stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כדורגל באולימפיאדת מינכן (1972)
טורניר הגברים > סיבוב שני > בית ב'

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  פולין | 5 | 3 | 2 | 1 | 0 | 8 | 2 | 6 |
|  ברית המועצות | 4 | 3 | 2 | 0 | 1 | 8 | 2 | 6 |
|  דנמרק | 3 | 3 | 1 | 1 | 1 | 4 | 6 | -2 |
|  מרוקו | 0 | 3 | 0 | 0 | 3 | 1 | 11 | -10 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  ברית המועצות | 3 – 0 | מרוקו   |
|  דנמרק | 1 – 1 | פולין   |
|  פולין | 2 – 1 | ברית המועצות   |
|  דנמרק | 3 – 1 | מרוקו   |
|  ברית המועצות | 4 – 0 | דנמרק   |
|  פולין | 5 – 0 | מרוקו   |
טורניר הגברים > משחק על מדליית הארד

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 בספטמבר 1972 |  ברית המועצות | 2 - 2‏ה |  גרמניה המזרחית | האצטדיון האולימפי, מינכן, גרמניה המערבית צופים: 80,000 שיפוט: ברזיל ארמנדו מרקס |
| 10 בספטמבר 1972 | אולג בלוחין  10'   מורתז חורצילווה  30' | (סיקור) | הנס-יורגן קריישה  33' (פ)   אברהארד פוגל  78' | האצטדיון האולימפי, מינכן, גרמניה המערבית צופים: 80,000 שיפוט: ברזיל ארמנדו מרקס |
טורניר הגברים > משחק הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 בספטמבר 1972 |  פולין | 2 - 1 |  הונגריה | האצטדיון האולימפי, מינכן, גרמניה המערבית צופים: 80,000 שיפוט: גרמניה המערבית קורט צ'נשר |
| 10 בספטמבר 1972 | קז'ימייז' דיינה  68', 47' | (סיקור) | בלה וראדי  42' | האצטדיון האולימפי, מינכן, גרמניה המערבית צופים: 80,000 שיפוט: גרמניה המערבית קורט צ'נשר |
טורניר הגברים > פרסים

| זהב | כסף | ארד |
| --- | --- | --- |
|  פולין |  הונגריה |  ברית המועצות  גרמניה המזרחית |
9 שערים
פולין קז'ימייז' דיינה
7 שערים
הונגריה אנטל דונאי
6 שערים
גרמניה המזרחית יואכים שטרייך
פולין רוברט גאדוכה
ברית המועצות אולג בלוחין
גרמניה המערבית ברנד ניקל
5 שערים
גרמניה המזרחית הנס-יורגן קריישה
גרמניה המזרחית יורגן שפארווסר
גרמניה המערבית אוטמאר היצפלד
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוג:  עיטור אזרחי
 המעניק:  נשיא ארצות הברית
 בשם:  הקונגרס של ארצות הברית
 למען:  ”מאמצים ראויים לשבח ותרומות יוצאות מן הכלל לרווחת האומה והאנושות”
 זכאות:  אסטרונאוטים של נאס"א
 נוסד:  1969
 הענקות
 הוענק לראשונה:  1978
 סה"כ הוענקו:  30
 הוענקו לאחר המוות:  17
 היררכיה
 עיטור נמוך יותר:  מדליית השירות המכובד של נאס"א
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל (Congressional Space Medal of Honor) היא עיטור אמריקני, שנוסד בשנת 1969. זהו העיטור הרם ביותר המוקדש לאסטרונאוטים. המדליה מוענקת על ידי נשיא ארצות הברית, בהמלצת הקונגרס.
המדליה מוענקת לאסטרונאוטים אשר "במסגרת מילוי חובותיהם הצטיינו באופן יוצא דופן, תוך הפגנת מאמץ בר כבוד, ותרמו תרומה לרווחת ארצות הברית והאנושות".
אף על פי שהעיטור נחשב לעיטור אזרחי, בגלל מעמדו הגבוה במדרג עיטורי ארצות הברית, הוא מאושר לענידה כאות על מדים של המשרתים בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
עיצוב העיטור

מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל מורכבת מתצורה של זר ניצחון ירוק, עליו מונח כוכב בעל חמישה קודקודים. בין  שני קודקודים סמוכים של הכוכב יוצאת להבה מוזהבת. במרכז הכוכב הגדול מעוצב ענן בצבע תכלת, ובמרכזו כוכב כחול. במרכז הכוכב הכחול קבוע יהלום במשקל רבע קרט. (זהו העיטור האמריקני היחיד הכולל יהלום). מעל זר הניצחון, קבוע עיט מוזהב עם כנפיים פרושות.
מקבלי מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל

מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל הוענקה לאחר מותם לאנשי הצוות של החלליות אפולו 1, מעבורת  החלל צ'לנג'ר ומעבורת החלל קולומביה. מדליה זו הוענקה לאחר מותו לאסטרונאוט הישראלי הראשון, אילן רמון, שהיה לאזרח הלא אמריקני הראשון - והיחיד עד כה - שהוענקה לו מדליה זו.
| תאריך | שם | הערות |
| --- | --- | --- |
| 1 בינואר 1978 | ארמניל ארמסטרונג | אפולו 11 (נחיתה ראשונה על הירח, מפקד) |
| 1 בינואר 1978 | בורפרנק בורמן | אפולו 8 (הקפה ראשונה סביב לירח, מפקד) |
| 1 בינואר 1978 | קונצ'ארלס קונראד הבן | סקיילאב (מפקד ראשון) |
| 1 בינואר 1978 | גלןג'ון גלן | מרקורי 6 (אמריקאי ראשון שהקיף את כדור הארץ) |
| 1 בינואר 1978 | גריוירג'יל גריסום* | אפולו 1 וג'מיני 3 (מפקד) |
| 1 בינואר 1978 | שפראלן שפרד | מרקורי 3 (אמריקאי ראשון בחלל) |
| 19 במאי 1981 | ינגג'ון יאנג | STS-1 (טיסת מעבורת ראשונה, מפקד) |
| 19 בינואר 1993 | סטפתומאס סטאפורד | אפולו-סויוז (מפקד אמריקאי) |
| 26 ביולי 1995 | לווג'יימס לוול | אפולו 13 (מפקד) |
| 2 בדצמבר 1996 | לוסשאנון לוסיד | טיסת חלל הארוכה יותר של אישה (לאותו זמן) |
| 17 בדצמבר 1997 | צ'אפרוג'ר צ'אפי* | אפולו 1 |
| 17 בדצמבר 1997 | וייאדוארד וייט* | אפולו 1 וג'מיני 4 (האמריקאי הראשון שהלך בחלל) |
| 19 בינואר 2003 | שפרויליאם שפארד | אקספדישן 1 (המפקד הראשון של תחנת החלל הבינלאומית) |
| 3 בפברואר 2004 | סקודיק סקובי* |  מפקד משימה STS-51-L (אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר) |
| 3 בפברואר 2004 | סמימייקל סמית'* |  משימה STS-51-L (אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר) |
| 3 בפברואר 2004 | רסנג'ודית רזניק* |  משימה STS-51-L (אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר) |
| 3 בפברואר 2004 | אונאליסון אוניזוקה* |  משימה STS-51-L (אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר) |
| 3 בפברואר 2004 | מקנרונלד מקנייר* |  משימה STS-51-L (אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר) |
| 3 בפברואר 2004 | ג'רבגרגורי ג'רוויס* |  משימה STS-51-L (אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר) |
| 3 בפברואר 2004 | מקאכריסטה מקאוליף* |  משימה STS-51-L (אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר) |
| 23 ביולי 2004 | הסבריק האזבנד* | STS-107 (הקולומביה, מפקד) |
| 23 ביולי 2004 | מקקויליאם מק'קול* | STS-107 (הקולומביה) |
| 23 ביולי 2004 | אנדמייקל אנדרסון* | STS-107 (הקולומביה) |
| 23 ביולי 2004 | צ'ולקלפנה צ'אולה* | STS-107 (הקולומביה) |
| 23 ביולי 2004 | בראדייוויד בראון* | STS-107 (הקולומביה) |
| 23 ביולי 2004 | קלרלורל קלארק* | STS-107 (הקולומביה) |
| 23 ביולי 2004 | רמואילן רמון* | STS-107 (הקולומביה, הזר הראשון שלו הוענקה המדליה) |
| 26 באפריל 2006 | קרירוברט קריפן | STS-1 (הטייס הראשון של מעבורות חלל) |
| 31 בינואר 2023 | דאגלס הארלי | מפקד SpaceX Demo-2 |
| 31 בינואר 2023 | רוברט בנקן | SpaceX Demo-2 |
סימון כוכבית מציין כי המדליה הוענקה לאחר מות המעוטר.
המדליה שהוענקה למורה כריסטה מקאוליף, שנספתה באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר
מגדלי מרטלו

מגדל מרטלו במפרץ ג'קסון, אוסטרליה
פנים מגדל טיפוסי
מגדלי מרטלו (באנגלית: Martello towers) הם מגדלים מבוצרים שבנו הבריטים בחופי בריטניה ומושבותיה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות (תחילת המאה התשע עשרה) כדי להגן עליה מפלישות צרפתיות דרך הים. המגדלים היו בשימוש במחצית הראשונה של המאה, וננטשו מאוחר יותר, לאור פיתוח פגזים מתקדמים יותר, שהפחיתו את יעילות המגדל.
רקע

