עגונות מלחמת העולם השנייה
מורכבות שאלת עגונות המלחמה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | רב הוא מספר הנשים שנתעגנו מבעליהם אשר נפלו בידי "החיה הצהובה" המטיילת בדמות אדם בתוך מרכז ישובו של עולם באירופה | “ |

|  – הרב יחזקאל אברמסקי |  – הרב יחזקאל אברמסקי |  |
בניגוד למקרי עגינות פרטיים בהם נסוב הדיון בתשובות ההלכתיות העוסקות בהיתר העגונה בפרטי המקרה נשוא השאלה, במקרי עגינות רחבי היקף, כמו לאחר פרעות ת"ח ת"ט ולאחר כמה ממלחמות ישראל, עסקו פוסקי ההלכה בהיתרי עגונה כלליים שטיפלו באופן כללי בסוגיות ההלכתיות שנגעו לרוב ככל מקרי ההיעדרות, ושימשו כטיוטת היתר עבור כל המקרים הפרטיים בהתאמות מתבקשות למקרים ספציפיים. מורכבות המלחמה והבדלי תנאים במקומות היעדרות הבעלים, כמו גם ההיקף הלא-נתפס והיחידאי בהיסטוריה של גברים יהודים שנעדרו בנסיבות לא מתועדות, הובילו להיווצרות בעיה בהיקף רחב, וגם אופי השאלות ההלכתיות שעמדו לבירור השתנה בין מדינות שטחי הכיבוש הנאצי ובין תאריך ההיעדרות. בנוסף, היו יהודים שנמלטו לשטחי הכיבוש הסובייטי בפולין בראשית המלחמה, חלקם הוגלה בהמשך לסיביר ולגבי חלקם לא היה ידוע כלל מה עלה בגורלם מאז בריחתם מזרחה; ידוע היה שהיהודים בשטחי הכיבוש הסובייטי, אף שלא נהנו מתנאים נוחים, לא עמדו בסכנת השמדה יזומה, אך היהודים שנותרו בשטח הכיבוש הגרמני, יחד עם אלו שנותרו בשטחים שנפלו בידי הגרמנים במבצע ברברוסה או בהמשך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, יועדו להשמדה.
את סוגי מצבי העגינות שנוצרו תיאר הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"), מפוסקי ההלכה הבולטים במאה ה-20, במעין סקיצה להיתר עגונות כללי לעגונות השואה, שנכללה בספרו חזון איש. כדי לנטרל את הממד האקטואלי מהדיון ההלכתי, המיר הרב את שמות המדינות במדינות מן המרחב "התלמודי", המזרח תיכוני; כך משמשת פרס בתיאור דלהלן ככינוי לפולין, בבל היא ברית המועצות ומדי היא גרמניה הנאצית:
פרס בין בבל ובין מדי, ובפרס מאה עיירות של יהודים אלף נפש בכל עיר, ונלחמה מדי בפרס וכבשה שבעים עיר. חזרה בבל וכבשה שלשים עיר הנותרות, חזרה מדי וגרשה את בבל מהשלשים עיר ועוד כבשה חלק הארץ של בבל. חזרה בבל וגברה על המדיים וגרשום מכל הארץ פרס, וכבשה כל ארץ מדי.
בזמן שנכנסו המדיים לפרס הצרו מאד את היהודים במכה וחרפה, אבל השאירום בחיים ונתנו להם להתפרנס. רק במקרים בודדים הרגו יחידים בעלילות קלות. כשנכנסו המדיים לערי היהודים היו מהם שברחו לעיירות הסמוכות לבבל, וכשנכנסו הבבלים לשלשים העיירות היו שם יהודים שברחו משבעים העיירות שכבשו המדיים, הבבלים הגלו יהודים הרבה לעומק ארצם.
כשגברו המדיים על הבבליים שפכו המדיים את חמתם ביהודים והרגום, וסדרו גייס שעבר מעיר לעיר וכנס את כל היהודים והבריחם אל הבורות שהכין להם לקברות ושמה ירה עליהם וקברם בעודם בחיים, ויש שדנם בשריפה ובשאר מיתות משונות.
כשנגמרה המלחמה נתברר כי לא נשארו ממאת אלף יהודים הפרסים בחיים רק מיעוטם. המיעוט שניצל מיד המדיים היה בחמשה סוגים:
א. אותם שהגלו הבבלים לעומק ארצם.
ב. אותם שהמדיים מצאו אותם לראויים לאומנות ולעבודה, ולא הרגום ולקחו אותם לעבודה, וכשגברו עליהם הבבלים לא הספיקו להרגם ונשארו בחיים.
ג. אותם שהיה להם הכרה עם אינם יהודים חמרים ועגלונים והיה בידם כסף תועפות, ועלתה בידם שהעבירום העגלונים בחביון לחוץ לגבול המדיים.
ד. אותם שהיו להם מרחמים אינם יהודים שהחביאום מיד הרוצחים.
ה. אותם שהחביאו עצמם ביערות וחיו שם עד גמר המלחמה.
בשל העובדה שרבים מניצולי השואה נמנו על בני יהדות אשכנז במנהגיהם, נוצרה גם תופעה של "עגינות גברים", שנשותיהם אבדו ולא יכלו להינשא בשנית בשל חרם דרבנו גרשום האוסר לגבר לישא שתי נשים. גם יהודים ספרדים שנשותיהם נעדרו במהלך המלחמה היו זקוקים לפתרון, שכן רבים נהגו להישבע לנשותיהם תחת החופה שלא יישאו אשה נוספת.