stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קריית אונו
אתרים בעלי חשיבות תרבותית > אתרי הנצחה לנופלים במערכות ישראל

גן הגיבורים - ברחוב הנשיא במרכז קריית אונו. על הקיר המזרחי של הגן היו חקוקים שמות בני קריית אונו שנפלו במערכות ישראל, בשנת 2022 עבר הגן שיפוץ מקיף שבמסגרתו הבמה והאנדרטה הוזזו לפאה הצפונית ובכך מתאפשר השתתפות של יותר אנשים בקהל.
אנדרטת מירון אלתגר - בחורשת הבנים בשטח קמפוס הקריה האקדמית אונו. סרן מירון אלתגר היה מפקד טנק פטון בחזית המצרית. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1973, נע עם הטנק שלו לעבר תעלת סואץ כדי לסייע למעוזים המותקפים. כעבור שעות ספורות נותק הקשר עם הטנק. לאחר המלחמה נמצא הטנק לא פגוע אך ארבעת אנשי הצוות לא נמצאו עד היום ולא ידוע מה עלה בגורלם. האנדרטה למירון בנויה מצריח של טנק וגלעד אבנים בצורת טנק. היא הייתה עשרות שנים בחצר משפחת אלתגר בקריית אונו וב-2008 הועברה למקומה הנוכחי.
אנדרטת אברהם בן-נון - לזכר רב-סמל אברהם בן נון מחיל התותחנים שנהרג מהפגזה ירדנית ליד מחולה ב-29 במרץ 1968. האנדרטה הוקמה לראשונה ליד מחולה והועברה למקומה הנוכחי בקריית אונו ב-1994 (רחוב מיכאל וולך פינת לוי אשכול).
גינת נתי - לזכר רב-סרן נתן (נתי) יהב שנהרג בכפר דבל במלחמת לבנון השנייה ביחד עם שמונה מחייליו (רחוב הזמיר).
גן כתי וגיורא - לזכר שני חברי ילדות: כתריאל טאו שנפל בקרב עם מחבלים בלבנון ב-1974 וגיורא חגאי שנפל בקרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים (רחוב צה"ל).
ראשי היישוב לדורותיהם

ישעיהו זיידמן, ראש הוועד המקומי: 1940 – 1953
יעקב כהן, ראש המועצה המקומית הראשון: 1953 – 1969
אביגדור ורשה: 1969 – 1978
אשר דר: 1978 – 1983
אביגדור ורשה: 1983 – 1989
דורון קרפ, ראש המועצה האחרון וראש העירייה הראשון: 1989 – 1993
דרור בירנבאום: 1993 – 2003
יוסי נשרי: 2003 – 2013
ישראל גל: 2013 – 2024
מיכל רוזנשיין: 2024 – מכהנת
תחבורה > כבישים

לעיר נגישות גבוהה לצירי תחבורה ראשיים. העיר מחוברת לכביש 471 בצפון, שמחבר בין כביש 4 לבין כביש 6. בנוסף, קריית אונו מחוברת לכביש הרוחב האזורי כביש 461 באמצעות כביש גישה וזו הכניסה העיקרית אליה מדרום.
התנועה מצפון לדרום בעיר מתבצעת בעיקר על גבי ציר "לוי אשכול' אשר מתפקד כחלק מכביש 4622, המתחיל במבואות הדרומיים של העיר בואך צומת סביון על כביש 461, חוצה את שכונות העיר המזרחיות ומסתיים במחלף אונו צפונית לעיר, על כביש 471. מיקומו של הציר ומרכזיותו במרחב הביאה למצב שתושבים רבים באזור ראו בו דרך חלופית לכבישי אורך אחרים באזור, ותנועה רבה המגיעה מחוץ לעיר חוצה את קריית אונו על גבי הציר.
כביש אורך נוסף בעיר הוא ציר יעקב דורי - בן-גוריון, העוקף את שכונות העיר ממערב וצמוד לרמת גן ולבסיס תל השומר. החל מאמצע 2019 מתבצעת הרחבה ושיפוץ של הכביש על מנת לקלוט תנועת כלי רכב המגיעים מחוץ לעיר.
כבישי רוחב חשובים בעיר כוללים את רחוב צה"ל בדרום העיר, רחוב שלמה המלך במרכז העיר, רחוב מיכאל וולך-הנשיא בצפון-מרכז העיר ורחוב הרצל בצפון העיר.
כביש אורך בהקמה הוא כביש מוטה גור שיחבר את כביש 461 ואזור צומת השומר לאזור הבקו"ם והקרייה האקדמית אונו. קיימת תוכנית להקמת כביש שיחבר בין ציר יעקב דורי לכביש גהה ואזור מחלף אלוף שדה.
תחבורה > אוטובוסים

