפחה

אביו, אהרון רובין, היה פילוסוף, שלימד באוניברסיטאות במוסקבה. אמו, סופיה, הייתה עקרת בית לקויית ראייה. היה אחיינם של השחקנית מריה סנלניקוב, הכלכלן יצחק רובין והסופר אנדריי סובול. בן דודו היה המשורר מרק סובול.
ב-1956 התחתן עם אינס אקסלרוד.
הערות שוליים

↑  דף המוקדש לויטלי רובין באתר קבוצת הלסינקי
1 2 3 4  מתוך מכתביו של ויטלי רובין באתר מרכז סחרוב
1 2  הודעה על פטירתו ותקציר קצר על חייו של ויטלי רובין בכתב עת Early China
↑  הודעה על כך בגיליון עיתון דבר
↑  ויטלי רובין באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273991905171  PLWABN: 9810545185905606  BIBSYS: 90658690  GND: 1018531254  ISNI: 0000 0001 1050 7495  LCCN: n87848453  NLK: KAC2018G2378  NTA: 072564172  SUDOC: 184145201  VIAF: 137145857840923020051   WorldCat (עם VIAF): 137145857840923020051
נסיכות אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים

| --- | --- |
סמל

 ממשל
 משטר:  נסיכות
 שפה נפוצה:  גרמנית
 עיר בירה:  הוים
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  חלוקת נחלותיו של ויקטור אמדאוס, נסיך אנהלט-ברנבורג
 תאריך:  1718
 פירוק:  איחוד מחדש עם דוכסות אנהלט-ברנבורג
 תאריך:  1812
 ישות קודמת:   נסיכות אנהלט-ברנבורג
 ישות יורשת:   דוכסות אנהלט-ברנבורג
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות פרוטסטנטית
 
נסיכות אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (במקור אנהלט-צייץ-הוים) הייתה נסיכות גרמנית באימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה

לאחר שויקטור אמדאוס, נסיך אנהלט-ברנבורג, נפטר בשנת 1718, חולקה נחלתו בין בניו, ובנו השני לברכט, ייסד את נסיכות אנהלט-צייץ-הוים.
בשנת 1727 שונה שם הנסיכות לנסיכות אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים. בשנת 1812 נפטר פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ללא יורשים, ובעקבות כך חזרה הנסיכות לאנהלט-ברנבורג.
שליטי הנסיכות > נסיכי אנהלט-צייץ-הוים

לברכט (1718–1727)
ויקטור אמדאוס אדולף (1727)
שינוי השם לאנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים
שליטי הנסיכות > נסיכי אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים

ויקטור אמדאוס אדולף (1727–1772)
קרל לודוויג (1772–1806)
ויקטור קרל פרידריך (1806–1812)
פרידריך (1812)
סופח לאנהלט-ברנבורג בשנת 1812
הערות שוליים

↑  Regnal chronologies (אורכב 13.10.2007 בארכיון Wayback Machine)
מתתיהו אנטיגונוס השני

מטבע של מתתיהו, המציג את מנורת המקדש
מתתיהו אנטיגונוס השני (ביוונית: Ἀντίγονος) היה אחרון מלכי בית חשמונאי. שלט על יהודה החשמונאית בתקופת בית שני בין השנים 40 לפנה"ס ל-37 לפנה"ס.
אווירה מרדנית בבית

מתתיהו אנטיגונוס היה בנו הצעיר של אריסטובולוס השני ונכדו של המלך אלכסנדר ינאי. אביו היה מעורב בסדרה של מרידות במטרה לשמר את השלטון החשמונאי הרופף ביהודה. אחיו, אלכסנדר השני, הלך בעקבות אביו ואחותם אלכסנדרה במרד נגד הורדוס. כל אותו זמן נמשכה ביהודה ההתמודדות בין תומכי אריסטובולוס להורקנוס השני ולאנטיפטרוס האדומי (אביו של הורדוס).
תקוות שנכזבו

