stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית
תוכן התיקון > מקור

Section 1. All persons born or naturalized in the United States, and subject to the jurisdiction thereof, are citizens of the United States and of the State wherein they reside.

No State shall make or enforce any law which shall abridge the privileges or immunities of citizens of the United States; nor shall any State deprive any person of life, liberty, or property, without due process of law; nor deny to any person within its jurisdiction the equal protection of the laws.


Section 2. Representatives shall be apportioned among the several States according to their respective numbers, counting the whole number of persons in each State, excluding Indians not taxed. 

But when the right to vote at any election for the choice of electors for President and Vice President of the United States, Representatives in Congress, the Executive and Judicial officers of a State, or the members of the Legislature thereof, is denied to any of the male inhabitants of such State, being twenty-one years of age, and citizens of the United States, or in any way abridged, except for participation in rebellion, or other crime, the basis of representation therein shall be reduced in the proportion which the number of such male citizens shall bear to the whole number of male citizens twenty-one years of age in such State. 


Section 3. No person shall be a Senator or Representative in Congress, or elector of President and Vice President, or hold any office, civil or military, under the United States, or under any State, who, having previously taken an oath, as a member of Congress, or as an officer of the United States, or as a member of any State legislature, or as an executive or judicial officer of any State, to support the Constitution of the United States, shall have engaged in insurrection or rebellion against the same, or given aid or comfort to the enemies thereof. But Congress may by a vote of two-thirds of each House, remove such disability. 


Section 4. The validity of the public debt of the United States, authorized by law, including debts incurred for payment of pensions and bounties for services in suppressing insurrection or rebellion, shall not be questioned. 

But neither the United States nor any State shall assume or pay any debt or obligation incurred in aid of insurrection or rebellion against the United States, or any claim for the loss or emancipation of any slave; but all such debts, obligations and claims shall be held illegal and void. 


Section 5. The Congress shall have power to enforce, by appropriate legislation, the provisions of this article.
תוכן התיקון > תרגום

חלק 1. כל אדם שנולד או התאזרח בארצות הברית, ונתון תחת תחום שיפוטה, הוא אזרח ארצות הברית והמדינה שבה הוא גר. לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית; ואף מדינה לא תשלול מאדם את חייו, חירותו או קניינו, בלי הליך משפטי נאות; ולא תשלול מאף אדם שבתחום שיפוטה הגנה שווה על ידי החוקים.
חלק 2. מספרם של הנבחרים יוקצה למדינות השונות, ביחס לגודל אוכלוסייתן, שיחושב לפי מניין כל האנשים בכל מדינה, להוציא אינדיאנים שלא נגבה מהם מס. אבל כאשר זכות ההצבעה בבחירת אלקטורים לנשיא ולסגן הנשיא של ארצות הברית, לצירים בקונגרס, למשרות של הרשות המבצעת או השופטת של מדינה או לנציגים בבית המחוקקים שלה, נשללת מתושבים זכרים כלשהם של מדינה כזו, במלאת להם 21 שנים והם אזרחי ארצות הברית, או כאשר מוגבלת זכות בחירה זו, בכל דרך שהיא, להוציא מקרי השתתפות במרד, או פשע אחר, יצומצם בסיס הייצוג של אותה מדינה ביחס ישר למספר האזרחים הזכרים הללו בתוך כלל האזרחים הזכרים שמלאו להם 21 שנים באותה מדינה.
חלק 3. לא יהיה אדם סנאטור או נציג בקונגרס, או אלקטור של נשיא וסגן נשיא, ולא יכהן במשרה אזרחית או צבאית, בארצות הברית או בכל מדינה ממדינותיה, אם לאחר שנשבע בעבר לקיים את חוקת ארצות הברית, בהיותו חבר קונגרס, או נושא משרה של ארצות הברית, או חבר בבית המחוקקים של אחת המדינות, או נושא משרה של הרשות המבצעת או השופטת של מדינה כלשהי, היה מעורב בהתקוממות או במרד נגד ארצות הברית, או אם נתן סיוע וסעד לאויביה. אולם הקונגרס רשאי להסיר מכשול זה, בהצבעה של שני שלישים בכל אחד משני הבתים.
חלק 4. לא יוטל בספק תוקפו של החוב הציבורי של ארצות הברית, שאושר בחוק, לרבות חובות שנבעו מתשלום גמלאות או מענקים תמורת שירותים שניתנו בדיכוי התקוממות ומרד. אבל ארצות הברית, וכל מדינה ממדינותיה, לא יטלו על עצמן ולא יפרעו כל חוב או התחייבות שמקורם בסיוע להתקוממות או למרד נגד ארצות הברית, או כל תביעה בשל אובדן עבד או שחרורו; וכל החובות, ההתחייבויות והתביעות הללו ייחשבו מנוגדים לחוק, בטלים ומבוטלים.
חלק 5. בסמכותו של הקונגרס לאכוף את האמור בסעיף זה בחקיקה מתאימה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

