stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף יצחק הבלין
משפחתו

לרב הבלין ארבעה בנים וחמש בנות.
סבו היה הרב שלמה זלמן הבלין, שמונה על ידי הרבי הרש"ב מחב"ד, להקים את ישיבת תורת אמת - חב"ד בערים חברון וירושלים.
בנו, הרב שניאור זלמן, הוא שליח חב"ד בעיר דרזדן, גרמניה.
בנו, הרב מנחם מנדל, הוא ראש כולל ומשליחי חב"ד בחולון.
בנו הרב שמואל, שליח חב"ד בעיר ברמן ורב כוחות הבונדסווהר בצפון גרמניה.
בנו, אברהם, מנהל חנות הספרים והאתר של "היכל מנחם".
חתנו, הרב יעקב גולדשמיד (בעלה של בתו יונית), הוא מראשי ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בישראל - בכפר חב"ד, ומשמש בה כר"מ.
חתנו, הרב זושא וולף (בעלה של בתו אהובה), הוא מרצה, מחנך, איש מחקר ומחבר ספרים חבד"י.
חתנו, הרב שמעון גופין (בעלה של בתו נחמה דינה ובנו של המשפיע הרב שניאור זלמן גופין), משפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית בלוד, ורב ביהכ"נ גבעת ליובאוויטש בכפר חב"ד.
חתנו, הרב ישכר שלמה ביסטריצקי (בנו של הרב לוי ביסטריצקי), שליח חב"ד והרב הראשי של העיר המבורג, גרמניה.
חתנו, הרב דוד בייטש (בעלה של בתו רבקה), משפיע ור"מ בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בישראל.
אחיו
הרב שלמה זלמן, ראש המרכז התורני "חומת ירושלים" ומכון "דרך אליעזר" בשכונת הר נוף בירושלים (הקרוי על שם אביו).
הרב שמואל אהרן, מרבני העיר סאן פאולו בברזיל.
הרב משה, הרב הראשי של הערים קריית גת ושדרות וחבר בית דין רבני חב"ד בישראל.
הערות שוליים

↑  הספר להורדה
↑  הרב יוסף יצחק הבלין: "הברירה היחידה היא להצביע לג'", באתר COL.
↑  מנהגים והנהגות הרבי: הופיע כרך ראשון בסדרת "הליכות מנחם", באתר COL.
↑ במהלך השנים יצאו לאור תדפיסים בשמות:
אורחות מנחם על שבת, ראש חודש, חודש אדר ופורים, תשע"ו (רשומה בספרייה הלאומית).
הנהגות רבי על תפילין, תש"פ (אור חדש בהוצאת 'היכל מנחם': "הנהגות הרבי" בנושא תפילין, באתר COL).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296234505171  VIAF: 40926098   WorldCat (עם VIAF): 40926098
יודה ליון פאלאש

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1886 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  18 באוקטובר 1944 (בגיל 57) מחנה ההשמדה בירקנאו, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  הולנד
 מוסדות:  אוניברסיטת אמסטרדם (1911–1916)  אוניברסיטת אמסטרדם (16 בינואר 1925–1 במרץ 1941)  אוניברסיטת אמסטרדם (15 באוקטובר 1924–1 במרץ 1941)  יודסה ראט פור אמסטרדם  אוניברסיטת אמסטרדם 
 הערות:  מראשי הקהילה הפורטוגזית היהודית באמסטרדם.
 תרומות עיקריות
 חקר עברית המקראית, לערבית ולארמית.
 
יוּדָה לִיון פָּאלָאש (בהולנדית: Juda Lion Palache) ‏(26 באוקטובר 1886 - 18 באוקטובר 1944) היה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם ומראשי הקהילה הפורטוגזית היהודית בעיר זו.
ראשית דרכו

פאלאש נולד באמסטרדם בשנת 1886. אביו היה הרב הראשי של הקהילה הפורטוגזית. משפחתו התיישבה בהולנד בתחילת המאה ה-17, כאשר אבי המשפחה, ר' שמואל פאלאג'י, נשלח לייצג את מלך מרוקו בהולנד בשנת 1609.
לאחר שסיים את לימודיו בסמינר הקהילה הפורטוגזית, עבר ללמוד בלשנות שמית באוניברסיטאות אמסטרדם וליידן. בשנת 1920 סיים את לימודי הדוקטורט בליידן.
בשנת 1911 החל לעבוד כמורה בבית ספר, ראשית כמורה לעברית ולאחר מכן כמורה לשפות קלאסיות בתיכון העירוני בהאג.
מרצה וחוקר

