stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך אדלר (פוליטיקאי)
תולדות חייו

אדלר היה בנו של המנהיג הסוציאל-דמוקרטי ויקטור אדלר. למד כימיה, פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת ציריך והתיידד עם אלברט איינשטיין. בשנת 1897 הצטרף כחבר למפלגתו של אביו, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. החל משנת 1907 ערך את ביטאון המפלגה, "המאבק" (Der Kampf). במכתב שכתב לאביו ב-1908 נמצא אחד הדיוקנאות המוקדמים של איינשטיין. בשנת 1909, התמודד על משרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה מול איינשטיין וזכה, אולם ויתר על המשרה לידידו. בשנת 1911 נטש את עיסוקיו המדעיים והיה לפוליטיקאי במשרה מלאה, כאשר הפך ליו"ר המפלגה בווינה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה ממתנגדיה החריפים, מתוך תפיסה שאל לפועלים מלאומים שונים להילחם אלו באלו בפקודת מנהיגיהם הנצלנים. עם התגברות הרעב באוסטריה, עם התמשכות המלחמה, יצא קצפו נגד ראשי הממשל, שהמשיכו לנהל אורח חיים תקין ואף נהנתני.
באוקטובר 1916 ירה אדלר למוות בראש ממשלת אוסטריה, הרוזן קרל פון שטירגק, בעת שהלה אכל צהריים במסעדה במלון במרכז וינה. הוא נימק זאת בכך ששטירק היה אחראי בעיניו להמשך המלחמה ולניטרול הפרלמנט. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גינתה את מעשהו כפעולת טרור אינדיבידואלי, זרה לחלוטין לאידאולוגיה המרקסיסטית העומדת ביסוד מצעהּ. בבית המשפט ניסה לשווא אביו, ויקטור אדלר, הפסיכיאטר בהכשרתו, לשכנע את השופטים שבנו פעל כנראה ברגע של אי-שפיות, בהתחשב בתורשתו: אמו, אֶמָה (אשתו של ויקטור), סבלה מהפרעות פסיכיאטריות, ואחותו של ויקטור הייתה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש "אם שטיינהוף" בווינה. ואולם פרידריך אדלר נשפט על ידי בית משפט מיוחד ונידון למוות. אחרי מות הקיסר פרנץ יוזף ב-22 בנובמבר 1916, המתיק הקיסר החדש, קרל, את העונש לשמונה-עשרה שנות מאסר. בסופו של דבר, פרידריך אדלר שהה בבית סוהר שנה בלבד ושוחרר עקב חנינה שקיבל עם תום המלחמה בשנת 1918.
עם שחרורו מהכלא מילא תפקידי מפתח בהנהגת מועצות הפועלים של אוסטריה (Arbeiterräte). מאמצע שנות העשרים כיהן כמזכ"ל האינטרנציונל הסוציאליסטי במשך 15 שנה.
מיד לאחר האנשלוס נמלט לארצות הברית. ב-1946 פרש מפוליטיקה פעילה והחל לערוך את כתבי אביו, בהם התכתבויותיו עם אוגוסט בבל וקרל קאוטסקי.
ב-1937 כתב לאון טרוצקי:
פרידריך אדלר הוא ספקן מכף רגל ועד ראש. אין הוא מאמין בהמונים... בימים שבהם יצא קארל ליבקנכט לכיכר פוטסדאם להזעיק את ההמונים הנדכאים אל המאבק הגלוי, נכנס פרידריך אדלר למסעדה בורגנית להתנקש בחייו של ראש ממשלת אוסטריה. ביריה הבודדת הזאת ניסה פרידריך אדלר, לשוא, לשים קץ לספקנות שלו עצמו. לאחר המאמץ ההיסטרי הזה שקע עוד יותר בתסכולו.
לקריאה נוספת

לואיס ס. פויר, איינשטיין ובני דורו, ספרית אפקים 81, עם עובד 1979 עמ' 19–32. (הספר בקטלוג ULI)
פרידריך אדלר, במישרין ובעקיפין, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  איינשטיין ובני דורו, עמ' 23
↑  איינשטיין ובני דורו, עמ' 28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257578105171  PLWABN: 9810607786505606  BnF: cb11992122s (data)  GND: 118647016  HDS: 027956  ICCU: RAVV047717  ISNI: 0000 0001 0856 1038  LCCN: n84079107  NKC: skuk0000010  NLA: 36551645  NLG: 148414  NTA: 070225389  RERO: 02-A027664185  SNAC: w63n27cw  SUDOC: 02799662X  Trove: 1287757  ULAN: 500480931  VcBA: 495/127175  VIAF: 27074295   WorldCat (עם VIAF): 27074295
פרס ACM למערכת תוכנה

