stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביברס

מסגד ביברס בקהיר
אל־מלכ א־זאהר רוכן א־דין ביברס אל־בונדוקדארי (בערבית: الملك الظاهر ركن الدين بيبرس البندقداري, תעתיק מדויק: "אלמלכ אלט'אהר רכן אלדין ביברס אלבנדקדארי"; סביבות שנת 1228–1 ביולי 1277), הידוע בשם בַּיְבַּרְס (מכונה "המלך המנצח"), היה סולטאן ממלוכי של מצרים וסוריה משנת 1260 ועד מותו. נודע כמצביא וכשליט מוכשר במיוחד.
חייו של ביברס עד לשעבודו

שנת לידתו של ביברס לא ידועה בוודאות. יש מקורות הטוענים כי נולד בשנת 1220/21 (ד'הבי), או בשנת 1223 (אבן תע'רי ברדי), או ב־1227/28 (לפי אבן שדאד); המקורות נוקבים ב"שנה היג'רית", שללא תאריך מדויק מכסה על פי רוב שנתיים בלוח הגרגוריאני. התאריך האחרון הוא המקובל על רוב החוקרים.
מוצאו של ביברס הוא צ׳רקסי, ובא משבט שהשתייך לברית השבטים הטורקיים הקיפצ'אקים, שנדדו בערבות דרום רוסיה של ימינו (אזור שנודע באותה העת כדשת־י קפצ'אק, קרי: הערבה הקיפצ'אקית). החשש מהתפשטות האימפריה המונגולית הניע את שבטו של ביברס לנדוד בשנת 1241 לאזור חצי האי קרים ולבקש שם את חסותו של הח'אן המקומי. אף על פי שקיבל מהח'אן הבטחת חסות, הוא העדיף לתקוף את השבט הקיפצ'אקי ולמכור חלק מבניו לעבדות וביניהם ביברס, שהיה אז בסביבות גיל 14, ונשלח לשוקי העבדים בסוריה.
במקורות מתואר ביברס כגבר שחום עור גבוה, בעל עיניים כחולות וקול רם. באחת מעיניו היה לביברס כתם לבן – כנראה פגם מלידה.
קורותיו של ביברס עד שהצטרף לשירותו של א־צאלח איוב

אדונו הראשון רכש את ביברס תמורת 800 דרהם כסף, אך השיבו חזרה לסוחר העבדים בגלל הכתם הלבן שבאחת מעיניו. אמות המידה החשובות ביותר בקניית עבד ממלוכי היו מראהו החיצוני ובריאותו הגופנית, לכן סביר שביברס נרכש בסכום נמוך. לשם השוואה, קלאון שנודע כיפה תואר, נמכר ב־1000 דינרי זהב, פי 25 מסכום מכירתו של ביברס.
לאחר שקיבל בחזרה את ביברס הציע אותו סוחר העבדים לנסיך האיובי של חמה. אמו של הנסיך הצעיר שכנעה אותו שלא לרכוש את ביברס בשל הכתם בעינו, בטענה שהדבר משווה לו חזות מרושעת. לבסוף נמכר ביברס לעלאא א־דין אידכין א־צאלחי אל־בנדקדאר, שהיה אחד מאמיריו של א־צאלח איוב שהוגלה על ידי אדונו לחמה. זמן מה אחר כך, החזיר א־צאלח איוב את אידכין מגלותו אך כתוצאה מפרשה נוספת בה היה מעורב אמיר זה, שב אדונו הסולטאן והגלה אותו, ובשנת 1246 כלא אותו והחרים את כל רכושו. את ביברס צירף א־צאלח איוב לשורות הממלוכים שלו, והציב אותו בגדוד הממלוכים הבחריים.
קורותיו של ביברס עד שהצטרף לשירותו של א־צאלח איוב > קרב מנצורה

בקרב מנצורה, ב־8 בפברואר 1250, היה ביברס אמון על הגנת העיר מנצורה כמפקד גדוד הממלוכים הבחריים. לאחר שמפקד הצבא הממלוכי פאח'ר א־דין נהרג בהתקפת פתע של הצלבנים, נטל ביברס את הפיקוד לידיו. הוא גרר את הצלבנים למלכודת בסמטאות העיר, שם נהרגו מרבית התוקפים, ומיד אחרי כן יצא להתקפת נגד על מוצבי הצלבנים מחוץ לעיר, כשבקושי רב עלה ביד הצלבנים להחזיק בעמדותיהם. הגם שהקרב הסתיים ב-"ניצחון פירוס" צלבני, תוצאותיו נחשבות לאחד הגורמים לתבוסת הצבא הצלבני בקרב פארסכור כחודשיים אחר כך, קרב שגם בו מציינים חוקרים את חלקו של ביברס בלחימה. במערכה זו המלך הצרפתי נפל בשבי הממלוכים, ושוחרר רק לאחר תשלום כופר נפש גדול.
קץ שלטון השושלת האיובית במצרים