תקופת השיקום
נפרד אבל שווה
ויליאנדי

ערך זה עוסק בעיר. אם התכוונתם למחוז, ראו .
ויליאנדי (באסטונית: Viljandi, בגרמנית: Fellin) היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז ויליאנדי שבאסטוניה.
היסטוריה

העיר הוזכרה לראשונה ב-1211. בתקופה זו היא הייתה מבצר אסטוני שנבנה על גבעה, והוטל עליה מצור בידי צבא משולב של גרמנים, לטבים וליבונים, כחלק ממסע צלב. המבצר נכבש באוגוסט 1223 מהצבא הרוסי שנקרא לעזרתם של האסטונים.
בשנה שלאחר מכן נבנתה טירה במקום המבצר, והיא נקראה פלין ("Fellin" - שיבוש של המילה האסטונית). היא הייתה לאחת הגדולות והמבוצרות ביותר שבאזור הבלטי. ב-1248 מונה לה לראשונה מפקד, והיא נבנתה ועברה תהליך של מודרניזציה פעמים רבות במשך 200 השנה שלאחר מכן.
ב-1283, הטירה זכתה לתואר "עיר", וזו הפכה לחברה בברית ערי הנזה במאה ה-14. כיום היא אחת מחמש הערים האסטוניות שהיו חברות בליגה.
ב-1560 נכבשה ויליאנדי בידי האימפריה הרוסית. במהלך המאה ה-17, עברה הטירה לשליטה פולנית ואחר כך שוודית ואז רוסית פעם נוספת, והפכה לחורבה. הדבר נכון גם לגבי העיר, שנגזלו ממנה הפריווילגיות בהן זכתה.
לאחר המלחמה הצפונית הגדולה, הרוסים שמרו על האוטונומיה המקומית עד 1783, כשהקיסרית יקתרינה הגדולה הפכה את ויליאנדי לעיר מחוז. זה כלל גם שינוי בחוקי העיר. חשיבותה הכלכלית והפוליטית של ויליאנדי נמצאה במגמת עליה. האוכלוסייה, לאחר דעיכה משמעותית של כמות וממון, החלה לשגשג כשהמלאכה, המסחר והתרבות שבו לפרוח.
העיר נשארה בירה מחוזית ב-1991 כשאסטוניה זכתה בעצמאותה.
תרבות

מדי שנה מתקיים "פסטיבל המוזיקה של ויליאנדי" (Pärimusmuusika Festival), אשר זכה לפרסום ברמה בינלאומית.
בעיר פועל תיאטרון בשם Seasaare Teater המארח מדי שנה בחודש אוגוסט פסטיבל תיאטרון בינלאומי בהשתתפות קבוצות תיאטרון מאירופה וישראל.
ערים תאומות

ארצות הברית קמברלנד, מרילנד, ארצות הברית
התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית

.
התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית
התיקון השמונה-עשר לחוקת ארצות הברית, הקרוי גם חוק היובש, הוא חוק יובש אשר אסר על ייצור, הובלה ומכירה של משקאות חריפים בכל ארצות הברית. התיקון נחקק ב-16 בינואר 1919 ועם כניסתו לתוקף שנה מאוחר יותר (ב-16 בינואר 1920) החלה בארצות הברית תקופת היובש.
חוק זה בוטל על ידי התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית מ-17 בפברואר 1933, שהתיר מחדש מכירת משקאות אלכוהוליים.
תוכן התיקון > מקור