בשנת 49 לפנה"ס פרצה מלחמת הטריומויראט הראשון בין יוליוס קיסר לפומפיוס. קיסר היה מעוניין להשתלט על סוריה וארץ ישראל, ולשם כך שיגר לשם את אריסטובולוס השני (שהיה שבוי ברומא לאחר ניסיון מרידה כושל, ובנו הצעיר, אנטיגונוס היה עצור שם כבן ערובה) אלא שהוא ובנו אלכסנדר השני חוסלו על ידי תומכיו של פומפיוס.
לאחר קרב פרסלוס ב-48 לפנה"ס, כשיוליוס קיסר השתלט על המזרח חיזרו אחריו הורקנוס השני ואנטיפטרוס וזכו באהדתו. מעמדם הושאר על כנו וכל שאיפותיו של מתתיהו אנטיגונוס לקבל נתח שלטון נותרו בגדר חלום.
לאחר רצח יוליוס קיסר (מרץ 44 לפנה"ס) פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הרומית. ההתמודדות הדרמטית בין אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס לבין קסיוס, רוצחו של קיסר, חוללה הדים ביהודה. גברה המתיחות בין האצולה הירושלמית לבין בית אנטיפטרוס. בירושלים פרצה התקוממות כנגד פצאל בן אנטיפטרוס, אחי הורדוס, ואנטיגונוס בן אריסטובולוס השני, נצר למשפחת החשמונאים התמרד בגליל אך הובס על ידי כוחותיו של הורדוס.
ניצחונם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביאנוס הביא לכך שמשלחת יהודית תפציר ברומאים לסלק את בית אנטיפטרוס מכל תפקיד הנהגתי, אך לשווא. הרומאים ביקשו להסתמך על הגורם הנאמן ביותר להם.
מעורבות הפרתים בפרשה

באותו זמן ניצלו הפרתים, אויביה המושבעים של רומא, את התוהו-ובוהו באימפריה הרומית ופלשו לסוריה.
מתתיהו אנטיגונוס, נצר חשמונאי, בנו הצעיר של אריסטובולוס, ששאיפתו למלוכה ולהחזרת עטרת ליושנה היו ברורות, אם כי ידע אל-נכון שמגמה זו עלולה לעלות לו וליהודה ביוקר (ענישה רומית), שכנע את הפרתים להמליכו על יהודה ולסלק מן ההנהגה הן את בית אנטיפטרוס והן את הורקנוס השני – יריביו.
הפרתים נעתרו לבקשתו משלושה טעמים: ראשית – לאנטיגונוס ולהם היה אויב משותף – הרומאים; שנית – אנטיגונוס הבטיח להם כסף רב; ושלישית – במהלך זה הפרתים מגדילים את תחום השפעתם.
אנטיגונוס, מגובה על ידי תמיכה צבאית של הפרתים, צר על אויביו שהתבצרו בארמונם שבירושלים. הפרתים שכנעו את הורקנוס ואת פצאל (אחי הורדוס) להיכנע ולצאת מהארמון תוך כדי הבטחה שלא יאונה להם כל רע. השניים התפתו לשווא: הם נעצרו ונכבלו. פצאל שם קץ לחייו על ידי כך שהטיח את ראשו בסלע, והורקנוס נידון למום גופני (קיצוץ אזניו) כדי למנוע ממנו את האפשרות לשוב ולכהן בתפקיד הכהונה הגדולה. חיתוך האזניים בוצע אמנם בעידודו של אנטיגונוס (והיו אף שאמרו כי הוא עשה זאת בעצמו), אולם על פי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, נראה כי הנוהג לכרות את אזניו של יריב היה מקובל אצל הפרתים, כדי להשפילו ובו בזמן גם לחוס על חייו.
הורדוס, שאף הוא הושם במצור, לא התפתה לצאת אל הפרתים ואל אנטיגונוס והצליח להימלט באישון לילה מירושלים. בדרכו כמעט ניגף בידי אנטיגונוס ליד המקום בו בנה מאוחר יותר את ההרודיון. הוא הסתיר את משפחתו במצדה והגיע עם תומכיו דרומה לאדום.
הפרתים שדדו את ארמון החשמונאים ואת ירושלים ונכסיו הרבים של הורקנוס עברו לידי אנטיגונוס.
אנטיגונוס מתמלך בחסות

