stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נדב לויתן
משפחתו

לוויתן היה גרוש פעמיים (בגיל 23 הוא התגרש מאשתו הראשונה יהודית לוסטיג לה היה נשוי שנתיים, ואשתו השנייה הייתה השחקנית מיכל נדיבי לה היה נשוי שבע שנים).
לויתן היה נשוי בשלישית לזמרת חוה אלברשטיין, שאותה הכיר ב-1981 במהלך צילומי סרטו הראשון באורך מלא, "סיפור אינטימי", בו שיחקה בתפקיד הראשי. היא שיחקה גם בסרטו "אין שמות על הדלתות". כמו כן לויתן כתב את מילות כל השירים בתקליטיה של אלברשטיין "מוצאי חג" (2003) ו"טבע האדם" (2008), וכן מספר שירים בתקליט "קוקוס" (2005) ובתקליט ״ברוך הבא" (2010).
סרטיו

ברוב סרטיו היה תסריטאי, במאי ומפיק.
סיפור אינטימי, 1981
הכלה, 1985
בנות, 1985
ילדי סטלין, 1987
רצח בשבת בבוקר, 1991
גרופי, 1993
אין שמות על הדלתות, 1997. ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, 1998
אביב, 1998
פרנק סינטרה מת, 1999
האחים מבורך, 2003
סרטיו > סרטיו התיעודיים

אל הציפור (תסריט ובימוי) – דוקו-דרמה על ילדותו של ח"נ ביאליק; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
שנה עם שושנה (תסריט ובימוי) – מעקב ארוך אחרי נרקומנית המנסה להיגמל מסמים; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
ילדים גדולים (תסריט, בימוי והפקה) – אמני קרקס זקנים, משחזרים את הקרקס הישראלי הראשון; הפקה עצמאית עבור רשות השידור
מבט מלמטה (תסריט ובימוי) – מבט של ילדים על עצמם ועל עולם המבוגרים; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
פתח-תקווה בעיני סופריה (בימוי, על-פי תסריט של אהוד בן עזר); הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור שירות הסרטים הישראלי
אנה טיכו (תסריט ובימוי) – דיוקנה של הציירת; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור שירות הסרטים הישראלי
כנודדים בלילה (תסריט ובימוי) – סרט מסע בארץ עם להקת "השטן ואשת האיכר" שאותה ביים לתיאטרון; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור רשות השידור
ניחוחי חציר (תסריט ובימוי) – על אמנות ואמנים של התנועה הקיבוצית; הופק על ידי "סרטי קסטל" עבור שירות הסרטים הישראלי
מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר – בשנת 1998 חזר לקולנוע הדוקומנטרי לאחר הפסקה ארוכה, וייצר עם חוה אלברשטיין סרט על אחרוני משוררי היידיש בישראל
מספריו

מאכל תאווה, תל אביב, ספרית פועלים, ידיעות אחרונות: ספרי חמד, תשנ"ו-1996 – סיפורים מהווי הקיבוץ
פוליטיקה משפחתית: נובלה וסיפורים, תל אביב: גוונים, תשס"ד-2004
מכתב לנכד מאת סבא, תל אביב: לב ספרים, 2008
הערות שוליים

↑  הגר רם, צדוק ישחק בשיטת חדד, חדשות, 30 באפריל 1991
↑  רון מיברג, טלוויזיה / משעמם, טרחני וכושל, חדשות, 11 בפברואר 1992
↑  בני מר, הנכד של כולם, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2008
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2005 - לביאה הון | זוכה פרס אופיר על מפעל חיים לשנת 2006 - נדב לויתן | הבא: 2007 - איציק קול |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297825205171  BnF: cb145878782 (data)  ISNI: 0000 0000 8128 2556  LCCN: n96077387  MusicBrainz: 5f316511-c39c-481d-8df5-31114de3b7a7  SNAC: w6rb8mdz  VIAF: 49470687   WorldCat (עם VIAF): 49470687
נעמה תבורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בנובמבר 1973 (בת 51) 
 מדינה:  ישראל 
 
נעמה תבורי (נולדה ב-5 בנובמבר 1973) היא רקדנית ישראלית.
ביוגרפיה

תבורי נולדה בקיבוץ אפיקים. היא בתה של יעל לנצט-תבורי, מנצחת מקהלת איחוד הקבוצות והקיבוצים. בת דודתה של אמה היא השחקנית בתיה לנצט.
בצבא שירתה כחובשת.
תבורי רקדה בלט והופיעה עם להקת המחול הקיבוצית. היא למדה ריקודים סלוניים בבית הספר של ארתור מאריי והתחרתה במספר תחרויות בסגנון.
זכתה בעונה השלישית של "רוקדים עם כוכבים", כשהייתה בת זוגו של רודריגו גונזלס. ב-2007 גם הייתה אחראית על הכוריאוגרפיה במופע "רוקדים בכיף", שהועלה בגני יהושע.
היא משמשת כמורה לריקוד.
הערות שוליים