בעבר פעלה בקריית אונו חברת האוטובוסים "דן", בין השנים 2003–2023 פעלה חברת "קווים", ואותה החליפה מטרופולין באוקטובר 2023 בעבר פעל בדרום העיר, סמוך לשכונת רימון, "מסוף רימון", ממנו יצאו מספר קווים למיקומים שונים בתל אביב, דרך שכונות העיר. בשנת 2005 עבר המסוף למיקום חדש מול לשכת הגיוס וב־2014 עבר לצומת סביון סמוך לתחנת כיבוי האש.
במהלך שנת 2020 נפתח נתיב התחבורה הציבורית הראשון בעיר שכלל את שדרוג דרך דורי ודרך בן-גוריון כחלק מפרויקט מהיר לעיר. נת"צ זה בוטל עקב חוסר בהקצאת משאבים אשר הובטחו על מנת להגביר את כמות הקווים ותדירותם.
בדרך לוי אשכול הוקם נת"צ לכל אורכו מהצומת עם רחוב מבואות ועד דרך 471 וגם הוא חלק מפרויקט מהיר לעיר.
בתוך העיר עוברים קווי אוטובוס לרחבי בקעת אונו, תל אביב, פתח תקווה, רמת גן ובני ברק. אך סמיכות העיר לבר-אילן ותל השומר מביאים לכך שעוברים בשדרות בן-גוריון גם קווים לאזורים מרוחקים יותר.
תחבורה > הסעת המונים

במסגרת תוכנית הרכבת הקלה של גוש דן, מתוכנן להגיע לפאתי קריית אונו הקו הסגול של הרכבת הקלה. הקו מתוכנן לעבור בצמוד לשכונות המערביות של העיר, ולנסוע לאורך ציר בן-גוריון במערב העיר. הקו צפוי להיפתח בשנת 2026 לכל המוקדם. קו מטרו m3 מתוכנן לעבור בעיר בשתי תחנות: תחנה בשלמה המלך בין בן-גוריון לרחוב צה"ל ותחנה שנייה בלוי אשכול בין וולך לרחוב ירושלים. תחנה שלישית שגם יכולה לשרת את תושבי צפון מזרח העיר היא ברחוב העצמאות בפתח תקווה. המועד הכללי עליו מדובר הוא 2032.
פוליטיקה מקומית

בשנת 2003 נערכו בחירות מוקדמות לאחר שראש העיר היוצא, דרור בירנבאום, פרש במפתיע מתפקידו לאחר שקיבל מישרה ניהולית בכירה.
בבחירות למועצה זו נבחרו הרשימות:
תנועת התושבים 3 מנדטים - בראשותו של יוסי נשרי.
קריית אונו ירוקה 3 מנדטים - בראשותו של ישראל גל.
שינוי 3 מנדטים - בראשות איתי גרין.
עתיד חדש 2 מנדטים - בראשות איציק ציזר.
הליכוד - מנדט אחד.
ש"ס - מנדט אחד.
קריית אונו שלנו - מנדט אחד.
מפד"ל - מנדט אחד.
נאמני קריית אונו - מנדט אחד.
מרצ - מנדט אחד.
בחירות 2008 התקיימו ב-11 בנובמבר 2008, אך אף מועמד לא השיג אחוזי תמיכה הגבוהים מ-40% מקולות הבוחרים. סיבוב שני נערך שבועיים לאחר מכן ב-25 בנובמבר 2008, בבחירות אלו התמודדו:
יוסי נשרי, בתמיכת קדימה.
ישראל גל, בתמיכת מפלגת העבודה.
בבחירות למועצה זו נבחרו הרשימות:
תנועת התושבים בראשותו של יוסי נשרי - 3 מנדטים
קריית אונו ירוקה בראשותו של ישראל גל - 3 מנדטים
המקומיים והירוקים בראשות יעקב סבו - 2 מנדטים
קדימה בראשות עמי כחלון - 2 מנדטים
עתיד חדש בראשות איציק ציזר - 2 מנדטים
צדק חברתי - מנדט אחד
איחוד ש"ס והמפד"ל - מנדט אחד
חזית דתית מאוחדת (האיחוד הלאומי) - מנדט אחד
המהפך: ב-22 באוקטובר 2013 נבחר ישראל גל לראשות העיר ברוב של 56%. הקואליציה שהקים ישראל גל כוללת את הרשימה המאוחדת בראשות ישראל גל (5 מנדטים), מרצ בראשות ירון יעקבי (מנדט אחד), יש עתיד (מנדט אחד) וחזית דתית מאוחדת בראשות נפתלי כהן (2 מנדטים), שנבחר לסגן ראש העירייה. את ספסלי האופוזיציה חובשים הרשימות: מפלגת לב (איחוד של תנועת התושבים ועתיד חדש), המקומיים ותקווה בראשות שי דבורה.
בנובנבמר 2018 נבחר ישראל גל בשנית לראשות העיר כאשר מפלגתו זכתה ב-5 מושבים. גיל מיכלס שהתמודד מולו בסיעה משותפת של לב ויש עתיד זכו ב-3 מנדטים. סיעות שס בראשות נפתלי כהן, מרצ בראשות ירון יעקבי והמקומיים בראשות ליאת ארבל זכו ב-2 מנדטים כל אחת, סיעת השכנים (סיעה של שכונת פסגת אונו) זכתה במושב אחד. סיעות הבית היהודי, הליכוד וסיעתו של שי דבורה לא עברו את אחוז החסימה.
מסחר

