stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתדרלת שפייר
סביב הקתדרלה > מגדל שדה הבור

מגדל שדה הבור (Heidentürmchen) הוא שריד לביצורי העיר מימי הביניים, מגדל וקטע של החומה, הממוקמים מעט ממזרח לקתדרלה. פעם הוא ניצב ממש ליד הריין, בקצה הרמה, צמוד לשטח ביצות שפעם היה קרוי "שדה הבור".
סביב הקתדרלה > היכל העתיקות

אולם "היכל העתיקות" (Antikenhalle) נבנה מצפון לקתדרלה כדי לאכלס את הממצאים הרומיים מאזור הקתדרלה. הוא הוקם בסגנון נאו-קלאסי והתברר שהוא קטן מדי למטרה המיועדת. מאוחר יותר הוצגו בו כמה תותחים שנתפסו במלחמת צרפת–פרוסיה של 1870/71. כיום זוהי אנדרטה לזכר הנופלים בשתי מלחמות העולם.
פרטים מקתדרלת שפייר והמבנים סביב
קשתות אבן צבעוניות בקריפטה
"הר הזיתים"
"קערת הקתדרלה"
"היכל העתיקות"
הגלריה הננסית
הערות שוליים

1 2 3  ICOMOS evaluation of Speyer Cathedral
↑  Der Dom zu Speyer
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2007-09-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stalley, Roger: Early Medieval Architecture, Oxford University Press, Oxford, Great Britain, 1999, ISBN 9780192842237, p. 198
↑  "Kaiser- und Mariendom zu Speyer". Go:Ruma.
↑  Roger Stalley, Early Medieval Architecture
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604864205171  GND: 4134276-8  LCCN: n84091781  LNB: 000346378  MusicBrainz: 196717c4-66e8-4784-9a98-5c58630e53ab  NKC: kn20050523010  VIAF: 126718339   WorldCat (עם VIAF): 126718339 
קתדרלת שפייר ההרוסה למחצה ב-1750
ציור קיר מהספינה בסגנון תנועת הנצרתיים
האפסיס בצד האחורי של הקתדרלה בחלק העליון הגלריה הננסית מתחת לקו הגג
פנים הקתדרלה, מבט למזרח
המזבח ובית המקהלה
הקריפטה
קבר היינריך השלישי
עשבי קדם

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה עסקית פרטית
 מייסדים:  מיכל אבריאל אמזלג
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים)
 משרד ראשי:  כרמל - דרום הרי-חברון
 מוצרים עיקריים:  טיפוח טבעי של עור הפנים, טיפול בציפורניים בעייתיות ובקרקפת ועוד
 הכנסות:  1.5 מיליון דולר
 עובדים:  30
  
 http://www.kedem.bio
 
עשבי קדם הוא מפעל לייצור מוצרי טיפוח טבעיים מתמציות צמחיות בהתנחלות כרמל, שבדרום הר חברון.
החברה מעסיקה 30 עובדים. מחזור המפעל הוא 1.5 מיליון דולר, כאשר רבע ממנו ליצוא לארצות הברית, לקנדה ולצרפת. המפעל הוקם בשנת 1996 על ידי מיכל אבריאל אמזלג, בעקבות מחקר רב תחומי שערך בעלה, ד"ר ניסים אמזלג, בוטנאי. מנכ"ל המפעל הוא ד"ר אמיר קיטרון.
חומרי הגלם ושיטת המיצוי

חומרי-הגלם שבשימוש החברה, הם צמחים מגבול מדבר יהודה-הר חברון מחד עם בקעת ים המלח מאידך. באזור גבול זה בין אזורי אקלים אחדים, אקלים מדברי חם ואקלים ים תיכוני-הררי קריר, הצמחים מתמודדים עם מצבי עקה מגוונים, בצירוף ייחודי. לכן, הצמחים מכילים, בין היתר, כמות גבוהה יחסית של הורמונים צמחיים וחומרים נוגדי חמצון, כמו ויטמינים.
בסיוע חברת "עשבי קדם", צמחים אלו אוקלמו לגידול חקלאי אורגני. החברה מגדלת בעצמה את הצמחים ומפיקה מהם את חומרי הגלם המבוקשים. מן הצמחים מפיקים מהם כ-35 מוצרים לשימושים כלכליים. החברה משתמשת בשיטת חליטה, אשר לפי ממצאים מחקריים, הייתה בשימוש עתיק בעין בוקק, שבמדבר יהודה. שיטה זו מאפשרת עבודה יעילה עם כמויות קטנות של חומר, דבר שלא מקובל, יחסית, בתעשיית העת החדשה.
מיצוי חלקי הצמח המיועדים להיות חומרי הגלם מבוצע על ידי חליטה בשמן. חליטת הצמחים מבוצעת בשמנים צמחיים-טבעיים בלבד; בעיקר בשמן זית ושמן גרעיני ענבים. המיצוי מבוצע בטמפרטורה של 60 מעלות צלזיוס. זו טמפרטורה, שמחד יעילה להמסת חומרים שומניים, כולל חומרים ריחניים ועם זאת נמוכה דיה כדי להגן על שלמות החומרים הפעילים מפני ריאקציה כימית, כגון חמצון. השיטה מאפשרת להימנע מתופעות לוואי הידועות של שימוש מתמשך במוצרים על בסיס שמן אתרי בלבד.
דודו סונגו

