stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סר א-זרקא

ג'סר א-זרקא, מבט ממזרח
ג'סר א-זרקא, מראה מכיוון החוף, 2009
רחוב בג'סר
בית צבוע בכחול בג'סר א-זרקא, חלק ממיזם צביעת בתים בכחול במועצה, 2018
שקיעה בנמל הדייגים. הכניסה לנמל היא בין שני המגדלורים
גִ'סְר אֶ־זַּרְקָא (בערבית: جسر الزرقاء, תעתיק מדויק: ג'סר אלזרקאא, לעיתים נקרא בפשטות "ג'סר". בתרגום לעברית: הגשר הכחול) היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל. היישוב נחנך ב-1924, והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1961. כלל תושבי ג'סר א-זרקא הם ערבים-מוסלמים.
היישוב שוכן על רצועת כורכר לחוף הים התיכון שגובהה 5–20 מטרים מעל פני הים, שלמרגלותיה זורם הקטע התחתון של נחל תנינים, שמפריד בין היישוב לבין הים במערב. מדרום שוכנת קיסריה, ומצפון מעגן מיכאל והכניסה לשמורת הטבע נחל התנינים. במזרח גובל היישוב בכביש 2 (כביש חיפה - תל אביב). בסמוך לשפך הנחל, דרומית-מערבית לבתי היישוב, שוכן תל תנינים.
פירוש השם ג'סר א-זרקא הוא הגשר (על הנחל) הכחול על שם הגשר שנבנה על נחל תנינים "אל-וואדי א-זרקא" (הנחל הכחול בערבית). אין זה הגשר שנבנה ליד שפך הנהר לים, לקראת סוף המאה ה-19 עבור הקיסר וילהלם השני בעת ביקורו של הקיסר בארץ ישראל ב-1898, אלא הגשר של סכר טחנות הקמח שנבנה על ידי הביזנטים כמפעל מים עבור קיסריה.
ג'סר א-זרקא היא היישוב היחיד לחוף הים בישראל כיום שבו יש רוב ערבי, והוא אחד מהיישובים העניים ביותר בישראל.
היסטוריה

