stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות סרייבו
חיי הדת > רבני הקהילות

בראשית דרכה נסמכה הקהילה בסרייבו על מרכז ההלכה בסלוניקי. ב-1623 התמנה הרב שמואל ברוך מסלוניקי לרב הראשי של הקהילה והוא נחשב לרב הראשון במינוי קבע של הקהילה הספרדית. בסוף המאה ה-16 הייתה הקהילה ספרדית באופייה ובראשה עמדו החכמים אשר זבולון, מצליח מוג'אג'ון ושמואל ברוך. בין 1686 ל-1689 כיהן כראש הקהילה הספרדית הרב צבי הירש אשכנזי אשר כונה "החכם צבי", מראשי הלוחמים בתנועת השבתאות. ב-1691 התמנה הרב יצחק צבי. ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נפלו הרב ומספר מנכבדי הקהילה בשבי כוחותיו של הנסיך אויגן מסבויה מפקד צבא ממלכת הבסבורג, והם שוחררו רק לאחר תשלום כופר נפש נכבד. הרב יצחק צבי כיהן עד 1716 ולאחריו כיהן בנו, שם טוב בן יצחק צבי עד 1732.
ב-1732 התמנה הרב יוסף מג'ורו (נהגה גם מצ'ורו) לרב הראשי ולאחר מותו ובמשך תקופה ארוכה לא מונה רב ראשי. ב-1773 התמנה הרב דוד פארדו לרב הראשי של האיילט ולאב בית הדין הרבני. בתקופה הקצרה בה כיהן, עלה בידיו לחדש הפעילות הקהילתית, לחולל התפתחות משמעותית בחינוך התורני, לארגן מחדש את תלמודי התורה ולהקים ישיבה. בנו, יצחק פארדו כיהן תחתיו עד 1810. ב-1815 התמנה משה דאנון לרב הראשי של הקהילה. ב-1820 נעצר הרב דאנון עם 10 מנכבדי קהילת סרייבו על ידי הוואלי מהמט רושדי פאשא (Mehmed Rušdi Pasha) ונדרש תמורתם כופר נפש בסכום גבוה. הם שוחררו לאחר התערבות הקהילה המוסלמית המקומית. ב-1830 החליט הרב דאנון לעלות לירושלים, אך בדרכו נפטר ליד העיירה סטולאץ ונקבר שם. יהודי סרייבו נהגו לעלות לקברו בכל שנה, ביום השנה לפטירתו, ומנהג זה נמשך עד שנות ה-50 של המאה ה-20. לאחר התפרקות יוגוסלביה וכינון בוסניה והרצגובינה חודש המנהג ובסטולאץ אף הוקם בית כנסת לעולי הרגל אשר מתוחזק על ידי אחת המשפחות המוסלמיות בעיירה. אחריו כיהן הרב מאיר בנימין מנחם דאנון בעל "באר בשדה", ספר פירושי רש"י. הוא כיהן עד 1839, עת עלה לירושלים.
ב-1840, קיבל רשמית הרב משה פירירה (Perera) מהשלטונות העות'מאניים את התואר חכם באשי בצו שכלל את תכולת תפקידו וממועד זה תפקיד הרב הראשי עוגן בתקנות העות'מאניות. בין 1849 ל-1852 כיהן בנימין דאנון. בין 1856 ל-1917 אוישה לפרקים משרת הרב הספרדי הראשי ופעל בית דין רבני ובראשו שלושה דיינים. מהם ניתן למנות את אברהם רומנו אשר כיהן כאב בית הדין עד לעלייתו לארץ ישראל ב-1917. באותו השנה התמנה הרב וההיסטוריון ד"ר מוריץ לוי לתפקיד הרב הראשי והוא מילא את תפקידו עד תקופת השואה.
כאמור, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית התמסדה גם הקהילה האשכנזית וב-1885 מונה לרב הראשי האשכנזי ברנרד בוכוולד. השלטון האוסטרו-הונגרי תיקצב את פעולות מוסדות הקהילות בסרייבו, אם כי באופן נמוך משמעותית לעומת שאר הקהילות, גם בשקלול חלקה היחסי באוכלוסייה. ב-1911 תוקצבה הקהילה הנוצרית אורתודוקסית בכ-311 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה המוסלמית בכ-239.5 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה הקתולית בכ-159.5 אלף כתרים אוסטריים, הקהילה היוונית קתולית ב-15,000 כתרים אוסטריים, הקהילה האוונגליסטית ב-8,240 כתרים אוסטריים והקהילה היהודית ב-4,378 כתרים אוסטריים. הנושא הוביל למחאת נציג הקהילה, ד"ר ויטה אלקלעי, בסאבור הבוסני(אנ'). אלקלעי טען כי היחס לקהילה היהודית מנוגד לסיכומי קונגרס ברלין בדבר זכויות המיעוטים. כפועל יוצא ממחאה זו הסכים הממשל להעלות את תקצוב מוסדות הקהילה ל-10,000 כתרים אוסטריים.
בין 1898 ל-1928 כיהן כרב הקהילה האשכנזית ד"ר שמואל וֶסֶל, ומ-1928 ועד לתקופת השואה ד"ר הינקו אורבך.
חיי הדת > בתי הכנסת

