stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רמי קורבין
עמדותיו

לאורך שנות פעילותו, קורבין הוא הסמן השמאלי במפלגת הלייבור. הוא הציג עמדות עצמאיות בניגוד לקו המפלגה, יותר מכל חבר לייבור אחר בפרלמנט, בעיקר נגד מדיניות הניו-לייבור(אנ') המתונה שהוביל מנהיג המפלגה וראש הממשלה טוני בלייר. כך, בין 1997 לאמצע 2015 הצביע 553 פעמים נגד עמדת המפלגה בנושאים שונים אותם הובילה ממשלת בלייר. בין השאר הצביע נגד השתתפות במלחמת עיראק, נגד הגדלת דמי החינוך ונגד החוק להנפקת תעודות זהות.
בתחום הכלכלי מציג קורבין עמדות סוציאליסטיות ומזוהה עם האיגודים המקצועיים. הוא קרא להלאמה מחודשת של חברות הרכבות ושל חברות האנרגיה במדינה. לאחר מותו של הוגו צ'אבז שיבח קורבין את צ'אבז ואת פועלו. בתחום החינוך הוא הציע להקים רשת חינוך לאומית, הגדלת התמיכה בחינוך והקניית מיומנויות לבוגרים, וזאת באמצעות העלאת מס החברות ב-2%.
בנושא צפון אירלנד, תומך קורבין בסיום השלטון הבריטי באזור. הוא תמך במאבקם של שישיית ברמינגהאם ורביעיית גילפורד, קבוצות של חברי ה-IRA שהורשעו בפעולות טרור וזוכו לאחר מאבק ממושך. כמו כן הזמין לפרלמנט את מנהיג השין פיין ג'רי אדמס, בשנת 1984, עשור לפני הכרזת הפסקת האש של ה-IRA במאבק המזוין נגד בריטניה.
בסוגיית הביטחון הלאומי תומך קורבין ביציאת בריטניה מארגון נאט"ו ובביטול מערך החימוש הגרעיני, אך עמדות אלו לא הופיעו במצע המפלגה. הוא מכהן כיו"ר קואליציית עצירת המלחמה (Stop the War Coalition) הפועלת למען פירוק בריטניה והעולם מנשק גרעיני והתנגדה למלחמת עיראק ולמלחמת אפגניסטן. הוא חבר פעיל באמנסטי אינטרנשיונל. ב-1984 היה אחד משמונה חברי הפרלמנט שנעצרו במהלך הפגנה נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה מול שגרירות דרום אפריקה בלונדון. שנה וחצי אחרי פיגועי 11 בספטמבר פרסם קורבין מאמר ובו טען שהפיגועים הם מניפולציה של המערב שנועדה לאפשר לג'ורג' ווקר בוש ולטוני בלייר לפתוח במלחמה נגד הטליבאן באפגניסטן ולפעול להחלפת השלטון במדינה.
אחרי פיגועי נובמבר 2015 בפריז הביע קורבין את התנגדותו להפצצות בסוריה נגד ארגון המדינה האסלאמית וקרא להביא לסיום מלחמת האזרחים בסוריה בהסדר מדיני.
חיים אישיים

קורבין נשוי בשלישית ואב לשלושה בנים. רעייתו הראשונה הייתה פעילה לצדו במפלגת הלייבור. השניים נפרדו ב-1979 לאחר חמש שנות נישואים. ב-1987 נישא לרעייתו השנייה, גולה פוליטית מצ'ילה אותה הכיר במסגרת פעילותו באמנסטי אינטרנשיונל להעמיד למשפט את אוגוסטו פינושה. הזוג נפרד ב-1999 בעקבות התנגדותו של קורבין לשלוח את בנו לבית ספר פרטי סלקטיבי. ב-2015 נישא לרעייתו השלישית, ילידת מקסיקו העוסקת ביבוא קפה.
משה שטרנפלד

| --- | --- |

 לידה:  1949 רמת גן, ישראל 
 פטירה:  1994 (בגיל 45 בערך) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  ציור, עיצוב במה 
 
משה שטרנפלד (1949–1994) היה צייר, מעצב במה, תלבושות ותפאורה ישראלי, אחד ממייסדי איגוד היוצרים.
ביוגרפיה

