stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משכן גבעון
סוג המבנה

אין בהירות האם המבנה בגבעון מהווה משכן או מקדש. מלשון הרמב"ם (בית הבחירה א', ב') הבניין בגבעון מכונה 'מקדש'; אולם לפי תפיסות שונות המבנה בגבעון מהווה 'משכן'. למציאת ההבדלים בין משכן למקדש קיימות כמה שיטות:
יש שנוקטים שההבדל הוא שמשכן הכוונה למבנה עצים (עצי שיטים), ומקדש הוא מבנה אבנים. אך מלשון הרמב"ם (בית הבחירה א', ב') שמכנה את שילה כמשכן, אף שהייתה בנויה מאבנים, מסתבר שהסבר זה אינו נכון.
קיימת טענה המבוססת על התוספתא (זבחים יג,יח) והתלמוד (ירושלמי, מגילה פ"א ה"יב, דף ע"ב, טור ד') שבמשכן ארון הברית לא היה, אך במקדש ארון הברית היה. יש שצידדו בטענה זו מלשון דברי דוד המלך "רְאֵה נָא אָנֹכִי יוֹשֵׁב בְּבֵית אֲרָזִים וַאֲרוֹן הָאלוקים יֹשֵׁב בְּתוֹךְ הַיְרִיעָה" (שמ"ב ז', 1–2). אך יש שדוחים גישה זו לפי הטענה שגם אחרי שהארון נגנז בימי בית ראשון ושני, המקומות נקראו מקדש (עמוד הימיני סימן א', ס"ק ג'); וכן גם מכך שהארון לעיתים היה במקומות שבוודאי אינם 'מקדש', כגון בגבעת קריית יערים (שמ"א ז', 1), בבית עובד אדום הגיתי (שמ"ב ו', 11), וכמובן במשכן משה במהלך שנות הנדודים במדבר.
הסבר אחר המבוסס על לשון התלמוד (בבלי, זבחים, קי"ח, ע"א) טוען שההבדל הוא במציאות של תקרה מלמעלה, ובשילה שלא הייתה תקרה הוא מכונה 'משכן' ונוב וגבעון מכונים 'מקדש'. אולם לרוב הדעות (ראו עמוד הימיני סימן א', ס"ק ג') אין להוכיח מקיום התקרה.
הרב שאול ישראלי מביא את הפסוקים המתארים את הציווי לבנות את המקדש: "וִישַׁבְתֶּם בָּאָרֶץ.. וְהֵנִיחַ לָכֶם מִכָּל אֹיְבֵיכֶם מִסָּבִיב וִישַׁבְתֶּם בֶּטַח. וְהָיָה הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אלוקיכֶם בּוֹ לְשַׁכֵּן שְׁמוֹ שָׁם שָׁמָּה תָבִיאוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מצווה אֶתְכֶם.." (דברים י"ב, 6–13). וכשהוא מתבסס עליהם הוא טוען שהציווי לבניית 'מקדש' (ולא 'משכן') קיים רק 'לאחר שיניח לך מכל אויבך' ורק אז מתקיימת 'המצווה להקים המקדש על מקום קבוע'.
הדעה המקובלת מבדילה בין כל מבנה שלא היה בירושלים, ולא נבנה מתוך שאיפה עולמית. כך רק מקדש ראשון ושני שהיו בירושלים מהווים 'מקדש' לעומת שאר המבנים המהווים 'משכן'. המשך גישה זו נעוץ בטענה על 'צו האל' שניתן רק למקום בו האל בוחר "כִּי אִם בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' בְּאַחַד שְׁבָטֶיךָ שָׁם תַּעֲלֶה עֹלֹתֶיךָ וְשָׁם תַּעֲשֶׂה כֹּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּךָּ" (דברים י"ב, 14); כאשר המקום שהאל בחר בו היה ירושלים, והמקומות האחרים נבחרו בידי בשר ודם לתקופה זמנית.
החזו"א [קמא מ"א, ה'] כתב שבשילה התקדש המקום, ולכן לא הקימו בו את קרשי המשכן אלא בנו בית אבנים [ומדתו כמדת המשכן ולכן התאימו לו היריעות של משה], אך בשאר החניות לא התקדש המקום, ולכן בנוב וגבעון הקימו את קרשי המשכן. אולם ברש"י פסחים [לח, ב ד"ה זאת] מבואר שגם בנוב היה בית אבנים. וכן כתב הרמב"ם [פ"א מבית הבחירה ה"ב] שבנוב וגבעון "בנו מקדש".
למעשה הגישות המרכזיות, מצביעות על כך שהמבנה בגבעון מהווה משכן; כך שלשונו של הרמב"ם שראתה במבנה זה מקדש אינה מדוקדקת לעניין זה (עמוד הימיני סימן א').
דעת חז"ל

