stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטארה אושיציה
הקהילה היהודית

ראשיתה של הקהילה היהודית במקום במאה ה-19. ב-1847 נמנו במקום 675 יהודים, וב-1897 נמנו 583 יהודים, כ-14% מכלל האוכלוסייה. ב-1926 האוכלוסייה היהודית גדלה לכאלף תושבים ופעל במקום קולחוז שהקים השלטון הסובייטי.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטארה אושיציה 753 יהודים, כ-17% מכלל האוכלוסייה, ועוד כ-350 התגוררו בכפרים שמסביב לה. לאחר הכיבוש הגרמני בקיץ 1941 הוטלו מגבלות על היהודים: הם חיו חייבים להסתובב עם מעין טלאי צהוב, נאסר עליהם לצאת מהעיירה וחלקם גויסו לעבודות כפייה. במהלך 1942 אף הוקם מעין גטו מצומצם יותר.
ב-23 ביולי באותה שונה הגרמנים הורו ליודנראט המקומי לכנס את כלל היהודים בכיכר העיירה. בעלי מלאכה שנצרכו לגרמנים ומשפחותיהם נשלחו לגטו של העיר קמניץ-פודולסקי (שמרבית יושביו נרצחו מספר חודשים לאחר מכן). לאחר מכן הגרמנים החלו להצעיד את מאות היהודים שנותרו אל מחוץ לעיירה, תוך כדי שהם מוסרים להם שאף הם הולכים לאותו מקום. במהלך הדרך צורפו לשיירה כ-100 יהודים מהעיירה סטודניציה (אוק'). בפועל הקבוצה, שמנתה בין 400 ל-700 יהודים לפי דיווחים שונים, הובלה לבור הריגה בשדה בקרבת הכפר הרושקה (אוק') ושם הם נורו למוות.
ב-1962 ניצולי שואה שהתגוררו בסביבה הקימו אנדרטה בקרבת אתר הרצח.
הערות שוליים

1 2  Паспорт Староушицької селищної об’єднаної територіальної громади з адміністративним центром у смт. Стара Ушиця Кам’янець-Подільського району | Староушицька територіальна громада, staroushytska-gromada.gov.ua (באוקראינית)
↑  דמיטרו וורטמן, אושיציה, אנציקלופדיה של ההיסטוריה של אוקראינה (אנ') (באוקראינית)
1 2 3 4 5 6  סטאראיה אושיצה במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
↑  סטאראיה אושיצה ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית)
1 2 3 4 5  מרטין דין, סטאראיה אושיצה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1473–1474), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2  סיפור רצח יהודי סטאראיה אושיצה בגרושקה במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
אברהם פלאצק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ינואר 1799 פז'רוב, צ'כיה 
 פטירה:  10 בדצמבר 1884 (בגיל 85) בוסקוביץ, צ'כיה 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 בדצמבר 1884 
 צאצאים:  ברוך פלצ׳ק 
 
 תפקידים נוספים:  רב מדינה, רב, רב, רב 
 
הרב אברהם פלאצק (ה'תקנ"ט 1799 - ה'תרמ"ד 1884), היה רבה של מוראביה.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תקנ"ט (1799) בעיירה בוסקוביץ שבמוראביה (כיום בצ'כיה).
את חינוכו קיבל מרבני מורביה, לאחר חתונתו הוא הקים ישיבה בעיירת מגוריו בוסקוביץ, בה למדו תלמידים רבים, ביניהם ר' יהודה ליבש אייזלר, בעל 'דברי יהודה האחרונים'. כמו כן שימש כרבה של העיירה.
בעקבות המלצתו של ידידו רב המקום הרש"ר הירש התמנה ר' אברהם פלאצק לשמש כרבה של מוראביה, במקומו של הרש"ר הירש, ושימש ברבנות מורביה משנת 1851 עד מותו בשנת 1884.
במקרים רבים נלחם פלאצק ברפורמים, ואף כתב נגדם מכתבים שונים.
כמו כן היה מעורב בסידור חלוקת הכסף בכולל אונגרין שבירושלים, בעת שאנשי כולל גליציה עוררו כנגדם מאבק.
היה מקורב לשלטונות, ומתוקף כהונתו כרבה הרשמי של מוראביה, ייצג פעמים רבות את הציבור היהודי בפני הקיסר.
נפטר בשנת ה'תרמ"ד (1884), בתו אווה (חווה) נישאה לרב שמואל בק רבה של ליסא (כיום לשנו). בנו הוא הרב ד"ר אהרן פלאצק שהיה רבה של הקהילה היהודית האורתודוקסית בעיר ברין.
הערות שוליים

