stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתובת השילוח

כתובת השילוח - מוצגת במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול
נקבת השילוח
העתק הכתובת, המוצב במקום בו עמדה הכתובת המקורית בנקבת השילוח, 2010
כתובת השילוֹחַ, שהתגלתה בשנת 1880, היא כתובת בכתב עברי קדום, שנחצבה על כותל נקבת השילוח ומנציחה את רגע המפגש בין שתי קבוצות חוצבים, עם פריצת הנקבה שהוליכה את מי הגיחון שממזרח ומחוץ לחומת עיר דוד אל בריכת השילוח שבדרום-מערבהּ של עיר דוד ובתחום החומה בה הקיף חזקיהו את ירושלים.
על פי בדיקת תיארוך פחמן-14 מקורן של התעלות המכילות את הכתובת מתקופת הברזל. אף על פי שבמשך זמן רב הכתובת שויכה לימי חזקיהו, בהתבסס על המסופר בתנ"ך, קוראים שונים מציעים מועדים שונים לכתובת, והתיארוך המדויק נמצא במחלוקת.
גילוי הכתובת וקורותיה

הכתובת נתגלתה בשנת 1880 על ידי קונרד שיק, אשר תיאר את התגלית במילים: "בשעה שאחד מתלמידַי (ככל הנראה מן המיסיון שבו היה מועסק) ירד אל תוך החלק הדרומי של המנהרה שליד בריכת השילוח, הוא מעד בירידתו על שברי סלע ונפל למים. מששב ועמד, גילה סימנים דמויי אותיות על דופן הסלע. יצאתי למקום עם הכלים הדרושים כדי לבדוק את התגלית... מצויה שם כתובת בתוך משטח, של 8 או 10 שורות... ועד כמה שיכולתי לשפוט, האותיות הן פיניקיות". הייתה זו חוות הדעת הראשונה על כתובת השילוח. שיק, אשר לא שלט בעברית מקראית, לא פענח את הכתובת.
הכתובת נתגלתה בנקבה על חציו התחתון של פאנל מסותת, אשר חלקו העליון ריק. ייתכן שבעת הכנת הכתובת היה תכנון להוסיף דברי פתיחה בראש.
על פי בקשתו של הרמן גוּתֶה, הוכנו העתקי גבס של הכתובת, אשר פוענחו בסופו של דבר על ידי הבלשן והאשורולוג הבריטי ארצ'יבלד הנרי סייס (Archibald Sayce).
הכתובת נעקרה ממקומה בשנת 1890 על ידי יווני תושב ירושלים (שנעזר לצורך כך בפלאחים תושבי סילואן), לצורך מכירתה. בשעת עקירתה נשברה הכתובת לכמה חלקים. על פי הרמן גותה, בסמוך לתקופה שבה נשדדה הכתובת, הוכנה גם כתובת מזויפת המתיימרת להיות לקוחה מהנקבה. דבר היעלמות הכתובת הובא לידיעת השלטונות על ידי מנהל המוזיאון העות'מאני באיסטנבול, ונפתחה חקירה מאומצת, שכן על פי החוק העות'מאני, הממשלה היא הבעלים של כל העתיקות המתגלות בשטחה. החקירה הובילה למעצרם של הפלאחים שהשתתפו בעקירת הכתובת, בהטלת קנס על היווני שעמד מאחורי המעשה, ובהחזרת הכתובת המקורית לידי השלטונות. לאחר מכן הוצגה הכתובת בסראייה (בניין העירייה), ולבסוף נשלחה לאיסטנבול. כיום מוצגת הכתובת במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול.
הכתובת שוחזרה באופן חלקי הודות להעתקי גבס שהוכנו ב-1880, ואולם חלק מהאותיות שנמצאו מתחת לקווי השבר לא ניתנות לקריאה יותר – והטקסט המלא של הכתובת שנחקר היום מבוסס על העתקי הגבס.
במסגרת ביקור נשיא מדינת ישראל הרצוג בטורקיה ב-9 במרץ 2022, הוסכם בין ישראל לטורקיה כי טורקיה תחזיר לישראל את כתובת השילוח ששוכנת במוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול, ובתמורה תעביר ישראל לטורקיה פריט ארכאולוגי עתיק.
הכתובת

