stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפלישה המונגולית לאירופה
מסע הכיבושים של באטו חאן וסובוטאי ברוסיה > החלטות הקורילטאי של 1235 וכיבוש בולגריה של הוולגה

כבר בשנת 1229 הורה אוגדיי חאן לכוחות מונגוליים בפיקוד בובדיי וקוקדיי לתקוף את בולגריה של הוולגה. כוח זה הביס כוחות בולגריים באזור נהר אורל וכבש את החלק העליון של עמק הנהר. ב-1232 הצליחו המונגולים לכבוש את דרום מזרח בשקיריה ונתחים נוספים מדרום ממלכת בולגריה של הוולגה, אך לא הצליחו לכבוש ערים בולגריות.
בקורילטאי הגדול, שנערך ב-1235, בבירה החדשה, קראקורום, נידון נושא היציאה למסע כיבוש חדש. הוצעו שני כיוונים למסעי כיבוש, האחד באסיה לכיוון ממלכתה של שושלת סונג והשני לכיוון אירופה. סובוטאי הציע לצאת למסע כיבושים באירופה, שם יתקפו ויכבשו מדינה אחר מדינה, כפי שעשו בסין. להערכת סובוטאי, הזמן הדרוש לביצוע המשימה היה 18 שנים. האספה התלהבה מההצעה והתלהבותו של אוגדיי חאן הייתה כה גדולה, שרצה לעמוד בעצמו בראש המסע. יועצו הסיני צינן את התלהבותו והזכיר לו שהאימפריה המונגולית זקוקה לשליט שינהיג אותו ועליו להישאר בעיר הבירה. ג'ינגיס חאן יעד את בנו, צ'יוצ'י להיות שליט ארצות המערב, לכן האספה, שזכרה זאת, הטילה את הנהגת המסע על באטו חאן, בנו של צ'יוצ'י. באותה עת עמד לרשותו של באטו חאן רק צבא של 4,000 לוחמים, כמות שלא התאימה למשימה. הוקצו לבאטו חאן שנתיים לצורכי הכנות, כדי לגייס, לצייד ולהאמן את החיילים החדשים.
המונגולים החליטו להעמיד בראשו צבא זה חלק מהמצביאים המוכשרים ביותר שלהם, כולל רבים מבני המשפחה השלטת. בין המצביאים שפיקדו על כוח הפלישה המונגולי, נמנו אחיו של באטו חאן, אורדה חאן, שיבאן, ברקה ושינקור, בנו של צ'אגאטאי חאן, באידר ונכדו של צ'אגאטאי חאן, בורי, בניו של אוגדיי חאן, גויוק וקאדאן ובניו של טולוי, מונגקה חאן ובודז'ק.
עקב מאבקי כוח פנימיים בתוך שושלת ג'ינגיס חאן, אוגודיי רצה להעניק עדיפות למסע המלחמה לכיבוש ממלכת סונג, אך לא יכול היה לבטל לחלוטין את החלטות הקורילטאי. לכן הוא דאג לקבלת החלטת פשרה שקבעה, שחלק מהכוחות המונגוליים יופנו למסע המלחמה לכיבוש דרום סין, והעמיד בראשם את בניו המועדפים.
סובוטאי, שכוח הפשיטה שבפיקודו ספג אבדות כבדות ב-1223 מידי הבולגרים של הוולגה, בדרכו חזרה מדרום רוסיה, הזהיר שמדובר בכוח משמעותי, שעלול לסכן את האגף והעורף של הצבא המונגולי בדרכו למסע הכיבושים המתוכנן באירופה, ולכן יש לחסל את האיום הנשקף מהם לפני תחילת המסע. ב-1236, לאחר השלמת ההכנות למסע המלחמה החדש, יצאו הכוחות בפיקוד מונגקה ובודז'ק דרומה, כדי לתקוף את השבטים ששכנו באזור וולגה התחתונה. האחרונים נמלטו מפני הצבא המונגולי אל אי בנהר הוולגה, שם הרגישו עצמם בטוחים, אך הפרשים המונגוליים ניצלו שרטון בנהר כדי להגיע אל האי, וערכו בהם טבח. בו זמנית יצא כוח מונגולי נוסף, בפיקודם של באטו חאן וסובוטאי, צפונה לכבוש את בולגריה שעל הוולגה. כוח זה הטיל מצור וכבש את ערי הבולגרים, בילר, בולגאר, סובאר, ז'וקאטאיי וערים נוספות. המונגולים השלימו את כיבוש בולגריה של הוולגה, הרסו את עריה, חילקו את שטחה לאזורי כיבוש והכפיפו אותה לניהולם. לאחר מכן התפנה הכוח הצבאי הגדול, שעסק בכיבוש בולגריה של הוולגה, לתקוף את הנסיכויות הרוסיות.
מסע הכיבושים של באטו חאן וסובוטאי ברוסיה > מצור ריאזאן והקרבות שאחריו

