stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chainsaw Man
הערות שוליים

↑  Luster, Joseph (19 ביוני 2022). "Chainsaw Man Manga Part 2 Revs Up in Shueisha's Jump+ in July". Crunchyroll News. ארכיון מ-20 ביוני 2022. נבדק ב-10 בדצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  『チェンソーマン』TVアニメ化、制作はMAPPA 「ジャンプ＋」で第2部連載も決定 - KAI-YOU.net, web.archive.org, ‏2021-03-01
↑  『鬼滅』『呪術』の次は『チェンソーマン』だ！ ジャンプ史上最もアブないダーク・ファンタジーをアニメ化する＜MAPPA＞とは？ | アニメ | BANGER!!!, web.archive.org, ‏2021-02-27
↑  Ressler, Karen (25 בנובמבר 2018). "Shonen Jump Magazine Launches 3 New Manga in December". Anime News Network. ארכיון מ-3 במאי 2021. נבדק ב-14 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  「ファイアパンチ」の藤本タツキが描くダークヒーロー譚、ジャンプで始動. Comic Natalie (ביפנית). Natasha, Inc. 3 בדצמבר 2018. ארכיון מ-7 בדצמבר 2020. נבדק ב-8 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  藤本タツキ「チェンソーマン」TVアニメ化決定！制作はMAPPA. Comic Natalie (ביפנית). Natasha, Inc. 14 בדצמבר 2020. ארכיון מ-16 באפריל 2021. נבדק ב-14 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hodgkins, Crystalyn (13 בדצמבר 2020). "Chainsaw Man Manga Gets TV Anime at MAPPA". Anime News Network. ארכיון מ-13 בדצמבר 2020. נבדק ב-13 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  『チェンソーマン』劇場版レゼ篇、来年公開 2種類のビジュアル&特報映像が解禁. Oricon News (ביפנית). 22 בדצמבר 2024. ארכיון מ-22 בדצמבר 2024. נבדק ב-22 בדצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hodgkins, Crystalyn (30 בנובמבר 2020). "Chainsaw Man, Teasing Master Takagi-san, Duel Masters Nominated for 66th Shogakukan Manga Awards". Anime News Network. ארכיון מ-17 במאי 2021. נבדק ב-30 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  第66回小学館漫画賞に「デデデデ」「チェンソーマン」「ショコラの魔法」など. Comic Natalie (ביפנית). Natasha, Inc. 19 בינואר 2021. ארכיון מ-19 באוגוסט 2021. נבדק ב-19 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mateo, Alex (19 בינואר 2021). "Chainsaw Man, Teasing Master Takagi-san, Dead Dead Demon's Dededede Destruction, More Win 66th Shogakukan Manga Awards". Anime News Network. ארכיון מ-26 בפברואר 2021. נבדק ב-19 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hazra, Adriana (18 ביולי 2021). "Harvey Awards Nominate Chainsaw Man, Remina, 3 More Manga". Anime News Network. ארכיון מ-18 ביולי 2021. נבדק ב-18 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hodgkins, Crystalyn (8 באוקטובר 2021). "Tatsuki Fujimoto's Chainsaw Man Manga Wins Best Manga at Harvey Awards". Anime News Network. ארכיון מ-9 באוקטובר 2021. נבדק ב-9 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
קרב ארטמיסיון

יוון בתקופת המלחמות עם פרס, 500-479 לפנה"ס
תמרון הקיקלוסיס של האתונאים בקרב ארטמיסיון, 480 לפנה"ס
קרב ארטמיסיון ניטש בקיץ 480 לפנה"ס בין הצי הפרסי לבין הצי היווני סמוך לכף ארטמיסיון, בקצה הצפוני של האי אובויה (אביה) שבמזרח יוון. הקרב היה חלק מהמאמץ המלחמתי המשותף של היוונים, שהתאחדו בברית ההלנית, להדוף את פלישת חשיארש הראשון מלך פרס לארצם. תוך כדי הלחימה בים, שנמשכה לסירוגין ימים אחדים, נערך ביבשה קרב תרמופילאי המפורסם. הלחימה בארטמיסיון הסתיימה ללא הכרעה, ובעקבות התבוסה בתרמופילאי נסוג הצי ונערך לקרב ההכרעה במימי סלמיס.
רקע היסטורי

