stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של מולדובה
הסיפוח הסובייטי ומלחמת העולם השנייה

בנספח סודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הביעה ברית המועצות את שאיפותיה בבסרביה וגרמניה הנאצית הצהירה שאין לה עניין באזורים אלה. לאחר שעל בסיס הבנות הסכם זה חולקה פולין בין שתי המעצמות, ליטא, לטביה ואסטוניה סופחו לברית המועצות והדרישה לסיפוח מחוז פיני פתח את מלחמת החורף במהלכה תקפה ברית המועצות את פינלנד, הגיע גם תורה של רומניה. ב-26 ביולי 1940 הגיש שר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב, אולטימטום לרומניה ובו דרישה שתוציא את צבאה ואת הפקידות השלטונית מבסרביה ומצפון בוקובינה. ניסיונות של רומניה לשאת ולתת לא צלחו והצבא האדום חדר לשטח עוד לפני יציאת הצבא הרומני. בת בריתה העיקרית של רומניה באירופה, צרפת, נכנעה לגרמניה הנאצית 4 ימים לפני האולטימטום, יתר המדינות (פרט לטורקיה) החתומות על ההסכמים שקבעו את גבולות רומניה לא השיבו לפניות רומניה לעזרה, לכן ממשלת רומניה החליטה לוותר ולא להילחם, כדי לא להיכנס למצב בו סופה של רומניה יהיה כסופן של פולין ושל צ'כוסלובקיה.
ברית המועצות סיפחה את חבל בודג'אק ואת צפון בוקובינה לשטחה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית אוקראינית ומיתר שטחי בסרביה הקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית מולדובנית. הרפובליקה המולדובנית הוכרזה ב-2 באוגוסט 1940 ובירתה נקבעה בקישינב.
כשנה מאוחר יותר, ב-22 ביוני 1941, רומניה השתתפה לצד גרמניה הנאצית, פינלנד ואיטליה בפלישה לשטחי ברית המועצות, פלישה שבמהלכה הושבו לשלטון רומני כל שטחי בסרביה ונוספו להם שטחי טרנסניסטריה ואודסה עם סביבתה. צפון בוקובינה עברה לשליטה גרמנית. השליטה הרומנית הייתה ארעית, עד שהשתנו יחסי הכוחות בחזיתות. הצבא האדום השיב את השלטון הסובייטי ובדרכו אל ברלין שטף גם את רומניה. בהסכם פריז 1947 הכירה רומניה בשלטון הסובייטי בבסרביה ובצפון בוקובינה.
התקופה הסובייטית והעצמאות השנייה

לקראת סוף שנות השמונים של המאה ה-20, כשהדיכוי של שלטונות ברית המועצות נחלש, התחזקו הליכי הרוח הלאומניים בקרב ציבור דוברי הרומנית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה. הפגנות רבות משתתפים של הרומנים האתניים, שהיוו רוב ברור ברפובליקה, הביאו לקביעת הרומנית כשפה רשמית ולהחלפת ראש המפלגה הקומוניסטית המולדובנית. התחזקות הלאומיות הרומנית/מולדובנית יצרה תגובת נגד אצל המיעוטים האחרים שחיו ברפובליקה, הסלאבים והגגאוזים שהגיבו בהתארגנויות משלהם.
ב-25 בפברואר 1990 נערכו לראשונה בחירות דמוקרטיות לסובייט העליון של הרפובליקה. החזית הלאומית המולדובנית, מפלגה שהוקמה רק בשנת 1989, זכתה בבחירות ומירצ'אה סנגור, קומוניסט לשעבר, נבחר לנשיא הסובייט העליון ובספטמבר לנשיא הרפובליקה. הרפורמיסטים שעלו לשלטון בחודש מאי שינו את שם הרפובליקה לרפובליקה סובייטית סוציאליסטית מולדובה (במקום מולדובנית) והכריזו על עצמאות עוד באותו חודש.
ב-6 במאי 1990 התרחש אירוע של גשר הפרחים במהלכו אזרחי רומניה רבים חצו את נהר פרוט וביקרו במולדובה ללא צורך בביקורת גבולות.
בשנת 2024 התקיים משאל העם לחברות באיחוד האירופי בו רוב קולות היו בעד קידום התהליך.
פרישת גגאוזיה וטרנסניסטריה

באוגוסט 1990 המיעוט הגגאוזי הכריז על עצמאות ועל הקמת רפובליקה בשם גגאוזיה סביב העיר קומרט. תושביה הסלאבים (אוקראינים, רוסים ובולגרים) של הגדה המזרחית של הדניסטר, הכריזו בספטמבר על עצמאות ועל הקמת מדינה בשם טרנסניסטריה, שבירתה טירספול.
סטפאן טופאל נבחר לנשיאות גגאוזיה ואיגור סמירנוב לנשיאות טרנסניסטריה. כ-50,000 מתנדבים מולדובנים מזוינים יצאו אל טרנסניסטריה כדי לדכא בכוח את פרישת החבל, אך התערבותן של יחידות רוסיות של הצבא האדום הכשילה את המולדובנים.
ההיסטוריה של היהדות המקומית

