stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואכים ניקולאס אגרט

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1779 גינגסט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 באפריל 1813 (בגיל 34) קיסה, שוודיה 
 מקום קבורה:  Kisa cemetery 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרומית הקדושה, שוודיה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  ויולה 
 
יואכים ניקולאס אגרט (בשוודית: Joachim Nicolas Eggert; ‏22 בפברואר 1779 - 14 באפריל 1813) היה מלחין ומנצח שוודי.
תולדות חייו

יואכים ניקולאס אגרט נולד ב-1779 בגינגסט על ריגן, בזמנו חלק מפומרניה השוודית.
אגרט החל לנגן בכינור בגיל צעיר מאוד. הוא המשיך בלימודי המוזיקה בסטראלזונד, במקצועות הכינור וההלחנה. בראשית המאה ה-19 נוספו למקצועות אלה לימודי תאוריה של המוזיקה בבראונשווייג ובגטינגן, אצל ניקולאוס פורקל.
בשנת 1802 התמנה למשרתו הראשונה כממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בתיאטרון החצר של שוורין. כעבור שנה היה לכנר בתזמורת החצר המלכותית של שוודיה. עד מהרה קיבל הזמנות ראשונות ליצירות מוזיקליות. ב-1807 התמנה לחבר באקדמיה השוודית המלכותית למוזיקה; באותה שנה הופיע לראשונה בניצוח. בין 1808 ל-1812 עבד כקאפלמייסטר של תזמורת החצר המלכותית.
אגרט נפטר ב-14 באפריל 1813 בעיירה תומסטורפ, גוטלנד המזרחית, שוודיה. מותו, בהיותו בן 34, נגרם ממחלת השחפת.
יצירתו

יצירותיו העיקריות היו אופרות, קנטטות, דרמות מוזיקליות וסימפוניות. כמו כן חיבר יצירות רבות בהזמנת תזמורת חצר המלוכה השוודית. הוא הביא יסודות של הקלאסיקה הווינאית אל התרבות המוזיקלית של שוודיה. במסגרת פעילותו כקאפלמייסטר שילב לראשונה יצירות של בטהובן ברפרטואר הקונצרטים השוודי. עוד קנה לו מוניטין כשניצח על הביצועים הראשונים בשוודיה של "עונות השנה" מאת היידן וחליל הקסם של מוצרט.
יצירתו > מבחר מיצירותיו

אופרות
המורים בספרד
Svante Sture och Märta Leijonhufvud
סימפוניות
סימפוניה מס' 1 בדו מינור
סימפוניה מס' 2 בסול מינור Skjöldebrand
סימפוניה מס' 3 במי במול מז'ור
סימפוניה מס' 4 בדו מז'ור
הערות שוליים

↑  הביוגרפיה של יואכים ניקולאס אגרט מאת המוזיקולוג הישראלי אבישי קלאי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5118431  BnF: cb165474203 (data)  CiNii: DA17454217  GND: 13213330X  ISNI: 0000 0001 1048 3227  LCCN: no2006084102  MusicBrainz: aa4f67d6-c555-440b-a881-a737167f1fc2  NTA: 104172339  SELIBR: 206769  VIAF: 28222446   WorldCat (עם VIAF): 28222446
ישראל חכמישווילי

| --- | --- |

חכמישווילי בשנות ה-20 של המאה ה-20
 לידה:  1866 אחלציחה, גאורגיה
 פטירה:  1944 (בגיל 78 בערך) ירושלים
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  הר הזיתים, ירושלים
 פעילות בולטת:  גאולת אדמות בארץ ישראל
 מקצוע:  סוחר ובנקאי
 
ישראל חכמישווילי (1866–1944) היה איש ציבור ירושלמי, יהודי-גאורגי, סוחר אמיד ובנקאי, וגואל אדמות רבות בירושלים ומחוצה לה.
קורות חיים