הסולטאן אל־צאלח איוב מת ב־20 (או ב־21) בנובמבר 1249, ומותו נשמר בסוד על ידי אשתו שג'ר אל־דור ופאח'ר אל־דין, עד לבואו של בנו ויורשו תוראן שאה בסוף פברואר 1250, מעט לפני קרב פארסכור. תוראן שאה ניסה למנות את אנשיו לתפקידי מפתח, תוך דחיקת רגלי הממלוכים של אביו מעמדותיהם. בעקבות כך פרץ מרד, שבמהלכו נרצח תוראן שאה ב־2 במאי. לפי אל מקריזי "'ביברס אל־בונדקדארי' הכה בו ראשון עם חרב, הסולטאן הסיט את המכה עם ידו איבד את אצבעותיו וברח אל המגדל', מגדל שהועלה באש ובו מצא תוראן שאה את מותו.
רצח תוראן שאה סימן את סוף עידן האיובים במצרים, ותחילת עידן השושלת הממלוכית. תחילה מינו הממלוכים את שג'ר אל־ דור לסולטאנית, אך לאחר זמן מה השיאו אותה הממלוכים לעז אל־דין אייבכ אל־תורכמני, ומינוהו לסולטאן (בניסיון להפיס את דעת האיובים אשר בסוריה, מינו הממלוכים בנוסף כשליט שותף גם את הילד אל־אשרף מוסא בן השש, צאצא למשפחת האיובים מתימן; בשנת 1254 הדיחוהו מכסאו).
ביברס היה באותה עת מקורבו של האמיר פארס אל־דין אקטאי, שמונה למפקד הצבא הממלוכי. אולם אייבכ ראה באקטאי כוח עולה העשוי לאיים על שלטונו, לכן הזמינו לארמונו ושם כרת את ראשו, אותו זרק אל שאר האמירים שהמתינו למטה. חבריו של אקטאי שהבינו לאן נוטה הרוח, נסו על נפשם. חלקם נמלטו לסוריה, שם קיבלו מקלט אצל הסולטאן האיובי אל־נאצר יוסף. ביברס עצמו ברח למבצר כרכ שהיה תחת חסותו של הסולטאן אל־מוג'ית. באותו מקום נרקמו בריתות קונספירטיביות שונות על ידי איובים ביחד עם ממלוכים בחריים, בניסיון לבצע הפיכה ולהדיח את אייבכ מן הסולטנות, אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר נרצח אייבכ בידי אשתו, שג'ר אל־ דור. כיוון שהחשש מפני האיום המונגולי הפך לממשי, בעיקר לאחר כיבוש סוריה ודמשק בסוף 1259/תחילת 1260, מונה קוטוז (שהיה ממלוכ של אייבכ) לסולטאן. צעדו הראשון היה להתפייס עם הממלוכים הבחרים הגולים ולהזמינם לשוב למצרים. ביברס יצא לעזה, כמפקד חיל החלוץ של צבא הסולטנות. בקרב עין ג'אלות, שנערך ליד מעיין חרוד, הביסו הממלוכים בראשות ביברס את חיל החלוץ המונגולי, ועצרו בכך את התפשטותם.
קרב עין ג'אלות מציין את תחילת שלטון הממלוכים בסוריה ובארץ ישראל. ביברס, כאחד מגבורי הניצחון, דרש לקבל לידיו את העיר חלב שבסוריה. תחילה נטה קוטוז להסכים – אך חזר בו, כנראה מחשש שמא ביברס ישתמש בחלב כקרש קפיצה להפיכה עתידית נגדו. חשש זה הגביר מאוד את האיבה שהייתה קיימת בין קוטוז לביברס, על רקע רצח אקטאי שנים קודם לכן. ב־24 באוקטובר 1260, במהלך מסע ציד, רצח ביברס את קוטוז (הדעות חלוקות אם ביברס היה שותף פעיל ברצח, או רק תכננו), ועלה על כס הסולטאן.
שלטונו של ביברס

