stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דפנה אטלס
הערות שוליים

↑  יניב מגל, ‏29 דפנה אטלס פרופסור לנוירוביולוגיה ונוירוכימיה באוניברסיטה העברית, באתר גלובס, 6 באוקטובר 2008
1 2  חדשות המדע, הרדיקלים כבר לא חופשיים, באתר ynet, 4 ביולי 2004
↑  אוניברסיטת של ירושלים, נשים ומדעים, ישראל: פרופ 'דפני אטלס מפתחת מולקולות להפחתת הסיכון לאלצהיימר בחולי סוכרת, באתר המגזין של מחקר, חדשנות, תעשייה ושיתופי פעולה בינלאומיים, ‏חודש ינואר, 28 2014
1 2 3  רוני דורי, לא יכולה בלי זה, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2007
↑  מינויים זרים-דפנה (ארכיון)
↑  האוניברסיטה העברית בירושלים, מנה בודדת של פפטיד חדש מגן על תפקוד קוגנטיבי לאחר פגיעה קלה במוח טראומטי (mTBI), ‏11 יולי
↑  דפנה אטלס, תחביבים של אטלס, באתר אישי -דפנה אטלס, ‏20 אוקטובר 2004 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412761805171  VIAF: 22154921233263590005   WorldCat (עם VIAF): 22154921233263590005
רון ליווינגסטון

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1967 (בן 57) סידר רפידס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  טרומבול קולג'  בית הספר לדרמה של ייל 
 בן או בת זוג:  רוזמרי דה ויט (2009–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
רונלד ג'וזף "רון" ליווינגסטון (באנגלית: Ronald Joseph "Ron" Livingston; נולד ב-5 ביוני 1967) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסדרת המלחמה "אחים לנשק". שיחק בסרטים "מהומה במשרד (אנ')", "אשתו של הנוסע בזמן", "קולר - להרגיש את וגאס", "סקס או אהבה" ו"יומן האקסיות".
ביוגרפיה

ליווינגסטון נולד בסידר ראפידס, איווה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-לותרנית ממוצא גרמני ובריטי. אמו היא לינדה (לבית רינאס) אשת כמורה לותרנית. אביו הוא קורט ליווינגסטון, מהנדס חשמל ואווירונאוטיקה. אחיו הצעיר ג'ון גם כן שחקן ואחותו ג'ניפר ליווינגסטון היא מגישת חדשות.
לרון תואר בתיאטרון ובספרות אנגלית מאוניברסיטת ייל. לאחר שסיים ללמוד עבר להתמקצע כשחקן תיאטרון בשיקגו.
קריירה > טלוויזיה

ב-2001 התפרסם בסדרת המופת המלחמתית של סטיבן ספילברג וטום הנקס "אחים לנשק" בתפקיד קפטן פלוגת איזי לואיס ניקסון. על תפקידו היה מועמד, לצד חברו לסדרה דמיאן לואיס, לפרס גלובוס הזהב. באותה שנה הצטרף גם לעונה אחת בסדרת הדרמה "הפרקליטים", בתור אויב הפירמה אלן לאו.
ב-2002 שיחק בסדרה "סקס והעיר הגדולה" בתור הסופר ג'ק ברגר, איתו יוצאת גיבורת הסדרה קארי בראדשו.
ב-2006 הוביל את צוות השחקנים של סדרת המשטרה "בקו העימות", בה שיחק בתור מתווך ה-FBI מאט פלאנרי.
ב-2009 הופיע בסדרת הדרמה המדע בדיונית "להיאבק בכבידה" בתור המהנדס מדוקס דונר.
קריירה > קולנוע

