stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב
קורות המחתרת והמאבק > הקמת התשתית של המחתרת

משהוקם הארגון, החלה פעילות מעשית להפיכתו לכוח לוחם על ידי ציוד האנשים בנשק ואימונם. השגת הנשק נעשתה על ידי רכישתו (בדרך כלל מהמחתרת הקומוניסטית הפולנית הפ.פ.ר), על ידי גנבה ממחסני הצבא הגרמני או על ידי התנפלות על חיילים גרמנים שהלכו בעיר בגפם ולקיחת נשקם.
על מנת לאפשר יציאת חברי מחתרת מהגטו, פעלה בארגון קבוצה שהכינה ניירות מזויפים. בעזרת ניירות אלו יכלו חברי הארגון לנוע בעיר, לרכוש ציוד ונשק וכן להעביר ולקבל מידע מגורמים מחוץ לעיר.
קורות המחתרת והמאבק > הפעילות ביערות קרקוב

לאחר שאנשי מחתרת "החלוץ הלוחם" צברו נשק וידע, הוחלט להיעזר במחתרת הפ.פ.ר על מנת ליצור קשר ושיתוף פעולה עם חברי הארמייה לודובה וקבוצות פרטיזנים ביערות המקיפים את העיר ולפעול איתם. נערכו 2 ניסיונות כאלו (חוליה שנשלחה ב-20 ביוני 1942 ו-2 חוליות שנשלחו באוקטובר 1942) אך ניסיונות אלו נכשלו מהסיבות הבאות:
התברר שבניגוד להבטחות, למחתרת הפ.פ.ר. אין כוחות ממשיים ביערות שיכולים לתמוך.
אי הצלחה לפעול ביער בצורה עצמאית בגלל עוינות הכפריים שגרו בשולי היערות.
ההתמודדות ביער מול החורף הקשה.
5 חברים מתוך החוליות שנשלחו באוקטובר מצאו ביער את מותם. כל אלו הביאו את הנהגת "החלוץ הלוחם" להחלטה פעול בצורה עצמאית ובתוך העיר עצמה.
קורות המחתרת והמאבק > המעבר לפעילות בעיר

ההחלטה של "החלוץ הלוחם" להעביר את הפעילות לרחובות העיר, הצריכה את ראשי הארגון להחליט האם לפעול רק בתחום הגטו או בכל רחבי העיר. עמדו בפניהם שיקולים לכאן ולכאן, ובסופו של דבר הוחלט לפעול נגד הגרמנים בחלק הארי של העיר ונגד מלשינים בתחומי הגטו. החלטה זו סתרה את המלצת אי"ל לפעול בתחומי הגטו, אולם מבנה גטו קרקוב וגודלו לא איפשרו פעילות חופשית בתחומו (כמו בגטו ורשה). כמו כן, סבלו אנשי המחתרות מחוסר אהדה של חלק מיהודי הגטו ומפעילות נגדית של המשטרה היהודית בגטו.
לאור ההחלטה, נטש "החלוץ הלוחם" את הדירות בגטו (למעט דירת "הקיבוץ העירוני" ברחוב יוזפינסקה 13) ואנשיו התיישבו בדירות בחלק הארי של העיר (ברחוב ויילופולה 26, ברחוב ז'ולאבסקי 5 שם מוקמה המפקדה, ברחוב סקבינסקה 8–10, היכן שהיה לפני כן בית חולים יהודי, המלבנה במחנה לעבודות כפייה בלגיבניקי ועוד). גם הקיבוץ העירוני, ברחוב יוזפינסקה 13, פוזר ב-25 בנובמבר 1942 וזאת מחשש מלשינים ידווחו לגרמנים עליו. באותו יום נערכה במקום "הסעודה האחרונה" בה הוכרז על סגירת המקום.
תהליך היציאה מהגטו של "החלוץ הלוחם" תאם לקו הפעולה בה נקט ארגון "איסקרא", שמלכתחילה פעל בשטח הארי, וקירב את שני הארגונים.
החל מחודש ספטמבר 1942 החלה פעילות מחתרתית בקנה מידה משמעותי ברחבי העיר. פעילות זו כללה:
פירוק המסילה בקו קרקוב-בוחניה, שגרם לירידת הרכבת מהפסים.
גנבת בגדים וציוד ממפעלים שהפעילו הגרמנים.
הריגת חיילים, אנשי גסטפו וסייענים.
שריפת מחנות גרמניים.
הריגת קצין נאצי רם דרג.
הפעולה האחרונה שבהן (הריגת הקצין) גרמה לגרמנים להתחיל לפעול כנגד המחתרות, ובשלב ראשון נשלח היודנראט לדירה ביוזפינסקה 13, שם נלכדו דולק ורבקה ליבסקינד אך דולק הצליח, בעזרת איום אקדחו, לשחרר את עצמו ואת אשתו. אולם מקרה זה הבהיר לראשי המחתרת שהגטו מסוכן מדי בשבילם. הדירה ננטשה וכל הפעילות עברה אל מחוץ לגטו.
במקביל לפעילותו של "החלוץ הלוחם" ברחבי העיר, פעלה בעיר גם מחתרת "איסקרא" אולם באוקטובר הורה ארגון הפ.פ.ר. למחתרת להפסיק כל פעילות מחשש לתגובה גרמנית קשה בטרם היה הארגון מוכן.
קורות המחתרת והמאבק > איחוד ארגוני המחתרת