באוקטובר 1924 התקבל למשרת מרצה לשפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם, והיה היהודי הראשון שהחזיק במשרה זו. מינויו נעשה חרף התנגדות ציבורית מסוימת, שכן כמרצה לעברית נדרש להעביר גם הרצאות בחוג לתאולוגיה, ממעוזי הנצרות ההולנדית. אולם מומחיותו ואישיותו הפכו אותו עד מהרה לבן בית בחוג.
פאלאש היה חוקר בעל תחומי עניין מגוונים. עיקר מרצו הוקדש לעברית המקראית, לערבית ולארמית. הוא היה בין הראשונים שעסק בחקר הסמנטיקה של הלשון המקראית, וספרו "הערות סמנטיות על אוצר המילים של הלשון העברית" (נתפרסם לאחר מותו) נחשב כספר יסוד בתחום זה.
כמו כן חיבר שתי מונוגרפיות על הספרות היהודית בתקופת חז"ל: "מבוא לתלמוד" ו"הספרות היהודית מלאחר התלמוד ועד ימינו". בנוסף כתב מאמרים שנתפרסמו בכתבי עת מדעיים, וקובצו לאחר מותו לספר בשם "סיני ופארן", שיצא לאור ביוזמת מוקירי זכרו.
פעילותו הציבורית

פאלאש היה פעיל בחיי הקהילה היהודית בכלל והקהילה הפורטוגזית בפרט. הוא עמד בראש האגודה ההולנדית למדעי היהדות, ושימש כפרנס בקהילה הפורטוגזית. הוא היה אנטי ציוני מובהק, והמשיך להחזיק בדעותיו אלו גם לאחר שסייר בארץ ישראל בשנת 1935.
מלחמת העולם השנייה

עם כיבוש הולנד על ידי הגרמנים בשנת 1940 אולץ להתפטר בשל יהדותו. הוא הצטרף ל"יודסה ראט פור אמסטרדם" (de Joodse Raad foor Amsterdam - "הוועד היהודי") הידוע לשמצה, שמונה על ידי הגרמנים לטפל בענייני היהודים ולרכזם לקראת שילוחם מזרחה. חברותו ב"יודסה ראט" לא עמדה לו כאשר בתחילת שנת 1944 גורש יחד עם אשתו וילדיו לגטו טרזיינשטט. באוקטובר אותה שנה הועלה על טרנספורט מטרזיינשטט לאושוויץ, ומשם לא חזר.
עמו באושוויץ נספו גם אשתו ושניים מתוך שלושת ילדיו. בנו הצעיר, לאו פאלאש, שרד את השואה. בניגוד לאביו הפך לציוני חם, והיה פעיל רוב חייו בסניף ההולנדי של קרן היסוד. הוא הקים לזכר אביו מכון למחקר הלשון העברית באוניברסיטת אמסטרדם - "מכון יהודה פאלאש" (Juda Palache Instituut).
לקריאה נוספת

הערך מבוסס על ההקדמות לשני ספריו, שיצאו לאחר מותו:
J. L. Palache, Sinai en Paran, Opera minora van wijlen dr. J. L Palache, Met een voorwoord van dr. Max Reisel, Leiden 1959
J. L. Palache, Semantic notes on the Hebrew lexicon, Translated from the Dutch original and edited by R. J. Zwi Werblowsky, Leiden 1959.
יונה יקיר

| --- | --- |

יונה יקיר במדי הצבא האדום, 1937
 לידה:  3 באוגוסט 1896 (יוליאני) קישינב, האימפריה הרוסית 
 הוצאה להורג:  12 ביוני 1937 (בגיל 40) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, הרפובליקה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  Kharkiv Practical Technological Institute  אוניברסיטת בזל 
 צאצאים:  פיוטר יקיר 
 השתייכות:  הצבא האדום 
 תקופת הפעילות:  מ-1918 
 דרגה:  מפקד ארמייה דרגה ראשונה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה  המלחמה הפולנית-סובייטית 
 עיטורים
 עיטור הדגל האדום 
 
יונה עמנואלוביץ' יקיר (ברוסית: Иона Эммануилович Якир;‏ 3 באוגוסט 1896 – 11 ביוני 1937) היה מצביא רוסי סובייטי ממוצא יהודי, מפקד ארמייה מדרגה ראשונה בצבא האדום (הדרגה השנייה בבכירותה בצבא האדום של אותה תקופה, זוטרה רק למרשל ברית המועצות), שהוצא להורג בימי הטיהורים הגדולים.
ראשית דרכו

יונה יקיר נולד בעיר קישינב שבבסרביה (כיום במולדובה) לרוקח יהודי. עקב שיטת הנומרוס קלאוזוס שהגבילה כניסתם של סטודנטים יהודים לאוניברסיטאות ברוסיה הצארית, נאלץ יקיר ללמוד מחוץ לרוסיה. את השכלתו רכש באוניברסיטת בזל שבשווייץ. בעת מלחמת העולם הראשונה שב יקיר לרוסיה ועבד במפעל של תעשייה צבאית בעיר אודסה. ולאחר מכן למד במכון טכנולוגי בחרקוב. כתוצאה ממוראות המלחמה נמשך יקיר לתנועתו של לנין. בשנת 1917 שב יקיר לקישינב והצטרף למפלגה הבולשביקית. יקיר נטל חלק בניסיון השתלטות בולשביקית על סרביה. ב-1918 התערבו הרומנים בעימות בבסרביה ולבסוף השתלטו על חבל ארץ זה וגברו על ההתנגדות הבולשביקית.
בימי מלחמת האזרחים

