stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ירונדינים
בקונבנט

המפה הפוליטית הקצינה הרבה יותר משציפו. הז'ירונדינים בהחלט רצו לאיים על המלך להשיב את שריהם, אבל הקריאות שעלו להדיחו באמצע מלחמה נראו להם מוגזמות ומסוכנות. ביולי ערכו גישושים מאחורי הקלעים בעוד השמאל האנטי-מלוכני מתחזק. הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, בה נכבש הטווילרי והמלך הושלך למאסר, היממה אותם. במערך הכוחות החדש שהתגבש אחריה, כשהמונטניארדים בראשות רובספייר, ז'ורז' דנטון וז'אן-פול מארה תפסו את הבכורה, הם נעשו לפתע הסמן המתון. בערך 160 צירים מתוך 749 בוועידה הלאומית החדשה שנבחרה התקבצו סביב בריסו, רולאן ועמיתיהם. כפי שציינה מונה אוזוף, היסטוריונים ניסו להציג אותם לאחר מעשה כמתנגדים לאלימות ולטרור, אך כמו ”רוב המדיניות שנקטו בה... זו הייתה שאלה של תזמון.” רבים מהם היו שותפים מלאים להסתה ולשיח המתלהם: מאדאם רולאן דיברה על "לידה מחדש של האומה בדם" עוד ב-1791, והעיתונים הז'ירונדיניים הפיצו סיפורי אימה על הצפוי לצרפתים מידי הפולשים הזרים וקראו לחסל את המוני הבוגדים ששרצו בעורף, לטענתם. לאחר שכ-1,500 עצורים נטבחו על ידי המונים משתוללים בספטמבר 1792, הטיל שר הפנים רולאן איפול על העניין.
אבל הניגודים בין הז'ירונדינים למונטניארדים (שהגרעין הקשה שלהם מנה בערך מאתיים צירים) התחדדו. הראשונים בחלו בפופוליזם של הסיעה האחרת, שנטתה גם לפיקוח מחירים והגבלות על השוק מתוקף כך. ג'ונתן ישראל תלה את הפערים בשאלות אידאולוגיות בסיסיות, וטען שבעוד שהמונטניארדים אחזו בפרשנות נוקשה של רעיון הרצון הכללי ודרשו שלטון ריכוזי חזק שיתגבר על קבוצות הלחץ השונות בשם "האינטרס האמיתי" של האומה שיכל להיקבע אך כך, לשיטתם, אנשי בריסו ורולאן דבקו בהליכים פורמליים ובממשל ייצוגי, והעדיפו רשות מחוקקת שתרסן ככל האפשר את נטיות הגופים הביצועיים להפרזות. מייקל סיידנהאם ביטל שאלות של השקפה וקבע שלבסוף, הקבוצה הבלתי-מגובשת נעדרה מדיניות של ממש ולכל היותר התבססה על היכרות משותפת ועל ביקור באותם חוגי בית. הז'ירונדינים היו קיימים יותר בתודעתם של אויביהם מאשר במציאות.
בריסו עצמו זועזע מטבח ספטמבר, ושותפיו חששו מהאופן בו הסנקילוטים של פריז נטלו לעצמם את הכח האמיתי בהפיכה ותבעו מצירי האספה, נבחרי האומה כולה, להיענות לתביעותיהם באיומי אלימות. הם החלו להאשים את המונטניארדים בליבוי האספסוף ובצמאון דמים; גם מאחר שרבים מציריהם היו מן הפרובינציה, החלו לטעון בזכות ביזור סמכויות מפריז (במהלך אוגוסט ריכז בידיו הממשל שם כוחות אדירים, בלתי-מוגבלים למעשה) והתחשבות רבה יותר במחוזות. באווירה פוליטית שעמדה בצל התחזקות השמאל הרדיקלי, מצאו עצמם נדחקים ביעקובינים מפני רובספייר העולה. כשבריסו הוסיף לגנות את הסנקילוטים וסירב להיענות למכתב אזהרה של קאמי דמולן, הוא גורש מהיעקובינים ב-12 באוקטובר 1792. רולאן גורש חודש אחריו. הסכסוך בין שני המחנות עבר מן המועדון לרצפת הוועידה הלאומית החדשה. סוגיית השעה הגדולה הייתה משפטו של לואי השישה-עשר. הז'ירונדינים לא התנגדו בהכרח להוצאה להורג, אך סירבו לתמוך בה כל עוד לא אושררה חוקה חדשה שהכילה את העונש. המונטניארדים תקפו אותם באשמת רצון לשמר את המלוכה ולבטל את הרפובליקה הצעירה. העדפתם את הפרובינציה על פני פריז התבטאה אז ביוזמה שעלתה משורותיהם לערוך משאל עם בשאלה הרגישה של גורל לואי. המונטניארדים, שכוחם נשען על הדומיננטיות שהייתה להם בפריז, גינו אותם מיד באשמת "פדרליזם", חתירה תחת אחדות הרפובליקה באמצעות יצירת ניגוד בין הבירה למחוזות. "פדרליזם" זה, ציינה אוזוף, היה העמדה היחידה שאכן דבקו בה בעקביות. מארה ודומיו תקפו אותם בשצף בעיתונות ותיארו אותם כבוגדים, סוכני האויב, מלוכנים בסתר ואריסטוקרטים. לאחר כישלון היוזמה למשאל עם, נערף לואי בגיליוטינה ב-21 בינואר.
נפילה

