stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאול אש
ביוגרפיה

אש נולד בשנת 1921 בשם שאול אֶשוֶוגֶה בהמבורן (אנ') שבגרמניה, בן הרב יצחק דב אשווגה, ממשפחת רבנים נודעת המתייחסת לרב יצחק דב במברגר. בנעוריו הצטרף להכשרה של צעירים דתיים ובשנת 1938, זמן לא רב לפני מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל בעליית הנוער. למד במקווה ישראל, בישיבה ובבית המדרש למורים מזרחי בירושלים. לאחר תקופה ששימש מורה ומדריך בכפר הנוער הדתי, החל בשנת 1945 ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על הרובע היהודי בירושלים, נפל בשבי הלגיון הערבי בירדן, ושוחרר כעבור כמה חודשים. בשנת 1949 סיים את לימודיו לתואר מוסמך באוניברסיטה. בשנות ה-50 למד באוניברסיטת ציריך, ובשנת 1957 קיבל ממנה תואר דוקטור על דיסרטציה שכותרתה: "הקדוש (ברוך הוא): לתולדותיו של שם אל עברי בתר-מקראי" (העבודה ראתה אור באותה שנה כספר בהוצאת בריל).
עם שובו לישראל התמנה כעורך הפרסומים הראשי הראשון של "יד ושם", שהוקם שנים ספורות קודם לכן, ושימש בתפקיד זה מ-1956 עד 1960. ערך את ארבעת הקבצים הראשונים של המוסד.
ב-1959 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, היה מראשוני המכון ליהדות זמננו והגיע לדרגת מרצה בכיר. עם הצטרפותו של אש, שנחשף למחקר השואה במסגרת עבודתו ביד ושם, נמצא מי שיוכל ללמד את נושא השואה באוניברסיטה העברית, וכבר עם כניסתו לתפקידו כמרצה העביר את הקורס הראשון בנושא באוניברסיטה.
את מחקריו בנושא השואה כתב מתוך השקפה יהודית לאומית. כן הדגיש את הקשיים המתודולוגיים המיוחדים הקשורים בחקר מדעי של השואה, הן מבחינת הכלים העומדים לרשות החוקר והן מבחינת המעורבות הרגשית הכרוכה במחקר זה.
כפילולוג בהכשרתו, התחקה אחר לשונם המיוחדת של הנאצים במחקרו "מלים ומישמען: כ"ה דוגמאות מלשון הנאצים" (1963). המושג "קידוש החיים", שהכניס לשימוש נתן עק, בצטטו את האימרה המיוחסת לרב יצחק ניסנבוים מגטו ורשה, כי "זוהי שעה של קידוש החיים ולא של קידוש השם במוות", זכה לפיתוחו של אש במאמרו "קידוש החיים בתוך החורבן: על הגדרתה של תקופת השואה" (תשכ"א), הנחשב לנדבך קלאסי בספרות המחקר על השואה, זכה להדים רבים והביא להפצתו של המונח.
בראשית שנת 1968 צורף אש למועצת מכון ליאו בק.
בתחילת חודש אפריל אותה שנה נהרג בתאונת דרכים בכביש 2, ליד זכרון יעקב. בן 47 במותו. הותיר אישה, אם ואחות.
נקבר בבית העלמין בהר הזיתים, סמוך לקבר אביו.
לאחר מותו ראה אור קובץ מאמריו "עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו" (ירושלים תשל"ג).
ספרים

עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו; ערך יוסף ולק; הביא לדפוס מאיר חובב, ירושלים: המכון ליהדות זמננו – האוניברסיטה העברית, יד ושם, מכון ליאו בק, תשל"ג. (ראה אור לאחר מותו)
ha-Kodesh (barukh hu) / Der Heilige (er sei gepriesen): zur Geschichte einer nachbiblisch-hebräischen Gottesbezeichnung, Leiden: E. J. Brill, 1957.
ספרים > בעריכתו