| --- | --- |

מפקד חטיבה 8 אלוף-משנה דוד סונגו
 לידה:  1977 (בן 47 בערך) אילת, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד גדוד 46   מפקד חטיבה 8   מפקד חטיבה 401   קצין אג"ם פיקוד המרכז
 
דוד (דודו) סונגו (נולד ב-1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, בעבר כיהן כקצין אג"ם של פיקוד המרכז. קודם לכן שימש כמפקד חטיבה 401.
ביוגרפיה

סונגו נולד וגדל באילת, למד בבית ספר תיכון "גולדווטר" המקומי. התגייס לצה"ל, לחיל השריון, ועבר קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. שימש מפקד מחלקה וכמפקד פלוגת ומפיר בחטיבה 401 ובקורס קציני שריון. בשנת 2008 סיים תואר ראשון בלימודים רב-חברתיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאחר הלימודים שימש סגן מפקד גדוד 46. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של חטיבה 401. בשנת 2009 יצא ללימודים בפו"ם. לאחר מכן שימש קצין הדרכה של אוגדה 162. בשנת 2011 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 46 בחטיבה 401. בשנת 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 8, ושימש בתפקיד עד שנת 2018. ב-15 באוגוסט 2018 מונה למפקד חטיבה 401. ב-2020 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז, וכיהן בתפקיד עד שנת 2022.
באוקטובר 2021 דווח כי סוכם שימשיך ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
הערות שוליים

↑  מינויים חדשים, ביטאון "שריון", גיליון 33, עמוד 58, אוקטובר 2009
↑  דבר קשנ"ר, ביטאון "שריון", גיליון 37, עמוד 4, מרץ 2011
↑  רשימת המינויים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 7 באוגוסט 2017
↑   רשימת המינויים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 18 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010206053005171  VIAF: 8431162985518186300007   WorldCat (עם VIAF): 8431162985518186300007
דני הרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלנ"ט גולני  מפקד יחידת מגלן
 פעולות ומבצעים
   מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה הראשונה
דני הרמן הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, שהיה מפקדה הראשון של יחידת מגלן.
שירות צבאי

הרמן נולד וגדל בגבעת חיים (איחוד). עם גיוסו לצה"ל שובץ לחטיבת גולני והתקבל לסיירת החטיבתית. הרמן עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לסיירת כמפקד צוות לוחמים. בהמשך שימש כמפקד פלוגה, ולאחר מכן השתחרר מצה"ל. בהמשך פיקד על פלנ"ט גולני שהוקמה מחדש. הרמן לחם במלחמת לבנון הראשונה ולאחר מכן השתחרר מצה"ל. בשנת 1986 שב לצה"ל לבקשת תא"ל דורון רובין, שמינה אותו למפקדה הראשון של יחידת מגלן. בשנת 1988 השתחרר מצה"ל. בשירות המילואים הגיע לדרגת אל"ם.
הערות שוליים

↑  יוסי יהושוע ונאוה צוריאל, עשרים שנה למגלן, ידיעות אחרונות, 24 באוגוסט 2007.
↑  איל דורון, הדס ועופר רגב, "בהשקט ובבטחה – מורשת יחידת מגלן", פורת הוצאה לאור, מאי 2012, עמודים 15–17.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נפת כנרת

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  מחוז הצפון
 שטח:  529 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  145,000 (מרץ 2023)
  ‑ צפיפות:  274 נפש לקמ"ר (מרץ 2023)
 קואורדינטות:  32°47′23″N 35°31′29″E﻿ / ﻿32.789722222222°N 35.524722222222°E﻿ / 32.789722222222; 35.524722222222 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    חלוקת מחוז הצפון לנפות ולאזורים   he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נָפַת כִּנֶּרֶת (נקראת לעיתים נפת טבריה) היא נפה במחוז הצפון במדינת ישראל. הנפה קרויה על שם הכנרת הנמצאת בשטחה.
שטח הנפה הוא 529 קמ"ר. ההתיישבות היהודית על גדות הכנרת החלה בעשור הראשון של המאה ה-20 ובה הוקם הקיבוץ הראשון בארץ ישראל, דגניה.
הנפה מחולקת לשני אזורים טבעיים: "אזור כנרת" (221) ו"אזור גליל תחתון מזרחי" (222).
באפריל 1957 הועברה לנפה הגדה הצפונית של הכנרת, שנכללה קודם לכן בנפת צפת.
דמוגרפיה