↑  אלי אלון, סיפורה של השחקנית בתיה לנצט, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 בפברואר 2015
נאוטילוס (צוללת גרעינית)

| --- | --- |
הצוללת נאוטילוס
הצוללת נאוטילוס
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת גרעינית
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  אלקטריק בוט של ג'נרל דיינמיקס בגרוטון שבקונטיקט
 הוזמנה:  1951
 הושקה:  21 בינואר 1954
 תקופת הפעילות:  22 באפריל 1955 – 3 במרץ 1980 (24 שנים)
 אחריתה:  אוניית מוזיאון
 מיקום:  41°23′14″N 72°05′18″W﻿ / ﻿41.387222222222°N 72.088333333333°W﻿ / 41.387222222222; -72.088333333333 
 מידות
 הֶדְחֶק:  2,980 טון על פני המים, 3,520 טון בצלילה
 אורך:  97.5 מטר
 רוחב:  8.50 מטר
 שוקע:  7.90 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  23 קשר
 גודל הצוות:  105 (13 קצינים, 92 מש"קים וחוגרים)
 הנעה:  כור אטומי ימי S2W
 צורת הנעה:  צוללת גרעינית
 אמצעי לחימה
 חימוש:  6 צינורות טורפדו
 
השקת הצוללת
מסלול המסע מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני
נאוטילוס (השם הרשמי באנגלית: USS Nautilus (SSN-571)) הייתה הצוללת הגרעינית הראשונה בהיסטוריה וכלי הרכב הראשון בהיסטוריה שהונע על ידי דלק גרעיני. הצוללת, שנקראה כמו צוללות חלוציות אחרות (ובפרט הצוללת של אבי הרעיון למסע מתחת לקוטב, יוברט וילקינס) על שם הרכיכה נאוטילוס והצוללת הבדיונית מספרו של ז'ול ורן, 20,000 מיל מתחת למים, הושקה ב-21 בינואר 1954 בבסיס הצי האמריקני בגרוטון, קונטיקט. עקב כוח ההינע שלה והאפשרות לעבור מרחק רב ללא ציפה יותר מכל קודמותיה (שצוידו במנועי דיזל-חשמל ונזקקו לחמצן לשם בעירה) שברה הצוללת את כל שיאי קודמותיה. בשנת 1958 עברה הצוללת מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני והשלימה בכך משימה היסטורית. אורך הצוללת היה 320 רגל (כ 97.5 מטרים) ובנייתה עלתה כ-55 מיליון דולרים.
עד הכניסה לשירות

הבניה של הנאוטילוס התאפשרה לאחר פיתוח מוצלח של מערכת הנעה גרעינית על ידי קבוצת מדענים ומהנדסים באגף הכורים הימיים של הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית תחת פיקודו של קפטן (אז) היימן ריקובר. בחודש יולי 1951 אישר הקונגרס של ארצות הברית לבנות את הצוללת הגרעינית הראשונה ובדצמבר אותה שנה הכריזה מחלקת הצי של ארצות הברית ששמה יהיה "נאוטילוס". הצוללת נבנתה על ידי ג'נרל דיינמיקס במספנות בגרוטון, קונטיקט, לפי תוכניותיו של ג'ון בורנהאם (John Burnham). הכור הגרעיני הימי ששימש להנעת הצוללת (S2W) נבנה על ידי וסטינגהאוס. בצוות הפיתוח של הכור היו, בין השאר, המדענים זלמן שפירו ואלווין רדקובסקי שעלה מאוחר יותר לישראל. ב-21 בינואר 1954 הושקה הצוללת לנהר ת'יימז (קונטיקט) כאשר רעיית הנשיא, מימי אייזנהאואר ניפצה בקבוק שמפניה על חרטומה. ב-17 בינואר 1955 החלו ניסויי הים של הצוללת.
משימות > עד משימת הקוטב

ב-10 במאי הפליגה הצוללת לראשונה לטווח ארוך ועברה את 2,223 הקילומטרים (1,200 מיל ימי) לסן חואן, פוארטו ריקו בפחות מ-90 שעות, תוך שהיא שוברת הן את שיא המרחק בצלילה והן את שיא המהירות לצוללת.
בין השנים 1955 ל-1957 שימשה הצוללת בעיקר למחקר היבטים שונים של צלילה לטווח ולעומק. בניסויים אלו הוכח שאמצעי הלחימה נגד צוללות שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה אינם תקפים כנגד צוללת מסוגה, המסוגלת לנוע במהירות הן למרחק והן לעומק ולהישאר מתחת למים זמן ארוך.
משימות > מבצע "סאנשיין" - מעבר מתחת לכיפת הקרח

