stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוציולוגיה של הספורט
רקע הסטורי

התגבשותה של הסוציולוגיה של הספורט (אם כי לא השם עצמו) החלה בסוף המאה ה-19, בה התרחשו ניסויים פסיכולוגיים חברתיים ראשונים העוסקים בהשפעות קבוצתיות של תחרויות. מלבד תחום האנתרופולוגיה ועניינה במשחקים בתרבות האנושית, אחד המאמצים הראשונים לחשוב על ספורט באופן כללי יותר נעשתה על ידי הומו לודנס של יוהאן הויזינגה או תורת מחלקת הפנאי של תורשטיין וובלן. הומו לודנס דן בחשיבותו של אלמנט המשחק בתרבות ובחברה. הויזינגה מציע כי משחק, בייחוד ספורט, הוא ראשוני ותנאי הכרחי ליצירת תרבות. עבודות כתובות אלו תרמו להתפתחות חקר הסוציולוגיה של הספורט. בשנת 1970 הסוציולוגיה של הספורט זכתה לתשומת לב משמעותית כתחום לימוד מאורגן ולגיטימי. האגודה הצפון אמריקאית לסוציולוגיה של ספורט הוקמה בשנת 1978 במטרה לחקור את התחום. התוצר המחקרי שלה, ירחון הסוציולוגיה של הספורט, נוצר בשנת 1984.
גזע וספורט > תיאוריות גזעניות היסטוריות

מאז ומעולם התאפיין הספורט ביחסים חברתיים גזעיים. ההתייחסות המדעית הראשונה לנושא הגזע הופיעה בסוף המאה ה-19, כאשר הרוזן ארתור דה גוביניו ניסה להוכיח את עליונותו הפיזית והאינטלקטואלית של הגזע הלבן. תורת הברירה הטבעית של דרווין שימשה גם היא לחיזוק רעיונות אלו. לאחר שהוכחה יכולתם הספורטיבית של אתלטים שחורים, התיאוריה עברה לעסוק ביכולת הפיזית הבאה על חשבון האינטלקט.
מספר תאוריות גזעניות המשיכו להתפתח. למשל, שאנשים שחורים היו מפותחים מבחינה ספורטיבית כי בעלי חיים אכלו את כל אלו שהיו איטיים. מיתוס "מעבר הביניים" טען שרק האנשים השחורים המסוגלים ביותר מבחינה אתלטית הצליחו לשרוד את עבודות הסחר והמטעים . התיאוריה המטריארכלית העלתה כי אבות נעדרים גרמו לאנשים שחורים לתעל את כעסם לספורט, כאשר המאמנים הפכו לדמויות אב. תאוריית המנדיגו הניחה כי הגברים השחורים החזקים ביותר מבחינה פיזית נישאו לנשים השחורות החזקות ביותר. התיאוריה הפסיכולוגית טענה כי לספורטאים שחורים אין יכולת אינטלקטואלית לתפוס עמדות מנהיגות בספורט. "תאוריית הספורטאי המטומטם" טוענת שאנשים שחורים נרשמו למלגות ספורט מכיוון שלא הצליחו למצוא הצלחה באקדמיה. לבסוף, התיאוריה הגנטית העלתה כי לאנשי ספורט שחורים יש יותר סיבי שריר מסוג מסוים.
גזע וספורט > סוציולוגיה עכשווית

צעירים אפרו-אמריקאים רואים בספורט אמצעי לעלייה במעמד החברתי, דבר הנשלל מהם באמצעות תעסוקה קונבנציונלית. גזע משתלב לעיתים קרובות עם המעמד, המגדר והאתניות. יחד, אלה קובעים עד כמה נגישים ענפי ספורט מסוימים וכיצד נתפס הספורטאי. לדוגמה, גולף אינו נגיש לאפרו-אמריקאים פחות בגלל גזע, ויותר בגלל ההון הכלכלי והחברתי הגבוה הנחוץ.
גזע קשור לרוב למגדר, כאשר לנשים יש פחות הזדמנויות לגשת ולהצליח בספורט. ברגע שאישה מצליחה, השפעת הגזע שלה מופחתת והמיניות שלה מודגשת. בתרבויות מסוימות, בעיקר מוסלמיות, נמנעת מהנשים גישה לספורט.
בספורט קבוצתי, שחקנים לבנים משחקים לעיתים קרובות בעמדות ותפקידים מרכזיים הדורשים אינטליגנציה, החלטיות, מנהיגות ורוגע. שחקנים שחורים נמצאים בתורם בתפקידים שדורשים יכולת אתלטית, כוח פיזי, מהירות ונפיצות. למשל, שחקנים לבנים בתפקיד קשרים מרכזיים ושחקנים שחורים בכנף.
כמובן שכל הכתוב לעיל מבוסס על מקרים ותצפיות ואינו כלל מוחלט.
מגדר בספורט

