stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מונש
שנותיו הראשונות

מונש נולד במלבורן שבאוסטרליה, למשפחה יהודית מפרוסיה (בית הוריו בפרוסיה שכן בסמיכות לביתו של אריך לודנדורף אשר הפך לראש המטה הכללי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה). בשנת 1874 משפחתו עברה לניו סאות' ויילס. בעקבות הצטיינותו בלימודיו המשפחה חזרה למלבורן בשנת 1880 על מנת לאפשר לו לממש את הפוטנציאל שלו. הוא למד תחת אלכסנדר מוריסון בסקוטש קולדג' במלבורן, וסיים את לימודי הבגרות בגיל 13. במסגרת אוניברסיטת מלבורן הוא קיבל תואר שני בהנדסה בשנת 1893, תואר ראשון באמנות ובמשפט בשנת 1895, ודוקטורט בהנדסה בשנת 1921. עבד עבור קבלנים פרטיים בבניית רכבות וגשרים. בשנת 1894 נכנס לשותפות עם יהושוע אנדרסון כחברה לקבלנות וייעוץ. ב-1905 השותפות התפרקה, ומונש הקים יחד עם דוד מיצ'ל והכימאי ג'ון גיבסון חברה בשם Reinforced Concrete & Monier Pipe Concrete Co, ובשנת 1906 הם הקימו בשותפות עם אנשי עסקים מדרום אוסטרליה את S.A. Reinforced Concrete Co. במסגרת פעולות אלו מונש היה מהחלוצים בשימוש בבטון מזוין באוסטרליה. הוא גם היה לנשיא המכון הוויקטוריאני למהנדסים וחבר במכון המהנדסים האזרחיים הלונדוני.
הוא נשא את ויקטוריה בשנת 1891 וב-1893 נולדה בתם היחידה, ברטה.
במסגרת לימודיו הצטרף מונש למחלקה האוניברסיטאית של המיליציה המקומית. ב-1887, הועלה לדרגת לוטננט במיליצית התותחנים בצפון מלבורן, ובשנים הבאות במקביל לעבודתו האזרחית עלה בדרגות הצבאיות במסגרת המיליציה. בשנים 1908–1912 היה מפקד קורפוס המודיעין האוסטרלי בוויקטוריה, עד שהועלה לדרגת קולונל בשנת 1913 ומונה למפקד בריגדת חיל הרגלים ה-13.
מלחמת העולם הראשונה > גליפולי

מונש היה בן 49 כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הוא עזב את עיסוקיו הפרטיים ואת משפחתו והתנדב לשירות צבאי. בתחילה הוא מונה כצנזור הראשי של אוסטרליה, אך הוא לא היה מרוצה מהתפקיד ושיווע לתפקיד שטח. בספטמבר אותה שנה, כאשר הוקם הכוח האימפריאלי האוסטרלי קיבל מונש את הפיקוד על בריגדת הרגלים הרביעית שהייתה מורכבת מארבעה גדודים. מינוי זה נתקל בביקורת שנבעה ממוצאו היהודי גרמני של מונש ומחוסר ניסיונו הצבאי, ומנגד נתמך על ידי מספר רב של קצינים בכירים.
הבריגדה הרביעית עזבה את אוסטרליה בדצמבר 1914, והגיעה למצרים בינואר 1915. באפריל 1915 השתתפה הבריגדה במערכת גליפולי. בתחילת המערכה הגנה הבריגדה על קו חוף הידוע היום בשם 'עמק מונש'. במהלך הקרבות נודע מונש כמפקד עצמאי בעל יכולות ארגוניות מרשימות. ביולי התמנה מונש לדרגת בריגדיר גנרל חרף שמועות זדוניות על היותו מרגל גרמני. במהלך מתקפת אוגוסט הבריגדה של מונש הייתה אמורה לכבוש את גבעה 971, אך הניסיון נכשל, דבר שהצטרף לכשלונות ביתר זירות הקרב. באמצע דצמבר 1915 נסוגה הבריגדה של מונש יחד עם שאר הכוחות האוסטרליים מגליפולי. לאחר הנסיגה הוצבה הבריגדה של מונש במצרים שם עברה תקופה של אימונים ושיקום, ולקחה חלק בהגנת תעלת סואץ. על שירותו בקרב גליפולי קיבל מונש את אות מסדר האמבט.
מלחמת העולם הראשונה > בחזית המערבית

