stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ודית קולינס
השקפות פוליטיות

קולינס תוארה כשמרנית. נראה שהיא מייצגת את האגף הימני של מפלגתה, ובתפקידיה הקודמים כשרת המשטרה וכשרת הכלא היא קידמה מדיניות של חוק וסדר. קולינס שיבחה את ראש ממשלת בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר.
בשנת 2003 הצביעה קולינס נגד הצעת החוק "מוות בכבוד", הצעת חוק שמטרתה להכשיר המתת חסד בניו זילנד.
לקולינס יש יחס מעורב בנושאי להט"ב. בשנת 2004 היא הצביעה נגד חוק האיחוד האזרחי משנת 2004 וחוק היחסים (הפניות סטטוטוריות) משנת 2004. בפרלמנט הצהירה כי "הצעת החוק הזו היא ספיגה לזוגות הומוסקסואליים, בה נאמר להם שהם יכולים להיות במקום השני הכי טוב. זה לא מספיק טוב." בהמשך היא הצביעה להצעת החוק לתיקון נישואין (הבהרת מגדר) משנת 2005, שהייתה מתקנת את חוק הנישואין כדי להגדיר את הנישואים רק בין גבר לאישה. ברם בשנת 2013 קולינס הצביעה בעד הצעתת החוק לתיקון הנישואין (הגדרת הנישואין), הצעת חוק המאפשרת לזוגות חד מיניים להינשא בניו זילנד.
בשנת 2005 הצביעה קולינס בעד חוק מכירת משקאות חריפים (הפחתת נזקי אלכוהול לנוער), הצעת חוק שמטרתה להעלות את גיל השתייה לגיל 20. בשנת 2012, בתפקידה כשרת המשפטים, היא הציגה את הצעת החוק לרפורמת אלכוהול, הצעת חוק שהכניסה מספר מגבלות על מכירת אלכוהול, כולל שעות פתיחה מחמירות יותר של ברים או חנויות משקאות (אך בסופו של דבר לא העלתה את גיל השתייה).
בשנת 2009 הצביעה קולינס נגד הצעת החוק לתיקון שימוש לרעה בסמים (קנאביס רפואי), הצעה שנועדה לתקן את חוק שימוש לרעה בסמים כדי לאפשר שימוש בקנאביס למטרות רפואיות.
בשנת 2011 התחייבה קולינס לתמוך בשינויים בחוק ההפלות אשר יהפכו את זה לבלתי חוקי לבצע הפלה במישהו מתחת לגיל 16 ללא מעורבות הורים. קולינס הציעה להוסיף זאת לחוק הטיפול בילדים משנת 2004.
בשנת 2020, קולינס תמכנ הן בחוק חקיקת ההפלות 2020, שהביא להפללה של הפלה, והן בהצעת החוק לבחירת סוף החיים שתאפשר לגליזציה של המתת חסד.
הערות שוליים

↑  דיוקן באתר National party
↑  Clifton, Jane (18–24 במרץ 2006). "Leader of the pack". Listener. 202 (3436). אורכב מ-המקור ב-23 במרץ 2017. נבדק ב-25 באוקטובר 2011. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Hon Judith Collins". New Zealand Parliament. אורכב מ-המקור ב-9 בפברואר 2013. נבדק ב-8 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Judith Collins". Matamata College. אורכב מ-המקור ב-2020-01-24. נבדק ב-8 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hager, Nicky (14 ביולי 2020). "Press advisory on Judith Collins and the book Dirty Politics. Scoop News". Scoop.co.nz. נבדק ב-15 ביולי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Walls, Jason (14 ביולי 2020). "Judith Collins is new National Party leader, Gerry Brownlee her deputy". New Zealand Herald. אורכב מ-המקור ב-14 ביולי 2020. נבדק ב-14 ביולי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Palmer, Scott (15 ביולי 2020). "Where Judith Collins stands on cannabis, same-sex marriage, abortion and euthanasia". newshub.co.nz. נבדק ב-15 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011034488  VIAF: 169589371   WorldCat (עם VIAF): 169589371 
קולינס באנדרטת המלחמה הלאומית, 2010
פרס הקיום הנכון

