stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובן אוסטלונד
הערות שוליים

↑  Brooks, Xan (2018-03-11). "Ruben Östlund: 'All my films are about people trying to avoid losing face'". The Observer (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-2020-01-12.
↑  Scott Roxborough, Scott Roxborough, Ruben Ostlund’s ‘Triangle of Sadness’ Wins Palme d’Or at 2022 Cannes Film Festival, The Hollywood Reporter, ‏2022-05-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  https://www.youtube.com/watch?v=0Z2UYLTsPwY
↑  Carlberg, Ingrid (18 בינואר 2009). "Folkfilmaren Ruben Östlund". Dagens Nyheter (בשוודית). נבדק ב-13 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pham, Annika (30 באוקטובר 2008). "Interview with Ruben Östlund". Cineuropa. נבדק ב-13 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helmerson, Erik (21 במרץ 2009). "Ruben Östlunds nya om unga som rånar". Dagens Nyheter (בשוודית). נבדק ב-13 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "27th Moscow International Film Festival (2005)". MIFF. אורכב מ-המקור ב-3 באפריל 2013. נבדק ב-9 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Meza, Ed (17 בפברואר 2010). "'Bank' wins Golden Bear for best short". Variety. נבדק ב-31 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2014 Official Selection". festival-cannes.fr (בצרפתית). נבדק ב-18 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Un Certain Regard 2014 Awards". Festival de Cannes 2014. נבדק ב-23 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tartaglione, Nancy (16 בינואר 2015). "Force Majeure's Ruben Ostlund Does 'Worst Man Cry' Over Oscar Snub – Video". Deadline Hollywood. נבדק ב-21 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Un Certain Regard Jury 2016". Cannes Film Festival. נבדק ב-28 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pulver, Andrew. "Cannes 2017: Ruben Östlund wins Palme d'Or for The Square". The Guardian. נבדק ב-28 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Keslassy, Elsa (9 ביוני 2017). "From 'Square' to 'Triangle': Palme d'Or Winner Ruben Ostlund's New Project Unveiled (EXCLUSIVE)". Variety. נבדק ב-21 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409245605171  PLWABN: 9810570836405606  BIBSYS: 6088742  BnF: cb17039754s (data)  GND: 1025704932  ISNI: 0000 0000 5203 1889  LCCN: no2015020636  NKC: jo2012696432  NLK: KAC201521471  NTA: 325837201  RERO: 02-A024128020  SELIBR: 301797  SUDOC: 195286995  VIAF: 78763765   WorldCat (עם VIAF): 78763765 
זכייה בפרס דקל הזהב, פסטיבל קאן ב-2017
רחל אדטו

רחל אדטו-לוי (נולדה ב-21 ביוני 1947) היא רופאה ישראלית ועורכת דין, שכיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-18 מטעם קדימה והתנועה. כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2020.
ח"כ ד"ר רחל אדטו בהפגנת הרופאים הגדולה בירושלים
ביוגרפיה

