stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דונובן
דעיכה ושקיעה

בסוף 1969, בעת מסע הופעות בלוס אנג'לס נפרדו בכעס דרכיהם של דונובן ומנהלו האישי מאז 1966, מיקי מוסט. דונובן שקע במשבר, נעלם מעין הציבור לעיתים קרובות והקליט מספר תקליטים שכשלו. הוא נחשב ל"היפי" טיפוסי, עובדה שלא זיכתה אותו באהדה באמצע שנות ה-70.
בשנות ה-80 הוזמן לנגן במופעי צדקה עם אמנים מוערכים כסטינג, בוב גלדוף, פיל קולינס ואחרים, דבר שהחזיר אותו לתודעת הציבור. אלבום מחווה, "Island of Circles", הוקלט לכבודו ב-1991 על ידי אמנים שונים, ביניהם שרה מקלכלן.
הערות שוליים

↑  Paul McCartney Interview 11/20/68
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445418805171  PLWABN: 9810590300705606  BNE: XX845364  BnF: cb13893365z (data)  GND: 109114736  ISNI: 0000 0001 2136 8785  LCCN: nr89010731  MusicBrainz: 72d7d717-0837-4f2a-9641-d0f9fdd3acf7  NDL: 01141352  NKC: xx0023975  SELIBR: 266647  SUDOC: 087932393  VIAF: 64567120   WorldCat (עם VIAF): 64567120
אזרחות

ערך זה עוסק בחברות בקהילה פוליטית, בדרך כלל במדינה. אם התכוונתם לתחום לימוד בבית הספר התיכון בישראל, ראו .
.
תעודת זהות בלגית (דוגמה)
אזרחות היא חברות בקהילה פוליטית, בדרך כלל במדינה. בניגוד לנתינות, שמשמעותה היא כפיפות לשלטון, האזרחות מניחה שותפות במערכת הפוליטית הכוללת מערכת מוגדרת של זכויות וחובות.
למונח אזרחות מגוון של משמעויות בתחום המשפט ובתחומים של מדעי החברה.
אזרחות במשפט הבין-לאומי

מקובל במשפט הבין-לאומי כי אזרחות היא מעמד הניתן לאדם פרטי, המגדיר את יחסיו כפרט עם מדינה כלשהי. על פי גישה זו, כל האזרחים של מדינה כלשהי שווים במעמדם כלפי אותה מדינה, ואין סוגים שונים של אזרחות. גישה זו מתבססת על המושג מדינת לאום, והיא התגבשה במהלך המאה ה-19 באירופה.
האזרחות כוללת חובות ואחריות של המדינה כלפי האדם האזרח, וזכויות וחובות של האזרח כלפי המדינה. לאור זאת, האזרחות נחשבת לאחת מזכויות האדם (כך בהצהרת האו"ם בנושא זכויות האדם ובנושא זכויות הילד). כיוון שמעבר בני אדם ממדינה למדינה מוסדר באמצעות הסכמים בין מדינות, חייב אדם להיות בעל אזרחות כדי לנוע בעולם. לפיכך, האזרחות חיונית גם למימוש חופש התנועה, שאף הוא נחשב לאחת מזכויות האדם.
על פי אותה גישה, מקובל כי אדם שנולד בתחומיה של מדינה, גר בה מגורי קבע, ואין לו אזרחות אחרת, זכאי לאזרחות במדינה שבה נולד ושבה גר. בפועל, מדינות שונות קובעות כללי התאזרחות שונים (וראו להלן). לעיתים ניתנת אזרחות לכל מי שנולד בתחומי המדינה, לעיתים ניתנת אזרחות למי שהוריו הם אזרחי המדינה, וקיימים קריטריונים נוספים. חלק מהמדינות מתירות לאזרחיהן להיות גם אזרחים של מדינה אחרת במקביל. מצב שבו אדם אינו מקבל אזרחות מאף מדינה נחשב בעייתי מאוד, אולם הוא קיים, במיוחד באזורים ששרויים בסכסוך והריבונות בהם אינה ברורה. בני אדם כאלה מקבלים בדרך כלל חסות מארגון בין-לאומי (האו"ם או ארגון אחר), עד שתוסדר אזרחותם. יש מדינות שמוכנות להעניק לבני אדם כאלה מעמד מיוחד של פליט עד שתוסדר אזרחותם.
הגדרה מתחום מדעי החברה

