stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר (מחוז)
היסטוריה

בתקופת שלטונו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב האזור נכלל ברוס של קייב. באותה תקופה המרכז האזורי היה בעיר מורום. סוזדל הפך להיות מרכז דתי חשוב. בשנת 1024 התרחש באזור מרד משמעותי נגד נוצרות.
בשנת 1108 ולדימיר מונומך הקים את העיר ולדימיר. בשנת 1157 הוקמה נסיכות הגדולה של ולדומיר. זאת בעקבות מעבר לבירת נסיכות רוסטוב-סוזדל לולדימיר על ידי אנדרי בוגולובסקי, נסיך ולדימיר.
בשנת 1238 השטח נכבש על ידי המונגולי ועיר ולדימיר נשרפה. באביב 1238 התרחש הקרב על נהר סיט בה נהרג הנסיך של הנסיכות. אחיו יארוסלב קיבל את השליטה על הנסיכות ונסע להורדת הזהב לקבלת אישורם. בתקופת בנו אלכסנדר נבסקי מדיניות פייסנית עם המונגולים נמשכה. החל משנת 1299 ראש הכנסייה הרוסית עבר מקייב לוולדימיר.
בשנת 1362 דמיטרי דונסקוי סיפח את השטח לנסיכות מוסקבה. בשנת 1445 כוחות נסיכות מוסקבה הובסו על ידי חאנות קאזאן והאזור נחרב. למעשה מאז האזור לא חזר לגדולתו.
בשנת 1564 איוואן האיום עם פמלייתו עבר לאזור שלט במדינתו מהאזור.
בתקופת יקטרינה הגדולה הוקמה גוברניה עם מרכז בעיר ולדימיר.
בשנת 1929 הגוברניה בולטה ואזור הפך להיות חלק של יחידות מנהליות שונות. מחוז ולדימיר הוקם מחדש בשנת 1944 על ידי פיצול מאיוואנובו.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז ולדימיר" שכוללת 38 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בספטמבר 2022 לתפקיד נבחר אלכסנדר אוובייב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-16 ראיונים ויחידות מנהליות שוות ערך ו-4 ערים בעלי חשיבות מחוזית. בנוסף קיימת עיר סגורה ראדוז'ני בה ממוקמים מתקנים של תעשיות הביטחוניות.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 מתגוררים במחוז 1,309,942 תושבים זאת לעומת 1.6 מיליון בשנת 1990. בערים מתגורר כ-79.5% מכלל אוכלוסיית המחוז. הרוסים מהווים כ-91% מאוכלוסיית המחוז.
בעיר הגדולה ולדימיר מתגוררים כ-340 אלף תושבים. בעיר קוברוב מתגורר צת               ים ג-132 אלף תושבים ובמורום כ-108 אלף.
כלכלה

במחוז ממוקמים מספר מפעלים בעלי חשיבות כלל ארצית. במיוחד בתחום בניית מכונות וזכוכית.
בעיר גוס-כרוסטלני החל משנת 1756 פועל מפעל לייצור מוצרי בדולח.
ערי ולדימיר וסוזדל הם חלק מטבעת הזהב של רוסיה ומושכים תנועת תיירים משמעותית. האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל בשנת 1992 קיבלו מעמד של אתר מורשת עולמית.
כלכלה > תחבורה

דרך המחוז עוברות מספר מסילות ברזל חשובות לרבות הרכבת הטראנס-סיבירית וטבעת הגדולה של מסילות ברזל סביב מוסקבה. דרך המחוז עוברת רכבת מהירה ספסאן ממוסקבה לניז'ני נובגורוד.
כביש ארצי M7 "וולגה"" עובר דרך המחוז.
במחוז פועלים מספר שדות תעופה לטיסות פנים.
דרך המחוז עוברות צינורות גז טבעי ונפט.
המפקח על התעבורה

המפקח על התעבורה הוא בעל תפקיד בכיר במשרד התחבורה. סמכויותיו של המפקח על התעבורה נגזרות מתוך פקודת התעבורה ותקנות התעבורה שהותקנו מכוח פקודה התעבורה.
למפקח על התעבורה כפופים שלושה מחוזות: מרכז, ירושלים והדרום, חיפה והצפון.
תפקידים

קביעת לוח התמרורים של ישראל והצבת תמרורים.
קביעת הסדרי תנועה
פיקוח על משרדי הסעות, הובלות, והשכרת רכב.
פיקוח על רכב ציבורי, כולל:
קביעת מחירי נסיעות במוניות וחלוקת רישיונות למוניות.
הסדרת מספר האוטובוסים בישראל להובלת תיירים
הסדרת התחבורה הציבורית
הסדרת פרסום על רכב ציבורי
פיקוח על הובלת חומרים מסוכנים
המפקחים על התעבורה

