stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ירדן–ישראל
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי

ממלכת ירדן שוכנת בעבר הירדן המזרחי, אשר החל מהמאה ה-16, היה חלק מאיילט דמשק שבאימפריה העות'מאנית. לקראת מפלתם של העות'מאנים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עסקו בעתידו של חבל ארץ זה הסכם סייקס פיקו (1916), מכתבי חוסיין–מקמהון (1915–1916) והצהרת בלפור (1917). לאחר כיבושו מידי העות'מאנים על ידי חיל המשלוח המצרי בקרב עבר הירדן השלישי באוקטובר 1918, הוכפף השטח למנהלת שטחי האויב הכבושים מזרח, ובפועל עם נסיגת הכוח הבריטי היה תחת אחריות כוחותיו של פייסל הראשון, שליטה של הממלכה הערבית של סוריה שבתורם היו כפופים למפקד כוח המשלוח הגנרל אדמונד אלנבי.
מקץ הממלכה ביולי 1920 ועד אפריל 1921 עת התכנסה ועידת קהיר נותר עבר הירדן המזרחי שטח הפקר.
בעקבות ועידת קהיר, החליטה הממלכה המאוחדת להפריד את האזור שממזרח לנהר הירדן (למעט שטחים בעמק הירדן דרומית לים כנרת ומזרחית לו ולירדן הצפוני) מהשטח שיועד לבית הלאומי היהודי ולכונן בו אמירות ערבית בראשות עבדאללה הראשון, שהוא ומשפחתו (השושלת ההאשמית) סייעו לבריטים במאבקם בעות'מאנים - המרד הערבי. אחיו של האמיר, פייסל הראשון קיים קשרים עם ההסתדרות הציונית בראשות חיים ויצמן ואף חתם איתו על הסכם שלא יצא אל הפועל. אמירות עבר הירדן שהוקמה הייתה ישות אדמיניסטרטיבית נפרדת מארץ ישראל, אולם, נמצאה תחת שלטון המנדט הבריטי וכפופה לנציב העליון הבריטי. אמירות זו הייתה שונה מאוד מן הממלכה של ימינו, שכן הרכבה הדמוגרפי כלל בעיקר ערבים בדואים, אשר היו נאמנים לשושלת ההאשמית.
תחילה היו הקשרים בין ההסתדרות הציונית לבין האמירות החדשה מעטים אולם ב-5 במרץ 1926 קיבל פנחס רוטנברג, מראשי התנועה, זיכיון לתקופה של שבעים שנה לניצול מי הירדן ומי הירמוך להספקת חשמל בארץ ישראל ובעבר הירדן. עבודות הבנייה של המפעל בנהריים, אשר הוקם על ידי פנחס רוטנברג החלו באוגוסט שנת 1927. ב-9 ביולי 1932 נחנך האתר באופן רשמי, בהשתתפות הנציב העליון של ארץ ישראל סר ארתור ווקופ, נציב בריטניה בעבר הירדן קולונל קוקס, האמיר עבדאללה ופנחס רוטנברג. סמוך למפעל בנהריים הוקם בעבר הירדן המזרחי (קרי בשטח האמירות) יישוב לשיכון עובדי המפעל ומשפחותיהם - תל אור שהיוותה את היישוב היהודי היחיד בממלכה. בנוסף על תחנת הכוח עצמה הקימה חברת החשמל מתקנים להספקת חשמל גם בארמונות המלך.
בשנת 1946 קבלה האמירות עצמאות והפכה ל"ממלכה ההאשמית של עבר הירדן". האמיר עבדאללה הפך למלך עבדאללה בטקס בו השתתפו ראשי חברת החשמל. עם זאת הלגיון הערבי נותר משולב בצבא הבריטי שחנה בשטח המנדט.
לפני מלחמת העצמאות התנהל משא ומתן חשאי בין הנהגת היישוב, באמצעות גולדה מאירסון (לימים גולדה מאיר) מהמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, לבין המלך, שכלל חילופי מכתבים ושתי פגישות. הפגישה הראשונה נערכה בנהריים ב-17 בנובמבר 1947 (בהשתתפותם של אליהו ששון ועזרא דנין מהצד היהודי), ובה נדונו אפשרויות לשיתוף פעולה אחרי קבלת תוכנית החלוקה. בין השאר הציע עבדאללה הקמת רפובליקה יהודית עצמאית בארץ ישראל במסגרת המונרכיה הירדנית, שתכלול צבא ופרלמנט משותפים, ושאל את גולדה מה דעתה על האפשרות שיספח לירדן את החלק הערבי של ארץ ישראל. על כך השיבה המשלחת היהודית שהיא תראה זאת בחיוב, אם הוא לא יפריע להקמת המדינה היהודית.
היסטוריה > פיתוח מקורות מים וניצול מי הירדן