ביברס ראה עצמו כממשיך דרכו של צלאח א־דין, ושאף לסלק את הצלבנים מהמרחב. לשם כך שיקם את המצודות בסוריה, ובהן את קלעת נמרוד, והקים צבא גדול. הוא איחד את מצרים וסוריה (שכללה את ארץ ישראל) למדינה אחת, ולחם בהצלחה נגד המונגולים (בשטחי עיראק/איראן של ימינו) ובמקביל נגד הצלבנים. ב־1261 מינה ביברס צאצא של הח'ליפים משושלת בית עבאס לח'ליף בקהיר. אולם הח'ליף היה שליט רק לפי התואר, וכל הכוח השלטוני היה בידי הסולטאן ביברס.
במשך כל ימי שלטונו נלחם ביברס במדינות הצלבנים, וזכה בניצחונות רבים. ב־1263 צר על עכו שהייתה אז בירת שרידי ממלכת ירושלים אך לא יכול לה. ב־1265 נלחם ביברס בממלכת ארמניה וכבש ערים רבות (בהן הבירה סיס) ולקח 40,000 שבויים. באותה שנה כבש ביברס גם את אפולוניה מידי האבירים ההוספיטלרים, ואף את הערים הנוצריות עתלית וחיפה. ב־1266 כבש צבאו של ביברס את מצודת צפת מידי האבירים הטמפלרים. ב־1268 כבש את יפו ללא התנגדות ואת העיר אנטיוכיה שבסוריה, בירת הנסיכות באותו שם, שאותה הרס והרג או הגלה את רוב תושביה. ב־1270 הוא כבש את אשקלון ואף אותה החריב. גם את קלעת ג'דין כבש והחריב. ב־1271 כבש ביברס את קסטל אימברט, מבצר צלבני שנמצא באכזיב. באותה שנה כבש גם את מבצר קראק דה שבלייה במערב סוריה, שבו השתמש בהמשך מלחמתו בצלבנים. בעקבות כיבוש אנטיוכיה התארגן באירופה מסע הצלב התשיעי בראשות אדוארד הראשון מלך אנגליה. ביברס חתם על שביתת נשק עם אדוארד, אך בד בבד ניסה לרצחו באמצעות כת החשישיון. בין השנים 1271 ו־1273 לכד ביברס את רוב מעוזיה של כת החשישיון והרג רבים מהם. ב־1265 כבש ביברס והחריב את קיסריה, חורבן שקיסריה לא השתקמה ממנו יותר. בהמשך נלחם ביברבס בסלג'וקים על אדמת אנטוליה. הוא ניהל במשך רוב שנות שלטונו מלחמה קרה מול המונגולים, שהסלימה לעיתים לקרבות מוגבלים בהיקפם. הקרב החשוב ביותר שנערך בתקופת שלטונו היה קרב אבולוסטיין, שנסתיים בניצחונם המכריע של הממלוכים.
ב־1 ביולי 1277 מת ביברס בדמשק ונקבר שם; נסיבות מותו אינן ברורות. רוב המקורות מסכימים כי ביברס לגם מכוס רעל שלא נועדה לו; יש הסבורים כי ביברס עצמו רקח את הרעל שבו תכנן להרעיל אחד מן הנסיכים הכפופים לו, לאחר שתחזית אסטרולוגית ניבאה את מותו של אחד מן השליטים, וביברס קיווה כי במות אחד הנסיכים תוסר הקללה מעליו. בטעות הוא שתה בעצמו מן הכוס. יש אחרים הסבורים כי ביברס מת בשל פציעה בקרב או ממחלה כלשהי.
מורשתו של ביברס

ביברס היה שליט פופולרי בעולם המוסלמי, משום שהביס את הצלבנים בשלושה מסעי צלב, ובלם בהצלחה את המונגולים. הוא בנה מאגרי תחמושת, מבצרים, וציי מלחמה וסחר. הוא הקים גם מערכת קשר מהירה על גבי סוסים שאפשרה העברת הודעות מקהיר לדמשק תוך ארבעה ימים. הוא בנה גשרים, מפעלי השקיה, תעלות, נמלים ומסגדים. ביברס בנה מדרסות והרחיב את מסגרת לימודי האסלאם. סיראת אל סולטאן ביברס, ספר זיכרונותיו של ביברס, מתאר את ניצחונותיו ואת הישגיו. ליד קברו בדמשק נמצאת הספרייה אל־מכתבה אל־זאהיריה, המכילה כתבי יד חשובים.
מפעלי הבנייה של ביברס בארץ ישראל

ביברס הרס מבצרים צלבניים וערים נוצריות רבות בארץ ישראל, אך גם בנה ושיקם, ומפעלותיו ניכרים עד עצם היום הזה במקומות שונים.
מפעלי הבנייה של ביברס בארץ ישראל > מבצרים

בין היתר שיקם ביברס את מצודת נמרוד שבגולן. ביברס פיאר את המצודה, ביצר אותה והעניק אותה כארמון לסגנו ביליק. את מפעל הבנייה הגדול שלו הנציח ביברס בכתובת משנת 1275, הנמצאת במבצר גם כיום. ביברס העניק למבצר ולעיר שתחתיו מעמד של נציבות הכפופה לממלכת דמשק, אשר העומד בראשה מונה ישירות בידי הסולטאן בקהיר.
ביברס כבש ושיקם את מבצר קאקון שבשרון והקים בו מרכז מנהלי לאחר הריסתה של קיסריה. הוא בנה בו מוסדות רבים של ממלכתו, ביניהם תחנת איתות ודואר יונים.
במצודת צפת נמצאו בשנת 2001 שרידי מגדל עגול גדול, דמוי חילזון, שבנה ביברס.
מפעלי הבנייה של ביברס בארץ ישראל > גשרים

