stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DNA
גילויים חשובים בחקר ה-DNA > פענוח הקוד הגנטי

בשנת 1961 ערכו פרנסיס קריק וסידני ברנר סדרת ניסויים שבהם הפעילו על DNA ממקור נגיפי חומר הגורם לסילוק זוגות בסיסים מה-DNA ועקב כך נוצרים שינויים תורשתיים. סדרת ניסויים זו הובילה להבנת תהליך התרגום. אובדן זוג בסיסים, או שני זוגות בסיסים מהרצף, הוא למעשה החסרת חלק ממילה בקידוד ה-DNA, ובנוסף לזה גורם להזזת מסגרת הקריאה של שלשות הבסיסים בדי-אן-איי. רצף הבסיסים משנה עקב כך את משמעותו ומתורגם לרצף חלבון שונה. לעומת זאת, אובדן של שלושה זוגות בסיסים גורם להחסרת חומצת אמינו אחת, אך יתר החלבון נשאר תקין.
בתוך חמש שנים נתגלתה המשמעות של כל 64 הצירופים האפשריים לרצף של שלושה זוגות בסיסים: 61 מצירופי השלשות השונים מקודדים ל-20 חומצות האמינו השונות המרכיבות את החלבונים בתא (מספר צירופים שונים עשויים לקודד את אותה חומצת אמינו), ובנוסף יש 3 צירופים שאינם מקודדים לחומצת אמינו אלא משמשים כסימן סיום. צירופים אלו, של שלשות של בסיסי חומצות גרעין, מכונים קודונים. תגליות מאוחרות יותר הראו שכאשר יש רצף ארוך שמשותף לשני גנים, אחד הגנים יהיה בחפיפה לשני ואז ייקטע וההמשך שלו יהיה אחרי אזור שלא משתתף בקידוד. במצב כזה הגן הראשון יתועתק ברציפות, אך כאשר מתבצע תעתוק של הגן המקוטע, רצף הדי אן איי יתפתל ללולאה שמסתירה את המקטע שלא צריך להשתתף ביצירת החלבון. כיום יודעים שהקוד הזה אוניברסלי לכל היצורים החיים ולנגיפים.
ראו גם

גנטיקה
PNA
תיקון DNA
דנ"א אוריגמי
ריצוף DNA
חידת ערך C
שכפול עצמי
זיווג בסיסים
רצף נשנה
בדיקת סמני DNA
פרופיל DNA
DNA footprinting
נזקי DNA בעקבות קרינת UV וקרינת רנטגן
חוליה מקשרת
לקריאה נוספת

ג'יימס ווטסון, הסליל הכפול, ידיעות ספרים, 2003
עדי מרקוזה-הס, ביולוגיה עכשיו, ספרי תל אביב
הערות שוליים

↑  שמעון שוקן, הסליל הכפול: איך שני פרחחים לקחו את כל הקופה, 23.3.2005, באתר רשימות; במקור, פורסם ב-2004 במדור ספרים של הארץ
↑  Cartwright, Reed; Graur, Dan (8 פבר' 2011). "The multiple personalities of Watson and Crick strands". Biology Direct. 6: 7. doi:10.1186/1745-6150-6-7. ISSN 1745-6150. PMC 3055211. PMID 21303550. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: date and year (link)
↑  למיטוכונדריה ולכלורופלסט יש קוד גנטי שונה אולם הם אינם יצורים עצמאיים אלא אברונים. כמו כן ישנם חיידקים שכאשר נמצאת בחלל התא שלהם חומצת האמינו סלניום-מתיונין, אחד מקודוני הסיום שלהם הופך לקודון עבורה.
| חומצות גרעין |
| --- | --- | --- |
| אבני בניין | נוקלאוזיד • נוקלאוטיד • דהאוקסינוקלאוטיד |  |
| פורין | אדנין (A) • גואנין (G) |  |
| פירימידינים | תימין (T) • ציטוזין (C) • אורציל (U) |  |
| RNA | רנ"א מקודד: mRNA • pre-mRNA רנ"א שאינו מקודד תרגום: tRNA • rRNA • tmRNA בקרה: miRNA • siRNA • piRNA • RNAi עריכת רנ"א: snRNA • snoRNA |  |
| DNA | cDNA |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548275805171  BNE: XX527602  BnF: cb119649178 (data)  GND: 4070512-2  LCCN: sh85037008  NDL: 00561484  NKC: ph116977 
דגם ה-DNA של ווטסון וקריק. עיגול מסמל שייר פוספט, מחומש – דאוקסיריבוז, ריבוע – פורין (אדנין או גואזין), ומלבן – פירימידין (תימין או ציטוזין).
סכימה של סליל DNA ופתיחתו לצורך הכפלה
DNA עם בסיסיו החנקניים מימין, ו-RNA משמאל
ז'אק בריניון