כבר משנות ה-20 של המאה ה-20 התגבשו הצעות שונות לפתרון בעיית המים בישראל, שעיקרה בנגב ותוכניות שהיו משולבות איתן לפתרון בעיית המים בעבר הירדן. עם תחילת העבודות בספטמבר 1953 הגיבו הסורים במחאה לאו"ם על הפרת הסטטוס קוו, אך עם התגברות העבודות בצד הישראלי, המצב באזור הסלים. כדי למצוא פתרון לחלוקת מי הירדן ולהנחת יסוד למפעלי פיתוח אזוריים, שיגר הנשיא האמריקני אייזנהאואר ב-1953 את איש העסקים אריק ג'ונסטון בתור "שגריר מיוחד לענייני מים", שינסה להגיע לפשרה בשאלת חלוקת מכסות המים. על פי התוכנית שהציע, לישראל הוקצבו מעל 38 אחוזים ממכסת מי הירדן והיתר הוקצו למדינות ערב, כאשר ירדן קיבלה את מכסת המים הגדולה ביותר. חלוקת מכסות המים נועדה להביא לשיתוף פעולה, לפחות מוגבל, בין ישראל למדינות השכנות.
ביולי 1955 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית וגם הוועדה הטכנית של הליגה הערבית קיבלה אותה. אולם שלושה חודשים לאחר מכן דחתה אותה הוועידה המדינית של הליגה הערבית בטענה, כי קבלת התוכנית פירושה הכרה בישראל.
ישראל וירדן החלו בפעילות לפיתוח מפעלי המים לאחר מערכת סיני. ממלכת ירדן הייתה הראשונה לפעול ובאוגוסט 1958 החלה, בסיוע כלכלי אמריקני, בפיתוחה של תעלת הע'ור, מנהר הירמוך לאורך הצד המזרחי של הירדן, להשקיית 120 אלף דונמים.
היסטוריה > ממלחמת יום הכיפורים עד מלחמת לבנון 1973–1982

ערב מלחמת יום הכיפורים, ב־25 בספטמבר 1973 הזהיר חוסיין את גולדה מאיר על כך שקיפאון בתהליך המדיני האזורי עלול להביא למלחמה. שר הביטחון משה דיין הגיע למסקנה שירדן לא תשתתף במלחמה וזאת בשל הנתק ביחסים בינה לבין סוריה ומצרים, אם כי ביום פרוץ המלחמה עצמה לא היה כה בטוח בכך. באביב שלפני כן נעשו ניסיונות מצריים וסוריים לשלב את ירדן בהכנות למלחמה אבל המלך חוסיין היה מסויג באשר להשתתפותו מאחר שהעריך שאין בכוחן של מדינות ערב להכריע את ישראל במערכה צבאית. בלחץ מדינות ערב ובלחץ פנימי של הצבא הירדני החליט לבסוף חוסיין לשלוח כוחות קרקעיים שיסייעו לסוריה במלחמתה בישראל בחזית רמת הגולן. לפני שעשה כן, שלח מברק דרך הנרי קיסינג'ר. ישראל החליטה שהיא תתקוף כל כוח שיעמוד בדרכה כולל טנקים ירדנים שיוצבו בחזית. וכך, כאשר שתי חטיבות שריון נעו לעבר עמדות של צה"ל בגולן נערך קרב בו השמיד צה"ל 22 טנקים ירדנים. עם זאת, הורה דיין לא לפרסם ש"צה"ל פגע בטנקים ירדניים".
במהלך המגעים הדיפלומטיים שלאחר המלחמה, באפריל 1974, העלה המלך חוסיין הצעה ל"הסכם הפרדת כוחות", במסגרתו ייסוגו כוחות שני הצדדים וישאירו אזור מפורז בבקעת הירדן, וזאת כצעד ראשון לפתרון של קבע. גם הצעה זו נדחתה על ידי גולדה מאיר, בימים האחרונים לכהונתה. הפגישות עם גורמים ישראלים המשיכו, ובהן השתתף אף ראש הממשלה החדש יצחק רבין. הפגישות נערכו גם בתל אביב ונמסר כי במהלכן טייל חוסיין, כשהוא מחופש, ברחוב דיזנגוף. חילוקי דעות בממשלתו של רבין שהייתה קרועה בין גורמים שונים, ועמדה בפני משימת שיקום לאחר המלחמה, ובמיוחד הקרע בין רבין ובין שר הביטחון שמעון פרס, אשר בתקופה זו הביע עמדות נציות, גרמו לכך שהמגעים לא הביאו לחתימת הסכם.
באוקטובר 1974 החליטה ועידת הפסגה הערבית ברבאט כי זכותו של העם הפלסטיני להקים מדינה בשטחי הגדה, וכי הנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני הוא אש"ף. החלטה זו סתמה את הגולל על המגעים, שכן חוסיין הבין כי לא יוכל לפעול כנגד ההחלטה, ולקבל בחזרה את הריבונות בשטחים שאבדו.
היסטוריה > ממלחמת לבנון עד להסכם השלום 1982–1994