ביוני 1916 הועברה הבריגדה של מונש לחזית המערבית, והוצבה בארמנטייר אשר בצפון צרפת. ביולי אותה שנה קודם מונש לדרגת מיג'ור גנרל ומונה לעמוד בראש הדיוויזיה האוסטרלית השלישית. מונש אימן את הדיוויזיה באנגליה, תוך מתן דגש רב לפרטים הקטנים ביותר. הדיוויזיה נשלחה לחזית בנובמבר 1916. הקרב הראשון בו לקחו חלק היה קרב מסין (Messines) ביוני 1917 אשר הסתיים בהצלחה גדולה, בזכות התכנון המוקדם המדוקדק של הקרב. באוקטובר אותה שנה השתתפה הדיוויזיה בקרב ברוסינדייל, שנחשב לפעולה ההתקפית האוסטרלית המוצלחת ביותר במלחמה עד לאותה העת. הצלחות אלו, בצירוף ההבנה העמוקה של מונש למשמעויות האסטרטגיות של הפריצות הגרמניות של החזית שאירעו במרץ ואפריל 1918, הביאו למינוי של מונש לדרגת לוטננט גנרל, במאי 1918, ולמינוי לראש הקורפוס האוסטרלי, אז הקורפוס הגדול ביותר בחזית המערבית.
ההישג הגדול ביותר של מונש כמפקד אירע בקרב המל (Hamel) ב-4 ביוני 1918. קרב זה נחשב לקרב המודרני הראשון בזכות האופן המשולב שבו הופעלו כוחות רגלים, טנקים, ארטילריה ומטוסים. במסגרת הקרב נכבשו עמדות גרמניות הסמוכות לכפר לה המל בצפון-מזרח צרפת וכל היעדים של מונש הושגו תוך 93 דקות (3 דקות יותר מהתכנון המקורי של מונש).
בחודשים הבאים העקרונות שהופעלו לראשונה בקרב המל, שוחזרו בקנה מידה גדול הרבה יותר בקרב אמיין השני, אשר נערך בין ה-6 ל-11 באוגוסט 1918. קרב זה נחשב לאחד הקרבות החשובים והמוצלחים (מנקודת מבטן של מדינות ההסכמה במלחמה) ביותר במלחמה והיווה נקודת מפנה, ופתיחה למתקפת מאה הימים אשר הביאה לתבוסתה של גרמניה ולסיום מלחמת העולם הראשונה.
מונש כמפקד

לכל אורך הקריירה הצבאית שלו עלו התנגדויות רבות למינוי ולקידום של מונש בשל היותו חייל מתנדב (לא היה חייל מקצועי עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה) ובשל מוצאו הגרמני-יהודי. ההתקדמות של מונש חרף התנגדויות אלו נבעה מההצטיינות הרבה שלו במילוי תפקידיו ומהערכה הרבה לה זכה מהקצונה הבכירה. צ'ארלס בין, היסטוריון המלחמה הרשמי של אוסטרליה כתב שככל שמונש התקדם במעלה הדרגות כך הוא הפך ליעיל יותר בשל כישוריו בתכנון קפדני, גישותיו החדשניות לגבי שימוש בטכנולוגיה חדשה ויכולותיו הטקטיות. בין כתב דברים אלו חרף העובדה שהתנגד לקידומו של מונש במהלך המלחמה. ביומנו כתב בין ש'אנחנו לא רוצים שאוסטרליה תהיה מיוצגת על ידי אנשים אשר בעיקר בזכות יכולתם, טבע מולד יהודי, לדחוף את עצמם'. יחד עם קיית' מרדוק הוא ניסה לשכנע את ראש ממשלת אוסטרליה, בילי יוז, שהקצונה הבכירה סולדת ממונש. יוז הגיע לחזית זמן קצר לפני קרב המל, במטרה להחליף את מונש, אך לאחר התייעצות עם הקצינים הבכירים, ולאחר שגילה את ההערצה הגדולה שהם רוחשים למונש, שינה את דעתו.
בכל שנות המלחמה הוכיח את עצמו מונש כמפקד בעל כושר ארגון ויכולת תכנון בלתי רגילה. מונש היה בעל ראש פתוח וגמישות, וידע לעבוד בצוות ולחלוק אחריות. הוא ראה את התמונה הגדולה וירד לפרטי פרטים, ורווחת חייליו הייתה תמיד לנגד עיניו. מונש היה הראשון לפתח את תאוריית הקרב המשולב – לחימה של טנקים בשילוב עם חילות אחרים, וקרב המל עליו פיקד ובו יישם תאוריה זאת, נחשב לקרב המשולב הראשון. אומנם היה זה קרב קטן, אך במהלך נכבשו תוך שעה וחצי עמדות גרמניות דומות לעמדות גרמניות בקרב על הסום אשר לא נכבשו גם לאחר חודשים של מתקפות. חיילים אשר השתתפו בקרב סיפרו שהדבר המרשים ביותר עבורם לא היה השימוש בטנקים משוריינים, או ההצלחות הכבירות של המבצע אלא העובדה שבמהלך הקרב ארגן מונש ארוחות חמות שהגיעו לחיילים בקו הקדמי. עקרונות הקרב נלמדו ויושמו על ידי מדינות ההסכמה בהמשך המלחמה ועדיין נלמדים בימינו.
מונש זכה להערכה רבה עקב מידותיו האישיות הטובות שכללו צניעות, יכולת אינטלקטואלית חזקה, חשיבה מתודית, הבנה מבריקה של נושאים טקטיים, שליטה טכנית בכל סוגי הנשק, תכנון קפדני של שדות הקרב ולוגיסטיקה. תכונות אלו חיפו על כך שהוא מעולם לא ביקר בקו החזית, נטה להתעלם מעצות של קצינים זוטרים ובמהלך קרבות נהג בצורה כוחנית.
ב-12 באוגוסט 1918 הוענק לו בשדה הקרב התואר אביר על ידי המלך ג'ורג' החמישי, בשל הצטיינותו כמפקד בחזית הצרפתית. הוא היה היהודי הראשון ויליד אוסטרליה הראשון שקיבל דרגת גנרל בצבא הבריטי. עם חזרתו למולדתו, העם וממשלת אוסטרליה חלקו לו כבוד רב.
שנותיו המאוחרות