כתוצאה ממדיניות העירייה לאורך השנים, וסוגיית הקרקעות בבעלות פרטית בעיר, קריית אונו מאופיינת בשטחים רבים למגורים ובמעט מאוד שטחי מסחר ותעסוקה. לא קיים בעיר אזור תעסוקה. המסחר בעיר בעיקר באזור קניון קריית אונו, שבו מצויות חנויות רבות ומגדל משרדים. שאר המסחר בעיר מרוכז במרכזים מסחריים שכונתיים.
מרכזי המסחר של העיר כוללים את:
קניון קריית אונו - ממוקם במרכז העיר. נבנה על חורבות המרכז המסחרי של קיראון, שהיה עד סוף שנות ה-90 המרכז המסחרי הראשי בעיר. שטחי המסחר בקניון כוללים 24,000 מ"ר מסחריים, ועוד כ-11,000 מ"ר של משרדים. בקניון כ-125 חנויות מכל הסוגים, והוא כולל מוקדי פנאי כגון קולנוע רב חן, מתחם באולינג ובעבר כלל גם מתחם קארטינג במפלס התחתון של החניון. במגדל המשרדים מצויות מרפאות וסניפים של קופות החולים הגדולות. חנויות נוספות נמצאות בסביבה הקרובה של הקניון.
מרכז דרכטן - מרכז מסחרי הבנוי סביב כיכר שנקראת על שם העיר התאומה של קריית אונו, דראכטן. סמוך לגן הגיבורים בעיר. במרכז יש חנויות רבות, בנק, סניף דואר וגינת משחקים. בשנת 2013 התבצע שיפוץ מקיף במרכז, והוחלף הריצוף ומתקני הילדים. כמו כן שופצו חזיתות החנויות.
מרכז רש"י - מרכז מסחרי קטן בלב שכונת מגדל המים. מאכלס מספר חנויות מתחום הביגוד והאופנה.
מרכז מסחרי ברחוב הרצל.
מרכז רימון - מרכז מסחרי שנבנה במרכז שכונת רימון, בשנות ה-70. במקור תוכנן כמרכז מסחרי עם שתי קומות שהיה אמור לכלול סניף בנק ובריכת שחייה. בפועל נבנה מרכז חד קומתי שעצים ניטעו במרכזו. המרכז מאכלס מספר עסקים.
מרכז כיכר האחים גרין - מרכז קטן בלב השכונה הוותיקה.
מרכז מסחרי ברחוב ההגנה.
מרכז מסחרי קטן ברחוב פנקס.
יובלים סנטר - מרכז מסחרי בשכונת רייספלד שכולל בין היתר המבורגריה, גלידריה ובית קפה.
פסגת אונו - ברחוב רפאל איתן, משלב בתוכו את מרכז הספורט "גו אקטיב", שוק האוכל אונו מרקט, מסעדות, בתי קפה ומשרדי רופאים.
בית הדובדבן – מתחם בילוי ברחוב הדובדבן, שנפתח ב-2023 ומשלב מסעדות וחנויות מזון. מעליו, בניני משרדים.
כחלק מתוכנית המתאר שמקודמת בעיר צפויים רחובות לוי אשכול ושלמה המלך לעבור להיות רחובות מסחריים עם חנויות לאורכם.
שכונות > שכונות עתידיות

שכונת האקליפטוס - שכונה שמתוכננת להיות מוקמת כחלק מצבר השכונות הדרומיות של העיר, על שטחי בסיס תל השומר, לכשיפונו. השכונה הנ"ל תאופיין בבנייה רוויה. שטח וגודל השכונה עודנו לא ברור, עקב מחלוקות לגבי עתיד השטח מבחינה מוניציפלית – בשנים האחרונות התגלעו סכסוכים בין עיריית קריית אונו לעיריית אור יהודה לגבי עתיד שטחי המחנה הצבאי, והדבר עודנו נדון בוועדות השונות.
ערים תאומות

הולנד דראכטן, הולנד (מ־1963)
גרמניה דורמאגן, גרמניה
גרמניה מחוז אופנבך (אנ'), גרמניה
יוון יואנינה, יוון
ראו גם

כפר אונו
הנרי מילר

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1891 יורקוויל, מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  7 ביוני 1980 (בגיל 88) פסיפיק פליסיידס, לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Henry Valentine Miller
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  חוג הסרטן, הצליבה הוורודה, ימים שקטים בקלישי, הענק ממארוסי, אביב שחור, חוג הגדי (ספר), The Air-Conditioned Nightmare 
 תקופת הפעילות:  מ-1934 
 www.henrymiller.info
 חתימה:   
 
הנרי ולנטיין מילר (באנגלית: Henry Valentine Miller;‏ 26 בדצמבר 1891 - 7 ביוני 1980) היה סופר אמריקני. ידוע כסופר אוונגרד. יצר סגנון חדש של רומן שהוא תערובת של רומן בדיוני ואוטוביוגרפיה. בנוסף נכללו בספריו: ביקורת חברתית, ניתוח דמויות, השקפה פילוסופית, אסוציאציה סוריאליסטית, מין, פסיכואנליזה וזרם תודעה. כתיבתו שילבה את חייו האמיתיים עם פרי דמיונו. יצירותיו הידועות ברוח זו כוללות את: "חוג הסרטן", "חוג הגדי", "אביב שחור" וטרילוגיית "הצליבה הוורודה". מילר כתב גם זיכרונות מסע, מאמרי ביקורת וניתוח ספרות וצייר בצבעי מים.
ילדות והשכלה