אנטיגונוס הומלך בחסות הפרתים ובכך חידש במידה מסוימת את השלטון של השושלת החשמונאית. הרבה לא ידוע על מעשיו ומהלכיו בתקופת שלטונו הקצרה (37-40 לפנה"ס). ממטבעותיו שנחשפו ניתן לדלות פרטים על אופי שלטונו. על גבי המטבעות נמצאה כתובת ביוונית שלשונה "של המלך אנטיגונוס", ללמד על חידוש בית המלוכה וכתובת בעברית – "מתתיה כהן גדול [ו]חבר היהודים" וכתובות דומות. דו לשוניות זו דומה למטבעות המלכים החשמונאים, קודמיו, למעט אלו של אלכסנדר ינאי, ובאה לציין את התחשבותו ברגשות העם היהודי, כאשר כלפי חוץ הוא נחשב למלך ("בסילאוס" ביוונית), וכלפי פנים הוא מכהן ככהן גדול ושולט בשותפות עם "חבר היהודים", היינו הסנהדרין.
על אחד המטבעות ניתן לזהות סמלים הלקוחים מעולם המקדש: מנורת שבעת הקנים ושולחן לחם הפנים.
המטבעות הופקו ממתכות זולות (נחושת ועופרת), מה שמלמד, כנראה, על מצב כלכלי רעוע בתקופתו של מתתיהו אנטיגונוס.
ממטבעות אלה ידוע לנו שמו העברי של אנטיגונוס – "מתתיה".
עימות בין הורדוס לאנטיגונוס

בשנת 40 לפנה"ס הוכתר הורדוס למלך על יהודה באישור הטריאומווירטים אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס והסנאט הרומי. בתום שנה נחת הורדוס בנמל עכו ומיד החל בטיהור ממלכתו ממורדים ומימוש האינטרסים הרומיים, לריסוק מלכותו של אנטיגונוס, אויבם של הרומאים בשל חבירתו לפרתים. חשוב היה להורדוס לכבוש בעצמו את אזור ממלכתו, כדי שלא יהיה חייב לגורם מקומי כלשהו איזו טובה בהמשך דרכו.
לא קלה הייתה דרכו של הורדוס בביצוע המשימה בשל התמיכה העממית לה זכה אנטיגונוס ובשל העדר גיבוי צבאי ממשי רומי, מאחר שהצבא הרומי היה עסוק בלחימה באסיה הקטנה ובצפון סוריה. כמו כן, אנטיגונוס פיתה מצביאים רומיים בכספי שוחד כדי שלא יסייעו בידו של הורדוס, כמו למשל את הליגאטוס המוכשר של מרקוס אנטוניוס, פובליוס ונטידיוס, ואף את הקצין הבכיר סילו.
אנטיגונוס ניצל את שעת הכושר שנקרתה בדרכו, כשהצבא הרומי טרוד עם הפרתים והורדוס אינו מאורגן, כבש את רוב אדום, ובכלל זאת את העיר המרכזית מרשה והחריבה עד היסוד וצר על מצדה, שם התגוררה משפחת המלך ופמלייתו. הורדוס נקלע למצוקה, אם כי הצליח לחלץ את משפחתו ממצדה.
משם פנה אל ירושלים. כשחנה ממערב לעיר, יחד עם הצבא בפיקוד סילו, הורה לכרוז שלו להכריז סביב החומה שהוא בא לשם "טובת העם והצלת העיר" ומוכן לסלוח אפילו לאויביו הקשים ביותר. על דבריו אלה, השיב אנטיגונוס לסילו והצבא הרומאי שלו שגם על פי המנהג הרומאי, לא יהיה זה צודק "אם יתנו את המלוכה להורדוס, שהוא הדיוט ואדומי, כלומר, יהודי למחצה", והם חייבים לתת אותה לבני משפחת המלוכה המקומית, המקובלת על העם. אנטיגונוס הוסיף לטעון, כי גם אם החליטו הרומאים לשלול ממנו את המלוכה, כי ניתנה לו על ידי הפרתים, ישנם רבים ממשפחתו, "שייקחו אותה כחוק". חילופי הדברים הפכו עד מהרה לגידופים ואנטיגונוס פקד על אנשיו לירות חצים על הצרים, שנאלצו לסגת.
הורדוס פילס דרכו לשומרון, השאיר בה את משפחתו והפכה לגרעין כוחו הצבאי. משם המשיך לגליל, שם נלחם כנגד מתנגדיו, תומכי אנטיגונוס, בשעה שאנטיגונוס יושב בירושלים ואינו מחיש עזרה לתושבי הגליל ולאנשיו שנלחמו בהורדוס. הורדוס ביער קיני התנגדות, שמרכזם היה במערות שליד הארבל. בקרבות אלה השתמש הורדוס בארגזים, שהותאמו למלחמות בהרים. הלוחמים שהתמקמו בתוכם הצטיידו במוטות ארוכים שבקצותיהם ווים על-מנת לגרור את המסתתרים החוצה ולשומטם לתהומות.
הורדוס פנה לבקש את עזרת אנטוניוס, שנלחם אותו זמן עם הפרתים, ואף טרח להופיע לפניו, לאחר שגמא מרחק רב רווי סכנות. מרקוס אנטוניוס השתכנע ושיגר להורדוס סיוע צבאי מסיבי, ובראשו המצביא המוכשר גאיוס סוסיוס.
קץ מלכותו של אנטיגונוס