ההסתה ההדדית בעיתונות החמירה, כשהז'ירונדינים בעצמם מרבים לתאר את הסנקילוטים כאספסוף רוצחים נקלה. ב-10 במרץ צעד המון בראשות העיתונאי הקיצוני ז'אק רנה אבר לוועידה הלאומית ותבע טיהור מיידי של הז'ירונדינים. דומורייה, בעל-בריתם שנתמנה למפקד בחזית, התנגד מלכתחילה להדחת לואי. ב-5 באפריל ערק אל האוסטרים והעניק ביסוס להאשמתם בבגידה. קריאות להדיחם ולשופטם עלו ללא הרף מתושבי פריז. הם היו טרודים מההסתה נגדם ופחדו מטבח ספטמבר נוסף המתוכנן עבורם. כשמארה קרא לעם להתחמש ולהיפרע מהם, יזמו משפט נגדו ב-12 באפריל. אבל הוא זוכה בבית-הדין ב-24, וצירים מונטניארדים הגישו מיד הצעה להדיח את עשרים-ושניים הצירים הז'ירונדינים הבולטים. רק משלב זה, כתב ויליאם דויל, החל הגוש שסומן כך על ידי יריביו (הם עצמם היו מחולקים יותר ל"בריסוטינים" ו"רולאניסטים" על שם מנהיגיהם) לפעול במשותף, מתוך הצורך להגן על עצמו בפני האיום.
הרוב המונטניארדי בוועידה נחלש עקב שליחת נציגים לפיקוח על המחוזות. ב-18 במאי הצליחו הז'ירונדינים להעביר הצעה להקמת "ועדת שנים עשר" מיוחדת, לבחינת הקנוניות והאיומים ברצח נגדם בפריז. אבר וכמה מסיתים בכירים נעצרו, אם כי מהלך זה רק ליבה את העוינות כלפיהם. הז'ירונדינים דנו בפומבי בהצעה להקים ועידה לאומית זמנית מחוץ לבירה במקרה של הפיכה סנקילוטית. מאחורי הקלעים התחנן דנטון בפניהם להפסיק את המאבק בהמונים בבירה, וגם רובספייר שמר על זהירות. החיכוך בין הז'ירונדינים לפופוליסטים הקיצונים שיתק את הוועידה, בעוד המונטניארדים המתונים חוששים מהתמוטטות הסדר הפוליטי. המיסים הגבוהים וחוקי החירום שאכפו הנציגים בפריז הובילו כמה ערים להתקומם נגד השלטון המרכזי. דרישותיהן היו צנועות, אך בבירה נראה הדבר כמרד "פדרליסטי" עצום היקף, בשיתוף-פעולה עם המלוכנים והאוסטרים.
לבסוף, הכריע הצורך בפתרון המשבר את העוינות של רבים כלפי הסנקילוטים והמסיתים הקנאים שעמדו בראשם. ב-26 במאי, כשהוא פועל משיקול פוליטי צונן, קרא רובספייר לעם להתקומם נגד הצירים המושחתים בוועידה. ב-29 במאי הודחה הקומונה של פריז בהפיכה, וב-2 ביוני צעדו המשמר הלאומי והסנקילוטים לוועידה הלאומית ותבעו מעצר של עשרים ואחת צירים ז'ירונדינים (כולל בריסו, ורניו, גנסונה, בוזו ואחרים) באשמת בגידה. המונטניארדי קוטון הכריז שהוועידה אינה יכולה להתכנס בשקט כל עוד בוגדים יושבים בקרבה, והגוף נכנע והסגיר אותם לידי ההמון בחוץ. טיהור הז'ירונדינים הבטיח שליטה מונטניארדית הדוקה בשלטון. פטיון, ברברו ועוד כמה מהעצורים נמלטו מפריז והצטרפו ל"פדרליסטים." בריסו והיתר הוצאו להורג בימי שלטון הטרור, ב-31 באוקטובר, יחד עם מאדאם רולאן שבעלה התאבד מששמע על כך. אלה ששרדו אותו התאבדו או מתו כעבור שנה. אזכורם הפך לכינוי גנאי, ואפילו שם חבל הז'רונד שונה ל"בק ד'אמבה". שבעים ושישה צירים ז'ירונדינים שחתמו על עצומה נגד הטיהור, כולל תומאס פיין, נאסרו אף הם אך ניצלו ממוות בטרור בהתערבות רובספייר. אחרי נפילתו הם שוחררו מהכלא, אך למרות שהריאקציה של תרמידור הייתה קרובה במידה מסוימת לז'ירונדינים בגישתה, הסיעה לא השתקמה. ה-2 ביוני סימן למעשה את סופה.
לקריאה נוספת