מילר נולד בבית משפחתו ברחוב 85 מזרח מספר 450, בשכונת יורקוויל שבאפר איסט סייד במנהטן, ניו יורק. בן ללואיז מארי (נייטינג) וטיילור היינריך מילר, שניהם גרמנים לותרנים. כילד גר 9 שנים בסמטת דריגז 662 בוויליאמסבורג, ברוקלין שנודעה בזמנו (ומאוחר יותר ביצירתו) כרובע ה-14. ב-1900 משפחתו עברה לרחוב דקאטור 1063 בבושוויק, ברוקלין. שם סיים בית ספר יסודי. משפחתו נשארה בבושוויק, והוא נרשם  לבית ספר תיכון בשכונת ויליאמסבורג. כעלם צעיר היה פעיל במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה (כשמודל-לחיקוי עבורו היה הסוציאליסט השחור יוברט האריסון). הוא נרשם ונכח גם סמסטר אחד בסיטי קולג' של ניו יורק.
קריירה > ברוקלין (1917–1930)

מילר נישא לביאטריס סילבאס וויקנז (אשתו הראשונה) ב-1917 והזוג התגורר בדירה ברחוב 244 והשדרה השישית בברוקלין. בשנת 1919 נולדה להם בת בשם ברברה. מילר ואשתו התגרשו ב-21 בדצמבר 1923.
בתקופה הזאת עבד מילר בווסטרן יוניון והמשיך לעבוד שם עד 1924. במרץ 1922, במהלך חופשה בת שלושה שבועות, הוא כתב את הרומן הראשון שלו, "כנפיים קצוצות". הספר מעולם לא פורסם ורק חלקים ממנו נותרו. חלקים נרחבים מהרומן מוחזרו  בעבודות אחרות כגון "חוג הסרטן" ו"חוג הגדי". במאמרים שכתב מאוחר יותר, תיאר מילר את "כנפיים קצוצות" (שהיה מורכב מניתוח דמויות של תריסר שליחי ווסטרן יוניון), כ"ספר ארוך וכנראה גרוע מאוד".
ב-1923, בעודו נשוי עדיין לביאטריס, מילר פגש והתאהב ברקדנית-שחקנית בת 21, שנולדה בשם ג'ולייט עדית' סמארת', אך הייתה ידועה בשם הבמה ג'ון מאנספילד. ב-1 ביוני 1924, לאחר גירושיו של מילר מביאטריס, השניים נישאו. עוד באותה שנה התפטר מילר מעבודתו כדי להקדיש את חייו לכתיבה, בעידודה של ג'ון. מאוחר יותר הוא תיאר תקופה זאת (שהייתה מלווה במאבקים, כישלונות, מכרים בוהמיינים וניסיונות בעלי אופי מיני שהתבטאו ברשימות מילים בהשפעת זרם תודעה שלהן אופי פילוסופי), בטרילוגיה שלו: "סקסוס", "פלקסוס" ו"נקסוס", הקרויה גם "הצליבה הוורודה".
הרומן השני של מילר, "מולך" (או, העולם הגוי הזה), נכתב ב-1927, בתחילה במסווה של רומן שכתבה ג'ון. מעריץ מבוגר ועשיר של ג'ון, רולנד פרידמן, שילם לה כדי שתכתוב את הרומן; היא הייתה מציגה לו דפים מעבודתו של מילר בכל שבוע כאילו שהיא כתבה אותם. הספר לא פורסם עד 1992, 65 שנה לאחר שנכתב ו-12 שנים לאחר מותו של מילר. "מולך" נחשב גם על ידי רבים לספר האנטישמי ביותר של מילר, טענה שלא תחזור לגבי ספריו האחרים. נטען גם שיהדותו של פרידמן וקנאה מצד מילר ליחסים שלו עם ג'ון הייתה המקור. "מולך" מבוסס על נישואיו הראשונים של מילר לביאטריס, ושנותיו כמנהל כוח אדם במשרד ווסטרן יוניון במנהטן תחתית.
הרומן השלישי שנכתב באותה תקופה נקרא "זין משוגע". גם הוא לא פורסם עד לאחר מותו של מילר. בתחילה כותרתו הייתה אמורה להיות "לסביות מקסימות, הזין המשוגע" (יחד עם הרומן המאוחר שלו "נקסוס"). הספר גולל את סיפור יחסיה ההדוקים של ג'ון עם האמנית מאריון, ששינתה את שמה לז'אן קרונסקי, בעצתה של ג'ון. קרונסקי התגוררה עם מילר וג'ון בשנים 1926-1927, ואז  נסעו השתיים יחד לפריז והשאירו את מילר בניו יורק. הנסיעה גרמה למילר לאי יציבות נפשית מאחר שידע שהזוג מנהל מערכת יחסים לסבית. הוא הרגיש זנוח, וחזר לגור בבית הוריו. לבסוף, מילר הצטרף אליהן בפריז; במהלך שהותם של השלושה שם, ג'ון וקרנוסקי רבו תכופות. מספר חודשים לאחר מכן ג'ון חזרה למילר. קרונסקי התאבדה בשנת 1930.
קריירה > פריז (1930–1939)

