stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכרוניקה של לברנטי

הכרוניקה הרוסית הראשונה בקודקס הלברנטי 1377
הכרוניקה של לָבְרֶנְטי או הקודקס הלברנטי (ברוסית: לַבְרֶנְטְיֶבְסְקָיָה לְיֶטָפּיס - Лаврентьевская летопись) הוא אוסף כרוניקות שנכתב בשנת 1377 על קלף, בידי הנזיר לָבְרֶנְטי. זו אסופה של כמה כרוניקות שמתארות את ההיסטוריה של העמים הסלאביים החל משנת 850 בערך ועד 1305. בראשן הגרסה הקדומה ביותר (ששרדה) של הכרוניקה הרוסית הראשונה, ולצידה כמה כרוניקות מאוחרות יותר, שרובן מספרות אודות אירועים בנסיכות ולדימיר שבצפון רוסיה.
הוא השפיע על כרוניקות אחרות ככרוניקת השילוש מהמאה ה-15 שנכתבה בלאוורת השילוש-סרגייב, ה"חיבור מקתדרלת סופיה הקדושה בנובגורוד" (Новгородско-Софийский свод) ואחרות.
כתב היד וגלגוליו

הקודקס הלברנטי הוא כתב היד הקדום ביותר של כרוניקה רוסית שתאריך כתיבתו נכתב בו במפורש. על-פי הקולופון שבסופו הוא נכתב על ידי הנזיר לברנטי מניז'ני נובגורוד, שהתחיל לכתוב ב-14 בינואר 1377 וסיים את הכתיבה ב-20 במרץ של אותה שנה. אמנם, 40 העמודים הראשונים של הטקסט נכתבו בכתב יד שונה על ידי סופר אחר.
כתב היד נשמר בכנסיית המולד בולדימיר, רוסיה עד תחילת המאה ה-18 אז עבר לידיים פרטיות. ב-1792 נרכש על ידי הרוזן אספן האמנות אלכסיי מוסין-פושקין (מגלה כתב היד של "משא מלחמת איגור"), וב-1793 פורסם לראשונה הטקסט של "הוראות הנסיך ולדימיר", החלק הראשון שהודפס מכתב היד.
הרוזן מסר אותו ב-1811 כשי לצאר אלכסנדר הראשון. מתנה זו הצילה את הקודקס, שכן האוסף של הרוזן הושמד כולו בשריפת הענק שכילתה את מוסקבה במלחמת רוסיה–צרפת (1812). הצאר העביר את כתב היד לספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג, שם הוא שמור תחת המספר F.IV.2. הוא יצא בדפוס לראשונה ב-1846 בתור הכרך הראשון של "אוסף הכרוניקות הרוסיות המלא" (ידוע בקיצור: ПСРЛ).
תוכן ומקורות

הקודקס כולל כמה כרוניקות:
א) הכרוניקה הרוסית הראשונה, "סיפורי השנים שחלפו", במהדורה שנערכה בשנת 1116 בידי ההֶגוּמֵן (ראש מנזר אורתודוקסי) סילבסטר מקייב, שכוללת את השנים עד 1110. זו הההעתקה הקדומה ביותר של כרוניקה זו, שהיא החשובה ביותר בתולדות הנסיכויות הסלאביות, והועתקה בקודקסים רבים אחרים. מהדורה זו היללה את הנסיך ולדימיר השני, שהיה פטרון הכפר וִידוּבִּיצִ'י (Выдубичи) בו שכן המנזר, ועשתה אותו לדמות מרכזית בנרטיב של סיום הכרוניקה. בין היתר הוכנסה התוספת "הוראות הנסיך ולדימיר".
ב) כרוניקת סוזדל (המורחבת), אסופה של כרוניקות שונות ערוכות יחד עם תוספות, כוללת את השנים 1111-1305. סבורים כי לברנטי העתיק אסופה זו מקודקס שנכתב בטבר (עבור הנסיך מיכאיל מטבר) ב-1305. הכרוניקות העיקריות שכלולות בה:
כרוניקת ולדימיר, מכונה גם כרוניקת סוזדל (המצומצמת) - כוללת את השנים מ-1111 עד לראשית המאה ה-13 (1206 או 1212), גרסאות נוספות של כרוניקה זו נכללו בשלושה קודקסים אחרים שהשתמרו. משערים כי חלקה הראשון הוזמן על ידי אנדרי בוגולובסקי, נסיך ולדימיר וכוללת את השנים עד 1177, חלקה השני אודות וסבולוד הקן הגדול, נסיך ולדימיר ממשיך עד 1193, והחלק השלישי ובו שבחים לוסבולד נכתב על ידי בנו הצעיר יורי השני, נסיך ולדימיר, ומגיע עד שנת 1206 או 1212. כרוניקות ולדימיר שאלו גם ממקורות של דרום רוס בעיקר מן העיר פריאסלאב שנסיכי ולדימיר ראו כמורשתם.
הכרוניקות של רוסטוב - עבור השנים 1206/1212 עד 1281. חלק זה מבוסס על 3 כרוניקות, מהשנים 1239, 1263 ו-1281
כרוניקת טבר - התוספות של קודקס טבר, ובהן אירועים מן השנים 1284 ל-1305.
הקודקס נכתב עבור דמיטרי מסוזדל, כנראה תחת פיקוחו של דיוניסיוס ה-1 הבישוף של סוזדאל (שנה אחר-כך התמנה למיטרופוליט של קייב). קיימת טענה שלאורנטיוס שינה את אופן הצגתו של יורי השני, נסיך ולדימיר, מייסד ניז'ני נובגורוד, משלילי לחיובי, והעצים את היחס השלילי אל הטטרים, כיוון שהנסיכויות הרוסיות, בהובלת נסיך מוסקבה דמיטרי דונסקוי, התחילו להתקומם באותן שנים נגד ההגמוניה של אורדת הזהב. כמו כן מספר תקופות חסרות (898–922, 1263-1283, 1294–1288), ויש הסבורים כי הושמטו מטעמי צנזורה.
לקריאה נוספת > מהדורה ביקורתית

