stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובר ארון
קורות חיים > בשנות מלחמת העולם השנייה

עקב פריצת המלחמה נאלץ להפסיק את פעילותו ארוכת השנים בעריכת La Nouvelle Revue Francaise שבה כתב החל משנת 1922.
אחרי כיבוש צרפת על ידי הנאצים, בשנת 1941 נפל ארון קרבן לאחד המבצעים למעצרים המוניים של יהודים ונשלח למחנה מריניאק על יד בורדו. שוחרר, נאסר עליו לשוב לפריז, והתיישב בליון. נכנס שם באמצעות ידידו ז'אן ריגו, לסודות ההכנות לקראת נחיתת האמריקאים בצפון אפריקה. בעזרת ז'אן ז'ארדן, מחסידי הפרסונליזם לשעבר, שכיהן כמנהל לשכה של פייר לאוואל, הצליח להגיע לאלג'יר. שם הצטרף לצוותים המנהליים הראשונים של הגנרל אנרי ז'ירו, אחר כך של הגנרל דה גול.
יחד עם לוסי פור וז'אן אמרוש, הקים ארון באלג'יר את כתב העת "La Nouvelle équipe française"
(La Nef) אותו ניהל עד שנת 1952. בשנים 1945-1944 השתתף בהקמת תנועת "הפדרציה" עד יום מותו היה חבר פעיל בתנועה הפדרליסטית הצרפתית ושותף ליוזמות שונות לטובת הקמת פדרציה אירופית.
במסגרת זו פגש מחדש חסידי זרם "הסדר החדש" מימים עברו, כמו אלכסנדר מארק ודני דה רוז'מון.
קורות חיים > היסטוריון של תקופת המשטר וישי

אחרי שחרור צרפת חידש ארון את פעילותו בבתי ההוצאה לאור - הפעם בהוצאה לאור פרן ואחר כך אצל ארטם פאיאר. החל משנת 1950 השקיע מאמצים רבים בחקר ההיסטוריה העכשווית של צרפת, ובמיוחד "ההיסטוריה של וישי" (1954), ההיסטוריה של השחרור" (1959), "ההיסטוריה של הטיהורים" (1975-1967). ארון היה אגנוסטי אולם, עם הזמן התחיל להתעניין בדת אבותיו, היהדות. החל מתום מלחמת העולם השנייה חקר סוגיות דתיות והתעניין במיוחד בדו-השיח בין היהודים לנוצרים.
בשנת 1954 פרסם את "ההיסטוריה של וישי", ספר שבו העניק חשיבות מועטה למעורבות הממשל וישי בגירוש היהודים למוות בשואה. הוא ציטט את תזת המגן ובחרב (בפרק השני - סוף הרפובליקה השלישית - בורדו") בסוגיית הכבוד, כפי שנתפסה על ידי דה גול ועל ידי פטן ברגע הסכם שביתת הנשק ב-22 ביוני 1940. בעיני הראשון המלחמה רק התחילה והיה צריך להמשיך בקרב, בעוד שבעיני השני המלחמה הייתה אבודה, והיה צריך לשאת ולתת עם המנצח ולהשתקם תוך הישארות במולדת למען הגנת הצרפתים בצרפת.
הגישה הראשונה - אותה בישר דה גול - הייתה הרפתקנות מרוממת רוח, ולכאורה חסרת תקווה, בעוד הגישה השנייה הייתה התנסות איטית ומכאיבה, שפיליפ פטן לא ידע כמה זמן תימשך ואת סופה. לדעת ארון שתי הגישות היו נחוצות לצרפת. "המרשל היה המגן, הגנרל - החרב". "באותו רגע, נראה כי המרשל צדק, לגבי העתיד - הגנרל ראה יותר נכונה". על השקפה זו מתח בקורת רוברט פקסטון, היסטוריון אמריקאי, מומחה בתקופת וישי, בספרו "צרפת של וישי 1944-1940".
רובר ארון הובא לקבורה בבית הקברות של היישוב לה-טסט-דה-ביש (La Teste-de-Buch).
ארון כתב גם ספרים קשורים להיסטוריה של האמונות הדתיות שעוררו הדים בחוגים הנוצריים.
נודע במיוחד ספרו על "השנים האפלות של ישו" שזיכה אותו בפרס פמינה וקרסקו.
קורות חיים > בחירתו לאקדמיה הצרפתית