המחקר הסוציולוגי בנושא האזרחות בוחן את האזרחות לא רק בצורה בינארית, דרך קבלתה או אי קבלתה של אזרחות רשמית, אלא בוחן גם את אופי האזרחות – את אופי הזכויות והחובות הניתנים לתושבי המדינה. מכיוון שהזכויות והחובות אינן מתחלקות באופן שווה בין כלל האזרחים, הגדרה זו של אזרחות מאפשרת להתייחס לא רק לקיומה או אי קיומה של אזרחות, אלא אף לסוגים שונים ורמות שונות של אזרחות.
בעקבות כך, מקובל להתייחס גם לאזרחות של קבוצות – חוקרים רבים מצביעים על העובדה כי העובדה של קבוצות חברתיות שונות מאפיינים סוציו-דמוגרפיים וכלכליים שונים גורמים לכך כי האזרחות של קבוצות אלו היא שונה ומרובדת. לדוגמה, אופיין של קצבאות ילדים משפיע על הזכויות של קבוצות אוכלוסייה מסוימות, המאופיינות במשפחות מרובות ילדים.
במחקר במדעי המדינה מקובל לחלק את התפיסות השונות כלפי ה"אזרחות" לשלוש קבוצות: התפיסה הרפובליקנית, התפיסה הליברלית והתפיסה הפרוגרסיבית
לפי התפיסה הרפובליקנית, "אזרחות" משמעה זיקה למדינה ולקולקטיב, והיא כוללת את הזכויות והחובות האזרחית והלאומית.
לפי התפיסה הליברלית, "אזרחות" משמעה בעיקר הזכויות של האינדיבידואל לממש את האוטונומיה שלו במסגרת ה'חירות' שמוענקת לו במסגרת האזרחות, והיא כוללת את זכותו של האזרח להשפיע על הפוליטיקה המדינתית.
לפי התפיסה הפרוגרסיבית, ל"אזרחות" משמעות מרכזית כזכותו של ה'פרט' לשוויון זכויות מהותי במדינה בה יש לו אזרחות, והיא כוללת את הזכות לפעול באופן אקטיבי להשיג אותו.
היסטוריה של האזרחות > ימי הביניים

לאחר התקופה הקלאסית חלה נסיגה הן בתפוצתו והן בתכולתו של מעמד האזרחות. במסגרת הפיאודלית סטטוס זה לא היה קיים, והוא התקיים רק בחלק מן הערים, שלתושביהם הייתה אוטונומיה מסוימת מהשלטון הפיאודלי. בערים אלו החזיקו המעמדות החזקים – בעיקר הסוחרים – באזרחות, שהקנתה להם הן זכויות פוליטיות והן זכויות משפטיות.
היסטוריה של האזרחות > העת החדשה

עם עליית חשיבותם של הסוחרים, במאות ה-16 וה-17, הם דרשו וקיבלו את הרחבת הסטטוס לו זכו בערים גם מחוץ להן. בשלב זה האזרחות הייתה מוגבלת לבעלי רכוש בלבד, וכללה את מה שנקרא היום זכויות אזרחיות, כמו חופש הדיבור, זכות הקניין ועוד.
סטטוס זה התרחב לאיטו במאות השנים שלאחר מכן, בתהליך שכלל הן את הרחבת הקבוצות הנכללות באזרחות והן את אופי הזכויות שהוענקו. שתי התפתחויות משמעותיות חלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 – צירופו של מעמד הפועלים לאזרחות ולאחר מכן הענקת אזרחות לנשים.
במחצית המאה ה-20 טען הסוציולוג תומאס המפרי מרשל כי תהליך ההתפשטות של האזרחות עומד להגיע לסיומו. סיבה אחת לכך הייתה השתייכותו לגישת המודרניזציה ששלטה בסוציולוגיה באותם ימים, אך גם העובדה כי ברוב מדינות המערב, כמעט כל הקבוצות נהנו מאזרחות מסוג זה או אחר, ורמת הזכויות (בעיקר החברתיות) הגיעה לשיאים שטרם נודעו.
היסטוריה של האזרחות > סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21

התהליך העיקרי שהשפיע על אופי האזרחות מאז שנות השבעים של המאה ה-20 הוא הגלובליזציה. עיקרו של תהליך זה הוא הרחבת הקשרים הבין-לאומיים, ובכך הוא מקטין את תלותו של היחיד במדינה ומקטין את חשיבותה ואת היקפה של האזרחות.
אחד מביטויי הגלובליזציה הוא התרחבותה חסרת התקדים של הגירת עבודה. חוסר בידיים עובדות באירופה המערבית הביא לתנועה של הגירת פועלים מארצות עניות יותר, בעיקר ארצות אסלאמיות. לאחר מספר שנים, היה ברור כי חלק מפועלים אלו אינם זמניים, אלא נשארים במדינות אלו יותר ממספר שנים, ואף מקימים בהן משפחות. שאלת אופי האזרחות של מהגרי העבודה ויותר מכך – של צאצאיהם, היא שאלה שאיתה עדיין מתמודדות מדינות אירופה, ומנסות למצוא לה פתרון.
סוגים שונים של אזרחות > הבדל בין מדינות