התפרסם לראשונה בשנת 1996 בקומדיה "סקס או אהבה" בתפקיד רוב, חברו של הקומיקאי המדוכדך מייק פיטרס (ג'ון פאברו).
ב-1999 כיכב בתפקיד הראשי בקומדיית הקאלט "מהומה במשרד (אנ')", כמתכנת המחשבים פיטר גיבונס.
ב-2002 השתתף בדרמה הקומית של ספייק ג'ונז על פי תסריטו של צ'ארלי קאופמן "אדפטיישן".
ב-2003 שיחק בדרמה "קולר - להרגיש את וגאס" בתפקיד היזם לארי סוקולוב המתכנן להפוך את הקזינו של שלי קאפלו (אלק בולדווין) לאתר תיירותי. הופיע בנוסף בסרט הפשע "44 דקות: הירי בצפון הוליווד" בתור השוטר דוני אנדרסון.
ב-2004 הופיע בקומדיה "יומן האקסיות" בתור דרק החבר של מפיק תוכנית הטוק שואו סטייסי הולט (בריטני מרפי).
ב-2007 שיחק בתפקיד האקטיביסט למען נכים בארצות הברית ריצ'רד פימנטל בדרמה העצמאית "מוזיקה שבפנים".
ב-2005 שיחק בקומדיה השחורה "כל מה שבחורה רוצה..." בתפקיד המורה פרסי אנדרסון. ב-2006 שיחק בתפקיד פטריק בדרמה העצמאית "הולי" שבוימה על ידי הבמאי הישראלי גיא משה וצולמה בקמבודיה.
ב-2009 הופיע בדרמה הרומנטית בהפקתו של בראד פיט "אשתו של הנוסע בזמן" בתפקיד גומז, חברם של גיבורי העלילה קלייר (רייצ'ל מקאדמס) והנרי (אריק באנה).
ב-2010 השתתף בתפקידים קטנים בקומדיות "אידיוט לארוחה" ו"הולכים רחוק".
ב-2012 שיחק בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
ב-2015 שיחק בסרט הדרמה "ג'יימס ווייט".
חיים אישיים

היה מאורס בשנת 2001 לשחקנית ליסה שרידאן. בסוף 2009 נישא לשחקנית רוזמרי דה ויט, אותה פגש על סט הסדרה "בקו העימות".
באמצע 2009 הגיש ליווינגסטון תביעה בבית משפט בלוס אנג'לס כנגד אתר ויקיפדיה בהאשמה שהאתר הציג אותו כהומוסקסואל. בכתב התביעה האשים את האתר בהוצאת דיבה, חדירה לפרטיות ובשימוש בשמו ללא הסכמתו. לטענתו ליווינגסטון, הגולש שכתב את הפרטים הכוזבים גם פתח עמוד רשמי באתר הרשת החברתית פייסבוק, בו צוין שהשניים נמצאים בזוגיות.
פילמוגרפיה

סקס או אהבה (1996)
אימה מסביב למדורה (1997)
מהומה במשרד (אנ') (1999)
לילה ללא מוצא (1999)
דור הביט (2000)
להתחתן או לא? (2002)
אדפטיישן (2002)
A Rumor of Angels‏ (2002)
King of the Ants‏ (2003)
44 דקות: הירי בצפון הוליווד (2003)
קולר - להרגיש את וגאס (2003)
היפוך החורף (2004)
יומן האקסיות (2004)
חיי המאמן (2005)
כל מה שבחורה רוצה... (2005)
לילות אל. איי (2009)
איזה מין הורים (2006)
הולי (2006)
המוזיקה שבפנים (2007)
לילות L.A ו(2008)
אשתו של הנוסע בזמן (2009)
אידיוט לארוחה (2010)
הולכים רחוק (2010)
חוקי המשחק (2012) - סרט טלוויזיה
החיים המוזרים של טימותי גרין (2012)
לזמן את הרוע (2013)
חברים לשתיה (2013)
רגישה למגע (2013)
פארקלנד (2013)
ג'יימס ווייט (2015)
פרזנו (2015)
חפירות לאש (2015)
חובשת קרבית (2015)
סוויטת שאנגרילה (2016)
הגל החמישי (2016)
אגם שימר (2017)
ואז הגיעה טלי (2018)
מסיבת הפרידה של ריצ'רד (2018)
הדרך הטיפשית הארוכה (2018)
Holly Slept Over‏ (2020)
מסבאה אומנת ‏(2021)
The Same Storm‏ (2021)
ירושה בהפרעה (אנ') (2022)
יושבים בברים עם עוגה (2023)
The Featherweight‏(2023)
Killing Castro‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

Townies ‏(1996)
אחים לנשק (2001)
הפרקליטים (2001–2002)
סקס והעיר הגדולה (2002–2003)
בקו העימות (2006–2007)
להיאבק בכבידה (2009)
מלחמת העולם השנייה ב-HD‏ (2009) (דיבוב)
קדושים וזרים (2015)
משלחת חיפוש‏ (2021-2016)
לאודרמילק (2020-2017)
שושלת רומנוב (אנ') (2018)
מיליון דברים קטנים (2018-הווה)
Pantheon‏ (2022–הווה) - דיבוב
בורשטין

בורשטין (באוקראינית: Бурштин; בפולנית: Bursztyn; בגרמנית: Bernstein) היא עיר באוקראינה, כ-60 ק"מ מדרום מזרח ללבוב. פירוש שמה של העיר באוקראינית הוא "ענבר".
תולדות היישוב