משה שטרנפלד נולד ברמת גן, בנם של אליעזר שטרנפלד וחיה דיכטר, למד עיצוב בבית הספר התיכון אורט רמת גן, ובשנת 1966 זכה בפרס שני בתחרות ציורים של מועצת פועלי רמת גן- גבעתיים. שטרנפלד הוא בוגר החוג לתיאטרון במגמת עיצוב באוניברסיטת תל אביב. זכה במלגת השתלמות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל בלונדון אצל הבמאי מירצ'ה מרוסין ובארצות הברית.
בשנת 1972 החל לעצב במה בתיאטראות בישראל, ובשנת 1989 הקים, יחד עם רנה ירושלמי, את אנסמבל עיתים ושימש מעצב הבמה שלו.
שטרנפלד עיצב במה לכ-140 תפאורות לתיאטרון, למחול, לאופרה, לפרינג' ולבימות בידור. בין במות התיאטרונים: הבימה, התיאטרון העירוני באר שבע, הקאמרי, בית ליסין, המרכז התיאטרוני בנווה צדק, תיאטרון החאן, תיאטרון חיפה, להקות מחול ואופרה ועבור פסטיבל ישראל.
מעורבותו הרבה במכלול התיאטרוני הביאה אותו להקדיש מזמנו גם לפעילויות באיגודי היוצרים, ובשנותיו האחרונות היה שותף בהקמת איגוד מעצבי הבמה ואף הגה את רעיון ייסוד מרכז הפרינג' בתל אביב ופעל להקמתו.
שטרנפלד עיצב במה, בין היתר, עבור ההצגות: אנדורה, המרפסת, שלומית, סולמות, מקבת', הג'יגולו מקונגו, המלט, להרוג את הזמן, הכיסאות, וויצק 91, רומיאו ויוליה, החייל האמיץ שווייק, ברווז הפרא, אנשים קשים, המשפט, הרובע העתיק, אחד משלנו, הנסיכה האמריקאית, אחרון הפועלים, סולמות, הדיבוק, המהגרים, מאלון הולך למות, דייר משנה, הלוויה חורפית, משחיז הסכינים הסיני, על עכברים ואנשים, שש דמויות מחפשות מחבר, גן ריקי, מרד המתים, יוסלה גולם, רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים, חקירה, מלחמות היהודים, המרפסת, לילה במאי, איולף הקטן, צייד המכשפות, האב, לרקוד עם אבא ועוד.
שטרנפלד נפטר בשנת 1994 ממחלת האיידס, חמישה חודשים לאחר שנפטר אחיו התאום רמי, גם הוא מאיידס. לאחר פטירתו חולקו פרסים ומלגות על שמו. עם זוכי הפרס נמנים: רות קנר, רות דר, איילת מרגלית, אלכסנדר ליסיאנסקי ועוד. מסלול עיצוב תפאורה ותלבושות לתיאטרון ולקולנוע בסמינר הקיבוצים נקרא על שמו.
מיכאל גורביץ', הבמאי שעבד בצמוד למשה בהרבה הפקות, אמר עליו "הוא היה אדם נדיר ומיוחד בעולם התיאטרון שלנו. הוא ניחן באינטואיציה עמוקה, בטעם משובח ובהבנה עמוקה ביותר לגבי תפקידה של התפאורה בהצגה. תמיד הבין כי תפאורה אינה גיבורת ההצגה ואינה קישוט, אלא זירת פעולה פיזית לשחקנים. הוא היה שותף מלא ויצירתי לבמאי ופעל תמיד בחכמה ובתושייה ומתוך נדיבות אינסופית. הוא ידע להפיק מן המעט את המירב ובתפאורות שיצר שאף לעיתים קרובות להפשטה, שבטאה תמצית של רעיון בצורה דרמטית ופיוטית."
פרסים

מלגת קרן שרת
מלגת השתלמות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
אודות סגנון עבודתו

