stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נדיה פטרובה
2009

ב-2009 הגיעה פטרובה לשני חצאי גמר: פונטה ודרה ביץ' (אינטורנשנל) ובייג'ן (טורניר חובה). היא הגיעה גם לרבע גמר אחד בקוויבק סיטי (אינטורנשנל). הישגיה בסלאמים היו: שמיניות באוסטרליה, וימבלדון ואליפות ארצות הברית, וסיבוב שני ברולאן. את השנה סיימה במקום ה-20, ירידה של 9 מקומות ממיקומה בסוף 2008.
2010

ב-2010 הגיעה לגמר אחד: בניו הייבן (פרמיר רגיל), לחצי הגמר בסיאול (אינטורנשנל). היא הגיעה ל-5 רבעי גמר: מלבורן (גראנד סלאם), צ'ארלסטון (פרמיר), רומא (פרמיר 5), מדריד (פרמיר חובה), רולאן גארוס (גראנד סלאם). בגראנד סלאמים הישגיה היו: רבעי גמר באוסטרליה וברולאן גארוס, סיבוב שלישי בווימבלדון וסיבוב ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה. את השנה סיימה במקום ה-15, עלייה של 5 מקומות ממיקומה בסוף 2009.
2011

הישגיה הבולטים בשנה זאת היו זכייה בוושינגטון (אינטורנשנל), רבע גמר סינסינטי (פרמיר 5) וחצי גמר בבאלי (טורניר האלופות). את השנה סיימה במקום ה-29, ירידה של 14 מקומות ממיקומה בסוף 2010.
2012

בשנת 2012 פטרובה זכתה בשלושה תארים: טוקיו (פרמייר 5, ניצחה את אגניישקה ראדוונסקה בגמר), סופיה (טורניר האלופות, ניצחה את קרוליין ווזניאקי) ודן בוש (אינטורנשנל, ניצחה את אורסולה ראדוונסקה בגמר).
פטרובה הגיעה גם לחצי גמר בסן דייגו (פרמיר).
הישגיה בגראנד סלאם היו: סיבוב שני באוסטרליה, סיבוב שלישי רולאן גארוס, סיבוב שני בווימבלדון, שמינית גמר באליפות ארצות הברית.
גביע הפדרציה

פטרובה שיחקה בנבחרת רוסיה בין השנים 2001 ו-2009. מאזנה עומד על 10 ניצחונות (4 במשחקי יחידות ו-6 במשחקי זוגות) ו-4 הפסדים (3 במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות).
ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה

ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה הם סוג של ניסויים בבעלי חיים, שמטרתם להבטיח את בטיחותם ומרכיבם ההיפוראלרגניים של מוצרים קוסמטיים בשימוש בני אדם. בגלל הנזק שנעשה לבעלי החיים עליהם נערכים הניסויים, פעילי זכויות בעלי חיים ואחרים מתנגדים לניסויים אלה, וכיום הם אסורים ברוב מדינות האיחוד האירופי.
הגדרה

השימוש בניסויים בבעלי חיים בפיתוחם של מוצרים קוסמטיים כולל ניסוי של מוצר מוגמר או של מרכיבים ממנו על בעלי חיים, למשל ארנבים ועכברים וגם חיות בית כולל כלבים וחתולים. במקרים רבים מנסים את המוצר או החומרים על רקמות ריריות כמו עיניים, אף ופה, וכן איברים פנימיים הנחשפים במהלך הניסוי, על מנת לבדוק האם הם גורמים לתגובות אלרגיות או אחרות.
שימוש מחדש בנתונים מניסויים קודמים לרוב אינו מקובל בתעשיית הקוסמטיקה.
דרישות חוקיות

אין דרישה שמחייבת ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה. בגלל ההתנגדות הציבורית לניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה, רבים מהיצרנים אומרים שהמוצרים שלהם לא נוסו על בעלי חיים. ואמנם, הם נדרשים על ידי סטנדרטים מסחריים וחוקי הגנת הצרכן ברוב המדינות להראות שהמרכיבים והמוצרים שלהם אינם רעילים או מסכנים את בריאות הציבור, בשימוש, בהובלה ובמפעל הייצור. ארצות הברית ויפן סופגות לעיתים קרובות ביקורת על התעקשותן על שימוש בחומרים מסוכנים, הדורשים תקנות בטיחות מחמירות, שלעיתים קרובות מלוות בניסויים בבעלי חיים. קמעונאים מסוימים מבדילים את עצמם בשוק על ידי עמדתם בנוגע לניסויים בבעלי חיים. הקבוצה הקואופרטיבית בממלכה המאוחדת מחזיקה באתר אינטרנט בנוגע לניסויים בתעשיית הקוסמטיקה, הכוללים הצהרות מכל הספקים שלהם לגבי השימוש שלהם בניסויים בבעלי חיים.
עד שנת 2020 סין חייבה סדרת בדיקות על מוצרי קוסמטיקה המשווקים במדינה, הכוללת ניסויים על בעלי חיים. מסיבה זו, חברות קוסמטיקה נטולות אכזריות ויתרו על האפשרות לייצא לשוק הסיני. בינואר 2020 אושרו בסין בדיקות חלופיות שאינן כוללות ניסויים בבעלי חיים. במרץ 2021 סין ביטלה את החובה לערוך ניסויים בבעלי חיים על מוצרי קוסמטיקה מיובאים המסווגים "כלליים". חובה זו עדיין חלה על מוצרי צביעת שיער, מוצרי סלסול, מסירי נמשים, מוצרים מלבינים וקרם הגנה.
איסורים באיחוד האירופאי

ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה אסורים בהולנד, בבלגיה ובממלכה המאוחדת, וב-2002, אחרי 13 שנים של דיונים, האיחוד האירופאי הסכים לערוך איסור כמעט טוטאלי על מכירת מוצרים קוסמטיים שנוסו על בעלי חיים ברחבי האיחוד החל משנת 2009, ולאסור על כל הניסויים בבעלי חיים הקשורים בקוסמטיקה.
צרפת, ביתה של חברת הקוסמטיקה הגדולה בעולם, לוריאל, התנגדה לאיסור המוצע על ידי פתיחת תיק בבית הדין האירופי לצדק בבקשה להסיר את האיסור. האיסור זכה גם להתנגדות על ידי הפדרציה האירופאית לרכיבים קוסמטיים, המייצגת 70 חברות בשווייץ, בבלגיה, בצרפת, בגרמניה ובאיטליה. לדוגמה:פרוקטר אנד גמבל עושים ניסויים בבע"ח ורומסים את חוק האיחוד האירופי נגד ניסויים בבע"ח בתעשיית הטיפוח. תחקירנית PETA, תיעדה חברת מזון של פרוקטר אנד גמבל.
התנגדות בבריטניה

אף על פי שמשרד הפנים הבריטי הפסיק להנפיק רישיונות לעריכת ניסויים של מוצרים קוסמטיים ב-1989, תרכובות שיש להן שימושים קוסמטיים ורפואיים, למשל חומרים נגד קמטים כמו זיידרם, רסטיליין ובוטוקס, עדיין מוגבלות על ידי תקנות המחייבות ניסויים בבעלי חיים. לפי פעילים, פשיטה על מעבדה ב-2004 חשפה שמבחן ה-LD עדיין נמצא בשימוש בכל מקבץ של בוטוקס (רעלן שכאשר הוא מוחדר לווריד, הוא קטלני לבני אדם) כדי לבסס יכולת.
בישראל

בשנת 2007 אושרה במליאת הכנסת הצעת חוק האוסרת ניסויים בבעלי חיים לצורך ייצור מוצרי קוסמטיקה וניקוי.
בינואר 2013 נכנס לתוקף תיקון לחוק פקודת הרוקחים, האוסר על יבוא מוצרי קוסמטיקה שנוסו על בעלי חיים.
חלופות

יצרנים של קוסמטיקה שלא עורכים כלל ניסויים בבעלי חיים משתמשים בדרך כלל בשיטות הבאות כדי לבדוק את בטיחות המוצרים שלהן:
הסתמכות על חומרים טבעיים, שאינם בעלי פוטנציאל לנזק.
שימוש במודלים של תרביות תאים שהופקו ללא נזק למתנדבים, שימוש במודלים ממוחשבים, וכדומה.
הימנעות מחומרים או צירופים של חומרים שייתכן ואינם בטוחים.
ניסויים מצומצמים יותר במתנדבים אנושיים הכוללים מעקב צמוד ועליה הדרגתית ומתונה במינון החומר הנבדק.
יתרונות הבדיקה על תרביות תאים מאשר על גוף החיה:
ניתן לשלוט ביעילות רבה על כל תנאי הבדיקות, בעוד שבגוף החיה לא ניתן לשלוט על כל התנאים
בעלי חיים הנמצאים במעבדה נמצאים תחת סטרס שמשפיע על תהליכים בגוף ומשנה את תוצאות הבדיקה
ניתן להפיק תרביות מרקמות שונות ללא גרימת נזק
לכן, חוקרים רבים טוענים ששימוש בתרביות תאים היא שיטה יעילה יותר מניסויים בגוף החיה, ואין אמת בטענת התומכים בניסויים בבעלי חיים שחושבים כי ניסויים אלו דרושים על מנת לחקות את השפעת החומר על המשתמשים.
תווית הארנב