אזכורה הראשון של העיר הוא משנת 1596, במסמכי תיעוד של העיר הסמוכה האליץ', בהם כונתה "Nove Selo", כלומר "כפר חדש", ובהם מצוין שתאריך ייסודה של העיר הוא 1554.
במהלך התקופה הסובייטית התפתחה העיר במהירות, בפרט בין השנים 1962-1944, והייתה לעיר הגדולה ביותר במחוז, ובה אוכלוסייה כפולה בגודלה מאוכלוסיית עיר המחוז האליץ'. עם זאת, רק לאחר התקופה הקומוניסטית, בשנת 1993, זכה היישוב למעמד של עיר.
בעיר עוברת מסילת רכבת ובה קיימת כנסייה קתולית עתיקה, ששופצה בתחילת המאה ה-21. אחד ממאפייני ההיכר הבולטים של העיר הוא תחנת הכוח שלה, המונעת בדלק מאובנים. העיר שוכנת לחופי אגם, ובה חוות דגים.
פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט, בנו של וולפגנג אמדאוס מוצרט, התגורר בבורשטין ב-1809, כשהעיר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.
יהודי בורשטין > תולדות הקהילה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבורשטין הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-17. בראשית המאה ה-18 התארגנה בעיר קהילה עצמאית, וקודש בה בית עלמין, וכעבור מספר שנים נבנה במקום בית כנסת.
מאמצע המאה ה-19 ישבו בעיירה אדמו"רים מחסידות סטרטין, וכן ישבו בה חסידי בלז וחסידי צ'ורטקוב.
בשנת 1898 הוקם בעיר בית ספר יהודי מיסוד קרן הברון הירש, ובשנת 1909 הוקם בה בית ספר עברי. בסוף המאה ה-19 הוקם בעיר איגוד חובבי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיר רבים מיהודיה, בשל חשש מגייסות הרוסים, ויהודי העיר הנותרים נפגעו מפרעות החיילים הרוסים, ולאחר מכן הקוזקים. כמו כן, רבים מבתי העיר נשרפו, ובשנת 1918 פרצו בה מגפות שהפילו חללים רבים. לאחר תום המלחמה, נרצחו בעיר 11 יהודים בעת פרעות פטליורה. בעקבות מאורעות אלו עזבו את העיר רבים מיהודיה.
בסיוע יוצאי העיר בארצות הברית ומוסדות עזרה הדדית, השתקמה הקהילה בעיר. בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 הוקמו בעיר סניפי המזרחי והרוויזיוניסטים, ופעלו בה תנועות הנוער גורדוניה, בית"ר והנוער הציוני.
בין מלחמות העולם נמנו בבורשטין כ-1,800 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה באותה עת.
יהודי בורשטין > בשואה

עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939, הולאמו עסקי היהודים בעיר, והוגלו ממנה פעילי המפלגות ותנועות הנוער הציוניות. לאחר פלישת הגרמנים ובעלות בריתם לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941, כבשו את העיר כוחות של צבא הונגריה. באוגוסט 1941 עברה העיר לשלטון גרמני. בתקופת הביניים ערכו תושבי המקום האוקראינים פרעות ביהודי העיר.
באוגוסט 1941 הוקם בעיר יודנרט, בראשות ליפא שומר, אשר נדרש להעביר לגרמנים תשלום כופר גבוה וחפצי ערך. בספטמבר 1941 צוו יהודי העיר לעבור לגטו, תוך שנאסר עליהם ללכת על מדרכות העיר, והם חויבו בענידת סרט עם מגן דוד על זרועם. כמו כן, יהודי העיר נלקחו לעבודות כפייה, שבמהלכן מתו עשרות. בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי העיר כתוצאה מרעב. קבוצות צעירים מהעיר שניסו להימלט לרומניה נתפסו ברובן, ונרצחו.
בסתיו 1942 הועברו יהודי העיר לגטו רוהאטין ולבוקאצ'יבצי, שם נרצחו במקום או הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. שוטרים גרמנים ואוקראינים, בסיוע איכרים מקומיים, ערכו מצוד אחר יהודים שניסו להימלט ליערות הסביבה.
ביער סמוך לעיר פעלה קבוצת פרטיזנים, שחלקם היו יהודים מהעיר, אשר אחת מפעולותיה הייתה מתקפה על תחנת המשטרה בבורשטין והוצאת נשק מהמקום.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-27 ביולי 1944 נמצאו בה 13 יהודים שהסתתרו. בתי הכנסת של העיר הוסבו בשנות החמישים למחסני תבואה.
בבורשטין ישנו בית עלמין יהודי שנוסד במאה ה-18, והוא השריד האחרון לקיומה של הקהילה היהודית בעיר. ככל הידוע, הקבורה האחרונה בו הייתה ב-1940.
הערות שוליים

