stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורם שקולניק
שחרור מוקדם

במרץ 2000 אישרה ועדת השחרורים לשקולניק שחרור מוקדם, אך שחרורו בוטל על ידי בג"ץ בנימוק שהוועדה לא שקלה נכון את המסוכנות של שקולניק. בסוף אותה שנה שוב אישרה ועדת השחרורים שחרור מוקדם. שוב הוגשה עתירה לבג"ץ, אך הפעם אושר השחרור ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה. בדיון בבג"ץ אמר שקולניק "אני מסכים עם החומרה היתרה שיש בירי לעבר אדם כפות, ואני מתמיה את עצמי איך יכולתי לעשות דבר כזה, איך יכולתי להרוג אדם כפות".
ב-18 בפברואר 2001 שוחרר שקולניק בתנאים מגבילים האוסרים עליו לגור בשטחי יהודה, שומרון ועזה עד תום תקופת המאסר שנקצבה לו. לאחר שנה צומצמו התנאים המגבילים.
לאחר השחרור

משפחתו של אבו סבחה הגישה תביעת פיצויים נגד המדינה על כך שהתרשלה בכך שמסרה לידי שקולניק נשק. התביעה נדחתה, מכיוון שלא הוכח שהייתה רשלנות במתן הנשק, ובנוסף היה ספק אם אי מתן הנשק היה מונע את הרצח, שכן לשקולניק היה אקדח ברישיון.
ב-16 באוגוסט 2005 עבר עם משפחתו להתגורר בהתנחלות גן אור בגוש קטיף, כמחאה נגד תוכנית ההתנתקות. כל תושבי ההתנחלות פונו כעבור יומיים.
שקולניק עבר לירושלים ועבד בשיפוצים. לאחר שנים אמר שקולניק: "אני חושב על המעשה שלי מה שיהודי ממוצע חושב עליו. התקשורת לא מקבלת את השכל הישר של העם ולא מבינה מה קורה מסביב, אבל לכי תשאלי ברחוב מה צריך לעשות יהודי שחושב שערבי ירצח אנשים, ומה שהם יענו לך זה מה שאני חושב. אני חלק מהעם".
תגובות ציבוריות למעשהו ולגזר דינו

היו שראו בשקולניק דוגמה של הפעלת טרור יהודי כלפי פלסטינים. מאידך, חבר הכנסת יוסף בא גד אמר: "כבוד ראש הממשלה, איפה הנוער הישראלי, כשאתה עוצר היום את יורם שקולניק, במקום להכריז עליו כגיבור לאומי, שהציל תלמידי בית-ספר מפגיעה על ידי סכין ורימון?". היו שראו בהרשעתו ברצח ובעונש הכבד של מאסר עולם שהושת עליו עוול, בפרט בהשוואה לאנשי השב"כ אשר זכו לחנינה בפרשת קו 300 ולאחרים שרצחו מתוך סערת נפשות וקיבלו עונש קל בהרבה. הרב מרדכי אליהו, הרב הראשי לישראל והראשון לציון לשעבר, קיבל את שקולניק בחום ואמר לו שנאסר על לא עוול בכפו.
גם מניעת שחרורו המוקדם, לאחר ניכוי שליש ממאסרו, עוררה זעם בקרב גורמים בימין. מיכאל קליינר, למשל, טען שנימוקם של שופטי בג"ץ ששקולניק מסוכן לציבור, מצחיק אפילו אנשי שמאל. מניעת השחרור נתפסה כניסיון של השופטים לעקוף את קיצוב העונש שנעשה על ידי נשיא המדינה.
ראו גם

פרשת אלאור אזריה
לקריאה נוספת

עידן ירון, מעשה שקולניק: רצח אידאולוגי של מחבל כָּפוּת, פרדס הוצאה לאור, 2017
הערות שוליים