רובר ארון נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-7 במרץ 1974 באותו זמן עם מוריס שומאן. אולם הוא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב- 19 באפריל 1975 בביתו בפריז, חמישה ימים לפני טקס הקבלה המיועד. נאום הקבלה שלו הוקרא ואושר בנוכחותו בישיבה פרטית ב-17 באפריל, יומיים לפני מותו. הוא הוקדש לקודמו על הכיסא ה-32 באקדמיה, ז'ורז' איזאר. את נאומו לכבודו הכין ז'אן גיטון. מי שירש את ארון על אותו כיסא היה מוריס רמס, שלפי המסורת הקדיש את נאומו לארון.
ארון תכנן לכתוב את זיכרונותיו אך לא הספיק.
חייו הפרטיים

רובר ארון היה קרוב משפחה רחוק של רמון ארון שאחד מאחיו נקרא גם הוא רובר.
אשתו נפטרה בשנת 1997.
פרסים אותות הוקרה

צלב המלחמה - אחרי שנפצע בקרב במלחמת העולם הראשונה
1959 - פרס גונן-ברוקט לפילוסופיה
1960 - פרס פמינה ורקסקו לספרות - על ספרו "השנים האפלות של ישו"
1962 - פרס השגרירים
1963 - פרס גונן-ברוקט של האקדמיה הצרפתית- על "מקורות מלחמת אלג'יריה"
1979 - פרס טוקוויל
הנצחה

2002 - חתנו, קלוד ארנו-מה (Claude Arnaud-May) הקדיש לזכרו סרט תעודה תחת הכותרת "אבל אתם עושים את המלחמה כאן" (Mais vous faites la guerre ici, הסרט נוצר על סמך 3000 מכתבים ו-800 תמונות שהחליף ארון עם משפחתו בשנים 1916–1918, אחרי שנפצע על ידי פגז.
ספרים

Décadence de la nation française (הדקדנס של האומה הצרפתית), יחד עם ארנו דנדייה, 1931.
Le Cancer américain (הסרטן האמריקאי) יחד עם ארנו דנדייה 1931.
La Révolution nécessaire (המהפכה ההכרחית) יחד עם ארנו דנדייה, 1933.
Dictature de la liberté 1935. (דיקטטורת החופש)
Victoire à Waterloo 1937. (הניצחון בוואטרלו)
La Fin de l'après-guerre 1938. (סוף העידן שלאחר המלחמה)
'''Retour à l'Éternel, 1946. (השיבה אל הנצח)
Principes du Fédéralisme, עם אלכסנדר מארק, 1948.(עקרונות הפדרליזם)
Les Frontaliers du Néant 1949
Le Piège où nous a pris l’Histoire (chronique 1940-1944), 1950.
Retour à l’Éternel, 1950.
Histoire de Vichy - 1940-1944 יחד עם ז'ורז' אלז'ה 1954,
Ce que je crois 1955. (אמנותי)
Histoire de la Libération de la France (תולדות שחרורה של צרפת), יחד עם י. גאנרייה-ריזה 1959.
Les Années obscures de Jésus,1960. (השעות האפלות של ישו)
Les Origines de la Guerre d'Algérie (המקורות של מלחמת אלג'יריה), יחד עם ז'.פלר, פ. לאוואן, י. גארנייה-ריזה 1962.
Le Dieu des origines, des cavernes au Sinaï, 1964
(אל המקורות, מהמערות אל הר סיני)
Charles de Gaulle, 1964.(שארל דה גול)
Les Grands dossiers de l'histoire contemporaine, 1962-1964 ; 1965.ׁ(התיקים הגדולים של ההיסטוריה העכשווית) מהדורה מתוקנת
Nouveaux grands dossiers de l'histoire contemporaine, 1967.(תיקים חדשים של ההיסטוריה העכשיוות)
Ainsi priait Jésus enfant 1968. (כך התפלל ישו בילדותו)
Le Socialisme français face au marxisme, 1971.הסוציאליזם הצרפתי מול המרקסיזם
Histoire de l’épuration (תולדות הטיהורים), בסדרת Les grandes études contemporaines ; כרך א - De l’indulgence aux massacres, novembre 1942-septembre 1944 מסלחנות למעשי טבח - נובמבר 1942-ספטמבר 1944
I כרך א, 1967 ; כרך ב (מבתי כלא מחתרתיים אל בתי משפט מיוחדים)
Des prisons clandestines aux tribunaux d’exception, septembre 1944-juin 1949, 1969 ; כרך ג, חלק 1 : « Le monde des affaires, 1944-1953 », Paris, Paris, 1974 ;חלק 2 (עולם העסקים)
« Le monde de la presse, des arts, des lettres, 1944-1953 », 1975. (עולם העיתונות, האמנויות, הספרות)
Discours contre la Méthode, מאמר נגד המתודה, מקדמה מאת ארנו דנדייה 1974.
Les Grandes Heures de la 3e République, 6 tomes,, 1968-1969.(השעות היפות של הרפובליקה השלישית) 6 כרכים
Léopold III ou le choix impossible,ש, 1977 (לאופולד השלישי והברירה הבלתי אפשרית) (אחרי מותו).
ספרים > מחזות