| --- | --- |

 תיאור:  פרס על פיתוח תוכנה
 הגוף המעניק:  ACM 
 סכום הזכייה:  35,000 דולר אמריקאי 
 תקופת הפרס:  1983–הווה (כ־41 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס ACM למערכת תוכנה (ACM Software System Award) הוא פרס שמוענק אחת לשנה, החל משנת 1983, על ידי ה-ACM. הפרס מוענק ל"ארגון או יחידים, לאות הוקרה על פיתוח מערכת תוכנה בעלת השפעה ארוכת טווח, המשתקפת בתרומה ובעקרונות של המערכת או בהצלחתה המסחרית. הפרס הוא בגובה 35,000 דולר. תמיכה כספית בפרס ניתנת על ידי חברת IBM".‏
זהו הפרס החשוב ביותר בתחום התוכנה, והמערכות שזכו בו הן ציוני דרך עיקריים בהתפתחות התוכנה מתחילת שנות ה-80 ואילך.
מקבלי הפרס

1983: UNIX: דניס ריצ'י, קן תומפסון
1984: זירוקס אלטו: באטלר למפסון, רוברט טיילור, צ'ארלס פ. ת'אקר
1985: ויזיקלק: דן בריקלין, בוב פרנקסטון
1986: TeX: דונלד קנות'
1987: Smalltalk: אדל גולדברג, דן אינגולס, אלן קיי
1988: System R
1988: INGRES
1989: פוסטסקריפט
1990: NLS: דאגלס אנגלברט, ויליאם אינגליש, ג'ף רוליפסון
1991: TCP/IP: וינטון סרף, רוברט אליוט קאהן
1992: אינטרליספ
1993: סקצ'פד: איוון סאתרלנד
1994: Remote Procedure Call: אנדרו בירל, ברוס נלסון
1995: World Wide Web: טים ברנרס-לי, רוברט קאילאיו
1996: מוזאיק: מארק אנדרסן, אריק בינה
1997: Tcl/Tk :
1998 S: ג'ון ציימברס
1999: קרן התוכנה אפאצ'י
2001: SPIN: ג'רלד הולצמן
2002: Java: ג'יימס גוסלינג
2003: make: סטיוארט פלדמן
2004: Secure Network Programming
2005: Nqthm: רוברט בוייר, מאט קאופמן, סטרות'ר מור
2006 אייפל: ברטרנד מאייר
2007: Statemate: דוד הראל, אמיר פנואלי ואחרים
2008: גמא (בסיס נתונים מקבילי)
2009: VMware Workstation ללינוקס
2010: GroupLens
2011: Eclipse
2012: LLVM
2013: Coq
2014: ליבת מאך
2015: GCC: ריצ'רד סטולמן
2016: מערכת הקבצים אנדרו
2017: פרויקט יופיטר
2018: Wireshark
2019: Domain Name System
2020: Berkeley DB (אנ)
2021: CompCert (אנ)
2022: seL4 (אנ)
הערות שוליים

↑  Software System Award, באתר ה-ACM
פרשת שפיגל

סטודנטים מפגינים בפרייבורג ב-16 בנובמבר 1962
קונרד אהלר
פרשת שפיגל (בגרמנית: Spiegel-Affäre) הייתה שערורייה פוליטית, שזעזעה את גרמניה המערבית בשנת 1962. השערורייה החלה כאשר השבועון דר שפיגל פרסם תחקיר, לפיו הצבא הגרמני - הבונדסוור, נמצא במצב גרוע, ואינו מסוגל להתמודד עם האיומים מצד ברית ורשה של הגוש המזרחי. הפרשייה גרמה להתפטרותו של שר ההגנה פרנץ יוזף שטראוס.
הפרשה