בשנת 1928 בילה מילר מספר חודשים בפריז עם ג'ון בטיול שמומן על ידי פרידמן. באחד הימים פגש ברחוב בסופר בשם רוברט וו. סרוויס, שהזכיר את הסיפור באוטוביוגרפיה שלו: "עד מהרה התחלנו לשוחח על ספרים. כסופר צעיר הוא דיבר בסמכותיות ולעג ליומרת הסופרים של הרובע הלטיני ו"מגזין הפריקים שלהם"".
ב־1930, מילר עבר לפריז בגפו. זמן קצר לאחר מכן החל לכתוב את "חוג הסרטן" וכתב לחבר, "אני מתחיל מחר בעבודה על הספר של פריז: גוף ראשון, לא מצונזר, חסר צורה - שם זין על הכל!". אף על פי שלמילר לא היה כסף, במשך כל השנה הראשונה בה שהה בפריז, לאחר שפגש את אנאיס נין, המצב השתנה. בעזרת בעלה של נין, יו גווילר, הצליח מילר לממן את עצמו בשנות השלושים, כולל תשלום דמי שכירות לדירה בווילה סוראט 18. מאוחר יותר הפכה נין לאהובתו ומימנה את ההדפסה הראשונה של "חוג הסרטן" בשנת 1934, בכסף שהשיגה מאוטו ראנק. באותו הזמן היא כתבה בספריה שלה בהרחבה על מערכת היחסים שלה עם מילר ואשתו ג'ון. הכרך הראשון שהקיף את השנים 1934–1931 ראה אור בשנת 1966. בשלהי שנת 1934, ג'ון התגרשה ממילר על ידי מיופה כוח במקסיקו סיטי.
בשנת 1931 בזכות חברו אלפרד פרלס, שעבד במהדורה של ה'שיקגו טריביון', הועסק מילר בפריז כמגיה. מילר ניצל את ההזדמנות להגיש כמה מאמרים משלו תחת שמו של פרלס, מכיוון שבאותה תקופה רק העורכים הורשו לפרסם בעיתון. שנים אלו בפריז היו פוריות בעבור מילר והוא ביסס במהלכן רשת קשרים משמעותית עם סופרים שהסתובבו בווילה סוראט. באותה תקופה פיתח מילר קשרי חברות עם לורנס דארל והקשרים נמשכו עד סוף חייהם. ההתכתבויות של מילר עם דארל התפרסמו מאוחר יותר בשני ספרים. בתקופתו בפריז הוא הושפע גם מהסוריאליסטים הצרפתים.
בספריו מתקופה זאת מופיעים בין השאר דיווחים מפורטים על חוויות מיניות.
ספרו הראשון להתפרסם, "חוג הסרטן" (1934), יצא בהוצאת אובליסק בפריז ונאסר לפרסום בארצות הברית על רקע של גסויות. עטיפת הספר לוותה באזהרה: "אסור לייבא לארצות הברית או לבריטניה". הוא המשיך לכתוב רומנים אסורים: ספריו "חוג הסרטן", "המעיין השחור" (1936) ו"חוג הגדי" (1939)  הועברו לארצות הברית על ידי  גולים אמריקאיים  שחזרו מצרפת, ויצרו למילר אט אט מוניטין מחתרתי. באותה עת הוא עצמו התפרנס מעבודות זמניות כמורה לאנגלית, מתמיכה כלכלית של אותם גולים, ומכתיבת ספרי פורנוגרפיה, שפורסמו בקליפורניה תחת שמות בדויים.  חלק מספרים אלה קיימים עד היום ונחשבים למהוגנים למחצה, למשל: "גגות פריז" (במקור אופוס פיסטורום או גם עבודתו של המילר (דהיינו הטוחן)). אף על פי שהרומנים שהוזכרו נותרו אסורים בארצות הברית במשך למעלה משני עשורים, בשנת 1939 פרסמו בבית ההוצאה 'כיוונים חדשים' את "העין הקוסמולוגית", ספרו הראשון של מילר שיצא לאור באופן חוקי בארצות הברית. האוסף הכיל קטעי פרוזה קצרים, שרובם הופיעו במקור ב"אביב השחור" וב"מקס והפגוצ'יטים הלבנים"(1938).
מילר למד צרפתית במהלך שהותו בפריז ובצרפת עד יוני 1939. בסוף שנות השלושים מילר פגש גם את המלח יליד גרמניה ג'ורג 'דיברן, עזר לקדם את פרויקט הזיכרונות של דיברן וארגן מגבית צדקה כדי לעזור לו.
קריירה > יוון (1939–1940)

