stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות ארצות הברית
מלחמת העולם השנייה ואחריה > לאחר המלחמה

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי ארצות הברית – ישראל
500,000 יהודים אמריקאים (מחצית מהגברים הזכאים) לחמו במלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה משפחות צעירות הצטרפו למגמה החדשה של "פרבור" (הגירה לפרברי הערים). שם, היהודים החלו להתבולל יותר ויותר ושיעור נישואי התערובת עלה. הפרברים אפשרו את היווצרותם של מרכזים חדשים, כמו בתי הספר היהודיים שההרשמה אליהם יותר מהוכפלה בין תום מלחמת העולם השנייה לאמצע שנות ה-50, והשתייכות לבית הכנסת קפצה מ-20% בשנת 1930 ל-60% בשנת 1960. הצמיחה המהירה ביותר הגיעה מהרפורמה, ובעיקר מהקהילות הקונסרבטיביות.
כיוון שמעולם לא נחשפה לשואה, ארצות הברית עמדה לאחר מלחמת העולם השנייה כמרכז הגדול ביותר, העשיר ביותר והבריא ביותר של יהדות העולם. קהילות יהודיות קטנות הפכו לחלק מקהילת יהדות ארצות הברית הגדולה וזכו להדרכה ולתמיכה. מיד אחרי מלחמת העולם השנייה חלק מהפליטים היהודים יושבו מחדש בארצות הברית, וגל נוסף של פליטים יהודים ממדינות ערב התיישב בארצות הברית לאחר גירוש מארצות מוצאם.
מדינת ישראל עם הקמתה בשנת 1948, הפכה לנקודת המוקד של יהודים באמריקה, בעיקר בפילנתרופיה, והיוותה את הסמל שסביבו יהודי אמריקה התאחדו. עם זאת, יהודי ארצות הברית העדיפו להגשים את הציונות שלהם באמצעות תרומה כספית ותמיכה כלכלית במדינה הצעירה ולא באמצעות עלייה בפועל. עמדה זו ספגה לגינוי חריף מפיו של דוד בן-גוריון ולהצגתה של גלות ארצות הברית כסוג של גלות בבל מודרנית, כלומר מצב גלות-של-קבע התומך במדינת ישראל "מבחוץ" מבלי להגשים. לגישה זו ניתן ביטוי פובליציסטי-אמנותי על ידי המשורר נתן אלתרמן בשירי הטור השביעי, ובפרט בשיר "ניו פומבדיתא".
שנות ה-60 עד שנות ה-90 > מלחמת ששת הימים

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי החוץ של ארצות הברית
מלחמת ששת הימים ביוני 1967 היוותה נקודה מפנה בחייהם של יהודים רבים. הפחד מפני "שואה שנייה" והניצחון הגדול של ישראל על הצבאות המשולבים של מדינות ערב, פרט על נימים רגשיים עמוקים בקרב יהודים אמריקאים. התמיכה הכספית שלהם לישראל עלתה בצורה חדה בעקבות המלחמה ויותר מאי פעם גדל חלקם של אלה שהפכו את ישראל לביתם הקבוע.
במקביל, החל ויכוח פנימי תוסס בעקבות מלחמת ששת הימים. הקהילה היהודית בארצות הברית נחלקה בשאלה האם הם מסכימים עם התגובה הישראלית; הרוב הגדול קיבל את המלחמה כהכרחית. נוצר מתח במיוחד בקרב חלק מהיהודים השמאלנים, בין האידאולוגיה הליברלית שלהם לבין הגיבוי הציוני לסכסוך. הוויכוח על תוצאות מלחמת ששת הימים הראה את העומק והמורכבות של תגובות היהודים לאירועים המגוונים שהתרחשו בשנות ה-60.
שנות ה-60 עד שנות ה-90 > זכויות האזרח

| --- | --- |
 :  ראו גם – יהודים אמריקאים אפריקאים
היהודים בלטו מאוד כמנהיגי התנועות לזכויות האזרח לכלל האמריקנים כפרוגרסיביזם, כולל הם עצמם וכן למען אפרו-אמריקאים. המאבק ההיסטורי נגד דעות קדומות שעמד בפני העם היהודי הביא לאהדה טבעית לכל אנשים הניצבים בפני אפליה. זה הביא לדיון את מערכת היחסים שהיו להם עם אמריקאים-אפריקאים. מנהיגים יהודים נאמו בשתי צעדות היסטוריות של התקופה. יואכים פרינץ, נשיא הקונגרס היהודי האמריקאי, הופיע במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות באוגוסט 1963, וציין כי "כיהודים אנו מביאים להפגנה הגדולה הזו, חוויה כפולה - אחד של הרוח ואחד מההיסטוריה שלנו". שנתיים לאחר מכן, אנשי הסמינר התאולוגי היהודי צעדו בשורה הראשונה של המצעד למונטגומרי.