קיומם של יהודים בתחום בסרביה מוזכר לראשון בכתובים בקשר לרובע יהודי בעיר אקרמן בתחילת המאה ה-14. לפי דעתו של ההיסטוריון היהודי, הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי, מקורם של יהודי אקרמן בבני העם הכוזרי שהתגיירו במאה ה-8.
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, חיו בבסרביה כ-205,000 יהודים. 
לאחר נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביוני 1940 הואשמו היהודים בגילוי אהדה ושיתוף פעלה עם ברית המועצות הקומוניסטית והצבא האדום. ברומניה אף הוטחו האשמות כי היהודים גילו עוינות כלפי החיילים הרומנים הנסוגים, השפילום ופגעו בהם (האשמות שבחלקם היו נכונות).
ב-1941 עם כיבושה מחדש של בסרביה בידי הרומנים והגרמנים, נפלה בידי הרומנים ההזדמנות "לנקום" ביהודים. עוד ערב הפלישה לבסרביה הוציא מנהיג רומניה יון אנטונסקו פקודה סודית ושם הצופן שלה "טיהור השטח". הפקודה כללה שלושה סעיפים: חיסול פיזי של כל היהודים בכפרים במקום. מעצר היהודים החיים בערים וריכוזם בגטאות. מעצר כל הקומוניסטים וכול מי ששירתו את הסובייטים בשנת השלטון הסובייטי בבסרביה והוצאת חלק מהם להורג לאחר שימצאו אשמים.
לפי הוראותיו של השליט יון אנטונסקו כל יהודי בסרביה, שלא נרצחו במקום, הוגלו לטרנסניסטריה. לפי הוראה נוספת נרצחו אותם יהודי בסרביה שנמלטו לאודסה ונתפסו שם על ידי כוחות הכיבוש הרומניים.
ראו גם

בסרביה
מולדובה (חבל אוטונומי)
שואת יהודי רומניה
שטח הכיבוש הסובייטי של בסרביה וצפון בוקובינה
מפת רומניה לאחר האיחוד עם בסרביה
מפת רומניה בשנת 1942 לאחר אבדן צפון טרנסילבניה וצירוף הכיבושים בשטחי ברית המועצות
טום ניל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בנובמבר 1902 ולינגטון, ניו זילנד 
 פטירה:  27 בנובמבר 1977 (בגיל 75) איי קוק 
 מדינה:  ניו זילנד 
 
תומאס פרנסיס "טום" ניל (באנגלית: Thomas Francis "Tom" Neale; ‏6 בנובמבר 1902 – 27 בנובמבר 1977) היה תושב ניו זילנד בעל חיבה לתחום השרדנות, אשר בילה חלק ניכר מחייו באיי קוק. פרסומו של ניל בציבור הרחב נבע בעיקר מבחירתו להתגורר לבד על אטול סוברוב (אנ'), אשר ממוקם בין איי קוק הצפוניים למשך 16 שנים.
ביוגרפיה > ראשית חייו

תומאס פרנסיס ניל נולד בוולינגטון, בירת ניו זילנד, לפרנק פרדריק ניל ושרה ניל (לבית צ'פמן). בגיל 18 התגייס ניל לצי המלכותי של ניו זילנד, ובמהלך ארבע השנים הבאות שוטט ברחבי איי האוקיינוס השקט על גבי ספינות חיל הים. בהמשך, ובמטרה ליהנות מחופש פעולה רחב יותר, השתחרר מהשירות הצבאי בגיל 22, ובילה את שש השנים הבאות בשוטטות מאי לאי. במהלך תקופה זו עסק ניל במגוון של עבודות מזדמנות, לרבות שירות על ספינות סוחר, פינוי שיחים ונטיעת מטעי בננות.
במהלך שנת 1928, לאחר ששב למספר חודשים לניו זילנד, חזר ניל לאוקיינוס השקט והתיישב באי מואוראה (באנגלית: Moorea), אחד מאיי פולינזיה הצרפתית בסמוך לטהיטי, שם הוא חי עד לשנת 1943. במהלך תקופה זו התפרנס ממגוון עבודות מזדמנות, ונהנה מחיים פרטיים. בשלב זה, הציעו לו משרת שומר סף בתחום הקמעונאות, שבמסגרתה הופקד על שמירת חנויות קטנות שונות ברחבי האיים בשעה שמנהליהם הקבועים היו בחופשה. במסגרת תפקידו הוא שימש גם כיועץ עבור הקהילות המקומיות.
במהלך תקופה זו, נפגש ניל לראשונה עם הסופר רוברט דין פריסבי. בין השניים נקשרו במהרה קשרי ידידות. ניל הוקסם מסיפוריו של פריסבי אודות החיים על האי סוברוב (Suwarrow), שם התגורר פריסבי בעבר לפרק זמן קצר. ב-1945 נקרתה בפני ניל ההזדמנות לביקור קצר באי, ובעקבות זאת גמר ניל אומר בדעתו שזה המקום בו הוא מעוניין לחיות בעתיד.
ביוגרפיה > שהותו הראשונה על סוברוב

