stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורז חום
זמן בישול

לרוב, אורז מלא זקוק לזמן בישול ארוך יותר מאורז לבן.
אחסון

יצרני אורז מלא מצהירים על חיי מדף של 6 חודשים, שניתנים להארכה באמצעות איטום הרמטי, קירור או הקפאה.
ערך תזונתי

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  70.3 ג'
 
 קלוריות:  123 קק"ל
 
 חלבונים:  2.74 ג'
 פחמימות:  25.6 ג'
 שומן:  0.97 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין B1:  0.18 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.07 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  2.56 מ"ג
  ‑ ויטמין B5:  0.38 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.123 מ"ג
  ‑ ויטמין B9:  9 מק"ג
 
 ברזל:  0.56 מ"ג
 סידן:  3 מ"ג
 מגנזיום:  39 מ"ג
 מנגן:  0.974 מ"ג
 זרחן:  103 מ"ג
 אשלגן:  86 מ"ג
 נתרן:  4 מ"ג
 נחושת:  0.106 מ"ג
 אבץ:  0.71 מ"ג
 
 מקור: USDA FoodData Central entry
אורז מלא ארוך מבושל מורכב מ־70% מים, 26% פחמימות, 3% חלבון ו-1% שומן. ב-100 גרם של אורז מלא מבושל יש 123 קלוריות, והוא משמש כמקור עשיר למנגן (כ-42% מצריכת המנגן היומית המומלצת). בנוסף, הוא משמש גם כמקור למגנזיום, זרחן, ניאצין ותיאמין (11%–17% מהצריכה היומית המומלצת).
ארסן

ארסן מצוי בסביבה הטבעית ועלול להימצא בדגנים נפוצים, ביניהם אורז מלא. אף על פי שאורז עשוי לספוג יותר ארסן מדגנים אחרים, אורז נחשב חלק מתזונה מאוזנת. בישול אורז מלא במים חמים יכול להפחית את הארסן הלא אורגני ב־40%–60%, אף על פי שצורת הבישול הזו מפיחתה גם את כמות המיקרונוטריינטים.
הערות שוליים

↑  "Storage". Usarice.com. Archived from the original on 2012-04-02. Retrieved 2012-05-17.
↑  FoodData Central, fdc.nal.usda.gov
↑  WebMD Editorial Contributors, Health Benefits of Brown Rice, WebMD (באנגלית)
↑  "Arsenic in Food and Dietary Supplements". US Food and Drug Administration. 1 June 2023. Retrieved 26 September 2023.
↑  "What You Can Do to Limit Exposure to Arsenic". US Food and Drug Administration. 27 April 2022. Retrieved 26 September 2023.
באבכ ח'ראמדין

| --- | --- |

אנדרטת באבכ ביישוב באבכ (טזקנד לשעבר) ברפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן  באזרבייג'ן.
 לידה:  1 ביולי 798 בילאלאבאד, באזור ארדביל באזרבייג'ן בח'ליפות העבאסית, כיום באזרבייג'ן  האיראנית 
 הוצאה להורג:  ינואר 838 (בגיל 39) סאמרא בח'ליפות העבאסית, כיום בעיראק, 
 עיסוק:  מצביא
 
מפת אזרבייג'ן במאה התשיעית
באבכּ ח'ראמדין (בפרסית: بابک خرمدین, השם "באבכּ" מקורו בפרסית האמצעית - פאפכּ= "אב קטן", "אבא'לה", נולד בסביבות 795 או 798 - ינואר 838) היה מנהיג ממוצא פרסי של המורדים בני התנועה ח'רמיה, שנלחמה בשטחי אזרבייג'ן ואיראן של ימינו נגד שלטון הכיבוש הערבי של הח'ליפות העבאסים ונגד האסלאם הסוני הרשמי.
התנועה ח'רמיה - חסידי "דת השמחה" - הייתה תנועה דתית ששילבה יסודות שיעים ויסודות של הדת הזורואסטריות, ונחשבת לפיתוח של הנאו-מזדקיות, דת בעלת מסרים חברתיים רדיקליים. בסיס המרד היה בשטח האזרבייג'ן האיראני של היום - בצפון-מערב איראן. בהנהגתו של באבכ קראו המורדים לתחיית גדולתה של איראן. ההתקוממות התפשטה לדרום מערב ולאזורים הכספיים של איראן ובמזרח ארמניה ונמשכה מעל עשרים שנה. הצטרפו אליה כורדים ופרסים, במיוחד ממעמד האיכרים וייתכן גם דהקאנים (אצולה קטנה). מלחמת הח'ליפות הערבית נגד האימפריה הביזנטית והמרד במצרים בשנים 830–833 הפריעו לשלטון לדכא את המרד. באבכ הביס ארבעה מהגנרלים של הח'ליפה אל מאמון. רק הח'ליפה אל-מעתצם (842-833) הצליח לגייס מספיק כוחות כדי לשים קץ להתקוממות. באבכ סבל אבדות כבדים בקרב על יד המדאן ובהמשך בעזרת סיוע מבעלי אחוזות מקומיים הצליח הגנרל אל-אפשין (חיידר אבן קווס) לנצח את באבכ ובשנת 837 לכבוש את מעוזו הכמעט בלתי נגיש בהרי אזרבייג'ן, באז. באבכ הוצא להורג בשנת 838 בסמארא, בירתו של הח'ליפה אל-מעתצם.
המרד של באבכ היה לסמל לחוזקת הזהות המקומית בפרס ובאזרבייג'ן.
המידע המפורט ביותר על באבכ הגיע מספרו האחרון של ואקיד אבן אמר תמימי " אחבאר באבכ", המצוטט בספר "כיתאב אל-פהרסת" של אבן א-נדים ושימש גם את אל-מסעודי. מקורות אחרים הם פחות מפורטים וכוללים מידע שלא ניתן לאמת.
השם

