יחסי ירדן–ישראל
היסטוריה > ממבצע סיני ועד למלחמת ששת הימים 1956–1967

במשך השנים התרחשו אירועי ירי רבים בהם חיילים ירדנים ממזרח ירושלים פתחו באש על אזרחים ישראלים במערב העיר.
פעולות הפדאיון וכן המאבק על השליטה בגדה המערבית הביאו את ירדן וישראל לשתף פעולה וישראל הרתיעה כוחות ערביים זרים מלהתפרס בתוך שטחה של ירדן דבר שמנע מצבא עיראק להיכנס אליה. לפני מלחמת ששת הימים הוגדרה ירדן כ"פקק ביטחון" במערכת הסבוכה שבין ישראל לשאר מדינות ערב ולכן לא רצתה ישראל לשנות את הסטטוס קוו עם ירדן באותן השנים.
ירדן היוותה מכשול בניסיון ליצור איחוד בין מצרים לסוריה תחת קע"ם שנעשה בפברואר 1958 ונעשו ניסיונות להתנקש בראשי ירדן על מנת לזרוע מבוכה שתכשיר את הקרקע לסיפוחה. בפברואר התאחדו שתי המדינות ההאשמיות - ירדן ועיראק בקונפדרציה רופפת ובמאי פרצה מלחמת אזרחים בלבנון. מצב אזורי מעורער זה וחתרנות מצרית הביא את המשטר בירדן לקרוא לעזרתו את עיראק, עיראק נענתה אך כוח הסיוע ששלחה לירדן הפיל תחת זאת את המשטר בעיראק ב־14 ביולי. נפילה זו של המשטר ערערה עוד יותר את המשטר בירדן והיא הפעילה את הסכם הסיוע הצבאי שלה מול בריטניה. שלושה ימים לאחר מכן הונחתו בירדן נחתים בריטיים שהגיעו מקפריסין (שהייתה תחת שלטון בריטי באותה עת) דרך שמי ישראל. לפי יובל נאמן, בריטניה הסכימה למכור לישראל 2 צוללות ו-50 טנקי צנטוריון תמורת ההרשאה הישראלית להטיס כוח זה מעל ישראל.
לאחר ההתנקשות בראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי ב-1960 תכנן חוסיין מלך ירדן פעולת תגמול נגד סוריה, ולצורך כך נדרש לו שקט בגבול עם ישראל. ב-14 בספטמבר הגיע שליח מיוחד לראש אמ"ן, אלוף חיים הרצוג, עם הבהרה שירדן עומדת לדלל את כוחותיה בגבולה עם ישראל והם רוצים לדעת אם ישראל לא תנצל מצב זה כדי לפגוע בירדן. ראש הממשלה דוד בן-גוריון החזיר הודעה, שקיומה של ירדן כמדינה עצמאית הוא אינטרס ישראלי. זה היה הצעד הראשון של שותפות לא רשמית בין ישראל וירדן.
באותה תקופה החל חוסיין לקיים תקשורת אלחוטית מוצפנת ישירה עם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. אפרים הלוי סיפר כי המלך עצמו היה מקבל את התשדורות, משום "שהפעיל בעצמו את מערכות הצופן שלו ופענח לבד את המברקים שהוא קיבל."
בשנת 1963 נפגש חוסיין לראשונה עם ישראלי. היה זה יעקב הרצוג, יועץ לראש הממשלה החדש של ישראל, לוי אשכול. פגישה זו הייתה ראשונה מבין פגישות רבות, ונערכה בלונדון. בין היתר נפגש חוסיין בשנת 1965 עם גולדה מאיר. בפגישות אלו תואמו היחסים בין שתי המדינות, סוכם על שיתוף פעולה מודיעיני ושיתוף פעולה בתחום המים, כמו גם על מגבלות על העברת משוריינים לגדה המערבית, שתחת שלטון ירדן.
למרות כל אלה היה על חוסיין לאזן בין כל הגורמים ולשתף פעולה עם הלכי הרוח בעולם הערבי. בינואר 1964 חידש את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים הנאצריסטית. בספטמבר 1964 השתתפה ירדן בוועידת הפסגה הערבית שנערכה באלכסנדריה, שם נאלצה להכיר בישות חדשה "הארגון לשחרור פלסטין", על אף שמכך השתמעה קריאת תיגר על שליטתה בשטחי הגדה המערבית.
פעילותם של אנשי הארגון לשחרור פלסטין הביאה את צה"ל להבנה כי אין לסמוך על חוסיין בבלימת המחבלים. ב-13 בנובמבר 1966 ביצע צה"ל את פעולת סמוע, אחת הגדולות שבפעולות תקופה זו, כשפשט על הכפר סמוע הסמוך לחברון. בפעולה נהרגו עשרות חיילים ירדנים. הפעולה הביאה לגל של מחאות כנגד חוסיין (שחייב אף הפעלת טנקים בשכם) ולערעור נוסף של משטרו, כאשר תחנות הרדיו במצרים שידרו תעמולה המציגה אותו ככלי שרת של הישראלים ושל המעצמות המערביות ואילו צה"ל ריכז כוחות בגבול בעקבות ההפגנות האלימות.
המתיחות באזור הביאה את חוסיין לכלל החלטה אסטרטגית, לשתף פעולה עם מצרים ועם סוריה במה שהסתמן כסיבוב נוסף במלחמות המזרח התיכון. ב-30 במאי 1967 טס חוסיין לקהיר ושם חתם עם נאצר על "הסכם הגנה". צבאו של חוסיין הועמד תחת פיקוד מצרי, וניתנה ערובה מצרית להגנה על ירדן במקרה של תקיפה ישראלית. בכך הפך עצמו חוסיין מטרה לתקיפה ישראלית, כאשר המלחמה הייתה בשלב זה כמעט בלתי נמנעת. הצבא הירדני נתפס כאיום גדול אף מן הצבא הסורי, והצטרפותו לברית כנגד ישראל הידקה את תחושת המצור והדחיפות שקדמה למלחמת ששת הימים.