בסרייבו פעלו במהלך המאה ה-20 תשעה בתי כנסת נפרדים:
בית הכנסת הספרדי הישן "קהל ישן".
בית הכנסת הספרדי החדש "קהל גדול".
בית הכנסת הספרדי "קהל חדש" (לאדינו: Kal Nuevo/Muevo).
בית הכנסת הספרדי "קהל די לה בִּילָאוָוה".
בית הכנסת האשכנזי.
בית הכנסת שבתוך "בית המדרש התאולוגי היהודי".
בית תפילה "צידוק הדין" שבתוך בית הקברות היהודי הישן בסרייבו, שהוקם ב-1923.
שני בתי כנסת שלא נבנו על ידי הקהילה:
בית הכנסת של חברת "עולת הבוקר" שנקרא: איל קהל די טיאו מאג'י בוכור (Mači Bohor), ושכן בביתו של אברהם רומאנו המכונה מאג'י בוכור (Mači Bohor). בית הכנסת נוסד על ידי אשר בן ליאו פינצי והוא שכן ברחוב פהליבאנושה (Pehlivanuša) שבעיר.
בית תפילה בו התקיים תיקון חצות ועד ל-1926 כיהן בו משה קונפורטי כרב.
חיי הדת > בתי הכנסת > בית הכנסת הספרדי "קהל ישן"

בית הכנסת "קהל ישן" (לאדינו: Kal viejo) נחנך ב-1581 בתוך מתחם השכונה היהודית "אל קורטיז'ו". במבנה שולבו עמודים תומכים וקשתות.
ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), הועלה בית הכנסת באש וניזוק קשות. ב-1788 נחרב שוב בדליקה שפרצה במקום. ב-1794 אישר הוואלי העות'מאני לבני הקהילה לשקם את בית הכנסת. העבודות התמשכו לאורך שנים ארוכות והסתיימו ב-1827.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושחת בית הכנסת, נבזז והופקע. הוא שימש בית מעצר ובהמשך מחסן ומאוחר יותר ננטש. לאחר המלחמה שופץ הבניין וב-15 באוקטובר 1966 נחנך בו "המוזיאון היהודי של בוסניה והרצגובינה". במהלך מלחמת בוסניה נסגר המוזיאון היהודי. ב-2004 נחנך מחדש תחת המוזיאון ההיסטורי של סרייבו וקיים בו גם חדר תפילה. בבית הכנסת מתקיימת תפילה אחת בשנה, ערבית של יום א' של ראש השנה.
חיי הדת > בתי הכנסת > בית הכנסת הספרדי "קהל גדול"

בית הכנסת "קהל גדול" (לאדינו: Kal Grande) מוקם בסמוך לגדות הנהר מיליאצקה בסמוך למבני ממשל וציבור. את מבנה בית הכנסת תכנן האדריכל היהודי מזאגרב רודולף לובינסקי. בנייתו החלה ב-1926 בעת שבה קהילת סרייבו הייתה נתונה בעיצומו של תהליך חילון. עיצובו וגודלו המרשימים של המבנה ומיקומו בסמוך למבני ממשל, נועדה למצבו כמקום רשמי, ממלכתי ובעל הוד, וזאת כדי לחזור ולחזק את האוריינטציה הדתית של הקהילה. בית הכנסת נבנה בעלויות נכבדות ולצורך בנייתו לוותה הקהילה כספים רבים. בסוף שנות ה-20 נקלעה יוגוסלביה למשבר כלכלי שלא פסח על בני קהילת סרייבו. הקהילה התקשתה להחזיר את ההלוואות והגיעה כמעט לפשיטת רגל. הוא נבנה בסגנון נאו-מורי והכיל 1,000 מקומות ישיבה. את המבנה עיטרה כיפה ושולבו בו עמודי תמך משיש בצבע טורקיז. הקירות היו מעוטרים בפרסקאות ושובצו בהם פסוקים מתנ"ך באותיות מזהב. הרצפה הייתה מכוסה בשטיחים ועל התקרה הותקנו נברשות. עוד הוקמו בתוך המבנה ארכיון, ספרייה ומוזיאון ובו הוצגו מסמכים ומוצגים רבים שעסקו בתולדות יהודי בוסניה. בספטמבר 1930 נחנך בית הכנסת.
כאמור, באפריל 1941 נפגע מבנה בית הכנסת מהפצצות הלופטוואפה ועם כניסת הוורמאכט לעיר נבזז המבנה בעיקר על ידי בני הקהילה המוסלמית. הביזה נמשכה יומיים, בית הכנסת רוקן לחלוטין מתכולתו ובכלל זה דלתותיו, חלונותיו וחפצי אמנות רבים. עם סיום הביזה הועלה בית הכנסת באש, התקרה הפנימית של המבנה קרסה בחלקה לתוכו והוא נותר ללא שימוש. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שופץ מבנה בית הכנסת, נמסר על ידי הקהילה היהודית כמתנה לרשויות העיר סרייבו וחדל לשמש כבית כנסת.
חיי הדת > בתי הכנסת > בית הכנסת הספרדי "קהל חדש"