המעורבות הגוברת של יהודים בתנועה לזכויות האזרח האמריקאית גרמה גם לקצת מתח. הרב ברנרד ווינברגר הדגים נקודת מבט זו, והזהיר כי יהודים ליברליים צפויים לסכן יהודים דרומיים, שיעמדו בפני עוינות מהדרומיים הלבנים בגלל עמיתיהם מהצפון. עם זאת, התגובות היהודיות נטו לקבל בחיוב את התנועה לזכויות האזרח ואת היחסים עם האפרו-אמריקאים כנגד דעות קדומות, והמעורבות של יהודים בתנועה הייתה חסרת פרופורציות. למרות היסטוריה זו של שותפות, מערכת היחסים בין אפריקאים-אמריקאים ויהודים ידעו מתחים של קרבה והבדלי מעמדות, בעיקר בניו יורק ובאזורים עירוניים אחרים.
שנות ה-60 עד שנות ה-90 > פמיניזם יהודי

| --- | --- |
 :  ראו גם – פמיניזם, פמיניזם דתי (יהדות)
בצורתה המודרנית, את הולדת התנועה הפמיניסטית היהודית ניתן לייחס לשנות ה-70 המוקדמות בארצות הברית. הפמיניזם מיקד ביהדות הרפורמית, את הסוגיות העיקריות שהעיקו על נשים יהודיות כמו הרחקה מקבוצת התפילה של הזכרים ומהמניין, פטור ממצוות שזמן גרמן, וחוסר יכולתן של נשים לשמש כעדים וליזום גירושין.
שנות ה-60 עד שנות ה-90 > הגירה מברית המועצות

לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 ולאור גאות הליברליזציה במזרח אירופה בשנת 1968, המדיניות הסובייטית הפכה מגבילה יותר. יהודי ברית המועצות נדחקו מהזדמנויות מקצועיות וחינוכיות. הגבלים אלה הובילו להופעתה של קבוצה פוליטית חדשה – "הסרבנים", שמטרתם העיקרית הייתה להגר. הסרבנים (יהודים שסורבו לאשרות יציאה) משכו את תשומת לבו של המערב, במיוחד ארצות הברית, והפכו לגורם חשוב המשפיע על היחסים הכלכליים והסחר בין ארצות הברית וברית המועצות. החל משנת 1967, ברית המועצות אפשרה לחלק מאזרחיה היהודים לצאת לאיחוד משפחות בישראל. רוב המהגרים נסעו לווינה או לבודפשט ומשם הם הוטסו לאחר מכן לישראל. לאחר 1976, רוב המהגרים שעזבו בוויזות לישראל "נשרו" בווינה ובחר להתיישב במערב. מספר ארגונים יהודים אמריקאים סייעו להם להשיג אשרות וסייעו ליישובם מחדש בארצות הברית ובמדינות אחרות. עם זאת, ישראל רצתה אותם וניסתה למנוע מהם להתיישב בארצות הברית, לאחר שהתחייבו לעלייתם לישראל. גורמים ישראליים רשמיים לחצו על ארגונים יהודים אמריקאים לחדול מסיוע ליהודים הרוסים שרצו להגר לארצות הברית. בתחילה, היהודים האמריקאים התנגדו למאמצי ישראל. בעקבות החלטתו של מיכאיל גורבצ'וב בסוף שנות ה-80 לאפשר הגירה החופשית ליהודים בברית המועצות, הקהילה היהודית בארצות הברית הסכימה על מכסת פליטים סובייטיים יהודים בארצות הברית, אשר הביאו מהגרים יהודים רבים להתיישב בישראל.
האוכלוסייה היהודית-רוסית בארצות הברית היא שנייה רק לאוכלוסיית היהודים-רוסים בישראל. אוכלוסיית הליבה היהודית-רוסית מונה 350,000 איש בארצות הברית, כשבמעגל רחב יותר היא מוערכת בכ-700,000 איש. קהילות יהודיות-רוסיות גדולות ישנן בברוקלין, ניו יורק, במיוחד ברייטון ביץ' ושיפסהד ביי (אנ'), ובשכונות חוף שטופות השמש של דרום פלורידה. עוד כיס גדול של מגורי יהודים-רוסים הוא בצפון מזרח פילדלפיה ומחוזות מונטגומרי, כמו גם בצפון ניו ג'רזי.
הקהילה היהודית-רוסית בארצות הברית נטמעה בקהילה היהודית האמריקאית עם השנים, אך שומרת על ייחוד תרבותי ולשוני. קיימים מספר עיתונים, תחנות רדיו וטלוויזיה ברחבי ארצות הברית המזוהים עם קהילה זו. בדרך כלל הקהילה הרוסית-יהודית מזדהה יותר עם המפלגה הרפובליקנית בעוד שיהודים אמריקאים חילונים ותיקים נוטים להצביע למפלגה הדמוקרטית. למרות היטעמותה בקהילת יהדות ארצות הברית, קיים ריחוק תרבותי וחברתי בינם לבין הקהילה היהודית הוותיקה. מהגרים אלה הצליחו להשתלב בחיי הכלכלה האמריקאים לרוב, אך בהשוואה ליהודים הנולדו בארצות הברית מצבם הכלכלי פחות טוב.