ב-1794 שלחה בריטניה לקורסיקה כוח ימי בפיקודו של האדמירל הוד, כדי לסייע לפסקל פאולי, קורסיקאי שעמד בראש המאבק בצרפתים. בנקודת מורטלה (Mortella) נתקל הכוח במגדל מבוצר מאויש על ידי כוח צרפתי.
המגדל תוכנן על ידי איטלקי בשם פראטינו, ונבנה ב-1565 על ידי בני העיר ג'נובה בתקופת שלטונם באי, כחלק ממערכת ההגנה שלהם, ובמטרה להגן על האי מפני פשיטות פיראטים צפון אפריקאים. מגדלים אלה היו בקוטר של 12–15 מטר, בעלי דלת כניסה יחידה שהגישה אליה הייתה בסולם. הכפריים באזור שילמו לשומרי המגדלים (Torregiani), שתפקידם היה, במקרה שנצפתה ספינה שהגעתה לחוף הייתה בלתי צפויה, להבעיר אש על גג המגדל וכך להזעיק כוחות מגן.
ב-7 בפברואר 1794 כשלו שתי ספינות תותחים בריטיות בניסיון התקפה על המגדל בנקודת מורטלה, ורק כוח יבשתי בפיקודו של ג'ון מור הכריע את הכוח הצרפתי לאחר שבועיים של לחימה. לאחר מספר שנים עזבו הבריטים את קורסיקה ופוצצו את המגדל.
הבריטים כה התרשמו מהמגדל הקורסיקאי, עד כי החליטו לאמצו כמודל לבניית מגדלים מבוצרים על חופי האימפריה. שם המקום "מורטלה" שובש ל"מרטלו", והמגדלים נקראו מאז "מגדלי מרטלו".
מבנה המגדל

מגדלי מרטלו נבנו בתצורה של גליל משופע, על פי תבנית של המגדל הצרפתי בקורסיקה. גובהם הגיע עד לכ-12 מטרים, ועובי הקירות לכ-2.4 מטרים[דרוש מקור]. המגדלים כללו בדרך כלל שתי קומות וגג:
בקומת הקרקע שכן מחסן אבק השריפה וכן מחסני המזון וציוד אחר. לעיתים כלל המגדל גם קומת מרתף בה הוצב מכל למי שתייה. בקומת הביניים שכנו חדרי המגורים, שכללו חדר נפרד לקצינים. חיל המצב במגדל כלל עד 24 איש. בקומת הגג הוצב תותח חוף בעל טווח של כקילומטר וחצי.
המבנה העגול והקירות העבים סיפקו הגנה נאותה מאש תותחים לכוח ששהה במגדל.
ראו גם

מגדל מרטלו בחוף סנדיקוב
הערות שוליים

↑  Mortella Tower. Corsica (elevation). First illustration in Plan of Mortella Tower, St Fiorenzo Bay. Corsica, 1794 | Royal Museums Greenwich, www.rmg.co.uk
מדליית המלחמה הבריטית

| --- | --- |

חזית המדליה (ימין) וגב המדליה (שמאל)
 
 פרטים
 מדינה:  בריטניה הממלכה המאוחדת
 סוג:  אות מערכה
 המעניק:  הממלכה המאוחדת
 למען:  שירות במלחמת העולם הראשונה בין השנים 1914 - 1920
 זכאות:  כוחות האימפריה הבריטית
 נוסד:  26 ביולי 1919
 הענקות
 סה"כ הוענקו:  6,390,000 מדליות כסף, 110,000 מדליות ארד
 היררכיה
 עיטור מקביל:  כוכב 1914 כוכב 1914-1915 מדליית המלחמה של הכוח הטריטוריאלי מדליית הניצחון
מדליית המלחמה הבריטית (באנגלית: British War Medal) היא מדליית מערכה שהוענקה עבור שירות במלחמת העולם הראשונה.
המדליה אושרה לשימוש בשנת 1919, לקצינים וחוגרים, בשירות האימפריה הבריטית ששירתו בין ה-5 באוגוסט 1914 וה-11 בנובמבר 1918. היא הוענקה לכל חייל בחילות הים השונים, שהשלים לפחות 28 ימי שירות פעיל ובכללותם כוחות נחתים והצי המלכותי. כמו כן היא הוענקה לכל חייל שנהרג בקרבות, גם אם לא השלים תקופת שירות זו.
מאוחר יותר השימוש במדליה הורחב לפרק הזמן שבין השנים 1919–1920 לשירות בתפקידי סילוק מוקשים בימים השונים והשתתפות במבצעים ברחבי צפון ודרום רוסיה, סיביר, הים השחור, הים הכספי ומזרח האזור הבלטי. קרוב ל-6.5 מיליון מדליות הוענקו, כשמיעוטן, קרוב ל-110 אלף היו עשויות ארד. מדליות הארד הוענקו בעיקר לסינים, מלטזים, והודים ששירתו בגדודי עבודה.
תיאור