משנה (זבחים, קי"ב, ב'):
משהוקם המשכן נאסרו הבמות, ועבודה בכהנים, קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים, וקדשים קלים בכל מחנה ישראל.
באו לגלגל הותרו הבמות, קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים, וקדשים קלים בכל מקום.
באו לשילה נאסרו הבמות, ולא היה שם תקרה אלא בית אבנים בלבד מלמטן והיריעות מלמעלן, והיא הייתה מנוחה [כִּי לֹא בָאתֶם עַד עָתָּה אֶל הַמְּנוּחָה וְאֶל הַנַּחֲלָה אֲשֶׁר יְהֹוָה אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ, (דברים, י"ב, ט')]. קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים וקדשים קלים ומעשר שני בכל הרואה.
באו לנוב וגבעון הותרו הבמות, קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים קדשים קלים בכל ערי ישראל.
באו לירושלים נאסרו הבמות, ולא היה להן היתר, והיא הייתה נחלה, [כִּי לֹא בָאתֶם עַד עָתָּה אֶל הַמְּנוּחָה וְאֶל הַנַּחֲלָה אֲשֶׁר יְהֹוָה אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ, (דברים, י"ב, ט')]. קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים, קדשים קלים ומעשר שני לפנים מן החומה".
בתוספתא [פי"ג הי"ח] שנינו, איזו היא במה גדולה שהותרו בה במות, אהל מועד נטוי ואין הארון נתון שם, וכן הוא בירושלמי מגילה [פ"א הי"ב], "זה סימן כל זמן שהארון מבפנים הבמות אסורות, ותמוה שהרי תינח בימי נוב וגבעון היה הארון בקרית יערים, אך בגלגל היה הארון ולמה הותרו הבמות. וכתב המאירי במגילה [ט', ב'] שהותרו משום שלא נקבע מקומו של ארון כי יצא למלחמות, אך ראו ירושלמי [שקלים, פ"ו, ה"א] שהיו שני ארונות, ולכ"ע לא יצא ארון המשכן למלחמה. ובמשך חכמה [דברים, י"ב, ח'] נקט שקודם מנוחה אף כשהיה ארון הייתה נחשבת במה, ורק אחר מנוחה תלוי דינה בארון, וכשהיה ארון נאסרו הבמות.
בין משכן למקדש

גניזת המשכן מבטאת את סיום תפקידו הזמני של המשכן, ובית האל עובר למקום קבע. אמנם במספר מקורות משכן גבעון מכונה 'מקדש' (כפי שמכונה משכן נוב); אך ברור שבית המקדש עלה על משכן גבעון אף מבחינה חומרית ואף מבחינה רוחנית של השראת שכינה. שהרי המבנה היה גדול וראוותני יותר, וכן שכן בו ארון הברית.
אולם בנקודה מסוימת נעלה המשכן על המקדש, עילוי המתבטא בדברי התלמוד (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, ט', ע"ב) שלא שלטו השונאים במעשי ידיו של משה; כלומר מאז בניית משכן משה במדבר, שרדו חומרי המשכן השונים (קרשים, קרסים, בריחים, עמודים ואדנים) במשך 480 שנה. וגם לאחר תקופה זו לא נשרפו, אלא נטמנו. זאת לעומת בית המקדש, שחרב ואף חומרי הבניין הושמדו יחד איתו. בכך יש ביטוי שלדבר ארעי וזמני לעיתים יש יכולת שרידות גבוהה יותר מאשר דבר קבוע; דבר המתבטא בתוצאות מכת הברד במצרים העתיקה "וְהַחִטָּה וְהַכֻּסֶּמֶת לֹא נֻכּוּ, כִּי אֲפִילֹת הֵנָּה" (שמות, ט', ל"ב).
לקריאה נוספת

הרב איתן שנדורפי מעלין בקודש, ביטאון לענייני המקדש וקדשיו גיליון יז, אדר תשס"ט
הערות שוליים

↑  סדר עולם רבה פרק י"ד
↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף קי"ח, עמוד ב', תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק א', הלכה י"ב.
↑  ספר מלכים א', פרק ו', פסוק ל"ח
↑  ספר שמואל א', פרק ז', פסוק ב'
↑  אנציקלופדיה מקראית, עמ' 419, ערך גבעון
↑  ספר מלכים א', פרק ג', פסוק ג'; ספר דברי הימים ב', פרק א', פסוק ג'.
↑  ספר יהושע, פרק י"ח, פסוק כ"ה
↑  ספר דברי הימים א', פרק ח', פסוק כ"ט
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"א; תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף קי"ט, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ט', עמוד א'
| בתי מקדש בהיסטוריה היהודית |
| --- | --- | --- |
| משכנות | משכן משה • משכן גלגל • משכן שילה • משכן נוב • משכן גבעון |  |
| בתי מקדש | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני ומקדש הורדוס |  |
| מקדשים חיצוניים | הבמות • מקדשי ממלכת ישראל: תל דן ובית אל • מקדש חוניו • מקדש יב • מקדש השומרונים בהר גריזים |  |
| אחרים | מצוות בניין בית המקדש • מבנה בית המקדש • בית המקדש השלישי • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| המשכן וכליו |
| --- | --- | --- |
| מבנה המשכן | אוהל מועד • חצר המשכן • קרשי המשכן • יריעות המשכן • עמודי המשכן • קלעי החצר • אדני המשכן |  |
| מָסַכִים | הפרוכת • מסך פתח אוהל מועד • מסך שער החצר |  |
| כלי המשכן | ארון הברית • הכרובים • כפורת • המנורה • שולחן הפנים • מזבח הזהב • מזבח הנחושת • הכיור |  |
| בגדי כהונה | מכנסיים • אבנט • כתונת • מצנפת/מגבעת • מעיל • אפוד • חושן • ציץ |  |
| נושאי המשכן | שבט לוי • גרשון • קהת • מררי |  |
| אדריכלי המשכן | בצלאל בן אורי • אהליאב בן אחיסמך |  |
| אוהלי המשכן | משכן משה • משכן גלגל • משכן שילה • משכן נוב • משכן גבעון |  |
היסטוריה של עם ישראל
שי גבסו