Article 1
After one year from the ratification of this article the manufacture, sale, or transportation of intoxicating liquors within, the importation thereof into, or the exportation thereof from the United States and all territory subject to the jurisdiction thereof for beverage purposes is hereby prohibited.
Article 2
The Congress and the several States shall have concurrent power to enforce this article by appropriate legislation.
Article 3
תוכן התיקון > תרגום

סעיף 1
במלאת שנה לאשרור סעיף זה, נאסר בזאת לייצר, למכור או לסחור במשקאות משכרים בתחומי ארצות הברית וכל שטח הנתון לשיפוטה, וכן לייבאם אל אותם שטחים ולייצאם מהם.
סעיף 2
בסמכותם של הקונגרס ושל מדינות הברית לאכוף סעיף זה בחקיקה מתאימה.
סעיף 3
סעיף זה לא ייכנס לתוקפו אלא אם כן יאושרר כתיקון לחוקה על ידי בתי המחוקקים של מדינות הברית, כפי שנקבע בחוקה, עד שבע שנים ממועד הגשת הסעיף למדינות על ידי הקונגרס.
תולדות

התיקון הוצע בשנת 1917 וב-18 בדצמבר אותה שנה עבר בסנאט. ב-16 בינואר 1919 התיקון אושר על ידי המדינות ונכנס לתוקף שנה מאוחר יותר.
לתיקון זה לראשונה הוצמד "תאריך תפוגה": אם לא היה מאושר תוך פרק הזמן הנקוב, היו רואים אותו כאילו לא אושר מעולם בקונגרס, והיה על מי שרצה להעבירו להתחיל במלאכת החקיקה מהתחלה.
התוצאה הישירה של התיקון הייתה עלייה חדה בתזרים המזומנים של הפשע המאורגן האמריקני; זאת, מכיוון ששוק שחור של משקאות חריפים ומסבאות לא חוקיות החל לשגשג במהירות, ומרווחי שוק שחור זה בנו ראשי המאפיה לעתיד את הונם. משום כך, התיקון בוטל לבסוף ב-5 בדצמבר 1933 על ידי התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, לאחר שהרשויות הבינו שלא ניתן לפקח על ההברחה.
ראו גם

חוק יובש
תקופת היובש
מפלגת האיסור
וילם קס

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1856 דורדרכט, הולנד 
 פטירה:  22 בפברואר 1934 (בגיל 78) מינכן, גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרום-מערבי שטאנסדורף 
 מוקד פעילות:  ממלכת ארצות השפלה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
וילם קס (בהולנדית: Willem Kes;‏ 16 בפברואר 1856, דורדרכט, הולנד – 22 בפברואר 1934, מינכן, גרמניה) היה מנצח וכנר הולנדי.
הוא היה המנצח הראשי הראשון של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, בשנים 1888–1895. הוא פרש מן הקונצרטחבאו אל משרת ניצוח בסקוטלנד, על התזמורת הסימפונית של גלאזגו. משנת 1905 עד 1926 היה קס מנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בקובלנץ, גרמניה.
ויטוריו אמנואלה אורלנדו

ויטוריו אמנואלה אורלנדו (באיטלקית: Vittorio Emanuele Orlando‏; 19 במאי 1860 – 1 בדצמבר 1952) היה מדינאי וסופר איטלקי. כיהן כראש ממשלת איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
חייו