נולד באחלציחה שבגאורגיה ב-29 במרץ 1866 (י"ג בניסן ה'תרכ"ו) ללאה בת יוסף גורל (גורלשווילי) ולרב יעקב חכמישווילי, שהיה מחלוצי העלייה הראשונים של יהדות גאורגיה לארץ ישראל, בן למשפחת רבנים (מכאן הכינוי "חכמישווילי" - "בן החכם").
בשנת 1874 (ה'תרל"ד) עלה יחד עם הוריו לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, שם החל ללמוד בתלמוד תורה מקומי, ומשם המשיך לבית הספר דורש ציון.
כשבגר החל לעסוק במסחר ובחלפנות כספים, ובהמשך עבר לעסוק בבנקאות.
בשנת 1886 (ה'תרמ"ו) נישא לחנה אביגיל בת הרב יוסף קוקיא. במשך השנים שלאחר מכן, סייעה לו רבות בגאולת קרקעות, וסייעה לו באירוח ובכיבוד המוכרים הערבים.
בחודש יולי 1909 (אב ה'תרס"ט) פרסם חוברת בשם "שכונה חדשה" בה פרסם כי רכש שטח בירושלים, שמתוכו יקציב 25,000 מטרים לייסוד שכונה למחוסרי אמצעים בירושלים.
כנתין רוסיה, וכנאמן הרכוש של המנזר הרוסי והיווני בירושלים, במלחמת העולם הראשונה סייע ליהודים רבים שנרדפו על ידי השלטון הטורקי. בתקופה זו נערכו בביתו חיפושים, ונמצאו בו תעודות המקשרות אותו לתנועה הציונית. תחילה הוחלט לגרשו מהארץ, אולם לבסוף נדחה הגירוש בשל מצבו הבריאותי.
בתזכיר ששלח חיים בן-עטר, בראשית מאי 1918 אל ההסתדרות הציונית בלונדון, "בדבר איסור קניית קרקעות ליהודים" קבל על כך שמרשים רכישה ומכירה של קרקע על ידי נוצרים ומוסלמים אך לא על ידי יהודים. כדוגמה הוא מביא את ישראל חכמישווילי - "הבנקאי וסוחר-הקרקעות הגורג'י". אף על פי שהייתה לו נתינות רוסית, ביצע חכמישווילי עסקאות שונות לפני המלחמה עבור יחידים, מוסדות יהודיים וגם עבור נוצרים. לאחר שנדחה בלך ושוב, קיבל תשובה רשמית, שהמנהלה החדשה של O.E.T.A החליטה לא לאשר קנייה ומכירה של קרקעות ליהודים בטענה של שמירה על הסטטוס קוו. ימים מספר לאחר פנייתו של חכמישווילי, עסקה אחרת של העברת מקרקעין בין מוסלמי לנוצרי נענתה בחיוב.
ייסד מכספו את התלמוד תורה וישיבת "שארית ישראל", ובית כנסת בעיר העתיקה בירושלים לעדת הגורג'ים. בתלמוד תורה, שניהל בעצמו, קבע שילמדו עברית כשפה ראשית, בעוד בתי ספר אחרים המשיכו ללמד באמצעות שפות אחרות.
במשך שנים רבות עסק בגאולת אדמות בירושלים שמחוץ לחומות, וגאל שטחים נרחבים, ונמנה עם מייסדי שכונות חדשות בעיר, בהן רחביה וסביבתה. במיוחד היה בקשר תמידי עם גואלי האדמות יהושע חנקין, ארתור רופין ויעקב טהון מחברת הכשרת היישוב, והקרן הקיימת לישראל.
מטרתו העיקרית הייתה יישוב החלק הדרומי-מערבי של ירושלים, בדרך המובילה לחברון, וכסוחר אמיד, על חלק מהקרקעות שרכש בלב ירושלים בנה בניינים ששימשו כמרכזי המסחר הראשיים של העיר, והעניקו עבודה לתושבים רבים.
גם מחוץ לירושלים רכש שטחי אדמה ושטחים חקלאיים רבים במושבות עבריות, והודות לפעילותו, הוצעה לו משרת ציר בקונגרסים הציוניים על ידי מנחם אוסישקין.
ב-5 באפריל 1944 נפצע מרכב שנסע ברחוב יפו בירושלים, והלך לעולמו למחרת, ב-6 באפריל (י"ג בניסן ה'תש"ד). בלווייה נכח קהל רב, והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בתו ויקטוריה וידה נישאה לגבריאל ולירו, בנו של חיים ולירו. במשך חייה מילאה תפקידים שונים, והייתה פעילה בויצו. אחיו היה הבנקאי יוסף חכמי.
הערות שוליים

↑  כך על פי משה דוד גאון. אולם דוד תדהר רושם כי נולד בטביליסי
↑  O.E.T.A (אנ') - מנהל שטח האויב הכבוש
↑  שמעון רובינשטיין, האיסור הטורקי על רכישת קרקעות על ידי יהודים בארץ-ישראל והאמברגו הקרקעי הבריטי בתקופת המעבר מהשלטון הטורקי לבריטי. דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, יב, 1997, pp. 7–18.‏ JSTOR
ישראל לצד אשתו, חנה
יחסי בחריין – הממלכה המאוחדת

| יחסי בחריין – הממלכה המאוחדת |
| --- | --- |
בחריין: הממלכה המאוחדת


בחריין: הממלכה המאוחדת
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 243,610
אוכלוסייה
1,616,117: 69,242,094
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 3,340,032
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 48,237
משטר
מונרכיה חוקתית

יחסי בחריין–הממלכה המאוחדת (בערבית: العلاقات البحرينية البريطانية, באנגלית: Bahrain–United Kingdom relations) הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין ובין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. לבחריין שגרירות בלונדון ולממלכה המאוחדת שגרירות במנאמה, והיא אחת מארבע מדינות אירופיות בלבד שמחזיקות בשגרירות במדינה.
עד שנת 1971 שלטה בריטניה בבחריין ומאז שומרות שתי המדינות על יחסים קרובים.
היסטוריה > המאה ה-19