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1984 (בן 40) ישראל ראשון לציון, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 סוגה:  רוק, פופ
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  NMC
 פרופיל ב-IMDb
 
שי רנה שאול גבסו (נולד ב-20 ביולי 1984) הוא זמר ושחקן ישראלי. התפרסם בעקבות השתתפותו בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" והגעתו למקום השלישי. מאוחר יותר היה לראשון מבין משתתפי התוכנית אשר הוציא אלבום משלו. זוכה העונה השנייה של תוכנית המציאות הישראלית "הזמר במסכה".
ביוגרפיה

גבסו נולד בראשון לציון לאב בני, שהיה איש קבע ולאם רות, גננת. שירת בצה"ל בתור מש"ק קורסים בצריפין ובלהקת חיל האוויר.
ב-2003, במהלך שירותו הצבאי, הצטרף לעונתה הראשונה של תוכנית המציאות "כוכב נולד" בערוץ 2. לאורך העונה ביצע, בין היתר, את גרסתו לשירים "פמלה" של בעז שרעבי ו"יש לך אותי" של תיסלם. באוגוסט 2003 נערך גמר העונה בחוף ניצנים, בו ביצע גבסו את "אש" של רמי קלינשטיין, והגיע למקום השלישי אחרי שירי מימון והמנצחת נינט טייב. פרס הניחומים בו זכה היה חוזה להקלטת שיר אחד בחברת NMC.
קריירה > משחק

בהמשך פיתח גם את קריירת המשחק. שי השתתף בסדרת נוער הנקראת "כוכב הצפון", שבה שיחק את מייקל מהג'מבי, בסדרה "עממיות", ששודרה בערוץ 2, ובמחזה "חבסה" במסגרת "חג המחזמר" בניהולו של הבמאי אורי פסטר.
בחודש מאי 2017 עלה בתיאטרון הסמטה ביפו המחזה "חוץ מאהבה אין בינינו כלום" בבימוי של ארז חסון. המחזה נכתב על ידי גבסו, שאף משחק בו.
בחודש מרץ 2018 עלה בתיאטרון הבימה המחזה "עקומים" בבימויו של משה קפטן. במחזה גבסו משחק בתפקיד "גרטה" אותו שיחק במקור מיק ג'אגר סולן האבנים המתגלגלות.
ב-2022 החל להופיע בתפקיד מוטל במחזמר "כנר על הגג" בהפקת התיאטרון העברי.
פרסים והוקרה

2004 - אלבום זהב - אלבום הבכורה שלו, "ארים ראשי"
2004 - שירו "יום ועוד יומיים" זכה בתואר שיר השנה במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' ושל גלגלצ
2004  - מקום ראשון ב"פסטיבל השירים של ישראל", עם השיר "מישהו גדול"
באפריל 2018 שירו "ארים ראשי" נבחר לפתוח את טקס "פרס ישראל" של שנת השבעים למדינה. גבסו פתח את הטקס יחד עם ארבעים נגנים והחזנית הצעירה שיר יפרח.
ב-2021, זכה גבסו בעונה השנייה של "הזמר במסכה", בה הופיע בתחפושת של גורילה.
חיים אישיים

ב-2011 גבסו נישא להגר אנוש, אך לאחר כשנתיים הם התגרשו.
במהלך שנת 2012 נטען כי יצא בשאלה. בראיון שהתפרסם ב"ידיעות אחרונות" ביולי 2013 התייחס לראשונה לנטיותיו המיניות ואמר "הייתי עם כולם", בהתייחסו גם לגברים. בתגובה לכתבה אמר גבסו: "לא חזרתי בשאלה ולא הצטרפתי לאף קהילה. הציטוטים לא מדויקים ומשמיעים משהו אחר מהאמת". בדצמבר 2021 הצהיר במהלך ריאיון שנתן לאופירה וברקוביץ' שהוא נמצא בזוגיות עם גבר זה שנתיים.
בריאיון לאולפן שישי בתחילת 2022 הגדיר עצמו בתור ביסקסואל. בדצמבר 2022 הצהיר שהוא מגדיר את עצמו "רוחני", אבל אינו מקיים מצוות: ”היום אני לא אדם דתי, בכלל לא. אבל אני גם לא אוהב את המונח הזה של "חזרה בשאלה". מצאתי הרבה תשובות אחרות”.
ב-2024 נולדה לו בת בהורות משותפת.
חיים אישיים > השקפה פוליטית