כישלון המרד האיוני ב-494 לפנה"ס היה סימן מבשר רעות ליוונים בכלל ולאתונה וארטריה בפרט. השתיים, שהושיטו עזרה למורדים באוניות, ידעו כי במוקדם או במאוחר יחושו את נחת זרועו של דריווש מלך פרס על חלקן במרד נגדו. מסע המלחמה הראשון, שיצא מאסיה הקטנה ב-492 לפנה"ס בפיקודו של מרדוניוס, נקטע ושב על עקבותיו לאחר כיבוש תראקיה עקב אובדן הצי הפרסי בסערה ליד הר אתוס. חיל המשלוח השני, ששוגר שנתיים אחר כך בדרך הים כדי להשתלט על האיים הקיקלאדיים במרכז הים האגאי ובנוסף לכך לענוש את אתונה וארטריה, הובס במישור מרתון. דריווש לא הרפה, והחל מיד בהכנות למסע מלחמה שלישי וגדול פי כמה. מותו ב-485 לפנה"ס ובעיות מבית דחו את ביצועה של התוכנית, ורק ב-480 לפנה"ס, לאחר הכנות מרובות, יצא יורשו, חשיארש, בראש צבא וצי עצומים כדי למחות את חרפת התבוסה.
היוונים ידעו, כי המסע לא נועד להענשת אתונה בלבד, אלא לכיבושה של ארץ יוון כולה. כשהגיעו אליהם הידיעות על הכנות הפרסים, נפל עליהם פחד ומרביתם ביכרו להתמסר למלך פרס מאשר להתייצב מולו. רק 31 פולייס החליטו להילחם על חירותן. בסתיו 481 לפנה"ס התאגדו פולייס אלה בברית, ומסרו את הנהגת המלחמה ביבשה ובים לידי ספרטה.
מסע המלחמה התנהל ביבשה ובים כאחד. הצבא הפרסי הענק חצה את ההלספונטוס וצעד אל מרכז יוון לאורך חופיו הצפוניים של הים האגאי. הצי הפרסי שט במקביל לו. בתחילה חשבו מצביאי היוונים להתייצב נגד הצבא הפולש במעבר טֶמְפֶּה שבצפון תסאליה. אחר כך נמלכו בדעתם והחליטו לבלום את הצבא הפרסי במעבר תרמופילאי, ה"שער" אל מרכז יוון, והציבו את ציים המלחמתי סמוך לשם, בארטמיסיון שבצפון האי אובויה.
יחסי הכוחות בים

כמו הצבא, גם אוניות הצי הפרסי וצוותיהן נאספו מן העמים המשועבדים למלך פרס ומהסרים למרותו. לדברי הרודוטוס היו בצי 1207 טריארות ועוד 3,000 כלי שיט קטנים יותר. על אלה נוספו 120 אוניות שהעמידו היוונים יושבי תראקיה והאיים שלאורך חופה, סך הכול 1327 טריארות. רוב החוקרים סבורים כי המספרים שמביא הרודוטוס מוגזמים; לדעתם, מנה הצי הפרסי 600–700 טריארות, כגודלו בעת מסע דריווש על סקיתיה ותראקיה (512 לפנה"ס), בקרב לאדה (494 לפנה"ס) ובמסע המלחמה של דאטיס (490 לפנה"ס). מספר כלי השיט הקטנים יותר, אוניות המשא ומובלות הסוסים היה כנראה 1,200.
צי הברית ההלנית מנה 271 טריארות ועוד 9 אוניות-חמישים הפיקוד על הצי נמסר לידי אוריביאדס איש ספרטה למרות שהאתונאים העמידו את המספר הרב ביותר של אוניות; הם ויתרו על הפיקוד בשל התנגדות חלק מבעלות הברית העוינות לאתונה, כי חששו שמא התעקשותם תפורר את הברית ותעמיד את עירם ואת כל יוון בסכנה.
הלחימה בים > היום הראשון

הצי הפרסי הגיע אל אפטאי בשעות אחר הצהריים. למפקדיו נודעו עוד קודם גודלו של הצי היווני ומקום עגינתו בארטמיסיון, אך למרות הפיתוי החליטו לא לתקוף אותו מיד בשל השעה המאוחרת. הם חששו כי אוניות היוונים ייסוגו מפניהם ויימלטו בחסות החשיכה דרך האוריפוס, וכך יאבד טרפם. על כן דחו את ההתקפה ליום שלמחרת, ושלחו בחשאי שייטת בת 200 טריארות שמשימתה לשוט סביב אובויה לתוך האוריפוס כדי לחסום את נתיב הנסיגה של הצי היווני. תוכניתם הייתה לצאת להתקפה רק לאחר שהשייטת תגיע למקומה.
תחבולת הפרסים נודעה ליוונים, ומשנוכחו לראות כי אויביהם אינם מתקיפים, "חיכו עד רדת הערב והפליגו בעצמם נגד הברברים, כי רצו לנסות את כוחם (של הפרסים) בלחימה ובדייקפלוס (diekplous)." היציאה לקרב בדמדומי הערב נועדה להבטיח שהלחימה תימשך זמן קצר בלבד, עד רדת החשיכה.
הפרסים, שהופתעו לראות את היוונים מתקרבים אליהם באוניותיהם המעטות, יצאו לים וציפו לניצחון בטוח. אוניותיהם נעו בטור וכיתרו את הצי היווני. תמרון זה, שנקרא ביוונית פריפלוס, נועד לדחוק את אוניות האויב זו אל זו, לשלול מהן את יכולת התמרון ואת דרך הנסיגה ועל ידי כך לשימן מטרה נוחה למהלומות אילי הניגוח הקטלניות.
היוונים, שידעו כי במקום צר גוברת ידו של הצי הגדול יותר, נקטו תמרון מגנני מחוכם. למתן הסימן הראשון עברו אוניותיהם משורה חזיתית ונערכו במעגל, כשחרטומיהן פונים החוצה וירכתיהן פנימה, והן מגוננות באופן זה אונייה על דופן רעותה. כשניתן האות השני, פרצו ויצאו להתקפה, ולמרות צרות המקום – שהיקשתה על יכולת התמרון – הצליחו ללכוד 30 מאוניות האויב. עם רדת החשיכה פסקה הלחימה והציים הנצים שבו זה אל אפטאי וזה ארטמיסיון.
בלילה התחוללה סופת גשמים ורעמים עזה, ו-200 האוניות הפרסיות, שנשלחו אל האוריפוס, נטרפו על צוקי אובויה בחופו המזרחי של האי. "כל זה נעשה בידי האל", כותב הרודוטוס, "כדי שהצי הפרסי ישתווה ליווני ולא יעלה עליו בהרבה".
הלחימה בים > היום השני