↑  ספרית מנדל גוטמן ישיבת רי"א, אוסף כתבי היד הרבניים, ניו יורק, תשנ"ח, עמ' 49
↑  קהילת יהודי בוסקוביצה, באתר מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות
↑  ספר 'לחם שערים' עמ' 30
↑  ספר דברי צדק, ירושלים תר"ל, עמ' 9
יהודה ליב קובלסקי

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1862 ה'תרכ"ג פובונזק (פול')
 פטירה:  26 ביולי 1925 (בגיל 62) ד' באב ה'תרפ"ה ברסלאו
 מדינה:  הרפובליקה הפולנית השנייה
 תקופת הפעילות:  1885 – 26 ביולי 1925 (כ־40 שנה) 
 השתייכות:  חסידות סוכטשוב; המזרחי
 רבותיו:  רבי אברהם בורנשטיין
 תלמידיו:  הרב כתריאל פישל טכורש; פישל לחובר
 בת זוג:  מינדל
 אב:  הרב נחמן קובלסקי
 אם:  רחל
 צאצאים:  חנה קובלסקה
 
 רבה של גראבוב
 רבה של חוז'לה
 רבה של וולוצלאבק
הרב יהודה ליב קובלסקי (בפולנית: Jehuda Lejb Kowalski ה'תרכ"ג, 8 באוגוסט1862 - ד' באב ה'תרפ"ה, 26 ביולי 1925) היה רב פולני שכיהן כרב וראש ישיבה בגראבוב, חוז'לה ווולוצלאבק, מראשי המזרחי וחבר הסנאט של פולין.
קורות חיים

נולד בפובונזק (פול'), פרבר של ורשה, לרב נחמן קובלסקי, שכיהן בהמשך כרב בגראבוב ובקובאל, ולרחל. בצעירותו התבלט בכשרונותיו ובגיל 15 נשלח ללמוד אצל רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, בעל "אבני נזר", אשר הסמיך אותו לרבנות. לאחר נישואיו למינדל בת שמואל זינוויל התגורר סמוך לבית חותנו בלנצ'יצה, שם למד ולימד בבית המדרש המקומי. במקביל, השתלם בלימודי חול, ונבחן בבחינות ממשלתיות. לאחר כשנה עבר לקובאל, שם עזר לאביו בעבודת הרבנות. בשנת 1885 (ה'תרמ"ה), בהיותו בן 23, התמנה לרבה של גראבוב (במקומו של אביו), ובה ניהל ישיבה שלמדו בה כמה עשרות תלמידים.
בשנת 1897 (ה'תרנ"ח) התמנה לרבה של חוז'לה (חורז'ל), שם ניהל ישיבה של כ-200 תלמידים. ב-1899 התקבל לרב בוולוצלאבק, בהמלצת נחום סוקולוב. הוא ייסד בה את ישיבת "עץ חיים", שבה למדו מאות תלמידים (בהם הרב כתריאל פישל טכורש). הוא פעל להחלשת כוחה של האליטה העשירה והמתבוללת ששלטה ביד רמה בהנהגת הקהילה, ולהגדלת כוחם של פשוטי הקהילה.
קורות חיים > פעילות ציבורית

כבר בראשית דרכה של התנועה הציונית, בחר הרב קובלסקי להצטרף לשורותיה, בניגוד לעמדת רבו הרב בורנשטיין, שאף ניתק את קשריו עמו בשל כך. הוא סבב בקהילות שונות בפולין ודרש לטובת הרעיון הציוני. ב-1902 השתתף בכנס הייסוד של "המזרחי" בווילנה, שם נבחר לחבר בוועד המרכזי של התנועה. היה ממייסדי "צעירי המזרחי". ב-1919 נבחר לנשיא המזרחי בפולין. הוא סבל מהטרדות והתנכלויות רבות בשל הזדהותו המלאה עם המזרחי והציונות, ולפי כמה מקורות שמו הושמט מהתשובות שכתב אליו רבו ונדפסו בשו"ת אבני נזר. בסוף אדר ה'תרפ"א, 1921 ביקר בארץ ישראל, והוצע לו על ידי נחום סוקולוב לקבל את משרת רבה של תל אביב, אך לבקשתו ניתנה המשרה לרב שלמה הכהן אהרונסון שברח מפני הבולשביקים ונותר מחוסר פרנסה. הוא שהה בארץ כחמישה חודשים ורצה להשתקע בה, אך בעקבות פרעות תרפ"א שפרצו ביפו זמן קצר לאחר בואו, שב לפולין. הוא התמסר לעבודה למען קרן היסוד, ובשנת 1923 נבחר כחבר בסנאט הפולני מטעם בלוק המיעוטים (אנ'). הוא המשיך בעבודתו למען קרן היסוד וכן בעבודת הרבנות בוולוצלאבק במקביל לכהונתו כסנאטור. בשנת 1925 תכנן לבקר שנית בארץ ישראל כדי להשתתף כנציג יהדות פולין בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן להישאר לגור בארץ, אולם מצבו הבריאותי התערער מאד והוא נאלץ לעבור כמה ניתוחים. הוא הועבר להמשך טיפול רפואי בברסלאו, שם נפטר. נקבר בהלוויה המונית בוולוצלאבק, ו"אוהל" הוקם על קברו.
על שמו קרוי רחוב בשכונת קריית הרצוג בבני ברק.
בתו הייתה הציירת חנה קובלסקה שהיגרה לפריז, ובמהלך שואת יהודי צרפת הנהיגה מחתרת יהודית, עד שנשלחה להשמדה בפולין.
לקריאה נוספת