בעקבות מלחמת לבנון הראשונה הגיע אש"ף למבוי מדיני סתום, אשר הביא אותו לחתום על הסכם עם ירדן ב־11 בפברואר 1985. הסכם זה, שבו הוסכם על עיקרון שטחים תמורת שלום, היה אמור לחזק את מעמדם של הצדדים מול ישראל על ידי הצגת עמדה משותפת. הסכם זה נכשל בעקבות קשיים פנימיים באש"ף והמלך חוסיין נסוג ממנו ב־19 בפברואר 1986.
הזדמנות נוספת לקידום השלום עם ישראל הגיעה בשנת 1987. ממשלת האחדות הלאומית בישראל שלחה את שר החוץ שמעון פרס לשורת מגעים, שהסתיימו זו הפעם הראשונה בהסכם כתוב, הסכם לונדון. ב-11 באפריל 1987 הסכימו הצדדים על ועידה בין-לאומית לקידום השלום במזרח התיכון. הסכם לונדון לא מומש, שכן במערך הפוליטי הפנימי בתוך ישראל, ולאור עמדתו הנצית התקיפה של ראש הממשלה יצחק שמיר לא היה לפרס הכוח להוציא את ההסכמה אל הפועל.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב־1987 חששה ירדן שהיא תתפשט גם לתוך ארצו דבר שגרם לו ב־31 ביולי 1988 להכריז על ניתוק מנהלי מהגדה המערבית ועל ויתור על כל תביעה לריבונות בשטחים, אירוע אותו רואה משה ז"ק בספרו "חוסיין עושה שלום" כגורם שאִפשר את חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן. מצב חדש זה הביא לשינוי היחסים בין שתי המדינות משום ש"האופציה הירדנית" - הרעיון כי ניתן יהיה להשתמש בחוסיין ככלי לשמירת השליטה בשטחים במידה זו או אחרת, תוך הגעה להסכמות עם ירדן בדבר השליטה בשטח, והתעלמות מדרישות הפלסטינים לעצמאות – היה לנחלת העבר.
1990 הביאה למשבר נוסף, עם כיבוש כווית על ידי כוחותיו של סדאם חוסיין. שוב מצאה עצמה ירדן לכודה בין השכן האלים ממזרח, הנתמך על ידי ההנהגה הפלסטינית, בראשות יאסר ערפאת, ובין דרישות המערב. חוסיין שב ושגה כאשר תמך בסדאם חוסיין, נמנע מלהצטרף לקואליציה המלחמתית כנגדו, ואיבד את אהדת ארצות הברית, דבר שלווה בסנקציות כלכליות. הסנקציות הכלכליות הביאו את ירדן להתקרב לישראל על מנת להסתייע בהשפעתה על ארצות הברית.
מכיוון שישראל בתקופה זו לא הייתה מוכנה לנהל משא ומתן עם אש"ף, לא הייתה לפלסטינים ברירה אלא להיעזר בחוסיין בניהול המשא ומתן באופן עקיף עם ישראל. וכך, לוועידת מדריד ב־1991 הגיעה "משלחת ירדנית־פלסטינית משותפת". מבחינת היחסים בין המדינות, על אף שהוועידה עצמה לא השיגה את מטרותיה, היא נתנה תנופה לשיחות.
המשלחת הירדנית־פלסטינית החזיקה מעמד עד אוגוסט 1993, אז גילתה ירדן שישראל ואש"ף מנהלות משא ומתן ללא ידיעתה. המשלחת המשותפת חייבה את ירדן לתת לגיטימיות לפלסטינים כמו גם זכות הטלת וטו בנושאים הקשורים למשא ומתן הישראלי־ירדני.
בשנת 1992 עלה לשלטון בישראל יצחק רבין. הסכם אוסלו א', שנחתם בשנת 1993 בין ישראל ובין הפלסטינים, נתנו תנופה למשא ומתן עם ירדן. לאחר משא ומתן חשאי ממושך, נפגש רבין עם חוסיין ב־25 ביולי 1994 בוושינגטון, ובנוכחות הנשיא ביל קלינטון הודיעו השניים על סיום מצב הלוחמה בין ישראל לירדן. ההכרזה לוותה בצעדים סמליים כגון מטס של מטוסו המלכותי של חוסיין בשמי ישראל ב־3 באוגוסט 1994 (המלך היה טייס מוכשר ומנוסה), כשהוא מלווה בשלושה מטוסי קרב ישראלים, ומשט של רבין ביאכטה המלכותית של חוסיין.
היסטוריה > מהסכם השלום ועד מות המלך חוסיין 1994–1999