ז'אק בריניון (בצרפתית: Jacques Marie Stanislas Jean Brugnon;‏ 11 במאי 1895 – 20 במרץ 1978), היה טניסאי צרפתי. אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כשלזכותו 12 זכיות בתחריות גראנד סלאם בזוגות, ו-5 זכיות בגביע דייוויס במדי נבחרת צרפת.
קריירת טניס

ז'אק בריניון נולד בפריז. הוא היה חלק מדור זהב של הטניס הצרפתי, כשיחד עם רנה לקוסט, אנרי קושה וז'אק בריניון כונו "ארבעת המוסקטרים", אשר שלטו בטניס העולמי במהלך שנות ה-20 ובתחילת העשור הבא אחריו.
בריניון התמחה בתחרויות זוגות. בתחרויות זוגות מעורבים הוא שיחק לצד סוזן לנגלן והם זכו במספר אליפויות. בתחרויות זוגות גברים הוא שיחק לצד אנרי קושה וז'אן בורוטרה והם זכו להצלחות.
ז'אק בריניון השתתף באולימפיאדת 1920. ז'אק בריניון השתתף באולימפיאדת 1924 וזכה במדליית כסף בתחרות זוגות גברים.
עם נבחרת צרפת בריניון זכה 5 פעמים בגביע דייוויס (1927- 1931).
ב-1976 התקבל ז'אק בריניון, יחד עם שלושת חבריו ל"ארבעת המוסקטרים", להיכל התהילה של הטניס.
קריירת טניס > גמרים של גראנד סלאם - זוגות > זוגות גברים

| תוצאה | שנה | טורניר | שותף | יריבים בגמר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גמר | 1925 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת אנרי קושה | צרפת ז'אן בורוטרה צרפת רנה לקוסט | 5–7, 6–4, 3–6, 6–2, 3–6 |
| גמר | 1926 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת אנרי קושה | ארצות הברית וינסנט ריצ'רדס ארצות הברית הוורד קינסי | 4–6, 1–6, 6–4, 4–6 |
| זכייה | 1926 | אליפות וימבלדון | צרפת אנרי קושה | ארצות הברית וינסנט ריצ'רדס ארצות הברית הוורד קינסי | 7–5, 4–6, 6–3, 6–2 |
| זכייה | 1927 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת אנרי קושה | צרפת ז'אן בורוטרה צרפת רנה לקוסט | 2–6, 6–2, 6–0, 1–6, 6–4 |
| זכייה | 1928 | אליפות אוסטרליה הפתוחה | צרפת ז'אן בורוטרה | אוסטרליה ג'ון הוקס אוסטרליה ג'רלד פטרסון | 13–11, 6–4, 6–4 |
| זכייה | 1928 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת ז'אן בורוטרה | צרפת אנרי קושה צרפת רנה דה בוזלה | 6–4, 3–6, 6–2, 3-6, 6-4 |
| זכייה | 1928 | אליפות וימבלדון | צרפת אנרי קושה | אוסטרליה ג'ון הוקס אוסטרליה ג'רלד פטרסון | 13–11, 6–4, 6–4 |
| גמר | 1929 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת אנרי קושה | צרפת ז'אן בורוטרה צרפת רנה לקוסט | 3–6, 6–3, 6–3, 6–3, 6–8 |
| זכייה | 1930 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת אנרי קושה | אוסטרליה הרי הופמן אוסטרליה ג'ים ויליארד | 6–3, 9–7, 6–3 |
| גמר | 1931 | אליפות וימבלדון | צרפת אנרי קושה | ארצות הברית ג'ורג' לוט ארצות הברית ג'ון ואן רין | 2–6, 8–10, 11–9, 6-3, 3-6 |
| זכייה | 1932 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת אנרי קושה | צרפת מרסל ברנר צרפת כריסטיאן בוסו | 6–4, 3–6, 7–5, 3-6, |
| זכייה | 1932 | אליפות וימבלדון | צרפת ז'אן בורוטרה | הממלכה המאוחדת פט יוז הממלכה המאוחדת פרד פרי | 6–0, 4–6, 3–6, 7-5, 7-5 |
| זכייה | 1933 | אליפות וימבלדון | צרפת ז'אן בורוטרה | יפן רואוסוקי נונוי יפן ג'רו סאטו | 4–6, 6–3, 6–3, 5-7 |
| זכייה | 1934 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת ז'אן בורוטרה | אוסטרליה ג'ק קרופורד אוסטרליה ויויאן מקגרת' | 11–9, 6–3, 2–6, 6-4, 7-9 |
| גמר | 1934 | אליפות וימבלדון | צרפת ז'אן בורוטרה | ארצות הברית ג'ורג' לוט ארצות הברית לסטר סטפן | 2–6, 3–6, 4–6 |
| גמר | 1939 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת ז'אן בורוטרה | ארצות הברית צ'ארלס הריס ארצות הברית דון מקנייל | 6–4, 4–6, 0–6, 2-6, 10-8 |
קריירת טניס > גמרים של גראנד סלאם - זוגות > זוגות מעורבים