באוקטובר 1942 חווה הגטו אקציה נוספת, שבמהלכה נשלחו כ-7,000 יהודים למחנות בלז'ץ ואושוויץ ועוד כ-1,000 נרצחו בתחומי העיר. אקציה זו השרתה את התחושה בקרב אנשי המחתרת, שכל הפעולות שבוצעו עד אז אינן משפיעות ושיש לעלות מדרגה בעוצמת פעולות ההתנגדות. סוג פעילות זו דרש היקף כח אדם משמעותי יותר.
כשלב ראשון החליטו שני הארגונים לאחד כוחות ולהקים מפקדה משותפת לתיאום הפעילות המאוחדת. מפקדה זו כללה את אהרון דולק ליבסקינד, אברהם (לאבאן) לייבוביץ, ואת שמשון (שימק) דרנגר מטעם "החלוץ הלוחם", ואת צבי (השק) באומינגר, בנק (יעקב) הלברייך וגולה מירה – מטעם "איסקרא". על אף הצורך המבצעי והדרישה מאנשי המחתרות, האיחוד היה חלקי מאחר ששני הארגונים לא הסכימו לוותר כליל על הקו האידאולוגי שלהם.
רק לצורך פעולה זו קם השיתוף, כשהמשימות מחולקות בינינו
.
אחת סיבות להפרדה בין 2 המחתרות הייתה רמת המחתרתיות. בעוד ש"איסקרא" התנהלה כמו מחתרת אמיתית ובמידור גבוה, התנהל "החלוץ הלוחם" כמו תנועת נוער וכמעט ללא מידור.
קורות המחתרת והמאבק > פעולת קפה ציגנריה

לאחר איחוד הכוחות, החל שלב תכנון הפעולה הגדולה שיועדה לצאת לפועל ב-22 בדצמבר 1942. מועד זה נבחר מאחר שהיה סמוך לערב חג המולד ולכן הייתה צפויה הרפיה בערנות של כוחות הביטחון, וכמו כן הוערך שחיילים רבים ימלאו את העיר דבר שמגדיל את סיכויי הפגיעה. התוכנית כללה מספר רב של פעולות חבלה ברחבי העיר. על מנת למנוע נקמת הגרמנים ביהודים שנותרו בגטו, הוחלט על ידי הנהגת המחתרת ליצור אצל הגרמנים את הרושם שמדובר במרד פולני על ידי הנפת דגלי פולין על מבנים מרכזיים בעיר, הנחת זרים על קברו של החייל האלמוני ושל אדם מיצקביץ, הדבקת כרוזים ועוד.
לאחר קביעת המטרות חולקו המשימות לאנשים והם נשלחו לדירות המסתור המתאימות, ובשעה היעודה פעלה כל חוליה על פי המטרות שהוגדרו לה:
התקפה על קפה "ציגנריה" ברחוב שפיטלנה 38 שהיה מקום מפגש פופולרי על חיילים וקצינים. מפקד הפעולה היה אידק ליבר. הפעולה המוצלחת והאפקטיבית ביותר בה נהרגו ונפצעו מספר רב של גרמנים. עקב הצלחתה הפכה לשם של כלל הפעולות באותו יום.
התקפה על קפה "אספלנדה" - מפקד הפעולה היה מנחם ביגלמן שהיה חדש בעיר. ההערכה היא שהרימון שנזרק לכוון בית הקפה לא התפוצץ. ביגלמן, שלא הכיר את העיר, לא הצליח לחזור למחסה ונאסר, בסופו של דבר, על ידי הגרמנים.
התקפה על קפה "ביזנץ".
פגיעה במועדון הקצינים "זקופאנה".
פגיעה בחיילים גרמנים בזמן צאתם מבית הקולנוע "סקאלה". גם פעולה זו לא צלחה מאחר שהסרט התארך והמחתרת חששה שלא תצליח לחזור למסתור.
הצתת תחנת סירות של הצבא הגרמני על הוויסלה.
שריפת מחנות ומוסכים של הצבא הגרמני.
מרכיבים חשובים במטרות היציאה לפעולה זו היו הרצון להוריד לגרמנים את הביטחון העצמי ולנקום:
...להראות לגרמנים שקרקוב, מקום מושבו של פרנק, המושל הכללי, איננה עיר גרמנית שאפשר לעשות בה ככל העולה על רוחם, מצד אחד, ומצד שני לתת סיפוק לאנשים מיואשים ומטורפים, אשר מוכנים לכל אחרי שאיבדו הכל
.
חשבנו שאם נבצע פעולה גדולה שתרעיד את הבטחון הזה של הגרמנים בעיר בירתם, זו תהיה פעולה שיכולה להשפיע ולהישמע, ויכולה להכריז על קיומנו ועל מטרותינו
.
קורות המחתרת והמאבק > תגובת הגרמנים