הכתובת ידועה בסימון KAI 189.
פירוש הכתובת:
תמה הנקבה. וזה היה דבר הנקבה: בעוד החוצבים מניפים את
 הגרזן אלה לקראת אלה, וכשנשארו רק שלוש אמות להינקב, נשמע קול איש 
 קורא אל רעו מקבוצה לקבוצה, כי הייתה זדה בסלע מימין ומשמאל. וביום 
 שבו הושלמה הנקבה, הכו החוצבים איש לקראת רעו גרזן לקראת גרזן. ויזרמו 
 המים מן המוצא אל הבריכה לאורך 1,200 אמה, 
 ומאה אמה היה עומק הסלע מפני השטח מעל ראש החוצבים.
המילה הראשונה מחוקה, וככל הנראה היה כתוב "תמה".
המפעל המתואר בכתובת נקרא בה "נקבה", כלומר נקיבה, חציבה מצד לצד, ולפיכך "יום הנקיבה" (שורות 3–4) הוא יום המפגש בין שתי קבוצות החוצבים ויצירת הנקב שאפשר את מעבר המים במנהרה.
המילה "זדה" (שורה 3) היא מילה יחידאית, שאינה מופיעה כלל במקרא ובמקורות אחרים; משמעה על פי ההקשר הוא 'סדק'. הנחה זו מניחה את היסוד לאחת מהתשובות האפשריות לבעיה שהעלו חוקרים בדבר אפשרות פגישתם של שתי קבוצות החוצבות בסלע זו לכיוון זו במעבה הגבעה. היו חוקרים שהניחו כי היה קיים סדק קרסטי רצוף מתחילת הנקבה ועד סופה, ואילו החוצבים רק הרחיבו אותו; למעשה, קיים סדק רצוף רק בחלק המרכזי של הנקבה, סמוך למקום המפגש.
היו שהציעו לפרש את המילה "זדה" כ"סטייה", אולי בשל הפניות חסרות המוצא שנמצאו במספר מקומות לאורך מסלול המנהרה. יש המקשרים את המילה לביטוי המקראי "המים הזידונים".
מכתובת זו ניתן ללמוד עוד על המעבר מכתיב חסר אמות קריאה לכתיב עם אמות קריאה. אף על פי שרוב התוכן מורכב מכתיב חסר, המילה "בעוד" בשורה הראשונה כתובה כתיב מלא, וכך גם המילה "המוצא" (שורה 5). ייתכן שיש כאן עדות לראשית השימוש בכתיב מלא – צורה שהתפשטה מאוד בתקופת בית שני, כפי שעולה גם ממגילות קומראן. לחלופין, ייתכן שיש כאן עדות הפוכה, על כך שהאות ו' בשתי המילים הללו הייתה עיצורית בעברית של אותה התקופה, ונהגתה כעיצור לכל דבר.
כתובת השילוח כתובה על אבן, ואף על פי כן הכתב בה דומה מאוד לזה שבכתובות על חרס מאותה התקופה (כגון הכתב של חרסי שומרון), וכמו כתובות אלו על החרס, גם כתובת השילוח כתובה למעשה בכתב קורסיבי. ניתן לראות זאת, בין השאר, בקווית הקטנה בימין הקו התחתון של האות זי"ן ובקווית דומה באותו מקום בתחתית האות צד"י, שמטרתן ליצור רצף תנועה לאות הבאה, אלא שאין בכך צורך בכתיבה על אבן.
הכתובת מעידה שהמרחק מן המוצא אל הבריכה הוא אלף ומאתים אמה ובכך מוכיחה שאורך יחידת המדה אמה הוא כ-44.4 ס"מ. כי אורך הנקבה הוא כ-533 מטרים.
אופייה של הכתובת

נראה כי כתובת השילוח אינה כתובת מלכותית, שכן לא נזכר בה שמו של המלך, כמקובל בכתובות הנצחה. יתרה מכך, הכתובת ממוקמת בנקודה שאין אליה גישה נוחה, ולמעשה נראה כאילו לא נועדה להיראות לעיני עוברי אורח. מתוך ניסוח הדברים, נראה כאילו הם נכתבו מנקודת מבטם של החוצבים, או במטרה להנציח אותם.
גם סגנונה של הכתובת אינו של כתובות הנצחה. הכתובת למעשה מספרת כיצד נוצרה הנקיבה – מפגש החוצבים והרגע הדרמטי שבו נוצר מעבר המים, וזאת מבלי לתאר כלל את התכנון או הביצוע המרשים של המפעל ההנדסי.
הכתובת כתובה בעברית מקראית, ובמבנה של סיפור קצר. בשלוש השורות הראשונות נעשה שימוש בביטויים שמטרתם להגביר את המתח, כגון "בעוד" (שורות 1–2) ו"ביום הנקיבה", כאשר בסוף השורה הרביעית מגיע המתח לשיאו עם מפגש הגרזנים.
חוקרים זיהו בכתובת השילוח מבנה שמצוי במקומות שונים במקרא, של נוסחת פירוט שנפתחת בביטוי "וזה הדבר" ומטרתה להסביר ביטוי שמופיע בשורות הקודמות. לפיכך ייתכן שהטקסט כולו הועתק מטקסט ספרותי גדול יותר.
בשל סגנון כתיבתה הספרותי של הכתובת, היו אף חוקרים שטענו שמדובר בקטע מתוך היצירה האבודה "ספר דברי הימים למלכי יהודה" המוזכר בספר מלכים א'.
תיארוך הכתובת