באוקטובר 1952 הזמין ניל מקום על ספינת סוחר שמסלולה הצטלב עם האי סוברוב. באותה התקופה האי לא היה מיושב מזה שבע שנים, מאז תום מלחמת העולם השנייה. הספינה הורידה אותו לאי, יחד עם בשני חתולים וציוד בסיסי. בתקופתו הראשונה על האי, בנה ניל בקתת מגורים ונטע גן, ביית תרנגולות ששרצו באזור, וכן תיקן סירת משוטים שמצא במקום. לאורך רוב הזמן הוא ניזון מדגים, סרטנים, עופות, ביצים וקוקוס.
עשרה חודשים לאחר שהגיע לסוברוב זכה ניל למבקרים ראשונים: שני זוגות על יאכטה, שהתוודעו לאי ולתושבו היחיד על ידי הקונסול הבריטי בטהיטי. הלה ביקש מהזוגות לעלות על האי במטרה לבדוק מה שלום ניל. הם נשארו באי כמה לילות. המבקרים הציעו לניל תוכנית חדשה: לבנות מחדש מזח שנבנה באי במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר נהרס במהלך הוריקן בשנת 1942. במהלך ששת החודשים הבאים עמל ניל על הבנייה. לאחר שהשלים את מלאכת הבנייה, הכתה באי סערה גדולה והרסה את המזח.
על פי האוטוביוגרפיה שלו, במאי 1954, נפצע ניל בגבו בשעה שזרק את העוגן מהסירה שלו. הוא הצליח בקושי לחזור אל הבקתה שלו בצד השני של האי, שם שכב חצי-משותק במשך ארבעה ימים. כתוצאה מכך עזב ניל את האי לתקופה ממושכת.
ביוגרפיה > שהויותיו השנייה והשלישית על סובורוב

לאחר שהחלים, חזר ניל לסובורוב ושהה שם בין 1960 ל-1963. באותה השנה עזב ניל את האי. בשנים שלאחר מכן התגוררו באי כמה תושבים לפרקי זמן קצובים. ניל חזר פעם אחרונה לאי ב-1967, ושהה בו עד 1977, אז חזר למולדתו כיוון שחלה במחלת הסרטן. כעבור חודשים מספר הלך ניל לעולמו.
מועדון ברלה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מועדון 
 מיקום:  להבות חביבה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – אפריל 2007
 תאריך פתיחה רשמי:  אפריל 2007 
 
 קואורדינטות:  32°23′40″N 35°00′35″E﻿ / ﻿32.394520610208°N 35.009729495925°E﻿ / 32.394520610208; 35.009729495925
 www.beraleberale.co.il
  (למפת נתניה מוגדלת) מועדון ברלה(למפת נתניה רגילה) מועדון ברלה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מועדון ברלה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מועדון ברלה
 
מועדון בֶּרָלֶה הוא מועדון הופעות הממוקם בקיבוץ להבות חביבה. המועדון הוקם באפריל 2007 בחדר האוכל לשעבר של הקיבוץ. המועדון הוקם בשאיפה "להביא את הריכוז והמיטב התרבותי התל אביבי למושבי מנשה ועמק חפר". בין מקימי המועדון בעבר היה הזמר יוני רועה.
בנוסף להופעות רגילות המועדון מקיים גם אירועי צדקה ללא מטרות רווח, ביניהם לטובת בית החולים לניאדו ומעניק כרטיסים מתנה לחיילים ולתלמידי פנימיות.
הערות שוליים