עד למלחמת האזרחים שפרצה ברוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר לא היה ליקיר ניסיון צבאי של ממש. במלחמת האזרחים שהתנהלה בין הכוחות הבולשיביקים לבין הצבא הלבן בין השנים 1918 ל-1921, נתמנה יקיר לקומיסר, תפקיד שהיה צירוף של מפקד צבאי ופעיל פוליטי. הוא גילה כישרון צבאי ונתמנה למפקד שדה. הוא נלחם בחזית הדרומית נגד צבא המתנדבים. לימים יאשימו אותו מתנגדי הקומוניזם בהפעלת טרור נגד אוכלוסייה אזרחית.
בקיץ 1919 נשלח יקיר לאוקראינה לפקד על אוגדת חיל רגלים. ולאחר מכן מונה למפקד ארמייה שכללה שתי אוגדות חיל רגלים. שתי אוגדותיו הוקפו על ידי הצבא הלבן ויקיר בצעד נועז פרץ את המצור והוביל את חילותיו למרחק של 400 ק"מ לחבור עם הצבא האדום בז'יטומיר. על פעולותיו בשדה הקרב עוטר יקיר פעמיים בעיטור הדגל האדום, אות ההצטיינות הסובייטי הגבוה ביותר באותה עת. בהמשך לחמו גיסותיו של יקיר בצבא הלבן בחזית פטרוגרד (לימים לנינגרד וכיום סנקט פטרבורג). לאחר מכן לחם נגד פרטיזנים אנרכיסטים בדרום אוקראינה. בתקופה זו תחת פיקודו הייתה גם יחידה של גריגורי קוטובסקי שהיה בין גיבורי מלחמת האזרחים. בסוף הוא השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920, במהלכה הגיע הצבא האדום אל שערי ורשה, אך בסיומה הייתה לפולין השליטה בליטא ובחלקים נרחבים ממערב אוקראינה ורוסיה הלבנה (כיום בלארוס). על השתתפותו בקרבות אלו זכה יקיר בשלישית בעיטור הדגל האדום והיה לאחד המפקדים המעוטרים ביותר בצבא האדום.
יקיר היה הבולט בשורה של גנרלים יהודים שתרמו רבות לניצחון הצבא האדום במלחמת האזרחים, בהם יעקב גמרניק וגרגורי שטרן, שהיה לימים ממפקדי הכוחות הסובייטיים שלחמו נגד יפן במלחמת הגבול הסובייטית-יפנית. במזרח הרחוק ולאחר מכן ממפקדי מלחמת החורף.
ארגון ובניית הצבא הסובייטי

הגנרל מיכאיל טוכאצ'בסקי שבנה וארגן את הצבא האדום בשנים שלאחר מלחמת האזרחים סמך על קבוצת הגנרלים היהודים והיה קשור במיוחד לגנרל יקיר, שהיה בין מפקדי השריון בצבא האדום. טוכאצ'בסקי שהנהיג רפורמות בצבא האדום מינה את יקיר בשנת 1924 לראש מינהל האקדמיות הצבאיות של הצבא האדום.
בשנת 1925 נתמנה יקיר לעמוד בראש המחוז הצבאי של אוקראינה, שהיה אחד מהפיקודים הטריטוריאליים החשובים של הצבא האדום. יקיר הפך את הפיקוד לזירת ניסיונות בתחומי האסטרטגיה והטקטיקה של הפעלת מבצעים של עוצבות הצבא.
בשנים 1928–1929 היה יקיר חניך באקדמיה הצבאית העליונה בברלין.
לאחר שחזר לפיקוד האוקראיני המשיך יקיר בביצוע רפורמות. הוא היה אחד מהיוצרים של עוצבות גדולות של השריון וחיל האוויר.
בתמרונים הגדולים שערך הצבא האדום בשנת 1935 הרשים יקיר את הנספחים הצבאיים והמשקיפים הזרים כשפיקד על תרגיל הצניחה המשולב עם הפעלת כוחות שריון, הגדול ביותר שנערך עד אז בברית המועצות. בתרגיל השתתפו 65,000 חיילים, מהם 1,888 צנחנים, 1,200 טנקים ו-600 מטוסים. התרגיל נערך על פני שטח שאורכו 250 ק"מ ורוחבו 200 ק"מ. מטרת התרגיל הייתה לבחון את רעיונותיו של יקיר בדבר פעולה משולבת בעומק שטח האויב. הגנרל הבריטי ארצ'יבלד וובל שנכח בתרגיל דיווח לממשלתו:
לאחר מכן צורף יקיר למטה הכללי הסובייטי והועלה לדרגה השנייה במעלה של הצבא האדום דרגת קומנדארם (командарм).
מאסר ומשפט