| --- | --- |

 מדינה:  שוודיה 
 הגוף המעניק:  Right Livelihood Award Foundation 
 תקופת הפרס:  1980–הווה (כ־44 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס הקיום הנכון (באנגלית: The Right Livelihood Award) הוא פרס המוענק מדי שנה, החל משנת 1980, לארגון או אדם אשר "עובדים על פתרונות מעשיים ומופתיים לבעיות הדחופות ביותר הניצבות בפני העולם היום". הפרסים מוענקים על ידי ועדה בין־לאומית, הנבחרת בידי חמישה חברי ועדה קבועים אליהם מצטרפים מומחים בין־לאומיים, על הישגים בתחומים הבאים; זכויות האדם, חינוך, תרבות, סביבתנות, פיתוח בר קיימא, בריאות ותזונה, שלום, חוק ודמוקרטיה, מדע וטכנולוגיה. בפרס זוכים בדרך כלל כארבעה אנשים או ארגונים, והם מתחלקים ביניהם בסכום כספי של 4 מיליון קרונות שוודיות. נכון לשנת 2023, הוענקו 194 פרסים לאנשים וארגונים מ־75 מדינות.
יוזם הפרס הוא הפילנתרופ הגרמני־שוודי, יעקב פון אקסל, פרופסור וחבר בפרלמנט האירופי לשעבר, לאחר שלא הצליח במאמציו לשכנע את קרן פרס נובל להעניק פרסי נובל בתחומים נוספים. הפרס נקרא גם "פרס נובל האלטרנטיבי", אולם אינו קשור אליו או לוועדה הבוחרת בזוכים בפרס נובל.
טקס הענקת הפרס בבניין הפרלמנט השוודי (אנ'), לשנת 2009
זוכי פרס הקיום הנכון לשנת 2010 ובהם רופאים לזכויות אדם
תעודת פרס הקיום הנכון שהוענקה בשנת 1994 לד"ר האנומפה סודארשן
מאז 1985 טקס הענקת הפרס נערך בבניין הפרלמנט השוודי בסטוקהולם, בדרך כלל בשבוע הראשון של חודש דצמבר, בימים שלפני טקס פרסי נובל המסורתי, כאשר חברי הפרלמנט ממפלגות שונות משמשים כמנחיו.
הערות שוליים

1 2  "About the Award | The Right Livelihood Award". The Right Livelihood Award. 2016-09-28. נבדק ב-2016-11-26.
↑  Deutsche Welle (www.dw.com), Peace and Social Justice Workers Receive Alternative Nobel Prize | Europe | DW.COM | 01.10.2008, DW.COM
↑  BBC NEWS | South Asia | Indians win 'alternative Nobel', news.bbc.co.uk
↑  Right Livelihood Award, Laureates, rightlivelihoodaward.org
↑  Rapoport Center for Human Rights and Justice | Juan Garcés (באנגלית)
↑  First People of the Kalahari: the struggle for ancestral lands, www.survivalinternational.org
↑  A Voice for Dalit Women in India: Ruth Manorama Speaks Out Against Caste-Based Discrimination, Democracy Now! (באנגלית)
↑  Greenpeace’s René Ngongo wins 2009 Right Livelihood Award:, Greenpeace USA (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537170505171  GND: 4115765-5  LCCN: sh92005712
ולדימיר מרקובניקוב

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1838 Knyaginino, גוברניית ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 בינואר 1904 (יוליאני) (בגיל 65) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  Kazan Imperial University 
 מנחה לדוקטורט:  אלכסנדר בוטלרוב 
 מוסדות:  Kazan Imperial University  אוניברסיטת אודסה  האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה 
 תלמידי דוקטורט:  Dmitrii Nikolaevich Prianishnikov, Nikolay Demyanov, Ivan Alekseyevich Kablukov, Nikolai Kischner, Aleksei Chichibabin, Mikhail Konovalov 
 
ולדימיר ואסילייביץ' מרקובניקוב (25 בדצמבר 1837 – 11 בפברואר 1904), היה כימאי רוסי.
לימודים

מרקובניקוב למד כלכלה באוניברסיטת קאזאן, במהלך לימודיו למד גם כימיה.
קריירה

לאחר סכסוך עם אוניברסיטת קאזאן שהוביל להתפטרותו, מונה מרקובניקוב לפרופסור באוניברסיטת אודסה, ושנתיים לאחר מכן, באוניברסיטת מוסקבה, שם עבד עד סוף הקריירה שלו. הוא נבחר לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1901.
קריירה > מחקר