מדינות שונות מעניקות אזרחות באופן שונה ועל בסיס קריטריונים שונים.
הבדל ראשון נובע מאופן קבלת האזרחות. בעוד במדינות רבות (צרפת, לדוגמה) נהוג אופן הענקת אזרחות טריטוריאלי – תושבי המדינה מקבלים אזרחות מעצם העובדה שהם חיים בתחום הטריטוריה שלה, במדינות אחרות (כמו בגרמניה) אופן הענקת האזרחות הוא תרבותי – זכאי לאזרחות גרמנית כל מי שמשתייך לתרבות הגרמנית, לפי קריטריונים מסוימים – בדרך כלל קריטריונים אתניים. כך, גרמני אתני שמשפחתו חיה באוסטריה מזה מספר דורות זכאי לאזרחות גרמנית אך מהגר עבודה טורקי, שנולד בגרמניה וזו התרבות היחידה אותה הוא מכיר, אינו זכאי לאזרחות.
סוגים שונים של אזרחות > הבדלים תוך-מדינתיים

גם לגבי מדינה ספציפית, האזרחות אינה סטטוס אחיד. קבוצות שונות מוכלות באזרחות באופן שונה ונהנות מזכויות שונות ומחובות שונות. יש להדגיש כי אופן החלה שונה אין משמעו בהכרח רמה שונה של אזרחות – שתי קבוצות יכולות ליהנות מסוג שונה לחלוטין של אזרחות, אך אף אחד מהשניים לא יהיה עדיף על משנהו.
אופני הכלה שונים באזרחות, ועצם עובדת ההכלה או ההדרה, יכולים ליצור זהויות חברתיות חדשות או לעצב את הזהויות הקיימות באופן שונה. כך, טקטיקה מסוימת של הענקת הטבות עשויה להפוך אוסף אנשים בעלי מכנה מסוים, שהיה חסר משמעות חברתית עד אז, לקבוצה חברתית בעלת זהות משותפת. בישראל, לדוגמה, הביאו הטיפול והיחס הדומים לעולי ארצות האסלאם ליצירת מעמד חברתי חדש ובעקבותיו ליצירת קבוצה בעלת זהות ייחודית, שלא הייתה קיימת לפני תהליך זה – המזרחים.
ראו גם

חוסר אזרחות
הערות שוליים

↑  יצחק גייגר (לשעבר חבר ועדת המקצוע באזרחות), אזרחות: (לא) פשוט ללמד, השילוח
↑  לתיאור מפורט יותר של תהליך היסטורי זה, ראה\י ההיסטוריה של זכויות האדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283819605171  BnF: cb120990114 (data)  GND: 4056630-4  LCCN: sh85026205  NARA: 10637748  NKC: ph116310
יעקב לנדאו

ערך זה עוסק במזרחן. אם התכוונתם לרב ואב בית דין בבני ברק או ראש מועצה אזורית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1924 קישינב (קישינאו), בסרביה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  12 בנובמבר 2020 (בגיל 96) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2005) 
 
יעקב לנדאו (20 במרץ 1924 – 12 בנובמבר 2020) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, פרופסור בחוג למדע המדינה בתחום המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה על שם גרסטן וחתן פרס ישראל בחקר המזרחנות לשנת התשס"ה-2005. היה עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים

יעקב לנדאו נולד בשנת 1924 בקישינב שברומניה כבן למשפחה ציונית, בנו של מיכאל לנדאו. בשנת 1935 עלה עם הוריו לארץ ישראל, התיישבו בתל אביב, שם גדל. למד בתיכון גימנסיה הרצליה, תל אביב וסיים לימודיו ב-1942. עוד בהיותו תלמיד תיכון היה חבר בהגנה, ב-1941 עבר קורס מ"כים בחולדה וב-1944 עבר קורס מ"מים בג'וערה. בצה"ל שירת בחיל המודיעין, השתחרר ממילואים בדרגת סרן.
עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני בהיסטוריה כללית, היסטוריה של עם ישראל ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בשנים 1942–1946. עבודת הגמר עסקה בתנועה הלאומית במצרים והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור ריכרד מיכאל קבנר.
לנדאו הכין דוקטורט במכון ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון (School of Oriental and African Studies (SOAS). עבודת הדוקטורט נערכה בהדרכתו של פרופסור ברנרד לואיס והיא עסקה בנושא "פרלמנטים ומפלגות במצרים 1866–1924". היה מורה להיסטוריה ולשפה הערבית בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, חבר הנהלת בית הספר ולימד סמינריון בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית על דרכי ההוראה של הלשון הערבית כשפה זרה בשנים 1949–1958.
עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, בהדרכתו של פרופסור ה.א.ר. גיב ובו-זמנית הורה את הלשון הערבית וההיסטוריה של המזרח התיכון המודרני באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1955–1956. נתמנה מרצה בחוג למדעי המדינה שבאוניברסיטה העברית ב-1958, בשנת 1962 הועלה לדרגת מרצה ופרש כאמריטוס ממנה בשנת 1993 כפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה על שם גרסטן.
לנדאו ייסד בירושלים אולפן ללימוד השפה הערבית לשירותי הביטחון השונים ליד משרד ראש הממשלה ועמד בראשו בשנים 1957–1966. בשנת 1960 הקים באוניברסיטת בר-אילן את המחלקה לשפה וספרות ערבית, הורה בה וניהל אותה עד 1968. בשנים 1971–1973 כיהן כמנהל מדעי של מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח.
שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות ברנדייס, קליפורניה בלוס אנג'לס, ויין בדטרויט, קולומביה בניו יורק, אנקרה בטורקיה, קנדידו מנדס בריו דה ז'ניירו, יוטה בסולט לייק סיטי, היה עמית מחקר במכון ההולנדי ללימודים מתקדמים במדעי הרוח והחברה בוסנאר שבהולנד, עמית מחקר בכיר בקולג' סנט אנטוני שבאוקספורד, פרופסור אורח באוניברסיטאות ניו יורק, אלברט לודוויג בפרייבורג שבגרמניה, אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי שבויסקונסין, רופרכט-קארל בהיידלברג שבגרמניה, ברנדייס בוולתהאם שבמסצ'וסטס, ובפרינסטון שבניו ג'רזי.
היה בין מייסדי החברה המזרחית הישראלית בשנת 1949 ושימש מזכירה הראשון. היה חבר האגודה הישראלית למדעי המדינה וכיהן כנשיאה בשנים 1985–1987. היה חבר הוועד הפועל של המרכז הבינלאומי ללימודים עות'מאנים ופרה-עות'מאנים בפריז בשנים 1984–1992. היה חבר באיגוד ללימודי המזרח התיכון בצפון אמריקה, נבחר לחבר כבוד בחברה ההיסטורית הטורקית שבאנקרה, והיה חבר האיגוד האירופי לחוקרי הערבית והאסלאם.
היה חבר המערכת המרכזית של אנציקלופדיה יודאיקה, מהדורה שנייה ועורך הערכים על האסלאם והמזרח התיכון. היה עורך המזרח החדש, השנתון המדעי של החברה המזרחית הישראלית 1993–1998. היה חבר מערכת בכתבי העת 'ספונות: מחקרים ומקורות לתולדות קהילות ישראל במזרח' (ירושלים), אל-כרמל (חיפה), מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים (ירושלים).
היה חבר במערכות כתבי העת בלועזית: (ירושלים-חיפה) Asian and African Studies, (לונדון) Nations and Nationalism, (פריז) Etudes sur la Mediterranee Orientale et le Monde Turco-Iranien, (לולאו, שוודיה) Central Asia and the Caucasus, (ליידן) Plural Societies (מונטריאול) Politique et Societes.
נפטר בנובמבר 2020, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. בנו עדו לנדאו הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
פרסים ואותות הוקרה בהם זכה

פרס מכון בן-צבי, פרס על שם יצחק גרינבוים, מדליה על הצטיינות במחקר מתקדם מאוניברסיטת בואזאיצ'י שבאיסטנבול, המדען הישראלי היחיד שזכה עד כה בחברות כבוד באקדמיה להיסטוריה באנקרה, ציון לשבח מהאגודה הישראלית למדע המדינה ופרס ישראל במזרחנות לשנת תשס"ה 2005.
מחקריו > תיאור מחקריו

תחומי מחקריו העיקריים של יעקב לנדאו היו: אידאולוגיה ותנועות לאומיות (בנושאים אלו כתב ספרים על מצרים החדשה וטורקיה החדשה), פאן-לאומיות ופאן-אסלאם, רדיקליזם פוליטי, גלויות ומיעוטים. מאז סוף שנות התשעים כתב על פוליטיקה ולשון במזרח התיכון ובעולם האסלאם. לנדאו כתב 22 ספרים, ערך 12 ופרסם כשש מאות מאמרים, ערכים וסקירות ספרים בכתבי עת מדעיים ובאנציקלופדיות. חיבוריו נדפסו בעשר לשונות: עברית, ערבית, טורקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, יוונית, איטלקית, רוסית וסינית.
מחקריו > מספריו > פרלמנטים ומפלגות במצרים