הצבא הגרמני הגיב בפעולת נגד עוד באותו הערב והמשיך לרדוף את אנשי המחתרת עד לחיסולה המוחלט:
מייד לאחר הפעולה נלכדו 12 מחברי מחתרת מ"החלוץ הלוחם" בדירת המסתור ("הבונקר") ברחוב סקבינסקה 8. הנתפסים נשלחו לכלא מונטלופיך וחלקם נשלח לאושוויץ (ביניהם הייתה גם חווה פולמן מורשה). בנוסף עצרו הגרמנים עוד 9 אנשים בתוך הגטו שנשלחו ב-19 בינואר 1943 לאושוויץ.
אברהם (לאבאן) לייבוביץ מ"החלוץ הלוחם", שלא ידע על נפילת "הבונקר" ברחוב סקבינסקה, הגיע לשם ב-23 בדצמבר יחד עם יצחק צוקרמן כדי לבדוק את שלומם של חברי המחתרת שם ושניהם נפלו למארב גרמני שחיכה שם. לאבאן שהיה ראשון נתפס וצוקרמן שהיה מאחוריו הצליח להימלט כשכדור נעוץ ברגלו. לאבאן נשלח לכלא מונטלופיך ונהרג במהלך ניסיון בריחה ב-28 באפריל 1943 כשהגרמנים התכוונו להעבירו למחנה פלאשוב.
אהרון (דולק) ליבסקינד מ"החלוץ הלוחם", התחבא בדירה ברחוב ז'ולאבסקי 5. בעזרת פתק שמצאו הגרמנים בכיסיו של לאבאן לייבוביץ הם איתרו את המחבוא הזה והגיעו לשם ב-24 בדצמבר 1942 ובקרב שהתפתח כשניסו לעוצרו נהרג. איתו נהרג גם חברו למחתרת אידק יהודה טננבוים.
שמשון (שימק) דרנגר מ"החלוץ הלוחם" נתפס ונכלא בינואר 1943 ואשתו גוסטה דוידזון-דרנגר הסגירה את עצמה ב-18 בינואר 1943. שניהם הצליחו לברוח אך נתפסו והוצאו להורג בסוף 1943.
צבי באומינגר מ"איסקרא" המשיך לנסות לפעול עם שרידי מחתרת "איסקרא" ובין השאר חיבלו בקו הרכבת קרקוב-קטוביץ וגרמו לירידת רכבת אקספרס מהפסים. ב-19 בפברואר 1943 נסע באומינגר ממחבואו כדי להיפגש בקרקוב עם בנק הלברייך. הגרמנים שחיכו במקום הרגו את הלברייך. באומינגר עצמו נתפס בסוף פברואר 1943, במחבואו ברובע הפועלים בקרקוב ונהרג תוך כדי קרב עם הגרמנים.
ברוך (בנק) הלברייך מ"איסקרא" נהרג בקרב עם הגסטפו ב-19 בפברואר 1943.
גולה מירה נתפסה בחודש מארס 1943 ונשלחה לכלא מונטלופיך ומשם נשלחה, אחרי שבועיים עינויים, לכלא הנשים בהלצלוב. ב-29 באפריל 1943, כשהועברה למחנה פלאשוב ניסתה לברוח, נורתה ונהרגה.
מאניק אייזנשטיין מ"הסתדרות הנוער החלוצי" הוצא להורג בבית הקברות של קרקוב ב-20 במרץ 1943.
קורות המחתרת והמאבק > מעורבות ארגון אי"ל בהתקפה