↑  יעל גזית, המועדון שעובדיו מתחתנים זה עם זו, באתר ynet, 5 בינואר 2017
↑  טל אורן, הופעות בצפון: אלה המועדונים הכי שווים באזור חיוג 04, באתר הארץ, 23 בינואר 2020
1 2  תן ליטוש למבנה הנטוש, באתר BVD בניין ודיור
↑  שגיא בן נון‏, "סרבתי למכור את "איזו מדינה" לקמפיין של ש"ס, שהציעה יותר מ-100 אלף", באתר וואלה, 26 באוקטובר 2018
↑  ניר וולף, יוני רועה פותח פה על הזמר המזרחי, באתר ישראל היום, 7 במרץ 2014
↑  אבי בניהו, ‏הסדרה ללא בשורה: הבעיות בעזה לא ייעלמו עם הרגיעה המסתמנת, באתר מעריב אונליין, 9 בנובמבר 2018
1 2  לירן טטרו, אריק סויסה, ברלה יצא החוצה: להבות חביבה על מפת הרוקנ'רול, באתר nrg‏, 13 בינואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 9760eb31-b6e6-4233-8588-7630394591f2 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כאב של לוחמים

| --- | --- |

 סינגל בביצוע עידן עמדי
 מתוך האלבום עידן עמדי
 יצא לאור:  4 באוקטובר 2010
 סוגה:  בלדה
 שפה:  עברית 
 אורך:  3:50
 כתיבה:  עידן עמדי
 לחן:  עידן עמדי
 
"כאב של לוחמים" הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי עידן עמדי ויצא לאור בשנת 2010. השיר נבחר כ"שיר השנה" של גלגלצ לשנת ה'תשע"א (2011) וזכה במקום הראשון ב"מצעד החיילים", שארגנה גלגלצ לרגל שנת ה-70 למדינת ישראל.
הפקה

את השיר כתב עמדי בביתו בעת שירותו הצבאי. עמדי, שהיה לוחם בחיל ההנדסה הקרבית, כתב את השיר בצורת מכתב אל חברתו שהוא נפרד ממנה. השיר מדבר על הקשיים הרגשיים של לוחמים. השיר בוצע על ידי עידן עמדי בשלב האודישנים במסגרת העונה השמינית (שנת 2010) של התוכנית כוכב נולד. כאשר הגיע עמדי לתוכנית, לשיר לא היה שם, והוא חשב לקרוא לו פשוט "שיר בלי שם", אך את שמו העניק לו סיון יאנג, האחראי על המתמודדים ב"כוכב נולד". בעונה זו הגיע עמדי למקום השני, ולאחר סיום העונה הוציא את השיר כסינגל באוקטובר 2010. הגרסה שיצאה היא הביצוע מתוך התוכנית.
"כאב של לוחמים" הושמע רבות בתחנות הרדיו, על פי נתוני מדיה פורסט. הוא זכה במקום הראשון במצעד העברי השנתי של גלגלצ בשיתוף mako לשנת תשע"א (2011), ובמקום הראשון ברשת ג'. בשנת 2018 נבחר השיר על ידי חיילי צה"ל, כשיר הזוכה במצעד החיילים של גלגלצ ואתר וואלה!, לרגל 70 שנות עצמאות למדינת ישראל. נושא הפוסט טראומה המופיע בשיר, הוא נושא שאינו מדובר רבות בשירים בעברית. בראיונות עמו בהמשך הסביר עמדי כי בדומה לחיילים רבים, אף הוא נושא עמו חוויות טראומטיות שונות מהשירות הצבאי, אותן ימשיך כנראה לשאת במהלך החיים.
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הקליטו חברי "הפרויקט של רביבו" ביצוע משלהם לשיר. סרטון נלווה מתוך אולפן ההקלטות פורסם ביוטיוב ב-15 באוקטובר באותה השנה.
הערות שוליים

1 2  מצעד החיילים של גלגלצ ו-וואלה! NEWS: "כאב של לוחמים" של עידן עמדי במקום ה-1, באתר וואלה, 19 באפריל 2018
↑   עידן עמדי מסביר על השירות בהנדסה, סרטון בערוץ "HandasaKravit1", באתר יוטיוב (אורך: 03:23)
1 2 3 4 5  אסף נבו, ‏"כאב של לוחמים" של עידן עמדי - שיר השנה תשע"א, באתר ‏מאקו‏, 28 בספטמבר 2011
↑   עידן עמדי-כאב של לוחמים הסיפור, סרטון בערוץ "עידית בן-עמי", באתר יוטיוב (אורך: 05:26)
↑  גיא טנא, על פוסט טראומה ב"שירים ליואל" של רונה קינן, הבלוג "שני יסודות", באתר כיכר העיר, 6 בדצמבר 2016
↑  ערן סוויסה, עומד על שלו: עידן עמדי הפך לאבא, באתר ישראל היום, 19 בדצמבר 2023
↑  חבר הפרויקט של רביבו ניר בן מנחם: אנחנו כואבים את כאב הלוחמים, באתר 103FM
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: f747a9a3-7e55-4dcf-82d1-219c709a9842
יהושע אניקסטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בפברואר 1934 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 באוקטובר 2023 (בגיל 89) קבוצת יבנה, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
יהושע אניקסטר (א' באדר תרצ"ד, 16 בפברואר 1934 – ל' בתשרי תשפ"ד, 15 באוקטובר 2023) היה בוטניקאי ישראלי בתחום הדגנים, פרופסור באוניברסיטת תל אביב וחבר קבוצת יבנה.
ביוגרפיה