בתחילת הטיהורים הגדולים, כאשר רבים מחבריו ומפיקודיו נעצרו, היה יקיר אחד הקצינים הבודדים שהעזו לפנות לסטלין בתחינה על חפותם של העצורים. ביוני 1937 הוגלה יקיר לפקד על האזור הצבאי של לנינגרד, דבר שרמז כי גורלו נחרץ. לא חלף זמן רב ויקיר הועמד לדין באשמה כי השתייך לארגון טרוצקיסטי אנטי-סובייטי והיה סוכן נאצי. יקיר טען לחפותו וכתב על כך מכתב לסטלין. סטלין הוסיף הערה על גבי המכתב "נוכל וזונה". יקיר נדון למוות והוצא להורג ב-11 ביוני 1937, כאחד הנדונים האחרים מקרב הקצונה הבכירה ובהם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי. רק לאחר מותו של סטלין טוהר שמו של יקיר ב-31 בינואר 1957 והוא זכה להוקרה על חלקו בבניית הצבא הסובייטי. ברית המועצות הנציחה את זכרו בבול דואר שהוצא בשנת 1966.
גורל בני משפחתו

עם מאסרו של יונה יקיר נאסרה מיד אשתו שרה יקיר (שם נעוריה - אורטנברג) והוגלתה לעיר אסטרחן בדלתא של נהר הוולגה. ב-8 ביוני 1937 נתפרסם בעיתון פראבדה מכתב שנכתב לכאורה על ידה ובו היא מבקשת שלא להקרא יותר בשם המשפחה יקיר. בהמשך נדונה לעשר שנות מאסר שלאחר מכן נוספו אליהן עשר שנות מאסר נוספות. היא שוחררה מהכלא בשנת 1955, לאחר מותו של סטלין, ובילתה את שארית חייה עד למותה בשנת 1971, בדירה קטנה במוסקבה.
בנו, פיוטר יקיר, שהיה רק בן 14 שנים נעצר בעת מאסרו של אביו והוכנס למחנות עבודת הכפייה של הגולאג, בהם הוחזק במשך כל ימי נערותו ושוחרר רק כעבור 18 שנים בהוראת ניקיטה חרושצ'וב. לימים הפך פיוטר יקיר לאחד מפעילי תנועת החופש בברית המועצות.
נכדתו, אירינה יקיר, הייתה פעילה בתנועת הדיסידנטים בברית המועצות. נפטרה בשנת 1999 בירושלים ממחלת הסרטן.
תוצאות טיהור סגל קציני הצבא הסובייטי

השפעה הרסנית הייתה לטיהורים הגדולים, שיונה יקיר היה אחד מקורבנותיהם, על הצבא האדום. עד שנת 1938 הוצאו להורג רוב אנשי הקצונה הבכירה, ובראשם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי. היה זה טיהור של אלפים רבים של קצינים, עד לדרגת מפקד פלוגה. הנזק ירד ממש עד לבסיס הצבא, והפך את הצבא האדום לגוף ענקי, אך מסורבל ונטול יכולת לפעולה עצמאית. הדבר בא לידי ביטוי במלחמת החורף בפינלנד ב-1939 שבה סבל הצבא האדום אבדות כבדות ובשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה בחודשי הקיץ של שנת 1941, שבה הובס הצבא הסובייטי ונאלץ לסגת משטחים נרחבים של ברית המועצות.
הדעה המקובלת בקרב מומחים צבאיים מערביים היא כי אילו המלחמה הגרמנית-סובייטית הייתה נפתחת ב-1937 לפני טיהור סגל קציני הצבא האדום, כי אז היו תוצאותיה שונות מאלו של המערכה שנפתחה ב-1941.
חברי הסובייט המהפכני הצבאי של ברית המועצות (ЧЛЕНЫ РЕВВОЕНСОВЕТА СССР) בשנת 1927 יושב ראשון משמאל - יונה יקיר
בול דואר מברית המועצות שהונפק לציבור בשנת 1966 המנציח את זכרו של יקיר
יודי