אורלנדו נולד בעיר פלרמו שבאי סיציליה. כיהן כפרופסור למשפטים בטרם החל את הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1897 נבחר אורלנדו לפרלמנט האיטלקי. אורלנדו נחשב לבן טיפוחיו הפוליטי של ג'ובאני ג'וליטי, אשר שימש בתפקיד ראש ממשלת איטליה חמש פעמים בין השנים 1892–1921. אורלנדו, אשר השתייך לצד הליברלי של המפה הפוליטית באיטליה, כיהן בתפקיד שר החינוך והמשפטים תחת ראשי הממשלה ג'ובאני ג'וליטי, אנטוניו סלנדרה ופאולו בוזלי.
לאחר תבוסת הכוחות האיטלקיים בקרב קפורטו באוקטובר 1917, אולץ ראש הממשלה בוזלי להתפטר מתפקידו, ואורלנדו התבקש על ידי מלך איטליה לכונן ממשלה חדשה בראשותו. אורלנדו תמך בהמשך הלחימה האיטלקית לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, וזאת בעיקר עקב ההבטחה של מדינות ההסכמה להעניק לאיטליה את שטחי אזור דלמטיה בסיום המלחמה (הסכם לונדון 1915). במהלך כהונתו כראש ממשלת איטליה ניצחו הכוחות האיטלקיים בקרב ויטוריו ונטו בנובמבר 1918, קרב שהביא לתבוסתו המכרעת של הצבא האוסטרו-הונגרי ולסיום חזית הלחימה באיטליה. עם ניצחון מדינות ההסכמה כונה אורלנדו באיטליה "ראש ממשלת הניצחון".
כראש ממשלת איטליה הוזמן אורלנדו לעמוד בראש המשלחת האיטלקית לשיחות השלום שנערכו בפריס בשנת 1919 לצד כל המדינות המנצחות במלחמה. במהלך הוועידה בפריס התגלעו חילוקי דעות קשים בין אורלנדו לשר החוץ שלו, סידני סונינו. אורלנדו, שלא שלט בשפה האנגלית, נראה מנותק במהלך הדיונים כאשר סונינו הפך בהדרגה לראש המשלחת האיטלקית. בעוד אורלנדו תמך בסיפוח עיר הנמל רייקה לממלכת איטליה בתמורה לאזור דלמטיה, התעקש סונינו שעל איטליה לקבל את מחוז דלמטיה. אולם איטליה יצאה מוועידה זו ללא כל השגים טריטוריאליים, וזאת בשל התעקשותו של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, על עיקרון הגדרה עצמית. אורלנדו, שנוכח לדעת כי איטליה לא תזכה בשום הישג טריטוריאלי, עזב בכעס את הדיונים באפריל 1919. חודש ימים לאחר מכן אולץ אורלנדו להתפטר מתפקידו עקב הכעס הרב בדעת הקהל האיטלקית על כך שאיטליה לא הצליחה להגשים את האינטרסים הטריטוריאליים שלה לאחר המלחמה.
אורלנדו המשיך לכהן כחבר פרלמנט גם לאחר עלייתו לשלטון של בניטו מוסוליני בשנת 1922. אורלנדו בתחילה תמך במוסולני, אולם בעקבות רצח ג'אקומו מאטיאוטי החליט להסיר את תמיכתו במוסוליני. לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה בשנת 1935 חזר אורלנדו והביע את תמיכתו במוסוליני ומשטרו הרודני.
לאחר נפילת שלטונו של מוסוליני בשנת 1944 חזר אורלנדו לפעילות פוליטית והוא נבחר לתפקיד נשיא הפרלמנט האיטלקי, תפקיד בו החזיק עד שנת 1946. בשנת 1948 נבחר אורלנדו לתפקיד סנטור לכל חייו. באותה שנה היה אורלנדו מועמד גם לתפקיד נשיא איטליה, אולם בבחירות לתפקיד שהתקיימו בפרלמנט האיטלקי ניצח המועמד לואיג'י אינאוודי.
אורלנדו נפטר ברומא בשנת 1952. אורלנדו כתב יותר ממאה ספרים בנושאי כלכלה, מדינאות ומשפט. כמו כן, היה מדינאי אשר נודע בקשריו ההדוקים עם ראשי המאפיה האיטלקית לכל אורך תקופת פעילותו הפוליטית.
La riforma elettorale, 1883
ויטוריו אמנואלה אורלנדו (מימין) יחד עם ז'ורז' קלמנסו ודייוויד לויד ג'ורג'
ויטוריו גואי

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1885 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  17 באוקטובר 1975 (בגיל 90) פייזולה, איטליה 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא, האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויטוריו גואי (באיטלקית: Vittorio Gui, ‏14 בספטמבר 1885, רומא - 16 באוקטובר 1975, פירנצה) היה מנצח ומלחין איטלקי.
קריירה