ב-21 בדצמבר 1942 (יום לפני ההתקפה המתוכננת) הגיעו מורשה לקרקוב אנשי הנהגת ארגון אי"ל יצחק צוקרמן וחווקה פולמן רבן על מנת לשכנע את אנשי המחתרת לחזור ולפעול בגבולות הגטו. כששמעו על ההתקפה המתוכננת למחרת הופתעו לחלוטין. תחילה ניסו להניא את ההנהגה המקומית מלבצע את הפעולה למחרת אולם משהתרשמו שאין בכוחם לשנות את ההחלטה החליטו להישאר בעיר ולסייע. למחרת הפעולה, נפצע צוקרמן בעת בריחה מהנאצים אך הצליח להגיע פצוע בחזרה לוורשה ולהשתתף במרד גטו ורשה. חווה פולמן נאסרה ביום המבצע ושהתה במחנות אושוויץ ורוונסבריק עד לסיום המלחמה.
קורות המחתרת והמאבק > סופה של המחתרת

שארית אנשי המחתרת שהצליחו להתחמק מהגרמנים התכנסו ביער וישניץ בקרבת בוחניה וניסו לחדש את פעילות המחתרת. בראשם עמדו הלל ודז'יסלבסקי ובני הזוג דרנגר, שברחו ממאסר ומטרתם הייתה להציל את שרידי היהודים בגטו ולנקום באיכרים מסגירי יהודים. בנוסף חידשו את הוצאת ביטאון המחתרת "החלוץ הלוחם" שקישר בין הכוחות הפזורים ביער. במרץ 1943 פעלה המחתרת כנגד אחד האיכרים. לאחר פעולה זו הלשינו נתן ויסמן ויולק אפל על השוהים בבונקרים וב-13 במרץ הקיפו הגרמנים את הבונקרים ולכדו את השוהים בהם (למעט הלל). באוקטובר נהרג הלל ובנובמבר 1943 נתפסו ונהרגו שמשון וגוסטה דרנגר בידי הגרמנים וכך בא הקץ למחתרת.
מתוך כל אנשי המחתרת, שרדו רק 15 חברים וכמעט כולם עלו לישראל.
מורשת המרד

פעילות המחתרת היהודית בקרקוב אולי לא עיכבה את מכונת ההשמדה הגרמנית, אך היא תרמה לתחושת הניצולים שלא כל היהודים הלכו אל מותם ללא התנגדות. היטיב לבטא זאת דולק ליבסקינד:
אין נסיגה מדרכנו. לא לקראת החיים אלא לקראת המוות אנו צועדים. אבל בזכותנו תופענה, אולי, בספר תולדות עמנו שורות אחדות שתספרנה על נוער יהודי, אשר לא הלך כצאן לטבח, אלא קם ונלחם על כבודו וכבוד עמו המושפל. למען שורות אלו כדאי למות.
הידיעות על פעולות המחתרת התפרסמו בערים אחרות בפולין והיו לניצוץ שהדליק את אש המרד באותן ערים, כפי שכתב יצחק צוקרמן, ממפקדי אי"ל, שהתנגד בתחילה לפעולה בקפה "ציגנריה" אך הודה, בדיעבד, בחשיבותה:
קרקוב הייתה הראשונה במלחמה, וזו זכותה. מפקדיה – ליבסקינד, לאבאן ודרנגר – הראו לנו את הדרך להצלת כבודנו. ואם אנו חיים היום לא רק במועקת לב, אלא גם בראש מורם – הרי להם אנו חייבים את ההרגשה הזאת.
נעשה הניסיון של מפקד הפ.פ.ר. בוורשה, יוזף זיונץ, לנכס לארגון, בראשו עמד, את המתקפה בקפה ציגנרה על אף שחלקו של ארגון זה במתקפה היה מינימלי. ניסיון זה בא לידי ביטוי בספרו שראה אור ב-1965.
הנצחת המרד