רחל אדטו נולדה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי בעיר. בעלת תואר דוקטור לרפואה מטעם בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים וכן בעלת תואר מוסמך במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית ותואר בוגר במשפטים מהקריה האקדמית אונו, הוסמכה כעורכת דין וחברה בלשכת עורכי הדין. בשנת 1980 הוסמכה כמומחית למחלות נשים ומיילדות. שימשה כרופאה בכירה במחלקת נשים בבית החולים הדסה הר הצופים. בשנת 1993 מונתה לתפקיד סגנית מנהל בית החולים הדסה עין כרם, וב-1995 לסמנכ"ל המרכז הרפואי שערי צדק, תפקיד אותו מילאה עד שנת 2006. בין השנים 2000–2004 הייתה סגנית יו"ר ארגון הרופאות בישראל.
בין התפקידים הציבוריים שאותם מילאה אדטו: יועצת שר הבריאות לבריאות האשה (מאז 1997), יו"ר המועצה הלאומית לבריאות האשה, חברה במועצה הלאומית למיילדות וגינקולוגיה ובוועדה הציבורית לקביעת סל הבריאות (מאז 2000) וייצוג ישראל במשלחת לעצרת האו"ם בניו יורק. שימשה גם כחברת מועצת מבשרת ציון. מ-2017 מכהנת כדירקטורית בכלל ביטוח.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הוצבה במקום ה-35 ברשימת קדימה לכנסת. בבחירות זכתה קדימה ב-29 מנדטים ואדטו לא נבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחרה למקום ה-22 ברשימת קדימה ונבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרפה למפלגת התנועה בראשות ציפי לבני.
עבודתה בכנסת התמקדה בנושאים החברתיים ובעיקר בתחום הבריאות. הייתה חברה בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ועמדה בראש השדולה לקידום בריאות האישה ואגודות הידידות הפרלמנטריות עם הודו ונפאל. עם החוקים שיזמה במהלך כהונתה בכנסת נמנים חוקים אלה:
חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות. החוק קובע כי כתנאי להצגתה של פרסומת, יומצא אישור שהדוגמן אינו בתת-משקל, וכי בפרסומות שנעשה בהן שימוש בעריכה גרפית כדי להצר את היקפי גופו של הדוגמן, תופיע הבהרה בדבר עריכה זו (עם דני דנון).
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי המאפשר לילדים אוטיסטים לקבל טיפול גם על ידי עובד סוציאלי או פסיכולוג, כחלק מהקצבת שעות האבחון והטיפול שניתנות להם (יחד עם זאב בילסקי ודני דנון).
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי הקובע כי קופת חולים או בית מרקחת יספקו למבוטח תכשיר ששיווקו מותנה במרשם, באריזה הקרובה ביותר בכמותה למנת התכשיר המופיעה במרשם, וזאת כדי למנוע תשלום יתר של המבוטח בהשתתפות עצמית, המשולמת בנפרד על כל אריזת תרופה בודדת (עם חיים אורון ואמנון כהן).
תיקון לחוק למניעת אלימות במוסדות רפואיים, המחיל את הוראותיו גם על מקומות שניתנים בהם שירותי רווחה. החוק מקנה סמכויות שונות לעובדי המקום ולמאבטחיו כלפי מי שנוקטים אלימות כלפי עובדי הרווחה (עם חיים כץ).
חיים אישיים

אדטו היא אם לשני בנים מנישואיה הראשונים.
החל משנת 2015 היא חיה בזוגיות עם אהרון ברנע.
רנה גיל

אין תמונה חופשית
רנה גיל (נולדה ב-1933) היא רופאת ילדים, מומחית בנאונאטולוגיה מרצה וחוקרת, מקימת היחידה הראשונה לטיפול נמרץ ילודים בישראל.
ביוגרפיה

נולדה בפולין בשנת 1933, בת למשפחת אורבך. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה יחד עם נשות המשפחה ששרדו
את האקציות הגרמניות בדירות מסתור ובעליות גג. בשנת 1945, לאחר שחרור פולין בידי הרוסים, שהתה כשנה בפולין במהלכה עסקה אמה חנה אורבך באיסוף ילדים ניצולי שואה מרחבי אירופה. ב-1946 עלתה עם אמה לארץ ישראל וחברה לאביה, שהצליח לברוח לארץ ב-1939.
כנערה למדה בתיכון עירוני א' בתל אביב. ב-1952 התגייסה לחיל ההנדסה ולקחה חלק בתכנון והקמת הכביש הראשון לאילת. בשנת 1954 החלה את לימודה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיימה ב-1960.
את התמחותה ברפואת ילודים החלה בבית החולים האוניברסיטאי הדסה, עין-כרם, והשלימה אותה בארצות הברית, בבית החולים בסן פרנסיסקו. ב-1971 החלה את התמחותה ביחידה לטיפול נמרץ ילודים בבית החולים "ספרו" במדינת מישיגן בארצות הברית. היא הביאה עימה לארץ את הידע אודות תחום פורץ דרך זה, בשנת 1973, אז פתחה את היחידה הראשונה בישראל לטיפול נמרץ ילודים בבית החולים ביקור חולים בירושלים. גיל ניהלה מחלקה זו במשך 30 שנה. בתקופה זו, משנות ה-70 עד שנות ה-90, ירדה תמותת הפגים בישראל מ-19:1,000 עד ל-3:1000.
גיל זכתה כאות הוקרה בתואר פרופ' לרפואה קלינית מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ובהמשך התקדמה לדרגת פרופסור חבר. היא שימשה לאורך השנים גם כמדריכת סטודנטים בבית הספר לרפואה.
במהלך 40 שנות עבודתה כתבה גיל מעל 100 מאמרים אשר פורסמו בכתבי עת מדעיים בינלאומיים. רבים ממחקרים אלו בוצעו בשיתוף עם המחלקת הילדים של אוניברסיטת סטנפורד, פאלו אלטו, קליפורניה.
גיל פרשה מניהול מחלקת הילודים בבית החולים ביקור חולים בשנת 2007, מאז משמשת כמנהלת מחלקת הילדים בבית החולים הרצוג בירושלים, המתמחה בטיפול בילדים עם פגיעות התפתחותיות קשות ומונשמים כרונית. ב-2012 פרסמה מאמר המתאר לראשונה טיפול בילדים ברמת פגיעות זו; המחקר הוצג בכנס למחקר רפואי בוושינגטון בשנת 2013.
חיים אישיים