בית הכנסת "קהל חדש" (לאדינו: Kal Nuevo/Muevo) ובו סגנון התפילה היה מודרני. בית הכנסת הוקם ב-1746. בית הכנסת הפסיק את פעילותו ב-1930 עם חנוכת בית הכנסת קהל גדול. המבנה לא נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. המבנה נותר בבעלות הקהילה היהודית. קומתו העליונה מושכרת לגלריה ובקומת הכניסה שוכן אולם תצוגות.
חיי הדת > בתי הכנסת > בית הכנסת הספרדי קהל די לה בילאווה

בית הכנסת שכן בשכונת בְּיֶילָאוֶוה (Bjelave) בסרייבו אשר כונתה בפי יהודי העיר בילאווה (Bilava) ומכאן נגזר שמו בלאדינו: Kal Di La Bilava. ב-1892 נוסדה העמותה "חברת בית תפילה" על ידי אברהם פאפו ומטרתה להקים בית כנסת "פרטי" שלא באמצעות הקהילה בשכונת ביילאווה בה התגורר מספר גדול יחסית של יהודים. ב-1901 הוקם בית הכנסת. הבניין עוטר בחזיתו במגיני דוד ובתבליטי מנורת שבעת הקנים. בבית הכנסת פעלו שתי ישיבות: ישיבת "עונג שבת" וישיבת "אהבת בחורים". ב-1914 נוסדה במקום עמותה בשם "עזרת יתומים" על ידי בן ציון פינטו ומשה מאיסטרו (שכונה "חם בוכור", Ham Bohor). ב-1941 הופקע הבניין על ידי שלטונות האוסטאשה והוסב למתקן כליאה. בראשית המאה ה-21 נאבקו ראשי הקהילה בסרייבו לקבל את המבנה בחזרה לרשותם, וסירבו להצעה להפעילו בדמי שכירות סמליים.
חיי הדת > בתי הכנסת > בית הכנסת האשכנזי

בית הכנסת האשכנזי בסרייבו הוא בית הכנסת היחיד הפעיל בסרייבו ושוכן על הגדה הדרומית של נהר מיליאצקה החוצה את העיר. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל קארל פאז'יק והוא נחנך ב-30 בספטמבר 1902. הבניין נבנה בסגנון אדריכלי נאו-מורי. הוא בנוי בצורה מלבנית ובתוכו משולבות קשתות. בכל אחת מארבע פינות המבנה ניצב מגדל ועליו כיפה. הקירות והתקרה מעוטרים. בכניסה לבית הכנסת ניצבת מנורת שבעת הקנים לציון 400 שנות התיישבות יהודית בבוסניה. מעל הכניסה מצוי חלון רוזטה ובו ויטראז' אשר במרכזו מגן דוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע המבנה וניזוק קשות. לאחר המלחמה וחידוש הפעילות הקהילתית, שוקם המבנה והפך מרכז הפעילות של יהודי סרייבו משתי העדות. בית הכנסת חולק לשתי קומות. בחלקו התחתון הוקם אולם כנסים ואירועים ובחלקו העליון התקיימו התפילות. במהלך מלחמת בוסניה נפגע שוב בית הכנסת ולאחריה בוצעו בו עבודות שיקום וחידוש נרחבות אשר הושלמו ב-2007.
חיי הדת > בתי הכנסת > בית הכנסת שבתוך הסמינר התאולוגי היהודי

ראשי הסמינר ניסו לבצע הקבלה בתכני הלימוד ובמערכי השיעור לסמינרים מקבילים בבודפשט או בברלין. וכך בבית הכנסת אשר היה חלק מהסמינר, התפילות כללו שירת מקהלה בלווי חזנים מקצועיים. מבית כנסת זה הדירו רגליהם "זקני הקהילה" על שום סגנונו המודרני שכלל דיאלוג ממושך בין המקהלה לחזן ללא שיתוף של המתפללים, והם כינו אותו בלעג "קהל די לוס מוּדוֹס" (קהל האילמים).
חיי הדת > בית הקברות היהודי הישן

