stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוצח הזודיאק
סטטוס החקירות

משטרת סן פרנסיסקו סגרה את התיק באפריל 2004. הם פתחו את התיק מחדש קצת לפני מרץ 2007 והחזירו ראיה למשטרת ואייחו לבדיקת דנ"א נוספת. התיק נשאר פתוח בתחומי שיפוט אחרים כמו מחוז נאפה וריברסייד.
בשלהי 2016 הודיעו משטרות ואייחו וסן פרנסיסקו כי בידיהם חומרי דנ"א של הרוצח מהממצאים שקשורים אליו (קליעים ומכתבים) שימסרו לפענוח עד סוף 2017, ב-12 באוגוסט 2017 הודיעו הרשויות בארצות הברית כי ישנה התקדמות משמעותית בחקר התיק וייתכן שהדנ"א של הרוצח מופה וכי בזכות זה מקרי רצח נוספים שחשודים כמעשיו ועדויות נוספות, כמו מכתבים שאמיתותם הייתה בספק ושמעולם לא נחשפו לציבור ישוחררו לעיני כול.
תגובות בציבור לפרשה

בעוד שבימי התחוללות הפרשה זכה הרוצח למעמד מאיים וגרם לבהלה בציבור, בימי העשור הראשון של המאה ה-21 ניסו פסיכולוגים לבנות לו פרופיל אנושי של אדם שעבר התעללות בבית מצד הוריו והסכימו כי מדובר באדם בודד שאינו "בר זוגיות" ושמחפש "פרסום והכרה" או כפיצוי על היחס הרע והמזניח שזכה לו בביתו או שכדי "להראות למשפחתו שהוא שווה משהו", ואילו בעשור השני של המאה ה-21 היחס לפרשה נהיה יותר ציני ומגחיך את הרוצח, דמותו נהייתה ללעג והוא הוצג כ"חנון" (או "ילד כאפות") קורבן בריונות חסר חיי חברה בעל תחביבי קליגרפיה, שרץ לשולחן הכתיבה הקטן שלו אחרי כל מעשה רצח (של קורבנות לא חמושים) לרשום מכתב מתרברב על כך לתקשורת ולמשטרה מכיוון שאין לו חברים או אנשים קרובים להתפאר בפניהם על כך ומרגיש "גבר" רק בזכות הנשק שלו ושהוא בגיל המאפשר נשיאת נשק" (כך הוצג בתוכנית "UnsolvedMysteries" של אתר "BuzzFeed"). בזמן הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 החלה תופעת אינטרנט ששמה ללעג את המתמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית, טד קרוז, וטענה כי הוא היה רוצח הזודיאק בהתבסס על הקלסתרון מהמקרה של רצח פול סטיין, המם הפך לכה פופולרי שחצה את גבולות הרשת ואף הוזכר כבדיחה בארוחת הערב המסורתית של נשיא ארצות הברית בבית הלבן עם התקשורת בשלהי כהונתו של ברק אובמה.
חקיינים

משערים כי מספר רב של חקיינים ניסו לבצע מעשי רצח כמו הזודיאק ולהשאיר את חותמתו אחריהם. שניים מהם נלכדו: הירברטו סדה, שרצח שלושה ופצע ארבעה בניו יורק, וסאיטו סקאקיברה, יפני בן 14 שרצח שני ילדים והשאיר את חותמת הזודיאק אחריו.
ראו גם

זודיאק (סרט)
זודיאק (ספר, 1986)
הריברטו סדה - רוצח הזודיאק מניו יורק.
הקונצ'רטי למקלדת מאת יוהאן סבסטיאן באך

צ'מבלו שנבנה על ידי אנדראס רוקרס מאנטוורפן ב 1640  ושופץ על ידי פסקאל טאסקין מפריז ב 1780
הקונצ'רטי לצ'מבלו, רי"ב 1065-1052 הם קונצ'רטי לצ'מבלו, כלי קשת וקונטינואו מאת יוהאן סבסטיאן באך. ישנם שבעה קונצ'רטי לצ'מבלו בודד (רי"ב 1052-1058), שלושה לשני צ'מבלי (רי"ב 1060–1062), שני קונצ'רטי לשלושה צ'מבלי (רי"ב 1063 ו-1064) ואחד לארבעה צ'מבלי (רי"ב 1065), הלקוח ישירות מהקונצ'רטו גרוסו לארבעה כינורות מאת ויוואלדי.
כל הקונצ'רטי לצ'מבלו של באך למעט החלק לצ'מבלו בקונצ'רטו הברנדנבורגי מס. 5, נחשבים לעיבוד שנעשה מקונצ'רטי לכלים מלודיים אחרים אשר יש להניח כי נכתבו בתקופת מגוריו של באך בקֶטֶן, במקרים רבים נשתמרו רק הגרסאות לצ'מבלו.
תולדות ההלחנה