מנגד ניצל אנטיגונוס את העדרו של הורדוס ותקף את כוחותיו. אנטיגונוס זכה במספר קרבות, ובאחד מהם אף גרם למותו של יוסף, אחי הורדוס, כשהוא לוכד אותו במארב ליד יריחו ומשמיד את צבאו, אלא שמול הצבא הרומי הגדול כשל לחלוטין. הורדוס הפנה את כוחותיו לעבר יריחו, שם היה מרוכז עיקר צבאו של אנטיגונוס, ובין השניים התנהלה מלחמת שחיקה. אנטיגונוס החליט לפצל את כוחותיו ולשלוח חלק אחד לשומרון בפיקודו של המצביא פאפוס, כדי לנתק את קווי האספקה של הורדוס. הורדוס הביס את כוח פאפוס סמוך לבית אל, ובשנת 37 לפנה"ס כפה מצור על ירושלים.
מקץ חמישים וחמישה ימי מצור נפלו בידי הורדוס העיר התחתונה ומעטפת בית המקדש. הנצורים נמלטו לעיר העליונה ולתחום המקדש. לבסוף נכנעה כל העיר. לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, במהלך המצור גרמו היהודים לפגיעה רבה ברומאים אולם הם עצמם סבלו הרבה יותר. אנטיגונוס ירד מהבירה ונכנע בפני סוסיוס, שניצל את ההזדמנות להשפלתו. הוא מחא כפיים וקרא לו "אנטיגוני", כשמה של אשה.
אנטיגונוס נלקח בשבי והוצא להורג באנטיוכיה בפקודת מרקוס אנטוניוס. הורדוס היה זה שדחף את אנטוניוס להוציא להורג את אנטיגונוס, משום שחשש שאם יובא אנטיגונוס בפני הסנאט הרומי, הוא יטען לזכות בניו שהם נצר לבית מלוכה למלוך וזכותם עומדת להם כי הם לא מרדו ברומאים, ולעומתם, הורדוס אינו מנצר בית מלוכה. אנטיגונוס הומת בהתזת ראש ולטענת ההיסטוריון פלוטרכוס, "מעולם לא הוטל עונש כזה על מלך". על פי דיו קסיוס, לפני שהוציא אותו להורג, הורה אנטוניוס לצלוב ולהלקות את אנטיגונוס, ולטענתו גם עונש כזה מעולם לא הוטל על מלך מידי הרומאים.
מותו של אנטיגונוס באותה שנה (37 לפנה"ס) סימל את תחילת מלכותו של הורדוס.
בין האויבים נוצר קשר משפחתי, כשבתו של אנטיגונוס נישאה לאנטיפטרוס בן הורדוס.
בשנת 1970 התגלתה בגבעת המבתר בירושלים מערת קבורה הנקראת מערת אבה. על גבי אחת הגלוסקמאות הייתה כתובת שנשאה את השם "מתתיהו בן יהודה", ובה עצמות גבר בשנות ה-20 לחייו אשר ראשו נערף במכשיר חד. פרופ' גרינץ העלה השערה שמדובר בארונו של אנטיגונוס שהובא לקבורה בירושלים על ידי הכוהן אבה. השערה זו אינה מקובלת על כל החוקרים.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה

מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה הייתה סכסוך צבאי שהתקיים משנת 1983 ועד 2005 בין ממשלת סודאן לבין צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA). מדובר בהמשך ישיר למלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, שהתקיימה בין השנים 1972-1955. אף שהלחימה החלה במקור באזור דרום סודאן, המלחמה התפשטה עם הזמן גם להרי נובה ולאזור הנילוס הכחול.
המלחמה נמשכה למעלה מ-21 שנה, מה שהפך אותה לאחת ממלחמות האזרחים הארוכות ביותר בהיסטוריה המתועדת.
לפי הערכות, כשני מיליון אנשים מתו עקב המלחמה, הרעב, והמחלות שנגרמו כתוצאה ישירה מהסכסוך. ארבעה מיליון תושבים בדרום סודאן נאלצו לעקור מבתיהם לפחות פעם אחת במהלך המלחמה (ולעיתים יותר מפעם אחת). מספר האזרחים שנהרגו במלחמה הוא מהגבוהים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר המלחמה התאפיינה גם בהיקף נרחב של הפרות זכויות אדם, ביניהם אירועי טבח המוני ועבדות בהיקף רחב.
המלחמה הביאה בסופו של דבר להקמתה של מדינת דרום סודאן במהלך שנת 2011, שש שנים לאחר שהמלחמה הסתיימה.
מלחמת האזרחים > לפני 1985 > הפרת הסכם אדיס אבבה

לאחר תום מלחמת האזרחים הראשונה, הסכמי אדיס אבבה שולבו בחוקה של סודאן; ההפרה של ההסכם מצד שלטונות סודאן הובילה ישירות למלחמת האזרחים השנייה.
ההפרה הראשונה של ההסכם התרחשה בשעה שנשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, ניסה להשתלט על שדות הנפט שהשתרעו באזור הגבול שבין הצפון והדרום. נפט התגלה לראשונה בבנטיו ב-1978, בדרום כורדופאן ובחלק העליון של הנילוס הכחול ב-1979, בשדה Unity oilfield ב-1980, בשדה Adar oilfield ב-1981, ובהגליג ב-1982. גילוי שדות הנפט הוביל את השלטון הסודאני להפנים את הרווחים הכלכליים המשמעותיים שיצמחו למי שישלוט בשדות אלו.
פונדמנטליסטים אסלאמיים בצפון התנגדו לעקרונות הסכם אדיס אבבה, אשר הוביל לאוטונומיה בקרב הרוב הלא-מוסלמי בדרום סודאן. השפעתם של הפונדמנטליסטים על המשטר הסודאני גדלה בהדרגה, ובשנת 1983, הנשיא נומיירי הכריז כי סודאן, על כל חלקיה, היא מדינה אסלאמית, הכרזה שמשמעותה בפועל הייתה סופו של הממשל האוטונומי בדרום, ומשכך הפרה ישירה של הסכם אדיס אבבה.
מלחמת האזרחים > לפני 1985 > צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA)

זמן קצר לאחר ההכרזה בדבר ביטול האוטונומיה הדרומית, צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) נוסד בשנת 1983 בתור קבוצת מורדים, אשר מטרתה הראשונית הייתה לחדש את השלטון האוטונומי בדרום סודאן, וזאת באמצעות מאבק חמוש כנגד השלטון המרכזי בסודאן. התנועה, שהונהגה על ידי ג'ון גראנג, אמנם הייתה מבוססת על תומכים ומתנדבים בדרום סודאן, אך בהצהרותיה הפומביות הכריזה כי היא פועלת לטובת כלל אזרחי סודאן המדוכאים על ידי השלטון המרכזי. בימיה הראשונים, התנועה המשיכה לדגול בקיומה של סודאן המאוחדת, תוך ביקורת על פעילותו של השלטון המרכזי, אשר מדיניותו, וביטול האוטונומיה הדרומית, הובילה בהדרגה ל"התפוררות" לאומית.
מלחמת האזרחים > 1985–1991