Mona Ozouf, Girondins, בתוך: François Furet, Mona Ozouf, A Critical Dictionary of the French Revolution, Harvard University Press, 1989. עמ' 351-361.
ז'אק-פייר בריסו.
אנרי פיליפוטו, "הסעודה האחרונה של הז'ירונדינים ב-30 באוקטובר 1793", שמן על בד, 1850.
ולריה טרנובסקה

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1782 הורוכוב, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  23 בנובמבר 1849 (בגיל 66) טרנובז'ג 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  יאן פליקס טרנובסקי 
 צאצאים:  יאן בוגדן טרנובסקי 
 
ולריה טרנובסקה (בפולנית: Waleria Tarnowska‏; 9 בדצמבר 1782 – 23 בנובמבר 1849) הייתה פטרונית של אומנות וציירת פולנייה, ידועה בזכות מיניאטורות, דיוקנאות רבים וציורים דתיים.
חיים אישיים

ולריה טרנובסקה הייתה בתם של ולריאן סטרוינובסקי ואלכסנדרה טרנובסקה.
וולריה התחנכה בבית על ידי מורים ממיטב האקדמיה בפולין, כמו הארכאולוג וההיסטוריון וורז'ניץ סורובייצקי, וכן דודה הירונים סטרוינובסקי, הבישוף והרקטור של אוניברסיטת וילנה.
ב־7 בספטמבר 1800 התחתנה עם יאן פליקס טרנובסקי, נלדו להם תשעה ילדים.
וולריה יצרה יחד עם בעלה יאן פליקס את אוסף הציורים, הרישומים, הפסלים, הספרים והעתיקות בדז'יקוב, שכלל ציורים של לורנצו לוטו, גורצ'ינו, גואידו רני, רמברנדט, אניבלה קראצ'י, סלבטור רוזה, האנס הולביין הבן, אנתוני ואן דייק, אנטון רפאל מנגס, ברניני, אנטוניו קנובה.
קריירה

ולריה לראשונה למדה ציור במשך שלוש שנים בהורוצ'וב אצל קונסטנטינו וילאני והמיניאטור דה הופליז, ואחר כך אצל וינצנטי דה לסור 1800–1804 בדז'יקוב ו 1810 בוורשה. אצל המיניאטורית תרז מרון ובעלה, אנטוניו צ'רוביני ברומא, דומניקו דל פרטה, וכן פיליפו ג'אקומו רמונדיני. לאחר מכן היא למדה בפריז בשנים 1824–1826.
ציורים ורישומים

ולריה הייתה ציירת מינאטורות היא ציירה דיוקנאות ונושאים דתיים. לעיתים קרובות היא חתמה על עבודותיה: "V. T. ”. המיניאטורות צוירו על שנהב, בדרך כלל עם צבעי מים, לפעמים עם גואש וצבעי מים או בגואש בלבד. ציוריה של ולריה הם לעיתים קרובות העתקים זעירים של ציורים של ציירים אחרים, ודיוקנאות של בני משפחה.
לפני מלחמת העולם השנייה, המיניאטורות, הציורים והרישומים של וולריה היו באוספים משפחתיים בטירת דז'יקוב, בחורזלוב, ברודניק נאד סאנם ובווישניובה (מעון משפחת מיצ'לסקי).
לאחר המלחמה, ניתן למצוא אותם באוספים במוזיאון הפולני, ברפרסוויל, במוזיאון הלאומי בוורשה וקרקוב, במוזיאון הטירה בפשצ'ינה ובספרייה היגלייאנית.
הערות שוליים

↑  Genealogy of Tarnowski family (ארכיון)
↑  Adam Zamoyski „Waleria Tarnowska” in: Jane Turner (red.) „The Dictionary of Art.”, Grove, Macmillan Publishers Limited, 1996, tom 30 (Summonte-Tinne), str. 345-346.
↑  Krzysztof Załęski „Waleria Tarnowska” in: „Artystki polskie. Katalog wystawy”, Muzeum Narodowe w Warszawie, Warsaw, 1991, pp. 344-345.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810668443005606  GND: 1076686575  ISNI: 0000 0000 3479 8883  LCCN: n96055098  RKD: 460859  VIAF: 9111650   WorldCat (עם VIAF): 9111650
ז'אן מולינה

| --- | --- |
איור של ז'אן מולינה מגיש את עיבודו לרומן הוורד לפיליפ מקלב
 לידה:  1435 Desvres, צרפת 
 פטירה:  23 באוגוסט 1507 (בגיל 72 בערך) ואלנסיין, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  ואלנסיין 
 