1 2  ע"פ 3235/94 יורם שקולניק נ' מדינת ישראל
↑  בג"ץ 1920/00 ח"כ זהבה גלאון, יו"ר סיעת מרצ-ישראל הדמוקרטית ואחר נ' ועדת השחרורים, בית הסוהר מעשיהו, שב"ס ואחרים, ניתן ב־11 במאי 2000
↑  בג"ץ 89/01 הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נ' יורם שקולניק, ניתן ב־18 בפברואר 2001
↑  ענת רואה ועלי ואקד, יורם שקולניק שוחרר ממאסרו, באתר ynet, 18 בפברואר 2001
↑  ענת רואה ועלי ואקד, יורם שקולניק שוחרר ממאסרו, באתר ynet, 18 בפברואר 2001
↑  עתי"ם, ביהמ"ש: הרוצח יורם שקולניק יורשה לבקר בגדה, באתר הארץ, 6 בפברואר 2002
↑  דנ"א 4371/07 עיזבון המנוח אבו צבחה מוסא נ' מדינת ישראל
↑  אסף כרמל, גם הוא במתנגדים: הרוצח שקולניק הסתנן לגן אור, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2005
↑  שרה ליבוביץ-דר, ‏"אני אשם ברצח בכפר דומא": חוזרים לטרוריסטים היהודים, באתר מעריב אונליין, 14 באוגוסט 2015
↑  אור גלזר, הטרור מהצד שלנו, באתר nrg‏, 17 באוגוסט 2005
↑  הישיבה השמונים של הכנסת השלוש-עשרה יום שלישי, א' בניסן התשנ"ג (23 במרס 1993)
↑  אבישי בן חיים, הרב מרדכי אליהו מצדיק את הרוצח שקולניק, באתר ynet, 23 בפברואר 2001
↑  צבי הנדל, רודנות שיפוטית(הקישור אינו פעיל, 1.12.2019)
↑  מיכאל קליינר, שופטי בג"ץ - לא הייתי נותן להם לשפוט במשחק כדורגל, חדשות 12/05/00, באתר חרות(הקישור אינו פעיל, 1.12.2019)
↑  הישיבה המאה ושבעים ושבע של הכנסת החמש עשרה יום רביעי, כ"ח בשבט התשס"א (21 בפברואר 2001)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342946305171  ISNI: 0000 0000 4335 9823  LCCN: no94030250  VIAF: 29111097   WorldCat (עם VIAF): 29111097
טקסט מקביל

אבן רוזטה, אסטלה עם אותו טקסט החקוק בשני הכתבים המצריים (כתב חרטומים וכתב דמוטי) הקדומים וביוונית עתיקה. גילויו היה המפתח לפענוח השפה המצרית העתיקה.
טקסט מקביל הוא טקסט המוצב לצד תרגומו או תרגומיו. השוואת טקסט מקביל הוא זיהוי המשפטים המתאימים בשני חצאי הטקסט המקביל. ה-Loeb Classical Library וספריית הקליי סנסקריט (אנ') הן שתי דוגמאות לסדרות דו-לשוניות של טקסטים. ספרי עזר עשויים להכיל את שפות המקור ותרגום, או מספר תרגומים בפני עצמם, להקלת ההשוואה והלימוד; הקספלה של אוריגנס (ביוונית "פי שישה") הציב שש גרסאות של הברית הישנה זו לצד זו. דוגמה מפורסמת היא אבן רוזטה, שתגליתה אפשרה את פענוח השפה המצרית העתיקה.
אוספים גדולים של טקסטים מקבילים נקראים קורפוסים מקבילים. השוואת קורפוסים מקבילים ברמת המשפט הם תנאי מוקדם לתחומים רבים של מחקר לשוני. במהלך התרגום יכול המתרגם, לפצל משפטים, למזג, למחוק, להוסיף או לסדר מחדש. זה הופך את ההשוואה למשימה לא טריוויאלית.
ניתן להשתמש בטקסטים מקבילים בחינוך לשוני (אנ').
סוגי קורפוסים מקבילים

ניתן לסווג גופים מקבילים לארבע קטגוריות עיקריות:
קורפוס מקביל מכיל תרגומים של אותו מסמך בשתי שפות או יותר, מיושרים לפחות ברמת המשפט. אלה נוטים להיות נדירים יותר מאשר קורפוסים פחות ניתנים להשוואה.[דרוש ציטוט]
קורפוס מקביל רועש מכיל משפטים דו לשוניים שאינם מיושרים בצורה מושלמת או בעלי תרגום באיכות ירודה. עם זאת, רוב תוכנו הם תרגומים דו לשוניים של מסמך ספציפי.
קורפוס דומה בנוי ממסמכים דו-לשוניים שאינם מיושרים למשפטים ולא מתורגמים, אך המסמכים מיושרים לנושא.
קורפוס מעין-השוואה כולל מסמכים דו-לשוניים הטרוגניים מאוד ולא מקבילים שעשויים להיות מתאימים לנושא או לא.
נתונים מיותרים בקורפוסים

קורפוסים גדולים המשמשים כמערכות אימון לאלגוריתמים של תרגום מכונה מופקים בדרך כלל מגופים גדולים של מקורות דומים, כגון מאגרי מידע של מאמרי חדשות שנכתבו בשפה הראשונה והשנייה המתארים אירועים דומים.
עם זאת, קטעים שחולצו עשויים להיות יתירים, עם אלמנטים נוספים שהוכנסו לכל קורפוס. טכניקות חילוץ יכולות להבדיל בין אלמנטים דו-לשוניים המיוצגים בגוף ובאלמנטים חד-לשוניים המיוצגים בקורפוס אחד בלבד על מנת לחלץ חלקים מקבילים נקיים יותר של אלמנטים דו-לשוניים. קורפוסים דומים משמשים להשגת ידע ישיר למטרות תרגום. עם זאת, קשה להשיג נתונים מקבילים באיכות גבוהה, במיוחד עבור שפות חסרות משאבים.
ראו גם