Лаврентьевская летопись הכרוניקה של לברנטי, Полное Собрание Русских Литописей [אוסף הכרוניקות הרוסיות המלא, Vol. 1. Saint Petersburg: Academy of Science (SSSR). 1926–1928
לקריאה נוספת > תרגום לאנגלית

Hazzard Cross, Samuel; Sherbowitz-Wetzor, Olgerd, eds. (1953) [1377], The Russian Primary chronicle: Laurentian text, The Mediaeval Academy of America
לקריאה נוספת > מחקר

Bermel, Neil, Context and the lexicon in the development of Russian aspect, University of California publications in linguistics, Vol. 129, University of California Press, 1997.
Timberlake, Alan. “Who Wrote the Laurentian Chronicle (1177—1203)?” Zeitschrift Für Slavische Philologie, vol. 59, no. 2, 2000, pp. 237–65.
הערות שוליים

↑  About the Codex, Laurentian Codex. 1377. Digital reproduction of the landmark manuscripts
↑  תיאור הקודקס באתר הדיגיטלי של הקודקס
1 2  Content, Laurentian Codex. 1377. Digital reproduction of the landmark manuscripts
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15802967g (data)
הכרזת המצורע על הצרעת

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק י"ג, פסוק מ"ה
 תלמוד בבלי:  מסכת ערכין, דף ט"ו, עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר טהרה, הלכות טומאת צרעת, פרק י', הלכות ו'–ח'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קי"ב,  ספר החינוך, מצווה קע"א
 מקורות נוספים:  סמ"ג לאו רלה
 
הכרזת המצורע על הצרעת היא מצוות עשה מתרי"ג מצוות לפיה מצורע נדרש להכריז שהוא טמא כדי שיתרחקו ממנו.
ההכרזה נעשית על ידי פרימת הבגדים, פריעת הראש, איסור בשאלת שלום, ולדעת הרמב"ם גם קריאה בפה להודיע שהוא טמא.
מקור המצוה

בחומש ויקרא נאמר:
וְהַצָּרוּעַ אֲשֶׁר בּוֹ הַנֶּגַע בְּגָדָיו יִהְיוּ פְרֻמִים וְרֹאשׁוֹ יִהְיֶה פָרוּעַ וְעַל שָׂפָם יַעְטֶה וְטָמֵא טָמֵא יִקְרָא. כָּל יְמֵי אֲשֶׁר הַנֶּגַע בּוֹ יִטְמָא טָמֵא הוּא בָּדָד יֵשֵׁב מִחוּץ לַמַּחֲנֶה מוֹשָׁבוֹ.
בספרא (ויקרא פרק יג) למדו מהציווי גם לשאר טומאות, שהטמאים בהן חייבים להכריז שהם טמאים.
טעם המצוה

בחז"ל מובא שטומאת הצרעת באה בעקבות חטא לשון הרע, ועל פי זה הסבירו האמוראים את טעם ההרחקה:”הוא הבדיל בין איש לאשתו בין איש לרעהו לפיכך אמרה תורה בדד ישב” (תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף ט"ז, עמוד ב').
ספר החינוך כתב שכמו שהחטא גורם לאדם להתרחק מכל טוב, כך הרחיקה אותו התורה מחברת האנשים[דרושה הבהרה].
דיני המצוה