גם היום השני האיר פנים ליוונים. לא זו בלבד שהבשורה על אובדן 200 האוניות הפרסיות רוממה עוד יותר את רוחם, אלא הם זכו לתגבורת של 53 טריארות נוספות שהגיעו מאתונה. כעת מנה צי הברית ההלנית 324 טריארות, בעוד הצי הפרסי הצטמק לכדי 600 בלבד.
כמו ביום הקודם, שוב יצאו היוונים להתקפה עם ערב. גם הפעם הצליחו להסב נזקים לאוניות הפרסים, ועם רדת החשיכה שבו אל מקום עגינת האוניות.
הלחימה בים > היום השלישי

ביום השלישי גמרו מצביאי הפרסים אומר לא לחזור על טעותם ולא להותיר את יוזמת ההתקפה בידי היוונים. הם יצאו לים בשעות הצהריים, והתייצבו מול הצי היווני שבארטמיסיון במערך דמוי סהר, כדי לכתרו באוניותיהם הרבות יותר ולדחוק אותו אל החוף. היוונים, ערוכים כפי הנראה בשורה חזיתית שהייתה מערך הקרב הסטנדרטי, יצאו לקראתם ונלחמו. הלחימה הייתה עזה, כי שני הצדדים ידעו היטב שגורל הקרב עשוי לחרוץ את עתיד מסע המלחמה כולו. אם יצליחו היוונים להשמיד את הצי הפרסי, לא יועיל ניצחון חיל הפרסים בתרמופילאי, כי הצבא לא יוכל להוסיף ולהתקדם ללא סיוע הצי המלחמתי ואוניות המשא. לאחר הלחימה נפרדו הציים ושבו כל צד למקומו.
אבדות היוונים היו רבות ובמיוחד של האתונאים, שכמחצית מאוניותיהם ניזוקו, אך אלו של הפרסים גדולות יותר, באוניות ובחיילים כאחד. היוונים אומנם הצליחו בשובם למשות מן המים את חלליהם ולגרור עימם את שברי האוניות, מסימני הניצחון בקרב ימי, אך תוצאת הקרב הייתה למעשה שקולה, כי אף אחד מן הצדדים לא הצליח להכריע את יריבו.
אחרית הקרב

הקרב במעבר תרמופילאי, שניטש תוך כדי הלחימה בים, נסתיים במפלת היוונים, והדרך אל אטיקה הייתה כעת פתוחה. בהשפעת האתונאים נסוג צי הברית אל האי סלמיס, העתיד להיות זירת הקרב הימי שיכריע את המערכה כולה.
לקריאה נוספת

שָׂשׂ, מאיר. המערכה על הימים - תולדות העוצמה הימית. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  על פי עמית, עמ' 266, נערכו היוונים בארטמיסיון ובתרמופילאי בערך באמצע אוגוסט 480.
↑  הרודוטוס, ספר ז', 97; ‏Tarn, pp. 203-206; Morrison, p. 57.
↑  הרודוטוס, ספר ח', 1.
↑  הרודוטוס, ספר ח', 9. תמרון הדייקפלוס בוצע על ידי שייטת הערוכה בשורה חזיתית או פונה ועוברת מטור עורפי לשורה חזיתית. מטרת האוניות התוקפות הייתה לפרוץ (diekplein) בעד המערך החזיתי של האויב, לחוג במהירות, להכותו באחוריו ולשתק את תנועתו על ידי פגיעה במשוטי ההגה. אלו מאוניות האויב, שהיו פונות לאחור כדי להשיב מלחמה, היו נחשפות תוך כדי כך לניגוחי דופן קטלניים.
↑  שם, ספר ח', 13. משפט זה עשוי לרמז, כי מלכתחילה מנה הצי הפרסי כ-600 אוניות ולא 1207.
↑  קרבות ארטמיסיון ותרמופילאי נערכו על פי תוכנית היוונים בו זמנית; הקשר בין הצבא והצי במחנה היווני היה באמצעות שליחים, לרשות כל אחד מהם הועמדה ספינת משוטים (הרודוטוס, ספר ח', 15, 21). משה עמית (עמ' 270) סבור, כי שני הקרבות התחוללו בימים האחרונים של חודש אוגוסט או בראשית ספטמבר 480.
רצח המהנדס פיאטלי