תווית הארנב היא סמל בינלאומי המאפשר איתור וזיהוי מוצרים של חברות קוסמטיקה שאינן מעורבות בניסויים בבעלי חיים.
אין בסמל הארנב כדי להוכיח שלא נעשו בעבר ניסויים על בעלי חיים לצורך קבלת רישוי למרכיבים השונים של המוצר, אלא רק להעיד שהחברה מצהירה שבעת יצור המוצר אינה מבצעת ניסויים כאלו. חברות שלא עושות ניסויים בבעלי חיים לדוגמה: קוסמו פארם, ד"ר פישר.
הערות שוליים

↑  China’s Acceptance of Certain Non-Animal Testing Methods for the Regulation of Cosmetics, ‏3 באפריל 2019 (באנגלית)
↑  סין מפסיקה לחייב ניסויים בבעלי חיים על מוצרי קוסמטיקה מיובאים כלליים, באתר "טבעוניוז", ‏8 במרץ 2021
↑  ארז ארליכמן, אושר חוק האוסר ניסויים בבע"ח במוצרי קוסמטיקה, באתר ynet, 21 במאי 2007.
↑  ארז ארליכמן, 2013: איסור לשווק מוצרי קוסמטיקה שנוסו על חיות, באתר ynet, 31 בדצמבר 2012.
נובה מיאסטו

ערך זה עוסק בעיירה בפרובינציית ורמיה-מזוריה בפולין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נובה מיאסטו (פולנית: Nowe Miasto Lubawskie, גרמנית: Neumark in Westpreußen, נוימארק אין וסטפרויסן (בפרוסיה המערבית), יידיש: ניישטאט או ניישטוט) היא עיירה בפולין הנמצאת על גדות נהר הדרוונצה. בשנת 2004 מנתה אוכלוסייתה כ-11,104 תושבים. נובה מיאסטו היא בירת המחוז הפולני נובה מיאסטו.
היסטוריה

העיירה נוימארק קיבלה זכויות מוניציפליות על פי חוק חלמנו בשנת 1325 מאת המסדר הטבטוני. בשנת 1454 הצטרפה העיר לקונפדרציה הפרוסית בין מספר ערים ובני אצולה שהתנגדו למדיניות המסדר.
נוימארק הצטרפה לממלכת פולין כחלק ממערב פרוסיה ב-1466 במסגרת הסכם השלום השני של טורון. העיר נשארה תחת שליטה פולנית עד חלוקת פולין הראשונה ב-1772.
בסוף המאה ה-19 הייתה העיר בירת מחוז קווידזן. באותה תקופה המבנים הראויים לציון היו כנסייה קתולית וכנסייה לותרנית, קדם גימנסיה, בית משפט, תחנת קיטור ו- 2678 תושבים (1885). מנזר מריה לונק עמד בקרבת מקום לעיר.
בעקבות חוזה ורסאי חזרה העיר לפולין בינואר 1920. ב-21 בינואר 1945 היא נכבשה על ידי הצבא האדום ולאחר המלחמה חזרה לפולין
הקהילה היהודית במלחמת העולם השנייה

הגטו היהודי בנובה מיאסטו החזיק מעמד עד נובמבר 1942. לפי ספר הזיכרון לשרפץ, כאשר הגיעו לגיטו השמועות כי חיסולו הולך וקרב, בחרה הקהילה היהודית לקיים משפט ולדון מדוע מגיע עונש זה לקהילה. תוצאת המשפט קבעה כי על הקהילה להעמיד נר תמיד בבית הכנסת בגטו, לקרוא ספרי תהילים יומם ולילה, לעשות צדקה, להקפיד על שמירת שבת ועל הימנעות מאכילת בשר לא כשר שניתן להם מן הגרמנים.
גרסה נוספת של הסיפור קיימת בספר הזיכרון לפלונסק אך מספר המשתתפים במשפט ורמת הפירוט בו דלה יותר. הגטו חוסל ב-1 בנובמבר 1942.
הערות שוליים

↑  רבנים בשואה, פנינה מיזליש, סיני קטז תשנ"ה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4041836-4  LCCN: n2015034692  VIAF: 140397026   WorldCat (עם VIAF): 140397026
ניקולאי ארדמן

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1900 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 באוגוסט 1970 (בגיל 69) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 שפות היצירה:  רוסית 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין 
 