באבכ הוא גרסה של השם הפרסי פאפק/פאבאג = "אב צעיר", "אבא'לה" בשפה הפרסית האמצעית. הוא היה נהוג באיראן הטרום-אסלאמית. כך קראו, למשל, לאביו של מייסד האימפריה הפרסית הסאסאנית, ארדשיר הראשון (242-224).
קורות חייו > ילדות וצעירות

באבכ בשמו בלידה " אל-חסן", נולד בשנת 795 או אולי 798 ביישוב בילאלאבאד במחוז מימאד שבחבל ארדביל, בחלק המזרחי של האזרבייג'ן האיראני שבצפון-מערב איראן.
בימי הפלישה הערבית-מוסלמית בפרס בשנים 633–654 סיפק מחוז מימאד כוחות צבאיים למושל (מרזבאן) הססאני של ארדביל. בסופו של דבר שלטון הססאנים בפרס נפל וגם אזרבייג'ן נפלה גם בידי הערבים המוסלמים.
בשנים 730–731 נכבשה ארדביל לזמן קצר על ידי הכוזרים. החל מאמצע המאה ה-8 התנחלו באזור ערבים מן הקלאן רוואדיד. באותה תקופה אזרבייג'ן הייתה מאוכלסת בעם איראני בשם "אד'רים" המקורבים לפרסים. הם דיברו באד'רית או אזרית עתיקה, שלפי דברי הגאוגרף מוקדסי מן המאה ה-10, הייתה דומה לפרסית
קורב לוודאי שבאבכ לא היה פרסי אלא אד'רי. אמו מהרו (שמשמעות שמה הוא "פני ירח") הייתה מינקת לא מוסלמית ילידת אזרבייג'ן. מקורות מוסלמים עוינים וא-טברי תיארו אותה כ"בעלת עין אחת" וטענו שבנה נולד בכתוצאה מאונס שלה על ידי שכיר חרב.,
באשר לאביו, נפוצו עליו סיפורים רבים וסותרים. אל-ואקדי, מצוטט על ידי אבן אל-נדים, טען שהיה מוכר שמן מאל-מדאין (קטסיפון) שהתיישב באזרבייג'ן. . פטרישה קרון סברה שהוא היה ממוצא ארמי . עם זאת אבו חניפה דינווארי, בן זמנו של באבכ, טען שמקורות רבים מעידים כי היה צאצא של אבו מוסלם באמצעות בתו, פאטמה. בוסוורת' תמך בהשערה זו, בעוד שמקורות אחרים, עוינים, מהרו ליחס לו מוצא נחות או פחות מכובד. שמו היה, לפי מקורות שונים, עבדאללה, מרדאס, מאטא, אמיר אבן עבדאללה או אמיר אבן אחאד, קרוב לוודאי שם מוסלמי.
לא ברור מה הייתה דתו המקורית של באבכ. הוא נולד עם השם המוסלמי אל-חסן, בעוד אחיו נקראו גם כן בשמות מוסלמים: מואווייה, עבדאללה ואיסחק. שם מוסלמי אינו בפני עצמו עדות להשתייכות דתית, מכיוון שלעיתים קרובות גם בני דתות אחרות, כולל יהודים או נסיכים ארמנים נשאו שמות מוסלמים או גרסה ערבית של שמות תנ"כיים, כתופעת הסתגלות לחברה המוסלמית הסובבת
לפי קרון, בעקבות אל-ואקדי, הוריו של באבכ היו כפריים חסרי אדמה. הם גידלו את בניהם בדת האסלאם, על מנת להבטיח להם עתיד טוב יותר באזור שנשלט על ידי הכובשים הערבים.
כילד התיתם באבכ כשאביו נרצח על יד סבלאן בעת מסע. עד גיל שתים עשרה עבד באבכ כבוקר ואחר כך הועסק כשרת וסייס אצל מפקד ערבי בשם שיבל אבן אל-מותאנה אל -אזדי ביישוב סרב. העבדים (גילמן) של שיבל לימדו את האהאכ לנגן בע'וד.
הוא למד גם לדלקם שירים, ייתכן בניב האד'רי המקומי. לפי דיווחו של הסופר אבו ל-מאעלי שחי במאה האחת עשרה, באבכ ניגן בע'וד ושר שירים בפני קהל מקומי ובו בזמן מכר פירות בכפר.
מאוחר יותר התיישב בעיר תבריז. שם עבד במשך שנתיים בשרות מפקד ערבי נוסף. מוחמד אבן ארוואד אזדי. אחרי שהגיע לפרקו שב באבכ לכפר הולדתו, בילאלאבאד. הוא פגש בו בעל אחוזות אמיד ומשפיע בשם ג'אוידאן שהתרשם מפקחותו וגייס אותו לשירותו. ג'אוידאן היה איראני מקומי שהנהיג אחד הפלגים של תנועת הח'רמייה באזרבייג'ן. הוא נקלע לעימותים צבאיים עם מנהיג אחר מבני הח'רמייה, בשם אבו עמראן. באחד הקרבות ביניהם הובס אבו עמראן ונהרג, בעוד ג'אוויד'אן נפצע אנושות ומת כעבור שלושה ימים. באבאכ, שאימץ את אמונת הח'רמייה ירש את מקומו כמנהיג. ייתכן שבאותה תקופה שינה באבאכ את שמו מאל-חסן לבאבאכ
קורות חייו > מותו

