אדמה נגוחה
היסטוריה

הוכחות לשימוש הראשוני באדמה נגוחה מצויות באתרים הארכאולוגיים הנאוליתיים של תרבות יָאנְגשָׁאוֹ ותרבות לונְגְשָׁאן שהתפתחו לאורך הנהר הצהוב בסין, והמתוארכים לתקופה שעד לפני 5000 לפנה"ס. סביב שנת 2000 לפנה"ס היה השימוש בטכניקות ארכיטקטוניות של אדמה נגוחה נפוץ בבניית קירות וחומות בסין. החומה העתיקה ביותר ששרדה בסין מקיפה את בירת שושלת שאנג הזמנית אוֹ (כ-7 קילומטרים צפונית לעיר גֶ'נְגג'וֹאוּ שבמחוז חנאן), ונבנתה מאדמה נגוחה במאה ה-16 לפנה"ס. אורך החומה כ-7 קילומטרים וגובהה עולה במקומות מסוימים על 9 מטרים. כל החומות שנבנו סביב הערים המבוצרות בסין, וכן מכלול החומות שנבנו להגנה בפני פלישת שבטים נוודים מהצפון, החל בתקופת שושלת צ'ין וכלה בתקופת שושלת מינג, שזכו לכינוי "החומה הגדולה של סין", בנויים מאדמה נגוחה, כאשר לפעמים הם חופו בלבנים. גם החומות שסביב העיר האסורה בבייג'ינג בנויות מאדמה נגוחה מחופה בלבנים.
טכניקה זו הייתה ידועה גם לרומאים ונעשה בה שימוש בדרום צרפת, ואחר כך במרכז צרפת בימי הביניים. הערבים הביאו טכנולוגיה זו לספרד ונעשה שימוש בה בכמה מבנים מתקופתם, שהידוע בהם הוא ארמון אלהמברה. באזור אלגרבה שבפורטוגל יש מבנים רבים מתקופתם שנבנו כך.
בצרפת נעשה בטכנולוגיה שימוש רציף במיוחד בבניית בתים כפריים. בשרטוט משמאל מוצגת שיטת בניית קיר מאדמה נגוחה כפי שנלמדה ב-1790 בבית הספר לאדריכלות כפרית ע"ש פרנסואה.
מצרפת הגיעה השיטה בתחילת המאה ה-19 לארצות הברית. ב-1806 פרסם סטיבן ויליאם ג'ונסון (Stephen William Johnson) את ספרו "כלכלה כפרית" (Rural economy) ובו קרא ליישם את השיטה הצרפתית של אדמה נגוחה. פרסום הספר החל גל של בנייה באדמה נגוחה, כאשר הדוגמאות הבולטות ביותר מצויים בסטייטבורג (Stateburg) שבדרום קרוליינה. שניים מתוך המבנים בעיירה זו, בורו האוס פלנטיישן (Borough House Plantation), וכנסיית הצלב הקדוש (holy cross) האפיסקופלית (נבנתה מאדמה נגוחה בשנים 1850–1852) הוכרזו אתרים לאומיים היסטוריים (National Historic Landmarks) של ארצות הברית. בתיאור ההכרזה על המבנה הראשון כאתר לאומי היסטורי נאמר:
מכלול המבנים של בורו האוס פלנטיישן שנבנה ב-1821 מכיל את האוסף העתיק ביותר והגדול ביותר של מבני pise de terre (אדמה נגוחה) בסגנון עילי בארצות הברית. שישה מתוך 27 המבנים הסמוכים וחלקים מהמבנה הראשי נבנו תוך שימוש בטכניקה עתיקה זו, שהוכנסה למדינה זו ב-1806 באמצעות הספר "כלכלה כפרית" של ס. ו. ג'ונסון.
דוגמה למבנה של אדמה נגוחה בקנדה היא כנסיית סנט תומאס (St. Thomas) האנגליקנית בשנטי ביי (Shanty Bay) שבאונטריו, שנבנתה בין 1838 ל-1841.
בין שנות ה-20 לשנות ה-40 של המאה ה-20 הוציאו ממשלת ארצות הברית וכמה אוניברסיטאות במערב ארצות הברית מיליוני דולרים במחקר על בנייה באדמה נגוחה:
הקולג' של מדינת דקוטה הדרומית ערך מחקר מעמיק ובנה קרוב ל-100 קירות של אדמה נגוחה שעמדו בפני תהפוכות מזג האוויר. במשך תקופה של שלושים שנות מחקר חקר הקולג' את השימוש בצבעים ובסוגי טיח ביחס לקולואידים באדמה.
ב-1945 פרסם הקולג' החקלאי ע"ש קלמסון (Clemson Agricultural College) של דרום קרוליינה את תוצאות המחקר על אדמה נגוחה בחוברת "בנייה באדמה נגוחה".
ב-1936 בנתה מחלקת החקלאות של ארצות הברית קהילה ניסיונית של מבני אדמה נגוחה בהתיישבות ליד גרדנדייל (Gardendale) באלבמה שתוכננו על ידי הארכיטקט תומאס היבּן (Thomas Hibben). עלות בניית הבתים הייתה נמוכה יחסית והם נמכרו לציבור, יחד עם חלקות אדמה קטנות המאפשרות גן וחלקה קטנה לגידול בעלי חיים. הפרויקט נחשב סיפור הצלחה והוא הצליח לספק בתים בעלי ערך למשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי הוציאה מיליוני דולרים בהנחלת מדע הבנייה מאדמה נגוחה לארצות מתפתחות. היא גם מימנה את כתיבת "המדריך לאדמה נגוחה" בידי אוניברסיטת טקסס A&M ומכון התחבורה של טקסס. המדריך לא היה זמין אף פעם לרכישה על ידי הציבור, עד שהמכון הבינלאומי לאדמה נגוחה (Rammed Earth Institute International) קיבל רשות להדפיסו מחדש.
העניין באדמה נגוחה דעך אחרי מלחמת העולם השנייה, כשמחירי חומרי הבניין המודרניים צנחו. הדעה המקובלת אז הייתה שאדמה נגוחה היא טכנולוגיה מיושנת, והרעיון סבל מדעה קדומה שהשימוש באדמה פשוט מדי בהשוואה לטכנולוגיות החדשות, ותלוי יותר מדי בשיטות עתירות בכוח אדם.
העניין באדמה נגוחה התחדש במאה ה-21 משום שבנייה באדמה נגוחה נחשבת ידידותית לסביבה. לנושא מוקדשים ספרים, אתרי אינטרנט, הנושא נלמד בקורסים מיוחדים וקמות חברות המתמחות בבנייה באדמה נגוחה, גם בישראל. עם זאת, גם לאחר שהתעורר עניין מחודש בשיטת בנייה זו, מתנגדים קבלנים, מהנדסים ואנשי מקצוע רבים, שאינם מודעים לטכניקות הבנייה באדמה, לשימוש בה כחומר בנייה. לעיתים קרובות נראית שיטה הבנייה המודרנית קלה יותר. השקעה בטכנולוגיה זו נחשבת יותר מדי בלתי בטוחה ולכן נוטים להזניח לעיתים קרובות בתרבויות הבנייה המודרניות את הבנייה באדמה נגוחה.