La Gigogne
Le Jardin des Miracles (גן הנפלאות) - לא פורסם ולא הוצג
La Reine du Monde - הוצג ב-1927 בתיאטר דז אורסולין - בבימוי הצייר ההונגרי מגייש
שוכרי אל-קוותלי

שוכרי אל-קוותלי (בערבית: شكري القوتلي; 1891 – 30 ביוני 1967) היה מדינאי ולאומן סורי, אשר כיהן פעמיים כנשיא סוריה, תחילה בין השנים 1943–1949 ולאחר מכן בין השנים 1955–1958. בתקופתו הוכרזה עצמאותה של סוריה מידי השלטון המנדטורי הצרפתי.
חייו > ראשית דרכו

קוותלי נולד וגדל בדמשק. הוא למד מדעי המדינה ומנהל ציבורי באקדמיית מולוקי היוקרתית שבאיסטנבול והחל בקריירה הציבורית שלו כפקיד מטעם הממשל העות'מאני במחוז דמשק.
קוותלי חבר לתנועת המרד הערבי בשנת 1916 והיה ממייסדי מפלגת אל-פתאת, הגוף האופוזיציוני המשמעותי ביותר בסוריה העות'מאנית. ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של דמשק, הורה על מעצרו של קוותלי באותה שנה באשמת בגידה והוא עונה במהלך חקירתו בכלא. קוותלי ניסה להתאבד כדי למנוע מעצמו מלגלות את שמות שותפיו בתנועת המחתרת האנטי-עות'מאנית, אך הוא ניצל בידי שותפו לתא המאסר. עם התמוטטותה הסופית של האימפריה העות'מאנית באוקטובר 1918, קוותלי שוחרר מהכלא ועבר לשרת במנגנון ה"שירות האזרחי הערבי" שזה עתה הוקם. בין השנים 1918–1920 סייע למושל דמשק, עלא א-דין אל-דרובי.
חייו > המנדט הצרפתי > השנים בגלות

ביולי 1920 כבשו הצרפתים את דמשק והחלו את המנדט הצרפתי בסוריה. כמו סורים רבים, קוותלי התנגד נחרצות לכיבוש זה ופעל לסכלו. הוא נידון למיתה, שלא בנוכחותו, בגין פעילותו האנטי-קולוניאלית, אולם עלה בידו לברוח לגרמניה. שם הפך לנציגה הבלתי רשמי של סוריה בהציגו את התביעה הסורית לעצמאות מלאה ולהפסקת המנדט הצרפתי בארצו. בשנת 1922 יסד את הקונגרס הסורי-פלסטיני בצוותא עם לאומנים סורים גולים, גוף שחרת על דגלו שחרור האזור משליטה אירופית זרה והקמתה של ממלכה ערבית גדולה בראשות השושלת ההאשמית מחצי האי ערב. בין האישים הבולטים בקונגרס היו המלך פייצל הראשון, אשר שלט בסוריה למן קריסת האימפריה העות'מאנית ועד להחלת המנדט הצרפתי, וכן אביו, שריף חוסיין, מנהיג המרד הערבי נגד הטורקים העות'מאנים בשנים 1916–1918. קוותלי נשלח על ידי יתר חברי הקונגרס לגייס כספים עבור פעילויותיהם באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ביולי 1925 התחוללה בסוריה התקוממות צבאית מזוינת כנגד השלטון הצרפתי, תחת הנהגתו של סולטאן אל-אטרש. הקונגרס הסורי-פלסטיני מיהר לגייס כספים עבור ההתקוממות ולגייס חברים נוספים לכוח המורד. קוותלי פנה לעבד אל עזיז אבן סעוד, מלכה של ערב הסעודית וידידה הטוב של משפחתו בבקשת עזרה. אולם קשריו עם בית סעוד שהיו מסוכסכים עם ההאשמים, הביאו לנתק בין קוותלי והקונגרס, וקוותלי הקים תנועה עצמאית, נאמנה לעצמאות סורית אך נשענת על תמיכתה הכלכלית והפוליטית של ערב הסעודית. בין תומכיו נמנו אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים ואויבם המושבע של ההאשמים. מנהיגי הקונגרס האשימו את קוותלי בבגידה ובגזילת משאביהם. בתגובה האשימם קוותלי בהיותם סוכני ההאשמים וממלכת בריטניה. טענותיו רק התחדדו משביטלו מנהיגי הקונגרס את המרד הסורי של 1925.
חייו > המנדט הצרפתי > השיבה לסוריה והכניסה לפוליטיקה