גשר בנות יעקב – המקור לשם הגשר הוא לפי אחת הגרסאות בנות ממנזר סנט ג'ורג' שישבו בצפת. הם הוחזקו בכספי המס שנגבו בגשר. כאשר כבש ביברס את צפת הן נרצחו ומכאן השם לגשר. ביברס בנה במקום גשר חדש 250 מטר צפונה מהגשר של ימינו.
בכניסה הצפונית לעיר לוד, על נחל איילון, עובר גשר המכונה גשר ביברס (וגם גשר ג'ינדאס) שבנה ביברס. משני צידי הגשר יש כתובות ותבליטים שבהם מתואר אריה (סמלו של ביברס) המאיים למחוץ ברגלו חולדה (הצלבנים). בכתובת כתוב:
"בשם האלוהים הרחמן והחנון ותפילתו על אדוננו מוחמד וחבריו כולם. ציווה בבניית הגשר המבורך הזה, אדוננו השולטן האדיר א'־ט' אהר רכן א־דין ביברס בן עבדאללה בימי בנו אדוננו השולטן המלך א־סעיד נאצר א־דין, ברכת הח'אן ינצור את ניצחונותיהם ויעניק להם סליחה. וזה נעשה בהנהלת העבד הנכנע הזקוק לרחמי אללה, עלא־דין א־סואק, יסלח אלוהים לו ולשני הוריו. בחודש הראמדאן שנת שש מאות שבעים ואחת"
גשר שלישי שבנה ביברס נמצא ביבנה, צפונית־מזרחית לתל יבנה. הגשר, שהיה חלק מדרך הדואר, שימש את כביש 410 בין יבנה לרחובות עד שהוקם גשר חדש מדרום לו, והוא הפך לגשר להולכי רגל.
מפעלי הבנייה של ביברס בארץ ישראל > מבנים נוספים

בירושלים יזם ביברס את הקמתה של אכסניה לעולי רגל מוסלמים ובנה בתוכה מצודה. שער האריות בעיר, הפתח היחיד בצידה המזרחי של החומה, מעוטר בפיתוחי אבן וגומחות משני צדדיו ומגדל מעליו, ובשני זוגות אריות – סמלו ההרלדי של הסולטאן ביברס (על סמל זה ראה להלן). כפי הנראה, נלקחו פיתוחי האבן ממבנה האכסניה והוצבו בשער כשימוש משני, לאחר שזו חרבה. ביברס תרם כספים לחידוש כיפת הסלע ולתמיכה בעולי רגל לירושלים ולמערת המכפלה.
בשמו של ביברס נבנה גם מסגד אל־עומרי, בשנת 667 לספירה המוסלמית – 1269.
על שמו של ביברס נקראה גם העיירה אל־ט'האריה שבדרום הר חברון. את הסקר הארכאולוגי ביישוב ערך הארכאולוג יובל ברוך ובו תועדה מצודה מימי הביניים.
מפעלי הבנייה של ביברס בארץ ישראל > הסמל ההרלדי של ביברס

שמו של בַּיְבַּרְס בשפה הקיפצ'קית הוא צירוף המילים בָּאיְ (רב, אדיר, עשיר, אציל) ובַּרְס (פנתר). משום כך סמלו ההרלדי של ביברס הוא חיה מסוגננת, ככל הנראה טורף ממשפחת החתוליים. יש המזהים את החיה כאריה. בחלק מהתבליטים – כגון זה שעל גבי שער האריות בחומת ירושלים, שבו הטורף אוחז בכפתו חיה קטנה יותר – ייתכן סמל לאויביו של ביברס.
זיהוי שגוי של ביברס עם ממלוכ בעל אותו שם

ישנם לפחות שני אירועים היסטוריים שבהם נטען בטעות במחקר כאילו ביברס השתתף בהם אך לא כך היה. האירוע הראשון קשור לשביו של א־צאלח איוב בשנת 1239 על ידי השליט האיובי אל־נאצר דאוד ולכליאתו בכרכ. א־צאלח איוב שהה שנה במאסר ויחד עמו ישבו פילגשו שג'ר אל־דור וממלוכ בשם רוכן אל־דין ביברס. ברם, לא היה זה ביברס דנן, שבאותה העת עדיין היה אדם חופשי בערבות דרום רוסיה. ביברס שהצטרף למאסרו של א־צאלח איוב בשנת 1239 היה אותו הביברס שפיקד על הכוחות המצריים בקרב הירביה בשנת 1244. בשנת 1246 אסר א־צאלח איוב את ביברס זה, ואחרי כן הלה אינו מוזכר במקורות (כפי הנראה נותר אסור עד יומו האחרון). הלקב רוכן אל־דין היה מקובל על ממלוכים רבים שהאיסם שלהם היה ביברס, למשל רוכן אל־דין ביברס אל־ג'אשנכיר (הוא הסולטאן ביברס השני) ורוכן אל־דין ביברס אל־מנצורי (ההיסטוריון הממלוכי המפורסם).
ביבליוגרפיה > מקורות עתיקים

Ibn ʿAbd al-Ẓāhir, al-Rawḍ al-zāhir fī sīrat al-Malik al-Ẓāhir, ed. ʿAbd al-ʿAzīz al-Khuwayṭir, Riyadh 1396/1976
Ibn Shaddād, Taʾrīkh al-Malik al-Ẓāhir, ed. Aḥmad Ḥuṭayṭ, Wiesbaden 1983
ביבליוגרפיה > מחקרים