המדליה היא עיגול בצבע כסף (או לעיתים רחוקות ארד) בקוטר של 36 מילימטר.
על החזית מופיעה דמותו חשופת הראש של המלך ג'ורג' החמישי. כמו כן מופיע הכיתוב GEORGIVS V BRITT : OMN : REX ET IND : IMP שמשמעו "המלך ג'ורג' החמישי, מלך כל הבריטים, וקיסר הודו".
הצד האחורי מראה את גאורגיוס הקדוש עירום, על גבי סוס, חמוש בחרב קצרה (המהווה דימוי לניצחון על הפרוסים). הסוס נראה כשהוא רומס מגן ואת עצמותיו של חייל פרוסי. מימין לדמותו של גאורגיוס מופיעה שמש המסמלת ניצחון. שנות תחילת וסיום המלחמה, מופיעות באסימטריה משמאל ומימין, 1914 ו-1918 בהתאמה.
הסרט עליו תלויה המדליה מורכב מפס כתום רחב במרכז, כאשר באגפיו מופיעים פסים בצבעים לבן שחור וכחול (מהמרכז החוצה).
מדליית המלחמה של הכוח הטריטוריאלי

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  בריטניה הממלכה המאוחדת
 סוג:  אות מערכה
 המעניק:  הממלכה המאוחדת
 למען:  שירות במלחמת העולם הראשונה בין השנים 1914 - 1919
 זכאות:  משרתים בכוח הטריטוריאלי
 נוסד:  אפריל 1920
 הענקות
 סה"כ הוענקו:  33,944
 היררכיה
 עיטור מקביל:  כוכב 1914 כוכב 1914-1915 מדליית המלחמה הבריטית מדליית הניצחון
 
מדליית הכוח הטריטוריאלי (באנגלית: Territorial Force War Medal) היא מדליית מערכה שהוענק לחברי הכוח הטריטוריאלי של בריטניה, כוח של מתנדבים, בתפקידי צבא וסיעוד ששירתו מחוץ לשטחה היבשתי של בריטניה במערכות שהיו חלק ממלחמת העולם הראשונה. מדובר באות הנדיר ביותר מבין חמש המדליות המקבילות, המדליות הגדולות של מלחמת העולם הראשונה.
זכאות

המדליה הופקה באפריל 1920 לחברי הכוח שהתנדבו לשירות, והצהירו, או חתמו על נכונותם לשרת מחוץ לשטחה היבשתי של המדינה לפני ה-30 בספטמבר 1914 ואכן שירתו מעבר לים במסגרת המלחמה בין התאריכים ה-5 באוגוסט 1914 וה-11 בנובמבר 1918 כולל. אף על פי כן הכיתוב על המדליה מתייחס לשנים 1914-1919 למרות המוזכר למעלה בגלל שבחוק הבריטי שנות המלחמה מוגדרות עד ל-1919.
תנאי נוסף היה שהמתנדבים יהיו כאלה שהתגייסו לכוח לפני תחילת המלחמה (4 באוגוסט אותה שנה) או מתנדבים שכבר שירתו בכוח לפחות 4 שנים טרם התקופה המדוברת והתגייסו שוב לפני סוף ספטמבר.
הזכאים למדליה זו בהכרח היו מי שלא היה זכאי לקבל את כוכב 1914 או כוכב 1914-1915.
תיאור

המדליה עשויה ארד, צורתה עגולה, וקוטרה 36 מילימטר.
על החזית מופיעה דמותו חשופת הראש של המלך ג'ורג' החמישי ופניו פונים כלפי שמאלה. כמו כן מופיע הכיתוב GEORGIVS V BRITT : OMN : REX ET IND : IMP שמשמעו "המלך ג'ורג' החמישי, מלך כל הבריטים, וקיסר הודו".
בצידה האחורי מופיע הכיתוב, מלמעלה למטה: FOR / VOLUNTARY / SERVICE / OVERSEAS / 1914-19, שמשמעותו בעברית "על שירות התנדבותי מעבר לים 1914-19".
האות שנלווה למדליה הוא צהוב עם שני פסים ירוקים.
לאופולד טרפר

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1904 נובי טארג, רפובליקת פולין 
 פטירה:  19 בינואר 1982 (בגיל 77) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  פולין, צרפת, ישראל, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום מגורים:  וינה, פריז, קרקוב, מוסקבה, ירושלים 
 השכלה:  Communist University of the National Minorities of the West 
 תקופת הפעילות:  ? – 19 בינואר 1982 
 
לאופולד טרפר (Leopold Trepper;‏ 23 בפברואר 1904 – 19 בינואר 1982) היה יהודי-פולני שעמד בראש רשת ריגול של המודיעין הסובייטי במערב אירופה, בשנים 1938–1942. רשת ריגול זו כונתה על ידי גרמניה הנאצית בשם "התזמורת האדומה".
קורות חיים > ילדותו ונעוריו