באבכ הוצא להורג בפמבי בעיר סאמרא ב-4 בינואר 838 למען יראו וייראו.
הובא למקום ההוצאה להורג על גבו של פיל כדי שהל העם יראה אותו. הח'ליפה הורה על כירורגים לכרות לו את הידיים והרגליים, לפתוח את בטנו ולשחוט אחר כך את גרונו. האגדה מספרת שבאבכ הספיק לשטוף את פניו בדם שזרם מפצעיו כדי שאויביו לא ייהנו ממראה לובן פניו בעקבות הדימום הרב בהמשך העונש נתלה באבכ בעודו בחיים תפור בתוך עור של פרה כשהקרניים בגובה אוזניו כדי למעוך לו את הראש בהדרגה במקביל להתייבשות . לבסוף הראו את ראשו בחוצות כל ערי עיראק ואחר כך נשלחו אותו לחבל ח'וראסאן כדי לחשוף את מראהו בפני כל התושבים שם. התחנה האחרונה הייתה נישפור בה הועלה ראשו על עמוד קלון. אחיו של באבכ נשלח לבגדד והוצא שם להורג בצורה דומה על ידי מושל העיר.
מורשתו

אחרי המרד של באסכ למשך מאתיים שנה נהנה חבל אזרבייג'ן מחצי-אוטונומיה ואף משליטה של שושלות מקומיות במסגרת הח'ליפות העבאסית עד למאה ה-11 כשנכבש על ידי הטורקים הסלג'וקים.
דמותו של באבכ יחד עם הנושאים ה"פרוטו-סוציאליסטיים" של תורת מזדק עוררו עניין מיוחד בימי בניית ברית המועצות הוכרז באבכ לגיבור לאומי של אזרבייגן הסובייטית. בעידן הסובייטי היה זה בעיקר המלומד זיה בוניאדוב שטען שבאבכ הוא גבור לאומי של העם של אזרבייג'ן, טענה שלא הייתה מקובלת על האתנולוג, ההיסטוריון והאנתרופולוג ויקטור שפירלמן. שפירלמן מתח בקורת על בוניאדוב על שלא הזכיר כי באבכ היה דובר פרסית והתעלם מעדויות בני תקופתו שקראו לו "פרסי".
עם זאת, ברפובליקה האסלאמית של איראן נשאר באבכ דמות שנויה במחלוקת ופולחנו עורר בקורת בקרב כהני דת שיעים. באזרבייג'ן של ימינו באבכ המשיך להיות דמות פולחן והוא נחגג כגבור לאומי. גם באיראן המודרנית דמותו נתגלתה מחדש בימי שלטונו של רזא שאה פהלווי ונחגג אז גם כן כגבור לאומי.
ראו גם