בסתיו 1237 תקפו המונגולים את נסיכות ריאזאן והנחילו מפלה לצבאה הקטן. ב-11 בדצמבר הטיל הצבא המונגולי מצור על בירתה, העיר ריאזאן, אולם המגינים הצליחו להדוף את ההתקפות. מכונות המצור שהביאו המונגולים פרצו את חומות העיר ב-21 בדצמבר, ולאחר שישה ימי קרבות הרגו המונגולים את כל תושביה והחריבו את העיר לחלוטין. ההרס היה גדול כל כך עד שבנייתה מחדש של העיר ריאזאן בוצעה באתר חדש, במרחק 55 קילומטרים מהמיקום הקודם - העיר ההרוסה לא שוקמה. הכוח המונגולי, שסיים את כיבוש ריאזאן, נכנס לשטחה של נסיכות ולדימיר.
שאריות של צבא דוכסות ריאזאן הצטרפו ב-1238 לצבא של נסיכות ולדימיר ופנו אל עבר קולומנה. הכוחות המשותפים של הרוסים, שהתאספו ליד העיר קולומנה, כללו את יתרת הכוחות של נסיכות ריאזן, הכוחות של נסיכות ולדימיר בראשות וסבולוד, בן הנסיך וכוחות שהגיעו מנובגורוד. בהתאם לשיטת הלחימה של הרוסים הם המתינו למונגולים בשטח פתוח. הקרב נמשך שלושה ימים והסתיים בניצחון מונגולי. המונגולים שרפו והחריבו את קולומנה ואת מוסקבה. הנסיך וסבולוד עם שארית הכוחות הצליח להימלט לוולדימיר. אחד מבניו של ג'ינגיס חאן, שהשתתף בקרב, נהרג.
לאחר קרב קולומנה הטילו המונגולים מצור על העיר ולדימיר ב-4 בפברואר 1238 וכעבור שלושה ימים העיר נפלה לידיהם, נבזזה ונשרפה. בהמשך הכוחות המונגולים התפצלו, רוב הכח התחיל בהתקדמות לכיוון דרום-מזרח והיתר בראשות בורולדאי התקדמו לכיוון הערים לחופי הוולגה.
הנסיך יורי השני הסתתר ביערות עם הכוחות שנשארו והמתין להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב. כאשר קרבו הכוחות המונגולים, לא היו הכוחות הרוסיים מוכנים לקרב, למעט כוח קטן יחסית בהיקף של 3,000 לוחמים. כתוצאה מכך, הכוח כותר, רובו נהרג בקרב או נלקח בשבי. הנסיך עצמו נהרג וראשו נשלח למחנה של באטו חאן. ככל הנראה בגלל היקף האבדות שסבלו, המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד.
מסע הכיבושים של באטו חאן וסובוטאי ברוסיה > כיבוש קייב והחרבתה

כמו במקרים הקודמים, גם בהתקרבותם לקייב שלחו המונגולים צירים, כדי לבקש את כניעתה. החורף הקדים בשנת 1240 ונהרות קפאו ואפשרו התקדמות מהירה. שלטונות העיר קייב רצחו את השליחים המונגוליים וקבעו את גופותיהם על שער העיר.
הצבא המונגולי התקרב והקיף את העיר, אך לפניו הגיע לעיר המון רב של פליטים מיתר הערים הסלאביות, שכבר נכבשו ונהרסו. המאבק על חומות העיר החל ובעודו מתנהל נהרו האזרחים אל הכנסייה המרכזית, כנסיית הבתולה המפוארת, כדי למצוא מקלט בה. כשהכנסייה מלאה ולא היה מקום יותר, נסגרו דלתותיה, אך הנותרים בחוץ לא אמרו נואש וטיפסו על קירותיה ועל הגג שלה, כדי לזכות בהגנה של קדושתה. ההמון הרב הביא לבסוף לקריסת הכנסייה ומות המתחבאים בה.
בדצמבר 1240 נפלה העיר לידי המונגולים והם בזזו אותה והעלו אותה באש. דמיטרי, שהיה מפקד העיר, המשיך להילחם גם כשהמצב נראה אבוד ורבים מהאצילים נמלטו. באטו חאן, מתוך גילוי הערכה לכישרונו ואומץ ליבו, שחרר אותו.
הפלישה למרכז אירופה