מכיוון שהכתובת חקוקה בכתב העברי הקדום, שרווח בתקופת הברזל, והיא חקוקה על דופן המנהרה, הרי שהיא מעניקה את זמן חקיקתה לזמן חציבת המנהרה.
התיארוך המקובל של הכתובת ושל המפעל כולו, הוא לתקופת שלטונו של חזקיהו מלך יהודה בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, ולהכנות לקראת מסע סנחריב בארץ ישראל, כפי שמתואר במקרא: ”וְיֶתֶר דִּבְרֵי חִזְקִיָּהוּ וְכָל גְּבוּרָתוֹ וַאֲשֶׁר עָשָׂה אֶת הַבְּרֵכָה וְאֶת הַתְּעָלָה וַיָּבֵא אֶת הַמַּיִם הָעִירָה הֲלֹא הֵם כְּתוּבִים עַל סֵפֶר דִּבְרֵי הַיָּמִים לְמַלְכֵי יְהוּדָה”. וכן: ”וְהוּא יְחִזְקִיָּהוּ סָתַם אֶת מוֹצָא מֵימֵי גִיחוֹן הָעֶלְיוֹן וַיַּישְּׁרֵם לְמַטָּה מַּעְרָבָה לְעִיר דָּוִיד וַיַּצְלַח יְחִזְקִיָּהוּ בְּכָל מַעֲשֵׂהוּ”.
בדיקת תיארוך פחמן-14 של צמחים חד שנתיים בטיח העלתה שטווח הזמן האפשרי לכתובת נע בין השנים 800–660 לפני הספירה, פרק זמן הכולל בתוכו את תקופת שלטונו של חזקיהו, אולם גם את תקופת שלטונם של מלכים אחרים.
לצד ההנחה הראשונית שמדובר בכתובת שבוצעה בימי חזקיהו, בעקבות הפרשנות מן התיאור המקראי, הוצעו תאריכים שונים לכתובת.
ישנם חוקרים המטילים ספק בשיוכה של המנהרה למפעליו של חזקיהו בזמן המצור, בין השאר עקב אי-התאמתה של פעולת נקיבה איטית ומתוכננת לזמן מלחמה, כמו גם חוסר מתאם מובהק לטקסט המקראי. גם אל מול הדעה הרואה את מפעל חציבת הנקבה, יחד עם מפעלי מים אחרים מאותה תקופה, כמפעל שנועד למטרת השקיית גן המלך המפואר, אולי בהשפעת גני נינוה, הועלו נימוקים נגדיים.[דרוש מקור]
חופרי עיר דוד העלו את האפשרות שהמפעל נעשה, או לפחות החל, כבר בתקופת שלטונו של עוזיהו מלך יהודה, במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס. עם זאת, לאור אופייה הספרותי של הכתובת, ניתן להניח שהיא נכתבה זמן מה לאחר המאורע, כלומר בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
חוקר המקרא יגאל בן-נון הציע שהכתובת שנמצאה היא העתק של כתובת מקורית קדומה יותר מימי מנשה מלך יהודה, שבן-נון מעריך שבימיו נחצבו התעלות בפועל. על פי הערכתו, הכתובת – שלא נותנת קרדיט לאף מלך, בשונה מהסגנון המקובל בכתובות הקדשה מלכותיות במזרח הקדום – הועתקה מחדש בימי המלך יאשיהו ללא הקרדיט למנשה מן הכתובת המקורית.
ראו גם

רשימת ממצאים מרכזיים בארכאולוגיה מקראית
רשימת כתובות כנעניות וארמיות
לקריאה נוספת

שמואל אחיטוב, אסופת כתובות עבריות, עמ' 13–16.
יחזקאל קוטשר, כתובות ירושלים מימי הבית הראשון, ספר ירושלים א', עורך מ' אבי-יונה, ירושלים-תל אביב, תשט"ז, עמ' 170-169
שמואל אחיטוב, כתובות עבריות מירושלים של ימי בית ראשון, בתוך: דוד עמית וד"ר רבקה גונן (עורכים), ירושלים בימי בית ראשון; מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, (עמודים 90-93), סדרת "עידן" (עורך: ד"ר מרדכי נאור), הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשנ"א 1990. (230 עמודים)
דוד אוסישקין, מפעלי המים של ירושלים בימי חזקיהו, קתדרה 70, 1994
עמיחי מזר, האם נחצבה נקבת חזקיהו לשווא?, קתדרה 78, 1995. (עמ' 187—188)
גרוסברג, אשר, כיצד התכונן חזקיהו למצור סנחריב?, חידושים בחקר ירושלים יא (תשסו), 2006, עמ' 113-128
רוני רייך ואלי שוקרון, נקבת השילוח: הערות והארות בדבר חציבתה, א' מירון (עורך), מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס השמיני, ירושלים, תשס"ז (2007), עמ' 161-133
אהרן דמסקי, אורך האמה של כתובת השילוח. ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כט, 2009, עמ' 115–117.
Schick, C., Phoenician Inscription in the Pool of Siloam, Palestine Exploration Fund Quarterly Statement, 1880, pp. 238–39.
Archibald H. Sayce (1845–1933), "The Inscription at the Pool of Siloam," Palestine Exploration Fund Quarterly Statement 13.2 (April 1881): 69-73.
Archibald H. Sayce (1845–1933), "The Ancient Hebrew Inscription Discovered at the Pool of Siloam in Jerusalem," Palestine Exploration Fund Quarterly Statement 13.3 (July 1881): 141-154.
Archibald H. Sayce (1845–1933), Lieut. Claude R. Conder (1848-1910), Isaac Taylor (1829–1901), Samuel Beswick (1822-1903) & Henry Sulley (1845-1940), "," Palestine Exploration Fund Quarterly Statement 13.4 (Oct. 1881): 282-297.
Conder, C. R., The Siloam Tunnel, Palestine Exploration Fund Quarterly Statement, 1882, pp.122–31.
H. Guthe, “Das Schicksal der Siloah-Inschrift,” ZDPV, 1890. (בגרמנית)
D. Ussishkin, The Original Length of the Siloam Tunnel in Jerusalem, Levant 8, 1976, pp. 82-95
E. Puech, L'inscription du tunnel de Siloie, RB 81 ,1974, pp.196-214
Rogerson, J., Davies, P. R., Was the Siloam Tunnel Built by Hezekiah?, Biblical Archaeologist 59, 1996, pp. 138–49.
Rosenberg, S., The Siloam Tunnel Revisited, Tel Aviv 25, 1998, pp. 116–30.
Frumkin, A., Shimron, A., and Rosenbaum, J., Radiometric Dating of the Siloam Tunnel, Nature 425,, Jerusalem, 2003, pp. 169–71.
Amihai Sneh, Ram Weinberger, Eyal Shalev, The Why, How, and When of the Siloam Tunnel Reevaluated, Bulletin of the American Schools of Oriental Research 359, August 2010, pp. 57-65
הערות שוליים