משה שטרנפלד ייזכר בתיאטרון הישראלי כדמות נדירה של מעצב שחרג מתחומו המוגדר והיה מעורב בכל סוגי היצירה הקיימים בתיאטרון - בימוי, משחק, מחול, תאורה ומוזיקה. את הכשרתו החל בגיל צעיר, כשלמד במגמת עיצוב בבית הספר אורט ברמת גן, שם גם רקד, שיחק והתנסה בבימוי. בהמשך למד עיצוב, משחק, פיתוח קול ובימוי בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב וגם לימד שם לצד ראש מגמת העיצוב לידיה פינקוס-גני, שהעריכה מאוד את גישתו האסתטית.
ייחודו של שטרנפלד כמעצב במה נבע מיכולתו להפוך את ההיבטים הפילוסופיים בדרמה לחוויה חזותית פואטית. הוא התרחק מדימויים ריאליסטיים גולמיים וחיפש ביטויים חזותיים שיבטאו את הרעיון המופשט, שקיים בטקסט הדרמטי אך קשה ליישמו באמצעים מוחשיים. התפאורות שעיצב התרחקו משחזור קונקרטי של מציאות והציגו זווית ראייה שהעירה בצופה את הרגש יותר מאשר את ההבנה המושכלת המיידית. כצייר אפשר לייחס את סגנונו לזרם המופשט הלירי, שנמנע מדימויים ברורים ומציע חוויית התבוננות שקטה.
מעורבותו של שטרנפלד בהצגות, שהייתה כאמור רחבה יותר מעיצוב הצגה כמקובל בזמנו.
בניגוד להשקפה כי תפאורה אמורה לשרת טקסט של מחזה, ראה שטרנפלד בעיצובה מעשה יצירה שנועד להאיר את תפיסת הבמאי וגרס כי "אחת הבעיות הרציניות [בעבודת העיצוב] היא להבין את הבמאי ולתת לו את מה שיעזור לו בעבודה". לכן הקדיש חלק ניכר מעבודת ההכנה לשיחות עם במאֵי ההצגות שעיצב. ההגדרה בת-זמננו של עיצוב כסצנוגרפיה תואמת את סגנונו, כיוון שראה בעיצוב הבמה יותר יצירה של אמן המדגים קונספט של הצגה ופחות תרגום אסתטי של הוראות הבמה. הבמאי מיכה לבינסון סיפר: "השיחות איתו בזמן העבודה היו על דמויות המחזה, הפילוסופיה שמאחוריהן ועל כל מיני דברים מסביב... שטרנפלד היה באמת אמן שהבין את נפש הבמאי". כך גם התרשמה מורתו, המעצבת פינקוס-גני: "הוא היה מתחיל לעבוד על תפאורה לא כמו צייר, אלא כמו במאי... היה משהו באינטלקט שלו, בצורה שראה תיאטרון ובמה... הייתה לו פילוסופיה ויזואלית משלו, עניינו אותו גם בימוי, גם משחק".
בשונה מהתפיסה המקובלת בתיאטרון, שלפיה אמורים מרחב הבמה והתפאורה המעוצבת עליה לייצג באופן מוחשי את החלל הבדיוני שבו מתרחשת הדרמה, שטרנפלד ראה במרחב הבמה דף ריק שהתפאורה שעליו מייצגת באופן פילוסופי את תוכן הדרמה.
הערות שוליים

↑  חולקו פרסים לבני נוער מציירים, מעריב, 29 ביוני 1966
↑   הילו גלזר, נגועים: תולדות האיידס בישראל, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2015
↑  ידיעון סמינר הקיבוצים תשע"ח, עמ' 147
↑  שוש אביגל, בכורה - יותר אלוני ממארסו - הביצה" מאת פליסיאן מארסו, תרגום ובימוי נסים אלוני. תיאטרון ב״ש, חדשות, 21 ביוני 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289953505171  ISNI: 0000 0004 0221 984X  VIAF: 297664958   WorldCat (עם VIAF): 297664958 
משה שטרנפלד לצד תפאורתו להצגה "האב" צילום: דניאל חכים
על עכברים ואנשים, הבימה, 1990
הלוויה חורפית, הבימה, 1978
שלומית, הבימה, 1982, עיצוב תלבושות
מלחמת היהודים, תיאטרון החאן, 1981
המרפסת, תיאטרון החאן, 1981
גן ריקי, הבימה, 1988
לרקוד עם אבא, הבימה ופסטיבל תיאטרונטו, 1992
מאלון הולך למות, תיאטרון חיפה, 1987
רחל ינאית בן-צבי

רחל ינאית בן־צבי (נולדה בשם גולדה לישנסקי; 3 במאי 1886 – 16 בנובמבר 1979) הייתה סופרת ומחנכת, אגרונומית בהשכלתה. בן-צבי הייתה מהפעילות המרכזיות של תנועת העבודה, פעילה בהגנה העצמית היהודית ביישוב ואשת ציבור במדינת ישראל. אשתו של איש הציבור, ההיסטוריון ונשיא מדינת ישראל השני, יצחק בן-צבי. כלת פרס ישראל לשנת תשל"ח (1978) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה

רחל ינאית נולדה בעיירה מאלין שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה), להוריה מאיר-יונה ושושנה (רייזל) לבית מורוז - מצאצאי האדמו"ר מנחם נחום מצ'רנוביל.
נולדה בשם גולדה לישנסקי, אך ראתה בשמה ביטוי לגלותיות, ולכן המירה אותו בשמה העברי רחל ינאית. את השם 'ינאית' בחרה כשם משפחתה על שם המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, שהיה גם כהן גדול, והרחיב מאוד את גבול שלטונו בארץ ישראל. הבחירה ב"ינאי" קשורה גם בדמיון הצלילי לשם אביה, יונה. היא נשאה את שם משפחתה זה גם לאחר נישואיה ליצחק בן-צבי.
לרחל ינאית היו שלוש אחיות: הפסלת בתיה לישנסקי, תמר, רופאה ושרה, שהייתה מייסדת המרפאה הראשונה של קופת החולים הכללית. האם והאחות בתיה עלו לארץ ישראל ב-1910, והאב והאחיות תמר ושרה עלו ב-1911. ההורים התיישבו תחילה בירושלים ובהמשך בתל עדשים.
ינאית הצטרפה בנעוריה לפעילות במפלגת "פועלי ציון" בעקבות הזעזוע שעוררו בה הידיעות על פרעות קישינב ב-1903. בשנת 1905 עברה לקייב, שם נאסרה על ידי השלטונות. לאחר ששוחררה נסעה לגרמניה ולמדה זואולוגיה ובוטניקה באוניברסיטת יֶנה. במהלך לימודיה נסעה כנציגת עיירתה לקונגרס הציוני השביעי בבזל. בקונגרס בלטה בקרב "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. בקונגרס הכירה ינאית את הוגה הדעות ומנהיג "פועלי ציון" דב בר בורוכוב, והתרשמה מהגותו בדבר החיבור בין ציונות וסוציאליזם. באוקטובר 1905 עזבה את גרמניה ונסעה עם בורוכוב לרוסיה, על מנת לקחת חלק במהפכת 1905. במסגרת הפעילות המפלגתית בסניף ברדיצ'ב של פועלי ציון הכירה את יצחק בן-צבי.
ב-1907 הגתה ינאית את הרעיון להקמת קופה לעידוד ההגירה של פועלים יהודים לארץ-ישראל וביסוסם הכלכלי, החברתי והתרבותי במשק של היישוב (לימים קפא"י - קופת פועלי ארץ ישראל), במאמר שפרסמה בעיתון "פארווערטס". באותה שנה נבחרה לחברת מרכז המפלגה, והייתה ה"חברה" (כלומר אשה) היחידה.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

בשנת 1908 עלתה לארץ ישראל בעקבות מכתב שקראה אודות מאורעות תרס"ח. לאחר שהות קצרה ביפו, שם התקיימה ועידת מפלגת פועלי ציון, עברה ינאית להשתקע בירושלים בעקבות יצחק בן-צבי. היא הייתה חברה בקומונת "ירושלים החדשה" ומהמורים הראשונים בגימנסיה העברית בירושלים. בנוסף להוראה עבדה כפועלת דפוס בבית הדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות" והייתה בין מנהיגי איגוד עובדי הדפוס, והנהיגה (עם זאב אשור) את השביתה הראשונה של פועלים עברים בארץ ישראל, שביתה שלוותה בהפגנות סוערות נגד בעלי בתי דפוס ערבים ויהודים כאחד שניצלו פועלים והשפילו אותם.
ינאית עסקה יחד עם בעלה לעתיד בשמירה ובהגנה – תחילה בארגון "בר גיורא" ולאחר מכן בארגון "השומר". ב-1910 התמנתה ינאית כחברה ב"ועדת הזדיינות" של מפלגת פועלי ציון שמטרתה הייתה להוות גוף מפלגתי מפקח עליון על ארגון השומר ועל "אגודת ההתעמלות" "שמשון". ועדה זו מנתה גם את יצחק בן-צבי, זאב אשור ויונה טאוב. במסגרת "השומר" הכירה ינאית את מניה שוחט, שהפכה לחברתה הקרובה. בשנים הבאות נסעה לננסי, שם למדה חקלאות והוסמכה כמהנדסת, לאחר שעמדה בבחינות. לאחר לימודיה עברה התמחות אצל חוואים צרפתים. רחל חזרה ארצה עם הידיעות הראשונות אודות מלחמה צפויה. בעת מלחמת העולם הראשונה שימשה ינאית כאשת קשר בין ארגון השומר לבין תנועת ניל"י והייתה לאחת מחברות הוועד של הארגון.
בשנת 1918 נישאה ליצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל. יצחק בן-צבי, שגורש מן הארץ, נסע לארצות הברית וארגן שם את הגדוד העברי "האמריקאי". ינאית, שנותרה בארץ, פעלה לארגונו של הגדוד העברי "הארץ-ישראלי".
ביוגרפיה > בארץ ישראל > משק הפועלות וחוות הלימוד