עיבוד שפה טבעית
הערות שוליים

↑  Chan, Sin-Wai (2015). Routledge Encyclopedia of Translation Technology. London: Routledge. ISBN 978-1-315-74912-9.
↑  Williams, Philip; Sennrich, Rico; Post, Matt; Koehn, Philipp (2016). Syntax-based Statistical Machine Translation. Morgan & Claypool. ISBN 978-1-62705-502-4.
↑  Abdallah, A. (2021). Impact of using parallel text strategy on teaching reading to intermediate II level students. International Journal on Social and Education Sciences (IJonSES), 3(1), 95-108. https://doi.org/10.46328/ijonses.48
↑  Wołk, Krzysztof (2015). "Noisy-Parallel and Comparable Corpora Filtering Methodology for the Extraction of Bi-Lingual Equivalent Data at Sentence Level". Computer Science. 16 (2): 169–184. arXiv:1510.04500. Bibcode:2015arXiv151004500W. doi:10.7494/csci.2015.16.2.169. S2CID 12860633.
אף-על-פי (אוניות מעפילים)

ערך זה עוסק במספר הפלגות העפלה שארגנה התנועה הרוויזיוניסטית. אם התכוונתם לתנועת עלייה בלתי לגאלית לארץ ישראל, ראו .
אחת מאוניות "אף-על-פי"
אף-על-פי הוא שמה של סדרת הפלגות העפלה שארגנו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית בשלהי שנות השלושים שכללו שימוש בכלי שיט: אוניות וסירות, אחדים.
היסטוריה > אף-על-פי א'

הפליגה מפיראוס במרס 1937, כשעל סיפונה 14 מעפילים. הייתה זו יוזמתו של משה גלילי (קריבושיין), סטודנט ארץ ישראלי ואיש התנועה הרוויזיוניסטית, ששהה באיטליה, נחשף לבעייתם של המוני פליטים יהודיים הנודדים מעיר לעיר, והחליט להירתם לעזרתם.
הוא יצר קשרים עם גורמים שונים, בין היתר נציבות בית"ר בווינה. וכך החלה בתנועה הרוויזיוניסטית ארגון תנועת עלייה בלתי לגאלית לארץ ישראל, שנקראה בשם: "עליית אף על פי". ב-13 באפריל 1937 הגיעה הספינה למפרץ חיפה, התקרבה לשובר הגלים וקריבושיין הצליח לעבור ממנה לחוף. משם עשה דרכו לביתו של עו"ד אברהם וינשל. וינשל הפנה אותו לאנג' יונה-קופ תמיר, אחיינו של זאב ז'בוטינסקי ומהנדס בחברת חשמל. תמיר גרם לניתוק החשמל בנמל למשך שעה. וכך בחסות החשיכה הוגנבו המעפילים לנמל ומשם לעיר חיפה.
היסטוריה > אף-על-פי ב'

יצאה מאלבניה בספטמבר 1937 כשעל סיפונה 54 מעפילים.
הורידה את מעפיליה ללא תקלות בחוף דור (טנטורה) בעזרת בית"רים שבאו מזכרון יעקב.
היסטוריה > אף-על-פי ג'

יצאה מאלבניה בפברואר 1938 כשעל סיפונה 86 מעפילים,
ההורדה נעשתה בחוף דור בהצלחה.
היסטוריה > אף-על-פי ד'-ו'

שלוש אוניות אשר יצאו מפיראוס כשעל סיפונן הפליגו כ-381 מעפילים.
כולן הורידו את מעפיליהן בחוף דור בהצלחה.
מקורות וקריאה נוספת

פישל ברנדווין,	עליתי ב"אף על פי",	'מערכות ים' 53, ינואר 1961, עמ'	66.
הערות שוליים

↑  יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 49.
↑  ראו אודותיו ברחוב ירושלים, חיפה.
↑  על "אף-על-פי א'", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
↑  "אף-על-פי ב'", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
↑  "אף-על-פי ג'", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
↑  "אף-על-פי ד'-ו'", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
טורה דל מנג'ה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל, military museum building, historical civil building museum, מוזיאון, museum of a public entity 
 כתובת:  Piazza del Campo 1, Piazza del Campo, 1, Piazza Il Campo 1, 53100 Siena 
 מיקום:  סיינה 
 מדינה:  איטליה 
 מבקרים בשנה:  10,878 (נכון ל־2020)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1338
 תאריך פתיחה רשמי:  1348 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ימי הביניים 
 מידות
 גובה:  102 מ' 
 
