stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארייט ברנס

| --- | --- |

ברנס, בליין גיבסון ורוחות הטירה המכושפת בשנת 2008
 לידה:  20 באוגוסט 1928 סן אנטוניו, ארצות הברית 
 פטירה:  25 ביולי 2008 (בגיל 79) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  הארייט טאפ
 לאום:  אמריקאי
 מקום לימודים:  האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית אוניברסיטת ניו מקסיקו
 תקופת הפעילות:  1953–1986 (כ־33 שנים)
 פרסים והוקרה:  אגדות דיסני (2000) 
 בן זוג:  ויליאם ברנס
 צאצאים:  פאם בארנס-קלייר
 מספר צאצאים:  1
 www.imagineerharriet.com
 
הארייט ברנס (באנגלית: Harriet Burns;‏ 20 באוגוסט 1928 – 25 ביולי 2008) הייתה אמנית ומעצבת אמריקאית. האישה הראשונה שעבדה במחלקת וולט דיסני אימג'ינירינג שבבעלות חברת וולט דיסני, בה תפקידה היה עיצוב אטרקציות בדיסנילנד, ביניהן "חדר הטיקי הקסום", "שודדי הקאריביים", "זה עולם קטן" ו"הטירה המכושפת". מעמדה בחברה זיכה אותה בכינוי "הגברת הראשונה של אימג'ינירינג".
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

ברנס נולדה ב-20 באוגוסט 1928 בסן אנטוניו וגדלה בסגוין, עיר במדינת טקסס שממוקמת בארצות הברית. היא הייתה בגן ילדים בתקופת השפל הגדול, ומפני שלא היו לה משחקים נאלצה ברנס להיות יצירתית וליצור דברים לשחק איתם, כאשר בזכות כך התפתחה היכולת האמנותית שלה. אחרי לימודיה בתיכון, החלה ללמוד אומנות באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, שם קיבלה את התואר הראשון שלה. לאחר מכן היא למדה עיצוב מתקדם באוניברסיטת ניו מקסיקו. בשנת 1951 התחתנה עם ויליאם ברנס, אותו הכירה בלימודים, ובשל כך שינתה את שם משפחתה מטאפ לברנס. בשנת 1952 נולדה ביתם היחידה, פאם.
בשנת 1953 עברה המשפחה להוליווד שבלוס אנג'לס, על מנת לקדם את חלומו של ויליאם להיות שחקן ותסריטאי. מפני שבעלה לא הצליח בתחום, החלה ברנס לחפש עבודה. בזכות כך שעבדה בעברה על תצוגות בניימן מרקוס, היא הצליחה למצוא עבודה בחברת Dice Display Industries Cooperative Exchange, המתמחה בעיצוב אביזרים, חללי פנים ותפאורות. דרך החברה היא עבדה על האביזרים והתפאורות של תוכנית הטלוויזיה "שעת הקומדיה של קולגייט" בהפקת קולגייט-פלמוליב, כמו כן היא עיצבה חללי פנים ותפאורות למופעי רצפה ובתי מלון בלאס וגאס, ביניהם Dunes. עוד היא עבדה על יצירת יעד התיירות "SkyPark at Santa's Village" שממוקם ליד אגם ארוהד שבדרום קליפורניה.
ביוגרפיה > עבודתה בדיסני

כשנודע לברנס בשנת 1955 שחברת וולט דיסני מגייסת עובדים, היא החליטה לעזוב את מקום העבודה שלה וניגשה לראיון עבודה, אף על פי שאמרו לה שלא מגייסים לחברה נשים. אף על פי היותה אישה, ברנס התקבלה לעבוד בחברת וולט דיסני, דבר שלא היה נהוג באותה תקופה. העבודה הראשונה של ברנס בחברה הייתה לצייר תפאורה ואביזרים לתוכנית הטלוויזיה "מועדון מיקי מאוס", כאשר בהמשך היא גם תיאמה את סגנון הצבעים של התצוגה ואף עיצבה ובנתה את "מועדון העכבר" שהופיע בתוכנית.
בהמשך היא החלה לעבוד במחלקת וולט דיסני אימג'ינירינג, שנועדה לעצב את האטרקציות שיהיו בפארק השעשועים דיסנילנד. במחלקה היו עוד שני עובדים בנוסף אליה, וואתל רוג'רס ופרד ייגר. ברנס תרמה רבות לפיתוח הפארק, כשהיא יצרה דגמים מיניאטוריים ואף בנתה חלק מהם. בין האטרקציות שנמצאות בפארק שברנס עבדה עליהן נכללות "טירת היפהפייה הנרדמת", "כיכר ניו אורלינס", "הטירה המכושפת", "חדר הטיקי הקסום", "שודדי הקאריביים" ו"זה עולם קטן".
וולט דיסני, מייסד חברת וולט דיסני, התלהב מעבודותיה של ברנס. לפי דבריו של מרטי שקלאר, שהיה סגן נשיא בכיר של הפארקים ואתרי הנופש של חברת וולט דיסני, ברנס הייתה העובדת האהובה על דיסני במחלקה. דיסני שיתף את ברנס בכמה פרקים של התוכנית "עולמו המופלא של דיסני", בה היא הייתה מציגה אטרקציות חדשות שהצטרפו לפארק השעשועים.
ברנס נהגה להגיע לעבודה בליבוש חצאית ונעלי עקב, אף על פי שעבדה עם מסורים, מחרטות ומלטשות. על פי שקלאר "התנהגותה הגברית, הטיפוח המושלם והעובדה שהיא אישה במקצוע שנשלט על ידי גברים מייחדים אותה". מעמדה בחברה זיכה אותה בכינוי "הגברת הראשונה של אימג'ינירינג".
בשנת 1986, לאחר שעבדה בחברה 31 שנים, פרשה ברנס מעבודתה. באותה שנה בעלה נפטר. בשנת 1992 הוקם לכבודה חלון ברחוב הראשי של ארצות הברית, כאשר היא האישה הראשונה שקיבלה את מחווה זו. בשנת 2000 היא קיבלה את תואר אגדת דיסני כעובדת "שדמיונה, כישרונה וחלומותיה יצרו את הקסם של דיסני".
ביוגרפיה > מותה