מיכאל בר, 1949-1964
יהודה גיא, 1964-1967
שלמה שילוח, 1967-1970
דן אבידן, 1970-1973
יעקב מלכא, 1974-1980
יהודה תמרי, 1980 (היה סגן מאז 1965
עזרא קמא, 1980-1982
פנחס בן שאול, 1982-1989
משה הירש, 1989-1994
אלכס לנגר, 1994-2011
יהודה אלבז, 2012-2013
מאיר חן, 2014-2015
????? 2015-2018 ?????
יעקב בליטשטיין, 2018-2020
אסף אשר, 2020-2021
שילה אדלר, 2021-2022
שי קדם, 2022-2023
ולדימיר סימון, 2023-הווה
הערות שוליים

↑   פקודת התעבורה, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  רשיונות למשרדי הובלה, דבר, 22 בפברואר 1972
↑  משרד התחבורה המפקח על התעבורה בדרכים, על המשמר, 18 ביולי 1949
↑  רשיון לגריי ליין עלול לגרור תת תעסוקה בענף, מעריב, 9 באוקטובר 1968
↑  נדחתה בקשה ליצור שלטי פרסומת על גגות מוניות, חרות, 13 בינואר 1964
↑  משרד התחבורה דן בבעיית המוסכים, על המשמר, 30 בנובמבר 1953
↑  הגבלות על תנועת כלי רכב, דבר, 28 ביולי 1958
↑  ניצב־משנה גיא מועמד למפקח על התעבורה, מעריב, 9 ביולי 1964
↑  שלמה שילוח המפקח על התעבורה, דבר, 28 באפריל 1967
↑  מינויים חדשים, מעריב, 27 בינואר 1970
↑  ייקור הנסיעה באיזור חיפה, דבר, 27 בפברואר 1974
יעקב מלכא מפקח על התעבורה, דבר, 14 ביולי 1974
↑  על מנהלים ועסקים, מעריב, 4 ביולי 1980
↑  יהודה תמרי ־ סגן המפקח על התעבורה, מעריב, 18 בנובמבר 1965
↑  על אנשים ועסקים, מעריב, 24 באוקטובר 1980
↑  בן ציון אבני, היחידה שמאחורי הקוים, מעריב, 17 בדצמבר 1982
↑  מינוי מפקח על התעבורה, ילקוט הפרסומים 3696
↑  מינוי מפקח על התעבורה, ילקוט הפרסומים 4201, מרץ 1994, עמ' 2755
↑  אצילת סמכויות המפקח על התעבורה, ילקוט הפרסומים 6206, 28 בפברואר 2011
↑  מינוי מפקח על התעבורה, ילקוט הפרסומים 6441, 4 ביולי 2012
בית מאיר

ערך זה עוסק בישוב. אם התכוונתם לישיבה, ראו .
| --- | --- |
בית מאיר
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎576 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: הפועל המזרחי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 650 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית מאיר(למפת הרי ירושלים רגילה) בית מאיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית מאיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית מאיר31°47′39″N 35°02′12″E﻿ / ﻿31.7940823776834°N 35.0367642537881°E﻿ / 31.7940823776834; 35.0367642537881  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) באדום - בית מאיר בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10

בית מאיר הוא מושב במועצה אזורית מטה יהודה, צפונית לבית שמש, באמצע יער הקדושים. המושב הוקם בידי המזרחי בשנת 1950. נמצא על דרך בורמה, אשר חיברה את ירושלים עם השפלה במלחמת העצמאות עברה לידו. משלט שמורת המסרק, היום אתר נוף וטבע, שוכן בקרבתו.
במושב כ-200 משפחות שמתפרנסות בין השאר ממקצועות חופשיים באזור ירושלים. במושב יש גם עסקים חקלאיים, כגון לולי תרנגולות מטילות.[דרוש מקור] 
במושב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא .
תולדות המושב