אוכלוסיית הנפה נכון לשנת 2023 היא 145,100 בצפיפות של כ-274 נפשות בקמ"ר. אוכלוסיית הנפה מורכבת בעיקר יהודים, צ'רקסים וערבים (מוסלמים, נוצרים, דרוזים ובדואים). האוכלוסייה הלא-יהודית ברובה המוחלט, שוכנת במערב הנפה בעיר מע'אר.
בנפה 55 יישובים. 51 יישובים יהודיים, 3 יישובים ערבים ויישוב צ'רקסי אחד (כפר כמא). מתוך היישובים הערביים, אחד בעל רוב נוצרי (עיילבון), אחד בדואי (ואדי אל-חמאם) ואחד מעורב בעל רוב דרוזי (מע'אר), השוכן בצפון מערב הנפה, בו חיים כ-21 אלף תושבים, כמחציתם דרוזים.
ערים

טבריה כ-49 אלף תושבים.
מע'אר כ-24 אלף תושבים, רובם דרוזים, ישנם גם מיעוטים נוצרים ומוסלמים.
מועצות מקומיות

יבנאל כ-4,500 איש
כפר כמא כ-3,500 איש
כפר תבור כ-4,500 איש
מגדל כ-2,100 איש
עיילבון כ-5,800 איש
מועצות אזוריות

מועצה אזורית הגליל התחתון (כ-13,100 אלף תושבים)
מועצה אזורית עמק הירדן (כ-14,500 אלף תושבים)
הערות שוליים

↑  רשימת יישובים בישראל., באתר מתוך אתר הלמ"ס
↑  אליעזר ברוצקוס, קביעת הגבולות של מחוזות ונפות אדמיניסטרטיביים בשנים הראשונות של המדינה, אפיקים בגיאוגרפיה 23/24, 1988, עמ' 73–88‏, JSTOR 23698514
| דגל ישראל מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת רמת הגולן • נפת צפת • נפת עכו • נפת כנרת • נפת יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות-תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • עראבה • צפת • קריית שמונה • שפרעם • מע'אר | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בוקעאתא • ביר אל-מכסור • בית ג'ן • בסמת טבעון • בענה • ג'דיידה-מכר • ג'וליס • ג'ש (גוש חלב) • דבורייה • דיר חנא • דיר אל-אסד • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • טובא-זנגרייה • טורעאן • יאנוח-ג'ת • יבנאל • יסוד המעלה • יפיע • ירכא • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כסרא-סמיע • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר כנא • כפר מנדא • כפר תבור • מג'ד אל-כרום • מג'דל שמס • מגדל • מזרעה • מטולה • מסעדה • מעיליא • משהד • נחף • סאג'ור • ע'ג'ר • עיילבון • עילוט • עין מאהל • עין קנייא • פסוטה • פקיעין • קצרין • ראמה • ראש פינה • ריינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי • שעב | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| מועצה מקומית תעשייתית | מגדל תפן | מפת מחוז הצפון |
| יישובים לשעבר | אבוקה • אחוזת נפתלי • אתגר • גבעות זייד • מחנה ישראל • שייח' בראק | מפת מחוז הצפון |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דגל חיל הים הישראלי

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל הצי הצבאי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  19 במאי 1948
 מוטיבים עיצוביים:  דגל כחול, משולש לבן צמוד לתורן, מוטען במגן דוד כחול
 גרסאות נוספות:     דגל חיל הים מוטען בסמל החיל
דגל חיל הים מונף בבסיס חיל הים באילת. 1 בינואר 1950
דגל חיל הים הישראלי הוא דגלה הצבאי הימי של ישראל אשר מונף על אניות חיל הים, בסיסיו ונמליו.
עיצובו של הדגל הוא עיצוב דגל כחול בעל משולש לבן אשר בסיסו צמוד לתורן ובמרכזו מוטען מגן דוד כחול.
הדגל הוכרז כדגל ישראלי רשמי ב-19 במאי 1948 עם קבלת פקודת אניות (לאומיות ודגל), תש"ח-1948, ולאחר מכן בחוק הספנות (כלי שיט), תש"ך-1960, ובכך הוקנה לו מעמד שווה לדגל לאום. על חייל אשר עולה על אניית חיל הים עליה מונף דגל חיל הים חלה חובת הצדעה לדגל.
לדגל קיימת גם גרסה אשר מוטען בה סמל חיל הים בצידו הימני-תחתון של הדגל, גרסה זו משמשת את החיל והצבא בטקסים שונים כתרגילי הסדר בטקס הדלקת המשואות.
דגלים היסטוריים של חיל הים