השתתפות נשים בספורט מושפעת מאידאולוגיות פטריארכליות סביב הגוף, כמו גם מרעיונות של נשיות ומיניות. מאמץ גופני מוביל בהכרח להתפתחות שרירים, המיוחסים לגבריות, מה שמנוגד לתפיסה החברתית לגבי נשים ונשיות כפי שמוצגת על ידי תרבות הצריכה המודרנית. נשים שנכנסות לספורט מוקדם נוטות יותר לסתור את הסטריאוטיפים הללו.
רשתות טלוויזיה ותאגידים מתמקדים בהצגת ספורטאוית הנחשבות לאטרקטיביות, מה שמקטין את הישגיהן של נשות הספורט הללו. ספורט נשים פחות מכוסה על ידי חדשות מאשר ספורט גברים ומשחקים רבים בכלל לא משודרים בערוצי הספורט. במהלך אירועי ספורט, המצלמה מתמקדת במיוחד בנשים שנחשבות למושכות. אלן גוטמן טוען כי לא ניתן להפריד את המרכיב האירוטי מספורט הנשים, וככזה, הוא נותר אחד ממרכיביו המרכזיים. יתר על כן, ספורטאים וספורטאיות מושכים תמיד יהיו מבוקשים יותר. יש לחקור את המרכיב האירוטי בספורט, במקום לדחותו על הסף.
ג'ניפר הרגרבס רואה שלוש אסטרטגיות פוליטיות לנשים בספורט:
קואופטציה : אסטרטגיה זו דוחה טענות שמרניות של הבדלים ביולוגיים וערכים מגדריים מסורתיים. פמיניסטיות ליברליות מאמינות שנשים ישתלטו בהדרגה על תפקידים נוספים בספורט שנוצר ונשלט על ידי גברים.
בדלנות : עמדה של פמיניסטיות רדיקליות, הדוגלת במימוש עצמי באמצעות ארגון אירועי ספורט וגופי שלטון בלתי תלויים בגברים. דבר זה יגדיל עוד יותר את מספר הנשים המתחרות בענפי ספורט שונים.
שיתוף פעולה : נתמך על ידי פמיניסטיות סוציאליסטיות המאמינות כי שיתוף פעולה בין גברים ונשים יסייע בהקמת מודלים ספורטיביים חדשים שישללו את ההבדלים בין המינים. הן מכירות במגוון המאבקים בחברות קפיטליסטיות מודרניות, ושואפים להשתחרר מהם. בניגוד לבדלנות, שיתוף הפעולה מתקשר עם גברים, והוא נרחב יותר מקואופטציה. שיתוף פעולה טוען שגברים אינם מדכאים מטבעם, אלא הם מושפעים מהחברה כדי לשחזר תפקידים מדכאים.
תיאוריות בסוציולוגיה של הספורט > פונקציונליות

תיאוריות פונקציונליסטיות מבניות רואות בחברה מערכת מורכבת שחלקיה פועלים יחד לקידום סולידריות ויציבות. הספורט עצמו התפתח מטקסים ומנהגים דתיים, ששימשו לקידום סולידריות חברתית ומוסרית של הקהילה.
ברומברגר מצא קווי דמיון בין טקסים דתיים למשחקי כדורגל. משחקים מתקיימים בתצורה מרחבית מסוימת, תחומים מסוימים במגרשים מדמים מקומות קדושים ואסור שיזדהמו על ידי פולשים יריבים, ויובילו לתחושות רגשיות עזות אצל האוהדים. כמו בטקסים דתיים, הצופים מופצים במרחב על פי חלוקת הכוח החברתית. לעונות כדורגל יש לוח שנה קבוע. תפקידי הקבוצה ביום המשחק הם טקסיים, כאשר אנשים לבושים במיוחד מבצעים פעולות פולחניות אינטנסיביות. ככנסייה, לכדורגל יש רשת ארגונית, מרמה מקומית ועד לרמה העולמית. למשחקים יש סדר עוקב שמנחה את פעולות המשתתפים, החל מטרום-משחק ועד לאחר המשחק. לבסוף, טקסי כדורגל יוצרים תחושה של קהילה . ניתן לראות בשירים וכוריאוגרפיה טקס אימננטי שדרכו הצופים מעבירים את כוחם לקבוצה.
בהתחשב בעובדה שלא כל הפעולות תומכות במבנה החברתי הקיים, ראה רוברט ק. מרטון חמש דרכים בהן אדם יכול להגיב למבנה הקיים, שניתות ליישום גם בספורט: קונפורמיזם, חדשנות, טקסיות, נסיגה ומרד.
ארווינג גופמן התבסס על תפיסתו של דורקהיים לגבי טקסים חיוביים, והדגיש את המעמד הקדוש של "פניו" של הפרט. טקסים חיוביים (מחמאות, ברכות וכו') ושליליים (הימנעות מעימות, התנצלויות וכו') משמשים להגנה על פניו. עיתונאיי ספורט, למשל, משתמשים בטקסים החיוביים והשליליים כאחד כדי להגן על פניו של הספורטאי איתו הם רוצים לשמור על קשר טוב. בנוסף, בירל מציין כי אירועי ספורט הם תחרויות פולחניות בהן ספורטאים מראים את אופיים באמצעות שילוב של אומץ, משחק טוב ויושר. ביצועים טובים משמשים לחיזוק פניו הטובות של הספורטאי.
תיאוריות בסוציולוגיה של הספורט > סוציולוגיה פרשנית