בית הקברות הספרדי העתיק בסרייבו ממוקם על מורדות הר טרבוויץ' סמוך לקובאצ'יצ'י. הוא אחד מבתי הקברות היהודיים הקדומים, ובאירופה רק בית הקברות היהודי העתיק בפראג קדום יותר. בית הקברות נחנך ב-1630. בהמשך, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית והגעת משפחות אשכנזיות רבות לסרייבו, הוקם בצמוד גם בית קברות אשכנזי קטן. בית הקברות משתרע על שטח של 31,160 מטרים רבועים ומצויות בו כ-3,850 מצבות. מצבתו של הרב הראשי הראשון של יהודי סרייבו הרב שמואל ברוך מסלוניקי, אשר נפטר ב-1650 נחשבת לקדומה ביותר בבית הקברות.
ב-1952 הוקם במקום גלעד לזכר הנרצחים בשואה. ב-1966 נסגר בית העלמין לקבורה. במהלך מלחמת בוסניה הופגז אזור בית העלמין וניזוק. בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין. לאחר המלחמה בוצעו במקום עבודות לפינוי המוקשים בעזרת ארגוני סיוע בינלאומיים, וב-1998, פונו כל המוקשים משטח בית העלמין.
לקריאה נוספת

משה פראגר, "סאראיבו – בירת בוסניה, אחת הקהילות המיוחסות באזור הבאלקנים", בתוך לאות ולעד, בני ברק: גנזך קידוש השם, עמ' 867–878, 1976
Ivana Maček, Sarajevo Under Siege: Anthropology in Wartime, University of Pennsylvania Press, 2009.
Emily Greble, Sarajevo 1941–1945: Muslims, Christians, and Jews in Hitler's Europe, Cornell University Press, 2011.
Robert J.Donia, Sarajevo: A Biography, University of Michigan Press 2009.
Adnan Kadrić, Jews in the State Agencies and Offices of the Bosnian Vilayat from 1868 to 1878, Ankara University, 2013.
Sevlija Fida, Der Beitrag der sephardischen Juden in Bosnien zur Kultur, Sprache und Literatur in BIH, Universität Wien, 2013.
יוזף שרמנטובסקי

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1833 בודזנטין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  6 בספטמבר 1876 (בגיל 43) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Champeaux cemetery of Montmorency 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות, ורשה (1857) 
 תקופת הפעילות:  1853–1876 (כ־23 שנים) 
 הושפע על ידי:  פרנצ'ישק קוסטבסקי, Chrystian Breslauer, יוליוש קוסאק 
 
יוזף שרמנטובסקי (בפולנית: Józef Szermentowski‏; 16 בפברואר 1833 – 6 בספטמבר 1876) היה צייר נוף פולני, שהושפע מאסכולת ברביזון.
ביוגרפיה

בתחילה, מסיבות שאינן ברורות, הוא התגורר עם דודתו במנזר מקומי. שם הוא הפגין לראשונה כישרון לציור. מאוחר יותר הבחין בו אספן האמנות, טומאש זילינסקי, ויוזף שרמנטובסקי הלך להתגורר עימו בקיילצה. שם הוא פגש את פרנצ'ישק קוסטבסקי, שנתן לו שיעורי רישום ראשונים ועזר לשכנע את אביו לתת לו להמשיך בקריירה באמנות. בסיוע מסוים של זילינסקי, הוא נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, בו למד בין השנים 1853–1857, ולמד אצל קריסטיאן ברסלאואר ויוליוס קוסאק. הוא גם לקח שיעורים פרטיים אצל וויצ'ך גרסון. הוא גם מד אצל יאן פליקס פיברסקי.
לאחר 1856 התגורר בוולין, שם צייר באוויר הפתוח, וגם עבד בחברת ספינות קיטור, וסיפק קישוטים לספינות הנוסעים שלהן והשתתף בתערוכה הלאומית הראשונה לאמנויות יפות, בוורשה.
בשנת 1860 הוא קיבל מלגה ללמוד בפריז. זמן קצר לאחר שהגיע הוא התיידד עם קפריאן קמיל נורוויד, שעזר לו לקבל עבודות. שנתיים לאחר מכן בריאותו החלה להתדרדר אך לאחר שהצליח כלכלית הוא הצליח לנסוע לשווייץ למנוחה ולבילוי.
בשנת 1868 שב לפולין, שם הקים סטודיו בטטרה.
לאחר שלא קיבל תואר באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב, החליט לחזור לפריז.
אחרית ימיו

עד מהרה הוא התחתן ונולד לו בן, אך הוא נכנס לדיכאון כאשר הילד נפטר. הם נשארו בפריז במהלך המלחמה הצרפתית-פרוסית והקומונה הפריסאית. לא היו לו כל פטרונים, עד מהרה הוא החל לסבול כלכלית ובריאותו החמירה בגלל רעב וקשיים אחרים.
אף שהיה לו בן נוסף וזכה במדליה בתערוכה בלונדון, הוא מעולם לא התאושש, פיזית או כלכלית, מה שהוביל למותו בטרם עת, בגיל ארבעים ושלוש.
גלריה