ב-25 ביולי 2008, בהיותה בגיל 79, נפטרה ברנס מסיבוכים ממצב לב במרכז הרפואי הכללי של לוס אנג'לס. לאחר פיטרת, בתה היחידה של ברנס, פאם, כתבה ספר ביוגרפי על חייה של אימה, יחד עם ההיסטוריון דון פרי. הספר יצא לאור בשנת 2010 בשם "Walt Disney's First Lady of Imagineering Harriet Burns", והוא "מנציח את מורשתה של הארייט כאגדת דיסני, וגם כחברה ובת משפחה שנגעה בחיי רבים".
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  מרי רורק, First female designer for Walt Disney Imagineering, באתר לוס אנג'לס טיימס, 30 ביולי 2008
1 2 3 4 5 6  צ'לסי קלייר, Important Women in Disney History: Harriet Burns, באתר Walt Disney Family Museum‏, 27 במרץ 2012
1 2 3 4 5 6 7 8 9  פאט ספרשטיין, Disney Imagineer Harriet Burns dies, באתר וראייטי, 28 ביולי 2008
↑  אלכס רייף, Event Recap: Disney Legend Harriet Burns’ Daughter and Granddaughter Share Rare Photos and Stories During WDFM Event, באתר Laughing Place‏, 27 בינואר 2021
↑  "נשים אינן עושות עבודה יצירתית למסך": מכתב הדחייה של דיסני מ-1938, באתר חדשות 13, 7 במרץ 2024
↑  הארייט ברנס, באתר Find a Grave
↑  דידייר גז, Interview with Author Don Peri, בבלוג DISNEY HISTORY‏, 3 בספטמבר 2009
↑  דידייר גז, Interview with Author Pam Burns-Clair, בבלוג DISNEY HISTORY‏, 7 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2009061277  VIAF: 100692659   WorldCat (עם VIAF): 100692659
ידידתי פליקה

| --- | --- |
כרזת הסרט (בגרמנית)
כרזת הסרט (בגרמנית)
 מבוסס על:  ספר של מרי או'הרה
 בימוי:  הרולד שוסטר
 הופק בידי:  רלף דיטריך
 תסריט:  לילי הייווארד
 עריכה:  רוברט פריטש
 שחקנים ראשיים:  רודי מקדואל פרסטון פוסטר ריטה ג'ונסון 
 מוזיקה:  אלפרד ניומן 
 צילום:  דיואי ריגלי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 במאי 1943
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סיפור התבגרות, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 הכנסות:  2,400,000 דולר
 סרט הבא:  סער, בנה של פליקה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ידידתי פליקה (באנגלית: My Friend Flicka) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרט לכל המשפחה משנת 1943 בבימויו של הרולד שוסטר, עם רודי מקדואל, פרסטון פוסור וריטה ג'ונסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר הילדים רב המכר "ידידתי פליקה" של מרי אוהרה (אנ') משנת 1941.
הצלחת הספר הניעה את אוהרה לכתוב שני ספרי המשך: "Thunderhead" ב-1943 ו"הדשא הירוק של ויומינג" ("Green Grass of Wyoming") ב-1946. גם הם עובדו לקולנוע - סער, בנה של פליקה (1945) והדשא הירוק של ויומינג (1946). בסרט הראשון והשני משתתפים אותם שחקנים.
ב-1956–1957 הופקה סדרת טלוויזיה "ידידתי פליקה" ב-39 פרקים ברשת CBS. ב-2006 הופק עיבוד מודרני בשם "פליקה" והמשך "פליקה 2" (2010).
תקציר העלילה