בחזית הבניין בו היה ממוקם קפה "ציגנריה" ברחוב שפיטלנה 38, מול התיאטרון העירוני, הציבו שלטונות פולין לוח זיכרון עליו נכתב "בלילה שבין 22 ל-23 בדצמבר 1942, תקפו חיילים של גווארדיה לודובה וארגון הלוחמים היהודים את אולם ה"ציגנריה" שהיה מלא גרמנים וגרמו אבדות כבדות לכובש". שלט זה שנכתב רק בפולנית עורר תרעומת בקרב צאצאיהם של לוחמי המחתרת מאחר שלטענתם חיילי גווארדיה לודובה כלל לא היו מעורבים במבצע זה. ב-22 בדצמבר 2022 הוחלף השלט בשלט של 3 שפות (פולנית, עברית ואנגלית) בו צוין שהפעולה בוצעה רק על ידי לוחמי המחתרות היהודיות.
במרץ 1948 קבע לוח זיכרון על הבניין הפינתי בכיכר גיבורי הגטו (כיכר זגודי) 6 ורחוב פיבנה (Piwna), שם הייתה אחת מדירות המחתרת. על הלוח נחקקה האימרה לזכר הגיבורים המצוינים של גטו קרקוב אשר נרצחו בידי הברברים הגרמנים וכן שמות חברי המחתרת.
ב-18 במאי 1945 העניק צבא פולין לדולק ליבסקינד, צבי באומינגר ולגולה מירה את "העיטור הגבוה לגבורה, עוז רוח והעזה" (צלב גרונבלד) כהוקרה על פעילותם וגבורתם.
קרקוב והגטו שהיה בה מהווים חלק ממסלול המסעות שעושות קבוצות נוער מישראל להכרת השואה והמרד.
בשנת 2015 נחנך בנתניה רחוב החלוץ הלוחם, רחוב ראשון על שם מחתרת זו.
ראו גם

גטו קרקוב
תדאוש פנקייביץ'
לקריאה נוספת

אריה באומינגר, לוחמי גטו קרקוב, הוצאת "המנורה", 1967
יעל פלד (מרגולין), קרקוב היהודית 1939–1943 - עמידה, מחתרת ומאבק, הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993
רבקה פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמודים 211–237
יצחק צוקרמן ומשה בסוק, ספר מלחמות הגיטאות: בין החומות, במחנות, ביערות, הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת בית לוחמי הגטאות, 1956, עמודים 287–327
שמואל קרקובסקי, לחימה יהודית בפולין נגד הנאצים, הוצאת ספריית פועלים בשיתוף יד ושם והמכון ליהדות זמננו, 1977, עמודים 171–178, 257-261
שלוש שורות בהיסטוריה - תנועות "הנוער הציוני", "עקיבא" ו"החלוץ הכלל-ציוני" בימי השואה בפולין, הוצאת משואה, 1999
הערות שוליים

↑  חברי תנועה זו פרשו מתנועת "עקיבא" בגלל הקשר הדוק מדי, לטעמם, של התנועה לדת
↑  בקרקוב פעלו כ-1,000 חניכי התנועה מתוך כ-24,000 חברי התנועה בכל פולין
↑  Armed Resistance in the Krakow and Bialystok Ghettos - E-Newsletter - Education & E-Learning - Yad Vashem, www.yadvashem.org (באנגלית)
↑  הדירה הייתה שייכת להורים של חברי מחתרת שמעון ורומק לוסטגרטן שנלקחו לבלז'ץ ב"אקציית יוני" 1942
↑  לא השתתף במרד כי נתפס מוקדם יותר ונשלח למחנה בלז'ץ
↑  אחד הפעילים בקבוצת מזייפי התעודות היה יהודה (אידק) טננבוים, שעבד בבית דפוס של הגסטאפו והבריח משם טפסים, חותמות וכו'
↑  שמות ההרוגים: בנק וקסנר, איגנאש יהודה שמארלוביץ, אדווין וייס, מילק גוטליב והארי שטרנליכט
↑  ההתנגדות של היהודים תושבי הגטו לפעילות המחתרות נבעה מהתקווה שהרע כבר מאחוריהם ואסור לקומם את הגרמנים עליהם. כמו כן נבעה ההתנגדות מחילופי האוכלוסין בגטו במהלכה גורשה האוכלוסייה הוותיקה שהכירה את הפעילים והגיעה אוכלוסייה מהכפרים מסביב שלא הכירה את הפעילים במחתרות
↑  מניין הנפגעים נע בין 20 (לפי הדווח הגרמני) לבין 70 (לפי דווחי המחתרת)
↑  ההערכה היא שפעולה זו של הגרמנים צלחה בעקבות הלשנה של 2 חברי מחתרת: נתן וייסמן ויולק אפל
↑  הלל, שהיה תושב בוחניה, הכין מראש בונקרים כמחסה לחברי המחתרת
↑  המוות אינו מפלה ואינו קלון, דבר, 27 באפריל 1976
↑  יעל פלד מרגולין, בטאון בבונקר, מעריב, 22 בנובמבר 1985
↑  הלל וודזיסלבסקי אנטק באתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות
↑  שינוי השלט, באתר פייסבוק
↑   עופר אדרת, מחתרת "החלוץ הלוחם" היתה הראשונה למרוד בנאצים בפולין, אך סיפורה כמעט ונשכח, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2015
↑  הסופר הוא אחיו של צבי באומינגר מפקד מחתרת "איסקרא"
אלנתן בן עכבור