הרוח בעיניך
הדרך לכפר
מנוחת החורש
הרי הפנינים
ליד הכנסייה
שעבוד
הערות שוליים

↑  Józef Szermentowski - życie i twórczość, antyki-polska.x25.pl
↑  Józef Szermentowski (Szermętowski) | Życie i twórczość | Artysta, Culture.pl (בפולנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810655850905606  GND: 1155741463  ISNI: 0000 0000 6813 9747  LCCN: no2019057552  RKD: 76332  ULAN: 500120449  VIAF: 96570035   WorldCat (עם VIAF): 96570035
יחסי מצרים–פינלנד

| יחסי מצרים–פינלנד |
| --- | --- |
מצרים: פינלנד


מצרים: פינלנד
שטח (בקילומטר רבוע)
1,001,450: 338,145
אוכלוסייה
116,996,270: 5,618,827
תמ"ג (במיליוני דולרים)
395,926: 300,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,384: 53,425
משטר
רפובליקה

יחסי מצרים–פינלנד הם יחסי החוץ בין מצרים לפינלנד.
היסטוריה > ראשית היחסים

פינלנד הכירה במצרים ב-8 באפריל 1922 ובאותה שנה הוקמה קונסוליית כבוד באלכסנדריה. היחסים בין פינלנד ומצרים היו פשוטים אך הסחר היה חסר משמעות למדי והוגבל לספנות באלכסנדריה. בשנת 1930 חתמו המדינות על הסכם סחר זמני. יחסי המסחר הורחבו כאשר הספינה, סומן יוטסן, הפליגה למצרים בדצמבר 1933 כדי להציג תערוכת יצוא.
בשנת 1939 מונה הקונסול הכללי ארנסט סולברג לקונסול אלכסנדריה, אך משימתו נמשכה רק שנתיים. מלחמת העולם השנייה שינתה את המצב הפוליטי ובינואר 1942 מצרים ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם פינלנד. שגרירות שוודיה ייצגה את האינטרסים של פינלנד במצרים במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה ב-15 בפברואר 1947 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. עם זאת, עברו שמונה שנים עד ששגרירות רומא, איטליה הוסמכה אף לקהיר. בשנת 1956 השתתפות פינלנד בעקבות משבר סואץ הייתה מרכזית כשפינלנד שלחה שומרי שלום לאזור.
היסטוריה > שדרוג היחסים

ב-1 ביולי 1959 שודרגה הנציגות הדיפלומטית הפינית במצרים, ונפתחה שגרירות בקהיר. בתחילת שנות השישים יחסי הסחר התפתחו בצורה חיובית והתיירות מפינלנד למצרים צמחה לאט. בשנת 1965 חתמו פינלנד ומצרים על הסכם למניעת כפל מס.
בינואר 1967 ביקר הנשיא אורהו קקונן במצרים. ביקורו של הנשיא הפיני זכה לפרסום חיובי רב בתקשורת ועורר את האינטרס של המדינות זו לזו. כמה משלחות כלכליות נסעו מפינלנד למצרים במטרה לבחון אפשרויות לשיתוף פעולה בתחום המסחר והתרבות. למרות זאת. חוסר היציבות הפוליטי ההולך וגובר של המזרח התיכון מנע את התפתחות היחסים הכלכליים. לאחר סיום מלחמת ששת הימים, פינלנד התבדלה בפעילות שמירת שלום שזכתה לתודה ולהערכה של מצרים.
יחסי המסחר החלו להתעורר מחדש עם מוצרי יער, עץ מנוסר, נייר ותאית המהווים את עיקר המסחר. מצרים הייתה מדינת הייצוא החשובה ביותר באפריקה עבור פינלנד. הביקור הראשון של שר סחר החוץ התקיים בשנת 1971 כאשר אולאבי מטילה נסע למצרים.
שיתוף הפעולה לפיתוח בין פינלנד ומצרים החל בשנת 1975, כאשר הכספים שימשו לחשמול שישה כפרים כפריים שבוצעו על ידי Nokia Oy. מצרים נבחרה להיות מדינת סדר היום של שיתוף פעולה בפיתוח בשנת 1980, והענפים העיקריים של שיתוף הפעולה היו חקלאות ותעשיית המזון, פרויקטים תעשייתיים, אנרגיה ותשתיות וכן טלקומוניקציה ובריאות.
בינואר 1977 קייג'ו קורחונן היה השר הראשון לביקור במצרים. חודשיים לאחר מכן הגיע C.G עמינוף, שר סחר החוץ, למצרים כדי לחתום על הסכם הנוגע לשיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי וטכני.
מצרים הפכה ליעד תיירותי חשוב עבור הפינים. באוקטובר 1979 נחתמה אמנת תעבורה אווירית וכעבור חודש הוקמו טיסות בין הלסינקי לקהיר. בשנת 1980 חתמו המדינות על הסכם בנושא הגנה על השקעות ושלוש שנים לאחר מכן נכרת הסכם תרבות.
היסטוריה > משנות ה-90 ועד ימינו