יצחק גור אריה, הרי"ל קובלסקי ז"ל - מלחמת חייו, הוצאת "כנסת", ירושלים, תרפ"ו (עיון בספר באתר אוצר החכמה)
הרב כתריאל פישל טכורש, הרב ר' יהודה לייב קובלסקי ז"ל, בתוך: הנ"ל ומאיר קוז'אן (עורכים), "ולוצלבק והסביבה: ספר זיכרון", 1967, עמ' 143 - 164 בעברית, ועמ' 165 - 176 ביידיש.
הערות שוליים

↑  כך על פי הלוח הגרגוריאני. על פי הלוח היוליאני שנהג באותה העת: 27 ביולי.
↑  גראבוב באתר מרכז מורשת יהדות פולין
↑  חוז'לה באתר מרכז מורשת יהדות פולין
↑  ספר זיכרון לקהילת חורז'ל, תל אביב 1967, עמ' 31.
↑  וולוצלאבק באתר מרכז מורשת יהדות פולין.
↑  מאיר קוז'ן, הקהילה בשנים 1900 - 1939 בתוך "ולוצלבק והסביבה: ספר זיכרון", עמ' 27 - 28.
↑  בחיי האגודות, המזרחי, 24 ביוני 1920
↑  ראו: הרב אליעזר הכהן כ"צמאן, הג"ר יהודא ליב גארדין זצ"ל - "הגאון מלאמזא", ישורון ג, עמ' תרסד-תרסו הערה 27; הרב שמואל ברוט, הובא אצל שבתאי דון יחיא, אנשי תורה ומלכות עמ' 378
↑  מ. אונגרפלד, קהילה צעירה שגדלה לתפארת, הצופה, 17 בנובמבר 1967
↑  בתו של הרב קובלסקי מפולין עמדה בראש מחתרת יהודית בצרפת, המשקיף, 31 בינואר 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810594796605606  ISNI: 0000 0004 0930 1168  VIAF: 302971273   WorldCat (עם VIAF): 302971273
שמואל בק (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1834 Moravský Krumlov, צ'כיה 
 פטירה:  16 במאי 1912 (בגיל 78) לשנו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 תקופת הפעילות:  ? – 16 במאי 1912 
 צאצאים:  ליאו בק 
 
 פרסים והוקרה:  מסדר העיט האדום 
 
הרב ד"ר שְׁמוּאֵל בֶּק (בגרמנית: Samuel Baeck;‏ 1 באפריל 1834, קרומאו, מוראביה – 16 במאי 1912, ליסא) היה רב והיסטוריון יהודי, אביו של ליאו בק.
ביוגרפיה

בק הוא נצר למשפחת רבנים חשובה, אבותיו כיהנו כרבני קהילות חשובות בהונגריה. אביו - הרב נתן, וסבו - הרב אברהם שימשו כרבני עיירות בהונגריה. שמואל בק למד בישיבת פרשבורג ובניקלשבורג - שם הוסמך לרבנות. בק למד גם בבית המדרש למדעים בווינה, וקיבל תואר דוקטור. הוא נשא את בתו של הרב אברהם פלאצק, רבה של מוראביה, שגם ממנו קיבל סמיכה לרבנות.
הרב בק שימש רבה של העיר ליסא (כיום לשנו בפולין), בתפקיד זה החליף את רבי עקיבא איגר ורבי יעקב לורברבוים.
בנו הוא הרב ד"ר ליאו בק. שלוש מבנותיו נספו בטרזיינשטט.
פעילות ציבורית

חיבר ארבעה ספרים בגרמנית: "הקדמונים והעבריים", "יסודות התורה", "דברי ימי ישראל", ושו"ת בדברי הלכה.
לאחר מאמצים עלה בידו להשיג הסכמת ממשלתית להנהיג לימודי חובה בנושא הדת היהודית בבתי הספר הגבוהים במדינה. בשנת 1913 הוענקה לו מדליית מסדר הנשר האדום הפרוסי.
כתביו