רעייתו ויקטוריה נפטרה בשנת 1920. בתקופה שבין 1920 עד מותו הקדיש מונש את מרצו וכישוריו לרשות החשמל של מחוז ויקטוריה באוסטרליה, וכן לארגונים שונים. שמו עלה מספר פעמים כמועמד להיות הנציב העליון של ארץ ישראל, אך הוא דחה את העניין מכל וכל וטען שהוא קשור כל כולו לאוסטרליה. הוא נבחר לנשיא ההתאחדות הציונית של אוסטרליה ב-1927.
מונש נפטר עקב התקף לב. כרבע מיליון בני אדם ליוו אותו בדרכו האחרונה, ומטח יריות מ-17 תותחים סיים את טקס הקבורה היהודי ובכל רחבי אוסטרליה התקיימו עצרות זיכרון לזכרו.
העיר מונש, בת כ-175,000 תושבים נכון ל-2010, נקראה על שמו. כמו כן, אוניברסיטת מונש במלבורן, הגדולה ביותר באוסטרליה (55,000 סטודנטים) נקראה על שמו וכן כיכרות, רחובות, שכונות, קירות זיכרון ופסלים מנציחים את שמו במקומות רבים באוסטרליה. מונש זכה גם להופיע בשטר המאה דולר אוסטרלי. בישראל מונצח ג'ון מונש במושב בעמק חפר הקרוי כפר מונש, ורחובות על שמו ביד אליהו בתל אביב ובבת גלים בחיפה.
הערות שוליים

↑  Doctarate of Leyden University for Herr Fried, שיקגו סנטינל, 19 בספטמבר 1913
↑  מקרוב ומרחוק, המצפה, 5 בספטמבר 1913
↑  Australian Jewish General wins C.B., שיקגו סנטינל, 17 בדצמבר 1915
↑  Sir John Monash Made a Lieutenant General, שיקגו סנטינל, 21 ביוני 1918
↑  המצביא מונאש וא"י, דואר היום, 24 באוגוסט 1919
לנציבות ארץ ישראל, דואר היום, 12 בפברואר 1925
↑  ועידתם הראשונה של ציוני אוסטרליה, דואר היום, 25 באוקטובר 1927
ליסוד ההסתדרות הציונית באוסטרליה, דואר היום, 25 ביוני 1928
↑  קבורתו של מונאש, דואר היום, 21 באוקטובר 1931
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265560605171  ADB: monash-sir-john-7618  BIBSYS: 90737563  GND: 123180996  ISNI: 0000 0000 6682 5727  LCCN: n83068782  NLA: 36520019  SNAC: w6pr7x1w  SUDOC: 084530936  Trove: 1269506  VIAF: 47662739   WorldCat (עם VIAF): 47662739
קוליו פיצ'טו

| --- | --- |

קוליו פיצ'טו, על שטר בולגרי, 1996  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1800 דריאנובו, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1881 (בגיל 81 בערך) וליקו טרנובו, נסיכות בולגריה 
 מקום קבורה:  וליקו טרנובו 
 תחום יצירה:  אדריכלות, פיסול 
 יצירות ידועות:  גשר בלנסקי 
 
קוֹליּוּ פיצֶ'טו (בבולגרית: Колю Фичето‏, בשמו בלידה ניקולה איוואנוב פיצ'ב - Никола Иванов Фичев, ‏ 1800 - 15 בנובמבר 1881) היה אדריכל, בנאי ופסל בולגרי מתקופת התחייה הלאומית הבולגרית. נודע גם כ"אסטה קוליו פיצ'טו", כש"אוסטה" הוא קיצור מן המילה "אוסטאבאשי" (ustabaşı) (רב אמן - בטורקית עות'מאנית).
קורות חייו

