stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף היטלר
ראשית חייו > מוצא והורים

היטלר נולד ב־20 באפריל 1889 בעיירה האוסטרית הקטנה בראונאו אם אין, שנמצאה אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית (אוסטריה עילית כיום), סמוך לגבול בוואריה שבגרמניה.
אביו אַלוֹיס (Alois) נולד ב־1837 מחוץ למסגרת הנישואין למריה אנה שִׁיקֶלְגְרוּבֶּר (Schicklgruber) וזהותו של האב אינה ידועה. בהיותו בן חמש נישאה אמו ליוהאן גאורג הִידְלֶר (Hiedler), ועם מותה חמש שנים אחרי כן, עבר אלויס לחזקת אחיו של יוהאן גאורג – יוהאן נפומוק הידלר. בגיל צעיר קץ אלויס בחיי החווה שבה גדל ועבר לווינה. הוא עבד זמן מה כשוליה אצל סנדלר. מאוחר יותר, הצליח להתמנות לפקיד מכס בשירות הציבורי האוסטרי, מינוי שנחשב אז משאת נפש. עם הזמן התקדם אלויס בעבודתו עד לדרגת מפקח, ובשנת 1875 הפך לעוזר מפקח ראשי במכס באזור מגוריו, הדרגה הגבוהה ביותר הזמינה לאדם בעל השכלת בית-ספר יסודי.
אלויס נישא פעמיים, ומן הנישואים הללו נולדו לנשותיו שני ילדים (אנגלה ואלויס הבן). בשנת 1885, כאשר היה בן 48, נישא בשלישית, לאחייניתו קלרה פלצל, שהרתה לו בעוד אשתו שוכבת על ערש דווי. קלרה ילדה ארבעה בנים. שלשה מהם מתו בינקותם, ואילו הרביעי – אדולף – שרד.
ראשית חייו > ילדות ונעורים

היטלר גדל בבית טיפוסי של המעמד הבינוני. אמו, שאיבדה ארבעה מילדיה בילדותם, פינקה ביתר שאת את אדולף ופאולה, שני הילדים ששרדו. אביו אלויס היה אדם נוקשה, נטול חמלה, וקצר רוח, חובב עישון ושתייה, שסלד מהשהות בבית גדוש הילדים ובמקום זאת העדיף לעסוק בתחביבו – כוורנות – או בשתיית בירה עם ידידיו.
בשנת 1895 החל אדולף היטלר ללמוד בבית הספר היסודי, באותה השנה פרש אביו לפנסיה, ושהותו המתמדת בבית השפיעה מאוד על חייו של היטלר הצעיר שספג מאביו מהלומות באופן יומיומי. המתח בין האב ובנו גבר עם מותו של אחיו אדמונד כשבכך נותר אדולף בנו היחיד של אלויס והפך למוקד שאיפותיו ורצה כי בנו ימשיך את דרכו בשירות הממשלתי – תוכנית שהיטלר הצעיר לא נטה לה כלל. ב־3 בינואר 1903, כאשר היה אדולף היטלר כמעט בן 14, מת אביו אלויס במפתיע מדימום בריאות.
באוקטובר 1907 החליט היטלר לנסות להתקבל ללימודים באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. אמו חלתה אותה עת בסרטן השד ועברה ניתוח כריתת שד, היטלר טיפל בה בנאמנות אך המשיך בהכנותיו להתקבל לאקדמיה. היטלר קיבל כספים בירושה מדודתו ונסע לווינה לבחינות. הוא נדחה בנימוק כי אין לו כישרון ציור של ממש, וכי הייעוד החלופי האפשרי עבורו הוא בתחום האדריכלות, מסלול שהיה חסום בפני היטלר משום שלא השלים את לימודיו התיכוניים ולא היה יכול להתקבל ללימודי הנדסת בניין. היטלר, שהרבה להתרברב קודם לכן בעתידו כיוצר, לא סיפר על כישלונו לקרובי משפחתו, ונמנע מאזכור אי קבלתו אף בפני חברו הטוב, אוגוסט קוביצק.
לאחר מכן שב היטלר לביתו כדי לטפל באמו הגוועת. הוא נועץ ברופא, יהודי בשם אדוארד בלוך, שהמליץ על טיפול דרסטי – הזרקת חומר בשם אידופורם ישירות לאזורים שנפגעו מהסרטן. יש שטענו טענה מוטעית כי אכזריות הטיפול – המיטב שהיה לרפואה להציע באותם ימים לטיפול בסרטן – הולידה את שנאתו של היטלר ליהודים, אולם היטלר לא נטר טינה לבלוך, וכשהחלו רדיפות היהודים באוסטריה תחת שלטונו מאוחר יותר, איפשר לבלוך לעבור לגור בארצות הברית.