ח'רמיה
המעוז של באבכ
לקריאה נוספת

Abu'l-Faraj Muhammad bin Is'hāq al-Nadim Kitab al-Fihrist mit Anmerkungen herausgegeben von Gustav Flügel. Leipzig 1872. .(הטקסט של "אל-פהריסט" בערבית, עם מקדמה והערות בגרמני, לייפציג 1872)
כולל ציטוטים מתוך Waqid al Amr at-Tamimi - Akhbar Babaq
Abū Ḥanīfah Aḥmad ibn Dāwūd Dīnawarī Kitāb al-Aḥbār aṭ-Ṭiwāl (Ignace Krachkovsky (ed.) in Arabic and French). E. J. Brill, Leiden 1912:.
Abbas Amanat, Farzin Vejdani (ed)- Iran Facing Others:Identity Boundaries in a Historical Perspective ,Palgrave MacMillan, New York 2012
Kathryn Babayan, "Mystics, monarchs, and messiahs ", Harvard CMES, 2002. :
Ali Bahramian, Stephen Hirtenstein and Rahim Gholami, “Bābak Khurram-Dīn”, in: Encyclopaedia Islamica, (Editors-in-Chief: Wilferd Madelung and, Farhad Daftary) 2013
C.E.Bosworth "Azerbaijan iv. Islamic History to 1941". Encyclopaedia Iranica. III, Fasc. 2-3. 1987 pp. 224–231.
1902, Edward Browne, A Literary History of Persia: From the Earliest TImes until Firdawsi Elibron Classics London .
, Patricia Crone. "Bābak". In Kate Fleet; Gudrun Krämer; Denis Matringe; John Nawas; Everett Rowson (eds.). The Encyclopedia of Islam. 3. Brill 2011.\
Arthur Goldschmidt, Lawrence Davidson, A concise history of the Middle East, Eighth Edition, Westview Press 2005 . p.81
Dabashi, Hamid . The World of Persian Literary Humanism. Harvard University Press 2012. ISBN 0674067592.
Bernard Lewis The Arabs in History, Oxford University Press 2002
Daniel Pipes, Slave soldiers and Islam: the genesis of a military system, Middle East Forum, 1981.
History of al-Tabari, Vol. 33: Storm and Stress along the Northern Frontiers of the Abbasid Caliphate (Translated and annotated by C.E. Bosworth) SUNY Press Albany NY 1991
,1996 ,Mark Whittow The Making of Orthodox Byzantium, 600-1025. New studies in medieval history.Macmillan, London: .
, GH. -H. Yusofi "Bābak Ḵorramī". Encyclopaedia Iranica, Vol. III, Fasc. 3. 2011 pp. 299–306
הערות שוליים

↑  A.Dabashi 2012 עמ' 49
↑  2005  A.Goldschmidt, L. Davdison עמ' 81
↑  1981 D.Pipes עמ' 153
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  2011 Yusofi  עמ' 299-306
↑  K.Babayan 2002 עמ' 138
↑  B.Lewis 2002 עמ' 111
1 2 3  Bahramian et al 2013
↑  History of al-Tabari, Vol. 33 1991 עמ' 91
1 2 3 4  P.Crone 2012 עמ' 48
↑  E.Browne 1902 עמ'324
1 2  P.Crone עמ' 51
↑  P.Crone 2012 עמ' 49
↑  P.Crone 2012 עמ' 50-49
1 2  CAIS News, Restoration of Fortress of Babak Khorramdin to Continue
↑  Nafisi - Babak Khorramdin Delawar-e-Azerbaijan, Tehran, Tabesh 1955 עמ' 57
↑  V. Minorsky, Studies in Caucasian History, Cambridge University Press, 1957,  עמ' 112
↑  Tabari II  עמ' 1389-1379
↑  S.Nafisi 1955
↑  The golden age of Islam by Maurice Lombard, page 152, ISBN 1-55876-322-8, ISBN 978-1-55876-322-7
↑  A.Amanat, F.Vejdani
↑  V. A. Shnirelman, The value of the Past: Myths, Identity and Politics in Transcaucasia 2001
↑  Ahmed Hashim, International Institute for Strategic Studies, p. 80
↑  David Menashri "Central Asia Meets the Middle East Portland Frank Cass1998
↑  Michael M. J. Fischer, Mehdi Abedi,  Debating Muslims: cultural dialogues in postmodern and tradition, University of Wisconsin Press,1990. p. 191
↑  Zabiollah Safa, Daliraan-i Jaanbaaz [Brave Heroes], Tehran: Firdawsi 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297655505171  GND: 119255782  LCCN: no96041835  NKC: jx20130124001  NTA: 333255763  TDVİA: babek  VIAF: 281486762   WorldCat (עם VIAF): 281486762 
הנוף שנשקף ממעוזו של באבכ
מעוזו של באבכ בבאז, כיום קלייבאר
מעוזו וטירתו של באבכ
מפגש בין באבכ לבין אפשין חיידר, במיניאטורה בספר "תאריך-נאמה" של מוחמד בלעמי, המאה ה-14
סאמרא, העיר שבה הוצא באבכ להורג. המינרט הלולייני.
רעמסס השישי