Amitai-Preiss, Reuven, Mongols and Mamluks: The Mamluk-Īlkhānid War, 1260–1281, Cambridge, 1995
Peter Malcolm Holt, The Age of the Crusades: The Near East from the Eleventh Century to 1517, London, 1987
Irwin, Robert, The Middle East in the Middle Ages: The Early Mamluk Sultanate 1250–1382, London and Sydney, 1986
Thorau, Peter, The Lion of Egypt: Sultan Baybars I and the Near East in the Thirteenth Century, London, 1995
Thorau, Peter, "Baybars I, al-Malik al-Ẓāhir Rukn al-Dīn," Encyclopaedia of Islam, THREE
Wiet, Gaston, "Baybars I, al-Malik al-Ẓāhir Rukn al-Dīn al-Ṣāliḥī," Encyclopaedia of Islam, Second Edition, Vol. 1, pp. 1124-1126
הערות שוליים

↑  bay ולא bey במשמעות דומה
↑  עלי אשתור, ערך "ביברס", אנצ' עברית, כרך 8, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תשכ"ד, עמ' 270
↑  Eracles, in: RHC Occ, vol. II, pp. 446- 447; Ibn al-Furat, c. 1375, vol. II, pp. 57-59; al-Maqrizi, c. 1400b, I.i, pp. 199- 200
↑  Ibn al-Furat, c. 1375, vol. II, p. 78; al-Maqrizi, c. 1400, I.iim pp. 8- 10
↑  Benvenisti, 1970, p. 223; Pringle, 1993, vol. II, p. 384, no. 282
↑  Ibn al-Furat, ibid, pp. 70- 71; al-Maqrizi, ibid, p. 7; Benvenisti, 1970, pp. 135-140
| סולטאנים ממלוכים במצרים |
| --- | --- | --- |
| סולטאנים בחרים | שג'ר א-דר • איבכ • אל-מנצור עלי • קטז • ביברס • ברקה חאן • סולמיש • קלאון • ח'ליל בן קלאון • מוחמד בן קלאון • קיטבוגה • לג'ין • ביברס אל-ג'אשנכיר |  |
| סולטאנים בורג'ים | ברקוק • ברסבאי • ג'קמק • קאיתבאי • קאנסוה אל-ע'ורי • טומאן ביי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258336905171  PLWABN: 9811462025005606  BIBSYS: 90750118  BnF: cb12162520b (data)  GND: 118665839  ISNI: 0000 0001 0598 1299  LCCN: n85197862  NLA: 49885884  NTA: 073280984  SUDOC: 030151694  TDVİA: baybars-i  Trove: 1499695  VIAF: 23581685   WorldCat (עם VIAF): 23581685 
סמלו של הסולטאן ביברס, אשר נמצא במצודת צפת. נמצא כיום במוזיאון ישראל
דינר זהב של ביברס ועליו מוטבע סמלו
שער האריות בירושלים. משני צידיו סמלו של ביברס
מראה גשר ג'ינדאס מעל נחל איילון ביציאה הצפונית מלוד
הגשר הממלוכי בכניסה המזרחית ליבנה
קול באישה ערווה

קול באישה ערווה (או בקיצור קול באישה) הוא ביטוי תלמודי שמשמעו כי קולה של אישה נושא במהותו תכונות מיניות. קביעה זו הביאה לאיסורים הלכתיים המגבילים את רשותו של גבר לשמוע שירה של נשים מטעמי צניעות (למעט קרובות משפחה מדרגה ראשונה). כמו כן, לקביעה זו השלכות הלכתיות על שמיעת קול אישה, אפילו אשתו או בת משפחתו, בהקשרים של קדושה כגון בשעת תפילה.
מקור ההלכה

הביטוי "קול באישה ערווה" נטבע על ידי האמורא שמואל, שפעל בבבל במאה השנייה והשלישית. קביעתו מצוטטת הן בתלמוד הבבלי והן בתלמוד הירושלמי, כאשר בכל גרסה מובא לה בשמו נימוק אחר: על פי הבבלי שמואל התבסס על פסוק מתוך שיר השירים בו נכתב ”הַרְאִינִי אֶת מַרְאַיִךְ הַשְׁמִיעִינִי אֶת קוֹלֵךְ כִּי קוֹלֵךְ עָרֵב וּמַרְאֵיךְ נָאוֶה”; ואילו לפי הירושלמי הנימוק הוא פסוק מתוך נבואה של ירמיהו על חורבן ממלכת ישראל, בו נכתב ”וְהָיָה מִקֹּל זְנוּתָהּ וַתֶּחֱנַף אֶת הָאָרֶץ וַתִּנְאַף אֶת הָאֶבֶן וְאֶת הָעֵץ”. למרות הנימוקים השונים שמצוטטים בבבלי ובירושלמי, התוצאה היא אחת, כאמור: יחוס תכונות מיניות לקולה של האישה.
מקור ההלכה > ההקשר התלמודי