לאופולד טרפר נולד בנובי טארג, עיירה בדרום פולין (אז בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית), למשפחה יהודית קשת יום. מחשש לפרעות עברה המשפחה לווינה, אך לאחר שנתיים חזרה לנובי טארג. אביו, שהיה סוכן, נפטר מהתקף לב ב-1917, כאשר טרפר היה בן 12, והשאיר אחריו אישה ועשרה ילדים. טרפר, שנחשב במשפחתו לעילוי, נשלח ללימודי תיכון בלבוב למרות מצבה הכלכלי הקשה של משפחתו. בילדותו התלבט רבות לגבי יחסו ליהדות, אך מותו של אביו ואכזבתו מהגישה הפסיבית היהודית של "הכול מן האלוהים" הכריעה את הכף ומאז פנה לכיוון אקטיבי והצטרף בשנת 1918 לתנועת "השומר הצעיר". הוא סיים את לימודי התיכון ועבר לקרקוב כדי ללמוד ספרות והיסטוריה אך לא סיים את לימודיו בשל מצבו הכלכלי הקשה.
קורות חיים > פעיל פוליטי

ב"שומר הצעיר" היה טרפר פעיל ביותר והושפע רבות דרכה גם מהתנועה הקומוניסטית, וכבר בגיל 16 נבחר להנהלה הארצית בתנועה. בשנת 1921 עברה משפחתו לדומברובה המתועשת שם התוודע מקרוב לחייהם הקשים של הפועלים. הוא המשיך את תפקידו ב"שומר הצעיר" אך הצטרף באותו הזמן גם למחתרת של הנוער הקומוניסטי תחת הכינוי "דומב" הלקוח מהשם דומברובה. בשנת 1923 הצטרף לשביתת פועלים בקרקוב, נעצר ונכנס ל"רשימה שחורה" שמנעה ממנו מלקבל עבודה. הוא הבין שעתידו בפולין טומן בחובו רק חיי עוני והישרדות ועל כן החליט לעלות במסגרת "השומר הצעיר" לארץ ישראל.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והחל בעבודת ייבוש ביצות באזור חדרה, אך עד מהרה נטש עבודה זו ובראשית 1925 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פ.ק.פ), ובהמשך אף עמד בראש הסניף המפלגתי בחיפה. במסגרת המפלגה הקומוניסטית הכיר את ליאו גרוספוגל, שרייבר וליובה ברוידא (Люба Брауде) לה נישא בהמשך. בנוסף היה ממקימי "קבוצת איחוד" ששאבה את השראתה מהקומוניזם ושאפה לאחד את הפועלים היהודים והערבים, כאשר עיקרי מצעה היו:
לפעול למען קבלת הפועלים הערבים תחת ההסתדרות, שעד אז איגדה רק פועלים יהודים, ולמען אינטרנציונל מקצועי אחיד.
ליזום מפגשים בין יהודים לערבים עם דגש על מפגשים תרבותיים.
טרפר נעצר פעמים רבות ובשנת 1929 גורש מהארץ בעוון פעילותיו הקומוניסטיות ונסע לצרפת. הוא תיאר זאת: ”המשטרה רדפה אחרי בלי הרף. לא בירושלים ולא בתל אביב לא נותרו מסתורים בטוחים. בארץ כה קטנה לא הייתה עוד אפשרות של חיי מחתרת בשביל העסקנים הידועים ביותר. גורשתי מהארץ על פי צו הנציב העליון והפלגתי לצרפת כשמטעני דל, אך באמתחתי שני מיסמכים, שבעיני לא יסולאו בפז: המלצה מאת הוועד המרכזי של "פ.ק.פ" שאישר את יציאתי, ואשרת מעבר”.
ליובה הצטרפה אליו כשנה לאחר מכן. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית הצרפתית ובהמשך הפך לעורך של העיתון הקומוניסטי היידי "דער מארגן" (הבוקר).
ב-3 באפריל 1931 נולד ללאופולד ולליובה בן ראשון בשם מישל. מחשש לרדיפה ומאסר בעקבות פעילותו במפלגה עזב טרפר באמצע 1932 למוסקבה. הוא למד שם באוניברסיטת פרודובסקי הקומוניסטית. לובה ומישל הצטרפו אליו בראשית 1933. לאחר שסיים את לימודיו, שעסקו בין השאר בעיתונאות, צורף טרפר למערכת היומון "דער עמעס" ("אמת") שהיה מהדורתו היידית של "פראבדה". בשנת 1936 נולד לטרפר בן שני בשם אדגר.
קורות חיים > מרגל בשירות הסובייטים