ניקולאי רוברטרוביץ' ארדמן (ברוסית: Никола́й Ро́бертович Э́рдман; ‏16 בנובמבר 1900 – 10 באוגוסט 1970) היה מחזאי ותסריטאי סובייטי, שזכור בעיקר בשל עבודתו עם וסבולוד מיירהולד בשנות ה-20 של המאה ה-20. מחזותיו, במיוחד "המתאבד" (1928), יצרו חיבור בהיסטוריה הספרותית הרוסית בין הדרמה הסאטירית של ניקולאי גוגול ותיאטרון האבסורד שצמח בתום מלחמת העולם השנייה.
שנותיו הראשונות

ארדמן נולד להורים שהם צאצאים גרמנים-בלטים, וגדל במוסקבה. אחיו - בוריס ארדמן (1960-1899), היה מעצב במה שהכיר לו את הקהילה הספרותית והתיאטרלית של מוסקבה. ארדמן הצעיר התרשם במיוחד מהשירה הסאטירית של ולדימיר מאיאקובסקי, שנדמה היה שעומדת בניגוד לכל מוסכמה פואטית. לאחר פריצתה של מלחמת האזרחים ברוסיה, הוא התנדב לצבא האדום.
ספר שיריו הקצר הראשון של שוורץ ראה אור ב-1919. עבודתו השירית הארוכה ביותר והמקורית ביותר הייתה "דיוקן עצמי" (1922). כמשורר, ארדמן שייך עצמו ל"מסדר האימז'יסטים", תנועה בוהמית בהנהגתו של סרגיי יסנין. הוא גם היה מחברם של מספר פרודיות שנונות שהוצגו בתיאטראות מוסקבה.
עבודתו עם מיירהולד

ב-1924 ארדמן הגיש למיירהולד את מחזהו הגדול הראשון, "המנדט", בסגנון טרגי-אבסורדי. בעיבודו למחזה, מיירהולד בחר להדגיש את התנהגותן הבובתית של דמויותיו של ארדמן, בהציגו סיום טרגי שחשף את "היעלמה ההרסני והמוחלט של הזהות" אצל הגיבורים.

שיתוף הפעולה הבא שלו עם מיירהולד היה "המתאבד" (1928), "עירוב מרהיב של המגוחך והנעלה", המוכר בעולם כאחד מהמחזות המשובחים ביותר שנכתב בעידן הסובייטי.
המחזה קיבל השראה מהנושא של התאבדות מבוימת, שהכניס לספרות הרוסית אלכסנדר סוחוב-קובילין.
יצירתו של ארדמן סבלה מהיסטורית הפקה לא מוצלחת. ניסיונותיו של מיירהולד להציג את המחזה סוכלו במהלך התקופה הסובייטית. תיאטרון וכטנגוב כשל אף הוא בניסיון להתגבר על חסמי הצנזורה. בסופו של דבר, קונסטנטין סטניסלבסקי שלח מכתב ליוסיף סטלין, בו הוא השווה את ארדמן לגוגול ואיזכר את התלהבותו של מקסים גורקי. הוא קיבל היתר להציג את המחזה, שבוטל מייד בידי הוועדה מטעם המפלגה של לזר קגנוביץ' בערב הצגת הבכורה.
דיכויו

הקריירה של ארדמן בתיאטרון נחסמה, לכן הוא הפנה את מרצו לקולנוע. ארדמן כתב תסריטים למספר סרטים אילמים, הידוע בהם היה "הבית בטרובנאיה" (1928) בבימויו של בוריס בארנה. אחרי שוואסילי קשאלוב, אחד משחקניו של סטניסלבסקי, ציטט את משליו הסאטיריים בפני סטלין בזמן מסיבת ערב בקרמלין, גורלו של הסופר נחתם. הוא נעצר במהלך ניסיונו הראשון לצלם סרט מוזיקלי "החברה העליזים" ועמד בפני גירוש לעיר יניסייסק בסיביר (1933). כעבור שנה הותר לו לעבור לטומסק, שם עלה בידו למצוא עבודה בתיאטרון מקומי.
למרות שהוא לא היה רשאי להראות את פניו במוסקבה, ארדמן ביקר בעיר באופן לא חוקי בשנות השלושים. במהלך אחד מביקוריו, הוא קרא בפני מיכאיל בולגקוב את המערכה הראשונה של מחזהו "המהפנט" (אותו מעולם לא השלים). בולגקוב כה התרשם מכישרונו, עד שהוא עתר לסטלין בבקשה לבטל את האיסור על ארדמן לשוב לבירה. סטלין התעלם מהבקשה, אולם תסריטו של ארדמן לסרט הקומי "וולגה-וולגה" זכה בפרס סטלין לשנת 1941.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, ארדמן היה בריאזן עם חברו ושותפו מיכאיל וולפין, אותו הכיר מאז עבודתו עם מאיאקובסקי. מאחר שלשני הגברים הייתה היסטוריה של אסירים פוליטיים, הם לא היו יכולים להתגייס לצבא באופן המקובל. במקום זאת, היה עליהם ללכת ברגל לטוליאטי, מרחק של 600 קילומטרים, על מנת להתגייס ליחידה מיוחדת, שהייתה פתוחה בפני אנשים מוגבלי זכויות ואסירים לשעבר.
ב-1942, אחרי שבריה פרש עליו את חסותו, עברו ארדמן ווולפין למוסקבה. הם העבירו את שארית המלחמה בכתיבת חומרים לאנסמבל השירה והריקוד במועדון המרכזי של הנ.ק.ו.ד. (הגוף שקדם לק.ג.ב.).
בתום המלחמה הוא נותר מוקצה בחוגי התיאטרון. מאחר שלא היה לו שום אמצעי מחיה פרט לקולנוע, הוא פנה לפעילות הכי לא-פוליטית בה יכול היה לעסוק, ותרם תסריטים לסרטי ילדים כמו "ג'ק פרוסט" ו" It Was I Who Drew the Little Man", רבים מהם כתב בצוותא עם מיכאיל וולפין.
אחרית ימיו