רצח המהנדס פיאטלי הוא פרשת רצח משנת 1957 שהסעירה את ישראל, ובה נרצח מהנדס בשם פִידיָה פִּיאָטֶלי בעת ניסיון שוד בקולנוע "צפון" בתל אביב.
הקורבן

ד"ר פידיה יעקב פיאטלי (Fidia Piattelli) נולד בשנת 1907 באיטליה. הוא היה מהנדס תעופה שעבד במפעלי מטוסים באיטליה הפאשיסטית. בשנת 1938 נאלץ לעזוב את עבודתו בגין חוקי הגזע, ובשנת 1940 נאסר אך שוחרר בסיוע אשתו הַיינקֶה פיאטלי (Heinke Piattelli), גרמנייה פרוטסטנטית, ובהשפעת ידידים רמי מעלה. הוא שרד את השואה, ובשנת 1945 עלה לארץ ישראל עם אשתו. בני הזוג היו חשוכי ילדים.
בשנת 1946 ייסד פיאטלי, בשיתוף עם תעשיינים אחדים וקלוב התעופה, חברה בשם "מעוף", שמטרתה הייתה לייצר דאון תוצרת ישראל. הביצוע התעכב, ובינתיים עסק פיאטלי בשיפוץ דאוני הקלוב. באביב 1948, לקראת קום המדינה, הצליח ליצור דאון זעיר בשם "תינוק". במלחמת העצמאות שירת בחיל האוויר כראש מחלקת ההנדסה של החיל. בשנת 1952 עבר לעבוד באגף למחקר ותכנון של משרד הביטחון, ובשנת 1957 נתמנה למהנדס הראשי ב"מכון הבדק" (לימים התעשייה האווירית). בשנת 1951 נמנה ד"ר פיאטלי עם מייסדי "אגודה למדעי התעופה בישראל" (שהתגלגלה לימים לאגודה למדעי התעופה והחלל בישראל).
הרצח

ב-21 באוגוסט 1957, בשעות הערב, בזמן שהמתין לחזרתה של אשתו מרומא, יצא פיאטלי לצפות בסרטו של רובר ברסון "הנידון למוות ברח" (אנ') ב"קולנוע צפון" ברחוב לואי מרשל בצפון החדש של תל אביב.
בעומדו בין הקהל בתור לקופת בית הקולנוע, אירע בקולנוע שוד מזוין; השודד, שניסה לפלס לעצמו דרך מילוט, ירה באקדח ללא הבחנה אל תוך הקהל. פיאטלי נפגע ונפצע אנושות והועבר לבית החולים הדסה, נותח על ידי ד"ר אריה אלוטין ועוזרו ד"ר מנדל סטבורובסקי, אך לאחר מספר ימים מת מפצעיו. השודד-הרוצח הצליח להימלט ועקבותיו לא נודעו. תוך כדי חקירת הרצח פרסמה משטרת ישראל קלסתרון של החשוד, שצויר על פי תיאוריהם של עדי ראייה. התמונה פורסמה בעיתונות, ואף על פי שבדיעבד התברר כי הדיוקן דומה לדמותו של הרוצח, האיש לא זוהה.
הרוצח

הרוצח נתפס באקראי, לאחר תגרה בין שני צעירים בבית קפה בבני ברק, שאחד מהם התלונן במשטרה כי ליריבו יש נשק והוא חושש מנקמתו. המשטרה, שהגיעה לביתו של היריב, גילתה בו חמישה אקדחים שנשדדו מחנות נשק בתל אביב. בחקירתו גילה האיש את שמות שותפיו לפשע, ובהם צעיר בשם רפאל בליץ, שכונה "טומי". בחיפוש בחדרו של בליץ ב-1 בספטמבר 1958 נמצא אקדח, שבבדיקה בליסטית זוהה ככלי הרצח. לאחר חקירה, ב-8 בספטמבר הודה בליץ ברצח. בליץ היה צעיר בן 23, שעלה לישראל מהולנד, בה חווה כילד את אימי השואה, ובישראל התדרדר לפשע.
המשפט