שנות ה-60 עד שנות ה-90 > הגירה מאיראן

בעקבות המהפכה האיראנית יהודים איראנים ובהם כורדים רבים היגרו במעמד פליטים כמו פעילים פוליטיים, כשגל עליה זה נמשך גם כיום. הגירה זו זוהתה כעלייה העשירה ביותר שהייתה לארצות הברית.
מצב היהודים במאה ה-21 > כלכלה והשכלה

היהודים האמריקאים המשיכו לשגשג במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. היהודים בארצות הברית מהווים חלק גדול מאוד בפוליטיקה בכלכלה ובאקדמיה יחסית לגודלם באוכלוסייה הכללית. ארבעים אחוזים מהשותפים במשרדי עורכי הדין המובילים בניו יורק ובוושינגטון הם יהודים. שלושים אחוזים מהזוכים האמריקאים בפרס נובל במדעים ו-37 אחוזים מכלל זוכי הנובל האמריקאים הם יהודים. בסביבות שלושים אחוזים מתלמידי ליגת הקיסוס הם יהודים. הקונגרס ובית הנבחרים האמריקאי מונה כ-10% יהודים על אף שרק כ־2% מאוכלוסיית ארצות הברית הם יהודים. נתון זה עשוי להשפיע במידה ניכרת על קבלת החלטות בבית הלבן, לדוגמה. יהודים בכל רחבי ארצות הברית נמצאים בעמדות מפתח בבורסה המשפיעה בעולם, וול סטריט, ובנוסף לכך בבורסת היהלומים, הייצוא והייבוא, משרדי ממשלה וחברות גדולות.
כקבוצה, יהודים אמריקאים נוטים להיות משכילים יותר ולהרוויח יותר מאשר אמריקאים בכללותם. סקר רחב יריעה על מצב הדתות בארצות הברית שערך ארגון "פיו" מצא, כי 46% מהיהודים תושבי ארצות הברית הם בעלי הכנסה שנתית של למעלה מ-100 אלף דולר לשנה, מה שהופך את היהודים לבעלי ההכנסה הגבוהה ביותר בארצות הברית לפי דת. לשם השוואה, מתוך כלל האוכלוסייה בארצות הברית רק כ-18% הם בעלי הכנסה של למעלה מ-100 אלף דולר לשנה. הסקר מצא כי רק 14% מהיהודים בארצות הברית משתכרים פחות מ-30 אלף דולר לשנה – בארצות הברית כולה שיעור זה עומד על 31%.
בעוד 27% מהאמריקנים הם בוגרי מכללות או תואר שני, באוכלוסייה היהודית הם מונים 59% (66% מהיהודים הרפורמים). בעוד 46% מהאמריקנים עובדים בעבודות מקצועיות וניהוליות, 61% מהיהודים האמריקאים עובדים כאנשי מקצוע, רובם במקצועות הדורשות השכלה גבוהה כגון הנדסה, מדע, רפואה, בנקאות, פיננסים, משפטים ואקדמיה.
עם המעבר ההולך וגדל של האוכלוסייה היהודית לפרוורים, ארגונים יהודים חדשים הוקמו כדי להכיל מגוון הולך וגדל של פעילויות דת וקהילה יהודיות.
רוב התלמידים היהודים לומדים בבתי ספר ציבוריים גדולים, אם כי בתי ספר יהודיים וישיבות נמצאים בכל רחבי המדינה. לימודי תרבות יהודית ולימוד עברית מוצעים בדרך כלל בבתי הכנסת בצורה של השלמה לבתי הספר הציבוריים או "בתי ספר של יום ראשון".
מבחינה פוליטית, האוכלוסייה היהודית נשארה מאוד ליברלית. התמיכה הגדולה שלהם במפלגה הדמוקרטית המשיכה גם במאה ה-21, כמו גם תמיכתם בתנועות לזכויות האזרח האמריקנית (ראו להלן, בפרק היהודים והפוליטיקה האמריקאית).