מקור התושבים קדום וכבר לפני 500 שנה חיה סביב ביצת הכבארה קבוצה שנקראה ג'מוסין (מגדלי הג'מוסים). בשנות השבעים של המאה התשע עשרה כלל היישוב בשולי ביצות כבארה 15 בתים, חושות וטחנות קמח. מיקום היישוב המקורי היה ממזרח לביצה, באזור מערת כבארה. התושבים אינם ממוצא אחיד. משפחת ג'ורבאן הגיעה ראשונה מעמק הירדן (ע'ור בערבית) ולכן התושבים כונו ע'וארנה. משפחת עמאש הגיעה מקדום בשומרון, נג'אר מאל עריש או מצרים, שהאב מהחורן וטטואתחה ואם בשי מסודאן.
התושבים התפרנסו מדיג בביצות ובים התיכון וכן מקדרות מאדמת הביצה ויצירת מחצלות מצמחי הגומא והקנה.
בעקבות ייבוש הביצה בשנת 1924 עבור זכרון יעקב לטובת אדמות חקלאיות ומיגור מחלת המלריה, הוצעה לתושבים קרקע חלופית לכפר בתוספת שכר בעבור עזרתם בייבוש הביצה ואובדן מקור פרנסתם. האתר החלופי שוכן על שרידי מחצבה ברכס הכורכר, אותה רכשה פיק"א בשנת 1924. בשנת 1926 נחנך היישוב החדש בו קיבלה כל משפחה כ-30 דונם. עם הקמתו נבנו בתיו מאבני כורכר מקומיות, אולם עם קום מדינת ישראל התפתח היישוב ונבנו בו בתים מבטון ומבלוקים. בני השבט המשיכו לעסוק בעבודות חקלאיות ביישובי האזור. כיום עובדים רבים מבני היישוב כשכירים בעבודות חוץ.
במלחמת העצמאות לא נפגע היישוב הודות ליחסיו עם תושבי זכרון יעקב, בנימינה והסביבה, שאורח החיים החקלאי בהם היה תלוי בעובדים ערבים מהכפרים הסמוכים ג'סר א-זרקא ופוריידיס, ולכן התעקשו להשאיר יישובים אלו, חרף הצעות חוזרות ונשנות של הצבא לפנותם. בעקבות המלחמה, הגיעו לכפר פליטים מכפרים סמוכים שנהרסו. עד לשנות השמונים לא היו כלל נישואים מבחוץ עם בני ובנות היישוב בשל הסטיגמות החריפות כלפיהם בקרב האוכלוסייה הערבית בארץ, שנבעו ממוצאם השונה.
בשנת 1994 הוכרז היישוב "שכונת שיקום" במסגרת פרויקט שיקום שכונות. בסוף 2009 החל משרד הפנים בהכנת תוכנית אב ראשונה ליישוב, שבמסגרתה ייבחן הצורך להרחיב את תחום השיפוט, את היקף ההרחבה, אופייה ומיקומה, בעקבות הצפיפות הרבה ששוררת בה. נשקל עידוד בנייה רוויה והסטת כביש 2 מזרחה, כדי לאפשר את הרחבתו של היישוב.
ב-7 באוקטובר 2000, בתקופת אירועי אוקטובר, נהרג נוסע בכביש 2 כתוצאה מפגיעת אבן שנזרקה על ידי פורעים מהיישוב. בתחילת יולי 2014 התקיימה התפרעות של תושבי ג'סר א-זרקא, שמהלכה ירו המתפרעים זיקוקים באוויר ויידו אבנים לעבר שוטרים וכלי רכב שנסעו בכביש 2.
ב-2017 נחנכה ביישוב תחנה של משטרת ישראל.
הגשר מעל שפך נחל תנינים, נבנה במקור בתקופה הרומית, עבור רכבי מנהלה והספקה לקיסריה וממנה. הגשר הרומי נהרס במהלך הזמן, ומפעל המים הסמוך (שמורת נחל תנינים) חדל לפעול. בסוף המאה ה-19 הגשר נבנה מחדש על ידי השלטון העות'מאני, לכבוד ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בארץ ישראל, ובמהלך השנים שוב נהרס. ב-2020 שוחזרה הגרסה העות'מאנית של גשר האבן מעל השפך, בכניסה הצפונית של היישוב, בניהולו של יהושע (ישו) דריי - מומחה לטכנולוגיות עתיקות.ב-2021 נחנכה טיילת באורך 650 מטר מהגשר דרומה, במימון החברה לפיתוח קיסריה, רשות הטבע והגנים, קרן אדמונד דה רוטשילד והקרן לשטחים פתוחים במינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 2022 החלה להיבנות במערב היישוב שכונה חדשה ובה כ־500 דירות. 60% מהדירות שווקו במסגרת תוכנית מחיר למשתכן והיתר בשוק החופשי. למרות שהשכונה נועדה לפתור את מצוקת הדיור של תושבי ג'יסר א-זרקא רק כרבע מהדירות בפרויקט נרכשו בידי תושבי המקום וכ 50% נקנו בידי יהודים
דמוגרפיה, כלכלה ותעסוקה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בג'סר א-זרקא 15,806 תושבים, מתוכם 15,805 תושבי ישראל (מקום 132 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.6% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 33.8%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 6,620 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בג'סר א-זרקא:
נכון לתום העשור הראשון של המאה ה-21, מעל 50% מתושבי ג'סר א-זרקא הם נוער עד גיל 19. היישוב, שאוכלוסייתו מוסלמית, מתאפיין בשיעור גידול טבעי גבוה של 3.2% (ירידה מ-3.5%), והוא סובל משיעור אבטלה רשמי של 30% (2009) ומשיעורי אלימות גבוהים. שיעור בעלי ההשכלה הגבוהה הוא מהנמוכים במגזר הערבי בישראל. ענף ההוראה נפוץ מאוד בג'סר, כמו כן הכפר הוא הספק הגדול ביותר של כוח-עבודה נשי בענפי משק הבית למפעלים ובתי-חולים באזור. עם זאת, השאיפה בקרב פרנסי היישוב היא לחולל פיתוח תיירותי, המתבסס על הקרבה אל קיסריה העתיקה, שמורת נחל תנינים וחוף הים, ועל כך ששביל ישראל חוצה את היישוב לרוחבו. בשנת 2013 נפתחה בכפר אכסניה לתיירים.
אזור החוף של הכפר נהנה מסביבה טבעית עשירה. אומנם בריכות הדגים של מעגן מיכאל משתרעות לאורכו והגישה אל החוף מוגבלת עד לדרומו, אל אזור שפך הנחל, שם מתנשאת תצורת צוק ייחודית, ומעבר לה מעגן דיג קטן וסירות. בפועל שיעור העוסקים בדיג מבין התושבים מצומצם מאוד כיום. כביש הגישה לכפר הוא ממזרח מכביש 4, באמצעות גשר שעובר מעל כביש 2 בצפונו של הכפר ובאמצעות מעבר מתחתיו במרכזו של היישוב. את האדמות שמעבר לכביש המהיר אין התושבים מורשים לפתח. בנוסף לסוללת העפר – שהוקמה בידי תושבי קיסריה השכנה בסוף שנת 2002 כדי לחצוץ בינה ובין ג'סר א-זרקא – מעסיקה את תושבי הכפר סוגיית האנטנות הסלולריות שמוקמו בשטחם.
בכפר שתי קופות חולים, מתנ"ס-מרכז קהילתי שהוקם בידי משרד הבינוי והשיכון בשנת 2003, מספר בתי ספר ומרכז מסחרי.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  ענת בר כהן, הזיקה שבין התנאים הסביבתיים לבין היישוב הכפרי המסורתי והמצב האגררי ברמת מנשה לפני קום המדינה, רמת גן: (עבודת תזה לתואר שני) אוניברסיטת בר אילן, 2001. (בעברית)
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, ידיעות אחרונות, 2001.
↑  בני מוריס, The Case of Abu Ghosh and Beit Naqquba, Al Fureidis and Jisr Zarka in 1948—or Why Four Villages Remained מתוך  1948 and After: Israel and the Palestinians, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1994, עמ' 257–284
↑  מירון בנבנישתי, Sacred Landscape, הוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 2000, עמ' 134–135, 209
↑  רע"א 8565/10 נאסר עמאש ואח' נ' הוועדה לתכנון ובניה השומרון, ניתן ב־27 בספטמבר 2012, סעיף 1
↑  אלי סניור וטלי רוזן, "אבא שלי נרצח בגלל הדרך שברק הולך בה", באתר ynet, 8 באוקטובר 2000
↑  יואב איתיאל, אישום: תושבי ג’סר א-זרקא יידו אבנים כנגד ’צוק איתן’, באתר גפן מגזין המושבות, ‏26 באוגוסט 2014
↑  חסן שעלאן, נתניהו חנך תחנת משטרה בג'סר א-זרקא: "יום חג לשלטון החוק", באתר ynet, 21 בנובמבר 2017
↑  תמונת גשר האבן המשוחזר, בניהולו של יהושע (ישו) דריי, מומחה לטכנולוגיות עתיקות, מעל שפך נחל תנינים
↑  פורסם על ידי דובי זכאי, מקום/ הגשר החדש על הנהר הכחול, ‏2021-10-15
↑  זיו ריינשטיין‏, "הפנינה הכחולה": נחנכה טיילת הים בג'סר א-זרקא שתתחבר לקיסריה, באתר וואלה, 10 בספטמבר 2021
↑  יואב איתיאל‏, טירוף מחירי הנדל"ן: גם באחד היישובים העניים בישראל משווקים דירות בכמעט 3 מיליון שקלים, באתר וואלה, 16 במרץ 2022
↑   אור קשתי, מיהם רוכשי הדירות החדשות בג'סר א-זרקא? (עתידות: בקרוב ייבנה שם בית כנסת), באתר הארץ, 2 בינואר 2025
↑  פרופיל ג'סר א-זרקא באתר הלמ"ס
↑  דני ספקטור, חופשה במלון באילת? נסו את ג'סר א-זרקא!, באתר ynet, 20 באוגוסט 2013
 רועי צ'יקי ארד, "גסטהאוס ג'וחה", התקווה של ג'סר א־זרקא, באתר הארץ, 5 בינואר 2014
↑  פאוזי אבו טועמה, קיסריה הופרדה מג'יסר, באתר ynet, 25 במאי 2003
מבט לכפר מכיוון דרום-מערב
| דגל ישראל מחוז חיפה |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת חיפה • נפת חדרה | מפת מחוז חיפה |
| ערים | אום אל-פחם • אור עקיבא • באקה אל-גרבייה • חדרה • חיפה • חריש • טירת כרמל • כפר קרע • נשר • קריית אתא • קריית ביאליק • קריית ים • קריית מוצקין | מפת מחוז חיפה |
| מועצות מקומיות | בנימינה-גבעת עדה • בסמ"ה • ג'סר א-זרקא • ג'ת • דלית אל-כרמל • זכרון יעקב • מעלה עירון • עספיא • ערערה • פוריידיס • פרדס חנה-כרכור • קריית טבעון • רכסים | מפת מחוז חיפה |
| מועצות אזוריות | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה | מפת מחוז חיפה |
השכונה החדשה בג'יסר א-זרקא (פרויקט טורקיז)
ממזרח לג'סר א-זרקא פורחים בתחילת החורף נרקיסים וסתווניות
ברטלן פור