סוציולוגיה פרשנית בוחנת את קשרי הגומלין של פעולה חברתית למעמד חברתי, סובייקטיביות, משמעות, מניעים, זהויות ושינוי חברתי. היא נמנעת מהסבר על קבוצות אנושיות באמצעות חוקים והכללות, ומעדיפה את מה שמקס וובר כינה verstehen - הבנה והסבר של מניעים אישיים. זה מאפשר הבנה מלאה יותר של משמעויות חברתיות מגוונות, סמלים ותפקידים בתוך הספורט. הספורט מאפשר יצירת זהויות חברתיות שונות במסגרת משחק יחיד, אשר עשויים להשתנות במהלכו או במהלך משחקים מרובים. תפקידם של ספורטאים משפיעים עוד יותר על האופן בו הם פועלים מחוץ למשחק, לדוגמה: לפעול בתפקיד אתלט שהוא גם סטודנט.
וובר הציג את מושג הרציונליזציה . בחברה המודרנית, מערכות יחסים מאורגנות להיות יעילות ככל האפשר, על בסיס ידע טכני, במקום עקרונות מוסריים ופוליטיים. זה יוצר ביורוקרטיות יעילות, לא אישיות והומוגניות. אלן גוטמן זיהה כמה היבטים מרכזיים של רציונליזציה, שאותם ניתן ליישם גם בספורט:
חילון : הספורט המודרני הפך להיות עצמאי ממוסדות הדת שמהם התפתחו. בחברות הטרום-מודרניות, ספורט וחגיגות דתיות היו קשורים זה בזה. לדת יש חשיבות מסוימת בספורט, שניתן לראות בטקסים, אמונות טפלות ותפילה בשיגרת טרום המשחק.
מריטוקרטיה : ספורט מקדם תחרות הוגנת, בעוד שספורט קדם-מודרני היה בלעדי. לדוגמה, האולימפיאדה העתיקה הדירה נשים ואנשים שאינם אזרחים. לעומת זאת, הספורט המודרני מהציע הזדמנויות לשכבות החלשות, תוך כך ששיפוט הוגן גורם לכך שמגרש המשחקים יהיה מאוזן . מעמד חברתי עדיין ממלא תפקיד בגישה והצלחה בספורט. במדינות עשירות יותר יהיו ספורטאים רבים ומצליחים יותר, בעוד שלמעמד הגבוה יותר יהיו האמצעים לקבל אימונים והכנה טובים יותר.
התמחות: בספורט המודרני, בדיוק כמו בתעשייה, יש חלוקת עבודה מורכבת. בחלק מאנפי הספורט, לספורטאים תפקיד ייחודי בקבוצה אותו עליהם ללמוד ולבצע, לדוגמה: הבועט בפוטבול. זה לא חל על כל ענפי הספורט, מכיוון בחלקם היכולת לכסות מספר תפקידים לפי הצורך הוא דבר נחוץ.
רציונליזציה: הספורט המודרני מזהה את הדרך היעילה ביותר להשגת המטרה הרצויה. מנגד, ג'וליאנוטי מציין כי הספורט נשלט על ידי פעולות לא רציונליות.
ביורוקרטיזציה: ספורט נשלט על ידי ארגונים, ועדות וועדות פיקוח ברמה המקומית, היבשתית והעולמית. עמדות מובילות אמורות להינתן על סמך כישורים וניסיון, ולא על סמך כריזמה ונפוטיזם. זה לא תמיד המקרה, מכיוון שדמויות חזקות וכריזמטיות מופקדות לעיתים קרובות על הארגונים והוועדות האמורות.
כימות: סטטיסטיקה מודדת ומשווה בין אירועי ספורט מודרניים, לרוב מסקרת דורות מרובים, ומפחיתה אירועים מורכבים למידע פשוט הניתן להבין בקלות על ידי הציבור ההמוני. סטטיסטיקה אינה הגורם הדומיננטי בתרבות הספורט, כאשר הגורמים החברתיים-פסיכולוגיים והאסתטיים הם עדיין החשובים ביותר.
תיאוריות בסוציולוגיה של הספורט > ניאו מרקסיזם