ז'אן מוֹלִינֵה (בצרפתית: Jean Molinet;‏ 1435 – 23 באוגוסט 1507) היה כרוניקן, משורר ומלחין בחצר שארל האמיץ, דוכס בורגונדיה.
קורות חייו

נולד בעיר דוור (Desvres, כיום בצרפת) ולמד בפריז. בשנת 1463 היה למזכירו של כרוניקן החצר, ז'ורז' שסטלן. ב-1464 כתב את ספרו La complainte de Grèce (קינת יוון), המתאר את הפוליטיקה של זמנו מנקודת המבט של החצר הבורגונדית. עם מותו של שסטלן ב-1475 ירש את משרתו כהיסטוריון החצר. הכרוניקות שלו מכסות את התקופה שבין 1474 ו-1504, והן נערכו והודפסו לראשונה בעריכתו של ז'אן אלכסנדר בּוּשׁוֹן (Buchon) ב-1825. הכרוניקות שלו אינן מצטיינות בערכן ההיסטורי כמו אלו של שסטלן, והן כתובות בשפה מליצית וספרותית יותר.
כמשורר היה מולינה לאחד מראשי זרם ה"רטוריקנים הגדולים" (Grands Rhétoriqueurs), ששירתם הצטיינה במבנים פורמליים ובריבוי לשון נופל על לשון. הוא אחראי על עיבוד היצירה "רומן הוורד" לפרוזה מן המקור השירי.
מולינה היה גם מלחין, בן הדור השני-שלישי של האסכולה הפרנקו-פלמית. למרות שרק יצירה אחת, הרונדו Tart ara mon cueur sa plaisance היא שלו כמעט בוודאות, המלחין ז'וסקן דה פרה, שהיה תלמידו של המלחין יוהנס אוקכם, כתב קינה על מות אוקכם, נימפות היער, למילים מאת מולינה. הרונדו, שיר בארבעה קולות, היה פופולרי ביותר בתקופתו ועדות לכך היא מספר העותקים הרב מיצירה זו, כמו כן מוכר מוטט Salva Regina לחמישה קולות שניתן לייחס לו במידה גבוהה של ודאות.
ב-1501 נבחר לכהן כקאנון (משרת כמורה) בכנסיית נוטרדם בעיר ואלנסיין. כמו כן כיהן כספרן של מרגרטה לבית הבסבורג.
לקריאה נוספת

Noël Dupiré, Jean Molinet, 1932 ‏(בצרפתית)
הערות שוליים

↑  Ronsard and the Hellenic Renaissance in France, כרך 2, סעיף 1 מאת Isidore Silver עמוד 63
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265555005171  PLWABN: 9810696434705606  BnF: cb12117040r (data)  GND: 104123303  ISNI: 0000 0000 8169 4657  LCCN: n84094819  MusicBrainz: 190a6248-84de-489f-9d78-ec585cae4095  NKC: mub2016916179  NLA: 35514069  NTA: 07081211X  SELIBR: 208771  SUDOC: 029572959  Trove: 980570  VIAF: 41872367   WorldCat (עם VIAF): 41872367
זנטרופה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  לארס פון טרייר, פטר אלבק ינסן 
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 מיקום המטה:  הבידוברה 
 ענפי תעשייה:  יצירת קולנוע 
 מוצרים עיקריים:  סרט 
  
 zentropa.dk
 
זנטרופה (באנגלית: Zentropa) היא חברה להפקת סרטים שנוסדה ב-1992 על ידי הבמאי לארס פון טרייר והמפיק פטר ינסן. לשם החברה נבחר שמה של חברת הרכבות Zentropa מהסרט "רכבות לילה" שהיה הסרט הראשון בו שיתפו פעולה מייסדי החברה.
החברה הפיקה למעלה מ-70 סרטים והפכה להיות חברת הפקת סרטים הגדולה בסקנדינביה. החברה הקימה מרכז ליצירת סרטים בשם Filmbyen בקרבת קופנהגן. המרכז מנוצל על ידה לצילום סרטים והוא מושכר לחברות אחרות. החברה הייתה החברה המובילה של תנועת "דוגמה 95". בשנת 1998 היא הייתה חברת הפקת סרטים הממוסדת ראשונה שהחלה להפיק סרטי פורנו. הם היו בין הגורמים שהביאו ללגליזציה של סרטי פורנו בנורווגיה בשנת 2006.
בשנת 2017, בעקבות פעילותה של Me Too תשע עובדות של החברה הגישו תלונות על הטרדה מינית נגד ינסן, מייסד החברה והמנכ"ל שלה עד לשנת 2016. כתוצאה מכך הוא הורחק מאתרי החברה ומישיבות פנימיות.
בין הסרטים שהחברה הפיקה נמנים "לשבור את הגלים" (1996, זכה בפרס גרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן), "פאקינג אמאל" (1998), "רוקדת בחשכה" (2000, זכה בפרס דקל הזהב), "דוגוויל" (2003), "מנדרליי" (2005), "נימפומנית" (2013), "הגאולה" (2014), "הבית שג'ק בנה" (2018) ורבים נוספים.
בנוסף לסרטי קולנוע החברה הפיקה גם סדרות טלוויזיה דוגמת "הממלכה" וסרטי תעודה דוגמת "The Ambassador".
הערות שוליים