ב-2009 גבסו התנגד לתוכנית ההתנתקות, והודיע על תמיכה בהשתמטות משום שלדבריו "צה"ל כבר לא מייצג את העם".
דיסקוגרפיה

ארים ראשי (2004)
במקומי (2006)
קרוואן (2009)
כל הימים (2013)
גלגל ענק (2024)
רופן הראשון, נסיך ארמניה

| --- | --- |

 מדינה:  ארמניה ארמניה
 פטירה:  1095? Kormogolo, ממלכת קיליקיה הארמנית 
 
רופן הראשון (נולד בשנת 1025/1035 - נפטר בשנת 1095 בקורמגולו[דרושה הבהרה]) היה הלורד הראשון של ממלכת קיליקיה הארמנית או "לורד ההרים" שלט בממלכה מ-1080 ועד מותו ב-1095.
הוא הכריז על עצמאות קיליקיה מהאימפריה הביזנטית, ובכך ייסד רשמית את הממלכה הארמנית בקיליקיה. השושלת הרופנית שלטה בארמניה עד 1219.
ייסודה של הממלכה הארמנית

רופן הראשון הכריז על עצמאות מהאימפריה הביזנטית בשנת 1080.
הוא החל במסעות צבאיים מוצלחים נגד הביזנטים, רופן כבש את מבצר ברדזרפרט (כיום אנדירין, טורקיה), מה שלאחר מכן הפך למעוז של השושלת הרופנית.
בשנת 1086 כבש מלכשאה הראשון את צפון סוריה ואת מזרח אנטוליה, מה שהביא לארמנים שחיו באזור לסבול מהמיסים הכבדים שהטיל עליהם מלכשאה הראשון.
ארמנים רבים ברחו לממלכת קיליקיה או לאימפריה הביזנטית כתוצאה מכיבושם של הסלג'וקים במחצית השנייה של המאה ה-11.
בשנת 1090 קוסטנדין, בנו של רופן (לימים קוסטנדין הראשון, נסיך ארמניה) קיבל שליטה מלאה על צבאו של אביו, באותה שנה גם כבש את מבצר ואקה (כיום פקה, טורקיה).
רופן הראשון נפטר בשנת 1095 בגיל 70 (או 60), ונקבר במנזר קסטלון.
משפחתו

שמה של אשתו אינו ידוע, בניו של רופן הראשון:
קוסטנדין הראשון נסיך ארמניה (1050/1055 - 24 בפברואר 1102/ 23 בפברואר 1103).
תורוס ממאראש (לפי מקורות היסטוריים אחרים, אחיו קוסטנדין ובנו של רופן, אביה של ארדה מארמניה, אשתו השנייה של בולדווין הראשון, מלך ירושלים).
ראו גם

מלכשאה הראשון
ממלכת קיליקיה הארמנית
בלדווין הראשון, מלך ירושלים
ממלכת קיליקיה הארמנית

ערך זה עוסק בממלכת קיליקיה הארמנית בימי הביניים. אם התכוונתם לפרובינקיה הרומית, ראו .
ממלכת קיליקיה הארמנית, שנודעת גם כארמניה הקטנה (בארמנית: Կիլիկիոյ Հայկական Թագաւորութիւն) הייתה מדינה שהוקמה בימי הביניים על ידי פליטים ארמנים מארמניה וממזרח אסיה הקטנה, שנמלטו מפני הסלג'וקים, החל ברבע האחרון של המאה ה-11 ואשר התקיימה עד שנת 1375. הממלכה קמה במרכז השטח המהווה את מרכז דרומה של טורקיה בת ימינו, והקיפה בשיאה את חופי הים התיכון והרי הטאורוס שבקיליקיה, מפמפיליה במערב ועד נהר הפרת במזרח. בתקופת קיומה הממלכה שיתפה פעולה עם ממלכת ירושלים ומדינות צלבניות אחרות נגד האויב המוסלמי המשותף, אך שיתוף הפעולה ביניהן לא הגיע לעולם לרמת של ברית הדוקה. ממלכת קיליקיה הארמנית ראתה בעצמה יתד של הנצרות במזרח ומוקד לתרבות וללאומיות של הארמנים, שמולדתם לא הייתה עצמאית. בירתה של הממלכה הייתה בעיר סיס, היא קוזן הסמוכה לאדנה של ימינו.
היסטוריה > רקע והתפתחות