קרל מרקס ראה בספורט שורשים בהקשר הכלכלי שלו, בכפוף לסחורה ולניכור . הניאו מרקסיזם רואה בספורט כלי אידאולוגי של הבורגנות, המשמש לרמות את ההמונים כדי לשמור על השליטה. כעובדים, ספורטאים מוותרים על כוח העבודה שלהם, וסובלים את אותו גורל כמו העובד המנוכר. מלבד תמיכה בקפיטליזם תעשייתי, ספורט מפיץ מאמץ פיזי כבד ועבודה יתרה כמשהו חיובי.
חלוקה מיוחדת של אתלטים בכוח העבודה לבצע כל הזמן את אותן התנועות, במקום לשחק באופן יצירתי וחופשי. הספורטאי אם לעיתים קרובות באשליה של חופש, לא מודע לאבדן השליטה על כוח העבודה שלו. בנוסף, הצופים עצמם תומכים בניכור עבודת הספורטאים באמצעות תמיכתם והשתתפותם.
תיאוריות מרקסיסטיות שימשו לחקר מסחור הספורט, למשל כיצד שחקנים עצמם הופכים לסחורה או מקדמים אותם,  מסחור קיצוני של ענפי הספורט במהלך המאה ה -20,   וכיצד הופכים מועדונים לחברות מסורתיות וכיצד ארגוני ספורט הופכים למותגים.
גישה זו זכתה לביקורת על נטייתה לאקונומיזם גולמי, והניחה שכל המבנים החברתיים הנוכחיים מתפקדים לצורך שמירה על הסדר הקפיטליסטי הקיים. תמיכה בקבוצות ספורט אינה בהכרח סותרת את התפתחות התודעה המעמדית וההשתתפות במלחמת המעמדות . באירועי ספורט יש מספר דוגמאות למחאה פוליטית. ניתוח ניאו מרקסיסטי של ספורט לרוב מזלזל גם בצד האסתטי בספורט.
תיאוריות בסוציולוגיה של הספורט > לימודי תרבות

מחקר הגמוני מתאר את יחסי הכוח, כמו גם את השיטות והטכניקות בהן משתמשים קבוצות דומיננטיות להשגת הסכמה אידאולוגית, מבלי לנקוט בכפייה פיזית. הסכמה אידאולוגית זו נועדה לגרום לסדר החברתי הסקרן להיראות טבעי, ומבטיח שהקבוצות הכפופות ימשיכו לחיות את חייהן בכפייה. הגמוניה פתוחה תמיד למחאה, וכך עשויות להתעורר תנועות נגדיות.
הקבוצות הדומיננטיות עשויות להשתמש בספורט כדי לכוון את השימוש במעמד הכפוף לעבר הכיוון הרצוי, או לקראת צרכנות. עם זאת, ההיסטוריה של הספורט מראה כי התרבויות שעברו קולוניזציה לא בהכרח עברו מניפולציות באמצעות ספורט, בעוד שהתמקצעות בספורט, ובתרבות הפופולרית שלהם, סייעו למעמד הפועלים להימנע מכפיפות המונית לערכים הבורגניים.
התנגדות היא מושג מרכזי בלימודי תרבות, המתאר כיצד קבוצות כפופות עוסקות בפרקטיקות תרבותיות מסוימות כדי להתנגד לשליטתן. ההתנגדות יכולה להיות גלויה ומכוונת או סמויה ולא מודעת, אך תמיד נוגדת את הנורמות והמוסכמות של הקבוצות המשליטות. ג'ון פיש הבדיל בין סמיוטיקה של התעמתות לבין הימנעות.
גוף וספורט

הגוף נהפך לנושא מחקר בשנות ה-80, עם עבודתו של מישל פוקו. מבחינתו, כוח הוא התעמלות בשתי דרכים שונות - באמצעות ביו-פאוור וכוח משמעתי. ביופ-אוור מתרכז בשליטה בהיבטים ביולוגיים מרכזיים בגוף האדם ובאוכלוסיות שלמות, כגון לידה, רבייה, מוות וכו'. כוח משמעתי מופעל באמצעות משמעת גופנית יומיומית, במיוחד באמצעות שליטה בזמן ובמרחב.
אייכברג רואה בשלושה סוגים שונים של גופים המדגישים את ההבדל בין גופים דיספלינרים ובין לא דיספלינרים בספורט: הגוף הדיאלוגי, בעל צורות וגדלים שונים, הניתנות לשם שחרור השליטה. אלה היו הטיפוס העיקרי בפסטיבלים ובקרנבלים טרום-מודרניים. הגוף המעוצב, המשופר והמאומן להישגים ותחרות בספורט. הגוף הבריא והיישר, המעוצב באמצעות משטרים של כושר ותזונה. ניתן היה לראות את הגוף הגרוטסקי בפסטיבלים ובקרנבלים טרום-מודרניים, לדוגמה: בהיאבקות עממית או במירוץ שלוש רגליים . פדגוגיית הספורט המודרנית סובבת סביב הקפדה וחופש, משמעת ושליטה, אך יחסי הכוח והידע ההיררכיים בין המאמן לספורטאי נותרו.
סגל טען כי העלייה התרבותית בספורט משקפת את התפנית הרחבה של החברה המודרנית לכיוון ביטוי פיזי, שהחייתה מחדש את המיליטריזם, המלחמה והפשיזם. כמה מנציגי בית הספר בפרקפורט, ראו בספורט פולחן גופני ופשיסטי. טננסחו טען כי החמאת יתר ליכולת ספורטיבית משקפת את האלמנטים הפשיסטיים בחברה, מכיוון שהיא מנרמלת את הלעג לחלשים ולמובסים.
גוף וספורט > ספורט ופציעות