שיגור הלוויין הסובייטי "ספוטניק 1" ב-4 באוקטובר 1957 הזניק את המירוץ לחלל כמו גם את המאמץ האמריקאי להגיע לאיום אסטרטגי על ברית המועצות שיאפיל על היתרון שלה בשיגור טילים בליסטיים בין-יבשתיים. שיגור צוללת בעלת יכולת ירי של טיל בליסטי נושא ראש נפץ גרעיני לצפון ברית המועצות, תוך איגוף שייעשה מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני היה יעד להשגת מטרה זו.
ב-25 באפריל 1958 נמצאה הנאוטילוס בבסיס הצי בסן דייגו, מוכנה למבצע "סאנשיין", תחת פיקודו של ויליאם ר. אנדרסון. הצוללת עגנה בסיאטל וב-9 ביוני הפליגה צפונה והגיעה לים צ'וקצ'י ב-19 בחודש. אולם, שכבת קרח בעובי של 18 מטרים וים רדוד לא איפשרו לצוללת להידחק בין שכבת הקרח לקרקעית הים והיא נאלצה לשוב על עקבותיה לבסיס הצי בפרל הארבור.
ב-23 ביולי שבה הצוללת והפליגה צפונה, הפעם הצליחה לצלול דרך תעלה טבעית במצר ברינג וב-3 באוגוסט הייתה לצוללת הראשונה בהיסטוריה שחלפה מתחת לקוטב הצפוני הגאוגרפי. בקו הרוחב 85° הפסיק המצפן לפעול עקב הקרבה לקוטב המגנטי הצפוני ושיטת הניווט היחידה בה יכלה הצוללת להיעזר הייתה מערכת ניווט אינרציאלית שפותחה עבור טילים מונחים. לצוללת לא הייתה כל אפשרות לעליית חירום אל פני השטח ומפקד הכלי שקל שימוש בטילי טורפדו על מנת לבקע את הקרח בשעת חירום, שלא הגיעה. לאחר 95 שעות ו-2,940 קילומטר (1,590 מיל ימי) עלתה הצוללת אל פני הים ליד גרינלנד.
בהמשך הפליגה הצוללת לאי פורטלנד שבאנגליה וזכתה לקבלת פנים רשמית ב-14 באוגוסט בה ציין אותה נשיא ארצות הברית לשבח, במסר שנשא שגריר ארצות הברית בבריטניה, ג'ון היי ויטני. מפקד הצוללת, אנדרסון, זכה באות לגיון ההצטיינות.
ב-11 באוגוסט, שבוע ימים לאחר שה"נאוטילוס" חלפה מתחת לקוטב, עלתה הצוללת הגרעינית האמריקנית סקייט (SSN-578) על פני הקרח בנקודה זו.
משימות > לאחר משימת הקוטב

לאחר משימת הקוטב הועברה הנאוטילוס לביצוע משימות שוטפות וביניהן בעת משבר הטילים בקובה ב-1962 ובים התיכון במסגרת סיפוח לצי השישי. ב-3 במרץ 1980 נגרעה הצוללת ממצבת כלי השיט של הצי האמריקאי.
מוזיאון הצוללת

ב-20 במאי 1982 הוכרזה הצוללת כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark)‏. ב-11 באפריל 1986, לאחר שיפוץ נרחב, נפתח מוזיאון הצוללת בגרוטון, קונטיקט כחלק ממוזיאון כוח הצוללות של הצי. ב-2002 עברה הצוללת שיפוץ נרחב נוסף ומוצגת בה תערוכה על היסטוריית הצוללות.
לקריאה נוספת

Anderson, William R.; Blair, Clay (May 1989) [1959]. Nautilus 90 North. McGraw-Hill. ISBN 0830-64005-3
Anderson, William R.; Don Keith, The Ice Diaries, Thomas Nelson Publishers, July 2008. ISBN 0785227598 -כולל מידע שהיה סודי בשעת פרסום הספר הראשון
הערות שוליים

↑  גידי רענן, נאוטילוס - מרכיכה לצוללת גרעינית
↑  עמי דור-און, גיבור ממלכת הסוד במצולות הים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 בנובמבר 2007
↑  כתב ההכרזה
נדיה מטר

| --- | --- |

נדיה מטר
 לידה:  16 בפברואר 1966 (בת 58) אנטוורפן, בלגיה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  אפרת שבגוש עציון
 ידועה בשל:  מראשי תנועת נשים בירוק וממובילות "תנועת הריבונות"
 מקצוע:  פעילת ציבור חוץ-פרלמנטרית
 בן זוג:  ד"ר דוד מטר, רופא ילדים
 
נדיה ויהודית אוחזות באות "פרס מוסקוביץ לציונות"
נדיה מטר (נולדה ב-16 בפברואר 1966) היא פעילת ימין ישראלית, מראשי תנועת "נשים בירוק" וממובילות "תנועת הריבונות".
קורות חיים