המושב הוקם בשנת 1950 על אדמות הכפר הערבי החרב בית מחסיר, ובקרבת אדמות שנרכשו על ידי הקרן הקיימת בלחצו של מאיר בר-אילן. המושב קרוי על שמו של הרב מאיר בר-אילן שהיה מהמנהיגים החשובים בציונות הדתית ונשיא תנועת "המזרחי". מקימי המושב היו דתיים מעולי הונגריה ורומניה שהתיישבו במסגרת תנועת ההתיישבות של המזרחי. באוקטובר 1954 הונחה אבן פינה לבית הכנסת של המושב. המושב היה מהראשונים בפרוזדור ירושלים שחובר לרשת החשמל וזכה לחשמל בבתים כבר בשנת 1955. בשנת 1961 הורחבו בתי המושב לשטח של 45 מ"ר.
פרנסת המקום התבסס בראשיתו על ענף הלול. לאחר התפרקות קיבוץ נוה אילן נמסרו מטעי הקיבוץ בשטח 300 דונם למושב. במקביל החלו דיבורים על פיתוח תעשייה ותיירות במקום. כבר בשנת 1960 החלו דיבורים על הקמת בית הבראה במקום, ב-1961 אף הושגו הסכמות עם אגודת שומרי הטבע, אך אבן הפינה ל"רמות שפירא" הונחה רק בשנת 1967. באמצע שנות ה-60 נעשה ניסיון לגדל במקום צ'ינצ'ילות לפרוות.
ב-25 בנובמבר 2016 פרצה שרפה גדולה בכניסה למושב, תושבי המושב פונו מבתיהם באישון לילה, בתים ומחסנים רבים נשרפו. עקב שריפת מבנים המכילים סיבי אזבסט, לא הורשו התושבים לשוב לבתיהם אלא בחלוף יומיים מכיבוי האש.
רבני המושב

רב המושב בשנות ה-50 וה-60 היה הרב מרדכי דוידוביץ.
בין השנים תשנ"ה-תשע"ה שימש כרב המושב הרב יוחנן פריד. בשנת תשע״ח 2018 מונה לרב המושב הרב יהודה יקותיאל ויזנר.
רבני המושב > המרכז החינוכי רמות שפירא

במקום נמצא המרכז החינוכי רמות שפירא הנושא את שמו של חיים משה שפירא. המרכז החינוכי משמש מוקד לפעילויות בידיעת הארץ, בתרבות תורנית והדרכת בני נוער.
בתוך המרכז החינוכי פועלים שלושה גופים חינוכיים ומוזיאון:
בית ספר שדה שער הגיא: מקיים הדרכות והרצאות בנושאי מורשת קרב, היסטוריה, ציונות, טבע וסביבה, זהות יהודית, תנ"ך ועוד. טיולי בית הספר הם באזורים: הרי יהודה, השפלה, ירושלים ומדבר יהודה.
מדרשת פרידמן ליהדות וציונות: פועלת מאז שנות ה-80 להעמקתם ולהשרשתם של ערכי היהדות והמסורת בקרב הציבור החילוני, המסורתי והדתי. המדרשה מקיימת סמינרים וימי עיון המיועדים לבתי ספר יסודיים, תיכונים ומקיפים, ישיבות ואולפנות, ביישובים ובעיירות פיתוח ומועברים במרכז החינוכי רמות שפירא, או בבית הספר עצמו.
מכון ליברמן: נועד לחזק את המשפחה היהודית, בעת שרבו הגורמים המערערים על חוסנה. במכון מקיימים תוכניות לבני נוער, לזוגות בראשית דרכם ולזוגות מבוגרים.
מוזיאון בית החלוץ הדתי: מציג כלי בית וכלים חקלאיים. במקום שוחזר אחד מבתי ראשוני המושב הדתי נחלים, כפי שהוקם ב-1944 באצבע הגליל. בחצר מוצגים כלים חקלאיים שהיום כבר אינם בשימוש. המוזיאון פעל במושב נחלים משנת 1996 והועבר ב-2007 לרמות שפירא.
במרכז רמות שפירא עוברות מורות חיילות הכשרה של כ־6-8 שבועות באחריות משרד החינוך. המרכז מוגדר גם כאכסניית נוער ובית הארחה.
רבני המושב > ישיבה

בשנת 1964 הוקמה בבית מאיר ישיבה בראשות הרב צבי כהנא, חתנו של הרב יצחק אריאלי. הישיבה המשיכה לפעול במקום עד פטירתו של הרב כהנא בשנת 1996 ולאחר מכן פעלו במבניה מוסדות שונים באחריות בנו וחתנו. בשנת 2015 הורה בית המשפט בירושלים, לבקשת המושב, על פינוי הישיבה מהמקום.
רבני המושב > מכינה קדם צבאית אורות

בשנת 2008 הוקמה במקום המכינה הקדם צבאית 'אורות', ובה כמה עשרות חניכים. במכינה לימד הרב נחמיה לביא, שנרצח בפיגוע בעיר העתיקה באוקטובר 2015.
גלריית נופי בית מאיר