זהו ספרו הראשון של לנדאו, שהוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו וראה אור לראשונה ב-1953 ויצא לאור גם בערבית בקהיר ובביירות בשנת 1975 תחת הכותר Parliaments and Parties in Egypt.
הספר שהוא הראשון בנושא זה, עסק בהקמתן וראשית פעולתן של מפלגות פוליטיות בכלל ובמסגרת הפרלמנטים שגם הם התחילו ב-1866, הספר המשיך ותיאר את השלטון הבריטי במצרים עד לזכייתה בעצמאות ב-1924.
הרעיון המרכזי המונח בבסיסו של הספר הוא שגם בארץ בה אין חיים פוליטיים משוכללים, מוצאים דרך לחקות את הדוגמה של החיים הפוליטיים באירופה. מפלגות ופרלמנטים הועתקו מאירופה ואלה מתחילים בהדרגה לקבל חשיבות עקב פעילותם ותוך הכנת הקרקע למצרים העצמאית.
מחקריו > מספריו > עיונים בתיאטרון ובקולנוע הערביים

זהו ספרו השני של לנדאו, שראה אור ב-1958 בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה בשם Studies in the Arab Theater and Cinema ויצא לאור גם בצרפתית ב-1965 ותורגם גם לערבית, התפרסם ב-1972 בקהיר. זהו הספר הראשון שנכתב על הדרמה הערבית. לנדאו ניתח גם את הפעילות התאטרונית הערבית, אך בעיקר את המחזות וגם את המחזאים עצמם, שחייהם מתקשרים למחזות. התזה העיקרית של הספר היא שהספרות המחזאית בלשון הערבית קמה בעיקר בהשפעת הספרות המחזאית של המערב, וקיבלה בערבית ייחוד משלה, תוך מאבק עם מתנגדים מוסלמיים שראו פסול בהעלאת מחזות על הבמה.
בספר פרקים ארוכים על שלושה מהיוצרים העיקריים: אחמד שוקי, שכתב בייחוד מחזות היסטוריים בתחום המזרח התיכון, למשל קלאופטרה, מחמוד תימור שכתב בייחוד קומדיות חברתיות והחשוב שבהם תאופיק אל-חכים שכתב בנושאים מגוונים. בנספח רשימה ביבליוגרפית של יותר ממאתיים מחזות, רשימה ראשונה בנושא זה. בספר מתוארת גם התהוותו של הקולנוע הערבי המחזות והסרטים הערביים היו בתחילה מתורגמים, אחר כך מקוריים, היסטוריים וחברתיים ומאוחר יותר פוליטיים. הספר עוסק מהתחלת המחזאות הערבית, מאמצע המאה ה-19 עד להופעת הספר ב-1958.
מחקריו > מספריו > תולדות יהודי מצרים בתקופה העות'מאנית (1517–1914)

ספר זה בעריכתו של לנדאו יצא לאור בעברית ב-1988, תורגם לערבית וראה אור ב-2000 בקהיר, זהו מעין מבוא לספרו על יהודי מצרים במאה ה-19. בספר מופיע מאמר שכתב לנדאו
בו הוא מציג פתרון לבעיה היסטורית. ידוע שבשני השלישים האחרונים של המאה ה-18 נעלמו יהודי מצרים כמעט לחלוטין מעדויות היסטוריות ואחרות, עד הפלישה הנפוליונית בסוף המאה. מאמרו של לנדאו מתבסס על שתי תעודות פורטוגזיות שגילה ושתיהן מתארות פוגרום ברוטאלי וכללי של יהודי קהיר ב-1735, דבר המסביר ככל הנראה מדוע לא יודעים על היהודים עד סוף המאה, עת הגיעה המשלחת הנפוליונית. במאמרו מביא לנדאו את התעודות הפורטוגזיות, מתרגם ומנתח אותן.
מחקריו > מספריו > היהודים במצרים במאה ה-19