אגרוף מאפשר מחקר על הגוף האלים. מתאגרפים מסכנים את גופם במטרה לזכות בתהילה, מעמד ועושר. גופם מנוצל על ידי האמרגנים שלהם והמתאגרפים מתארים את עצמם לחלופין כזונות, עבדים סוסי רבייה . מתאגרפים מודעים לנזק השגרתי שנגרם לגופם, ובמקביל חוששים מההשפעות של נזק שכזה. תגובה תכופה לכך היא ניסיון להפוך את עצמם דמויות הרואיות. בכל ענפי הספורט המגע, האלימות היא חלק מהאסטרטגיה במידה מסוימת. אלימות בספורט אינה אינדיבידואלית, אלא היא תוצר של סוציאליזציה. פין רואה בכדורגלנים חברים בתופעה תרבותית של מעין אלימות, שמדגישה ערכים שונים מאלה שבחיים הרגילים. זה הופך אלימות לחלק מרכזי ומקובל במשחק.
התיאוריה "חברת הסיכון" של אולריך בק, נוגעת בפגיעה גופנית של ספורטאים. חברת סיכון מאופיינת במודרניות רפלקסיבית, בה החברה מושכלת, ביקורתית ומשתתפת בעיצוב מבנים חברתיים. בניגוד לסיכון השגרתי של החברה המסורתית, חברות מודרניות מזהות ומצמצמות סיכונים. המודרניות הרפלקסיבית בספורט מתבטאת בבידוד, תוך צמצום והסרת הגורמים לפציעה גופנית, ובמקביל לשמירה על הטכניקות והאסטרטגיות המיוחדות לאותם ענפי ספורט. למעמדות הנמוכים יש אפשרות פחותה להעריך ולהימנע מסיכון, וכתוצאה מכך יש שיעור השתתפות גבוה יותר בספורט מסוכן יותר ממעמדות אלו.
למרות זאת, ספורטאים עדיין נתפסים  על ידי החברה כמתעלמים מכאב ומנסים להתגבר עליו, מכיוון שהתגברות על כאב נתפסת כאמיצה והרואית. היכולת של הספורטאי לגרום לגוף להיראות בלתי מנוצח הוא חלק בלתי נפרד ממקצועיות הספורט.  ההתעלמות מכאב היא לעיתים קרובות חלק מרכזי בתת-תרבויות ספורט מסוימות.  אפילו ילדים נחשפים לעיתים קרובות גם לכאבים ולפציעות חריפות כחלק מהשתתפותם בפעילויות ספורט מסוימות, למשל התעמלות.
רגש בספורט

הרגש, מאז ומעולם, היה חלק בלתי נפרד מהספורט, כיוון שהוא משפיע גם על הספורטאים וגם על הצופים עצמם. תאורטיקנים וסוציולוגים החוקרים את השפעת הרגשות בספורט ניסו ואף מנסים עד היום, לסווג רגשות לקטגוריות. שנויות במחלוקת, ונדונות באינטנסיביות, סיווגים אלה אינם סופיים או חקוקים באבן. הרגש חשוב מאוד בספורט; ספורטאים יכולים להשתמש ברגשותיהם כדי להעביר מידע ספציפי ומשמעותי לחבריהם לקבוצה ולמאמנים שלהם, והם יכולים להשתמש ברגש גם כדי לשלוח אותות כוזבים כדי לבלבל את יריביהם. בנוסף לספורטאים המשתמשים ברגש לטובתם, לרגש יכולה להיות השפעה שלילית על הספורטאים ועל ביצועיהם. לדוגמה, פחד במה, או עצבנות וחששות, יכולים להשפיע על ביצועיהם, בין אם בצורה חיובית או שלילית.
בדרך כלל, כשרמת הספורט עולה, כך גם רמת הרגש עולה. בספורט המקצועי, הרגשות יכולים להיות עזים ביותר מכיוון שיש הרבה יותר אנשים בתפקידים רבים ושונים אשר מעורבים. סביב הספורטאים המקצועניים יש את החברהם לקבוצה, צוות האימון, השופטים, צוות הטלוויזיה, הפרשנים, ואחרונים חביבים, האוהדים והצופים. יש סביבם ריגוש, והרבה יותר עיתונות ציבורית, לחץ ולחץ עצמי. קשה מאד לא להשקיע רגשית בספורט; הספורט טוב מאוד בהוצאת הרע ביותר בקרב המשתתפים. לאורך ההיסטוריה, בענפי ספורט שונים, ובמדינות וליגות שונות, היו קטטות אלימות כאשר קבוצה אחת מנצחת קבוצה אחרת במשחק אינטנסיבי, ולחימה קולנית וצעקות, וגם ויכוחים מילוליים עזים מתפרצים בסיומו. הרגש גם מדבק מאוד, במיוחד אם ישנם אנשים רגשיים רבים במרחב אחד.
חטיבות בינאריות בתחום הספורט

