stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיטה, נסיכת בורבון-פארמה
ביוגרפיה > קיסרית > מלחמת העולם הראשונה

קרל וזיטה הוכתרו בבודפשט ב-30 בדצמבר 1916. חגיגות ההכתרה היו קצרות מהמקובל, כיוון שקרל סבר שלא בסדר לערוך חגיגות ממושכות בזמן מלחמה. קרל היה איש צבא מובהק, וכקיסר הוא היה מפקדו העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי. לפיכך הוא נמצא רוב הזמן במפקדתו בעיר באדן והותקן עבורו קו טלפון מיוחד כדי שיוכל להתקשר עם וינה. זיטה גילתה עניין רב במדיניות ובצבא, ולעיתים קרובות הופיעה בציבור כשהיא מלווה בקנצלר או אוחזת תדריכים צבאיים. היא התלוותה פעמים רבות אל בעלה בחזית, ועבדה כאחות בבית חולים לפצועי מלחמה. עם זאת, באביב 1917 התקרבה המלחמה לשנתה הרביעית, ואוסטריה כבר מאסה בה. קרל וזיטה הגו רעיון להשיג הסכם שלום נפרד עם מדינות ההסכמה. זיטה כתבה מכתב לאחיה סיסטו, נסיך בורבון-פארמה אשר שרת כקצין בצבא הבלגי, והזמינה אותו לבוא לבקר בחשאי בווינה. אמם, מריה אנטוניה, העבירה את המכתב לידיו באופן אישי. קרל גם הוא יצר קשר עם סיסטו דרך שווייץ הנייטרלית.
בהסכמת הצרפתים והבריטים, סיסטו הגיע לווינה עם תנאים מוכנים מראש. מדינות ההסכמה סירבו לנהל משא ומתן על הסכם שלום נפרד עם אוסטריה, אלא דרשו הסכם גם עם גרמניה. צרפת דרשה לקבל חזרה את אלזס ולורן מידי גרמניה, את שיקום עצמאותה של בלגיה, וכן דרשה שהאימפריה העות'מאנית תמסור את קונסטנטינופול לידי האימפריה הרוסית. לקרל לא היו בעיות עם תנאים אלו, שלא נגעו ישירות לאימפריה שלו, והוא שלח מסר סודי ובלתי רשמי לנשיא צרפת, אשר בו הוא מודיע על הסכמה עקרונית לשלוש נקודות אלו. קרל הבטיח להשתמש "בכל האמצעים ובכל ההשפעה האישית שלי". אולם גרמניה סרבה לנהל משא ומתן על אלזס-לורן, ולנוכח הצלחות מעצמות המרכז בחזית המזרחית וההתמוטטות הצפויה של רוסיה, סרבה בכלל לדבר על הסכם שלום. סיסטו המשיך במאמציו, ואף פגש את ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' בלונדון. לויד ג'ורג' הסכים להגיע להסכם נפרד עם אוסטריה, אולם עמדו לו למכשול מפקדי הצבא הבריטי אשר סירבו להסכים לכך.
באפריל 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק, אשר סיים את הלחימה בחזית המזרחית. בעקבות כך, נשא שר החוץ האוסטרו-הונגרי, הרוזן צ'רנין נאום בו הוקיע את ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו כגורם האחרון העומד בפני השלום באירופה. קלמנסו זעם, ופרסם את מכתביו של קרל אליו ואת מאמציו להגיע להסכם שלום מאחורי גבם של הגרמנים. אלו האחרונים זעמו, ואף התעוררו חששות לפלישה גרמנית לאוסטריה. צ'רנין טען שהדרך היחידה להציל את המצב תהיה התפטרות של קרל, אולם קרל סירב וצ'רנין הוא זה שהתפטר. קרל שלח הודעה לווילהלם השני, קיסר גרמניה בו הודיע לו כי סיסטו לא הוסמך להציג את המכתב ואת הצעות השלום, וכי אוסטריה מעולם לא שקלה להסכים להפקעת אלזס-לורן ובלגיה מידי גרמניה. הגרמנים הסכימו לסלוח, אולם דרשו מעורבות יתר של אוסטריה במלחמה. האירוע כולו נודע כ"פרשת סיסטו".
ביוגרפיה > קיסרית > קריסת האימפריה