הגמרא מסבירה כי המושג "טפח באשה ערוה" נאמר בהקשר של קריאת שמע, כלומר, אסור לקרוא קריאת שמע ליד אישה שטפח מבשרה, במקום שנהוג לכסותו, מגולה. לעומת זאת, דברי רב ששת כי אין להסתכל אף באצבע קטנה של אישה לשם הנאה, מכוונים להקשר רחב יותר. אולם, לא ברור מתוך הגמרא באיזה הקשר נאמרו דבריו של שמואל לגבי קול באישה: האם מדובר באיסור מצומצם לגבי הלכות קריאת שמע בלבד, או שמא באיסור רחב בדומה להסתכלות אסורה.
בספר "אור זרוע" (נכתב במאה ה-13) נפסק שאיסור קול באישה ערווה דומה לאיסור הסתכלות ואינו קשור לקריאת שמע. כדבריו פסקו הרשב"א, הרא"ש והרמב"ם. לעומתם הראבי"ה והריטב"א פסקו כי האיסור נוגע רק לעניין קריאת שמע. שולחן ערוך (המאה ה-16) פסק כדברי הרמב"ם באופן כללי לגבי הנאה מנשים, אך כתב שוב לאסור שמיעת קול זמר אישה בזמן קריאת שמע, באופן שממנו נראה שאם זה בזמן אחר, לכאורה אין איסור.
ובמשנה ברורה כתב על דבריו, כי שלא בשעת קריאת שמע מותר, אך לא אשת איש, כלל העריות, אישה נידה ואישה נכריה, כך שבפועל צמצם זאת לכדי אשתו בלבד ולבנות מתחת לגיל וסת.
באיזה קול מדובר

הרשב"א כתב, על פי גמרא במסכת קידושין, שהאיסור חל אפילו על קול דיבור שיש בו קרבה נפשית (קרוב דעת) כגון שאילת שלום, וכן כתבו עוד ראשונים; אולם רוב הפוסקים כתבו כי מדובר על קול זמרה בלבד.
מקור ההבחנה בין דיבור לשירה הוא בגמרא במסכת סוטה: ”אמר רב יוסף: זמרי גברי ועני נשי - פריצותא, זמרי נשי ועני גברי - כאש בנעורת. למאי נפקא מינה? לבטולי הא מקמי הא” (תרגום: אמר רב יוסף, גברים שרים ונשים עונות - פריצות, נשים שרות וגברים עונים - כאש בנעורת {סיבי פשתן יבשים}. מה המשמעות המעשית להבדל בין השניים? אם שניהם נמצאים, איזה לבטל קודם) רש"י שם מבאר שההבדל קשור לכך, שהעונים מקשיבים בתשומת לב לקול המזמרים, כדי לענות אחריהם בהתאם.
על פי עדות המרדכי בשם רבי אליעזר ממיץ, מתברר כי בתקופתו אנשים לא נזהרו מלעסוק בדברי קודש בשמיעת שירי נשים גויות למרות שהדבר אסור.
שמיעת קול אישה בשירת נשים וגברים יחד