בראשית המאה ה-19 ניסתה בריטניה לשים קץ לתופעת שודדי הים במפרץ הפרסי, כדי לאבטח את נתיבי המסחר של חברת הודו המזרחית הבריטית. בשנת 1805 הציע בית ח'ליפה הבחרייני לתמוך בבריטניה נגד הפרסים בתמורה לסיוע מספינות הקרב הבריטיות. ההצעה נתמכה על ידי אזרחי בריטניה במסקט, אולם ממשלת הודו הבריטית דחתה אותה. ב-1816 חתם ויליאם ברוס מטעם בריטניה על הסכם לא-רשמי עם בית ח'ליפה לפיו בריטניה תשמור על נייטרליות במלחמה בין עומאן לבחריין. ארבע שנים מאוחר יותר, סירב ברוס לערוב להסכם שביתת נשק בין שתי המדינות.
ב-1820 חתמה בריטניה על הסכם ימי כללי עם ראשי השבטים במפרץ הפרסי, לרבות בית ח'ליפה, והכירה בהם כשליטי בחריין. ב-1822 מנעה בריטניה בדרכי שלום מלחמה נוספת בין בחריין ועומאן. בין השנים 1820–1850 עשה בית ח'ליפה מאמצים לשכנע את בריטניה להעניק הגנה לבחריין נגד איומים חיצוניים, אך לשווא; בריטניה רצתה להותיר את בחריין מדינה עצמאית. הלך הרוח הבריטי השתנה בשנות ה-50 של המאה ה-19 כששליטי בחריין פנו לאימפריה העות'מאנית כדי שזו תספק להם הגנה, וב-1861 אף חסם את אל-חסה, נווה מדבר במזרח חצי האי ערב. פעולה זו הניעה את הבריטים לחייב את בחריין לחתום על הסכם הפסקת אש נצחי; על פי התנאים, שליט בחריין לא יהיה מעורב ב"הכרזת מלחמה, פיראטיות ועבדות בים", ובתמורה לכך אמורה הייתה בריטניה לספק הגנה ימית למדינה. ההסכם הכיר גם בשליט בחריין כ"שליט עצמאי".
שש שנים לאחר מכן, בשנים 1867–1868, הצי הבריטי היה מעורב צבאית באזור לאחר התקפת בחריין על קטר. שנתיים מאוחר יותר התערבו הבריטית שוב כדי לסיים מאבק פנימי על השלטון במדינה, ומינו את שייח' עיסא בן עלי אל ח'ליפה לשליט בחריין. בשנים שלאחר מכן הלכו הבריטים וחיזקו את שליטתם על ניהול יחסי החוץ של בחריין, בדגש על יחסי המדינה עם מעצמות זרות, ובראשן האימפריה העות'מאנית. בשנים 1878–1880 נכשלו הבריטים בהגנתם על בחריין מפני פיראטים שטענו כי פועלים משטחי האימפריה העות'מאנית. הם גם מנעו מהשייח' עיסא להגן על א-זובארה, עיר מסחר ודיג באמצע הדרך בין מצר הורמוז למערב המפרץ, כדי למנוע עימות עם העות'מאנים שתמכו באל-עבדאללה (אחד מבני משפחת ח'ליפה שגורש מבחריין). במאמץ לבלום את ההשפעה ההולכת וגדלה של העות'מאנים באזור, החליטו הבריטים לחתום על הסכם חדש עם בחריין ב-22 בדצמבר 1880. בהסכם נאסר על שליט בחריין לשאת ולתת, לחתום על הסכמים ולקבל כל צורה של ייצוג דיפלומטי של מדינות זרות, ללא הסכמה בריטית, למעט "התכתבות ידידותית מקובלת... בעלת חשיבות משנית". ההסכם לא התייחס לשאלת עצמאותה של בחריין.
ההסכם שנחתם הוחלף ב-1892 בהסכם חדש שהגביל עוד יותר את עצמאות בחריין במדיניות החוץ שלה, ואסר על העברת שטחים לכל כוח זר למעט בריטניה. הוא גם אסר כל סוג של תקשורת עם מדינות זרות, ובכך החמיר את האיסור מהסכם הקודם. ההסכם וזה שקדם לו הפכו בפועל את בחריין למדינת חסות בריטית, והעניקו לבריטניה שליטה על ההגנה על המדינה ועל מדיניות החוץ. השליט קיבל גם "ייעוץ" בריטי בענייני הפנים של המדינה. לצד האיסורים, בתקופה זו הייתה בחריין מרכז הפעילות המסחרית הבריטית באזור, והבריטים במדינה עסקו בעיקר באינטרסים הכלכליים שלהם והקדישו תשומת לב מועטה בלבד לענייני הפנים. בריטניה זוכה להערכה מצד ההיסטוריונים בזכות היציבות והצמיחה בבחריין במחצית השנייה של המאה ה-19.
היסטוריה > המחצית הראשונה של המאה ה-20