משפטו של בליץ נפתח בבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-5 בנובמבר 1958 בפני הרכב של שלושה שופטים. בתחילת הדיון חזר בו בליץ מהודאתו במשטרה, אך בהמשך, לאחר שמיעת העדויות, שב והודה. ב-2 בינואר 1959 הרשיע בית המשפט ברוב דעות את בליץ וגזר עליו מאסר עולם. בליץ נכלא לריצוי עונשו בכלא רמלה (לימים בית סוהר איילון).
בליץ הגיש ערעור לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי. ב-24 בפברואר 1960 דחה בית המשפט את הערעור, מפי השופט משה זילברג, שפסק כי אף אם לא התכוון בליץ להרוג דווקא את ד"ר פיאטלי, הרי גילה פזיזות פושעת ואי-אכפתיות לגבי התוצאה הקטלנית, שיש בהן כדי להרשיע את הנאשם ברצח.
המשפט > סוב יודיצה

פרשת רצח פיאטלי הביאה למקרה הראשון בישראל שבו נדונה הפרה של סוב יודיצה בפני בית המשפט העליון. כתב העיתון ידיעות אחרונות רם אורן וכתב העיתון מעריב שאול הון פרסמו כתבות על המשפט, שבהן נאמר שהנאשם הודה באשמה והביע חרטה על הרצח, אך בבית המשפט לפני תחילת המשפט הוא טען אחרת. עורך מעריב והכתב הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בהפרת איסור הסוב יודיצה, ובית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים.
הבריחה לסוריה

ב-6 במאי 1961 בשעות הערב הוקרן בפני האסירים בכלא רמלה סרט הקולנוע "בָּאבֵּט יוצאת למלחמה" (אנ'), בכיכובה של בריז'יט בארדו. בין האסירים שצפו בסרט היו בליץ, וכן נחמן פרקש – אלוף אגרוף לשעבר שהפך לעבריין, ולו היסטוריה של בריחות מידי המשטרה (לימים קיבל את הכינוי "אלוף הבריחות").
בלבו של בליץ צץ רעיון לנצל את תשומת הלב הכללית בכלא שהופנתה לצפייה בסרט ולהימלט. הוא גרר את פרקש להצטרף אליו מאחר שנזקק להגנתו של הגברתן למקרה של התנגדות לבריחה. בשעה 21:30 טיפסו בליץ ופרקש על חומות הכלא ונמלטו. הם תפסו טרמפ עם מכונית חולפת, ולאחר מכן גנבו אופנוע עם "סירה"; פרקש נהג בו, ובליץ ישב בסירה. אחרי שהתעכבו בחולון, החליפו בגדים והצטיידו בכסף, יצאו לכיוון תל אביב. באותו לילה נערך בחולון משחק כדורסל בין קבוצת הפועל תל אביב לבין א.ס.ק. ריגה ובסביבה היו משמרות מוגברות של שוטרים. עם קבלת ההודעה על בריחתם הציבו השוטרים מחסומים; האופנוע עלה על מחסום מסמרים והתהפך. פרקש, שנפצע בהתהפכות, נתפס, ובליץ הצליח להימלט. במשך כל שעות הלילה המשיכו אנשי המשטרה בחיפושים באזור. שוטרי משמר הגבול הצטרפו למצוד הנרחב, מחשש שבליץ ינסה לעבור את הגבול אל אחת ממדינות ערב, והחיפושים הורחבו גם לאזור הצפון.
בליל שבת, 26 במאי 1961, חדר בליץ לבית הילדים של תלמידי כיתה ד' בקיבוץ יגור. הוא הוציא את הנורות, נעל את הדלת מבפנים, ואיים על הילדים שאם יצעקו יכה אותם. הוא פינה ממיטתה את אחת הילדות, דרש ממנה לשבת על החלון ולהזהיר אותו אם מישהו מתקרב, ובינתיים נכנס לאחת המיטות וישן שעות אחדות. בשעה ארבע בבוקר הסתלק. בפני אנשי המשטרה שהגיעו למקום זיהו הילדים את תמונתו של בליץ.
ב-29 במאי הגיע בליץ עד לגבול הסורי, והצליח לחצותו. כעבור זמן קצר נתפס על ידי כוחות הצבא הסוריים ונחקר על ידיהם. בלילה שבין 31 באוגוסט ל-1 בספטמבר 1961, החזירו אותו הסורים לשטח ישראל; ההחזרה בוצעה בצורה בלתי רשמית, ללא תיאום עם ועדת שביתת הנשק ובלי תיווך של אנשי או"ם. בליץ חצה את הירדן ועשה את דרכו לכיוון כביש טבריה–מטולה. הוא ניסה ללכוד לבית משפחה דרוזית, נלכד על ידי בעלת הבית שחמלה עליו והניחה לו להתרחץ והכינה לו ארוחה ואף איפשרה לו לישון. לפנות בוקר התעורר בליץ ונמלט מן הבית. הוא עורר את חשדם של אזרחים שעברו במקום, וכשביקשו ממנו לעצור ניסה לברוח, אך הם דלקו אחריו, תפסו אותו והביאו אותו למשטרת טבריה, והוא הוחזר לכלא. המשפחה הדרוזית שלכדה אותו זכתה בפרס שהיה על ראשו של בליץ: 5,000 לירות ישראליות.
השיקום, השחרור והחזרה לפשע