ניתן לצפות בספורט דרך מגוון רחב של נקודות מבט, לכן לעיתים קרובות חלק מהחלוקה הבינארית נלחצת, וסוציולוגים רבים בתחום הספורט הראו כי חלוקות אלו יכולות ליצור קונסטרוקציות בתוך האידאולוגיות המגדר ולהשפיע על היחסים בין המינים, כמו גם לתמוך או לערער מערכות חברתיות וגזעיות. חלק מהחטיבות הבינאריות הללו כוללות: מקצוען לעומת חובבן, מסה לעומת אחוזון עליון, פעיל מול פסיבי/צופה, גברים מול נשים, ספורט מול משחק (כאנטיתזה לפעילות מאורגנת וממוסדת).
לא רק שניתן לראות חלוקות בינאריות בתוך הספורט עצמו, אלא הן מתגלות גם בחקר הספורט. תחום המחקר נשלט בעיקר על ידי גברים מכיוון שרבים מאמינים שמחקר אשר נעשה על ידי נשים אינו אותנטי בהשוואה למחקר שנעשה על ידי גברים. חלק מחוקרות הספורט חשות שהן צריכות "להרוויח" את מקומן בתחום מחקר הספורט ואילו גברים, לרוב, לא. בעוד שנשים חוקרות בתחום זה אכן צריכות להתמודד עם נושאים הקשורים למגדר בכל הנוגע למחקר שלהן, זה לא פוגע ביכולתן לאסוף ולהבין את הנתונים שהן אוספות. סוציולוגי ספורט מאמינים שלנשים יכולה להיות נקודת מבט ייחודית כאשר הן חוקרות על ספורט, שכן הן מסוגלים להסתכל ולהבין מקרוב את צדן של האוהדות באירועי ספורט שונים.
בעקבות פרדיגמות פמיניסטיות או רפלקסיביות ושוברות מסורת אחרות, ספורט נלמד לעיתים כפעילויות שנויות במחלוקת, לדוגמה, כפעילות במרכז אינטרסים שונים של אנשים/קבוצות (חיבור של ספורט ומגדר, תקשורת המונים או מדיניות פוליטית). נקודות מבט אלו מספקות לאנשים דרכים שונות לחשוב ולהביט על ספורט ולהבין את ההבדלים בין החטיבות הבינאריות. ספורט היה תמיד בעל השפעה עצומה על העולם כולו, כמו גם על חברות בודדות ועל האנשים הבודדים בתוכם. יש כל כך הרבה היבטים חיוביים בעולם הספורט, במיוחד בספורט המאורגן. ספורט כולל ערכים קהילתיים, וניסיון לבסס ולהשתמש במוסר טוב ואתיקה. ספורט מספק לצופים חוויה מחייה באמצעות ערכי חברה מרכזיים ה"מוצגים" במשחק. תוך אהדת ספורט, ניתן ללמוד מגוון גדול של מיומנויות שהן חלק חשוב מאוד בחיי היומיום במשרד, בבית ובדרכים. חלק מהמיומנויות הללו כוללות עבודת צוות, מנהיגות, יצירתיות ואינדיבידואליות.
ראו גם

היסטוריה של הספורט
ספורט נשים
סוציולוגיה של הגוף
ג'ף ברידג'ס

| --- | --- |

ג'ף ברידג'ס בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2017
 לידה:  4 בדצמבר 1949 (בן 75) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית ארצות הברית
 שם לידה:  Jeffrey Leon Bridges 
 סוגה מועדפת:  קאנטרי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1971
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון יוניברסיטי  סטודיו אייץ' בי 
 בן או בת זוג:  סוזן גסטון (5 ביוני 1977–?) 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר   פרס גלובוס הזהב   פרס גילדת שחקני המסך
 https://www.jeffbridges.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ף ברידג'ס, 2010
ג'פרי לאון ברידג'ס (באנגלית: Jeffrey Leon Bridges; נולד ב-4 בדצמבר 1949) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי, זוכה פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך. הוא ידוע בהופעותיו בסרטים "ביג לבובסקי", "אומץ אמיתי", "מחלקת המתים", "איירון מן" ו-"המעניק".
ביוגרפיה

ברידג'ס נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, הוריו הם דורות'י (לבית סימפסון) ולויד ברידג'ס, שניהם שחקנים. ברידג'ס היה הבן השלישי במשפחה. אחיו הבכור בו ברידג'ס אף הוא שחקן, אחות קטנה בשם סינדי ואח נוסף בשם גארט שנפטר מתסמונת מוות בעריסה. ברידג'ס השתתף כנער לצד אחיו בסדרת אנתולוגיה של אביו, "The Lloyd Bridges Show", ב-1962. בסיום בית הספר התיכון למד משחק בסטודיו של הרברט ברגהוף בניו יורק. בגיל 18 התגייס למשמר החופים האמריקני ושירת בו 8 שנים.
קריירה קולנועית