ארדמן חי באלמוניות, עד שב-1964 יורי ליובימוב הזמין אותו להצטרף לתיאטרון טגנקה, אותו ייסד באותה שנה. אמנם ליובימוב וארדמן שיתפו פעולה במספר הפקות חדשות, מתוך שאיפה להחיות את מסורתו של מיירהולד, אבל רק ב-1990 עלה בידי ליובימוב להפיק את "המתאבד" בתיאטרון.
יצירתו החשובה של ארדמן נאסרה להצגה עד שהגיעה עידן הפרסטרויקה. אפילו התיאטרון הסאטירי של מוסקבה, שהיה אורתודוקסי יחסית (נוסד ב-1924, עם הפקת מחזהו של ארדמן "מבט על מוסקבה") כשל בניסיון להשיג את אישורם של הצנזורים הסובייטים להפקת המתאבד.
תרגום לעברית

ניקולאי ארדמן, המתאבד, עברית: אהוד מנור, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ה 1985
ניקולאי ארדמן, המתאבד (ארכיון), נוסח עברי שמעון בוזגלו, 2010.
עבודותיו

N. Erdman. Пьесы. Интермедии. Письма. Документы. Воспоминания современников. Moscow, 1990.
N. Erdman / A. Stepanova, un amour en exil, correspondance 1933-35,adaptation de Lara Suyeux, traduction française Evy Vartazarmian. Triartis Editions, Paris, 2011.
הערות שוליים

↑  Julia Listengarten. Russian Tragifarce: Its Cultural and Political Roots. Susquehanna University Press, 2000. ISBN 1-57591-033-0. Page 136.
↑  The Major Plays of Nikolai Erdman, ed. by John Freedman. Routledge (UK), 1995. ISBN 3-7186-5582-9. Page XV.
↑  קונסטנטין ארבנין, חייו ועלילותיו של מיכאיל וולפין, באתר animator.ru, ‏(ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310335605171  PLWABN: 9810575475005606  BnF: cb12064055x (data)  GND: 119018608  ISNI: 0000 0001 1474 4535  LCCN: n81008287  LNB: 000160880  MusicBrainz: f0a3bc40-8110-4609-aac8-a7bc0a92de5e  NKC: jn19992000196  NTA: 068938462  SNAC: w6ks6wkp  SUDOC: 028900472  VIAF: 69730191   WorldCat (עם VIAF): 69730191
סאנשיין ספיישל

| --- | --- |

Sunshine Special
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Lincoln Continental V12
 יצרן:  לינקולן ("Lincoln Motor Company" (אנ'))
 שנות ייצור:  1939
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  פורד
 פלטפורמה:  פלטפורמה K של לינקולן
 משקל:  4,200 ק"ג (לאחר שיפוץ, בשנת 1942)
 בסיס גלגלים:  4,100 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, המפיק 150 כ"ס
סאנשיין ספיישל (באנגלית: Sunshine Special automobile, קרויה גם: Lincoln Continental V12 ) הייתה המכונית הנשיאותית ששירתה את נשיא ארצות הברית,  פרנקלין רוזוולט בין השנים 1939–1945.
דגם ה-"סאנשיין ספיישל" יוצר על ידי חטיבת מכוניות היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" (אנ')), בבעלות קונצרן הרכב האמריקאי פורד.
דגם ה-"סאנשיין ספיישל" היה הדגם הראשון של "המכונית הנשיאותית" שנבנה במיוחד עבור נשיא ארצות הברית.
דגם "סאנשיין ספיישל" הנשיאותי