משנת 1729 ועד 1741 שימש באך מנצח של הקולגיום מוזיקום בליפציג: קבוצת סטודנטים למוזיקה שנוסדה בשנת 1703 על ידי גאורג פיליפ טלמן. הקולגיום מוזיקום נהג להופיע בית הקפה של צימרמן. לאירועים אלו יצר באך את הקונצ'רטי לצ'מבלו שלו, שמהווים חלק מראשוני הקונצ'רטי הכתובים לכלי מקלדת מאז ומעולם.
הקונצ'רטי לצ'מבלו אחד רי"ב 1059-1052, שרדו כפרטיטורה חתומה בידי המלחין ונמצאים כיום בספריית המדינה בברלין. עותקים אלו אינם מוגמרים אלא טיוטות המתוארכות סביב 1738. אפשר להניח כי באך ביצע אותם הרבה יותר מוקדם, בהשתמשו בחלקים מולחנים לכלים אחרים והעברתם לגרסת הנגינה בצ'מבלו באופן חופשי בזמן הנגינה.
יצירותיו של באך לצ'מבלו הוערכו פחות על ידי חוקרים בתחילת המאה ה-20, אלו שלא חוו את יתרונותיו של הביצוע האותנטי. אלברט שווייצר נטה לחשוב שהתעתיקים הוכנו בדרך כלל כמעט בשטחיות וחוסר זהירות. מחקר אחר חדש טוען את ההפך הגמור: באך ביצע העברה מאוד משוכללת של קטעי סולו לקטעי נגינה בצ'מבלו.
קונצ'רטי לצ'מבלו בודד

היצירות רי"ב 1052-1057 נועדו להיות מקבץ של שש כפי שמופיע בכתב היד בפתיחה הנהוגה על ידי באך, מהמושגים J.J הכוונה מתחיל ב-"Jesu juva "Jesus, help ומסיים ב-Finis. S. D. Gl.' (Soli Deo Gloria). למעט הקונצ'רטי הברנדנבורגיים, זהו האוסף היחיד של קונצ'רטי בכלל יצירתו של המלחין.
כמו כן מספר פרקים מהקונצ'רטי רי"ב 1052, 1053, 1056 ו-1059 שימשו בעיבודים לעוגב, לאבוב ולכלים נוספים בקנטטות רי"ב 146 ורי"ב 188; רי"ב 169 ורי"ב 49; רי"ב 156; ורי"ב 35 בהתאמה. לא ברור האם המופע בקנטטות הקדים את הקונצ'רטי, ואם כן האם היה עיבוד של קונצ'רטי מוקדמים לכלים אחרים (כסברה המקובלת).
קונצ'רטו רי"ב 1057 הוא עיבוד או מקור לקונצ'רטו הברנדנבורגי לחליליות, רי"ב 1049.
ויולה דה גמבה

| --- | --- |

 
 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי קשת, כלי מיתר
 נגנים:  קטגוריה:נגני ויולה דה גמבה
 מנעד
 