ב־21 בדצמבר 1907 נפטרה אמו של היטלר והוא עבר להתגורר בווינה יחד עם אוגוסט קוביצק. היטלר המשיך באורח החיים הבוהמייני שסיגל לעצמו מאז נשר מלימודיו בבית הספר התיכון; קוביצק תיאר אותו כציפור לילה. היטלר היה ישן עד הצהריים, יוצא לטיולי הליכה בעיר, ואז נשאר ער עד השעות הקטנות של הלילה, כשהוא מלהיב את עצמו ואת קוביצק בתיאורים נלהבים של העתיד הגדול המצפה לשניהם, על אדריכלות ועל המוזיקה של ריכארד ואגנר שאהב מאוד. היטלר לא ניסה למצוא עבודה. ביום היה מתלבש כאמן, ובלילה התלבש כג'נטלמן צעיר שעיתותיו בידו. לעיתים קרובות נהג לבלות באופרה, ובמיוחד באלו של ואגנר.
באוקטובר 1908 ניסה היטלר בשנית להתקבל לאקדמיה לאמנות, אך הפעם לא הצליח לעבור אפילו את הסינון הראשוני. תוצאה זו לא הייתה מפתיעה נוכח העובדה שהיטלר לא טרח באמת להתכונן לבחינה. החלטה זו הביאה לקץ שאיפותיו האמנותיות. חברו קוביצק, לעומתו, הצליח להתקבל לקונסרבטוריון למוזיקה של וינה ועשה חיל בלימודיו. קוביצק סיפר שיום אחד נעלם היטלר מדירתם המשותפת ולא יצר עמו קשר מאז. היטלר החל לנדוד ממקום למקום. חסכונותיו החלו לאזול וחייו החלו להתדרדר, אך עדיין לא ניסה למצוא עבודה. בסופו של דבר אזל כספו, והוא החל לישון על ספסלים בגנים ציבוריים ולקבץ נדבות. בדצמבר 1909, קפוא ורעב, עבר להתגורר בבית מחסה למשך מספר שנים. לעיתים היה מרוויח מעט כסף בעבודות יום כגון גריפת שלג בכניסות של בתים, או בתחנת הרכבת.
הדרך לראשות השלטון הגרמני > הפוטש במרתף הבירה

במהלך השנתיים הבאות ביסס היטלר את מעמדו כראש המפלגה. חולשתה של ממשלת ויימאר שכנעה אותו כי הוא יכול לחקות את המצעד על רומא של מוסוליני משנת 1922 ולתפוס את השלטון בעצמו. היטלר תכנן להשתמש בארגון הצבאי-למחצה של המפלגה, פלוגות הסער (אס אה, Sturmabteilung) בראשות ארנסט רהם, ובכיסוי "מכובד" בדמות הגנרל אריך לודנדורף (שליט גרמניה בפועל בשנתיים האחרונות למלחמת העולם הראשונה). לודנדורף היה אמור להפוך לדיקטטור של המשטר במינכן, ובעזרת היטלר כנואם הנלהב של הלאומיות הגרמנית המתחדשת - להשתלט על גרמניה כולה.
בערב 8 בנובמבר 1923 צעדו היטלר ותומכיו מהאס אה אל הבירגרברויקלר, מרתף הבירה בו עמד לנאום גוסטב פון קאהר, הקומיסר הממונה בבוואריה תחת משטר החירום שהוטל בה. לפי התוכנית, הייתה ההשתלטות על מרתף הבירה וההכרזה על המהפכה אמורה להניע את פון קאהר ואת ראש משטרת בוואריה, הנס פון זייסר והגנרל אוטו פון לוסוב לתמוך בתוכנית. השלושה לא התרשמו מהיטלר, אך כאשר הופיע לודנדורף במקום, הסכימו לחתום על תמיכה בפוטש. בטעות טקטית גסה, נטש היטלר את המקום כעבור זמן קצר ולודנדורף אפשר לשלושה לעזוב את המקום.
למחרת, התברר כי השלושה נסוגו מתמיכתם הכפויה בפוטש, והיטלר ולודנדורף נותרו אובדי עצות והחליטו על מצעד לשום מקום ברחובות מינכן, בתקווה שזה יעורר את הציבור לתמיכה בפוטש. לא כך אירע בפועל, והפוטש התפורר בתוך כמה שעות.
אחרי הפוטש עמד היטלר לדין בעוון בגידה, אך במשפט עצמו, בגלל האווירה האוהדת לרעיונותיו הלאומניים וההיתר שניתן לו להשתמש בבית המשפט כבמה לנאומים פוליטיים, התהפכה הקערה על פיה. היטלר הודה ברצונו להחליף את הממשלה והתווה את רעיונותיו, תוך שהוא מציג את עצמו כפטריוט נאמן ואת הממשלה הדמוקרטית בברלין ואת מייסדיה כבוגדים. "אני לבדי נושא באשמה. אבל אינני פושע בגלל זה. אם ניצב אני לפניכם היום כמהפכן, הרי זו מהפכה כנגד המהפכה. אין דבר כזה בגידה - בבוגדים של 1918". העיתונים נתנו לדבריו פרסום והפכו אותו במידה רבה ממעורר מהומות מקומי ששמו לא נודע הרבה מעבר למינכן וסביבתה לאישיות לאומית מוערכת. גרמניה למדה להכיר את האיש ואת רעיונותיו, ורבים בה אהבו אותם.