בשנת 1937 גויס טרפר לשירותי הביון הסובייטים תחת ארגון גה-אר-או. תפקידו הראשון היה לחקור את פרשת הריגול "פאנטומאס" שהתגלתה בצרפת. הוא טיהר את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מחשד של מתן מחסה למלשין ואף חשף את הבוגד האמיתי. בדצמבר 1938 נשלח לבלגיה במסווה של איש עסקים קנדי בשם אדם מיקלר (Adam Mickler), כדי להקים שם רשת ריגול שמאוחר יותר קיבלה מהגרמנים את הכינוי "התזמורת האדומה". טרפר קיבל רשות ממפעיליו הסובייטים לגייס באופן עצמאי את חברי הרשת. הוא הגיע לבריסל, שם יצר קשר עם חברו מימי הפ.ק.פ. - ליאו גרוספוגל, שהפך ליד ימינו בניהול רשת הכיסוי שהקימו; עסק בייצור מעילי גשם בשם "The Foreign Excellent Trench-Coat". בימי השיא שלה מנתה הרשת כ-290 חברים (66 מהם - יהודים). לרשת היו סניפים במדינות סקנדינביה, דנמרק ובלגיה ובנוסף היו לה קשרים ברחבי אירופה ואף יפן.
לפי ההנחיות שקיבל ממפעיליו הסובייטים אסף טרפר מידע אודות הצבא הגרמני. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 הגיעו הנחיות ממוסקבה להפסיק את כל פעולות הריגול נגד הגרמנים ולהפנותן לצרפת ובריטניה כדי לא לסכן את היחסים עם גרמניה. למרות זאת פעילויות רשת הריגול לא הופסקו לחלוטין אלא נשמרו בפרופיל נמוך, מה שתרם אחר כך ליכולת להשיג מידע על הגרמנים במהירות יחסית.
בשנת 1939 פגש טרפר בבלגיה בצעירה בת 20 בשם ג'ורג'י דה וינטר (Georgie de Winter), והם נכנסו לקשר רומנטי. היא לא ידעה על תפקידו כמרגל וחשבה שהוא איש עסקים מן המניין. כאשר נפגשו הייתה כבר ג'ורג'י בהריון ממאהב שזנח אותה וטרפר היה נשוי לליובה.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לבלגיה, ב-10 במאי 1940, נאלץ טרפר לשנות את סיפור הכיסוי שלו, משום שהבלגים חשדו שהוא גרמני והתכוונו לעצור אותו. הוא החל להציג עצמו כאיש עסקים צרפתי בשם ז'אן ז'ילבר (Jean Gilbert). הוא עבר לפריז ושם ביחד עם ליאו גרוספוגל והלל כץ הקים חברה מסחרית בשם "סימקס" (Simex) בפריז ואת "סימקסקו" (Simxco) בבריסל ובעזרתן יצר קשרים חזקים עם גרמניה. את גיוס ההון להקמת החברה גייסו מחברים בלגים שהוכנסו כשותפים ושלא ידעו על המטרה האמיתית שלשמה הוקמה החברה. החברה שימשה לא רק ככיסוי לפעילות הריגול של הרשת, אלא גם כמקור למימונה. רשת הריגול של טרפר הייתה בין הראשונות שקיבלה מידע מהימן אודות ההכנות הגרמניות לפלישה לברית המועצות. להתרעותיה החוזרות ונשנות הצטרפו התרעות הרבות שהתקבלו במוסקבה מרשתות הריגול השונות אך ללא הועיל. ב-22 ביוני 1941, ערב יום הפלישה העביר טרפר דרך הנספח הסובייטי בווישי מברק בעל דחיפות עליונה לשידור מיידי למוסקבה המתריע על פתיחת המתקפה הגרמנית על רוסיה למחרת, אך הממונים עליו במוסקבה עדיין לא האמינו לו וטענו כי זו "פרובוקציה בריטית". "התזמורת האדומה" המשיכה לספק לברית המועצות מודיעין רב מתוך האימפריה הנאצית וסייעה רבות למאמץ המלחמתי בהדיפת הפלישה הנאצית מאדמת רוסיה.
קורות חיים > נפילת הרשת