| --- | --- |

האחוזה ביודי בשנות ה-20 של המאה ה-20
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  424 (2009)
 קואורדינטות:  55°27′06″N 27°13′54″E﻿ / ﻿55.451638888889°N 27.231555555556°E﻿ / 55.451638888889; 27.231555555556 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהיודי(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהיודי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אנדרטה לזכר יהודי ברסלב שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון. בתחתית האנדרטה מופיעה יודי
יוֹדי (השם הרשמי כעת בבלארוסית: ЁДЫ Іоды, ברוסית: Иоды, בפי היהודים יוֹד בלועזית: Iody, Jody, ולפעמים גם Yod, Jod, או Yodi) היא כפר בבלארוס שהייתה עיירה יהודית בפולין הליטאית אשר צמחה סביב אחוזה בשם זה. השם נגזר ממילה "יודס", שפירושה בליטאית "שחור", כנראה רמז ליער השחור שסביבה. באמונה האלילית של השבטים הבלטיים "יודס" הוא גם שמו של שד היערות. אחרי החלוקה השלישית של פולין בשנת 1795, יודי נכללה בנפת דיסנה, פלך מינסק של הקיסרות הרוסית. ב-1843 הנפה הועברה לפלך וילנה עד סופה של מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1903 בוטל כלפי יודי האיסור משנת 1882 על היהודים להתיישב בכפרים. בעקבות ההיתר הוקמה ביודי קהילה יהודית ויהודים מהסביבה התחילו לעבור אליה. אחרי המלחמה, כתוצאה ממאבק בין הצבאות האדום, הפולני והליטאי, היא נכללה בגבולות פולין, תחילה בנפה דיסנה ומ-1 בינואר 1926 בנפה בראסלב של מחוז וילנה. אוכלוסייתה מנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 קרוב ל-500 נפש. (479 ב-1921, מתוכם 238 יהודים).לפי מפקד של שנת 1931 היו ביודי 744 תושבים ו-117 בתים. ואילו בכפר חקלאים יהודים קיסלובשצינה המרוחקת מיודי כ 7 קילומטרים- 26 בתים ו-118 תושבים. כיום היישוב לא קיים. עד מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה גדלה, עקב מעבר יהודים מהכפרים והעיירות, והגיעה עד קרוב ל-500 יהודים. כיום במקום העיירה קיים כפר קטן, המשתייך לנפת שרקובשצינה מאז שנת 1940 במחוז ויטבסק שבבלארוס.
האוכלוסייה של הכפר יודי בימינו - 424 (נכון ל-2009), עדיין לא הגיעה למחצית האוכלוסייה לפני המלחמה עקב השמדת היהודים. בכל המועצה  האזורית של יודי יש רק 1,286 תושבים.
הקהילה היהודית

היהודים בעיירה עסקו במסחר ובמלאכה. סביבה היו כמה כפרים של חקלאים יהודים. בעיירה פעלו בית כנסת גדול ומוסדות קהילתיים אחרים. הילדים היהודים קיבלו חינוך בבית הספר הפולני, והשלימו אחרי הלימודים את הלימודים היהודיים בשני חדרים ותלמוד תורה אחד. בעיירה פעלו הארגונים "החלוץ" ו"בית"ר". בעיירה היה רב ושוחט. בקהילה היו בעלי טחנות קמח, סוחרי פשתן, בעלי חנויות מכולת, של צרכים חקלאיים, של טקסטיל, עור, ובעלי מלאכה - חייטים, סנדלרים, עגלונים, פחחים, נפחים, ספרים, שענים, רצענים, קצבים, אופים ועוד.
הרב הראשון (עד מלחמת העולם הראשונה) היה ישראל זיסל דבורץ (פלטין)- היה חניך ישיבת המוסר "כנסת ישראל" מאוחר יותר הוא ייסד את כתב העת התורני "התבונה".
הרב האחרון של יודי יצחק וולמרק -חניך ישיבות רדין ומיר. עם פלישת הצבא האדום לפולין הוא ברח עם משפחתו לווילנא אשר הועברה אז לליטא ואחר כך עבר בשיירת הרבנים המפורסמת דרך ברית המועצות ליפן ואחר כך לסין. אחרי המלחמה היה בארצות הברית ואז עלה ארצה והתגורר לסירוגין בירושלים ובנתניה.
השוחט האחרון רפופורט נרצח יחד עם אשתו בטבח חנוכה תש"ב יחד עם רוב יהודי העיירה.
שני המלמדים חיים שלום בור ואלי-לייב ז"ק נספו גם הם בשואה.
הקהילה בשואה

בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, האזור נכבש על ידי הצבא האדום, ובסוף יוני 1941 על ידי הצבא הגרמני. ב-17 בדצמבר 1941 (כ"ז בכסליו תש"ב) יהודי יודי נורו ליד בורות שנחפרו בקצה העיירה, על ידי הצבא הגרמני (2–3 חיילים בלבד) והמשטרה המקומית, ובעזרה פעילה של תושבי העיירה, בעיקר הפולנים, שאף פנו אל הגרמנים בבקשה לא להקים גטו אלא לרצוח בהקדם את יהודי העיירה, מספר הנרצחים נע בין 400 ל-500 איש, כולל יהודים מהכפרים הקרובים, שהובלו לגיא ההריגה ביודי. חלק מצעירי העיירה הצליחו לברוח לעיירות הסמוכות וליערות, היו לוחמים נועזים ביחידות הפרטיזנים הסובייטיים. חלקם נפלו בקרבות.
לפי תיאורה של הוועדה המיוחדת הסובייטית לחקירת פשעי הנאצים, הגיעו ליודי כשמונים גרמנים ושוטרים, ובמשך יומיים רצחו באכזריות כארבע מאות וחמישים איש בתוכם מאה שהובאו קודם מהכפרים הסמוכים. האנשים הובאו בקבוצות של עשרים שלושים איש ונורו ליד הבור. הבור היה פתוח במשך חודש וחצי לאחר מכן, ונורו שם יהודים שנתפסו בסביבה.
לקריאה נוספת