 
כּוֹנֶרֶת בֶּרֶךְ או וִיּוֹלָה דָה גָמבה (מאיטלקית: viola da gamba; באנגלית: viol) הוא שמה של קבוצת כלי נגינה, ממשפחת כלי הקשת. הוויולה דה גמבה (ויולת רגל) הייתה נפוצה, בגדלים שונים, החל מסוף ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, ועד לסוף תקופת הבארוק. באנגלית ובכמה שפות אחרות נקראת הוויולה דה גמבה גם בשם "ויול" (viol), והמשפחה כולה היא "משפחת הוויולים" (משפחת הכונרות). בימינו, בדרך כלל, כאשר אומרים ויולה דה גמבה הכוונה היא לכלי הבאס ("ויול באס").
למרות השם הדומה, אין לבלבל בין הוויולה דה גמבה והוויולה הרגילה (או בשמה המלא "ויולה דה בראצ'ו", כלומר ויולת זרוע). כמו כן, למרות שמנגנים בגמבה בתנוחה המזכירה את הצ'לו, אין קשר בין הצ'לו ובין משפחת הוויולים; הכינור והצ'לו שייכים שניהם למשפחת הכינורות – הוויולות דה גמבה, לעומת זאת, התפתחו הן מן הכלי הערבי רבאב (ראו ספרו של Ian Woodfield: The Early History of the Viol) וכן מן הכלי הספרדי ויוּאֶלָה (vihuela), שבו ניגנו גם בפריטה וגם בקשת, וממנו התפתחה במקביל גם הגיטרה.
בצרפת של תקופת הבארוק נחשבה הוויולה דה גמבה לכלי אצילי במיוחד, וצלילה נחשב כדומה במיוחד לקול האנושי. גדולי מלחיני הבארוק והרנסאנס כתבו לכלי – הבולטים ביותר הם קופרן, טלמן, בוקסטהודה, מרן מארה ובאך, שכתב שלוש סונאטות קונצ'רטנטיות לויול וצ'מבלו. כמו כן נמנה עליהם קארל פרידריך אבל, שהיה מפורסם בכישרון נגינתו על הכלי, וכתב את רוב יצירותיו לכלי זה.
לקראת אמצע המאה השמונה עשרה יצאה הוויולה דה גמבה בהדרגה מן האופנה ואת מקומה תפס הצ'לו בעל הצליל המבריק יותר. קרל פיליפ עמנואל באך היה בין האחרונים שחיברו יצירות לכלי. היידן כתב סדרת יצירות לבריטון, כלי מיתר ממשפחת כלי הקשת, ושוברט חיבר סונאטה לארפג'ונה, אף היא גלגול מאוחר של הכלי.
בתמונה נראה הנגן מדריך איך לנגן ב"ויול" בעל 7 מיתרים
קונסורט הוויולים סמיתסוניאן
לויולה דה גמבה שישה או שבעה מיתרים, המכוונים בקוורטות וביניהם גם טרצה אחת (בניגוד לכלים ממשפחת הכינור המכוונים בקווינטות). כמו בכל כלי הבארוק, המיתרים עשויים ממעי חיה (הנקרא בעברית לעיתים "גיד"), והמיתרים הנמוכים עשויים מעי מלופף מתכת. לכל הכלים במשפחת הגמבה שריגים על השחיף, בדומה לגיטרה, אך הם ניידים ועשויים אף הם מעי. זהו אחד הגורמים לצלילה המיוחד של הוויולה דה גמבה, משום שהשריג משמש כגשר, והמיתר מצלצל כמיתר פתוח. לוויולה דה גמבה גשר פחוס יותר, המאפשר נגינה קלה יותר של אקורדים.
את כלי הבס ממשפחת הוויול מקובל להחזיק בין הברכיים. את הכלים הקטנים יותר מחזיקים במאונך על הברכיים. את הכלי הנמוך ביותר במשפחת הוויול, הוויולונה (אביו של הקונטרבס), משעינים על הרצפה. לכלים ממשפחת הוויול (כמו גם לקונטרבס המודרני) כתפיים "שמוטות", ומנגנים בהם בקשת המוחזקת מעל כף היד, ולא מתחתיה כמו במשפחת הכינור.
כריסטיאן דבריינר עם ויולה דה גמבה
בשנים האחרונות, עם צמיחתה של התנועה למוזיקה עתיקה, התעוררה מחדש ההתעניינות בכלי, והיום הוא בין הכלים הפופולריים ביותר ונשמע במאות הקלטות, כמו גם באולמות הקונצרטים. אחד הגורמים לפופולריות הגוברת שלו היה הסרט הצרפתי כל הבקרים שבעולם, בכיכובו של ז'ראר דפרדייה, שגיבוריו הם המלחינים הצרפתיים מרן מארה וז'אן דה סן קולומב, שכתבו יצירות רבות לגמבה. הפסקול של הסרט, בביצועו של נגן הוויול המפורסם ז'ורדי סאוואל, היה לרב מכר.
הערות שוליים

↑  יאן וודפילד ולוסי רובינזון, הערך "ויול" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539082905171  PLWABN: 9810623054105606  BnF: cb122278274 (data)  GND: 4127766-1  LCCN: sh85143421  LNB: 000147115  MusicBrainz: be34e4e5-6e77-46f5-ab56-c9641d3da213  NDL: 00576744  NKC: ph127110
הסימפוניה הרביעית של בטהובן

איור של המלחין בטהובן
הסימפוניה הרביעית של בטהובן בסי במול מז'ור (אופוס 60) של לודוויג ואן בטהובן היא יצירה משנת 1806.
רקע

הסימפוניה הוקדשה לרוזן פרנץ ואן אופרסדורף, שהיה קרוב משפחה של פטרונו של בטהובן הנסיך ליכנובסקי. הרוזן נפגש לראשונה עם בטהובן כאשר ביקר בבית הקיץ של הנסיך- שם בטהובן התגורר. ואן אופרסדורף האזין לסימפוניה השנייה של בטהובן (ברה מז'ור), ואהב אותה עד כדי כך שהציע לבטהובן סכום כסף גדול אם ילחין לו סימפוניה נוספת.
אינסטרומנטציה

היצירה כתובה לתזמורת הכוללת:
חליל צד
2 אבובים
2 קלרינטים בסי במול
2 בסונים
2 קרנות בסי במול ובמי במול
2 חצוצרות בסי במול ובמי במול
טימפני
חטיבת כלי קשת הכוללת כינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבסים
צורה

לסימפוניה ארבעה פרקים:

1. אדג'יו – אלגרו ויואצ'ה

2. אדג'יו

3. אלגרו ויואצ'ה – טריו, און פוקו מנו אלגרו

4. אלגרו מא נון טרופו
משך היצירה כ-33 דקות.
הסימפוניה במכלול יצירתו של בטהובן

רוברט שומאן תיאר את הסימפוניה הרביעית בתור: "עלמה יווניה צנומה בין שני אלים נורווגים" בהתייחסו לסימפוניות השלישית והחמישית, אשר שתיהן סימפוניות מונומנטליות ופורצות דרך. הסימפוניה הרביעית לעומתן, נחשבת לקלילה יותר, ודומה לסימפוניה הראשונה ולסימפוניה השנייה שהן בעלות אופי קלאסי יותר נוסח הסימפוניות של מוצרט והיידן.
פדרסטיה ביוון העתיקה