בתי בית מאיר
בית מאיר ודרך בורמה
בית מאיר - מבט מצפון
בית מאיר מכיוון דרך בורמה (מבט מצפון)
רמות שפירא, בית מאיר
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  עליה על קרקע, דבר, 13 במרץ 1950
↑  פרוזדור ירושלים ניעור לתחייה, חרות, 23 ביוני 1950
↑  גאולת בית מחסיר ובית מאיר, הצופה, 11 במאי 1950
↑  בית מחסיר ישוב של המזרחי, הצופה, 25 בינואר 1950
↑  לחגיגת הנחת אבן הפנה לבית כנסת במושב המזרחי בית מאיר, הצופה, 24 באוקטובר 1954
↑  מנחם סדינסקי, אוירת פיתוח שוררת בבית מאיר, מעריב, 13 בדצמבר 1960
↑  בית הבראה למושב בית מאיר, מעריב, 5 באפריל 1961
↑  נורתה אבן פינה למוסד רמות שפירא, דבר, 30 באפריל 1967
רמות שפירא - מרכז נוער יוקם ליד חורשת המסרק, מעריב, 17 באפריל 1967
↑  הצ'ינצ'ילות הורעלו - הפרוות לא יוצרו, מעריב, 10 בפברואר 1966
↑  הרצאת הרב גבריאלי במושב בית מאיר, הצופה, 16 בנובמבר 1955
משקים שאין על ענביהם חשש ערלה, שערים, 8 ביולי 1957
הונחה אבן פינה לרמות שפירא, הצופה, 28 באפריל 1967
הרב דוידוביץ - בית מאיר, הצופה, 28 באוגוסט 1968
↑  הישיבה שעל ההר, הצופה, 7 במאי 1964; המשך
↑  הרבנית ח. ל. אריאלי, הצופה, 21 בינואר 1965
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 9 בפברואר 1969
↑  ת"א 47666-05-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562425005171  LCCN: n87886950  VIAF: 127939747   WorldCat (עם VIAF): 127939747 
הכניסה למוזיאון
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1924

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1924 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-35, ונערכו ב-4 בנובמבר 1924. הנשיא המכהן קלווין קולידג', המועמד הרפובליקני, נבחר לכהונה מלאה.
קולידג' מונה לנשיאות בשנת 1923 לאחר מותו של הנשיא הקודם, וורן הרדינג. לקולידג' ניתן קרדיט על הכלכלה המשגשגת מבית והיעדר משברים מחוץ. הפיצול במפלגה הדמוקרטית עזר לו. המועמד הדמוקרטי היה ג'ון דייוויס, חבר קונגרס לשעבר ודיפלומט אנונימי מוירג'יניה המערבית, המועמד היחיד אי פעם ממדינה זאת. דייוויס היה האיש הראשון ממדינה שתמכה בעבדות והועמד לבחירה לנשיאות מאז מלחמת האזרחים. מפני שדייוויס היה שמרן, כמה דמוקרטים ליברליים פרשו מהמפלגה והחליטו לתמוך במועמדותו של הסנאטור מוויסקונסין, רוברט לה פולט, שהיה המועמד של המפלגה הפרוגרסיבית. לה פולט זכה במדינת מגוריו, ויסקונסין, והיה האדם היחיד מוויסקונסין שזכה באלקטורים.
פרשנים פוליטיים טוענים שבחירות אלו היו נקודת השיא של השמרנות האמריקאית, כיוון ששני המועמדים היו שמרנים, תמכו בהפחתת המעורבות הממשלתית ובהפחתת מיסים. רוברט לה פולט, המועמד השלישי, הביע דעות נגדיות לכך.
מועמדים > המפלגה הפרוגרסיבית