נדיה מטר נולדה לג'ק פינקוביץ' וברכה ביאליסטוק בשנת 1966 באנטוורפן בבלגיה, שם הייתה פעילה בתנוער בני עקיבא המקומית.
בגיל 18 למדה שנה במכון גולד בירושלים, חזרה לבלגיה לשנה בה פעלה בתנועת הסטודנטים "יבנה עולמי" ועלתה לישראל בשנת 1987. לאחר העלייה לישראל למדה חינוך והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים
בשנת 1988 נישאה לד"ר דוד מטר, רופא ילדים. לאחר נישואיהם התגוררו במשך שנה אחת בירושלים ולאחריה, בפסח 1989, עברו להתגורר באפרת שבגוש עציון.
בשנת 2010 נבחרה מטר למקום שישי ב"רשימת 20 הנשים המשפיעות בציבור הדתי-לאומי" שערך מקור ראשון', ובשנת 2015 נבחרה על ידי מגזין "נשים" כאחת מ-50 נשים מעוררות השראה.
בשנת 2019 זכתה נדיה מטר, בשיתוף עם יהודית קצובר, בפרס מוסקוביץ לציונות. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק להן על הובלת פעילות חוץ פרלמנטרית לעידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון והחלת ריבונות ישראל עליהם.
פעילות ציבורית

בעקבות הסכמי אוסלו הקימה בסוף 1993 את תנועת נשים בירוק יחד עם חמותה רות מטר. כובעי המצחייה הירוקים שנחבשו על ידי מטר ופעילי התנועה הפכו לסמלה של התנועה ולמקור שמה. אותה תקופה נודעה מטר בהפגנות רבות שיזמה במחאה נגד הסכמי אוסלו וכנגד התגברות טרור האבנים ובקבוקי התבערה בכבישי גוש עציון.
משנת 1994 הייתה למטר פינה קבועה בתחנת הרדיו של ערוץ 7 ובתחנת רדיו יהודית בלונדון, בהם עסקה בחיזוק הקשר לארץ ישראל ולהתיישבות בה כמו גם למורשת, ההיסטוריה היהודית ולעם ישראל בתפוצות. התוכנית הסתיימה עקב סגירת ערוץ 7 בשנת 2003.
בפעילותה כמנהיגת "נשים בירוק" לצד יהודית קצובר, זכתה מטר בהישגים ממשיים בהם: סיכול כוונת ממשלת רבין להעביר את השליטה ב"גבעת הדגן" שבאפרת מידי ישראל לידי הרשות הפלסטינית. פתיחת כביש 398 (כביש עוקף זעתרה) מהר חומה לגוש עציון מזרח, ביסוס היאחזות החקלאית יהודית באדמות נצר שבגוש עציון, חידוש הנוכחות של צה"ל בשדמה ומניעת השתלטות פלסטינית על השטח. בשנת 2009 קיבלה מטר תעודת הוקרה מראש מועצת אפרת על מאבקה למען גבעת הדגן.
בשנת 1995 הובילה מטר את חידוש מנהג הקפת חומות ירושלים בליל תשעה באב, לאחר מאבק משפטי בו יוצגה על ידי אביעד הכהן, בסיומו הורה בג"ץ למשטרה לאשר את הצעדה. משנה זו עומדת מטר מדי שנה בראש הצעדה בה משתתפים אלפי יהודים.
בשנת 2005 עברה נדיה מטר עם משפחתה, יחד עם פעילים נוספים של נשים בירוק, לכפר ים שבגוש קטיף כדי להיאבק נגד תוכנית ההתנתקות.
ב-3 בדצמבר 2008, בעקבות הודעת שר הביטחון על כוונתו לפנות את בית השלום בחברון, הצטרפה נדיה מטר ל-14 המשפחות שהתגוררו בבית. במהלך העימותים בפינוי המבנה הוכתה מטר ונפצעה בידי שוטרים.
לאחר רצח שלושת הנערים הובילה מטר עם קצובר להקמת "שמורת עוז וגאו"ן" סמוך לצומת גוש עציון, לזכר הנערים.
פעילות ציבורית > תנועת הריבונות

בשנת 2010 הקימה מטר עם יהודית קצובר את "תנועת הריבונות", כתנועה חוץ-פרלמנטרית הפועלת להחלת הריבונות הישראלית ביהודה ושומרון. התנועה כוללת את 'פורום הריבונות' בו חברים אישי ציבור ואקדמיה בהם קרולין גליק, יורם אטינגר, גאולה כהן ומרדכי קידר.
התנועה מובילה פעילות חוץ פרלמנטרית לעידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון, תוך דגש מיוחד על אזור גוש עציון. התנועה מקיימת גם מאבקים ציבוריים והסברתיים בזירה המדינית, פעילות לחיזוק ועידוד חיילי צה"ל ופעילות חינוכית ציונית לקבוצות בני נוער.
התנועה מוציאה לאור את כתב העת ריבונות ואת אתר האינטרנט "ריבונות" הכוללים כתבות, מאמרים ועדכונים סביב חזון הריבונות. במקביל יוזמת התנועה כנסים בהם מופיעים שרים, חברי כנסת, אנשי ציבור, הגות ואקדמיה הפורסים את משנתם סביב דרכי יישום חזון הריבונות והצורך המדיני בימין הישראלי למנף את המהלך עד ביצועו.
פעילות ציבורית > הליכים משפטיים