אנשי ה"אבווהר" הגרמנים היו האחראים על גילוי רשתות הריגול שנשתלו ופעלו ברחבי האימפריה הנאצית. בסוף 1941 הם גילו כי משדר אותו כינו "פ.ט. איקס", שלקיומו היו מודעים זה מכבר, הגביר את תדירות שידורו. לאחר כמה בדיקות צמצמו את מיקומו של המשדר לבריסל ותפיסתו הפכה להיות בחשיבות עליונה. 
בליל 12 בדצמבר 1941 אסרו הגרמנים כמה פעילים של רשת הריגול ומלבד המשדר נחשפה גם מעבדת זיוף מתוחכמת מאוד. הפשיטה הנחיתה מהלומה חזקה על הרשת הבלגית ואילצה אותה להשבית את פעילותה ולהתארגן מחדש. שני המשדרים האחרים נדמו לעת עתה ואת הפיקוד עליה תפס אדם בשם קונסטאנטין ייפרמוב (Константин Ефремов) שהיה עד אז מהנדס צבאי בצבא הרוסי בדרגת קפיטן.
לאחר זמן מה משהרגישו שהסכנה חלפה, חזרה הרשת לשדר מידע רב למוסקבה. הגרמנים, שהיו נחושים להשתיק את התשדורות אחת ולתמיד, הצליחו לעלות על משדר נוסף ולאחר שגילו את מיקומו יצאו למבצע בלילה של 30 ביוני 1942 ואסרו את המשדר עם השדרן שלו, ובנוסף כמה תשדורות חשובות. אחת מהתשדורות הכילה כתובת של משת"פ גרמני בדרג בכיר מאוד בחיל האוויר והוא נאסר זמן קצר לאחר מכן. הגרמנים המשיכו במצוד אחר הרשת וב-30 ביולי 1942 אסרו את ייפרמוב והעבירו אותו לצדם. צעד זה החל להניע את קריסת הרשת בבריסל. בזה אחר זה פותו אנשי קשר וסוכנים ליפול למלכודות של הגרמנים כאשר חלקם נשברים בחקירות ואף לעיתים עוברים לפעול תחת אנשי הביון הנגדי הנאצי, ובכך מאיצים עוד יותר את נפילת הרשת. לבסוף עלו הגרמנים גם על חברת "סימקסקו" ואסרו את עובדיה. הרשת בבריסל הייתה גמורה.
ב-24 בנובמבר 1942 נתפס טרפר על ידי הביון הנגדי הנאצי בצרפת כאשר הגיע לטיפול אצל רופא שיניים. טרפר הוחזק במשך כחודשיים וחצי במפקדת הגסטפו בצרפת ונעשו ניסיונות רבים כדי להעבירו לצד השני ולהשתמש בו כבסוכן כפול. מעדות של טרפר עצמו ואף לפי ספרו של ז'יל פרו, הוא עשה עצמו כמשתף פעולה עם שוביו, ובמקביל הצליח להבריח בחשאי דו"ח המפרט את פרטי לכידתו ונפילת רשת הריגול למוסקבה. טרפר מספר בריאיון עם העיתונאי גדעון אלון במוסף "הארץ" משנת 1975: "הקימו עבורי בית מעצר מיוחד בבית שירות הביטחון הצרפתי. על דלת החדר קבעו שלט: "אסיר מיוחד - הכניסה אסורה". הגרמנים, שהאמינו כי שיתוף הפעולה של טרפר כן ואמיתי, העבירו אותו למתקן כליאה בעל רמת שמירה נמוכה יותר. אחרי כשישה חדשים, ב-13 בספטמבר 1943 ניצל טרפר הזדמנות ביציאה שגרתית לבית המרקחת בליווי שומר יחיד ונמלט. הוא איתר את ג'ורג'י ושניהם ירדו למסתור כאשר במקביל יצר קשר טרפר עם מוסקבה כדי לעדכן אותם בנעשה.
טרפר חש שהגסטפו שבעקבותיו ועל כן נפרד לבסוף מג'ורג'י כדי לא לסכן אותה יותר מדי והמשיך בבריחתו לבדו. הוא יצר קשר עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ומצא מסתור קבע בו הגסטפו לא הצליח לשים עליו יד. הוא עדיין היה חלש מהתלאות שעבר במנוסתו ואף קשריו היו רופפים; מוסקבה חשדה בו כי בעקבות מאסרו הוא עובד בשביל הגסטפו ורשת הביון שלו כבר לא הייתה קיימת. אך למרות זאת, החל להשתקם במחבואו ולהמשיך לעשות ככל יכולתו בעזרת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואחת מתנועות המרי המחתרתיות הצרפתיות איתן הצליח ליצור קשר.
קורות חיים > לאחר המלחמה

באוקטובר 1944, חודשיים אחרי שחרור פריז, הגיעה משלחת צבאית סובייטית לצרפת. טרפר יצר עימם קשר וב-6 בינואר 1945 המריא חזרה למוסקבה במטוסו האישי של סטלין. אחרי נחיתתו נידון טרפר לחמש עשרה שנות מאסר בטענה כי שיתף פעולה עם הגסטפו כדי להציל את עורו, והוא נכלא בלוביאנקה כמו חלק מסוכניו שנשארו בחיים.
בשנת 1955, אחרי שסטלין מת והצמרת הסובייטית עברה תהפוכות, שוחרר טרפר וחזר אל אשתו ליובה ואל שני ילדיו. גזר דינו בוטל על ידי בית המשפט הסובייטי העליון על היותו "נטול כל בסיס" והוא קיבל תעודה רשמית שטיהרה את שמו. טרפר המשיך לחיות בוורשה תחת השם "לייב דומב". הוא הפך לנשיא "האיגוד התרבותי היהודי" בפולין וניהל הוצאה לאור של ספרות יהודית. ב-11 בנובמבר 1965 הוזמן לנאום באושוויץ בטקס לרגל 20 שנה לשחרור המחנה.
בשנת 1972 זכה טרפר בתביעת דיבה שהגיש נגד ז'אן רושה, ראש הריגול הנגדי הצרפתי, לאחר שזה האשימו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
לאחר מלחמת ששת הימים גברה האנטישמיות בפולין, וטרפר החליט לנסות לעלות שוב לישראל. בתחילה סירבה ממשלת פולין לאפשר לו לעזוב את תחומי המדינה, אך מחאות בינלאומיות גרמו לה לאפשר למספר יהודים לעלות לישראל. בשנת 1974 הוא התיישב בירושלים, ובשנת 1975 פרסם את הספר האוטוביוגרפי שלו "התזמורת האדומה שלי" (די רױטע קאַפּעליע). הספר תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית ועברית.
לאופולד טרפר נפטר בירושלים ב-19 בינואר 1982.
ספרו בעברית