הצבא המונגולי בהנהגת באטו חאן ובהדרכתו של סובוטאי כבש ושיעבד את הנסיכויות הרוסיות ושם עינו למערכה הפונה מערבה, אל הממלכה ההונגרית. כבר במהלך הקרבות עם הנסיכויות הרוסיות, המונגולים שלחו מרגלים מערבה, כדי לאסוף ידיעות על המטרות הבאות.
הצבא המונגולי נח במשך שנה בחבלים של אוקראינה של העת החדשה ובפברואר 1241 חצה כוח של 70,000 פרשים מונגוליים, שני שלישים פרשים קלים והיתר פרשים כבדים, את הנהרות הקפואים בדרכם אל מרכז אירופה. הכוח המונגולי התפצל לשלושה גופים לוחמים, הראשון, 20,000 לוחמים בפיקודם של באידר וקאדאן, חדר לפולין, כוח קטן, בפיקודו של קאדאן, איגף מדרום וחדר לטרנסילבניה והכוח המרכזי חצה את הרי הקרפטים במרץ ונכנס לממלכת הונגריה.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה לפולין ולגרמניה

הכוח המונגולי, בפיקודו של באטו חאן, פלש לתוך פולין בתחילת 1240. הכוח המונגולי בזז תחילה את לובלין ולאחר מכן את סנדומיר, שנפלה ב-13 בפברואר. בשלב זה הכוח המונגולי התפצל לשלושה גופים לוחמים, המרכזי בפיקודו של באידר פנה לכיוון קרקוב ושני האחרים, בפיקודם של אורדה חאן וקאדאן פנו צפונה יותר. בקרב חמלניק, ביום 18 במרץ 1241, הביס הכוח המונגולי של באידר צבא פולני שהונהג על ידי הוויוודים של קרקוב ושל סנדומיר ולאחר מכן המשיכו המונגולים אל קרקוב, שננטשה על ידי תושביה, ושרפו אותה.
קרב ליגניץ נערך בשלזיה, בסמוך ליישוב ליגניץ, ב-9 באפריל 1241, בין הכוחות המונגוליים שפלשו לפולין ובין קואליציה אירופאית שכללה כוחות פולניים וגרמנים בפיקודו של הנריק השני החסוד. הנריק השני המתין לתגבורת של גיסו ובן בריתו, וצ'סלאב הראשון, מלך בוהמיה, אך מחוסר ידיעה על כך שזה נמצא במרחק של שני ימי צעידה מליגניץ, החליט לצאת לקרב נגד המונגולים לפני שהוא הגיע. המונגולים, שידעו על מיקומו של מלך בוהמיה, ניצלו את ההזדמנות ויצאו אל הקרב לפני שאויביהם יאחדו כוחות. הקרב, שנערך יומיים לפני קרב מוהי, הסתיים בתבוסת האירופאים והנריק השני החסוד איבד את ראשו.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה להונגריה

המטרה העיקרית של הפלישה המונגולית למרכז אירופה הייתה הממלכה ההונגרית, אליה נשלחו הכוחות המשובחים ביותר בהנהגת המצביאים המצטיינים. המונגולים הכינו את הפלישה תוך תכנון צעדיהם לקראתה והכנת השטח גם לנסיגה ממנה. כך למשל נמנעו המונגולים מבזיזת החבלים הסמוכים לגבול ההונגרי, כדי שיהיה בהם מזון בעת שיגיעו לשם צבאותיהם.
ההונגרים הוזהרו מהפלישה הממשמשת ובאה, הן על ידי הרוסים והן על ידי מיסיונר שהמלך שלח אל המזרח ושב עם ידיעות על התקדמות המונגולים. ההונגרים פנו לבקש עזרה משליטים קתוליים, מהאפיפיור ומהקיסר, אך לא נענו. האפיפיור בעצמו פנה לבלה, כדי לבקש את עזרתו במאבקו נגד האמונה הבוגומילית, שהתפשטה בחצי האי הבלקני. הקיסר סחט מהמלך בלה ויתור על כמה חבלים, שהיו במחלוקת ביניהם, תמורת הבטחתו לעזור, אך לא עזר. בלה הרביעי, מלך הונגריה חיזק את מבצריו וחסם את מעברי ההרים, דרכם עלול היה להגיע הכוח המונגולי, בעצים שלמים ובחיזוקי עץ. אמצעים אלה לא עצרו את המונגולים, הם שלחו לפניהם גוף לוחם בפיקוד סייבאן (Seiban), שהוביל ארבעים אלף סלאבים, מהחבלים שנשלטו על ידם. הסלאבים, שהיו מצוידים בגרזנים, הדליקו ושרפו את חסימות המעברים ופרצו דרך היערות.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה להונגריה > הקומנים בהונגריה