מצרים התפתחה למדינה עם הכנסה בינונית נמוכה יותר בגלל הצמיחה הכלכלית בשנות התשעים. לכן, בשנת 2001 קיבלה פינלנד החלטה לסגת מסיוע פיתוח מסורתי מבוסס מענק עד שנת 2007 ולעבור לקראת שותפות מגוונת יותר עם מצרים. שלב המעבר בוצע בשנים 2005–2007. פרויקטים דו-צדדיים הושלמו באופן בר קיימא לשביעות רצונם של המצרים.
למרות חוסר היציבות הפוליטית של מצרים בשנים האחרונות, היחסים המסחריים של פינלנד עם מצרים נותרו ברמה גבוהה. מוצרי תעשיית היער עדיין מהווים חלק גדול מהיצוא של פינלנד למצרים, אך קיים גם סחר במכונות ובציוד. כמדינה חברה באיחוד האירופי, פינלנד גם משתתפת באופן פעיל בפעולה המשותפת של המדינות החברות ושירות הפעולה החיצונית של האיחוד האירופי בקהיר.
בנובמבר 2017 ביקר שר החוץ הפיני טימו סויני במצרים ופגש את הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי ואת שר החוץ סאמח שוכרי.
יחסי סחר

מצרים היא אחת השותפות החשובות ביותר של פינלנד באפריקה ובמזרח התיכון. המסחר של פינלנד למצרים היה באופן מסורתי בעל מאזן חיובי. בשנת 2017, הייצוא של פינלנד למצרים הגיע לשיא סביב 356 מיליון אירו.
פינלנד ייצאה באופן מסורתי בעיקר חומרי גלם (במיוחד מוצרים מתעשיית היעור) למצרים, כמו גם מכונות וציוד. פינלנד מייבאת מצרכי מזון (בעיקר ירקות ופירות), מוצרים מיוצרים (טקסטיל ומוצרי מתכת) ושירותים.
חוסר היציבות הפוליטי שהחל בשנת 2011 בא לידי ביטוי גם בסטטיסטיקה של סחר, כאשר הייצוא נע בכמעט 100 מיליון אירו בין השנים 2010–2013. בשנת 2013 יצוא פינלנד למצרים עמד על 250 מיליון אירו, אך הוא עלה ל-356 מיליון עד 2017. היבוא של מצרים לפינלנד נותר עד כה מתחת ל-30 מיליון אירו.
יש פוטנציאל רב להגדלת המסחר. יש מסורת ארוכה של תיירות מפינלנד למצרים, אך לאחר קיץ 2013 זרם התיירים פחת משמעותית. בשנים האחרונות חלה צמיחה בתיירות, ובחורף 2018–2019, מפעילי התיירות הפינים החלו שוב לארגן טיולים באזור הים האדום. בנוסף לתיירות, קיים פוטנציאל צמיחה במגזרי סחר רבים במצרים. לחברות פיניות יש פתרונות מצוינים להציע למצרים בתחומים כמו כלכלה מעגלית, אנרגיה מתחדשת, טכנולוגיית מידע וטכנולוגיית בריאות.
נציגויות דיפלומטיות

פינלנד מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
מצרים מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי איטליה–אתיופיה

| יחסי איטליה–אתיופיה |
| --- | --- |
איטליה: אתיופיה


איטליה: אתיופיה
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 1,104,300
אוכלוסייה
59,293,250: 132,911,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 163,698
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 1,232
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית דמוקרטית

יחסי איטליה–אתיופיה מתייחס ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אתיופיה לבין איטליה.
היסטוריה