רוב מקלאולין (פרסטון פוסטר) ואשתו נל (ריטה ג'ונסון) הם בעלי חווה לגידול סוסי  מוסטנג בשם "Goose Bar" בוויומינג. איתם גר בנם בן העשר, קן (רודי מקדואל). קן להוט אחרי הסוסים ורוצה שיהיה לו סייח שיוכל לאלף אותו. הוא מזניח את לימודי וציוניו גרועים. אביו גוער בו כל הזמן אך אמו רכה יותר ומנסה לשכנע את האב כי אם יהיה לקן סייח, הוא יקבל עליו אחריות וזה ישפר גם את התנהגותו ואת ציוניו.
איתם נמצאים בחווה גם העובד הראשי גאס (ג'יימס בל) עם בתו הקטנה הינדי (דיאנה הייל) והעובד טים (ג'ף קורי).
קן בוחר בסייחה בת שנה "פליקה" וגאס מסביר לו שהשם "פליקה" פירושו "ילדה קטנה" בשוודית. פליקה היא בתה של הסוסה "רוקט". רוקט היא צאצאית של סוס פרא בשם "אלבינו" שחדר לחווה והרביע מספר סוסות. רוקט אינה ממושמעת ופעמים רבות ברחה מהחווה עם פליקה תוך שבירת הגדרות. מגדל סוסי המרוץ צ'ארלי מגיע לחווה ובוחן את כושר ריצה של רוקט שמצליחה לדהור במהירות של 35 מיל בשעה. הוא רוכש אותה ב-500 דולר אך בעת המעבר היא משתוללת, נוגחת בשער החווה ושוברת את מפרקתה.
רוב מוכר את הסוסים צאצאי "אלבינו" אך קן מתחנן שישאיר את פליקה שאביה הוא סוס ההרבעה "באנר" שיותר נוח ורוב מסכים ומעביר את האחריות לקן.
קן מתחיל לאמן את פליקה הפראית לקול עקיצותיה ולגלוגה של הינדי. הוא נופל מספר פעמים אך מצליח להרגיע אותה. באחת הפעמים נפצעת פליקה מהגדר ומתפתח זיהום ברגלה.
הטיפול לא עוזר ורוב מחליט לסיים את חייה ומטיל זאת על גאס. קן מתחנן לגאס שיידחה זאת למחר. בלילה יורד גשם חזק וקן יוצא ורואה את פליקה מוטלת בתוך שלולית. הוא נצמד אליה כל הלילה ובבוקר מוצא אותם גאס.
קן נתקף בחום גבוה ורופא מוזעק. הגשם ממשיך ובלילה יוצא רוב לחסל את פליקה אבל אינו מסוגל. פומת ההרים מתכוננת לתקוף את רוב אבל פליקה מבחינה בה ומזהירה אותו בצהלתה. רוב מתעורר ויורה בפומה. הוא אסיר תודה לפליקה ומחליט לא לירות בה.
קן שומע את הירייה ובטוח שפליקה מתה. כעבור מספר ימים הוא מבריא ורוב וגאס מוליכים אותו להיפגש עם הפתעת חייו - פליקה הבריאה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רודי מקדואל | קן מקלאולין |  |
| פרסטון פוסטר | רוב מקלאולין | אבא |
| ריטה ג'ונסון | נל מקלאולין | אמא |
| ג'יימס בל | גאס | עובד בחווה |
| דיאנה הייל | הינדי | בתו של גאס |
| ג'ף קורי | טים | עובד בחווה |
| ארתור לופט | צ'ארלי | מגדל סוסי מרוץ |
הערות שוליים

↑  יצא לאור בעברית ב-1979 בתרגומה של אבירמה גולן עם אחרית דבר מאת אוריאל אופק
תלמי יוסף (סיני)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1977 
 על שם:  יוסף ויץ
 סיבת נטישה:  הסכמי קמפ דייוויד
 תאריך נטישה:  1982
 קואורדינטות:  31°12′38″N 34°14′33″E﻿ / ﻿31.2105°N 34.2426°E﻿ / 31.2105; 34.2426 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףתלמי יוסף(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףתלמי יוסף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תַּלְמי יוסף הייתה התנחלות ומושב ישראלי בחצי האי סיני. המושב, שהיה ממוקם בפתחת רפיח, סמוך לעיר ימית, פונה בשנת 1982 בעקבות חתימת הסכמי קמפ דייוויד. המושב נקרא על שם יוסף ויץ.
ההקמה