לאחר החזרתו לכלא חזר בליץ לשגרת חיי אסיר ולא ניסה יותר לברוח. בשהותו בכלא כתב לקסיקון לסלנג עבריינים. בהמשך חל מפנה בחייו; היינקה פיאטלי, אלמנתו של הנרצח, שאימצה לעצמה השקפה בודהיסטית, הגיעה לכלא לפגישה עמו, היא נטלה את בליץ תחת חסותה, ביקרה אצלו בקביעות ולימדה אותו מוזיקה. היה זה מקרה נדיר של אישה שבעלה נרצח במהלך שוד והיא הצליחה לגייס את כל החמלה למען האסיר, רוצח בעלה.
ב-7 בספטמבר 1967 עמד בליץ במרכזה של תוכנית רדיו בת שעה בשם "חוגה: יומו של אסיר", ובה ריאיון עימו. התוכנית זכתה לתהודה ואף זיכתה את עורכיה, שבתי טבת ואשת "קול ישראל" ורדה קלג (איתי), בפרס איטליה לתוכניות רדיו דוקומנטריות. בשנת 1969, בעודו במאסר, נשא לאישה את אהובה מרגולין, שאותה הכיר בעקבות התוכנית על חייו ב"קול ישראל".
בליץ שוחרר מן הכלא באוגוסט 1973, הוא בחר לעסוק בהוראת מוזיקה ונולדו לו שתי בנות. מצבו הכלכלי היה עגום, הוא הורשע במעשים מגונים בכמה מתלמידותיו למוזיקה, נשפט ונכלא לכמה שנים. הוא השתחרר בשנת 1995 ונפטר בשנת 2001.
הנצחת זכרו של פיאטלי

זכרו של ד"ר פיאטלי הונצח בספר "ברום שחקים", בעריכתם של ד"ר דוד אביר וסא"ל גרשון ריבלין, הכולל אוסף מאמרים על התפתחות התעופה בישראל ועל בעיות תעופה, וכן סקירה על פרשת חייו ופועלו של ד"ר פיאטלי.
הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" (2020)

בשנת 2020 התפרסם הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" בבימויו של אבידע ליבני; יוזם הסרט, ששימש כיוצר ומפיק שותף, הוא ירון לונדון. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב (ספטמבר 2020), ולאחר מכן בטלוויזיה בערוץ כאן 11 ב-14 באוקטובר 2020.
לקריאה נוספת

דוד אביר וגרשון ריבלין (עורכים), ברום שחקים, מאסף לענייני תעופה לזכרו של פ"י פיאטלי, הוצאת מערכות, 1960
נתן דונביץ', נאשמים - דרמות מבית המשפט, הוצאת זמורה ביתן, 2000
ירון לונדון, "רצח בקולנוע צפון", ידיעות אחרונות, 16 באפריל 2003
הערות שוליים

↑  "תינוק" נולד ל"אוירון", דבר, 27 בפברואר 1948
↑  דני רכט, קולנוע צפון, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  רפאל בליץ הודה ברצח פיאטלי, דבר, 8 בספטמבר 1958, המשך.
↑  רפאל בליץ למאסר עולם, דבר, 13 בינואר 1959.
↑  שאול הון, "לא מודה", מעריב, 6 בנובמבר 1958.
↑  ע"פ 126/62 - אריה דיסנצ'יק ושאול הון נ' היועץ המשפטי . פ"ד יז(1), 169
↑  בתי המשפט לא יסבלו התערבות העיתונות במשפט תלוי ועומד, דבר, 21 בפברואר 1963.
↑  משה ויניצקי, "בליץ לן בליל־שבת בחדר הילדים ביגור", מעריב, 29 במאי 1961
↑  רפאל בליץ נמצא בסוריה, הצופה, 3 ביולי 1961
↑  דרוזים מכפר-נחום תפסו את בליץ ששולח על ידי הסורים, דבר, 3 בספטמבר 1961. ראו גם ספר האירועים הבולטים בין השנים 1948–1973, חלק א' (ירושלים 1998), עורך נצ"מ אלי הוד, 1961: בריחת רפאל בליץ ונחמן פרקש מכלא רמלה ותפיסתם, עמ' 251–253.
↑  רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: מילון הפשע של רפי בליץ, nrg,‏ 13 באוגוסט 2009.
↑  אלמנתו של פיאטלי התאבדה באגם בבוואריה בשנת 1977. ראו קרן פייט, סיפורי דהרמה (5): אתה רצחת את בעלי, בוא ואלמד אותך מוזיקה, באתר "רשימות".
↑  להאזנה:  קול ישראל - אוצרות הארכיון, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי.
↑  רפאל בליץ התארש, הצופה, 15 בפברואר 1968; רפאל בליץ נשא אשה, דבר, 4 בפברואר 1969. בחתונה נכחה היינקה, אלמנתו של פיאטלי.
↑  ראו רצח בקולנוע צפון באתר דוקאביב;  שני ליטמן, הרצח שנחרט בזיכרון כאחד הפשעים המיתולוגיים בתולדות תל אביב, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2020;  אורי קליין, הרצח טלטל אותי בילדותי. כך גם הסרט עליו כעת, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2020; סמדר שילוני, "רצח בקולנוע צפון": דוקו-פשע שלא מבקש לזעזע - אלא לעורר מחשבה, באתר ynet, 15 באוקטובר 2020; נדב מנוחין‏, הרצח הזה הכניס לסחרור את כל המדינה, אבל סוף הסיפור מופרע עוד יותר, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2020; ירון טן-ברינק, ‏עבר זמננו: "רצח בקולנוע צפון" הוא מסע לשורשי הטירוף הישראלי, באתר "Time Out ישראל", 18 באוקטובר 2020.
אבוט וקוסטלו פוגשים את האיש הבלתי נראה