1 2 3 4  יגאל בן-נון, ‏האם כתובת השילוח היא זיוף, באתר Academia.edu
↑  על פי ברתה ספפורד (בספרה "ירושלים שלנו"), התלמיד היה ג'ייקוב אליהו, יהודי מומר שברבות השנים הצטרף למושבה האמריקאית בירושלים.
↑  H.Guthe, “Das Schicksal der Siloah-Inschrift,” ZDPV (1890) 286–288.
↑  גותה מציין בספרו שב-1890 היו בנמצא שני העתקי גבס של הכתובת: אחד בבעלותו של מר שנלר (מנהל בית היתומים הסורי הקרוי על שמו בירושלים), והשני, שהיה רכושה של החברה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, שמור בספריית אוניברסיטת לייפציג בגרמניה.
↑  שלום ירושלמי, טורקיה הסכימה להעביר לישראל את כתובת השילוח, באתר זמן ישראל, 11 במרץ 2022
1 2 3 4  מבוא לארכאולוגיה של ארץ־ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 2019, כרך ב, פרק 10 (כתב: חגי משגב), עמ' 445.
↑  ספר תהילים, פרק קכ"ד, פסוק ה': "אֲ֭זַי עָבַ֣ר עַל־נַפְשֵׁ֑נוּ הַ֝מַּ֗יִם הַזֵּידוֹנִֽים".
↑  מבוא לארכאולוגיה של ארץ־ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 2019, כרך ב, פרק 10 (כתב: חגי משגב), עמ' 445–446.
1 2  מבוא לארכאולוגיה של ארץ־ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 2019, כרך ב, פרק 10 (כתב: חגי משגב), עמ' 444.
↑  G. Levi della Vida, “The Shiloah Inscription Reconsidered", Memorian P. Kahle, Berlin 1968, pp. 162–166
1 2 3  מבוא לארכאולוגיה של ארץ־ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 2019, כרך ב, פרק 10 (כתב: חגי משגב), עמ' 446.
↑  ספר מלכים ב', פרק כ', פסוק כ'.
↑  ספר דברי הימים ב', פרק ל"ב, פסוק ל'.
1 2   (הקישור אינו פעיל)
↑  יגאל בן-נון, קיצור תולדות יהוה, עמ' 102–103.

מפתח כתב עברי קדום לפענוח הכתובת
מסדר אבירי היכל שלמה

ערך זה עוסק במסדר צבאי נוצרי מימי הביניים. אם התכוונתם לתנועה מהמאה ה-19, ראו .
סמל המסדר
חותם המסדר של אבירי היכל שלמה
מסדר אבירי היכל שלמה או בשמם הרשמי החיילים-החברים העניים של המשיח ושל מקדש שלמה בירושלים (בלטינית: Pauperes commilitones Christi Templique Salomonici Hierosolymitanis) הידועים בעיקר בשם טֶמפּלָרִים ("Temple" היא מילה ממוצא לטיני שפירושה בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית: "היכל" או "מקדש") היה מסדר צבאי נוצרי של אבירים-נזירים שנוסד בשנת 1118 ופעל בתקופת מסעי הצלב. תפקידו הרשמי, כפי שעולה מהצהרת מייסדיו, היה להגן על הממלכה הצלבנית בארץ הקודש, ועל הצליינים העולים לרגל למקומות הקדושים בממלכת ירושלים. לצד ההגנה על עולי הרגל, סיפקו האבירים כח צבאי חזק מאוד שכלל מאות חיילים, בהם כמה עשרות אבירים להגנתה של ממלכת ירושלים. לצד תפקידיו הצבאיים הייתה למסדר רשת סניפים ענפה באירופה שעזרה לצליינים ולאנשים אחרים להעביר כסף בבטחה ממקום אחד למשנהו. המוטו של המסדר היה "Non nobis Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam", שמשמעותו היא "לֹא לָנוּ ה' לֹא לָנוּ כִּי לְשִׁמְךָ תֵּן כָּבוֹד".
היסטוריה > המבנה הארגוני של המסדר