הנשיא פרנקלין רוזוולט שהיה חובב מכוניות קיבל בשנת 1939 בחכירה (ולראשונה לא מכונית שנרכשת על ידי הממשל) לינקולן V12 קונברטיבל שנודעה בשם "סאנשיין ספיישל", בשל העובדה שננהגה תדיר עם גג מופשל. הדגם נבנה בתצורת קבריולה, 4 דלתות.
מחיר בניית הדגם עמד על 8,348.74 דולר (ליצרן פורד), והסבה מיוחדת של הדגם לצורכי השירות החשאי של ארצות הברית עמדה על 4,950 דולר. ההסבה בוצעה על ידי חברת "Brunn & Company, Inc" מהעיר באפלו,  במדינת ניו יורק.
המכונית הייתה הראשונה שנבנתה בהתאם לדרישות של השירות החשאי. דגם ה"סאנשיין ספיישל" נבנה על בסיס פלטפורמה K של לינקולן, עם בסיס גלגלים ענקי של 410 ס"מ. המכונית יכלה להסיע עד 10 נוסעים ולצורך כך צוידה במתלים מיוחדים, מדרגות לצורך נשיאת סוכני השירות החשאי מחוץ לרכב ושני צמיגים רזרביים בצדדים. לאורך שנות השירות שלה עברה המכונית שתי הסבות, הראשונה בשנת 1941, הגג הונמך ב-76 ס"מ מסיבות אסתטיות. ההסבה השנייה והכבדה יותר הייתה בשנת 1942, קצת אחרי המתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. אז קיבלה המכונית שמשות ממוגנות ירי, משדר רדיו, אורות אזהרה ואזעקה (סירנה) ותא למקלעים. לאחר השדרוג הגיע משקל המכונית ל-4.2 טונות.
הנשיא רוזוולט, לפני המכונית הנשיאותית ה"לינקולן", בשנת 1936 ובניגוד להוראות השירות החשאי של ארצות הברית שאסר על הנשיא לנהוג בעצמו במכונית, רכש ונהג בפורד פייטון קופה.
גלריה

"סאנשיין ספיישל"
"סאנשיין ספיישל"
ראו גם

לינקולן קוסמופוליטן
לינקולן SS–100–X
הערות שוליים

↑  "סאנשיין ספיישל" cbsnews.com/pictures/presidential-wheels
↑  "סאנשיין ספיישל" whitehousehistory.org/franklin-roosevelts-presidential-cars-1
↑  Siuru, William D. and Stewart, Andrea. Presidential Cars and Transportation. Krause Publications, 1995, p. 37
↑  קינן כהן‏, גלגלים ופסים - המכוניות של נשיאי ארצות הברית, באתר וואלה, 23 בינואר 2017
הנשיא פרנקלין רוזוולט בגיל 62, דיוקן לפני מערכת הבחירות של 1944
סוקולקה

סוקולקה (בפולנית: Sokółka) היא עיירת מחוז בפרובינציית פודלסיה שבפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

בשנת 1609 הוענקו לסוקולקה זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום שלטון פרוסיה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סוקולקה

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, וכן פעלו בה בית ספר עברי וישיבה.
רבה של סוקולקה באותם ימים היה הרב יצחק הלוי שוסטר, כיהן בה משנת תרס"ח (1908) ועד שנספה יחד עם הקהילה במרץ 1942 בשואה.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיירה לשליטה סובייטית, ובתקופה זו הגיעו אליה פליטים יהודים רבים ממערב פולין. בתקופה הסובייטית נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
ב-24 ביוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ורצח ביהודיה. כעבור מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה הגבלות תנועה, והם חויבו בענידת טלאי צהוב. מעת לעת חטפו הגרמנים יהודים מהעיירה לעבודות כפייה מפרכות, בהן חלקם מתו.
בסתיו 1941 רוכזו יהודי העיירה בצפיפות רבה גטו מגודר שהוקם בה, אשר מעת לעת הוצאו בו להורג יהודים. במרץ 1942 נעצר ונרצח רב הקהילה, יצחק הלוי שוסטר.
ב-5 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה, בה שולחו רוב יושביו למחנה המעבר הקשה קלבסין שליד הורדנה, אשר ממנו שולחו כעבור כחודש וחצי למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-400 יהודים שהושארו בגטו שבעיירה, וכן יהודים נוספים מהסביבה שהובאו לגטו, שולחו ב-23 בפברואר 1943 לאושוויץ.
בית הקברות היהודי בסוקולקה.
סוקור