אגרטל מתאר סצנת חיזור פדרסטית בין אראסטס וארומנוס; פריט מתוך קנקן דמות-שחורה יווני, 530-520 לפני הספירה. לובר, פריז
פֶּדֶרַסְטְיָה (מיוונית: παιδεραστία) היא מערכת יחסים אירוטית המתנהלת בין מבוגר לבין מתבגר שאינו ממשפחתו המצומצמת. מערכת היחסים יכולה, אבל לא חייבת, להיות מבוטאת ביחסי מין. במהלך השנים יחס החברה לפדרסטיה השתנה מסובלנות לאיסור מוחלט. כיום, ברוב הארצות, נדרש שהמתבגר החבר במערכת יחסים זו יהיה בגיל ההסכמה לפחות.
ביוון העתיקה זו הייתה מערכת יחסים וקשרים בין נער מתבגר וגבר מבוגר מחוץ למעגל המשפחה הקרוב, ונוצרה במחשבה ראשונית כמוסד חינוכי מוסרי אריסטוקרטי. בהיותה כזו, ראו בה היוונים מרכיב חיוני בתרבותם החל מתקופתו של הומרוס ואילך. גם הנישואים ביוון העתיקה בין גברים לנשים היו מבוססים על גיל, כאשר גברים בשנות השלושים לחייהם נישאו לבנות בגילאי ההתבגרות המוקדמים שלהן.
המונח נגזר משילוב של παῖς ("ילד", מילולית: "פייס") עם ἐραστής ("מאהב" מילולית "אראסטס"). במובן רחב יותר של המילה, הכוונה היא לאהבה ארוטית בין מתבגרים לגברים מבוגרים. היוונים ראו זאת כדבר מקובל עבור כל גבר שנמשך ליופיו של נער – באותה מידה, אם לא יותר, לזה של אישה. חילוקי הדעות סבבו סביב השאלה האם וכיצד לבטא תשוקה זו.
פדרסטיה קשורה באופן הדוק עם מנהגי עירום אתלטי ואמנותי בגימנסיון, עיכוב נישואים לעלמים, סימפוזיון, ומידור נשים. בנוסף, היא גם חלק בלתי נפרד מאימון צבאי, ומעת לעת גורם בפריסת כוחות.
היסטוריה > התחלות אפשריות

היוונים היו הראשונים שתיארו, למדו, קבעו וכוננו פדרסטיה כמוסד. מקורהּ של מסורת זו הוסבר בשלל אופנים. אסכולה אחת של תוואי מחשבה, אשר הוצג על ידי ברנרד סרג'נט, קובעת כי המודל הפדרסטי היווני התפתח מטקסי מעבר אינדו-אירופים עתיקים הרבה יותר, אשר זרעיהם נזרעו גם בתרבות השאמאנית ושורשיהם בתקופת האבן החדשה.
הסבר אחר, שמועלה על ידי מלומדי אנגלופון כדוגמת ויליאם פרסי, גורס כי פדרסטיה נוצרה לראשונה בכרתים העתיקה בסביבות 630 לפני הספירה כאמצעי לפיקוח על ילודה, יחד עם דחיית גיל הנישואין לגברים עד שנתם השלושים.
ברם, תאוריה אחרת מתייחסת לתפישת המגדר בחברה היוונית בקרב האריסטוקרטיה הגברית של יוון: הם ראו עצמם יוונים שראויים להיקרא גזע 'נאור', אולם לא כללו בהגדרה זו את הנשים היווניות. מכיוון שכך, אם אחד מהם חיפש מערכת יחסים עם אדם שמשתווה לו, היה עליו לחפש גבר נאור אחר. תפישה זו של חברה נאורה, שמחשיבה, בין אלו המשתייכים לתרבותה, רק את הזכרים, איננה יחידה במינה (ראו גם תרבויות שמיות ורומיות לדוגמה), אולם האיפוק בצורת הביטוי המינית במסגרת אותה תפישה יחיד במינו בקרב יוון העתיקה בהשוואה לאלו 'בני זמנם'.
הכתבים היוונים המוקדמים, בעיקר אלו המיוחסים להומרוס, אינם מתעדים בצורה גלויה מימוש יחסים פדרסטיים באופן רשמי. מספר תאוריות מנסות להסביר את היעדר ההתייחסות לנושא. דעה רווחת אחת היא ההיפותזה הדורית, שנהגתה לראשונה על ידי קיי.או. מולר במאה התשע-עשרה. לפי תאוריה זו, פדרסטיה הוטמעה בחברה היוונית על ידי שבטים דורים, שכבשו את יוון סביב 1200 לפני הספירה. הם יישבו את רוב חצי האי פלופונסוס, כמו גם את איי כרתים, סנטוריני, ורודוס. דבר זה אילץ את היוונים האיונים להידחק לאסיה הקטנה, אולם ערים חשובות באטיקה ואביה נותרו בעינן. הסבר נוסף הוא שהסגנון האפי הותיר נושאים מסוימים מחוץ לדיון, ביניהם גם פדרסטיה. למרות הנאמר, עבודותיו של הומרוס מרמזות בעקיפין על יחסים הומואירוטיים, כמו למשל במיתוס של זאוס וגנימדס מתוך האיליאדה ובמזמור ההומרי לאפרודיטה.
היסטוריה > צורות מגוונות