קיליקיה נכבשה מהערבים יחד עם קפריסין ואנטיוכיה על ידי הקיסר הביזנטי ניקפורוס השני בשנת 965 לערך. הקיסר גירש את המוסלמים והחל לעודד נוצרים מסוריה וארמניה להתיישב באזור. מדיניות זו נמשכה בתקופתו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס אשר הרחיב את תחומי האימפריה לסוריה בדרום ולארמניה במזרח, והתעצמה עם פלישת הסלג'וקים לארמניה בשנות השישים של המאה ה-11.
לארמנים ניתנו עמדות מפתח בתחומי הממשל והצבא בספר המזרחי של האימפריה, וכשאחיזת הביזנטים באסיה הקטנה התערערה לאחר קרב מנזיקרט ניצלו חלק מהם את ההזדמנות והפכו לשליטים מקומיים. פילרטוס ברכמיוס, גנרל ארמני לשעבר בצבא הביזנטי, הצליח במיוחד ביישומה של מגמה זו, וב-1078 הקים נסיכות שהשתרעה מרוזנות אדסה הצלבנית במזרח ועד קיליקיה במערב. עם זאת, לקראת מותו של ברמיוס ב-1086 התפוררה הנסיכות למספר ישויות מקומיות. אחד הנסיכים רופן הראשון, נסיך ארמניה הקים את נסיכות קיליקיה הארמנית בשנת 1080 והיה לשליטה הראשון ומייסד השושלת שעתידה לשלוט בה עד 1219. בעת מותו של רובן הראשון בשנת 1095 עדיין התקיימו באזור מספר נסיכויות נוספות לזו שלו.
מסע הצלב הראשון שינה את תמונת המצב באזור. הארמנים מצאו בצלבנים בני ברית אשר סייעו להם לבסס את מעמדם באזור ולהתגונן נגד הסלג'וקים מצפון. בד בבד, בשנת 1098 הוקמו בסמוך לנסיכות שתי מדינות צלבניות - רוזנות אדסה שבירתה בעיר אורפה ממזרח לנסיכות הארמנית, ונסיכות אנטיוכיה סביב אנטקיה של ימינו מדרום לה. הנסיכות הארמנית המשיכה להתפתח ובמהלך המאה ה-12 ביססה את מעמדה לצידן של שתי הממלכות הצלבניות, כיישות הארמנית העיקרית באזור. עם נפילתה של רוזנות אדסה ב-1149, התפשטה הנסיכות הארמנית מזרחה אל שטחיה והפכה לגורם פוליטי כה חשוב, עד כי ראש הכנסייה הארמנית העביר את מקום מושבו לתחומיה בשנת 1151.
היסטוריה > שקיעה

הנסיך לאו השני מארמניה עלה לשלטון בנסיכות בשנת 1187, וב-6 בינואר 1199 הוכתר כמלך לאו הראשון באישור האפיפיור ואמלריך השני מלכה של ממלכת ירושלים. המלך לאו הראשון התמודד עם כל שכניו והצליח להרחיב את תחומי ממלכתו מערבה לאורך חופי הים התיכון עד פמפיליה. לאחר מותו של ב-1219 עבר השלטון בממלכה לשושלת ההֶתוּמית שהצליחה להתמודד עם הגעת המונגולים לאסיה הקטנה בשנת 1242. המונגולים לא פגעו בממלכה ולא ניסו לכבשה, ואף ביססו יחסי ידידות עימה, והארמנים מצידם ניסו לנצרם. ב-1341 נרצח אחרון מלכי השושלת ההתומית, ובן דודו, הקתולי קונסטנטין הרביעי מארמניה, נבחר למלך וייסד את השושלת הלוזיניאנית שהייתה ממקור צרפתי. קונסטנטין הרביעי ניסה לכפות את האמונה הקתולית על הממלכה ובעוד שהאצולה הסכימה למהלך, נתקל המלך בהתנגדות אשר הובילה לחוסר שקט בקרב המוני העם. סופה של הממלכה בא בשנת 1375 עת הממלוכים כבשו את בירתה, והמדינה הארמנית העצמאית האחרונה בימי הביניים ירדה מעל בימת ההיסטוריה.
הערות שוליים

↑  Donal Stewart, Angus (2001), The Armenian Kingdom and the Mamluks: War and Diplomacy During the Reigns of Het'um II, Netherlands: Brill Academic Publishers, p. 33-34
↑  Kurdoghlian, Mihran (1996), Badmoutioun Hayots, Volume II, Athens, Greece: Hradaragoutioun Azkayin Oussoumnagan Khorhourti, p. 29-56 (בארמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286435605171  BnF: cb12010331r (data)  GND: 4031034-6  LCCN: sh85025981  VIAF: 235017451   WorldCat (עם VIAF): 235017451 
נסיכות פילרטוס ברמיוס
מפה מדינית של מזרח הים התיכון בשנת 1135
מפת ממלכת קיליקיה הארמנית
שלט השושלת ההֶתומית
פירמוס ותיסבה