המושב הוקם בשנת 1977 על ידי גרעין התיישבותי שכלל עולים מארצות הברית ומדרום אפריקה בעזרת תנועת האיחוד החקלאי. המושב נקרא על שם יוסף ויץ שהיה מראשי קרן קיימת לישראל וממנהלי מינהל מקרקעי ישראל.
בשונה מנקודת התיישבות אחרות, כל משפחה מגרעין המתיישבים נדרשה לשלם עלויות הקמה בסך 15 אלף דולר, בין היתר בשל הרחבת בית המגורים של כל משפחה ל-108 מ"ר.
מכיוון שהמושב התבסס על חקלאות, נשלחו העולים שבאו להקים את היישוב לאולפן צוחר שבחבל הבשור, ולהכשרה חקלאית בשדה ניצן שגם חבריו היו עולים אנגלו-סקסים. במקביל הכינה קרן קיימת לישראל 1,000 דונם חממות עבור המושב. החממות יועדו בעיקר לגידול עגבניות, מנגו ואבוקדו.
ב-27 ביולי 1977 נערך טקס הנחה אבן פינה ליישוב. הטקס נערך בהשתתפות פרופסור רענן ויץ, בנו של יוסף ויץ שעל שמו נקרא היישוב, ראש תנועת האיחוד החקלאי שהקימה את היישוב, עמנואל פרידלנדר, נציגי צה"ל, הפדרציה הציונית של דרום אפריקה והמתיישבים.
למרות אי הבהירות באזור עקב השיחות בין ישראל למצרים שדנו בפינוי סיני, החליטה הממשלה בינואר 1978 להמשיך בעבודת הקמת היישוב. בספטמבר של אותה השנה הצהירה הממשלה על פינוי ישובי ימית עקב החתימה על הסכמי קמפ דייוויד. גרעין המשפחות של היישוב, שמנה אז כבר כמה עשרות משפחות, 14 מהן מדרום אפריקה והשאר אנגלו-סכסיות, החליט לעזוב את האולפן בצוחר שם שהו ולעבור במהירות לביתם החדש במושב, זאת אף על פי שהמושב לא היה מחובר עדיין לרשתות המים, החשמל והביוב. גם כחודשיים לאחר מכן התושבים נותרו ללא תשתיות.
בניית היישוב הייתה אמורה להסתיים כבר ביוני 1978 אך עקב עיכובים ופיגורים בבנייה בניית היישוב לא הושלמה במלואה עד לפינויו.
הפינוי והמעבר לחבל שלום

בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הייתה תלמי יוסף מהיישובים הראשונים שהגיעו לסיכום על מעבר משותף לחבל שלום אשר נמצא בסמוך לרצועת עזה וחצי האי סיני. בפברואר 1980 החלה הממשלה בהקמת המושב החדש לו הוקצו 15,000 דונם. רק המשפחות שהגיעו למושב בסיני לפני אוקטובר 1978 היו זכאיות לפיצויים. הקמת המושב בחבל שלום הותנתה במציאת 30 משפחות המעוניינות לעבור אליו. גיוס מספר זה של מתיישבים נתקל בקשיים מפני שהזכאים לפיצויים נדרשו לותר על הפיצויים אם יבקשו לעבור למושב בחבל שלום.
בספטמבר 1981 פלשו משפחות של אנשי גוש אמונים ל-15 בתים שננטשו על ידי המשפחות שעברו ליישוב החדוש בחבל שלום. אנשי גוש אמונים נערכו למאבק בפינוי, ולפי טענתם הם הוזמנו למושב על ידי תושבי המושב הנותרים. המשפחות הובלו על ידי אורי אליצור. הממשלה התלבטה אם לפנותן מיד או לחכות לפינוי הכללי של חבל ימית אך לא הצליחה להגיע לסיכום, לבסוף הוחלט לפנות את תלמי יוסף לאחר חג הפסח. בגלל קרבתה לגבול, תלמי יוסף הייתה לאחת מארבע נקודות מרכזיות בהן התרכזו מתנגדי הנסיגה מסיני יחד עם עצמונה (סיני), ימית וחצר אדר.
ב-4 במרץ 1982 פינה צה"ל 22 משפחות של המתנגדים שהתבצרו במקום, הפינוי נערך ללא אלימות, אולם המפונים שבו והתבצרו בו שוב. קבוצה של תשע נשים, בהובלת גאולה כהן עלתה ב-17 במרץ 1982 על גג של אחד הבתים והתבצרה עליו במשך מספר שבועות במטרה למנוע את הנסיגה. ב-4 באפריל 1982 ניתק הצבא את החשמל והמים ל-14 המשפחות שנותרו במקום וגם לקבוצת הנשים שעדיין התבצרה על גג אחד הבתים. ב-18 באפריל 1982 עדיין היו במושב 17 משפחות.
בשנת 1982 פונה המושב בחבל ימית למושב החדש שנקרא גם הוא תלמי יוסף. המושב החדש בחבל שלום קם והחל בגידול עגבניות לייצוא. מספר משפחות של עולים בחרו לא לעבור למושב החדש ולחזור לארצות מוצאם.
הערות שוליים