היטלר נמצא אשם ונדון לחמש שנות מאסר במצודה (Festungshaft, מאסר במצודה נחשב למאסר פוליטי שאינו מכתים את כבודו של הכלוא במאסר פלילי רגיל), עם אפשרות לשחרור מוקדם על התנהגות טובה כבר לאחר שישה חודשים. האמת הייתה, שהשופטים כלל לא רצו למצוא את היטלר אשם. רק לאחר שהובטח להם שיקבל שחרור מוקדם, הרשיעו אותו.
הדרך לראשות השלטון הגרמני > מיין קאמפף

ב-1 באפריל 1924 נלקח היטלר לבית הסוהר במצודת לנדסברג, שם זכה לתא מרווח, אפשרות לקבל מתנות ומבקרים ככל שיחפוץ וחשוב מכל, להחזיק את מזכירו הפרטי רודולף הס. בתאו הכתיב היטלר למזכירו את דעותיו, שמצאו אחר כך את צורתם הסופית בספרו "מיין קמפף" ("מאבקי"), ההצגה המקיפה הראשונה של רעיונותיו של היטלר. בספר מתאר היטלר את חייו עד לאותה נקודה, ובעיקר מתווה את רעיונותיו הקיצוניים על לאומנות גרמנית, אנטישמיות ואנטי־בולשביזם.
היטלר שילב רעיונות של דרוויניזם חברתי וגזענות בנוסח צ‘מברלין וגובינו עם תפישות היסטוריציסטיות נפוצות באותה תקופה, כמו "שקיעת המערב" של אוסוואלד שפנגלר לתיזה מבולבלת משהו על מאבק נצחי לא בין אומות או ציוויליזציות כי אם בין גזעים שונים. מן העבר האחד ניצב הגזע הארי העליון, ומן העבר השני הגזע היהודי הנחות, אויבו הנצחי. המאבק בין היהדות לבין האריוּת יכול להסתיים רק בניצחונו של אחד מן הצדדים, טען היטלר; אין פשרה אפשרית בין אויבים נצחיים אלו. כרגיל בתורות גזעניות, כוללת גם התפישה ההיטלריאנית את הסתירה הבסיסית – תיאור היהודים בו זמנית כנחותים, עלובים, טיפשים, נתעבים, אכולי זימה ומושחתים מחד; ומאידך, זוממי מזימות מתוחכמים ביותר, המשתמשים במצג שווא של עליבות וטיפשות כדי להסוות את מזימותיהם הקטלניות.
בתווך בין הגזע הארי והיהודי, מצויים כל שאר הגזעים, שמידת קרבתם לגזע הארי תקבע את מעמדם. בתחתית הסולם הגזעי, מעט מעל ליהודים, מצוי הגזע הסלאבי. לגזע נחות זה ייעד היטלר תפקיד של חוטבי עצים ושואבי מים עבור הארים. השטחים הנרחבים בהם יושבים הסלאבים הם מרחב המחיה (Lebensraum) העתידי עבור הגזע הארי. חלקו של הגזע הסלאבי ישועבד וחלקו יושמד.
את תפיסת עולמו, תורותיו הגזעניות ומחשבותיו לגבי יחסי החוץ של גרמניה המשיך היטלר ופירט בטקסטים פזורים שקובצו ב-1928. טקסטים אלה לא יצאו לאור בעודו בחייו, אלא רק בשנות השישים, בספר בשם "הספר השני".
הדרך לראשות השלטון הגרמני > שנות בניין המפלגה

אדולף היטלר השתחרר מהכלא בסוף 1924, כשמונה חודשים אחרי מאסרו, וגילה כי בהיעדרו התפוררה המפלגה כמעט לחלוטין. בשנת 1925 הוא התחיל בהליך הדרגתי של ארגון המפלגה בהתאם לתוכניות שטווה בעת מאסרו.
תהליך בניין כוחה של המפלגה היה איטי וממושך משחשב. המצב הכלכלי המשתפר תחת הקנצלר ואחר כך שר החוץ גוסטב שטרזמן הפחית במידה משמעותית את התרעומת נגד רפובליקת ויימאר. עבור המפלגה הנאצית, שלא היה לה בסיס כוח מסורתי באזור כלשהו בגרמניה והתבססה על הסתה על רקע מצוקה, הייתה זו תקופה קשה, כמעט מכת מוות לשאיפותיה. היטלר עצמו, עם זאת, נטה לתאר את התקופה כמאושרת ושלווה. בין השאר, מצא בשנים אלו את הבית האידיאלי שלו, בבית שכור בהרים שמעל לכפר ברכטסגאדן (Berchtesgaden). הבית, שנקנה זמן לא רב אחרי כן, עתיד להפוך מעונו הרשמי מעתה ואילך.