הודעת הממשלה הזמנית על דגל החיל.
דגל כבוד של חיל הים בגרסתו הישנה, עד 1971.
ראש הממשלה דוד בן גוריון סוקר משמר כבוד בנמל התעופה בלוד. לידו דגל כבוד של חיל הים בגרסתו עד 1971.
דגלי הכבוד הראשונים של צי ישראל
ראו גם

דגל ישראל
דגל צי הסוחר הישראלי
דגל עברי
הערות שוליים

↑  הכרזה על דגל הצי המלחמתי, עיתון רשמי 2, עמ' 6
↑   משמעת הצדעה 33.0913, באתר צה"ל, 25 ביוני 1987
↑  פרסום בעיתון רשמי מס 2 שהופץ ב-21 במאי 1948.
| דגלי ישראל |
| --- | --- | --- |
| ישראל | דגל ישראל |  |
| דגלי צה"ל | דגל צה"ל • דגל הרמטכ"ל • דגל חיל הים • דגל חיל האוויר |  |
| דגלים שונים | דגל צי הסוחר • נס הנשיא |  |
| דגלים היסטוריים | דגל עברי |  |
טיבוע אל-אמיר פארוק

| --- | --- |

אוניית הדגל של הצי המצרי "אל-אמיר פארוק".
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אונייה חמושה
 צי:  הצי המצרי
 דגל הצי:  מצרים 1922
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  R. & W. Hawthorn, Leslie and Company 
 תקופת הפעילות:  1926 – 22 באוקטובר 1948 (כ־22 שנים)
 אחריתה:  טובעה ב-22 באוקטובר 1948 על ידי סירות נפץ של חיל הים הישראלי
 מיקום:  בעומק 36 מטר מול  עזה.
 מידות
 הֶדְחֶק:  1,440 טון
 אורך:  247 רגל
 רוחב:  34 רגל
 שוקע:  13.5 רגל
 נתונים טכניים
 מהירות:  17 קשר
 גודל הצוות:  70
 מספר תרנים:  2
 הנעה:  קיטור מחומם בדלק
 צורת הנעה:  שני מדחפים
 אמצעי לחימה
 חימוש:  תותח 3 אינץ' וארבע מכונות ירייה MG
 
תנועת השייטת הגדולה לפני הקרב עם האל-אמיר פארוק. 22 אוקטובר 1948.
היערכות סירות הנפץ לפגיעה באל-אמיר פארוק ושולת מוקשים מצרית 22 אוקטובר 1948
אל-אמיר פארוק הייתה אוניית מלחמה שנחשבה אוניית הדגל של הצי המצרי. האונייה השתתפה בסיוע לחיל המשלוח המצרי בארץ ישראל, וטובעה מול חוף עזה בי"ט תשרי התש"ט - 22 באוקטובר 1948 על ידי סירות נפץ שרכש חיל הים הישראלי מעודפי הצבא האיטלקי ממלחמת העולם השנייה, שהיו עד אז נשק הפתעה.
האונייה

אל אמיר פארוק הייתה אוניית מלחמה מטיפוס סלופ מלחמתי. האונייה נבנתה בבריטניה והושקה באוגוסט 1926, במבנה דומה לזה של סדרת הסלופ המלחמתי מסדרת פלאואר, שנבנו במספר רב במלחמת העולם הראשונה, אם כי אונייה זו נבנתה לכתחילה כאוניית תובלה לנוסעים ולמשא. אורכה היה 75 מטרים ורוחבה 10 מטרים. התפוסה הייתה של 947 טון, והתפוסה נטו הייתה 319 טון. האונייה הוסבה בשנת 1936 לאוניית מלחמה. כחלק מההסבה הותקן באונייה בתותח 3 אינץ' ובארבעה מקלעים. היא השתתפה במערכה על ארץ ישראל מ-15 במאי 1948, והובילה כוחות צבא ואספקה.
ניסיון הטבעה

אל-אמיר פארוק התגלתה מול חופי עזה במהלך מבצע יואב, לאחר שיצאה מאלכסנדריה עמוסת חיילים ואספקה. מטרת המצרים הייתה להעביר כוחות צבאיים לעזה כל עוד הפסקת אש חדשה לא נכנסה לתוקף, על מנת לתגבר את נוכחותם הצבאית באזור. יוסף דרור וצוות חבלנים צוללים יצאו על גבי אח"י פלמ"ח ארבעה לילות רצופים, במטרה להצמיד מוקשים לאונייה בעת עגינתה ולהטביעה, אך אל-אמיר פארוק לא הייתה במקום.
התקיפה