עם החתימה על הסכם ברסט-ליטובסק, היה לכאורה מצבה של אוסטריה יציב ביותר. ארבע מאויבותיה, רוסיה, סרביה, מונטנגרו ורומניה, הובסו לחלוטין. הלחימה בחזית האיטלקית עוד נמשכה, אולם הכוחות הגרמניים והאוסטרו-הונגריים שהו בעומק שטחה של איטליה. עם קריסת החזית המזרחית, צפוי היה שהגרמנים יעבירו את כל כוחותיהם ממנה ויסיימו לחלוטין את הלחימה בחזית המערבית. עם זאת, המצב הכלכלי הפנימי הלך והתדרדר ועורר, יחד עם מחיר הדמים הכבד, גלים של חוסר-שקט מבית, התקוממויות ושביתות, בפרט מצד סוציאליסטים שראו את המלחמה כמשחק של אריסטוקרטים לאומניים השולחים פועלים משני הצדדים להרוג אלה את אלה. במקביל גברה התסיסה בקרב הלאומים שהבחינו בחולשתה של האימפריה וביקשו לצאת לעצמאות. אף ראש ממשלת הונגריה, אישטוון טיסה, סירב לתקצב מזון לאוסטריה וביקש לנצל את וינה השוקעת לשם קבלת יתר השפעה וייצוג להונגרים במסגרת הצבא והממשל. דרישות הלאומים מצאו הד ב"ארבע עשרה הנקודות" שהציג נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על מנת לשקם את אירופה.
קרל הביע נכונות לכנס מחדש את הפרלמנט, והציע לכל טריטוריה המוכנה לכך שותפות בקונפדרציה שתקום בשטחי האימפריה. אולם היה זה צעד קטן מדי ומאוחר מדי; הקבוצות האתניות השונות ראו את העצמאות כאפשרית, ולא נטו להתפשר על פחות מעצמאות מלאה. ב-14 באוקטובר 1918 כתב מזכיר המדינה של ארצות הברית רוברט לאנסינג לקיסר שארצו ומדינות ההסכמה לא יסתפקו בפחות מעצמאות לצ'כיה, סלובקיה ועמי סרביה הדרומית (יוגוסלביה), כך שאפילו אוטונומיה לא תספק אותן. ב-28 באוקטובר הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאותה. ב-31 באוקטובר הודיעה ממשלת הונגריה שהיא מסיימת את האיחוד הפרסונלי עם הקיסרות האוסטרית, והאימפריה הגיעה למעשה לקִצה, כאשר כל קבוצה מבססת עצמאות בשטחה על בסיס ממשל מקומי. הכישלון המוחץ בקרב ויטוריו ונטו בחזית האיטלקית וכיבוש טריאסטה, הובילו את הקיסר למסור הודעת כניעה, שנכנסה לתוקף רשמי ב-4 בנובמבר 1918 וסיימה את המלחמה. שבוע לאחר מכן שחרר הקיסר את חייליו ונתיניו משבועת האמונים כלפיו כנציג בית הבסבורג וקיומה של האימפריה תם באופן מעשי. המשפחה הקיסרית עברה לארמון שנברון, ותוקף שלטונה הוגבל לאוסטריה בלבד. ב-11 בנובמבר הכין הפרלמנט מניפסט המודיע על ביטול המונרכיה והפיכתה של אוסטריה לרפובליקה. המניפסט הוגש בפני קרל וזיטה והם נדרשו לחתום. זיטה אמרה לקרל: "ריבון לעולם לא יכול להתפטר, הוא יכול להיות מודח... בכוח זה בסדר, אבל לוותר - לעולם, לעולם, לעולם לא, אני מעדיפה ליפול כאן לצידך. אז יהיה אוטו, וגם אם כולנו נהרג, עדיין יהיו הבסבורגים אחרים!". קרל סירב לחתום, אולם נתן את הסכמתו לפרסום המסמך. עוד באותו היום עזבה המשפחה הקיסרית את אוסטריה אל בית-הארחה המלכותי באקרטסאו, סמוך לגבולות הונגריה וסלובקיה. יום למחרת הוכרז על הקמת "הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית".
ביוגרפיה > חיים בגלות