עד לחודש מאי 1926 הצליח היטלר לגבור על כל יריביו במפלגה הנאצית והפך למנהיג הראשי, כשהוא מכונן במפלגה את עקרון המנהיג (הפיהרר פרינציפ). עם זאת, בעקבות משפטו ומאסרו, עדיין לא הייתה לו אפשרות לשאת נאומים בפומבי (הגבלה זו הוסרה בשנת 1927). באותם ימים התהדקה היכרותו של היטלר עם יוזף גבלס, שהסתייג ממנו תחילה אך במהרה הפך למאמין אדוק של היטלר. ביומנו כתב גבלס: "אנחנו שואלים והוא עונה תשובות מבריקות. אני אוהב אותו. הוא כבר חשב על הכל. הוא מרגיע את מוחי מכל השאלות. הוא יכול להיות המנהיג שלי. אני משתחווה לאיש גדול יותר, הגאון הפוליטי." ולאחר כמה ימים, לאחר שבילה עם היטלר זמן מה בברכטסגאדן: "ימים אלו סימנו את דרכי. גרמניה תחיה, הייל היטלר".
עליית המפלגה הנאצית לשלטון > מינוי המנהיג וקנצלר הרייך

ב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לראש ממשלת גרמניה. במהלך 12 שנות שלטונו הביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה ולשואה. בכך הוביל למותם של 64 מיליון בני אדם, ובהם כשישה מיליון יהודים שהושמדו בשואה.
בתחילה נשא היטלר בתואר קודמיו, "קנצלר הרייך". ב-1 באוגוסט 1934, יום אחד לפני מותו של הינדנבורג, קבעה הממשלה בצו כי משרת הנשיא תאוחד עם זו של הקנצלר מרגע פטירתו וסמכויותיו יועברו להיטלר, שיהפוך לראש המדינה. הלה מיאן לשאת את תוארו של המנוח; למחרת, ב-2 באוגוסט, כתב לשר הפנים כי מאחר שהתפקיד מקושר עם דמותו של הינדנבורג, הוא מבקש להיקרא מעתה "המנהיג וקנצלר הרייך" (Führer und Reichskanzler) בכל התכתובת הרשמית. זה נותר תיאור משרתו עד להתאבדותו.
מאפייני ההנהגה של היטלר > האחדה

אחד מסודות הצלחתו של המשטר הנאצי הייתה המערכה המקפת לתיאום – גלייכשאלטונג – מושג שמשמעותו המילולית "סינכרוניזציה" אך משמעותו המעשית הייתה "נאציפיקציה" של כל היבטי החיים תחת המשטר הנאצי.
הנאצים החריבו בשיטתיות כל מוסד שהיה עלול לערער באופן כלשהו על כוחם, מגן הילדים ועד זקנה, כשהם מנסים להמיר כל אחד מהם במוסד משלהם. ילדים היו צריכים להשתתף בתנועות הנוער הנאציות, בתחילה היונגפולק ומאוחר יותר ההיטלריוגנד. כל מורה היה חייב להצטרף לאגודת המורים הנאצית, ששמרה הן על "טוהר הגזע" של המורים והן על מינון התעמולה הנאצית והגזענית בחומר הלימודים. בחופשים היו התלמידים נדרשים לצאת למחנות עבודה.
אחרי השלמת הלימודים בא גיוס החובה לצבא ואחריו האוניברסיטאות, שעברו אף הן נאציפיקציה מזורזת לסילוק המרצים היהודים והתחלת לימודי "מדעים נאציים" (כגון תורת היחסות ומכניקת הקוונטים מטוהרים מ"זבל יהודי"). אנשי המפלגה הנאצית היו במאבק תמידי גם עם הכנסייה, במיוחד בדרום גרמניה השמרנית והקתולית יותר, לערעור מעמדה ולמעשה, להחלפתה.
כלפי המתנגדים למשטר הופעל טרור – אנשים נשלחו למחנות מעצר, למחנות עבודה ולכלא. חופש העיתונות והדעה בוטלו. נחקקו חוקי הגזע (חוקי נירנברג), שהורו לפעול לטיהור העם הגרמני מיסודות "נחותים" ובראשם היהודים.
עבור אזרחים מן השורה, פעלו העיתונות, הרדיו והקולנוע תחת שלטונו של יוזף גבלס, שר התעמולה והגאולייטר של ברלין.
מאפייני ההנהגה של היטלר > הפרד ומשול

מעבר למכונת האינדוקטרינציה, התבסס השלטון הנאצי יותר מכל על היטלר עצמו. המשטר כולו נבנה סביב אישיותו והמיתוס של הפיהרר בעל רצון הברזל, שלעולם אינו טועה.
היטלר עצמו דאג לחזק את הרושם הזה באמצעות הימנעות קפדנית ממתן הוראות מדויקות או התחייבות ברורה כמעט בשום מקרה, כך שהמערכת השלטונית כולה הייתה שרויה במאבק פנימי מתמיד באשר לכוונתו המדויקת, ופעלה כל הזמן לפי התפישה של "לכוון לדעתו של הפיהרר". המריבה המתמדת בין הרשויות השונות גם שירתה את עניינו של היטלר פעם נוספת בהציגה אותו כבורר העליון בכל המחלוקות. כך, לדוגמה, פעלו בתחום מדיניות החוץ בשנת 1938 קונסטנטין פון נויראט, שר החוץ, אלפרד רוזנברג ראש המחלקה לענייני חוץ של המפלגה, יואכים פון ריבנטרופ ולשכתו הענפה והרמן גרינג. ההחלטה הסופית, בכל מקרה, הייתה תמיד של היטלר. כל הפועלים בתחום התחרו על חסדיו.