אניקסטר נולד בירושלים בשכונת בית ישראל כבן בכור למשפחתו. אביו היה עובד בחברת החשמל, סבו מצד אמו היה הסופר פנחס גרייבסקי, שחקר את חיי היהודים בירושלים. הרב אריה לוין היה סנדקו והראי"ה קוק היה הפודה.
בצעירותו הצטרף לגרעין עציון של בני עקיבא, והתגורר בהכשרות בחפץ חיים, עין הנצי"ב וטירת צבי. לאחר שירותו הצבאי בנח"ל הצטרף לקבוצת יבנה.
נישא לצילה לבית וייקסלבאום בשנת 1957. הזוג התגורר בקבוצת יבנה ולהם נולדו ארבעה ילדים. אחותו נחמה נישאה לשלמה בן-אליהו.
אניקסטר שילב את עבודתו האקדמית עם חיי הקיבוץ, שם שימש גם כמנהל בית הספר בשנות ה-70. המשיך בפעילותו המחקרית עד סמוך לפטירתו.
נפטר ב-15 באוקטובר 2023 בקבוצת יבנה.
נפילה בשבי המצרי

ב-5 בספטמבר 1955, במהלך שירות מילואים כסמל מחלקה בגדוד 51 של חטיבת גבעתי, נשלח עם ארבעה לוחמים נוספים למשימת איסוף מודיעין מעבר לקווי האויב המצרי. החוליה נחשפה על ידי חיילים במוצב מצרי. בקרב שהתפתח נהרגו שני לוחמים, שניים הצליחו לחמוק ואניקסטר נפל בשבי. הוא הוחזק בבית סוהר צבאי בקהיר במשך כ-17 חודשים, עד לשחרורו, יחד עם יונתן אטקס ב-27 בינואר 1957 במסגרת חילופי שבויים לאחר מבצע קדש.
קריירה אקדמית

לאחר שובו מהשבי, החל ללמוד חקלאות. קיבל תואר ראשון ושני מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב. עבד במכון לחקר הדגנים והתקדם עד לדרגת פרופסור. אניקסטר כיהן כמנהל המכון לחקר הדגנים באוניברסיטת תל אביב בשנים 1986–1991 ו-1999–2000. הוא התמחה בחקר פטריות חלודה התוקפות דגנים מתורבתים בעולם העתיק: חיטה, שעורה, שיבולת שועל וקרוביהם הפראיים. יתרונו המחקרי היה בעבודה באזור בו הפתוגנים והפונדקאים שלהם הם ילידיים והתפתחו יחד.
הישגיו המחקריים כוללים פיתח כלים לניתוח הביולוגיה האבולוציונית של מחלות חלודה, גילה ותיאר שלושה מיני חלודה חדשים בסוג Uromyces, פיענח את ההיסטוריה הגרעינית של נביטת תליוספורות ביותר מ-30 מינים של הסוגים Puccinia ו-Uromyces, זיהה מורכבות של מיני חלודת עלים התוקפים חיטה, שיפון וקרוביהם בסוג Aegilops, הוביל לזיהוי חלודת העלים העולמית של החיטה כ-Puccinia triticina.
משנת 1970 ניהל אניקסטר את האיסוף השיטתי של זרעי אבות קדמונים וקרובי בר של חיטה, שעורה ושיבולת שועל במכון לחקר הדגנים. בנק הזרעים שהקים כולל מעל 10,000 דוגמאות של חיטת בר, מעל 7,000 דוגמאות של שעורת בר, ומעל 2,000 דוגמאות של שיבולת שועל בר.
בשנים 1983–1992 ריכז את "פרויקט עמיעד" לשימור חיטת הבר בבית גידולם הטבעי (in-situ). בין 1991–1996 היה חבר בוועדה המדעית המייעצת של פרויקט הבנק העולמי לגיוון גנטי in situ בטורקיה.
היסטוריה של פנמה

פסלון פרה-קולומביאני מקרמיקה, נמצא באזור טלאמקאן, פנמה
לרפובליקת פנמה היסטוריה עשירה של מורשת פרה-קולומביאנית, שהתקיימה על ידי ילידים אינדיאנים כבר לפני כ-12,000 שנים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של קדרות כבר לפני כ-4,500-3,700 שנה, שהיא התקופה המוקדמת ביותר במדינות אמריקה השונות. האוכלוסייה באזור שגשגה, וההערכה היא כי לפני הכיבוש הארופאי חיו באזור פנמה כמיליון עד שני מיליון אינדיאנים.
לאחר שנת 1500