בצהרי 22 אוקטובר נמצאה השייטת הגדולה של חיל הים בסיור מול החוף, ובהחלטת מפקד החיל פול שולמן פנתה צפונה ויצאה מטווח ראייה. אח"י מעוז (ק-24) ועליה לוחמי היחידת לחבלה ימית בפיקודו של יוחאי בן-נון. הכח כלל שלוש סירות נפץ וסירה נוספת לאיסוף הלוחמים לאחר ששילחו את סירות הנפץ. התוקפים היו זלמן אברמוב, יעקב ורדי ויוחאי בן-נון. האוספים היו יצחק ברוקמן ויעקב ריטוב. הכוונה הייתה לתקוף בעדיפות את "אל-אמיר פארוק" ואת שולת המוקשים שאיבטחה אותה.
המטרה בעדיפות הייתה "אל-אמיר פארוק" וזלמן אברמוב יסתער ראשון עליה. יעקב ורדי בסירה השנייה יתקוף את שולת המוקשים. יוחאי בן-נון בסירה שלישית, יצפה לפי הצלחת התקפות ויחליט את איזה מטרה לתקוף. התוקפים היו אמורים לכוון את הסירה ולהפעיל את מנגנון הפיצוץ, לנטוש את הסירה ולרכב על המצוף כדי להימנע מפגיעת מהדף הפיצוץ במים.
מנגנון הפיצוץ תוכנן לפעול בעת הפגיעה וכלל פיצוץ עצמי לאחר השהיה של 3 דקות. חבל ביטחון קשר את הלוחם אל המצוף כדי שיוכל למצוא אותו בחשיכה.
סירה רביעית מאותו דגם אך ללא מערכת פיצוץ תשמש לאיסוף. את הסירה ישיטו יעקב ריטוב ויצחק ברוקמן ומשימתם לשוט בעקבות התוקפים ולאסוף אותם לאחר ביצוע ההתקפה. לראשי התוקפים הורכב נצנץ אינפרא אדום שפיתח הפיזיקאי ישראל פלח ולאוספים הייתה משקפת מיוחדת לראותם בלילה.
הסירה הראשונה ועליה זלמן אברמוב תקפה, על פי התוכנית, את ה"פארוק". בעת הפעלת חומר הנפץ והקפיצה למים המצוף ניתק מהסירה ונפל למים, אך אברמוב מצא אותו והתיישב עליו. הסירה פגעה פגיעה מדויקת בגוף הספינה באזור הדוודים. הספינה החלה לטבוע ולהעלות עשן. 
יעקב ורדי יועד לתקוף את המקשת זכר שנאמר למקרה ש"אל-אמיר פארוק" בתנועה יתקוף אותה גם הוא, כדי לודא טיבוע של המטרה בעדיפות. הוא הבחין ש'אל-אמיר פארוק' בתנועה ונכנס לתקיפה עליה. לאחר הפעלת המנגנון הפיצוץ התברר לו שהמצוף אינו משתחרר. ורדי החליט לבצע סיבוב פרסה וכניסה לתקיפה חוזרת תוך כדי שחרור מחבל המצוף. במהלך התנועה עבר ליד אברמוב שניסה לעלות אך הבהיר לו שהמנגנון הפיצוץ הופעל ועוד מעט יתבצע פיצוץ. אברמוב עזב את הסירה ורדי שחרר את עצמו מחבל המצוף, כיוון את הסירה וקפץ למים. סירתו פגעה סמוך לחרטום הספינה והתפוצצה. עם שני מדורים מוצפים טבעה "אל-אמיר פארוק" במהירות והים התמלא במלחים מצרים.
שולת המוקשים גילתה את סירת האיסוף וסגרה אליה תוך כדי ירי מקלעים ותאורת זרקורים. יוחאי בן-נון יצא לתקוף את שולת המוקשים שביצעה ירי רצוף עליו. לאחר הפעלת מנגנון הפיצוץ לא השתחרר המצוף. חבל האבטחה נשאר קשור. בן-נון קפץ מהסירה ונגרר אחריה לכיוון שולת המוקשים. בטווח 50 מטר הצליח לנתק את החבל. סירת הנפץ פגעה בשולת המוקשים, הוציאה אותה מכשירות והיא נעצרה.
ברוקמן וריטוב בסירת האיסוף אספו את יוחאי וורדי מבין המלחים המצרים הטובעים. באברמוב לא הבחינו עד שצעק להם בקולו החזק ”חבר'ה אני פה”. חמשת הלוחמים שבו בסירת האיסוף לאח"י מעוז (ק-24) ונאספו.
ציונים לשבח