בגיליון דר שפיגל מ-10 באוקטובר 1962 פרסמו קונרד אהלר והנס שמלץ, מאמר על תוצאות תמרון נאט"ו, Fallex 62. במאמר נטען כי הצבא הגרמני - הבונדסוור, אינו ערוך למתקפת מנע כנגד הצבא האדום וכוחות ברית ורשה. המאמר ביקר באופן אישי את שר ההגנה פרנץ יוזף שטראוס, וטען שהוא מבסס מדיניות הגנה הססנית שלוקחת בחשבון פלישה סובייטית עמוק אל תוך שטחי גרמניה. את המידע הדליף לדר שפיגל, אוברסט אלפרד מרטין.
ב-10 באוקטובר 1962 הביע התובע הכללי הפדרלי אלבין קון את חששו כי המידע שפורסם בדר שפיגל מהווה בגידה, וביקש ממשרד ההגנה לספק חוות דעת של מומחה שיבדוק אם החומר שפורסם מסכן את ביטחון המדינה. יום למחרת, עורך הדין פרידריך אוגוסט פרייהר פון דר היידטה (שהיה גם אוברסט במילואים), הגיש תלונה לבית המשפט של וירצבורג נגד חברי מערכת דר שפיגל. צוות החקירה של משרד ההגנה בהובלת זיגפריד בובאק הגיע למסקנה כי המידע שפורסם אכן מסכן את ביטחונה של גרמניה המערבית, והגיש את חוות דעתו לתובע הכללי. ב-23 באוקטובר הוציא בית המשפט העליון צווי מעצר כנגד נגד קונרד אהלר, העורכים הראשיים קלאוס יעקבי ויוהנס ק. אנגל והמו"ל רודולף אוגשטיין. כמו כן הוצא צו חיפוש במשרדי העיתון.
שטראוס, לחץ על המשטרה לבצע את המעצרים במהירות המרבית. אהלר נמצא באותו זמן בחופשה בספרד, אולם שטראוס פנה אל המשטרה הספרדית באמצעות הנספח הצבאי ודאג שהמעצר יתבצע עוד באותו הלילה. רודולף אוגשטיין ירד למחתרת, אולם הסגיר את עצמו למשטרה ב-28 באוקטובר. המעצרים גררו מחאות רבות, בעיקר מצד סטודנטים בכל רחבי גרמניה המערבית. שאר עיתוני המדינה פתחו גם הם במחאה על מה שתואר כרמיסת חופש העיתונות. החיפוש במשרדי דר שפיגל התארך, וכל העיתונים התנדבו לאפשר לדר שפיגל להשתמש במשרדים ובציוד שלהם באופן זמני.
ב-7 בנובמבר הציגה האופוזיציה שאלות על הפרשה לקנצלר קונרד אדנאואר. אדנאואר הגן בתוקף על צעדי המשטרה, וכינה את עורכי דר שפיגל "בוגדים" תוך שהוא מתעלם מעיקרון חזקת החפות. שטראוס טען כי אין לו כל קשר לפרשה, והמשטרה פועלת באופן עצמאי לחלוטין. עם זאת, בהדרגה התברר כי הוא הפעיל לחצים על המשטרה לזרז את המעצר, ועודכן בכל שלביו. אדנאואר אותגר גם בידי בני בריתו ושותפיו לקואליציה מהמפלגה הדמוקרטית החופשית. וולפגנג שטמברגר שהיה שר המשפטים מטעם המפלגה, זעם על כך שלא עודכן כלל בכל פרטי הפרשה. בדיעבד התברר כי גם לכך היה אחראי שטראוס. הוא שכנע את מזכיר הממשלה במשרד המשפטים לא לעדכן את שטמברגר באירועים.
ב-19 בנובמבר התפטרו כל חמשת שרי המפלגה הדמוקרטית החופשית במחאה נגד התנהלותו של שטראוס. ב-30 בנובמבר התפטר שטראוס עצמו מתפקידו, מה שהוביל את אדנאואר להכריז על פירוק הממשלה. ב-14 בדצמבר הצליח אדנאואר להרכיב ממשלה חדשה (ממשלת אדנאואר החמישית), שהתקיימה עד 11 באוקטובר 1963. העצורים שוחררו בהדרגה. האחרון ששוחרר היה רודולף אוגשטיין, שיצא לחופשי ב-2 בפברואר לאחר 103 ימים במעצר.
המשפט כנגד עורכי דר שפיגל נמשך במשך כמעט שלוש שנים נוספות. ב-13 במאי 1965 זיכה בית המשפט את העורכים מכל ההאשמות. כמו כן זוכה המדליף אלפרד מרטין. בית המשפט קבע כי דר שפיגל לא פרסם שום מידע שלא היה ידוע כבר לציבור או פורסם בעבר בדו"ח רשמי או אף בעיתון אחר. עורכי דר שפיגל הגישו עתירה נגד החלטת בית המשפט ודרשו להכריז על כך שצווי המעצר והחיפוש היו לא חוקיים. ב-5 באוגוסט 1966 דחה בית המשפט את העתירה.
פרשת ת'ורפ