ב-1903 ביקר לורד קרזון, המשנה לנציב הודו, בבחריין והדגיש את הצורך לתקן את המכסים על ידי מינוי אחראי בריטי. כשהשייח' עיסא התנגד למה שהוא הגדיר כ"הפרעה", אמר לורד קרזון כי הבריטים מתמידים בדרישותיהם. התלונות הבריטיות על המכס החלו לעלות כבר ב-1885 ונותרו בראש מעייניהם של פקידי הממשל הבריטים עד ליישום הרפורמות המנהליות בבחריין בשנות ה-20 של המאה ה-20. במהלך תקופה זו התמיד שייח' עיסא בהתנגדותו למעורבות בריטית במכסים, על מנת לשמור על עצמאות כלכלית.
ב-29 בספטמבר 1904 תקפו תומכיו של עלי בן אחמד אל ח'ליפה, אחיינו של השייח' עיסא, פקידים שעבדו בחברת סחר גרמנית. עלי עצמו תקף סוחר גרמני. ב-14 בנובמבר תקפו מספר מתומכיו כמה פרסים. השליח הבריטי הפוליטי לבחריין דרש משייח' עיסא להעניש את התוקפים ולפצות את הקורבנות, אולם שליט בחריין סירב.
מחשש שמא תקריות אלו יאפשרו לכוחות זרים "להצדיק תקיפה של המשטר [הבריטי]", ביקר סרן פרסי קוקס, השליח המדיני הבריטי למפרץ הפרסי ב-30 בנובמבר. הוא הסכים להעניש את מי שעמד מאחורי הפגיעה בגרמנים, אך לא את אלו שתקפו את הפרסים. לאחר התייעצות עם גורמים בכירים יותר, חזר קוקס לבחריין בהפגנת כוח גדולה ב-23 בפברואר 1905, והוציא אולטימטום שהסתיים ב-25 בפברואר. האולטימטום דרש לגרש את עלי, לפצות את הפרסים, לאסור על עבודת כפייה של זרים ולשמוע לעצותיו של השליח המדיני הבריטי. האולטימטום כלל איום שאם בחריין לא תעמוד בדרישות אלו, תופגז עיר הבירה.
השייח' עיסא הסכים לדרישות ב-26 בפברואר, אחרי כמה יריות אזהרה לכיוון עיר הבירה. עם זאת, בחשאי הזהיר את עלי מפני מעצר בלתי נמנע שלו. לאחר שנמצא כי עלי נמלט, לקח קוקס את היורש, השייח' חמאד במעצר בית, הטיל מעצר בית על השייח' עיסא והחרים את נכסיו של עלי. לאחר מכן הוא עצר את ג'סים אל-מיהא. ביולי נכנע עלי וגורש למומבאי בספטמבר.
בינואר 1906 הרחיב קוקס את סמכויותיו של השליח הפוליטי הבריטי למפרץ הפרסי כשנתפס פרסי שניסה לגנוב מאנייה בריטית בבחריין. באפריל הרחיבו הבריטים את סמכויותיהם, וכעת הן חלו גם על היהודים והנוצרים, וזאת לאחר שהיהודים בבחריין התלוננו על הטרדה מצד השייח' עיסא.
היסטוריה > המחצית הראשונה של המאה ה-20 > מלחמת העולם הראשונה

עד סוף שנת 1907 לא הכריזו הבריטים על בחריין כעל חסות פורמלית, אולם הם ראו את המדינה תחת חסותם. למרות זאת, משרד החוץ הבריטי סירב להשתמש ב"תנאים מחמירים" כדי להגדיר את מעמדה של בחריין, אך בכתבים חשאיים בין פקידים בריטיים, עלה המונח "חסות" פעמים רבות החל מ-1890. ב-14 בנובמבר 1907 ביקשה ממשלת הודו להנפיק הזמנה למועצת בחריין לאור הגדלת הסמכויות של בריטניה בענייני הזרים בבחריין. בהזמנה הודתה ממשלת הודו כי ההסכם שנחתם ב-1880 הפך את בחריין ל"סוג של מדינת חסות".
בפברואר 1908 שאל משרד החוץ הבריטי האם ניתן לבצע רפורמות מנהליות תוך הכרה רשמית בסמכות השיפוט הבריטית במדינה, על מנת שלא לגרור תגובות עוינות מצד מעצמות זרות. במרץ הוקמה ועדה בראשות ג'ון מורלי, מזכיר המדינה להודו, שהפיקה דו"ח לפיו בחריין היא למעשה "מדינת חסות בריטית" (אך לא נמצא לנכון להכריז על כך בפומבי).
חודשים ספורים לפני מלחמת העולם הראשונה העניקה בחריין לבריטניה זיכיונות בלעדיים לחיפוש נפט. במהלך המלחמה, רוב תושבי בחריין לא תמכו במדינות ההסכמה, אף על פי שהיו במלחמה עם העות'מאנים; מנגד חשבו הבריטים כי מדובר בחוסר תשומת לב בריטית לדיכוי הילידים בבחריין ולהשעיית הרפורמות במדינה.
המצב בבחריין היה יציב, אך הכלכלה הייתה במשבר; ההכנסה מהמכסים ירדה ב-80%, 5,000 מתו כתוצאה ממגפה, ורבים אחרים היגרו. רבים הגיעו ל"סף רעב" בשל האיסור של הודו לייצא אורז ועליית מחירי הסחורות. השלטונות הגיבו בגיוס כספים מהסוחרים, העלאת המכסים ונישול השיעים מרכושם. בריטניה הגיבה לאיומים החיצוניים של הווהאבים, העות'מאנים והפרסים בהידוק אחיזתה בבחריין.
לאחר תום המלחמה פתחה התקשורת הפרסית בקמפיין הקורא להפסיק את עושק השיעים בבחריין. כמו כן, עם תום המלחמה הפך המפרץ הפרסי ל"אגם בריטי", לאחר שכל אויבי בריטניה הובסו. היה זה ציון דרך במדיניות הבריטית לגבי בחריין שהביא להגברת המעורבות בעניינים הפנימיים של האי.
היסטוריה > המחצית הראשונה של המאה ה-20 > לאחר מלחמת העולם הראשונה