חמשת המבצעים הומלצו על ידי חיל הים לצל"ש - ”הנ"ל הצטיינו בשבוע שעבר בטבוע שתי אוניות אויב על ידי הסתכנות אישית. נא להעניק להם את אות הכבוד הגבוה ביותר בצבא ההגנה לישראל.” 
שר הביטחון דוד בן-גוריון קבע שיוענקו במהלך מלחמת העצמאות רק 12 עיטורי גבורה, כמספר שבטי ישראל, ולכן היה על חיל הים להסתפק בעיטור אחד, שהוענק ליוחאי בן-נון. ב-17 ביולי 1949 היה בן-נון אחד משנים עשר לוחמי מלחמת העצמאות שעוטרו באות גיבור ישראל.
חמשת המבצעים זכו למכתב הוקרה מראש הממשלה דוד בן-גוריון. ”לחברים יוחאי פישמן זלמן אברהמוב יצחק ברוקמן יעקב ורדי יעקב ריטוב שביצעו במימי עזה 22.10.48 מפעל קרבי נועז והטביעו שתי אניות אויב, לאות הוקרה ד. בן-גוריון 1949”
רס"ן יוחאי בן נון, באתר הגבורה
סג"ם זלמן אברמוב, באתר הגבורה
סג"ם יעקב ריטוב, באתר הגבורה
סג"ם יצחק ברוקמן, באתר הגבורה
סג"ם יעקב ורדי, באתר הגבורה
סיכום

טיבועה של "אל-אמיר פארוק" היה מכה קשה לצי המצרי שאיבד עשרות מלחים, בהם קצינים ובני אצולה המקורבים למשפחת המלוכה המצרית[דרוש מקור]. לאחר אובדן "אל-אמיר פארוק" לא ניסה הצי המצרי לחדור למים הטריטוריאליים של ישראל.
צלילות לאתר הטביעה

בשנת 1984 איתרו אנשי ילת"ם את האתר המדויק. קבוצת צוללים בפיקודו של אייל ורד הוציאו משברי האונייה תותחים שהוצבו במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
בין ותיקי שייטת 13 התהלכה שמועה שאחת הסירות לא פגעה והיא מוצגת לראווה במוזיאון מצרי. בשנת 1998, כ-50 שנה לאחר הטבעת "אל-אמיר פארוק", יצאה לאתר הטביעה ספינה ממועדון 'צוללי הדרום' ועליה חלק ממטביעי הפארוק, בליווי צוללנים שירדו וצילמו את החורים שנפערו בגוף הספינה. צוות צילום של ערוץ 2 בראשות דב גילהר הכין כתבה ששודרה ב"אולפן שישי". בעת צלילה זו התגלו בבירור שתי פגיעות בגוף הספינה. כך זכה יעקב ורדי להכרה מחבריו בחלקו בהטבעתה של הספינה.
גלריה

אח"י מעוז (ק-24) שהובילה את לוחמים וסירות הנפץ לטיבוע אל-אמיר פארוק.
קבלת פנים במטכ"ל למטביעי "אל-אמיר פארוק". ראשון מימין: הרמטכ"ל יעקב דורי, באמצע: דוד בן-גוריון, שישי מימין: יוחאי בן נון.
המלצת חיל הים לאות הכבוד הגבוה ביותר למטביעי אל-אמיר פארוק, 24 בנובמבר 1948.
תותח מאל-אמיר פארוק, שנשלה מהים על ידי צוללי ילת"ם בשנת 1984 מוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
שני תותחי 20 מ"מ שנשלו משבר האונייה המצרית אל-אמיר פארוק במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
סמל העטלף על רקע אדום שהוענק ליעקב ורדי בעבור הטבעת אל-אמיר פארוק.
חריץ הפגיעה בירכתי אל-אמיר פארוק.
חור הפגיעה הקדמית ב"אל-אמיר פארוק".
שלט הנצחה בנמל יפו לשיתוף הפעולה בין הקומנדו האיטלקי והישראלי בטיבוע "אל-אמיר פארוק"
קריאה נוספת

טבוע "אל אמיר פארוק", "חיל הים במלחמת העצמאות – ראשי פרקים להסברה למפקד בחיל הים", מטכ"ל קצין חנוך ראשי, מפקדת חיל הים חינוך, 1966, עמ' 17–22.
ג'ולי פלטרר, 	כך טובעה "האמיר פארוק",	"בין גלים – בטאון חיילי חיל־הים", אוקטובר 1975 (חוברת שנייה), עמ' 8.
זאב הים (רב חובל), פארוק טובעת ליד עזה, "בין גלים סוערים – תולדות הספנות הישראלית", הוצאת חבל ימי לישראל, מאי 1977, עמ' 20–23.
אורי מילשטיין, אביב נעורים – מבצעים מיוחדים, קומנדו ימי, פשיטות מסוקים (ההיסטוריה של הצנחנים, כרך ד'), "שלגי" הוצאה לאור, 1987, עמ' 1,412.
מייק אלדר, האויב והים – פרקים מיומן המבצעים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991 עמ' 25–29.
מייק אלדר, שייטת 13 – סיפורו של הקומנדו הימי, ספרית מעריב, 1993, עמ' 142–152.
אברהם זהר, הקומנדו הימי בפלמ"ח, תג והמרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה" ע"ש ישראל גלילי, 1994, עמ' 44–50.
שיה בן-נון, התקופה לקחה אותנו: יוחאי בן-נון – דיוקן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, עמ' 58–63.
ביאורים