לחץ האימפריה המונגולית, לאחר הקרב על נהר קלקה בשנת 1223, אילץ את הקומנים לעבור מערבה. בין השנים 1239-1240 מספרים גדולים של קומנים התיישבו מערבה לדניפר, עד הדנובה, במחוזות שנקראו אז קומניה השחורה. המלך הקומני האחרון, קותן (Cuthen), נלחם במונגולים ואף ניצח בשני קרבות, אך בפעם השלישית הותקף במפתיע ונמלט אל בלה הרביעי, מלך הונגריה. המלך ההונגרי קיבל את המלך הקומני ואת אציליו, שבאו עם המוני סוסים, והקצה להם אזור התיישבות בפוסטה. בין המלך ההונגרי ובין המלך הקומני נוצרו קשרי משפחה, כשבנו של המלך ההונגרי, אישטוואן, נשא לאישה את בתו של מלך הקומנים. הקומנים הסכימו להתנצר וקיבלו את הריבונות ההונגרית. בלה הרביעי, מלך הונגריה, התחיל לכנות עצמו גם בתואר "מלך קומניה". המקורות ההיסטוריים מציינים שארבעים אלף אוהלים קומנים הוקמו בהונגריה בעקבות הסכמת המלך ההונגרי.
המונגולים השתמשו במעבר הקומנים אל הונגריה כאמתלה להתקפתם על הממלכה ההונגרית. לאחר מועצת מלחמה, שקיימו המונגולים בחודש דצמבר 1240, בפשמישל, שלחו למלך בלה הרביעי אולטימטום ובו דרישה להשיב לידיהם את הקומנים הבורחים, אותם ראו המונגולים כנתינים שלהם ומתן החסות ההונגרית התפרשה בעיניהם כעילה למלחמה. המלך ההונגרי דחה את האולטימטום ושלח שליחים לגייס את האצולה ההונגרית ולהזעיק את בני בריתו.
האצילים ההונגרים, שסבלו קשה מהפלישה המונגולית לאירופה והוסתו על ידי פרידריך השני המתפלמס, ארכידוכס אוסטריה, האשימו את הקומנים שעשו יד אחת נגדם עם המונגולים והרגו את קותן, מלכם. כתוצאה מכך התקוממו הקומנים והתאחדו עם המונגולים. חלק מהקומנים נשאר בפוסטה, אך קומנים רבים עברו את הדנובה אל בולגריה ובדרכם חיסלו את כוחותיו של הבישוף מצ'נאד, שעמד לצאת לקרב נגד המונגולים ובכך החלישו את הכוח הצבאי של ההונגרים.
הכוחות המונגוליים, שנשלחו דרומה, נועדו לעקיף את הונגריה ולמנוע מהמלך ההונגרי סיוע צבאי מטרנסילבניה. הכוח המונגולי העיקרי, שעבר דרך מעבר מונקץ', התקדם בעמק הטיסה, כשאליו מצטרפים בני עמים שונים, שהוכנעו לפני כן על ידי המונגולים והיו מחויבים לסייע להם וגם הקומנים הזועמים על מות מלכם בידי ההונגרים.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה להונגריה > החבלים הרומנים

בעת בה באטו חאן הוביל את עיקר צבאו לאורך הנהר הטיסה, צבא מונגולי נוסף, בפיקודם של בורי וקאדאן, עבר מגליציה את הרי הקרפטים באזור בוקובינה ופנה אל העיר רודנה, הידועה במכרותיה וכבש אותה ב-1 באפריל. הכיבוש נעשה בשיטה המונגולית הקלאסית, התקפה, מאבק קצר ואז הימלטות מהירה, תוך העמדת פנים שמגיני המקום ניצחו. תושבי המקום, הסקסונים הטרנסילבנים, עלזו, פתחו בחגיגה עם אוכל ושתייה, כדי לחגוג את הניצחון, ואז שבו המונגולים והפתיעו את העולזים וכבשו את המקום בסערה והרגו 4,000 מהמקומיים. תושבים נוספים, כ-600, נחטפו ואולצו לשמש מורי דרך של הפולשים בדרכם דרומה. צבא זה גם כבש את אורדיה ושחט את אוכלוסייתה. גוף לוחם מונגולי נוסף, בפיקודו של בודז'ק (Budjek או Bücek או Bochetor), צלח את הסירט והרס את בישופות הקומאנים שהתקיימה ממזרח להרי הקרפטים. מדרום חבל מולדובה עבר בודז'ק, דרך מעבר אויטוז, לטרנסילבניה, שם כבש מבצרים וערים, כולל את בראשוב. בודז'ק הביס את פוסה (Pousa או Posa), הוויווד של טרנסילבניה וצבאו ופוסה מת בשדה הקרב ולא השאיר יורשים. ב-11 באפריל כבש את סיביו ובזז את כל המרכזים של הסקסונים הטרנסילבנים. בודז'ק עבר דרך מונטניה, הביס את צבא המקומיים, שיצא לקראתו בהנהגת מיסקלאב (Mischelav) וחדר לטרנסילבניה דרך עמק האולט.
חלק מתושבי החבלים הרומנים, שחיו בטרנסילבניה ובחבלים הסמוכים, שעתידים להיות נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, שיתפו פעולה עם החילות המונגוליים ואף התלוו אליהם למסעי מלחמה. הרומנים לקחו חלק, לצד המונגולים, במצור על אסיזי ועל מקומות נוספים. באזור הנהרות פרוט וסירט חי עם הברודניקים והברודניקים מוזכרים כמי שתחת הנהגת Ploscanea (פלוסקנאה) לחמו לצד המונגולים בקרב קלקה.
ב-1242, כשהמונגולים נסוגו ממרכז אירופה ודרומה, הם שוב פלשו לחבלים הרומנים ובזזו אותם. נפוצו ידיעות על מלך ולאכי שניצח את המונגולים במעברי ההרים, ידיעות ששמחו את הנפגעים מהפלישה המונגולית. ההשפעה המונגולית בחבלים אלה חיזקה את האוטונומיה של טרנסילבניה כלפי הונגריה, כמעט עד כדי הכרזתה למלוכה עצמאית. השליטה המונגולית על חבלי מולדובה ומונטניה עד האולט נמשכה עד להקמת הנסיכויות הרומניות ובתקופה זו הרומנים שילמו למונגולים מס בבהמות ובתבואות והשתתפו בפשיטות שיזמו המונגולים.
במהלך הפלישה המונגולית בשנים 1241–1242 הובאו לארצות הרומניות לראשונה הצוענים. לאחר נסיגת המונגולים הצוענים נשארו וקיבלו מעמד של עבדים ממנו השתחררו רק באמצע המאה ה-19‏.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה להונגריה > קרב מוהי

פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נמנע מהושטת סיוע לממלכה ההונגרית ופרידריך השני המתפלמס, ארכידוכס אוסטריה, לאחר שהשתתף בלחימה בצורה שולית, העדיף לנצל את מצבו העגום של שכנו.
קרב מוהי, שהתרחש ביום 11 באפריל 1241, היה הקרב המרכזי שנערך בין הממלכה ההונגרית ובין הצבאות המונגוליים. מפגש הצבאות היה במוהי, בקרבת התחברות הנחל סלאנה עם הטיסה. הצבא ההונגרי התרכז לשולי גבעה וליד זרם המים שנבע מהפשרת מי נחל סלאנה. המונגולים השתמשו בצורה יעילה מאוד בקשתות ובחצים שלהם ולצבא ההונגרי לא הייתה תשובה. בקרב הזה הובסו ההונגרים, חמישים אלף מלוחמיהם איבדו את חייהם ומלכם, בלה הרביעי, מלך הונגריה, שניצל ממותו על ידי הרוזן ארנה משאלגאדיור (בהונגרית: Salgagyör), נמלט. טבח הצבא ההונגרי נמשך יומיים שלמים וגופות התגוללו על פני הארץ, סוסים ללא רוכבים התרוצצו מבלי דעת וחפצי ערך יקרים, בגדי משי, כלים מכסף ומזהב הושלכו על ידי נמלטים, שניסו להקל על עצמם. במנוסתו איבד המלך ההונגרי את החותם שלו, חותם שנמצא על ידי המונגולים, שעשו בו שימוש בחתימת צווים שלטוניים במהלך שלוש שנות שלטונם בהונגריה וטרנסילבניה.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה להונגריה > השבי, קניית השחרור והימלטות מלך הונגריה

לאחר התבוסה בקרב מוהי נמלט בלה הרביעי, מלך הונגריה עם משפחתו ואוצרותיו אל שכנו ובן בריתו, פרידריך השני, דוכס אוסטריה. פרידריך שמח לנצל את ההזדמנות, שבה את המלך ההונגרי והציג בפניו את תביעותיו על מחוזות מחלוקת בגבולם. כדי להשתחרר משביו חתם בלה הרביעי, מלך הונגריה, על ויתור על שלושת מחוזות המחלוקת והשאיר בידי פרידריך את אוצרותיו.
בלה נמלט לדלמטיה, אך צבא מונגולי נשלח בעקבותיו והוא ברח ממבצר למבצר, עד שהפליג בספינה לאי צ'יובו.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה להונגריה > הניהול המונגולי של הונגריה

במקומו של המלך ההונגרי הנמלט הקימו המונגולים מועצה מלכותית ובראשה קאדאן, מבניו של אוגדיי חאן. השלטון המונגולי הכתיב לתושבים את השימוש בכסף מונגולי, לצד הכסף הביזנטיני וערך חלוקה שלטונית של הממלכה, תוך מינוי מנהלים שנשאו את השם canesius. מנהל כזה, שתואר בכתביו של בן התקופה, ניהל אלף משקי בית ומעריכים שהיו כמאה מנהלים כאלה.
הפלישה למרכז אירופה > הפלישה להונגריה > הפלישה לבלקנים