הרב יחיאל יעקב וינברג נשאל על ידי חברי תנועת הנוער ישורון בצרפת, האם מותר להם לשיר יחד במקהלת בנים ובנות. בתשובתו הוא כותב כי לדעת רוב הפוסקים הדבר אסור, כי אין הבדל בין שמיעה של מספר נשים לבין שמיעת קולה של אישה אחת, משום שנאמר בגמרא, שניתן להבחין בקול חביב גם בין קולות רבים, ואין להחיל כאן את הכלל 'תרי קלי לא משתמעי' (שני קולות לא נשמעים, כלומר לא מובחנים) הנאמר רק לגבי תקיעת שופר.
אולם, הרב וינברג מספר כי בהגיעו לגרמניה, הוא שם לב כי גם בבתי החרדים האנשים והנשים מזמרים יחד זמירות שבת. וכששאלם על פי מי הם נוהגים כך, ענו לו כי כך פסקו להם הרב עזריאל הילדסהיימר והרב שמשון רפאל הירש. הרב וינברג מצדיק היתר זה, על פי דעות הראשונים הפוסקים שהאיסור חל רק כאשר השומע מתכוון ליהנות מקולה של האישה. בנוסף, השירה ביחד גורמת שלא ניתן יהיה להבחין בקולה של אישה מסוימת. למעשה, הרב ויינברג פסק להם כי יש להקל כדעת רבני גרמניה, במטרה לעורר את הבנים והבנות לאהבת התורה העם והארץ ולשמור אותם מהתבוללות. על פי פסק זה נהגו להקל גם בתנועת בני עקיבא, למשל בצוות הווי בני עקיבא.
הרב אליעזר יהודה ולדנברג דחה את דברי הרב ויינברג, על פי האמור בסוגיית "קול באישה ערווה". לעומת זאת, יש שניסו להוכיח את פסיקתו של הרב ויינברג, וטענו כי על פי כמעט כל הפרשנים הראשונים בסוגיה זו, אין מקור ממנה לאיסור האמור.
פוסקים רבים אסרו שמיעת נשים גם כאשר הן שרות יחד עם גברים. בספר את צנועים חכמה כתב הרב שמואל יעקב הלוי הבר, ראש ישיבת קרני שומרון, לגבי כמה נשים ששרות יחד שיש איסור בדבר. והוסיף: "אותה בעיה קיימת גם כאשר מתארחים אצל משפחות הנוהגות לשיר זמירות שבת וכן חתנים שבאים לבית החותנת הנוהגת לשיר וצריך להשתדל לא ליהנות ולא לשים לב במידת האפשר וכולי האי ואולי". וכן פסק הרב יעקב לוי בספרו גן נעול וכתב "אסור לשמוע קול זמר של אשה אפילו כאשר היא מזמרת יחד עם איש וכן כשהיא מזמרת יחד עם אשתו", והביא שם שכן פסק בשו"ת שבט הלוי וכן פסקו עוד אחרונים. אולם כן הביא בספר גן נעול סברא להקל כאשר מדובר בקירוב רחוקים בסמינרים וכדומה וכן כתב "וכיוצא בזה הביא בספר ועלהו לא יבול בשם הגרש"ז אוירבך זצ"ל שלמטרת קירוב רחוקים יש מקום להקל וכו'". יוצא מן האמור שאסור לשמוע כמה נשים ששרות יחד וכן אסור לשמוע נשים וגברים ששרים יחד ובמקום צורך יש להיוועץ במורה הוראה היכן ניתן להקל.
במקרה שבו גבר נמצא במקום מסוים ושומע שירת נשים, כגון אולם חתונה והוא שומע את שירת נשים חברות הכלה אזי כתבו הפוסקים שאינו מחויב לטרוח כדי שלא ישמע קולן אלא לא יתכון ליהנות מן הקול ואז מותר לו להישאר במקומו, אך אם יכול לצאת ללא טורח ובנקל - עדיף לעשות כך.
שירה שלא לשם פריצות

ההבחנה בין שירי עגבים לשירה תמימה אינה מפורשת אצל הפוסקים הראשונים, אך משתמעת מהלשון 'ערווה' המופיעה בביטוי 'קול באשה ערוה'. על פי זה פסק רבי חיים חזקיהו מדיני כי מותר לשמוע זימרת אישה אם אינו מתכוון ליהנות מקולה. אולם הוא ציין כי לכתחילה ראוי להחמיר גם במקרה זה. ראש ישיבת הקיבוץ הדתי הרב דוד ביגמן, כתב כי ניתן להבחין בין שירה אסורה למותרת על פי המילים, הלחן, הסגנון המוזיקלי, הלבוש ושפת הגוף.
הרב אהרון סולובייצ'יק פסק כי אין איסור לשיר בציבור כשהבנים שרים יחד עם הבנות, משום שמדובר בשירה "תמימה" שלא לשם פריצות, והשווה זאת להסתכלות באישה שלא לשם זנות. הרב משה פיינשטיין, שפסק שאין איסור הלכתי בהנאה מקולה של פנויה טהורה, אלא הבעיה היא בהרהור, התיר בהקשר מקהלת בית ספר לשמוע קול של בנות מגיל 11 ומטה, כי במקרה כזה לא מצוי הרהור עבירה, אך היו שהסתייגו מהקלה זו כמו הרב אברהם דוד הורוויץ.
לכאורה, ניתן היה להוכיח שמותר לאישה לשיר שיר בפני גברים מהדוגמה של מרים הנביאה, ששרה לפני עם ישראל לאחר קריעת ים סוף. אולם, הפרשנים לא ראו במעשיה של מרים תקדים הלכתי להתנהגות בתנאים רגילים. הסבר אחד הוא שההתעלות הרוחנית של שירת הים הייתה מעין עולם הבא, בו אין חשש יצר הרע. כך הבין רבי מנחם עזריה מפאנו: ”דהא לשירה כיונה היא וליכא קפידא בכל גוונא, כי יצה"ר בההוא עלמא ליכא” (תרגום: שהרי לשירה כיוונה היא [=מרים] ואין להקפיד [=לאסור זאת] בכל מקרה, כיוון שיצר הרע איננו [קיים] באותו עולם [=העולם הרוחני]).
מעבר לכך, יש מפרשים הטוענים כי מאחר שמרים השתמשה בתופים, כנאמר בפסוק, קולן של הנשים עומעם ונבלע בקול התופים, והגברים לא שמעו אותו.
קול משודר או מוקלט