ב-6 באפריל 1985, קצינים בכירים בצבא הסודאני, בראשות הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב, הובילו הפיכה צבאית במדינה. בין פעולותיה הראשונות של הממשלה החדשה הייתה השעיית החוקה של 1983, ביטול הצו המכריז על סודאן כמדינה אסלאמית, ופירוק מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של סודאן. בעקבות ההפיכה, השלטון במדינה עבר רשמית לידי מועצה צבאית, שכללה 15 חברים, וזאת עד לקיומן של בחירות חופשיות, כפי שהתחייב הצבא. עם זאת, החלת השריעה כחוק המדינה בכל רחבי סודאן לא בוטלה.
במהלך חודש אפריל 1986, ולאחר שהתקיימו הבחירות כמובטח, המועצה הצבאית, ששלטה בפועל בסודאן בעקבות ההפיכה הצבאית, פינתה את מקומה לממשלה אזרחית שנבחרה בבחירות הכלליות. בראש הממשלה החדשה עמד ראש הממשלה צאדק אל-מהדי ממפלגת האומה. הממשלה התבססה על קואליציה בין מפלגת האומה, מפלגת האיחוד הדמוקרטי, מפלגת החזית האסלאמית הלאומית (NIF) של חסן א-תראבי, ומספר מפלגות קטנות בעלות אוריינטציה דרומית. קואליציה זו עברה מספר שינויים במהלך השנים הבאות, אך ראש הממשלה צאדק אל-מהדי, ומפלגת האומה שבראשה עמד, המשיכו למלא תפקיד מרכזי בממשלה.
מלחמת האזרחים > 1985–1991 > בין הסלמה למשא ומתן

במאי 1986, אל-מהדי וממשלת הקואליציה החלו במשא ומתן לשלום עם צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) בראשותו של ג'ון גראנג. באותה השנה צבא השחרור, יחד עם מספר מפלגות סודאניות, קיים פגישה משותפת באתיופיה, אשר הסתיימה בהכרזת ״סכר הקוקה״. הכרזה זו קראה לביטול החוק השרעי בסודאן, ולמעבר למשטר חוקתי ומתן אוטונומיה לדרום. ב-1988, צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי ניסחו במשותף תוכנית שלום שקראה לביטול ההסכמים הצבאיים עם מצרים ולוב, הקפאה של חוקי השריעה, סיום מצב החירום במדינה, והפסקת אש במלחמת האזרחים. חרף זאת, דווקא במהלך תקופה זו מלחמת האזרחים במדינה התעצמה באופן ניכר, מספר ההרוגים נסק, והכלכלה הלאומית המשיכה להתדרדר, מה שאף הוביל לפרוץ מהומות המוניות בעקבות עליית המחירים של מוצרי היסוד ב-1988, מה שהוביל להתערבות ממשלת סודאן ולביטול עליות המחירים.
במהלך נובמבר 1988, ראש הממשלה צאדק אל-מהדי סירב לאשר את עקרונותיה של תוכנית השלום שגובשה על ידי צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי, מה שהוביל לפרישתה של מפלגת האיחוד מהממשלה. הממשלה החדשה שהקים אל-מהדי התבססה על מפלגת האומה, יחד עם מפלגת החזית הלאומית האסלאמית הפונדמנטליסטית (NIF). בפברואר 1989, הצבא הציג לראש הממשלה אל-מהדי אולטימטום: או שיפעל לטובת הסכם שלום מול המורדים, או שיודח מתפקידו. אל-מהדי בחר באפשרות הראשונה, והזמין פעם נוספת את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי להצטרף לממשלה, כאשר הממשלה החדשה אישרה את תוכנית השלום של צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי. כמו כן, בשלב זה נקבע תאריך לקיום ועידה חוקתית, במהלך ספטמבר 1989.