על המשפחה הקיסרית עברו מספר חודשים קשים באקרטסאו, כשהם מתמודדים עם חוסר ודאות וחשש לגורל דומה לגורל משפחתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה. המשפחה קיבלה סיוע ממקור בלתי צפוי: סיקסטוס נפגש עם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ושכנע אותו לסייע למשפחה הקיסרית. משלחת צבאית בריטית אורגנה ללא דיחוי בפיקודו של לוטננט קולונל אדוארד ליזל שטראוט, סטודנט לשעבר באוניברסיטת אינסברוק. שטראוט הצליח לארגן רכבת מאוסטריה לשווייץ, וב-24 במרץ עזבה המשפחה הקיסרית את אוסטריה תחת פיקוחם של חיילים בריטים.
המשפחה חיה בתחילה בשווייץ בסמוך לגבול האוסטרי, בטירת וארטג (Wartegg) אשר הייתה בבעלות משפחתה של זיטה. כעבור חודש אילצו אותם השלטונות השווייצריים לעבור לווילה ליד אגם ז'נבה, רחוק יותר מהגבול האוסטרי. תקוות בני המשפחה התעוררו מחדש ב-1920 עת עלה מיקלוש הורטי לשלטון בהונגריה והכריז על עצמו כעוצר הממלכה (כלומר ממלא מקומו של המלך בהיעדרו). רשמית היה קרל עדיין המלך של הונגריה, אולם הורטי שלח אליו שליחים בחשאי שינחו אותו לא לנסוע להונגריה לפני שהמצב יירגע. עם זאת, בהדרגה גברה שאפתנותו של הורטי. הוא סירב לאפשר לקרל לחזור לשלטון והמשיך לשלוט כעוצר ללא מלך. ב-1921 תבע קרל את כתר הונגריה, בטענה שעוצרותו של הורטי אינה חוקית כאשר יש מלך חוקי להונגריה. הדבר נתפס בעיני המלוכנים ההונגרים כבגידה של הורטי. הורטי, מצדו, נסמך חוקית על צידודו של הפרלמנט בחוסר הרצון להחזיר את קרל אל כס המלוכה. נראה שצעדו של הורטי נבע מאיומן של המדינות השכנות של הונגריה (צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה שאך-זה זכו לעצמאות) לפלוש להונגריה אם יעלה קרל על כס המלוכה שם.
באוקטובר 1921 נסעו קרל וזיטה לבודפשט ותבעו את הכתר. הורטי עצר את שניהם (זיטה הייתה באותו הזמן הרה עם בתם השמינית), ושלח אותם למעצר במנזר טיהאן. הורטי החליט לשלוח אותם לגלות מחוץ להונגריה. לאחר דיונים, נבחר האי מדיירה למטרה זו. הזוג הקיסרי הועבר לאי, אולם ילדיהם נותרו בשווייץ. בפברואר 1922 הצטרפו הילדים להוריהם במדיירה. ב-1 באפריל של אותה שנה מת קרל מדלקת סימפונות. מילותיו האחרונות היו "אני כל כך אוהב אותך." והופנו לזיטה. לאחר המוות, זיטה לבשה שחורים במשך שישים ושבע שנות אלמנות. בעקבות המוות, הודיע אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, שארצו מוכנה להעניק מקלט למשפחת הנפטר. בתיאום עם הבריטים, עברה המשפחה למדריד. מלך ספרד הציע לזיטה אחוזה בעיר ליקיטיו שבמפרץ ביסקאיה. זיטה קיבלה את ההצעה, ומכיוון שלא רצתה להוות נטל כבד מדי על המדינה שאירחה אותה, התקיימה בעיקר מהכנסות פרטיות מנכסים באוסטריה שנותרו בידי בני הבסבורג.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