מרקובניקוב הוא המנסח של כלל מרקובניקוב, המתייחס לתגובות כימיות בהן תרכובת מימן-הלוגן (למשל: מימן כלורי, HCl) מסתפחת (מתווספת) לאלקן או לתרכובת אורגנית אחרת בעלת קשר קוולנטי כפול בין שני אטומי פחמן. על פי כלל זה, ההלוגן הנוקלאופילי מתקשר לפחמן שקשור למספר המימנים הנמוך ביותר, והפרוטון (אטום המימן) נקשר לפחמן הקשור למספר המימנים הרב ביותר. מסיבה זו, מימן כלורי, HCl, מגיב עם פרופן, CH3-CH=CH2, ליצירת 2-כלורופרופאן ,CH3CHClCH3, ולא האיזומר 1-כלורופרופאן, CH3CH2CH2Cl. הכלל שימושי מאוד עבור חיזוי מולקולת התוצר המתקבלת בתגובות סיפוח. האנומליה, בה בתגובות סיפוח מימן ברומי לעיתים מקיים את כלל מרקובניקוב ובפעמים אחרות לא (מקיים את כלל אנטי-מרקובניקוב), הייתה לחידה עד להסברו של מוריס קארש (אנ') ב-1933. הסבר זה מכונה לעיתים, אפקט הפרוקסיד או אפקט העל-תחמוצת.
במאמר שהתפרסם על ידי פיטר יוז נידונה השאלה על אי פרסומו של מרקובניקוב במהלך חייו למרות הישגיו המדעיים. למרות זאת שמרקובניקוב פרסם בעיקר ברוסית, שפה שלא דוברה בקרב מרבית הכימאים במערב אירופה, המאמר בו פרסם לראשונה את הכלל ב-1870 היה כתוב בגרמנית. הכלל פורסם כנספח בן 4 עמודים למאמר בן 26 עמודים על חומצות בוטיריות איזומריות ובוסס על מעט מאוד מחקר או ראיות אפילו בהשוואה לאותה התקופה. יוז הסיק כי הכלל אותו הגה מרקובניקוב היה ניחוש מושכל, שלא גובה על ידי ראיות ניסיוניות, שבמרוצת השנים התגלה כנכון (במרבית המקרים). גישה חדשה יותר, המתבססת על קריאת עבודות הגמר 'Magistr Khimii' ו-'Doktor Khimii' של מרקובניקוב סוטרת את הטענות האלו. על פי דעה זו עבודות אלו של מרקובניקוב מבססות היטב את ההגיון מאחוריי הכלל.
מרקובניקוב תרם לכימיה אורגנית על ידי מציאת טבעות פחמן בעלות יותר משישה אטומי פחמן, טבעת בעלת ארבעה אטומי פחמן וטבעת בעלת שבעה אטומי פחמן.
מרקובניקוב הראה שלחומצות בוטירית ואיזובוטירית יש את אותה נוסחה כימית (C4H8O2) אך מבנים שונים, כלומר, הם איזומרים.
הערות שוליים

1 2  "Markovnikov, Vladimir Vasiliyevich". Encyclopedia Krugosvet.
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2021-05-19.
↑  W. Markownikoff, I. Ueber die Abhängigkeit der verschiedenen Vertretbarkeit des Radicalwasserstoffs in den isomeren Buttersäuren, 1870-01-01 doi: 10.1002/jlac.18701530204
↑  Peter Hughes, Was Markovnikov's Rule an Inspired Guess?, Journal of Chemical Education 83, 2006-08, עמ' 1152 doi: 10.1021/ed083p1152
↑  David E. Lewis, The Logic Behind Markovnikov's Rule: Was It an Inspired Guess? …No!, Angewandte Chemie International Edition 60, 2021-02-23, עמ' 4412–4421 doi: 10.1002/anie.202008228
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810547233005606  GND: 116783281  ISNI: 0000 0004 3959 0466  LCCN: nb2007010483  NKC: nlk20010097212  RSL: 000147475  SNAC: w6007snh  VIAF: 43825596   WorldCat (עם VIAF): 43825596
עודד קוטלר

| --- | --- |

עודד קוטלר בפסטיבל עכו, אוקטובר 2011
 לידה:  5 במאי 1937 (בן 87) כ"ד באייר ה'תרצ"ז המנדט הבריטי תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1951
 עיסוק:  במאי, שחקן, סופר
 בת זוג:  אורדית עצמון לאורה ריבלין תרצה אתר
 צאצאים:  נינה קוטלר
 פרסים והוקרה:  פרס השחקן הטוב בפסטיבל הקולנוע בקאן (על "שלושה ימים וילד", 1967)  פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים (2008)  פרס מפעל חיים מטעם בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה (2008)  פרס ישראל (2022)  ראו גם
 פרופיל ב-IMDb
 
עודד קוטלר בהצגה "דון ז'ואן" בקאמרי, 1965 (מימין: לאורה ריבלין)
עודד קוטלר וחנוך לוין במהלך עבודה על ההצגה "הפטריוט", 1982. מתוך אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
עודד קוטלר (נולד ב-5 במאי 1937) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי, מנהל אומנותי, מחזאי וסופר ישראלי. מייסד ומנהל תיאטראות שונים בישראל. חתן פרס ישראל בתחום אמנויות הבמה לשנת 2022 (ה'תשפ"ב).
ביוגרפיה