הרצון ליצור מפלגה שלישית החל עוד ב-1919, כשתומכיו של תאודור רוזוולט המנוח החלו לדון ביצירת מפלגה חדשה. לקראת 1922, הסנאטור רוברט לה פולט ביסס את מעמדו כמנהיג הפרוגרסיביים.
שנה לפני הבחירות, טען לה פולט שאין צורך במפלגה שלישית כל עוד שתי המפלגות הגדולות לא יעמידו שמרנים בראשן. לאחר הפרשיות של אדוארד דוני, היה ברור שמקאדו, שהיה אהוד בקרב הפועלים ועובדי הרכבת, לא ייבחר להיות המועמד. ביולי 1924, הוחלט על הקמת המפלגה. 1,200 צירים ו-900 צופים באו לראות את היבחרו של לה פולט. בניגוד להיבחרו של תאודור רוזוולט ב-1912, האווירה הייתה קודרת למדי. החקלאים לא יכלו להרשות לעצמם להגיע לוועידה. רק שחור אחד היה בקהל ורק שני אינטלקטואלים מהמזרח. סטודנטים רבים הגיעו כדי לתמוך ברצונם של הפרוגרסיביים להחליף את הדמוקרטים. הרצון היה למנוע מהמפלגות הגדולות להשיג את רוב האלקטורים ולאלץ את בית הנבחרים לבחור בנשיא.
בתור המועמד הפרוגרסיבי, הפך לה פולט למנהיג האמריקני הראשון של קואליציה בין חקלאים ופועלים, ושל סוציאליסטים ורדיקלים. איגודי פועלים תמכו בו באופן רשמי. סגנו היה הסנאטור ברטון וילר ממונטנה, שהיה אחד מהדמוקרטים שנטשו את מפלגתם והצטרפו אל לה פולט, באכזבה ממועמדותו של דייוויס. השילוב בין שניהם הוביל למסר שהפרוגרסיביים רוצים למשוך מצביעים משני הצדדים.
אף על פי שהיה חולה בדלקת ריאות, ובמשך רוב האביב נעדר מהסנאט, לה פולט בן ה-64 עדיין היה מועמד ראוי. הוא התעסק במחדלים רבים, ופגע במפלגות הגדולות באזורים חשובים. המצע שלו קרץ במיוחד לחקלאים, אולם הוא ניסה למשוך את כל האמריקנים. הוא טען שיש לקצץ בתקציב הביטחון ולשלם את הבונוס לחיילים. בבסיס תוכניתו הייתה התקפה על מונופולים, ודרישתו לחסל אותם. תומכיו הסוציאליסטים פירשו זאת כהתקפה על הקפיטליזם בכללותו. תומכיו הלא-סוציאליסטים האמינו שזאת חזרה לדרכו של רוזוולט. הוא גם קרא לבעלות ממשלתית על תעשיית המים ואיגודי הרכבת. בנוסף תמך בהלאמת תעשיות הסיגריות ומפעלים גדולים. הוא תמך במיסוי מוגבר על עשירים ובהסכמים קיבוציים עם העובדים. אנשי המפלגה הקומוניסטית האמריקאית טענו שלה פולט היה ריאקציונר שרצה לחזור לעידן העסקים הקטנים.
תוצאות

היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות שבהן כל האינדיאנים היו אזרחי ארצות הברית ויכלו להצביע.
משום שהוועידה הדמוקרטית פיצלה את הדמוקרטים, ובגלל הכלכלה המשגשגת, היה מעט מאוד ספק שקולידג' יזכה. הסלוגן שלו, "תהיה קול עם קולידג'", היה פופולרי.
מספר הקולות עלה ב-2,300,000 מהבחירות הקודמות, אולם בגלל מעמדו של לה פולט, הדמוקרטים והרפובליקנים השיגו פחות קולות ממערכת הבחירות הקודמות. לה פולט פגע בדמוקרטים, ודייוויס השיג 750,000 קולות פחות מקוקס ב-1920. קולידג' השיג 425,000 קולות פחות מהרדינג ב-1920. למרות זאת, העובדה שלה פולט משך דמוקרטים ליברלים אפשרה לו לנצח את דייוויס בהפרש של 25.2% מהקולות (ההפרש השני בגובהו מאז 1824). דייוויס השיג רק 28.8% מהקולות, המספר הנמוך ביותר שמועמד דמוקרטי זכה לו.
כמעט חמישה מיליון אזרחים הצביעו למפלגות אחרות, בעיקר ללה פולט. הוא הצליח כמעט בכל מדינה, אולם בעיקר בצפון-מזרח המדינה. אף על פי שזכה ב-16% מהקולות, לה פולט ניצח רק בוויסקונסין.
הרפובליקנים זכו בפחות מחוזות מאשר ב-1920, לעומת הדמוקרטים שזכו ביותר מחוזות. דייוויס הוביל ב-1,279 מחוזות, הרבה יותר מקוקס, בעיקר בגלל זכייתו במדינות הגבול ומדינות הקונפדרציה. לה פולט פגע בכוח הרפובליקני במערב התיכון.
קולידג' השיג רוב מוחלט ב-1,217 מחוזות, ודייוויס רק ב-1,193, לעומת 137 ללה פולט. רק 540 מחוזות לא העניקו למפלגה רוב מוחלט.
לה פולט פגע במפלגה הדמוקרטית באזורים שבהם המפלגה לא ביססה את עצמה, וכך גם אצל הרפובליקנים. דייוויס ניצח רק בדרום הדמוקרטי ובאוקלהומה. מפני שהדמוקרטים הליברליים תמכו בלה פולט, דייוויס הפסיד לקולידג' בהפרש של 25%. רק וורן הרדינג, שהשיג 26.2% יותר מקוקס ב-1920, הצליח יותר מקולידג' בתחרות בין כמה מועמדים (ג'יימס מונרו היה המועמד היחיד ב-1820).
ביחד, לה פולט ודייוויס השיגו 2,500,000 קולות פחות מקולידג'. אולם בשלוש-עשרה מדינות (ארבע מדינות גבול ותשע מערביות) קולידג' לא זכה לרוב מוחלט. אולם הוא כן ניצח ב-35 מדינות, ודייוויס הצליח לזכות רק ב-12. כל מדינות הקונפדרציה, וגם אוקלהומה, תמכו בדייוויס. כל מדינות האיחוד (פרט לוויסקונסין ולאוקלהומה) תמכו בקולידג'. הייתה זאת הפעם האחרונה בה מישהו נבחר לנשיאות ללא ניצחון במדינת קונפדרציה.
היו אלו הבחירות האחרונות עד 1952, בהן הרפובליקנים זכו במסצ'וסטס וברוד איילנד. הרפובליקנים אפילו ניצחו בניו יורק סיטי, הישג שלא חזר על עצמו מאז.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קלווין קולידג' | רפובליקנית | מסצ'וסטס | 382 | צ'ארלס דוז | אילינוי | 382 |
| ג'ון דייוויס | דמוקרטית | מערב וירג'יניה | 136 | צ'ארלס ברייאן | נברסקה | 136 |
| רוברט לה פולט | הפרוגרסיבית | וויסקונסין | 13 | ברטון וילר | מונטנה | 13 |
| הרמן פריס | האיסור | מיזורי | 0 | מרי בראהם | קליפורניה | 0 |
| ויליאם פוסטר | הקומוניסטית | מסצ'וסטס | 0 | בנג'מין גיטלו | ניו יורק | 0 |
| גילברט ניישנס | אמריקנית | וושינגטון די.סי | 0 | צ'ארלס רנדל | קליפורניה | 0 |