מן העבר השני, דאג היטלר לנתק את עצמו מכל נושא שנוי במחלוקת. הוא סירב להכריע במחלוקות, אלא אם כן אולץ לעשות כן, ונמנע מביטוי פומבי של מחויבות לביצוע פעולה קונקרטית כלשהי. כך, לדוגמה, היטלר נתן אישורו לארגון הפוגרומים בליל הבדולח ב-1938. אחרי שהתברר כי הפוגרומים עוררו תגובות שליליות בעולם ובגרמניה עצמה, נמנע היטלר מכל אזכור של האירוע וכלפי חוץ הפנה אצבע מאשימה כלפי גבלס, שהיה האיש "שנתן את ההוראה" בפועל. אנשים בגרמניה נהגו לומר על דבר מביש או מחפיר שראו: "אילו רק היה הפיהרר יודע על כך", מתוך מחשבה שהפיהרר, המנהיג העליון שאיננו טועה לעולם, היה מן הסתם שם קץ לאותם מעשי שחיתות, ביזה, רצח וכפייה שנהגו פעילי המפלגה הנאצית לבצע.
מימוש רצונו של הפיהרר התבצע דרך המפלגה הנאצית. החל ב"גאולייטרים" וכלה בפעילי השטח, דחפו אנשי המפלגה כל הזמן להעצמת והעמקת הגלייכשאלטונג ולהקצנה מתמשכת של האמצעים הננקטים, מתוך תפישה שבכך הם פועלים ליישום רצונו האמיתי של הפיהרר, אף שהוא אינו יכול לומר זאת בגלוי מטעמים של מדיניות חוץ ומראית עין. לא התקיים הליך מסודר של העברת פקודות להקצנה של הנאציפיקציה של החיים בגרמניה. המפלגה קיימה מדי שנה מספר אירועים (לדוגמה, יום העלייה לשלטון, כנס המפלגה בנירנברג, יום הולדתו של היטלר, יום הפוטש, וכדומה) בהם היה היטלר הנואם המרכזי. נאום זה ונאומים אחרים בכנסים שימשו דרך להעברת מסרים כללית על כיוונים רצויים לפעולה. פעילי השטח עצמם, בהשראת הנאומים ומתוך תפישותיהם הם, דחפו כל הזמן להקצנה נוספת, כשלעיתים קרובות נוצר הרושם כאילו פעולות חקיקה או תקנות באות בעקבות לחץ מלמטה ולא כיוזמה של ראשי המפלגה.
מאפייני ההנהגה של היטלר > מיתוס

חלק ניכר מכוחו של היטלר נבנה על המיתוס של יכולתו הכמעט מיסטית, לכאורה, לגרוף הצלחות בזו אחר זו בקלות כמעט בלתי נתפשת. היטלר עצמו, כאדם שעיקר כוחו ביכולתו הכריזמטית, תפש את שלטונו קודם כל במונחים תועמלניים. הוא הפך למאמין האדוק ביותר באי-יכולתו לטעות וחש כי עליו לשוב ולספק את ההצלחה הבאה ולהמשיך "לתחזק" את ההערצה ההמונית אליו ואת האופוריה בציבור.
באספה של גאולייטרים שנערכה בבית הספר לצעירים מצטיינים של המפלגה ב-29 באפריל 1937, הסביר היטלר את חישוב צעדיו: "בשבילי הדבר החשוב הוא לא לצעוד שום צעד שיהיה עלי לסגת ממנו, ולא לנקוט שום צעד שעלול לגרום לנו נזק. ידוע לכם שאני הולך תמיד עד קצה גבול הסיכון, אבל לעולם איני עובר אותו. צריך להיות בעל אף רגיש די הצורך לחוש: במה אני יכול לעשות יותר? במה איני יכול?".
השימוש במיתוס אפשר להיטלר להביא את גרמניה הנאצית לרצף ניצחונות צבאיים ולהישגים דיפלומטיים ולתמיכה ציבורית רחבה.
השואה ומלחמת העולם השנייה > מהלכים צבאיים ודיפלומטיים

רשימת ההצלחות של היטלר בתחילת שלטונו כללה הישגים רבים:
ב-1935 הונהג גיוס חובה כללי תוך הפרת חוזה ורסאי בגודלו של הצבא הגרמני, והופעלה תוכנית התחמשות שאף היא סתרה חוזה זה.
ב-1936 חודשה הנוכחות הצבאית בחבל הריין.
בתחילת 1938 בוצע ה"אנשלוס" איחודה של אוסטריה עם הרייך. איטליה של מוסוליני, בעלת האינטרס הראשי באוסטריה, ויתרה להיטלר.