↑  ראו באתר מרכז מורשת יהדות פולין המצורף בקישור.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491979705171  GND: 7707504-3  LCCN: n2001085105  VIAF: 143258257   WorldCat (עם VIAF): 143258257 
מצבות בבית העלמין היהודי העתיק בבורשטין
בילשיבצי

| --- | --- |
סמל בילשיבציסמל בילשיבצי

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז איוואנו-פרנקיבסק איוואנו-פרנקיבסק
 שטח:  12.83 קמ"ר
 גובה:  219 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,938 (1 בינואר 2019)
  ‑ צפיפות:  171 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  49°11′N 24°44′E﻿ / ﻿49.183°N 24.733°E﻿ / 49.183; 24.733
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםבילשיבצי(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםבילשיבצי(למפת מחוז איוואנו-פרנקיבסק רגילה) איוואנו-פרנקיבסק קאלוש קולומיאה נדבורנה דולינה בורשטין בולחוב סניאטין קוסוב לבוב טרנופול צ'רנוביץ רומניה זקרפטיהבילשיבצי(למפת מחוז איוואנו-פרנקיבסק מוגדלת) איוואנו-פרנקיבסק קאלוש קולומיאה נדבורנה דולינה בורשטין בולחוב סניאטין קוסוב לבוב טרנופול צ'רנוביץ רומניה זקרפטיהבילשיבצי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בילשיבצי (באוקראינית: Більшівці; בפולנית: Bołszowce, "בולשובצה"; ביידיש: באלשוועץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובסוף מאה ה-16 קיבל זכויות עירוניות.
במהלך השנים סבל היישוב מפשיטות השוודים, הקוזקים, הטורקים והטטרים. כמו כן, נפגע היישוב קשות במלחמת העולם הראשונה.
בעיירה נותר מבנה בית כנסת מהמאה ה-18.
יהודי בילשיבצי

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635, ומסוף המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית.
לאחר מאורעות מלחמת העולם הראשונה ופרעות פטליורה, עזבו את העיירה רוב יהודיה. בשנים אלו נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה.
בסיוע הג'וינט ומוסדות עזרה הדדית השתקמה הקהילה, ובשנות העשרים והשלושים פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר מרשת תרבות וספרייה יהודית.
יהודי בילשיבצי > בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה הסובייטים. ביום 3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ובו ביום ירו למוות בכ-450 מיהודי המקום.
כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו, והועברו בשתי אקציות, בספטמבר ובאוקטובר 1942, למחנה ההשמדה בלז'ץ. היהודים האחרונים מהעיירה הועברו לגטו רוהאטין.
צרות אופקים

צרות אופקים היא תכונת אישיות שמציינת אנשים הנצמדים לדעותיהם או לאמונותיהם ואינם מעוניינים להבין או לשמוע דעות שונות משלהם בנושאים ספציפיים, או באופן כללי.
מקור הביטוי הוא תיאור של שדה ראייה מצומצם, ואינו מעיד על הקטנה של היכולת הפיזית לראות את מלוא האופק, אלא מושאל כדי לתאר אדם שמצמצם במודע את תפיסתו האינטלקטואלית.
דוגמה המתארת צרות אופקים ניתן למצוא בספרות הסינית:
דומה הוא למי שמציץ דרך נקב זעיר מתוך קרון סגור
הערות שוליים

↑  "קולות האדמה", תרגום של כתבי צ'ואנג צ'ו מאת יואל הופמן, ד"ה, "להעמיס הר על גבו של יתוש".
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת אנגליה–ספרד (1585–1604)