קובץ לזכרו של אליעזר שמיר, שדה-אליהו: דפוס טורים, תשי"ח 1957.
שאול ליברמן, שרגא אברמסון, יחזקאל קוטשר, שאול אש (עורכים), ספר חנוך ילון: קובץ מאמרים, ירושלים: קריית ספר, תשכ"ג 1963.
עם ישראל בדורנו: קובץ הרצאות שהושמעו במדור יהדות זמננו בקונגרס העולמי השלישי למדעי היהדות, ירושלים תשכ"א, ירושלים: האוניברסיטה העברית – המכון ליהדות זמננו, תשכ"ד.
משפחת במברגר: צאצאי הרב יצחק דוב הלוי במברגר זצ"ל "הרב מוירצבורג" (תרק"ח-תרל"ט); ערך והקדים מבוא שאול אש; הטבלאות הגיניאלוגיות ורשימות האנשים הוכנו בידי יראת אדלר ורוזה אשווגה, ירושלים: ספרי ואהרמן, תשכ"ד 1964.
אטלס לתולדות עם ישראל: לבתי-ספר תיכונים; ערכו: חיים ביינארט ושאול אש; העורך הראשי: מיכאל זיו, ירושלים: סטימצקי; הכנה ושרטוט כרטא, ירושלים (הקד’ תשכ"ה). (מהדורה ב מורחבת: תש"ל.)
שאול אש ושמואל יהודה גולד (עורכים), יהודי בריטניה: חייהם ובעיותיהם בדורנו, ירושלים: האוניברסיטה העברית – המכון ליהדות זמננו, תשכ"ו. (הרצאות ודיונים בכנס באוניברסיטת לונדון על חיי היהודים באנגליה בדורנו.) (ראה אור קודם לכן באנגלית
יהודי אירופה המערבית: חייהם ובעיותיהם בדורנו; (המהדורה העברית נערכה בידי שאול אש), ירושלים: האוניברסיטה העברית – המכון ליהדות זמננו, תשכ"ז. (הרצאות ודיונים בכנס בבריסל על חיי יהודי אירופה בדורנו.)
יצחק שברזנץ, מחתרת חלוצים בגרמניה הנאצית; עריכה מדעית, מבוא והערות: שאול אש, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; בית לוחמי הגיטאות על שם יצחק קצנלסון, תשכ"ט.
Julius Gould and Shaul Esh (eds.), Jewish Life in Modern Britain, London: Routledge & Kegan Paul, 1964.
Jacob Robinson and Shaul Esh (eds.),  Guide to Unpublished Materials of the Holocaust Period: Specimen Pages, Jerusalem: Hebrew University and "Yad Vashem," Institute for the Study of the European Jewish Catastrophe, 1965. ("מורה-דרך למקורות ארכיוניים לתקופת השואה")
בהשתתפותו:
דאָס יִינגל משה: דאָס טאָגבוך פֿון משה פֿלינקער; איבערזעצט פֿון העברעאיש: יחיאל האָפֿער; אריַינפֿיר-ווערטער פֿון דב סדן און שאול אש, ירושלים: יד ושם, תשכ"ה. (ביידיש)
ספרים > תרגום

יצחק יוליוס גוטמן, דת ומדע: קובץ מאמרים והרצאות; תרגם מגרמנית שאול אש; בעריכת ש"ה ברגמן ונ’ רוטנשרייך, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ו.
מארטין בובר, ברטולד פייבל וחיים ויצמן, בית ספר גבוה יהודי; תרגם מגרמנית שאול אש; פתח דבר מאת ש"ה ברגמן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ח. (עברית וגרמנית עמוד מול עמוד)
לקריאה נוספת

יעקב רבינסון, 'דברי הספד על שאול אש ז"ל', יד ושם (תשכ"ח), 17.
משה דייוויס, 'על שאול אש כי איננו', הדאר מז (תשכ"ח), 513.
ישראל גוטמן, 'עם הופעת הכתבים של שאול אש ז"ל', ילקוט מורשת יז (שבט תשל"ד, פברואר 1974), 198-193.
Yehuda Bauer, 'Shaul Esh, in memoriam,' Jewish Journal of Sociology 10 (1968), 287-288.
Jacob Robinson, 'Eulogy on Shaul Esh,' Yad Vashem Studies 7 (1968), 17-18.
הערות שוליים

↑  במקור בגרמנית: "Der Heilige (er sei gepriesen): zur Geschichte einer nachbiblisch-hebräischen Gottesbezeichnung".
↑  ישראל גוטמן, סוגיות בחקר השואה: ביקורת ותרומה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל; יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשס"ט 2008, עמ' 46.
↑  אליעזר שביד, 'האם השואה היא "מאורע חסר תקדים"?', עיון לז, ג–ד (תשמח–תשמ"ט), 274.
↑  שאול אש, "מלים ומישמען: כ"ה דוגמאות מלשון הנאצים", יד ושם — קובץ מחקרים, ה (1963), עמ' 109–133.
↑  נתן עק (עקרון), התועים בדרכי המוות: הווי והגות בימי הכיליון, ירושלים: יד ושם, תש"ך, עמ' 37.
↑  שאול אש, "קידוש החיים בתוך החורבן: על הגדרתה של תקופת השואה", מולד, יט, 153–154 (תשכ"א), 99–106). בשנת 1962 התפרסם המאמר גם באנגלית ובצרפתית, ובעברית ראה אור שוב בתוך: ישראל גוטמן, ליוויה רוטקירכן (עורכים),  שואת יהודי אירופה: רקע, קורות, משמעות; מבחר מאמרים, ירושלים: יד ושם, תשל"ג, עמ' 255–268, וכן בקובץ מאמריו של אש עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו (ירושלים תשל"ג), עמ' 238-252; ראו דן מכמן, השואה וחקרה: המשגה, מינוח וסוגיות יסוד, תל אביב: מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ, תשנ"ח 1998, עמ' 161.
↑  מכמן, שם, שם.
↑  גיא מירון, מקהילת זיכרון למרכז מחקר: תולדות מכון ליאו בק בירושלים, עמ' 60.
↑  ד"ר שאול אש למנוחות, דבר, 5 באפריל 1968. ראו גם הזיתים הקבר של שאול דב אש בשאול-דוב-אש/26887753, באתר BillionGraves; כרטיס הקבר של שאול אש, באתר  הר הזיתים.
↑  ראו: יוסף פרידלנדר, תולדות מחתרת חלוצית, מעריב, 4 ביולי 1969.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260967505171  PLWABN: 9810563311005606  BnF: cb16612144m (data)  GND: 1057563587  ISNI: 0000 0000 6671 0743  LCCN: no94025227  NKC: zmp20191037055  NTA: 069252653  SUDOC: 175281505  VIAF: 29110610   WorldCat (עם VIAF): 29110610
תמיר גרנות