 קואורדינטות:  43°19′06″N 11°19′56″E﻿ / ﻿43.31822°N 11.332226°E﻿ / 43.31822; 11.332226
 www.comune.siena.it
 he
 
המגדל ניצב בסמוך לפאלאצו פובליקו
הטורה דל מנג'ה (באיטלקית: Torre del Mangia) הוא מגדל בעיר סיינה, איטליה. המגדל נבנה בשנים 1325–1343,[דרושה הבהרה] וממוקם בפיאצה דל קמפו, הכיכר המרכזית של סיינה, בסמוך[דרושה הבהרה] לפאלאצו פובליקו. בתקופת בנייתו נחשב לאחד המגדלים החילוניים הגבוהים ביותר בימי הביניים של איטליה. בגובה 102 מטרים הוא שני רק למגדל של קרמונה.
משמעות שם המגדל (המגדל של האוכל) נובע מכינויו של השומר הראשון שלו, ג'ובני די באלדוצ'ו, שנודע בנטייתו לבזבז את כל כספו על אוכל.
הלוג'יה משיש, הידועה בשם קאפלה די פיאצה, הוספה בשנת 1352 כנדר לבתולה הקדושה מתושבי סיינה ששרדו את המגפה השחורה.
השעון הוסף בשנת 1360. את המגדל ניתן לראות מכל חלקי העיר.
המגדל נבנה בדיוק באותו הגובה כמו קתדרלת סיינה במטרה להראות שלכנסייה ולמדינה יש כוח זהה.
קירות המגדל בעובי של כ-3.5 מטר בכל צד. המדרגות עד לקצה המגדל מפותלות ורוב האנשים העולים מעלה נאלצים להתכופף תוך כדי העלייה. המעבר במדרגות צפוף והתנועה בשני הכיוונים בו קשה, לכן בכל עת העלייה מותרת רק ל-25 אנשים.
העתקים

מגדל השעון לזכר ג'וזף צ'מברלין (המכונה ג'ו הישן) באוניברסיטה של בירמינגהאם, נבנה בהשראת המגדל ומעוצב בסגנון דומה.
העתק של מגדל השעון ניתן לראות בעיירה ווטברי, קונטיקט, נבנה בשנת 1909.
אנדרטת העולים לרגל בפרובינסטאון מסצ'וסטס, נבנתה בשנים 1907–1910 לזכר עולי אניית המייפלאוור. האנדרטה היא המבנה השלם הגבוה ביותר בארצות הברית העשוי מגרניט ועיצובו בהשראת הטורה דל מנג'ה.
"The Pine Street Inn" בבוסטון מסצ'וסטס, לשעבר תחנת כיבוי, נבנה אף הוא בהשראת המגדל.
החזאי

| --- | --- |

 בימוי:  גור ורבינסקי 
 הופק בידי:  סטיב טיש 
 תסריט:  אנדרו סטיבן קונראד 
 עריכה:  קריג ווד 
 שחקנים ראשיים:  ניקולס קייג' (David Spritz) ניקולס הולט גיל בלוז מייקל ריספולי מייקל קיין הופ דייוויס Judith McConnell 
 מוזיקה:  הנס צימר 
 צילום:  פדון פאפאמיכאל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Escape Artists, פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באוקטובר 2005 
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  שיקגו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   weatherman
 דף הסרט ב־IMDb
 
החזאי (באנגלית: The Weather Man) הוא סרט דרמה-קומי אמריקאי משנת 2005, בבימויו של גור ורבינסקי ובכיכובו של ניקולס קייג'. הסרט עוסק בסיפורו של חזאי טלוויזיה מצליח בשיקגו, שמתמודד עם בעיות בחייו האישיים והמקצועיים. הסרט מציג כיצד גבר המתמודד עם אכזבות וכישלונות אישיים מנסה למצוא את דרכו בחיים תוך שמירה על זהותו העצמית.
הסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-28 באוקטובר 2005, והופיע במשך כמעט שמונה שבועות (בדיוק 54 ימים). הוא הכניס 12.5 מיליון דולר בארצות הברית ו-6.6 מיליון דולר בינלאומי, בסך כולל של 19 מיליון דולר. הוא זכה לביקורות מעורבות עם יציאתו לאור.
תקציר העלילה

דייוויד ספריץ (ניקולס קייג') הוא חזאי מצליח בשיקגו, אך חייו האישיים אינם כה מזהירים. הוא מתמודד עם גירושין מאשתו נורין (הופ דייוויס) ועם הניכור מצד ילדיו. במקביל, הוא מנסה להשלים עם הציפיות הגבוהות של אביו, רוברט ספריץ (מייקל קיין), סופר זוכה פרסים. לאורך הסרט, דייוויד מנסה לשקם את יחסיו המשפחתיים ולהתמודד עם שאלות של משמעות, הצלחה ואושר בחייו.
צוות השחקנים