בספטמבר 1938 התקיימה ועידת מינכן בהשתתפות איטליה, הממלכה המאוחדת וצרפת שקרעה את חבל הסודטים מצ'כוסלובקיה. היטלר הכריז כי אין לו שום תביעות נוספות מצ'כיה. צ'מברלין חתם על ההסכם לוויתור על חבל הסודטים, שב לממלכה המאוחדת ונפנף בנייר שעליו חתימתו של היטלר בבשרו על "שלום בזמננו".
מרץ 1939 – כיבוש צ'כיה וכינון מדינת בובות בסלובקיה ואילוצם של הליטאים לוותר על עיר הנמל קלייפדה. כאן יש הטוענים[דרוש מקור] כי הממלכה המאוחדת וצרפת הבינו כי היטלר מתכוון להילחם גם בפולין. הם לא הגיבו בהכרזת מלחמה בתגובה על ההפרה של הסכם מינכן.
ברוב הצעדים הללו, לפחות עד משבר הסודטים בקיץ 1938, נהנה היטלר מתמיכה כמעט בלתי מסויגת מן העם הגרמני, כצעדים לבניין מחודש של כוחה של גרמניה כמעצמה מובילה באירופה. אך היטלר נפל כאן גם קורבן למיתוס שלו עצמו. הוא לא היה יכול, גם מסיבות של שימור המשטר וגם מתוך התייחסותו לעצמו, להרשות לעצמו לעצור.
מצבה הכלכלי של גרמניה היה בכי רע, כשחלק חשוב בדחיפה ל"אנשלוס" ולכיבוש צ'כיה נובע מהרצון לנכס לרייך את המשאבים התעשייתיים, הצבאיים והטבעיים של שתי המדינות. הצבא העצום שבנה היטלר לא היה דבר שאפשר להמשיך לבנותו לאורך זמן בלי להשתמש בו. המשטר הנאצי, כפי שכותב איאן קרשו, היה מושתת על רדיקליזציה והתפשטות מתמידים. המשך הרדיקליזציה וההתפשטות היו הכרח קיומי והישרדותי עבור המשטר, לא עניין של בחירה.
אף על פי שהמשטר הנאצי עשה שימוש רחב במשטרה חשאית, מעצרים ודיכוי מתנגדים, אופיו היה שונה בתכלית מזה של המשטר הסובייטי תחת סטלין. במקום שבו סטלין נבנה על דיכוי, טיהורים ואימה, נבנה היטלר על אהדת ההמון והמיתוס שלו כגאון שאינו טועה לעולם. עצירה של התהליך והודאה בכך שבעצם גרמניה היא עיי חורבות כלכליים הייתה שוות ערך להתמוטטות המשטר.
היטלר המשיך לנחול הצלחות גם הלאה, אחרי פתיחת המלחמה:
בספטמבר 1939 הושג כיבוש פולין בתוך ארבעה שבועות.
ב-1940 כיבוש דנמרק ונורווגיה, כמעט בלא מאמץ.
זמן לא רב אחרי כן, באה הפלישה לצרפת דרך הולנד, בלגיה ולוקסמבורג והיטלר עמד בשערי פריז בתוך ארבעים יום.
ב-1941 באו כיבוש יוון ויוגוסלביה.
הצלחות אלו הכתיבו גם את הצעדים ההכרחיים הבאים. בראש ובראשונה, ביוני 1941, "מבצע ברברוסה" לכיבוש ברית המועצות.
השואה ומלחמת העולם השנייה > פריצת מלחמת העולם

רוב חוקרי התקופה מסכימים שבסוף 1937 כבר היה היטלר נחוש בדעתו לנקוט מדיניות תוקפנית, שיעדה כינון ההגמוניה של גרמניה על מזרח אירופה ויישום המדיניות של "מרחב מחיה" שתוארה בספרו "מיין קאמפף". אולם, רובם גם מסכימים כי בשלב זה עדיין לא החליט היטלר לנצל את כוחה הגובר של גרמניה כדי לממש תוכנית שאפתנית זאת. ב-1 בספטמבר 1939 החלה פלישת גרמניה הנאצית לפולין. יומיים אחר כך כיבדו בריטניה וצרפת את ערבותם לפולין והכריזו מלחמה על גרמניה. בכך החלה מלחמת העולם השנייה.
ההחלטה להכרזת מלחמה על ארצות הברית בשנת 1941 התקבלה על ידי היטלר, כמעט ללא התייעצות עם חברי ממשלתו או גנרלים בצבאו. הסיבות של היטלר להכרזת מלחמה נגד ארצות הברית היו רבות. למרות שהוא לא היה מחויב על פי ההסכם התלת-צדדי לתמוך ביפן אלא אם היא הותקפה באופן ישיר על ידי צד שלישי, הוא קיבל השראה מהטקטיקה היפנית של התקפת פתע ללא הכרזת מוקדמת. הוא השתמש בעצמו בטקטיקה הזו מספר חודשים לפני כן, ביוני 1941 כאשר החליט לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה.