| תוצאה | שנה | טורניר | שותף | יריבים בגמר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| זכייה | 1925 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת סוזן לנגלן | צרפת דידי ולאסטו צרפת אנרי קושה | 6–2, 6–2 |
| זכייה | 1926 | אליפות צרפת הפתוחה | צרפת סוזן לנגלן | צרפת ננט לה בסנרה צרפת ז'אן בורוטרה | 6–4, 6–3 |
קבורת הלב בנפרד מהגוף

קבורת הלב בנפרד מן הגוף היא מנהג שנהגו בו באשר לאנשים מפורסמים (לרוב מלכים) שהלכו לעולמם, הקשור, כפי הנראה, לפולחן שרידי הקדושים בכנסייה הקתולית בימי הביניים. בתקופה זו (ובימי הקדם) ייחסו ללב תכונות כמרכז הרגש והאומץ. קבורת הלב בנפרד מהגוף באה לפזר מבחינה סמלית את התכונות החיוביות המיוחסות לקבורתו של אדם חיובי, ולהעביר חלק מהן למקום נוסף, במקום שתהיינה מרוכזות במקום אחד. באופן זה התכונות החיוביות – אומץ, יושר, רחמים, ונדיבות, מצויות הן בקברו של הגוף והן במקום בו טמון הלב.
התפתחות המנהג

המנהג לקבור את הגוף בנפרד מהחלקים הפנימיים שלו ידוע מימי קדם, ובאירופה הנוצרית התפתח מתוך כורח לעכב ריקבון ולשמר גופות שהובאו לקבורה במרחק רב ממקום המוות. בתקופת מסעי הצלב, המנהג הפך נפוץ למדי, שכן בתקופה זו מתו לעיתים קרובות לוחמים ואבירים בארץ הקודש. קבורה בשטחים נוכריים וזרים נתפשה כלא מכובדת, מה גם שלאצילים היו בדרך כלל חלקות קבר משפחתיות בכנסיות במקום מולדתם.
המנהג נשאר ממניעים פונקציונליים עד סוף ימי הביניים. הסרת האיברים הפנימיים מסיבות לא מעשיות וקבורתם במקומות נפרדים החלה להופיע בהדרגה במהלך סוף המאה ה-16, כאשר קבורת הלב הופיעה במהלך המאה ה-17. ותכופות היו קוברים את הלב עם האיברים הפנימיים או לחוד, ומתעדים רק את הלב, שלו יש משמעות סמלית. ברחבי אירופה המנהג לא היה כללי ואחיד, והיו בו הבדלים גדולים בהתאם לצורך וליכולת הכלכלית, וכן היו הבדלים גדולים בגלל יחס הכנסייה והאפיפיורים השונים ומסורות אזוריות שונות.
באמצע המאה ה-16, התפשט המנהג על רקע היווסדותם של מסדרים דתיים חדשים, במיוחד הישועים, במהלך הרפורמציה הקתולית, או הקונטרה-רפורמציה, כשנוצר צורך בקבורה של שרידי קדושים ואצילים שיאצילו מקדושתם על הכנסית והמנזרים החדשים.
סוג נוסף של קבורת הלב בנפרד מן הגוף הוא עקב נסיבות מורבידיות שונות, כגון מקרהו של לואי ה-17 שיידון להלן, בו הושלך הילד אל קבר עניים משותף וללא שם, אך לבו נלקח על ידי רופא מלוכני, ונשמר במשך מאתיים שנה.
שליטים > מלכי אנגליה

חלק ממלכי אנגליה נקברו בנפרד מלבם:
אדוארד הראשון (נפטר ב־1306) הורה לבנו אדוארד השני כי ייתן את לבו לקבוצה של מאה אבירים, אשר תיקח אותו אל ארץ הקודש ותמשיך שם בכיבוש. בנו, אדוארד השני, לא מילא את צוואתו, וגורל הלב אינו ידוע.
ריצ'רד הראשון המכונה "לב הארי", שמת בשנת 1199, נטמן גם הוא כשליבו מחוץ לגופו. לבו הוצג במשך שנים רבות בקתדרלה ברואן שבצרפת, בתחילה בתוך מכל עשוי מכסף. בשנת 1260 הותך המכל על מנת לאסוף כסף לתשלום כופר עבור שרידיו של הקדוש לואי שנפלו בידי הסרצנים, והלב עבר למכל עשוי מעופרת. לאחר מכן הועבר הלב למוזיאון בעיר רואן, שם הוא מצוי כיום.
ג'יימס השני, שבילה את ימיו האחרונים בגלות בצרפת לאחר שהודח במהפכה המהוללת בשנת 1688. לבו נטמן מחוץ לגופו בכנסייה בשאיו, ליד פריז.
שליטים > מלכי סקוטלנד