רַעְמְסֵס הָשִישִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה הפרעה החמישי של השושלת ה-20 (אנ') של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה. הוא מלך כשמונה שנים באמצע עד סוף המאה ה-12 לפנה"ס והיה בנם של רעמסס השלישי והמלכה איסת טה-חמדג'רט (אנ'). בתור נסיך, הוא נודע בשם רעמסס אמונהרחפשף והחזיק בתארים של סופר מלכותי ומצביא פרשים. ירש אותו בנו, רעמסס השביעי איתמון, שאותו הוליד עם המלכה נובחסבד (אנ').
רעמסס השישי עלה לכס המלכות לאחר מותו של הפרעה הקודם, רעמסס החמישי, שהיה בנו של אחיו הבכור של רעמסס השישי, רעמסס הרביעי. בשנתיים הראשונות לאחר הכתרתו עצר רעמסס השישי פשיטות תכופות של שודדים לובים או מצרים במצרים העליונה וקבר את קודמו במה שהוא כיום קבר לא ידוע של הנקרופוליס של תבאי. רעמסס השישי השתלט על קבר KV9 (אנ'), קבר בעמק המלכים שתוכנן על ידי רעמסס החמישי ועבורו, והרחיב אותו וקישט אותו מחדש. בקתות האומנים ליד הכניסה של קבר KV9 כיסו את הכניסה לקבר תות ענח' אמון, והצילו אותו מגל שוד קברים שהתרחש תוך 20 שנה ממותו של רעמסס השישי. רעמסס השישי אולי תכנן והקים שישה קברים נוספים בעמק המלכות, אף אחד מהם אינו ידוע כיום.
מצרים איבדה את השליטה על מעוזיה האחרונים בכנען בסביבות תקופת שלטונו של רעמסס השישי. אף על פי שהכיבוש המצרי בנוביה נמשך, אובדן השטחים באסיה גרם ללחץ נוסף על הכלכלה המתדרדרת של מצרים שבגינו הייתה עליית מחירים. עם פרויקטי בנייה שהיה קשה יותר ויותר לממן, רעמסס השישי השתלט על המונומנטים של אבותיו על ידי חריטת הכרטושים שלו על שלהם. עם זאת הוא התפאר בכך ש"[כיסה] את כל הארץ במונומנטים גדולות בשמי [...] שנבנו לכבוד אבותי האלים". הוא אהב פסלי פולחן של עצמו; והתגלו פסלים כאלו יותר מכל מלך מהשושלת העשרים אחרי רעמסס השלישי. האגיפטולוג אמין עאמר מאפיין את רעמסס השישי כ"מלך שביקש להתחזות לפרעה גדול בעידן של אי שקט ודעיכה".
כוחו של פרעה דעך במצרים העליונה בתקופת שלטונו של רעמסס השישי. אף על פי שבתו איסת (אנ') הוכרזה כאשת האל של אמון (אנ'), הפך רעמססנחט (אנ'), הכוהן הגדול של אמון (אנ'), את תבאי למרכז הדתי של מצרים ומרכז כוח שני בדומה לפר-רעמסס במצרים התחתונה, שם התגורר פרעה. למרות ההתפתחויות הללו, אין ראיות לכך ששושלת רעמססנחט פעלה נגד האינטרסים המלכותיים, מה שמרמז כי ייתכן שהמלכים של שושלת רעמסס אישרו את השינויים הללו.
רעמסס השישי מת בשנות הארבעים לחייו, בשנה השמינית או התשיעית לשלטונו. המומיה שלו שכבה בקברו במשך פחות מ-20 שנה לפני ששודדי קברים פגעו בה. הגופה הועברה לקבר KV35 (אנ') בתקופת שלטונו של הכוהן הגדול פינדג'ם הראשון (אנ'), והתגלתה ב-1898 על ידי האגיפטולוג הצרפתי ויקטור לורה (אנ'). המומיה שלו נשמרת כעת במוזיאון הלאומי לתרבות מצרית.
משפחה