לאחר שכמה מילדיה הגיעו לבגרות, זיטה ביקשה למצוא עבורם מקום טוב יותר להתחנך מאשר ספרד. בספטמבר 1929 עקרה המשפחה לבלגיה והתיישבה בכפר ליד בריסל. בבלגיה, עמדה זיטה בראש בני הבסבורג הגולים, והמשיכה להאמין שיום יבוא ובנה אוטו יעלה לשלטון כקיסר באוסטריה. אוטו נהנה מתמיכה ציבורית ניכרת באוסטריה, ובין השנים 1931–1938 1,603 עיריות אוסטריות נתנו לאוטו תואר אזרח כבוד. ייתכן שהעם האוסטרי היה מחזיר את אוטו לשלטון, אילו לא הייתה מתלווה לכך חזרתם של כל בני בית הבסבורג. בנוסף גם עמד לו למכשול התנגדותם של צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, שחששו כי אזרחיהם ירצו גם הם להצטרף מחדש לשלטון בית הבסבורג. גישושים אלו נפסקו באחת ב-1938 בעקבות האנשלוס - סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית. בני הבסבורג התנגדו לנאציזם בחריפות, ובתגובה הורה רודולף הס על הוצאתו להורג של אוטו באופן מיידי, כאשר ייתפס. בהוראתו של אדולף היטלר, הרכוש האישי של בית הבסבורג הוחרם, ונאסר על בני הבסבורג להיכנס לאוסטריה. מנהיגי התנועה הלגיטימית האוסטרית, כלומר המונרכיסטים, נעצרו על ידי הנאצים והוצאו להורג ברובם. הדודנים של אוטו מקס, דוכס הוהנברג וארנסט, נסיך הוהנברג נעצרו בווינה על ידי הגסטאפו, ונשלחו למחנה הריכוז דכאו, שם נשארו בכל תקופת השלטון הנאצי.
ב-1940 פלשו הגרמנים לבלגיה. הטירה שבה זיטה גרה כמעט והופצצה בידי מפציצי הלופטוואפה, והיא נמלטה עם משפחתה לספרד, ומשם לפורטוגל. ממשלת ארצות הברית העניקה להם אשרת כניסה, והמשפחה עברה לניו יורק ומשם ללונג איילנד. זיטה התיישבה בסופו של דבר בקוויבק שבקנדה. ב-1941 היטלר ביטל באופן אישי את אזרחותה ואת אזרחות ילדיה, והם נותרו חסרי כל אזרחות. עובדה זו ניתקה את זיטה ממקורות ההכנסה שלה באירופה, ולאורך כל מלחמת העולם השנייה הא נאלצה לחיות בצמצום. בניה השתתפו במאמץ המלחמתי לצד בעלות הברית. אוטו עמד בקשר עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וניסה לדאוג לעתידה של אוסטריה לאחר המלחמה. רוברט היה נציג בית הבסבורג בלונדון. פליקס וקרל לודוויג התגייסו לצבא ארצות הברית. רודולף הבריח את הגבול לאוסטריה בימים האחרונים של המלחמה כדי לסייע בארגון התנגדות לשלטון הנאצי. זיטה עצמה העבירה את השנתיים שלאחר סיום המלחמה באיסוף תרומות בקנדה וארצות הברית עבור אוסטריה והונגריה שניזוקו קשה במלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חזרו בניה של זיטה לאירופה, שם נישאו והקימו משפחות. ב-1952, החליטה גם זיטה לחזור ליבשת, והתגוררה בטירת ברג שבלוקסמבורג יחד עם אמה מריה אנטוניה. ב-1959 נפטרה מריה אנטוניה, וזיטה קיבלה הצעה לעבור לגור בעיר ציצרס שבמחוז גראובינדן בשווייץ. היא לא יכלה להיכנס לאוסטריה, כיוון שהחוק התיר כניסה רק של בני הבסבורג שנולדו אחרי 10 באפריל 1919. בשל כך, הא לא יכלה להשתתף בהלוויית בתה אדלהייד ב-1972, והדבר הכאיב לה מאוד. היא ניהלה מאבק עיקש לקבל את עצמותיו של בעלה, אולם לשווא. ב-1982 הותר לה לחזור לאוסטריה, לאחר שנעדרה ממנה שישה עשורים. היא ביקרה באוסטריה מספר פעמים, ואף התראיינה בטלוויזיה האוסטרית ובצהובונים שונים. לאחר יום הולדתה ה-90 היא פיתחה קטרקט בשתי העיניים. ב-1987 נחגג יום הולדתה ה-95 בציצרס ברוב פאר והדר, בהשתתפות בניה ונכדיה. בתחילת מרץ 1989 היא התקשרה לבנה אוטו ואמרה לו שהיא גוססת. המשפחה כולה הגיעה לציצרס והמתינה ליד מיטתה עד שנפטרה ב-14 במרץ. היא הייתה בת 96 במותה, והייתה האחרונה ששרדה מבין בניו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
לווייתה של זיטה התקיימה ב-1 באפריל. ממשלת אוסטריה הסכימה שהיא תתקיים על אדמתה, בתנאי שבני הבסבורג ישאו בעלויות בעצמם. בלוויה השתתפו כ-200 מבני משפחות הבסבורג ובורבון-פארמה, לצד פוליטיקאים פקידי ממשל ונציגים בינלאומיים. האפיפיור יוחנן פאולוס השני שלח גם הוא נציג מטעמו. על פי בקשתה, לבה נקבר לצד לבו של בעלה. גופתה הובאה לקריפטה הקיסרית בווינה. על פי המסורת, בשערי הקריפטה נקש מנחה הטקס על הדלת, והציג את הנקברת כ”הוד מלכותה הקיסרית והמלכה”.
משפחתה

בשנת 1911 נישאה לקרל הראשון, קיסר אוסטריה, בנם של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ומריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, היא ילדה לו 8 ילדים:
אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה (1912–2011), התחתן עם רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן
אדלהייד, ארכידוכסית אוסטריה (1914–1971)
רוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (1915–1996), התחתן עם מרגריטה, נסיכת סבויה-אאוסטה
פליקס, ארכידוכס אוסטריה (1916–2011, התחתן עם אנה אאגניה, נסיכת ארנברג
קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (1918–2007), התחתן עם יולנדה, נסיכת לינייה
רודולף, ארכידוכס אוסטריה (1919–2010), התחתן עם קסניה, רוזנת צ'רנישייב-בזובראזוב, ולאחריה עם אנה גבריאלה, נסיכת וורדה
שרלוטה, ארכידוכסית אוסטריה (1921–1989), התחתנה עם גאורג, דוכס מקלנבורג
אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה (1922–1993), התחתנה עם היינריך, נסיך ליכטנשטיין
לקריאה נוספת

Beeche, Arturo & McIntosh, David. (2005). Empress Zita of Austria, Queen of Hungary (1892–1989) Eurohistory. ASIN: B000F1PHOI
Bogle, James and Joanna. (1990).  A Heart for Europe: The Lives of Emperor Charles and Empress Zita of Austria-Hungary, Fowler Wright, 1990, ISBN 0-85244-173-8
Brook-Shepherd, Gordon. (1991). The Last Empress – The Life and Times of Zita of Austria-Hungary 1893–1989. Harper-Collins. ISBN 0-00-215861-2
Harding, Bertita. (1939). Imperial Twilight: The Story of Karl and Zita of Hungary. Bobbs-Merrill Company Publishers. ASIN: B000J0DDQO
הערות שוליים