בשנת 1501 הגיע לאזור קולומביה הגדולה הספן הספרדי רודריגו דה בסטידס, שהתלווה לכריסטופר קולומבוס במסעו השני לאמריקה. הוא הפליג מהקאריביים מזרחה עד לקו החוף, אך עקב תנאי מזג האוויר וכלי השיט נאלץ לחזור על עקבותיו, וחקר קודם את האיים הקאריביים. כשנה מאוחר יותר, בעת מסעו הרביעי של קולומבוס, הוא הגיע בעצמו לאזור פנמה, ושרטט מפה ובה קו החוף והטריטוריות המערביות.
לפני הגעת האדם האירופאי היה האזור מיושב בצפיפות באינדיאנים, רובם משבט הגואבה (אנ'). במפגש של קולומבוס ואנשיו עם הילידים, סיפרו הילידים על קיומו של קו חוף לאוקיינוס אחר (האוקיינוס השקט) בצידה השני של המדינה. קולומבוס ואנשיו חקרו את האזור והגיעו רגלית עד נהר צ'חרס (אנ'), אולם לא הגיעו לקו החוף מעברו השני.
רק בשנת 1513 ערך וסקו נונייס דה בלבואה מסע רגלי מחוף לחוף, מהאטלנטי לפאסיפי, גילה את ייחוד רוחבה של פנמה ואת קיומו של האוקיינוס השקט. גילוי מפתיע זה התקבל בספרד בשמחה, בעקבות ההנחה, שלמעשה הייתה מוטעית, שהדרך מאיי אמריקה לספרד קצרה יותר דרך האוקיינוס השקט.  בעקבות גילויו של בלבואה,  הפליג החוקר פרדיננד מגלן, לאחר מספר שנים, והגיע אל האוקיינוס השקט בכלי שיט.
אזור מרכז אמריקה היה מרובה בזהב, שהיה בשימוש מאסיבי על ידי האינדיאנים משבט הגואבה. האזור יושב על ידי מתיישבים ספרדים, שדחקו את רגלי המקומיים, בזזו את זהבם וניצלו אותם.
בשנת 1698 הגיעו למקום סקוטים במסגרת תוכנית דריין. מטרת התוכנית הייתה הקמת קולוניה סקוטית לצורכי מסחר. קולוניה זאת שרדה זמן מועט בלבד והתפרקה, מסיבות שונות.
פנמה הייתה חלק מהאימפריה הספרדית במשך כ- 300 שנה (1538-1821), וספרדים יושבי פנמה היו בין אנשי העסקים והפוליטיקאים המכריעים באימפריה במאה ה-17.
עצמאות מהשלטון הספרדי במאה ה-19

במהלך המאה ה-19 הייתה פנמה חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה. בשנת 1819 הודיע סימון בוליבר, ההוגה והמשחרר הדרום אמריקאי, על הקמת הרפובליקה. סימון בוליבר נבחר לנשיא הרפובליקה ופרנסיסקו דה פאולה סנטנדר שימש כסגן הנשיא.
טיוטת החוקה של הרפובליקה החדשה הוכנה בשנת 1821 בקונגרס קוקטה, ובה נקבע כי הבירה תהיה בבוגוטה. הרפובליקה הייתה בנויה משלושה מחוזות: מחוז קונדינמרקה (במרכז) שבירתו בוגוטה, מחוז ונצואלה (במזרח) שבירתו קראקס, ומחוז קיטו (במערב) שבירתו קיטו. המחוזות חולקו למחוזות משנה, ואזור פנמה היווה חלק בלתי נפרד ממחוז המשנה קולומביה.
בשנים הראשונות לקיומה סייעה הרפובליקה הצעירה למחוזות ספרדיים אחרים שעדיין נלחמו מול ספרד וניסו לזכות בעצמאות. פנמה הפכה לפדרציה בשנת 1821 בנוסף למחוזות ונצואלה וקיטו. שחרור פרו בא מאוחר יותר בשנת 1824.
ככל שהמלחמה מול ספרד התקרבה לסיומה, החלו לעלות על פני השטח שאיפות בדלניות של האזורים השונים. הפרלמנט קרא לשינויים בחלוקה הפוליטית (במקביל לוויכוחים כלכליים ומסחריים), כתוצאה מהעימותים הפנימיים בין האזורים הובילו הדברים לשינויים אזוריים ופשרות שונות. השינויים מעולם לא השביעו את רצונם של האנשים והפרלמנט לא התגבש, מה שגרם לחוסר יציבות במבנה המדינות.
רפובליקת קולומביה הגדולה הייתה המהלך הראשון ליצירת מדינה אחת לכל היבשת. בוליבר חלם על איחוד דרום אמריקה אך לא יכל להשיג זאת במהלך המאבק לעצמאות. פוליטיקאים אחרים ומנהיגים מקומיים התנגדו לרעיונותיו, ובוליבר המאוכזב התפטר מהפרויקט בשנת 1828 ומהנשיאות בשנת 1830, דבר שהוביל להתפרקות סופית של הרפובליקה ולכישלון חלומו של בוליבר.  פנמה נשארה עדיין כמחוז של קולומביה עד שנת 1903.
כריית התעלה - התפיסה האמריקנית