המצוה נוהגת רק במצורע מוחלט שכבר טימא אותו הכהן, אבל מצורע מוסגר אינו חייב להכריז.
בראשונים נחלקו האם ההכרזה כוללת גם הודעה בפה ממש או לא:
לדעת הרמב"ם המצורע מצווה להודיע בפיו לעוברים ושבים שהוא טמא.
לדעת ספר החינוך אין מצווה להגיד בפה אלא הקריאה היא כלל התנהלותו של המצורע.
נאסר על המצורע לשאול בשלום כל אדם, וכן נאסר עליו לכבס ולהסתפר אפילו לכבוד שבת ויום טוב. אמנם מותר לו לרחוץ, לסוך, לנעול נעליים, לשמש את מיטתו ולשבת על מושב כשאר האנשים (ולא כמו אבל)
חיוב שילוח מן המחנות: המצורע נדרש לשבת מחוץ לעיר (מחוץ לשלוש מחנות), כשהכוונה לאחת מערי ארץ ישראל המוקפות חומה מימות יהושע בן נון.
אודות מספר הלכות מסופקת הגמרא אם הם נוהגים גם במצורע, כמו כפיית המיטה ועשיית מלאכה, איסור רחיצה ונעילת הסנדל.
אישה שנצטרעה אינה פורעת את ראשה ופורמת את בגדיה וכן מותרת בשאילת שלום, אך יושבת לבדה מחוץ לעיר ומודיעה לעוברים ושבים שהיא טמאה, כמו כן היא מותרת בתשמיש המיטה.
דיני המצוה > בזמן הזה

בתלמוד יש שלמדו שכשם שמצורע חייב להודיע על טומאתו, כך ישנו חיוב לציון קברים על מנת שלא יטמאו בהם כהנים ההולכים בדרכים.
ראו גם

צרעת
גילוח המצורע
הר שיפס פרואו

ערך זה עוסק בהר בהרי הרוקי הקנדיים. אם התכוונתם להר בעל שם זהה ברכס ורמיליון בהרי הרוקי הקנדיים, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,607 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  אלברטה, קנדהקנדה
 קואורדינטות:  51°02′39″N 115°22′47″W﻿ / ﻿51.044279°N 115.379593°W﻿ / 51.044279; -115.379593
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר שיפס פרואו(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר שיפס פרואו(למפת אלברטה רגילה) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר שיפס פרואו(למפת אלברטה מוגדלת) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר שיפס פרואו
 
הר שיפס פרואו (באנגלית: Ship's Prow Mountain; מילולית: הר החרטום הספינה) הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר ממוקם בסמוך לעיירה קנמור.
גובהו של ההר הוא 2,607 מטרים מעל פני הים.
ביחס לסביבתו הקרובה ההר מתנשא לגובה של 107 מטרים.
היסטוריה > מקור השם

ההר נקרא בשם זה בשל צורתו, הדומה לחרטום של ספינה.
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי על ההר
↑  מקור שמם של הרי באזור קנמור
הפיראט המהיר

| --- | --- |
 סוגה:  הנפשה, קומדיה
 יוצרים:  אלכסנדר דה לה פטלייר, מתייה דלפורט 
 כותבים:  אלכסנדר דה לה פטלייר, מתייה דלפורט 
 מדבבים:  Doron Bell Jr. קלי שרידן גרי צ'לק סקוט מק'ניל Terry Klassen Brian Dobson Trevor Devall Colin Murdock Ian James Corlett טבית'ה סנט ג'רמיין אלסנדרו ג'וליאני Lee Tockar ניקול אוליבר 
 מדבבים בעברית:  דניאל מגון, גילן שחף, גדי לוי, סער בדישי, דדי זהר, ניר רון, דן קיזלר, אורי זלצמן, מתי אטלס, תמי ברק
 ארץ מקור:  קנדה/אוסטרליה
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  52
 הפקה
 חברת הפקה:  אטומיק קרטונס 
 אורך פרק:  25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  טלטון 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ ג'וניור
 תקופת שידור מקורית:  2015 – 30 באפריל 2015 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הפיראט המהיר היא סדרת הנפשה קנדית/אוסטרלית. היא הופקה על ידי החברות Atomic Cartoons ו-Sticky Pictures, ושודרה בקנסה בערוץ Teletoon, ובאוסטרליה ב-Nine Network. בישראל, הסדרה דובבה ושודרה בערוץ ג'וניור.
עלילה

הסדרה מתמקדת בנוט - בנו של פוסידון אשר שחרר חבורה של פיראטים לא יוצלחים שהציקה לאביו שכלא אותם בתוך הבקבוק כבר 300 שנה, במהלך כל פרק יוצא נוט עם הפיראטים (שמכנה את הספינה שלהם "הפיראט המהיר") לצרות משונות בים ומתגבר על קשיים.
הדמויות