אלנתן בן עכבור היה משרי המלך יהויקים.
אזכורים בתנ"ך

אלנתן נזכר לראשונה בספר ירמיהו, כעומד בראש משלחת אנשים שנשלחה על ידי המלך יהויקים, לרדוף ולתפוס את הנביא אוריהו בן שמעיהו שנמלט למצרים. אלנתן ואנשיו תפסו את אוריהו והביאו אותו אל המלך, שהוציא אותו להורג. יש הטוענים כי עדות ארכאולוגית למאורע זה נמצאה במכתבי לכיש.
בהמשך הספר נזכר אלנתן כאחד מהשרים שישבו בלשכת הסופר שבבית המלך יהויקים, והקשיבו לדברי מִכׇיְהוּ בן גמריהו בן שפן, אשר הודיע להם על דברי ברוך בן נריה שקרא בבית המקדש את מגילת נבואות ירמיהו. בהמשך הסיפור מובאת המגילה למלך יהויקים שקורע אותה למרות הפצרותיהם של אלנתן, דליהו וגמריהו.
יש המשערים כי אלנתן בן עכבור הוא אלנתן, אביה של נחשתא בת אלנתן, אשת יהויקים ואם בנו יהויכין.
ראו גם

יהודי (דמות מקראית)
הערות שוליים

↑  ספר ירמיהו, פרק ל"ו, פסוק י"ב: ”..והנה כל השרים יושבים... ...ואלנתן בן עכבור...”
↑  ספר ירמיה, פרק כ"ו, פסוקים כ"ב–כ"ג
↑  ראו פירוט בערך מכתבי לכיש, חרס מס' 4
↑  ספר ירמיהו, פרק ל"ו, פסוק י"ב
↑  ספר ירמיהו, פרק ל"ו, פסוק כ"ה
↑  יוחנן אהרוני, כתובות ערד, ירושלים, מוסד ביאליק, 1975, עמ' 127.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מגילת מקצת מעשי התורה

ממצאים של מגילת מקצת מעשי התורה שנמצאו במערות קומראן.
מגילת מקצת מעשי התורה (או MMT, 4Q394-4Q397), היא מגילה שנמצאה בין מגילות מדבר יהודה . המגילה מכילה עשרים ושנים עניינים, בהם חלוקות שתי קבוצות בדעותיהן. אף על פי שהמגילה מתארת חילוקי דעות, היא נכתבה באופן של כבוד כלפי הקבוצה החולקת.
תיאור המגילה

עשרות קטעים של המגילה נמצאו במערה 4 במערות קומראן בה נמצאו 15,000 חלקי מגילות ממגילות רבות. הקטעים חוברו יחד לכדי שש מגילות חלקיות: 4Q394, 4Q395, 4Q396, 4Q397 4Q398, 4Q399, אשר יחדיו כוללות כ-130 שורות, אשר על פי ההערכה מהוות שני שלישים מהטקסט של המגילה המקורית.
תיארוך המגילה

זוהי מגילה קדומה יחסית מבין המגילות שנמצאו בקומראן. המגילה מתארת בעצם את ייסוד כת קומראן, שנבע כתוצאה מכך שמנהיג הממלכה החשמונאית קיבל מסורת הלכתית שונה מהם. חוקרי המגילה מתארכים אותה למחצית המאה ה-2 לפנה"ס - סמוך לפיצול הכיתתי שהתרחש בזמן ההוא, כשהשליט החשמונאי ככל הנראה קיבל את ההלכה הפרושית.
שם המגילה

בסוף המגילה, הכותב משבח את הנמען, וכותב: "ואף אנחנו כתבנו אליך מקצת מעשי התורה שחשבנו לטוב לך ולעמך ש[ראינו] עמך ערמה ומדע תורה הבן בכל אלה ובקש מלפניו [מהאל] שיתקן את עצתך והרחיק ממך מחשבת רשעה ועצת בליעל בשל שתשמח באחרית העת במצאך מקצת דברנו כן ונחשבה לך לצדקה בעשותך הישר והטוב לפניו לטוב לך ולישראל".
כותבי המגילה