לבו של ג'ון באליול (אנ'), שהיה דוכס, ואביו של מלך סקוטלנד אשר נשא את אותו השם, הוצא מגופתו על ידי אשתו הנאמנה דבורגילה, הליידי מגולווי. האישה הניחה את הלב בקופסת שנהב, והייתה סועדת את ארוחותיה כשהלב "סועד" לצידה, (הארוחה עצמה הייתה ניתנת לאחר מכן לאביונים) דבורגילה מתה בשנת 1290, ונקברה כשלבו של בעלה בין זרועותיה.
לבו של רוברט דה ברוס מלך סקוטלנד האגדי, אשר הביס את הבריטים בראשותו של אדוארד השני בקרב באנוקברן והשיג את עצמאותה של ארצו, נמסר עם מותו בשנת 1329 לאביר ג'יימס דאגלס "השחור". דאגלס לקח את הלב עמו במסעו לארץ הקודש. כאשר עגן בספרד ראה לפתע קבוצת מוסלמים מתקיפים נוצרים. הוא הטיל עצמו למערכה, כשלפניו השליך את קסדת הכסף המכילה את לבו של רוברט דה ברוס. דגלאס לא שרד את הקרב. שנים רבות לאחר מכן הוחזרו לבו של דגלאס ולבו של רוברט דה ברוס לסקוטלנד על ידי סר ויליאם קית'. בשנת 1921 התגלה מכל קטן עליו נכתב כי הוא מכיל את לבו של רוברט דה ברוס בכנסיית "מלרוז אבי" דרומית לאדינבורו. הלב נקבר מתחת לרצפה שוב, והוצא שוב בשנת 1996 לאחר שחפירות ארכאולוגיות נוספות התבצעו במקום. הלב טמון כיום במלרוז אבי, ושלט מכריז על מקומו. ברוס עצמו טמון בעיירה דנפרמליין (Dunfermline).
שליטים > מלכי צרפת

רבים ממלכי צרפת נטמנו כשלבם מחוץ לגופם. ובמשך תקופה מסוימת היה זה מנהג מקובל. מיוחד הוא מקרהו של הדופין, המכונה לואי ה-17, אשר נשאר בחיים לאחר עריפת ראשו של אביו בזמן המהפכה הצרפתית. הדופין מת בן 10, כשהוא עני ואין אדם אשר יתמוך בו. גופו הושלך לקבר ללא שם, אך רופא מלוכני שצפה בקבורה הצליח לעקור את לבו של הדופין, ולשמרו בפורמלין. הלב עבר גלגולים שונים במשך מאתיים שנים, ולבסוף הוחזר לצרפת בשנת 1975. לאחר שבדיקת DNA אישרה כי האיבר קשור גנטית לקווצת שער של אמו, מארי אנטואנט, נקבר הלב בכנסייה בסן דני בפריז, בטקס רב רושם, על ידי מלוכנים ואנשי כנסייה צרפתים, ב־8 ביוני 2004.
שליטים > מלכי בית הוהנצולרן

פרידריך וילהלם הרביעי, שמת בשנת 1861 נטמן, לפי צוואתו, בכנסיית השלום בפארק סנסוסי שבפוטסדם, אבל רק לאחר שלבו הוצא מגופו ונקבר בנפרד בכניסה לקבר משפחתו בארמון שרלוטנבורג, מקום קבורת הוריו, בברלין.
שליטים > מלכי בית הבסבורג

היה זה מנהגם של מלכי בית הבסבורג להיטמן בשלושה חלקים: הגוף עצמו נטמן בקפלת הקיסרים, בכנסייה הקפוצ'ינית בווינה, בעוד שחלקי הגוף הפנימיים נקברו במקום אחר, ואילו הלב נטמן ב"אוגוסטינר קירכה" בסמוך, אך בנפרד. הנוהג נשמר בין 1600 בערך ל-1872, אך אף לבו של קיסר אוסטריה האחרון, קרל הראשון נקבר בווינה, בנפרד מגופו, שנקבר באיי מדירה, מקום גלותו ומותו.
שליטים > מלכי בוואריה

לודוויג השני ("המטורף") מלך ממלכת בוואריה קבור בקתדרלה של מינכן ולבו בכד בכנסייה באלטוטינג (Altotting), שהיא מקום עלייה לרגל לקתולים של גרמניה (גם שם, כמו בצ'נסטוחובה שבפולין, יש פסל קדוש של "מדונה שחורה").
שליטים > הנסיכים-הבישופים של וירצבורג