מספר פעמים הועמדה מטר לדין על הפגנות שבהן השתתפה. בהפגנה ב-13 בפברואר 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, חסמה את צומת אפרת-ירושלים למעבר כלי רכב ערביים, קראה לשאר המפגינים להצטרף אליה וסירבה להתלוות לשוטר לניידת. על כך היא הורשעה בהתנהגות פסולה במקום ציבורי.
ב-19 בספטמבר 2004 שלחה ליונתן בשיא, ראש מנהלת סל"ע, ולאמצעי התקשורת מכתב, ובו טענה כי מעשיו גרועים מאלה של היודנראט. בשל כך הוגש נגדה כתב אישום בגין העלבת עובד ציבור לבית משפט השלום בירושלים. השופט דוד מינץ החליט על מחיקת האישום, בנימוק של הגנה מן הצדק. בערעור בוטלה החלטה זו ונקבע שיש להמשיך במשפט. במהלך המשפט, העיד בשיא ואמר כי לא נפגע מנדיה מטר ולא הגיש תלונה נגדה. בהמשך החליטה התביעה לחזור בה מכתב האישום.[דרוש מקור]
עמדותיה

מטר דוגלת בהחלת ריבונות ישראלית על כל שטחי ארץ ישראל. לתפיסתה החלת הריבונות היא צעד המדיני המתחייב מתוקף ההבטחה התנ"כית, הצדק ההיסטורי, המוסר האנושי, ואף בשל היבטים כלכליים וביטחוניים.
מטר מאמינה שהדרך לקדם הליכים פוליטיים היא בפעילות פוליטית חוץ פרלמנטרית, ובשל כך אינה משתייכת לאף מפלגה פוליטית ואף אינה מביעה תמיכה פומבית במפלגה פוליטית ספציפית.
הערות שוליים

↑  בשבע, 20.1.2011 עמ' 33, רבקי גולדפינגר
↑  סרוגים, ‏נשים דתיות משפיעות: ובמקום הראשון – ד"ר ברכה זיסר, באתר "סרוגים", 28 ביולי 2010
↑  יניב שלום, סיפור הצלחה: 20 הנשים המשפיעות בישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באוגוסט 2010
↑  דינה אברמסון, באתר דינה אברמסון
↑  הרדיו הפיראטי בישראל - תקשורת אלטרנטיבית או סכנה לדמוקרטיה?, אפריל 1988, אתר קשב
↑  Tami Amanda Jacoby, Women in zones of conflict: power and resistance in Israël, McGill-Queen's Press - MQUP, 2005, page 99
1 2  בשבע, 20.1.2011 עמ' 33, רבקי גולדפינגר
↑  העשור לגבעת הדגן, אפרעיתון, 17 ביולי 2009, עמוד 11
↑  ליל תשעה באב: עשור לחידוש מנהג הקפת חומות ירושלים
↑  רוני סופר, מטר עוברת לקטיף: "שרון כמו קליגולה", באתר ynet, 3 במאי 2005
↑  נדיה מטר, כל האמת על פינוי בית השלום, באתר "ערוץ 7", 5.12.2008
↑  פ 3003/01 ענף תביעות מחוז שומרון ויהודה נגד נדיה מטר, ניתן ב-6.5.2003
↑  פ 1470/06 מדינת ישראל נגד נדיה מטר
↑  עפ 30636/06 מדינת ישראל נגד נדיה מטר, ניתן ב-19.7.2007
↑  בשיא הודה שלא נפגע מנדיה מטר, באתר ערוץ 7, 16 ביוני 2009
נרקיס גל הסעות

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  תאגיד
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־29 שנים)
 חברת אם:  סופרבוס
 משרד ראשי:  להבים
 בעלות:  משפחת אלאסד, קבוצת בליליוס
 מוצרים עיקריים:  תחבורה ציבורית
  
 www.galeem.co.il
 
אוטובוס של חברת גלים ברהט
נרקיס גל הסעות בע"מ היא חברת הסעות ישראלית המפעילה קווי תחבורה ציבורית בשם "גלים".
היא נוסדה בשנת 1996 כחברה פרטית.
במסגרת פעילות התח"צ המאופיינת בקווים עירוניים ובינעירוניים, החברה מפעילה 157 אוטובוסים, בהם 29 רכבים שפועלים בעזרת גט"ד (גז טבעי דחוס), ומבצעת כ-1,200 נסיעות רישוי מדי יום חול.
פעילות

זכתה ב-2009 במכרז להפעלת ארבעה קווים עירוניים וארבעה קווים בין-עירוניים בעיר רהט.
בנובמבר 2020, זכתה במכרז נוסף להפעלת התחבורה הציבורית העירונית והבינעירונית ברהט וכסייפה, וקווי אוטובוס שנוסעים בין שכונות חרדיות - מנתיבות, תפרח ואופקים שבנגב המערבי לריכוזים חרדים אחרים.
צי החברה

