אהרן חורין
ביוגרפיה > ימיו האחרונים

ב-1821 נשלחה אליו שאלה מאת הבנקאי ס. האבר, מראשי קהילת קרלסרוהה, שנועדה לענות על תהיותיה של ממשלת הדוכסות הגדולה של באדן לגבי המודרניזציה של היהודים בשטחה, ומה צריכות להיות השפעותיה על הדת ועל תפקיד הרבנים. חורין ענה בין היתר שמנהגים ניתן לבטל ללא שהיות, וכי על הרבנים להיות משכילים ולהנהיג שיפור אסתטי בבתי-הכנסת. בשנים הבאות החל לקרוא במפורש לכינוס סנהדרין. ב-1826 פרסם את התשובה גם בקובץ שהביע בהרחבה את תפישתו, "איגרת אלאסף: מכתב של רב אפריקאי אל עמיתו באירופה". הוא הוסיף לתקוף בו את הרבנים המדקדקים במצוות פעוטות בעודם מתעלמים מהעיקריות, ואת אורחות בית-הכנסת המיושנות. בספר התיר לראשונה גם תפילה בגילוי ראש, בטיעון ארכני. הוא פתח בכך שחבישת מגבעת בתפילה מונעת מרוב הציבור הנחת תפילין של ראש במקום המיועד, ועבר לכתוב שחז"ל גזרו כיסוי ראש מתוך כך, שחיו בסביבה בה הדבר נחשב למקובל גם בין הגויים, בעוד שבתרבות הנוכחית דווקא גילויו נאות ומכובד. בכך מצא פלאי הד מפורש, לראשונה, לביקורת האירופאית על ההלכה כנוהג המתאים רק לזמן ולמקום בו נקבע.
הרב מאראד הוסיף והמעיט בחשיבות דרכם של חז"ל לימיו: ”כי לא מחשבותיהם כמחשבותינו, ורחוק מזרח ממערב רחקו דרכיהם מדרכינו.” הוא העלה בפירוט את הצעתו לסנהדרין, שתוכל לשנות הלכות רבות הנוהגות בזמן הזה. במקביל, הדגיש את נצחיותם של ערכי הדת הבסיסיים ועיקרי האמונה, אותם אין לערער. הספר עורר שוב סערה, ורבני הונגריה ניסו להדיחו ממשרתו, ללא הועיל. ההיתר שהעניק לתפילה בגילוי ראש לא התקבל אף בקרב בני קהילתו. ב-1826 קיצר את נוסח ברכת המזון, ובשנה שלאחריה קיצר את נוסח כל נדרי ביום כיפור. ב-1829 עוד ניסו רבני פרשבורג, אובודה וניקלשבורג להביא לפיטוריו. במכתבם תבעו ממנו להתפטר או להופיע לשימוע בפני בית דין מיוחד, שבו ישבו הרבנים משה טייטלבוים, דוד דייטש וצבי הירש הלר, חורין התעלם.
ב-1831 פרסם את "ציר נאמן", בו הצהיר כי אף שהוא מעדיף לשמר את השבת במועדה, ניתן יהיה, בהחלטת אספה מתאימה, להעבירה ליום ראשון, יום המנוחה המקובל בקרב יתר הציבור. זו הייתה הפעם הראשונה שהדעה הזו, שיושמה לאחר מכן בקרב קהילות רפורמיות בגרמניה ובארצות הברית על פי שיטתו של שמואל הולדהיים, הועלתה. חורין הסביר את טיעונו באריכות, והסתמך על כך שלא ניתן לקבוע מדעית את היום בו השלים האל את הבריאה, וכי ממילא היהודים בארצות השונות אינם שובתים באותן שעות בגלל הבדלי התאריך ברחבי העולם.
בהיבט מרכזי אחד חורין מעולם לא אימץ את השקפות הרפורמים: הוא הוסיף להדגיש כי עבודת הקרבנות, והדינים הנלווים אליה, אינם בטלים אלא באופן זמני ויחודשו עם בוא המשיח. ב-1839 הדפיס את ספרו "ילד זקונים", בו אפשר נסיעה בשבת ברכבת לצורכי פרנסה, תוך התבססות על אמירת הרמ"א כי הליכה לסחורה כדי להרוויח היא בגדר מצווה. באחרית ימיו האמין כי עם ישראל אינו מהווה עוד אומה: הוא כתב ב-1842 כי ”עם גלות בני ישראל מתה לאומיותם. אין עתה עוד אומה ישראלית, והיהדות איננה אלא חברה דתית, כמו יתר הקונפסיות. כמו הקתולי והפרוטסטנטי בכל ארץ... כך היהודי הוא הונגרי בהונגריה, גרמני בגרמניה וצרפתי בצרפת וכן הלאה.” חורין התיר לנגן בעוגב בשבת גם על ידי יהודי, על בסיס דברי התוספות במסכת ביצה, דף ל', עמוד א' על כלי שיר. ב-1842 הצליח לגייס את קהילתו להכניס כלי כזה לבית-הכנסת. באותה שנה גם שלח איגרת במענה לשאלת קהילת ברסלאו, בה התחוללה אז מחלוקת בין הרב הרפורמי אברהם גייגר לבין הרב המסורתי גדליה טיקטין (השני), בה הגן על כשירותו של גייגר לכהן כרב. על ערש דוי, הוזמן לאספת הרבנים ההונגרים בפקש, למרות בידודו והעוינות כלפיו מצד רובם. כמו כן, שלח מכתב ברכה לוועידת בראונשווייג, מאירועי המפתח של היהדות הרפורמית, שזומנה בידי גייגר ושנראה שהגשימה סוף סוף את חזונו.