1 2  יובל גולן, גרעין מעולי ארה"ב עולה להתיישבות בשכניה, מעריב, 30 בדצמבר 1976
1 2 3  עזרא ינוב, בתלמי־יוסף הסכימו לעבור לפיתחת שלום, אך כתב־ויתור על פיצויים – מעורר מחלוקת, מעריב, 11 במרץ 1980
↑  דני צדקוני, תלמי יוסף – יישוב חדש בפיתחת רפיח, דבר, 14 באוגוסט 1977
↑  ראשוני קיבוץ חולית בפיתחה יתיישבו סמוך לחג הפסח, דבר, 20 במרץ 1977
1 2  אהרן דולב, תלמי יוסף, מעריב, 1 באוקטובר 1978
↑  דני צדקוני, הונחה אבן פינה למושב תלמי־יוסף בפיתחת רפיח, דבר, 28 ביולי 1977
↑  הקק"ל תמשיך בהכשרת קרקע חקלאית באיזור הפיתחה, דבר, 9 בינואר 1978
↑  פריאל ותלמי־יוסף עדיין בתנאי עראי, דבר, 19 בנובמבר 1978
↑  דני צדקוני, אנשי ימית תובעים שהממשלה תשלם את שכר פרקליטיהם, דבר, 30 בדצמבר 1979
↑  הוחל בבנייה ב־4 מושבים בפיתחת שלום, דבר, 25 בפברואר 1980
↑  עזרא ינוב, אריק שרון: יוקמו עוד יישובים ברצועת עזה, מעריב, 4 ביוני 1980
↑  עזרא ינוב, פילוג בין עניים לעשירים עלול למנוע הקמת מושב חדש של מפוני חבל ימית, מעריב, 21 בספטמבר 1980
↑  מנחם גולן, קח את הכסף וברח, מעריב, 19 בדצמבר 1980
↑  מתיישבי חבל ימית יקבלו עוד 700–400 אלף שקל מיקדמה אם יקדימו הפינוי, דבר, 11 בספטמבר 1981
↑  השרים לא הגיעו לסיכום בעניין פינוי תלמי יוסף, מעריב, 9 באוקטובר 1981
↑  דני צדקוני, מתנגדי הנסיגה יפונו מחבל ימית אחר הפסח, דבר, 5 באפריל 1982
↑  צעיר שניסה לפרוץ את מחסום ארז ירה לעבר חיילים ו שוטרים, דבר, 5 במרץ 1982; המשך
↑  דני צדקוני, מתנגדות הנסיגה "התנחלו" על גג, דבר, 18 במרץ 1982
↑  דני צדקוני, מתנגדי הנסיגה נערכים לאפשרות שצה"ל יתחיל היום בפינוי ימית, דבר, 4 באפריל 1982
↑  צה"ל ערוך, דבר, 19 באפריל 1982
↑  אהרן פריאל, בחבל שלום מהמרים על עגבניות הזהב, מעריב, 22 באוקטובר 1982
↑  מנחם גולן, "קח את הכסף וברח", מעריב, 19 בדצמבר 1980
| ישובי סיני שפונו במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים או הסכמים אחרים |
| --- | --- | --- |
| יישובי חבל ימית | אבשלום • אוגדה • דקלה • חולית • חרובית • חצר אדר • ימית • מחנה נורית • מעוז הים • נאות סיני • ניר אברהם • נתיב העשרה • פריאל • פרי גן • סופה • עצמונה • שדות • תלמי יוסף |  |
| יישובי מרחב שלמה | אופירה • די זהב • נביעות • שלהבת • זהרון |  |
| נוספים | קדש ברנע • נח"ל ים • נח"ל תרשיש |  |
הלילה של ניק ונורה

| --- | --- |

 מבוסס על:  Nick and Norah's Infinite Playlist 
 בימוי:  פיטר סולט 
 הופק בידי:  כריס וייץ, פול וייץ, קרי קוהנסקי רוברטס 
 תסריט:  לורן סקפריה 
 עריכה:  מירון קרשטיין 
 שחקנים ראשיים:  מייקל סרה ג'ון צ'ו John Cantwell פרנקי פאיסון קווין קוריגן Ruth Maleczech לורן סקפריה סת' מאיירס Zachary Booth אדי קיי תומאס רפי גברון אלקסיס דזינה קאט דנינגס אנדי סמברג ארי גריינור ג'יי בארושל אהרון יו דבנדרה בנהארט 
 מוזיקה:  מארק מות'רסבו 
 צילום:  טום ריצ'מונד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Mandate Pictures 
 חברה מפיצה:  סרטי סוני, נטפליקס, Xfinity Streampix 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בפברואר 2009 
 משך הקרנה:  89 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סיפור התבגרות, סרט להט"בי, סרט נעורים, דרמה קומית, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו ג'רזי, ניו יורק 
 הכנסות באתר מוג'ו:   nickandnorahsinfiniteplaylist
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הלילה של ניק ונורה (באנגלית: Nick & Norah's Infinite Playlist) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה רומנטית בבימויו של פיטר סולט ובכיכובם של מייקל סרה וקאט דנינגס אשר יצא לאקרנים בשנת 2008. התסריט אשר נכתב על ידי לורן סקפריה מבוסס על רומן בעל אותו השם מאת רייצ'ל כהן ודייוויד לוית'ן. העלילה מגוללת את סיפורם של בני הנוער ניק (סרה) ונורה (דנינגס), אשר נפגשים כאשר נורה מבקשת מניק להעמיד פנים שהוא החבר שלה למשך חמש דקות. במהלך הלילה, הם מנסים למצוא את המופע הסודי של הלהקה האהובה עליהם ולחפש את החברה הכי טובה של נורה אשר השתכרה.
רקע