החברה מפעילה את קווי האוטובוס באמצעות צי שכולל אוטובוסים מתוצרת גולדן דרגון, מאן, מרצדס בנץ, וולוו וזונג טונג.
הערות שוליים

↑  עידן יוסף, גלים זכתה באשכול הנגב המערבי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 בדצמבר 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוטובוס מדגם גולדן דרגון במסוף בירושלים לפני יציאה לאופקים
נטלי צוקרמן

אין תמונה חופשית
נטלי צוקרמן (נולדה ב-4 באוגוסט 1978) היא יוצרת, במאית ושחקנית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה ב-1978 לדוד ונורית צוקרמן, גדלה ביישוב הקהילתי עשרת ולמדה בתיכון האזורי באר טוביה.
בגיל 12 עברה תאונה קשה כשהתמוטט עליה מבנה של סנאדות בצופים, שיווי המשקל שלה נפגע והיא סבלה מצליעה, נאלצה לזנוח את שאיפותיה בתחום המחול, ופנתה למשחק.
בגיל 19 התקבלה למכינה של סטודיו יורם לוינשטיין, ולוינשטיין עצמו היה זה שדחף אותה לפתח קריירה כבמאית וקבע עבורה אודישן לסמינר הקיבוצים, שם השלימה תואר ראשון בחינוך ובימוי.
בשנת 2000 עברה ללמוד בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד(אנ') בגלאזגו, סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה, והחלה ליצור ולהציג עבודות מיצג. ב-2015 השלימה תואר שני בהצטיינות יתרה באומנות הביצוע בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2010 יזמה צוקרמן יחד עם ליחי בקרמן את פסטיבל "תלוי במקום" בתל אביב, פסטיבל תיאטרון שבו מועלות יצירות ייחודיות לארכיטקטורה ולהיסטוריה של המקום בו הן מתרחשות.
כיום צוקרמן מלווה תהליכי יצירה בתיאטרון הבית, תיאטרון עצמאי הפועל לצד סטודיו ניסן נתיב,מרצה לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובסמינר הקיבוצים, מלמדת בתיכון עירוני א' לאומנויות, רכזת מגמת תיאטרון בבית החינוך המשותף חוף השרון, ומשמשת כמנהלת אומנותית במרכז כלים לכוריאוגרפיה.
בשנת 2021 הייתה חברת ועדת השיפוט של פרס קיפוד הזהב, וכמו כן חברת ועד בעמותת "מקומות שמורים" המתמחה בהנגשה קוגניטיבית וחושית של תרבות ואמנות לילדים.
בין עבודותיה > משחק

שיחות עם הברמן - אחת מהצגות הפרינג' הוותיקות בישראל, שיצרה צוקרמן עם הבמאית ליחי בקרמן, ורצה ברציפות מאז 2006.
דינג דונג - מופע של אנסמבל 209 בבמת מיצג בתחנה המרכזית בתל אביב, שהוא עיבוד למחזה "בית ברנרדה אלבה" של לורקה. 2010
35 מדרגות אבל מי סופר כשנהנים - עבודה במסגרת פסטיבל "יוצרים מציאות" 2010 שבו עלתה וירדה צוקרמן במדרגות במשך כמה שעות
הגוף האחר - הצגת יחיד שיצרה במסגרת פסטיבל א-ז'אנר 2013 ומסלול שחקן יוצר-חוקר בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. צוקרמן יצרה את ההצגה בשיתוף עתליה ברנזבורג שגם ביימה אותה. זוכת פרס מבצעת השנה קיפוד הזהב 2014.
Practice Makes Perfect - זוכת פרס הפרפורמר בפסטיבל עכו 2015 ופרס קיפוד הזהב על עבודת אנסמבל 2016
עץ משפחתי - מופע שיצרה במסגרת "טלפון שבור", מופע רב תחומי בהשתתפות אנסמבל של כ-20 אמנים. צוותא, 2016
בין עבודותיה > בימוי

Are You Cold? - זוכת פרס במאית מצטיינת בפסטיבל NRLA(אנ'), גלאזגו, 2003.
אה, אה - מחזה על פי רומן מאת ג'ניפר דאוסון בהשתתפות תלמידי הסטודיו של תיאטרון חולון, 2006
It All Depends On Who Plays The Leading Part - במסגרת פסטיבל הפרינג' של אדינבורו
חיים אישיים

צוקרמן מתגוררת בתל אביב. אביה של נטלי, דוד צוקרמן, הוא איש הייטק לשעבר ומופיע בתפקיד אורח לצידה ב"גוף האחר".
הערות שוליים