פרשת ת'ורפ הייתה שערורייה פוליטית ומינית בריטית שנחשפה בשנות ה-70 של המאה ה-20. פרשה זו סיימה את הקריירה הפוליטית של ג'רמי ת'ורפ (אנ'), מנהיג המפלגה הליברלית וחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם צפון דבון. השערורייה הגיעו לאחר האשמותיו של נורמן ג'וסיף (נורמן סקוט) כי הוא ות'ורפ ניהלו מערכת יחסים הומוסקסואלית בתחילת שנות ה-60, וכי ת'ורפ ניסה לרצוח את ג'וסיף, שאיים לחשוף את הרומן ביניהם.
ת'ורפ, על אף שהודה שהשניים היו חברים, הכחיש כל מערכת יחסים כזו. בעזרת עמיתים פוליטיים ועיתונות צייתנית, העיתונות לא דיווחה על השערורייה הזו למעלה מעשור. ניסיונות להשתיק את סקוט לא צלחו, והבעיה העמיקה עד לניסיון רצח אפשרי של שכיר באוקטובר 1975. בעקבות ניסיון הרצח וגילויים נוספים שפורסמו בעיתונים, נאלץ ת'ורפ להתפטר מהנהגת המפלגה במאי 1976. מאוחר יותר, הוא הואשם, יחד עם שלושה אישים אחרים, בקשירת קשר לניסיון חיסול של סקוט. בבחירות הכלליות בבריטניה שהתקיימו ב-1979, איבד ת'ורפ את מושבו הפרלמנטרי.
במשפט שנערך במאי 1979, התביעה התבססה במידה רבה בראיות של סקוט, חבר בית הנבחרים פיטר בסל (אנ'), והתוקף, אנדרו ניוטון. אמינותו של בסל התערערה בעקבות חשיפת ההסדרים הפיננסיים שלו עם The Sunday Telegraph (אנ'). כל ארבעת הנאשמים זוכו מההאשמות.
ב-2015, נטען כי המשטרה הבריטית העלימה ראיות שקשורים לפרשה זו. עם זאת, ביוני 2018, דווי כי לא נמצאו ראיות חדשות והתיק יישאר סגור.
לקריאה נוספת

Bloch, Michael (2014). Jeremy Thorpe. London: Little, Brown. ISBN 978-0-316-85685-0.
Chester, Lewis;  et al. (1979). Jeremy Thorpe: A Secret Life. London: Fontana Books. ISBN 0-00-635733-4.
Chippindale, Peter; Leigh, David (1979). The Thorpe Committal. London: Arrow Books. ISBN 0-09-920400-2.
Cook, Christopher; Ramsden, John (1997). By-Elections In British Politics. London: Routledge. ISBN 1-85728-535-2.
Cook, William, ed. (2002). Tragically I was an Only Twin: The Complete Peter Cook. London: Century. ISBN 0-7126-2398-1.
Freeman, Simon; Penrose, Barrie (1997). Rinkagate: The Rise and Fall of Jeremy Thorpe. London: Bloomsbury Publications. ISBN 0-7475-3339-3.
Parris, Matthew (1996). Great Parliamentary Scandals: Four Centuries of Calumny, Smear and Innuendo. London: Robson Books. ISBN 0-86051-957-0.
Penrose, Barrie; Courtiour, Roger (1978). The Pencourt File. London: Secker and Warburg. ISBN 0-436-36640-1.
Preston, John (2016). A Very English Scandal. London: Viking. ISBN 978-0-241-21572-2.
Thorpe, Jeremy (1999). In My Own Time. London: Politico's Publishing. ISBN 1-902301-21-8.
Trewin, Ion, ed. (2008). The Hugo Young Papers: 30 Years of British Politics Off the Record. London: Allen Lane. ISBN 978-1-84614-054-9.
Waugh, Auberon (1980). The Last Word. London: Michael Joseph. ISBN 0-7181-1799-9.
Waugh, Auberon (1980). The Last Word (1st American ed.). Boston: Little, Brown, and Co. ISBN 0-316-92632-9.
פר מרטסאקר

פר מרטסאקר (בגרמנית: Per Mertesacker; נולד ב-29 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם וכיום מאמן קבוצת הנוער של ארסנל. לזכותו של מרטסאקר 104 הופעות במדי בנבחרת גרמניה.
קריירה

מרטסאקר החל את הקריירה שלו בגיל 11 במחלקת הנוער של הנובר 96, שם גם התחיל את הקריירה כמקצוען, כשעלה בשנת 2003 לקבוצה הבוגרת של המועדון. ההתחלה של מרטסאקר לא הייתה מוצלחת במיוחד, כאשר שבר את אפו וכבש שער עצמי בהופעות הראשונות שלו בבונדסליגה, אך מרטסאקר התעשת והוכיח את עצמו כבלם הצעיר המבטיח ביותר בגרמניה.
באוגוסט 2006 הוחתם מרטסאקר בוורדר ברמן לאחר היכולת המצוינת שהציג במונדיאל 2006, בעסקה של 5 מיליון אירו.
בתחילת אפריל 2007 נפצע מרטסאקר בברכו במהלך משחק מול נירנברג ובכך סיים את העונה שלו ונזקק לזמן החלמה ממושך. בעונת 2008/2009 הגיע עם ורדר ברמן לגמר גביע אופ"א, אותו החמיץ עקב הרחקה.
ב-31 באוגוסט 2011 חתם מרטסאקר לשלוש שנים בארסנל האנגלית, ששילמה עבורו 10 מיליון ליש"ט. בעונת 2013/2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון 2–5 על טוטנהאם הוטספר בדרבי של צפון לונדון. בעונת 2013/2014 זכה עם ארסנל בגביע האנגלי וכן בעונה שלאחר מכן.
בסוף עונת 2017/2018 פרש מרטסאקר מכדורגל ומונה למאמן קבוצת הנוער של קבוצתו האחרונה ארסנל.
קריירה > נבחרת גרמניה