הסנאטור ויליאם בורה מאוהיו.
המזכיר הנשיאותי, קמפבל סלאמפ.
הסנאטור ג'יימס ווטסון
ויליאם באטלר, שניהל את מסע הבחירות של קולידג'
צ'ארלס וורן, השגריר במקסיקו
איל הנפט אדוארד דוני
אדוארד "קולונל" האוס
ג'וזפוס דניאלס
נורד סטרים

| --- | --- |
נתיבו של מיזם נורד סטרים
נתיבו של מיזם נורד סטרים
 סוג:  צינור גז 
 מדינות:  רוסיה, גרמניה 
 
נורד סטרים (ברוסית: Северный поток) הוא מיזם של צינורות גז טבעי בין רוסיה לגרמניה העובר לאורך קרקעית הים הבלטי. המיזם כולל זוג צינורות היוצא מהעיר ויבורג שברוסיה ומגיע אל לובמין שליד גרייפסוואלד שבגרמניה. ב-8 בנובמבר 2011 החלה אספקת הגז בצינור הראשון של זוג זה, וב-8 באוקטובר 2012 החלה אספקה של הגז בשני הצינורות של זוג זה.
זהו צינור בעל נתיב היצוא הארוך ביותר בעולם – 1,224 ק"מ. הבעלים והמפעיל היא חברת Nord Stream AG, שבעלת המניות העיקרית שלה היא חברת הגז הממשלתית הרוסית גזפרום.
בפרויקט השתתפו רוסיה, גרמניה, הולנד וצרפת; מדינות המעבר של הגז הרוסי והמדינות הבלטיות התנגדו ליישומו של המיזם. מטרת הפרויקט להגדיל את אספקת הגז לשוק האירופי ולצמצם את התלות במדינות המעבר.
במרץ 2006 מונה גרהרד שרדר ליו"ר נורד סטרים. בשנת 2021 הושלמה הנחתו של זוג צינורות נוסף במסלול דומה, נורד סטרים 2.
דליפות הגז

לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה בפברואר 2022, הטיל האיחוד האירופי סנקציות על רוסיה, במסגרתן הופחתה משמעותית רכישת הגז מרוסיה למערב אירופה. בשל כך, פעילות הצינור הופסקה מספר חודשים לאחר תחילת המלחמה.
ב-26 בספטמבר 2022 אירעה סדרת פיצוצים ודליפות גז בצינורות נורד סטרים ונורד סטרים 2. הדליפות התרחשו בזמן חניכת פרויקט הצינור הבלטי להובלת גז טבעי מהים הצפוני דרך דנמרק לפולין. על פי הערכות, דליפות הגז נגרמו מחבלה מכוונת; עם זאת, זהות הגורמים והמניעים מאחורי המתקפה נתונים במחלוקת.
הערות שוליים

↑  Ringstrom, Anna; Jacobsen, Stine (2022-09-27). "Gas leaks in Russian pipelines to Europe stoke sabotage fears". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2022-09-27.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה ובנושא נפט וגז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערוץ ההיסטוריה