↑  ההתייחסות לאמיר פארוק כאוניית דגל מופיעה במקורות המוקדמים והשתרשה בציבור בישראל, על אף שבאונייה לא נמצא אדמירל והיא לא נשאה דגל מיוחד בעת שהוטבעה.
↑  מלבד בן-נון שנפטר בשנת 1994.
הערות שוליים

↑  EL AMIR FAROUQ באתר [https://www.tynebuiltships.co.uk/ TYNE BUILT SHIPS
↑  יוסף דרור, הקומנדו הימי אליו וממנו עמ' 50.
↑  דברים בסרט 'חיים שכאלה של ערוץ 2 על יוחאי בן-נון
↑  מכתב ראש מחלקת כח אדם אברהם עופר 24 בנובמבר 1948.
↑  התקופה לקחה אותנו "סיפורו של יוחאי בן-נון" ע' 65.
↑  הצלם הצולל עופר סלע
פרודנס היוארד

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1896 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  19 במרץ 1947 (בגיל 50) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיית קולארוסי 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, קבוצת ביבר הול 
 הושפעה על ידי:  Charles-François-Prosper Guérin 
 פרסים והוקרה:  פרס וילינגדון (1929) 
 
פרודנס היוארד (באנגלית: Prudence Heward‏;  5 ביולי 1896 – 19 במרץ 1947) הייתה ציירת קנדית, שנודעה בעיקר בזכות ציור הדמויות שלה. הייתה חברה בקבוצת ביבר הול ומייסדת שותפה של קבוצת הציירים הקנדית.
ביוגרפיה

היוארד נולדה במונטריאול, קוויבק, קנדה למשפחה אמידה. היא הייתה השישית מבין שמונה ילדים, והתחנכה בבתי ספר פרטיים. היא גילתה עניין באמנות בגיל צעיר, אולי בעידוד אמה ואחותה דורותי, והחלה לקחת שיעורים בגיל שתים עשרה בבית הספר של אגודה לאמנות במונטריאול אצל ויליאם ברימנר ומוריס קולן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגוררה היוארד באנגליה, שם שירתו אחיה בצבא הקנדי בזמן שהיא שירתה כמתנדבת בצלב האדום. כשחזרה לקנדה בסוף המלחמה, המשיכה בציוריה והצטרפה לקבוצת ביבר הול היל. בשנת 1924 הוצגו עבודותיה בתערוכה ציבורית ראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בטורונטו, אונטריו. בשנת 1932 הייתה לה תערוכת היחיד הראשונה של היוארד בגלריית סקוט במונטריאול.
היוארד רצתה לשפר את כישוריה, ונסעה לפריז, צרפת, בשנים 1925–1926. במהלך לימודיה באקדמיה קולארוסי, היא פקדה את בית הקפה לה דום במונפרנס, המקום האהוב על סופרים ואמנים מצפון אמריקה והמקום שאליו הגיע הסופר הקנדי מורלי קאלגן עם חבריו ארנסט המינגוויי וסקוט פיצג'רלד.
בעת שהותה בפריז, פגשה את הציירת מאונטריו איזבל מקלפלין והתיידדה איתה, ובחזרתה לקנדה, הצטרפה איתה ועם אמנים אחרים לנסיעות ציור בטבע. בשנת 1929 הקריירה שלה קיבלה דחיפה משמעותית כאשר הציור שלה, Girl on a Hill, זכה בפרס בתחרות המושל הכללי שאורגנה על ידי הגלריה הלאומית של קנדה.
היא הוזמנה להציג עם קבוצת השבעה ובאמצעותה התיידדה עם אלכסנדר יאנג ג'קסון איתו יצאה לטיולי רישום לאורך נהר סנט לורנס. היא עשתה מספר ציורי נופים, עם קשר מיוחד לעיירות המזרחיות של קוויבק.
בשנת 1933 הציגה פרודנס היוארד עם קבוצת הציירים הקנדית, אך מאבקה באסתמה ובעיות בריאותיות אחרות האט אותה בסופו של דבר. [9] תאונת דרכים בשנת 1939 צמצמה את יכולותיה עוד יותר, אך היא עדיין הפיקה דיוקנאות מצטיינים עד שנת 1945, כאשר מצבה הבריאותי התדרדר עד כדי כך שהיא נאלצה לוותר על הציור.
היא נפטרה שנתיים לאחר מכן, בעת שפנתה לטיפול רפואי בלוס אנג'לס, קליפורניה.
יצירה