הסרט הגיע לפיתוח בשנת 2003, כאשר המפיק קרי קוהנסקי רוברטס מצא את הרומן של כהן ולוית'ן והחליט להתאימו לסרט. בשנת 2005 סקפריה נשכרה לצורך כתיבת התסריט וב-2006 סולט נבחר לביימו. הצילומים המרכזיים התקיימו במשך 29 ימים, מאוקטובר ועד דצמבר 2007, בעיקר במנהטן ובברוקלין, ניו יורק.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2008 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2008 והופץ ב-3 באוקטובר 2008. הוא שילש את תקציבו בסך 10 מיליון דולר, עם סך הכנסות כולל של 33.5 מיליון דולר. פסקול מלווה הופץ ב-23 בספטמבר 2008, והסרט הופץ ב-DVD ו-Blu-ray ב-3 בפברואר 2009. הסרט זכה לרוב לביקורות חיוביות מהמבקרים, וקיבל מועמדות לשלושה פרסים בלוויין, פרסי GLAAD מדיה, פרסי הסרטים של MTV ופרס סליל הזהב.
בישראל הסרט לא הופץ בבתי הקולנוע.
עלילה

ניק או'לירי (מייקל סרה) הוא נער מהובוקן, ניו ג'רזי המשמש כנגן גיטרת בס סטרייט בלהקת "The Jerk-Offs" שיתר חבריה הומוסקסואלים. ניק שבור לב לאחר שחברתו טריס (אלקסיס דזינה) נפרדה ממנו, לפני שלושה שבועות, יומיים ו-23 שעות, והוא ממשיך להכין לה תקליטי מיקסים בעקבות הפרידה. תום (אהרון יו) ודב (רפי גברון), חבריו ללהקה אשר שונאים את טריס, משכנעים את ניק להופיע איתם במועדון בניו יורק, כי הלהקה האהובה עליו - להקת האינדי המסתורית "איפה פלאפי?" מופיעה איפשהו בניו יורק באותו לילה. נורה סילברברג (קאט דנינגס) לומדת עם טריס באותו התיכון, "המנזר של הלב הקדוש", ולמרות שנורה וטריס לא מחבבות זו את זו, יש להן חברה משותפת בשם קרוליין (ארי גריינור). נורה לא פגשה את ניק, אבל היא חולקת את אותו הטעם במוזיקה, בהתבסס על דיסקים שהכין לטריס, אותם אספה מהאשפה לאחר שטריס זרקה אותם. באותו לילה, שלוש הבנות נפגשות בסופו של דבר במועדון "המכולת של ארלן" בלואר איסט סייד שבמנהטן, שם The Jerk-Offs מופיעים. קרוליין משתכרת ונורה רוצה לקחת אותה הביתה, אבל חברי הלהקה של ניק, אשר רואים את נורה כבת זוג פוטנציאלית עבורו, מציעים לקחת את קרוליין הביתה. כך, נורה וניק יכולו לבלות יחד בניסיון לאתר את ההופעה המסתורית של "איפה פלאפי?".
כאשר תום ודב עוצרים בדוכן הנקניקיות "גארי'ס פאפאיה", קרוליין המבולבלת בורחת מהוואן של תום. ניק ונורה נפגשים עם תום ודב בניסיון למצוא את קרוליין. שיחת טלפון מבלבלת מקרוליין מובילה אותם לחפש אותה במועדון שבו על פי השמועה "איפה פלאפי?" אמורים להופיע, אבל ללא הצלחה. טריס, אשר להוטה לזכות בחזרה בניק, מעדכנת אותם שהיא מקבלת שיחת טלפון מקרוליין, שעכשיו מספרת לנורה כי היא "מצאה את ישו" ואיתו "נער מזבח ללא מכנסיים". לפיכך, הבינו החבורה כי קרוליין נמצאת בקברט הומוסקסואלי מוכר, שם אכן היא נמצאה על הבמה, שיכורה ולבושה כמו עץ חג המולד. כאשר הם מגיעים למכונית של ניק, טריס יושבת על מכסה המנוע ומחכה לו. נורה מספרת לו כמה נחמד היה להכיר אותו, אבל הוא עוזב כדי לדבר עם טריס מבלי להגיב לנורה.
הערות שוליים

↑  הלילה של ניק ונורה, אתר הסינמטק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4841852  LCCN: no2008144416  VIAF: 183354288   WorldCat (עם VIAF): 183354288
ולפראיסו