קוטלר נולד בתל אביב. הוא החל את דרכו התאטרונית כבר בהיותו תלמיד תיכון, כששיחק וביים הצגות בתיאטרון "קלעים". תפקידו הראשון בתיאטרון מסחרי היה בגיל 17 בהצגה "תה וסימפתיה" בתיאטרון "האוהל". בצבא היה שחקן ובמאי בלהקת פיקוד מרכז. לאחר מכן שר בלהקת "בצל ירוק" ושיחק בתיאטראות "האוהל" והקאמרי. השתתף גם בתסכיתי רדיו, בהם הסדרה הרדיופונית הפופולרית "משפחת שמחון".
ביוגרפיה > מנהל אמנותי ומייסד תיאטראות

באמצע שנות ה-60 היה קוטלר ממייסדי להקת התיאטרון "במת השחקנים" שהעלו מחזות מקוריים (עם שחקניו נמנו אמנון מסקין, לאורה ריבלין, אילן תורן ואחרים) וצירף אותה לתיאטרון חיפה. בשנים 1970‏-1978 שימש כמנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה ושם דגש על פיתוח מחזאות ישראלית מקורית שהתמודדה עם המציאות החברתית-פוליטית במדינה.
בשנת 1980 ייסד את המרכז התיאטרוני בנווה צדק ושימש כמנהלו האמנותי, והיה ממייסדי הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו. בשנים 1985–1990 ניהל את פסטיבל ישראל, היה חבר האנסמבל וההנהלה האמנותית של התיאטרון הקאמרי וייסד את "תיאטרון המעבדה" בירושלים.
בשנים 1990–1998 חזר לכהן כמנהל האמנותי של תיאטרון חיפה, והמשיך להתמקד בהעלאת מחזאות ישראלית (כמו "המתלבט" של חנוך לוין ו"אדי קינג" של נסים אלוני) וכמו כן התמודד עם גירעונות התיאטרון.
קוטלר התמודד בעבודתו בתיאטרון גם עם המציאות החברתית בישראל. בשנת 2005 הקים קבוצת תיאטרון חדשה והעלה עמה, במסגרת תיאטרון גבעתיים, את המחזה החברתי "מובטל נולד", המבוסס על המציאות הישראלית ובעיית האבטלה שלדבריו, "נוגעת ופוגעת בכל שכב הציבור ללא הבחנה". לטענתו, החברה הישראלית נעשית יותר ויותר חומרית וגם האמנות הישראלית, במקום ליצור משהו אמיתי, נסחפה לעבר אמנות המכירה.
בספטמבר 2011 מונה למנהל האמנותי של תיאטרון אנסמבל הרצליה. עבודתו זו הסתיימה באפריל 2013, עם ההחלטה על סגירתו של תיאטרון זה.
ביוגרפיה > במאי ושחקן תיאטרון

קוטלר יזם והיה אחראי להפקתם של מחזות רבים במסגרת מוסדות התיאטרון השונים שבהם כיהן כמנהל אמנותי. במהלך השנים גם שיחק וביים בכל התיאטראות בארץ. בין ההצגות הבולטות שביים היו: "חפץ", "פופקורן", "מלאכת החיים", "משחקים בחצר האחורית", "סינית אני מדברת אליך", "גיבור מעמד הפועלים", "חברון" (אשר עוסקת בסכסוך הישראלי-פלסטיני דרך העיניים של שני הצדדים) ואת האופרה "צחוק של עכברוש". בשנת 2002 שיחק את התפקיד הראשי במחזמר "גבירתי הנאווה".
בראשית 2017 יצא במונודרמה חדשה -"ילד לא רצוי", בבימויה של נולה צ'לטון, על פי הביוגרפיה של יצחק בן-אהרון שכתבה יעל גבירץ.
ביוגרפיה > שחקן ובמאי בקולנוע ובטלוויזיה

בקולנוע שיחק קוטלר במספר סרטים, בהם: "חולות לוהטים" (1960), "אולי תרדו שם" (1964), "משפחת שמחון" (1964), "חולות באר שבע" (1966), "כל ממזר מלך" (1968) ו"פרשת וינשל" (1979). שני סרטים בולטים בכיכובו היו "שלושה ימים וילד" של אורי זוהר על-פי סיפור מאת א"ב יהושע (1967) ו"מיכאל שלי" בבימויו של דן וולמן, על פי ספרו של עמוס עוז (1975). בשנים 2004–2005 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אסתי המכוערת" ובסדרת ההמשך שלה, "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" וב-2010 שיחק בסדרה "חסמבה דור 3" בתפקיד ירון זהבי, מפקד "חסמבה".
בשנת 1985, ביים קוטלר את סרטו הראשון, "רומן בהמשכים", בכיכובו של חיים טופול, על פי סיפור מאת יצחק בן נר.
הוא ביים גם מספר סרטים דוקומנטריים לטלוויזיה: הסדרה בת ששת הפרקים "משפחה", הסרט התיעודי "ילד שלי מוצלח" על נעמי פולני וחידוש להקת "התרנגולים", שניהם בהשתתפות חנן גולדבלט, הסרט "עקבות בשלג" אודות בולגקוב וההצגה "השטן במוסקבה" שהעלה תיאטרון גשר (בעקבות "האמן ומרגריטה") והפקת סדרה בת 3 פרקים לטלוויזיה על תולדות התיאטרון בישראל.
ביוגרפיה > נאום הבהמות