ספרו זה של לנדאו ראה אור בעברית ב-1967 ואחר כך באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ניו יורק ב-1969, בזכותו זכה בפרס יד יצחק בן-צבי. זהו הספר הראשון העוסק בתולדות יהודי מצרים, חייהם בתחומי הכלכלה והחברה, ספרותם ועיתונותם מהמהפכה הצרפתית, עד מלחמת העולם הראשונה ומעט לאחריה. הספר מתאר קהילה בינונית בגודלה, המורכבת מבני המקום ומהגרים מכל מיני ארצות, בייחוד מצפון אפריקה שהיא קרובה וממזרח אירופה, שבה היהודים נרדפו ולכן חיפשו לעצמם מקלט. הספר מנסה להראות כיצד מתקיימת ופועלת גלות יהודית (בעיקר קהיר ואלכסנדריה) בתנאים של לחץ ושל מדיניות משתנה כלפיהם.
מחקריו > מספריו > מסילת הברזל החג'אזית והעלייה לרגל המוסלמית

ספרו זה של לנדאו ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ויין בדטרויט ב-1971 בשם The Hejaz Railway and the Muslim Pilgrimage: A Case of Ottoman Political Propaganda זהו ספר שמבוסס על כתב יד יחיד בערבית אותו מצא בספרית האוניברסיטה של איסטנבול. לנדאו ערך אותו, תרגם אותו והעיר הערות.
הספר מתאר את בניית המסילה מדמשק ועד מדינה בראשית המאה ה-20, עם כל הבעיות, התככים והלוחמה בבדואים שהפריעו ובהקשר זה העלייה לרגל. העולים לרגל רכבו על גמלים עד 1907/8, אז סיימו להקים את פסי הרכבת. הספר מתאר שעד השלמת בניית הרכבת, קיבלו הבדואים מתנות נדיבות מהשלטון העות'מאני כדי שלא יפריעו. הבדואים התאכזבו מאוד מכך וסייעו ללורנס בזמן מלחמת העולם הראשונה להרוס את מסילת הברזל, כדי למנוע תחבורה נוחה באימפריה העות'מאנית שהבריטים לחמו בה. הספר משמש גם עדות מקורית לפוליטיקה הפאן-אסלאמית של מנהיגות האימפריה העות'מאנית.
מחקריו > מספריו > פאן-טורקיות בטורקיה

ספרו זה של לנדאו ראה אור לראשונה באנגלית בלונדון ב-1981 ובמהדורה מורחבת ב-1995 בשם Pan-Turkism in Turkey: A Study of Irredentism ותורגם ליוונית, סינית וטורקית. זהו הספר המדעי הראשון בנושא זה. התנועה הפאן-טורקית פעלה בסוף האימפריה העות'מאנית כדי לגייס תמיכה פוליטית, כלכלית ואחר כך גם צבאית מכל מיני קבוצות ממוצא טורקי ברחבי העולם. לנדאו דן גם באידאולוגיות ובאמצעים שנקטו. כשכל האמצעים האלו לא סייעו בידם והאימפריה העות'מאנית התמוטטה ונעלמה, דחתה טורקיה הרפובליקנית את האידאולוגיות האלה כדי שלא להסתבך בהרפתקאות זרות. אולם לאחר שנים חזרו אלה להיות גורם פוליטי שגיבש את האגף הימני בפוליטיקה הטורקית ועד היום הפאן-טורקיות פעילה כגורם פוליטי וגם תרבותי.
לאחר פירוק ברית המועצות ב-1991 קיבלו עצמאות חמש מדינות, שהרוב בכל אחת מהן הוא ממוצא טורקי: אזרבייג'ן, אוזבקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, וטורקמניסטן. דבר זה עודד את הפאן-טורקיזם בטורקיה, כאילו חזונם התממש, על אף שלא התממש, הן לא התאחדו לגוש אחד, מכיוון שכל אחת ממדינות אלה רצתה זהות עצמאית משלה.
מחקריו > מספריו > תכין-אלפ לאומן טורקי: 1883–1961

ספר זה של לנדאו ראה אור באנגלית ב-1984 (Tekinalp: Turkish Patriot 1883-1961) והוא תורגם והופיע גם בטורקית. הספר עוסק ביהודי שהיה לאומן ואידאולוג עות'מאני בתקופה העות'מאנית ועבר להיות לאומן פאן-טורקי בסוף התקופה, כלומר סמוך למלחמת העולם הראשונה, תקופה בה הפאן-טורקיזם התפתח ואחר כך היה לאומן טורקי נלהב ברפובליקה הטורקית.
כתביו של תכין-אלפ הופיעו בטורקית, אבל תורגמו גם לשפות אחרות, בייחוד לצרפתית. הם נקראו, צוטטו והשפיעו, בדרך כלל בלי שהקוראים יידעו שמדובר ביהודי ששמו משה כהן, הוא כתב הכול בשם טורקי מובהק, Tekinalp.
לצורך כתיבת הספר ראיין לנדאו את שלושת ילדיו (מאחר שאת מחקרו החל לאחר שתכין-אלפ עצמו הלך לעולמו): בנו הבכור יצחק שגר באיסטנבול, בנו השני גיום שחי בלונדון ובתו טרזה בניו יורק. הוא קיבל מהם חומר מקורי ובכללו היומנים של תכין-אלפ, היו אלה סדרה של יומנים בצרפתית שכתב בנעוריו וסדרה אחרת של יומנים בטורקית-עות'מאנית (כתובים באותיות ערביות) מימי זקנותו. ספרו של לנדאו מנתח את חיבורי תכין-אלפ, מעריך את חשיבותם ומביא קטעים נבחרים מחיבוריו אלה.
מחקריו > מספריו > הפוליטיקה של הפאן-אסלאם: מדיניות וארגון