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1880 Babiná, סלובקיה 
 פטירה:  29 באוגוסט 1964 (בגיל 83) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן (1903) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1949)  אמן מצטיין של הונגריה (1952)  פרס קושוט (1951)  פרס מונקאצ'י (1950)  אמן דגול של הונגריה (1955) 
 
לוח זיכרון של ברטלן פור על בית מגוריו לשעבר, בדרך פאשארטי 77
ברטלן פור (במקור פולאצ'ק, בהונגרית: Pór Bertalan; באבאסק, 4 בנובמבר 1880 – בודפשט, 29 באוגוסט 1964) היה צייר יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט פעמיים (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל), מרצה באוניברסיטה.
קורות חיים

ברטלן פור נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פולאצ'ק ושל תרזיה פיק. הוא היה אחד הציירים המוכשרים ביותר של ציור האוונגרד ההונגרי של המאה העשרים. הוא למד בבית הספר לעיצוב בבודפשט, המאסטר שלו היה לאסלו דיולאי, ואחר כך המשיך את לימודיו במינכן בבית הספר של המאסטר גבריאל פון האקל (Gabriel (von) Hackl)(אנ'). הוא ביקר גם בבית הספר הפתוח של הצייר שימון הולושי. עם ציור הדיוקן העצמי שלו זכה במלגת-הרקאני בשנת 1901, בעזרתה הצליח ללמוד באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1901 לבין 1903, שם למד אצל הצייר ז'אן פול לורנס.
פור עבד בבודפשט משנת 1903, והציג דיוקנאות בהיכל האמנות ולאחר מכן בסלון קניבש קלמן (Könyves Kálmán). חזון הציור שלו העניק לרוב קווי מתאר קצביים לציוריו בסגנון אר נובו. הוא הפך לחבר ב-MIÉNK (אמפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים) ובהמשך היה חבר מייסד בקבוצת האמנות של השמונה. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כצייר חזית בקווים הקדמיים. הוא הכין 16 ליטוגרפיות על כפרים הרוסים ושדות נטושים ואלה פורסמו בספר בשנת 1916 בבריסל. באותה שנה התחתן בבודפשט עם הרופאה מרגיט ברנאט, בתם של ברנאט וויינברגר והרמינה גרוס.
פור לא התרחק מהפוליטיקה היומיומית, בשנת 1919, במהלך קיומה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, התחייב להוביל את מחלקת הציור במנהל האמנות ולעצב כרזות גיוס. לאחר נפילת הרפובליקה היגר לחו"ל, חי ועבד בפיישטיאני עד שנת 1938. הוא שמר על קשר עם חוג החברים של מיהאי קרויאי. בשנת 1934 נסע לפריז, בשנת 1936 לברית המועצות. הוא התיישב בפריז בשנת 1938. פור נתפס במהלך מלחמת העולם השנייה בזמן הכיבוש הגרמני של צרפת ולאחר שחרורו השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא חזר מצרפת לבודפשט בשנת 1948, הפך למרצה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות עד 1960, ההוראה וחייו הציבוריים היו כה עמוסים עד שבקושי צייר, בהתחשב באחד מציוריו האחרונים בשנת 1958, אי אפשר לומר שהוא עבר לסגנון סוציאליסטי.
אמנותו

באופן כללי, פור מייצג סגנון אוונגרדי הונגרי של פוסט באיה מארה שמבוסס על ידע רב בציור ההונגרי. המטמורפוזה של מגמות האמנות המודרניות (plein air, אר נובו, פול סזאן והפוסט-אימפרסיוניסטים האחרים) והריאליזם המבוסס על מסורת מיהאי מונקאצ'י הוא סגנונו הציורי האישי המיוחד. זה הופך את הדיוקנאות ואת ציורי הנוף שלו לאקספרסיביים ומהנים כל כך. בשנות השלושים הופיעה בציוריו סמליות של בעלי חיים. סמליות בעלי החיים שלו מבטאת שקט לפני הסערה, כוח רב ומתח הולך וגובר. סמליות בעלי החיים שלו באה לידי ביטוי לא רק עקב מלחמת האזרחים בספרד בשנות השלושים ועקב הופעת הפשיזם, אלא באומנות של פור הופיעו סמלי הפרים (שבטעות נקראים שוורים) גם בעקבות פבלו פיקאסו. גם דיוקנאות עצמיים סימבוליים שבהם האמן אינו יכול לשקר, ואמנים גדולים לעולם לא משקרים, הדיוקן העצמי שלו משנת 1953 משקף נוקשות, נחישות ופסימיות עמוקה בעת ובעונה אחת.
עבודותיו (מבחר)