טקסי הקבורה של הנסיכים-הבישופים של וירצבורג ידועים מאמצע המאה ה-15, וכללו חלוקת מקום הקבורה לשלושה חלקים: הגוף בקתדרלת וירצבורג, המעיים בכנסיית טירת מרינברג, והלב בכנסיית אברך. יש לציין שבוירצבורג הדגש היה על המעיים, מנהג שהמשיך עד המאה ה-18, ואילו קבורת הלב בנפרד נפסקה בסוף המאה ה-16.
שליטים > מלכי פולין

לבו של מלך פולין מיכל הראשון נטמן במנזר ליד ורשה, מעיו נקברו בחומת הקתדרלה של לבוב ועצמותיו נטמנו בקתדרלת ואוול בקרקוב.
מלך פולין אוגוסט השני "החזק", אשר נפטר בשנת 1733, טמון בעיר קרקוב, אך לבו טמון בכנסייה בעיר דרזדן בגרמניה.
מנהיגים

הדוכס הסקוטי ג'יימס גרהאם, המכונה "המרקיז ממונטרוז" היה מראשי צבא המלך צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית. בשנת 1650 נפל הדוכס בשבי אויביו, אשר שלטו בסקוטלנד. ב-21 במאי 1650 הוא הוצא להורג באופן ברברי במיוחד: הדוכס נתלה, ואז הוטבע, ולאחר מכן בותר לחלקים, אשר נשלחו לכל עריה החשובות של סקוטלנד. ראשו ולבו הונחו מעל שערי טירת אדינבורו. יש האומרים כי שנים מספר לאחר מכן נאספו לבו וראשו ונקברו בקתדרלת סט. גילס באדינבורו. אחרים טוענים כי לבו נשלח בנפרד בתוך מכל לבני משפחתו, אך אבד, ועבר גלגולים שונים ביבשות שונות, עד שאבד סופית במהפכה הצרפתית.
לאון גמבטה היה ממקימיה של הרפובליקה הצרפתית השלישית בצרפת, ונפטר בשנת 1882 כתוצאה מתאונת נשק. גמבטה נחשב לגיבור לאומי, שכן לאחר תבוסת נפוליון השלישי במלחמת צרפת–פרוסיה ארגן את הצבא הצרפתי, לאחר שנמלט בכדור פורח לערי הספר, וכך שמר על כבודה של צרפת. בשנת 1920, עת הוקם קבר החייל האלמוני, הובל לבו של גמבטה במרכבה שבה הובלה גופת החייל האלמוני, כהוקרה לפועלו של גמבטה, ועל מנת להראות את הרציפות במאבק הלאומי בין מלחמת העולם הראשונה שהייתה העילה להקמת קבר החייל האלמוני, ובין מלחמת פרוסיה-צרפת שקדמה לה. לאחר שגופת החייל האלמוני נטמנה מתחת ל"שער הניצחון", הובל לבו של גמבטה לקבורה בפנתיאון, בו טומנת האומה הצרפתית את גדולי בניה.
המנהיג הפולני יוזף פילסודסקי הורה בצוואתו כי לבו ייטמן בעיר וילנה, אותה ראה בחזונו כחלק מפולין.
אחרים