אף על פי שהיוארד ציירה גם נופים ודומם, היא הייתה בעיקר ציירת נושאים אנושיים. כפי שציינה ג'וליה סקלי - היוארד העדיפה את המונח "דמויות" על פני דיוקנאות, ורוב ציוריה הפיגורטיביים הם של נשים אשר מחזירות מבט לצופה לעיתים קרובות, וש"מוצגות באופן ריאליסטי וללא אידיאליזציה לא מציאותית". " אלה כוללים נושאים בעירום שלעיתים זכו לביקורת בשנות השלושים.
עבודתה הושפעה מסגנון המודרניזם האירופי והיישום שלה של העקרונות והסגנון היו יותר מאשר רשמיים בלבד. הם סיפקו לה "אוצר מילים ויזואלי דינמי לתאר נשים קנדיות מודרניות בהקשרים כפריים ועירוניים כאחד."
ב־2 ביולי 2010 הנפיק הדואר הקנדי חותמת הנצחה וגיליון מזכרת לכבוד היוארד כחלק מאוסף אמנות קנדה. שני הציורים שהוצגו היו "בתיאטרון" (1928) ו"רולנדה" (1929).
הערות שוליים

↑  Ferrari, Prudence. "Prudence Heward: Painting at Home." (2001). In Framing Our Past: Canadian Women's History in the Twentieth Century, S.A. Cook, L.R. McLean, and K. O'Rourke, eds. Montreal: McGill-Queen's University Press. p. 129-133.
↑  ARCHIVED - Prudence Heward - Themes - Celebrating Women's Achievements - Library and Archives Canada, web.archive.org, ‏2018-02-20
↑  Evelyn Walters, Women of Beaver Hall, Dundurn Press, 2005-10-01, ISBN 978-1-55002-588-0
↑  "Prudence Heward: Life & Work"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 12446114X  ISNI: 0000 0000 7375 4971  LCCN: n85293207  RKD: 87134  SNAC: w6tx65s7  ULAN: 500008642  VIAF: 72327547   WorldCat (עם VIAF): 72327547
טיל אוויר-קרקע

טיל אוויר-קרקע (בר"ת: טא"ק) הוא טיל המשוגר מכלי טיס קרבי אל עבר מטרה הנמצאת על הקרקע בין אם היא בים או ביבשה. טא"ק דומים לפצצות דאייה מונחות, אך קיומו של גורם הנעה מכניס סוג זה של חימוש להגדרה של טיל.
יתרון מרכזי של טיל האוויר-קרקע מסוגים אחרים של נשק אווירי כנגד מטרות קרקעיות הוא טווח הירי שהוא מספק ליורה. טווח זה מאפשר לרוב ירי מחוץ לטווח ההגנה של המטרה הקרקעית. מרבית טילי האוויר-קרקע מבוססים על מערכות של "שגר ושכח" על מנת לאפשר לכלי הטיס להמשיך בפעילות מבלי לדאוג למטרות קודמות.
גובהו של כלי הטיס ומהירותו הם בעלי השפעה על טווח הטיל. עבור טילים ארוכי טווח הדבר פחות משמעותי, אך טילים קצרי טווח (כדוגמת ה-AGM-65 מאבריק) מגדילים את הטווח שלהם באופן משמעותי כאשר הם נורים מגובה רב.
קיימות מספר דוגמאות של טכנולוגיית ירי טילים בליסטיים מכלי טיס, כגון Kh-47M2 קינז'אל הרוסי, וריאנטים של דונגפנג-17 ודונגפנג 21 הסיניים ו-AIR LORA ורוקס הישראליים, אך הן נדירות ביותר.
לעיתים מחולקים טילי אוויר-קרקע לשתי קטגוריות - טילים טקטיים וטילים אסטרטגיים. לרוב חלוקה זו מבדילה בין ראש נפץ רגיל וראש נפץ גרעיני קל לבין ראש נפץ גרעיני גדול, בהתאמה.
גורמי הנעה

גורמי ההנעה הנפוצים ביותר הם מנועים רקטיים ומנועי סילון. מנועים אלו משפיעים גם על טווח הטיל, קצר או ארוך בהתאמה. מספר דגמים של טילי אוויר-קרקע מתוצרת סובייטית משתמשים במנועי מגח סילון המקנים להם טווח רחוק ומהירות גבוהה.
שיטות הנחיה נפוצות

שיטות ההנחיה הנפוצות ביותר של טילי אוויר-קרקע הן הנחיית לייזר, הנחיית תת-אדום, הנחיה אופטית והנחיית GPS. שיטת ההנחיה תלויה לרוב בסוג המטרה. כך בעוד שספינה ניתן לזהות בקלות באמצעות רדאר, גופים מטרות יבשתיות יהיה קשה לזהות בצורה זו.