כל ההתייעצויות שקיבל היטלר לפני קבלת ההחלטה, לא כללו אף נציג מוורמאכט מלבד הגנרלים וילהלם קייטל, שהיה ראש ה-OKW ואלפרד יודל, שהיה ראש אגף המבצעים של ה-OKW. הגנרל ולטר ורלימונט סיפר כי "זו הייתה החלטה עצמאית לחלוטין שלא ניתנה לגביה עצמה מהורמאכט, סביר להניח שאם הייתה נשאלת, ההנהגה הצבאית הייתה מייעצת שלא להרחיב את המלחמה לאור היקף המשבר בחזית המזרחית". הקולונל ניקולאוס פון בלאו סיפר כי נודע לו על ההחלטה לאחר שחזר מחופשה בת חודש, הוא סיפר כי הוא נדהם מ"חוסר המושג" של היטלר לגבי הפוטנציאל הצבאי של ארצות הברית וראה בכך דוגמה ל"ידע המוגבל" של היטלר לגבי מדינות זרות.
השואה ומלחמת העולם השנייה > רדיפת היהודים והשמדתם

אין הסכמה בדבר התאריך המדויק שבו החליט היטלר על ההשמדה השיטתית של היהודים בשטחים הכבושים של ברית המועצות. עם זאת, סימנים רבים מעידים שהפקודה ניתנה בשלבי ההכנה הראשונים של התקפתו נגד ברית המועצות, בסוף יוני – תחילת יולי 1940. נראה כי הפקודה לירות בכל היהודים מרוסיה נמסרה בעל-פה להימלר או להיידריך בסוף מאי 1941, מספר שבועות לפני ההתקפה, והועברה בעל-פה על-ידי ריינהרד היידריך, בבית הספר של משטרות-הגבולות בפרץ', אל מפקדי היחידות שכונו איינזצגרופן.
תוכניות להפלתו מהשלטון

מאז עליית היטלר לשלטון בגרמניה, היו תוכניות להפלתו מהשלטון. חלק ניכר מתוכניות אלו תוכנן על ידי קצינים בכירים, אשר התנהגותו של הרב"ט לשעבר לא הייתה לרוחם. השינויים שערך במטה הכללי, החלפתם של הגנרלים בלומברג ופריטש, באמצעות סיבוכם בשערוריות מין מפוברקות והצבתם של קצינים נאמנים לו במקומם, ושבועת הנאמנות שהכריח היטלר את כל חיילי הוורמאכט להישבע לו באופן אישי, גרמו לרבים מן הקצינים לחשוב על הדחתו.
כבר בימי ועידת מינכן, עת עמדה גרמניה בסכנה של מלחמה עם הממלכה המאוחדת וצרפת, בשל דרישת היטלר לצרף לרייך את חבל הסודטים (מלחמה שבמאזן הכוחות נראתה כחסרת סיכוי לצבא הגרמני), תכננו הגנרלים הגרמנים לעצור את היטלר ולהכריז כי אינו שפוי, כאשר ייתן לכוחות את הפקודה לנוע. בגידת הבריטים והצרפתים בעם הצ'כי בוועידת מינכן, והצלחתו המפתיעה של היטלר להשתלט על חבל הסודטים ללא קרב, הוציאו את הרוח ממפרשי הקושרים.
עם זאת, חלק מן הקושרים, אנטי נאצים מושבעים, המשיכו בתכנון תוכניותיהם, תוך שהם מחכים לשעת כושר. הדבר הגיע לידי כך שהאבווהר, שירות המודיעין הצבאי הגרמני, שימש מטה פעיל לקושרים, ובכירים באבווהר הודיעו למדינות כגון דנמרק ונורווגיה, כי הצבא הגרמני עומד לפלוש אליהן. בראש הקושרים באבווהר עמדו האדמירל וילהלם קנריס, וסגנו הגנרל הנס אוסטר.
מאחר שחלק ניכר מן הקושרים בקרב הצבא לא תמך בקשר בשל אי מוסריותו של המשטר הנאצי, אלא בשל החשש מהרפתקנותו, היו השנים שבין ועידת מינכן ובין הפלישה לברית המועצות שנים בהן לא יכלו הקושרים לפעול. עם הפלישה לברית המועצות, ועם שהסתבר עומק התסבוכת שזו יצרה, חודשה פעילות הקושרים במרץ מוגבר. ניסיון ראשון של קבוצת קושרים לעצור את היטלר ו"להעמידו למשפט" נעשה כבר בשנת 1941 על ידי הגנרל הנינג פון טרסקו, ושלישו, פביאן פון שלברנדורף, עת ביקר היטלר במפקדת "ארמיות המרכז" בחזית הרוסית. אך הביקור נדחה פעמים מספר, ומשהגיע היטלר, היה מלווה במשמר של אנשי אס אס, דבר שמנע כל אפשרות לעצרו.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1943, הצליח טרסקו להחדיר פצצת זמן למטוסו של היטלר כאשר זה חזר מביקור בחזית, אך היא לא התפוצצה.