בראש המסדר עמד המאסטר או המגיסטר. הוא נבחר על ידי אספה כללית של המסדר. לצידו עומדים המרשל, מפקד הצבא של המסדר, והסנשל, יד ימינו של המגיסטר, ממלא מקומו או יועצו הבכיר.
מתחת לאלו ישנה שורה של מפקדים: ראש אגף אפסנאות וכיוצא באלו.
מתחת לאלו היו מצויים מנהלי מחוזות, כלומר פקידים בכירים של המסדר. מספרם השתנה לפי הצורך. הם היו אחראיים על כל הסניפים באותו מחוז.
כאשר אחד המפקדים מת הוזמנו כל הפקידים הבכירים ובחרו את הפקיד הבכיר ביותר להחליפו.
במסדר הטמפלרים היו ארבע מחלקות של אחוות:
האבירים: מצוידים ומאומנים כחיל פרשים כבד שבאו משכבות האריסטוקרטיה. המסדר מבוסס על מוצא אבירי. אנשים שרצו לשרת ולא היו צאצאי אבירים לא התקבלו, כאשר המטרה הייתה לקבל כוח אדם מיומן ולא להכשיר פרחי אבירות. (בניגוד להוספיטלרים, שם התקבלו בתחילה חברים גם לא ממעמד אצולה).
הסרז'נטים: מצוידים ומאומנים כחיל רגלים וחיל פרשים קל, מוצאם לרוב ממעמדות נמוכים יותר מאשר האבירים: גם בני בורגנות (מעמד שלישי) השתלבו במחלקה זו.
חקלאים וחוואים: שניהלו את אדמות המסדר, דאגו להן ורכשו אותן.
הכהונה: הכמרים שדאגו לצרכים הרוחניים והדתיים של המסדר ומונו על ידי אנשי המסדר עצמו ולא על ידי בישופים של הכנסייה.
נשים וילדים לא הורשו להיות חלק מהמסדר אולם הם יכלו להוות חלק מנדבך תומך, שכונה "פאמיליה" ("משפחה"): הם נתנו נאמנותם למסדר, תמכו בו כלכלית בתרומות שונות ומגוונות ולעיתים הבטיחו את עתיד בנם הצעיר כחבר במסדר. אחרים מסרו לאחר מותם את רכושם למסדר. כך נוצרו קשרים חברתיים חזקים בין המסדר לחברה באירופה. העובדה שלכל אביר במסדר הייתה משפחה של ממש – הורים, אחים ובני משפחותיהם, ושחלקם הבטיחו עצמם לסייע באופן פעיל למסדר, יצרה קשר עוצמתי בין החברה הפרנקית בצרפת, הן ממשפחות האצולה ששימשו כראשי ובאבירי המסדר, והן ממעמדות הבורגנים והאיכרים הנאמנים לאצולה, ושבניהם שרתו בו כמשרתים. המסדר ייצג, בזעיר אנפין, משהו מהמבנה החברתי של צרפת של ימי הביניים וניזון ממבנה זה.
הצעירים שהצטרפו למסדר עברו תקופת טירונות קשה מאוד וארוכה של לימוד תורות לחימה, לימודי דת ולימוד תקנון הנזירות.
היסטוריה > התעצמותו הכלכלית של המסדר

