אשראי חברתי
תאוריה כלכלית

דאגלס לא הסכים עם כלכלנים קלאסיים אשר חילקו את גורמי הייצור רק לאדמה, עבודה והון. בעוד שדאגלס לא הכחיש את קיומם של גורמים אלה בייצור, הוא האמין כי "הירושה התרבותית של החברה" היא הגורם העיקרי. ירושה תרבותית מוגדרת בתור הידע, הטכניקה והתהליכים אשר ניתנו לנו בצורה מצטברת, למן מקורות התרבות. כתוצאה מכך, האנושות אינה צריכה "להמציא את הגלגל מחדש" שוב ושוב. "איננו אלא המנהלים של אותה ירושה תרבותית, ובכך הירושה התרבותית היא הרכוש של כולנו, ללא יוצא מן הכלל." אדם סמית, דייוויד ריקארדו וקארל מרקס טענו שהעבודה יוצרת כל ערך. בעוד שדאגלס לא התכחש לכך שכל העלויות הן בסופו של דבר תוצאה של הוצאות עבודה כלשהן (בעבר או בהווה), הוא התנגד לקביעה שהעבודה של העולם כיום יוצרת את כל העושר. דאגלס עושה הבחנה קפדנית בין ערך, עלות ומחיר. הוא טען שאחד הגורמים המובילים לטעות מחשבתית במונחי טבעו ותפקודו של הכסף הייתה האובססיה של כלכלנים בנוגע לערך והיחס בינו לבין מחירים והכנסות. בעוד שדאגלס הכיר ב"ערך בשימוש" בתור תאוריה לגיטימית של ערכים, הוא טען גם שערכים הם סובייקטיביים ולא ניתן למדוד אותם באורח אובייקטיבי. בכך, הוא דחה את הרעיון שתפקידו של הכסף הוא לפעול בתור תקן, או אמצעי מדידה, של ערך. דאגלס האמין שתפקידו של הכסף הוא לפעול כאמצעי-תקשורת, אשר באמצעותו יכוונו הצרכנים את חלוקת הייצור.
התאוריה של האשראי החברתי בדבר "חבלה כלכלית" קשורה קשר הדוק לרעיון של ירושה חברתית. בעוד שדאגלס האמין כי גורם הירושה החברתית בייצור הוא ראשון במעלה בהגדלת העושר, הוא האמין גם שחבלה כלכלית היא הגורם הראשון במעלה להקטנתו. המילה "עושר" wealth נגזרת מן המילה האנגלית העתיקה wela, או "רווחה", ודאגלס האמין שעל כל הייצור להגדיל את הרווחה האישית. מכאן שייצור אשר אינו מגדיל את הרווחה האישית ישירות הוא בבחינת בזבוז, או חבלה כלכלית.
על פי השיטות המודרניות של ניהול חשבונות, מכריחים את הצרכן לשלם עבור כל עלויות הייצור, כולל הביזבוז. ההשפעה הכלכלית של חיוב הצרכן לשלם על כל הבזבוז שבתעשייה היא, שהצרכן מחויב לעבוד הרבה יותר מהדרוש. דאגלס האמין שמאמץ מבוזבז יכול להיות מקושר ישירות לבלבול ביחס למטרתה של המערכת הכלכלית, והאמונה שהמערכת הכלכלית קיימת כדי לספק תעסוקה על מנת להפיץ סחורות ושירותים.
דאגלס טען לשלוש אפשרויות שונות של מדיניות ביחס למערכת הכלכלית:
דאגלס האמין שברירת-המדיניות השלישית היא זו שעליה יש לבסס מערכת כלכלית, אבל שבלבול מחשבתי איפשר למערכת התעשייתית להישלט על ידי שתי המטרות הראשונות. אם מטרתה של המערכת הכלכלית שלנו היא לספק את הכמות המקסימלית של סחורות ושירותים תוך השקעת מינימום של מאמץ, אזי היכולת לספק סחורות ושירותים בעזרת מינימום של תעסוקה היא בעצם רצויה. דאגלס העלה את ההצעה שאבטלה היא התוצאה ההגיונית של החלפת בני אדם במכונות בתהליך הייצור, וכל ניסיון להפוך את התהליך, באמצעים של מדיניות אשר נועדה להשיג תעסוקה מלאה, מחבל ישירות בירושה התרבותית שלנו. דאגלס האמין גם שאנשים אשר נפלטו מן המערכת התעשייתית בגלל תהליך המיכון, עדיין צריכים להיות בעלי היכולת לצרוך את פירות המערכת, מכיוון שהוא העלה את ההצעה שכולנו יורשים של הירושה התרבותית, והצעתו לדיבידנד לאומי מבוססת ישירות על אמונה זו.