יליד דריאנובו, כפר השוכן על המורדות הצפוניים של הרי הבלקן, בימי השלטון העות'מאני במולדתו, ניקולה יוואנוב פיצ'ב נודע בשם החיבה "קוליו פיצ'טו". הוא נולד במשפחה דלת אמצעים והתייתם מאביו יוואן או יובאן בגיל שלוש -ארבע. אמו הייתה בת למשפחת בנאים וגלפי עץ מן היישוב מארצ'ה, והתאלמנה קודם לכן גם מבעלה הראשון. כשמלאו לו 10 נכנס ניקולה כשולייה ("צ'יראק" או "קאלפה") אצל בעלי מלאכה ובנאים בעיר טריאבניה.
אחר כך בגיל 17 רכש את אמנות העבודה באבן אצל אמנים מן האסכולה של קורצ'ה (גוריצה, בבולגרית) (בשטח אלבניה של היום), ולאחר מכן, כחניך אצל בעלי המקצוע של ברציגובו (בתראקיה), השתלם בבניית כנסיות, מגדלי פעמונים וגשרים. בשובו לדריאנובו, עבד עדיין חניך אצל אמן מקומי וליווה אותו לעבודות בנייה בדוברוג'ה ובוולאכיה השכנה.
בגיל 23 התקדם פיצ'ב במעמדו המקצועי ועבד בימי החורף כ"ראש שוליות" - "קלפאבאשיה" בבית המלאכה בווליקו טרנובו, של סטניו "מרנגוזין", קרוב משפחה מצד אמו מן הכפר ארמיאנקובצי, שלימד אותו את אמנות גלפות העץ. בחודשי הקיץ עבד בבנייה עם אמן בשם וליו מדריאנובו. בשנת 1825 נולד בנו איוואן בשנת 1830 קנה בית בטרנובו והתיישב בה סופית.
עבד אצל האמנים הבנאים בעיר ("אוסטאבאשי") ובגיל 36, אחרי הצלחתו בבניית כנסיית ניקולה הקדוש בטרנובו הוכר ככל הנראה מעמדו כאומן מומסך ("בשקאליה") ואחר כך כרב אומן (אוסטה). המסמך הכתוב הראשון שבו מצוינת הכרתו של קוליו פיצ'טו כ"רב אמן" (אוסטה) היא משנת 1839.
הוא קיבל הכרה לא רק מידי חברי גילדת הבנאים, אלא גם עלי מצד ממשל הכיבוש העות'מאני ומידי ראש הכנסייה, המיטרופוליט הילריון.
פרט לשפת אמו - בולגרית, ידע קוליו פיצ'טו טורקית שוטפת, ושלט גם ברומנית וביוונית, אם כי לא ידע קרוא וכתוב.
לפי האגדה, פעם נשכב קוליו פיצ'טו מתחת לאחד הגשרים שבנה על מנת להיות ערב לבטיחותו. לפי סיפור אחר על בניית הגשר שעל יאנטרה, אומרים כי הסכים שמידהט פאשה שהזמין את בניית הגשר יוציא אותו להורג אם לא יעמוד בתקציב שהתחייב אליו (700,000 גרוש), פי שלושה פחות מהצעות קבלנים ואדריכלים אחרים, כמו הפולני לודמיל רול גברונסקי).
קוליו פיצ'טו נפטר בווליקו טרנובו, שם גם הובא לקבורה בשנת 1881.
הוא היה נשוי משנת 1823 לאשה מדריאנובו, בשם מרינקה, ונולדו להם שבעה ילדים.
הגנרל הבולגרי איוואן פיצ'ב היה נכדו.
פעילותו האמנותית

אחרי שנת 1831 עזר פיצ'טו לבנאי והאדריכל הידוע דימיטר סופאליאטה לבנות את המנזר פראוברז'נסקי בטרנובו. 
בשנת 1834 נאלץ סופאליאטה להפסיק את עבודתו מפני שהשתתף במרד ("זאוורה") נגד הטורקים. הוא הפקיד על פיצ'טו את המשימה להמשיך בתוכנית. פיצ'ב בנה את מגדל הפעמונים ואת האיקונוסטסים בכל כנסיות המנזר. אחד האתגרים איתו התמודד האמן היה בניית מגדל הפעמונים שלפי הוראות הטורקים אסור היה לעלות בגובהו על צריחי המסגדים. פיצ'טו הכניס, מכל מקום, במגדל, כמה חידושים: בנה אותו, שלא כנהוג עד אז, בכנף המערבית של המנזר, ובראש המגדל לא בנה כיפה כפי שדרשה המסורת, אלא פירמידה ועליה כדור מתכת והצלב מעליו. פיצ'ב הוסיף לצריח גם שעון. לימים הציל מגדל הפעמונים את המנזר, יחד עם ציורי הקיר ופסלי העץ שבו, כשעמד איתן בפני מפולת סלעים שהזיקה את מרכזה של הכנף המערבית. תחת ניהולו של אמן אחר, איוואן דוודאטה, השתתף פיצ'טו באופן פעיל גם משימת השלמת בנייתה של הכנסייה על שם ניקולה הקדוש בטרנובו שהסתיימה בשנת 1836.
בחודשי הקיץ 1837–1840 עבד כבר כאמן עצמאי ובו זמנית שיתף פעולה עם בנאים שונים מברציגובו, אדירנה ואיסטנבול. בטרנובו ובסביבה עבד יחד עם מוריו לשעבר, אוסטה וליו וסטניו מרנגוזין. בשנת 1840 עברו לאחריותו עבודות השיפוץ של מנזר קיליפרבו. למשך שנתיים ניהל שם את בנייתם של מגורי הנזירים החדשים ושל כנסייה חדשה גדולה יותר. 
שני המבנים נחשבים בסגנונם האדריכלי ובפתרונות הפונקציונליים שלהם, לשלב חדש בהיסטוריה של האדריכלות הבולגרית.
ב-1848 חזר לעבוד בוולאכיה יחד עם וליו, סיים את שיתוף הפעולה שלו עם סטניו בתחום גילופי העץ והקדיש את עצמו בעיקר לאדריכלות. בסביבות 1854 מכהן כראש גילדת הבנאים בטרנובו וכעבור שנה התמנה לאדריכל ראשי של העיר. 
(беледие устасъ). בשנת 1856 הכיר את הנציג העות'מאני מידהט פאשה שנשלח באותה תקופה לבולגריה ושעוד מילא לאחר מכן תפקיד של מושל "האלייט דנובה". מידהט פאשה הזמין אצל פיצ'טו פרויקטים בנייה אחדים. 
כהוקרה על פעילותו, בשנת 1868 זכה קוליו פיצ'טה מטעם הממשלה העות'מאנית לעיטור מסדר המג'ידיה, מענק של 50,000מטבעות זהב וחלקת אדמה בטרנובו.
בשנים 1876-1870 תכנן פיצ'ב את הפרויקטים הגדולים האחרונים. בשנת 1873 הוא נבחר בכנסיית הקדושים קונסטנטין והלנה ליושב ראש לשם כבוד של הנהגת הכנסייה האורתודוקסית. בשנת 1878 היה עד להשגת העצמאות של מולדתו. עדיין בשנים 1877–1881 תכנן מספר כנסיות כפריות, שנבנו על ידי קבלני בנייה אחרים. בשנותיו האחרונות החליף את התואר על חתימתו מ"אוסטה" ל"אדריכל".
בין המפורסמות שבעבודותיו מצוי הגשר על יד ביאלה (Беленски мост) ‏ (1865) על הנהר יאנטרה), הגשר המקורה בלובץ', מעל הנהר אוסאם (1872–1874), כנסיות בעיר הולדתו, דריאנובו, בסבישטוב (כנסיית השילוש הקדוש, (1867)) ובווליקו טרנובו (כנסייה משנת 1844). בווליקו טרנובו הוא תכנן גם מספר בתי מגורים ומבני ציבור.
פעילותו האמנותית > מבחר עבודות