בשנים הראשונות לקיומו של הארגון המצומצם, עד ועידת טרויש או טרואה (Troyes) בשנת 1129 בשל הצורך בממון לתחזוקת אחוות האבירים החדשה: להוצאות המזון, הנשק, הסוסים, בניית אתרי חנייה מוגנים בדרכים וכדומה, קיבלו חבריו תמיכה כלכלית מהמלך בלדווין השני בירושלים. הייתה זו חובת תשלום שנתית של 150 ביזנטים שהומרה שנים אחר כך (בשנות ה-60 של המאה ה-12) במתן בעלות על שלושה כפרים. אולם כעבור כמה שנים, עם התעצמותו הכלכלית של המסדר, לא נסמך עוד אוצרו על תשלום המלך שכן רכושו ועמידותו הכלכלית היה רב, לעיתים אף משל בתי המלוכה עצמם. החל מועידת טרואה החלו לזרום כספים ורכוש רב מאירופה לטובת המסדר. אנשים מאמינים שנבצר מהם להשתתף במסעות הצלב תרמו מרכושם בחייהם או לאחר מותם למסדר. באופן זה אלפי פריטי נדל"ן הועברו לאוצר המסדר: בעלות על חלקות שדה, טחנות קמח, גשרים, מבני מגורים וכדומה, זאת מלבד רכוש נייד. תרומות אלו היוו תשתית לרשת הסניפים הכלל אירופאית של המסדר.
בחבל פרובאנס שבצרפת לבדו היה למסדר רכוש כלשהו כל כמה מייל. היו אלו חלקות אדמה או נכסים שונים שהטמפלרים השכילו לפתח אותם ולקבל מהם הכנסה קבועה. הם גם לחצו לקבל תרומות נוספות באותו אזור וכך הפכו לסניורה פיאודלית באותו שטח. כפרים שלמים היו בבעלותם. הם הקימו במקומות כאלו סניפים (Commanderie) ושם ישב מנהל סניף, בית המגורים שלו, כנסייה ואסם. כאשר תרמו קרקעות זה כלל לא פעם את כפר הצמיתים או האיכרים ה"חופשיים" שישבו על אותה פיסת קרקע.
עשירית מהכנסות הקומנדרי הללו הועברו הלאה, בדומה לשיטת המעשר הכנסייתית, למפקדה בירושלים או בעכו. לפעמים לקראת צרכים מיוחדים כמו לאחר קרב קרני חיטין נשלח אחוז גבוה יותר. הסניפים הרבים הזינו את המסדר בממון רב.
אף בממלכת ירושלים הצלבנית עצמה נכסים רבים הועברו לשליטת המסדר: המבנה ההיררכי יצר ארגון מוצק שהתנהל ביעילות יחסית, עסק באימון תדיר, נהנה כאמור ממימון רב ועמדה לרשותו עתודת כוח אדם גדולה במיוחד. לאור כל זאת מובנת חשיבותו של המסדר למלך ירושלים הצלבנית. המסדר קיבל את האחריות על אחזקת מבצרים שונים ברחבי הממלכה, ובמיוחד נכונים הדברים בממלכות הצלבניות של חוף הלבנון. שליטי אזורים אלו לא יכלו, בשל מגבלת צבאם, להחזיק ביעילות בשטחים נרחבים כפי שהתאפשר למסדר. על רקע כל אלו התעצם המסדר ומנהיגיו חשו חירות רבה לפעול לעיתים בניגוד לרצון מלך ירושלים. הם הפכו לגוף משפיע ולא נמנעו מלהתערב במאבקים פוליטיים פנים-צלבניים. מוכרות תעודות המעידות על סכסוך בנוגע לתפעול מי נחל הנעמן (עין אפק, עמק עכו) בטחנות קמח שפעלו על זרימת מימיו בין המסדר הטמפלרי להוספיטלארי (טחנות "דוק ורכורדני").
היסטוריה > פעילות צבאית

המטרה המוצהרת של המסדר הייתה אבטחה של שיירות הצליינים בדרכם למקומות הקדושים בארץ ישראל. על אף שהוקמה הממלכה הפרנקית, אוכלוסייה מוסלמית עוינת נותרה בשטחי הממלכה ובסמוך לה. העיר אשקלון, למשל, לא נכבשה זמן רב (עד 1153) ומתחומה יצאו חמושים פאטימים לפשיטות באזור רמלה. גם שודדי דרכים רבים התנפלו על שיירות הצליינים. הטמפלרים נחלו הצלחה גדולה בתפקיד זה, כאשר סיפקו ליווי חמוש לשיירות צליינים והצליחו להפחית את מספר התקיפות כנגדם.
מהר מאוד הפכו הטמפלרים ליחידה צבאית ראשונה במעלה: עם מימון כלכלי ואימונים מפרכים, משמעת ואמונה דתית היוו אבירי המסדר כוח חשוב בכל קרב כנגד המוסלמים.
הטמפלרים היוו את הגרעין האיכותי והחזק בצבא הצלבני בגלל המשמעת הגבוהה שלהם ואומץ לבם הרב. הם היו לוחמי העילית של הצלבנים וזכו להערכה רבה גם בקרב אויביהם המוסלמים ובייחוד בעיני צלאח א-דין. הם לחמו על פי כללים נוקשים: אסור היה להם לסגת אלא אם נצטוו לעשות זאת על ידי מפקדם בעת הקרב, וגם זאת רק כאשר יחס הכוחות נגדם היה יותר מ-3 כנגד 1. הם לחמו בצורה מסודרת, באומץ וללא מקרי עריקה. מוות בקרב זיכה את הלוחמים בתהילה ועל כן לא חששו מהמוות. התרגיל הטקטי העיקרי שלהם היה תקיפת פרשים: קבוצה קטנה של אבירים נהגה לתקוף חזיתית בראש חץ את שורות האויב כשמטרתם להבקיעה ולפזר את חילי האויב לכל הכיוונים. המתקפה הייתה מהירה, מפחידה ורבת רושם.
הם השתתפו בהצלחה בכיבוש אשקלון, ארסוף, גזר וקרבות נוספים.
בנוסף, בנו הטמפלרים רשת של מצודות ותחנות-מנוחה שאיבטחו את הדרכים וסיפקו מקומות מנוחה בטוחים לצליינים למשך הלילה. על מנת לתחזק את רשת האבטחה הגדולה הזאת הם נזקקו לכסף רב, שרובו הגיע, כאמור, מתרומות מאירופה. מבצרים מסוימים הועברו לשליטתם על ידי מלכי ירושלים הצלבנית, לעיתים משום שלא עלה בידיו של המלך עצמו לתחזק את המבצר.
מבצרם המרכזי בארץ ישראל היה מבצר עתלית שהוקם בחוף עתלית: המסדר העביר בצורה מתמדת ציוד ואספקה (מזון, סוסים, חפצים) וכסף לסניפים השונים. מבצרים רבים היו למרכזי הפצה ואחסון של ציוד זה. חלק גדול מחברי המסדר היו תומכי לחימה: איכרים, כוהנים, סוחרים שדואגים לאספקה ומנהלים.
למרות זאת, אומץ לבם של הטמפלרים לא עמד להם אל מול הכמות העדיפה של צבאות צלאח א-דין ויורשיו והם לא הצליחו למנוע את תבוסת הצבא הצלבני ואת נפילתה של ממלכת הצלבנים בישראל, עיר אחר עיר. במסע הצלב השלישי נהרגו מאות טמפלרים בקרבות עם המוסלמים. בשנת 1291 נפלה העיר עכו והטמפלרים נותרו רק עם אחוזותיהם בלבנון ואיי הים התיכון. בסופו של דבר, גם מחוזות אלה נפלו.
בנוסף לפעילותם הצבאית בארץ ישראל ובמזרח הים התיכון, לחמו הטמפלרים גם בספרד ובפורטוגל במלחמת הרקונקיסטה בתמורה לזאת, קיבלו אדמות רבות בחצי האי האיברי.
היסטוריה > הטמפלרים – מעצמה כלכלית