בשנת 1933 הזמין ברונו ולטר את גואי לפסטיבל זלצבורג כמנצח אורח. באותה שנה ייסד גואי בפירנצה את מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו, פסטיבל אופרות שנתי, שהיה פסטיבל המוזיקה הראשון באיטליה.
הקלטת האופרה נשף המסכות של ג'וזפה ורדי בניצוחו, משנת 1949, שוחזרה על גבי תקליטור וכך גם הביצוע של פרסיפאל מאת ריכרד וגנר עם מריה קאלאס משנת 1950. הקלטת סטריאו מעולה שלו בחברת אבי רואד משנת 1962 של הספר מסביליה מאת רוסיני, עם הפילהרמונית המלכותית, נכללת בקובץ של EMI "ההקלטות הגדולות של המאה" (5 67765 2). בחברת EMI קלאסיקס יצאה גם הקלטה ססגונית ומבריקה של נישואי פיגארו מפסטיבל גליינדבורן, עם הזמרת זנה יורינאק בתפקיד הרוזנת.
התנועה הלאומית האלג'יראית

הארגון הלאומי האלג’ירי (MNA) היה תנועת הלאום האלג'ירית השנייה בגודלה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
היסטוריה

הארגון נוסד בידי הלאומן האלג'ירי מסלי האדג בשנת 1954 כארגון לאום נגד החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN), שסירבו לקבל את הוראותיו. הארגון קיבל סיוע כספי מהממשלה הצרפתית משום שהארגון נתפס כמתפשר יותר ובנוסף הוא נלחם ב-FLN באלג'יריה ובצרפת. הלחימה בצרפת נקראה מלחמת הקפה בגלל המספר הרב של פיגועי פגע וברח שהתרחשו בבתי קפה שהובילו ל-4000 הרוגים. ה-MNA דוכא די במהרה על ידי ה-FLN בתחילתה של המלחמה.
הערות שוליים

↑  , Nazeer, Ahmed. The War of Algeria’s Independence 1954-62
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270594605171  ISNI: 0000 0000 9997 4542  LCCN: no2008118398  SUDOC: 027708489  VIAF: 148535301   WorldCat (עם VIAF): 148535301 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Twelfth Amendment) קובע את תהליך בחירת נשיא ארצות הברית. התיקון שינה את הפרק השני (חלק ראשון סעיף 3) לחוקת ארצות הברית.
לפני התיקון בחר חבר האלקטורים את נשיא ארצות הברית ואת סגן הנשיא בבחירה אחת. המתמודד שזכה למירב הקולות היה לנשיא, והשני לו - לסגן הנשיא. אם איש לא זכה ברוב הקולות או אם היה תיקו בין המועמדים שקיבלו את המספר הגבוה ביותר של קולות, בית הנבחרים היה מכריע ביניהם בהצבעה, שגם במסגרתה - הראשון היה נבחר לנשיא והשני לו היה נבחר לסגן הנשיא.
בבחירות של שנת 1800 התגלו קשיים בשיטת הבחירה לנשיא, לאור היווצרותן של המפלגות בארצות הברית. על כן ב-9 בדצמבר 1803 הציע הקונגרס את התיקון ה-12, שלפיו במקרה של תיקו ייערכו שתי הצבעות נפרדות: האחת לנשיא, והשנייה לסגן הנשיא. תיקון זה אושר על ידי המדינות ברוב הנדרש עד יוני 1804.
חבר האלקטורים על פי החוקה המקורית