ספר זה יצא לאור לראשונה בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-1990 (The Politics of Pan-Islam: Ideology and Organization) והוא תורגם גם לטורקית. הספר מציג ומנתח את כל הפעילות האסלאמית החל מימי הסולטאן עבדול חמיד השני ששלט בשנים 1876–1909 ואילך, ועוסק באימפריה העות'מאנית ומחוץ לה. זהו הספר רחב היריעה הראשון בנושא הזה, עם נספחים של תעודות מקוריות. השאלה העיקרית הנשאלת בספר היא מה קיוו הפאן-אסלאמיסטים להשיג, מדוע לא הצליחו, ומדוע המשיכו בכל זאת. אחרי קבלת העצמאות חלק מהמדינות האסלאמיות התחברו והמשיכו בנושא והיום ישנם סימנים לכך שהדבר נמשך ומצליח.
ספרים שערך

הוראת הערבית כלשון זרה: לקט מאמרים / בעריכת יעקב מ’ לנדאו. ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות, תשכ"ב.
Israel / Hrsg. von Jacob M. Landau. Nürnberg : Glock und Lutz, 1970
Man, state, and society in the contemporary Middle East / edited by Jacob M. Landau. London : Pall Mall Press, 1972.
Ataturk and the modernization of Turkey / edited by Jacob M.Landau. Boulder, Colo. : Westview Press, 1984.
המגזר הערבי בישראל והבחירות לכנסת 1988 / בעריכת יעקב מ’ לנדאו. ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, תשמ"ט 1989.
Political parties and democracy in Turkey / edited by Metin Heper and Jacob M. Landau. London|: Taumis, 1991.
הערבים אזרחי ישראל לקראת המאה העשרים ואחת / עורכים - יעקב מ’ לנדאו, אסעד גאנם, אלוף הראבן. ירושלים: החברה המזרחית הישראלית, תשנ"ה 1995.
HAMIZRAH HEHADASH: Special issue on Syria - past and present / edited by Jacob M. Landau. Jerusalem : Magnes Press, 1996.
HAMIZRAH HEHADASH: Special issue on Turkey in the twentieth century / editor, Jacob M. Landau. Jerusalem : Magnes Press, 1997/1998.
ספר הפתגמים: עברי ערבי / דוד שגיב, יעקב מ' לנדאו. ירושלים ותל אביב: שוקן, תשנ"ח 1998.
ביבליוגרפיה של כתביו

Bibliography of published works / Jacob M. Landau. Jerusalem : J.M. Landau, 2004.
לקריאה נוספת > בעברית

מי ומי בירושלים, תשכ"ה ירושלים.
אישים בישראל, תשכ"ו, ירושלים.
עשרים שנה בירושלים, 1967–1987, ירושלים.
מי ומי בירושלים, 1991, ירושלים.
לקריאה נוספת > בלועזית

Who’s Who in World Jewry 1965, New York.
Who’s Who in Israel 1966-67, Tel-Aviv.
Who’s Who in Israel 2001, Tel-Aviv.
Contemporary Authors, 1968, Detroit.
Dictionary of International Biography, 1968, London.
Marquis’ Who’s Who in the World, Chicago.
Asia’s Who’s Who Men and Women of Achievement, Delhi.
Turk Dili ve Edebiyati Ansiklopedisi, 1985, Istanbul.
Guide to the Scholars of the History and Culture of Central Asia, 1995, Cambridge ,MA.
2000 Outstanding Scholars of the Twentieth Century 2000, Cambridge U.K.
The International Directory of Distinguished Leadership, 2000, Raleigh, North Carolina.
The Contemporary Who’s Who, 2003, Raleigh, North Carolina.
(Encyclopedia Judaica, Second Edition, Volume 12, pg 463 (2006).
הערות שוליים