Inder und Hebräer.
Erzählungen und Religionssätze der Heiligen Schrift, Lissa, 1875, 2d ed. 1886.
Systematische Religionssätze der Heiligen Schrift, ib. 1875.
Geschichte des Judischen Volkes und Seiner Literatur vom Babylonischen Exile bis auf die Gegenwart (היסטוריה וספרות של העם היהודי מגלות בבל ועד ימינו) ib. 1878, 2d ed., 1894.
Die Halachistische und Responsen Literatur, die Literatur der Darshanim, Sittenlehrer, und Apologeten, in Winter and Wünsche, Jüdische Literatur, vols. ii. and iii.
כתריאל פישל טכורש

| --- | --- |

הרב טכורש נואם ב'כנס תורה שבעל פה', תשכ"א
 לידה:  18 בספטמבר 1896 Nieszawa, רפובליקת פולין 
 פטירה:  20 בספטמבר 1979 (בגיל 83) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 בספטמבר 1979 
 אב:  אלכסנדר גדליה טכורש 
 
הרב כתריאל פישל טְכורְֹש (בפולנית: Kazryel Fiszel Tchorz, נכתב גם: טכוזש; י"א בתשרי ה'תרנ"ז, 18 בספטמבר 1896 - כ"ח באלול ה'תשל"ט, 20 בספטמבר 1979) היה רב שכונת שפירא ואחראי הכשרות בתל אביב, חבר מועצת הרבנות הראשית, ממייסדי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי והעומד בראשו.
ביוגרפיה

נולד בניישאווה (אנ') שבפולין לאלכסנדר-סנדר גדליה טכורש שהיה למדן בתורה, חסיד וציוני. בנעוריו עבר לסלופצא ואחר כך לולוצלאווק, בה למד בישיבתו של הרב יהודה ליב קובלסקי ובגיל 17 הוסמך בה לרבנות. מגיל צעיר היה פעיל במזרחי.
היה בין מייסדי חדר של המזרחי בולוצלאווק בשנת תרע"ח (1918), ואף ניהל את החדר. חדר זה התייחד בתוכנית לימודים תורנית מוגברת שכלל שעות לימוד רבות יותר מאשר בתי ספר אחרים של המזרחי, ומשקל גדול יותר למקצועות הקודש. הרב טכורש אף הציע את התוכנית בפני חברי המזרחי כדגם לאימוץ בבתי ספר אחרים.
היה בין מייסדי צעירי מזרחי בפולין ובשנת 1921 נבחר לוועד המרכזי הזמני של הארגון. היה נוסע ברחבי פולין במטרה לעשות נפשות למזרחי. הוא הוזמן לכהן כרב בטומשוב לובלסק אבל סירב לתפקיד מכיוון שהתכוון לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ונתמנה לרב שכונת שפירא ולאחראי על הכשרות מטעם רבנות תל אביב. בנוסף היה יו"ר ועד שכונת שפירא וחבר בוועד של השכונות העבריות ביפו. בתקופה זאת התמודד הוועד עם בעיות הביטחון של השכונות העבריות בשטח יפו ועם הבעיות המוניציפליות של שכונות יהודיות בעירייה ערבית. כרב השכונה נאבק נגד הכנסת בשר מהשחיטה נבדלת לשכונה, מאבק שהביא אף למעצרו.
טכורש היה גם פעיל בתנועת הפועל המזרחי. בוועידה השביעית, בשנת 1935, היה מראשי סיעת אל המקור הימנית. בשנים 1937-1939 נמנה עם הוועד הראשי המצומצם של המזרחי.  לקראת הוועידה השמינית נמנה עם הסיעה המרכזית והיה חבר נשיאות הוועידה. הוא היה מנהל המרכז לתרבות ואחר כך כראש המחלקה לענייני דת וכראש חבר הרבנים של הפועל המזרחי, אותו הקים בקיץ 1948, אב תש"ח. בתפקידו זה היה עורך רבעון "שבילין".
משנת 1934 היה חבר במועצה המורחבת של הרבנות הראשית לישראל ובשנת 1965 נבחר לכהן במועצת הרבנות הראשית. פרסם מאמרים רבים בקובצי "התורה והמדינה" ובמות נוספות, והיה ממעצבי דרכה של הציונות הדתית בשאלות ציבוריות שעמדו על הפרק עם קום המדינה.
הרב טכורש היה ציר לקונגרסים הציוניים הי"ח-כ"ב והכ"ד וסגן חבר בוועד הפועל הציוני. כשבנו הוגלה לאריתריאה עקב היותו חבר האצ"ל, הוא שימש כראש ארגון הורי העצירים.
הרב טכורש היה ממחדשי הרעיון של ירחי כלה.
בשנת 1976 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת 1967 קיבל פרס הרב קוק לספרות תורנית.
מכתביו