1902 דיוקן עצמי (שמן על בד, 54 ‏x‏ 41 ס"מ; הגלריה הלאומית ההונגרית = MNG)
1903 ילד צועני עם שיער אדום (שמן על בד, 52 ‏x‏ 44 ס"מ; MNG)
1905 מחוץ ליער (שמן על בד, 34 ‏x‏ 43 ס"מ; באוסף פרטי)
1905 בסטודיו (שמן, בד, 55 ‏x‏ 68 ס"מ; MNG)
1907 צוענים (שמן על בד, 55 ‏x‏ 66 ס"מ; MNG)
1907 דיוקן עצמי (שמן על בד, 42 ‏x‏ 35 ס"מ; MNG)
1909 משפחה (שמן על בד, 176.5 ‏x‏ 206 ס"מ; MNG)
1909 דיוקן של אדן לכנר (שמן על בד, 51 ‏x‏ 41 ס"מ; מוזיאון ההיסטוריה)
דיוקן עצמי משנות ה-20 של המאה ה-20 (שמן על בד, 77 ‏x‏ 63 ס"מ; MNG)
1910 ילד צועני (שמן על בד, 77 ‏x‏ 62.5 ס"מ)
1910 געגוע לאהבה טהורה (שמן על בד, 52 ‏x‏ 67 ס"מ)
1911 (שמן על בד, 300 ‏x‏ 450 ס"מ; פיקדון MNG)
1911 נאום ההרים (שמן על בד, 50 ‏x‏ 63.5 ס"מ)
1911 געגוע לאהבה טהורה (שמן על בד, 238 ‏x‏ 350 ס"מ)
1912 דיוקן גבר (שמן על בד, 69.5 ‏x‏ 55.5 ס"מ)
1914 מלחמת העולם הראשונה, 16 ליטוגרפיה משדה הקרב
1918 דיוקן אמי (שמן על בד, 125.5 ‏x‏ 95.5 ס"מ; MNG)
1919 עיצוב פרסקו לפרלמנט (נייר, טמפרדה, 223 ‏x‏ 505 מ"מ; MNG)
1919 לנשותיך, לילדיך, קדימה! פוסטר צבעוני
1919 פועלי העולם התאחדו. כרזה צבעונית (250 ‏x‏ 186 ס"מ; MNG)
1927 רועה ואהובתו (שמן, קרטון, 42.5 ‏x‏ 57 ס"מ)
1929 נוטריון ווצלר (שמן על בד, 81 ‏x‏ 64.5 ס"מ; באופן פרטי)
1930 בול הראשון (שמן על בד, 60 ‏x‏ 73 ס"מ; MNG)
1930 מיהאי קארואי (שמן על בד, 114 ‏x‏ 87 ס"מ)
1930 בערך ילד במעיל אדום (שמן על בד, 48.5 ‏x‏ 38.5 ס"מ)
1934 שור זועם, ציור
1938 בערך מרגיטקה (שמן על בד, 67 ‏x‏ 54 ס"מ)
1939 אנדרה אדי, דיוקן מצויר
1948 פרים (שמן על בד, 129 ‏x‏ 195 ס"מ; MNG)
המחצית הראשונה של שנות החמישים: מתיאש ראקושי בקרב איכרי החווה הקולקטיביים ותמונות אחרות המתארות את ראקושי
1953 דיוקן עצמי
עבודותיו ברשות הציבור

1911 פרסקו לקישוט הבמה של האופרת העם (תיאטרון ארקל), בודפשט
פסיפס 1911 (בית הספר המסחרי רחוב ואש, בודפשט)
חברויות

MIÉNK
השמונה
פרסים

פרס הרקאני (1901)
פרס קושוט (1949, 1951)
פרס מיהאי מונקאצ'י (1950)
פרס האמן המעוטר (1952)
פרס האמן הדגול (1955)
לקריאה נוספת

לקסיקון האמנות. כרך 2 בודפשט 1935. פור ברטלן עמוד 318.
לקסיקון האמנות. כרך 3 בודפשט, 1967. פור ברטלן l. 806-807.
לקסיקון אמנות. בודפשט. 1998. ברטלן פור מסת"ב 963908428X
לקסיקון אומנים בני זמננו. ISBN 963-8477-46-6
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929 ברטלן פור
הערות שוליים

↑  Babina, ma Szlovákia
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest XII. kerületi polgári halotti akv. 1367/1964. folyószáma alatt".
↑  Szliács, Csehszlovákia, ma Szlovákia
↑  Már 1935 előtt eltávolították (Művészeti lexikon, 1935. im. 318. o.), de megmaradt 11 méteres, eredeti méretű kartonja, l. Művészeti lexikon, 3. köt. 1967 i. m. 806. o.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb126490830 (data)  GND: 140091076  ISNI: 0000 0000 7890 2566  LCCN: n82211221  RERO: 02-A018955704  RKD: 64319  SUDOC: 171631773  ULAN: 500026779  VIAF: 40734022   WorldCat (עם VIAF): 40734022
אבי דוידוביץ