1834 מגדל הפעמונים של מנזר פראובראז'נסקי בווליקי טרנובו
1836 כנסיית ניקולא הקדוש בווליקו טרנובו
1849 ביתו של הסוחר ניקולה קויוב בווליקו טרנובו ("בית הקוף")
פיצ'טו משלב בחזית הבית יסודות בארוקיים אירופיים ויסודות מסורתיים בולגרים; קרניז לכל אורכה, ציפוי עם לבנים, כיפת זכוכית מעל הסלון בקומה העליונה.
1858 החאן (קרוונסאראי) "חאג'י ניקולין", פונדק עם ספסלים - ברחוב סמובודקה צ'רשיה בווליקו טרנובו. מבני הבניין מסודרים בצורה מיוחדת, עם ארקדות וגלריות פתוחות עם מעקים במתכת מחושלת
1865—1867 - הגשר על יד ביאלה, מעל נהר יאנטרה. הוזמן על יד המושל מידהט פאשה, לשביעות רצון רבה של השלטונות.
אורך הגשר הוא 276 מ', רוחבו 9 מ' ויש לו 14 ארקדות. מצדי הגשרישנן מדרכות להולכי רגל, שרוחבן 1.2 מ' ומוגנות על ידי מעקבים שגובהם 1.25 מ'
1872—1874 - הגשר המקורה בלובץ', מעל הנהר אוסם. הוא נהרס בדליקה בשנת 1925, אך נבנה מחדש לפי תוכניותיו של פיצ'ב בשנת 1931 אם כי תוך הגדלת אורכו. יש אומרים שעל ידי העסקת מקומיים באתר הבנייה, שנמצא באחד ממוקדי המרד האנטי-עות'אמני, הציל אותם מעונש קולקטיבי של גירוש לעבודות פרך במכרות של דיארבקיר
הגשר מעל נהר רוסיצה בסבלייבו
"הקונאק הטורקי" - בניין המנהל העות'מאני - בווליקו טרנובו
קתדרלת "לידת מרים הקדושה" בווליקו טרנובו
הכנסייה ע"ש הקדושים קונסטנטין והלנה בווליקו טרנובו
כנסיות בעיר הולדתו
1867 - כנסיית השילוש הקדוש בסבישטוב
הנצחה

רובע בעיר וילקו טרנובו נראית על שמו
ביישוב הולדתו ישנו המוזיאון "ניקולה פיצ'ב", ברחוב שיפקה 82.
בדריאנובו, בווליקו טרנובו ועל יד הגשר בביאלה הוצבו פסלים של האמן
נקודת פיצ'טו - היא נקודה גאוגרפית חופשייה משלג בחצי האי ורנה באי ליבינגסטון באנטארקטיקה
דיוקן על שטר בולגרי (לפי התמונה למעלה)
גלריה

כנסיית השילוש הקדוש בסבישטוב, נבנתה ב-1867 על ידי קוליו פיצ'טו
בית העירייה בווליקו טרנובו, "הקונאק"
מגדל פעמונים של הכנסייה בפשצ'לישטה
כנסייה בדריאנובו
לקריאה נוספת