זמן קצר לאחר תחילת הפקת נפט בקנה מידה גדול ב-1935 הועבר בסיס חיל הים הבריטי המרכזי לבחריין.
בשנת 1960 העמידה בריטניה את בחריין בפני בוררות בינלאומית וביקשה ממזכ"ל האו"ם שייטול את האחריות.
ב-1970 הודיעה איראן על תביעתה על בחריין ואיי המפרץ הפרסי. ממשלת בריטניה הצליחה לשכנע את איראן לבטל את תביעותיה לגבי בחריין, ובהסכם נכתב כי איראן הסכימה "לא להמשיך" להציג את טענותיה על בחריין אם יתר דרישותיה יתממשו. באותה שנה דיווח האו"ם כי "בחריין רוצה כמעט פה אחד מדינה עצמאית לחלוטין".
במשאל עם שנערך אישרו אזרחי בחריין את עצמאות המדינה מבריטניה. בחריין הכריזה על עצמאות ב-14 באוגוסט 1971 וב-16 בדצמבר אותה שנה עזבו הבריטים את האמירות והפכו אותה לעצמאית לחלוטין.
7,000 בריטים עובדים בבחריין מה שהופך אותה לקהילה האירופית הגדולה ביותר של גולים בעולם הערבי. יש גם יותר מ -2,000 תלמידים מבחריין  אשר לומדים בבריטניה.
היסטוריה > לאחר מתן העצמאות

ב-2005 פרסמו ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ומלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה הצהרה משותפת, לפיה לשתי המדינות "מערכת יחסים חזקה, חמה וממושכת, המושרשת בידידות שלנו לאורך השנים ובאמנת 1971".
ראו גם

יחסי בחריין–ישראל
יחסי ארצות הברית–בחריין
יחסי הממלכה המאוחדת–ישראל
יחידת הקומנדו 51

יחידת הקומנדו 51 (המכונה גם "קומנדו המזרח התיכון 51") הייתה יחידת קומנדו בסדר גודל של פלוגה בצבא הבריטי בתחילת מלחמת העולם השנייה, שהורכבה ממתנדבים ארץ ישראלים יהודים וערבים. היחידה לחמה בשלביה המוקדמים של המערכה בצפון אפריקה וכן במערכה במזרח אפריקה, אך פורקה בשנת 1941. היחידה הוקמה מבוגרי חיל החפרים. והיוותה גרעין ליחידת העילית קבוצת החקירה המיוחדת (SIG).
שלושה מלוחמי קומנדו 51 במחנה סרפנד, דצמבר 1941. משמאל לימין: דב כהן, פיליפ קוגל ואדולף צנטנר. על כובעם סמל היחידה, פגיון שניצבו מעוצב כאגרופן
הקמת היחידה