בשנת 1919 הקימה רחל ינאית על מגרש סמוך לביתה בשכונת רחביה (כיום "בית החלוצות") משתלת צמחים שכונתה "משק הפועלות", כמשקים נוספים ברחבי הארץ. במשתלה זו ביקשה ינאית להכשיר חלוצות במלאכת החקלאות והבוטניקה. הן התמחו בנטיעת עצים ובגידול פרחים. ינאית שכנעה את מושל ירושלים, רונלד סטורס לטעת עצים ממשתלתה ברחבי העיר והם ניטעו בעיקר ברחביה, בתלפיות ובבית הכרם. בשנת 1928, בשל מצוקת מקום והתנגדות חרדים, הועתק "משק הפועלות" מרחביה לאזור ארמון הנציב, מזרחית לשכונת תלפיות לשטח בגודל של 50 דונם שנרכש על ידי הקרן הקיימת לישראל. המשק חרב בפרעות תרפ"ט (1929), אך שוקם. ב-1933 קמה במקום "חוות הלימוד", כפנימייה לנערות.
ב-1937 הוזמנה עם בן-צבי לייצג את היישוב העברי בארץ ישראל בהכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון.
ביוגרפיה > בארץ ישראל > פעילות בהגנה ובעלייה הבלתי לגלית

ינאית נמנתה עם מייסדי ארגון "ההגנה". בין היתר עסקה בהבאת עולים מסוריה ומלבנון במסגרת העפלה מארצות המזרח. חוות הלימוד שימשה גם כבסיס של ההגנה ושימשה כעמדה לבלימת התקפות בעת מלחמת העצמאות.
ב-1924 נקשר שמה כמי שנתנה את ההוראה לרצח יעקב ישראל דה האן. אברהם תהומי, ממבצעי הרצח טען שקיבל את ההוראה מיצחק בן-צבי, אלא שיצחק בן-צבי לא היה בעל תפקיד בהגנה וייתכן ששימש למעשה כשליחה של רעייתו, שהייתה בכירה ממנו בארגון. לסיפור הרצח יש מספר גרסות והוא נותר בגדר תעלומה.
ביוגרפיה > בארץ ישראל > לאחר קום המדינה

ליצחק ורחל ינאית נולדו שני בנים: עמרם ועלי. לפי זכרונות יצחק בן צבי, השם "עלי" נבחר לבן הצעיר על ידי הוריו כאשר בשבוע הראשון להוולדו, בעוד אמו בבית החולים, נתקיימה בירושלים מועצת ההסתדרות, כשבמרכזה עמדה בעיית העלייה. במלחמת העצמאות, באדר ב' תש"ח, אפריל 1948, נפל עלי בקרב בית קשת והוא בן עשרים וארבע שנים בנפלו.
לאחר קום המדינה פעלה ינאית רבות בקליטת העולים מגל העלייה ההמונית. ב-1948 הקימה כפר חקלאי לנוער עולה בכפר עין כרם שתושביו הערבים נטשו אותו. בשנות החמישים העתיק הכפר את מקומו מחוץ לעין כרם אך סמוך לו, מה שלימים נקרא "כפר הנוער עין כרם". לאחר שבעלה התמנה לנשיא המדינה ב-1952, היא פתחה את בית הנשיא למקום עלייה לאנשים מכל שדרות העם.
ספרהּ האוטוביוגרפי "אנו עולים" מתאר את קורותיה עד תום מלחמת העולם הראשונה, השזורים בקורות היישוב.
בשנת 1965 הייתה לאישה השנייה שזכתה באזרחות כבוד של ירושלים (הראשונה הייתה ד"ר הלנה כגן).
בשנת 1978 זכתה בפרס ישראל בקטגוריית "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" על מפעל חייה.
רחל ינאית בן-צבי הקימה את קרן הספריות לילדי ישראל, שכיום נקראת "קרן הספריות לילדי ישראל מיסודה של רחל ינאית בן-צבי". בקרן פעלו לצידה במשך השנים מספר מתנדבות, ובהן הדסה בריל-נועם.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה ינאית לפעילה בחוגי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. כמו כן עסקה בשימור זכרו של בעלה המנוח, הנשיא בן-צבי על ידי הקמת יד בן-צבי, שימור צריף הנשיאות בשכונת רחביה בירושלים וקיום בית התרבות לזכר הבן עלי בקיבוץ בית קשת, שהוקם בצריף מגורי הזוג בן-צבי.
ביום העצמאות 1968 נמנתה עם משיאי המשואות.
ב-2 בדצמבר  1991, השירות הבולאי הנפיק בול דאר לזכרה שעליו מופיע הדיוקן שלה. הבול עוצב על ידי האמנית רות מלכא (בקמן). על שובל הבול מופיע הכיתוב הבא: " צריכה להעסיק אותנו ...יצירת תבנית חיובית...ללא פערי עדות ושכבות".
רחל ינאית בן-צבי נפטרה בכ"ו בחשוון תש"ם 1979, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
מחיבוריה