ב-9 באוקטובר 2004 ערך מרטסאקר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, במשחק מול נבחרת איראן. בגביע הקונפדרציות שנערך בגרמניה בשנת 2005 פתח מרטסאקר בהרכב הנבחרת בכל משחקיה, וכבש את שער הבכורה שלו במדיה, במשחק מול נבחרת אוסטרליה.
מרטסאקר פתח בהרכב הנבחרת גם במשחקי מונדיאל 2006, יורו 2008, מונדיאל 2010 ויורו 2012. את משחקי מונדיאל 2014 החל מרטסאקר כשחקן הרכב, אך במשחק הגמר מול נבחרת ארגנטינה פתח על הספסל, ובדקה ה-120 החליף את מסוט אוזיל והיה שותף לזכייתה של גרמניה בגביע העולם. ב-15 באוגוסט 2014 הודיע מרטסאקר על פרישה מהנבחרת.
תארים

הגביע האנגלי (3): 2013/2014, 2014/2015, 2016/2017
מגן הקהילה: 2015, 2017
גביע העולם: 2014
נבחרת העונה של הבונדסליגה (מטעם מגזין קיקר): 2007/2008
הערות שוליים

↑  מרטסאקר יפרוש בסיום העונה ויעבוד בנוער, באתר ערוץ הספורט, 7 ביולי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13401720X  ISNI: 0000 0000 2295 3743  VIAF: 38123592   WorldCat (עם VIAF): 38123592 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים גרמנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנקפורטר רונדשאו

| --- | --- |


 תדירות:  יומון 
 פורמט:  טבלואיד 
 מו"ל:  Druck- und Verlagshaus Frankfurt am Main GmbH 
 בעלים:  Zeitungsholding Hessen 
 תאריכי הופעה:  1 באוגוסט 1945 – הווה (79 שנים)
 שפה:  גרמנית 
 מערכת:  פרנקפורט 
 מדינה:  גרמניה 
 ISSN:  0940-6980
 www.fr.de
 
פרנקפורטר רונדשאו (בגרמנית: Frankfurter Rundschau - FR) הוא עיתון יומי בגרמנית הרואה אור בפרנקפורט ומופץ בגרסאות מקומיות וככל-ארציות שישה ימים בשבוע (פרט ליום א'). העיתון בעל אוריינטציה פוליטית ליברלית-חברתית (מרכז-שמאל); לעומת מתחרהו פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג השמרני יותר). ב 2012 פתחו בעלי העיתון בהליכי חדלות פרעון, דבר שהוביל לרכישת העיתון על ידי הפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג, אך ממשיך לצאת ולנהל אתר אינטרנט באופן עצמאי.
היסטוריה

ה"רונדשאו" היה העיתון השני שקיבל רישיון הוצאה לאור בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה והראשון באזור הכיבוש האמריקאי ויצא בראשיתו באופן בלתי-סדיר 1 - 3 פעמים בשבוע. הרישיון הוענק ב-1 באוגוסט 1945 לקבוצת עיתונאים פרוגרסיביים שהורכבה מעיתונאים סוציאל-דמוקרטים, קומוניסטים ופעילים קתולים, שבמהלך המלחמה היו במחתרת הגרמנית, במחנות ריכוז ובגלות. עם פרוץ המלחמה הקרה כשנתיים לאחר מכן, אולצו העיתונאים הקומוניסטים לפרוש מהעיתון, שנשלט על ידי "אגף לביקורת המידע" של המינהל האזרחי של כוחות הכיבוש האמריקאים (ה-(Information Control Division (ICD).
באוגוסט 1947 עבר העיתון להפצה מסודרת שישה ימים בשבוע. בשנת 1973 הועברה הבעלות על העיתון לקרן קרל קרולד (Karl-Gerold-Stiftung), קרן ללא כוונת רווח על שם עורכו הראשון של העיתון. בעקבות קשיים כלכליים להמשך אחזקת העיתון, השתלטה עליו ב-2003 חברת ההוצאה לאור DDVG‏ (Deutsche Druck- und Verlagsgesellschaft mbH). ב-2006 נרכש העיתון על ידי בית ההוצאה דומונט (M. DuMont Schauberg) וב-2007 הוא הושק מחדש כטבלואיד. למרות שזכה בציון לשבח בקונגרס העיתונות האירופאי ב-2011‏ לא הצליח להחזיק מעמד וניצב לפני פשיטת רגל ב-2012, דבר שהוביל לרכישתו על ידי הפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג.
לקריאה נוספת