| --- | --- |

 מבוסס על:  הרואה ואינו נראה 
 בימוי:  Charles Lamont 
 תסריט:  John Grant 
 עריכה:  וירג'יל ו. ווגל 
 שחקנים ראשיים:  באד אבוט שלדון לאונרד ויליאם פראלי Nancy Guild ארתור פרנז לו קוסטלו הרולד גודווין בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  אריך צייזל 
 צילום:  George Robinson 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 במרץ 1951 
 משך הקרנה:  79 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, קרוסאובר, סרט מדע בדיוני, קומדיית אימה, סרט פרודיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  627,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
אבוט וקוסטלו פוגשים את האיש הבלתי נראה הוא סרט קומדיה מדע בדיוני אמריקאי משנת 1951, בבימויו של צ'ארלס למונט ובכיכובם של הצמד אבוט וקוסטלו לצד ננסי גילד.
הסרט מתאר את הרפתקאותיהם של לו פרנסיס ובוד אלכסנדר, שני בלשים פרטיים החוקרים רצח של מקדם אגרוף. הסרט היה חלק מסדרה בה הצמד פוגש דמויות קלאסיות של אולפני יוניברסל, כולל המפלצת של פרנקנשטיין, המומיה וקיסטון קופס.
עלילה

לו פרנסיס ובוד אלכסנדר סיימו זה עתה בית ספר פרטי לבלשים. טומי נלסון, מתאגרף במשקל בינוני, מגיע אליהם עם המקרה הראשון שלהם. טומי נמלט לאחרונה מהכלא, לאחר שהואשם ברצח מנהלו, ומבקש מהצמד להתלוות אליו בביקור אצל ארוסתו הלן גריי. הוא רוצה שדודה, ד"ר פיליפ גריי, יזריק לו סרום מיוחד שיהפוך את טומי לבלתי נראה, ומקווה להשתמש בחוסר הנראות החדש כדי לחקור את רצח מנהלו ולהוכיח את חפותו. ד"ר גריי מסרב בתוקף וטוען שהסרום עדיין לא יציב, ונזכר שמגלה הנוסחה, ג'ק גריפין, השתגע מהנוסחה ולא נראה שוב, אלא רק לאחר שנהרג. עם זאת, כשהמשטרה מגיעה, טומי מזריק לעצמו את הסרום והופך להיות בלתי נראה. הבלש רוברטס מתחקר את ד"ר גריי והלן בעוד באד ולו מחפשים אחר טומי.
הלן וטומי משכנעים את באד ולו לעזור להם לחפש את הרוצח האמיתי, לאחר שטומי מסביר כי המניע לרצח התרחש לאחר שסירב "למכור" קרב אגרוף, והכריע את יריבו, רוקי הנלון. מורגן, האמרגן ש"מכר" את הקרב, הורה להכות את המנהל של טומי למוות, תוך שהוא מעליל על טומי כאחראי לפשע. על מנת לחקור באופן סמוי, לו מתחזה לאגרופן, עם באד כמנהל שלו. הם הולכים לחדר הכושר של סטילוול, שם לו נכנס לזירה עם רוקי. טומי, עדיין בלתי נראה, נכנס איתם לזירה ושוב מכריע את הנלון, בצורה שנראית כאילו לו עשה זאת, ומתארגן משחק רשמי. מורגן מפציר בלו "למכור" את הקרב, אך כאשר המשחק מתרחש (בעזרת טומי בלתי נראה), הנלון מוכרע שוב. מורגן מתכנן את הרצח של באד, אך מסוכל על ידי טומי, שנפצע בקרב ומתחיל לדמם קשות. הגיבורים ממהרים לבית החולים, שם מבצעים עירוי דם בין לו לטומי. במהלך העירוי טומי הופך לגלוי שוב - חלק מדמו של טומי נכנס כנראה ללו, שהופך לזמן קצר לבלתי נראה, רק כדי להופיע שוב, כשרגליו באופן בלתי מוסבר פונים לאחור.
שחקנים