ניקולס קייג' בתפקיד דייוויד ספריץ - חזאי מצליח המתמודד עם משברים אישיים.
הופ דייוויס בתפקיד נורין - גרושתו של דייוויד.
מייקל קיין בתפקיד רוברט ספריץ - אביו של דייוויד, סופר מצליח.
ניקולס הולט בתפקיד מייקל ספריץ - בנו של דייוויד.
גיל בלוז בתור דון בודן
מייקל ריספולי בתפקיד ראס
ג'ודית מקונל בתור לורן שפריצל
טום סקילינג כעוזר מנהל WGN
ביקורות

הסרט "החזאי" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים. בעוד שחלק מהמבקרים שיבחו את הופעתו של ניקולס קייג' ואת הבימוי של ורבינסקי, אחרים מצאו שהסרט לא מצליח לממש את הפוטנציאל שלו ונחשב לכבד מדי עבור ז'אנר הדרמה-קומי. הסרט קיבל ציון של 59% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על כ-150 ביקורות, וציון של 61 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על תגובות מעורבות מצד המבקרים.
הערות שוליים

↑  "The Weather Man". Box Office Mojo. Archived from the original on 2023-02-03. Retrieved 2023-03-21.
אחימלך נותן את חרבו של גוליית לדוד

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ארנט דה חלדר 
 תאריך יצירה:  שנות ה־80 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  1,321 מ"מ 
 גובה:  902 מ"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  78.PA.219 (מוזיאון פול גטי) 
 מיקום:  מרכז גטי
 
אחימלך נותן את חרבו של גוליית לדוד הוא ציור שנוצר בשנות ה-80 של המאה ה-17 על ידי האמן ההולנדי ארנט דה חלדר. הציור מוצג כיום במוזיאון פול גטי, בביתן המזרחי של המוזיאון, בגלריה E205.
נושא הציור

נושא הציור לקוח מהתנ"ך, מספר שמואל א', ומתאר נקודת מפנה משמעותית במערכת היחסים בין דוד למלך שאול. בציור, הכהן אחימלך מעניק לדוד את חרבו של גוליית, אותה זכה דוד בקרב. כאשר המלך שאול נודע לו כי סמל הכוח הזה נמסר לדוד, הוא ציווה להוציא להורג את אחימלך.
סגנון וביצוע

השרוול וכיסוי הראש של הכהן אחימלך מציגים שריטות ועבודה לא אחידה של הפיגמנט, כך שהאור נתפס בנקודות ניגוד חיות. ארט דה חלדר יצר את השריטות הללו באמצעות סכין צבע או קצה של מכחול, שיטה בה הרבה להשתמש כדי להדגיש את פני השטח של הציור. דה חלדר היה תלמידו של רמברנדט, והשפעת סגנונו המאוחר של רמברנדט ניכרת בבחירת הדמויות בחצי גוף בגודל טבעי, בצבעים המעומעמים, ובמשיכות המכחול האקספרסיביות.
הערות שוליים

1 2 3  Ahimelech Giving the Sword of Goliath to David (The J. Paul Getty Museum Collection), The J. Paul Getty Museum Collection (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 3780
הפרעה נפשית

| --- | --- |

 תחום:  פסיכיאטריה 
 גורם:  causes of mental disorders 
 טיפול:  תרופות (נוגדות דיכאון וחרדה, תרופת הרגעה, מייצבות מצב רוח, אנטיפסיכוטיות, תרופות לשינה, תרופות לטיפול בהפרעת קשב וכו')   טיפולים פסיכולוגיים (CBT, פסיכודינמי, היפנוזה, דמיון מודרך, טיפול באמנות, פסיכודרמה, תמיכתי, פרטני, קבוצתי, זוגי וכו')   סוציאליים-שיקומיים   ריפוי בעיסוק   נזעי חשמל וכו'
 קישורים ומאגרי מידע
 InfoMed:  עולם הפסיכולוגיה
 MeSH:  D001523
 סיווגים
 ICD-10:  F00-F99
 ICD-11:  6E8Z 
 