ב־26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן בטקס במעבר ערבה, בנוכחות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. ההסכם כלל תיקוני גבול קלים, הסכמים בדבר השימוש במים, והסכמה על נורמליזציה ביחסי המדינות. במהלך השנתיים שלאחריו נחתמו עוד שישה-עשר הסכמים מפורטים בין הצדדים בנושאים שונים.
בעקבות הסכמי השלום נפתחו הגבולות, ישראלים ביקרו באתרים שונים בירדן, ואף הועברו מפעלים לירדן שם כוח העבודה זול יותר.
ב־4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין וחוסיין מלך ירדן השתתף בהלווייתו. כמו כן, נחתם הסכם סחר ב-1996 וישראל סייעה בהקמת מרכז רפואי משוכלל בעמאן. במקביל, ירדן ראתה את עצמה מחויבת לתהליך השלום הישראלי-פלסטיני ויחסיה עם ישראל נעכר מפעם לפעם בעקבות משברים בו.
ב־13 במרץ 1997 אירע הטבח בנהריים, כשחייל ירדני פתח באש על קבוצת ילדות שביקרו במובלעת הירדנית ב"אי השלום" בנהריים. שבע ילדות מבית שמש נהרגו באירוע. עם לכידת החייל, הודיע הצבא הירדני שמדובר בחולה נפש. מספר ימים לאחר מכן קטע חוסיין ביקור בספרד והגיע לביקור בישראל, במהלכו ביקר את משפחות ההרוגות וניחם אותן באופן אישי. בנוכחות כלי תקשורת הביע המלך התנצלות בשם ממלכת ירדן, כשהוא כורע על ברכיו. כן ביקר את הפצועות בבית החולים, והורה על מתן פיצוי כספי למשפחות הנפגעות. הרוצח נידון בבית דין צבאי ירדני למאסר עולם, שבירדן משמעותו בדרך כלל 25 שנות מאסר עם עבודת פרך. עונש המוות הקיים בחוק הירדני לא הושת עליו, בנימוק שבריאותו הנפשית הייתה מעורערת בעת ביצוע המעשה. חוגים בירדן המתנגדים להסכם השלום יצאו להגנתו של הרוצח, בטיעונים שונים, וביקרו את התנהלותו של המלך חוסיין.
בספטמבר 1997 נעשה ניסיון ההתנקשות כושל בחייו של ח'אלד משעל, יושב-ראש הלשכה המדינית של חמאס, שבוצע על ידי סוכני המוסד על אדמת ירדן. שני סוכנים נמלטו לשגרירות ישראל בעמאן והשגרירות הוקפה בכוחות מיוחדים ירדנים, חוסיין ראה במעשה משום מעילה באמונו ואיים לפרוץ לשגרירות, בה מצאו הסוכנים מקלט, אם לא יוסגרו הסוכנים לידיו. כישלון זה הטיל כתם על תפקודו של ראש המוסד, דני יתום. בתיווכם של שר החוץ, אריאל שרון ושל אפרים הלוי, שליח מיוחד של ראש הממשלה נתניהו לירדן, הוסגרו הסוכנים לידי הירדנים. לאחר משא ומתן שוחררו הסוכנים בתמורה למתן סם הנגד לזריקת הרעל שהוזרקה למשעל, ושחרור שייח' אחמד יאסין מכלאו.
בשנות התשעים החל מצב בריאותו של חוסיין מדרדר. מזה שנים היה ידוע כי יורשו הוא הנסיך חסן, אחיו הצעיר. סמוך למותו הדיח חוסיין את אחיו מתפקיד יורש העצר, ומינה לתפקיד זה את בנו עבדאללה, אשר עלה לשלטון עם מותו של חוסיין, בשנת 1999. התפתחות זו הפתיעה את ישראל שיצרה קשרים קרובים עם חסן, אך היחסים בין המדינות לא נפגעו.
היסטוריה > ירדן תחת שלטון המלך עבדאללה 1999 ואילך

עם פריצת האינתיפאדה השנייה נמנעה ירדן מלשגר שגריר חדש לישראל והוא הגיע רק בתחילת 2005 (לקראת ההתנתקות). בתקופת העדרה שגריר מאזן א-תל היה ממנוה על היחסים.
ירדן הייתה בין הדוחפים העיקריים לקבלת יוזמת השלום הערבית על ידי הליגה הערבית בסוף מרץ 2002.
גם במהלך מלחמת לבנון השנייה (בה הזהיר המלך את ישראל כי פעולותיה יגרמו לפעילות טרור כנגדה) שררה קרירות רשמית ביחסים, ובמבצע עופרת יצוקה נעדר השגריר הירדני מישראל.
במרץ 2011 נערך תרגיל משותף להיערכות לרעידות אדמה, בניהול מגן דוד אדום והסהר האדום הירדני. בתרגיל השתתפו כ-200 איש, בהם אנשי מקצוע משתי המדינות וחברי הסגל האקדמי וסטודנטים מהפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היסטוריה > ירדן תחת שלטון המלך עבדאללה 1999 ואילך > הידרדרות היחסים לאחר התקרית בשגרירות