מצב היהודים במאה ה-21 > דת

| --- | --- |
 :  ראו גם – עזרת ישראל (רחבת מתפללים)
"סקר האריס" משנת 2003 מצא, כי מעל ל-80% מהיהודים האמריקאים (המגדירים עצמם ככאלה) דיווחו על איזושהי מעורבות פעילה ביהדות, החל מהשתתפות בתפילות יומיות ועד קיום סדר פסח או הדלקת נרות חנוכה. כ-3.4 מיליון יהודים אמריקאים קוראים לעצמם דתיים – מתוך אוכלוסייה של כ-5.4 מיליון. 16% מהיהודים האמריקאים נוהגים ללכת לבית הכנסת לפחות פעם בחודש ו-42% בתדירות נמוכה יותר, אבל לפחות פעם בשנה. בקרב משקי הבית המשתייכים לבית הכנסת (46% מהקהילה), 38% מהם משתייכים לבתי הכנסת של היהדות הרפורמית, 22%–33% מהם לקונסרבטיבים, בארצות הברית מכונים החרדים לרוב "Ultra Orthodox", וזהו הריכוז השני בגודלו שלהם בעולם. לפי מחקר שנערך ב-2006, אוכלוסייה זו הוערכה ב-468,000 איש, כ-9.4%, 2% לחרדים מודרניים ו-5% לסוגים אחרים. היהודים בצפון מזרח והמערב התיכון הם בדרך כלל יותר שומרי מצוות מאשר יהודים בדרום או במרכז.
היהודים האמריקאים פחות מאמינים משאר האוכלוסייה. סקר מצא, שבעוד 79% מהאמריקנים מאמינים באלוהים, מאמינים בו רק 48% מהיהודים האמריקאים[דרושה הבהרה].
על פי סקר שערך מרכז המחקר פיו ב-2013 רוב בקרב יהודי ארצות הברית (62%) תופשים את הזהות היהודית בראש ובראשונה כתרבותית-אתנית, ולא כדתית. כרבע מגדירים את הזהות היהודית כשילוב בין תרבות, מוצא ודת, וכ-15% מגדירים אותה בעיקר כדת. באשר לחלוקה בין זרמים; מתוך כלל היהודים האמריקאים כ-35% מגדירים עצמם כרפורמים, 18% מגדירים עצמם כקונסרבטיבים, 10% מגדירים עצמם כאורתודוקסים, 6% מגדירים עצמם כנמנים עם זרם אחר, ו-30% לא נמנים עם שום זרם. כשליש מיהודי ארצות הברית דיווחו שהם חברים בבית כנסת. כ-22% הגדירו את זהותם כיהודית אך ללא שהם מאמינים בדת כל שהיא. לפי הסקרים האחרונים של מכון המחקר פיו המרכזים הרפורמיים והקונסרבטיביים נמצאים במגמת ירידה ונסגרים, לעומת המרכזים האורתודוקסיים הנמצאים במגמת עליה מתמדת.
שיעור היהודים שנישאו לבני זוג לא יהודים מאז שנות ה-70 עומד על 44 אחוז, ובשנות האלפיים שיעורם עלה ל-58 אחוז. אולם 63 אחוז מקרב הזוגות המעורבים דיווחו שהם מגדלים את ילדיהם כיהודים.
מצב היהודים במאה ה-21 > אנטישמיות

לאחר מלחמת העולם השנייה והתנועה לזכויות האזרח בשנות ה-60, רגשות אנטי יהודיים דעכו. חלק מחברי אומת האסלאם טענו כי יהודים היו אחראים לניצול של עבודה שחורה, מביאים אלכוהול וסמים לקהילות שלהם ושולטים באופן בלתי הוגנת במשק. יתר על כן, סקרים שהחלו להתפרסם מאז שנת 1964 ואילך על ידי הליגה נגד השמצה מצאו, כי אפרו-אמריקאים מחזיקים באמונות אנטישמיות באופן משמעותי יותר מאשר לבנים אמריקאים, אף על פי שיש מתאם חזק בין רמת השכלה והדחייה של סטריאוטיפים אנטישמים. עם זאת, אמריקאים שחורים בכל רמות החינוך נוטים לאנטישמיות באופן משמעותי יותר מאשר לבנים באותה רמת חינוך. סקר הליגה נגד השמצה משנת 2005 כולל נתונים גם על עמדותיהם של ההיספנים, כש-29% מהם אנטישמים ביותר (לעומת 9% לבנים ו-36% שחורים).
המתחים הדתיים ממשיכים להתקיים בארצות הברית, אבל סקרים רבים הצביעו על כך שהיהודים כבר לא במוקד של עוינות, והאנטישמיות בשנים האחרונות בנקודת שפל בארצות הברית. דוגמה למתח דתי התרחש במהומות קראון הייטס בשנת 1991 וכן ב-2010, כשוויכוח פרץ על רקע בניית מרכז תרבות איסלאמי ומסגד בעיר ניו יורק בסמוך לאתר מרכז הסחר העולמי. סקר שנערך באותה עת הראה, כי 13% מחזיקים בעמדה שלילית על יהודים, לעומת 43% שהחזיקו בדעות שליליות על מוסלמים, 17% נגד קתולים ו-29 אחוזים נגד המורמונים.