ב-1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, נסע מילר מפריז בה התגורר באותה תקופה ליוון בעקבות הזמנה של חברו דארל שהתגורר שם מזה זמן מה. השנה שביקר ביוון מתוארת בספר המסע "הענק ממארוסי" (1941). שנים רבות לאחר מכן בחר מילר בספר זה לספר הטוב ביותר שכתב. בספר רוחני זה שהוא שיר הלל לתרבות יוון, לארץ ולאנשים, מתאר מילר את ההשפעה האדירה שהייתה ליוון עליו. מילר לא חזר מיוון לפריז, אלא הפליג לארצות הברית וסיים את התקופה שלו באירופה.
אחת ההכרות הראשונות במילר, כסופר מודרני מרכזי, הייתה מצדו של ג'ורג' אורוול במאמרו "בתוך הלוויתן" משנת 1940, בעקבות ביקור אצל מילר בדרך למלחמת האזרחים בספרד, בין ביקורת פוליטית נוקבת כתב:
כאן לפי דעתי מצוי כותב הפרוזה הבדיונית היחיד בעל הערך הקל ביותר שהופיע בין הגזעים דוברי האנגלית מזה כמה שנים. גם אם יתנגדו לכך כהפרזת יתר, מן הסתם יש להודות שמילר הוא סופר יוצא דופן, שווה יותר ממבט יחיד; והרי הוא סופר שלילי, לא קונסטרוקטיבי, לא מוסרי, סתם עוד יונה, קבל פסיבי של רוע, מעין וויטמן בין הגוויות.
מותו

מילר נפטר מסיבוכים במחזור הדם בביתו בפסיפיק פליסיידס (Pacific Palisades) בקליפורניה ב־7 ביוני 1980, בגיל 88. גופתו נשרפה ואפרו חולק בין בנו טוני לביתו ואל. מאוחר יותר טוני הצהיר שלאחר מותו הוא מתכוון לערבב את אפרו עם זה של אביו ולפזר את האפר המעורב בין הצוקים של ביג סור.
פרסום בארצות הברית של ספרים שנאסרו בעבר

פרסום "חוג הסרטן" של מילר בארצות הברית בשנת 1961 על ידי 'הוצאת גרוב' הוביל לסדרה של דיונים משפטיים שעסקו בגסויות ובחנו חוקים אמריקאים בנושאי פורנוגרפיה. בית המשפט העליון בארצות הברית, ב'הוצאת גרוב בע"מ', נ' גרשטיין, תוך ציטוט של ג'ייקובליס נ' אוהיו (שהוחלט באותו יום ב-1964), ביטל את קביעת בית המשפט המדינתי, שקבע כי היצירה  היא גסוּת, והכריז על הספר כעל ספרות. פסיקה זו הפכה לאחד האירועים המכוננים בשינוי החברתי שנודע כמהפכה המינית. אלמר גרץ, עורך הדין שטען בהצלחה עבור מילר במשפט הראשון לפרסום הרומן באילינוי הפך מאוחר יותר לחברו וכרך מההתכתבויות שלהם פורסם. בעקבות המשפט, בשנים 1964–1965, ספריו האחרים של מילר, שנאסרו אף הם בארצות הברית, פורסמו על ידי הוצאת גרוב: האביב השחור, חוג הגדי, ימים שקטים בקלישי, סקסוס, פלקסוס ונקסוס. קטעים מכמה מהספרים הללו, כולל חוג הסרטן, אביב שחור וסקסוס, פורסמו לראשונה בארצות הברית על ידי הוצאת 'כיוונים חדשים' ב"הקורא של הנרי מילר" בשנת 1959.
צבעי מים

בנוסף ליכולותיו הספרותיות, מילר צייר מספר רב של ציורים בצבעי מים ואף כתב ספרים בתחום זה. הוא היה חבר קרוב של הצייר הצרפתי גרגואר מיכונזה. ההערכה היא כי מילר צייר כ-2,000 ציורים בצבעי מים במהלך חייו וכי קיימים 50 אוספים עיקריים של ציוריו. מרכז הארי רנסום באוניברסיטת טקסס באוסטין מכיל מבחר מהציורים בצבעי המים של מילר, וכך גם מוזיאון הנרי מילר לאמנות בעיר מאצ'י שבנאגנו, יפן, לפני שנסגר בשנת 2001. בתו של מילר, ולנטיין, הציעה למכירה חלק מהציורים של אביה בשנת 2005.
כמו כן היה מילר גם פסנתרן חובב.
הערות שוליים

↑  ריאיון עם ברנדה ונוס: מיכל מירון-שקד,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'אהבתו האחרונה של הנרי מילר, כותרת ראשית, 26 בפברואר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265303705171  PLWABN: 9810673345805606  BIBSYS: 90079788  BNC: 000038584  BNE: XX982796  BnF: cb11916130q (data)  CANTIC: a16311188  CiNii: DA00330956  GND: 118582518  ICCU: CFIV011639  ISNI: 0000 0001 2134 8039  LCCN: n79069799  LNB: 000026702  MusicBrainz: 173f7768-e03b-4d89-8adb-67c75e96e385  NDL: 00450064  NKC: jn19990005728  NLA: 35352693  NLG: 67632  NLK: KAC199618873  NSK: 000001486  NTA: 068403445  RERO: 02-A000114146  RKD: 107775  SELIBR: 218046  SNAC: w6tb16w7  SUDOC: 027029875  Trove: 206116  ULAN: 500338916  VcBA: 495/321047  VIAF: 59086729   WorldCat (עם VIAF): 59086729
טרור בחסות קטר