↑  https://variety.com/2017/film/news/zentropa-sidelines-peter-aalbaek-jensen-sexual-harassment-1202615496/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007325270905171  LCCN: n2008029273  VIAF: 130966022   WorldCat (עם VIAF): 130966022
חבת הקודש

חיבת הקודש הוא מושג בדיני טומאה וטהרה, הנוגע גם בדיני קדשים, ולפיו, היותו של דבר קדוש בקדושת הגוף מאפשרת לו להיטמא אף אם לא הוכשר לקבל טומאה כנדרש בחולין, או אף אם מצד עצמו לא היה יכול לקבל טומאה כלל.
דין זה הוא אחד מכמה חומרות שיש בדיני טומאה וטהרה של קדשים לעומת דיני טומאה וטהרה של חולין או תרומה. ישנה מחלוקת האם חומרא זו היא מדאורייתא או מדרבנן.
הגדרה

על פי ההלכה, כאשר אדם, כלי או מאכל נוגעים בדבר טמא, הם נטמאים ממנו. אולם, בניגוד לכלים המקבלים טומאה מיד עם גמר מלאכתם והכנתם לשימוש, בטומאת אוכלין ישנו תנאי נוסף לקבלת טומאה, והוא שהמאכל נשטף באחד משבעת המשקים. עד שהמאכל לא נשטף במשקה הוא איננו מקבל טומאה כלל, אף אם יגע בדבר טמא. דין זה נקרא הכשר לקבל טומאה. בנוסף לכך, עצמים שאינם כלים וגם אינם ראויים למאכל אינם מקבלים טומאה כלל.
בדיני טומאת קדשים, ישנה חומרא ביחס לדין הבסיסי הזה, והיא המכונה "חיבת הקודש". שני דינים נפרדים כלולים בחיבת הקודש. האחד, שגם דבר שאינו אוכל, ולא אמור היה לקבל טומאה כלל, יכול להיטמא כשמדובר בקודש כאילו היה אוכל, למשל עצי המערכה של המזבח, הלבונה המוקטרת עם המנחות, והקטורת. דין שני הוא שאף על פי שאוכלים מקבלים טומאה רק לאחר הכשר, כאשר מדובר בקודש חיבת הקודש מחשיבה את האוכל כאילו הוכשר והוא מקבל טומאה גם בלי הכשר רגיל במשקה.
יש הסבורים, כי אף על פי שבחיבת הקודש כלולים שני דינים, כאמור, והיא מועילה הן להחשיב את החפץ כאוכל והן להכשיר אוכל לקבל טומאה בלי הכשר במים, לא ניתן לומר את שני הדינים באותו החפץ. כלומר, כאשר מדובר באוכל ממש חיבת הקודש מבטלת את הצורך בהכשר, אולם כאשר מדובר במה שאינו אוכל חיבת הקודש אמנם מאפשרת לו לקבל טומאה, אך רק לאחר הכשר במים.
הגדרה > גדר הדין