בשנת 2015, לאחר ששרת התרבות, מירי רגב, הצהירה כי בכוונתה לשנות את הקריטריונים לתמיכה במוסדות התרבות, כך שלא יתוקצבו יצירות בהן ישנן התבטאויות נגד מדינת ישראל וצה"ל, אמר קוטלר בכנס מחאה של "פורום מוסדות התרבות": "תארי לך, גברת רגב, את עולמנו - עולמך שוקט, ללא ספר, ללא מוזיקה, ללא פואמה, עולם שאין מפריע בו, אין מפריע ללאום לחגוג 30 מנדטים שאחריהם צועד עדר של בהמות מלחכות קש וגבב". הנאום כונה "נאום הבהמות" וספג גינויים רבים מימין ומשמאל, בהם של ראש הממשלה בנימין נתניהו וראש האופוזיציה יצחק הרצוג. קוטלר טען לימים שמחה נגד הצנזורה שרגב רצתה להחיל על התרבות כי "אומות שעשו צנזורה החזיקו קהלים מיובשים כמו עדר של בהמות. מישהו החליט שהתכוונתי לבוחרי הליכוד וזה לא היה נכון".
ביוגרפיה > משפחתו

אחיו היה העיתונאי יאיר קוטלר.
בצעירותו היה קוטלר בן זוגה של השחקנית גילה אלמגור. כמו כן היה נשוי למשוררת תרצה אתר, ולאחריה היה נשוי לשחקנית לאורה ריבלין ממנה הוא אב לתאומים, השחקנית נינה קוטלר וצלם הקולנוע אמנון קוטלר.
מזה למעלה מארבעים שנה הוא נשוי לאורדית, בת דודתה של תרצה אתר ובתו של עקיבא עצמון, שהיה מפקד פיקוד הגדנ"ע. לזוג בן, דניאל קוטלר, מנהל תעשייה בגוגל ישראל.
ספריו

ימים רבים לא יכסו, אוטוביוגרפיה, הוצאת עם עובד, 2016.
הנסיעה: יומן אישי מאת דייב סגל, רומן, פרדס הוצאה לאור, 2019.
פרסים

חמישה פרסי כינור דוד
פרס המועצה לתרבות ואמנות
פרס "השחקן הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע בקאן על משחקו בסרט "שלושה ימים וילד" (1967)
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1983)
פרס מרגלית (1984)
תואר "אביר מסדר האמנויות והספרות" מטעם ממשלת צרפת (1990)
פרס "הבמאי המצטיין" מאת התיאטרון הקאמרי (2005)
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2006)
פרס התיאטרון הישראלי למפעל חיים (2007)
פרס מפעל חיים בתחום הקולנוע מטעם "בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה" (2008)
פרס א.מ.ת. בקטגוריה תרבות ואמנות: בימוי ומשחק בתיאטרון (2017)
פרס מפעל חיים מטעם אמ"י (2017)
פרס ישראל בתחום התיאטרון (2022, ה'תשפ"ב)
פרס "קיפוד הזהב" על מפעל חיים (2023)
לקריאה נוספת