Dimitrina Aslanian - conférence scientifique du 27/10/2000 à Tărnovo, réunie pour le 200ème anniversaire de la naissance de Fitchev, édité par la Fondation pour l'architecture et l'art chrétiens « Nikola Fitchev - Zakhari Zographe », Sofia, 2001.
Козаров, Г. „Майстор Никола Фичев”, С., Наука и изкуство, 1953
И. Любенова, „Старите мостове в България”, С., Техника, 1984
הערות שוליים

↑  marangoz = נגר, בטורקית
1 2 3 4  D.Aslanian
↑  Ivo Sotirov 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810705504305606  BnF: cb15114287n (data)  GND: 129058033  ISNI: 0000 0000 2392 6878  LCCN: n81089885  VIAF: 50296416   WorldCat (עם VIAF): 50296416
רוברט דוסיי

רוברט דוסיי (נולד ב-4 בינואר 1972) הוא פוליטיקאי ושר החוץ של טוגו. שמו הרשמי של התפקיד הוא "שר החוץ, שיתוף הפעולה והאינטגרציה האפריקנית של טוגו". הוא החל לכהן בתפקיד ב-17 בספטמבר 2013 בממשלתו של קומי סלום קלסאו והמשיך בתפקיד גם עם החלפת הממשלה לממשלתו השנייה של קווסי אהומיי זונו.
ביוגרפיה

נולד ב-4 בינואר 1972 בבנגי (הרפובליקה המרכז-אפריקאית),  לזרם הפרנציסקני, לנזיר של הקהילה הקתולית בני האושר ואף היה בעצמו נזיר קתולי למשך תקופה.
הוא פרופסור לפילוסופיה פוליטית, הוא קנטאני (ואף ביצע את עבודת הדוקטורט שלו על עמנואל קאנט) ומומחה בנושאים של שלום, ניהול ופתרון של סכסוכים מזוינים.
קריירה פוליטית

בין השנים 2005 ל-2013 כיהן כיועץ דיפלומטי לנשיא הרפובליקה של טוגו. מאז ספטמבר 2013 הוא עומד בראש משרד החוץ, השיתוף והאינטגרציה האפריקנית.
יחסו לישראל

דוסיי הוא תומך גדול של ישראל, הוא ביקר בה מספר רב של פעמים. ב-23 בינואר 2017 הוא פגש את בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, בלשכתו בירושלים.
פרסים

ב-2015 ו-2016 נבחר להיות ברשימת 100 האנשים הכי משפיעים ביבשת אפריקה לשנים בידי המגזין "NewAfrican".
ב-2012 קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת.
לצפייה נוספת

פגישתו עם בנימין נתניהו, יוטיוב, 23 בינואר 2017.
הערות שוליים

↑  ארז לין,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'שר החוץ הטוגולזי: "צריכים אתכם באפריקה", באתר ישראל היום, ‏21 ביוני, 2018
↑  ציוץ של רוברט דוסיי ב-X (טוויטר לשעבר), ‏23 בינואר, 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb165026914 (data)  ISNI: 0000 0000 5331 9446  LCCN: no2001036486  NTA: 291094120  SUDOC: 124636993  VIAF: 48877212   WorldCat (עם VIAF): 48877212
ככוצה צ'ולוקאשווילי

| --- | --- |

צ'ולוקאשווילי בצרפת, שנות ה-20 של המאה ה-20
 לידה:  14 ביולי 1888 מאטאני, מלכות המשנה של הקווקז, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 ביוני 1930 (בגיל 41) פאסי, צרפת 
 מקום קבורה:  פנתאון מתאצמינדה (2005) 
 מדינה:  גאורגיה 
 בת זוג:  נִינוֹ מֵרְ'וִוינֵתוּחוּצֵסִי
 דרגה:  קולונל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת גאורגיה–ארמניה סכסוך סוצ'י פלישת הצבא האדום לגאורגיה מרד קאחתי-חבסורתי מרד אוגוסט
 עיטורים
 חרב גיאורגי הקדוש (אנ')
 
כַּאיח'וֹסרוֹ "כַּכּוּצָה" צ'וֹלוֹקָאשְׁוִוילִי (בגאורגית: ქაიხოსრო [ქაქუცა] ჩოლოყაშვილი;‏ 14 ביולי 1888 – 27 ביוני 1930) היה קצין גאורגי ומנהיג תנועת גרילה אנטי-סובייטית בגאורגיה בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
צ'ולוקאשווילי נולד למשפחת אצילים גאורגית והיה קצין מעוטר בצבא הרוסי הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המהפכה הרוסית של 1917 הוא שירת בשורות צבא הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה ומפלתה של הדמוקרטיה הגאורגית קצרת המועד, נמלט צ'ולוקאשווילי יחד עם קומץ תומכים צפונה להרים ופתח במלחמת גרילה נגד השלטון הסובייטי בקאחתי. לאחר כישלון המרד באוגוסט 1924, שבמהלכו פיקד צ'ולוקאשווילי על קבוצת מורדים גדולה, הוא נמלט לצרפת. שם נפטר משחפת בשנת 1930. שרידי גופתו הועברו מבית העלמין לוויל (אנ') שליד פריז ונקברו מחדש בהלוויה ממלכתית בפנתאון מתאצמינדה בטביליסי, בשנת 2005.
תחילת חייו והקריירה