↑  Schmadel, Lutz D. (2007). Dictionary of Minor Planet Names – (689) Zita. Springer Berlin Heidelberg. p. 67. ISBN 978-3-540-00238-3. נבדק ב-20 בדצמבר 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Edited by Katharina Rebay-Salisbury, Marie Louise Stig Sørensen and Jessica Hughes, Body parts and bodt whole - changing relations and meanings, Oxbow books, 2010, עמ' 121
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297234605171  PLWABN: 9810557914305606  BNE: XX5564045  BnF: cb12264200j (data)  CiNii: DA07148123  GND: 118637126  ISNI: 0000 0000 8148 3972  LCCN: n81110412  NDL: 00620412  NKC: jn19990210667  NLA: 49867211  NTA: 071365079  SUDOC: 028698436  Trove: 1506916  VcBA: 495/204452  VIAF: 68987511   WorldCat (עם VIAF): 68987511 
זיטה (יושבת, קיצוני מימין) עם בני משפחתה
זיטה וקרל עם הקיסר פרנץ יוזף ביום חתונתם
זיטה עם בעלה קרל ובנה אוטו בטקס ההכתרה בבודפשט
ציור משנת 1916 של זיטה (יושבת במרכבה) ובנה בן הארבע, נסיך הכתר אוטו
דיוקן רשמי מ-1917
קרל, זיטה, וילדיהם, במהלך שהותם בשווייץ ב-1921
ילדיה של זיטה בספרד
בול עם דיוקנה של זיטה
קברה של זיטה בקריפטה הקיסרית
פיירוז

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1934 (בת 90) ביירות, לבנון 
 שם לידה:  نُهاد وديع حدَّاد 
 מוקד פעילות:  לבנון 
 תקופת הפעילות:  מ-1957 
 סוגה:  מוזיקה לבנונית 
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  ערבית, צרפתית, ערבית לבנטינית 
 חברת תקליטים:  EMI 
 בן או בת זוג:  עאסי רחבאני (1955–1979) 
 צאצאים:  זיאד רחבאני, Rima Rahbani 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1988)  מפקדת בלגיון הכבוד  הסרט הגדול של מסדר הארז  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 www.fairouz.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פיירוז, 1946
פיירוּז (فيروز - בתרגום חופשי: טורקיז; נולדה בשם נוהאד חדאד בערבית: نهـاد رزق وديع حداد ב-20 בנובמבר 1935 או 1934) היא זמרת לבנונית שתהילתה יצאה ברחבי העולם הערבי. שיריה מושמעים בכל רחבי העולם הערבי ומהווים גאווה לאומית לבנונית. פיירוז מכונה "שגרירתנו בכוכבים", "שכנת הירח", "ציפור המזרח" ו"משוררת הקול". היא אימצה את שמה של הזמרת פיירוז אל־חלבייה (רחל סמוחה) כאות הוקרה לשירתה .
ביוגרפיה

פיירוז נולדה למשפחה נוצרית (אביה היה אשורי ואמה מרונית) ממעמד הפועלים בכפר ג'בל אל-ארז בצפון לבנון, וגדלה בביירות.
בשנת 1946 החלה ללמוד במכון הלאומי למוזיקה בביירות. את הקריירה המוזיקלית החלה כזמרת מקהלה ברדיו לבנון, והופיעה בשירים, שכתב עבורה חאלים אל-רומאן, בשם הבמה "פיירוז" (טורקיז).
לאחר מכן החלה בשיתוף פעולה ארוך ופורה עם האחים מנסור ועאסי רחבאני, כאשר מנסור(אנ') כותב עבורה תמלילי שירים ועאסי(אנ') מלחינם.
בשנת 1954, בהיותה בת 19, נישאה לעאסי רחבאני והצטרפה לכנסייה היוונית אורתודוקסית.
ביוגרפיה > דרכה המוזיקלית