ציור מהמאה ה-16 של פירמוס ותיסבה
פִּירָמוֹס ותיסבֵּה (ביוונית: Πύραμος καὶ Θίσβη) הוא סיפור קצר מהמיתולוגיה היוונית, המספר על זוג אוהבים והקשר ביניהם, המסתיים בסוף טרגי. הסיפור הובא לראשונה בספרו של אובידיוס, "מטמורפוזות". הסיפור היה השראה רבה לאמנים רבים, ובכל העולם ניתן למצוא יצירות המתארות אותו, כגון "רומיאו ויוליה".
עלילה

פירמוס ותיסבה הם שני שכנים שהתאהבו, והוריהם התנגדו לקשר ביניהם, והם נאלצו לשמור עליו בסוד. פירמוס מצא סדק בקיר משותף של בתיהם, הרחיב אותו, ודרכו הם דיברו זה עם זה. לבסוף החליטו להיות ביחד, ברחו, וקבעו להיפגש ליד בית קברות. תיסבה הקדימה וכעבור זמן מה ראתה לביאה, שירדה למעיין להרוות את צמאונה לאחר ציד. תיסבה נבהלה ורצה למקום מחבוא, ובמהלך ריצתה צעיפה נפל לאדמה, ונמצא על ידי הלביאה, שקרעה אותו לגזרים.
פירמוס, שהגיע למקום זמן קצר לאחר מכן, לא מצא את תיסבה, אך ראה את צעיפה מוטל על הרצפה קרוע לגזרים. בנוסף, דם הטרף של הלביאה הכתים את הצעיף, ופירמוס טעה לחשוב שתיסבה נטרפה, ומרוב צער התאבד. תיסבה יצאה ממחבואה וראתה שפירמוס מת, וחרבו העקובה מדם מוטלת לצדו, התאבלה עליו, והתאבדה אף היא. לפני מותה התפללה תיסבה לאלים שהיא ופירמוס לא יישכחו, ומכיוון שהתאבדו ליד עץ תפוחים, מאז ועד היום צבע התפוחים הוא אדום כדמם של השניים.
בתרבות

במחזהו של ויליאם שקספיר "חלום ליל קיץ" ממחיזים בעלי המלאכה סיפור זה, אך עושים זאת בצורה נלעגת ומעוררים אצל הצופים צחוק, במקום הרגשות הנעלים שהם מנסים לעורר.
האסטרואיד 88 Thisbe (אנ') שהתגלה ב-1866 נקרא על שם תיסבה.
הערות שוליים

↑  פובליוס אובידיוס נזו, מטמורפוזות, תרגם שלמה דיקמן, מוסד ביאליק, 1965, ספר רביעי, הפרק "פירמוס ותיסבה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 121796779  VIAF: 64872445   WorldCat (עם VIAF): 64872445 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיקונוס

ערך זה עוסק באי בים האגאי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מרחובות העיר מיקונוס, בירת היחידה האזורית
מרחובות העיר מיקונוס, בירת היחידה האזורית
 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  דרום הים האגאי
 חבל ארץ:  האיים הקיקלדים
 רשויות מוניציפליות ביחידה האזורית:  1. מיקונוס
 בירת היחידה האזורית:  מיקונוס
 שטח:  105.2 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביחידה האזורית:  10,134 (2011)
  ‑ צפיפות:  96 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  37°27′00″N 25°20′00″E﻿ / ﻿37.45°N 25.333333333333°E﻿ / 37.45; 25.333333333333 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.mykonos.gr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמיקונוס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמיקונוס    מיקומה של היחידה האזורית של מיקונוס (מסומנת באדום) במחוז דרום הים האגאי    החלוקה המנהלית של מיקונוס לרשויות מוניציפליות. tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מיקונוס (ביוונית: Μύκονος) הוא אי יווני בים האגאי, השייך לארכיפלג האיים הקיקלאדיים, ומהווה, יחד עם דלוס, ריניה (אנ') ומספר איים לא מיושבים אחרים, יחידה אזורית נפרדת במחוז דרום הים האגאי. מיקונוס שוכנת בין האי איקריה במזרח, נקסוס ופארוס בדרום, סירוס במערב, וטינוס (אנ') בצפון מערב.
העיר הגדולה באי, שהיא גם עיר הבירה של היחידה האזורית, קרויה אף היא "מיקונוס" ולעיתים "חורה", והיא שוכנת בחלקו המערבי של האי. ישנם כעשרה יישובים נוספים באי מלבד הבירה, כאשר היישוב המשמעותי היחיד שלא שוכן בשפת הים הוא אנו-מרה, המרוחק כ-9 קילומטר מהעיר מיקונוס.
מיקונוס היה אחד מהאיים היווניים הראשונים שהתפתחו כיעד תיירותי, והיא מהווה את אחד ממוקדי המשיכה העיקריים לתיירות ביוון. מאז 1960 נהרו תיירים בהמוניהם לאי. כיום חיי הלילה במיקונוס נחשבים כתוססים והפעילים ביותר באירופה, והוא נחשב יעד ידידותי לקהילת הלהט"ב.
האתר המפורסם ביותר באי מכונה "ונציה הקטנה", בעקבות דמיונו לוונציה.
תושב האי מכונה "מיקוניוס" או "מיקוניאטיס".
ראש העיר הנוכחי של מיקונוס הוא קונסטדינוס קוקאס (יוו').
היסטוריה > מיתולוגיה ועתיקות