קטר מאפשרת מימון טרור מתחומה, והיא אחת מהמממנות הגדולות בעולם של החמאס. דבר זה היה גם אחת מהסיבות למשבר הדיפלומטי הקטרי שפרץ ב-2017 והסתיים ב-2021. בשנת 2014, דייוויד ס. כהן, שהיה אז תת-מזכיר המחלקה לענייני טרור ומודיעין פיננסי במחלקת האוצר של ארצות הברית, האשים את רשויות קטר בכך שהן מאפשרות ומממנות ארגונים שנכללו ברשימות טרור בינלאומיות, וכן מאפשרות לארגונים אלו להתקיים במדינה בחופשיות. כהן אמר כי: "יש בקטר מממני טרור המופיעים ברשימות של ארצות הברית והאו"ם, נגדם לא ננקטו צעדים על פי החוק הקטרי". מידע זה נחקר והוכח על ידי מקורות רבים, כולל דו"חות מודיעין, גורמי ממשל ועיתונאים.
בתגובה לטענות אלו, אמיר קטר, שייח' תמים בן חמד אאל ת'אני, יצא בספטמבר 2014 בראיון לטלוויזיה האמריקאית להגנה על ממשלתו, נגד האשמות שהיא משמשת מקלט למממני טרור. בראיון עם כריסטיאן אמנפור ב־CNN, האמיר טען שהוא לא מחשיב את הארגונים האלו כטרוריסטים. למרות זאת, חלק מהטרוריסטים המוכרזים מממני טרור גם בקטר, חיו בחסינות במדינה עד 2015.
קטר תומכת בארגון הטרור חמאס, המוגדר כארגון טרור על ידי ארצות הברית, ישראל ומדינות רבות באירופה. קטר מכחישה את האשמות הללו, טוענת שהיא לא תומכת בעמדה הפוליטית של חמאס, ושמדיניותה היא "רק לסייע לקדם דיאלוג בין חמאס לרשות הפלסטינית".
בשנים 2004, 2010, 2014, ו-2017, ממשלת קטר חוקקה חוקים נגד טרור במטרה להילחם בטרור, מימון טרור ופשעים קשורים. בשנת 2019, חוקקה קטר חוקים נגד הלבנת הון ומימון טרור.
רקע

בשנת 2003 הובהר לקונגרס של ארצות הברית כי שפע של ארגוני צדקה שבסיסם בקטר תומכים בפעילות של אל-קאעידה על ידי סיוע בהעברת והלבנת כספים עבור קבוצת הטרור. בשנת 2010 דווח כי האלימות באפגניסטן ובפקיסטן מומנה בחלקה על ידי תורמים עשירים ברחבי הים הערבי שממשלותיהם לא נוקטות בצעדים בכדי לעצור אותם. מדינות ערביות אחרות שנמנו כמקורות לכספי טרור היו ערב הסעודית, כווית ואיחוד האמירויות הערביות.
במאמר שפורסם ב-2014 ב"ניו יורק טיימס" בשם "מועדון מד לטרוריסטים", רון פרושאור, אז הנציג הקבוע של ישראל באו"ם, טען כי קטר ביקשה לשפר את תדמיתה הגלובלית על ידי מימון אוניברסיטאות זרות בולטות ואירוח מונדיאל 2022 תוך תמיכה בו-זמנית בחמאס, באל-קאעידה ובאחים המוסלמים.
בדצמבר 2014, חבר הקונגרס בראד שרמן וחבר הקונגרס פיטר רוסקם ביקשו מממשלת ארצות הברית, במכתב לשר האוצר, להטיל סנקציות על קטר. שני חברי הקונגרס ביקשו דיווח מלא על הפעילויות בתוך קטר מיחידים וארגונים המממנים את חמאס, דאעש, אל-קאעידה וג'בהת אל-נוסרה. מחלקת המדינה הגיבה למכתבי המחוקקים בכך שקבעה כי לארצות הברית יש "מערכת יחסים פרודוקטיבית עם קטר", והצביעה על כך שקטר שיפרה את מאמצי הלוחמה בטרור בשנים האחרונות, אף על פי שהודתה כי אין בקטר מעקב או העמדה לדין של מממני טרור ואותם ארגונים.
שר ההגנה האמריקני לשעבר, רוברט גייטס, הצהיר במאי 2017 כי הוא "לא מכיר מקרים שבהם קטר רודפת אחרי (מימון טרור) רשתות של חמאס, טליבאן ואל-קאעידה".
במסיבת עיתונאים ב-9 ביוני 2017, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ תמך בסעודיה ובעלות בריתה במריבה הדיפלומטית שלהם עם קטר, וקבע כי היסטורית שקטר הייתה אחת מממנות הטרור העיקריות.
פעילות הטרור בקטר > אל קאעדה > ארגון צדקה קטר

