עמנואל לוינס
ביוגרפיה

הפילוסוף הבריטי וחוקר לוינס סיימון קריצ'לי הציג את חייו והגותו באופן הבא:
ניתן להרהר באפשרות לכתוב היסטוריה של הפילוסופיה הצרפתית במאה העשרים כביוגרפיה פילוסופית של עמנואל לוינס. הוא נולד ב-1906 בליטא ומת בפריז ב-1995. משך חייו של לוינס חוצה ומחבר אפוא רבות מהתנועות האינטלקטואליות של המאה העשרים ומצטלב עם כמה מהאירועים ההיסטוריים המרכזיים שלה, רגעי האור שלה כמו גם נקודת החושך המוחלט – לוינס אמר כי חייו נשלטו בידי זיכרון האימה הנאצית. ניתן לתאר את ההיסטוריה של הפילוסופיה הצרפתית במאה העשרים כרצף של מגמות ותנועות, מהנאו-קאנטיאניזם שהיה הגמוני בעשורים הראשונים של המאה העשרים ועד לברגסוניזם שהיה משפיע מאוד עד שנות ה-30, ההגליאניזם של קוז'ב בשנות ה-30, פנומנולוגיה בשנות ה-30 וה-40, אקזיסטנציאליזם בתקופה שלאחר המלחמה, הסטרוקטורליזם בשנות ה-50 וה-60, פוסט-סטרוקטורליזם בשנות ה-60 וה-70, והחזרה לאתיקה ולפילוסופיה הפוליטית בשנות ה-80. לוינס נכח בכל התפתחויות אלו, והושפע מהן או השפיע על קבלתן בצרפת.
המקור באנגלית
One might speculate about the possibility of writing a history of French philosophy in the twentieth century as a philosophical biography of Emmanuel Levinas. He was born in 1906 in Lithuania and died in Paris in 1995. Levinas's life-span therefore traverses and connects many of the intellectual movements of the twentieth century and intersects with some of its major historical events, its moments of light as well as its point of absolute darkness - Levinas said that his life had been dominated by the memory of the Nazi horror (DF 291).The history of French philosophy in the twentieth century can be described as a succession of trends and movements, from the neo-Kantianism that was hegemonic in the early decades of the twentieth century, through to the Bergsonism that was very influential until the 1930s, Kojève’s Hegelianism in the 1930s, phenomenology in the 1930s and 1940s, existentialism in the post-war period, structuralism in the 1950s and 1960s, post-structuralism in the 1960s and 1970s, and the return to ethics and political philosophy in the 1980s. Levinas was present throughout all these developments, and was either influenced by them or influenced their reception in France.
לוינס נולד ב-1906 בקובנה שבליטא להורים (יחיאל ודבורה) שומרי מסורת. החברה שבה גדל הייתה חברה שכלתנית ואף שלוינס למד את התנ"ך והשפה העברית, הדגש היה על ההשתלבות בתרבות הכללית כך שהתרבות הרוסית השפיעה עליו רבות. עם פרוץ המהפכה היגרה המשפחה לאוקראינה וב-1920, כשליטא זכתה בעצמאות, שב אליה.
עם סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה עבר לצרפת ולמד בשטרסבורג, תחילה צרפתית ולטינית, ולאחר שנה פילוסופיה. בשטרסבורג פגש לוינס את הסופר מוריס בלאנשו והם הפכו לידידים קרובים. בלאנשו הושפע מלוינס בכתיבתו ואף הקדיש לו כמה מסות, ואילו לוינס חיבר על בלאנשו ספר מיוחד. כעבור שנים, החביא בלאנשו את אשתו ובתו של לוינס במנזר מפני הנאצים.
בשטרסבורג הכיר את כתביו של אנרי ברגסון והחל לקרוא את מחקריו הלוגיים של אדמונד הוסרל, שלא היו מוכרים עדיין בצרפת. ב-1928 עבר ללמוד מפי הוסרל בפרייבורג והשתתף בסמינריון האחרון שלו. על אף שהקשר ביניהם נמשך והוסרל השפיע עליו רבות, העיד לוינס על עצמו כי "הלכתי להוסרל ומצאתי את היידגר". מרטין היידגר, שהיה עוזרו של הוסרל, פרסם אז את ספרו "הוויה וזמן", והפך לסמכות מרכזית בפילוסופיה החדשה. לוינס האזין לוויכוחים בינו לבין ארנסט קסירר הנאו קנטיאני, ונטה לאמץ את גישתו של היידגר. אחר כך, כששמע על הצטרפותו של היידגר למפלגה הנאצית, הצטער לוינס על כך, וביקר את היידגר והפילוסופיה שלו.
לוינס הפך לאזרח צרפתי בשנת 1930 והחל בקריירה שלו באוניברסיטה. הוא השתתף בחוגים פילוסופיים שונים כמו זה של אלכסנדר קוז'ב שעסק בפנומנולוגיה של הגל, או של גבריאל מרסל, נציג האקזיסטנציאליזם הנוצרי.
לפני מלחמת העולם השנייה פרסם רק מעט מאמרים, ביניהם המאמר הכמעט נבואי "על הבריחה", ועוד מאמרים שעסקו בנאציזם שהוגדר על ידו כבר אז כ"ברברי". כמו כן פרסם כמה מאמרים בכתבי עת יהודיים, ביניהם המאמר "על האקטואליות של הרמב"ם".
לוינס גויס לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה וב-1940 נשבה, אך נשאר בחיים בשל אמנת ז'נבה שהגנה על שבויי מלחמה. בזכרונותיו מספר לוינס על הכלב "בוֹבי", היחיד שהתייחס לשבויים כבני אנוש. באירוניה הוא קרא לו "הקנטיאני האחרון בגרמניה הנאצית".
בזמן השבי המשיך לוינס לקרוא וללמוד והחל להכין את ספרו "מן הקיום לקיים", שפורסם ב-1947. כששוחרר ושב לצרפת גילה שכל משפחתו בליטא, הורים ושני אחים, נרצחה על ידי הנאצים.
לוינס התמנה למנהל בית ספר למורים של "אליאנס" בפריז, תפקיד שאותו מילא עד שהתקבל להוראה באוניברסיטת פואטייה ב-1961. בשנים שלאחר המלחמה פגש לוינס מורה מסתורי שכונה "מר שושני", שלימד אותו תלמוד ושאותו העריץ עד סוף ימיו.
לוינס הוזמן להרצות באופן קבוע בכנס השנתי לאינטלקטואלים היהודים בצרפת, שאורגן על ידי אדמון פלג וליאון אלגזי, והחל מהכנס השלישי (1960) הציג את "הקריאות התלמודיות" שלו. ב-1961 פרסם את ספרו "כוליות ואינסוף" שהציג את משנתו המלאה. בעקבות ספר זה פרסם ז'אק דרידה מסה על הגותו של לוינס, שתרמה מאוד לפרסומו של לוינס. לוינס המשיך לכתוב מאמרים, וב-1974 הוציא את "אחרת מהיות" שלוינס ראה בו תפנית בהגותו. מאז ועד למותו בנר שמיני של חנוכה תשנ"ו (1995) כתב לוינס ספרים ומאמרים רבים המבהירים את שיטתו ומסבירים דברים שונים לפיה.