הרב מרדכי יעקב ברייש אסר לשמוע קול שירת אשה ברדיו או בהקלטה. הוא נימק זאת בכך שהאיסור הוא על עצם ההנאה מקול אשה זרה ומוכיח זאת מגמרא במסכת ברכות המספרת על רב ששת שנהג איסור בדבר למרות עיוורונו. לעומת זאת, המהר"ם שיק פסק כי אין איסור לשמוע קול שירת אשה שאינו רואהּ ואינו מכירהּ, כיון ששירה כזו לא תעורר הרהורי עבירה "מטעם דאין יצה"ר שולט, אלא במה שעיניו רואות". על פי דבריו, הרב עובדיה יוסף פסק שראײת תמונת הזמרת בעיתון נחשבת להכרות, וממילא יש לאסור לשמוע את קול שירתה ברדיו או בהקלטה; אולם במקום אחר חזר בו והתיר להאזין לשירת נשים גם כאשר ראה המאזין את תמונת הזמרת וכן שיטת הגרי״ש אלישיב שכיוון שדרך רדיו אינו קולה האמיתי אין בזה איסור. 
לעניין זמרת מתה פסק הרב עובדיה יוסף שעדיין יש איסור בשמיעת קולה.
הרב ולדנברג כתב על פי הראבי"ה וספר "מטה משה", כי ברדיו מותר אפילו לשמוע קול זמרת אשה מוכרת. הוא מסביר כי לשיטתם, השמיעה האסורה היא רק כזו שיכולה להביא לקירוב מײדי. בנוסף כתב, כי קול העובר דרך הרדיו אינו קול האשה המקורי וממילא אינו נכלל באיסור.
מחלוקת האחרונים בנושא שמיעת שירת נשים ברדיו מובאת בהרחבה בספר גן נעול. וכתב שם שאם מכיר את האישה ששרה רבים האחרונים שאסרו, וביניהם יש שאוסרים גם כשאינו מכירה, ומעתיק שכן החמירו השבט הלוי, הרב ניסים קרליץ, הרב יצחק רצאבי ועוד. וסיכם בספר גן נעול שאם מכירה לדעת רוב האחרונים אסור ואם אינו מכירה ניתן לסמוך על המקלים ובהם היביע אומר ועוד. ובספר את צנועים חכמה כתב להקל בשעת הצורך בשמיעת קול אישה דרך הרדיו גם אם מכירה, מצד הסברא המובאת במנחת שלמה שאינו נחשב קול אישה ממש. אך הוסיף שאם מצוי שיביא להרהור, ודאי יש לעורר להימנע מכך.
שירת אישה שקולה נשמע לשכנים

הפוסקים נשאלו מה הדין כאשר אישה רוצה לשיר בקול רם שירי שבת, אך יש גברים שעוברים בחוץ מדי פעם או שכנים שעלולים לשמוע את שירתה. האם יש איסור בכך. בספר אשרי האיש הובאו דברי הרב יוסף שלום אלישיב וזה לשונו "אשתו ששרה זמירות שבת אינו צריך לדאוג לאנשים שמקשיבים מבחוץ". וכן כאשר מדובר באנשים שאינם מכירים אותה ואינם רואים אותה, רבים מהפוסקים אינם אוסרים משום "קול בערוה". ולכן יהיה לה מותר לשיר מבלי לחשוש שמכשילה את הרבים. ומצד שמא מישהו יכוון ליהנות וייגרם לו הרהור, אם מדובר באנשים ברחוב הם לא אמורים להישאר שם ולהאזין לקולה, ולכן אין בזה בעיה. אך אם מדובר ששומעים אותה בדירה סמוכה, ובעוצמה כזו שלא ניתן רק לסגור חלון ולהפסיק לשמוע, הביא בספר גן נעול אחרונים רבים שהחמירו בכך. ולכן סיכם שראוי לחשוש שמא השירה הממושכת תביא את השומעים להרהור, ולהימנע מכך. וכן כתב שכאשר מדובר בשכנים שמכירים אותה, לדעת פוסקים רבים היא מכשילה אותם באיסור בקול שירתה, ולכן עליה לשיר בעוצמה כזו שלא תגיע לאוזניהם.
שמיעת קול איש לאישה

בספר חסידים מובא שאסור לאישה לשמוע קול שירה של גבר. כמעט כל הפוסקים דוחים דעה זאת ואומרים שאינה להלכה, עם זאת בשבט הלוי הרב שמואל הלוי ואזנר מביא שאסור לאישה לשמוע קול איש שר אם היא מתכוונת להנאה ייצרית.
במדינת ישראל

הלכות "קול באישה ערווה" הגיעו אל הציבוריות הישראלית כאשר חיילים חרדים לאומיים עזבו טקסים צבאיים בשל שירת חיילות בטקסים. בתגובה לחלק מהמגמות החיילים נענשו בדין משמעתי.
ראו גם

איסור הסתכלות בערווה
מעמד האישה ביהדות
פסק דין קולך נגד רדיו קול ברמה
לקריאה נוספת

תמר רוס, "תרומת הפמיניזם לדיון ההלכתי: 'קול באישה ערווה' כנראה מבחן", בתוך: אבינועם רוזנק (עורך), הלכה, מטה־הלכה ופילוסופיה: עיון רב תחומי, ירושלים, מכון ון ליר, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2011, עמ' 35–64