היחידה הוקמה באוקטובר 1940 על בסיס יחידת החפרים מס' 401, שהייתה מורכבת ממתנדבים ארץ ישראלים יהודים (מרביתם אנשי אצ"ל) וערבים. יחידת החפרים הוקמה בסוף שנת 1939 ומרבית המתנדבים היהודים בה היו פליטים שהגיעו לארץ מארצות דוברות גרמנית. היחידה הוקמה לאחר התבוסה במערכה על צרפת, וחלק מחבריה לחמו במסגרת החפרים בפינוי דנקירק.
מקים היחידה היה לויטננט קולונל בריטי בשם הנרי קייטר. הוא גייס את המתנדבים והיה למפקדה הראשון של היחידה, קייטר התרשם מאופי הנסיגה של חפרי 401 בסן מלו שהיו אנשי האצ"ל. בניגוד לבריטים שזרקו את נשקם, ברחו, ובזזו אנשי 401 נסוגו כחיילים וכל לוחם אסף כ־10 נשקים שהבריטים זרקו. עם הקמת היחידה שירתו בה 360 איש, מהם 240 יהודים ו־120 ערבים. הפיקוד היה בריטי. האימונים נערכו בבסיס ג'ניפה הסמוך לסואץ. היחידה אומנה בשיטות של לוחמה זעירה באימונים מפרכים שנערכו במשמעת צבאית נוקשה. סמלה של היחידה היה פגיון שניצבו אגרופן. הסמל נבחר על ידי קייטר על מנת לסמל את שיטות הפעולה של היחידה, אך גם כדי לרמוז לחיילים כי המדובר ביחידה שבסמלה לא מופיע הכתר הבריטי, על כל המשתמע מכך. היחידה כונתה "גדוד המוות".
במדבר המערבי

בסוף 1940 הצליח הצבא הבריטי לעצור את הפלישה האיטלקית למצרים ולהדוף את האיטלקים לתוככי לוב במבצע מצפן. הפעילות המבצעית הראשונה של היחידה - פשיטה מהים על נמל סלום שבמדבר המערבי. עם הגיעם ליעד, קיבלום החיילים האוסטרליים, אשר הקדימו אותם במסעם היבשתי. חלק מהצבא האיטלקי התבצר באזור ברדיה על גבול לוב–מצרים. טבילת האש הראשונה של אנשי קומנדו 51 הייתה בפעולות תקיפה כנגד האיטלקים המבוצרים בברדיה, בטרם נכבש המתחם על ידי הדיוויזיה האוסטרלית השישית, בתחילת ינואר 1941.
באותו הזמן הועברו יחידות רבות מחזית צפון אפריקה לחזית מזרח אפריקה, שכן מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, הגנרל ארצ'יבלד וייוול שאף להגיע להכרעה במערכה במזרח אפריקה. באמצע דצמבר 1940 הועברה לסודאן דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה־4, שלחמה עד אז בחזית המדבר המערבי. בתחילת ינואר 1941 הועברו חיילי יחידת הקומנדו 51 אף הם לסודאן, ונערכו להשתתפות בפלישה המתוכננת לאריתריאה ולאתיופיה.
במזרח אפריקה

יחידת הקומנדו 51 הגיעה לסודאן בתחילת 1941, והשתתפה בפלישת הכוחות הבריטים לאריתריאה ולאתיופיה. הקרב הראשון בו נטלה חלק היה הקרב על העיר קרן, שנערך בסוף פברואר ותחילת מרץ 1941. קרן היא עיר המצויה במישור המוקף הרים גבוהים מכל צידיו, בה התבצרו 23,000 איטלקים, אל מול הכוח הפולש שמנה כ־14,000 איש. היחידה נטלה חלק בתפיסת ההרים המקיפים את קרן, תוך לחימה קשה, בה הראו לוחמיה לא פעם גבורה והקרבה עצמית. בקרבות נהרגו שישה מלוחמי היחידה, ו־24 נפצעו. עם סיום הקרב ציין לשבח את היחידה המפקד הבריטי, הגנרל ויליאם פלאט.
לאחר מכן, במאי 1941, לחמו אנשי היחידה בקרב על הר אמבה אלגי שבמדינת תיגראי באתיופיה. מתנדבי הקומנדו נשלחו לתפוס מוצב מבוצר של האיטלקים, שנקרא "גבעת הקומנדו". לאחר שתפסו את המקום החזיקו בו אל מול הפגזה ארטילרית כבדה ונוכח אבדות. לאחר מכן השתתפה היחידה במצור על העיר גונדר בנובמבר 1941 שהיה אחת הפעולות האחרונות במערכה במזרח אפריקה.
פירוק היחידה

במהלך הקרבות נפצע קייטר והוחלף בקצין בשם מילר, שבניגוד לקייטר שהשתדל לנסות וליצור אחווה בין לוחמי היחידה היהודים והערבים, הראה העדפה ללוחמים הערבים. בה בעת החלה מפקדת הצבא הבריטי ביישום מדיניות לפיה יהפכו יחידות הקומנדו ליחידות בריטיות, מה שחייב את פירוק היחידה ושילוב הלוחמים ביחידות הקומנדו שהסגל שלהן בריטי. בהיעדרו של קייטר, שהיה הכוח המניע מאחורי היחידה, לא היה מי שישמור על אחדות היחידה, וזו אכן פורקה בסוף 1941, וחייליה שולבו ביחידות שונות. יחידת קומנדו 51 היוותה גרעין לקבוצת החקירה המיוחדת.
לוחמי היחידה המשיכו בלחימה במסגרת יחידות אחרות בצבא הבריטי. על לוחמי היחידה שבלטו לאחר מכן בפעולות צבאיות בשירות היישוב ובשירות מדינת ישראל נמנים קרל כהנא, לוחם SAS, קבוצת החקירה המיוחדת (SIG), וממייסדי חטיבת הצנחנים, ודב כהן המכונה "שמשון", לוחם ה־SIG ואיש אצ"ל שנהרג בעת שפיקד על הפריצה לכלא עכו בשנת 1947.
הערות שוליים