לאחר שרכשו הטמפלרים ניסיון רב בקרבות עם המוסלמים, הפכו לכח צבאי מעולה, זכו לתמיכת הכס הקדוש שגרמה לריבוי התרומות שהגיעו למסדר, (תרומות שהושקעו בצורה טובה והביאו את המסדר תוך פחות ממאה שנה לצבירת עושר רב מאוד), החלו הטמפלרים להעניק שירות בנקאות לצליינים שבמסגרתו הפקיד הצליין סכום מסוים באחד הסניפים של המסדר ויכול היה לפדות את הסכום הזה בכל סניף אחר בלי להסתכן באובדן הכסף בדרך. המסע המפרך היה מסוכן, הנסיעה בים התיכון לא הייתה קלה לרבים וממילא רבו הגנבים והשודדים. בצורה כזו היה יכול צליין מכל מחוז באנגליה או צרפת להפקיד את רכושו ואת כספו או למשכן את ביתו או שדהו בסניף הטמפלרי הקרוב, לצאת למסע ובכל נקודה בדרך למשוך ממון על סמך שטר שקיבל מהסניף המקומי. עבור שירות זה נגבתה עמלה, שהייתה למקור הכנסה חשוב מאוד עבור המסדר. סוחרים רבים השתמשו ברשת בנקאות זו כדי להעביר ממון שנצבר. אך לא רק צליינים פשוטים יחסית או סוחרים היו ללקוחות הבנקאות הטמפלרית: אף הכנסייה והשליטים החילוניים נעזרו בבנקים בעסקיהם על ידי נטילת הלוואות ותרמו להגברת עושרם. העיסוק במסחר ובנקאות על פני ארצות רבות גרם לטמפלרים להתמחות בשפות רבות, בהלכי הרוח של עמים שונים וביכולת טובה לנהול משא ומתן. תכונות אלו גרמו לכך ששליטים רבים החלו להעסיק את הטמפלרים גם בשליחויות דיפלומטיות.
היסטוריה > תמורות בעקבות קרב קרני חיטין

בעקבות קרב קרני חיטין איבד המסדר את כל רכושו בארץ ישראל וכוח האדם הלוחם בארץ חוסל כמעט לגמרי. מצב זה חייב את המסדר לגיוס אנשים וממון ולשליחתם לארץ הקודש. מקורות המימון – הסניפים באירופה – נדרשו להעביר אחוז גבוה יותר כאמצעי למימון. מכאן שהמצב בשוק המקומי באירופה השפיע אפוא על המצב הכלכלי של המסדר. תפקודו כגוף עולמי חייב אותו להתנהל בהתאם בשוטף. ככל שהמצב בארץ החמיר והצריך יותר מימון עלה הטיעון שהמסדר שאמור להיות מושתת על ענווה ועוני צורך ממון רב. ויליאם מצור בעצמו, איש כנסייה בתפקידו, מביע ביקורת רבה על צבירת הממון של המסדר העני לכאורה.
מפקדת המסדר ישבה בירושלים, בהר הבית, עד 1187. לאחר מפלת הצלבנים בקרב קרני חיטין נפלה גם ירושלים והטמפלרים פינו את מפקדתם. בין השנים 1187–1192 תחת שלטון צלאח א-דין לא התקיימה מפקדה והיא הוקמה מחדש בעכו ב-1192. מתקופה זו מוכרים מבנים מרשימים בעכו הצלבנית שהשתייכו למסדר כדוגמת "מנהרת הטמפלרים" שהייתה נתיב גישה לנמל העיר ממפקדתם. ב-1291 עכו נפלה והמסדרים העבירו את המפקדות שלהם: ההוספיטלרים עברו לקפריסין, אחר כך לרודוס ואחר כך למלטה, שם הם פעילים מאז. הטמפלרים הוסיפו לפעול באירופה עד לחיסולם.
אגדות שנקשרו למסדר