המלחמה האנגלו-ספרדית (1585–1604) הייתה עימות לא רציף בין ספרד ואנגליה שמעולם לא הוכרז כמלחמה רשמית. המלחמה התאפיינה בקרבות במרווחי זמן ארוכים בין אחד לשני. תחילתה בשליחת כוח צבאי אנגלי להולנד בשנת 1585, תחת פיקודו של רוזן לסטר, כדי לעזור למרד ההולנדי בשלטון הבסבורג.
האנגלים ניצחו את הספרדים בקרב קדיס ב-1587, וניצלו מניסיון הפלישה של הארמדה הספרדית ב-1588, אך נכשלו בניסיון לפלוש לספרד ולפורטוגל ב-1589.
המלחמה הגיעה לקיפאון בסביבות סוף המאה במהלך המערכה בברטאן ובאירלנד. והסתיימה סופית בחוזה לונדון של 1604 בין נציגיו של מלך ספרד פליפה השלישי, והמלך החדש של אנגליה, ג'יימס הראשון. החוזה פסק על הפסקת ההתערבות האנגלית ביבשת, והפסקת הפעילות הפיראטית של אנגליה. ספרד השיגה את מרבית מטרות המלחמה שלה אך, כמו אנגליה, כמעט רוקנה את משאביה במהלך המלחמה.
ספרד חיזקה את הצי שלה במאה הבאה, וסוף סוף הייתה יכולה, ללא התקפות פירטיות ובאופן מהימן, להעביר מתכות יקרות ממושבותיה באמריקה. אנגליה האליזבתנית הפסידה ברוב הקרבות לספרד, גם ביבשה וגם בים, ונכנסה לחובות ואי סדר. תוכניותיה הקולוניאליות באמריקה עוכבו וכל משאביה הופנו למלחמת הגרילה באירלנד.
הגורמים למלחמה

בשנות ה-60 של המאה ה-16, פליפה השני, מלך ספרד התמודד עם הפרעות דתיות מתגברות, כאשר הפרוטסטנטיות רכשה חסידים בתחומיו בארצות השפלה. כמגן הכנסייה הקתולית, הוא ביקש לדכא את התנועה הפרוטסטנטית העולה בשטחיו, שבסופו של דבר התפוצצה למרד גלוי בשנת 1566. בינתיים, היחסים עם משטרה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה המשיכו להידרדר, בעקבות החזרת עליונות המלוכה שלה על הכנסייה האנגליקנית באמצעות חוק העליונות ב-1559; זה הוקם לראשונה על ידי אביה הנרי השמיני ובוטלה על ידי אחותה מרי הראשונה, אשתו של פליפה. החוק נחשב על ידי הקתולים כגזל של סמכות האפיפיור. קריאות של מנהיגי פרוטסטנטים אנגלים לתמוך במורדים ההולנדים הפרוטסטנטים נגד פליפה הגבירו עוד יותר את המתיחות, כמו גם הפרעות הקתוליות-פרוטסטנטיות בצרפת, שראו את שני הצדדים תומכים בפלגים הצרפתיים הנגדיים.
עניינים מסבכים היו מחלוקות מסחריות. פעילותם של מלחים אנגלים, שהחלה על ידי סר ג'ון הוקינז ב-1562, זכתה לתמיכתה שבשתיקה של אליזבת, למרות שממשלת ספרד התלוננה שהסחר של הוקינז עם מושבותיהם באיי הודו המערבית מהווה הברחה. בספטמבר 1568, משלחת עבדים בראשות הוקינז וסר פרנסיס דרייק הופתעה מהספרדים, וכמה ספינות נתפסו או הוטבעו בקרב סן חואן דה אולוה ליד וראקרוס שבספרד החדשה. קרב זה החמיץ את היחסים האנגלו-ספרדיים ובשנה שלאחר מכן עצרו האנגלים כמה ספינות אוצר שנשלחו על ידי הספרדים לספק לצבאם בהולנד. דרייק והוקינז הגבירו את הפיראטיות שלהם כדרך לשבור את המונופול הספרדי על הסחר האטלנטי. פרנסיס דרייק יצא למסע פרטי שבו הקיף בסופו של דבר את העולם בין 1577 ל-1580. נמלים קולוניאליים ספרדיים נבזזו ומספר ספינות נתפסו כולל גליאון האוצרות Nuestra Señora de la Concepción. כשהידיעות על מעלליו הגיעו לאירופה, יחסיה של אליזבת עם פליפה המשיכו להידרדר.
זמן קצר לאחר משבר הירושה הפורטוגזי של 1580, ניתנה תמיכה אנגלית לאנטוניו, אב המנזר של קראטו שנלחם אז במאבקו עם פליפה השני על כס המלוכה הפורטוגזי. פליפה בתמורה החל לתמוך במרד הקתולי באירלנד נגד הרפורמות הדתיות של אליזבת. גם הניסיונות של פליפה וגם של אליזבת לתמוך בפלגים מנוגדים הובסו.
ב-1584 חתם פליפה על הסכם ג'וינוויל עם הליגה הקתולית של צרפת כדי להביס את כוחות ההוגנוטים במלחמות הדת בצרפת. בארצות השפלה הספרדיות, אנגליה תמכה בחשאי בצד של המחוזות המאוחדים ההולנדים הפרוטסטנטיים, שנלחמו לעצמאות מספרד. בשנת 1584, נסיך אורנז' נרצח, והותיר תחושת דאגה כמו גם ואקום פוליטי. השנה שלאחר מכן הייתה מכה נוספת להולנדים עם כיבוש אנטוורפן על ידי כוחות ספרדים בראשות אלסנדרו פארנזה, דוכס פארמה. המורדים ההולנדים ביקשו עזרה מאנגליה, שאליזבת הסכימה לה שכן חששה שכיבוש ספרדי מחדש שם יאיים על אנגליה. בעקבות כך נחתם הסכם ה-Nonsuch - אליזבת הסכימה לספק להולנדים חיילים, סוסים וסובסידיות אך היא סירבה לריבונות הכוללת. בתמורה, ההולנדים מסרו ארבע ערי אזהרה שבהן הוחלפו חילות המצב על ידי חיילים אנגלים. פליפה ראה בכך הכרזת מלחמה גלויה נגד שלטונו בהולנד.
המלחמה