על פי הפרק השני של חוקת ארצות הברית, אופן בחירת הנשיא מבוצעת על ידי הצבעה בלתי ישירה - המדינות בוחרות, בהתאם לכללים הנקבעים על ידי בית הנבחרים של כל מדינה ומדינה, מספר אלקטורים הבוחרים את הנשיא. מספר האלקטרים נקבע על פי מספר חברי הסנאט ומספר חברי בית הנבחרים של כל מדינה (תמיד שני חברי סנאט, ומספר חברי בית נבחרים לפי גודל אוכלוסיית המדינה). אסור לסנאטור, לחבר בית הנבחרים או לכל עובד פדרלי להיות אלקטור.
כל אלקטור בחר שני קולות, ולפחות אחד מהם צריך היה להיות בשביל אדם שאינו תושב המדינה בה האלקטור תושב (אולם ניתן לבחור במועמדים מאותה המדינה אם אותה מדינה אינה המדינה בה האלקטור תושב). כלל זה נועד למנוע בחירה של כל מדינה בבני אותה מדינה.
הקונגרס התאסף לישיבה משותפת מיוחדת שבה נספרו קולות האלקטורים, כאשר נדרש רוב ממספר האלקטורים לבחירת הנשיא. אם היה יותר מאדם אחד ולו רוב קולות (דבר אפשרי שכן כל אלקטור הצביע פעמיים ולכן ייתכנו שני אנשים ולהם רוב), אזי אותו מועמד ולו מספר הקולות הגבוה ביותר נבחר. במקרה של שוויון קולות בין מספר מועמדים עם רוב קולות, בחר בית הנבחרים את הנשיא מבין אלה שהיה ביניהם השוויון, ואם אף אחד לא השיג רוב, בחר בית הנבחרים בין החמישה עם מספר הקולות הרב ביותר. ההצבעה במצב זה הייתה לפי מדינות כאשר כל נציגי אותה מדינה נחשבו כקול אחד. הקוורום הנדרש היה של שני שלישים מהמדינות, ורוב המדינות נדרש לבחירת הנשיא.
בחירת סגן הנשיא נעשתה בצורה פשוטה יותר - המועמד לו ניתן מספר הקולות השני לאחר הנשיא, הפך לסגן הנשיא. לבחירת סגן הנשיא לא נדרש רוב כלשהו. במקרה של שוויון במספר הקולות בין שני מועמדים בחר הסנאט את המועמד מבין שניהם, כאשר לכל סנאטור קול אחד (היינו, שני קולות לכל מדינה). במקרה של תיקו בסנאט - היה נשיא הסנאט (היינו, סגן הנשיא המכהן) בעל הקול המכריע.
חבר האלקטורים לאור התיקון ה-12 לחוקה

התיקון אומץ לאחר בחירות 1800, ונכנס לתוקף בבחירות 1804. התיקון לא שינה את הרכב חבר האלקטורים כי אם את אופן פעולתו.
על פי התיקון בחרו האלקטורים כל אחד במועמד אחד לנשיא ומועמד אחד לסגן הנשיא, כאשר אחד מהם אינו תושב מדינתו של האלקטור, במקום שתי הצבעות לנשיא. אם לאף מועמד אין רוב, בוחר בית הנבחרים את הנשיא, כבשיטה הקודמת. עם זאת, אם קודם בית הנבחרים יכול היה לבחור מבין חמשת המועמדים עם מספר הקולות הרב ביותר במקרה שבו לאף אחד לא היה רוב קולות, הרי שעתה הצטמצמה בחירתו לשלושת המועמדים עם מספר הקולות הרב ביותר.
הסנאט, במידה ואין לאף מועמד לסגנות הנשיא רוב קולות, בוחר את סגן הנשיא מבין שני המועמדים להם מספר הקולות הרב ביותר. אין הסנאט מוגבל לשני מועמדים בלבד - במידה ויש מספר מועמדים בעלי אותו מספר קולות יכול הסנאט לבחור מבין כולם.
התיקון לחוקה דורש קוורום גם בסנאט, וכן קובע כי נדרש רוב קולות לבחירה, וכך נשלל מסגן הנשיא המכהן קולו המכריע.
במקרה של אי בחירת הנשיא קובע התיקון כי אם בית הנבחרים לא יבחר נשיא עד 4 במרץ, יכהן סגן הנשיא הנבחר כנשיא עד לבחירת נשיא. כלל זה תוקן בתיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית שקבע את התאריך ל-20 בינואר וכן קבע כי בהיעדר הכרעה לגבי הנשיא וסגן הנשיא, הקונגרס מוסמך לקבוע בחוק מי ישמש כנשיא זמני עד אשר תיפתר המחלוקת.
לבסוף, קבע התיקון מפורשות, כי לכהונה כסגן הנשיא כשיר רק מי שכשיר לכהן כנשיא - קרי, הוא בן למעלה מ-35 שנים, אזרח ארצות הברית מלידה, וגר בה 14 שנים לפחות.
בחירות 1804 - ימינו

