אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות
היסטוריה > אישים ומקורות חשובים > המאה ה-16

1504-1519: ספר הלחימה בחרב של יוהאן לישטנאוור (Johan Liechtnawers Fechtbuch geschriebenn), תכופות מיוחס לתלמידו זיגמונד איין רינגק (Sigmund ain Ringeck), אך ככל הנראה הוא כתב רק פרק אחד, וכן מספר אמנים אחרים מאגודת לישטנאוור, אחד מהם אוטו היהודי, תרמו פרקים נוספים בתחומי התמחותם. שרדו מספר עותקים שונים במקצת זה מזה, שהחשוב בהם מסומן בסימון הקטלוגי MS Dresd.C.487. הם מכילים הוראות כתובות וחלקם גם איורים ללחימה בחרב ארוכה (דו-ידנית), חרב ומגן, חרב קצרה, סיוף רכוב והיאבקות.
1536: פרסום הספר "עבודה חדשה באמנות הנשק" (איטלקית: Opera Nova dell'Arte delle Armi) של אקילה מארוצו (Achille Marozzo), מורה החרב הידוע ביותר באסכולת דארדי מבולוניה. הספר נדפס לראשונה ב-1536 במודנה, ולאחר מכן במהדורות רבות נוספות באיטליה במהלך המאות ה-16 וה-17. זהו מדריך מאויר מקיף הכולל פרקים ייעודיים לסיוף בחרב עם מגן קטן, חרב חד-ידנית, חרב דו-ידנית, נשקי מוט, ולחימת דו-קרב ביד ריקה ובפגיון. אסכולת הסיוף של דארדי, המפורסמת גם כאסכולה הבולונזית, קרויה על שמו של פיליפו דארדי מן המאה ה-15, אמן סיף שפתח בית ספר לסיוף בבולוניה, והיה גם פרופסור לאסטרולוגיה, אסטרונומיה, גאומטריה ומתמטיקה באוניברסיטת בולוניה. האסכולה כללה גם מספר אמני סיוף ידועים נוספים ברנסאנס האיטלקי של המאה ה-16, והצטיינה בשיטת הוראה מגובשת ומסודרת עם אחידות במונחים. הודות לכך היא נחקרת ונלמדת במאה ה-21 במועדוני HEMA  ברחבי העולם.
1553: פרסום הספר "מסה על מדע הנשק, עם דיאלוג על פילוסופיה" (איטלקית: Trattato di Scientia d'Arme, con vn Dialogo di Filosofia ) של האדריכל, המהנדס והסייף האיטלקי קמילו אגריפה. אגריפה (1510s–1595) היה יליד מילאנו, מצוי בחוגים אמנותיים וספרותיים, והכיר אישית את מיכלאנג'לו. אף שלא היה מדריך סייף מקצועי רבה השפעתו על התאוריה של הסיוף. ספרו הציג שיטה מהפכנית של סיוף בעזרת רפייר המתבססת על ידע בגאומטריה ובמכניקה. אגריפה תכופות נחשב כמי שהגה את הגחינה קדימה במכרע ברך (אנגלית: lunge), תנועת התקפה בסיסית בסיף המודרני.
1569: פרסום "על הפילוסופיה של נשק והשימוש בו, והתקפה והגנה נוצריות" (ספרדית: De la Filosofia de las Armas y de su Destreza y la Aggression y Defensa Cristiana) מאת האביר הספרדי ג'רונימו סאנצ'ז די קאראנסה. המחבר גדל כבן-אצולה בסביליה, התחנך באוניברסיטאות סביליה וסלמנקה, היה מפקד צבא ומושל הונדורס, ובסוף ימיו התמנה כמורה הראשי לסיוף בחצר המלוכה הספרדית. די קאראנסה הוא מייסד אמנות הלחימה הספרדית דסטרסה, שאותה ראה כאלטרנטיבה האצילית לסיוף העממי (ספרדית: Esgrima común או Esgrima vulgar) הנחות בעיניו. יריבו ולאחר מכן יורשו בראשות האסכולה, לואיס פאצ'קו די נאבארס, היה מדריך הסיף המלכותי של פליפה הרביעי, מלך ספרד, והצליח להפוך את הדסטרסה לאמנות הלחימה הרשמית והשלטת באימפריה הספרדית עד למאה ה-18. הדסטרסה ירשה מאגריפה ומשאר מדריכי סיף איטלקים את הערצת הפילוסופיה, הגאומטריה, המדע והאמנות של יוון הקלאסית ושל תקופת הרנסאנס, ומיזגה אותם עם אידאולוגיה וקוד התנהגות אצילית מרוסנת. שיטת הסיף של הדסטרסה אף היא הושפעה מן האסכולה האיטלקית, אך שכללה אותה תוך התבססות על תאוריה גאומטרית וביומכנית מפורטת.
1570: ספרו של יואכים מייר "תיאור מקיף של אמנות הסיוף" (גרמנית: Gründtliche Beschreibung der Kunst des Fechtens) נדפס בשטרסבורג. יואכים מייר (1357-1571 ,Joachim Meyer) היה מורה החרב המפורסם האחרון באסכולת לישטנאוור. במוצאו עירוני פשוט-עם, נולד בבזל והיה מתלמד בגילדה שעסקה בייצור סכו"ם ובהשחזת סכינים. לאחר שנסע כמתלמד בערים שונות ברחבי אירופה השתקע בשטרסבורג, שם פתח מועדון רשמי לתחרויות סיוף והוציא מספר ספרים, מהם האחרון הוא המפורסם והמהודר מכולם, וכולל מספר רב של איורים ותאורים מפורטים. ספר זה הוא המקור המפורט ביותר של לחימה בחרב דו-ידנית באסכולת לישטנאוור, והנלמד ביותר במועדוני HEMA מודרניים, אף כי נראה שבזמנו של מייר החרב הדו-ידנית כבר שימשה לתחרויות ולטורנירים יותר מאשר ללחימה מעשית. הספר כולל גם פרקים מעשיים יותר לאימון בחרב עץ מסוג הדוסאק, וללחימה בחרב חד-ידנית, פגיון ומוט, שניכרות בהם השפעות מן האסכולה של בולוניה.
1599: פרסום המסה "פרדוקסים של הגנה" (אנגלית: Paradoxes of Defence). המחבר ג'ורג' סילבר היה סייף בעל-שם באנגליה האליזבתנית, אם כי בהיותו ג'נטלמן במעמדו לא התפרנס מהוראת סיוף ולא השתייך לגילדה המקצועית של מדריכי לחימה באנגליה. ספרו איננו מדריך לחימה שיטתי, אלא מאמר שעיקרו התנגדות נחרצת לאסכולות האיטלקיות החדשות של סיוף ברפייר, ולמדריכי הסיף האיטלקים שנפוצו באותה תקופה באנגליה כמו גם במרבית שאר ארצות אירופה. ספרו של סילבר משקף את הפיצול שחל באירופה בעת החדשה בין האמנויות האזרחיות של הדו-קרב, שהתמחו בטכניקות משוכללות המבוססות על התקפות דקירה מהירות בחרבות ישרות וצרות להב, והתפתחו בעיקר באיטליה, בספרד ובצרפת, לבין השיטות הצבאיות הפשוטות והמעשיות יותר שהתבססו יותר על חיתוך באמצעות חרבות חסונות ורחבות-להב, ונפוצו יותר במזרח-אירופה, בארצות גרמניה ובאיים הבריטיים.