הדרת אפרים - הדרנים למסכתות הש"ס, שני כרכים, בהוצאת הוועד להוצאת ספרי הרב כ"פ טכורש שליט"א בסיוע מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ל-תשל"ד
כתר אפרים - בירורי הלכה, שאלות ותשובות, תל אביב תשכ"ז
פניני אפרים - חלק א' על פרשיות השבוע, ירושלים תשל"ז; חלק ב' על שבתות ומועדים, שם תשל"ח
ספר הזיכרון ולוצלבק והסביבה, תל אביב תשכ"ז (בעריכתו)
משנת רמ"א עמיאל בהלכה ובאגדה, אגוד סופרים דתיים, תש"ג
מאמרים של הרב כתריאל פישל טכורש, באתר ספריית אסיף
לקריאה נוספת

תורה ועבודה בחזון ובמעש, הוועד הפועל של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל, תשמ"ה, עמוד 367
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "הרב אלכסנדר סנדר גדליהו טכורש", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1577
↑  ממשרד הצעירים, המזרחי, 6 במאי 1920
↑  דב אברון, חינוך במאבקו, ספריית אלינר, תשמ"ח, עמודים 140-145
↑  במחנה צעירי המזרחי, המזרחי, 20 בינואר 1921; המשך
↑  הרב קלמן אליעזר פרנקל, צעירי מזרחי בפולין, בתוך ספר הציונות הדתית, כרך ב', עמוד 261
↑  גורל השכונה, דואר היום, 16 ביוני 1936
↑  הנהלה חדשה בועד השכונות, דבר, 28 ביוני 1943
↑  השכונות העיבריות של יפו דורשות טיפול ושירותים ראויים, דבר, 13 ביולי 1945
אנקת השכונות של יפו, דבר, 6 באוקטובר 1936
גורל שכונה, דואר היום, 16 ביוני 1936
פצצה בשכונת גבעת משה, הצופה, 31 ביולי 1938
↑  פירצת השחיטה הנבדלת בשכונות פלורנטין ושפירא, הצופה, 2 במאי 1940
בפלילים בגלל הפצת כרוזים, הצופה, 7 ביולי 1940
↑  הרכב המוסדות העליונים של המזרחי, הצופה, 23 באוגוסט 1937
המוסדות המנהלים של המזרחי, הצופה, 25 באוגוסט 1939
↑  החל הוויכוח הכללי בוועידת הפועל המזרחי, הצופה, 3 בפברואר 1942
↑  יקירי העיר תל אביב יפו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309248605171  ISNI: 0000 0000 7037 2505  LCCN: no2015085255  VIAF: 97224832   WorldCat (עם VIAF): 97224832
מת'יו מודין

| --- | --- |

מת'יו מודין בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2017
 לידה:  22 במרץ 1959 (בן 65) לומה לינדה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Matthew Avery Modine 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בריגהם יאנג  Southwest Senior High School  Mar Vista High School 
 צאצאים:  רובי מודין 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר (1983)  פרס גילדת שחקני המסך למשחק מצוין לאנסמבל שחקנים בסדרת דרמה (2017) 
 http://www.matthewmodine.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מת'יו אייברי מודין (באנגלית: Matthew Avery Modine; נולד ב-22 במרץ 1959) הוא שחקן אמריקאי, התפרסם בזכות תפקידו בתור העיתונאי הצבאי "ג'וקר" בסרט "מטאל ג'אקט".
ביוגרפיה

מודין נולד בעיר לומה לינדה שבמחוז סן ברנרדינו, קליפורניה שבארצות הברית. הוא גדל ביוטה. הוא בנם של דולורס, מנהלת חשבונות ומארק אלכסנדר מודין, מנהל מופעי דרייב אין. מודין עבר בין מקומות מגורים רבים במשך רוב ילדותו בשל עבודת אביו, ולמד במספר תיכונים, בהם גם התמקצע בתחום התיאטרון.
לאחר שצפה בעשיית המיוזיקל המצליח "אוליבר!", הוא החליט להפוך לשחקן. את השראתו קיבל בעיקר מהופעתם של השחקנים רון מודי וג'ק ווילד, ששיחקו בתור ילדים בסרט.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת בריגהאם יאנג, עבר לניו יורק כדי לפתח קריירת משחק. בתחילה לא צלח וחזר לביתו. כשחזר לניו יורק לניסיון שני, הוא הצליח יותר ועבד עם סטלה אדלר בסטודיו למשחק המפורסם שפתחה בעיר.
קריירה