בשנת 1932 הכריזו הצרפתים על חנינה כללית, וקוותלי שב לסוריה והצטרף לגוש הלאומי, התנועה הלאומית הגדולה בסוריה. קוותלי חבר לנשיא הגוש, האשם אל אטסי, אשר שימש לו כחונך ומדריך. מנהיגי הגוש, רובם סונים עשירים ומשכילים, ביקשו לשחרר את סוריה מהכיבוש הצרפתי בדרכים שאינם אלימות. כך, למשל, הכריזו ב-1935 על שביתה בת 60 יום במחאה על סירובה של צרפת להתייחס לסוגיית העצמאות הסורית "באופן רציני." קוותלי היה הגורם המרכזי בהשבתת המשק הסורי, והצרפתים עצרוהו באשמת הסתה נגד הרשות המנדטורית. השביתה, בתורה, הביאה למותם של מאות אזרחים ולהרס הכלכלה הסורית, מה שפגע בצרפת ובתדמיתה באירופה.
שנה לאחר מכן הסכימה צרפת להכיר במנהיגי הגוש כנציגיו הבלעדיים של העם הסורי, והזמינה אותם ל"שיחות עצמאות" בפריז. האשם אל-אתאסי עמד בראש המשלחת, ובהיעדרו מונה קוותלי לנשיא הגוש בפועל, תפקיד אותו מילא כחצי שנה. במהלך תקופה זו גייס רבים מבני דמשק לגוש, וכך כונן בסיס תמיכה נרחב. הוא נשען בעיקר על מנהיגי השכונות, סוחרים ואנשי מעמד הביניים כדי לשווק את מנהיגותו לציבור הרחב. האהדה הציבורית כלפי קוותלי גברה כאשר באותה תקופה פתח בן בריתו הפלסטיני, אמין אל-חוסייני, במהומות אלימות בארץ ישראל נגד הבריטים והיישוב היהודי. קוותלי העביר נשק, תחמושת וכספים לחוסייני ולאנשי כנופיותיו, ואף הזמינו לכונן בסיס שליטה מרכזי בדמשק.
משלחת הגוש הלאומי שבה לסוריה בנובמבר 1936 לאחר שסיכמה על הסכם עצמאות ארוך טווח עם צרפת (הסכם שרוקן מתוכן בסופו של דבר, שכן הצרפתים סירבו לאשררו בשנים הבאות והוסיפו להחזיק בריבונות בשטח הסורי). האשם אל-אתאסי היה לנשיא, ואילו ג'מיל מרדם ביי - ראש הממשלה. קוותלי מונה לשר האוצר והכלכלה הלאומית בממשלתו של מרדם ביי. בנוסף עמד מאחורי הקמתו של משרד ההגנה הסורי, שלא היה קיים קודם לכן.
עם זאת, זמן מה לאחר שנכנס לתפקיד התפטר בעקבות חילוקי דעות עם מרדם ביי לגבי סמכויותיו כשר האוצר. ב-1939 נפגש עם מספר נציגים של גרמניה הנאצית ששהו בסוריה והביע את נכונותו להיעשות בן בריתם של הנאצים אם יסכים אדולף היטלר לתמוך בעצמאות הערבים מהקולוניאליזם האירופי. הצרפתים ראו את נטיותיו הפרו גרמניות של קוותלי בחומרה וגירשוהו לערב הסעודית, ואולם הודות למאמצי השתדלנות של ידידו אבן סעוד שב לסוריה בשנת 1941. בתמורה הבטיח קוותלי כי יימנע מפעילות אנטי-צרפתית או פרו-נאצית. בעקבות התפייסותו זו עם הצרפתים יכול היה לשוב לפעילות ציבורית. הוא נעשה חבר בבית המחוקקים ואף הגיש את מועמדותו לנשיאות, בגיבויו המלא של האשם אל-אתאסי. קוותלי, שנהנה כאמור מתמיכה נרחבת בקרב הציבוריות הסורית, נבחר לנשיא הרפובליקה הערבית הסורית ב-17 באוגוסט 1943. סעדאללה אל-ג'בירי, נכבד סוני הנמנה עם האצולה החלבית, התמנה לראש הממשלה.
חייו > כהונתו הראשונה כנשיא (1943-1949)