ככל הנראה את המגילה כתב מייסד הכת, שמכונה בכמה מגילות בשם "מורה הצדק".
בסוף המגילה, הכת כותבת את מוצאה: "ואתם יודעים שפרשנו מרוב העם ומכל טמאתם ומהתערב בדברים האלה ומלבוא עמהם לגב אלה, ואתם יודעים שלא ימצא בידנו מעל ושקר ורעה, כי על אלה אנחנו נותנים את נפשנו" (ג:7-9) - משמע שהכת הייתה שייכת לזרם המרכזי של ההמון, אך לאחר שלטענתה רוב העם חטא והלך בדרך הלכתית אחרת, הם נאלצו לפרוש ולהיפרד ממנו, וכנראה זה גרם להתבדלותם.
בעבר זיהו רוב החוקרים את כת קומראן (כותבי מגילות מדבר יהודה) עם כת האיסיים, המוזכרת בספרי ההיסטוריונים של בית שני. זאת בשל הדמיון הרב בין התיאורים של כת זו אצל יוסף בן מתתיהו ואצל פילון האלכסנדרוני, לבין הממצאים הייחודיים שנמצאו באזור. עם זאת, מגילת מקצת מעשי התורה מחזקת את העמדה המזהה את אנשי קומראן עם הצדוקים או פלג שלהם, בגלל מספר הלכות במגילה התואמות את ההלכה הצדוקית כפי שהיא מופיעה בספרות חז"ל.
חנן אשל משער שהנמען של המגילה היה יונתן הוופסי שכונה מאוחר יותר על ידי כת קומראן "הכהן הרשע", אך שהמגילה נכתבה בתקופה טרם יצא המנהיג החשמונאי נגד מורה הצדק של הכת ועל כן עוד ייחסו לו אנשי הכת כבוד וקיוו שיאמץ את גישתם ההלכתית.
תוכן המגילה

המגילה נכתבת כמכתב בו מוצגים הלכות בהם הכותב חולק על עמדה אחרת ומבקש מהנמען לקבל את הפרשנות של הכותב במקום את הפרשנות האחרת. המגילה הייתה מורכבת מ-4 חלקים: הקדמה שלא נמצאה, תיאור הלוח, רשימת נקודות מחלוקת בהלכה וסיום בו מוסבר מדוע אנשי הכת עברו למדבר ופרשו מעל ההמון ובקשה מהנמען לקבל את עמדת הכת בהלכה.
נקודות המחלוקת במגילה כוללות:
בתחילת אחד מעותקי המגילה מתואר לוח שנה של שלוש מאות ששים וארבעה יום, כך שכל המועדים יוצאים ביום קבוע בשבוע. לוח זה תואם את הלוח המתואר במגילות אחרות שנמצאו בקומראן, ושונה מהלוח העברי שהוא לוח ירחי-שמשי.
במגילה נכתב: "ואף על מטעת עצי המאכל הנטע בארץ ישראל כראשית הוא לכהנים" (ב:4), כלומר כותב המגילה מפרש את הציווי: "ובשנה הרביעית יהיה כל פריו קדש הלולים לה'" כחובה לתת את פירות העץ בשנה הרביעית לנטיעתו לכהן כאחת ממתנות כהונה ולא כפירוש חז"ל שנטע רבעי נאכל על ידי הבעלים בירושלים כמו מעשר שני. גם לגבי מעשר בהמה דורש כותב המגילה לתתו לכהנים, ולא כעמדת הפרושים שהבעלים אוכלים אותו לאחר הקרבתו בירושלים.
על טהרת הכהן השורף את הפרה האדומה הנדרשת בספר במדבר: "ואסף איש טהור את אפר הפרה והניח מחוץ למחנה במקום טהור..." נכתב במגילה: "ואף על טהרת פרת החטאת השוחט אותה והשורף אותה והאוסף את אפרה והמזה את מי החטאת לכל אלה להעריבו השמש להיות טהורים..." (ב:13-16). מחלוקת זאת מופיעה גם במשנה בו מופיעה העמדה הפרושית שגם טבול יום שטבל, אך לא המתין עד הערב, נחשב טהור לצורך שריפת הפרה. חז"ל אף מספרים ש"מטמאים היו את הכהן השורף את הפרה, מפני הצדוקים שלא יהיו אומרים במעורבי שמש הייתה נעשית". הנוהג הזה נעשה על מנת לשמוט את הקרקע מתחת רגלי הצדוקים, באומרם: "קבלו את דברינו או שאין באפשרותכם לעבוד במקדש". בתוספתא אף מסופר כי הכהן הגדול ישמעאל בן פיאבי שרף פרה אדומה כשהוא מעורב שמש, כדעת הצדוקים, ולאחר דין ודברים עם חכמים - זרק את כל אפר הפרה (על אף יוקרה הרב), ושרף פרה חדשה בעודו טבול יום כדעת הפרושים.
בעניין ניצוק כתוב בשורות 59 - 61 של המגילה: "אנחנו אומרים שבהם אין טהרה, ואפילו משקים נוזלים אינם מבדילים בין טומאה לטהרה כי האדים (הבל) של הנוזלים וכליהם הם אותם האדים". דברים אלה נאמרו כנגד דעת הפרושים, שטיהרו את הניצוק ברוב המקרים. מחלוקת זו מתוארת גם במשנה: "אומרים צדוקין, קובלים אנו עליכם פרושים שאתם מטהרים את הניצוק".
במגילה נכתב שאסור לאכול דגן של גוים, דבר שלא נאסר על ידי הפרושים, שאסרו רק פת עכו"ם, וכן הכת אסרה הבאת קורבן מנחה בבית המקדש מסולת של גוים, נושא המצוי במחלוקת בהלכה הפרושית.
במגילה מופיע איסור להשתמש בכלי נחושת במקדש מכיוון שהיא שללה את האפשרות לטהר אותם והעדיפה להשתמש בכלי חרס חד פעמיים.
תוכן המגילה > קבלת קורבנות מגוים