הפרעה נפשית (ידועה בסיווג ICD-10 של ארגון הבריאות העולמי כ"הפרעה נפשית והתנהגותית"; מונחים אחרים בשימוש הם הפרעה פסיכיאטרית (באנגלית: Mental disorder או Psychiatric Disorder), ובעבר – מחלת נפש או "מחלה נפשית" (באנגלית: Mental Illness) היא מערך מובנה של תסמינים המופיעים אצל האדם בו זמנית לפחות חלק מהזמן ויש להם ממד התנהגותי, רגשי או קוגניטיבי, או צירופים של ממדים אלה.
הפרעה נפשית מתבטאת בדפוס מתמשך או חזרתי של מחשבות או רגשות הגורמים לאדם סבל ומצוקה נפשיים ולעיתים גורמים גם לפגיעה בתפקודו ובהתנהגותו. מקור המצוקה הנפשית יכול להיות אישיותי או תגובתי לאירועי חיים של דחק או אובדן. תחולת המושג הפרעה נפשית קשורה קשר הדוק למושג סטייה חברתית, המשתנה מתרבות אחת לאחרת. לכן מה שנחשב כנורמלי בתרבות אחת יכול להיחשב כלא נורמלי בתרבות אחרת.
קשת רחבה של מצבים רגשיים התנהגותיים ומחשבתיים סוּוגו על ידי הפסיכולוגיה כאבנורמליות (סטייה מן הנורמה). סיווג זה השתנה עם השנים, וייתכנו בו הבדלים בין תרבויות. העיסוק טעון במשמעויות רפואיות, חברתיות, פוליטיות, מוסריות, דתיות ועוד. הסיווג להפרעות נפשיות הנפוץ בקרב מרבית העוסקים במקצועות בריאות הנפש בארצות הברית הוא המדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית.
ההפרעות הנפשיות יכולות להיות בדרגות חומרה שונות: קלות, בינוניות, חמורות, זמניות או כרוניות.
בשפה המדוברת, המונח הישן והצר "מחלת נפש" או "מחלת רוח" מתייחס בעיקר למקרים חמורים של הפרעה נפשית שלרוב מלווים בתסמינים פסיכוטיים. בישראל המונחים "חולה נפש" ו"מחלת נפש" המופיעים בחוקי המדינה אכן מתייחסים למצב פסיכוטי. כך בחוק הטיפול בחולי נפש 1991, וכן בחוק העונשין ("מחלה שפגעה ברוחו" של אדם). מושג רחב יותר של "נכי נפש" מופיע ב"חוק לשיקום נכי הנפש בקהילה" משנת 2000. המושגים "טירוף הדעת" או "בלתי שפוי בדעתו" המתייחסים גם הם למצבים פסיכוטיים, מופיעים בישראל במסמכים של מוסדות ממשלה וחברות ביטוח.
הגדרה

רבים מהפסיכואנליטיקאים שעסקו בתחום הבריאות והחולי הנפשיים הדגישו את הקשר לסביבה ולשלב ההתפתחותי ("העיקרון האפיגנטי"). ביניהם מוכר במיוחד אריק אריקסון אשר תיאר נורמליות כיכולת לבצע תהליכים הסתגלותיים מסוימים בכל שלבי החיים. פסיכואנליטיקאים רבים, ובראשם פרויד, טענו שבריאות נפשית היא מונח תאורטי, שלא ניתן להשיגו בפועל. פרויד תיאר נורמליות כ"פיקציה שעברה אידיאליזציה". בדומה לזה, קורט איסלר סבר כי לא ניתן להגיע לנורמליות מושלמת משום ש"האדם הנורמלי חייב להיות מודע לחלוטין למחשבותיו ולרגשותיו". כתמונת ראי להשקפה זו, ישנם היום כאלו, כדוגמת תומאס סאס, הסוברים שהתחלואה הנפשית אינה קיימת במציאות, וראיית התנהגויות מסוימות כנובעות ממחלת נפש היא תולדה של תפיסה חברתית שאינה מסוגלת לקבל את החריג.
גם הקו המפריד שהיה קיים בין תחלואה נפשית לגופנית היטשטש בשנים האחרונות באופן ניכר. למחלות פסיכיאטריות רבות אותרו סמנים גופניים (שינויים הורמונליים, שינויים מבניים במוח, שינויים בדרכי ההתבטאות של רצפטורים מוחיים וכדומה), ולעומת זאת, למחלות גופניות יש לא פעם תסמינים נפשיים. הדבר הוביל להוצאה של מושגים כמו "הפרעות על בסיס אורגני" מה-DSM, מתוך מחשבה כי כל ההפרעות הנפשיות הן בעלות מרכיב אורגני.
ה-"DSM-5" מגדיר את ההפרעה הנפשית כתסמונת המתאפיינת על ידי הפרעה משמעותית מבחינה קלינית בקוגניציה, הוויסות הרגשי או ההתנהגות של אדם, המשקפת דיספונקציה (הפרה) בתהליכים הפסיכולוגיים, הביולוגיים או ההתפתחותיים שעליהם מושתת התפקוד הנפשי.
ההפרעות הנפשיות מתלוות בדרך כלל במצוקה משמעותית או בפגיעה משמעותית בכושר החברתי, התעסוקתי או בתחומי פעילות אחרים.
המחלות יכולות להופיע בחומרה משתנה ובזמנים שונים – הפרעה יכולה להיות כרונית, זמנית וכו'. התחושות אותם חווה האדם הלוקה במחלה מובעות בצורה קיצונית והן אף מקשות על תפקודו במהלך היום.
תגובות צפויות או מוסכמות תרבותית למצב דחק שכיח או לאובדן אינן נחשבות להפרעות נפשיות. גם התנהגות חריגה מבחינה חברתית (פוליטית, דתית או מינית) וסכסוכים שהם בבסיסם בין הפרט לחברה, אינם נחשבים הפרעות נפשיות, פרט לחריגות או סכסוך הנובעים מדיספונקציה של הפרט כפי שהוזכרה בהגדרה של ההפרעות הנפשיות.
היסטוריה > תרבויות העת העתיקה