תקופת כהונתו הראשונה של שוכרי אל-קוותלי עמדה בסימן מאמץ דיפלומטי מרוכז וממושך להשגת עצמאות סורית מלאה. הנשיא קוותלי וראש ממשלתו ג'בירי דרשו בתוקף נסיגה מיידית ובלתי תלויה של הכוחות הצרפתיים מסוריה, וסירבו להעניק הטבות צבאיות, מדיניות או כלכליות לצרפת בשטח סוריה. קוותלי, שהכריז מיד לאחר היבחרו מלחמה על גרמניה הנאצית, גייס את תמיכתם של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט וראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל. רוזוולט אף זימן נציגות סורית לישיבה המכוננת של ארגון האומות המאוחדות, שהתקיימה בסן פרנסיסקו ב-31 במרץ 1945.
תגובתו של נשיא צרפת שארל דה גול כלפי הקו הנוקשה שהוביל קוותלי לא איחרה לבוא, וב-29 במאי 1945 הפגיזו מטוסי קרב צרפתיים את דמשק. הצרפתים אף פרסמו צווי מעצר כנגד קוותלי ומקורביו. ואולם קוותלי לא שעה להפצרותיו של צ'רצ'יל כי יעזוב את סוריה עד יעבור זעם; "לא אעזוב," אמר, "אינני פייצל! (בהתייחסו לפייצל הראשון, מלכה ההאשמי של סוריה בין השנים 1918–1920, אשר פינה את מקומו לטובת הכוחות הצרפתיים)." בסופו של דבר, בעקבות לחץ בריטי, פינו הצרפתים את כוחותיהם מסוריה.
ב-17 באפריל 1946, הכריז קוותלי על עצמאותה המלאה של סוריה. לראשונה הוכרה הרפובליקה כישות מדינית עצמאית, שאיננה נשלטת על ידי מעצמה אירופית כלשהי. בשלוש השנים הבאות קשר קשרים הדוקים עם אבן סעוד מלך ערב הסעודית, פארוק הראשון מלך מצרים וידידו משכבר הימים, בשארה אל-ח'ורי נשיא לבנון. יריבו העיקרי בזירה האזורית היה עבדאללה הראשון מלך ירדן, שאף פנה אל העם הסורי בבקשו להדיח את קוותלי ולאחד את סוריה וירדן תחת הכתר ההאשמי. בתגובה אסר קוותלי על כניסתו של עבדאללה לסוריה ונמנע מפתיחת שגרירות סורית בעמאן.
חייו > הירידה מהשלטון והגלות במצרים

יחסי סוריה-ירדן הוחרפו עוד יותר בעקבות הכישלון הערבי במלחמת העצמאות (1948-49). קוותלי האשים את עבדאללה בבגידה בצבא הסורי ובחוסר שיתוף פעולה. ההפסד ערער את יציבות שלטונו של קוותלי; מפגינים זועמים תבעו את התפטרותם שלו ושל ראש הממשלה החדש, ג'מיל מרדם ביי. נוכח המצב האנרכי ששרר בסוריה הכריז קוותלי על ממשל צבאי, פרס את צבאו ברחובות הערים ומינה את מרדם ביי למושל הצבאי של סוריה. מרדם ביי עורר תרעומת ציבורית כה עזה בתפקידו זה עד כי קוותלי נאלץ לפטרו ולפנות תחתיו את ח'אלד אל-עזם. הלה עורר את חמתם של קציני הצבא הסורי, אותם האשים בשחיתות ובחוסר מקצועיות, שבגינן, כך סבר, כשלו לנצח את ישראל ב-1948.
ב-29 במרץ 1949, רמטכ"ל צבא סוריה, חוסני א-זעים, ביצע הפיכה צבאית ותפס את השלטון במדינה. הוא הורה על מעצרם של קוותלי ועזם, פיזר את בית המחוקקים וכונן דיקטטורה צבאית בת ארבעה חודשים, עד יום ה-14 באוגוסט 1949. נאמניו הבכירים של קוותלי נרדפו, נאסרו או גורשו ללבנון. קוותלי עצמו נדרש להתפטר מתפקידו ולפרוש למצרים, שם זכה למעמד של אורח כבוד, תחילה על ידי המלך פארוק ולאחר מכן על ידי הקצינים החופשיים שתפסו את השליטה בקהיר ביולי 1952, ובראשם נשיאה החדש של מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
חייו > כהונתו השנייה כנשיא (1955-1958)