| --- | --- |

הרב ד"ר תמיר גרנות
 לידה:  1970 (בן 55 בערך) רמת גן 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  ישיבת הר עציון  מכללה ירושלים  ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  גמרא, תנ"ך, מחשבת ישראל
 רבותיו:  הרב יהודה עמיטל הרב אהרן ליכטנשטיין
 חיבוריו:  אמונה ואדם לנוכח השואה דברים: אמונה, אדם, עם בינת הלב מאמרים מבוססים על מי השילוח
 
 www.ypt.co.il
 
הרב ד"ר תמיר יעקב גרנות (נולד ב-1970) הוא אחד מראשי ישיבת אורות שאול (יחד עם הרב יובל שרלו והרב איתמר אלדר) וחוקר שואה.
ביוגרפיה

נולד ברמת גן וגדל בקריית מוצקין. את לימודי התיכון השלים בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים. לאחר מכן החל את דרכו בישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות, שם למד תשע שנים, כשלצד לימודיו בישיבה סיים תואר ראשון בחינוך במכללת ירושלים. במהלך אותן שנים יצא כמורה למוסקבה מטעם משרד החינוך.
במשך שנים רבות לימד במדרשת לינדנבאום גמרא ומחשבת ישראל ובבית המדרש לנשים מגדל עוז במגדל עוז. בשנת 2006 הקים יחד עם הרב איתמר אלדר והרב משה אגוזי את בית המדרש לבוגרי צבא בקצרין ועמם עמד בראשו במשך ארבע שנים.
בשנת 2010 הקים יחד עם הרב איתמר אלדר את "בית המדרש לתורה וחיים" הקהילתי בחיספין בראשו הוא עמד ולימד גמרא, חסידות ותחומים נוספים.
כמו כן, מאז סוף שנות התשעים של המאה העשרים הוא מרצה בתחומי היהדות במכללת הרצוג שבאלון שבות ובמכללת ליפשיץ שבירושלים.
במקביל לעיסוקיו התורניים השלים את לימודי התואר השני בפילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בתקומת החסידות לאחר השואה תוך התמקדות בדמותו של הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג.
חיבורים תורניים רבים שלו התפרסמו במשך השנים בבמות שונות ("מגדים", "תבונות", "נטועים", "מים מדליו") וטור קבוע שלו על פרשיות השבוע התפרסם במוסף "שבת" של העיתון "מקור ראשון".
ב-2013 הצטרף לראשות ישיבת ההסדר אורות שאול ששכנה אז בכפר בתיה – רעננה והוביל בה תהליך של התחדשות רוחנית ותורנית[דרושה הבהרה]. הרב גרנות עומד בראשות הישיבה עד היום ביחד עם הרב יובל שרלו והרב איתמר אלדר.
הרב גרנות מדריך מסעות לפולין של בני נוער ובוגרים.
נשוי לאביבית (בתו של דוד בן-יוסף). בנו אמתי צבי נהרג מפגיעת טיל נ"ט שנורה על ידי חזבאללה לעבר מוצב בגבול לבנון במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בתוך ימי השלושים לבנו, ביצע יחד עם ישיבתו ועם יונתן רזאל ביצוע מחודש לשיר "ממקומך מלכנו תופיע" מתוך מילות הקדושה בשחרית של שבת, בלחנו של בן ציון שנקר. הביצוע התלווה לקליפ וידאו שביים וערך שניאור אנטבי והפיק דוד פדידה.
הגות יהודית אל מול השואה