רעמסס השישי היה בנו של רעמסס השלישי, שנחשב לפרעה הגדול האחרון של תקופת הממלכה החדשה. השתייכות זו מבוססת ללא ספק על ידי תבליט גדול שנמצא באכסדרה של מקדש מדינת האבו של רעמסס השלישי המכונה "תהלוכת הנסיכים". בתבליט נראים עשרה נסיכים כולל רעמסס השישי, סוגדים לאביהם. נראה שהפסלים של רעמסס השלישי השאירו את התבליט חלקי; רק דמויות המלך והנסיכים מופיעות ואין שמות כתובים ברווחים שלידם. נראה שהתבליט בוצע במקור כאשר רעמסס השישי היה עדיין נסיך צעיר, כפי שהוא מוצג עם צמת הצד של הנעורים (אנ') ציינו פעם ילדות. כאשר הפך רעמסס השישי למלך, הוא הוסיף את שמותיו הנסיכיים "רעמסס אמונהרחפשף" בתוך הכרטושים המלכותיים וכן את התארים שבהם החזיק לפני עלייתו לכס המלכות כ"בן המלך של גופו, אהובו, נסיך הכתר, סופר מלכותי [ ו] מצביא פרשים". הוא שינה את דמות נעוריו ב"תהלוכת הנסיכים" עם קישוט בדמות קוברה מצרית בעמדת תקיפה המדגיש את מעמדו המלכותי והשלים עוד יותר את התבליט עם שמות כל אחיו ובניו, למעט רעמסס הרביעי, שכבר כתב את שמו המלכותי על התבליט.
ספקולציות באגיפטולוגיה במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בנוגע לכרונולוגיה והגנאלוגיה של השושלת העשרים וכן אי-ודאות המשפיעות על זהות המלך המוצגת בתבליט "תהלוכת הנסיכים" הביאו כמה חוקרים להציע שרעמסס השישי היה נכדו של רעמסס השלישי, ובנו של נסיך לא ידוע או של פנטאוור (אנ') הידוע לשמצה שהיה מעורב ברצח רעמסס השלישי. השערות כאלה נדחו כעת באופן סופי והתבליט מובן כמשמעותו בדיוק מה שהוא מראה: שרעמסס השישי היה בנו של רעמסס השלישי. אימו של רעמסס השישי הייתה כנראה איסת טה-חמדג'רט (אנ'), אשתו הראשית של רעמסס השלישי. אשתו, כפי שמציעה נוכחותם של הכרטושים של רעמסס השישי על משקוף הדלת של קברה בעמק המלכות.
בת זוג וילדים

אשתו המלכותית הגדולה של רעמסס השישי הייתה המלכה נובחסבד (אנ'). האגיפטולוגים איידן דודסון ודיאן הילטון מאמינים שהיא ילדה לרעמסס השישי בסך הכל ארבעה ילדים: הנסיכים אמנהרחפשף, פאנבנקמיט ורעמסס איטמון - פרעה לעתיד רעמסס השביעי שירש את אביו לתקופה קצרה על כס המלכות - וכן הנסיכה איסת (אנ') אשר מונתה לתפקיד "כוהנת גדולה של אמון". אסטלה המספרת על מינוי זה התגלתה בקופטוס ומוכיחה כי נובחסבד אכן הייתה אימה של איסת.
הנסיך אמנהרחפשף מת לפני אביו ונקבר בקבר KV13 (אנ') בעמק המלכים, שנבנה במקור עבור ביי, פקיד חשוב של סוף השושלת התשע-עשרה (אנ'). עיטורי הקבר עודכנו בהתאם כתוצאה מכך, כמה תבליטים הזכירו במיוחד את נובחסבד. הסרקופג של אמנהרחפשף נגזל מהמלכה תאוסרת.
הקשר המשפחתי של רעמסס השביעי מתבססת על כתובת על משקוף מדיר אל-מדינה שבה נכתב "האל הטוב, אדון שתי הארצות, אוסימארה-מריאמון-סטפנרה, בנו של רה, אדון ההתגלות, רעמסס [VII], (איט)-אמון, אל, שליט הליופוליס - הוא עשה כאנדרטה שלו לאביו, (שיהיה) יחיה האל הטוב, אדון שתי הארצות, נבמארה-מריאמון, בנו של רה, [רעמסס השישי]".
האגיפטולוגים ג'יימס האריס, אדוארד פרנק וונטה (אנ') וקנת קיצ'ן (אנ') הציעו גם הם, בהתבסס על ראיות נסיבתיות, שרעמסס התשיעי היה בנו של רעמסס השישי, ולפיכך אח לרעמסס השביעי. הם מציינים כי רעמסס התשיעי כיבד את רעמסס השביעי בשתי עמדות מנחה, מה שמרמז שהם קרובים. רעמסס התשיעי קרא לאחד מבניו נבמאטרה, שהוא הסמל של רעמסס השישי, אולי כדרך לכבד את אביו. השערה זו נתונה במחלוקת. חוקרים אחרים, כולל דודסון והילטון, מאמינים במקום זאת כי רעמסס התשיעי היה בנו של הנסיך מונטוהרחורופשף (אנ'), ולפיכך אחיינו של רעמסס השישי. הם מבססים את מסקנתם על ראיות נסיבתיות אחרות: ראשית, תיאורו של מונטוהרחורופשף בקבר KV19 (אנ'), שעליו נוסף הסמל של רעמסס התשיעי. שנית, העובדה שאימו של רעמסס התשיעי נקראה תחאט, ובת הזוג של מונטוהרחורופשף עשויה להיות גבירה בעלת אותו שם (אנ'), ומכאן אולי אותה אישה.
שלטון > תקופת השלטון