בשנת 1983, קיבל מודין את תפקידו הראשון והקטן בסרט "מותק זו את". באותה שנה הוא פרץ את דרכו לתפקיד הראשי בדרמה הצבאית של רוברט אלטמן, "סטרימרס", וזיכה את מודין בפרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל ונציה.
בשנת 1984 מודין פרץ לתודעה באופן רשמי לצדו ניקולס קייג', בסרטו של אלן פארקר "בירדי", בו גילם את בירדי, הסובל מקשיים נפשיים עקב שירותו במלחמת וייטנאם. כן שיחק לצידה של דיאן קיטון כשגילם את אחיו של האסיר הנידון למוות אד בידל (מל גיבסון) בדרמה "גברת סופל".
התפקיד המפורסם בקריירה של מודין היה בדרמת המלחמה של סטנלי קובריק, "מטאל ג'אקט", בתור הכתב הצבאי טוראי ג'יימס דייוויס "ג'וקר". בהמשך שיחק, ב-1988, לצידה של מישל פייפר בקומדיית הפשע של ג'ונתן דמי "נשואה למאפיה", בתור הסוכן הסמוי מייקל דאנוויי. ב-1990 שיחק בסרט המלחמה הבריטי "ממפיס בל", בתור טייס מפציץ ה-B-17 מבצר מעופף קפטן דניס דירברון. באותה שנה שיחק בסרט הפשע "במרומי הפסיפיק".
מודין היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על הופעתו בהפקת הטלוויזיה של HBO, "והתזמורת ממשיכה לנגן", בדמותו של ד"ר דון פרנסיס. הוא היה מועמד לפרס גלובוס זהב נוסף על תפקידו בסרט "מה שמע החירש".
ב-1993 הופיע בדרמה "תמונות קצרות", בתור ד"ר ווימאן, החווה בעיות בנישואים עם אשתו מריאן (ג'וליאן מור). ב-1995 שיחק מודין בסרט ההרפתקאות הכושל "אי הפיראטים". ב-1999 היה שותף בצוות השחקנים של דרמת הספורט "יום ראשון הגדול" וגילם את הרופא של קבוצת הפוטבול "מיאמי שארקס", ד"ר אולי פאוורס.
ב-2003 שיחק במיני סדרה הקנדית "היטלר: עליית הרשע", בתפקיד העיתונאי הגרמני פריץ גרליך, המתנגד לאופי דרכיו של אדולף היטלר (רוברט קרלייל). ב-2005 גילם בסרט האקשן "המשלח 2" את ג'פרסון בילינגס, אביו של הילד החטוף אותו מנסה למצוא פרנק מרטין (ג'ייסון סטיית'האם). ב-2007 הופיע בעונה השלישית של הסדרה "העשב של השכן", בדמותו של יזם הנדל"ן סאליבן גורף. בשנת 2012 שיחק בקומדיה "ילדה בתהליך" בכיכובה של אווה מנדז.
מאז שנת 2016 הוא מגלם את דמות הנבל ד"ר ברנר בסדרה דברים מוזרים.
בשנת 2017 שיחק בסרט ההישרדות "47 מטר", בכיכובן של מנדי מור וקלייר הולט. ושיחק בסרט האנתולוגיה, "תקופת השיא של ממזרים חסרי רגישות" בתפקיד תיאודור פוסטר, אביו של צ'רלי (ריקו רודריגז).
בשנת 2021 גילם את דמותו של סקוט שו, אביה של הדמות הראשית, בסרט טעות בכיוון, סרט המהווה אתחול לטעות בכיוון משנת 2003, והשביעי בסדרת הסרטים.
חיים אישיים

ב-1980 נישא מודין לקארידן ריברה, מלבישה ומאפרת. לזוג 2 צאצאים: בן, בומן, המשמש כעוזר במאי בהפקות לסרטים ובת, רובי מודין אשר נולדה ב-1991 והיא שחקנית, זמרת ורקדנית בלאט. הזוג מתגורר בקליפורניה.
מודין ידוע כאקטיביסט למען איכות הסביבה, המעודד שימוש באופניים לצורך תחבורה יומיומית ואף עמד בראש ארגון המעודד שימוש באופניים ככלי תחבורה מרכזי. הוא זכה להערכה על עבודתו בארגון על ידי מרכז האומנויות והחינוך הסביבתי, "סולר 1".
הוא התמודד פעמיים על תפקיד נשיא גילדת שחקני המסך, בשנים 2019 ובשנים 2021, ללא הצלחה.
פילמוגרפיה > קולנוע