ב-2017 כחלק מסיטואציה רחבה יותר של מתיחות בירושלים לאור הפיגוע בהר הבית החלו מחאות עממיות. בעוד שמלך ירדן גינה את האלימות, אך גם את צעדי הביטחון שנקטה ישראל, וגורמים רשמיים אחרים מסרו את תמיכתם. הבולט שבהם היה יו"ר הפרלמנט הירדני, פאיז אלטראונה, שאמר לאחר האירוע ”דם השהידים משקים את האדמה הטהורה”.
היחסים בין המדינות הגיעו לשפל לאחר תקרית בשגרירות ישראל בירדן במהלכה מאבטח ישראלי ירה למוות בשני ירדנים לאחר שאחד מהם ניסה לדקור את המאבטח. לאחר האירוע ממשלת ירדן סירבה לאפשר לצוות הקונסולרי לעזוב לישראל, והדבר התאפשר רק לאחר מגעים מתמשכים בין ראש הממשלה בנימין נתניהו למלך עבדאללה.
במסגרת הסיכום בין המנהיגים, ישראל הכריזה פומבית על הסרת המגנומטרים והמצלמות מהר הבית, ובמקביל צוות שגרירות ישראל בעמאן הורשה לחזור לישראל. עם שובם, זימן ראש הממשלה בנימין נתניהו את המאבטח ללשכתו שבירושלים. סרטוני וידאו מהפגישה שבהם נראה נתניהו מחבק את המאבטח הופצו על ידי לשכת ראש הממשלה, שעוררו כעס נרחב ירדן. בנובמבר 2017 הצהירה ירדן על השגרירה הישראלית בעמאן כאישיות בלתי רצויה וכי שגרירות ישראל בירדן לא תיפתח עד אשר ישראל תנקוט צעדים נגד המאבטח.
היסטוריה > ירדן תחת שלטון המלך עבדאללה 1999 ואילך > הניסיונות ליישור ההדורים

ב-18 בינואר 2018 התנצלה ישראל בפני ירדן על התקרית והבטיחה לשלם פיצוי למשפחות ההרוגים. היחסים בין המדינות השתפרו וירדן מינתה מחדש שגריר בישראל, וראש הממשלה נפגש עם מלך ירדן באופן פומבי. עם זאת, 2018 הייתה שנה של אי-יציבות פוליטית וכלכלית בירדן לאור הזעם העממי על תוכניות הממשלה ליישם רפורמות כלכליות שהתחייבה לקרן המטבע הבין-לאומית באקלים זה החליט מלך ירדן ב-21 באוקטובר 2018, לא לחדש את ההסכם שהעניק לישראל זכויות גישה לנהריים ולמובלעת צופר, וכן לא להפעיל את מנגנון הבוררות שנקבע בנספח להסכם השלום. לפיכך נמסרו אזורים אלה לריבונות ירדנית מלאה ב-10 בנובמבר 2019. בשבועיים לאחר מכן, אמר עבדאללה השני, מלך ירדן, כי "היחסים עם ישראל במצב הגרוע ביותר אי פעם", לטענתו בשל עניינים פוליטיים פנימיים בישראל. ב-29 באוקטובר 2019, לאחר מעצרם המנהלי בישראל של שני ירדנים, הוחזר השגריר הירדני לארצו להתייעצויות.
ב-8 באוקטובר 2020 ישראל וירדן חתמו על הסכם שיאפשר למטוסים משתי המדינות לחצות את המרחב האווירי של ישראל ושל ירדן בדרכן ליעדים אחרים.
במרץ 2021, בשל מחלוקת על ענייני אבטחה שהביאה לביטול ביקורו של יורש העצר הירדני בהר הבית. לאור זאת הממלכה הירדנית סירבה לאשר לראש הממשלה בנימין נתניהו לטוס מעל שטחה לאיחוד האמירויות הערביות. בשל האיסור הירדני בוטלה פגישת נתניהו עם יורש עצר של איחוד האמירויות הערביות.
ביולי 2021, נפגש ראש הממשלה נפתלי בנט עם המלך עבדאללה בארמונו בעמאן. כמה ימים לאחר מכן שוחח עבדאללה גם הנשיא הנכנס, יצחק הרצוג, ובירך על חזרת היחסים למסלולם התקין. בספטמבר נפגש שר החוץ יאיר לפיד עם מלך ירדן. הממשלה הישראלית הנכנסת סיכמה עם ירדן על מכירת 200 מיליון מ"ק מים מותפלים נוספים בשנה ורכישת חשמל סולארי בהיקף של 600 מגה-וואט. בינואר 2022 נפגש שר הביטחון בני גנץ עם המלך הירדני בארמונו.
בעקבות גל הטרור 2022 ומבצע שובר גלים, הפגינו אלפים ברמת עמון בקריאה לבטל את הסכם השלום עם ישראל.
ב-18 באפריל 2022, בעקבות התפרעויות בהר הבית, כתב ראש ממשלת ירדן בישר אל-ח'סאונה כי הוא "מברך את הפלסטינים שעומדים בצורה נעלה כמו צריח ומשליכים אבנים על הפרו ציוניים המטמאים את מסגד אל-אקצא". מאוחר יותר, זימן משרד החוץ הירדני הממונה על שגרירות ישראל בעמאן, והעביר דרכו איגרת מחאה. בישראל ביקרו את הירדנים והאשימו אותם ב"משחק כפול": פרסום התבטאויות שאינן מקובלות בין שותפים ובמקביל אמרו שזה ניסיון להרגיע את מתנגדי השלום בין המדינות.
ב-24 בינואר 2023 נערכה בעמאן פגישה של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו עם מלך ירדן. השניים "ברכו על הידידות והשותפות ארוכת השנים בין מדינת ישראל לממלכה הירדנית".
באפריל 2023 חבר הפרלמנט הירדני בשם עמאד עדואן, נתפס מבריח 160 אקדחים מסוג "גלוק" וזיג-זאוור וכן 17 רובי M16 לישראל.
ב-1 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל, החזירה ירדן את שגרירה מתל אביב לרבת עמון ובנוסף הודיעה כי השגריר הישראלי לא ישוב לירדן עד סיום הלחימה בעזה. למהלך זה קדמו הפגנות המוניות נגד ישראל ואף ניסיונות הסתערות על שגרירות ישראל בירדן.
קשרים כלכליים