↑  ד"ר יעקב ליפשיץ, ספר הבריגדה היהודית, הוצאת יבנה, תש"ז, עמ' 21
1 2 3  מרדכי ברקאי, מלחמתו הפרטית של קארל כהנא: מדונקירק לקומנדו, דבר, 18 במאי 1962
↑  נדב שרגאי, יחד נגד הנאצים, באתר ישראל היום, 2 באוגוסט 2019
1 2 3  קומנדו המזרח התיכון 51 אתר מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
↑  יהודה סלוצקי, תולדות ההגנה, חלק שלישי, כרך ראשון, הוצאת עם עובד, 1992 עמ' 704
↑  אברהם עקביה, עם וינגייט בחבש, הוצאת שחרות, 1944, עמ' 123
↑  קורות החיים של שמריהו ויינשטיין, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  כיצד נכבשה קרן, דבר, 29 ביוני 1942
↑  יהודה סלוצקי, תולדות ההגנה, חלק שלישי, כרך ראשון, הוצאת עם עובד, 1992 עמ' 705
↑  קורות החיים של אריה בן יוסף, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  הנצחת זכרו של קרל כהנא אתר "חטיבת הצנחנים בעשור הראשון"
↑  קורות החיים של דב כהן, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
ישעיה נפתלי הירץ שפירא

רבי ישעיה נפתלי הירץ שפירא (ה'תקצ"ח, 1838 - ד' בסיון ה'תרמ"ה, 18 במאי 1885). היה רב אדמו"ר חסידי בדינוב, השלישי בשושלת דינוב.
ביוגרפיה

נולד בדינוב בשנת ה'תקצ"ח לרבי דוד שפירא מדינוב ולרחל מינא. נישא לאדל רבקה בת דודו רבי אלעזר שפירא מלנצהוט. לאחר נישואיו נסע לצאנז ללמוד אצל רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
לאחר פטירת אביו בי"ט באדר ה'תרל"ד מונה רבי ישעיה למלא את מקומו ברבנות ובאדמו"רות. במקביל ייסדו אחיו רבי צבי אלימלך ורבי מאיר יהודה שפירא חצרות בבלאז'וב ובבוקווסק. בשנות כהונתו חיבר את ספרו "הנותן אמרי שפר".
נפטר בד' בסיון ה'תרמ"ה, חתנו רבי יוסף שפירא מילא את מקומו.
צאצאיו

חנה מינדל, (נפטרה ה'תרצ"ד) אשת רבי יוסף שפירא (ה'תר"ך - ה'תרצ"ב) (מילא את מקום חמיו באדמו"רות).
נחמה טילא, אשת רבי נחמיה שפירא.
יונייטד ארטיסטס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס, צ'ארלי צ'פלין, ד. וו. גריפית' 
 תקופת הפעילות:  5 בפברואר 1919 – הווה (105 שנים) 
 חברת אם:  אולפני אמזון 
 מיקום המטה:  בוורלי הילס 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הסרטים 
 מוצרים עיקריים:  סרט, תוכנה 
 
יונייטד ארטיסט (באנגלית: United Artists) היא חברת הפקה דיגיטלית הידועה כיום בשם "United Artists Digital Studios".
היסטוריה

החברה הוקמה ב-1919 על ידי צ'ארלי צ'פלין, דאגלס פיירבנקס, מרי פיקפורד, וד. וו. גריפית, כחברת הפצה. החברה הוקמה עקב תחושת הקיפוח והניצול הכלכלי של היוצרים והשחקנים בידי בעלי האולפנים וחברת הפטנטים של אדיסון. האולפנים חסמו את ערוצי ההפצה של הסרטים של היוצרים העצמאיים והשתלטו על כל בתי הקולנוע, לכן היוצרים של "יונייטד ארטיסט" רצו לארגן מערך הפצה עצמאי שישווק את סרטיהם ללא התחשבות בשיקולים מסחריים, מניעת צנזורה על היצירות של היוצרים העצמאיים ושמירה על חופש היצירה.
בטקס פרסי אוסקר ה-14 שהתקיים בשנת 1941, העמידה "יונייטד ארטיסטס" 45 מועמדויות לפרסים בקטגוריות השונות, מספר המועמדויות הגבוה בהיסטוריה של הטקס לחברת הפקות יחידה, והיא מקדימה את "מירמקס", שהעמידה 40 מועמדויות בטקס פרסי אוסקר ה-75 בשנת 2003.
ב-1981 נרכשה החברה על ידי אולפני MGM תמורת 350 מיליון דולר. ב-2018 החלה לפעול כמיזם משותף של MGM ו-Annapurna Pictures שבבעלותה 50% מהחברה תחת השם United Artists Digital Studios.
הערות שוליים