↑  מקור המידע לתאריך פטירתו של יעקב לנדאו היא שיחה ששוחחה חנה יריב עם עידו לנדאו בנו של יעקב לנדאו ב-18 בנובמבר 2020, הבן אישר שמועד פטירת אביו לא פורסם בתקשורת.
1 2  יעקב לנדאו באתר GRAVEZ
↑  תמרה טראובמן,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'חתני פרס ישראל למזרחנות בתשס"ה - פרופ' ששון סומך ופרופ' יעקב לנדאו, באתר הארץ, 25 במרץ 2005
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה העברית, על המשמר, 16 באוגוסט 1962
↑  "היהודים ושכניהם: חורבן קהילת קהיר 1735, תולדות יהודי מצרים בתקופה העות'מאנית (1914-1517), ירושלים: משגב ירושלים, תשמ"ח 1988. עמ' 471–509
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264265705171  PLWABN: 9810659288505606  BIBSYS: 90066160  BnF: cb12031762s (data)  CiNii: DA04248777  GND: 130428728  ICCU: MILV063499  ISNI: 0000 0001 2276 9089  LCCN: n79096944  LNB: 000084903  NKC: jo2012706647  NLA: 36213806  NLG: 98237  NTA: 069624062  RERO: 02-A003492752  SELIBR: 312261  SUDOC: 028492595  Trove: 1230462  VcBA: 495/195913  VIAF: 15877499   WorldCat (עם VIAF): 15877499
חסידות קוצק

קבריהם של רבי מנחם מנדל מקוצק (שהסתלק בכ"ב שבט, ה'תרי"ט) וכמה מצאצאיו בבית הקברות היהודי בקוצק
חסידות קוֹצְק היא חצר חסידית שנוסדה על ידי רבי מנחם מנדל מורגנשטרן בשנת ה'תקפ"ח (1827) בטאמשוב ועברה לעיירה קוצק בסוף שנת ה'תקפ"ט (1829) ופעלה בפולין עד לשואה.
היסטוריה

מייסד החסידות היה רבי מנחם מנדל מקוצק, אחד המיוחדים באדמו"רי פולין, התפרסם בחריפותו, בפרישותו, בחדות אמרותיו הנוקבות, בהנהגתו התקיפה ובחתירה קיצונית לאמת. בשנים האחרונות מיעט בעריכת טישים ובקבלת קהל וכן התנגד לעשיית 'עניין' ממופתים, מחסידיו הוא דרש עבודה עצמית, חתירה מתמדת לשלמות, ביקורת וענווה. חסידות קוצק התאפיינה בחריפות, בלמדנות ובמנהגים רבים שהיו זרים לאנשים שמחוץ לה. בעשרים השנים האחרונות לחייו (משנת ת"ר עד תרי"ט) כמעט שלא יצא מביתו.. למרות זאת, החסידות המשיכה לגדול וסחפה אחריה רבים.
לאחר פטירתו (כ"ב שבט, ה'תרי"ט - 1859), בחרו רוב חסידיו, כולל שני בניו של הרבי מקוצק, רבי בנימין ורבי משה ירוחם ושני חתניו רבי אברהם בורנשטיין ורבי דב זאב רפפורט בדודם תלמידו רבי יצחק מאיר אלתר מגוּר כאדמו"ר. אף על פי שדרכם של אדמו"רי גור הייתה מתונה מזו של הרבי מקוצק, ניתן לזהות מאפיינים שווים בשתי החסידויות; לכן, נחשבת חסידות גור כממשיכה של חסידות קוצק ופשיסחא.
חסידות נוספת שיצאה מבית קוצק היא חסידות סוכטשוב, שנוסדה על ידי רבי אברהם בורנשטיין, חתנו של רבי מנחם מנדל, והחלה לפעול אחרי פטירתו של רבי חנוך העניך מאלכסנדר (י"ח אדר ה'תר"ל), ממשיכו של רבי יצחק מאיר אלתר. שתי החסידויות הללו (גור וסוכטשוב) מאופיינות כחסידיות למדניות, כהמשך לשיטת קוצק ופשיסחא.
עם זאת, קבוצה גדולה של חסידים נשארה בקוצק תחת הנהגת רבי דוד מורגנשטרן, בנו הבכור של רבי מנחם מנדל, שממנו יצאה שושלת אדמו"רים שפעלה בפולין עד לשואה והנהיגה אלפי חסידים בהשראת מייסד השושלת רבי מנחם מנדל מקוצק, אך בדרך מתונה ומקובלת יותר מזו שהייתה נהוגה בימיו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל. בתקופת השואה נרצחו רוב חסידי קוצק וצאצאיו של האדמו"ר מקוצק.