תפקידו המשמעותי הראשון של ברידג'ס היה ב-1971, בגיל 22, בסרטו של פיטר בוגדנוביץ' "הצגת הקולנוע האחרונה", לצד השחקנית אלן בורסטין. על משחקו בסרט היה ברדיג'ס מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ובכך היה אחד השחקנים הצעירים ביותר שהיו מועמדים לאוסקר. ברידג'ס קיבל מועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1974, הפעם על תפקידו בסרט של מייקל צ'ימינו, "חזיז ורעם", בו שיחק לצידו של קלינט איסטווד.
ב-1976 שיחק ברידג'ס בקומדיה הדרמטית "מועדון השרירים", וכן בגרסתו של דינו דה-לורנטיס ל"קינג קונג" שזכתה לפופולריות והצלחה מסחרית.
ב-1980 שיחק בסרט נוסף של מייקל צ'ימינו, "שערי החופש". ב-1982 גילם בסרט "טרון" את אחת מדמויותיו הזכורות ביותר, קווין פלין, מתכנת משחקי וידאו צעיר ומוכשר העובד בחברת התוכנות ENCOM (הוא חזר וכיכב גם בסרט המשך חדש יותר של הסרט, "טרון: המורשת", שיצא ב-2010). ב-1984 שיחק בדרמה "כנגד כל הסיכויים". על תפקידו בסרט "איש הכוכבים" באותה שנה, קיבל מועמדות שלישית לפרס אוסקר.
ב-1985 הופיע לצד גלן קלוז בסרט "להב משונן". שנה לאחר מכן הופיע בסרטו של סידני לומט "הבוקר שאחרי", לצד ג'יין פונדה. ב-1988 גילם בסרטו של פרנסיס פורד קופולה, "טאקר האיש והחלום", את פרסטון טאקר, שחזונו היה לעצב מכוניות מודרניות בשנות ה-40.
ברידג'ס שיתף פעולה עם אחיו ועם מישל פייפר בדרמה המוזיקלית "נערי בייקר המופלאים" (1989); בסרט גילם את המוזיקאי המוכשר ג'ק בייקר. בשנת 1991 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט של טרי גיליאם "פישר קינג", בו גילם את ג'ק לוקאס, שדרן רדיו מצליח. ב-1993 קיבל מועמדות לפרס סאטורן על תפקידו בסרט "ההיעלמות". באותה שנה שיחק לצידו של בניסיו דל טורו בסרט "ללא פחד", ומשחקו זכה לשבחי חלק מהמבקרים כאחת ההופעות הטובות ביותר שלו בקולנוע.
ב-1996 השתתף ברידג'ס בקומדיה דרמטית לצד ברברה סטרייסנד, "שתי פנים למראה". באותה שנה שיחק בדרמת הטלוויזיה של רשת Showtime "מתחבאים באמריקה" לצד אחיו בו ברידג'ס. ב-1998 שיחק בסרט הקאלט של האחים כהן "ביג ליבובסקי". בסרט גילם את דמותו הידועה של ג'פרי "הדוּד" לבובסקי, שהפך למזוהה עמו ביותר. ברידג'ס הצהיר על כך שבמהלך צילומי הסרט חדל ממנהגו לעשן גראס.
ב-1999 השתתף לצד שרון סטון בקומדיה "המוזה", ובמותחן "סכנה ברחוב ארלינגטון". ב-2000 שיחק במותחן הפוליטי של הבמאי הישראלי-אמריקאי רוד לורי, "המועמדת", לצד גארי אולדמן, ועל משחקו בו קיבל מועמדות רביעית לפרס אוסקר ומועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-2001 שיחק בדרמה "קיי-פקס" לצדו של קווין ספייסי. ב-2003 הופיע לצד טובי מגווייר בדרמה מועמדת 7 פרסי אוסקר "סיביסקיט". ב-2004 הופיע לצד קים בייסינגר בסרט "דלת נסתרת". ב-2007 דיבב בסרט האנימציה "תפוס ת'גלים" את דמותו של איזיקל טופנגה. בשנת 2008 גילם את דמותו של איירון מונגר (האלטר אגו הנבל של עובדיה סטיין), בשובר הקופות "איירון מן", על פי הקומיקס של חברת מארוול.
ברידג'ס זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט דרמה ובפרס גילדת שחקני המסך לשנת 2009 עבור משחקו בסרט "לב לא שפוי", בו גילם את אוטיס "באד" בלייק, זמר קאנטרי מזדקן המופיע במועדונים זולים ומנהל אורח חיים הרסני.
ב-2010 חזר לשתף פעולה עם האחים כהן לאחר 12 שנה, וגילם את התפקיד הראשי של רוסטר קוגבורן במערבונם המצליח "אומץ אמיתי"; על תפקידו זה קיבל מועמדות שישית לפרס אוסקר.
בטקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-6 בינואר 2019 הוענק לו פרס ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים.
קרירה מוזיקלית