נשואה מ-1954 ליוסף (ג'ו) גיל, טייס בחיל האוויר ולימים פרופ' לפיזיולוגיה של הצמח באוניברסיטה העברית וראש המכון לחקר המדבר בשדה בוקר. לזוג נולדו שני ילדים.
הערות שוליים

↑  מייסדי הניאונטולוגיה בישראל, באתר האיגוד הישראלי לניאונטולוגיה
↑  ארלין אייזנברג, היידי מרקוף וסנדי האטאוויי (עריכה מדעית של המהדורה העברית: פרופ' רנה גיל), "למה לצפות בשנה הראשונה", 2011, תל אביב: הוצאת סירקיס, ידיעות אחרונות, ספרי חמד
רחוב אל-וחדה

|  מיקום |
| --- | --- |
 עיר:  עזה 
 רחובות מסתעפים:  דרך אל-ראשיד, דרך צלאח א-דין 
 קואורדינטות:  31°30′59″N 34°27′11″E﻿ / ﻿31.516318122321°N 34.453040768993°E﻿ / 31.516318122321; 34.453040768993
 he
 
רחוב אל-וחדה (בערבית: شارع الوحدة) הוא ציר תנועה העובר במרכז העיר עזה, במקביל לחלקו המזרחי של רחוב עומר אל-מוח'תאר (מצפון לו). הוא מסתעף ממערב לדרך צלאח א-דין, הנתיב הראשי העובר מצפון לדרום דרך רצועת עזה, ומסתיים בבית החולים אל-שיפא. הרחוב נמצא בחלקו הדרומי של רובע א-דרג'. ציוני דרך בולטים הממוקמים לאורכו (ממזרח למערב) הם: משטרת שג'אעייה (גובלת בדרך צלאח א-דין - מול רחוב בגדד בשכונת שג'אעייה. בשנות השלטון הישראלי נקראה משטרת מדינה). קאסר אל-באשה (אנ') ומסגד א-סייד האשם (אנ') (אינו גובל ממש ברחוב, אלא מצוי כ-50 מטר צפונית אליו).
ב-1970 בזמן השלטון הישראלי ברצועת עזה והמלחמה בטרור ברצועת עזה, חסם צה"ל את הרחובות ואת הסמטאות היוצאים מרחוב אל-וחדה ומרחוב עומר אל-מוח'תאר, כיוון ששימשו לנסיגת זורקי רימונים לרחובות הראשיים. בנובמבר 1971, הוסרו הקירות החוסמים בפקודת המושל הצבאי, תא"ל יצחק פונדק.
ב-2 באוגוסט 1987 ירו מחבלים למוות בקצין צה"ל בעת שנסע ברכבו ברחוב.
במלחמת חרבות ברזל (נכון ל-11 בנובמבר 2023) משמש הרחוב כפרוזדור יציאה מזרחה, מבית החולים שיפא לכיוון דרך צלאח א-דין, בעת שכוחות צה"ל נלחמים סביב מעוז חמאס שמצוי באזור בית החולים.
הערות שוליים

↑  נפתחו סימטאות חסומות בצידי הרחוב הראשי בעזה, מעריב, 19 בנובמבר 1971
↑  שמעון אלקבץ, אלכס פישמן, סרן רון טל נורה למוות באקדח, ממארב במרכז עזה, חדשות, 3 באוגוסט 1987
↑  צילום זירת המארב, חדשות, 3 באוגוסט 1987
↑  הודעת דובר צה"ל בערבית, 11 בנובמבר 2023 (בערבית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה ובנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ריצ'רד קרומוול