קיימות מספר יוזמות עסקיות כגון מפעלי טקסטיל ישראלים (דלתא גליל תעשיות) בירדן, התוכנית לעשות שימוש בשדה התעופה הבין-לאומי בעקבה על ידי טיסות הנוחתות בישראל, ויוזמות נוספות באזור הסחר הישראלי - ירדני החופשי, בבקעת הירדן.
הסחר הישיר עם ירדן (ללא מעבר דרך מדינות שלישיות) הסתכם ב־2008 כ־400 מיליון דולר, חלק ניכר ממנו קשור לאזור הסחר החופשי. חלק נוסף מהסחר (לא ידוע בגודלו) מתבצע דרך מדינות שלישיות בשל העוינות של חלק מתושבי ירדן כלפי ישראל. עם התגלות מאגרי הגז של ישראל בים התיכון, ירדן הייתה אחת המדינות הראשונות שחתמו על חוזה לאספקת גז, עוד לפני אישור מתווה הגז במערכת הפוליטית בישראל. היקף החוזה נעמד בכ-15 מיליארד דולר.
פרויקט גדול שמתוכנן להיבנות בשיתוף עם ירדן הוא תעלת הימים. הפרויקט התעכב שנים רבות עקב התנגדויות שונות, בעיקר של ארגונים למען איכות הסביבה, אך בפברואר 2015, נחתם ההסכם הסופי לבנייתו, וירדן החלה בבניית החלק שמתחיל בשטחה.
המונופול שהחזיקה מצרים על הסחר הערבי-אירופי בתעלת סואץ הוביל את ירדן ליצירת נתיב סחר חדש במעבר טורקיה - סוריה - ירדן - מדינות ערב, אך פרוץ מלחמת האזרחים הסורית הובילה לחסימת נתיב זה. כמוצא חלק מהסוחרים עברו לעגינה בנמל חיפה, והעברת הסחורות לגבול ירדן דרך עמק יזרעאל. במסגרת חידוש מסילת העמק, הועברה תנועת המשאיות לירדן לתעבורה על רכבת העמק, ותוכנן לחבר את המשך המסילה אל ירדן. במסגרת התוכנית מסילות לשלום אזורי של ישראל כץ, כל נתיב הסחר יועבר לרכבות ותונח מסילת רכבת רציפה מחיפה, דרך ירדן לערב הסעודית ומדינות המפרץ.
ב-22 בנובמבר 2021 נחתם מזכר הבנות בין ישראל, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות, לפיו ישראל תקים מתקן התפלה בשטחה ותעביר את המים שייוצרו לירדן, ובתמורה ירדן תספק חשמל להפעלת מתקן ההתפלה באמצעות חווה סולארית שתועבר לישראל, וכל זה במימון של איחוד האמירויות. במהלך מלחמת חרבות ברזל, שר החוץ הירדני איימן א־ספדי אמר כי ההסכם לא יקודם.
שיתוף פעולה ביטחוני