↑  D'Alessandro, Anthony (March 15, 2021). Oscar Nominations Scorecard By Studio: How Netflix’s Haul Ranks Among The Records. Deadline Hollywood. Retrieved March 15, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526381705171  BnF: cb13884426c (data)  GND: 10076560-9  ISNI: 0000 0004 1103 1224  LCCN: n50057783  MusicBrainz: 3c9005a9-31ef-4374-ab06-f350a39d959f  NLA: 35561408  SELIBR: 261306  SNAC: w6zt3kdb  SUDOC: 085801836  Trove: 996405  VIAF: 130284490   WorldCat (עם VIAF): 130284490 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יונייטד אינטרנשיונל איירליינס

יונייטד אינטרנשיונל איירליינס הייתה חברת תעופה לשינוע מטענים שבסיסה היה בנמל התעופה בלגרד ניקולה טסלה בסרביה.
יונייטד אינטרנשיונל פעלה בעבר תחת השם "אייר סופיה" ובסיסה היה בסופיה, בולגריה. באותה תקופה היא נוהלה על ידי גאורגי איוואנוב והייתה חלקית בבעלותו. היא התחילה לפעול בשנת 1992.
ב-5 במרץ 2007, לאחר הצטרפותה של בולגריה לאיחוד האירופי, איבדה חברת התעופה את הרישיון שלה מממשלת בולגריה, יחד עם ארבע חברות תעופה נוספות. בסיס חברת התעופה עבר לסרביה. כשנה לאחר מכן, בשנת 2008, שללה גם מנהלת התעופה האזרחית הסרבית את רישיונם.
צי המטוסים

5 אנטונוב AN-12
הערות שוליים

↑  airlines3.com (אורכב 16.02.2012 בארכיון Wayback Machine)
↑  Case studies at Stockholm International Peace Research Institute
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברות תעופה ובנושא סרביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ישראל חיים קאהן

הרב ישראל חיים הכהן קאהן הוא האדמו"ר מנחלת אהרן, בנו החמישי של הרב אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן.
ביוגרפיה

נישא בי"א בסיוון ה'תשל"ה לשרה בת הרב אברהם צבי בעק, אב"ד מלבורן שבאוסטרליה.
עם פטירת אביו הוכתר כרב קהילת תולדות אהרן. לאחר כשש שנים העתיק את מגוריו ומרכז פעילותו לבית שמש, והתמנה על ידי אחיו, הרב דוד קאהן, שירש את אביהם כאדמו"ר מתולדות אהרן, לרב בית המדרש 'תולדות אהרן' ברמת בית שמש ב'.
ביוגרפיה > הקמת חסידות נחלת אהרן

בשנת 2010 פרש הרב קאהן מחסידות תולדות אהרן, בעידוד אחיו האדמו"ר[דרוש מקור], והקים את חסידות נחלת אהרן, הקרויה גם היא על שם הרב אהרן ראטה מייסד חבורת שומר אמונים. לחסידות קהילות בבית שמש, בשכונת ברכפלד שבמודיעין עילית ובאשדוד.
הרב קאהן מרבה לדרוש בקרב הציבור הליטאי. עיקר פעילותו בעיר מודיעין עילית.
בנו הרב אהרן קאהן, חתן רבי יהודה אליעזר דוד ניישלאס, אב"ד סערדהאלי ודומ"ץ בעדה החרדית, הוא ראש ישיבת "פרח מטה אהרן" בבית שמש. בן נוסף, הרב שמואל, הוא מגיד שיעור בישיבת תולדות אהרן בירושלים.
ראו גם

חסידות מבקשי אמונה
יחסי גרנדה – הממלכה המאוחדת

| יחסי גרנדה – הממלכה המאוחדת |
| --- | --- |
גרנדה (מדינה): הממלכה המאוחדת


גרנדה: הממלכה המאוחדת
שטח (בקילומטר רבוע)
344: 243,610
אוכלוסייה
117,232: 69,242,094
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,320: 3,340,032
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,263: 48,237
משטר
מונרכיה חוקתית

הנציבות העליונה של גרנדה בלונדון
יחסי גרנדה–הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ בין גרנדה לבריטניה. שתי המדינות חברות מלאות בחבר העמים הבריטי.
היחסים כיום

כממלכות חבר העמים, שתי המדינות תחת אותו מונרך, המלכה אליזבת השנייה, ושתיהן חברות באו"ם, חבר העמים הבריטי, האיגוד הפרלמנטרי של חבר העמים ואפריקה, הקריביים והפסיפיק–האיחוד האירופי.
יחסים כלכליים

חברת הטלקומוניקציה הבריטית Cable and Wireless, (שמותגה מחדש כ-Landline, Internet, Mobile and Entertainment LIME), היא ספקית שירותי הטלפון בכל מדינת גרנדה.