בתקופות קדומות של התרבות המערבית ובחברות אחרות (בחלקן עד היום) התייחסו להפרעות נפשיות כאל כניסתם של שדים ורוחות או דיבוק אל גופו של האדם. ההחלטה אם הדיבוק שאחז באדם הוא רוח טובה או רעה, הייתה תלויה בדרך כלל בתסמינים שהתבטאו אצלו – אם הייתה לדיבורו ולהתנהגותו משמעות דתית או מיסטית, ייחסו את הדיבוק לרוח טובה או אל, והפרט זכה לרוב ליחס של כבוד וחרדת קודש; אך רוב הדיבוקים נתפסו כפרי מעשיהם של אלים זועמים או רוחות רעות, בעיקר כשהאדם נעשה נסער או פעיל מדי.
שיטת הטיפול העיקרית בדיבוקי שדים הייתה גירוש שדים, באמצעות טכניקות מגוונות שכללו כישוף, תפילות, השמעת קולות, הלקאה ושימוש בשיקויים שונים, כגון משלשלים שנרקחו מצואת כבשים ומיין, כדי שהגוף יהפוך למקום לא נעים, עד שהרוח הרעה תסתלק מתוכו.
מגרשי השדים היו לרוב שמאנים, ובמצרים ויוון העתיקות תפסו את מקומם כוהני דת, שבהדרגה שילבו כישופים עם שיטות טיפול הומאניות יותר, כגון שיכון החולים במקדשים, יחס אוהד ופעילות נעימה כגון משחקים וטיולים. מקדשי הריפוי היוונים קמו בתור הזהב של יוון תחת שלטונו של המנהיג האתונאי פריקלס (461–429 לפנה"ס). בתקופה זו חלה התקדמות רבה בהבנת הפרעות נפש ובטיפול בהן כאשר אבי הרפואה המודרנית, היפוקרטס (460–377 לפנה"ס) היה הראשון שהתייחס להפרעות אלה בכתביו.
היפוקרטס שלל את חלקם של אלוהויות ושדים בהתפתחות מחלות, ועמד על דעתו כי להפרעות נפש יש סיבות טבעיות ויש לטפל בהן כמו במחלות אחרות: "אני כשלעצמי אינני מאמין כי גוף האדם טומא אי פעם על ידי אל"
היפוקרטס האמין כי הפרעות נפש נובעות מפתולוגיה במוח, וסיווגן לשלוש קטגוריות כלליות: מאניה, מלנכוליה ודלקת מוח. הטיפולים עליהם המליץ היפוקרטס היו מתקדמים בהרבה מטקסי גירוש השדים שרווחו בימיו, וכללו מנוחה, אורח חיים סדיר, פרישות מינית, התעמלות והקזת דם בעת הצורך. עם זאת היפוקרטס היה במקרים רבים רחוק מאוד מהאמת – הוא סבר שהיסטריה אצל נשים נובעת מנדידת הרחם לחלקים שונים של הגוף בכיסופיו לילדים (לטיפול במחלה המליץ על נישואין). הוא שגה גם בקיומם של 4 נוזלי גוף או מרות (דם, מרה שחורה, מרה צהובה וליחה) – הוא טען שכשהמרות מתערבבות נוצרות מחלות פיזיות ונפשיות.
כמה רופאים יוונים ורומים המשיכו בעבודתו של היפוקרטס, ובתקופה זו הועסקו חולי הנפש דרך קבע בשלל פעילויות מרגיעות לנפש. אחד הרופאים היוונים רבי ההשפעה היה גאלנוס (130–200 לספירה) אשר חילק את הסיבות להפרעות פסיכולוגיות לקטגוריות פיזיות ונפשיות. בין הסיבות שמנה להפרעות נפשיות היו: צריכת אלכוהול מופרזת, הלם, פחד, גיל ההתבגרות, שינויים במחזור החודשי, תהפוכות כלכליות ואהבה נכזבת.
בימי הביניים התפתחויות אלה בהבנת מחלות הנפש נזנחו. תרומותיהם של היפוקרטס ושל הרופאים היוונים והרומים שפעלו אחריו אבדו עד מהרה בתהומות האמונות הטפלות העממיות, וחלק מהרופאים של רומי חזרו לצורה כלשהי של אמונה בשדים וברוחות כגורם המונח ביסוד ההתנהגות החריגה.
היסטוריה > תקופת ימי הביניים