מאז שנת 1804 נערכו הבחירות לנשיאות ארצות הברית בהתאם לתיקון. מאז רק פעם אחת בחר בית הנבחרים את הנשיא - בשנת 1824, שבה לאנדרו ג'קסון הצביעו 99 אלקטורים, לג'ון קווינסי אדמס (בנו של ג'ון אדמס) - 84 אלקטורים, לויליאם קרופורד - 41 אלקטורים, ולהנרי קליי - 37 אלקטורים, כאשר הרוב הנדרש עמד על 131 אלקטורים. כל המועמדים היו חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
מאחר שבית הנבחרים נדרש לבחור משלושת המועמדים בעלי מספר הקולות הרב ביותר, קליי לא היה מועמד להצבעת בית הנבחרים. קרופורד נפגע מהתקף לב, ולכן שני המועמדים היחידים היו ג'קסון ואדמס. בית הנבחרים בחר באדמס. קליי, שהיה יושב ראש בית הנבחרים באותה עת הפעיל לחץ לבחירת אדמס, ולאחר הבחירות מינה אדמס את קליי למשרת מזכיר המדינה. תרגיל זה כונה אז "העסקה המושחתת" - בטענה שהבחירות למעשה עוותו בשל הבטחה של אדמס לקליי לקבלת משרה בממשל. היסטוריונים רבים סבורים היום שאין מדובר בעסקה אלא מדובר בשני פוליטיקאים בעלי עמדה אידאולוגית זהה, ולכן לאחר בחירתו של אדמס סביר היה שייקח למשרה השלטונית פוליטיקאי התומך בעמדותיו.
בבחירות 1836 חסר למועמד מפלגת הוויגים לסגנות הנשיא, ריצ'רד ג'ונסון, קול אלקטור אחד מלקבל את רוב הקולות - היו לו 147 ונדרשו 148. הוא נבחר לתפקיד על ידי הסנאט בהתאם לתיקון בחוקה.
התיקון אינו מונע בחירת נשיא וסגן נשיא מאותה מדינה - אלא מונע מהאלקטורים להצביע עבור הן נשיא והן סגן נשיא מאותה מדינה. אולם במהלך השנים רצו מועמדים ממדינות שונות. הבעיה התעוררה לראשונה בבחירות של שנת 2000 שבהן התמודדו, מטעם המפלגה הרפובליקנית, ג'ורג' ווקר בוש כמועמד לנשיאות ודיק צ'ייני כמועמד לסגנות הנשיאות. הן בוש והן צ'ייני הם תושבי טקסס ועל כן האלקטורים של המדינה לא יכולים להצביע לשניהם. מקום מגוריו של בוש לא יכול היה להשתנות, שכן היה מושל טקסס באותה עת, אולם צ'ייני עבר מספר חודשים לפני הבחירות לוויומינג על מנת לאפשר הצבעת האלקטורים מטקסס עבורו. תביעה שהוגשה לבית המשפט המחוזי של המחוז הצפוני של טקסס בטענה שהמעבר היה פיקטיבי, נדחתה על ידי בית המשפט.
הנרי קליי - שהואשם ב"עסקה המושחתת" בבחירות 1824
התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, אשר התקבל ב-8 באפריל 1913, קבע מחדש את אופן בחירת הסנאטורים של ארצות הברית. לפי החוקה המקורית, הסנאטורים מונו על ידי בתי המחוקקים של המדינות השונות; ואילו על פי התיקון הנ"ל הסנאטורים נבחרו בבחירות אישיות וכלליות במדינתם, על ידי כלל אזרחי המדינה.
התיקון הוא אחד מה"תיקונים הפרוגרסיביים" (יחד עם התיקון ה-16 אשר קבע את מס ההכנסה והתיקון ה-19, אשר נתן זכויות פוליטיות לנשים) אשר חוקקו באותו זמן בהשפעת "התנועה הפרוגרסיבית".
מקור