כישלונות אלו העבירו את מרכז הכובד של הקשר אל קבוצת גנרלים שישבו בפריז ובברלין, כאשר ביניהם שימש מתווך ומוציא לפועל הקולונל הרוזן קלאוס שנק פון שטאופנברג. בשלב זה כלל הקשר קבוצה משמעותית של קצינים, שכללה אף את הפלדמרשל ארווין רומל, אשר זכה לפופולריות עצומה בגרמניה, וכן היה מכובד ומקובל על בעלות הברית. כן הצטרפו אל הקשר גורמים אזרחיים - משפטנים, דיפלומטים ואנשי דת. הקשר שערכה קבוצה זו ידוע בשם קשר העשרים ביולי, משום שנערך ב־20 ביולי 1944. הקשר נכשל, וחלק גדול מן המעורבים בו, ובהם מנהיג הקשר, פון שטאופנברג, הוצאו להורג. הקשר היווה את שיאם של ניסיונות רבים, במשך שנות קיומו של הרייך השלישי להפיל את המשטר הנאצי, על ידי גרמנים שדגלו בהתנגדות למשטר הנאצי.
תבוסת גרמניה ומותו

בשנת 1945, תבוסתה המלאה של גרמניה הלכה וקרבה. בעלות הברית המערביות והצבא האדום במזרח חדרו אל שטחה. למרות זאת, היטלר לא שקל אף לרגע להיכנע.
לקראת סוף המלחמה, במרץ 1945, הוציא היטלר את צו נרון, בו פקד על הצבא והרשויות לנקוט מדיניות של "אדמה חרוכה" בעת נסיגתם למעמקי גרמניה. עוד קודם הונהגה מדיניות כזו בשטחי ברית המועצות שהוורמאכט איבד. היטלר גם פקד אישית על דיטריך פון קולטיץ מושל פריז לשרוף את העיר ולמנוע את שחרורה.
בימיו האחרונים האשים היטלר את הצבא, אנשי ה-SS והעם הגרמני בהפסדה של גרמניה במלחמה. דווח גם כי היטלר עצמו פחד להיתפס על ידי הצבא האדום, או להיפצע, ולכן פסל את האפשרות להשתתף בקרב בעת שהרוסים התקדמו לעבר הבונקר שבו שהה. בבוקר ה-29 באפריל נודע לו על מותו של בניטו מוסוליני, שהוצא להורג בברוטליות על ידי הפרטיזנים, מחשש לגורל דומה ויחד עם חששות שנחלו בליבו עוד לפני, גמלה בליבו ההחלטה להתאבד. טרם התאבדותו כתב היטלר את צוואתו האישית והפוליטית, את רכושו הוריש למפלגה ואם זו לא תתקיים, למדינה. "ואם גם המדינה תיהרס", הוסיף, "הרי שאין צורך בהחלטה נוספת מצדי". היטלר הוסיף גם צוואה פוליטית בה טען כי המלחמה "ניזומה באופן בלעדי על ידי אותם מדינאים בינלאומיים ממוצא יהודי או העמלים למען האינטרסים היהודיים." לטענתו, הוא עצמו עשה כל מאמץ למנוע את המלחמה, אך כוחה של היהדות הבינלאומית גבר. אבל, מוסיף היטלר, "לא הותרתי ספק שלא ארשה שמיליוני ילדים אירופאים ממוצא ארי ימותו מרעב... בלי שהאשמים האמיתיים יכפרו על אשמתם, אף כי תוך שימוש באמצעים הומניים יותר". לסיכום הוא קרא ל"הנהגת האומה ולממשיכה להקפיד על חוקי הגזע ועל התנגדות ללא רחם למרעילים העולמיים של כל האומות, היהדות הבינלאומית".
בליל 29–30 באפריל נשא היטלר את אווה בראון לאישה. בשעות אחר הצהריים ב-30 באפריל השניים התאבדו. היטלר ואווה בלעו ציאניד והיטלר גם ירה כדור בראשו. לפני כן בדק היטלר את יעילות הרעל על כלבתו "בלונדי" מגזע רועה גרמני, שעל־פי עדויות מכריו הייתה חביבה עליו מאוד, והיא מתה כעבור כמה שעות. בנוסף, הומתו גם חמשת גוריה של כלבתו של היטלר, שהיו בידי ילדיו של גבלס. על פי בקשתו, גופתו הוספגה בבנזין ונשרפה על ידי אוטו גנשה ועוזרים אחרים מחוץ לבונקר, כדי שהאויב לא יתעלל בה (כפי שקרה למוסוליני לאחר מותו). התאבדותו של היטלר הייתה השיא של גל התאבדויות המוניות בשלהי הרייך השלישי.
חיילי הצבא האדום איתרו את שרידי גופתו של היטלר, וקברו אותם בקבר לא מסומן. באפריל 1970 הוציאו סוכני ק.ג.ב. את שתי הגופות, שרפו אותן, ערבבו את האפר עם פחם, ופיזרו אותו על פני נהר האלבה. הק.ג.ב. החליט לשמור בארכיון הביון הסובייטי חתיכה מהגולגולת של היטלר, ובספטמבר 2009 פרסם העיתון הבריטי "האובזרבר" כי חתיכת הגולגולת אינה שייכת להיטלר, אלא שמדובר בגולגולת של אישה. ב-2018 פורסם מחקר שמאמת את מותו של היטלר בבונקר בברלין.