על פי המיתולוגיה, האי נקרא על שם הגיבור מיקונוס, בנו של אניוס מקריסטוס - שהיה בנו של אפולון והנימפה ריוס מזריקוס - בתו של דיוניסוס (על פי סטפנוס מביזנטיון). מיקונוס היה אביה של קסנת'יפי (יוו'), שהניקה אותו כשהיה כלוא כדי למנוע ממנו למות ברעב.
האי יושב בתחילה בידי המצרים, האיקרים, הפיניקים והמינואים, ולאחר מכן על ידי האיונים, בהנהגתו של היפוקלאוס מהנילוס.
מסורת מיתולוגית אחרת במיקונוס העתיקה מתייחסת לרצח הענקים בידי הרקולס (על פי סטראבון), ממנו הגיע ככל הנראה הביטוי: "הכל תחת מיקונוס אחת". סטראבון מציין שתושבי מיקונוס היו קרחים, כשסופרים אחרים אף ציינו שהם נותרו חסרי שער מגיל צעיר.
במפרץ פטליה, בחופו הצפוני של האי, על גבעה נמוכה, זוהתה התיישבות מהתקופה הנאוליתית. המבנים העתיקים יותר, תוארכו ל-5000 לפנה"ס. המקום יושב במשך מספר מאות שנים וננטש במהלך האלף החמישי לפנה"ס, בערך באותו הזמן שבו ננטשה ההתיישבות באי סאליאגוס (אנ').
מבחינה היסטורית, מיקונוס מוזכרת לעיתים נדירות בלבד. במיקונוס שני מנזרים מרכזיים, האחד ב"אנו מרה" והשני ב"פלאוקסטרו".
המיקונים, שהשתייכו לברית הדלית, שילמו לאתונאים מס, על פי תקנות הברית.
הם סגדו, לצד האלוהויות הפאן הלניות, גם לאלים אולימפיים, במיוחד לדיוניסוס, לפוסידון ולאמה של סמלי (אנ'), דמטר. לכבודם נערכו פסטיבלים חגיגיים, בהם הוקרבו חזירים, כבשים ואיילים.
על המטבעות של מיקונוס חרוטים גופו המלא של דיוניסוס, או ראשו של פוסידון.
מיקונוס נכבשה, יחד עם איים אחרים, בידי האימפריה הרומית, לאחר מכן הפכה לפרובינציה של ויזנטינון ושמרה על המנהגים ועל הדת האורתודוקסית עד תחילת המאה ה-13, אז נכבשה בידי ונטוס.
האי דלוס, השייך ליחידה האזורית, וממוקם כשלושה ק"מ צפונית מזרחית לאי מיקונוס, מילא תפקיד חשוב מבחינה מדינית, דתית ותרבותית ביוון העתיקה, בשל כך שנחשב למקום לידתם המיתולוגי של האלים אפולו וארטמיס. דלוס המודרני מהווה מוקד משיכה תיירותי בשל עושרו באוצרות ארכאולוגיים, ובשנת 1990 הוכרז כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה > ימי הביניים, ביזנטיון, שלטון ונציאני

איסטנבול (קונסטנטינופול) נכבשה בידי הלטינים שהשתתפו במסע הצלב הרביעי, במהלכו נוצרה האימפריה הלטינית. בשנים שלאחר מכן, החלו הצלבנים את כיבוש האיים בים האגאי. האי טינוס (אנ') ומיקונוס נכבשו בידי האחים אנדראה (אנ') וג'רמיה (ירמיה) גיזי (אנ'), שהשתייכו למשפחת האצולה הונציאנית גיזי (אנ'), והיו אחייניו של הדוג'ה אנריקו דאנדולו.
אנדראה גיזי היה השליט הלטיני הראשון של האי תחת הריבונות של דוכסות הארכיפלג (אנ'), שהונהגה בידי הדוכס מרקו סנודו (אנ'). בנו של אנדראה, ברתולומיאו גיזי הראשון (אנ'), ירש אותו ב-19 במרץ 1277. זמן קצר לפני מותו של אנדראה בשנת 1303, קיבל במתנה את האיים קיאה וסריפוס. איים אלו נכבשו מחדש בידי הוונציאנים מידי האימפריה הביזנטית.
משפחת גיזי שלטה באי במשך כמאתיים שנה, ובני המשפחה הופלו לרעה.
ג'ורג' גיזי הראשון (אנ'), בנו של ברתולומיאו הראשון, נישא לבתו של גואי מדרמלאיי (אנ'), ובשל כך קיבל את התואר ברון של חלנדריצה (אנ') בנסיכות אכאיה (1286-1311). ב-1292, הוא קיבל את הכינוי קסטלן (אנ') מקלמטה.
בעקבות נישואיו השניים של ג'ורג' גיזי הראשון לאליס דלה קארצ'רי, נולד ברתולומיאו גיזי השני (אנ'). ברתולומיאו גיזי השני הפך להיות אחד משלושה שליטים ששלטו בממלכת נגרופונטה באי אוויה, והוא ירש אותה מאמו בשנת 1313. מאביו ירש את הריבונות באי טינוס (אנ').
במהלך תקופת השלטון של ג'ורג' גיזי הראשון במיקונוס הוצתה מצודת האי בידי האדמירל האראגוני רוג'יירו די לאוריה (אנ').
הצאצא האחרון של משפחת גיזי ששלט במיקונוס ובטינוס היה ג'ורג'יו גיזי השלישי (יוו'), עם מותו ללא צאצאים (1390), האי הועבר לרפובליקה של ונציה. הוונציאנים שלטו במיקונוס עד שנת 1537. בשנה זו הותקף האי בידי ח'יר א-דין ובידי סולטאן האימפריה העות'מאנית סולימאן הראשון. מאז, נפלה מיקונוס לידי הטורקים, בניגוד לטינוס השכנה שנשארה בשליטת הרפובליקה של ונציה למשך כמאתיים שנים נוספות.
היסטוריה > שלטון עות'מאני