שוכרי אל-קוותלי שב לסוריה ב-1955 והגיש את מועמדותו לנשיאות. בבחירות שנערכו באוגוסט גבר על ראש ממשלתו לשעבר, חאלד אל עזם, והתמנה בשנית לנשיא המדינה. במהלך כהונתו השנייה אימץ קוותלי קו פאן-ערבי-נאצריסטי קיצוני. מדיניות החוץ שלו הייתה פרו-מצרית מובהקת, והוא ביקש לכונן ברית הדוקה עם ברית המועצות. בנוסף קיים מגעים עם מדינות מזרח אירופה, חתם על עסקת נשק עם הסובייטים והקפיא את יחסיו עם צרפת ובריטניה בעת המשבר בתעלת סואץ (1956).
תדמיתה הבינלאומית של סוריה בתקופת כהונתו השנייה של קוותלי הייתה של לוויין סובייטי לכל דבר. סוכנות הביון האמריקאית ביצעה שני ניסיונות להפיל את משטרו של קוותלי, האחד ב-1956 והשני ב-1957, אולם שניהם כשלו. סוריה הלכה והתבודדה בזירה העולמית והבינלאומית, ויחסיה עם ירדן, לבנון, עיראק וערב הסעודית הידרדרו. בזירה הפנים סורית התבצע דיכוי שיטתי של כל התנועות הפוליטיות וטיהור הצבא הסורי מקצינים שהתנגדו לנאצריזם. קוותלי אף מינה אישים סוציאליסטים בולטים לתפקידי מפתח בממשל, ביניהם סלאח א-דין אל ביטאר, מנהיג מפלגת הבעת' הסורית, שהיה לשר החוץ.
בינואר 1958 החל קוותלי לפעול במרץ ליצירת איחוד מדיני שיכלול את סוריה ומצרים תחת הנהגתו של נאצר. קוותלי יצר את הרפובליקה הערבית המאוחדת בפברואר 1958 והתפטר מתפקידו כנשיא לטובתו של נאצר. בתמורה לצעד דרמטי זה מינהו נאצר ל"אזרח הערבי מספר אחד."
חייו > הפרישה מהחיים הפוליטיים

קוותלי פרש מפעילות פוליטית בשנות האיחוד (1958–1961), ואולם הוא לא נמנע מלהטיח ביקורת בנאצר ובמשטרו. בין היתר האשים את נאצר בכפיית דיקטטורה על סוריה, בסתימת פיות, בהלאמת תעשיות ובפגיעה בכלכלה הסורית. קוותלי תמך בקבוצת הקצינים הסורים שהביאו לקריסת איחוד הקע"מ ב-28 בספטמבר 1961. לימים התחרט על שהוביל את מהלך האיחוד, וטען כי היה מאוכזב והמום נוכח משטרו הרקוב והדיקטטורי של נאצר.
עם עלייתה של מפלגת הבעת' לשלטון בסוריה במרץ 1963, קוותלי עזב את סוריה ועבר להתגורר בביירות. כששמע על התבוסה הסורית ברמת הגולן במלחמת ששת הימים (יוני 1967) התמוטט כתוצאה מהתקף לב מסיבי, וב-30 לחודש הלך לעולמו.
מורשתו

המורשת שהותיר אחריו שוכרי אל-קוותלי, או "שוכרי ביי" כפי שהוא מוכר בדמשק, הנה מעורבת, וכוללת לאומיות סורית אמיתית מחד לעומת שאיפות אישיות מאידך. מבקריו הרבים מצביעים על השחיתות ועל שיכרון הכח שאפיינו אותו, בניגוד מובהק למורהו האשם אל אטסי. ומאידך, קוותלי היה פוליטיקאי מוצלח אשר נחרת בתודעה הסורית והכל-ערבית כלוחם אמיתי למען עצמאות הערבים ולסילוק הקולוניאליזם האירופי מהמזרח התיכון. אמנם, הוא נתפס על ידי סורים רבים, כמו גם על ידי היסטוריונים ואנשי אקדמיה, כאחד מחשובי המנהיגים הסורים במאה העשרים.
לקריאה נוספת