Emil Carlebach, Zensur ohne Schere, Die Gründerjahre der 'Frankfurter Rundschau' 1945/47 ("צנזורה ללא מספריים, שנות היסוד של 'פרנקפורטר רונדשאו' 1945/47"). Frankfurt 1985, ISBN 3-87682-807-4
הערות שוליים

↑  Frankfurter Allgemeine rescues left-leaning rival newspaper, רויטרס, 28 בפברואר 2013
↑  הראשון היה Aachener Nachrichten
↑  פרסי קונגרס העיתונות האירופאי, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009956984905171  BIBSYS: 99011711  BnF: cb15588233t (data)  GND: 4018129-7  LCCN: n85288054  VIAF: 180668271   WorldCat (עם VIAF): 180668271
פרדריק צ'ילובה

פרדריק ג'ייקוב טיטוס צ'ילובה (באנגלית: Frederick Jacob Titus Chiluba;‏ 30 באפריל 1943, קיטווה, רודזיה הצפונית – 18 ביוני 2011, לוסקה) היה פוליטיקאי, נשיא זמביה בשנים 1991–2002, הנשיא השני של מדינה זו. עסקן סינדיקלי ומנהיג של איגודים מקצועיים (יושב ראש "הקונגרס של האיגודים המקצועיים" בזמביה למשך 17 שנה), צ'ילובה היה הראשון בין ראשי המדינה שנבחר בבחירות דמוקרטיות רב מפלגתיות.
ביוגרפיה

בנם של ג'ייקוב טיטוס צ'ילובה נקונדה, כורה נחושת ושל אשתו, דיאנה קאימבה, צ'ילובה התייתם מאביו עוד בילדותו וגודל על ידי סבתו. התחיל את פעילותו הפוליטית בחוגים קרובים לאידאולוגיה מרקסיסטית עוד בלימודי התיכון בקוואמבה, אותם נאלץ להפסיק. מאוחר יותר, למד בהתכתבות לימודי חינוך וכלכלה. בעת הקדנציה הראשונה שלו כנשיא קיבל תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת ורוויק. בצעירותו עבד כנהג אוטובוס וחותך סיסל בטנזניה השכנה. מאוחר יותר עבד כעוזר מנהל חשבונות בחברה.
צ'ילובה הפך לנוצרי אוונגליסטי לפי הדת הפנטקוסטלית ונהג להשתמש בנאומיו לעיתים קרובות בציטוטים מכתבי הקודש. אחרי שארצו קיבלה את העצמאות בשם זמביה, הקים צ'ילובה מפלגה פוליטית הקרויה "התנועה לדמוקרטיה רב-מפלגתית" (MMD). באותה שנה הושלך לכלא ל-3 חדשים על ידי שלטונות המדינה תחת הנהגתו הסמכותית ובהשראה סוציאליסטית של ד"ר קנת קאונדה, גיבור המאבק לעצמאות. בשנת 1981 היה צ'ילובה ליושב ראש "קונגרס האיגודים המקצועיים" של זמביה. עקב פעילותו הפוליטית האופוזיציונית הוגלה בשנת 1987 על ידי קאונדה. בשנת 1990 שב למולדתו על מנת להשתתף בתהליך הדמוקרטיזציה וכמועמד של מפלגתו הביס בבחירות הרב מפלגתיות הראשונות בשנת 1991 את הנשיא הוותיק קאונדה, תוך זכייה ב-76% מהקולות. בשנת 1996 נבחר מחדש לנשיאות כשתחת הנהגתו עברה כלכלת זמביה למשטר קפיטליסטי המבוסס על כללי השוק החופשי. הפריט חברות ממלכתיות שונות ועודד השקעות פרטיות. בשנת 1997 נכשל ניסיון הפיכה צבאית נגדו.
כיושב ראש הארגון לאחדות אפריקה תיווך צ'ילובה הסכמי שלום במלחמות האזרחים באנגולה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
למרות קומתו הנמוכה מאוד, שהביאה להערות מרושעות מצד יריביו, לצ'ילובה היו כריזמה, מוניטין של לוחם למען הדמוקרטיה, וכושר נאום שעוררו תקוות רבות בקרב בני עמו. בהמשך משטרו אכזב את העם בגלל פרשות שחיתות, ביטויי סמכותנות של הנשיא ואהבתו לחיי מותרות ופאר (למשל רכישות רבות של תכשיטים שווייצרים ובגדים ונעליים מהודרים).
עקב תביעות נגדו על פרשות מעילה בשווי 500,000‏$ מכספי המדינה ושחיתות, נאלץ להתפטר מתפקידו בינואר 2002 ולפרוש מן החיים הפוליטיים. החליף אותו בראש המדינה סגן הנשיא לוי פטריק מוואנוואסה. בשנת 2004 נמצא אשם על ידי בית משפט בלונדון במעילה של 23,000,000‏₤, אולם פסק הדין הבריטי לא הוכר בזמביה. זוכה על ידי בית משפט בלוסקה בשנת 2009 מכל ההאשמות, בעוד שני מנהלים בכירים בתחום הפיננסי שהואשמו בזמנו יחד איתו נמצאו אשמים ונידונו ל-3 שנות מאסר.
פרדריק צ'ילובה, שהיה חולה לב, נפטר בגיל 68 ביוני 2011. היה נשוי שלוש פעמים. מנישואיו הראשונים נולדו לו שני ילדים. נשא לאחר מכן את וורה טמבו, ממנה התגרש בשנת 2000. מקשר הנישואים איתה נולדו לו עוד 9 ילדים. ב-2001 התחתן עם רג'ינה מוואנזה.
הערות שוליים