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קטגוריה:  ידע והעשרה
 סוג:  היסטוריה
 תאריך השקה:  1 בינואר 1995 
 בעלות:  A&E נטוורקס 
 שפה:  עברית ואנגלית
 משרד ראשי:  ניו יורק 
 אזור קליטה:  ארצות הברית, מרבית העולם המערבי, אמריקה הלטינית, ישראל (HOT, yes)
 שיטת שידור:  PAL, DVB
 הצפנה:  NDS
 זמינות
 חבילה:  HOT, NEXT TV, +STING, yes, פרטנר TV, סלקום tv
 HOT:  אפיק 43 + VOD
 yes:  אפיק 44 בSD וב45 ב-HD + VOD
 סלקום TV:  אפיק 20 + VOD
 פרטנר tv:  אפיק 7 + VOD
 
 www.history.com
 
ערוץ ההיסטוריה הוא ערוץ טלוויזיה אמריקאי העוסק בידע ובהעשרה, המתמחה בתוכניות אודות אירועים ותהליכים היסטוריים. בחלק מהתוכניות משולבים ראיונות עם היסטוריונים, עדויות מהשטח וטכנולוגיית מחשב מתקדמת המאפשרת לשחזר אירועים מהעבר.
בישראל משודר הערוץ בזכיינות על ידי חברת "טלעד", ומשדר 18 שעות ביממה תכנים בעברית ובאנגלית (עם תרגום לכתוביות בעברית). הערוץ משודר בישראל ללקוחות כל החברות: NEXT TV, HOT, +STING, yes, פרטנר TV, ובסלקום tv.
ערוץ ההיסטוריה משדר תכנים שונים במעט מאלו של "ערוץ ההיסטוריה HD". זאת לעומת שאר ערוצי ה-HD בטלוויזיה בהם לרוב השידור תואם ביניהם לבין הערוצים המקבילים באיכות הסטנדרטית.
בשנים האחרונות עיקר שידורי הערוץ מתמקדים בתוכניות מציאות דוגמת Top Shot ופחות בתכנים דוקומנטריים היסטוריים משיקולי מדרוג. התהליך זכה לביקורת בישראל ובארצות הברית.
רקע

ערוץ ההיסטוריה (History Channel) הוא ערוץ אמריקאי דיגיטלי בבעלותה של חברת A&E Television Networks, שעלה לשידור ב-1 בינואר 1995 בארצות הברית. הערוץ משדר תוכניות היסטוריה בכל רחבי העולם, מגיע למעל 130 מדינות ומתורגם ליותר מ-20 שפות.
בראשית דרכו נקרא הערוץ "ערוץ ההיסטוריה" (The History Channel), אך בעקבות מהלכי מיתוג בשנת 2008, הוחלט על רענון של הלוגו שמתבסס כעת על האות H בלבד. כמו כן שונה השם של הערוץ ל-"History" בלבד.
תכנים

במהלך השנים שידר ערוץ ההיסטוריה הפקות רבות שעשו שימוש בטכנולוגיה מתקדמת של אנימציה CGI המשחזרת את הקרבות ההיסטוריים. בנוסף לכך מציג הערוץ גם סדרות העוקבות אחר ההיסטוריה של עולם החי, כמו "אבולוציה: קרב הישרדות" ו"דינוזאורים – הקרב האחרון", לצד סדרות בנושאי דת, פיזיקה, אסטרונומיה ואקולוגיה.
בין ההפקות של הערוץ סדרת טלוויזיה "לבד".
תכנים > היסטוריה צבאית

כחלק ממערך השידורים הבינלאומי של ערוץ ההיסטוריה החלה חברת A&E לשדר ערוץ היסטוריה מיוחד בארצות הברית. ערוץ זה מתמחה בתוכניות הסוקרות את הרגעים הגדולים מהקרבות ההיסטוריים לצד ביוגרפיות על מצביאים, אנשי צבא, מרגלים וחיילים. במסגרת השקת הערוץ העלה ערוץ ההיסטוריה מבחר תוכניות מקור חדשות, המעניקות לצופה מבט על הקרבות ההיסטוריים באמצעות טכנולוגיה מתקדמת, המשחזרות את המהלכים הצבאיים והאסטרטגיים בשדה הקרב. תוכניות אלו שולבו גם בלוח השידורים של ערוצי ההיסטוריה הרגילים ברחבי העולם. בין התוכניות שזכו להצלחה בערוץ: "300: הקרב האחרון", "קרבות האוויר הגדולים בהיסטוריה", "אש על המים" ו"הלוחמים השחורים ב-D דיי" ועוד – ששודרו גם בערוץ ההיסטוריה הישראלי.
ערוץ ההיסטוריה בישראל