ניקולאוס קוזאנוס (1401–1464), פילוסוף, תאולוג ומתמטיקאי גרמני. קוזאנוס נקבר ברומא אך לבו הובא, על פי בקשתו, לכנסייה בעיר מולדתו, קואס (Cues), אותה יזם ותכנן.
המשורר פרסי ביש שלי מת בתאונת טביעה בשנת 1822. גופתו נסחפה אל החוף מספר ימים לאחר מכן. הגופה נשרפה במעמד אשתו, הסופרת מרי שלי, וידידו המשורר לורד ביירון. בעוד שהגופה נשרפה, הלב לא אוכל. מרי שלי לקחה את הלב השלם ממדורת הקבורה, ונשאה אותו עמה בתיק קטן במשך ימי חייה. לאחר מותה נקבר הלב בעיר בורנמות'. אפרו של שלי טמון ברומא.
לורד ביירון עצמו, ידידו הקרוב של שלי, מת ב־19 באפריל 1824 ממחלה בה לקה כאשר השתתף במלחמת העצמאות של יוון. היוונים, המעריצים את זכרו, קברו את לבו מתחת לעץ בעיר מיסולונגי ביוון. גופתו נשלחה לאנגליה, ומכיוון שסירב להיטמן בכנסיית וסטמינסטר, נקבר בכנסיית מריה מגדלנה, בעיירה האקנל במחוז נוטינגהאם.
ד"ר דייוויד ליווינגסטון, חוקר הארצות הבריטי הנודע בן המאה ה-19, נפטר בזמביה בשנת 1873 בעודו באחד ממסעותיו לחיפוש מקורותיו של נהר הנילוס. גופתו נשלחה במסע אשר ארך חודשים רבים אל בריטניה, ושם נקברה בטקס רב רושם בכנסיית וסטמינסטר, אשר בה קוברת האומה הבריטית את גדוליה. יש האומרים כי לבו טמון בקופסת מתכת מתחת לעץ באזור העיירה אילאלה בזמביה, שם הוא מת, וכנסייה בזנזיבר מתגאה בכך שלבו של ליווינגסטון טמון בה.
הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד, נפטר בעיר בריסל בבלגיה, ונטמן שם. לבו הועבר לבית הקברות פר לשז בפריז.
המלחין הפולני פרדריק שופן נקבר בפריז, אך ציווה כי לבו ייטמן בכלי המלא באדמה פולנית; הכלי ובו לבו של שופן הועבר לפולין ונטמן בכנסיית הצלב הקדוש בוורשה (אנ'). הכנסייה נהרסה במלחמת העולם השנייה אך נבנתה מחדש, ובמבנה החדש הותקן עמוד בו נטמן לבו של שופן.
גם לבו של הסופר הפולני ולדיסלב ריימונט טמון בכנסיית הצלב הקדוש בוורשה.
הברון פייר דה קוברטן, מייסד התנועה האולימפית ונשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, ציווה שלבו ייקבר באולימפיה.
טיץ' קואנג דוק, נזיר בודהיסטי וייטנאמי ששרף את עצמו למוות כמחאה על מדיניות הממשלה, ליבו נותר ללא פגע ומשומר בכלי זכוכית במקדש.
אטנאסיו חירארדוט - קצין קולומביאני, ממוצא צרפתי, אחד מגבורי המלחמות המהפכנית לעצמאות של קולומביה וונצואלה בתחילת המאה ה-19, אחד מעוזריו של סימון בוליבאר. נהרג בקרב בגבעת בארבולה. לפי פקודתו של בוליבר, לבו של חירארדוט נקבר בקתדרלה בקראקס במאוזולאום מיוחד בתוך קפלת השילוש הקדוש שהשתייכה למשפחת בוליבר.
הערות שוליים

↑  Edited by Katharina Rebay-Salisbury, Marie Louise Stig Sørensen and Jessica Hughes, Body parts and bodt whole - changing relations and meanings, Oxbow books, 2010, עמ' 119
↑  Edited by Katharina Rebay-Salisbury, Marie Louise Stig Sørensen and Jessica Hughes, Body parts and bodt whole - changing relations and meanings, Oxbow books, 2010, עמ' 123
1 2  Edited by Katharina Rebay-Salisbury, Marie Louise Stig Sørensen and Jessica Hughes, Body parts and bodt whole - changing relations and meanings, Oxbow books, 2010, עמ' 127
↑  Edited by Katharina Rebay-Salisbury, Marie Louise Stig Sørensen and Jessica Hughes, Body parts and bodt whole - changing relations and meanings, Oxbow books, 2010, עמ' 125
קבר ריצ'רד הראשון (לב הארי) בפונטברוֹ (פרט ללב, הקבור ברואן)
קבר הלב של רוברט דה ברוס, במנזר מלרוז
עמוד הקבורה ללבו של פרדריק שופן בכנסיית הצלב הקדוש בוורשה
פרדי רוקם

| --- | --- |

 לידה:  1945 (בן 80 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
פרדי רוקם (Freddie Rokem החליף את שמו ב-1975 מ-Rock).
(נולד ב-1945) בסטוקהולם שבשוודיה, פרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון ומופקד על הקתדרה על שם עמנואל הרצ'קוביץ לאמנות המאות ה-19 וה-20 שבאוניברסיטת תל אביב. היה דיקן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב בשנים 2002–2006.
ביוגרפיה

פרדי רוקם למד בבית ספר העממי והתיכון בסטוקהולם. בין 1962–1963 למד בבית ספר תיכון בארצות הברית. ב-1965 עלה לישראל. עשה את חוק לימודיו בתואר הראשון בספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, לאחר מכן למד ספרות סקנדינבית ושוודית באוניברסיטת הלסינקי בפינלנד. עשה את התואר השני בספרות אנגלית באוניברסיטה העברית. את הדוקטורט הוא עשה באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה, נושא העבודה היה: "מסורת וחידוש בדרמה ובתיאטרון השוודים 1922-1914" והיא נעשתה בהדרכת של פרופסור אורג'אן לינדברגר.
התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב בשנת 2000. יש לו מינוי קבוע של פרופסור אורח באוניברסיטת הלסינקי בפינלנד. לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד, האוניברסיטה החופשית בברלין, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת מינכן.
החל משנת 2006 ועד 2009 כיהן כעורך ראשי של כתב העת Theatre Research International בהוצאה לאור של אוניברסיטת קיימברידג'. הוא חבר מערכת של Theatre Journal בהוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. שימש כיועץ ספרותי לבמאי השוודי לייף סטינרבום בהצגות של "המלט" בשוודיה בשנים 1996–1997, למחזה "אדיפוס המלך" בדנמרק בשנים 1998–1999 ולמחזה "פר גינט" בנורווגיה בשנים 2000–2001.
היה פעיל במספר ארגונים בינלאומיים לחקר התיאטרון. הוא כיהן כנשיא החברה הישראלית לחקר ולקידום התיאטרון הוא חבר בוועד המנהל של "האיגוד העולמי לחקר התיאטרון" IFTR ,והוא סגן נשיא של הארגון הבינלאומי לחקר המופע, PSi.
רוקם תרגם מספר מחזות של יהושע סובול וחנוך לוין לשוודית, כמו גם "רומן רוסי" של מאיר שלו ו"נוכחים נפקדים" של דויד גרוסמן.
נשוי לפרופסור גלית חזן-רוקם מן החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית ולהם נולדו שלושה ילדים.
מחקריו > תיאור מחקריו