דאגלס ביקר את הכלכלה הקלאסית מכיוון שזו הייתה מבוססת על כלכלת-סחר-חליפין, בעוד שהכלכלה המודרנית היא כלכלה המבוססת על כסף. בתחילה היה מקורו של הכסף במערכת היצרנית, כאשר בעלי עדרים נקבו חורים בעיגולי עור כדי לציין ראשי בקר. עיגולים אלה יכלו להיות מוחלפים אחר כך תמורת תירס, ומגדלי התירס יכלו אחר כך להחליפם בראש בקר בתאריך מאוחר יותר. המילה pecuniary מגיעה מהמילה הלטינית pecunia, שמשמעותה המילולית המקורית היא "בקר". כיום, מערכת הייצור ומערכת הכסף הן שתי ישויות נפרדות. דאגלס הראה כיצד הלוואות יוצרות פיקדונות, והציג הוכחה מתמטית בספרו "אשראי חברתי". אשראי בנקאי מהווה את רובו המוחץ של הכסף, והוא נוצר בכל פעם שבנק נותן הלוואה. דאגלס היה גם הראשון שהבין את טבעו של הכסף כאשראי. המילה credit מגיעה מהמילה הלטינית credere שפירושה "להאמין". "תכונתו המהותית של כסף, אם כן, היא שאדם יאמין שיוכל להשיג את מה שהוא רוצה בעזרתו."
על פי הכלכלנים, כסף הוא אמצעי-חליפין. דאגלס טען שזה היה אולי נכון פעם, כאשר מרבית העושר יוצר על ידי יחידים, אשר לאחר מכן החליפו אותו אלה עם אלה. אבל בכלכלה המודרנית, חלוקת העבודה מחלקת את הייצור לתהליכים מרובים, והעושר נוצר על ידי אנשים שעובדים ביחד. למשל, עובד במפעל למכוניות אינו מייצר עושר כלשהו (המכונית) בעצמו, אלא רק בצמידות לפועלי רכב אחרים, ליצרני הכבישים, הדלק, הביטוח וכו'. בהשקפה זו, עושר הוא מאגר אשר ממנו כל האנשים יכולים למשוך, וכסף הופך להיות מערכת כירטוס. היעילות אשר מרוויחים יחידים כאשר הם משתפים פעולה בתהליך הייצור זכתה בפי דאגלס לכינוי "תוספת ארגון שאינה כלולה בהכנסות" – אשר הצטברויות שלה במהלך ההיסטוריה מהווים את מה שדאגלס כינה ירושה תרבותית. האמצעי למשיכה ממאגר זה הוא כסף אשר אותו מחלקת המערכת הבנקאית.
דאגלס האמין שאין לראות את הכסף כסחורה, אלא לחליפין בתור כרטיס, אמצעי לחלוקת פירות הייצור. "ישנם שני צדדים לשאלה זו של כרטיס המייצג משהו שאותו נוכל לכנות, אם נרצה, ערך. ישנו הכרטיס בעצמו – הכסף אשר יוצר את הדבר שאנו מכנים "ביקוש אפקטיבי" – ויש דבר אשר נקרא מחיר, העומד מולו." כסף הוא ביקוש אפקטיבי, והאמצעי לאסוף כסף זה מחדש הוא מחירים ומיסים. כאשר הון אמיתי הולך ומחליף את העבודה בתהליך המודרניזציה, על הכסף להפוך יותר ויותר לאמצעי חלוקה. הרעיון שהכסף הוא אמצעי חליפין מתקשר לאמונה שכל העושר נוצר על ידי העבודה הנוכחית בעולם, ודאגלס דחה בבירור את האמונה הזו, כשהוא מכריז שהירושה התרבותית של החברה היא הגורם הראשוני ביצירת העושר, אשר הופך את הכסף למנגנון חלוקה, לא אמצעי חליפין.
דאגלס טען גם שבעיית הייצור, או המחסור, נפתרה מזמן. הבעיה החדשה היא של הפצה וחלוקה. אולם, כל עוד הכלכלה המסורתית הופכת את המחסור לערך, הבנקים ימשיכו להאמין שהם יוצרים ערך עבור הכסף שהם מייצרים בכך שהם גורמים לכך שיהיה בו מחסור. דאגלס ביקר את המערכת הבנקאית בשני סעיפים:
על היותה צורה של ממשלה אשר מרכזת את העוצמה בידיה מזה מאות שנים
על כך שהיא טוענת לבעלות על הכסף שאותו היא יוצרת
את הראשונה זיהה דאגלס בתור בעלת מדיניות אנטי-חברתית. לגבי השנייה, הוא טען שהיא שוות-ערך לטענה לבעלות על האומה כולה. כסף, טען דאגלס, אינו אלא ייצוג מופשט של האשראי האמיתי בקהילה, שהוא יכולתה של הקהילה לספק סחורות ושירותים, בזמן ובמקום שבו הם נדרשים.