ריש לקיש הסתפק האם חיבת הקודש מועילה להכשיר לטומאה לחלוטין, או רק לעניין פסול הקודש משימוש. כלומר, לאחר שחיבת הקודש הכשירה חפץ כלשהו לקבל טומאה והוא נגע בטומאה, האם הוא נטמא לגמרי ולכל עניין, בדיוק כפי שהיה נטמא אילו הוכשר כרגיל ולא עקב חיבת הקודש, ועל כן יהפוך לולד הטומאה ויטמא דברים נוספים אם יגע בהם ("מונין בו ראשון ושני"); או שחיבת הקודש אינה מועילה כדי שהחפץ שהוכשר על פיה יטמא לגמרי, אלא רק גורמת לו להיפסל לשימוש אם נגע בטומאה, אך לא הופכת אותו לטומאה שבכוחה לטמא חפצים נוספים. ספק זה נאמר בשני החלקים השונים של דין חיבת הקודש.
התלמוד הבבלי דן בספק זה, ורב יוסף ואביי מסיקים כי מדרבנן ודאי שהאוכל שנטמא בחיבת הקודש יכול להמשיך ולטמא דברים נוספים, אך ספקו של ריש לקיש נותר בלתי פתור ביחס לדין הבסיסי מדאורייתא. אף שלשתי האפשרויות, אם כן, החפץ שנטמא מאוכל שהוכשר בחיבת הקודש הוא טמא, הנפקא מינה היא האם יש לשרוף אותו, כדי קדשים שנטמאו טומאה ודאית מדאורייתא, או שהוא אסור בשימוש עקב הטומאה מדרבנן, אך אין לשרפו. ספק זה לא נפשט בתלמוד הבבלי, אך בתלמוד הירושלמי פושטים את הספק שאוכל הנטמא בחיבת הקודש אינו עושה מניין, כלומר שאינו יכול להמשיך ולטמא דברים נוספים.
פסיקת הרמב"ם בספק זה אינה ברורה. במקום אחד הוא מביא את הספק כלשונו, מבלי לחלק בין דאורייתא ודרבנן; אך במקום אחר הוא כותב בסתם כי אוכל שהוכשר בחיבת הקודש מטמא אחרים.
מקור הדין ותוקפו

בגמרא בכמה מקומות נאמר שדין חיבת הקודש הוא דאורייתא. כמקור, מובאת דרשה על הפסוק ”וְהַבָּשָׂר אֲשֶׁר יִגַּע בְּכָל טָמֵא לֹא יֵאָכֵל” (ויקרא, ז', י"ט) הלומדת מהמילה "והבשר" לרבות שגם דברים שאינם מוכשרים לקבל טומאה בדרך כלל יכולים להפסל אם מדובר בקדשים. רש"י מציין שניתן ללמוד את הדין מהמילה "והבשר" שהיא מילה מיותרת בפסוק, או מוי"ו החיבור שבתחילתה.
אף על פי כן, נחלקו הראשונים בתוקפו של הדין. יש הסוברים שהוא אכן דין דאורייתא גמור. אולם, דעות אחרות סוברות שהוא דין מדרבנן והפסוק המובא בגמרא הוא רק אסמכתא. בתווך בין שתי גישות אלה, ישנם פוסקים המחלקים בין חלקים שונים בדין חיבת הקודש, שחלקם מדאורייתא וחלקם מדרבנן. התוספות מצטטים את דעת ר"י כי כללית אכן מדובר בדין דאורייתא, אך יישומו בעצים הוא דרבנן בלבד. הרמב"ן סבור כי יש לחלק בין שני הדינים שהוזכרו לעיל: חיבת הקודש שמבטלת את הצורך בהכשר לטומאה היא דאורייתא, אבל הדין המאפשר גם לדברים שאינם אוכל לקבל טומאה הוא רק מדרבנן. יש המציעים חילוק זהה, אך הפוך: חיבת הקודש המאפשרת לעצים ולבנונה לקבל טומאה אף על פי שאינם אוכל היא מדאורייתא ונלמדת מן הכתוב, אך חיבת הקודש המבטלת את הצורך בהכשר היא מדרבנן בלבד.
דינים