ריצ'רד קרומוול (באנגלית: Richard Cromwell; ‏4 באוקטובר 1626 – 12 ביולי 1712) היה בנו של אוליבר קרומוול ויורשו בתואר לורד פרוטקטור של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. קרומוול הבן שלט לתקופה קצרה של שמונה חודשים בלבד בין ה-3 בספטמבר 1658 ל-25 במאי 1659. אחרי אליזבת השנייה, קרומוול הוא האדם שהגיע לגיל המבוגר ביותר אשר שלט באחת ממדינות הממלכה המאוחדת (אנגליה, סקוטלנד, ויילס או אירלנד).
ביוגרפיה

במהלך מלחמת האזרחים האנגלית שירת קרומוול בצבא הפרלמנט. לאחר נישואיו לאשתו, דורותי, הוא פנה לעבודה חקלאית, בדומה לאביו בצעירותו ולאחר שנכשל בכך הוא החל לייצג את מחוז המפשייר בפרלמנט (1654). בשנים 1655–1656 ייצג את אוניברסיטת קיימברידג'.
קרומוול היה יורש בלתי צפוי והגיע לרשת את אביו משום ששני אחיו הבכורים, הנרי ואוליבר, מתו לפני אביהם. אף על פי שישב לתקופה בפרלמנט חסר לקרומוול הניסיון הפוליטי הנדרש לתפקידו ובעיקר חסרה לו השאיפה הפוליטית להגיע לתפקיד. רק לאחר מות אחיו החל אביו להביאו לקדמת החיים הציבוריים, הוא מונה במקום אביו כצ'אנסלור אוניברסיטת אוקספורד וכן נעשה חבר במועצת המדינה. קרומוול גם קיבל גדוד צבאי משלו ואף נעשה חבר בבית הלורדים. בסופו של דבר, על סף מותו, מינה אותו אביו כיורשו.
ב-3 בספטמבר 1658 נכנס קרומוול לתפקידו כלורד פרוטקטור של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. מינויו נתקל בהתנגדות עזה מצד חוגים שונים, בעיקר מצד קציני הצבא. על מנת לדכא את ההתנגדות ולגייס כספים, קרומוול כינס מחדש את הפרלמנט שפוזר במהלך כהונת אביו.
לאחר שמונה חודשים כלורד פרוטקטור עלתה מועצה צבאית שכפתה על קרומוול את פיזורו של הפרלמנט וכינוס אחד אחר במקומו תוך כדי פירוק הפרוטקטורט. לאחר תקופה מה שתפקדה הממלכה כרפובליקה ללא מלך היא הזמינה מחדש את צ'ארלס השני, בנו של צ'ארלס הראשון שהופל מכיסאו על ידי הפרלמנט בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, לשבת מחדש על כס מלכות בריטניה.
לאחר חזרתה של המלוכה יצא קרומוול בקיץ 1660 לגלות בצרפת שם חי תחת השם ג'ון קלארק. במהלך גלותו התגורר ככל הנראה במדינות נוספות באירופה. ב-1680 הותר לו לחזור לבריטניה ללא כל ענישה. הוא מת ב-12 ביולי 1712 בצ'סהאנט שבהרטפורדשייר בגיל 85.
רנה גריאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בפברואר 1909 רימיני, איטליה 
 פטירה:  31 במרץ 2004 (בגיל 95) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Renato Zavagli Ricciardelli delle Caminate 
 מקום קבורה:  Monumental Cemetery 
 תקופת הפעילות:  1900–1999 (כ־99 שנים) 
 תחום יצירה:  איור אופנה 
 חתימה:   
 www.gruaucollection.com
 
רנה גריאו (צרפתית: René Gruau‏:  4 בפברואר 1909 - 31 במרץ 2004)  היה מאייר אופנה שהייתה לו השפעה מתמשכת על תעשיית האופנה. בגלל הכישורים והיצירתיות המיוחדים שלו, הוא תרם לשינוי בתעשיית האופנה כולה באמצעות הפצת איוריו שייצגו את העיצובים הפופולריים שכבר יצרו מעצבים בתעשייה. השפעתו ניכרת עוד בשנות האלפיים על דרך הצגת האופנה ופרסומה. גריאו הפך לאחד האמנים המוכרים והאהובים ביותר במהלך שנות ה -40 וה -50 שעבד עם פמינה, מארי קלייר, ומבחר מגזינים מפורסמים. יצירות האמנות של גריאו זוכות להוקרה ולשבחים בינלאומיים בכמה ממוזיאוני האמנות היוקרתיים ביותר בפריז ובאיטליה, כולל הלובר בפריז.
חיים אישיים