מלחמת חרבות ברזל הרעה את היחס ליהודים בארצות הברית. פרנקלין פויר (אנ') עיתונאי יהודי הכותב באטלנטיק טען ש"תור הזהב של יהודי אמריקה נגמר". הוא הביא עדויות הקיימים במקומות רבים שילדים יהודים סובלים מביריונות, לא רק מצד התלמידים אלא אפילו מצד המורים. כאשר בבתי ספר בערים ליברליות, מועברים מצד המורים מסרים אנטי-ציוניים. לצד אנטישמיות מהימין הקיצוני, שהרימה ראש בתקופת דונלד טראמפ ששיאה באה לידי ביטוי בטבח בבית הכנסת בפיטסבורג, החלה להתפתח גם אנטישמיות משמאל, זה החל מהאשמות שיהודים בממשל האמריקאי פועלים כנגד האינטרסים של ארצות הברית, ארגונים פרוגרסיביים החלו להשמיט אנטשימיות כסוג של גזענות שיש להיאבק בה. במקביל בעשור השני של המאה ה-21, החלו כבר אז ארגוני סטודנטים להביע עמדות אנטי-ציוניות, תוך איומים על יהודים בקמפוסים. שיאם של אירועי האנטישמיות מצד השמאל הרדיקלי היו לאחר טבח ה-7 באוקטובר, הכוללים לצד תמיכה בטרור. גם קריאות שהובילו בין היתר למעשים לפגיעה ביהודים. אפילו אם אין להם שום קשר לישראל. (להרחבה: אנטישמיות באוניברסיטאות בארצות הברית).
מצב היהודים במאה ה-21 > דמוגרפיה

מספר היהודים בארצות הברית אינו ידוע והפערים בין ההערכות השונות, גדולים למדי. פערים אלו נובעים מפערים בהגדרת 'מיהו יהודי' – הגדרה שנעשית נזילה יותר ויותר. עם זאת, ידוע כי מספר היהודים בארצות הברית פוחת עם השנים, ושיעורם ירד, לפי חלק מההערכות, מכ-5.5 מיליון בשנת 1990 לכ-5.2 בשנת 2002, ירידה של 5.45% בעשור. באותה תקופה, אחוז ההיספנים והאסייתים גדל מאוד באוכלוסייה האמריקאית, וניכרת בתקשורת האמריקאית השפעה גדולה של סופרים מקהילות אלה לצד ירידת השפעתם של סופרים יהודים.
ההתבוללות היא הסיבה העיקרית לכך ששיעור היהודים נמצא ביציבות מאז שנות השישים של המאה ה-20.
האוכלוסייה היהודית בארצות הברית מתרכזת בעיקר בערים הגדולות. לעובדה זאת חשיבות הן באשר לנגישות לרכישת השכלה והן משום שהדבר הקל על התארגנותם. ריכוזם הגביר גם את משקלם הפוליטי בעיקר במדינות מפתח חשובות כמו ניו יורק, פלורידה וקליפורניה. היישוב היהודי הגדול ביותר בארצות הברית נמצא בניו יורק ובפרווריה. ניו יורק היא העיר עם מספר היהודים הגדול ביותר בעולם עם 1.6 מיליון יהודים כ-20% מאוכלוסיית העיר. בקליפורניה מתגוררים כ-1.2 מיליון יהודים ובפלורידה כ-640 אלף. בעשורים האחרונים יהודים החלו לעבור מצפון מזרח ארצות הברית והמערב התיכון בעיקר לפלורידה וקליפורניה.
על פי הערכות שונות, מצויים בארצות-הברית כחצי מיליון ישראלים. הישראלים מתגוררים בעיקר בריכוזים היהודיים האמריקאים. הקהילה הישראלית הקימה עיתונים קהילתיים בשפה העברית, אירועי תרבות, בידור ואמנות ואף ערוץ טלוויזיה ייעודי.
על פי מחקרים, ב-2013 מנתה קהילת יהודי ארצות הברית כ-6.7 מיליון יהודים וב-2021 עלתה ל-7.5 מיליון, מתוכם 4.2 מיליון מזדהים כ"יהודים חסרי דת". כ-66% מהיהודים מגדירים עצמם כאשכנזים, כ-5% כספרדים, 6% הם שילובים כלשהם והשאר אינם מגדירים עצמם. כ-61% מהיהודים שנישאו בין השנים 2000–2020 נשואים לבן זוג לא יהודי. מבין המזדהים כשייכים לדת היהודית, 37% מזדהים כרפורמים, 17% מזדהים כקונסרבטיבים ו־9% כאורתודוקסים. כ־32% מהיהודים לא מזדהים עם אף אחד מהם.