נוט: בנו של פוסידון, מנהיג הפיראט המהיר.
לאפוטין: מנהיג שודדי הים לשעבר.
ארמנדו: שודד ים ספרדי מאהב.
בורט: שודד ים נמוך קומה אשר אוהב להציט ולירוט בתותחים.
בולי: הטבח של שודדי הים אשר אוהב לאכול ולבשל.
סטוויק: פינגווין אשר משמש כיד ימינו של לאפוטין.
פוסידון: אל האוקיינוס, אביו של נוט, כלא את הפיראטים בבקבוק במשך 300 שנה כי הם משכו את התחתונים שלו, אבל נוט שחרר אותם וכל פרק הוא שם עיין על הפיראט המהיר ועל נוט וכועס עליהם.
גורדון: תמנון, עוזרו של פוסידון.
טד: קיקלופ ענק בעל שתי בנות.
הסייח הכסוף

| --- | --- |
 מבוסס על:  The Silver Brumby 
 סוגה:  אנימציה לילדים
 יוצרים:  אליין מיטשל, ג'ון סטפנס, וג'ודי מלמגרן
 מדבבים:  John Higginson Michael Carman John Stanton Richard Aspel Andy Balloch Robyn Gibbes Stephen Whittaker רבקה גיבני Marg Downey Doug Tremlett באד טינגוול Edward Hepple Brett Climo Rhys Muldoon Matthew King 
 מדבבים בעברית:  סער בדישי, אורית אמיר, אסף כחולי, חן חגי, ששי קשת, עפרון אטקין, איציק סיידוף, מוטי ברכאן, ציפי מור
 ארץ מקור:  אוסטרליה
 שפות:  אנגלית, עברית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  39
 הפקה
 מפיק:  ג'ון טטוליס 
 חברת הפקה:  Media World
 הפצה:  Roadshow Home Video 
 מוזיקה:  Tassos Ioannides 
 אורך פרק:  20-25
 שידור
 רשת שידור:  CBBC
 רשת שידור בישראל:  חינוכית 23
 פורמט (תמונה):  PAL
 תקופת שידור מקורית:  29 באוקטובר 1996 – 17 בספטמבר 1998
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הסייח הכסוף (באנגלית: The Silver Brumby) היא סדרת אנימציה אוסטרלית לילדים המבוססת על סדרת הספרים "הסייח הכסוף". הסדרה נכתבה על ידי ג'ון סטפנס, ג'ודי מאלמגרן ופאול ויליאם. הסדרה הופקה בין 1996 ל־1998 והגרסה עם הדיבוב בעברית שודרה בארץ בטלוויזיה החינוכית בשנת 1999.
עלילה

טאורה הסייח הכסוף, הוא בנו של יאראמן, מנהיג עדר הסוסים בארץ אשדות המים. סוס רשע בשם ברולגה הרג את יאראמן, עקב כך פוצל העדר לשניים, העדר של ברולגה והעדר של טאורה. טאורה גדל להיות סוס פיקח ואמיץ ולבסוף מביס את ברולגה המזדקן בקרב על ראשות עדר הסוסים.
בסדרה מופיעים גם הרבה בעלי חיים מהפאונה של אוסטרליה כמו כלבת דינגו ושני גוריה, משפחת הוומבטים הנרגנת והחנקן הנאמן של ברולגה. לעיתים מופיעים בני אדם בסדרה כשעל פי רוב הם מתכננים לצוד את הסוסים או להרע לסביבה. מעטים מבני האדם המופיעים בסדרה הם טובים כמו מחפש הזהב.
דמויות > סוסים