↑  Mail&Guardian 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1147238790  ISNI: 0000 0000 2948 4361  LCCN: n92024071  NTA: 152359184  SUDOC: 08204435X  VIAF: 60735059   WorldCat (עם VIAF): 60735059
פרנק לואדן

פרנק אורן לואדן (באנגלית: Frank Orren Lowden;‏ 26 בינואר 1861 –  20 במרץ 1943) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-25 בשנים 1917–1921 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי בשנים 1906–1911. הוא גם התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1920 ובבאלו של 1928.
לואדן, שנולד במינסוטה, עסק בעריכת דין בשיקגו לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת איווה. כוחו עלה כמנהיג רפובליקני מקומי והוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמושל אילינוי, ובכך הוא זכה להכרה רחבה בשל הארגון מחדש שהוא ביצע בממשלת המדינה ובשל טיפולו במהומות הגזע בשיקגו שהתחוללו ב-1919.
בוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1920 היה לואדן מועמד מועדף על רבים מחברי האגף השמרני של המפלגה. תומכיו התלכדו מאחורי וורן הרדינג כמועמד של פשרה, והרדינג זכה בסופו של דבר במועמדות ובבחירות הכלליות. בוועידת המפלגה של 1924 היה לואדן מועמד לתפקיד סגן הנשיא, אך דחה בסופו של דבר את המינוי. בוועידת המפלגה של 1928 הא היה מועמד לנשיאות, אך בסבב ההצבעה הראשון נבחר כמועמד המפלגה הרברט הובר.
ראשית חייו

פרנק לואדן נולד בעיירה סנרייז שבמינסוטה, כבנם של ננסי אליזבת (לבית ברג) ולורנזו אורן לאודן, נפח במקצועו. החל מגיל שבע הוא חי בעוני באיווה בחווה במחוז הרדין. הוא למד בבית ספר ככל שהתאפשר לו במסגרת מטלותיו בחווה המשפחתית. בגיל 15 הוא החל ללמד בבית ספר קטן בהאברד, איווה. לאחר שלימד במשך חמש שנים, הוא החל ללמוד באוניברסיטת איווה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1885. הוא שאף להיות עורך דין, אך לימד בבית ספר תיכון במשך  שנה ובמקביל למד קצרנות. בזכות מיומנות זו הוא קיבל ב-1886 עבודה במשרד עורכי הדין דקסטר בשיקגו, והחל לקחת שיעורי ערב בקולג' יוניון למשפטים, ועלה בידו להשלים את תוכנית הלימודים של שנתיים במשך שנה אחת ולהשלים את חובות לימודיו ב-1887. באותה שנה הוא  התקבל ללשכת עורכי הדין ולאחר מכן עסק במקצוע בשיקגו במשך כעשרים שנה. ב-1896 הוא נשא לאישה את פלורנס פולמן, בתו של התעשיין, היזם והממציא ג'ורג' פולמן. ב-1899 היה לואדן לפרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1900 הוצע ללואדן על ידי הנשיא ויליאם מקינלי לשמש כעוזר ראשון למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, זאת בשל תמיכתו בנשיא, אך הוא דחה את ההצעה. בוועידות המפלגה הארציות של 1900 ושל 1904 הוא היה נציג, ובשנים 1904–1912 הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית. הוא גם היה חבר הוועד המנהל בשנים 1904 ו-1908. ב-1906 נבחר לואדן לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי כדי לאייש את מושבו של רוברט ר. היט שנפטר. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות עד 1911, כאשר הוא החליט שלא להתמודד שוב.
מושל אילינוי