עודד קוטלר, ימים רבים לא יכסו - אוטוביוגרפיה, הוצאת עם עובד, 2016
הערות שוליים

1 2  אורי סלע‏, פרס ישראל לאמנות הבמה לשנת תשפ"ב יוענק לשחקן עודד קוטלר, באתר וואלה, 24 במרץ 2022
↑  מאיה נחום שחל, המנהל האמנותי החדש של אנסמבל הרצליה: עודד קוטלר, באתר כלכליסט, 13 בספטמבר 2011
↑  עודד קוטלר: למה המחליף של יעל גרמן בהרצליה סגר את התיאטרון? ככה, באתר הארץ, 9 באפריל 2013
↑  ילד לא רצוי, באתר "צוותא"
↑  רחל נאמן, הפלמ'יחניק מחפש את האתמול - 'רומן בהמשכים' - סרט על דור־הנח"ל - עובד היטב, על אף החריקות, כותרת ראשית, 9 באוקטובר 1985
מאיר שניצר, סרטו הראשון של עודד קוטלר כבמאי קולנוע "רומן בהמשכים", יוצא הערב למסכים, חדשות, 11 באוקטובר 1985
↑  עידוא דגן, כנס החירום של האמנים: "רגב תורמת ל-BDS", באתר nrg‏, 14 ביוני 2015
↑  עזרי עמרם, ‏צפו: "נאום הבהמות" של עודד קוטלר נגד השרה רגב, באתר ‏מאקו‏, 14 ביוני 2015.
↑  רן בוקר, השרה רגב מגיבה לקוטלר: "חושף את הפנים המכוערות והמתנשאות", באתר ynet, 14 ביוני 2015
↑  חדשות 2, ‏סערת "נאום הבהמות" של עודד קוטלר: "חושך תרבותי", באתר ‏מאקו‏, 14 ביוני 2015.
↑  דני קושמרו אמנון אברמוביץ', ‏ריאיון עם זוכה פרס ישראל עודד קוטלר, באתר ‏מאקו‏, 26 במרץ 2022
↑  מרב יודילוביץ', פרס מפעל חיים לעודד קוטלר, באתר ynet, 27 בינואר 2008
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2006 - יעקב אגמון | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 2007 - עודד קוטלר | הבא: 2008 - יעקב בודו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304836005171  ISNI: 0000 0000 6817 2117  SNAC: w669745b  SUDOC: 197359655  VIAF: 98508981   WorldCat (עם VIAF): 98508981
אהרן כהנא

ערך זה עוסק בצייר ישראלי. אם התכוונתם לאחד ממייסדי תל אביב, ראו .
| --- | --- |

אהרן כהנא (שנות ה-50 של המאה ה-20)
 לידה:  1 במרץ 1905 שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  3 ביולי 1967 (בגיל 62) פריז, צרפת
 שם לידה:  הרמן כהן
 תחום יצירה:  ציור, קרמיקה
 זרם באמנות:  אופקים חדשים
 יצירות ידועות:  "עקדת יצחק" (1950)
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
אהרן כהנא (1 במרץ 1905 – 3 ביולי 1967‏) היה צייר ישראלי יליד גרמניה.
קורות חייו

אהרון כהנא נולד בעיר שטוטגרט שבגרמניה תחת השם הרמן כהן. בשנת 1922 החל את לימודיו באקדמיה לאמנות בעיר הולדתו. עם תום לימודיו עבר לברלין, שם היה בן חסותו של אלפרד פרטהיים ואף זכה בעזרתו במלגת לימודים בפריז. בין השנים 1927-1929 שהה בפריז, שם נחשף לציור הפוביסטי. עם שובו לברלין התפרנס מעיצוב חלונות ראווה והתמקד בציור פורטרטים. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע ברמת גן. גם בארץ ישראל המשיך כהנא להתפרנס מעיצוב חלונות ראווה. באותה עת שינה כהנא את סגנון ציורו מאמנות פוסט-קוביסטית ומופשטת למחצה, לציור ריאליסטי. בשנת 1938 זכה כהנא לראשונה ב"פרס דיזנגוף" במסגרת התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל. בשנת 1946 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. בשנת 1947 נסע לפריז עם אשתו, מידה, שם למדו השניים את מלאכת ייצור הקרמיקה.
עבודתו של כהנא הושפעה בעיקר מתנועת הכנענים, שנוצרה בשנות ה-30 על ידי קבוצת ציירים ופסלים.
עד שנת 1940 עסק כהנא בציור פיגורטיבי וצייר נופים ריאליסטיים.
בחלוף הזמן, במקביל להקמתה של קבוצת "אופקים חדשים" (שבה היה כהנא חבר מייסד), החלו הצורות הגאומטריות בעבודותיו ליצור אספקט אבסטרקטי תוך כדי רמיזה על סמלים מיתולוגיים שנחצבו על אבן. כהנא גם עסק ביצירה בתחום הקרמיקה, בו יצר ביחד עם אשתו.
בשנים 1938 ו-1953 זכה בפרס דיזנגוף לאמנות הציור. כיום מוצגות יצירותיו במוזיאוני אירופה ואמריקה.
נפטר בפריז ב-3 ביולי 1967, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
קורות חייו > בית אהרן כהנא