מותק זו את (1983)
בית ספר פרטי (1983)
סטרימרס (1983)
בירדי (1984)
מלון ניו המפשייר (1984)
גברת סופל (1984)
מטורף עלייך (1985)
יתום (1987)
מטאל ג'אקט (1987)
נשואה למאפיה (1988)
דוקטור אתה מספר חזק (1989)
ממפיס בל (1990)
במרומי הפסיפיק (1990)
רוח (1992)
תאומים ובנים (1992)
תמונות קצרות (1993)
והתזמורת ממשיכה לנגן (1993)
גרסת בראונינג (1994)
אי הפיראטים (1995)
ביי לאהבה (1995)
פלוק (1995)
אובדן ההכרה (1997)
בלונדינית אמיתית (1997)
היוצר (1997)
יום ראשון הגדול (1999)
גבר מרושע מאוד (2000)
המשלוח (2001)
היטלר: עליית הרשע (2003)
גירושין (2004)
קוף מבוהל (2004)
המשלח 2 (2005)
מארי (2005)
Kettle of Fish ‏(2016)
אגדות גו גו (2007)
יש חלומות, נצא למסע (2007)
דג קטן, בריכה מוזרה (2009)
המשפט (2010)
ילדה בתהליך (2012)
עלייתו של האביר האפל (2012)
סוף שבוע משפחתי (2013)
האישור (2016)
צבא של איש אחד (2016)
47 מטר (2017)
היפופוטם (2017)
תקופת השיא של ממזרים חסרי רגישות (2017)
סיקאריו: הנקמה (2018)
מרדף קטלני (2018)
Speed Kills ‏(2018)
An Actor Prepares ‏(2018)
Foster Boy‏ (2019)
מיס וירג'יניה (2019)
Chance‏ (2020)
חדשות חמות במחוז יובה (2021)
טעות בכיוון (2021)
אופנהיימר (2023)
במלכוד (2023
The Martini Shot‏ (2024)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

מה שמע החירש (1997) – סרט טלוויזיה
ג'ק ושיח האפונים (2001)
Redeemer‏ (2002) – סרט טלוויזיה
אל המערב (2005)
סקס ושקרים בעיר החטאים (2008) – סרט טלוויזיה
גדולים מכדי להיכשל (2011) – סרט טלוויזיה של HBO
הוכחה (2015)
דברים מוזרים (2016)
שמירה קפדנית (2019) – סרט טלוויזיה
יום אפס (2025)
הערות שוליים

↑  אמיר בוגן, "יום אפס" היא סדרת מתח מצוינת שמגיבה בזמן אמת למציאות הפוליטית בארה"ב, באתר ynet, 21 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439375705171  PLWABN: 9810621922205606  BNE: XX1113307  BnF: cb14009838s (data)  GND: 143289578  ISNI: 0000 0001 0872 612X  LCCN: n85138290  MusicBrainz: 4aff3ea1-0bea-43e6-bff8-d3e87b0a9769  NKC: pna2006334381  NTA: 072135107  SNAC: w6rs4qmv  SUDOC: 063244594  VIAF: 14970003   WorldCat (עם VIAF): 14970003
ממליגה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנה 
 מוצא:  מולדובה, רומניה 
 מרכיבים עיקריים:  מאכל תירס 
 
ממליגה בצורתה המוקשית
ממליגה עם תוספות
בולז (כדורי ממליגה) על הגריל
ממליגה (ברומנית: ‏Mămăligăקובץ:Ro-mămăligă.ogg‏Ⓘ‏, באיטלקית: Polenta - פולנטה, בגיאורגית: ღომი - ר'וֹמי) היא מאכל רומני נפוץ העשוי מקמח תירס. הממליגה היא אחד מהמאכלים הנפוצים ברומניה, בעבר שימש מאכל זה בעיקר כתחליף ללחם אצל העניים, אך במשך הזמן נעשה מאכל זה למאכל עממי, המוגש אף במסעדות היוקרה ברומניה.
הכנת הממליגה

באופן מסורתי מכינים את הממליגה על ידי הרתחת מים בסיר העשוי מיציקת ברזל (ברומנית: ceaun). לתוך המים מוסיפים קמח תירס ומלח בישול. כאשר המאכל מוגש כתחליף ללחם (בסגנון האיכרים) את הממליגה הרומנית מכינים סמיכה בהרבה מהגרסה האיטלקית שלה, והיא מבושלת עד דרגת סמיכות שמאפשרת לחתוך ממנה חתיכות, כבלחם. החיתוך המסורתי לא נעשה בסכין אלא בחוט חזק המוחזק משני צדדיו ומועבר מעל החלק שרוצים לפרוס. כאשר הממליגה מבושלת למטרות אחרות היא מוגשת בצורה דלילה יותר.
הממליגה מוגשת בדרך כלל עם תוספת של גבינה מלוחה מסוג ברינזה (רומנית: brânză) או בורדוף ושמנת חמוצה או יוגורט לצידה. לפעמים מגישים אותה כשהיא מעוכה בקערה עם חלב חם. לעיתים הממליגה מבושלת בחלב במקום מים.
מאכל רומני פופולרי אחר, המבוסס על ממליגה, נקרא בולז (bulz). הוא עשוי מכדורי ממליגה ממולאים בגבינה וחמאה אפויים בתנור. לפעמים מטגנים במחבת עם שמן, פרוסות של ממליגה והתוצאה שמתקבלת היא כמו לחם תירס. כמו כן הממליגה מוגשת כתוספות למנות בשריות ואף למרק.
הכפריים הרומנים מגישים את הממליגה עם מוז'דיי (mujdei), תערובת של שיני שום מעוכות, מים, חומץ ומלח בישול.
הכנת הממליגה > עוגת ממליגה