Moubayed, Sami, "Steel & Silk: Men and Women Who Shaped Syria 1900-2000", 2005
Moubayed, Sami, "Shukri al-Quatli and the Politics of Urban Nobility", 2000
Khouri, Philip. "Syria and the French Mandate", 1987
פטריק סיל. "סוריה - מאבק אל הצמרת", 1968
אייל זיסר. "פניה של סוריה", 2003
הערות שוליים

↑  קוואתלי נשיא סוריה, דבר, 19 באוגוסט 1955
| נשיאי סוריה |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הסורית הראשונה והשנייה | שוכרי אל-קוותלי • חוסני א-זעים • סאמי חינאווי • האשם אל-אתאסי • אדיב שישכלי • פאוזי סלו • אדיב שישכלי • מאמון אל כוזברי • האשם אל-אתאסי • שוכרי אל-קוותלי | דגל סוריה כיום |
| הרפובליקה הערבית המאוחדת | גמאל עבד אל נאצר | דגל סוריה כיום |
| הרפובליקה הערבית הסורית | מאמון אל כוזברי • עיזאת אל נוס • נאזים אל קודסי • לואיי אל-אתאסי • אמין אל-חאפז • נור א-דין אל-אתאסי • אחמד אל חטיב • חאפז אל-אסד • עבד אל-חלים ח'דאם • בשאר אל-אסד | דגל סוריה כיום |
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422391105171  BnF: cb15036414q (data)  GND: 124826482  ISNI: 0000 0000 0541 6516  LCCN: n98951319  NARA: 10611105  VIAF: 44584497   WorldCat (עם VIAF): 44584497
שנות ה-90 של המאה ה-17

שנות ה-90 של המאה ה-17 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-17, החלו ב־1 בינואר 1690 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1699.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

12 ביולי 1690 – קרב בוין בין ויליאם מאוראנז' והפרוטסטנטים וג'יימס השני, מלך אנגליה והקתולים. נחגג על ידי היוניוניסטים האירים
29 ביולי 1693 – מלחמת הברית הגדולה: קרב לנדן - צרפת זוכה בניצחון פירוס על כוחות הברית בהולנד
11 בספטמבר 1697 – האוסטרים מביסים את העות'מאנים בקרב זנטה. התבוסה מובילה לחתימת הסכם קרלוביץ
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

24 באוגוסט 1690 – נוסדת העיר כלכותה (קולקטה) בהודו
25 בספטמבר 1690 – העיתון הראשון של אמריקה, Publick Occurrences Both Forreign and Domestick, מפורסם בפעם הראשונה והאחרונה
1 במרץ 1692 – מתחילים משפטי המכשפות בסיילם, כאשר שרה אוסבורן וטיטובה מובאות בפני חבר שופטים מקומיים. זהו תחילתה של התופעה המכונה ציד המכשפות בסיילם וזו נמשכת עד ל-12 באוקטובר באותה השנה
1692 - צו הסובלנות ניתן על ידי קיסר שושלת צ'ינג, ומכיר בלגיטימיות של פעילויות מיסיונריות מטעם הכנסייה הקתולית
11 בינואר 1693 – הר הגעש אתנה מתפרץ
20 בדצמבר 1699 – הצאר פטר הגדול משנה את לוח השנה ברוסיה מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני
אירועים בולטים בעולם > כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תקופה של שגשוג כלכלי ניכר ביפן של תקופת אדו, עם צמיחה של המגזר החקלאי, מגזר פיננסי, תעשיית המסחר והתפתחותם של ענפי סחר סביב מוצרים יקרים כמו משי, כותנה איכותית, נייר וחרסינה, לצד עלייתם של מרכזים עירוניים גדולים.
הפורטוגזים הקולוניאליים מגלים לאורך העשור מצבורי זהב משמעותיים בברזיל, ואלו משפיעים על הכלכלה של הכובשים והנכבשים גם יחד.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
7 ביוני 1692 – 3,000 הרוגים ברעידת אדמה בג'מייקה. פורט רויאל נחרבת
11 בינואר 1693 – כ-60,000 הרוגים ברעידת אדמה בקטניה שבאיטליה
4 בינואר 1698 – רובו של ארמון וייטהול נחרב בשרפה
אסונות > בריאות