"פנקס הקהילות, פולין, חלק ח'" הוצאת יד ושם
"יוד וחורבנה", אריה מוניץ, הוצאת המחבר, ירושלים, תשס"ה. אפשר למצוא את הפרק העוסק בתקופת השואה מתוך ספר זה בקישור הבא:
"ספר הפרטיזנים", כרך א', פרק "ביערות קאזיאן". הוצאת ספריית הפועלים
"ספר מלחמת הגטאות", הוצאת הקיבוץ המאוחד
אוטון הדמן, "היסטוריה של נפת בראסלב", וילנה, 1930, פולנית. הספר נסרק ונמצא בספריה הדיגיטלית באתר של הספרייה הממלכתית בווארשה. יודי מוזכרת במספר מקומות, ובעמודים 390–391 מצוי תיאור מרוכז של יודי. אפשר למצוא את הספר בקישור הזה:
"מילון גאוגרפי של מלכות פולין", (הכרכים יצאו בפולנית מסוף המאה ה-19 עד ראשית המאה ה-20). תיאור מרוכז של יודי מצוי בכרך 3, עמוד 597. הספר נסרק ונמצא בספרייה הדיגיטלית באתר של הספרייה הממלכתית בווארשה. אפשר למצוא את הכרך בקישור הזה: (הקישור אינו פעיל). (דרוש נגן ג'אווה)
"מקורבנות למנצחים" שמושקביץ וסילברמן, טורונטו. (אנגלית)
"על נהרות הניימן והדנייפר: יהודי בילורוסיה המערבית במלחמת-העולם השנייה", שלום חולבסקי, הוצאת מורשת
"תולדות השואה. ברית המועצות" יצחק ארד. הוצאת יד ושם, 2004.
הערות שוליים

↑  באופן רשמי יודי מוגדרת כעת "אגרוגורוד", כלומר: עיר חקלאית.
↑  אנציקלופדיה יהודית של ברוקהאוז ועפרון, כרך 8. ע 779(רוסית)
↑  רשימת היישובים ברפובליקה הפולנית, כרך 1. מחוז וילנה, ורשה 1938 (פולנית)
↑  מפקד אוכלוסין מ2009.
↑  הערך שואה בנפת שרקובצינה בוויקיפדיה הרוסית, בערך נפלו כמה טעויות לדוגמה, תאריך הטבח.
מצבה לזכר נספי יוד בהר ציון בירושלים
האבן שהוקמה על קבר האחים ביודי בביילארוס
יחסי הפיליפינים–סרביה

| יחסי הפיליפינים–סרביה |
| --- | --- |
הפיליפינים: סרביה


הפיליפינים: סרביה
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 77,474
אוכלוסייה
116,080,711: 6,724,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 75,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 11,181
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי הפיליפינים–סרביה הם יחסי החוץ בין הפיליפינים וסרביה.
סקירה כללית

הפיליפינים ויוגוסלביה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 בפברואר 1972. בין השנים 2016–2018 יוצגה הפיליפינים בסרביה באמצעות הקונסוליה בבודפשט, הונגריה, אולם ב-26 ביוני 2018 היא פתחה קונסוליה בבלגרד.
נכון לשנת 2018 ישנם 76 פיליפינים המתגוררים ועובדים בסרביה, רובם נשואים לסרבים והקימו שם את משפחותיהם.
נציגויות דיפלומטיות

סרביה אינה מיוצגת בפיליפינים לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
הפיליפינים מחזיקה בסרביה קונסוליה בבלגרד.
יון אנדרייסקו

| --- | --- |

דיוקן עצמי מ 1882 מהמוזיאון הלאומי לאמנויות בבוקרשט
 לידה:  15 בפברואר 1850 (יוליאני) בוקרשט, ולאכיה 
 פטירה:  22 באוקטובר 1882 (יוליאני) (בגיל 32) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  המכללה הלאומית "גאורגה לאזר" 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  ניקולאיה גריגורסקו 
 
יון אַנְדְרֶייֶסקוּ (ברומנית: Ion Andreescu, ‏ 15 בפברואר 1850 – 22 באוקטובר 1882) היה צייר רומני.
נחשב  הראשון מבין ציירי רומניה שהיה "מודרני באמת" (ק. פרוט). בחייו הקצרים יצר כמה מאות תמונות - של טבע דומם, פרחים,דיוקנאות ובייחוד נופים. אמנותו מתאפיינת באיפוק, עומק ובמימד מדיטטיבי.
קורות חייו