בינואר 1242, כשמי הדנובה קפאו ואפשרו מעבר מעליהם, שלח באטו חאן חיילים לקרואטיה בפיקודו של קאדאן, כדי שילכדו את בלה הרביעי, מלך הונגריה, שנמלט לשם. בלה נמלט בעזרת ספינה לאי צ'יובו, בקרבת טרוגיר. המונגולים, שחיפשו את בלה במבצר וינודול נהדפו משם במרץ 1242 והמשיכו לכיוון טרוגיר, אך לא הצליחו ללכוד את בלה. הם שטפו את זגרב ואת החבלים ליקה ודלמטיה. צבא קרואטי הנחיל להם תבוסה בקרב שדה גרובניק ומשם המשיכו לספליט ושם הגיעה אליהם ההודעה על מותו של החאן הגדול, אוגדיי חאן.
הבהלה באירופה והפרעות ביהודים

הופעת המונגולים באירופה הפתיעה את האירופאים, שלא ידעו כלום אודותיהם ולא ידעו את שפתם. הניצחונות, האכזריות וגלי הפליטים הטילו מורא על תושבי מרכז ומערב אירופה, שציפו להמשך הפלישה. התהלכו סיפורי זוועה על מעשיהם, השמועה אמרה שהמונגולים הם קניבלים האוכלים את בשר אויביהם המנוצחים ובמיוחד חביב עליהם בשר הנשים הזקנות. סופר על המונגולים שחגגו את הניצחונות באונס קבוצתי של בתולות נוצריות עד שקורבנותיהם מתו מתשישות. לשיא נוסף של פחד תרם ליקוי חמה בכל רחבי אירופה, ביום ראשון (היום הקדוש לנוצרים) 6 באוקטובר 1241.
הבהלה באירופה והפרעות ביהודים > תאוריית תרשיש

בניסיונותיהם של תושבי אירופה לחפש את סיבת הופעת המונגולים, היו שקשרו בין העיר תרשיש, המוזכרת בתנ"ך ובין השם "טרטרים", אחד השמות בו כונו המונגולים. מעבר לכך, האזכור של תרשיש בספר תהילים יוצר קישור עם שלושת מלכי המזרח, שלפי הברית החדשה הביאו מתנות ללידת ישו. מכאן חיברו בין המונגולים ובין מלכי המזרח. ב-1164 חזרו לגרמניה צלבנים גרמנים, שהביאו איתם עצמות מתים, לטענתם עצמות מלכי המזרח. העצמות הונחו בקתדרלה החדשה של קלן וכעת לאחר הקישור שנעשה בין טרטרים ובין תרשיש, בין תרשיש ובין מלכי המזרח, הגיעו החוששים למסקנה שהמונגולים (טרטרים) באו כדי להחזיר לעצמם את עצמות מלכי אבותיהם, שנגנבו מהם.
הבהלה באירופה והפרעות ביהודים > תאוריית השבטים היהודים האבודים

לאחר שהמונגולים לא המשיכו לכיוון קלן, אלא פנו לכיוון הונגריה והבלקנים, התפוגגה תאוריית תרשיש וחיפשו תאוריה חדשה. בעולם הנוצרי נושא עשרת השבטים נמצא בתודעה, לכן נוצר קשר מתבקש בין שבטים (שבטי היהודים) שנעלמו לאי שם מסתורי ובין שבטים (המונגולים) שהופיעו לפתע מאי שם מסתורי. אנשי הכמורה המקשרים הגיעו למסקנה שהמונגולים הם צאצאי עשרת השבטים, שכנראה בלבלו את שפתם, בגלל חטאיהם, לכן אינם מדברים עברית. הם ציינו ששנת 1241 מקבילה לשנת 5000 לפי הלוח העברי, שנה בה ציפו היהודים לבוא המשיח. התאוריה הייתה תמוהה מאוד, אך בהיעדר הסבר אחר להופעת המונגולים, הקישור פעל והאירופאים המתוסכלים מחוסר יכולתם לנצח את המונגולים, הוציאו את תסכוליהם על "קרובי משפחתם", היהודים האירופאים. הפורעים שרפו שכונות יהודיות, את היהודים זרקו לבתי כלא או שחטו. הכנסייה הוציאה הוראות המחייבות את היהודים ללבוש בגדים המייחדים אותם, כדי שלא יוכלו להסתתר בין הנוצרים.
סוף העמקים ומות אוגדיי חאן > מרעה עבור סוסי המונגולים