צ'ולוקאשווילי נולד בשנת 1888 למשפחת אצולה גאורגית, נצר לנסיך צ'ולוקאשווילי באחוזה המשפחתית שבכפר מַאטַאני (אנ') שבקאחתי, שהייתה חלק מפלך טביליסי במלכות המשנה של הקווקז. במסמכי האדמיניסטרציה הרוסיים שם משפחתו נכתב - צֶ'לוֹקַיִיב (Челокаев). צ'ולוקאשווילי למד בגימנסיית האצילים הגאורגית (גאו'), שנוהלה באותם ימים על ידי ההיסטוריון אכוותימה תאקאישווילי (אנ'). בשנת 1909 גויס לצבא האימפריה הרוסית ושירת ברגימנט טוורסקי ה-16 דרגונסקי (רו'). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הוחזר צ'ולוקאשווילי לשירות פעיל והוטל עליו להוביל יחידת פרשים לחזית האוסטרו-הונגרית. מאוחר יותר באותה שנה הוא נפצע והועבר לחזית הקווקז. במהלך קרב סריקמיש, בדצמבר 1914, הוא פיקד על יחידת פרשים בפיקודו של הגנרל ואסיל גבשווילי והתבלט בכיבוש ולאחר מכן בהגנה על מבצר אסטרטגי בשם "קן הנשר" נגד הכוחות העות'מאניים. שם נפצע קשה. בשנת 1916 הוענק לו עיטור הגבורה "חרב גיאורגי הקדוש" (אנ'). לאחר טיפול בבית חולים נינוצמינדה בטביליסי, הוא הצטרף ללגיון הפרשים הגאורגי המתפתח שצעד לפרס (איראן) במסגרת משלחת בפיקודו של הגנרל ברטוב (אנ') בשנים 1915 עד 1917. זמן קצר לאחר מכן הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק (אנ') (לוטננט קולונל).
עצמאות גאורגיה

לאחר המהפכה הרוסית של 1917 חזר צ'ולוקאשווילי לגאורגיה והיה פעיל בתנועת העצמאות של גאורגיה. בתחילת 1918 הוא הצטרף לתנועה הדמוקרטית הלאומית של גאורגיה (אנ') וסייע לארגון יחידות פרשים גאורגיות. לאחר שגאורגיה הכריזה על עצמאותה כרפובליקה דמוקרטית במאי 1918, נשלח צ'ולוקאשווילי לעמוד בראש פלוגת פרשים של משמר העם של גאורגיה (אנ'). לאחר הכרזת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, במאי 1918, מונה צ'ולוקאשווילי לעמוד בראש פלוגת פרשים ביחידת הפרשים הגאורגית של משמר העם של גאורגיה (אנ'), בפיקודו של פולקובניק גּוֹגִי חִימְשִׁיאַשְׁוִוילִי (אנ'). בתפקיד זה שרת צ'ולוקאשווילי במערכה כנגד ארמניה (דצמבר 1918 - ינואר 1919), במערכה בסוצ'י כנגד כוחות הצבא הלבן (פברואר-אוקטובר 1919), במערכה כנגד מורדים פרו-בולשביקים בגורי (נובמבר-דצמבר 1919) ובפשיטה באובלסט בתומי (פברואר-מרץ 1920). באפריל 1920, הודחו, צ'ולוקאשווילי וכמה מעמיתיו הקצינים, משירות צבאי, לאחר שמחו כנגד מה ששנראה ביניהם כהדחה ומעצר בלתי מוצדקים של עמיתיהם באשמות פליליות.
בתחילת פלישת הצבא האדום לגאורגיה בפברואר 1921, היה צ'ולוקאשווילי במשא ומתן על חזרתו לשירות צבאי. הוא התלווה לגנרל דוד צָ'בצָ'בַדזֶה למערב גאורגיה כדי לגייס מתנדבים לחיל הפרשים הגאורגי. עד שסיימו לגייס שתי פלוגות פרשים נכבשה הבירה טביליסי והוכרזה הרפובליקה הסובייטית של גאורגיה במאי 1921. חברי הממשלה הגאורגית יחד עם ההנהגה הצבאית של גאורגיה והאצולה הגאורגית נטשו את גאורגיה והפליגו לגלות באירופה; צ'ולוקאשווילי נותר בגאורגיה. הוא מצא מקלט במערב גאורגיה כשָׁלִישׁ המושל הכללי של מחוז בתומי, בֶּנִיַה ה צְ'חִיקְוִוישְׁוִוילִי (אנ').
מנהיג תנועת גרילה