ולפראיסו (Valparaíso) היא עיר במרכז צ'ילה, כ-120 ק"מ צפונית-מערבית לסנטיאגו, בירת מחוז ולפראיסו. אף שסנטיאגו היא בירת המדינה, ולפראיסו היא העיר שבה שוכן הקונגרס. לעיר חשיבות גדולה גם כעיר הנמל הקרובה ביותר לסנטיאגו, וב-2003 הכריז עליה הקונגרס הצ'יליאני כבירת התרבות של המדינה. באותה שנה גם הכריז אונסק"ו על הרובע ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית. בעיר פועלות תשע אוניברסיטאות.
ולפראיסו היא העיר השישית בגודלה בצ'ילה, ובשנת 2006 התגוררו בה כ-276 אלף תושבים. המטרופולין שלה, הכוללת גם את העיר הרביעית בגודלה בצ'ילה, ויניה דל מאר, היא המטרופולין השלישית בגודלה במדינה אחרי אלה של סנטיאגו ושל קונספסיון, ובשנת 2003 התגוררו בה כ-892 אלף תושבים.
את שמה של העיר העניק לה מגלה הארצות הספרדי חואן דה סאוודרה. הוא קרא לה על שם כפר הולדתו, ולפראיסו דה אריבה, הסמוך לקואנקה שבספרד. מקור שם זה במילים "ואיה פראיסו" (Valle Paraíso), שפירושן בספרדית הוא "עמק גן העדן". בקיצור, מכונה העיר "וָאלְפּוֹ", ותושביה מכונים "פורטניוס" (Porteños, יחיד Porteño). המשורר פבלו נרודה, שאחד משלושת בתיו (לה סבסטיאנה) שוכן בעיר, כינה את העיר בשם "נוביה דל אוסאנו" (novia del océano - "אהובת האוקיינוס").
בניין מסעדת לאס ברוחס
תמונת לוויין של ולפראיסו, 2002
גאוגרפיה

ולפראיסו בנויה לחוף האוקיינוס השקט, על פני שני אזורים גאוגרפיים: המישור (Plan) והגבעות (Cerros). במישור מצויים רבים ממבני הציבור, ובהם הקונגרס, בנייני משרדים והנמל. על 42 הגבעות מצויים אזורי המגורים, ובהם האזורים ההיסטוריים שבהם השתכנו המהגרים במהלך המאה ה-19.
מדי שנה יורדים בוולפראיסו כ-480 מ"מ גשם. החודשים הגשומים ביותר הם יוני ויולי. הטמפרטורות הגבוהות ביותר הן בינואר ובפברואר (טמפרטורה מקסימלית ממוצעת של כ-22°) והנמוכות ביותר הן ביולי (טמפרטורה מינימלית ממוצעת של 5.6°).
היסטוריה