בית הצייר אהרן כהנא (בתכנון האדריכל יעקב רכטר), שברחוב אבא הילל 147 רמת גן, משמש כיום כמוזיאון.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 פנה ראש העיר קריניצי אל האדריכל יעקב רכטר (חתן פרס ישראל) לתכנן ולבנות את ביתו של האמן אהרון כהנא, זאת במסגרת הקמת קריית אמנים ברמת גן. ב-1959 החלו בבניית הבית ובתחילת שנות ה-60 סיימו בבנייתו.
בית אהרון כהנא נפתח לקהל ב-15 בינואר 1991. הוא היחיד בארץ שהציג תערוכות מתחלפות, כ-4 בשנה, באמנות הקרמית – בקומת הקרקע. ובקומה הראשונה מוצג אוסף מיצירותיו של אהרון כהנא.
התערוכות באמנות הקרמית עסקו מעבר לאמנות הקדרות גם בפיסול הקרמי.(כל תערוכה לוותה בקטלוג) הצפייה בתערוכות העבירה את חוויית העיצוב הקרמי, את המגע הממשי בחומר ואת דרך ההתמודדות האישית של האמנים עם הנושאים, בתוכן יצירתם – התמודדותם עם החומרים וצבעוניותם. התערוכות היו בנויות מדימויים שונים והציעו תפיסות שונות הן בקדרות, באמנות הכלים, בטכניקות ושריפות ובפיסול הקרמי.
כ-200 מיצירות השמן והאקריליק נאספו לרסטורציה בתחילת שנות ה-90 ומאז לא חזרו לבית אהרון כהנא[דרושה הבהרה].
רעיון עריכת תערוכות באמנות קרמית במקום, הוא יוזמתה של האוצרת אינה ארואטי ובתמיכתו של חנן רוזן ראש המחלקה לתרבות ואמנות של עיריית רמת גן, מאחר שאהרון כהנא היה גם קרמיקאי ויחד עם רעייתו הקימו בביתם סטודיו לקרמיקה.
בתחילת שנת 2017, החליטה עיריית רמת גן לסגור את פעילותו של המוזאון לאחר כ-150 תערוכות מפורסמות וידועות באיכותן באמנות הקרמית באוצרות אינה ארואטי. בדצמבר 2020, נערכה תערוכת רישומים של כהנא בשם "הפשטה ומיתוס" במוזיאון לאמנות רוסית ברמת גן.
גלריה

לוח קרמיקה מזוגג, 1954
אריחי קרמיקה מזוגגים, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים
"קח-לך גליון גדול וכתוב עליו בחרט אנוש" (1958), תבליט קרמיקה, בית העיתונאים ע"ש נחום סוקולוב
בית אהרן כהנא, רמת גן
לוח קרמיקה מזוגג
בית אהרון כהנא, רמת גן
פרסים

1938 פרס דיזנגוף
1953 פרס דיזנגוף
1958 פרס לציור לציון יום העצמאות העשירי של ישראל
1960 פרס מוזיאון סולומון גוגנהים על הציור "המעונה", ניו יורק
לקריאה נוספת

חיים גמזו, אהרון כהנא 1905-1967 - תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1970.
גבריאל טלפיר, 100 אמנים בישראל, הוצאת גזית, תל אביב, 1971.
גבריאל תדמור, אהרון כהנא:דמות האדם ביצירתו, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, 1978.
גילה בלס, אפקים חדשים, הוצאת פפירוס, תל אביב, 1980. מהדורה שנייה מורחבת: אופקים חדשים, הוצאת מודן, תל אביב, 2014.
חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, תל אביב, תשי"ז (מצוטט גם בספר: ד"ר חיים גמזו: ביקורות אמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2006, עמ' 253-255).
ליאת גולומב-מאור, אהרון כהנא, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, קטלוג מס' 16 (ללא תאריך).
גדעון עפרת, "אהרון כהנא, הפשטה שמית 1948–1957", בתוך: ביקורי אמנות, ההוצאה לאור של ההסתדרות הציונית העולמית, 2005.
אירית הדר, 12 אמנים - מבט שני, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006.
גדעון עפרת, אהרון כהנא:מונוגרפיה, באתר המרשתת: "המחסן של גדעון עפרת", 2011.
גדעון עפרת, אהרון כהנא, הוצאת לוין, 2022.
הערות שוליים

↑  אהרן כהנא באתר חברה קדישא ת"א–יפו
1 2   עוזי צור, עוצם עין אחת - כהנא מלך רמת גן, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279854  NLI: 987007311439905171  BnF: cb149708180 (data)  GND: 1012558673  ISNI: 0000 0003 7046 9034  RKD: 295773  SUDOC: 262126583  ULAN: 500149083  VIAF: 54420513   WorldCat (עם VIAF): 54420513
תרזה גיזה