הערוץ הושק בישראל במהלך שנת 2000.
ערוץ ההיסטוריה בישראל מבוסס על מערכת התכנים של ערוץ ההיסטוריה הבינלאומי, כאשר לוח השידורים מותאם לקהל היעד הישראלי, וכולל תוספת של תכנים דוקומנטריים ותוכניות מקור בעברית.
במהלך חודש יוני מקדיש ערוץ ההיסטוריה את כל לוח השידורים לטובת העשרה לתלמידי חטיבות הביניים והכנה לבחינות הבגרות. המשדרים כוללים תוכניות בנושאי הלימוד, דוגמת ההיסטוריה של המאה ה-20, ההיסטוריה של העולם העתיק ואירועים בולטים בהיסטוריה של מדינת ישראל. שידורים אלו כוללים ייעוץ שוטף של מורה אקדמי, התאמה למיקוד משרד החינוך. בנוסף לשידורי ערוץ ההיסטוריה בכבלים ובלוויין, מפעיל הערוץ גם אתר אינטרנט.
בישראל ערוץ ההיסטוריה משדר ב-HOT וב-yes (וגם ערוץ ההיסטוריה HD), והחל מ-20 ביוני 2019 גם באיכות HD בחברת +STING מבית yes.
החל מ-6 באפריל 2020 הערוץ משודר גם ללקוחות פרטנר TV.
החל מ-10 בדצמבר 2020 הערוץ משודר גם ללקוחות סלקום tv.
ראו גם

היסטוריה למכירה
הערות שוליים

↑  אילן לוקאץ', ‏אפילו ההיסטוריה זה כבר לא מה שהיה, באתר ‏מאקו‏, 26 בדצמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296133305171  BIBSYS: 1080085  BNE: XX5020206  LCCN: no96037384  VIAF: 160169263   WorldCat (עם VIAF): 160169263 
לוגו ערוץ ההיסטוריה לפני השינוי ב-2010
נחמן דושנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1919 שיאוליאי, ליטא 
 פטירה:  20 בפברואר 2008 (בגיל 88) חיפה, ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת וילנה 
 דרגה:  סגן־אלוף 
 עיטורים
 עיטור לנין  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור הכוכב האדום  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה 
 
נחמן דושנסקי (בליטאית: Nachmanas Dušanskis, ברוסית: Нахман Ноахович Душанский; ‏29 בדצמבר 1919 בשאולאי - 20 בפברואר 2008 בחיפה) היה ישראלי שהיה בעברו קצין בסוכנויות הביטחון הנ.ק.ו.ד.  והק.ג.ב. בברית המועצות למעלה משלושים שנה. הוא היה מעורב מאוד בדיכוי הפרטיזנים הליטאים, שלחמו נגד הכיבוש הסובייטי של ליטא. ברוסיה הוא נחשב לגיבור מלחמה וקיבל את מדליית האומץ, מסדר המלחמה הפטריוטית ועיטור לנין, ואילו הליטאים ראו בו פושע מלחמה. בשנת 1989 עלה לישראל. לאחר שליטא הכריזה על עצמאותה ב-1990, היא תבעה מממשלת ישראל להסגירו, אך ישראל סירבה.
ראשית חייו

דושנסקי נולד ב-1919 בשאולאי. אביו התעוור במהלך מלחמת העולם הראשונה ולא יכול היה לפרנס את משפחתו הגדולה. לאחר שסיים את הכיתה השישית בבית הספר היסודי החל דושנסקי בעבודה. חשיפה מוקדמת זו לעבודת כפיים דחפה אותו לקומוניזם-סוציאליזם, ובשנת 1934 הצטרף לסניף הליטאי הבלתי חוקי של הקומסומול (איחוד הנוער הקומוניסטי) ועזר בחלוקת פרסומים קומוניסטיים מחתרתיים. בגין פעולות אלו נעצר ביוני 1936. בכלא הצטרף דושנסקי למפלגה הקומוניסטית הליטאית. הוא שוחרר עם כיבוש ליטא בידי ברית המועצות ביוני 1940. מאותו זמן הוא החל בעבודה כקצין ביטחון של הנ.ק.ו.ד. בטלז. תפקידיו כללו הבטחת הגבול ברית המועצות – גרמניה הנאצית. הוא היה מעורב במעצרים המוניים של מי שכונו אז "אויבי העם" ו"גירוש יוני" בו גורשו אלפי פעילים לאומיים ליטאים לתוככי ברית המועצות. עדויות סותרות קיימות על מעורבותו בטבח ביער רייני, בו נרצחו עשרות אסירים פוליטיים עם תחילת מבצע ברברוסה. לדברי דושנסקי, באותה תקופה הוא חזר מחופשה בקרים וניסה לפנות את משפחתו משאוליאי לרוסיה. עם זאת, הרכבת לא עזבה את התחנה והוריו ושלושת אחיו נספו בשואה. רק אחיו יעקב שרד.