בתקופת ימי הביניים באירופה (500–1500 לספירה) הייתה החקירה המדעית של ההתנהגות החריגה מוגבלת למדי, והטיפול בבעלי הפרעות נפש התאפיין בטקסים ובאמונות טפלות יותר מאשר בניסיון להבין את מצבו של האדם.
בתקופת ימי הביניים הופיעה מגמה מוזרה בהתנהגות החריגה, שהייתה כרוכה בהתפרצות רחבת היקף של הפרעות התנהגות קבוצתיות שנראו כמקרים של היסטריה ונקראו "טירוף המונים"; קבוצות שלמות של בני אדם נפגעו בבת-אחת.
בימי הביניים באירופה היה הטיפול בחולי הנפש נחלת הכנסייה. המנזרים שימשו בתי מחסה ואתרי כליאה. בראשית התקופה טופלו חולי הנפש בדרך כלל בעדינות ניכרת. ה"טיפול" כלל תפילות, מים קדושים, שמנים ומשחות מקודשים, נשימה או רוק של הכמרים וכו'.
באירופה של המאה החמש-עשרה והשש עשרה התקיים ציד מכשפות רחב היקף, שבמסגרתו הואשמו בני אדם רבים (בעיקר נשים) בסטייה מהאמונה הנוצרית ונענשו על כך. אחוזי דיבוק נחשבו למי שכרתו ברית עם השטן, שנחתמה בדם בתוך ספר שהשטן הגיש להם לחתימה, ברית שהעניקה להם כוחות על טבעיים.
היסטוריה > העת החדשה והמודרניות > תקופת הרנסאנס

בראשית תקופת הרנסאנס שבה והופיעה החקירה המדעית, הרופא השווייצרי פאראצלסוס (1490–1541) היה אחד המבקרים הראשונים של האמונות הטפלות הנוגעות לדיבוקים. במאה השש עשרה חוללה הנזירה תרזה זינוק רעיוני כאשר הייתה ממונה על קבוצת נשים שסבלה מהיסטריה, היא טענה שנשים אלו לא סובלות מדיבוק אלא הן "כמו חולות".
החל מהמאה השש עשרה גדל מספרם של מוסדות מיוחדים שנקראו בתי מחסה ונועדו לטיפול בחולי נפש.
בתי המחסה הראשונים היו נוראיים, ודמו לבתי מאסר יותר מאשר לבתי חולים, חולים ששהו בבתי מחסה אלו בצרפת ובווינה נכלאו בצינוק ותאם לא נוקה מעולם. מבקרים יכלו להביט בהם בתשלום סמלי של פני אחד. בשנת 1793 שינה זאת פיליפ פינל, כאשר פתח את שרשראותיהם של החולים ושחרר אותם לחופשי לחצר בית המחסה. הוא היה הראשון שטיפל בחולים אלו בגישה שיקומית.
היסטוריה > העת החדשה והמודרניות > המאות ה־19 וה־20

בתחילת המאה ה-19 החלו לקשר את מחלות הנפש לפגיעות ראש.
מדעי המוח המשיכו להתפתח בצורה ניכרת במהלך המאה ה-20 ואפשרו הבנה מעמיקה יותר של הקשר בין המוח להיבטים רגשיים שונים.
שנים אלו בישרו את צמיחת המחקר המדעי, ההתקדמויות הבולטות ביותר הן אלה שחלו בחקר הגורמים הביולוגיים והאנטומיים שביסוד ההפרעות הגופניות והנפשיות גם יחד. בין התגליות המשמעותיות נמצא הגורם והטיפול למחלת עגבת המוח.
אמיל קרפלין היה הפסיכיאטר המדעי הראשון שסיווג הפרעות נפשיות על פי תסמונות ולא על פי תסמינים, בספרו "ספר לימוד בפסיכאטרייה" שראה אור בשנת 1883 הדגיש את חשיבות הפתולוגיה של המוח בהפרעות נפש. בשנת 1952 יצאה לאור המהדורה הראשונה של DSM ‏(DSM I), המבוססת על גישתו של קרפלין, ונכללו בה 60 הפרעות נפשיות.