גריאו נולד בשם הרוזן רנטו דל קמינאטה ברימיני, באיטליה, ב -4 בפברואר 1909. הוא היה בנו של רוזן איטלקי אך במקום ללכת בעקבות אביו ולאמץ קריירה צבאית, תשוקתו והנטייה שלו לאמנות הובילו אותו לכיוון האמנויות. כשאמו של רנה, מריה גריאו, אריסטוקרטית צרפתייה, ואביו נפרדו כשהיה בן שלוש, הוא עבר איתה לפריז. לאחר מכן קיבל גריאו את שם המשפחה של אמו, שהוא השם שבו הוא התפרסם, בניגוד לשם המשפחה של אביו ולקשר האצילי שלו.
בגיל ארבע עשרה החל גריאו לתמוך באמו על ידי מכירת רישומים לכתב העת האופנתי "מילאנו לידל" . הוא קיבל השראה ליצור ולהמחיש אופנה על ידי יחסיו הקרובים עם אמו האלגנטית.  הוא הפגין כישרון ציור לאורך חלק ניכר מחייו ועבד כמאייר במגזיני אופנה כמו פמינה, מארי קלייר ווג בפריז בשנות העשרה ובתחילת שנות העשרים לחייו. גריאו התקשה למצוא עבודה במהלך מלחמת העולם השנייה ובסופו של דבר מצא מעט עבודה עבור מעצבים קטנים או לא מבוססים כמו כריסטיאן דיור לפני שהפך לפופולרי בתקופה זו. הוא פעל ככל יכולתו ותרם להסתרת פליטים יהודים.
קריירה

כישרונו האמנותי של גריאו באיור אופנה זיכה אותו בפרסום בגיל 14 ועד שהגיע לגיל 18 הוא התפרסם בארצות הברית, איטליה וצרפת. במהלך חייו עבד גריאו במגזינים רבים ביניהם אל, ווג, הארפר'ס בזאר, פלייר, מאדאם פיגארו. גריאו נשכר על ידי מעצבים גדולים כמו פייר בלמיין, כריסטיאן דיור, ז'אק פאת', אלזה שיאפרלי, אליזבת ארדן ואחרים. הוא נתן חיים לבגדי המעצבים והרחיב את הפופולריות שלהם בעזרת האיורים הכובשים שלו.
גריאו, שכרזותיו הושפעו לעיתים קרובות מרישומים יפניים קלאסיים ומרישומי חיי הלילה של טולוז-לאוטרק, היה אולי ידוע בעיקר בזכות יצירת הפרסום של הבושם של מיס דיור והשפתון של רוז' בייזר. לדברי אלן ריידינג מהניו יורק טיימס, "בכל מה שעשה, הוא עורר את הזוהר והסגנון של עולם האופנה".
תפקידו הראשון של גריאו כמנהל אמנותי בפרסום היה בשנת 1947 עם כריסטיאן דיור. השניים יצרו יחד את "המראה החדש" של אותה תקופה, בחלקו תוצאה של העיצובים של דיור, וחלקו תוצאה של הפרשנות המשולבת של גריאו ושדרוג האיור הגרפי בסגנון ישן.  גריאו היה בידידות רבה עם דיור שתרמה לשיתוף הפעולה המוצלח שלהם ולהגדלה נוספת של פרסומת האופנה.
גריאו עבר לארצות הברית בשנת 1948 כדי לעבוד במגזינים ווג והרפר בז'אר. הוא נשאר שם במשך שנתיים, ולאחר מכן יצא לעבוד כמאייר היחיד של המגזין פלייר. היו לו מספר תערוכות במוזיאון התלבושות בפריז בשנת 1989 ובמוזיאון דה לה פובליסיטי בשנת 1999. המוזאון בעיר הולדתו של גריאו, רימיני, איטליה, מחזיק אוסף קבוע שלו. יצירותיו של גריאו נמצאות באוספים הקבועים של מוסדות אמנות רבים, כולל הלובר בפריז.
מסעות הפרסום שלו עבור מולן רוז' ולידו דה פריז השתמשו באסתטיקה נוסטלגית, שהעצימה את הציור המסורתי של אמנות טולוז-לאוטרק, בונאר והאמנים הפריזאים שלפני המאה העשרים . הוא המשיך לעבוד בפרסום בעיצוב כרזות קולנוע. המפורסמת ביותר הייתה של "לה דולצ'ה ויטה" של פליני בשנת 1959 ועבד על קמפיינים כמו שעוני דיור, אייר פראנס, מרטיני ואומגה.
הערות שוליים