הצבא המונגולי היה צבא פרשים וכל פרש מונגולי הוביל כחמישה סוסים. כמות גדולה כל כך של סוסים הצריכה מישורי מרעה מתאימים, לכן הכיבושים המונגולים נעו לאורך הערבות הגדולות. המונגולים היו מודעים היטב לצרכים שלהם, לכן, שנה לפני הפלישה לאירופה, יצאו קבוצות חלוץ בנתיבים שנועדו לשמש את צבאותיהם. קבוצות החלוץ בחנו את המסלולים ובמקומות בהם היו יישובים חקלאיים הם הרסו את היישובים והרגו את תושביהם. מטרת המונגולים הייתה להבריח את האוכלוסייה המקומית ולהשיג בכך שתי מטרות: השדות לא יחרשו ובמקום תצמח צמחיית בר מתאימה למרעה סוסים. תלמים חרושים הפריעו להתקדמות הסוסים וגידולים חקלאיים לא התאימו למרעה.
לאחר כיבוש הונגריה המשיכו קבוצות חלוץ מונגוליות לאורך הדנובה עד לפרברי וינה, אך לא מעבר לזה, כי בכך הסתיימו המישורים המתאימים למעבר צבא פרשים גדול. היתרונות של הצבא המונגולי, מהירות התנועה, עוצמת הקשתות ודיוקן, פחתו מאוד במזג אוויר לח ובנוף עמוס שדות מעובדים, יערות, משוכות, גדרות ותעלות.
סוף העמקים ומות אוגדיי חאן > מות אוגדיי חאן והמאבק על השלטון

אוגדיי חאן מת ביום 11 בדצמבר 1241. דבר מותו היה צריך לעבור ששת אלפים קילומטרים מהבירה, קראקורום ועד לגייסות המונגוליים באירופה וזה ארך בין ארבעה עד שישה שבועות. באותה תקופה מת גם צ'אגאטאי חאן, אחרון בניו של ג'ינגיס חאן, שהיה עדיין בחיים ובכך הסתיים דור הבנים והגיע תור הנכדים. את בחירת השליט החדש עשו המונגולים בבחירות פנימיות במשפחת השלטון, לכן נחפזו כל הנסיכים-נכדים לשוב אל הבירה, אל הקורילטאי, כדי לקחת חלק במאבקים על בחירת השליט החדש. הנסיכים האלה היו גם מפקדי כוחות הפלישה לאירופה, לכן הסתלקותם, יחד עם חייליהם, הפסיקה את הפלישה.
הכוחות המונגוליים נסוגו למחוזות הרוסיים, תוך עזיבת מרכז אירופה וחלק ממזרחה. המאבקים על השליטה באימפריה המונגולית נמשכו כעשר שנים ובסוף פנו המונגולים לכיוון אסיה, שם קיוו למצוא שלל עשיר יותר.
סוף העמקים ומות אוגדיי חאן > הנסיגה דרך האימפריה הבולגרית

בשנת 1241 נסוג טור של כוחות מונגוליים מהונגריה דרך האימפריה הבולגרית. הכוחות המונגוליים הותקפו על ידי צבאו של איוון אסן השני, קיסר בולגריה, כנראה עם הצלחה חלקית. בשנת 1242 שבו המונגולים לבולגריה ואילצו את יורשו של איוון אסן השני, את קאלימן אסן, להפוך את ארצו לווסלית של האימפריה המונגולית ולשלם מס קבוע.
השפעות הפלישה > השפעות דמוגרפיות

המונגולים גרמו לשינויים דמוגרפיים משמעותיים. ההיסטוריון הרומני ניקולאה יורגה היה משוכנע שהצוענים הובאו לאירופה על ידי המונגולים בעת פלישתם בשנים 1241–1242, ולאחר עזיבתם נשארו הצוענים בארצות הרומניות במעמד של עבדים. הצוענים התמחו בביצוע עבודות מתכת, לכן יכלו לספק שירותים חשובים לצבא המונגולי. למומחיותם נמצא ביקוש גם מאוחר יותר – במאה ה-15, כאשר מלך בוהמיה, זיגמונד, שהיה מרוצה מפועלם של הצוענים בהכנת חרבות וקני רובים עבור צבאו, העניק להם זכויות שונות וגם צייד אותם בתעודות שאפשרו להם לנוע בארצות מערב אירופה.
השפעות הפלישה > שינוי המבנים המדיניים

המונגולים הרסו את המבנים המדיניים הסלאביים ויצרו מדינה גדולה, אורדת הזהב. הריסת נסיכות קייב אפשרה את צמיחת נסיכות מוסקבה – הגרעין ממנו צמחה רוסיה.
המונגולים עצרו את התפשטות הונגריה מזרחה ונתנו בכך הזדמנות להיווצרותם של מבנים מדיניים באזורים הרומניים – כך נוצרו נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
השפעות הפלישה > הבאת הדוחן

המונגולים הביאו איתם לאירופה תבואה ששימשה להכנת מזונם וגם להאבסת הסוסים – הדוחן. אנשי באטו חאן תכננו לגדל דוחן בהונגריה ובבוהמיה. הדוחן נקלט גם בארצות הרומניות ובמשך מאות שנים היה שמו Tatarka, שם שנגזר מה"טטרים", שהביאו אותו לאירופה. הממליגה היא מזון בסיסי של איכרי הארצות הרומניות ולפני גילוי אמריקה והבאת התירס לאירופה, נהגו להכין את הממליגה מדוחן.
לקריאה נוספת