אנו עולים: פרקי חיים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשכ"א.(הספר בקטלוג ULI)
אליהו קראוזה: אבי החינוך החקלאי בארץ, 1963.(הספר בקטלוג ULI)
דרכי סיפרתי, קרית ספר, 1971. (הספר בקטלוג ULI)
ההגנה בירושלים (ערכה יחד עם יצחק אברהמי וירח עציון), הוצאת ארגון חברי ההגנה בירושלים, 1973. (הספר בקטלוג ULI)
עם הילדים בחזית - חוות הלימוד בירושלים 1928 - 1948, הוצאת מסדה, 1975. (הספר בקטלוג ULI)
מניה שוחט, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1976. (הספר בקטלוג ULI)
בשליחות בלבנון ובסוריה: 1943, תל אביב, תשל"ט-1979. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת

שמעון רובינשטיין (עריכה), רחל ינאית בן-צבי - דברים שבכתב: ביבליוגרפיה, יד יצחק בן-צבי, 1978. (הספר בקטלוג ULI)
בן ציון מיכאלי, הגברת הראשונה: רחל ינאית - רעיית הנשיא בן-צבי, מלוא, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
גלילה רון־פדר-עמית, לא בובה על חוט: סיפור חייה של רחל ינאית בן-צבי, הוצאת מודן, 2021. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  יצחק בן-צבי - שני פנקסי זיהוי - שלו ושל רעיתו ודרכון ישראלי שלו, באתר ארכיון המדינה
↑  בן ציון מיכאלי, הגברת הראשונה, תל אביב: מילוא, 1992, עמ' 51
↑  רחל ינאית, מרחביה, העולם, 5 ביוני 1941
↑  מתוך מאמר מאת פרופ' מרגלית שילה באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  יוסף אוליצקי, אמנות הדפוס, רמת גן, 1973, עמוד 95
↑  חיים קאופמן, שמשון פועלי ציון: אגודת הספורט הנעלמה
↑  ינאית אף כתבה ביוגרפיה על שוחט:  מניה שוחט, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים 1976
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך א, פרק יז, עמ' 360.
↑  עדנה עסיס, "בלבוש מלכות כדת וכדין: הזוג בן-צבי באירועי הכתרת המלך ג'ורג' השישי", עת-מול, גיליון 245, (תשע"ו) 21-24
↑  רחל ינאית בן-צבי, בשליחות בלבנון ובסוריה: 1943, תל אביב, תשל"ט
↑  ראו למשל עודד ארצי, "המפעל" - תולדותיו של תא מחתרתי בקבוצה החלוצית האינטימית ופרשת רצח דה-האן, קתדרה, 22, 1982
↑  עלי בן צבי
↑  בן ציון מיכאלי, הגברת הראשונה, תל אביב: מלוא, 1992, עמ' 19
↑  סיפורו של עלי בן-צבי מתואר בהצגה "סיפור אהבה ארץ ישראלי" מאת פנינה גרי
↑  אזרחות־כבוד של הבירה תוענק לרחל בן־צבי, דבר, 17 באוגוסט 1965.
↑  חתני פרס ישראל תשל"ח, דבר, 10 במאי 1978
↑   מוטי גולני, הציונות נולדה קרועה. בלעדי הגן הזה ישראל תתמוטט, באתר הארץ, 18 במרץ 2024
↑  משואות בהר הרצל במלאת 20 למדינה, למרחב, 3 במאי 1968
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשכ"ב, קטלוג מס' 12, רשות הדאר - השירות הבולאי, בשיתוף התאחדות בולאי ישראל, הוצאת כרטא, 1989, עמוד 312
↑  סקירה עליו, ראו: אפוס העליה השניה, מעריב, 20 בנובמבר 1959.
↑  לספר הסרוק באתר הספריה הלאומית לחצו כאן
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258564005171  BnF: cb12820422n (data)  GND: 119183714  ISNI: 0000 0000 6675 0323  LCCN: n85139704  NTA: 148221300  SNAC: w6nz8z4s  SUDOC: 123868084  VIAF: 10650333   WorldCat (עם VIAF): 10650333 
ירושלים החדשה, הקומונה הירושלמית שליד בצלאל. אירה יאן יושבת משמאל, בלבן. עוד בתמונה: רחל ינאית בן-צבי (עומדת מימין), בוריס שץ (לידה), יצחק בן-צבי (יושב מימין)
רחל ינאית ועמיתיה ב"אגודת פועלי הדפוס בירושלים"
משק הפועלות באזור ארמון הנציב ב-1932
רחל ינאית בן-צבי ויצחק בן-צבי מייצגים את היישוב בטקס ההכתרה של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, 1937. על חגורת שמלתה עיטור מגן דוד סמלי
רחל ינאית בן-צבי (במרכז) יחד עם יצחק בן-צבי בתקופת נשיאותו בעת ביקור ברחובות. משמאלם יצחק כ"ץ ראש העירייה.
רחל ינאית בן-צבי (משמאל) בעת סיור בשוק הכרמל, תל אביב, 1950
לצד בעלה (המקבל את פרס סטיבן וייז מישראל גולדשטיין) ב-1956
עמראן נזאר חוסיין