אחד מתחומי העיסוק המרכזיים של הרב גרנות הוא עולם ההגות היהודי אל מול השואה. במסגרת עיסוקו בתחום זה הוציא במשך כשנתיים סדרת מאמרים על הנושא בבית המדרש הווירטואלי של ישיבת "הר עציון". מאמרים אלו גובשו לכדי ספר בשם "אמונה ואדם לנוכח השואה" שראה אור ב-2013 בהוצאת תבונות.
העיסוק בהגות היהודית בזמן השואה ולאחריה הוביל את הרב גרנות לתחום נוסף, והוא עולם הניגונים החסידי בזמן השואה ולאחריה, עיסוק שדחף אותו ליזום את פרויקט "ניגון שעלה מן האפר" – מופע בו הוא יחד עם להקת הלב והמעיין מלמדים ומבצעים ניגונים שונים שליוו את היהודים באותן שנים. ב-2014 יצא לאור האלבום "אחכה לו – ניגון שעלה מן השואה" שעוזר לשמר את אותם הניגונים.
ספריו

אמונה ואדם לנוכח השואה, הוצאת תבונות - מכללת הרצוג, גוש עציון: 2013 – הספר עוסק במפגש הקשה והמורכב בין השואה לאמונה הדתית. הכרך הראשון של הספר עוסק באספקט הפילוסופי-תאולוגי, ומביא מגוון התייחסויות ותגובות לשואה מהצד הדתי. הכרך השני כולל דרשות, מסות ותיאורי מפגשים שמלווים את הלומד והמסייר.
דברים: אמונה, אדם, עם, ספרי מגיד - הוצאת קורן, ירושלים: 2020 – ספר המציע תשובה שיטתית לשאלת חידושו ומשמעותו של ספר דברים באמצעות קריאה חדשה על דרך הפשט של רוב רובן של פרשיותיו. יש בו פירוש וביאור מפורט של הספר כולו, בהשוואה לספרי התורה האחרים, וכן, יש בו התייחסות למשמעותם של הדברים, לממד ההגותי שלהם ולהשלכות האפשריות שלהם על אדם מישראל בן זמננו.
בינת הלב (בראשית שמות ומועדים), ישיבת אורות שאול, תל אביב: 2022 (תשפ"ב) – מאמרי חסידות על פרשות השבוע ועל המועדים, המבוססים על דרשות מספר "מי השילוח".
נשמת הסוגיה, ישיבת אורות שאול 2023 (תשפ"ג) – מאמרים ושיעורים על מסכת שבת.
ספריו > עבודות מחקר

כללי פסיקה וערכים בהלכה – מגמות ערכיות בפסיקה ההלכתית וביטוים בכללי פסיקה ובפרשנויותיהם, עבודת גמר, האוניברסיטה העברית בירושלים: 2001.
תקומת החסידות בארץ ישראל אחרי השואה – משנתו הרעיונית, ההלכתית והחברתית של האדמו"ר ר' יקותיאל יהודה הלברשטם מצאנז-קלויזנבורג, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן: 2008 (תשס"ח).
הערות שוליים

↑  חֶלמנוֹ והחלל הפנוי ממנו | רועי הורן, ריאיון לרגל צאת ספרו 'אמונה ואדם לנוכח השואה', מקור ראשון, מוסף 'שבת'
↑  דביר עמר, אמיתי גרנות, בנו של ראש ישיבת 'אורות שאול', נהרג מפגיעת טיל נ"ט בגבול הצפון, באתר www.inn.co.il, ‏2023-10-16
↑  עשרים הפרקים הראשונים של הספר זמינים לקריאה בספריית אסיף.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298838005171  BnF: cb170248508 (data)  ISNI: 0000 0004 2056 1286  LCCN: no2013126687  MusicBrainz: f1aa1992-b439-467b-9dce-1eeb03c1310a  VIAF: 305452156   WorldCat (עם VIAF): 305452156
שייקה אופיר

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1928 כ"א בחשוון ה'תרפ"ט ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  17 באוגוסט 1987 (בגיל 58) כ"ב באב ה'תשמ"ז תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 שם לידה:  ישעיהו גולדשטיין 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1947–1987 (כ־40 שנה)
 בת זוג:  לידיה שומאכר  אהלה הלוי
 צאצאים:  קרין אופיר 
 פרופיל ב-IMDb
 
שַׁייקֶה אופיר (נולד כישעיהו גולדשטיין; 4 בנובמבר 1928 – 17 באוגוסט 1987) היה שחקן קולנוע ותיאטרון, קומיקאי, סטנדאפיסט, מחזאי, תסריטאי, במאי, זמר ופנטומימאי ישראלי, מהחשובים והבולטים ביותר שפעלו בישראל במהלך המאה העשרים.
תחילת דרכו