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1955 (בן 69) תל אביב
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1977–2008 (כ־31 שנים)
 דרגה:    ניצב משנה
 תפקידים בשירות
 ראש יחידת הביקורת הפנימית  סגן ראש היאחב"ל  ראש מדור חקירות במטה-הארצי
 
אבי דוידוביץ (נולד ב-27 באוגוסט 1955) הוא קרימינולוג ישראלי, ניצב משנה בדימוס.
ביוגרפיה

דוידוביץ, בנם של זלמה (סופיה, בולגריה, 1929 – ישראל 2020) וזיסמן (ויירושוב, פולין, 1921 – ישראל 2017), אח צעיר למשה, נולד בתל אביב. המשפחה התגוררה בתל אביב. דוידוביץ למד בבית הספר היסודי הדתי ביל"ו ובהמשך בתיכון עירוני י"א בתל אביב.
דוידוביץ התגייס לחיל ההנדסה הקרבית בצה"ל בנובמבר 1973. במחצית השנייה של חודש אפריל 1974, בתקופת הקרבות על שיא החרמון שלאחר מלחמת יום הכיפורים, היה דוידוביץ חניך בקורס מ"כים של חיל הנדסה שהועלה לחרמון הסורי. השתתפו גם ב"מבצע וודסטוק" שהתקיים ביוני 1974, ובו פוצצו כל המתקנים הצבאיים האחרים שהיו במובלעת הסורית שנכבשה במהלך המלחמה לקראת החזרתה לסורים עם החתימה על הסכם הפסקת האש.
לאחר סיום קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בקורסים לחבלנים גדודיים ופלסים בבית־הספר להנדסה צבאית בחיל ההנדסה הקרבית וכקצין הדרכה של בית הספר. במאי 1977 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן.
ביוגרפיה > במשטרת ישראל

ביוני 1977 התגייס דוידוביץ למשטרת ישראל. עסק בתפקידי חקירות ומודיעין. בשנת 1978 מונה דוידוביץ לראש מחלק סמים ביחידה המרכזית של מרחב המרכז. בין השנים 1979–1978 היה קצין המודיעין והבילוש של תחנת רמלה ובשנת 1980 קצין המודיעין והבילוש של תחנת פתח תקווה. בין השנים 1981–1982 היה ראש המשרד לחקירות ומודיעין בתחנת רמלה ובין השנים 1985–1983 ראש המשרד לחקירות ומודיעין בתחנת ראשון לציון. בשנת 1985 מונה לראש צוות חוקרים (בסיפוח) למפלג לחקירות פנים (מח"פ) שקדם למח"ש.
דוידוביץ מונה לראש מפלג בדרגת סגן-ניצב ביחידה הארצית לחקירות פשעים (יאח"פ), לימים היחידה הארצית לחשיפת פשיעה חמורה ובין לאומית (יאחב"ל).
הקים את המפלג לחקירות בינלאומיות וניהל חקירות עם גורמי אכיפה במדינות רבות בעולם. במהלך השירות ביחידה השתתף בחקירת פרשת בר-און חברון בשנת 1997.
בשנת 1988 התמנה לתפקיד ראש מדור חקירות במטה-הארצי בו היה שותף לקביעת מדיניות האכיפה של משטרת־ישראל ולהנחיה המקצועית במגזר החקירות. במסגרת זאת שימש בין השאר כראש הצוות הבין משרדי להתמודדות עם הסחר בבני אדם.
בשנת 2003 מונה לראש יחידת הביקורת הפנימית בדרגת ניצב-משנה. במסגרת זאת זכתה היחידה לראשונה בתולדותיה בתעודת הצטיינות מהמפכ"ל משה קראדי. בשנת 2006 התמנה לסגן ראש היאחב"ל לאחר שקודם לכן שימש כסגן ראש צוות חקירה מיוחד (צח"ם) בחקירת נשיא המדינה משה קצב.
דוידוביץ פרש לגמלאות ב-29 בפברואר 2008. בשנת 2014 התנדב לבקשת הפרקליטות הצבאית לשרת במילואים ביחק"פ – היחידה לחקירות פנים של צה"ל.
ביוגרפיה > השכלה ואקדמיה