|  | אזור מטרופוליני | מספר יהודים לפי ההגדרה הצרה | סך התושבים הכולל | אחוזים היהודים מכלל המטרופולין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ניו יורק | 2,107,800 | 20,140,470 | 10.4% |
| 2 | לוס אנג'לס | 617,500 | 13,200,998 | 4.6% |
| 3 | מיאמי | 535,500 | 6,138,333 | 8.7% |
| 4 | וושינגטון די.סי | 297,300 | 6,385,162 | 4.6% |
| 5 | שיקגו | 294,300 | 9,618,502 | 3.0% |
| 6 | פילדלפיה | 283,500 | 6,245,051 | 4.5% |
| 7 | בוסטון | 257,500 | 4,961,632 | 5.1% |
| 8 | סן פרנסיסקו | 244,000 | 4,749,008 | 5.1% |
| 9 | אטלנטה | 119,800 | 6,089,815 | 1.9% |
| 10 | בולטימור | 115,800 | 2,844,510 | 4.0% |
מצב היהודים במאה ה-21 > ארגונים לחיזוק הזהות היהודית

קיימים ארגונים רבים שמטרתם לחזק את הזהות היהודית בקרב יהדות ארצות הברית. ארגון Hillel מפעיל עשרות מרכזים ברחבי המדינה הפועלים באוניברסיטאות המרכזיות. לצדו פועלים כמה ארגונים חדשים יותר הפונים לצעירים יהודים, בהם – מוישה האוס, One Table ועוד. ארגונים אלו ממומנים בעיקר בידי פילנתרופים יהודים-אמריקאים ונמצאים מגמת התרחבות.
בנוסף תנועת חב"ד פועלת משנות החמישים בהפעלת 1596 בתי חב"ד ו-1983 שלוחים (נכון לשנת תשפ"ד לפי הלשכה לסטטיסטקה במרכז חב"ד העולמי) ברחבי ארצות הברית, סמוך לאוניברסיטאות ובקהילות שונות. ארגון אורתודוקסי מרכזי נוסף הוא אש התורה הנמצא אף הוא במגמת התרחבות.
היהודים והפוליטיקה האמריקאית

בעוד יהודים שהיגרו במאה ה-19 מגרמניה היו בעלי אוריינטציה עסקית והצביעו כרפובליקאים שמרנים, גל של יהודי מזרח אירופה החל משנת 1880, היה יותר ליברלי או שמאלני והפך את הרוב הפוליטי. רבים הגיעו לאמריקה עם ניסיון בתנועות סוציאליסטיות ותנועות כמו הבונד, שבסיסה במזרח אירופה. יהודים רבים עלו לעמדות בכירות בתנועת העבודה האמריקנית בתחילת המאה ה-20, ועזרו לאיגודים של תעשיית הבגדים, ששחקו תפקיד מרכזי במערכות המפלגה הדמוקרטית.
בשנות השלושים היהודים היו גורם פוליטי מרכזי בעיר ניו יורק, עם תמיכה חזקה בתוכניות הליברליות ביותר של הניו דיל. מאחר שרוב היהודים ממזרח אירופה לא נכללו במפלגה הדמוקרטית, בניו יורק הם פעלו דרך צד שלישי, מפלגת העבודה האמריקנית והמפלגה הליברלית של ניו יורק. בשנות הארבעים הם כבר היו בתוך המפלגה הדמוקרטית. הם המשיכו כמרכיב מרכזי בקואליציה הניו דיל, ונתנו תמיכה מיוחדת לתנועה לזכויות האזרח. באמצע שנות ה-60 לעומת זאת, תנועת הכוח השחור גרמה להפרדה גוברת בין שחורים ויהודים, אף על פי ששתי הקבוצות נותרו איתן במחנה הדמוקרטי.
90% מיהודי ארצות הברית תמכו בדמוקרטים פרנקלין רוזוולט והארי טרומן בבחירות של 1940, 1944 ו-1948, במהלך הבחירות של 1952 ו-1956, 60% ויותר הצביע לדמוקרט עדלי סטיבנסון ואילו גנרל אייזנהאואר צבר 40% מקולות היהודים לבחירתו מחדש; בשנת 1960, 83% מהיהודים הצביעו בעד הדמוקרט ג'ון קנדי כנגד ריצ'רד ניקסון, ובשנת 1964, 90% מיהודים הצביעו ללינדון ג'ונסון לעומת יריבו הרפובליקני השמרן בארי גולדווטר, אף על פי שסבו היה יהודי. יוברט האמפרי זכה ל-81% מקולות היהודים בבחירות 1968, אך איבד את הנשיאות לריצ'רד ניקסון, רמה גבוהה כזו של תמיכה יהודית לא נראתה מאז.