אופיר נולד וגדל בירושלים בשם ישעיהו גולדשטיין למשפחה אשכנזית ירושלמית ותיקה, בשכונת אבן יהושע הקרובה לשכונת מאה שערים. כבר בגיל צעיר למד יידיש בביתו וכן לאדינו וערבית בשכונה שבה גדל. הוא התחנך בבית הספר "אליאנס" ובית הספר התיכון סן ז'וזף. בגיל 14 אמור היה להתחיל להשתלב בדואר המנדט הבריטי כפקיד, אולם במקום זאת החליט להצטרף לפלמ"ח; כדי לעשות זאת הוא זייף את גילו והצליח להתגייס. לימים סיפר שתקופת שירותו בפלמ"ח הייתה אחת מן התקופות החשובות בחייו. בעת שירותו התנדב לזרוע הימית של הפלמ"ח, הפלי"ם, אולם הודח ממספר קורסים בשל בעיות משמעת. בפלמ"ח הכיר את חיים חפר ודן בן אמוץ. בעצתו של חיים חפר החליט לשנות את שמו לשייקה אופיר. בשנת 1946 השתחרר מן הפלמ"ח והתקבל בעקבות המלצתו של דן בן אמוץ לסטודיו למשחק של תיאטרון "האהל".
כאשר פרצה מלחמת העצמאות גויס בתחילה כמלווה שיירות, ובהמשך הצטרף ל"צ'יזבטרון",  להקת הבידור של הפלמ"ח" מיד עם הקמתה. עוד לקחו חלק בלהקה נעמי פולני, גדעון זינגר, שלמה בר-שביט ואחרים. בתוך זמן קצר הפך אופיר לאחד מכוכבי הלהקה הגדולים. בתקופה זו נישא לזמרת אוהלה הלוי, בתו של מייסד תיאטרון "האהל" משה הלוי.
פנטומימה

בשנת 1950 נסע לפריז, שם למד פנטומימה אצל אֶטיֶין דֶקרוּ, אבי הפנטומימה המודרנית, והופיע עם הפנטומימאי מרסל מַרסוֹ. בשנת 1952 חזר לישראל ובמגמה להקים "תיאטרון פנטומימה" צירף אליו שני שחקנים צעירים, עמוס אריכא וזיוה רודן, שהופיעו אז בתיאטרון הבימה. תיאטרון הפנטומימה הוקם בחסות התיאטרון הקאמרי, והצגת הבכורה, "מסכות", התקיימה בשנת 1954. כעבור שנה ביים אופיר את התוכנית השנייה והאחרונה, "איילות", בהשתתפות מיה זיו, מהשחקניות הבולטות של תיאטרון זירה (מיסודו של הבמאי מיכאל אלמז), והרקדנים ג'וקי ארקין ושלמה בכר.
ב־1955 הופיע בתפקיד קטן בסרט "אבן על כל מיל". בשנת 1956 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הישראלי "מעשה במונית", בו הופיע לראשונה בתפקיד בולט על המסך. הסרט נחשב לפורץ דרך בתחום הקומדיה הישראלית והיה למעשה הקומדיה הישראלית המסחרית הראשונה.
אופיר יצא בשנת 1956 עם רעייתו ושני ילדיו הקטנים לארצות הברית למשך ארבע שנים וחצי. באותה תקופה הופיע ביחד עם מרלן דיטריך, הוזמן להחליף את סמי דייוויס ג'וניור בהופעה בפני האו"ם, ואף העלה מופע יחיד בברודוויי.
בראשית שנות השישים שב לארץ וחזר והציג את מופעיו שהתבססו על כישרונו בפנטומימה, על יכולת החיקוי שלו, ועל שלל הדמויות שיצר. כמה מן המערכונים שיצר הפכו לקלאסיקה בתולדות הבידור הישראלי, ובהם "החזרה" ("יופי נחמה"), "ציונה והעין המקולקלת" ("דוקטור טיכו"), "שיעור באנגלית", ושורה ארוכה של מערכונים אחרים שתיעדו דמויות ערביות, גליליות וירושלמיות. באותה תקופה הוא שיתף פעולה עם אורי זוהר במספר מערכונים, כגון "יוסקה ברגר התעשר", "חלש אופי" ו"תקרית גבול".
מ"הגשש" ו"השוטר אזולאי" עד מותו

שייקה ביים את שתי התוכניות הראשונות של שלישיית "הגשש החיוור", שאותה יזם והקים אברהם דשא (פשנל), וכתב להם מערכונים. לפי עדותם של חברי הלהקה, רוב זמן החזרות הוקדש למופע מתמשך של אופיר עצמו.
בשנות השישים והשבעים הופיע אופיר בשורה ארוכה של סרטים, שהמפורסמים בהם היו סרטיו של אפרים קישון, ובמיוחד "השוטר אזולאי" – שדמותו שורטטה עבורו, אך הוא שעיצב אותה, הפיח בה חיים ויצר את אחת הדמויות השלמות בקולנוע שנוצר באותם ימים בארץ. הסרט זכה להצלחה רבה, ואף זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1971 והיה מועמד לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. בין הסרטים הבולטים האחרים: "אבו אל בנאת" ו"הבית ברחוב שלוש". אופיר אף ביים בשנת 1977 את הסרט "חמש מאות אלף שחור", שבו גילם לצד ז'אק כהן נוכל הנמלט מראש הפשע המאורגן.
ב־1978 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "השועל בלול התרנגולות" בבימויו של אפרים קישון.
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים דעכה במעט הקריירה שלו, ולקראת סוף חייו הוא איבד מהפופולריות שלו בקרב הקהל בישראל. באותן שנים כמעט ולא שיחק בסרטים, ונוכחותו היחידה בזירה הציבורית הייתה באמצעות הופעה בסדרת טלוויזיה ללימוד ערבית בשם "סלם ותעלם" ("אמור שלום ולמד").
אופיר ידע שש שפות: עברית, ערבית, אנגלית, צרפתית, יידיש ולאדינו.
אופיר היה מעשן כבד, ונפטר מסרטן הריאות בשנת 1987, בן 58 במותו. הוא הובא למנוחות בבית העלמין נחלת יצחק.
משפחתו