1691 - מגפת הקדחת הצהובה מתפשטת בברבדוס ופוגעת בעיקר בחיילים בריטים. ילדים רבים נפגעים מהמגפה, ואלפי חיילים בריטים מתים ממנה.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
1690 - לאחר מחקר משותף עם רוברט בויל, הציג דני פפן דגם למנוע הקיטור הראשון בעל היכולת לבצע עבודה, בשם מנוע אטמוספירי.
1690 - אורנוס - האסטרונום האנגלי ג'ון פלמסטיד מקטלג לראשונה את אורנוס, אם כי הוא מגדיר אותו בשלב זה בטעות ככוכב, ולא ככוכב לכת.
תרבות פופולרית

עלייתם של מרכזים אורבניים משגשגים ביפן הולידה סביבה שגשוג אמנותי במרכזי הערים.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  Christianity, britannica
1 2  תקופת טוקוגאווה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Kendall Brown, כרייה (חלק מלימודי אמריקה הלטינית), באתר Oxford Bibliographies
↑  George C. Kohn, Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present
↑  Anita McConnell; 'Papin, Denis (1647–1712?)' (2004). "Oxford Dictionary of National Biography". Oxford University Press.
| עשורים במאה ה-17 |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1600–1609 • 1610–1619 • 1620–1629 • 1630–1639 • 1640–1649 • 1650–1659 • 1660–1669 • 1670–1679 • 1680–1689 • 1690–1699 • >> |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: aff738cb-a3a6-4dd8-a0a0-5f36527880b4 
ציד המכשפות בסיילם
הונאת אבהות

הונאת אבהות (באנגלית: Paternity fraud) היא סוג של הונאה בה האם קובעת שהגבר הלא נכון הוא האב הביולוגי של הילד שלה, על אף שהיא יודעת או חשודת בכך שהוא איננו האב הביולוגי, ובאופן זה היא הופכת את האב הלא ביולוגי להורה של הילד באופן רשמי על פי החוק.
להונאת אבהות יכולים להיות מניעים שונים, לדוגמה, לגרום לאב הלא ביולוגי לשלם דמי מזונות לאם, או לוודא שהצאצא יקבל את האזרחות של האב הלא ביולוגי, ובאופן זה גם האם תקבל בהמשך אשרת שהייה.
פעילי זכויות גברים טוענים כי במקרים של הונאת אבהות ישנם קורבנות פוטנציאליים רבים - האב הלא ביולוגי, הילד שנשללה ממנו/ממנה מערכת יחסים עם האב הביולוגי, והאב הביולוגי שנמנעה ממנו מערכת יחסים עם בנו/בתו. נפגעים נוספים כוללים גם את משפחת האב הלא ביולוגי. בפרט, במקרים בהם הגבר נאלץ לשלם דמי מזונות עבור ילד של אדם אחר, הדבר עלול לגרום לו, לאשתו הנוכחית, ולילדיו הביולוגיים למצוקה כלכלית.
במחקרים שבוצעו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נמצא כי השכיחות של מקרי הונאות אבהות הם כ-1.4% עד 1.6% מכלל הילדים שנולדו בבריטניה, 2.8% מכלל הילדים שנולדו בצרפת, ו-0.8% מכלל הילדים שנולדו בשווייץ.
בתחומי שיפוט רבים ברחבי העולם האפשרות לערער באופן חוקי על מקרים של הונאות אהבות מוגבלת. למשל, בתחומי שיפוט מסוימים חל איסור על הגברים לערער על כך שהם האבהות הביולוגים, משום שהוגדר על פי חוק תקופת זמן מוגבלת בה מותר מבחינה חוקית לשנות סטטוס זה גם אם יש ראיות המעידות שלא מדובר באב הביולוגי, או בתחומי שיפוט בהן לנשים מותר לטעון מי הוא האב הביולגי מבלי שמותר יהיה לאותו הגבר להפריך טענות אלו.
ראו גם

פרופיל DNA
התנועה לזכויות הגבר
הערות שוליים

↑  B, Jacobs, Melanie (2004). "When Daddy Doesn't Want to Be Daddy Anymore: An Argument Against Paternity Fraud Claims". Yale Journal of Law & Feminism (באנגלית). 16 (2).
↑  Bellis MA, Hughes K, Hughes S, Ashton JR (September 2005): "Measuring paternal discrepancy and its public health consequences"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4242354-5 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.