הסנאט של ארצות הברית יורכב משני סנאטורים מכל מדינה, אשר ייבחרו על ידי תושבי המדינה לכהונה של שש שנים; ולכל סנאטור יהיה קול אחד [בסנאט עצמו]. וכל מי שיכול לבחור לרשות המחוקקת הגדולה ביותר של המדינה, יוכל להשתתף בבחירות הסנאטורים.
היה ונוצר מקום פנוי בסנאט, הרשות המבצעת של המדינה הרלוונטית תוציא צו בחירות על-מנת למלא את המקום הפנוי; וזה בתנאי שהרשות המחוקקת של המדינה תוכל לייפות את כוחה של הרשות המבצעת למנות סנאטורים זמניים עד אשר תושבי המדינה ימלאו את המקומות הפנויים בבחירות באופן שיקבע בית המחוקקים [של המדינה].
תיקון זה לא יובן כאילו שהוא משפיע על היבחרותו או כהונתו של סנאטור אשר נבחר טרם התקבלותו של תיקון זה.
המקור באנגלית
div style="text-align: left; direction: ltr; margin-left: 1em;">
The Senate of the United States shall be composed of two Senators from each State, elected by the people thereof, for six years; and each Senator shall have one vote. The electors in each State shall have the qualifications requisite for electors of the most numerous branch of the State legislatures. 
When vacancies happen in the representation of any State in the Senate, the executive authority of such State shall issue writs of election to fill such vacancies: Provided, That the legislature of any State may empower the executive thereof to make temporary appointments until the people fill the vacancies by election as the legislature may direct.
This amendment shall not be so construed as to affect the election or term of any Senator chosen before it becomes valid as part of the Constitution.
מקור > מהות התיקון

החלק המרכזי בתיקון היה שינוי אופן בחירת הסנאטורים: אם קודם התיקון הסנאטורים נבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות השונות, הרי שלאחר התיקון הם נבחרו על ידי כל תושבי המדינה שלהם שהייתה להם הזכות לבחור למוסד המחוקק הגדול ביותר של המדינה. כמו כן, התיקון הציע פתרון לבעיה של מקומות פנויים בסנאט: הרשות המחוקקת של כל מדינה הייתה רשאית להסמיך את הרשות המבצעת של המדינה למנות סנאטור זמני עד לבחירות משנה שתפקידן "למלא" את המקום הפנוי.
רקע היסטורי

החוקה המקורית קבעה כי הסנאטורים ימונו על ידי בתי המחוקקים של המדינות. קביעה זו נעשתה משתי סיבות: האחת, פרגמטית, הייתה שהסיכוי שהמדינות תאשרנה את החוקה החדשה יהיה גבוה יותר אם יינתן להן נתח מן ההשפעה על השלטון. הסיבה השנייה הייתה עקרון תאורטי, שלפיו הסנאטורים, כמייצגים של המדינות ולא של העם, יוכלו להתרכז יותר בטובת ארצות הברית כולה אם לא יופעל עליהם לחץ מהציבור.
אולם, החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתגלע בעיות עם השיטה הזו. בתקופה זו מחלוקות עזות בתוך בתי המחוקקים של המדינות החלו לגרום לעיכובים במינוי הסנאטורים, אשר לעיתים התמשכו חודשים על גבי חודשים. כך, למשל, למדינת אינדיאנה היה חסר סנאטור במשך שנתיים תמימות, עד שהסיעות היריבות בבית המחוקקים שלה הגיעו להסכמה.
אחרי מלחמת האזרחים המצב רק החריף. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית עתירה כנגד בחירתו של סנאטור, שבה נטען כי בחירתו אינה חוקית, שכן הוא נבחר על ידי רוב פשוט ולא על ידי רוב מוחלט מבין חברי בית המחוקקים. משהשיב הסנאטור, כי כל מדינה יכולה לקבוע לעצמה את אופן בחירת הסנאטורים שלה בהיעדר חיקוק פדרלי מפורש בנושא, העביר הקונגרס בשנת 1866 חוק ראשון מסוגו, אשר הסדיר את אופן בחירת הסנאטורים על ידי בתי המחוקקים של המדינות ואשר קבע כי הסנאטורים ייבחרו בהסכמת רוב חבריו של בית מחוקקים זה או אחר (רוב מוחלט). החוק לא פתר את הבעיה, אלא רק החמירה, ומצבי תיקו ארוכים בבתי המחוקקים של מדינות שונות המשיכו למנוע מהן לשלוח נציגים לסנאט. כך, בין השנים 1891 ו-1905, 45 מקרי תיקו התרחשו ב-20 מדינות שונות, ומדינת דלאוור קבעה שיא כאשר לא הצליחה להגיע לידי הסכמה על סנאטור במשך ארבע שנים שלמות. בנוסף לכך, השיטה גרמה לכך שמספר סנאטורים הגיעו למעמדם על ידי שוחד ואיומים. בין השנים 1866 ו-1906 הובאו בפני הסנאט תשעה אישומים כאלה. הצורך בשינוי אופן בחירת הסנאטורים נראה הכרחי.