השאיפות הקולוניאליות האיטלקיות המודרניות לאתיופיה החלו ב-1880. שאיפות אלו הובילו למלחמת אריתריאה (אנ') בשנים 1887–1889, שבה איטליה כבשה את הטריטוריה האתיופית אריתריאה, וייסדה את המושבה אריתריאה האיטלקית. שנים מאוחר יותר, המחלוקת על הסכם אוצ'ילי שסיים את מלחמת אריתריאה, הובילה אל המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בין השנים 1894 ו-1896, שבה האתיופים (שנתמכו על ידי האימפריה הרוסית והרפובליקה הצרפתית השלישית) נלחמו בהצלחה בכובשים האירופיים. בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועלייתו של הפשיזם האיטלקי, החל משבר אתיופיה, ובסופו של דבר בשנים 1935–1936 התחוללה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. הסכסוך היה אכזרי: אתיופים נהגו להשתמש בכדורי דום-דום ואף הטילו מום בחיילים שנפלו בשבי (לעיתים קרובות עם סירוס) מאז השבועות הראשונים של המלחמה, בעוד האיטלקים השתמשו בנשק כימי. בשל מאמצי ההתנגדות האתיופית, חלק גדול של המדינה מעולם לא אבד לכוחות הפולשים של מוסוליני, אך באופן רשמי אתיופיה איבדה את עצמאותה והפכה לאתיופיה האיטלקית, חלק ממזרח אפריקה האיטלקית.
איטליה בסופו של דבר איבדה את המושבות באזור. לאחר שנים של התנגדות מקומית ולאחר התערבות של הצבא הבריטי במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה של מלחמת העולם השנייה, כוחות מפוזרים איטלקים המשיכו להילחם במלחמת גרילה, עד הכניעה הסופית ב-1943.
אחרי העצמאות, רבים מהמתנחלים האיטלקים נותרו במשך עשרות שנים באתיופיה, לאחר קבלת חנינה מלאה על ידי הקיסר היילה סלאסי. עם זאת, בשל מלחמת האזרחים האתיופית ב-1974, כמעט 22,000 איטלו-אתיופים עזבו את המדינה.
לאתיופיה יש את הריכוז הגדול ביותר של בתי ספר ומוסדות תרבות איטלקיים באפריקה, אשר מטפחים ומקדמים את התרבות האיטלקית והאתיופית באופן חופשי לציבור. החברה האיטלקית Salini Costruttori נבחרה על ידי ממשלת אתיופיה לעצב ולבנות את סכר הרנסאנס האתיופי הגדול על הנילוס הכחול, אשר כאשר יושלם יהיה הסכר והמפעל ההידרואלקטרי הגדול ביותר באפריקה. מכיוון שהמהנדסים האיטלקים סייעו בעבר בבניית הרכבת הראשונה מאדיס אבבה לג'יבוטי בעבר, ממשלת אתיופיה חתמה עמם על חוזה נוסף להרחיב את רשת הרכבות יחד עם הודו וסין.
במשך 20 השנים האחרונות, המשיכה איטליה להיות אחת מחמש שותפות הסחר הגדולות עם אתיופיה, ומשקיעה מרכזית בכלכלה האתיופית.
נציגויות דיפלומטיות

אתיופיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא. מאידך, איטליה מחזיקה באתיופיה שגרירות באדיס אבבה.
ראו גם

יחסי החוץ של איטליה
יחסי איטליה–אריתריאה
יורה (גאולוגיה)

נוף מהיורה בו נראים יאנגצ'ואנוזאורוס, גיגאנטספינוזאורוס,
 זוג טואוג'יאנגוזאורוסים, וממנצ'יזאורוסים. בשמיים נראים פטרוזאורים
סלעים מתצורת מאליח מתקופת היורה בבורג' אל-מלח
יוּרָה (Jurassic) היא תור בעידן המזוזואיקון. תור זה החל לפני כ-199.6 מיליון שנים והסתיים לפני כ-145.5 מיליון שנים. היורה מחולקת לתקופות משנה: ליאס הקדומה, דוגר התיכונה ומלם המאוחרת. תור היורה בא אחרי הטריאס ואחריו בא הקרטיקון. בארץ ישראל נמצאו מחשופים מתקופה זו בהר החרמון, במכתש רמון ובתצורת מאליח בברג' אל-מלח בצפון-מזרח השומרון.
תור זה התפרסם במיוחד מסדרת הסרטים "פארק היורה", אשר קרוי על שם תקופה זו וכמה דינוזאורים הנראים בסדרה (כמו הדילופוזאורוס, הסטגוזאורוס, הברכיוזאורוס והאפטוזאורוס) השתייכו לתור זה. עם זאת הרבה מהדינוזאורים הנראים בסדרה היו שייכים לתור הקרטיקון העוקב, כמו הטירנוזאורוס רקס, או אף לטריאס, כמו הפרוקומפסוגנתוס. הסדרה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון" מכונה על שם הגיל הבא, בו רבים מהדינוזאורים שבפארק.
מקור השם

שכבות מתור זה נחקרו לראשונה ברכס הרי היורה המצוי בשטחן של צרפת ושווייץ. הרכס היה מוקד למחקר גאולוגי ענף שנערך במאות ה-18 וה-19. חוקר הטבע הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט, שחקר את תצורות אבן הגיר העשירות במאובנים, כינה אותן בשנת 1799 "גיר היורה" (בגרמנית: Jura Kalkstein). כינוי זה היווה בסיס לשמו של תור היורה (בצרפתית: Jurassique) בעידן המזוזואיקון בו נוצרו אותם סלעים, כפי שהגדיר אותו המדען הצרפתי אלכסנדר ברוניאר (Alexander Brongniart,‏ 1770–1847) בשנת 1829.
פאונה ופלורה