המלחמה האנגלו-ספרדית פרצה ב-1585, בעקבות תפיסת ספינות סוחר אנגליות בנמלים ספרדיים. בתגובה אישרה המועצה הפרטית האנגלית מיד מסע מלחמה נגד תעשיית הדיג הספרדית בניופאונדלנד ומחוץ למפרצים הגדולים. המסע זכה להצלחה עצומה, והוביל לאחר מכן לפעילות המתמשכת הראשונה של אנגליה ביבשת אמריקה. באוגוסט הצטרפה אנגליה למלחמת שמונים השנים לצד המחוזות המאוחדים ההולנדים הפרוטסטנטיים, שהכריזו על עצמאותם מספרד. באותה שנה הקימו האנגלים את יישוב העולם החדש הראשון שלהם, מושבת רואנוק הקצרה שהוקמה על ידי ראלף ליין.
המלכה באמצעות פרנסיס וולסינגהם הורתה לסר פרנסיס דרייק להוביל משלחת לתקוף את העולם החדש הספרדי במעין מכת מנע. דרייק הפליג באוקטובר לאיי הודו המערבית, ובינואר 1586 כבש והחריב את סנטו דומינגו. בחודש שלאחר מכן הם עשו את אותו הדבר בקרטחנה דה אינדיאס ובמאי הפליגו צפונה כדי לפשוט על סנט אוגוסטין בפלורידה. כשדרייק הגיע לאנגליה ביולי הוא הפך לגיבור לאומי. עם זאת, בספרד, החדשות היו אסון והניעו עוד יותר את הפלישה הספרדית לאנגליה על ידי המלך פליפה. תומאס קוונדיש יצא בינתיים עם שלוש ספינות ב-21 ביולי 1586 לפשוט על יישובים ספרדיים בדרום אמריקה. קוונדיש פשט על שלוש התיישבויות ספרדיות וכבש או שרף שלוש עשרה ספינות. בין אלו היה גליאון אוצר עשיר של 600 טון 'סנטה אנה', מאגר האוצרות הגדול ביותר שנפל אי פעם בידי אנגליה. קוונדיש הקיף את הגלובוס וחזר לאנגליה ב-9 בספטמבר 1588.
המלחמה > המרד ההולנדי (1585–1587)

רוברט דאדלי, רוזן לסטר נשלח למחוזות המאוחדים בשנת 1585 עם משלחת מכובדת וקיבל את תפקיד המושל של המחוזות המאוחדים שהוצע לו. אולם הדבר נתקל בזעם מצד אליזבת שלא הביעה כל רצון בריבונות כלשהי על ההולנדים. צבא שכירי חרב אנגלי היה נוכח מתחילת המלחמה והיה בפיקודו של סר ג'ון נוריס הוותיק. הם שילבו כוחות אך היו לא מאוישים במלואם ולא ממומנים, והתמודדו מול אחד הצבאות החזקים באירופה בראשות אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה. במהלך המצור על כראבה בשנה שלאחר מכן, דאדלי ניסה להקל עליו, אך מפקד חיל המצב ההולנדי האדויג' ואן המרט הסגיר את העיר לספרדים. דאדלי זעם כששמע על אובדנו הפתאומי של כראווה והוציא להורג את ואן המרט, מה שזעזע את ההולנדים. לכוח האנגלי היו לאחר מכן כמה הצלחות, והוא כבש את אקסל ביולי ואת דוסבורג בחודש שלאחר מכן. אולם הדיפלומטיה הגרועה של דאדלי עם ההולנדים החמירה את המצב. הבסיס הפוליטי שלו נחלש וכך גם המצב הצבאי. מחוץ לזוטפן הובס כוח אנגלי והמשורר הבולט פיליפ סידני נפצע אנושות, מה שהיווה מכה אדירה למורל האנגלי. זוטפן עצמה ודוונטר נבגדו על ידי האצילים הקתולים ויליאם סטנלי ורולנד יורק, מה שפגע עוד יותר במוניטין של לסטר. לבסוף הוטל מצור על סלואיס עם חיל מצב אנגלי ברובו והיא נכבשה על ידי הדוכס מפרמה ביוני 1587, לאחר שההולנדים סירבו לסייע בחילוץ העיר מהמצור. זה הביא להאשמות הדדיות בין לסטר למחוזות המאוחדים.
עד מהרה הבין לסטר עד כמה מצבו חמור וביקש להיקרא בחזרה. הוא התפטר מתפקידו כמושל - כהונתו הייתה כישלון צבאי ופוליטי, וכתוצאה מכך הוא נהרס כלכלית. לאחר עזיבתו של לסטר, בחרו ההולנדים את בנו של נסיך אורנז', הרוזן מאוריץ מנסאו, כבעל העיר והמושל. במקביל מונה פרגרין ברטי למפקד הכוחות האנגלים בהולנד.
המלחמה > הארמדה הספרדית