פדרסטיה התקיימה במספר דרכים. באזורים מסוימים, כגון בויאוטיה, אוחדו הנער והגבר באופן רשמי וחיו יחדיו כזוג. באזורים אחרים, כגון אליס פותו הנערים באמצעות מתנות, ובמעטים מהם, כגון איוניה, קשרים כאלו נאסרו על כל צורותיהם. הספרטנים, לעומת זאת, נודעו כמי שמקיימים פדרסטיה בצנעה. בכל מקום בו היה היתר, היה אדם חופשי רשאי בדרך כלל להתאהב בנער, להצהיר על כך בגלוי, ולחזר אחריו, כל עוד הנער, אובייקט החיזור, הפגין את התכונות המהוות תנאי מקדים לקיום פדרסטיה: היה עליו להיות "קאלוס" (καλός)- "טוב מראה", ו"אגאתוס" (ἀγαθός) - טוב, אמיץ, ישר, וצנוע. הנער נדרש להפגין זהירות ולא להתמסר בקלות. באופן כללי, לתפקיד המאהב היו תכונות רבות דומות לאלו של אפוטרופוס רשמי, שהיה מקביל בתפקידו לזה שמילאו קרובי המשפחה ממין זכר של הנער.
משוררים כגון תאוגניס ואנאקראון מעידים על עצמם כמי שמעורבים במערכת פדרסטית, וכל אחד מהם מציג אישיות שמגלמת את האידיאלים שלו עצמו עבור אותה תרבות. במקרה של תאוגניס, פדרסטיה לובשת משמעות פוליטית ופדגוגית – שיטתו של הגבר האליטיסט להעביר את חוכמתו ונאמנותו למושא אהבתו. ערכיו של אנאקראון הם אירוטיים ודיוניסיים, הווה אומר חושניים ורוחניים, ואינם מופתיים פחות מאלו של תאוגניס. מחקר הסמלים (האיקונוגרפיה) של אותה תקופה, כדוגמת האגרטלים, מהווה אישוש לפרשנות זו: המתנות שהוגשו, והקישור לגימנסיון שמדבר על ערכים פדגוגיים, במקביל לכיתוב של המילה "קאלוס", אשר חוזר על עצמו, ומפאר את יופיו של הארומנוס (הנער הנאהב) ואת תווי גופו המושכים.
היסטוריה > בעייתיות

מישל פוקו הצהיר כי פדרסטיה הוצגה כשדה של שאלות מוסריות בתרבות היוונית, היא "היוותה נושא לדיונים מוסריים נוקבים במיוחד" עם התמקדות בצניעותו/מתינותו של הארומנוס (המונח מתייחס לנערים ה"נאהבים"). הקשר בין נער מתבגר לגבר בוגר נתפס כאחד השלבים של עיצוב דמותו הפוליטית והמוסרית של המתבגר. ג'רמי בנת'ם מציג השקפה נוספת במאמרו שנכתב בשנת 1785, מאמר שלא פורסם בעודו בחיים, ואשר ראה אור רק בשנת 1978. לפי בנת'ם, לא היה זה ההיבט של יחסים בין בני אותו המין שהוחרם על ידי היוונים, אלא ההפרזה במעשה, כפי שעשוי להיות מרומז גם ביחסים עם נשים: ”הם עשויים היו להתבייש בדבר שהם חשבו שיש בו מן ההגזמה, או שהם עשויים היו להתבייש בזה מכיוון שזה נתפש אצלם כחולשה, כנטייה שמטיבעה להסיח את דעתם של הגברים מעיסוקים חשובים וראויים יותר, ממש כשם שגבר עשוי להתבייש בהפרזה או בחולשה באהבתו לנשים.”[דרוש מקור]
חקר הפדרסטיה ביוון הוא סבוך בשל העובדה, שהתיעוד הפדרסטי היה נתון להשמדה מאז ימי הביניים. מבין כל העבודות, אשר מתייחסות באופן עקרוני לפדרסטיה, מעטות שרדו, למרות שבאופן כללי רק אחוז קטן של ספרות עתיקה השתמר. אף על פי כן, ישנם יוצאי דופן בולטים לתמונה הכוללנית כגון "Paidikē  Mousa of Strato" וה-"Erōtes" של לוקיאנוס מסאמוסאטה.
היסטוריה > התפתחות והכחדה

פדרסטיה ביוון עברה סדרת שינויים במשך המילניום החל מכניסתה לדפי ההיסטוריה ועד היעלמותה הסופית כמוסד רשמי. באזורים אחדים, כגון אתונה, נראה כי מבנה היחסים עבר מצניעות רבה יותר בימיהם המוקדמים לגופניות משוחררת וחסרת עכבת בתקופה הקלאסית, שלאחריה הייתה שוב חזרה לדפוס יחסים רוחני בתחילת המאה החמישית. סופה הרשמי דמה לתחילתה, בכך שהגיע עם פסק דין פורמלי של הקיסר יוסטיאנוס, אשר שם קץ גם למוסדות אחרים שאצרו את התרבות הקלאסית, כגון האקדמיה האפלטונית  והמשחקים האולימפיים.
דיונים פילוסופיים