אשתו הראשונה הייתה הזמרת אוהלה הלוי (1928–2010) בתם של במאי ומייסד תיאטרון האוהל משה הלוי ושל השחקנית לאה דגנית. אותה הכיר במהלך שירותם בצ'יזטברון. לשייקה ואוהלה נולדו שני ילדים: אלעד (1953–2012), שעליו נכתב השיר "אלעד ירד אל הירדן" ועתליה, המתגוררת בארצות הברית.
מאשתו השנייה, לידיה (1936–2018) בתו של השחקן היידי ישראל שומאכר, נולדו לו בן, אלכסנדר-גיגי, והשחקנית קארין אופיר.
הוקרה והנצחה

אופיר זכה עוד בחייו בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון.
אחרי מותו שבה וגברה ההערכה לפועלו, ורבים רואים בו כאחד מהשחקנים הדגולים והמקוריים ביותר שפעלו בישראל.
"פרס אופיר", המוענק מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע, נקרא על שמו החל משנת 2004.
רחובות במספר ערים בישראל נקראו על שמו, בין השאר, רחוב בשכונת "עיר ימים" בנתניה, בראשון לציון, וברמלה.
בתאריך 27  בדצמבר 2005 דאר ישראל הנפיק בול דאר לזכרו של שייקה אופיר הנושא את דיוקנו, שעוצב על ידי  האמן  משה פרג . על השובל: תצלום של סצנה מתוך הסרט "השוטר אזולאי" ומתוך "חגיגת פנטומימה על מסכות ואנשים" .
בדצמבר 2018 חנכה ארקיע מטוס איירבוס A321neoLR שנקרא על שמו של שייקה אופיר.
במאי 2019 יצא לאור סרטו התיעודי של ארי דוידוביץ', "החיים הנסתרים של שייקה אופיר", המביא את סיפור חייו של אופיר. הסרט היה מועמד סופי לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר של האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה באותה שנה, הוקרן בהצלחה ברשת בתי קולנוע לב ושודר בערוץ yes דוקו.
פילמוגרפיה > קולנוע

אבן על כל מיל (1955)
מעשה במונית (1956)
באין מולדת (1956)
Shirley Temple's Storybook (אנ'')‏(1958)
!Climax (אנ')‏(1958)
אלפרד היצ'קוק מגיש (בובות השעווה) (1959)
The Fifth Column ‏(1960)
Sunday Showcase ‏(1960)
אלדורדו (1963)
חור בלבנה (1964)
שמונה בעקבות אחד (1964)
דליה והמלחים (1964)
מוישה ונטילטור (1966)
סבינה והגברים (1966)
ארבינקא (1967)
השכונה שלנו (1968)
בריחתו של רמון ינדיאה (1969)‏
תעלת בלאומילך (1969)
השוטר אזולאי (1971)
קרלוס (1971)
שוד הטלפונים הגדול (1972)
אבו אל בנאת (1973)
הבית ברחוב שלוש (1973)
יהלומים (1975)
יהיה טוב סלומוניקו (1975)
חמש מאות אלף שחור (1977) (סרטו היחיד כבמאי)
הגונב מגנב פטור (הגנב בעל חמשת הפרצופים) (1977)
הגן (1977)
מבצע יונתן (1977)
השועל בלול התרנגולות (1978)
טעות במספר (1979)
הקוסם מלובלין (1979)
מכרות המלך שלמה (1985)
מחץ הדלתא (1986)
אמריקה 3000 (1986)
מ.א.ש.ה ‏(1987)
היפהפייה הנרדמת ‏(1987)
פילמוגרפיה > תיאטרון