המאכל הרומני מלאי (Malai) הוא עוגה העשויה מקמח תירס, סוכר, שמנת וביצים, האפויה בתנור.
היסטוריה

התירס הגיע למחוזות הדנובה רק במאה ה-17, אבל ממליגה אכלו הרומנים כבר לפני כמעט אלף שנים. הממליגה המקורית בושלה מקמח דוחן, תבואה שהובאה לאירופה על ידי המונגולים בעת הפלישה המונגולית לאירופה. עם הופעת קמח התירס התמעט עד שכמעט נעלם השימוש בקמח דוחן, משום שקמח התירס מספק יותר אנרגיה וטעים יותר.
דיאטה המסתמכת יתר על המידה על ממליגה מסוכנת משום שבקמח תירס שלא עבר עיבוד מתאים, אין ויטמין B3, לכן אפשר ללקות בפלגרה. בעבר, בתקופה בה לא ידעו על קיומו של ויטמין B3, בין האיכרים העניים של רומניה, תופעת הפלגרה הגיעה לממדי מגפה.
הערות שוליים

↑  יתרונות צריכת הממליגה (ברומנית)
↑  DENUMIREA "TATAR" ÎN ISTORIOGRAFIA UNIVERSALA באתר TATAR.RO - DILDE, FIKIRDE, IŞTE BIRLIK (ברומנית)
דוד זריצקי

| --- | --- |

משמאל לימין: דוד זריצקי, הרב דב סוקולובסקי והרב מנדל זקס (נואם) חתנו של החפץ חיים
 לידה:  28 בינואר 1914 פינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 ביוני 1978 (בגיל 64) ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
דוד זריצקי (ט"ו בשבט ה'תרע"ד, 11 בפברואר 1914 - כ"ב בסיוון ה'תשל"ח, 27 ביוני 1978) היה עיתונאי וסופר חרדי עברי-יידי בולט, משורר, מסאי ועורך.
תולדות חייו

זריצקי נולד בפינסק שברוסיה, לאשר ושיינדל. הוא גדל בפינסק ובמשך תקופה מסוימת למד בסניף ישיבת נובהרדוק שבעיר ומשיטתה שאב רבות. אחר למד בישיבת ראדין והיה מתלמידיו של החפץ חיים. את ימי מלחמת העולם השנייה עבר בסיביר. לאחר המלחמה עבר לצרפת ועסק שם בפעילות להצלת נוער ניצולי השואה. באותה תקופה הדפיס זריצקי בפריז את האנתולוגיה 'אויסגעטריקנטע אויגן' - (עיניים שיבשו), ובחודש סיוון ה'תש"ט עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר בני ברק.
זריצקי נמנה עם מקימי היומון החרדי "המודיע" ומכותביו המוכשרים. אף שנמנה עם החוגים הליטאיים, שימש ככותב ב'די אידישע היים' (=הבית היהודי) - רבעון נשי ובנות חב"ד ביידיש. רבים מסיפוריו הקצרים התפרסמו בעיתוני נוער של המגזר החרדי. סיפרו 'שימקה', המספר את סיפורם של ילדים בתקופת השואה, אף הומחז והוצג במסגרת בתי הספר של "בית יעקב".
חלק מיצירותיו פרסם זריצקי תחת השם הרב י' מילשטיין, כהצבת גל-עד לשמו של חברו הטוב שנספה בשואה. ולעיתים השתמש בשם העט דוד איינר (דוד אחד - ביידיש) כלומר דויד אלמוני.
היה נשוי לברטה לבית ארלנגר. נפטר בכ"ב בסיוון ה'תשל"ח (27 ביוני 1978) מהתקף לב, בהותירו אלמנה וארבעה ילדים. בנו הוא מומחה הכשרות הרב יוסף זריצקי. בתו היא שיינדל ויינשטיין (שו"ש), מייסדת ועורכת שבועון הנשים של "המודיע", "הבית שלנו".
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נקרא רחוב על שמו בשכונת רמות שבירושלים.
מבחר מיצירותיו ראו אור במהדורה מחודשת על ידי הוצאת יפה נוף, ירושלים תשס"ח.