טאורה (סער בדישי) - הסייח הכסוף, מנהיג את העדר שנשאר אחרי שברולגה רצח את אביו. בני אדם מספרים עליו שהוא רוח, ובגלל מראהו המרהיב הוא נרדף בידי בוקרים וציידים המנסים לתופסו. ידוע בתכונות של אומץ, ואצילות.
בונבון (אורית אמיר) - סוסה אפורה, הבת של ברולגה. בניגוד לאביה היא עדינה וטובת לב. היא מתאהבת בטאורה, אך מנסה לשמור מאביה בסוד את הקשר ביניהם. בפרק האחרון היא מספרת לאביה, ולאחר שברולגה מובס היא מתחתנת עם טאורה.
חץ (אסף כחולי) - אחיו למחצה של טאורה (מאותו אב, אך לא מאותו האם), בצבע ערמוני ועם כתם בצורת חץ על חוטמו. ידוע כשחצן ויהיר, ומאמין שהוא זה שאמור להיות מנהיג סוסי הפרא. אך כשהוא נתקל בסכנה (במיוחד כשהוא נפגש עם ברולגה), הוא מפגין פחדנות וטיפשות. במהלך הסדרה הוא נודד לארצות הדרום עם אחותו של יורי, אבל לאחר כמה פרקים הוא חוזר לארץ אשדות המים.
רעם (חן חגי) - סוס חום. חבר טוב של טאורה. מופיעה הרבה בתחילת הסדרה, אך עם הזמן הוא פחות נוכח.
יורי (ציפי מור) - סייח צעיר בצבע חום שאיבד את העדר שלו ואומץ על ידי טאורה. בהמשך הסדרה מגיעה אחותו שחיפשה אותו ומגלה לכולם שיורי הוא הבן של מנהיג העדר הסוסים בארצות הדרום. בסוף יורי נשאר בעדר של טאורה ואחותו חוזרת לביתה.
זהבית - סוסה צעירה זהובה כמו טאורה, שהבוקר משתמש בה כדי לנסות למשוך את טאורה ולתופסו. היא רוצה לחיות בטבע בהתחלה, וטאורה וחביריו מבריחים אותה מהמכלאה שלה ומלמדים אותה לחיות בחוץ. לאחר שהיא נפצעת על ידי חזיר בר, היא חוזרת לבני האדם ומחליטה שעדיף לה להישאר אצליהם.
ברולגה (ששי קשת) - סוס אפור מזדקן, ומנהיג חלק מעדר הסייחים לאחר שרצח את המנהיג הקודם יאראמן. מהיר חימה ורטנוני. בסוף הסדרה מוגלה מהעדר לאחר שהובס.
יאראמן (מוטי ברכאן) - המנהיג לשעבר של סוסי הפרא, אביו של טאורה. מת לפני תחילת הסדרה ולא מופיעה בה בעודו בחיים, אבל טאורה יכול לראות ולדבר עם רוחו דרך השתקפותו במים.
דמויות > שאר החיות

מוח (איציק סיידוף) - ינשוף חכם המדבר בחרוזים. ידיד טוב של טאורה ומחלק לו עצות לעיתים קרובות.
חנקן (עפרון אטקין) - חנקן ערמומי וחנפן, תמיד מרגל בשביל ברולגה. בסוף הסדרה, הוא מציע את שירותו לטאורה, לאחר שהוא מוכתר לשליט הסוסים וטאורה מסרב. כך הוא נותר ללא עבודה.
אמו ואמה (ציפי מור) - זוג אמואים רכלנים וטרחנים. מעריצות את חץ.
אמא דינגו (ציפי מור) - אמא לשני גורים וידידה של טאורה. מסורה ודואגת לגוריה.
וומבט (עפרון אטקין) - וומבט רטנוני וכעסן, ידוע בעיקר בנטיות שלו לומר "פנו דרך, פנו דרך, וומבט עובר פה", ולנשוך רגלי סוסים שחוסמים לו את המעבר. חבר של טאורה וגם עוזר לו הרבה, אם כי לא תמיד בשמחה ותוך כדי תלונות. נשוי לוומבטית ויש לו שני גורים.
קנגו (ששי קשת) - קנגורו זקן וחכם. חבר של טאורה וידיד של מחפש הזהב. נשוי לקנגורית ויש לו גורה אחת.
דמויות > בני אדם

הצייד/הבוקר (עפרון אטקין) - בוקר שמנסה שרוב הזמן מנסה לתפוס את טאורה, אך לפעמים הוא גם מנסה לתפוס סוסים אחרים. כשהוא מצליח טאורה וחבריו מנסים לחלץ אותם. בדרך כלל הוא מנסה ללכוד את הסוסים בפלצור תוך כדי שהוא רוכב על סוסו. לקראת סוף הסדרה, טאורה מחלץ אותו ממפולת שלגים, ומאז הבוקר מפסיק לרדוף אותו.
הציידים (מוטי ברכאן ואסף כחולי) - צמד ציידים שמגיעים מדי פעם ומנסים לצוד בעלי חיים בעזרת רובה ציד ומלכודות.
מחפש הזהב (אסף כחולי) - מחפש זהב זקן שחי בבקתה בארץ אשדות המים. פעם ראשונה רואים אותו כשהוא מטפל בגורת בקנגורו שנתפסה במלכודת ציידים. בהתחלה טאורה חושד בו, אך במהלך הזמן הוא יותר סומך עליו. במהלך הסדרה הוא עוזר לבעלי החיים והם עוזרים לו.
צ'ארלי (ציפי מור) - הנכד של מחפש הזהב. ידיד של בעלי החיים כמו סבא שלו, קרוב במיוחד ליורי.
מוזיקה

את שיר הפתיחה של הסדרה בעברית מבצע ששי קשת.
טאורה, קוראים לו טאורה.
הוא אמיץ הוא חזק הוא חכם.
טאורה, קוראים לו טאורה.
אין כמוהו בכל העולם
הכרוניקה הרוסית הראשונה