| --- | --- |

 לידה:  1942 (בן 83 בערך) הממלכה המאוחדת טרינידד, האימפריה הבריטית
 מדינה:  טרינידד וטובגו 
 לאום:  ארצות הברית
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, מורה
 מקום לימודים:  אל-אזהר, המכון ללימודים בינלאומיים מתקדמים, אוניברסיטת איי הודו המערבית, אוניברסיטת קראצ'י, Aleemiyah Institute of Islamic Studies 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 http://www.imranhosein.org/
 
השייח עמראן נזאר חוסיין (באנגלית: Imran N. Hosein, נולד ב-1942) הוא מלומד אסלאמי המשויך לאסכולה החנפית, סופר ופילוסוף המתמחה בחזון אחרית הימים האסלאמי(אנ'), יחסים בינלאומיים, כלכלה, פוליטיקה וכלכלה-חברתית(אנ') מודרנית.
ביוגרפיה

נזאר חוסיין נולד בשנת 1942 באי הקריבי טרינידד, למשפחה מוסלמית ממוצא הודי. בשנת 1971 סיים את לימודי הבוגר במכון אלאמייא ללימודי האסלאם(אנ') שבקראצ'י, למד גם באוניברסיטת קראצ'י(אנ'), אל-אזהר והמכון הגדול ללימודי יחסים בינלאומיים ופיתוח(אנ') בשווייץ.
לפי אתר האינטרנט של נזאר חוסיין עבד במשך מספר שנים כקצין בשירות החוץ במשרד חוץ של ממשלת טרינידד וטובגו אך בשנת 1985 עזב את עבודתו כדי להקדיש את חייו לאסלאם. הוא חי בניו יורק במשך 10 שנים במהלכן כיהן כמנהל הלימודים האסלאמיים בוועדה המשותפת של הארגונים המוסלמיים בניו יורק. נזאר חוסיין הרצה על האסלאם במספר אוניברסיטאות, מכללות, כנסיות, בתי כנסת, בתי כלא, אולמות קהילה אמריקאיים וקנדיים, וכן השתתף בדיאלוגים בין-דתיים רבים עם נוצרים ומלומדים יהודים, תוך ייצוג האסלאם בארצות הברית.
שימש כאימאם עבור מספר מסגדי דאר אל-אסלאם בלונג איילנד וניו-יורק, והוביל את תפילת הג'מעה(אנ') במספר מטות של האומות המאוחדות במנהטן פעם בחודש למשך עשר שנים ברציפות. לשעבר מנהל מכון אלאמייא ללימודי האסלאם(אנ') שבקראצ'י; מנהל המחקר של הקונגרס האסלאמי העולמי(אנ') בקראצ'י, פקיסטן; מנהל המכון האיסלמי לחינוך והמחקר במיאמי, פלורידה; ומנהל הדעוה בתנזים האסלאמי(אנ') של צפון אמריקה.
יצירות אנטישמיות

החל משנת 1971 נזאר חוסיין נסע רבות ברחבי העולם והרצה בענייני אסלאם, תוך הפצת תכנים אנטישמים רבים. בין היתר כתב ספרים אנטישמים הטוענים כי קיימת קונספירציה בעלת קנה מידה עולמי של היהודים, הציונים וישראל נגד האסלאם יחד עם ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות ומוסדות כמו האו"ם; כי בעתיד הקרוב עומדת לפרוץ מלחמת גוג ומגוג נגד ישראל; כי המגזר הבנקאי נמצא בשליטת היהודים במטרה לשעבד את האנושות.
ירושלים בקוראן.
מבט אסלאמי על גוג ומגוג בעידן המודרני.
לרשימה מורחבת של ספריו.
הערות שוליים

1 2 3  'Popular imam promotes anti-Semitism in lectures around globe', israel hayom, ‏July 3, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588063705171  BnF: cb16657240j (data)  ISNI: 0000 0004 0011 450X  LCCN: n00907080  SUDOC: 178386685  VIAF: 295763697   WorldCat (עם VIAF): 295763697
יעקב גולדשטיין

אין תמונה חופשית
יעקב גולדשטיין (24 בפברואר 1933 – אוגוסט 2024) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור להיסטוריה, מייסד וראש החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. מחקריו עסקו בתולדות הציונות, היישוב ותנועת העבודה. שימש כראש החוג לב"א כללי במכללת צפת.
ביוגרפיה