ברידג'ס למד כנער לנגן בפסנתר. אלבום הבכורה שלו, "Be Here Soon", יצא ב-2001.
ב-2005 הופיע ב"פסטיבל לבובסקי" למעריצי סרטו "ביג לבובסקי", ושר את שיר הנושא מתוך הסרט, "Man in Me", מאת בוב דילן. ב-2010 שר את "I Don't Know" מתוך סרטו "לב לא שפוי" כאשר הופיע בתוכנית "The Tonight Show" בהנחיית קונאן או'בריאן. באותה שנה היה אחד מכ-80 מוזיקאים שנבחרו לשיר בגרסה המחודשת לשיר הצדקה "We Are the World".
אלבומו השני של ברידג'ס, "Jeff Bridges", יצא ב-2011.
חיים אישיים

ב-1977 נישא ברידג'ס לסוזן גסטון, אותה הכיר על סט צילומי הסרט "Rancho Delux". לזוג נולדו 3 בנות.
הוא למד מדיטציה.
ברידג'ס הוציא ספר בשם Pictures שבו אוסף תמונות שצילם לאורך 20 שנה באתרי צילומים של סרטים בהם השתתף.
פילמוגרפיה נבחרת

הצגת הקולנוע האחרונה (1971) - בתפקיד: דווין ג'אקסון.
עיר שמנה (1972) - בתפקיד: ארני מונגר
חזיז ורעם (1974) - בתפקיד: לייטפוט (חזיז).
מועדון השרירים (1976) - בתפקיד: קרייג בלייק.
קינג קונג (1976) - בתפקיד: ג'אק פרסקוט.
שערי החופש (1980) - בתפקיד: ג'והן ל. בריג'ס.
טרון (1982) - בתפקיד: קווין פליין / קלו.
כנגד כל הסיכויים (1984) - בתפקיד: טרי ברוגן.
להב משונן (1985) - בתפקיד ג'ק פורסטר
הבוקר שאחרי (1986) - בתפקיד: טרנר קאנדל.
טאקר האיש והחלום (1988) - בתפקיד: פרסטון טאקר.
טקססוויל (1990)
נערי בייקר המופלאים (1991) - בתפקיד: ג'אק בייקר.
פישר קינג (1991) - בתפקיד: ג'אק.
היעלמות (1993) - בתפקיד: בארני קאזינס.
שתי פנים למראה (1996) - בתפקיד: גרגורי לארקין.
ים של חברים (1996) - בתפקיד: כריסטופר ב. שלדון.
ביג ליבובסקי (1998) - בתפקיד: ה-״דוּד״ (הבחור)
המוזה (1999) - בתפקיד: ג'אק ווריק.
סימפתיקו (1999) - בתפקיד: לייל קרטר
סכנה ברחוב ולינגטון (1999) - בתפקיד: מיכאל פאראדיי.
המועמדת (2000) - בתפקיד: הנשיא ג'אקסון אוואנס.
קיי-פקס (2001) - בתפקיד: דר מארק פאוול.
סיביסקיט (2003) - בתפקיד: צ'ארלס הווארד.
מחופשים ואנונימיים (2003) - בתפקיד: טום פרנד.
חובבנים עד הסוף (2005) - בתפקיד: אנדי סרג'נטה.
תפוס ת'גלים (2007) (דיבוב) - קולו של ביג זי טופאנגה / גיק.
איירון מן (2008) - בתפקיד: עובדיה שטיין.
גברים שבוהים בעיזים (2009) - בתפקיד: ביל דג'אנגו.
לב לא שפוי (2009) - בתפקיד: בלייק הנורא.
טרון: המורשת (2010) - בתפקיד: קווין פלין/ התוכנה: קלו.
אומץ אמיתי (2010) - בתפקיד: מרשל רובן רוסטר קוגבורן.
שוטרים מעולם אחר (2013) - בתפקיד: רוי.
המעניק (2014) - בתפקיד: המעניק.
הבן השביעי (2015) - בתפקיד: מאסטר גרגורי.
הנסיך הקטן (2015, דיבוב) - בתפקיד: השכן הטייס.
באש ובמים (2016) - בתפקיד: מרקוס.
קינגסמן: מעגל הזהב (2017) - בתפקיד: שמפיין "צ'אמפ".
רק האמיצים (2017) - בתפקיד: דוויין סטיינבריק.
הנער היחיד בניו יורק (2017) - בתפקיד: ג'ררלד.
זמנים קשוחים באל רויאל (אנ') (2018) - בתפקיד: דניאל פלין.
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

שנת הכלב (2009) - סרט טלוויזיה של HBO בתפקיד: ג'ונתן "ג'ו" כץ.
הזקן (אנ') (2022–2024) - בתפקיד: דן צ'ייס, סוכן CIA לשעבר שפעל באפגניסטן על פי מדיניות שקבע לעצמו ואחרי 30 שנה נמצא במרכזה של מערבולת מדינית.