כנופיות השלום
פעילות (1938–1939)

במקביל לפעילותו של פח'רי נשאשיבי, החלה החבורה שבראשה עמד פח'רי עבד אל-האדי לתקוף את המורדים ואת הכפרים שסייעו להם והצליחה לגרום לחבורות שבפיקודם של עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד ועארף עבד א-ראזק לסגת מאזור ג'נין לאזור שכם–טולכרם. הצלחה זו באה יחד עם הצלחות הצבא ואלו הביאו לעריקות מחבורות המורדים. פריד ארשייד, ממשפחת ארשייד שישבה בכפרי אזור ג'נין, ארגן גם הוא "חבורות שלום", שיחד עם אנשיו של עבד אל-האדי, התקיפו את המורדים והצליחו לסלק אותם לגמרי מהשומרון הצפוני. אל עבד אל-האדי הצטרפו גם מפקדי כנופיות שרבו עם מפקדים אחרים, מה שהגדיל את כוחן של "חבורות השלום". אלו ניזונו מהמלחמות הפנימיות והסכסוכים בין ראשי כנופיות המורדים השונות.
בעקבות פעילותו של פח'רי עבד אל-האדי, הפכה משפחת עבד אל-האדי למטרה להתקפות המורדים. באזור שכם נעשו אחמד א-שכּעה וסולימאן עבד אל-רזאק טוקאן למנהיגי הכוחות האנטי-חוסיינים, ויחד עם משפחת עבד אל-האדי ארגנו "חבורות שלום" חדשות, שהצליחו לבלום את התקפות המורדים על כפרים ותושבים שסירבו לתמוך בהם ואף חטפו אנשים שתמכו במורדים. המורדים, מצדם, הגיבו בעקירת פרדסיו של שכּעה, אך שכּעה ואנשיו לא נרתעו והמשיכו בפעילותם.
במהלך המרד נמנעו הכפרים הדרוזים מלסייע למורדים ויחסיהם עם היהודים נתהדקו. המורדים הגיבו על כך בהתקפות על הכפרים הדרוזים והיחסים בין המוסלמים לדרוזים החריפו. הדרוזים החלו להשיב מלחמה ושיתפו פעולה לשם כך עם "חבורות השלום".
בעקבות הטרור הנגדי של "כנופיות השלום", כמה מאוהדי הוועד הערבי העליון נרצחו או נאלצו לברוח מן הארץ, ואילו הנשאשיבים ואוהדיהם, שנמלטו בעצמם קודם לכן מפחד הטרור של החוסיינים, החלו לשוב לארץ.
אולם מלבד היותן של "חבורות השלום" מכשיר הגנה של האופוזיציה, הן גם שירתו את משפחות הנכבדים כנגד המורדים בני המשפחות מהשכבות הנמוכות.
המאבק הפנימי בין כנופיות המורדים ל"כנופיות השלום" תרם משמעותית לשבירת כוחות המורדים. רבים מהם נהרגו או נטשו את כנופיותיהם.
פח'רי עבד אל-האדי ומשפחת ארשייד הצליחו, יחד עם הצבא, להשכין שקט בשומרון ובאוגוסט 1939 מעמדם באזור היה איתן.
הצבא הבריטי שיתף פעולה עם "חבורות השלום" באמצעות אנשי המודיעין של חיל האוויר המלכותי. הוא סיפק להן כסף ונשק וקיבל מהן מידע על תנועות המורדים, מיקום מחסני הנשק שלהם וזהות תומכיהם. אולם בניגוד לצבא, נמנעה הממשלה האזרחית של ארץ ישראל מלסייע ל"חבורות השלום" וכך גם הבולשת של המשטרה. יוצא דופן היה מושל מחוז הגליל, אלק קירקברייד, שסייע לאופוזיציה והסדיר את שובם של מנהיגיה מגלותם.
על אף הצלחתן של "כנופיות השלום", נכשל פח'רי נשאשיבי בשכנוע הבריטים שכדאי להם לנהל משא ומתן עם הנשאשיבים, וגם העיתונות הערבית בארץ ישראל ובארצות השכנות סירבה לפרסם את הודעותיו.
שר המושבות הודיע אמנם לקבינט כי הוא נוקט במדיניות של עידוד הסיעה הנשאשיבית, אולם ראשי ממשלת המנדט היו נייטרליים והסתייגו מאנשי האופוזיציה. בתחילת ספטמבר 1939 הביע הנציב העליון הרולד מקמייקל בפני שר המושבות את שמחתו על כך שמתחולל תהליך של התפייסות בין הממשלה למחנה הלאומי של הפלסטינים, ואת חששו שפח'רי נשאשיבי ואנשיו עלולים להכשיל את התהליך.
לאחר חיסול "המרד הערבי הגדול" פסקו היחסים הטובים בין הצבא לבין "חבורות השלום", לאחר שהצבא החזיר את השליטה לממשלה האזרחית. זו לא הסכימה לקיומו של כוח מזוין שאינו נתון למרותה וניסתה לפרוק את החבורות מנשקן ולפזר אותן. אנשי החבורות התנגדו לכך, אך הממשלה עשתה זאת בהדרגה ובנובמבר אותה שנה עד ינואר 1940 הצליחה לפזר אותן ולתפוס חלק מנשקן.
רציחות הנקמה נמשכו גם לאחר תום המרד, למשך מספר שנים, ובין הנרצחים היו גם שני מארגני "כנופיות השלום", פח'רי נשאשיבי ב-1941 בבגדאד ופח'רי עבד אל-האדי ב-1943 בכפר שלו, עראבה.