בשנים 1917–1921  כיהן לואדן כמושל אילינוי. כעת כהונתו הוא זכה לתשומת לב רבה בשל תהליכי הארגון מחדש שהוא הוביל בממשלת המדינה. הוא הנהיג מערכת תקציבית להוצאות המדינה, וכך הפחית את שיעור המס על אף עליית המחירים. הוא היה תומך נלהב בעונש המוות, וב-1918 כאשר הצביעו בית הנבחרים של אילינוי והסנאט שלה על חוק לביטול עונש המוות, הוא הטיל עליו וטו. הוא השקיע רבות בארגון משאבי המדינה לצורך תמיכה במאמץ המלחמתי של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. ב-1917 כאשר סירב ראש עיריית שיקגו למנוע את קיומה של פגישה של "מועצת העם", ארגון שהואשם בתמיכה בגרמניה, הורה לואדן לכוחות המזוינים של המדינה למנוע את קיומה. הוא תמך בזכות בחירה לנשים ובאכיפתו של חוק היובש. הוא התנגד לקיומו של חבר הלאומים על רקע הטענה שהוא יהפוך למדינת-על. הוא זכה לשבחים ברמה הלאומית  על טיפולו במהומות הגזע בשיקגו של 1919, כשבמקביל הוא טיפל בשביתת מערכת התחבורה של שיקגו.
מועמדויותיו לנשיאות

בבחירות לנשיאות של 1920 היה לואדן מועמד מוביל לנשיאות במפלגה הרפובליקנית. מסע הבחירות שלו ספג גינויים בשל הוצאותיו המפורזות מנהל מסע הבחירות שלו. ב-מיזורי שילם סכום של 32,000 דולר לקידום מועמדותו, כולל סכום של 2,500 דולר (משכורת שנתית של פועל באותה תקופה) ששולם ללפחות שני נציגים בוועידה. הנציגים בוועידה נקלעו למבוי סתום במשך כמה סבבי הצבעה בין לואדן לבין הגנרל לאונרד ווד, עד שמנהיגי המפלגה נפגשו בפרטיות כדי לבחור מועמד של פשרה. בחירתם, וורן הרדינג, נבחר בסופו של דבר כמועמד המפלגה ולאחר מכן כנשיא. בבחירות של 1924, דחה לואדן את ההצעה להיבחר כמועמד לסגנות הנשיא. בבחירות של 1928 התמודד לואדן שוב על מועמדות המפלגה לנשיאות, אך במשך כל מערכת הבחירות הוא לא היה יותר מאיום שולי על המועמד המוביל, הרברט הובר, שבסופו של דבר זכה במועמדות המפלגה ונבחר לנשיאות.
שנותיו האחרונות

ב-1933 מונה לואדן כאחד משלושת כונסי הנכסים לפשיטת הרגל של חברת הרכבת רוק איילנד ופסיפיק (אנ'). הוא שימש בתפקיד זה עד למותו, יחד עם ג'וזף ב. פלמינג וג'יימס א. גורמן, שהיה נשיא החברה החל מ-1917.
פרנק לואדן נפטר בטוסון, אריזונה ב-20 במרץ 1943. הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד שבשיקגו.
על שמו של לואדן נקראו מחנה של תנועת הצופים, הפארק המדינתי לואדן, והיער המדינתי לואדן-מילר, שלושתם ליד אחוזתו שליד אורגון, אילינוי. כמו כן נקראו על שמו מעונות סטודנטים ושני אולמות בקמפוס בית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו ובאוניברסיטת צפון אילינוי שבעיר דיקאלב.
לקריאה נוספת

Howard, Robert (1988). Mostly Good and Competent Men. Springfield, Illinois: Illinois Issues and the Illinois State Historical Society. pp. 226-235.
הערות שוליים

↑  פרנק לאודן, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007359601305171  PLWABN: 9810570827805606  BnF: cb17747786b (data)  GND: 126860289  ISNI: 0000 0000 2494 2861  LCCN: n85173288  RERO: 02-A024917975  SNAC: w6k64gcd  SUDOC: 168627825  US Congress: L000472  VIAF: 43278781   WorldCat (עם VIAF): 43278781
פתולוגיה של מערכת הנשימה

| --- | --- |
 תחום:  רפואת ריאות 
 מיקום אנטומי:  מערכת הנשימה 
 טיפול:  omalizumab  סימביקורט  levofloxacin hemihydrate  fluticasone/salmeterol  פלוטיקזון  tiotropium  סאלבוטאמול 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D012140
 סיווגים
 ICD-10:  J00-J99 
 ICD-11:  CB7Z 
 
מפה המתארת שיעור תמותה ממחלות נשימה כרוניות לפי מדינות.
פתולוגיה של מערכת הנשימה היא ענף העוסק במגוון המחלות הקיימות במערכת הנשימה. מערכת זו כוללת בין היתר את האף, הסינוסים, הלוע, תיבת הקול, קנה הנשימה, הסמפונות, הריאות והאדר. לרוב מקובל לחלק את מערכת הנשימה לחלק המוליך (מהאף ועד להסתעפויות הקטנות ביותר של הברונכים) ולחלק התחתון יותר, המורכב מנאדיות הריאה ונקרא החלק הרספירטורי.
הפתולוגיות במערכת הנשימה נחלקות בהתאם לאיבר עצמו כמתואר בתוכן העניינים להלן.