↑  Sheila Barth, Nataly Zukerman rises to the challenge at Boston’s Israeli Stage, Jewish Journal, ‏2018-03-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  marthayodaat, על הסולם, לפניך, באתר מרתה יודעת, ‏2013-11-21
↑  marthayodaat, פותחי הדלתות, באתר מרתה יודעת, ‏2013-09-12
1 2 3   תמר רותם, היוצרת שמציבה את הנכות שלה במרכז הבמה, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2013
↑  תיאטרון האוניברסיטה - TAU Theatre, באתר www.facebook.com
↑  הודעות כלליות, פסטיבל תלוי במקום יושק בתא בין ה-14-16 לאוקטובר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 באוקטובר 2010
↑  מי אנחנו - על תיאטרון הבית, באתר תיאטרון הבית
↑  מקומות שמורים - אודות המיזם, באתר מקומות שמורים
↑  מוזיקה - שיחות עם הברמן, באתר www.habama.co.il
↑  דינג דונג, באתר catalog209
↑  תיאטרון - הגוף האחר - נטלי צוקרמן, באתר www.habama.co.il
↑  marthayodaat, סוכות בתיאטרון, באתר מרתה יודעת, ‏2015-09-27
↑  יובל אראל‏, לשבור את הפלאפונים, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 11 בפברואר 2016
↑  תיאטרון - אה, אה (תיאטרון חולון), באתר www.habama.co.il
נחום ברוכי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוגוסט 1937 גדרה, ישראל 
 פטירה:  27 בנובמבר 2021 (בגיל 84) 
 מדינה:  ישראל, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בארות יצחק 
 
נחום ברוכי (29 באוגוסט 1937, כ"ב באלול תרצ"ז – 27 בנובמבר 2021, כ"ג בכסלו תשפ"ב) היה מחנך, היסטוריון, חקלאי ואיש צבא ישראלי. ברוכי היה חבר קיבוץ בארות יצחק וכיהן כמזכ"ל של תנועת הקיבוץ הדתי. הוא תיעד את תולדות התנועה במחקר אקדמי ובספרים שכתב.
חייו > ילדות

נחום ברוכי נולד בגדרה כבנם השני של שרה ויהושע ברוכי, שהיו לפני כן חברי קבוצת רודגס ששהתה בכפר אברהם ליד פתח תקווה (כיום בתחומי העיר). הוא נקרא מנחם נחום, ע"ש האדמו"ר מבויאן-טשרנוביץ, רבם של אביו וסבו. כשהיה כבן שנתיים, עברה המשפחה לטירת צבי, לשם נקרא אביו לשמש כמוכתר הקיבוץ. כילד, שהיה מהשכבה הבוגרת של ילדי הקיבוץ, הושפע מאוד מהאווירה בבית ובקיבוץ, ומהחיים בצילו של אביו, המוכתר. לעיתים הצטרף לביקורים של אביו במאהלי הבדואים באזור, עימם עמד אביו בקשרי ידידות. בהיותו כבן 11 פרצה מלחמת השחרור, שבמהלכה נהרג דודו, צבי תמרי, ואשתו, הלנה, שהייתה אחות אביו של נחום, חלתה ולאחר כמה חודשים נפטרה. ארבעת ילדי המשפחה נלקחו על ידי הדודים, שרה ויהושע ברוכי, לטירת צבי, והמשפחה הפכה לאחת. בעקבות האירוע הזה החליטו ההורים לעזוב את הקיבוץ, ובשנת תש"י (1950) עברה המשפחה לירושלים. בירושלים הצטרף נחום לתנועת בני עקיבא, לשבט "מתנחלים". בסיום לימודיו בבית הספר היסודי "לדוגמה", יצא ללימודים בישיבת כפר הרוא"ה, ומשם המשיך ללימודים בישיבת "כרם ביבנה".
חייו > שירות צבאי

נחום התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל "מתנחלים", שיועד לחזק את קיבוץ בארות יצחק, שהוקם מחדש באדמות וילהלמה, לאחר שפונה ממקומו בנגב בעקבות קרב קשה במלחמת השחרור. במבצע סיני היה נחום באמצע קורס מ"כים, והשתתף בקרבות המיתלה. לאחר מכן השתתף בקורס קצינים, והשתחרר בדרגת סגן. מכאן ואילך המשיך לטפס בסולם הדרגות ובמגוון תפקידים. במלחמת ששת הימים היה מ"פ בחטיבת השריון הראל, שלחמה בצפון ירושלים, ושחררה את האזור מהקסטל דרך נבי סמואל עד תל אל פול וגבעת המבתר. במלחמת יום כיפור צלח את תעלת סואץ כמפקד גדוד 86, והשתתף בקרבות בעיר סואץ ובכיתור הארמייה השלישית. במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד חטיבת שריון. תפקידו האחרון בצבא היה במסגרת פיקוד העורף, בו פיקד על נפת פתח תקווה במלחמת המפרץ. השתחרר משירות מילואים בגיל 60, בדרגת סגן-אלוף.
נחום היה חבר בהנהלת עמותת חטיבת הראל, ומטעמה היה חבר בהנהלת עמותת גבעת התחמושת, ותקופה מסוימת עמד בראשה.
חייו > בני עקיבא