במהלך קמפיין בחירתו מחדש של ניקסון 1972, חלק מהבוחרים היהודים חשש מג'ורג' מקגוורן, שזכה רק ל-65% תמיכה מהם, ואילו ניקסון יותר מהכפיל את התמיכה היהודית ברפובליקנים ל-35%. בבחירות של 1976, מצביעים יהודים תמכו בדמוקרט ג'ימי קרטר ב-71% על פני הנשיא המכהן ג'רלד פורד, אך בשנת 1980 הם נטשו את קרטר והשאירו אותו עם רק 45% תומכים, ואילו המנצח הרפובליקני, רונלד רייגן, צבר 39% תמיכה. במהלך קמפיין בחירתו מחדש של רייגן בשנת 1984, היהודים חזרו הביתה למפלגה הדמוקרטית, ונתנו לרייגן רק 31% לעומת 67% לדמוקרט וולטר מונדייל. אותו הדפוס והופיע בשנת 1988 כשהדמוקרט מייקל דוקאקיס קיבל מהם 64% תמיכה לעומת ג'ורג' בוש עם 35%. התמיכה היהודית בבוש התמוטטה במהלך בחירתו מחדש בשנת 1992, רק 11%, ועם 80% הצבעה עבור ביל קלינטון. קמפיין בחירתו מחדש של קלינטון בשנת 1996 שמר על תמיכה יהודית גבוהה 78%, כש-16% בלבד תמכו בבוב דול. בשנת 2004 74% מהיהודים הצביעו בעד הדמוקרט ג'ון קרי ובשנת 2009 רובם הצביע לדמוקרט ברק אובמה.
במרץ 1977 מינה הנשיא האמריקאי ג'ימי קרטר לראשונה את מרק סיגל לתפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן, שתפקידו הוא לשמור על קשר עם הקהילות היהודיות בארצות הברית. מאז השתמר תפקיד זה.
הציונות בארצות הברית > השנים הראשונות > גורמים משפיעים

הגורמים שמשכו את היהודים להגר לארצות הברית: שוויון, שלא על חשבון זהותם היהודית, ושפע האפשרויות הכלכליות, פסלו מראש בעיני כמעט כל היהודים אפשרות כלשהי של עזיבת ארצות הברית. להפך, השוויון והאפשרויות הכלכליות הביאו לאמונה עזה של היהודים בעתיד טוב יותר עבורם בארצות הברית. וכך, אלמנט שלילת הגלות, אבן יסוד בתורה הציונית, היה לא רלוונטי. למעשה, הציונות הייתה דחף שנבע ממצבם של יהודי אירופה למן סוף המאה ה-19 ולא רגש אמריקני אותנטי. בנוסף, המהגרים, בשנותיהם הראשונות להגירה, היו נתונים ראשם ורובם במלחמת קיום קשה שלא הותירה הרבה לכל מה שאינו קשור אליה. הוותיקים יותר, שמראש לא אהדו את הרעיונות שהביאו עמם רבים מן המהגרים, ושעמדו בראש הממסד היהודי מבחינה פוליטית, כספית ורוחנית, היו אנטי-ציונים, בין היתר כיוון שחששו שזאת תפגע בהתערותם השלמה של היהודים בארצות הברית. בהיות הוותיקים יותר מבוססים יותר, נשלל מן הציונות במשך זמן רב מקור כוח פוליטי, רוחני וכספי דומיננטי. גם המצב בארץ ישראל (א"י) הביא לחוסר אטרקטיביות שלה, בוודאי בהשוואה לאמריקה.
בכל זאת עמדו מספר גורמים לזכות הציונות. אחד מהם היה היעדר סימפתיה לארץ המוצא, שבדרך כלל עזבו אותה אותם יהודים בגלל רדיפות, מצוקה ואפליה. את הגאווה הלאומית, שבקרב קבוצות אתניות אחרות הופנתה כלפי ארץ המוצא, תפסה אהדה טבעית ליישוב - לצד רגשות חמים כלפי כל היהודים באשר הם, שהוזנו על ידי מסורת של עזרה הדדית ששררה באופן מסורתי בקרב היהודים. כך, תמיכה בסיסית ביהודי א"י הקיפה את כל יהודי ארצות הברית, ציונים ולא-ציונים כאחד.
בהמשך, הציונות השרתה, על ידי הישגיה, ובאמצעות הרוח החדשה, "זקיפות הקומה", גאווה בקרב יהודי ארצות הברית. הצורך בגאווה גבר עת חשו יהודים בארצות הברית בתופעות כמו אפליה ואנטישמיות. א"י, בייחודה ובאתגר הרעיוני שהעמידה, תפסה מקום בלבם של היהודים בארצות הברית, ואף בלב הלא ציונים. עוד עמד לזכות הציונות דמיון-מה בינה לבין המיתוס האמריקני, הכולל התיישבות, חלוציות והעזה אל מול הבלתי נודע.