ב-8 בפברואר 1587, הוצאתה להורג של מרי, מלכת הסקוטים, הזעימה את הקתולים באירופה. כנקמה על הוצאתה להורג של מרי, פליפה נשבע לפלוש לאנגליה כדי להציב מלך קתולי על כס המלוכה. באפריל 1587 ספגו הכנותיו של פיליפ מכה כאשר פרנסיס דרייק שרף 37 ספינות ספרדיות בנמל קדיס, וכתוצאה מכך נאלץ לדחות את הפלישה לאנגליה למעלה משנה.
ב-29 ביולי השיג פיליפ את סמכות האפיפיור להפיל את אליזבת, שהודתה על ידי פיוס החמישי, ולהציב את מי שיבחר על כס המלכות של אנגליה. הוא הרכיב צי של כ-130 ספינות, שהכיל 8,000 חיילים ו-18,000 מלחים. כדי לממן את המאמץ הזה, האפיפיור סיקסטוס החמישי התיר לפליפה לגבות מיסי מסע צלב. סיקסטוס הבטיח סבסוד נוסף לספרדים אם יגיעו לאדמת אנגליה.
ב-28 במאי 1588 הפליגה הארמדה בפיקודו של דוכס מדינה סידוניה להולנד, שם הייתה אמורה לאסוף כוחות נוספים לפלישה לאנגליה. כשהארמדה הפלגה בתעלת למאנש, הצי האנגלי בראשות צ'ארלס הווארד, הרוזן הראשון מנוטינגהאם ופרנסיס דרייק נלחם קרב התשה עם הספרדים מפלימות' לפורטלנד ולאחר מכן לסולנט, ומנע מהם לאבטח כל נמל אנגלי. הספרדים נאלצו לסגת לקאלה. בעוד הספרדים עגנו שם במערך הגנה בצורת סהר, האנגלים השתמשו בספינות אש כדי לשבור את המערך ולפזר את הספינות הספרדיות. בקרב גרבליינס שלאחר מכן תקף הצי האנגלי את הארמדה ואילץ אותה להפליג צפונה במים סוערים מסוכנים יותר בדרך הארוכה הביתה. כשהפליגו מסביב לסקוטלנד, ספגה הארמדה נזקים קשים ואובדן חיים ממזג אוויר סוער. כשהם התקרבו לחוף המערבי של אירלנד תנאים סוערים מזיקים יותר אילצו ספינות לעלות לחוף בעוד שאחרות נהרסו. המחלות גבו מחיר כבד כשהצי סוף סוף צלע בחזרה לנמל.
תוכניות הפלישה של פליפה כשלו בחלקן בגלל מזג אוויר אומלל וניהול כושל שלו עצמו, ובחלקן בגלל המאמצים הימיים ההגנתיים האופורטוניסטיים של האנגלים ובני בריתם ההולנדים. הכישלון של הארמדה סיפק ניסיון רב ערך בשייט הימאים עבור יורדי הים האנגלים. בעוד האנגלים הצליחו להתמיד בהגנה כנגד הספרדים ולהמשיך לשלוח חיילים לסייע לאויביו של פליפה השני בהולנד ובצרפת, מאמצים אלה הביאו מעט תגמולים מוחשיים.[16] אחת ההשפעות החשובות ביותר של האירוע הייתה שכישלון הארמדה נתפס כסימן לכך שאלוהים תמך ברפורמציה הפרוטסטנטית באנגליה. אחת המדליות שנחתו כדי לחגוג את הניצחון האנגלי נשאה את הכתובת הלטינית/עברית Flavit יהוה et Dissipati Sunt (מילולית: "ה' נשף והם התפזרו"; באופן מסורתי תורגם בחופשיות רבה יותר: "הוא נשף ברוחותיו, והן התפזרו ").
המלחמה > הארמדה האנגלית