הקונצנזוס בין החוקרים הוא כי רעמסס השישי שלט באמצע המאה ה-12 לפנ"ס על פני תקופה של שמונה שנים תמימות וחי במשך חודשיים לתוך שנת המלוכה האחרונה הקצרה שלו. ליתר דיוק, האגיפטולוג סטיב וינסון משער שהוא מלך בין השנים 1156 לפנה"ס ו-1149 לפנה"ס, בעוד שהאנציקלופדיה בריטניקה מדווחת על השנים 1145–1137 לפנה"ס, האגיפטולוג הגרמני יורגן פון בקראת (אנ') משער שתקופת שלטונו הייתה בשנים 1142–1134 לפנה"ס, האגיפטולוג הגרמני אריק הורנונג (אנ') משער 1145–1139 לפנה"ס, ניקולא גרימל 1144–1136 לפנה"ס מה שהופך אותו לבן דורו של נבוכדרצר הראשון מאיסין, איאן שו, יאקובוס ואן דייק ומייקל רייס 1143–1136 לפנה"ס, ולבסוף 1132–1125 לפני הספירה במחקר משנת 2017.
בשנת 1977 היו האגיפטולוגים אדוארד פרנק וונטה וצ'ארלס ואן סיקלן הראשונים שהציעו, לאחר סקירת הכרונולוגיה של תקופת הממלכה החדשה, שרעמסס השישי חי עד שנת שלטונו השמינית. השערה זו הוכחה בשנה שלאחר מכן על ידי האגיפטולוג יאק יאנסן, שפרסם ניתוח של אוסטרקון המזכיר השאלת שור בשנים השביעית והשמינית של מלך אלמוני שיכול היה להיות רק רעמסס השישי. שנתיים לאחר מכן, לני בל דיווחה על ראיות נוספות לכך שרעמסס השישי לא רק שלט בשנת מלכותו השמינית אלא ככל הנראה השלים אותה וחי בשנתו התשיעית. שנתו השמינית של רעמסס השישי על כס המלכות עשויה להיות מוזכרת גם בכתובת מתבאי 1860a, המכנה את הכהן הגדול של אמון, רעמססנחט. כתובת זו יוחסה גם לרעמסס העשירי, אך פרשנות זו שנויה במחלוקת והשתייכותה לרעמסס השישי הוצעה כחלופה. הנושא נותר במחלוקת. עדות חשובה שזוהתה לראשונה על ידי יאנסן בשנת 1978 אך נוצלה במלואה רק חמש שנים מאוחר יותר על ידי האגיפטולוג רפאל ונטורה נמצאה בפפירוס טורינו 1907+1908, המכסה את פרק הזמן מהשנה החמישית של רעמסס השישי ועד שנתו השביעית של רעמסס השביעי על כס המלכות. השחזור של המסמך שהציע ונטורה מראה שהפתרון הפשוט ביותר שניתן להסביר את הכרונולוגיה של התקופה המכוסה בפפירוס הוא שרעמסס השישי נהנה ממלוכה של שמונה שנים תמימות, נפטר בתשיעית לחייו, וירש אותו רעמסס השביעי במקום רעמסס השמיני, כפי שהייתה ההשערה עד אז.
שלטון > פעילות ומצב במצרים > שלטון מוקדם: סכסוכים באזור תבאי

מיד לאחר עלייתו לכס המלכות, ייתכן שרעמסס השישי וחצרו ביקרו בתבאי לרגל הפסטיבל היפה של העמק (אנ') או פסטיבל אופט (אנ'), במקביל להכנות לקבורתו של רעמסס החמישי. רעמסס השישי ביקר בעיר לפחות בהזדמנות אחרת בתקופת שלטונו, כאשר הציב את בתו בתור כוהנת של אמון. המצב בדרום מצרים בזמן עלייתו של רעמסס השישי לשלטון לא היה יציב לחלוטין, כפי שמעידים רישומים המראים שהפועלים בדיר אל-בחרי לא יכלו לעבוד על קברו של המלך בגלל נוכחותו של "האויב" בסביבה, מצב שהתרחש במשך תקופה של לפחות חמישה עשר ימים במהלך שנתו הראשונה של רעמסס השישי על כס המלכות. על פי השמועות, "האויב" הזה בזז ושרף את היישוב פר-נבית ומפקד המדג'אי (אנ') של תבאי - בפועל כוח המשטרה - הורה לפועלים להישאר בחוסר מעש ולהשגיח על קבר המלך. לא ברור מי היו אויבים אלה, המונח יכול להצביע על חבורות של שבטי המשווש הלוביים, שבט הליבו או חבורות של שודדים מצריים, או כפי ששיער האגיפטולוג הצ'כי ירוסלב צ'רני (אנ'), מלחמת אזרחים מלאה בין חסידי רעמסס החמישי ורעמסס השישי, השערה שנתמכה על ידי רייס, אך נדחתה בתוקף על ידי קיצ'ן ובמידה פחותה על ידי גרימל וואן דייק. מסע צבאי קצר עשוי היה להתחולל ומשנתו השנייה של רעמסס השישי על כס המלכות ואילך נראה שהצרות הללו פסקו. מסע זה יכול להיות קשור לפסל יוצא דופן של רעמסס השישי המראה אותו מחזיק בשבי לובי כבול, וכן עם תיאור של רעמסס השישי מנצח על חיילים זרים בעמוד השני של מקדש קרנק. סצנת ניצחון זו הייתה האחרונה שנעשתה במצרים עד לתקופת שלטונם המאוחרים של סיאמון (986–967 לפנה"ס) ושושנק הראשון (943–922 לפנה"ס).
אינדיקציות נוספות המאששות סכסוכים ופעילות צבאית בתחילת שלטונו של רעמסס השישי הם השמות שאימץ עם עלייתו לכס המלכות, שם ההורוס (אנ') שלו פירושו "שור חזק, גדול בניצחונות, שומר בחיים על שתי הארצות" וכן שם הנבטיי (אנ') שלו "כלי נשק רבי עוצמה תוקפים את ההמונים".
שלטון > פעילות ומצב במצרים > שלטון מאוחר יותר