הופעתה הגדולה הראשונה הייתה בפסטיבל בעלבכ ב-1957.
שמה יצא גם מחוץ ללבנון, ופיירוז הוזמנה להופיע בבירות ערב שונות ברחבי המזרח התיכון.
בשנת 1967 לאחר תבוסתן של מדינות ערב במלחמת ששת הימים הוציאה פיירוז את אחד משיריה הידועים והמצליחים ביותר זהרת אל מדא׳אן אשר משמעותו ״פרח הערים״, שיר קינה על ירושלים הנכתב בידי האחים רחבאני.
בשנת 1969 הטילה ממשלת לבנון חרם על שיריה בלבנון ואסרה השמעתם ברחבי המדינה לשישה חודשים, עקב סירובה של פיירוז לשיר לכבודו של נשיא אלג'יריה הווארי בומדיין.
ב-1971 יצאה פיירוז עם האחים רחבאני לסיבוב הופעות בצפון אמריקה שהוכתר בהצלחה רבה, ובעקבותיו הוזמנה להופעות ברחבי העולם.
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית (1975-1990) נשארה במדינה אך חדלה מלהופיע בה, וצמצמה את פעילותה למספר הופעות בינלאומיות מחוץ ללבנון. יוצאת דופן הייתה הופעתה באופרטה "פטרה" ב-1978, בה הופיעה בשני חלקי ביירות.
בשנות ה-90 הוציאה פיירוז 6 אלבומים והופיעה במספר קונצרטים רבי-קהל.
הידוע מכל הוא המופע ההיסטורי שלה בכיכר השהידים בביירות בספטמבר 1994, אשר ציין את שיקומה של העיר התחתית שנחרבה במהלך מלחמת האזרחים.
כמו כן היא הופיעה בפסטיבל הבינלאומי של בעלבכ בשנת 1998, לראשונה אחרי 25 שנות היעדרות שגזרה על עצמה. במופע היא ביצעה שירים נבחרים ממחזות שהשתתפה בהם בשנות ה-60 וה-70.
כמו כן פיירוז הופיעה ב-MGM Grand Arena בלאס וגאס בשנת 1999, מול קהל של יותר מ-16,000 לבנונים.
מאז, פיירוז הופיעה בפסטיבל הבינלאומי בבית א-דין (לבנון) משנת 2000 ל-2003, פריז (2002), ארצות הברית (2003), עמאן (2004), מונטריאול (2005), דובאי, אבו דאבי, בעלבכ, ביירות (2006), יוון (2007), דמשק ובחריין (2008), ואמסטרדם (2011).
בשלהי ינואר 2008, על אף ביקורת פומבית בלבנון, הופיעה פיירוז בדמשק לראשונה אחר הפסקה של 23 שנים מאז ביקורה האחרון בסוריה השכנה. המופע בדמשק יצר מחלוקת בלבנון, על רקע המתיחות בין לבנון וסוריה. מספר חברי פרלמנט ביקשו ממנה באופן פומבי לבטל את ההופעה. בדרכה לסוריה נתקלה פיירוז בקהל של 7000 איש, שצעקו את שמה בגבול כשמכוניתה עברה לאדמת סוריה. תפילות במסגדים וברדיו נעצרו, ובמקומם ניגנו תחנות הרדיו את שיריה של פיירוז יום ולילה לקראת בואה למדינה. גם ערוצי טלוויזיה, מסעדות, בתי קפה ועיתונים, עסקו בחזרתה ההיסטורית של פיירוז לאחר 20 שנות היעדרות. למרות המחלוקת הרבה סביב ביקורה, נראה כי הפופולריות, לה היא זוכה בלבנון, לא נפגעה. כאשר שרה במיסה בכנסייה במערב ביירות, נקהלו מאות רבות של אנשים סביב הכנסייה.
פיירוז מרבה לשיר שירים על הטבע ועל יופיו בעונות השנה השונות. שיריה אהובים מאוד על הציבור הערבי, והיא מפורסמת בקולה החד. בתחנות רדיו ערביות רבות מקובל להשמיע את שיריה בעיקר בשעות הבוקר, שכן שירתה נחשבת כמשרה רוגע וכמסייעת לפתוח את היום באווירה נינוחה. פיירוז הרבתה להופיע באופרטות (או מחזות זמר), שכתבו האחים רחבאני. היא שרה ושחקה בעשרים אופרטות עד לפרידתה מעאסי רחבאני ב-1979.
ביוגרפיה > חיים אישיים

פיירוז הייתה נשואה לעאסי א-רחבאני ולהם ארבעה ילדים. בנה זיאד רחבאני(אנ') הוא מלחין ומחזאי וחיבר עבורה שירים רבים לאחר פרידתה מבעלה. בתה, רימה רחבאני היא צלמת ומפיקה מפורסמת גם כן.
בשנת 2005 העריך עיתון ירדני את הונה ב-36.9 מיליון דולר אמריקני.
בתקופה האחרונה פיירוז עובדת עם בנה המפיק זיאד בלבד. אלבומה Wala Keef, יצא בשנת 2002.
בשנת 2010 יצא אלבומה "Eh FI Amal" (בעברית " כן, יש תקווה"), ובשנת 2017 יצא אלבומה האחרון Bebalee.
הערות שוליים

↑  על פי עדות בתה היא נולדה ב=20 ביולי או-21 היא טעות נפוצה. ראו ריאיון עם בתה רימה רחבאני (בערבית)
↑  אמנון שילוח, מוזיקת רבת פנים וזהויות עיונים בתקומת ישראל (סדרת נושא): מוזיקה בישראל, קריית שדה בוקר : אוניברסיטת בן גוריון בנגב - מכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, תשע"ד 2014, עמ' 472-485
↑  Celebrated Singer's Show In Syria Angers Some Lebanese - The New York Sun
↑   איל שגיא ביזאוי, הבון טון הנוכחי בישראל הוא לאהוב את הזמרת הלבנונית פיירוז, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277374005171  BIBSYS: 6004732  BNE: XX1319369  BnF: cb13973362p (data)  GND: 128455535  ISNI: 0000 0001 1566 7359  LCCN: n82058444  MusicBrainz: 338bbb53-5b96-447a-9444-8906844a0790  NLA: 43653365  NTA: 071025693  RERO: 02-A013511617  SUDOC: 083048510  Trove: 1459311  VIAF: 34651249   WorldCat (עם VIAF): 34651249
שנדור קרשי צ'ומה