המפרץ שלחופו שוכנת ולפראיסו אוכלס בעבר בדייגים בני הצ'אנגו. מגלי ארצות ספרדים הגיעו לאזור ב-1536 על סיפונה של הסנטיאגיו (Santiaguillo). פדרו דה ואלדיביה הקים יישוב במקום ב-1544, וב-1554 הוקם הנמל, שהיה ראשון הנמלים שהקימו הספרדים בצ'ילה. לאחר מכן סבלה ולפראיסו מהתקפות של שודדי ים אנגלים והולנדים, שחשקו בזהב שהיה על הספינות שעצרו בה בדרכם ממלכות המשנה של פרו. בעקבות התקפות אלה הורה מושל צ'ילה על ביצור הנמל ב-1594. הביצורים הורחבו ב-1682. ב-1658 הוקמה הקתדרלה "לה מטריס" (La Matriz). לאחר רעידת אדמה שפקדה את העיר ב-1730, עברו מרבית המתיישבים מהמישור הסמוך לים למורדות הגבעות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 עלתה חשיבות הנמל, והוא החל לשמש גם כנמל ייצוא למוצרים שונים, ובהם יין, גבינות ועור. ולפראיסו, שהייתה בתחילה כפר קטן, החלה להתרחב, וב-1730 כבר היו בה כמאה בתים וארבע כנסיות. ב-1802 הכריז עליה מלך ספרד קרלוס הרביעי כעיר באופן רשמי.
לאחר עצמאות צ'ילה ב-1810 המשיכה ולפראיסו להתפתח, עם הקמתו של הנמל המרכזי של הצי הצ'יליאני. עד מהרה, ובמיוחד בתקופת הבהלה לזהב באמצע המאה ה-19, הפך הנמל לנקודה שבה עצרו ספינות רבות שעשו דרכן בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט דרך כף הורן ומצר מגלן. בעקבות התבססותה והגברת חשיבותה, נקבעה ב-1842 כבירתו של מחוז ולפראיסו. ב-1852 נחנכה מסילת ברזל בינה לבין סנטיאגו. ככל שגדלה התנועה הימית בעיר, כך גדל גם מספר המהגרים שנותרו בה, בעיקר מאנגליה, גרמניה, צרפת, ארצות הברית, שווייץ ואיטליה. בהדרגה נחלש אופייה הספרדי של העיר והיא הפכה יותר קוסמופוליטית. האנגלים הביאו את הכדורגל, הצרפתים הקימו את בית הספר הקתולי הראשון, וגם הגרמנים והאנגלים הקימו בתי ספר פרטיים. המהגרים השפיעו גם על האדריכלות בעיר, שהושפעה מסגנונות שונים. כן נבנו במורדות התלולים של גבעות העיר פוניקולרים.
ב-31 בינואר 1866 הפגיז הצי הספרדי את הנמל, במהלך מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית. ב-1906 פקד את העיר אסון חמור עוד יותר, כאשר 20,000 בני אדם מצאו את מותם ברעידת אדמה שפקדה את העיר.
לאחר פתיחת תעלת פנמה ב-1914 דעכה העיר, שכן ספינות שעשו את דרכן לאוקיינוס האטלנטי לא עברו דרכה עוד. גורמים נוספים לירידת קרנה של העיר היו המשבר בתעשיית המלחת, שהייתה אחד מענפי הייצוא העיקריים בנמל מאז סוף המאה ה-19, וכן המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בתקופת דעיכתה של העיר עזבו אותה רבים מתושביה העשירים אל סנטיאגו ואל ויניה דל מאר, והרובע ההיסטורי של העיר, המערב סגנונות אדריכליים שונים, סבל מהזנחה. ב-1996 כללה קרן האתרים העולמית את הפוניקולרים ברשימה העולמית של 100 האוצרות ההיסטוריים המצויים בסכנה. התמונה השתנתה במהלך שנות ה-90, עם תחילתו של תהליך שימור ממושך. ביוזמה מקומית הוקמה "קרן ולפראיסו" (Fundación Valparaíso), שפעלה בתחום השימור, יצרה תשתית לתיירות, ואף יזמה מספר פסטיבלים מקומיים לאופרה, ג'אז ומוזיקה אתנית. העיר היא עדיין אחת מערי הנמל החשובות בצ'ילה (לצדן של אנטופגסטה, פוארטו מונט ואחרות), וספינות פנמקס עדיין עוברות דרכה. עם זאת, לנמל יש עתה תחרות מהנמל שהוקם בסן אנטוניו, כ-110 ק"מ דרומית לוולפראיסו.
בנובמבר 2019 בעיר הוצג לראשונה מיצג "אנס בדרכך" שבהמשך הוצג ברחבי העולם.
אדריכלות

הרובע ההיסטורי של העיר כולל עירוב של סגנונות שהביאו עמם המהגרים השונים לעיר במהלך המאה ה-19. הבולטים שבהם הם הסגנון הקולוניאלי הספרדי והסגנון הוויקטוריאני. גם רעידת האדמה של 1906 השפיעה על הבנייה, ולאחריה השתמשו בחומרים יציבים יותר. אופייה האדריכלי הייחודי של העיר היה הגורם העיקרי להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003.
עם האזורים הבולטים בסגנון האדריכלי הייחודי שלהם נמנים אזורים אלה:
כנסיית לה מטריס וכיכר סנטו דומינגו. אזור זה מצוי בתווך שבין הגבעות למישור. כנסיית לה מטריס נבנתה ארבע פעמים, לאחר שנהרסה בידי שודדי ים וברעידות אדמה, ובמתכונתה הנוכחית נבנתה ב-1842.
כיכר אצ'אורן ורחוב סראנו. אזור זה הוא האזור המסחרי העיקרי של העיר, והוא כולל את שוק הנמל. הכיכר במתכונתה הנוכחית הוקמה ב-1886, והפכה למרכז חברתי חשוב.
מזח פראט, כיכרות סוטומאיור וחוסטיסיה ורובע המוזיאון הימי. אזור זה, למרגלות גבעת קורדיירה, כולל מבני ציבור רבים. כיכר סוטומאיור פונה לכיוון הים, ומשני צידיה שני מבנים גבוהים: תחנת הרכבת ובניין המכס. בכיכר אנדרטה שהוקמה ב-1886 לזכר הקרב על איקיקה שנערך ב-1879 במהלך מלחמת האוקיינוס השקט. המוזיאון הימי מצוי בראש גבעת קורדיירה, במקום שבו שכן מבצר סן חוסה.
גבעת אלגרה וגבעת קונספסיון. שתי גבעות אלה, שביניהן רחוב אוריולה, מהוות שכונה אחת. השכונה הוקמה בידי מהגרים אנגלים וגרמנים, ויש בה שילוב של מרחבים ציבוריים מסוגים שונים: נקודות תצפית, טיילות, גרמי מדרגות, ועוד. מבני המגורים מאפיינים את הסגנון שהיה מקובל באנגליה ובגרמניה במאה ה-19, הן מבחינת העיצוב האדריכלי והן בחומרי הבנייה (בעיקר עץ, שבמקרים רבים אף יובא מאירופה).