↑  "René Gruau"
↑  renegruau.com, www.renegruau.com
1 2  Riding, Alan (2004-04-10). "René Gruau, 95; Drew Elegant Fashion Ads". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-10-01.
↑  Amy Fine Collins, The Hand of Fashion | Vanity Fair | December 2004, Vanity Fair | The Complete Archive (באנגלית אמריקאית)
↑  Rene Gruau: Bridging Classic Poster Design & Modern Advertising, The Ross Art Group (באנגלית)
↑  Obituary: René Gruau, the Guardian, ‏2004-04-15 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11984259p (data)  CANTIC: a11567727  CiNii: DA0829276X  GND: 11869829X  ISNI: 0000 0000 8400 6426  LCCN: n84042432  NDL: 00467640  NLA: 35526591  NTA: 070526877  RERO: 02-A003324497  RKD: 113649  SNAC: w6f47z65  SUDOC: 027686183  ULAN: 500065588  VIAF: 92666603   WorldCat (עם VIAF): 92666603
רוזלבה קריארה

| --- | --- |
דיוקן עצמי 1715
דיוקן עצמי 1715
 לידה:  12 בינואר 1673 ונציה
 פטירה:  15 באפריל 1757  (בגיל 84) ונציה
 לאום:  איטלקייה
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  רוקוקו.
רוֹזָלבָּה קַרִיאֶרָה  (באיטלקית: Rosalba Carriera; ‏ 12 בינואר 1673, ונציה – 15 באפריל 1757, ונציה), הייתה ציירת איטלקייה שפעלה בתקופת הרוקוקו. היא ידועה בזכות הדיוקנאות שציירה בצבעי פסטל. מקובל לחשוב שהיא הייתה הראשונה להשתמש בפסטל ביצירה מוגמרת.
קורות חייה

רוֹזָלבָּה נולדה בוונציהב-2 בינואר 1673. הוריה היו אלבה פורסטי (Alba Foresti) שהייתה רוקמת תחרה ואנדריאה קריארה פקיד. רוֹזָלבָּה הייתה הבכורה לשתי אחיותיה ג'והנה (1675-1735) ואנג'לה (1757 - 1677). האב נפטר כשהייתה צעירה ומאז עזרה בפרנסת המשפחה בהכנת עיצובים עבור עבודות התחרה של אמה, ובהמשך במכירת יצירותיה.
בין מוריה היו הצייר ואומן התחריטים ג'וספה דיאמנטיני (Giuseppe Diamantini ) (אנ') והצייר אנטוניו בלסטרה (Antonio Balestra) (אנ').
בגיל 72 (ב-1745) קַרִיאֶרָה התעוורה.
נפטרה בוונציה ב-15 באפריל 1757 ונקברה שם בכנסיית סן וייו (San Vio)
פעילותה המקצועית

כישוריה האמנותיים של רוֹזָלבָּה התגלו בגיל צעיר, בהכנת עיצובים עבור עבודות התחרה של אמה. כשעסקי התחרה נחלשו רוֹזָלבָּה מצאה אפיקים אומנותיים חדשים שאיפשרו לה להמשיך ולתמוך בכלכלת המשפחה. ב-1701 החלה לצייר עיטורים מיניאטוריים למכסים של תיבות טבק הרחה.  ב-1703 החלה לצייר ציורי דיוקן. דיוקנאות אלו זכו להצלחה רבה, בין השאר בזכות אספן וסוחר האמנות הוונציאני אנטוניו זאנטי (Antonio Zanetti)(אנ'). שבמשך השנים רכש רבות מעבודותיה, ובאמצעות קשריו עם אספני אומנות אחרים הפיץ את שמה ברבים.
בעקבות ההצלחה הכלכלית עברה יחד עם אימה האלמנה ואחותה ג'ובאנה, למעון המשקיף על התעלה הגדולה. שם גם קיימה את הסדנה שלה, בה עבדה יחד עם שתי אחיותיה ותלמידתה פליצ'יטה סרטורי. במהלך השנים הפכה הסדנה לתעשייה של ממש שפרט לדיוקנאות המקוריות עצמן הכינה גם העתקים ופסטישים. הם גם קיבלו הזמנות להכנת העתקים ופסטישים של דיוקנאות שנעשו על ידי אמנים אחרים. קַרִיאֶרָה ניהלה התכתבות ענפה עם לקוחות וסוכנים ברחבי אירופה. על סמך התכתבות זו ידועים גם התעריפים שלה: דיוקן רגיל עלה 22 דוקטים של זהב  וציור מורכב כמו "ארבעת העונות" עלה 240.
מכובדים מכל אירופה שביקרו בוונציה הזמינו ממנה ציורי דיוקן. ביניהם, מקסמיליאן השני מבוואריה, פרדריק הרביעי מדנמרק ואוגוסט השלישי, מלך פולין. האחרון גם רכש יותר מ-150 מיצירותיה. הייתה פופולרית מאוד גם באנגליה והמלך ג'ורג' השלישי רכש רבות מיצירותיה.
ב-1721 הוזמנה, על ידי הבנקאי ואספן האומנות פייר קרוזה (Pierre Crozat)(אנ'), לעבוד בפריז. אחותה אנג'לה והגיס  ג'ובאני אנטוניו פלגריני (אנ') התלוו אליה. לפי היומן שלה ציירה 50 דיוקנאות במהלך 18 חודשי שהותה בפריז. היא ציירה רבים מבני האצולה,  מהדופן לימים המלך לואי החמישה עשר ומטה. בפריז ביקרה בסדנאות של מספר ציירים ובמיוחד העריכה את אנטואן ואטו ואף הכינה שני ציורי דיוקן שלו.
ב-1730 הוזמנה לחצר הקיסר קרל הששי בווינה והכינה פורטרט של הקיסרית אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל.
יצירתה