שיתוף הפעולה המודיעיני בין ירדן וישראל החל עוד לפני ששתי המדינות זכו לעצמאותן. לאורך השנים נחשב המודיעין הירדני לשותף של המודיעין הישראלי בעיקר נגד הטרור הפלסטיני. שיתוף פעולה זה מוצנע, בעקבות התנגדות המיעוט הפלסטיני הגדול שבירדן. עם זאת, התקיימו מלחמות בין שתי המדינות, וכן התנגשויות צבאיות כמו פעולות התגמול.
לפני מלחמת ששת הימים, ראתה ישראל בכניסת צבא זר ממערב לנהר הירדן כעילה למלחמה. מאז כיבוש יהודה ושומרון, ישראל רואה בכניסת צבא זר לממלכת ירדן כעילה למלחמה. מצב זה מהווה מבחינת ירדן חלק מהבסיס של מצבה הביטחוני, במיוחד בתקופה שלפני נפילת סדאם חוסיין. בפועל, הפעילה ישראל את מדיניותה זו פעם אחת עם כניסת צבא סוריה לירדן במהלך ספטמבר השחור.
לישראל יש אינטרס בשמירת השושלת ההאשמית בשלטון, הנחשבת ליציבה ושומרת שלום. לצד הירדני אינטרס לשמור על שיתוף פעולה עם ישראל, שלה כלכלה חזקה יותר, וכן מודיעין איכותי נגד ארגוני טרור אשר לא פעם מתנגדים לשלטון ההאשמי, המלוכני והחילוני.
בסוף שנת 2014, העבירה ישראל לירדן 16 מסוקי AH-1 קוברה שהוצאו משירות בחיל האוויר, ללא תשלום, כדי לתגבר את חיל האוויר הירדני במאבקו בארגון הטרור דאעש. 12 מסוקים נכנסו לשירות, והשאר שימשו לחלפים.
ב-13 באפריל 2024, סייע חיל האוויר המלכותי הירדני ביירוט כטב"מים וטילי שיוט במסגרת התקיפה האיראנית על ישראל. המטוסים הגנו על שמי ירדן, ואלו תקפו את הכטב"מים האיראניים. במקביל מטוסים ירדניים הגיחו מבסיסיהם כדי לירות בכטב"מים האיראניים שעשו את דרכם לשטח ישראל. המידע המצומצם מדגיש כי מרבית התקיפות לא התבצעו בשטחה של ישראל. ירדן גם הכריזה על סגירת המרחב האווירי שלה, והשביתה את נמל התעופה בעמאן, בדיוק בשעות שבהן הופסקו הטיסות בנתב"ג.
ב-1 באוקטובר 2024 חיל האוויר הירדני יירט טילים בליסטיים ששיגרה איראן לעבר ישראל, בנוסף ירדן אפשרה לישראל ליירט טילים בליסטיים על אדמתה, תוך שימוש במערכת חץ 3.
יחסים תרבותיים

למרות ההתחייבות לנורמליזציה שהיוותה חלק מהסכם השלום, רוב הציבור הירדני אינו מוכן לקבל קשרים תרבותיים עם ישראל. ביקור בישראל גורם להכרזת המבקר כאישיות בלתי רצויה במרבית ארגוני האינטליגנציה בירדן (סופרים, עורכי דין וכו') וכן לגירוש מאגודותיהם. במהלך השנים ניסו ישראל ובית המלוכה הירדני לשנות מצב זה ללא הצלחה מרובה.
נציגויות

ירדן מחזיקה בשגרירות בתל אביב.
ישראל מחזיקה בשגרירות בעמאן.
ראו גם

מלחמת ההתשה בבקעת הירדן
לקריאה נוספת

שמעון שמיר,   עלייתו ושקיעתו של השלום החם עם ירדן: המדינאות הישראלית בימי חוסיין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת קו אדום, תשע"ב 2012
אילן פפה, גורלו של שלום ישראלי-ירדני נפרד: חוזה אי-ההתקפה בין ישראל לירדן, פברואר 1950, זמנים 24, 1987, עמ' 82–92
שמעון שיפר, המתריע: שיחות עם האלוף (במיל') עמוס גלעד', הוצאת ידיעות ספרים, 2019, עמ' 135–146
אורית מילר-כתב, שליחים נושאי מסר ודיפלומטיה : מעגלי השיח ועבודת השטח המדינית צבאית החשאית בין שתי גדות הירדן, הגורם האנושי, 2022, עמ' 167–191
אפרים צור

אפרים צור (פיינשטיין; מאי 1900 – 17 באפריל 1962) היה ראש מועצת מגדל (כיום אשקלון) משנת 1950 עד שנת 1951.
קורות חייו

אפרים צור נולד במאי 1900 בעיר פינסק שברוסיה הלבנה. אביו, אברהם-אשר פיינשטין, היה מורה וציוני פעיל, ציר בקונגרסים של "חובבי ציון" והתנועה הציונית. הילדים זכו לחינוך עברי- ציוני. צור היה פעיל ציוני והקים אגודת דוברי עברית בפינסק. הוא התנדב לצבא האדום בימי המהפכה, וחזר לעירו, שהפכה לחלק מפולין.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל עם קבוצת חלוצים, שייסדה את קבוצת גבת בעמק יזרעאל. הוא היה חבר ב"גדוד העבודה" על שם יוסף טרומפלדור, והתגורר ביישובים רבים עד 1936, אז התיישב בבאר טוביה (באותם ימים - יישוב מבודד בדרום הרחוק). לצד עיסוקו בחקלאות, צור היה פעיל גם בענייני ציבור, בעיקר בנושאי תרבות.
העיירה מגדל נכבשה במסגרת מבצע יואב (1948) על ידי חטיבת גבעתי ב-5 בנובמבר 1948. הוטל משטר צבאי על העיירה, וביולי 1950 כונסה בהנחיית הממשלה מועצה ממונה לניהול העיירה החדשה, שנקראה מגדל-גד (על שם העיר המקראית מגדל-גד). צור התבקש על ידי מפלגתו, מפא"י, לכהן כראש המועצה, ונענה לבקשה זו.
קורות חייו > כראש מועצת מגדל