שמם של הטמפלרים נקשר בהרבה סיפורי עם, מיתוסים ותאוריות קונספירציה.
אגדות שנקשרו למסדר > הטמפלרים ואגדות השרידים הקדושים

שמם של הטמפלרים נקשר גם באגדות העוסקות בשרידי קודש שהובאו מארץ הקודש כמו ארון הברית, חפצים מבית המקדש, הגביע הקדוש שממנו שתה ישו. יש הטוענות שהטמפלרים ניסו לחפש חפצים קדושים אלו בתוך חורבות בית המקדש בירושלים ואף מצאו חלק מהם, אותם הם הסתירו במקום בטוח. אגדות אלה נובעות מכך שלמשך תקופה לא קצרה שלטו הטמפלרים בהר הבית, אחד מהמקומות הקדושים והמסתוריים ביותר בעולם.
האגדות טוענות שברגע שהצלבנים כבשו את ירושלים, החלו הטמפלרים לבצע חפירות נרחבות בהר הבית, שם הם מצאו את ארון הברית שהיה בבית המקדש ובו שכנו לוחות הברית שקיבלו בני ישראל ממשה, מטה אהרן וצנצנת המן. האגדות טוענות שהטמפלרים הסתירו את ארון הקודש באתיופיה, שם יש כנסייה שעורכת מדי שנה טקס בו מוצג ארון שנטען שהוא ארון הברית.
אגדה נפוצה נוספת טוענת שהטמפלרים מצאו את הגביע הקדוש (בפירוש הנוצרי זהו הגביע שממנו שתה ישו בסעודה האחרונה, בפירושים אחרים מדובר בעתק פאגאני ותאוריה שמוצעת בספר "צופן דה וינצ'י" מאת דן בראון נטען שהגביע הקדוש קשור למרים המגדלית שילדה יורש לישו) ואחרי שמעוזיהם חוסלו בצרפת הם טמנו אותו מתחת כנסיית הוורד (אנ') בסקוטלנד. הגביע הקדוש מופיע גם באגדות המלך ארתור.
אגדה נוספת הייתה שהטמפלרים מצאו מתחת לבית המקדש את ראשו הכרות של יוחנן המטביל. יש כאלה שטוענים שהטמפלרים סגדו לראש זה, שהוזכר בכתב האישום נגד הטמפלרים כבפומט.
לפי תאוריות אלו היו ממצאים אלו מחפירות בהר הבית הסיבה לרדיפת המסדר.
עוד אגדה שהייתה נפוצה, אבל הופרכה, היא שהטמפלרים קשורים לתכריכי טורינו שבהם טבועה לכאורה דמותו של ישו.
יש הטוענים שהטמפלרים מצאו את אוצר מגילת הנחושת, מגילה ממגילות מדבר יהודה המתארת אוצר גדול ואיפה הוא מוחבא. לפי מספר פריטי טמפלרים מהמקום שבו היה אמור להיות, לכאורה האוצר, חושבים מספר חוקרים שהטמפלרים אכן מצאו אותו.
לטמפלרים גם מייחסים את גילוי אמריקה, כ-200 שנים לפני שכריסטופר קולומבוס הגיע אליה.
בגלל טקסיה הסודיים, יש הרואים באגודת הבונים החופשיים את ממשיכת מסדר הטמפלרים עד ימינו.
באי אוק שבנובה סקוטיה נמצאו בחפירות ממצאים (כגון צלב עופרת, שבדיקת מעבדה חשפה שמקורה במכרה בדרום צרפת מהמאה ה-13) שהעלו השערה כי האוצר האגדי הקבור בו הוא למעשה מטמון שהטמינו אחרוני הטמפלרים שנמלטו מאירופה, ומכיל בתוכו חפצים, זהב וכתבים לרוב.
אגדות שנקשרו למסדר > רדיפת הטמפלרים

לדעת כמה מומחים, יום שישי ה-13 באוקטובר 1307, יום נפילתם של הטמפלרים בצרפת, הוא המקור לאמונה הטפלה במזל רע שמביא יום שישי ה-13.
האגדות גם מספרות שכאשר הטמפלרים נרדפו, חלק מהם ברחו לאמריקה ולמעשה גילו את היבשת החדשה עוד לפני כריסטופר קולומבוס. בעקבות נפילתם המהירה של שלושת בניו של פיליפ היפה, שירשו זה את זה תוך זמן קצר מאוד, הרבה האמינו שהשושלת קוללה. האגדה טוענת שראש המסדר האחרון, ז'אק דה מולה קילל את המלך פיליפ ואת האפיפיור קלמנס החמישי לפני שהוצא להורג על המוקד, ששניהם ימותו תוך שנה. האפיפיור מת כעבור חודש, ובתום השנה מת, מסיבות שלא ידועות עד היום, המלך פיליפ.