ההיסטוריה של פנמה המודרנית עוצבה בצל העניין שהביעו אנשי עסקים אמריקניים במסחר ימי, ובניצול רוחבה הצר של פנמה לכריית תעלה ימית, שתאפשר מעבר לכלי שיט מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
הצורך במעבר כזה היה משמעותי, שכן היה אמור לקצר ב-12,000 ק"מ לפחות את המסלול הימי שבין החוף המזרחי של ארצות הברית לחוף המערבי. עד אז, מעבר כלי שיט בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט חייב הקפה ארוכה של אמריקה הדרומית, עד ארץ האש, כאשר רק משם ניתן היה לחצות במצר מגלן. עקב כך, הובלת סחורה ונוסעים מניו יורק לסן פרנסיסקו, למשל, בדרך הים, הייתה יקרה ביותר, איטית, ולעיתים מסוכנת. רוחבה הצר של פנמה היווה גורם משיכה משמעותי לכריית תעלה במרכז אמריקה, שתחצה בין האוקיינוסים ותאפשר מעבר קל, מהיר ופשוט יותר.
הרעיון לבניית תעלה ימית שתחבר בין האוקיינוסים הועלה כבר על ידי הכתר הספרדי בסביבות 1520 ושוב בסביבות 1530, אולם נזנח עקב עלותו הכספית המשוערת.
בין השנים 1880 - 1888 נעשה ניסיון על ידי חברה צרפתית, בראשותו של פרדיננד דה לספס, לתכנן את כריית תעלת פנמה. לספס נבחר לתפקיד לאחר שתכנן קודם בהצלחה את תעלת סואץ. כורי תעלת פנמה הצרפתים עמדו בפני קשיים רבים ומחלות. הפרויקט נכנס לפשיטת רגל בשנת 1888 והופסק, לאחר שלספס הואשם בשחיתות על ידי שלטונות צרפת במה שנודע כ"שערוריית פנמה".
בשנת 1902 שכנע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקונגרס האמריקאי להיכנס לתחום כריית התעלה הימית מחוף לחוף בפנמה. היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים שבה הייתה קולומביה שרויה. במהלך אותה מלחמה היו לפחות שלושה ניסיונות מצד כוחות גרילה קולומביאנים, שכונו "הליברלים", שמומנו על ידי אנשי עסקים, לקבל אוטונומיה על אזור פנמה. הדבר נתקל בהתנגדות קשה מצד ה"שמרנים", נציגי המשטר הקולומביאני, התנגדות שכללה שימוש בכוח צבאי. ארצות הברית, בהסכמת הקונגרס, נרתמה לצד הליברלים הקולומביאנים, הן במימון כספי והן בתמיכה פוליטית משמעותית. בשנת 1903 אושרה בפרלמנט הקולומביאני בבוגוטה החלטה על מתן אוטונומיה חלקית לליברלים באזור פנמה, אך ללא הסכמה על כריית התעלה. הדבר לא היה מקובל על הליברלים, שדרשו עצמאות מלאה ומתן אפשרות לכריית התעלה. ארצות הברית שלחה כוח ימי למימיה הטריטוריאליים של קולומביה, שאיים על עצמאות הרפובליקה. ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידודה" של ארצות הברית ובמימון כספי של צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה.
תוך שלושה חודשים נחתם הסכם האי-בונאו-וארילה (אנ'), שהתיר החכרת שטח התעלה המיועד לארצות הברית, בטווח של 80 ק"מ אורך ו-16 ק"מ רוחב, ואיפשר לה את כריית התעלה. זאת תמורת תשלום חד פעמי של 10 מיליון דולר, ודמי שכירות שנתיים של 250,000 דולר אמריקאי. ההסכם נחתם בנוכחות נציגי הממשל האמריקאים והצרפתים, אך ללא נוכחות נציגים פנמיים בחדר.
תעלת פנמה נבנתה על ידי כוחות ההנדסה של צבא ארצות הברית, במימון ממשלתי, בשנים 1904 - 1914. כריית תעלה זו לאורך רצועה בת כ-80 ק"מ, שרובה הררית, כאשר ישנם הפרשי גבהים משמעותיים בין האוקיינוס האטלנטי לבין האוקיינוס השקט, מוכרת כיום כאחד הפרויקטים ההנדסיים הגדולים שבוצעו מעולם.
בשנת 1909 הכיר הקונגרס הקולומביאני, דה פקטו, באובדן הטריטוריה הפנאמית, אולם רק בשנת 1921 הכירה קולומביה באופן פורמלי בפנמה כרפובליקה עצמאית.
הפיכות צבאיות וקואליציות