בעקבות אירועים אלה, בשנת שלטונו השנייה, רעמסס השישי לבסוף קבר את רעמסס החמישי בקבר שעדיין לא זוהה בעמק המלכים, לאחר שגזל את הקבר שהוכן במקור עבור קודמו. לרגל ביקור זה בתבאי, הציב רעמסס השישי את בתו איסת כאשת אלוהים של אמון, בנוכחות אימו, הוזיר בפועל נהי ופקידי חצר נוספים. באותה שנה, הוא הורה לצמצם את חבורת הפועלים שעבדה על קבר המלך מ-120 אנשים למספרה הקודם של 60. בעקבות זאת, קהילת העובדים בדיר אל מדינה עברה דעיכה הדרגתית, והיישוב ננטש לבסוף בשושלת העשרים ואחת (אנ') שלאחר מכן. למרות הצמצום, הפפירוס של טורינו מצביע על כך שרעמסס השישי הורה לבנות שישה קברים בעמק המלכות, מספר שעשוי לכלול את השלמתו החפוזה של קברה של איסת טה-חמדג'רט (אנ'), אימו של רעמסס. לא ידוע אם הקברים הללו הושלמו, ובכל מקרה, הם אינם ניתנים לזיהוי כעת.
בשלב מסוים בתקופת שלטונו, הוצב פסל פולחן של רעמסס השישי במקדשו של רעמסס השני במקדש חתור בדיר אל-מדינה. הפסל נקרא "אדון שתי הארצות, נבמאטר מריאמון, בנו של רע, אדון הכתרים, רעמסס אמונהרחפשף השליט האלוהי של איונו, אהוב כמו אמון". תיאור מלא שלו ניתן בגב מפת הפפירוס של טורינו (אנ'), שהתפרסמה בשל היותה המפה הטופוגרפית העתיקה ביותר ששרדה. הפפירוס מצביע על כך שהפסל היה עשוי מעץ וחימר מצוירים, המראה את פרעה לבוש באזור חלציים מוזהב, כתר של לפיס לזולי ואבנים יקרות, קישוט קוברה מזהב וסנדלים של אלקטרום. הפסל מקבל שלושה טקסים של קטורת ומשחות כל יום. הטקסט של הפפירוס הוא מכתב הממוען ישירות לרעמסס השישי ובו בקשה להפקיד אדם מסוים כאחראי על המנחות. נראה שהמכתב התקבל בחיוב על ידי המלך, שכן ידוע כי נכדו של המחבר החזיק בתואר "הכוהן הגדול של נבמאטרה [רעמסס השישי], אהוב אמון".
רעמסס השישי חיבב כנראה פסלי פולחן כאלה, ולא פחות מעשרה פסלים וספינקס התגלו בטאניס, בובסטיס (אנ') וכרנכ, יותר מכל רעמסס אחר מהשושלת העשרים לאחר שלטונו של רעמסס השלישי. קברו של פנה, פקיד מצרי מצרי בנוביה מדווח כי פנה תרם קרקעות כדי לייצר הכנסות לטובת אחזקת פסל פולחן נוסף של רעמסס השישי. רעמסס השישי היה כל כך מרוצה ממעשה זה שהוא ציווה על המשנה למלך של כוש (אנ') "תן את שני כלי הכסף של משחת הגומי, לסגן [פנה]".
בעוד שמעט מפעילויותיו של רעמסס השישי ידועות בפרטים, הוא מתועד היטב על ידי תבליטים רבים, כתובות, פסלים וממצאים קטנים מכרנכ, קופטוס והליופוליס.