גולדשטיין נולד בעיירה גניבושוב שבפולין בפברואר 1933. כתוצאה מבעיות רישום אוכלוסין בתקופת השואה, נרשם בטעות כי נולד בשנת 1935. במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בגטאות ולאחר מכן הסתתר עם בני משפחתו בכפרים פולניים, בשנים 1944-1943 חי בסתר אצל משפחה פולנית בוורשה.
אחרי המלחמה התאחד עם הוריו בעיירת הולדתו. גולדשטיין בן ה-12 נשלח על ידי אביו לעיר לודג' שבפולין על מנת לעבור לדירה בעיר בכדי שכל המשפחה תעבור זמן קצר לאחר מכן להתגורר בה עד שתוכל לעלות לישראל, אולם בטרם הספיקה המשפחה לעזוב את העיירה גניבושוב, נרצחו הוריו וכל בני משפחתו הקרובה של גולדשטיין על ידי הפולנים.
גולדשטיין הנער חבר לתנועת "הבריחה" כדי לעזוב את פולין למחנות העקורים בגרמניה. הוא הצטרף לתנועת נח"ם (נוער חלוצי מאוחד) ועמה עבר לאיטליה בכדי לעלות לישראל. בשנת 1947 הגיע לארץ ישראל כמעפיל. ראשית עלה על הספינה "שבתאי לוז'ינסקי" אולם תקלה בספינה בלב ים, אילצה את הספינה על נוסעיה לשוב לנמל באיטליה. מפוני הספינה, ובהם גולדשטיין, עלו על ספינת המעפילים "חיים ארלוזורוב" שהצליחה לחמוק מהצי הבריטי ולהגיע לחוף בת גלים שבחיפה, אך משם הבריטים העבירו את המעפילים למחנות בקפריסין. כעבור מספר חודשים הבריטים נתנו לקבוצת ילדים, וביניהם גולדשטיין, אשרות הגירה (סרטיפיקטים) לארץ ישראל, וגולדשטיין הגיע למחנה המעצר בעתלית.
הוא היה חניך עליית הנוער בקבוצת כנרת. בשנים 1952-1949 למד בתיכון בית ירח, וב-1949, כאשר היה בן 16, היה בין מקימי קיבוץ האון. בשנים 1955-1954 היה מדריך בתנועת הנוער העובד והלומד (התנועה המאוחדת) בבתי הספר החקלאיים "עיינות" ו"כנות". משנת 1955 עד שנת 1956 למד ב"מכון לחינוך והשכלה" בבית ברל.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1973 סיים את הדוקטורט בהיסטוריה במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' ישראל קולת.
בשנת 1970 החל ללמד בחוג להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
ב-1973 ייסד את החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, ועמד בראשו עד 1977. לימד בחוג ללימודי ארץ ישראל עד צאתו לגמלאות בשנת 2003.
במסגרת פעילותו האקדמית באוניברסיטת חיפה, ייסד ועמד בראש החטיבה לתולדות הציונות, ייסד ועמד בראש החטיבה לתולדות תנועת העבודה הארצישראלית, היה חבר במכון לחקר המזרח התיכון, היה חבר בוועד הפועל של האוניברסיטה, כיהן כיו"ר ארגון הסגל האקדמי הבכיר של האוניברסיטה, שימש בתפקידים רבים במסגרת הסנאט של האוניברסיטה, היה חבר בוועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הרוח וכן חבר בוועדת המינויים של הפקולטה.
גולדשטיין שימש במשך 10 שנים כמנהל האקדמי של מכללת תל חי, מטעם אוניברסיטת חיפה. לאחר שיצא לגמלאות, ייסד והיה ראש הקתדרה לחקר תולדות עם ישראל בארץ ישראל על-שם דוד בורנבלום במכללת כנרת, ייסד את החוג הרב-תחומי במכללת צפת, ומשנת 2007 כיהן כראש החוג לב"א כללי במכללת צפת.
לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת סוני בינגהמטון שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, ובאוניברסיטת ממפיס, ארצות הברית, בה שימש גם כראש המכון לחקר היהדות.
היה חבר בוועדה האקדמית של יד יצחק בן-צבי, חבר בוועדה האקדמית של מכללת גורדון, יו"ר הוועד המנהל של ארכיון אבא חושי, חבר בוועד האקדמי של מחנה המעפילים בעתלית, חבר בוועדה לקביעת תוכנית לימודי ההיסטוריה לבתי ספר תיכוניים מטעם משרד החינוך, חבר בוועדת מועצת התיירות של משרד התיירות וחבר הוועדה לביקורת איכות המוזיאונים של משרד החינוך והתרבות.
גולדשטיין פרסם 15 ספרים.
נפטר באוגוסט 2024.