הדף ה-14 של כרוניקת רדזיוויל (Радзивилловская летопись), הכרוניקה שבה נכללת בין היתר הכרוניקה הרוסית הראשונה, כולל איורים ייחודיים מן המאה ה-15; בדף זה מתואר מסע המלחמה של אולג נגד קונסטנטינופול
הכרוניקה הרוסית הראשונה, המכונה גם הכרוניקה של נֶסְטוֹר, כרוניקת קייב, הכרוניקה הראשונה או סיפורי השנים שחלפו (בסלאבית כנסייתית עתיקה:‏ Повѣсть времяньныхъ лѣтъ; ברוסית: Пóвесть временны́х лет; באוקראינית: Пóвість врéм'яних літ; בבלארוסית: Апо́весць мі́нулых часóў; בפולנית: Powieść minionych lat) היא כרוניקה המגוללת את ההיסטוריה של רוס של קייב החל ב-850 לערך, ועד שנת 1110. הכרוניקה נערכה במקור בקייב בין השנים 1110-1116, כאשר יש דעות שונות באשר למחבר ולשנה המדויקת.
נשתמרו שתי מהדורות שונות של הכרוניקה, כל אחת מהן בכמה עותקים שונים בכתבי יד החל מן המאה ה-14. החל מן המאה ה-18 התקבלה ההשערה כי הקובץ המקורי נערך בידי הנזיר נֶסְטוֹר, אך כיום דעה זו כבר איננה מקובלת. החיבור נכתב בשפה שהיא גרסה סלאבית-מזרחית לסלאבית כנסייתית, עם "שגיאות מזרחיות" רבות (בדומה לקודקסים סלאביים-מזרחיים אחרים מאותה העת).
לעומת כרוניקות אחרות שנכתבו בידי נזירים אירופאים בימי הביניים, הכרוניקה הרוסית הראשונה ייחודית בהיותה העדות הכתובה היחידה בנמצא להיסטוריה המוקדמת של העמים הסלאביים המזרחיים. אין מקור המשתווה לדיווח המקיף שלה על אודות ההיסטוריה של רוס של קייב, אם כי הכרוניקה הראשונה של נובגורוד מוסיפה עליה מספר תיקונים משמעותיים. בנוסף, יש לכרוניקה ערך כדוגמה עיקרית לספרות הסלאבית-המזרחית העתיקה.
תוכן

הכרוניקה פותחת בסיפור המבול, כפי שנהוג בכרוניקות ביזנטיות רבות בתקופה זו ולפניה. הסלאבים מתוארים כצאצאיו של יפת בן נח. החיבור ממשיך בתיאור יציאתם של הסלאבים הקדומים מאזור הדנובה והתיישבותם לאורך נהר הדנייפר ובסביבת אגם אילמן (בה הוקמה מאוחר יותר רפובליקת נובגורוד), כולל תיאור מפורט של נהרות רוסיה ושימושיותם כנתיבי תעבורה, ופירוט השבטים הסלאביים השונים.
אחר כך מתואר ייסודה של קייב, על גבי שלוש גבעות בידי שלושת האחים קי, שצ'ק, חוריב ואחותם ליביד. העיר נקראה קייב על שם קי הבכור. הסיפור ממשיך בתיאור הגעתם של הוורנגים לצפון עד להזמנתם של שלושת האחים, רוריק סינאוס וטרובור, למשול בצפון רוסיה. האחים מובילים את ההגירה של "רוס", רוריק מתיישב בנובגורוד, ושני אחיו מתים כעבור זמן קצר. רוריק מאשר לשניים מאציליו, אַסְקוֹלְד ודִיר, לנוע דרומה לכיוון האימפריה הביזנטית, אך הם נעצרים בקייב, משתלטים עליה ועל כל המרחב ומשתחררים מההגמוניה הכוזרית.
בהמשך מתוארת עליית אולג מנובגורוד (אולג החכם) לשלטון אחרי רוריק, כיוון שבנו איגור היה קטן. מסופר על ירידתו דרומה לקייב, רצח אסקולד ודיר באמצעותו כבש את העיר והתבססותו בה כבירת ממלכתו. הכרוניקה מספרת כי הוא נלחם בביזנטים והכריח אותם לחתום על חוזה שלום, ואחר כך תיאור אגדי מרשים בסגנון הסאגות הנורדיות, כיצד אמרו החוזים לאולג כי ימות בידי סוסו, ולכן הוא החליט כי לא יתקרב אליו יותר - אך לאחר שמת הסוס הוא החליט לבקר את עצמותיו וללעוג על חוזי העתידות. הוא דרך בבוז על גולגולת הסוס, ומיד ננשך בידי נחש שהתחבא בין העצמות, ומת מהרעל.
תקופת שלטונו של איגור נסיך קייב מתוארת כרבת מלחמות נגד הפצ'נגים, בני שבט הדְרֶבְלִיַאנִים (אנ') הסלאבי, והאימפריה הביזנטית. מסופר כי בסופו של דבר הוא נרצח בידי הדרבליאנים, מה שמשמש כמבוא לסיפור אגדה מפורט בנוסח נורדי על נקמתה העקובה מדם של אולגה אשתו בדרבליאנים, אשר רצחו את בעלה והעזו להציע לה אחר כך להינשא לנסיך שלהם. מסופר כי היא קברה משלחת דיפלומטית ראשונה בעודם בחיים, "בישלה" משלחת שנייה למוות בתוך סאונה, ואחר כך תקפה את העיירה בה בעלה נרצח, השמידה את כל תושביה ושרפה אותה כליל. אחר כך מסופר כי היא נסעה לקונסטנטינופול כדי להיטבל לנצרות וחזרה לקייב.
בנה של אולגה, סוויאטוסלב מתואר כמי שזכה להצלחה צבאית מרשימה, ובין השאר כבש את עיר המבצר הכוזרית סארקל (אנ'), וכבש שטחים ביזנטיים על הדנובה. בימיו הוצב מצור על קייב (968) בידי הפצ'נגים, אך הוא הספיק לחזור מהדנובה ולהציל את העיר. אחר כך הוא חוזר דרומה, נלחם בביזנטים ומכריח את הקיסר לשלם כופר, ולחתום על הסכם שלום.
בנוסף מתוארת בפירוט רב (יותר מעשירית הטקסט) המרתו לנצרות של ולדימיר הראשון (986-988) בתהליך רב שלבי, שכלל בין השאר הגעת נציגים של כל הדתות המונותאיסטיות - יהודים, מוסלמים, נוצרים קתולים ונוצרים פרוטסטנטיים, בסיפור דומה מאוד לסיפור התייהדות ממלכת הכוזרים. בהמשך מסופר בין השאר על דיכוי פולחן האל פֶּרוּן (ראש הפנתאון הסלאבי) ויתר האלילים בקייב, ועל משבר הירושה בקייב לאחר מותו של ולדימיר, ועלייתו לשלטון לבסוף של יארוסלאב החכם. הכרוניקה ממשיכה לתאר את מעשיהם של השליטים במאה ה-11, ואת המתרחש במנזר המערות מאז הקמתו באמצע המאה.
כתבי יד