בשנים 1903 עד 1968 הייתה פנמה רפובליקה בעלת זיקה אוליגרכית המבוססת על מסחר. בשנות החמישים החל הצבא לערער על האוליגרכיה ההגמונית הפוליטית.
בשנת 1968 נבחר ד"ר ארנולפו אריאס (אנ') לנשיא הרפובליקה בפעם השלישית. בשתי מערכות בחירות קודמות נבחר, אך הודח בלחץ אנשי הצבא. גם בפעם הזו - הודח ממשרתו תוך עשרה ימים, והפעם נוסד ממשל צבאי, בראשות הגנרל עומר טוריחוס (אנ'). משטרו של טוריחוס היה נוקשה, והוא התעמת במשך כל תקופת שלטונו עם קבוצות גרילה שהתנגדו לשלטונו. כלפי חוץ הוא השרה רושם של מנהיג כריזמטי, הנהיג תוכניות  פופוליסטיות לפיתוח ובניית פנמה, ופעל במסירות לטובת האינטרסים הלאומיים של פנמה, גם כאשר אלה התנגשו עם האינטרסים האמריקאים. בשנות ה-70 הבהיר טוריחוס לארצות הברית כי ברצונו להוציא את השליטה על תעלת פנמה מידי ארצות הברית, עודד הפגנות מחאה רבות של הציבור הפנמי, שבחלקם ניסו להיכנס למתחם התעלה על מנת לשבש את פעילותה. הדבר הוביל לגידור אזור התעלה מצד האמריקאים והגברת הנוכחות הצבאית באזור. בהמשך שנות ה-70 החל טוריחוס לנהל משא ומתן עם היפנים על כריית תעלה רחבה יותר בגובה פני הים, שהייתה אמורה לצמצם את השפעתה של ארצות הברית ואת עמדות המיקוח שלה.
מהלך דברים אלה הובילו למשא ומתן בין ארצות הברית לפנמה, במטרה להגיע להסדר חדש. בשנת 1977 נחתם "הסכם טוריחוס-קרטר". הסכם זה, שנחתם בין נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר לבין עומר טוריחוס, קבע כי השליטה האמריקאית הזמנית בתעלת פנמה תימשך, תוך קביעת מועד עתידי להעברתה לשליטה פנמית מלאה, החל מצהרי ה-31 בדצמבר 1999.
יחסו הלאומני של טוריחוס העלה את מערכת היחסים בינו לבין הממשל האמריקאי על שרטון. באחד הלילות של שנת 1981 נהרג טוריחוס בהתרסקות מטוס בנסיבות מסתוריות. הטענה הפנמית היא כי מדובר בהתנקשות אמריקאית בו. טענה זו לא הוכחה מעולם.[דרוש מקור]
גנרל מנואל נורייגה והפלישה האמריקנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ממשל ומוסדות לאחר תקופת נורייגה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| היסטוריה של אמריקה הצפונית |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • בהאמה • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו •  מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| טריטוריות עצמאיות | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טורקס וקאיקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גרינלנד • האנטילים ההולנדיים • מונטסראט • מרטיניק • נבאסה • סן מרטן • סן פייר ומיקלון • סנט ברתלמי • פוארטו ריקו |  |
ייחוד רוחבה של פנמה. מפה
סדרי גודל של מספרים

סקאלה לוגריתמית, מייצגת את היחסיות בין מספרים בסדרי גודל שונים
רשימה זו מציגה, בסדר עולה, סדרי גודל של מספרים חיוביים כולל אלה בעלי גודל חסר ממד וכן הסתברויות. כל מספר מוצג לפי סקאלה לוגריתמית באופן מקוצר (short scales). שמות המספרים מוצגים לפי השיטה האירופית.
מספרים הקטנים מ-10−100 (כלומר, 1 חלקי גוגול) > סטטיסטיקה

10−183,800 - ההסתברות המוערכת שקוף יקליד בפעם הראשונה את המחזה המלט במלואו ובצורה נכונה ביושבו מול מכונת כתיבה. ההסתברות שיקליד אפוא את המחזה עם פיסוק ואותיות גדולות (Capitalization) יורדת לסביבות 10−360,783.