סוקרטס, אפלטון, אייסכינס הסוקרטי (Aeschines Socraticus) וקסנופון תיארו את הכוחות ההשראתיים של אהבה בין גברים על אף שהם גינו את צורות הביטוי הפיזיות. עם מותו של אפלטון, עברה הנשיאות על האקדמיה בין מאהבים. בין הסטואים, כריסיפוס מסולי, קלאנתס וזנון מקיטיון התאהבו בנערים צעירים. נושא הפדרסטיה היה נתון לבחינה נרחבת. חלק מהדילמות העיקריות שנידונו היו:
איזו צורה צריכה הפדרסטיה ללבוש, צנועה או ארוטית?
האם נכון לקיים פדרסטיה אם לאו?
האם פדרסטיה טובה או גרועה יותר מאהבה לנשים?
סוקרטס, כפי שהוצג בכתביו של אפלטון, נטה לכיוון של יחסים פדרסטיים צנועים, שאופיינו באיזון בין תשוקה ושליטה עצמית. על ידי זה שהשאיר את המימוש המיני מחוץ ליחסים, העמיד סוקרטס את החברות ואת האהבה בין בני הזוג בחשיבות גבוהה. הוא ביקר באופן מכוון התאהבויות שהיו על טוהר משיכה מינית, לדוגמה, על ידי הבעת לגלוג על תשוקתו של קריטיאס ליותידמוס באמצעות השוואת התנהגותו כלפי הנער לזו של "חזיר המגרד עצמו כנגד סלע". על אף זאת, אין זה מנע מימנו לבקר תכופות בבתי הבושת לנערים, משם קנה ושחרר את חברו ותלמידו לעתיד, פיידון (Φαίδων), ולתאר את היקסמותו האירוטית מהצצה בגופו הערום של קרימדס יפה התואר תחת גלימתו הפתוחה.
אהבתו של סוקרטס לאלקיביאדס, שהייתה יותר ממתגמלת, נחשבת כדוגמה לפדרסטיה נטולת מיניות.
פלוטרכוס וקסנופון בתיאוריהם את הפדרסטיה הספרטנית, מציינים כי למרות שהבנים היפים הם אלו שמתעניינים בהם יותר מכל (בניגוד לתרבות הכרתית), הזוג הפדרסטי מתנזר ממין.
קשרים בין גברים הוצגו בדרכים סבוכות, חלקן מכובדות ואחרות בלתי הולמות. אולם עבור הרוב הרחב של היסטוריונים קדומים, לא להחזיק בנער צעיר כמאהב העיד על ליקוי באישיותו של הגבר. אפלטון, בעבודותיו המוקדמות ("הסימפוזיון" או ב"פיידרוס"), אינו מטיל ספק בעקרונות הפדרסטיה ומציין, בהתייחסו ליחסים בין בני אותו המין:
שהרי אין מכיר אנוכי ברכה גדולה יותר לגבר צעיר בראשית חייו מאשר מאהב בעל טוהר מידות, או למאהב מאשר נער נאהב. לשם העיקרון, אומר אנוכי, כי אין קרובי המשפחה, אין מידת הכבוד, אין העושר, ואין כל גורם אחר יכולים להיטמע בהצלחה כה רבה בתוכנו מאשר האהבה. על מה מדבר אנוכי? על מידת הכבוד וחוסר-הכבוד, שבלעדיהם שום מדינה גם לא אינדיבידואל פועלים לעשיית הטוב ומבצעים עבודה ראויה לציון...ולו רק הייתה איזו דרך לגרום לכך שמדינה או צבא יהיו מורכבים ממאהבים ואהוביהם, אזי היו הם השליטים הטובים ביותר בעירם, בהימנעם מחוסר כבוד ובאמצם את הכבוד ההדדי אחד כלפי השני, ולא תהיה זו הגזמה לאמר כי כאשר יילחמו כתף אל כתף, למרות שיהיו מעטים במספר, ינחלו ניצחון ויכבשו את העולם כולו.
[דרוש מקור]
על אף זאת, מאוחר יותר, בדיאלוג שלו, "חוקים", יצא אפלטון כנגד הניוון לתוכו שקעה התרבות הפדרסטית האתונאית, האשים את הפדרסטיה בליבוי חיכוכים בין אזרחים ובשיבוש הדעת של רבים מהם. הוא גם המליץ לאסור יחסי מין עם נערים, ובכך סלל את הדרך ליצירת החוק.
כותבים אחרים, לעיתים קרובות במסווה של "ויכוחים" בין מאהבים של נערים לאלו של נשים, תיעדו נימוקים אחרים בהם השתמשו בעד ונגד פדרסטיה. חלקם, כגון הטיעון כי הפרקטיקה "מנוגדת לטבע" וכי אין היא שוכנת בקרב "האריות והדובים", התייחסו לכלל היחסים בין גברים לבין הדור הצעיר. טיעונים אחרים אינם מערבים את הפדרסטיה המסורתית, אלא פרקטיקות שנועדו לסיפוק מיני של החזק על חשבון החלש. העיקרית שבהן היא הוקעת סירוס נערים עבדים שנלקחו כאסירים בשבי. כפי שראה זאת לוקיאנוס, "עזות מצח ורודנות אלימה הגיעו לכדי טבע מעוות הנושא בתוכו חילול קדושה, ומוצא, על ידי הפשטת גבריותם של הזכרים מעליהם, דרך להאריך את השימוש בהם.
סינרגיה עם ספורט