בשנת 1990 סיים בהצטיינות תואר ראשון בקרימינולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1994 סיים בהצטיינות תואר שני בקרימינולוגיה עיונית־מחקרית באוניברסיטת בר-אילן. עבודת התיזה: "האם קיים פשע מאורגן בישראל?" – ניתוח מקרה של קונפליקט על הגדרת בעיה חברתית.
דוידוביץ בוגר קורס חקירות מקרי המתה משנת 1994 במכון ללימודי משטרה Southern Police Institute באוניברסיטת לואיוויל בקנטקי, ארצות־הברית. הוא גם ממקימי התוכנית ללימודי תעודה בפרופילאות פלילית באוניברסיטת בר-אילן (2008–2010) שעברה לאוניברסיטת אריאל, ובשנים 2011–2018 עמד בראשה.
היה מרצה מן החוץ במשך מספר שנים במסלול האקדמי המכללה למנהל בקורס לפרופילאות פלילית במסגרת החטיבה לקרימינולוגיה. בנוסף לכך, דוידוביץ היה מרצה אורח במכללת שערי משפט (2015–2009) ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (2012–2017).
מספריו

"ושיודע לשאול – על התשאול המקצועי והאפקטיבי", הוצאת אופיר ביכורים, 2010
"ילדים אבודים - הורים רוצחים: פיליסייד בישראל", הוצאת תירוש דיגיטל בע"מ, 2021
מספריו > סיפורים קצרים

"ביקורת פנימית במשטרת-ישראל במלוא מובן המילה" (9 באוגוסט 2016)
"קו 5" (15 באוגוסט 2016)
"המטריד" (17 באוגוסט 2016)
"שמחת כלולות" (19 באוגוסט 2019)
"השוטר שהוכיח שאין לו אחות" (21 באוגוסט 2016)
"מוטב להיות אנקור ורק לא נץ" (18 בספטמבר 2019) (הקישור אינו פעיל, 16 בפברואר 2025)
ממאמריו

"הסנדק האמריקאי: מאיר לנסקי", "מראות המשטרה" גיליון 161, 1997
אבי דוידוביץ, להטיל איסורים על ועדת השחרורים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 בינואר 2015
"באנו חושך לגרש", "על חברה ומדינה – עבריינות ואכיפת החוק" (7 בדצמבר 2015)
חיים אישיים

נשוי לציונה, אב לשלושה ילדים וסב לחמישה נכדים. מתגורר בראשון לציון.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  צה"ל - מספר אישי 2206180 ילקוט השירות אבי דוידוביץ, 11 במאי 2019
↑  "מעודדים את הבונקרים" מעריב, מנחם רהט, צילם: טדי קנדל, 7 ביוני 1974
↑  משטרת ישראל: תיק אישי 45686-3 אבי דוידוביץ, 11 ביולי 2019
↑  דו"ח הצוות הביו-משרדי להתמודדות ומעקב עם תופעות הסחר בנשים לעסוק בזנות ירושלים, 22 בנובמבר 2002
↑  האם-קיים-פשע-מאורגן-בישראל-ניתוח-מקרה על קונפליקט על הגדרה בעיה חברתית avidwidowicz.wordpress.com
↑  פשע מאורגן בארץ ובעולם: תאוריות ומציאות, יולי 1993, עמודים 28–69
↑  מכון ללימודי משטרה Southern Police Institute
↑  על חברה ומדינה – עבריינות ואכיפת החוק  אבי דוידוביץ
↑  "ושיודע לשאול - על התשאול המקצועי והאפקטיבי" אבי דוידוביץ, הוצאת אופיר, 2010 סימניה
ג'ודית מלינה

| --- | --- |

ג'ודית מלינה
 לידה:  4 ביוני 1926 קיל, המדינה החופשית פרוסיה, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  10 באפריל 2015 (בגיל 88) אנגלווד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, רפובליקת ויימאר 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 מקום לימודים:  ניו סקול 
 בן או בת זוג:  Hanon Reznikov (1988–2008)  ג'וליאן בק (1948–1985) 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1985)  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2007)  פרס אובי 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'ודית מלינה (באנגלית: Judith Malina;‏ 4 ביוני 1926 – 10 באפריל 2015) הייתה שחקנית ומנהלת תיאטרון, שחקנית קולנוע, תסריטאית ובמאית אנרכיסטית אמריקאית ילידת גרמניה. יחד עם בעלה, ג'וליאן בק, מלינה ייסדה את התיאטרון החי, להקת תיאטרון פוליטית רדיקלית המבוססת בניו יורק ובפריז במהלך שנות ה-40 ועד שנות ה-60. התיאטרון החי ומייסדיה היו הנושא של הסרט התיעודי משנת 1983, Signals Through The Flames.
ראשית דרכה