לאופולד טרפר, התזמורת האדומה שלי; זכרונות ראש "התזמורת האדומה", הוצאת עידנים, 1975.
ראו גם

התזמורת האדומה
לקריאה נוספת

ז'יל פרו (אנ'), התזמורת האדומה; עברית: נחמן בן-עמי, מרחביה – תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ב 1972.
יהודית כפרי, זושה - מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה, כתר ספרים, ירושלים, 2003.
הערות שוליים

↑  לאופולד טרפר, התזמורת האדומה שלי, עידנים 1975, עמ' 22.
↑  לאופולד טרפר, התזמורת האדומה שלי, עידנים 1975, עמ' 25-28
↑  לאופולד טרפר, התזמורת האדומה שלי, עידנים 1975, עמ' 30
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית פועלים, 1972, עמ' 17
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית הפועלים 1972, עמ' 18
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית הפועלים 1972, עמ' 44
↑  גדעון אלון, התחביב: ריגול מקצועי, מוסף "הארץ" 14.2.1975
↑  ז'יל פרו, התזמורת האדומה, ספרית פועלים, 1972, עמ' 355-359
↑  איש שירות הביטחון הצרפתי הורשע על השמצת טרפר, דבר, 1 בדצמבר 1972
ליטל לוין, היום לפני 37 שנה: רב-המרגלים לאופולד טרפר נגד ז'אן רושה, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2009
↑  דן פתיר, לא אשקוט עד שייעשה צדק, דבר, 4 ביולי 1973
↑  אליהו אגרס, המנצח של התזמורת הגדולה, דבר, 11 בספטמבר 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268900605171  PLWABN: 9810552859905606  BIBSYS: 90601769  BnF: cb119270557 (data)  CiNii: DA05077771  GND: 118623826  ICCU: IEIV019701  ISNI: 0000 0001 1436 9886  LCCN: n50011650  NDL: 00621573  NKC: jn20000701840  NLG: 94574  NTA: 069272239  SELIBR: 241446  SUDOC: 027168840  VIAF: 4937374   WorldCat (עם VIAF): 4937374
מבצע קשת פוסידון

מבצע קשת פוסידון (באנגלית: Operation Poseidon Archer) הוא מבצע צבאי של ארצות הברית והממלכה המאוחדת כנגד ארגון הטרור החות'ים, אשר החל ב-22 בינואר 2024 בעקבות מעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל ותוקפנות החות'ים בים האדום ומפרץ עדן כנגד ספינות שיעדן הוא ישראל. המבצע החל עם הצהרה משותפת של ארצות הברית ובריטניה ותקיפה משולבת במספר ערים ברחבי תימן בעיקר על הערים צנעא ואל-חודיידה.
רקע

ב-12 בינואר בלילה שבין חמישי לשישי[דרושה הבהרה] פתחו צבאות ארצות הברית ובריטניה במהלך צבאי התקפי נגד החות'ים בתקיפה של עשרות מטרות בבירה צנעא, כולל שדה התעופה, וכן בחודיידה ובערים נוספות.
ב-13 בינואר תקפה ארצות הברית את בסיס אל-דיילמי של החות'ים באמצעות משחתת קרני (DDG-64) והשמידה מכ"ם ששימש לאיתור ספינות בים האדום.
פעולות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-22 בינואר, פתחו צבאות ארצות הברית ובריטניה במתקפה משולבת מהאוויר ומהים במספר מחוזות בתימן, בעיקר בבירה צנעא ואל-חודיידה. התקיפה בוצעה באמצעות שיגור טילי טומהוק לעבר מחסני נשק ומשגרים של החות'ים. תקיפה זו נחשבת לתקיפה העוצמתית ביותר מתחילת המבצע.
הערות שוליים

↑  דיווח: ארצות הברית ובריטניה תקפו פעם נוספת מטרות של החות'ים בתימן, באתר ערוץ 7, ‏22 בינואר 2024
↑  החלה תקיפה עוצמתית בתימן | מטוסי קרב אמריקנים ובריטים פועלים באזור, באתר חדשות 0404
↑  גיא אלסטר‏, ארה"ב תקפה שוב בתימן: "מחלישים את היכולת של החות'ים לתקוף ספינות", באתר וואלה, 13 בינואר 2024
↑  ליאור בן ארי, ארה"ב הודיעה על מבצע "קשת פוסידון" נגד החות'ים - ותקפה עם בריטניה בתימן, באתר ynet, 22 בינואר 2024