ארגון צדקה קטר (QCS), ארגון העזרה הגדול ביותר בקטר, שיחק תפקיד מפתח בהעברת תמיכה כלכלית לאל קאעדה. במהלך המשפט של ארצות הברית נגד אינעאם אם. ארנאוט דווח כי ב-1993 אוסאמה בן לאדן הזכיר את ארגון צדקה קטר כאחד הערוצים המועדפים להעברת תמיכה כלכלית לפעילי אל קאעדה בחו"ל.
ג'מאל אחמד אל-פאדל, סוכן העסקים לשעבר של אוסאמה בן לאדן, נמלט לארצות הברית ב-1996, הוא העיד לפני ועדת ה-11.9 והקונגרס, כי בן לאדן אמר לו ב-1993 שחברת הצדקה של קטר (QCS), שלאחר מכן שינתה את שמה ל"צדקת קטר", הייתה אחת ממקורות המימון המרכזיים של בן לאדן. אל-פאדל הצהיר ששיתף פעולה אישית עם מנהל ארגון צדקה קטר בסוף שנות ה-90, עבדאללה מוחמד יוסף, שהיה מקושר לאל קאעדה וכן היה מעורב בחזית האסלאמית הלאומית, קבוצה פוליטית סודנית שהגנה על אוסאמה בן לאדן. קונסורציום נגד מימון טרור דיווח כי ארגון צדקה קטר העביר גם כספים לפעילי אל קאעדה בצ'צ'ניה ב-1999, וכן לאנסאר דין בצפון מאלי.
פעילות הטרור בקטר > אל קאעדה > אנשי עסקים קטרים

ב-2003, כתב הניו יורק טיימס: "תמיכה פרטית מצד פרסונות מובילות בקטר לאל קאעדה היא נושא רגיש. לאחר התקפות 11 בספטמבר, נאמר כי פעיל אל קאעדה בכיר נוסף, ח'אליד שייח מוחמד, שהיה המתכנן הראשי של ההתקפה על מרכז הסחר העולמי והפנטגון, שהה שבועיים בסוף 2001 בקטאר בעזרת חסידים בכירים, לאחר שנמלט מכווית".
ח'אליפה מוחמד טורקי אל-סובאיי ועבד אל-רחמן בן אומאיר אל-נואימי הם מממנים בכירים של אל קאעדה. אל-סובאיי היה עובד לשעבר בבנק המרכזי של קטר. ב-2014, הודיע עוזר שר האוצר האמריקאי למאבק בטרור ובמודיעין כלכלי, כי שניהם חיים בחופשיות בקטר. שניהם היו ברשימת הטרור העולמית ובקטר נידונו ונמצאו זכאים. לפי הטלגרף, "קטר סירבה להגיב". במשך זמן מה, היה אל-נואימי, נשיא איגוד הכדורגל של קטר. לפי דו"ח אמריקאי, שלח אל-נואימי יותר מ-1.25 מיליון לירות שטרלינג בחודש ללוחמים הג'יהאדים של אל קאעדה בעיראק. הוא שלח מאות אלפי לירות ללוחמים בסוריה. ארצות הברית הכריזה על אל-נואימי כטרוריסט ב-2013. ובריטניה עשתה כך ב-2014. אל-נואימי קשור גם לעבד אל-והאב מוחמד, טרוריסט מוכרז ברמה עולמית (SDGT) עליו הטילה מחלקת האוצר האמריקאית סנקציות ב-2013 על תפקידו כמממן ובכיר באל קאעדה בחצי האי ערב. רוברט מדיק, כתב במוסף מיוחד על "הפסקת המימון של טרור" של הטלגרף, ב-2014 כי קטר "התעלמה ממממני טרור הפועלים בתוך גבולותיה".
ב-4 באוגוסט 2015, משרד האוצר של ארצות הברית הכריז על סנקציות כנגד האזרח הקטרי עבד אל-לטיף בן עבדאללה סליח מוחמד אל-כווארי על תמיכתו באל קאעדה בפקיסטן ואפגניסטן. לטענת משרד האוצר, אל-כווארי עבד עם אל-קאעידה מתחילת שנות ה-2000 בתפקידו כמממן וקצין ביטחון לארגון הטרור.
במהלך המהפכה הלובית ב-2011 שהדיחה את מועמר קדאפי, קטר סיפקה תמיכה כלכלית וחומרית המוערכת ב"מיליוני דולרים בעזרה, אימונים צבאיים ויותר מ-20,000 טון נשק" למורדים נגד קדאפי, שהועברו דרך מספר דמויות מרכזיות, חלקן קשורות לאל-קאעידה. בפרט, עבד אלחכים בלחאג', פוליטיקאי ומנהיג צבאי לובי שהנהיג את הקבוצה הלובית האיסלאמית הלוחמת (LIFG), שסווגה כטרוריסטית על ידי האו"ם, היה בין הדמויות המרכזיות שתומכת קטר בלוב וקיבל משלוחים ששולמו על ידי קטר. מספר חברים בקבוצה, שניסתה להדיח את קדאפי מאז 1994, היו קשורים באופן רציף לאל קאעדה. בלחאג' דווח כי עקב אחרי בין לאדן כאשר העביר את מטה אל קאעדה לסודאן ב-1996. עוד טענה מועצת הביטחון של האו"ם כי LIFG תרמה ל"מימון, תכנון, קידום, הכנה או ביצוע של מעשים או פעילויות על ידי, בשיתוף עם, בשם של, במטרה לתמוך באל קאעדה, מנהיגה וטליבאן".