מלינה נולדה בקיל שבגרמניה למשפחה יהודית. אמה רוזל (לבית זמורה) הייתה בעברה שחקנית, ואביה, מקס מלינה, היה רב של הקהילה הקונסרבטיבית. בשנת 1929, בגיל שלוש, היא היגרה עם הוריה לניו יורק.
היא הייתה מעוניינת במשחק מגיל צעיר, והוריה לימדו אותה את חשיבות התיאטרון הפוליטי, בעוד אביה פועל להזהיר את הציבור לגבי האיום הנאצי.
ב-1945 היא התחילה ללמוד משחק בניו סקול תחת ארווין פיסקטור. מלינה הושפעה מאוד מן הפילוסופיה של תיאטרון של פיסקטור, אשר היה דומה לעקרונות של ברטולד ברכט "לתיאטרון האפי", אך הלך רחוק יותר בהתנתקות מצורות נרטיב מסורתיים. פיסקטור ראה בתיאטרון סוג של תקשורת פוליטית או "אגיטפרופ" ("התיאטרון מעניין אותי רק כאשר הוא בעל עניין לחברה."); מלינה, בניגוד לפיסקטור, הייתה מחויבת לאי-אלימות ולאנרכיזם.
חיים אישיים

מלינה פגשה את שותפה לאמנות ולחיים ג'וליאן בק בשנת 1943, כאשר הייתה בת 17, והוא היה סטודנט באוניברסיטת ייל. בק, במקור צייר, פיתח אהבה כמו של מלינה לתיאטרון פוליטי, וכך השנים הקימו יחדיו את התיאטרון החי ב-1947, בו הם גם עבדו יחד עד מותו של בק ב-1985.
מלינה ובק היו פוליאמוריים. בק, שהיה ביסקסואל, היה ביחסים ארוכי-טווח עם בן זוג, וגם למלינה היו יחסים דומים. ב-1988, בעקבות מותו של בק בניו יורק, היא נישאה לבן זוג שלה מזה שנים חנוך רזניקוב. הם המשיכו לנהל בשותפות את התיאטרון החי של פעילות אד מותו הבלתי צפוי של רזניקוב ב-2008.
מותה

ג'ודית מלינה נפטרה באנגלווד, ניו ג' רזי, ב-10 באפריל 2015. היא הותירה אחריה שני ילדים מנישואיה עם בק.
ציטוט

בריאיון לניו יורק טיימס ב-1968, כשנשאלה לגבי המהפכה שלהקת התיאטרון שלה מנסה לעורר, מלינה אמרה:
“I demand everything — total love, an end to all forms of violence and cruelty such as money, hunger, prisons, people doing work they hate. We can have tractors and food and joy. I demand it now!”
עבודות נבחרות

Entretiens avec le Living Théâtre (with Julian Beck and Jean-Jaques Lebel) (1969)
We, The Living Theatre (with Julian Beck and Aldo Lastagmo) (1970)
Paradise Now (with Julian Beck) (1971)
The Enormous Despair, Diaries 1968–89 (New York: Random House, 1972)
Le Legs de Cain: trois projets pilotes (with Julian Beck) (1972)
Frankenstein (Venice Version) (with Julian Beck) (1972)
Sette meditazioni sul sadomachismo politico (with Julian Beck) (1977)
Living Heist Leben Theater (with Imke Buchholz) (1978)
Diary excerpts Brazil 1970, Diary of Bologna 1977 (1979)
Poems of a Wandering Jewess (Paris: Handshake Editions, 1982)
The Diaries of Judith Malina: 1947–1957 (New York: Grove Press, 1984)
"Full Moon Stages: Personal Notes from 50 Years in the Living Theatre" (New York: Three Rooms Press, 2015)
פרסים והוקרה

הוכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי ב-2003‏
פרס אובי בשנים 1960, 1964, 1969, 1975, 1987, 1989, ו-2007
מלגת גוגנהיים, שנת 1985
פרס ההישג האמנותי בתיאטרון מטעם פרסי התיאטרון החדשני בניו יורק, ב-2008; הפרס הוצג לה על ידי אולימפיה דוקאקיס בשם עמיתיה בתיאטרון אוף-אוף-ברודוויי
פרס אדווין בות מטעם אגודת הסטודנטים לדוקטורט בתיאטרון באוניברסיטת העיר ניו יורק, ב-2009
הכרה ופרסים נוספים כוללים דוקטורט לשם כבוד מטעם להמן קולג', פרס לולה ד'אנונסיו (1959), פרס Page One ‏(1960), אות אמנות יצירתית מטעם אוניברסיטת ברנדייס, Grand Prix du Théâtre des Nations‏ (1961), מדליית מעגל המבקרים של פריז (1961), Prix de L’Université de Paris ‏(1961), פרס כנס ניו אינגלנד לתיאטרון (1962) ופרס אולימפיו (1967)