מאז תחילת יוון העות'מאנית במהלך התקופה הראשונה, נרדף האי על ידי קבוצה של נוצרים. לאחר שנת 1669, התבצעה גביית מיסים באי באמצעות ועדה, ומונו נציגים ששימשו כשליטים.
על דייריה המפורסמים של מיקונוס נמנים פנאגיוטאקיס ניקוסיוס ואלכסנדרוס מברוקורדאטוס (1669-1709).
טינוס, בניגוד למיקונוס, נשארה למשך מאתיים שנה נוספות בידי הוונציאנים. זה היה האי האגאי האחרון שנכבש על ידי העות'מאנים (1718).
במהלך מרד אורלוב נכבשה מיקונוס בידי הרוסים, והיא הייתה בשליטתם בשנים 1770-1774.
במהלך השלטון העות'מאני, סיפקה מיקונוס לצי העות'מאני ספינת משוטים ואנשי צוות. בזמנים ההם, שכנו באי שודדי ים ונמצאו בו פריבטירים, שהטילו מורא על האיים הסמוכים, ועל ספינות סוחרים שעברו בים האגאי.
במהלך ה"מאבק הקדוש" ניצחה מיקונוס בגבורה עם ספינותיה, שאוחדו עם שאר הצי תחת משפחת טובאזי (יוו') (משפחה ימית ותיקה מהאי הידרה) והתנגדו לטורקים שוב ושוב, הודות לגיבורה מנטו מברוגנוס. בהנהגתה, גוננו אנשי האי מיקונוס בחירוף נפש על ביתם מפני חילות האויב.
שוב ושוב אדמירל הצי הטורקי ניסה לרדת מהאונייה, אבל תושבי מיקונוס הבריחו את הטורקים, הרגו או פצעו אותם.
ב-1825, הותקפה מיקונוס באכזריות בידי האדמירל האוסטרי פבלוקאס, בתואנה שתושבי מיקונוס ביצעו הפרעות פיראטיות. אולם במציאות פעל פבלוקאס לפי פקודות ממשלתו, שהייתה עוינת והתנגדה למאבק היווני.
היסטוריה מודרנית

ב-1923, לאחר הקטסטרופה של אסיה הקטנה (יוו') וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, התיישבו באי משפחות פליטים מאסיה הקטנה (יוו'), שהעשירו את חיי החברה והתרבות באי, והוסיפו ידע חדש כדוגמת התמחות באריגה. כך הפכה מיקונוס למרכז טקסטיל.
אתרים ארכאולוגיים > קבר מיקני

באנגליקה התגלה קבר מיקני מסוף המאה ה-15 לפני הספירה. הקבר הוא עגול, ובעל קוטר של 5.80 מטר. הוא נמצא על ראש גבעה, בסמוך למלון ליטרה. כל חפצי הקבורה והמתנות, כדי חרס, תכשיטים מוזהבים, אבני חותם העשויים מקריסטל - מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של מיקונוס.
בית קברות עתיק התגלה באזור של קאטו מילון.
אתרים ארכאולוגיים > האתר הארכאולוגי "דיבוניה"

באותו הכף התגלו שרידי מגורים שמתוארכים החל מתקופות פרהיסטוריות ונמשכים עד תקופת האימפריה הרומית.
בחצי האי "דימאסטו" שמפריד את מפרץ "קלאפאטי" במיקונוס מחוף "קאלו ליבאדי", יש אינדיקציות של קיום אפשרי של עיר פרהיסטורית נוספת.
במברוספיליה נמצאו כלים רבים וחפצים מהתקופה הנאוליתית.
מתקן קטן על הגבעה, מעל מגדל הפעמון, מתוארך כנראה לתחילת האלף החמישי לפני הספירה.
באנאוולוסה ובפאליוקסטרו קיימים יישובים מהעידן הקיקלדי המוקדם והאמצעי, בהתאמה.