גיוס כפוי לצי
הסכסוך עם ארצות הברית

ב-1795 נכנס לתוקפו הסכם ג'יי, שיישב מחלוקות רבות שנותרו ללא פתרון לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית ועל ידי כך מנע את התלקחותו של עימות נוסף בין בריטניה לארצות הברית. אלא שהחוזה התעלם מהטיפול בסוגיית הגיוס הכפוי של מלחים אמריקניים, הן בים הן בערי נמל, שעורר תרעומת והתנגדות רבה בארצות הברית. בריטניה נמנעה מגיוס כפוי של נתינים זרים, אך לא הכירה בהתאזרחות האמריקנית של כל מי שנולד כנתין בריטי והוסיפה להתייחס אליהם כאילו הם עדיין "בריטים". על יסוד גישה זו גייס הצי המלכותי בכפייה למעלה מ-9,000 מלחים שטענו כי הם אזרחים אמריקנים.
במהלך המלחמות עם צרפת (1793 עד 1815) תפס הצי המלכותי בכוח מלחים בריטים שערקו לאוניותיהן של מדינות אחרות, הן על ידי עצירה וחיפוש באוניות סוחר הן על ידי חיפוש בערי נמל אמריקניות. למרות שפעולה זו הייתה בלתי חוקית, התעלם ממנה תומאס ג'פרסון כדי לא לפגוע ביחסים עם בריטניה בעודו נושא ונותן על רכישת שתי הפלורידות. המצב השתנה ב-1805, כאשר הבריטים החלו תופסים אוניות סוחר אמריקניות שסחרו עם איי הודו המערבית, מכריזים עליהן ועל מטענן כשלל ימי ומגייסים בכוח את אנשיהן. חוק מלחמת 1756 הבריטי אסר על ניהול מסחר ימי, בזמן מלחמה, בין מעצמה אירופית נייטרלית לבין קולוניה בריטית אם לא התקיים קודם לכן, בימות השלום. האמריקנים מצאו דרך לעקוף זאת על ידי "הורדה לרציף" של המטענים מאירופה ומארצות הברית וניפוק אישורים כי המיסים עליהם שולמו כחוק. האונייה הייתה יוצאת אז לדרכה, כשהמטען מעולם לא נפרק ממנה וגם מכס לא שולם למעשה בעבורו, כאילו מדובר בסחר בתום-לב בין ארצות הברית הנייטרלית לבין איי הודו המערבית. הבריטים התוודעו לשיטה זו במהלך משפט שעסק בתפיסת האונייה "אסקס". בית המשפט פסק כי המטען של "אסקס" מעולם לא היה מיועד לשוק האמריקני ולכן ההפלגה לא "נקטעה" ונחשבת הפלגה רציפה. התוצאה הייתה הטלת הסגר ימי על נמל ניו יורק בידי שתי פריגטות בריטיות, "קמבריאן" ו"ליאנדר", פעולה שעוררה מחאה ציבורית נרחבת.
בשנה שלאחר מכן, שנת 1806, הלך וגדל מספר האוניות האמריקניות שהוכרזו כשלל על ידי בתי המשפט של האדמירליות, וכמוהו גם מספר המלחים האמריקנים שנתפסו וגויסו בכפייה לצי המלכותי. המתיחות הגיעה לשיאה בתחילת קיץ 1807, כאשר שלושה ימאים מן הפריגטה הבריטית "מלמפוס", שעגנה במפרץ צ'סאפיק, ערקו והצטרפו לצוותה של הפריגטה האמריקנית "צ'סאפיק". לאחר חיפוש ב"צ'סאפיק" נתברר כי העריקים, דייוויד מרטין, ג'ון סטרקן ויליאם וייר, הם ילידי אמריקה שגויסו בכוח בטעות. לרוע המזל נסתבר גם, שאיש צוות אחר שהצטרף לאונייה, ג'נקין רטפורד, הוא עריק בריטי, אך החיפושים אחריו עלו בתוהו. הדבר עורר את חמתו של אדמירל ברקלי, והוא הורה לכל מפקדי האוניות בתחנת הצי בצפון אמריקה לעצור ולערוך חיפוש ב"צ'סאפיק" אם ייתקלו בה בלב ים. שמונה מייל דרומית-מזרחית לכף הנרי יירטה אותה סירת השירות של הפריגטה הבריטית "ליאופרד", אך מפקדה, קומודור ברון, סירב להרשות לקצינים הבריטים לבדוק את הרשימות השמיות של צוותו. "ליאופרד" החלה מתקרבת ומפקדה קרא בקול והזהיר את האונייה האמריקנית, אך ברן השיב לו "איני שומע את דבריך". אז ירתה "ליאופרד" שני כדורי תותח לפני חרטומה של "צ'סאפיק" ומיד אחר כך שילחה לעברה מטח דופן, ומבלי ש"צ'סאפיק" תשיב אש ירתה לעברה מטח נוסף. שלושה אנשי צוות נהרגו ושמונה-עשר נפצעו. צוות ההשתלטות הבריטי לא הסתפק במאסר העריק הבריטי, אלא תפס גם שלושה אמריקנים. תקרית צ'ספיק-ליאופרד עוררה תרעומת ובעקבותיה נשמעה קריאה מכל חלקי הציבור האמריקני למלחמה נגד בריטניה. ג'פרסון ציווה על מושלי המדינות להכין את המיליציות שלהם, אך בסופו של דבר הסתפק בהעברת חוק האמברגו של 1807, שהורה על סילוקן של כל אוניות המלחמה הבריטיות ממימי ארצות הברית ואסר לקיים קשר עימן אם נשארו ולא עזבו.
הגיוס בכפייה ותפיסת האוניות גרמו למתיחות דיפלומטית חמורה בין שתי המדינות, היטו את דעת הקהל האמריקנית נגד בריטניה, והיו אחד הגורמים להתלקחותה של מלחמת 1812. התנהלותה של בריטניה פגעה בכבודה של ארצות הברית, משום שלא היה בכוחה להגן על אוניותיה ומלחיה.