ארמדה נגדית אנגלית בפיקודו של סר פרנסיס דרייק וסר ג'ון נוריס הוכנה בשנת 1589 עם שלוש משימות:
להשמיד את צי האוקיינוס האטלנטי הספרדי החבוט, שהיה בתיקון בסנטנדר, לה קורוניה ובסן סבסטיאן בצפון ספרד.
ביצוע נחיתה בליסבון, פורטוגל ולעורר שם מרד נגד המלך פליפה השני (פיליפה הראשון, מלך פורטוגל) ולהעלות את המתיימר דום אנטוניו, אב המנזר של קראטו לכס המלכות הפורטוגלי.
כיבוש האיים האזוריים במידת האפשר כדי להקים בסיס קבוע וללכוד את צי האוצר הספרדי הנכנס.
מכיוון שהמשימה הזו הונפקה כחברת מניות משותפת, לדרייק היו משקיעים לרצות, ולכן, במקום לדבוק בפקודות המלכה, הוא עקף את סנטנדר לטובת מה שהוא עושה הכי טוב; לחפש שוד, שלל ותגמולים כספיים. הוא התחיל בנחיתה מפתיעה בקורוניה ב-4 במאי, שם נכבשה העיר התחתית ונבזזה, ומספר ספינות סוחר נתפסו. נוריס זכה אז בניצחון צנוע על כוח מיליציית סיוע ספרדית בפואנטה דל בורגו. אולם כאשר האנגלים לחצו על המתקפה על המצודה, הם נהדפו עם אבדות כבדות. בנוסף, מספר ספינות אנגליות נתפסו על ידי כוחות הצי הספרדי.
שבועיים לאחר מכן, לאחר שלא הצליחו לכבוש את קורוניה, יצאו האנגלים והפליגו לעבר ליסבון ב-26 במאי, אך בגלל ארגון גרוע (היה להם רק תותחי מצור מעטים), חוסר תיאום והרעבה, גם הכוח הפולש לא הצליח לכבוש את ליסבון. ההתקוממות הצפויה של הפורטוגלים הנאמנים לקראטו מעולם לא התממשה. עם הגעת תגבורת פורטוגזית וספרדית, האנגלים נאלצו לסגת והפליגו צפונה, והשליכו את ההרוגים במאה לאורך הדרך, שם דרייק החריב ושרף את ויגו. ויליאם פנר הצעיר שהגיע מאנגליה עם 17 ספינות אספקה בפיקודו של קפטן קרוס הופרד מהצי לאחר סערה ומצא את עצמו פונה לכיוון הארכיפלג של מדיירה, ובסופו של דבר עגן בפורטו סנטו, שם, למחרת, הצטרפו אליו עוד שבע ספינות אנגליות. הם כבשו את האי וסיפקו את עצמם מחדש במהלך היומיים הבאים. לאחר שלא הצליחו למצוא את שאר הצי, הם הפליגו לאנגליה. דרייק ניסה להפליג לכיוון האיים האזוריים, אך לא הצליח לשוט נגד הרוח השלטת. לנוכח התחלואה ומקרי המוות הגוברים, הוא נטש את התוכנית וצלע בחזרה לפלימות' תוך שאוניותיו של קפטן דייגו דה ארמבורו מציקות לו כמעט לאורך כל הדרך.
אף אחד מהיעדים לא הושג וההזדמנות להכות מכה מכרעת נגד הצי הספרדי המוחלש אבדה. המשלחת דלדה את המשאבים הכספיים של האוצר של אנגליה, ששוחזר בקפידה בתקופת שלטונה הארוך של אליזבת הראשונה, וכישלונה היה כל כך מביך, שגם היום, אנגליה בקושי מכירה בכך שאי פעם קרה. באמצעות הזדמנות אבודה זו, הצליח פליפה להחיות את הצי שלו כבר בשנה הבאה, ושלח 37 ספינות עם 6,420 איש לברטאן, שם הקימו בסיס פעולות על נהר בלאווט. האנגלים וההולנדים לא הצליחו בסופו של דבר לשבש את הציים השונים של איי הודו למרות המספר הרב של אנשי צבא שהתגייס מדי שנה. לפיכך, ספרד נותרה המעצמה השלטת באירופה במשך כמה עשורים.