מוסד הפדרסטיה היה ישות בלתי נפרדת מענפי הספורט המאורגנים. מקום ההתרחשות העיקרי למפגש בין גברים ונערים, לבילוי זמן משותף, וללימוד הנערים על ידי הגברים את אמנויות הלחימה, ענפי הספורט ופילוסופיה היה הגימנסיון, אשר בראש ובראשונה שימש מגרש אימונים למקצועות לימוד אלו, והיה אחת מהזירות העיקריות לקיום יחסים פדרסטיים. בפרט, המינהג להתעמל בעירום נחשב ראשון במעלה בפולחן היופי והארוס, אשר חלחל לחברות הפדרסטיות. ”הערים אשר להן הנגיעה הגדולה ביותר להתעמלות”[דרוש מקור] הוא הביטוי בו אפלטון משתמש על מנת לתאר את המדינות בהן פורחת האהבה היוונית. המילה Gymnastics (התעמלות) במקרה זה, מעבירה לא רק את מידת המשמעת האתלטית, אלא גם, כיוון שהיא נגזרת מהמילה היוונית γυμνός ("עירום"), את העובדה שכל הפעילויות הללו התבצעו על ידי גברים ונערים ללא בגד לגופם, ולכן היו נתונים באופן מיוחד להתפעלות מיופיו של הגוף.
יופיו וכוחו האירוטי של הגוף העירום הובלט על ידי המנהג למרוח אותו בשמן לקראת אימון. אספקת השמן להתקשטות שכזו הייתה ההוצאה הגדולה ביותר של הגימנסיון, ודרשה מימון מאסיבי על ידי קופות הציבור או תורמים פרטיים. הפעולה עצמה השתנתה במשך הזמן: בימיה הראשונים נאמר, כי צניעות מנעה מנערים למשוך תשומת לב למיניותם על ידי התמרחות באזורים שמתחת למותניים. עכבה זו, ככל הנראה, כבר נעלמה כלא-הייתה בזמן תקופתו של אפלטון.
ליחסים בין מאמן לספורטאים היה לעיתים קרובות מימד אירוטי, ואותו מקום אשר שימש מגרש אימונים שירת באותה מידה כאתר למשחקי אהבהבים, כפי שניתן לראות מכלים שנתגלו בפלסטרס, כגון ספוגים וכלי מתכת בהם השתמשו להסיר שאריות לכלוך מן הגוף, אשר מרמזים על סצנות פיתוי רבות ומעשי אהבה.
היבטים צבאיים וחינוכיים

סופרים עתיקים, כמו גם היסטוריונים מודרניים כגון ברוס תורנטון, מחזיקים בדיעה כי מטרת הפדרסטיה הייתה פדגוגית, ניתוב הארוס ליצירת אזרחים הגונים ומכובדים. מבחר החומרים המיתוגרפיים מרמזים על הכשרה דתית (ראו את סיפור טנטלוס, פוסידון, ופלופס) כמו גם על אימונים צבאיים (הרקולס והילאס). נושא לימוד הנהיגה על רכב מלחמה חוזר על עצמו שוב ושוב (פוסידון ופלופס, לאיוס וכריסיפוס). נאמר על אפולו כי לימד את אורפיאוס, אחד ממאהביו, לפרוט על נבל; וזאוס לימד את גנימדס להגיש נקטר - דבר שהיה טעון משמעויות דתיות. הגיוני להניח, אם כן, שבזמן שאהבת האלים הקבילה לאהבת בני האנוש וסימלה אותה במובנים רבים, הפדגוגיה שלהם הצביעה על היבטים של תהליך חינוכי אשר התרחש בין המאהב ואהובו.
בהתייחס למנהג הכרתי, ההיסטוריון אפורוס מספר כי הגבר (בכינויו "פילטור", "המתידד") לקח את הנער (בכינויו "קליינוס", "מופלא") לאזור הערבות, שם בילו מספר חודשים בציד ובעריכת סעודות יחד עם ידידיהם. אם הנער היה שבע רצון מדרך התנהלותו של חברו הפוטנציאלי, הוא שינה את כינויו מ"קליינוס" ל"פראסטאטס" (חבר ובן לוויה בהקשר של שדה הקרב ובחיים עצמם), חזר ל"פילטור" וחי איתו בקשרים הדוקים של קרבה ידועה בציבור. תיאורו של אפורוס לא כולל את ההיבטים החינוכיים של המגורים המשותפים. אף על פי כן, אין ספק כי זהו טקס התבגרות שמגיע לשיאו עם חזרתו של הזוג מההרים, ותהליך ההסתגלות לחברה הזכרית כפי שנרמז.
היבטים צבאיים וחינוכיים > גורם צבאי