סגנון הציור של קַרִיאֶרָה היה "מעורפל" והתאפיין בצבעים עדינים ובהירים. היא נודעה בעיקר בזכות ציוריה בפסטל, טכניקה שהתאימה לסגנון הרוקוקו כיוון שיצרה  "קצוות רכים ומשטחים מחמיאים".
קַרִיאֶרָה התמחתה והתפרסמה בציורי הדיוקנאות. אבל זה לא היה התחום היחיד בו עסקה. את הקריירה האמנותית שלה החלה בציורי מיניאטורות, בהמשך  דרכה ציירה גם אלגוריות שהמפורסמת בהן היא "4 העונות".
דיוקן הפסטל המוקדם ביותר המוכר כיום הוא הדיוקן של אנטוניו זאנטי מ-1700, נמצא כיום במוזיאון הלאומי בסטוקהולם.
באתר The Athenaeum מוצגות 129 יצירות שלה. בספרה של ברנרדינה סאני (Bernardina Sani) מ-2007 מופיעות 440 יצירות שלה.
תערוכה לציון 300 שנים להולדתה התקיימה  ב-1975 במוזיאון Staatliche Kunsthalle בקרלסרוהה.
תערוכת דיוקנאות בפסטל של קַרִיאֶרָה מתקיימת במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק בקיץ 2017.
כתבים

רוֹזָלבָּה השאירה אחריה  מסמכים כתובים רבים: מכתבים, יומן שכתבה במהלך שהותה בפריז ואוטוביוגרפה קצרה.  כל אלה שמורים בספרייה הלורנציאנית בפירנצה.
כיבודים

חברת האקדמיה של סן לוקא ברומא - 1704.
חברת האקדמיה הצרפתית - 1720.
חברת האקדמיה של בולוניה(אנ') - 1720 .
השפעתה

ישנם חוקרים הסבורים כי התפוצה הרחבה של עבודות בצבעי פסטל במהלך המאה ה-18 הייתה בזכות עבודתה החלוצית של  קריירה.
הציור "נערה  עם יונה" (כיום בדיז'ון) היווה לדעת חוקרים השראה למספר ציירים צרפתיים, ביניהם אנטואן קויפל Antoine Coypel(אנ')  ז'אן-בטיסט גרוז' (Greuze) (אנ')  ומוריס דה לה טור (Maurice Quentin de la Tour)(אנ').
הצלחתה ופרסומה הרב היוו מקור עידוד והשפעה לציירות אחרות בנות תקופתה, ביניהן קתרין ריד (אנ') הסקוטית.
ככל הידוע היו לקַרִיאֶרָה רק 3 תלמידות, 2 אחיותיה ופליצ'יה סרטורי (Felicita Sartori)(אנ').
גלריה