מסכות, בימוי: הוא עצמו – ההצגה הראשונה של "תיאטרון הפנטומימה", הועלתה בחודש אפריל 1954 במסגרת התיאטרון הקאמרי.
איילות – בימוי: הוא עצמו; ציירת תפאורה, אווה הגדיש; מוזיקה: ידידיה אדמון ויוחנן זראי – ההצגה הועלתה בחודש מאי 1955.
פריז הקטנה –  בימוי: הוא עצמו. הצגת בידור (ערב קומדיות של ז'ורז' פיידו). שחקנים: בומבה צור, זאב ברלינסקי, ז'רמן אוניקובסקי, יונה אטלס ואחרים. ההצגה הועלתה מסוף 1968..
המלך מתיא הראשון – מחזה המבוסס על ספר הילדים של יאנוש קורצ'אק – אופיר גילם שבע דמויות שונות, וההצגה רצה בהצלחה רבה במשך למעלה משנתיים החל מ-1985.
שמחת קבצנים - הצגה סאטירית שכתב נסים אלוני והופקה על ידי התיאטרון העממי של אברהם דשא פשנל ב-1984.
הערות שוליים

↑  שייקה היא צורה אשכנזית מקובלת של השם ישעיהו. אופיר היא ארץ הנזכרת במקרא, שממנה יובאו לארץ ישראל זהב ואוצרות טבע אחרים; שם מעוברת זה מתייחס לשם משפחתו המקורי, גולדשטיין (מילולית ביידיש: "אבן זהב").
↑  רותה קופפר, תפקיד חייו: החיים הסודיים של שייקה אופיר, באתר כלכליסט, 2 בספטמבר 2019
↑  איל רוב‏, 25 שנה למותו של שייקה אופיר: הגאון שידע להצחיק ולרגש, באתר וואלה, 17 באוגוסט 2012
↑  שייקה אופיר באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  עוזי ברוך, "אלעד ירד אל הירדן" - הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 3 ביוני 2012.
↑  איתי שטרן, רחוב שייקה אופיר, באתר nrg‏, 10 בינואר 2008; טקס קריאת רחוב על שמו של שייקה אופיר יתקיים היום בראשון לציון, באתר הארץ, 12 בינואר 2008; מירב חביב, יואב זיתון, לא כל רחוב מספיק טוב לזכר שייקה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 30 באפריל 2009; ניר חסון, רחוב על שם שייקה אופיר בלב התנחלות במזרח י-ם, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2009.
↑  התאחדות  בולאי ישראל, קטלוג  בולי ישראל
↑  https://passportnews.co.il/ארקיע-חוגגת-מטוס-האיירבס-השני-321neo-של-החבר/
↑  ארצי ישראלי, אני זמר מתוסכל, מעריב, 25 באוקטובר 1979
↑  סטפאן גלברט, שקיעתן של,הבמות הקטנות' - שי אופיר מביים "פאריס הקטנה", על המשמר, 21 בנובמבר 1968
תדריך - בידור, "העולם הזה", גיליון 1637 מ-15 בינואר 1969, עמוד 16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305876905171  BnF: cb16544584w (data)  GND: 1062360672  ISNI: 0000 0000 4977 8391  LCCN: nr99001243  MusicBrainz: 526bc69b-d099-4dc0-853d-8b6c49c23c46  NLK: KAC2020N6455  NTA: 292184816  VIAF: 63925594   WorldCat (עם VIAF): 63925594 
שייקה אופיר ונעמי פולני מופיעים לפני חיילים במבצע חורב (1948/49); מאחוריהם האקורדיוניסט אליקום שפירא
שייקה אופיר מופיע יחד עם זיוה רודן, 1951
"השוטר אזולאי"
אופיר בחברת רעייתו הראשונה, הזמרת אוהלה הלוי, בדירתם בתל אביב, 1954
לוחית זיכרון על ביתו של שייקה אופיר ברח' בארי 46 בתל אביב (הכיתוב באנגלית הוא על סמך איך שאופיר הציג את עצמו מחוץ לישראל)
זאב מנקוביץ

זאב מנקוביץ (באנגלית: Zeev W. Mankowitz;‏ 1941, קייפטאון – 1 בפברואר 2015, ישראל) היה חוקר השואה.
ביוגרפיה