דין 'חיבת הקודש' נוהג דווקא בדברים הקדושים בקדושת מזבח, ולא בדברים הקדושים רק בקדושת בדק הבית. גם בדברים המיועדים מזבח, נוהג דין זה דווקא אם כבר חלה בהם קדושת הגוף (למשל באמצעות כלי שרת), כלומר שכבר התקדש גופם ולא ניתן לפדותם, אבל אם עדיין חלה בהם קדושת דמים בלבד (כלומר שהוקדשו אך עדיין לא התקדש גופם, ולכן ניתן יהיה לפדותם) לא נוהג בהם דין חיבת הקודש. אמנם, יש הסוברים כי מדרבנן חיבת הקודש נוהגת גם לפני קידוש בכלי שרת המחיל קדושת הגוף.
שיטת תוספות היא שמאחר שמקור הדין הוא מהמילה "הבשר", חיבת הקודש נוהגת דווקא בדבר מוצק הדומה לבשר, אך לא בנוזלים.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ל"ו, עמוד ב'; מסכת חגיגה, דף כ"ג, עמוד ב'; משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות איסורי המזבח, פרק ו', הלכה ח'.
↑  חולין שם; תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף כ', עמוד א'; משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק י"ב, הלכה י"ג; משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות טומאת אוכלים, פרק י', הלכה י"ז.
↑  תוספות, מסכת חגיגה, דף כ"ג, עמוד ב', ד"ה יצאו.
1 2  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ל"ו.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ק"ב, עמוד ב'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת חגיגה,  פרק ג', הלכה ב'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק י"ב, הלכה י"ד.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק ח', הלכה ג'. בביאור שיטת הרמב"ם עיין כסף משנה, הלכות אבות הטומאות, פרק י"ב, הלכה י"ד.
↑  רש"י, מסכת פסחים, דף כ"ד, עמוד ב', ד"ה והבשר למה לי וד"ה והבשר כל טהור.
↑  תוספות, מסכת זבחים, דף ל"ד, עמוד א', ד"ה ואפי' ומסכת מנחות, דף כ"א, עמוד א' ד"ה יצאו; תוספות רבנו פרץ מסכת זבחים, דף מ"ו, עמוד ב' ד"ה לפוסלה; וכן משמע במשנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות פסולי המוקדשין, פרק י"ח, הלכה י"ב.
↑  רש"י, מסכת זבחים, דף מ"ו, עמוד ב', ד"ה לפסולא ומסכת מנחות, דף כ"א, עמוד א' ד"ה עצים; וכן משמע במשנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות איסורי המזבח, פרק ו', הלכה ח'.
↑  תוספות, מסכת חגיגה, דף כ"ד, עמוד א', ד"ה יצאו (שהתחיל בעמוד הקודם). לביאור החילוק בין עצים ללבונה ושאר דברים ראו אבן האזל, פסולי המוקדשין יח, כד, ד"ה שוב, ולדעתו זו גם דעת הרמב"ם.
↑  חידושי הרמב"ן, חולין לה. ד"ה אלא "ולי נראה..."
↑  מנחת חינוך, מצווה קמ"ה, ד"ה וער"מ, באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי, ולדעתו זו דעת הרמב"ם.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ק"א, עמוד א'; תוס' מסכת חולין, דף ל"ו, עמוד א' ד"ה צריד.
↑  תוס' מנחות שם ד"ה אע"ג; תשובות הרשב"א, חלק א', סימן לב
↑  תוספות, מסכת זבחים, דף ל"ד, עמוד א', ד"ה והבשר; תוספות, מסכת חולין, דף ל"ו, עמוד ב', ד"ה עצים.
| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |  |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |  |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |  |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |  |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים •  משקין |  |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו  • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |  |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |  |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
זאורולופיים

| זאורולופיים |
| --- | --- |
 איור של פרטי קאמויזאורוס (Kamuysaurus)
תקופה
קרטיקון עליון, 83–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: צרפודה
משפחה:: הדרוזאוריים
תת־משפחה:: זאורולופיים
שם מדעי
 Saurolophinae

שלד של אדמונטוזאורוסים.
שלד של לטירינוס (Latirhinus)
זאורולופיים (שם מדעי: Saurolophinae; מילולית: "ציצת לטאה/זוחל") היא תת-משפחה של דינוזאורים צמחוניים ממשפחת ההדרוזאוריים, אשר התקיימו רק בקרטיקון העליון שלפני 83 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים

זוהי אחת משתי תת-המשפחות של ההדרוזאורים לצד הלאמבאוזאוריים. הממצאים שלהם התגלו באירואסיה ובאמריקה הצפונית.
בני קבוצה זו היו בעלי מבנה גוף בסיסי יותר והציצות וה"קסדות" שלהם היו הרבה פחות בולטות מהלאמבאוזאוריים, אך הם היו בעלי לסתות עבות ובשרניות יותר. בעבר השתייכו לתת-משפחה זו כל ההדרוזאורים הרחוקים מהלאמבאוזאורוס וקרוביו, אך בהמשך הפרידו סוגים פשוטים יותר כמו ההדרוזאורוס. היא הוגדרה ב-1918 בידי החוקר הקנדי לורנס לם (אנ'), בהתבסס על הסוג זאורולופוס.
דינוזאורים אלה היו גדולים מאוד, הכבד שבהם היה השאנטונגוזאורוס, אשר הגיע לאורך 16 מטרים ולמשקל 16 טונות. הם היו אוכלי צמחים קשיחים כמו מחטניים ועצים רחבי עלים שונים שאותם עיכלו באמצעות שורת שיניים באחורי הלסת. מבנה הלסת דמה מאוד למקור של ברווז. ממצאים מראים שרבים מהם נעו בעדרים גדולים אחרי מזון ובתורם משכו טורפים כמו טירנוזאוריים.
בעבר נחשבה קבוצה זו לקלייד, אך ב-2010 החוקרים Albert Prieto-Márquez ניתחו שהקבוצה הייתה תת-משפחה נפרדת מסוגים בסיסיים של הדרוזאורים. בתוך תת-משפחה זו שויכו 4 שבטים: Brachylophosaurini‏, Edmontosaurini‏, Kritosaurini ו-Saurolophini.
מיון