פרדי רוקם חוקר את ההיסטוריה של המחזאות והתיאטרון האירופאי והעברי-ישראלי והתאוריה של התיאטרון והמופע.
מחקריו > מסורת וחידוש: בדרמה ובתיאטרון השוודי 1922-1914

הספר Tradition and Innovation: Swedish Drama and Theatre 1914-1922 הוא עבודת הדוקטורט של פרדי רוקם (אז Rock (Freddie והוא ראה אור בשוודית בשנת 1977. הספר עוסק בשינויים שחלו בתיאטרון השוודי בתקופת מלחמת העולם הראשונה וכניסת המודרניזם לתיאטרון. הרעיון המונח בבסיסו של הספר היא שהיו מספר מחזאים שנידחו עד סוף מלחמת העולם הראשונה מכיוון שהתיאטרונים לא היו מסוגלים להציג אותם ורק אחרי המלחמה מ-1919–1922
הדור הצעיר התקבל. הם נדחו מכיוון שהיו מודרניים ומלנכוליים והזמן לא היה בשל לקבלם. הספר עוסק במחזאים פר לגרקוויסט, וילמר ברגמן. הדבר קרה בדור שאחרי סטרינדברג, על רקע המחזאות החדשנית של סטרינדברג, שנפטר ב-1912 והמחזאות שלו החלה להתקבל בראשית שנות העשרים, תקופה של תחיית הרעיונות המודרניים.
מחקריו > חלל תיאטרוני אצל איבסן, צ'כוב וסטרינדברג: צורות פומביות של פרטיות

ספרו זה Theatrical Space in Ibsen, Chekhov and Strindberg: Public Forms of Privacy יצא לאור בהוצאת UMI-Research Press באן ארבור במישיגן ה-1986 והוא עוסק בשינויים שחלו בעיצוב מרחב בתיאטרון כתוצאה מן הגיבוש של הריאליזם בתיאטרון ושבירתו. טענת הספר היא שכל אחד משלושת המחזאים האלה, כל אחד בדרכו, יוצר הסתכלות ייחודית על העולם הבדיוני ובעיקר של עיצוב המרחב והחלל שלו. אצל איבסן זהו נקודת מגוז אחת מרכזית; אצל צ'כוב זהו עולם שיש בו מוקדים רבים ובכיוונים שונים; ואצל סטרינדברג השינויים של החלל הבדיוני הם מאוד דינאמיים והדבר משקף בצורה הבולטת ביותר את השינויים הטכנולוגיים שחלו באותה תקופה, בעיקר את התפתחות אומנות הצילום והקולנוע.
מחקריו > להציג היסטוריה: ייצוג תיאטרוני של העבר בתיאטרון העכשווי

Performing History: Theatrical Representations of the Past in Contemporary Theatre ספרו זה של רוקם התפרסם בהוצאת אוניברסיטת איווה בשנת 2000 והוא זכה לציון הספר הטוב ביותר של השנה בחקר התיאטרון בשנת 2001 על ידי הארגון לתיאטרון השכלה גבוהה בארצות הברית.
ATHE (Association for Theatre in Higher Education)
ספר זה מתאר כיצד התיאטרון של אחרי מלחמת העולם השנייה מאפיין ומציג שני אירועים היסטוריים בעלי חשיבות רבה: המהפכה הצרפתית והשואה. הספר בודק את המאפיינים העיקריים של מחזות שואה בישראל ושל מחזות על המהפכה הצרפתית באירופה ובארצות הברית. בין הטענות העיקריות המוצגות בו היא הקביעה שהתיאטרון מתמודד עם כישלונות העבר בניסיון להבין, להשלים ואפילו לרפא את פגעי העבר. כמו כן הספר בוחן את מקומו של העד כמתווך בין אירועי העבר לבין הקהל של היום, המעוניין להבין את אירועי העבר.
מחקריו > הצפנים הסודיים של סטרינדברג