אימון צבאי הוא בלתי נפרד מההיבטים החינוכיים האחרים של פדרסטיה כיוון שהזמנים של יוון העתיקה התאפיינו במלחמות מתמשכות, הן מבית והן מחוץ. גילויי גבורה בשדה הקרב זכו להערכה מהסוג הנעלה ביותר, ואחד התפקידים העיקריים של יחסים פדרסטים היה טיפוח אומץ הלב וכישורי הלחימה.
היבטים דתיים

מיתוסים מספקים יותר מחמישים דוגמאות לגברים צעירים שהיו מאהביהם של האלים. משוררים ומסורות מקובלות מייחסים לזאוס, פוסידון, אורפיאוס, הרקולס, דיוניסוס, הרמס, ופאן אהבות מסוג כזה. כל האלים המרכזיים של הפנתיאון מלבד ארס קיימו יחסים מהסוג הזה.[דרוש מקור]
חומרים מיתוגרפיים מרמזים כי מי שהובא בסוד העניין חווה מצבים אקסטטיים של מסע הנפש אשר הוביל למוות מיסטי ושינוי צורה.[דרוש מקור] פעילויות דומות עדיין מדווחות כיום בעיסוקיהם של השאמנים.[דרוש מקור] אם כן, כבר במאה החמישית שכחו היוונים את ההקשר. בשנת 476 לפני הספירה, המשורר פינדארוס, בעבודתו "האודה האולימפית 1" (Olympian Ode I), מביע את זעזועו מהרעיון שאלים אוכלים בשר אדם, שבהקשר זה – מהווה מטאפורה שמאנית ברורה. תאוריה הפוכה שמה מבטחה בטקסטים שזוקפים לזכותם (או לרעתם) של הכרתים את מקור המנהג (אריסטו ואחרים) ומציינת את חריגות דרך ההפצה הגלויה שיוצאת מהכרתים, בעוד שבאזורים (בצפון יוון) הקרובים למקורות האינדו-אירופים לא ידוע על מיסוד השיטה.[דרוש מקור]
מיתוסים היו גם הם אמצעי להעביר סדרה של סטנדרטים מוסריים לסוג כזה של מערכת יחסים. במיתוס של זאוס וגנימדס, כאשר זאוס שולח מתנות והבטחות לטרוס, מלך טרויה ואביו של גנימדס, אנשי העת העתיקה מקבלים תזכורת שאפילו שליט גן עדן חייב לגלות התחשבות כלפי אביו של הארומנוס. רבים מהמיתוסים הפדרסטיים האחרים מאגדים בתוכם באופן דומה את נוכחות האב, ומעניקים לאב תפקיד מהותי ביחסים אלו. המיתוסים אף דיברו ישירות אל הצעירים, כפי שניתן לראות בגרסה של מיתוס נרקיסוס שהתגלתה לאחרונה.[דרוש מקור] גרסה זו, עתיקה יותר מהגרסה המיוחסת לאובידיוס ולמטמורפוזות שלו, היא מעשייה מוסרית שמספרת כיצד נענש נרקיסוס הגאה וחסר הרגשות על ידי האלים על כך שדחה בבוז את כל מחזריו הגברים.
היבטים פוליטיים

המדינה הפיקה תועלת מיחסים אלו, זאת על פי הצהרות של סופרים עתיקים. החברות פעלה כהטלת רסן על הצעירים, כיוון שאם ביצעו פשע או עבירה, לא הם אלה שנענשו אלא מאהביהם. בצבא נלחמו המאהבים זה לצד זה, מנסים להרשים איש את רעהו. על כן נאמר כי צבא של מאהבים יהיה בלתי מנוצח, כפי שהיה עד הקרב של קרוניה (רשות מקומית במחוז בויאוטיה שביוון) נגד הגדוד הקדוש של תבאי, גדוד אשר מנה מאה וחמישים זוגות לוחמים, בו כל מאהב לחם לצד אהובו.
לפי דעה רווחת, ובהתאם למה שנאמר בנאומו של פאוסנייס ב"סימפוזיון" של אפלטון, זוגות פדרסטיים היו מהותיים לדמוקרטיה, ורודנים חששו מפניהם, משום שהקשר בין החברים היה חזק יותר מצייתנות למנהיג דיקטטור. אתנאיוס מציין כי "הירונימוס האריסטוטלי אומר שאהבה עם נערים הייתה אופנתית משום ששלטונם של מספר רודנים הופל על ידי נערים צעירים באביב ימיהם, שהתאחדו כחברים ולוחמים בקשר של חיבה הדדית. הוא מביא בתור דוגמאות לזוגיות פדרסטית את הרמודיוס ואריסטוגיטון, שלזכותם נזקפה (אולי באופן סמלי) נפילתו של הרודן היפיאס ומיסוד הדמוקרטיה, כמו גם צ'אריטון ומלאניפוס. אחרים, כגון אריסטו, טענו כי מחוקקים כרתים עודדו פדרסטיה כאמצעי לפיקוח על ילודה על ידי ניתוב האהבה והתשוקה המינית לערוצים נטולי רבייה.