כתב-היד המקורי של הכרוניקה אבד, והטקסט השתמר רק כחלק מכרוניקות מורחבות ומאוחרות יותר שהמוקדמות שבהן נכתבו סביב 1300. משום כך, אין ספק שהטקסט שבידינו עבר עריכה משמעותית לעומת המקור. הטקסט השתמר בשני ענפים עיקריים:
הקודקס הלברנטי הועתק בידי הנזיר הניז'גורודי לורנטיוס עבור הנסיך דמיטרי מסוזדל בשנת 1377, מתוך קודקס שנערך עבור מיכאיל מטבר ב-1305, אשר אבד בינתיים. קודקס זה מכיל כרוניקות עד השנה 1305, כאשר הטטקסט עד שנת 1110 הוא מהכרוניקה הראשונית. בסוף המאה ה-15 נכתבו שני כתבי יד נוספים שמייצגים ענף דומה אך לא זהה - כרוניקת רדזיוויל, כרוניקת האקדמיה.
הקודקס ההיפאטי מתוארך למאה ה-15, ומכיל כרוניקות עד המאה ה-13, כאשר הטקסט של הכרוניקה הראשונית ממשיך כנראה עד 1118. כתב יד נוסף מענף זה הוא קודקס חלבניקוב שנכתב סביב 1560, וממנו הועתקו כתבי יד נוספים.
חמשת כתבי היד שהוזכרו נחשבים לחמשת כתבי היד הבסיסיים בחקר הנוסח של הכרוניקה, כאשר משתמשים גם בכרוניקת השילוש, שאבדה ונותרו ממנה רק העתקים חלקיים ושחזורים משוערים.
במהלך השנים נערכו מספר מונוגרפיות והוצאות לאור של הכרוניקה – המוקדמת שבהן ב-1767. הפילולוג הנודע אלכסיי שחמטוב (אנ') פרסם ב-1908 ניתוח טקסטואלי חלוצי של הנרטיב. מאוחר יותר הוסיפו דמיטרי ליכצ'וב וחוקרים סובייטים אחרים באופן חלקי על ממצאיו. גרסאותיהם היו ניסיון לשחזר את השלבים קודמים בעריכת הכרוניקה, ומועד חיבורם המקורי. במאה ה-21 התחדש המחקר הפילולוגי של הטקסט ויצאו מהדורות חדשות מתוך השוואה קפדנית יותר של כתבי היד וניתוח עץ ההתפתחות שלהם, במטרה להתקרב לטקסט כפי שנערך בעשור השני של המאה ה-12 וממנו יצאו הגרסאות השונות שבידינו. במחקר החדש נוטים לפקפק בהשערות על שלביו הקדומים של הטקסט ומתמקדים בחשיפת גלגוליו מעת כתיבתו ועד לכתבי היד שהגיעו לידינו.
מחבר הכרוניקה