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1784 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, רומניה 
 פטירה:  11 באפריל 1842 (בגיל 58) דרג'ילינג, הראג' הבריטי 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  Tomb of Sándor Kőrösi Csoma 
 השכלה:  אוניברסיטת גטינגן (1818) 
 
שַׁנְדוֹר קֶרֶשִׁי צ'וֹמָה (בהונגרית: Sándor Kőrösi Csoma, נולד Sándor Csoma‏; 27 במרץ 1784 – 11 באפריל 1842) היה פילולוג ומזרחן הונגרי, מחבר הספר הראשון של מילון ודקדוק טיבטית-אנגלית. הוא כונה בטיבטית Phyi-glin-gi-grwa-pa, כלומר "התלמיד הזר", והוכרז על ידי היפנים כבוסטסו או בודהיסטווה ב-1933. הוא נולד בקֶרֶש (Kőrös) שבנסיכות הגדולה של טרנסילבניה (היום חלק מקובסנה (אנ') ברומניה). תאריך הלידה שלו נקוב לעיתים קרובות כ-4 באפריל, אף על פי שזהו למעשה יום הטבילה שלו ושנת לידתו נתונה לוויכוח על ידי כמה מחברים שהגדירו אותה ב-1787 או 1788 ולא ב-1784. בני הקבוצה האתנית של הסקלרים, חלק מהמדיארים, שאליה השתייך, האמינו שהם נגזרו מענף של ההונים של אטילה שהתיישבו בטרנסילבניה במאה החמישית. בתקווה לחקור את הטענה ולמצוא את מקום מוצאם של הסקלרים והמדיארים על ידי לימוד שפות קרובות, הוא יצא לאסיה בשנת 1820 והעביר את חייו בלימוד השפה הטיבטית והפילוסופיה הבודהיסטית. שנדור קרשי צ'ומה נחשב למייסד הטיבטולוגיה (אנ'). אמרו שהוא היה מסוגל לקרוא בשבע עשרה שפות. הוא מת בדרג'ילינג בזמן שניסה לצאת למסע ללהסה בשנת 1842 ואנדרטה הוקמה לכבודו על ידי החברה האסיאתית של בנגל.
קורות חיים > נעורים בטרנסילבניה

שנדור קרשי צ'ומה נולד למשפחת סקלרים ענייה, בנם השישי של אנדראש צ'ומה (András Csoma) ואשתו, קריסטינה גצה (Krisztina Getse) (או אילונה גץ'?). אביו שירת במשמר הגבול הסקלרי. לימודיו המוקדמים היו בבית הספר המקומי של הכפר. ב-1799 הוא נסע לנג'אנייד (Nagyenyed, כיום איוד (אנ')) כדי להצטרף לפנימייה "בתלן קולגיום" (Bethlen Kollégium – מכללת בתלן). החינוך היה בחינם (gratistae) בתמורה לעבודת כפיים. כאן הוא הושפע מהפרופסור סמואל הגדיש (Samuel Hegedüs). הוא עזב את בית הספר ב-1807 והמשיך בלימודים באוניברסיטה, והתעניין בהיסטוריה, נושא שהפך לפופולרי על ידי פרופסור אדאם הרפאי (Ádám Herepei). בשנת 1815 הוא עבר את המבחן בעל פה הציבורי בלימודיו בבתלן קולגיום. מלגה אפשרה לו להמשיך לאוניברסיטת גטינגן, שם החל ללמוד אנגלית אצל פרופסור יוהאן דומניקוס פיורילו (אנ'). שנדור קרשי צ'ומה היה גם תחת השפעתו של פרופסור יוהאן גוטפריד אייכהורן.
קורות חיים > לימודים אחרי גטינגן

בשנים 1816– 1818 הוא למד שפות מזרחיות. בגטינגן, הוא נודע בשל היותו יודע קרוא וכתוב בשלוש עשרה שפות כולל לטינית, יוונית, עברית, צרפתית, גרמנית ורומנית מלבד הונגרית שפת האם. בשנותיו בקולקטה הוא גם שלט בבנגלית, מראטהית וסנסקריט. הוא חזר לטרנסילבניה ב-1818. ב-7 בפברואר 1819, פגש צ'ומה את הגדיש והודיע לו על כוונתו ללמוד סרבו-קרואטית בקרואטיה. הוא הלך ברגל לזאגרב ושהה שם כמה חודשים. הוא קיבל סיוע של מאה פלורינים ממייקל דה קנדרסי כדי לעזור לו במסע הזה.
קורות חיים > הכיוון מזרחה