Strindberg’s Secret Codes ראה אור ב-2004 באנגליה, ועוסק בהיבטים שונים של יצירתו של המחזאי השוודי אוגוסט סטרינדברג. החל בעיצוב המרחב, הקשר לצילום, עיצוב המוות והעל-טבעי בתיאטרון של סטרינדברג ובידיעות של סטרינדברג של השפה העברית והעובדה שהוא כתב ספר לימוד לשפה העברית בשוודית

. הספר חושף שורה של צפנים ביצירתו של סטרינדברג היכולים לטענת רוקם להעמיק את ההבנה של היצירה והחיים של הסופר והמחזאי השוודי הזה.
מחקריו > מחקרים על התיאטרון העברי והארצישראלי

רוקם חיבר שורה של מחקרים בנושא התיאטרון העברי והארצישראלי. בהם שני מאמרים על הצגות הדיבוק בארץ ישראל בתקופת היישוב שהתפרסמו בכתב העת "קתדרה"


, מאמרים על יהושע סובול וחנוך לוין. פרק בספרו "להציג היסטוריה: ייצוג תיאטרוני של העבר בתיאטרון העכשווי" מנתח את הצגתו של חנוך לוין "הילד החולם" ופרק אחר מתמקד במחזה "גטו" של יהושע סובול

. רוקם גם חיבר את המבוא לספר של תרגומי מחזות לוין לאנגלית (שתורגמו על ידי ברברה הרשב) ייצא לאור בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד) התזה המרכזית ביחס לחנוך לוין היא שיוצר יוצר תבנית עלילתית שיש בה שורה של איומים והאיומים האלה מתממשים בצורה מפתיעה, על אף שהם צפויים.
מחקריו > תיאטרון ופילוסופיה

בשנים האחרונות רוקם חוקר בעיקר את הקשרים המורכבים בין השיח הפילוסופי והשיח של התיאטרון והמופע. תרגום לעברית של ספרו בנושא זה, "פילוספים ואנשי תיאטרון: מפגשים ומערכים", יצא לאור בשנת 2023.
ספרים שכתב

Tradition and Innovation: Swedish Drama and Theatre 1914-1922, Akademilitteratur, Stockholm, 1977. (Swedish)
Theatrical Space in Ibsen, Chekhov and Strindberg: Public Forms of Privacy, Theater and Dramatic Studies No. 32, UMI Research Press, Ann Arbor, Michigan, 1986.
Performing History: Theatrical Representations of the Past in Contemporary Theatre, University of Iowa Press, Iowa City, 2000.
Strindberg’s Secret Codes, Norvik Press, Norwich, 2004.
פילוספים ואנשי תיאטרון: מפגשים ומערכים, תרגם מאנגלית עירא אבנרי, מוסד ביאליק, 2023.
ספרים שערך וההדיר

ספרות סקנדינאבית בתרגום עברי : 1894-1980 / פרדי רוקם; תל אביב : הקתדרה לתורת התרגום ע"ש מ. ברנשטיין, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ג 1982
הקאמרי: תיאטרון של זמן ומקום : עיונים בתולדות התיאטרון הקאמרי / עורכים: גד קינר, אלי רוזיק, פרדי רוקם תל אביב : אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות על-שם יולנדה ודוד כץ, 1999
Guest Editor of Theatre Research International, Volume 25, Number 1, Spring 2000. Special issue on Performance Analysis.
Editor, Theatre Research International, 2006-2009.
הערות שוליים

↑  בנושא זה גם מאמרו: צופני הסתר : אוגוסט סטרינדברג והשפה העברית; דפים למחקר בספרות 11 (תשנח) 353-370, 1998 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
↑  ’הדיבוק’ בארץ-ישראל : התיאטרון, הביקורת והתגבשותה של התרבות העברית; קתדרה 20 (תשמא) 183-202, 1981
↑  "הדיבוק" על כביש חיפה-ג’דה : על ההצגה הראשונה של "הדיבוק" בארץ-ישראל; קתדרה 26 (תשמג) 186-193, 1983
↑  בנושא זה גם המאמר: תיאטרון הגטו של יהושע סובול; מחניים 9 (תשנה) 304-311, 1994
↑   גלילי שחר, השיהוק של אריסטופנס והצחוק של קאנט, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267143205171  PLWABN: 9810686078105606  BIBSYS: 90590174  BnF: cb137735219 (data)  CiNii: DA01454976  GND: 142566179  ISNI: 0000 0001 2103 7679  LCCN: n85113779  NKC: mzk2014850029  NSK: 000472335  NTA: 07235688X  SELIBR: 240537  SUDOC: 136741762  VIAF: 109010823   WorldCat (עם VIAF): 109010823