בשנת תשי"ט (1958) לאחר שחרורו מהצבא, יצא נחום ל"טיול הגדול". יחד עם שני חבריו לגרעין הנח"ל, יחזקאל דגן ומשה זר, יצאו למסע רגלי, מתוכנן היטב לפרטי פרטים, ממטולה לאילת. נחום קבע את מושבו בקיבוץ בארות יצחק, ושימש בו במגוון תפקידים, החל מחקלאי פשוט, טרקטוריסט בשדות המשק, מרכז ענף, מרכז משק, מזכיר הקיבוץ ועד לתפקיד מזכ"ל תנועת הקיבוץ הדתי (1999–2003). בשנת תשל"ד 1974 יצא נחום עם משפחתו לארצות הברית כשליח מרכזי של בני עקיבא בצפון אמריקה. במשך השנים שבהן ריכז את פעילות בתנועה, ארגן גרעיני עלייה לארץ, וכן דאג לשליחת סטודנטים יהודים לביקורים בברית המועצות, בתקופה בה מסך הברזל חצץ בין הגוש הקומוניסטי לבין העולם החופשי.
חייו > חינוך

בהיותו כבן 45, שינה נחום כיוון, והפך למורה בבית הספר של הקיבוץ הדתי בקבוצת יבנה. לשם כך נרשם ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. את לימודיו באוניברסיטה סיים בתואר ד"ר, בגיל 71. את עבודת הדוקטורט בנושא "הקיבוץ הדתי בשנים תש"ח–תש"ך" הגיש בהנחיית זאב ספראי ועירית עמית כהן. ספרו "נקום ובנינו" מבוסס על עבודת המחקר. בבית הספר ביבנה הקים את מגמת לימודי ארץ ישראל, מהראשונות בארץ. ובהמשך כיהן כמנהל בית הספר. בכל השנים ריכז, ארגן וניהל טיולים ומסעות בכל מרחבי הארץ, ושימש כיועץ לאחרים שרצו לארגן טיולים. בשנת תשס"ו 2006 נענה נחום לפנייתה של משפחת אופנר, והצטרף למיזם "נפגשים בשביל ישראל" כיועץ ומתכנן. במסגרת המיזם, מטיילות קבוצות שונות לאורך שביל ישראל, בליווי הסברים על האתרים השונים לאורך המסלול, בנושאי טבע, מורשת, מסורת ונוף.
חיים אישיים

נחום הכיר את חנה (בתם של מלי ומנחם ערמון, ממייסדי בארות יצחק) בהגיעו כנח"לאי לקיבוץ. הם התחתנו ובנו את ביתם בקיבוץ. לזוג ששה ילדים. כל ילדיו שירתו בצה"ל כקצינים, וכך גם רוב נכדיו.
נחום נפטר בשבת פרשת וישב, כ"ג בכסלו תשפ"ב ונקבר בקיבוצו, בארות יצחק.
ספריו

בארות יצחק בהתיישבות ובמלחמה, הוצאת ספרים אריאל, תשס"ט–2009
חטיבת הראל במלחמת ששת הימים, הוצאת ספרים אריאל, תש"ע–2010
נקום ובנינו, הוצאת יד יצחק בן צבי, תשע"א–2011
ביריה שלנו, הוצאת ספריית יהודה דקל, תשע"ג–2013
חיים של שליחות, הוצאה עצמית, תשע"ו–2016
בשביל ישראל – סיפור חיים, הוצאה עצמית, תש"ף–2020
הבנאי, הוצאה עצמית, תש"ף–2020
הערות שוליים

↑  שמעון כהן, חלוץ, חסיד, מוכתר, מנהל ודיפלומט, באתר ערוץ 7, י"ח בכסלו תשע"ז, 18 בדצמבר 2016
↑  נחום ברוכי, הקיבוץ הדתי בשנים תש"ח-תש"ך, אוניברסיטת בר אילן, תשס"ח 2008
מאגר עבודות דוקטור, באתר המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכיאולוגיה, אוניברסיטת בר אילן
↑  אלי אלון, מת נחום ברוכי, לשעבר מזכל הקיבוץ הדתי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309770505171  BnF: cb166747262 (data)  ISNI: 0000 0000 7702 7659  LCCN: no2010022898  VIAF: 107412551   WorldCat (עם VIAF): 107412551
סבר פלוצקר

| --- | --- |

סבר פלוצקר, 2009
 לידה:  19 ביוני 1944 (בן 80) אוזבקיסטן 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  ידיעות אחרונות
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (2009) 
 
סבר פְּלוֹצְקֶר (נולד ב-19 ביוני 1944) הוא כלכלן ועיתונאי ישראלי; זוכה פרס סוקולוב לעיתונאות כתובה לשנת 1998 ופרס "העורך הכלכלי המצטיין" לשנת 1987. כיום משמש כפרשן והעורך הכלכלי הראשי של העיתון "ידיעות אחרונות".