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1898 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  3 במרץ 1975 (בגיל 76) מינכן, גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פלונטרן 
 שם במה:  Therese Giehse 
 שם לידה:  Therese Gift 
 מדינה:  הרייך הגרמני, גרמניה 
 תקופת הפעילות:  1920–1975 (כ־55 שנים)
 בן או בת זוג:  John Hampson (1936–?)   אריקה מאן 
 פרסים והוקרה:  פרס הקולנוע הגרמני 
 פרופיל ב-IMDb
 
תרזה גיזה ב-1919
תרזה גיזה בשווייץ, 1936
תרזה גיפט (בגרמנית: Therese Gift; ‏ 6 במרץ 1898, מינכן – 3 במרץ 1975, שם), הידועה בשם הבמה שלה תרזה גיזה (Therese Giehse) הייתה שחקנית יהודייה-גרמנייה, מהבולטות בתיאטרון הגרמני של המאה ה-20.
היא ידועה במיוחד כראשונה שגילמה את התפקידים הראשיים במחזהו של ברכט "אמא קוראז' וילדיה" ובמחזהו של דירנמאט "ביקור הגברת הזקנה".
ביוגרפיה > תחילת דרכה

גיזה נולדה ב-1898 בעיר מינכן שבדרום הקיסרות הגרמנית, החמישית מילדיהם של סוחר הבדים היהודי זלומון גיפט ואשתו גרטרודה לבית היינמן. אביה מת כשהייתה בת שלוש-עשרה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויסו שניים מאחיה לצבא והיא נאלצה לסייע בעסק המשפחתי. למרות התנגדות קשה ממשפחתה, החלה ללמוד משחק ב-1918, ומימנה את השיעורים בעבודה כפקידה במשרד קיצוב לפחם. את שם הבמה 'גיזה' הציעה אחותה, אירמה. לאחר שהשלימה את לימודיה ב-1920 שיחקה על במות תיאטראות שונים בגרמניה עד 1926, כשהבחין בה הבמאי אוטו פאלקנברג כשהופיעה בברסלאו וצירף אותה לסגל התיאטרון הקאמרי של מינכן (Münchner Kammerspiele). שם נעשתה לראשונה לשחקנית מוכרת ואהודה: מבקר ה"פלקישר באובכטר" שיבח אותה וכתב "סוף סוף, רואים אישה גרמנית אמיתית על הבמה היהודית הזאת!".
ביוגרפיה > גלות

ב-1 בינואר 1933 הקימה גיזה ביחד עם חבריה אריקה מאן וקלאוס מאן את הקברט הפוליטי האנטי-נאצי 'מטחנת הפלפל' (Die Pfeffermühle). חודש לאחר מכן עלה היטלר לשלטון; ב-16 במרץ נמלטה גיזה לאוסטריה וממנה לשווייץ. הקברט זכה שם להצלחה רבה אף כי רוב הקנטונים של שווייץ אסרו עליהם להופיע בשטחם: הם הואשמו בהבעת דעות קיצוניות ובניסיון להפר את הנייטרליות של המדינה. בהצגה שנערכה ב-16 בנובמבר 1934 פרצה תגרה המונית בין מפגיני ימין למבקרים. אז ארגנה מאן מסע ברחבי אירופה, שבו הופיעו חברי הקברט 85 פעמים במדינות שונות. את ההופעה האחרונה ביבשת ערכו באמסטרדם במרץ 1936, ואז החליטו לצאת לאמריקה. מאחר שאזרחותן הגרמנית בוטלה, ארגן קלאוס לאחותו ולגיזה נישואי נוחות על מנת לקבל דרכון בריטי שיאפשר להן לנסוע לארצות הברית. ב-23 במאי 1936 התחתנה גיזה עם הסופר האנגלי ג'ון המפסון שהיה, כמוה, חד-מיני. השניים התראו לעיתים נדירות, ובאותו הזמן היא קיימה קשר רומנטי עם אריקה.
הסיור בארצות הברית היה כישלון, ו'מטחנת הפלפל' משכה קהל קטן מאוד. בעקבות זאת ההרכב התפרק כארבע שנים לאחר הקמתו. בינואר 1937 שבה גיזה לציריך והחלה לשחק בתיאטרון העיר, השאושפילהאוס (Schauspielhaus Zürich), שבו רבים מאנשי הצוות היו גולים גרמנים כמוה. ב-19 באפריל 1941 גילמה על במתו את הדמות הראשית בבכורה העולמית של מחזהו של ברטולט ברכט, "אמא קוראז' וילדיה." ב-4 בפברואר 1943 הופיעה שם גם בבכורה העולמית של "הנפש הטובה מסצ'ואן", בתפקיד בעלת הבית מי-צו. ברכט כינה אותה "השחקנית הגדולה ביותר באירופה."