יון אנדרייסקו נולד בבוקרשט בשנת 1850 במשפחה של סוחר משקאות. היה הבן הבכור בין שבעה ילדים - שלשה בנים וארבע בנות. למד לימודים יסודיים כולל השפה הצרפתית ב"פנסיון" של אנדריאס אפוסטולטוס. אחר כך נרשם לגימנסיה ע"ש גאורגה לאזר שם מוריו לציור היו הצייר פטרה אלכסנדרסקו
ובכיתה ד הצייר ה. טרֶנק. המשיך בתיכון "ספנטול סבא" (סבא הקדוש) בבוקרשט שבו למד ציור אצל ק. י. סטנצ'סקו.
בשנת 1869 יון אנדרייסקו עזב את התיכון כדי להתקבל לבית הספר הלאומי לאמנויות יפות שבניהולו של תאודור אמאן. בבית ספר זה  למד בשקידה וקיבל ציון מיוחד במקצוע אסתטיקה אותו למד גם אצל אותו ק. סטנצ'סקו.
מפני שהוריו נקלעו למצוקה כלכלית החליט אנדרייסקו לעבוד בהוראה והצטרף לסניף בבוקרשט של "החברה לחינוך העם הרומני",  שבו היו פעילים גם מוריו. חיפש משרה פנויה אפילו במחוזות רחוקים כמו בוטושאן. למרות הצלחתו במבחנים הדרושים לזכייה במשרת מורה בבוקרשט, הוא עבר טרטורים רבים בגלל מכרזים שהיו "תפורים" למועמדים אחרים. המנטור שלו, הצייר תאודור אמאן השתדל רבות אצל הרשויות כדי שייעשה צדק לתלמידו המחונן. אנדרייסקו הועסק בהתחלה רק כחצי שנה כממלא מקום בבית ספר למסחר בבוקרשט ולאחר מכן שוב נשאר מובטל.
בוזאו

סוף-סוף בשנים 1872-1873 התאפשר לו, אחרי מבחנים נוספים, לעבוד  כמורה לשרטוט ולקליגרפיה בבית הספר ("סמינר") של הבישופות בוזאו. שיטות ההוראה שלו השיגו תוצאות טובות בקרב התלמידים. לאחר מכן מצא משרה של מורה בגימנסיה ע"ש טודור ולדימירסקו בבוזאו (כיום המכללה הלאומית ע"ש בוגדן פטריצ'ייקו השדאו) והחל משנת 1875 בבית הספר המקצועי באותה עיר. אחרי שנים של עוני ותסכולים, שהטביעו חותם באופיו המהורהר והמלנכולי, בבוזאו התגבשה אישיותו כאדם וכיוצר.
יצירותיו בשנים הראשונות בבוזאו שיקפו את חיפושיו אחרי מוטיבים. צייר אז בעיקר נופים כפריים:"הבית שעל יד הדרך" (Casa la drum),"ביתו של מייצר הכברות" (Casa ciurarului), "שולי הכפר" (Margine de sat), דמויות של איכרים ("רועה עם צאנו" - Ciobanul cu oi) וציורי טבע דומם עם פרחים ופירות. עדיין הצורות בתמונות אלה כבדות משהו ומשיכת המכחול פחות מדויקת ובחירת הצבעים אינה מיד מוצלחת.
בשנת 1873 ביקר אנדרייסקו בבוקרשט. בהזדמנות זאת התוודע ליצירות האומנות הרומנית המוקדמת ול ציורים מאסכולות אמנותיות זרות שהוצגו ב"תערוכת ידידי האמנויות היפות". באותה עת הכיר את הצייר ניקולאיה גריגורסקו שעודד אותו להמשיך לצייר.
ב-1874 שלח אנדרייסקו ל"תערוכת האמנים בחיים" בבוקרשט 5 עבודות, מהן התקבלו שלוש: 
"סיר עם פרחים" (Oala cu flori), "טבע דומם עם דגים" (Natură moartă cu peşti) ו"נוף מחורשת בוזאו" (Peisaj din crângul Buzăului).
יש מעריכים כי מבחינת קומפוזיציה ופירוש הנוף הרומני, הציורים "שוק בקרבת בוזאו" (Târg în preajma Buzăului), "יריד בבוזאו" (Bâlci la Buzău) ו"קילון הכפר" (Cumpăna satului) היוו מפנה בסגנונו של אנדרייסקו, שהבשיל באותה תקופה.
צרפת

בסוף שנת 1878 נסע אנדרייסקו לפריז כדי להשלים את חינוכו האומנותי באקדמיה ז'וליאן (1878-1881). באותה עת צייר בעיקר דיוקנאות, ציורים לפי מודלים בעירום או בתלבושות שונות. בשנת  
1880 התקבלו שני ציורים שלו - "התחלת האביב" (Începutul primăverii) ו"שוק על יד בוזאו" שהביא מהבית, בתערוכה ב"סלון האמנים" (או "הסלון הרשמי") בפריז.
שם הוא פגש שוב את גריגורסקו והחליט להצטרף אליו  ולצייר בימי הקיץ בכפר האמנים שאורגן על ידי מילה ואחרים ביישוב ברביזון שעל יד יער פונטנבלו.
אנדרייסקו, היה בעל טבע מופנם ומלנכולי, נוטה להרהורים, וציוריו, שסגנונם התבשל במלואו בעת שהותו בצרפת, באו לענות לצורכי תקשורת אישית. אמנותו היא אחידה ברגש, בגישה ובאיכות. צייר תוך שליטה טכנית מצוינת  בז'אנרים שונים: דיוקנאות ("האיכרה עם צעיף ירוק", "איכרה עם תיק", "המטפחת האדומה", "דיוקן עצמי") נופים ("שולי יער", "עצים בפריחה", "סלעים ועצי לבנה", "שדה", "יער עצי אשור", "עצי לבנה על שפת הביצה", "אחרי גשם", "בית של צוענים", "חורף בברביזון", "הסלעים באפרמון", וכו), תמונות של טבע דומם או סטטי ("אוכמניות", "פלחי אבטיח", "ברווזים") וסצנות מחיי הכפר.
עבודותיו הוצגו לצד יצירות של מאנה, מונה ורנואר.
החזרה לרומניה