Robert Marshall, Storm from the East: From Ghengis Khan to Khubilai Khan, University of California Press, Berkeley Los Angeles, 1993. (באנגלית)
Stephen Turnbull, Warrior Mongol, Osprey Publishing, 2003. (באנגלית)
Florin Curta, Southeastern Europe in the Middle Ages 500 - 1250, Cambridge Medieval Textbooks (באנגלית)
Carmen Miserabile מאת הנזיר האיטלקי Rugiero di Puglia. (בלטינית)
Istoria Românilor (ההיסטוריה של הרומנים) מאת קונסטנטין ק. ג'ורסקו, 2003, כרך ראשון, עמודים 278 - 287. (ברומנית)
הרברט אלברט לורנס פישר, דברי ימי אירופה , הוצאת מוסד ביאליק, 1971.
ג'ק ודרפורד, ג'ינגיס חאן (הוצאת דביר, 2010)
מיכאל פראודין, הכיבוש הגדול-קיסרות המונגולים (הוצאת מערכות, 1966)
טארק אל-יונסי

טארק אל-יונסי (בערבית: طارق اليونسي; נולד ב-23 בפברואר 1988) הוא כדורגלן נורווגי-מרוקאי המשחק בשונאן בלמארה בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

אל-יונסי נולד באל חוסיימה שבמרוקו. בגיל 12 עבר עם משפחתו לנורווגיה ובאותה שנה החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של נילנדה ממנה עבר לטרוסוויק. בגיל 18 הצטרף לקבוצת הבוגרים של פרדריקסטאד מליגת העל הנורווגית, ואף זכה לשחקן הצעיר של העונה בעונות 2005, 2006.
באוגוסט 2008 אל-יונסי חתם בהירנפיין מליגת העל ההולנדית. את הופעת הבכורה שלו אל-יונסי ערך נגד פולנדם בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה. בסיום העונה זכה עם הקבוצה בגביע.
ב-19 בפברואר 2010 אל-יונסי חזר לנורווגיה והושאל ללילסטרום. ב-11 בינואר 2011 חזר לקדנציה שנייה בפרדריקסטאד.
ב-9 באוגוסט 2012 חתם ברוזנבורג בלקלאב ל-3 שנים.
ב-18 ביוני 2013 אל-יונסי חתם בהופנהיים מהבונדסליגה והצטרף אליה כשבוע לאחר מכן.
ב-26 באוגוסט 2016 אל-יונסי חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית תמורת כמיליון אירו. ב-11 בספטמבר 2016 אל-יונסי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-6 נגד וריה.
בקיץ 2017 הושאל לקרבאך מליגת העל האזרית.
ב-30 בינואר 2018 חתם בא.י.ק סולנה מליגת העל השוודית.
ב-12 בינואר 2020, אל-יונסי חתם בשונאן בלמארה מליגת העל היפנית.
קריירה בינלאומית

ב-28 במאי 2008 אל-יונסי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה בתיקו 2-2 נגד אורוגוואי בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. בינואר 2013 אל-יונסי ענד לראשונה את סרט קפטן הנבחרת לקראת משחקי הידידות נגד זמביה ודרום אפריקה. במשחק נגד האחרונה, אף כבש את השער היחיד במשחק.
תארים

הגביע הנורווגי: 2006
הגביע ההולנדי: 2008/2009
ליגת העל היוונית: 2016/2017
הכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל הנורווגית: 2006, 2007
טיולי ישראל צפון

| --- | --- |

הכריכה הקדמית של הספר
 מידע כללי
 מאת:  יעקב שורר
 סוגה:  ספרי ארץ ישראל
 הוצאה
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך הוצאה:  2003
 מספר עמודים:  336
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002192038, 001115866, 002218555, 002293806
טיולי ישראל צפון הוא מדריך טיולים מאת יעקב שורר, ובו ששים מסלולי טיול בצפון ישראל. שורר היה מרצה ללימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל ובמכללת אורנים, ניהל בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע, ערך את המגזין "טבע וארץ" והיה בין עורכי מדריך ישראל החדש.
מסלולי הטיולים מחולקים לפי אזורים:
החרמון והגולן: 12 מסלולים בין הר החרמון לבין סוסיתא ומצוקי האון.
הגליל העליון ועמק החולה: 17 מסלולים מהגליל המערבי ועד לתל חי.
הגליל התחתון וחופי הכנרת: 12 מסלולים מנחל ציפורי לבין בקעת כנרות.
מהר הכרמל וחופו עד להר הגלבוע: 19 מסלולים.
לתיאורי המסלולים מצורפות מפות, ולעיתים יש בהם גם הפניה למקורות ספרותיים שונים.
טארנוקרטי

טארנוקרטי (בהונגרית: Tárnokréti) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בטארנוקרטי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 254 תושבים, ובשנת 2019 רק 165 תושבים.
יהודי טארנוקרטי

בטארנוקרטי חיו שני יהודים בשנת 1880 וארבעה בשנת 1910.