מנקוביץ היה חניך תנועת הנוער הציונית "הבונים" (כיום "הבונים דרור") ולאחר מכן בעל תפקיד הנהגתי בתנועה. במקביל החל לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קייפטאון. ב-1963 עלה לישראל.
מנקוביץ המשיך ללמוד לתואר ראשון בתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ואת התואר קיבל ב-1967. את התואר השני קיבל ב-1973 בחוגים להיסטוריה ויהדות זמננו.
ב-1973 קיבל את צל"ש הרמטכ"ל על פינוי פצוע תחת אש בהפגזה מצרית במלחמת יום כיפור.
בשנות השבעים היה מנקוביץ מרצה במכון למדריכי חו"ל של ההסתדרות הציונית העולמית בירושלים. ב-1972 החל להורות את נושא השואה בבית הספר לתלמידי חו"ל ע"ש רוטברג באוניברסיטה העברית. במקביל הרצה במרכז לחינוך יהודי ע"ש מלטון באוניברסיטה העברית.
ב-1987 קיבל תואר דוקטור. הוא היה עוזר הוראה ליהושע אריאלי. הוא ניהל את המרכז על שם מלטון שש שנים (1999-1993), עד שפרש ב-2007. הוא היה מנהל אקדמי של תוכנית "עמיתי ירושלים" במכון מנדל למנהיגות. מנקוביץ היה בוועדה החינוכית המייעצת של יד ושם, עמית מחקר במכון הבין־לאומי לחקר השואה ביד ושם, וייעץ למקימי המוזאון החדש לתולדות השואה ביד ושם. הוא היה מנהל מרכז דיאנה זבורובסקי לחקר תוצאות השואה והשלכותיה ביד ושם.
מנקוביץ נפטר ב-2015 אחרי ארבע שנות מאבק בסרטן.
מחקריו

מנקוביץ היה מחניכיהם של חוקרי השואה יהודה באואר וישראל גוטמן במכון ליהדות זמננו של האוניברסיטה העברית. כעמיתיו דליה עופר, חגית לבסקי וחנה יבלונקה התמקד בחקר ניצולי השואה. הוא חקר בעיקר את "שארית הפלטה", והתמקד בניצולים ששהו במחנות העקורים, בעיקר בגרמניה הכבושה, ומתוכם - אלה ששהו באזור הכיבוש האמריקאי.
ספריו

בין זיכרון לתקווה: ניצולי השואה בגרמניה הכבושה, הוצאת יד ושם, 2006
היכון לקראת חירות!: רשימות מגטו קובנה וממחנה קאופרינג - אלמנך גדוד מעפילים והביטאון ניצוץ, הוצאת יד ושם, 2011
עורך שותף (עם שרון קנגיסר-כהן ודוד ויינברג): Europe in the Eyes of Survivors of the Holocaust, הוצאת יד ושם, 2014
הערות שוליים

↑  על מנקוביץ באתר הגבורה
↑  על מנקוביץ באתר חיל האוויר
↑  מנקוביץ, בין זיכרון לתקווה: ניצולי השואה בגרמניה הכבושה, יד ושם, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265088705171  PLWABN: 9810533205205606  BnF: cb145698455 (data)  GND: 1149074620  ISNI: 0000 0001 1070 9660  LCCN: n2001052947  NKC: jo2010476043  SUDOC: 073666440  VIAF: 74095656   WorldCat (עם VIAF): 74095656
דב לוין (היסטוריון)

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1925 קובנה, ליטא 
 פטירה:  3 בדצמבר 2016 (בגיל 91) ירושלים 
 ענף מדעי:  היסטוריה, מחקר השואה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  אות הלוחם בנאצים  עיטורי צה"ל 
 
דב לוין (1 בינואר 1925 – 3 בדצמבר 2016) היה היסטוריון ישראלי, חוקר השואה, שהתמחה בתולדות השואה בליטא ובמדינות הבלטיות. במהלך השואה היה פעיל במחתרת הציונית בגטו קובנה, ולחם כפרטיזן באזור וילנה.
קורות חייו

לוין למד 7 שנים בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (עד לסגירתה בשנת 1940 על ידי שלטון הכיבוש הסובייטי) ובשנת 1941 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון היידי על שם שלום עליכם (גימנסיה מס' 11 בפי הסובייטים). עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה, וב-1943 הצטרף לארגון ברית ציון - ארגון מחתרתי ציוני שפעל בגטו. כעבור שנה ברח מן הגטו ליערות, והצטרף ליחידת הפרטיזנים בשם "מוות לכובשים" שפעלה באזור וילנה.
לוין עלה לארץ ישראל כמעפיל בשנת 1945. עד 1946 למד סוציולוגיה, היסטוריה יהודית וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. מאוחר יותר התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות. לוין שירת והגן על הר הצופים בשנת 1948, והוכתר על ידי "יחידת מצוף 247" כאחד מ'נערי המלך' הראשונים אשר שרתו והגנו על הר הצופים בשנת 1948 כסטודנט באוניברסיטה העברית, אף על פי שיחידת מצוף 247 הוקמה בשנת 1955.
לאחר המלחמה למד עבודה סוציאלית, ובשנת 1954 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית במדעי החברה והיסטוריה יהודית. קיבל תואר דוקטור והתמחה במדעי החברה באוניברסיטת שיקגו. במשך שנים רבות לימד במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית ועמד בראש המדור לתיעוד בעל פה. תחום המחקר העיקרי שלו היה ההתרחשויות בליטא ובמדינות הבלטיות בתקופת השואה. פרסם למעלה מ-500 מאמרים וכ-15 ספרים בעברית ובאנגלית.
היה נשוי לבלהה ואב לשלושה. התגורר בשכונת רסקו בירושלים.