המסע שעשה צ'ומה לאחר שעזב את קרואטיה משוחזר בעיקר ממכתב שכתב צ'ומה כשהציג את עצמו לקפטן קנדי הבריטי שעצר אותו עם כניסתו לסבאתו (עיירה במדינת הימאצ'ל פרדש בהודו) בחשד שהוא מרגל. צ'ומה לא הגיש בקשה לדרכון אימפריאלי והשיג דרכון הונגרי בנגנייד וביקר בבוקרשט. הוא החתים אותו על ידי הקומנדנט הכללי בנגסבן (היום סיביו ברומניה) ונסע לוולאכיה בסוף נובמבר 1819. הוא ניסה לנסוע לקונסטנטינופול, אך לא מצא את האמצעים. הוא עזב את בוקרשט ב-1 בינואר 1820 ועבר את הדנובה ליד רוסה והגיע לסופיה ולאחר מכן לאחר חמישה ימים לפיליפופוליס (כיום פלובדיב).
קורות חיים > המזרח התיכון, מרכז אסיה

קרשי צ'ומה הגיע לאדירנה (אדריאנופוליס) והוא רצה לנסוע משם לקונסטנטינופול, אך נאלץ בגלל התפרצות מגפת דבר לעבור לאנוס (אנ'). הוא עזב את אנוס ב-7 בפברואר 1820 והגיע לאלכסנדריה בספינה יוונית. הוא הגיע ביום האחרון של פברואר אך נאלץ לעזוב זמן קצר עקב מגפת הדבר. הוא עלה על ספינה סורית ללרנקה שבקפריסין ולאחר מכן לקח ספינה נוספת לטריפולי ולטקיה. מכאן הלך ברגל והגיע לחלב שבסוריה ב-13 באפריל. הוא יצא ב-19 במאי, הצטרף לשיירות שונות וברפסודה לאורך הנהר שעובר דרך אורפה, מרדין (אנ') ומוסול כדי להגיע לבגדד ב-22 ביולי. הוא כתב לתושב הבריטי מר ריץ' וביקש עזרה במסעותיו. הוא קיבלו בגדים אירופאיים וכסף דרך חבר הונגרי מר סובודה שאיתו שהה. הוא עזב את בגדאד ב-4 בספטמבר ונסע בשיירה דרך כרמאנשאה והמדאן והגיע לטהרן ב-14 באוקטובר 1820. הוא ביקש עזרה מהנרי וילוק (אנ') שאיפשר לו להישאר במקום כארבעה חודשים. הוא עזב את טהרן ב-1 במרץ 1821, השאיר מאחוריו את הדרכון והניירות שלו והחליף מתלבושת אירופאית לתלבושת פרסית מלבד כתיבת פתקים בהונגרית שיועברו הלאה במקרה שימות בדרכו לבוכרה. הוא הגיע למשהד ב-18 באפריל ובשל הצרות באזור לא יכול היה להמשיך עד 20 באוקטובר. הוא הגיע לבוכרה ב-18 בנובמבר. הוא התכוון בתחילה לבלות את החורף בבוכרה, אך מחשש מהצבא הרוסי הוא עזב לאחר חמישה ימים והצטרף לשיירה שעברה דרך באלק, קולם ובמיאן כדי להגיע לקאבול ב-6 בינואר 1822. הוא עזב את קאבול ב-19 בינואר ופנה לכיוון פשאוור. ב-26 בינואר הוא פגש שני קצינים צרפתים בדאקה, האדונים אלאר וונטורה, שהצטרפו אליו ללאהור. הוא הגיע ללאהור ב-11 במרץ ויצא ב-23 ב-19 באפריל, עבר דרך אמריטסר, ג'אמו כדי להגיע לקשמיר ב-17 באפריל. מצא חברה לנסוע איתה הוא יצא ב-9 במאי כדי להגיע ללה ב-9 ביוני. מצא את הדרך לירקנד מסוכנת, הוא החליט לחזור ללאהור ובדרך לקשמיר, ב-16 ביולי 1822 פגש את ויליאם מורקרופט (אנ'), החוקר האנגלי המפורסם. הוא החליט להישאר עם מורקרופט והצטרף אליו ללה. כאן הציג מורקרופט את צ'ומה לג'ורג' טרבק (אנ'). הוא גם השאיל לצ'ומה עותק של Alphabetum Tibetanum מאת אגוסטינו אנטוניו ג'ורג'י (Agostino Antonio Giorgi). הוא גם עזר למורקרופט על ידי תרגום מכתב ברוסית (מהרוזן נסלרודה פטרסבורג מ-17 בינואר 1820) הממוען לרנג'יט סינג ללטינית. לפני שמורקרופט עזב את לה, צ'ומה רצה להישאר עם טרבק בלה. לאחר מכן הוא הצטרף לטרבק בחזרה לסרינגאר ב-26 בנובמבר. הוא שהה כאן חמישה חודשים ושישה ימים שבמהלכם התעניין בשפה הטיבטית ודן עם מורקרופט על בחינת תוכנם של הספרים שנמצאו במנזרים המקומיים.