דיוקן של אנטוניו זאנטי, סביבות 1700, פסטל על נייר 45X31.5 ס"מ, המוזיאון הלאומי  סטוקהולם.
דיוקן של אנטואן ואטו, 1721, פסטל על נייר 55X43 ס"מ, מוזיאון Pinacoteca Civica  טרוויזו.
דיוקן של לואי ה-15, פסטל על נייר 45.7X35.6 ס"מ, המוזיאון לאמנות של בוסטון.
סדרת "4 העונות" פסטיש של אמן אלמוני על פי המקור של קַרִיאֶרָה.
מקורות נוספים

Carriera, Rosalba. Lettere, diari, framente. Edited by Bernardina Sani. 2 vols. Florence, 1985
הערות שוליים

↑  לפי חלק מהמקורות נולדה ב-7 באוקטובר 1675.
↑  עד אז השתמשו בצבעי פסטל בעיקר בשלבי ההכנה של ציורים
↑  יש חוקרים הסוברים  שבנדטו לוטי Benedetto Luti (אנ'), צייר איטלקי בוגר ממנה ב-10 שנים, היה הראשון שצייר דיוקנאות בצבעי פסטל וקַרִיאֶרָה הושפעה ממנו.
↑  לפי מקור זה רוזלבה נולדה בקיוג'ה שמדרום לוונציה.
↑  שנהרסה בהמשך
↑  אתר הכנסיות של ונציה.
↑  (רבים מהם אבדו בהפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה)
↑  שהיה צייר בעצמו
↑  אין תמונה חופשית אפשר לראות בקישור http://www.artnet.com/artists/rosalba-carriera/venus-med-duva-jeune-fille-%C3%A0-la-colombe-YqXFllA4qgWiZ1rCxfdqhQ2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444972305171  PLWABN: 9810618847605606  AGSA: 12646  BIBSYS: 90515560  BNE: XX1467130  BnF: cb127144018 (data)  CANTIC: a10659766  CiNii: DA03872627  GND: 11865330X  ICCU: CFIV010536  ISNI: 0000 0001 2102 1343  KulturNav: 96c84810-88b2-4964-bef9-96bb7c39b0df  LCCN: n85325406  NKC: ola2002153916  NLA: 35911503  NTA: 073416460  RERO: 02-A003079375  RKD: 15604  SNAC: w6sj3pg5  SUDOC: 029813786  Trove: 1142466  ULAN: 500115351  VcBA: 495/101177  VIAF: 69054232   WorldCat (עם VIAF): 69054232
רחוב אורצ'רד

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  אורצ'רד 
 תאריך ייסוד:  1994 
 שטח:  0.96 קמ"ר 
 קואורדינטות:  1°18′18″N 103°49′55″E﻿ / ﻿1.3050833333333°N 103.83190833333°E﻿ / 1.3050833333333; 103.83190833333
 he
 
רחוב אורצ'רד (באנגלית: Orchard Road) הוא רחוב בסינגפור המהווה את מרכז הקניות והבידור של העיר. הרחוב מהווה גם אטרקציה תיירותית מרכזית בסינגפור.
רחוב אורצ'רד (המשמעות המילולית של שם הרחוב היא "פרדס") קיבל את שמו על שם מטעי אגוז המוסקט, הפלפלים והפירות שנמצאו משני צדי הרחוב במהלך המאה ה-19. הפיתוח המסחרי של האזור החל רק במהלך המאה ה-20, והאיץ באופן מהותי רק במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
רחוב אורצ'רד מכיל מרכזי קניות רבים כולל מספר קניונים תת-קרקעיים, כמו גם כמה ממרכזי הקניות הגדולים ביותר בסינגפור, בהם קניון הפורום, קניון פאלה רנסאנס, קניון ווילוק פלייס, קניון שו סנטר, קניון לאקי פלאזה, קניון ויסמה אטריה, קניון פלאזה סינגפורה, וקניון נגי אן סיטי.
באזור רחוב אורצ'רד ישנם גם מסעדות יוקרה רבות, רשתות קפה, בתי קפה, מועדוני לילה ומלונות רבים. זהו גם המעון הרשמי ומקום עבודתו העיקרי של נשיא סינגפור.
גלריית תמונות

מרכז הקניות ION אורצ'רד
פלאזה סינגפורה היא מרכז קניות מרכזי באורצ'רד
תחנת הרכבת התחתית Orchard MRT (אנ')
רחוב אורצ'רד בשנת 1900
הערות שוליים

↑  "Shop til you Drop along Orchard Road". Passion Made Possible. ארכיון מ-19 אוקטובר 2017. נבדק ב-6 ספטמבר 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 296781488   WorldCat (עם VIAF): 296781488