בגרסה הכלולה בקודקס הלברנטי, מופיע קולופון אחרי שנת 1110, ובו נאמר במפורש:
תקווה לחסד האל, אני סילבסטר, אב המנזר של מיכאל הקדוש, כתבתי את הספר של הכרוניקה הזו בשנת 6624... בזמן מלכותו של הנסיך ולדימיר מקייב, כאשר הייתי אחראי על המנזר של מיכאל הקדוש. יהי רצון שכל מי שקורא ספר זה יזכור אותי בתפילותיו
למרות זאת במשך תקופה ארוכה הספר ייוחס על ידי חוקרים באופן מסורתי לנזיר בשם נסטור (בערך 1056 - 1114 לערך), שידוע כמי שכתב לפחות שתי הגיוגרפיות של קדושים, כגון חיי תאודוסיוס הנערץ. המקור הקדום ביותר לייחוס הזה הוא הפאטריק (Paterik) ממנזר המערות של קייב, שמהדורתו הראשונה מ-1406 כוללת הערה על "נסטור שכתב את הכרוניקה". במהדורה מאוחרת יותר שנכתבה בשנים 1460-1462, הניח העורך שהכוונה לכרוניקה הראשונה ושיבץ קטעים מהטקסט שהיה בידו כשהוא מייחס אותם לנסטור, ואפילו בגוף ראשון.
כעבור כמאה שנה (סביב 1560) מועתק בקייב (ייתכן שבמנזר המערות עצמו) קודקס חלבניקוב, שמכניס את הייחוס לנסטור לכותרת הטקסט (בכתבי יד קודמים של הקודקס ההיפאטי הייחוס איננו קיים). ב-1621 הוצג הקודקס לכבוד ביקורו של תאופנס השלישי, פטריארך ירושלים, שקידש דיוקסיה אורתודוקסית חדשה באוקראינה, כחלק מהמאבק בזרם האוניאטי, ואף העתיקו ממנו כתב יד חדש. בעשורים לאחר מכן, הזכירו יותר ויותר את "הכרוניקה של נסטור" כסמכות חשובה בתעמולה האורתודוקסית. מלכתחילה היו כלולות בקודקס חלבניקוב שייוחס לנסטור גם כרוניקות מאוחרות, שרבים מהאירועים שתיארו התרחשו במאה ה-12 וה-13, זמן רב לאחר מותו של נסטור. בהדרגה החלו במרחב האוקראיני לייחס לנסטור כתבים היסטוריים נוספים, כמו הפאטריק עצמו, ואפילו תיאורים מן המאה ה-15, כך שלמעשה כל חיבור מז'אנר הכרוניקה ייוחס לנסטור.
שמו של נסטור לא היה ידוע כלל ברוסיה עד שנות ה-30 של המאה ה-18, כאשר ואסילי טאטישצ'ב מצא לדבריו שני כתבי יד של כרוניקות (שאבדו אחר כך) עם שמו של נסטור בכותרתן. בהסתמך עליהן ועל טקסטים מקייב שנכתבו במאה ה-17, כמו ההגיוגרפיה "חיי נסטור", הוא כתב פרק על "נסטור והכרוניקה שלו", בספרו "היסטוריה רוסית". בעקבותיו של טאטישצ'ב הלכו חוקרים נוספים, וכאשר אוגוסט לודוויג פון שולצר, מי שנחשב למומחה הגדול ביחס לכרוניקה הרוסית הראשונה, התייחס אליה באופן חד משמעי בתור "הכרוניקה של נסטור", הייחוס התקבל כמוחלט מבחינה מדעית.
משנות ה-30 של המאה ה-19 ועד 1900 בערך, היה ויכוח אקדמי עז על יצירתו של נסטור, שלא הוכרע, והייחוס לנסטור המשיך להיות מקובל. באמצע המאה ה-20 התעוררה שוב ביקורת על הייחוס, וניתוח של היחס בין הכרוניקה לשתי ההגיוגרפיות שכתב נסטור הראה כי הסגנון שונה מאוד, ויש סתירות בולטות במידע ההיסטורי הכלול בהן, ובכלל זה מידע ביוגרפי על המחבר והערכה חיובית או שלילית של אישים. לאור המסקנה הזו, חוקרים מודרניים סבורים כי סילבסטר הוא אכן מי שכתב את הכרוניקה, אם כי ייתכן שהוא המשיך וערך את עבודתו של נזיר עלום שם שקדם לו.