ב-16 ביולי 1950 התכנסה המועצה החדשה, מועצה ממונה (שלא נבחרה בידי התושבים), לישיבתה הראשונה בהרכב הבא:
אפרים צור כיושב הראש; אליעזר רומנובסקי, אליעזר מילרוד, דוד פלדמן, יחיא משה קפח, אברהם יקר ויהודה אבניאלי (גולדשטיין) כנציגי מפא"י. זלמן דידנר ויצחק פולסטר נציגי הפועל המזרחי. מאיר ארזי נציג מפ"ם, אליעזר רובין נציג חירות, עזריאל זמוש נציג משרד הפנים, וטהא רשיד אל-כטיב נציג המגזר הערבי. בישיבות השתתף כמעט תמיד גם קצין המחוז יעקוב ברדיצ'בסקי. לפי פרסום ברשומות מספר 98, מיום ה-2 ביולי 1950, נקראה המליאה "ועדת העירייה מג'דל", ובשם זה פעלו המועצה ומשרדי העירייה.
בישיבה זו נבחרה הנהלה מצומצמת בה היו חברים אפרים צור, עזריאל זמוש ואליעזר רומנובסקי. הישיבה הראשונה הזאת נוהלה על ידי המושל הצבאי, יהושע ורבין, שסיכם את פעילות הוועדה המייעצת שהוא עמד בראשה עד אותה עת. המעשה הראשון של צור כראש העיר, היה לאסוף את העגלונים, שהיו מחוסרי עבודה, ויחד עם כמה פועלים מלשכת העבודה, הם יצאו לפנות את הריסות המבנים, שנפגעו במלחמה. ההריסות שימשו תשתית לסלילת רחוב שלימים נקרא רחוב הרצל.
אפרים צור, שדבק בעקרונות הציונות הסוציאליסטית, ניצב מהיום הראשון מול בעיות מורכבות וקשות: הוא עמד בראש ישוב חדש, שלא היו לו מקורות הכנסה, ומוסדות מסודרים; ישוב, שכמעט כל תושביו היו עולים חדשים מחוסרי כל, שבאו מתרבויות שונות בלא שפה משותפת ביניהם. התושבים סבלו מבעיות בעיות תעסוקה, דיור, בריאות, חינוך ותחבורה. כראש מועצה התמודד גם עם תקציב מועט והגדרה לא ברורה של סמכויות - כשגורמים נוספים כמו מנגנון הממשל הצבאי, הסוכנות היהודית, ואף פעילי מפלגתו של צור, מפא"י, פועלים במקביל לפעילות העירייה ולא תמיד בתיאום אתה.
המאבק המפלגתי על נפשם של העולים החדשים הטביע את חותמו על החיים הציבוריים. צור מצא עצמו כמעט בודד במפלגתו, לא זכה לאמון מפלגתו ולא הוצב בראש הרשימה לבחירות הראשונות, שהתקיימו ב-12 ביוני 1951. בהן נבחר אליעזר מילרוד כראש העיר. צור החליט לפרוש ולשוב למשקו בבאר טוביה.
נפטר בישראל ב-17 באפריל 1962.
הערות שוליים

↑  ראשי העיר בעבר, באתר עיריית אשקלון
↑  אתר "Billiongraves"
↑  אבי ששון,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'סקר ערכי מורשת, המכללה האקדמית אשקלון - הקרן לחקר מישור החוף, 2008
↑  נפתלי ארבל,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'אשקלון 4000 ועוד 40 שנה, העמותה למורשת אשקלון, 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300414905171  ISNI: 0000 0000 7037 8050  VIAF: 97412020   WorldCat (עם VIAF): 97412020
גן לאומי קבר בן-גוריון

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  דוד בן-גוריון 
 אדריכל:  ליפא יהלום, דן צור 
 נתונים ומידות
 שטח:  90 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  שדה בוקר 
 קואורדינטות:  30°51′08″N 34°47′00″E﻿ / ﻿30.852297222222°N 34.7834°E﻿ / 30.852297222222; 34.7834
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) גן לאומי קבר בן-גוריון(למפת צפון הנגב רגילה) גן לאומי קבר בן-גוריון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן לאומי קבר בן-גוריון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גן לאומי קבר בן-גוריון
 
גן לאומי קבר בן-גוריון הוא גן לאומי השוכן לצידה של מדרשת בן-גוריון שבנגב. הגן הוקם סביב חלקת הקבר שבה נטמנו ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל דוד בן-גוריון ואשתו פולה. החלקה משקיפה אל ערוצו של נחל צין ואל רמת עבדת. האתר מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים. אך רשמית הוא אינו גן לאומי נפרד אלא חלק מגן לאומי עין עבדת.