ראובן שניר
מחקריו > התיאטרון הפלסטיני

מחקר זה ((Palestinian Theatre (Literaturen im Kontext), ראה אור בהוצאת וייסבאדן בשנת 2005 והוא הראשון שהתפרסם בלשון האנגלית על התפתחותו של התיאטרון הפלסטיני, עוסק בהולדת התנועה הדרמטית הפלסטינית בראשית המאה העשרים והתפתחותה עד סוף שנות השמונים. עד פרסומו של הספר הייתה מושרשת במחקר תפיסה שאין לפלסטינים תיאטרון, בוודאי לא היה להם קודם לשנות השבעים של המאה העשרים. באמצעות מקורות ראשוניים, קטעי ארכיון ועיתונות מראה שניר שכבר ברבע הראשון של המאה העשרים היו ניסיונות לפתח תיאטרון פלסטיני, בעיקר במסגרת מוסדות תרבותיים וחינוכיים בחברה הפלסטינית, ובשנות השלושים והארבעים הייתה פריחה תאטרונית שבמסגרתה פעלו להקות תיאטרון שהעלו הצגות מתורגמות או מקוריות ואף ניסו לחקות את התיאטרון המצרי, שבחצי הראשון של המאה העשרים היה המפותח ביותר בעולם הערבי. בעקבות התפתחות התודעה התאטרונית בקרב הפלסטינים, בעיקר בעקבות סיבובי הופעות שלהקות תיאטרון מצריות נהגו לערוך בעריה המרכזיות של פלסטין, יוצרים מקומיים ייסדו להקות תיאטרון תוך שמירה על יחסי גומלין עם הארצות השכנות.
התנופה של התפתחות התיאטרון הפלסטיני בשנות הארבעים נקטעה לחלוטין עם "הנכבה" של 1948, כאשר הפלסטינים פוצלו בין המיעוט הפלסטיני שנותר במדינת ישראל, הפלסטינים בגדה המערבית תחת השלטון הירדני ואלה שברצועת עזה תחת שלטון מצרים, נוסף על המוני הפליטים במחנות במדינות ערב ובמדינות אחרות. התיאטרון הפלסטיני, שהיה על סף פריצה אל התודעה הכלל-ערבית, נעלם לחלוטין מן המפה התרבותית הערבית - שלא כז'אנרים כמו השירה והסיפורת, מחייב התיאטרון אמצעים חומריים לא מעטים, ואנשי התיאטרון הפלסטינים מצאו עצמם חסרי יכולת להתמודד עם הנסיבות החדשות. הממסד הישראלי ניסה למלא את החלל במגזר הערבי ולתמוך "תרבות חיובית" בגבולות מדינת ישראל, דהיינו ספרות ותיאטרון מגויסים שאינם מתנגדים למשטר ושמבססים דו-קיום בין היהודים לערבים. ואמנם היו ניסיונות לפתח תיאטרון בחיפה ובנצרת, בעיקר בחסות ההסתדרות, שניסתה לכוון את חיי התרבות במגזר הערבי בישראל בהתאם לצורכי הממסד השלטוני.
שניר מנסה להראות בספר כיצד הפעילויות התרבותיות בחסות הממסד אמנם הצליחו לעורר למראית עין עניין בקרב המיעוט הפלסטיני אבל לאורך זמן הובילו לתוצאה הפוכה: התחושה של הפלסטינים תושבי ישראל שהממסד חותר לטשטש את מאפייני התרבות הלאומית הפלסטינית הביאה, כפי שמתברר בדיעבד, לחיזוק התודעה הלאומית הפלסטינית והדבר בא לידי ביטוי בפעילויות תרבותיות אנטי-ממסדיות שאותם הובילה המפלגה הקומוניסטית. מפלגה זו הצליחה בפעילותה התרבותית לשמר את גחלת היצירה הפלסטינית ובעצם שימשה בשנות החמישים והשישים כמסגרת האופוזיציונית הפלסטינית האותנטית היחידה שטיפחה אנשי עט בעיקר מעל דפי אכסניות ספרותיות כמו הירחון אל-ג'דיד והעיתון אל-אתחאד, לצד הוצאת ספרים שניסתה להוציא לאור יצירות של כותבים פלסטינים המתנגדים למשטר הישראלי. יחד עם זאת, עד 1967 לא הצליחו הפלסטינים להקים תיאטרון מקצועי החופשי לחלוטין מהשראה ממסדית, מה גם שהצנזורה הישראלית מנעה כל ניסיון של התארגנות תרבותית רצינית. לאחר מלחמת ששת הימים והאיחוד המחודש בין הפלסטינים בישראל לבין אלו בגדה המערבית וברצועת עזה, החלה פריחה של התיאטרון הפלסטיני בעיקר בירושלים וברמאללה.
בלטה במיוחד בשנות השבעים להקת התיאטרון "אל-בלאלין" (הבלונים) במזרח ירושלים שבשנת 1977 שימשה גרעין להקמת תיאטרון אל-חכוואתי במזרח ירושלים, שבעצם מסמן את תור הזהב של התיאטרון הפלסטיני המקצועי. ”חכואתי" בערבית הוא מספר הסיפורים המסורתי שהיה נוהג לבקר בבתי הקפה ובליווי כלי נגינה כמו הרבאב היה מספר סיפורים מן המורשת הערבית העממית, כמו סיפורי אלף לילה ולילה, אבו זיד אל-הלאלי וענתרה. מתן השם חכואתי לתיאטרון הירושלמי בא לדחות על הסף את הטענה השכיחה אצל חוקרים מערביים שלא היה לערבים תיאטרון ושהם המתינו עד למאה התשע עשרה ולמגע עם התרבות המערבית כדי לחקות את התיאטרון המערבי. בכלל, מלומדים ערבים מנסים להוכיח שהמגע עם התרבות המערבית בעת החדשה, שסייע להתפתחות התרבות הערבית, לא יצר סוגות ספרותיות חדשות יש מאין שהרי, עוד לפני המגע עם המערב, ידעו הערבים צורות עובריות של הרומן, הסיפור הקצר והתיאטרון, הגם במובנים אחרים שאינם עולים בקנה אחד עם מה שהיה מוכר בתרבות המערבית. כך, למשל, סיפורי אלף לילה ולילה, ה”מקאמות”, האגרות, הופעות מספרי הסיפורים וכדומה. יתרה מזו, עולה אפילו טענה שלא רק שהערבים לא חיקו את תרבות המערב אלא שבמגע בין התרבות הערבית לתרבות המערבית בתור הזהב באל-אנדלוס במאות העשירית והאחת עשרה חיקו אנשי המערב את התרבות הערבית וכך יצרו למשל את הרומן המערבי.