סוקור היא רמה בהרי מנדארה בצפונה של מדינת אדמאווה בצפון-מזרח ניגריה, סמוך לגבולה עם קמרון. בשנת 1999 הוכרז שטח הרמה בגודל של 764.4 הקטאר כאתר מורשת עולמית בשל הנוף התרבותי הייחודי שלו. ההכרזה כוללת את ארמון ההידי (ראש השבט) הניצב על גבעה החולשת על הכפרים שלרגליה, שדות בנויים על טרסות במעלה הגבעות בסביבה ואת שרידיה של תעשיית הברזל המקומית המפותחת שגוועה במהלך המאה ה-20.
היסטוריה

קיימות עדויות קלושות להתיישבות בסוקור בתקופת האבן החדשה, אך במקום נמצאו ממצאים של תרבות מתקופת הברזל שעשתה שימוש בתנורים להתכת המתכות ובאבני ריחיים.
שושלת ראשי השבטים השולטת במקום בהווה, קמה במאה ה-17, ובתקופתה הייתה רמת סוקור לאזור ייצור חשוב של ברזל שסיפק את צרכיה של צפון-מזרח ניגריה. ייצור הברזל ברמה נמשך עד לעשור הראשון של המאה ה-20, ובין 1912 ל-1922 היה המקום ליעד לפלישות מצד שבטים שכנים יריבים. ייצור הברזל במקום המשיך ושקע בתקופת השלטון הבריטי ולאחר עצמאותה של ניגריה, ונפסק לחלוטין לאחר שנת 1960. כתוצאה מכך היגרו רבים מתושבי רמת סוקור אל המישורים הסמוכים מצפון ומדרום לה.
האתר

לארמונו של ההידי הכולל את ההרמון החרב כעת, נודעת חשיבות פוליטית ודתית עמוקה לבני הסוקור. שטחו של הארמון הוא פחות מהקטאר בודד והוא שוכן מעל לכפרים בהם מתגוררים פשוטי העם. הארמון בנוי בצורת מתחם עגול ובו בתים פשוטים עשויים מאבני גרניט מקומית. חלק מהאבנים גדולות במיוחד והובאו לאתר ממרחק רב. אל הארמון מובילות דרכים מרוצפות ממזרח ומצפון ורוחבן עומד על 5 עד 7 מטר. הן עשויות מגושי גרניט זהה לאלה ממנה ניבנו בתי הארמון. סביב הארמון ובתוכו ישנן דרכים מרוצפות נוספות, אך אלה עשויות מגושי גרניט גדולים יותר.
את הרמה ואת מורדותיה מכסים שדות הערוכים בטרסות, ולאלה נודעה משמעות דתית עמוקה מעבר לשימוש החקלאי שלהן. ברחבי הטרסות שוכנים עצים קדושים ומקומות פולחן רבים. כפריהם של בני הסוקור שוכנים מתחת לארמונו של ההידי והם מוקפים בקירות אבן אשר שימשו להגנה וכקירות חיץ בעלי משמעות חברתית. גם בתי הכפריים ואסמיהם ניבנו מאבני גרניט, והם עגולים, מכוסים בגגות סכך ועל רצפותיהם מחצלות ארוגות.
על הגבעות שוכנים בתי קברות שבהם קברים מאבן פשוטה. לכל משפחה או שבט היה את בית הקברות שלה, ובו נקברו כל בניה. יוצאים מן הכלל היו ילדים אשר נקברו בסמוך לכפרים וההידי אשר נקבר בארמונו. גם לבארות נודעה חשיבות חברתית וכלכלית. מעליהן נבנה מבנה בצורת חרוט והן הוקפו בגדר. במתחמי הבארות נהגו התושבים לפטם את חיות הבית כמו בקר וכבשים, בין אם לשם אכילתם על ידי בני המשפחה, או כדי להעניקם כמתנות וכמוהר או כסמל למעמד חברתי ולעושר.
שרידיהם של תנורים להתכת מתכות פזורים בשטחה של הרמה, ואלה הוקמו על פי רוב בסמוך לבתי בעליהם. ברי כי תהליכי ייצור המתכת היו קשורים בטקסים שנלוו אליהם והוכתבו מקשרים חברתיים וכלכליים.
עוד מצויים בשטח מקדשים ומזבחים שרבים מהם עשויים מקרמיקה וקיים ריכוז גדול של מבנים כאלה בסמוך לארמון ההידי.
נשלים את הכל

נשלים את הכל הוא הסינגל השלישי של הזמר הישראלי רביב כנר. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים טדי הפקות, ב-11 ביולי 2021, כסינגל השלישי של אלבום הבכורה שלו "רסיסים".
רקע