בשנת 1881 חזר לרומניה, חולה במחלת השחפת. ב-1882 התיישב בבוקרשט. בחודש אפריל הספיק לארגן תערוכת יחיד שכללה 65 ציורים באחד מאולמות שבחצר "כנסיית סטברופולאוס". נפטר זמן קצר אחר כך, ב-22 באוקטובר 1882, כתוצאה מהמחלה.
הנצחה

ב-1948 המשטר הקומוניסטי ברומניה החליט לבחור בו כ"חבר לאחר המוות" של האקדמיה הרומנית.
האקדמיה לאמנויות יפות בקלוז' נקראה לפרק זמן בשנות ה-1990 על פי שמו.
ב 6 ביוני - 11 בספטמבר 1991 הוצגו ציוריו במסגרת התערוכה "מימי האימפרסיוניסטים: הציור הרומני בין 1865 - 1920: גריגורסקו, אנדרייסקו, לוקיאן, דרסקו" שהתקיימה ב"טריאנון" בפארק "באגאטל" בפריז
גלריה

יער עצי אשור
רחוב בברביזון בקיץ
עץ האלון
פריחה בשדה
הצעיף האדום
איכרה עם מטפחת ירוקה
ורדים
טבע דומם
לקריאה נוספת

G.Oprescu Andreescu, Craiova, 1932 (ברומנית)
Al.Busuioceanu - Andreescu, Bucureşti, 1936 (ברומנית)
Radu Bogdan - Andreescu, Bucureşti 1962(ברומנית)
Radu Bogdan - Andreescu vol.I, Bucureşti, 1969 (ברומנית)
Iulian Mereuţă - Andreescu, 1972 (ברומנית)
Vasile Varga, Eleonora Costescu - Andreescu, Bucureşti, 1978(ברומנית)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Compendium
↑  J.Z.Conrad ע' 337
↑  יון אנדרייסקו באתר www.wga.hu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449078405171  PLWABN: 9810693642405606  BNE: XX1193598  BnF: cb15071737t (data)  GND: 11864923X  ISNI: 0000 0000 6677 259X  LCCN: no89002063  NLG: 91174  NTA: 181790912  RKD: 1740  SNAC: w6060pbn  SUDOC: 080640753  ULAN: 500011952  VIAF: 47555567   WorldCat (עם VIAF): 47555567 
דיוקן עצמי בערך מהשנים 1875-1878
חורף בברביזון
יודומטריה

התגובה בין יוד לבין האנאליט (במקרה זה ויטמין סי). תגובה זו מהווה את המסד לשיטת היודומטריה
יודומטריה בכימיה אנליטית היא תת-סוג של טיטרציה המודדת ריכוז צורונים אורגניים בעזרת הגבתם עם נגזרות של יוד.
השיטה זכתה לתפוצה בעקבות השימוש הנרחב בה לכימות ריכוז ויטמין סי רב החשיבות.

ניתן לחלק טיטרציה זו לשתי שיטות, השיטה הישירה בה מודדים ישירות את כמות היוד שהגיבה עם האנאליט, והשיטה העקיפה בה מודדים את עודפי היוד שנותרו לאחר התגובה עם האנאליט.
רקע > השיטה הישירה

בבסיס השיטה הישירה עומדת תגובה בין האנאליט לבין יוד- כפי שניתן לראותה בראש העמוד (שם לדוגמה מובא  ויטמין סי).

אולם, מטעמים בטיחותיים אין זה אפשרי לעבוד עם יוד בצורת הגזית, ועל כן נהוג ליצור את היוד בכוס בעזרת התגובה המפורטת בצד שמאל.
כדי לשלוט על קצב תגובה זו נהוג להציף את הכוס ביוני הידרוניום ובאשלגן יודי (KI). המרכיב אותו מוסיפים בצורה מדודה הוא האשלגן יודאט (KIO3), אותו נהוג להכין בריכוז נמוך ולטטרו מביורטה בכמויות זעירות.
בתור אינדיקטור נהוג להשתמש בעמילן, המשנה צבעו לסגול בנוכחות יוד.