הציונות בארצות הברית > ארגונים ציוניים ותנועות נוער

בין הארגונים הציוניים הכלליים ניתן למנות את הדסה, ארגון נשים ציוניות שנוסד ב-1912 על ידי הנרייטה סאלד ופעל בא"י, בעיקר בתחומי בריאות ורווחה. הארגון שיקף עמדות פוליטיות מתונות, אם בכלל.
תחת חסות ZOA ומ-1936 גם תחת חסותה של הדסה פעלה Young Judaea, שנוסדה עוד ב-1909 על ידי FAZ. פעילותה של זו הייתה מכוונת יותר לפעילות בקהילה ובעם ופחות להתיישבות. עד 1919 הגיע מספר חבריה ל-14,500 ב-715 מועדונים, ושנות ה-40 עלה מספרם לכ-45,000.
עם הזמן, ועם הגיעם של מהגרים ממזרח-אירופה, התפתחה הפוליטיזציה ושיקפה את הפיצול האידאולוגי של התנועה הציונית בעולם. בשולי ZOA הוקם ב-1911 הסניף האמריקני של המזרחי. לסניף זה מיסוד סניף זה גם ארגון נשות המזרחי באמריקה בהנהגת בתיה גוטספלד (Gotsfeld), לימים רשת אמי"ת.
גם לציונות הסוציאליסטית היו סניפים בארצות הברית ובראשם פועלי ציון, שהוקם ב-1903. לפועלי ציון השתייכה תנועת הנוער Young Poalei Zion Alliance - YPZA, מורכבת בעיקר מדוברי יידיש, ובשיאה ב-1917–1918, מנתה כ-700 חברים ב-25 מועדונים. YPZA הקימה ב-1935 תנועת-בת, הבונים (שהוקמה עוד קודם בבריטניה ובדרום-אפריקה), שאופייה הותאם לנוער האמריקני, וזאת החליפה עד 1940 את YPZA. מיסוד פועלי ציון קם ב-1926 ארגון הנשים הציוניות Pioneer Women (כיום נעמת), ובשנות השלושים מנה כמה אלפי חברות בכמה עשרות מועדונים. הרוויזיוניסטים, שפרשו ב-1931 מהארגון הציוני העולמי (WZO – World Zionist Organization), הקימו את The Zionist Revisionist Organization of America.
בשנות ה-30 קמו, כתוצאה של שיתוף פעולה בין שליחים מא"י לבין מהגרים מאירופה, סניפי תנועות חלוציות: השומר הצעיר, גורדוניה, השומר הדתי בארצות הברית והחלוץ. אלא שחברי תנועות אלה היו מיעוט זעיר בקרב היהדות, ואפילו הציונות, בארצות הברית. התנועה הציונית וויתרה בפועל על הדרישה, אפילו מחברי תנועות הנוער החלוציות, להציב כמטרתם הסופית עלייה, והסתפקה בכך שבוגריה יעמדו לרשות התנועה לצורך מילוי תפקידים שונים, לרוב תפקידים בקהילה. כך חברי תנועות נוער חלוציות עסקו באיסוף כספים, הפצת ספרות ישראלית ופחות בהכנה לעלייה בפועל. ואכן, בוגרי תנועות הנוער החלוציות שהתערו בקהילותיהם, גייסו לציונות תמיכה מחוגים רחבים בקהילות, למשל מאות רבנים רפורמים וקונסרבטיבים. נראה שזאת אחד הסיבות שהציונות הצליחה יותר בסוף שנות ה-30 ובשנות ה-40.
כיום מרבית הנערים היהודים-אמריקאים שהולכים לתנועות נוער, הולכים או לתנועות נוער אמריקאיות רגילות (כגון הצופים) או לתנועת הנוער בני עקיבא.
יתרה מזו, אצל רבים מן הציונים-המגשימים שעלו לא"י, שמשה ארצות הברית כתחרות חזקה מתמדת, כאשר קיימת תמיד האופציה לחזור, וכאשר מורגלים העולים יותר למנטאליות הרווחת בארצות הברית. ואכן, רבים מהם חזרו. למשל, מבין כ-200 חברים בתנועות נוער חלוציות שעלו לא"י, כמעט מחציתם לא הסתגלו ושבו לארץ מוצאם.
כללית, לא נטו ציוני אמריקה לפוליטיזציה ולפלפולים אידאולוגיים, שבהם "הצטיינה" ציונות אירופה וא"י. היעדר הפוליטיזציה התבטא בהיעדר להט, ולחלופין, היה תוצאה של היעדר להט שכזה. ביטוי מעשי של הפער הפוליטי בין ציוני ארצות הברית לאלה של א"י ומזרח-אירופה היה שולייתה היחסית של ציונות ארצות הברית, עד כדי תחושה של כמעט ניתוק, הן בשנות ה-20, הן כאשר תנועת העבודה הפכה לדומיננטית בתנועה הציונית מ-1933 ועד מלחמת העולם השנייה.
היחסים בין יהדות ארצות הברית למדינת ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.