בתור היורה הגיעו הדינוזאורים לשיאם, וביבשה שלטו הזאורופודים הענקיים שהגיעו לאורך של למעלה מ-20 מטר ומשקל של עשרות טונות. תור זה התאפיין באקלים לח יחסית וריבוי של יערות גדולים שסיפקו מזון לזאורופודים. הם כללו בעיקר צמחים כמו שרכאים ענקיים, ציקסאים וסקווים ולא צמחים בעלי פרחים שהופיעו רק מתקופת הקרטיקון. בימים שלטו איכתיוזאורים ופלזיוזאורים ענקיים כמו הליופלרודון ובשמים התעופפו פטרוזאורים ובהמשך גם דינוזאורים מנוצים ואף עופות קדומים כמו הארכאופטריקס. יצורים נוספים היו זוחלים דמויי יונקים וגם היונקים הראשונים כמו הקסטרוקאודה.
פאונה ופלורה > דינוזאורים בולטים בתקופת היורה

אפטוזאורוס (Apatosaurus)
דיפלודוקוס (Diplodocus)
אלוזאורוס (Allosaurus)
קומפסוגנתוס (Compsognathus)
סטגוזאורוס (Stegosaurus)
מגלוזאורוס (Megalosaurus)
אפידקסיפטריקס (Epidexipteryx)
ארכאופטריקס (Archaeopteryx)
טורווזאורוס (Torvosaurus)
ברכיוזאורוס (Brachiosaurus)
ג'ירפטיטאן (Giraffatitan)
צרטוזאורוס (Ceratosaurus)
אפטוזאורוס
סטגוזאורוס
אלוזאורוס
אפידקסיפטריקס
דיפלודוקוס
ארכאופטריקס רודף אחרי קומפסוגנתוס
סימולסטיס
דוריגנתוס
ראו גם

לוח הזמנים הגאולוגי
לקריאה נוספת

The Geology of Central Europe, T. McCann (Editor), Volume 1 – Precambrian and Palaeozoic, The Geological Society, 2008, ISBN 978-1-86239-245-8
The Geology of Central Europe, T. McCann (Editor), Volume 2 – Mesozoic and Cenozoic, The Geological Society, 2008, ISBN 978-1-86239-264-9
הערות שוליים

↑  הרי היורה בבריטניקה המקוונת
↑  The Geology of Central Europe, כרך 2, עמ' 823
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563602905171  BnF: cb11958273k (data)  GND: 4162930-9  LCCN: sh98002342  NDL: 00575130  NKC: ph117939
יחסי איטליה–אסטוניה

| יחסי איטליה–אסטוניה |
| --- | --- |
איטליה: אסטוניה


איטליה: אסטוניה
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 45,228
אוכלוסייה
59,293,250: 1,356,415
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 40,745
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 30,039
משטר
רפובליקה

שר החוץ האסטוני סוון מיקסר (מימין) נפגש עם מקבילו האיטלקי אנצו מואוורו מילאנזי בטאלין, 2018
יחסי איטליה–אסטוניה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לאסטוניה. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ואיחוד האירופי.
היסטוריה

איטליה הכירה באסטוניה ב-26 בינואר 1921, והייתה אחת המדינות הראשונות שהקימו בה נציגות דיפלומטית. ממשלת איטליה מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי כלגיטימי, ורומא במהלך כל תקופת הכיבוש נותרה מקלט לפעילים הפוליטיים והתרבותיים. ב-27 באוגוסט 1991 הכירה איטליה בעצמאותה המחודשת של אסטוניה ובספטמבר 1996 הוקמה מחדש שגרירות איטליה באסטוניה. במאי 1997, אסטוניה ואיטליה חתמו על הסכם תרבות, חינוך, מדע וטכנולוגיה שנכנס לתוקף ביוני 2002. זהו הסכם מסגרת כללי שנועד לפתח ולהוציא לפועל פעילויות שיעזרו לשפר את ההבנה ההדדית זו של זו. מורשת תרבותית תוך טיפוח שיתוף פעולה תרבותי, חינוך, מדע וטכנולוגיה בין שתי המדינות.
יחסים ביטחוניים

הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני נחתם בשנת 1998 ונכנס לתוקף בפברואר 2001. שיתוף הפעולה הקשור לשמירת שלום היה טוב מאוד, שכן שומרי שלום אסטוניים שירתו יחד עם קרביניירי האיטלקי מנובמבר 1999 עד דצמבר 2006 במסגרת יחידת התמיכה הרב-לאומית של נאט"ו בקוסובו.