באד אבוט בתפקיד ניצן אלכסנדר
לו קוסטלו בתפקיד לו פרנסיס
ארתור פרנץ בתפקיד טומי נלסון / האיש הבלתי נראה
ננסי גילד בתפקיד הלן גריי
אדל ג'רגנס בתפקיד מגפי מרסדן
שלדון לאונרד בתפקיד מורגן
ויליאם פראולי בתפקיד הבלש רוברטס
גאווין מויר בתפקיד ד"ר פיליפ גריי
סם בלטר כקריין רדיו
ג'ון דהיים בתפקיד רוקי הנלון
פול מקסי בתפקיד ד"ר ג'יימס סי. טרנר
ג'יימס בסט בתפקיד טומי נלסון (הסטנד-אין של פרנץ)
הפקה

הסרט "אבוט וקוסטלו פוגשים את האיש הבלתי נראה" צולם בין 3 באוקטובר ל-6 בנובמבר 1950. שמות הדמויות של "באד אלכסנדר" ו"לו פרנסיס" הם שמותיהם הראשונים והאמצעיים האמיתיים של אבוט וקוסטלו.
את האפקטים המיוחדים, שתיארו את אי-הנראות ואת האשליות האופטיות האחרות, יצר סטנלי הורסלי, בנו של חלוץ הקולנוע דייוויד הורסלי. הוא עשה גם את האפקטים המיוחדים עבור "האיש הבלתי נראה חוזר", "האישה הבלתי נראית" ו"הסוכן הבלתי נראה".
כהתייחסות לסרט "האיש הבלתי נראה" הראשון, תצלומו של ממציא הסרום, ד"ר ג'ון "ג'ק" גריפין, הוא למעשה תמונה של קלוד ריינס, שגילם את "הרואה ואינו נראה" בסרט הראשון של יוניברסל מ-1933.
כשנשאל על ידי כתב עם מי הוא נלחם בעבר, לו עונה, "צ'אק למונט, באד גרנט". במאי הסרט והתסריטאי בהתאמה הם צ'ארלס למונט וג'ון גרנט.
מדיה ביתית

סרט זה יצא לאור מספר פעמים ב-DVD. תחילה ב"מיטב של אבוט וקוסטלו כרך שלישי", ב-3 באוגוסט 2004 ושוב ב-28 באוקטובר 2008 במסגרת "אבוט וקוסטלו: האוסף השלם" של סרטי יונברסל. מאוחר יותר, הסרט נכלל ב־3 הדיסקים "The Invisible Man: The Complete Legacy Collection" וב־21-disc Universal Classic Monsters: Complete 30-Film Collection שניהם יצאו לאור ב-2 בספטמבר 2014. הסרט גם יצא ב-Blu-ray ב-28 באוגוסט 2018.
הערות שוליים

↑  Furmanek, Bob; Palumbo, Ron (1991). Abbott and Costello in Hollywood. New York: Perigee Books. ISBN 0-399-51605-0 p207-208
ז'וזה אלדו

| --- | --- |
ז'וזה אלדו 
ז'וזה אלדו 
 לידה:  9 בספטמבר 1986 (בן 38) ברזיל אמזונס, ברזיל
 מידע כללי
 שם לידה:  José Aldo 
 מדינה:  ברזיל 
 משקל:  65.8 ק"ג 
 גובה:  170 ס"מ
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף תאילנדי
 משקל:  נוצה
 
ז'וזה אלדו (בפורטוגזית: José Aldo; נולד ב-9 בספטמבר 1986) הוא לוחם MMA עבר ברזילאי ואלוף העולם לשעבר במשקל נוצה (אנ') באליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC). אלדו היה אלוף העולם ב-WEC (אנ') במשקל נוצה וכן אלוף העולם הראשון במשקל נוצה ב-UFC.
ביוגרפיה

אלדו נולד באמזונס שבברזיל. בינקותו נפל מזרועותיה של אחותו על מנגל – תאונה שהותירה צלקת בצדו השמאלי של פניו. בילדותו שיחק פוטבול וקיווה להתמקצע בענף זה, אולם משום שמאס בבריונות שחווה ברחובות מצד בני נוער שהכו אותו, הוא החליט להשקיע את זמנו בקפוארה על מנת ללמוד דרכים להגן על עצמו. תחילה, למד אלדו קפוארה ברחובות עד שמאמן ג'ו ג'יטסו ברזילאי הבחין בו והזמין אותו להתאמן אצלו במכון, ולאחר אימון אחד, אלדו החליט לנטוש את הקפוארה ולהקדיש את זמנו ללימוד ג'ו ג'יטסו ברזילאי. בגיל 17 עבר להתגורר בריו דה ז'ניירו כדי להתמקצע ב-MMA.
בשנת 2016, יצא לאור בנטפליקס סרט על אודות חייו 'חזק יותר מהעולם' (באנגלית: Stronger Than The World).