כאשר הסובייטים עשו מאמצים לבסס את שליטתם בגאורגיה קמה תנועת אופוזיציה מחתרתית. בפברואר 1922 נעצר צ'ולוקאשווילי בסיר'נאר'י (אנ') שבקאחתי על ידי השירות הביון הסובייטי באשמה של מעורבות בפעילות מהפכנית אך הוא נמלט לעמק פנקיסי, באזורים ההרריים של צפון קאחתי, בקרב הכיסטים ממוצא צ'צ'ני, והקים, יחד עם קבוצת תומכים את "הגברים שנשבעו-אמונים" (גאו') והצטרפו למורדים בהרי חבסורתי. הבולשביקים ניסו לדכא את המרידה בסיוע אווירי וארטילריה. ככותה וחבורתו, שעשו שימוש בצ'צ'ניה כמקום מפלטם, במשך שנתיים. הריגת שוטרי המשטרה החשאית הסובייטית הפכה אותו לגיבור לאומי.
על פי הדיפלומטים הזרים בגאורגיה הייתה פרשת צ'לוקייב (כפי שכונה צ'ולוקאשווילי) מקור לצרות רבות עבור מנהיגי הצבא הבולשביקי. הרשויות הסובייטיים וההיסטוריונים הסובייטיים התייחסו לתנועה כשודדים במסווה פוליטי. ההיסטוריון הסובייטי איוון טריפונוב ציין בשנת 1976 במחקרו על המרד כי הכנופיה המסוכנת ביותר במהלך המרד הייתה זו של צ'לוקייב. בסתיו 1922 מנו המורדים כ-500 איש.
באוגוסט 1924 עזב צ'ולוקאשווילי את מקלטו ההררי פעם נוספת כדי להצטרף להתקוממות אנטי-סובייטית גדולה יותר בגאורגיה. הוא קיבל פיקוד על יחידת המורדים הגדולה ביותר שפעלה במזרח גאורגיה. ב-29 באוגוסט של אותה שנה הוא פשט על העיירה מאנגליסי (אנ') אבל לא הצליח להתקדם לכיוון טביליסי. הוא נסוג ותקף את הבולשביקים בדושתי (אנ'). הכוחות הסובייטים ניסו ללכוד אותו והוא הצליח להימלט מספר פעמים עד שהכיר בתבוסה. בספטמבר של אותה שנה הוא נמלט דרך הגבול הפרוץ לטורקיה. משפחתו של צולוקאשווילי, אשתו ושתי בנותיו, נכלאו. חותנו הוצא להורג. אחיו הצעיר, סימון, נהרג קודם לכן במהלך המרד בקאחתי.
הגירה

לאחר שעזב את גאורגיה, עבר צ'ולוקאשווילי מטורקיה לצרפת, שם מצאו מפלטם פליטים פוליטיים רבים מגאורגיה. הוא התיישב, יחד עם חסידיו, בווירופליי (אנ'). הם התקבלו בסבר פנים קריר מחברי ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בגלות שישבו בלאוויל-סור-אורג (אנ') ונשלטה על ידי הסוציאל-דמוקרטים (מנשביקים). המנשביקים התייחסו בחשדנות לצ'ולוקאשווילי שהיה אציל לשעבר אבל היו להוטים לנצל את מעמדו בקרב הלאומנים הגאורגים למען מטרותיהם הפוליטיות. לעומתם, צ'ולוקאשווילי ורבים מחבריו הקצינים (כמו גִּיאוֹרְגִּי קְוִוינִיטַאדזֶה (אנ')), גינו את המנשביקים על התעלמותם לכאורה מהאינטרסים הלאומיים ואדישותם לצבא. מאוחר יותר בשנות ה-20, היה גאורגי ביחסים קרובים עם הארגון הגאורגי הלאומני-ימני תתרי גיאורגי.
המודיעין הסובייטי בראשות לברנטי בריה הגאורגי הצליח להסתנן לשורות הקהילה הגאורגית הגולה בצרפת, תוך שימוש במחלוקות הפנימיות בקהילה. בריה ניסה להשפיע על צ'ולוקאשווילי, שאת אשתו וילדיו החזיק כבני ערובה. הוא ניסה לשכנע אותו להתבטא בפומבי בהצהרה פרו-סובייטית, אך צ'ולוקאשווילי התנגד. בשנת 1927, לאחר שבריה לא הצליח לשכנע את צ'ולוקאשווילי, הוא טמן אצלו מטבעות זהב מזויפים והלשין בפני המשטרה הצרפתית. צ'ולוקאשווילי נעצר, אך זוכה מאשמה. לאחר מכן הוא הופלל בהאשמה של גניבה מאוצר משרד המלחמה הצרפתי (אנ'). סוכנים סובייטים הפיצו שמועות לפיהן צ'ולוקאשווילי תכנן התנקשות בחייהם של מנהיגי המנשביקים הגולים נואה ז'ורדניה ונואה רמישווילי. תכסיסיו של בריה סוכלו כיוון שמצבו הבריאותי של צ'ולוקאשווילי התדרדר במהירות. הוא נפטר משחפת בשנת 1930 בסנטוריום בצרפת (צר') ליד פאסי.
צ'ולוקאשווילי נקבר בתחילה בבית קברות סנט-קואן (אנ'). מאוחר יותר נקבר מחדש באחוזת הקבר של הגולים הגאורגים בצרפת - בית הקברות לוויל (אנ'), ובסופו של דבר, בשנת 2005, הוא הועבר לפנתאון מתאצמינדה בטביליסי.