את מילות השיר חיברה קרן פלס לצד אבי אוחיון. "נשלים את הכל" הוא שיר אהבה, שמחזק ומאדיר את מערכת היחסים בקשר רומנטי. השיר מתמקד בתלאותיה ובנקודות השבירה במערכת היחסים, אך מסתיים בנימה אופטמית, המשדרת חוסר ויתור לאהבה.
הווידאו קליפ של השיר צולם בחורשת יער, ובוים על ידי רועי ברקוביץ'.
רשימת השמעה

| נשלים את הכל> מס' | נשלים את הכל> שם | נשלים את הכל> מילים | נשלים את הכל> עיבוד | נשלים את הכל> משך | נשלים את הכל>  | נשלים את הכל>  | נשלים את הכל>  | נשלים את הכל>  | נשלים את הכל>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | נשלים את הכל  | קרן פלס, אבי אוחיון | מתן דרור | 2:59 |  |  |  |  |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברות תקליטים |
| --- | --- | --- | --- |
| עולם | 11 ביולי 2021 | הורדה דיגיטלית • סטרימינג | טדי הפקות |
הערות שוליים

↑  משלים את הכל: סינגל חדש מתוך אלבום הבכורה של רביב כנר, באתר פרוגי, 11 ביולי 2021
↑  השיר "בית משוגעים" של רן דנקר הוא שיר השנה של גלגלצ ו-וואלה, באתר וואלה, 5 בספטמבר 2021
| רביב כנר |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | "רסיסים" |  |
| סינגלים | "רסיסים" • "רוצה שלום" • "נשלים את הכל" • "לחזור" • "מים עמוקים" • "הסיפור הזה" • "בנקודה שבא נגמר האור" • "גולני שלי" • "דומה לך" • "נשרף העולם" • "כל גיבור נשבר" • "אצלי הכל בסדר" |  |
| השתתפות בסינגלים | "שמור עליי" • "צעירים לנצח" |  |
| ערכים קשורים | הכוכב הבא לאירוויזיון 2020 |  |
נאסר א-דין

נאסר א-דין
נאסר א-דין (בטורקית: Nasrettin Hoca, בתעתיק: נאסרטין הוג'ה; באוזבקית: Nasriddin Afandi, נסרדין אפנדי; בפרסית: ملا نصرالدین) היה דמות ספרותית ממוצא ערבי, יליד טורקיה ואימאם שחי, לפי המסורת, בבוכרה בין השנים 1208–1284. פירוש שמו מערבית הוא "ניצחון האמונה" (نصرالدين). הוא נולד בכפר הורטו והיה פילוסוף, מיסטיקן ומספר סיפורים. דמותו מתערבבת בזאת של ג'וחא בארצות דוברי ערבית, בגלל ההומור בסיפוריו.
הסיפורים

מעשיות נאסר א-דין מוכרות בכל ארצות ים התיכון וגם מופיעות בתרבויות וארצות אחרות בעולם. במבט ראשון, הסיפורים נראים כבדיחות או משלים הומוריסטים. הם מסופרים שוב ושוב בבתי תה ובחאנים, בבתים וברדיו. אחת ממטרות הסיפורים היא תיאור מצבים בחברה או במחשבות הפרט, כאשר אלה מיוצגים על ידי הדמויות והתנהגותן בסיפור.
הסיפורים > דוגמאות > מתי משקרים?

ג'וחא הוכיח את בנו בן השש על שקריו התכופים ואמר לו שבהיותו בגילו - לא שיקר אף פעם.
"יפה אבא." ענה לו הבן. "באיזה גיל התחלת אתה לשקר?"
הסיפורים > דוגמאות > למה אנחנו כאן?

בהליכת ערב שלו לאורך דרך ריקה מאנשים, מולא נסאר א-דין ראה מרחוק קבוצת פרשים מתקרבת אליו. דמיונו התחיל לעבוד. הוא ראה את עצמו לכוד על ידי הפרשים ונמכר כעבד, או לשירות בצבא.
נסאר א-דין ברח, טיפס מעל חומת בית קברות וקפץ ונשכב בתוך קבר פתוח.
סקרנים על ההתנהגות המוזרה שלו, האנשים, עוברי אורח, הלכו בעקבותיו. הם מצאו אותו שוכב, מתוח ורועד.
"מה אתה עושה שם בקבר? ראינו אותך בורח. אפשר לעזור לך?"
"שאלה לכאורה פשוטה. אבל זה לא מבטיח שהתשובה פשוטה." אמר המולא, שתיאר לעצמו עכשיו מה קרה. "הכל תלוי בנקודת המבט. אם בכל זאת אתם חייבים לדעת: אני כאן בגללכם, ואתם כאן בגללי."