תת-משפחה זאורולופיים (Saurolophinae)
סוג ברסבולדיה (Barsboldia)
שבט Brachylophosaurini
סוג Acristavus
סוג ברכילופוזאורוס (Brachylophosaurus)
סוג מאיזאורה (Maiasaura)
סוג Probrachylophosaurus
סוג Wulagasaurus
שבט Edmontosaurini
סוג אדמונטוזאורוס (Edmontosaurus)
סוג Kerberosaurus
סוג Kamuysaurus
סוג Kundurosaurus
סוג Laiyangosaurus
סוג שאנטונגוזאורוס (Shantungosaurus)
סוג אוגרונאלוק (Ugrunaaluk)?
שבט Kritosaurini
סוג אנסזיזאורוס (Anasazisaurus)
סוג גריפוזאורוס (Gryposaurus)
סוג קריטוזאורוס (Kritosaurus)
סוג Latirhinus?
סוג נאשויביטוזאורוס (Naashoibitosaurus)
סוג ריינורקס (Rhinorex)
סוג סקרנוזאורוס (Secernosaurus)
שבט Saurolophini
סוג אוגוסטינולופוס (Augustynolophus)
סוג Bonapartesaurus
סוג פרוזאורולופוס (Prosaurolophus)
סוג זאורולופוס (Saurolophus)
הערות שוליים

↑  Prieto-Márquez, A. (2010). "Global phylogeny of Hadrosauridae (Dinosauria: Ornithopoda) using parsimony and Bayesian methods". Zoological Journal of the Linnean Society. 159 (2): 435–502
↑  "A New Saurolophine Dinosaur from the Latest Cretaceous of Far Eastern Russia"
ולריה ברל

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1946 אוסטרליה 
 פטירה:  2022 (בגיל 75 בערך) 
 מקום מגורים:  אוקספורד 
 מקום לימודים:  Sydney Medical School  אוניברסיטת סידני 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד  בית הספר להיגיינה ומחלות טרופיות של אוניברסיטת לונדון 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית (2006)  חבר במסדר אוסטרליה (14 ביוני 2010)  עמית האקדמיה למדעים רפואיים  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 אתר רשמי
 
ולרי ברל (באנגלית: Dame Valerie Beral; 28 ביולי 1946 - 26 באוגוסט 2022). הייתה מדענית ואפידמיולוגית בריטית ילידת אוסטרליה שחקרה בעיקר את סרטן השד; זכתה בפרסים רבים כגון פרס החברה המלכותית, מסדר אוסטרליה, מסדר האימפריה הבריטית, ועוד.
קורות חייה

ולרי ברל נולדה באוסטרליה, בניו סאות' ויילס. היא למדה בתיכון לבנות בצפון סידני, במהלך לימודיה הצטיינה מאוד במתמטיקה ובמדעים. ברל הייתה אלופת ניו סאות' ויילס לשחמט לנשים מתחת לגיל 18. כשברל סיימה את התואר הראשון שלה, היא הפכה לאישה הראשונה שקיבלה את מדליית הזהב ברפואה של אוניברסיטת סינדי. היא טיילה בעולם במשך חצי שנה, ולבסוף היגרה לבריטניה בשנת 1970, שם בילתה את שארית חייה האקדמיים והאישיים. ברל התחתנה בשנת 2004 עם פול פיין.
השכלה

ולרי ברל למדה תואר ראשון ברפואה ותואר ראשון בכירורגיה באוניברסיטת סינדי, שאותם השלימה בהצטיינות יתרה. בשנת 1970, ברל עברה לבריטניה, שם למדה אפידמיולוגיה וסטטיסטיקה בקורס משולב בבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית בלונדון במשך שנתיים. היא נשארה בבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית בלונדון במשך 19 שנה, שם הפכה לפרופסור, ולמדה אפידמיולוגיה באופן מעמיק. בשנת 1989 עברה ברל לאוניברסיטת אוקספורד, שם היא הובילה את המחלקה לאפידמיולוגיה.
בשנות השבעים ברל הייתה רופאה בקליניקה בלונדון, אבל מכיוון שבאותה תקופה היה המחקר סביב תרופות למניעת הריון חסר הרבה ידע ולא היה מפותח, ברל נאלצה לרשום את התרופות הללו בלי לדעת מה יהיו תופעות הלוואי שלהן. חוסר הידע הזה הפריעה לברה מאוד, מכיוון שהיו לגלולות תופעות לוואי, אבל היא לא יכלה לדעת מתי ואיך הם יופיעו. ולכן היא פרשה מהקליניקה והקדישה את עצמה ללימוד אפידמיולוגיה - חקר ההשפעות של גורמים חיצוניים על הסיכוי לחלות במחלות.