הכת אסרה לקבל בהמות (לצורך קורבנות) ותרומות של נוכרים. לעומת זאת, הפרושים אמנם הגבילו את הדבר, אך התירו במצבים מסוימים.
תוכן המגילה > מי אינו ראוי להיכנס למקדש

הכת אסרה על כמה אנשים פגומים בגופם או במוצאם להיכנס למקדש - עמוני, מואבי, ממזר, פצוע דכה, כרות שפכה, חירש וסומא. בניגוד לפרושים, שאמנם אסרו על ישראל-כשר להתחתן איתם (חוץ מחירש וסומא), אך לא אסרו עליהם להיכנס למקדש.
פרסום המגילה

פרופסור אלישע קימרון, שחקר וההדיר את המגילה, תבע בעזרת עורך הדין יצחק מולכו את הרשל שנקס ואחרים שפרסמו את ההדרת המגילה שהוכנה על ידי קימרון בלי רשותו ומבלי לציין את שמו. השופטת דליה דורנר קיבלה את התביעה, ופסק הדין אושר בבית המשפט העליון. על המשפט נכתב ספר.
ראו גם

מורה הצדק
מגילות מדבר יהודה
איסיים
הערות שוליים

1 2  The Torah Precepts Scroll, Library of Congress
1 2  אור מרגלית, מצוות התלויות בארץ בספרות הארצישראלית של הבית השני
↑  על פי ההלכות שהמגילה מתעמתת איתם
1 2  חנן אשל, כיתות זרמים ומוקדי כוח במדינה החשמונאית, בתוך: ימי בית חשמונאי, הוצאת יד בן צבי, עמ' 181
↑  דבורה דימנט שני, ביקורות על ספרו של דוד פלוסר, יהדות בית שני, מדעי היהדות 41, כתב העת של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
↑  יוסף דן, המגילות הגנוזות בפרספקטיווה חדשה, באתר הארץ, 20 באפריל 2003
↑  צילומי המגילה
↑  כפי שמשתמע בדברי הימים ב' לא, ו.
↑  ספר במדבר, פרק י"ט, פסוק ט'
↑  צבי שטמפפר, 'ומטמאים היו את הכהן', נטועים ד
↑  משנה, מסכת פרה, פרק ג', משנה ז'
↑  תוספתא פרה, ג', ד'
↑  Translation of The Torah Precepts Scroll - Scrolls from the Dead Sea | Exhibitions - Library of Congress
↑  מסכת ידיים, פרק ד', משנה ז'
↑  רב מנשה דב הלוי רוזן, בעניין מנחת עכו"ם
↑  http://www.lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=13979
↑  ע"א 2811/93 הרשל שנקס נ' קימרון אלישע
↑  Raphael Israeli, Privacy in Qumran: The Battle over the Scrolls of the Pre-Christ Era, Transaction Publisher, New Brunswick, New Jersey, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007593000405171  LCCN: n98073852  VIAF: 176725266   WorldCat (עם VIAF): 176725266
יהודה הלוי (אוניית מעפילים)

| --- | --- |
 שם צופן:  סבתא
 ארגון:  המוסד לעלייה ב'
 קורות ההפלגה
 נמל המוצא:  מרסיי
 מספר מעפילים:  399
 נתוני האונייה
 הושקה:  1877
 שם קודם:  Annal Eearl of Zzetland
 תאריך רכישה:  (נחכרה)
 הדחק:  253 טון
 הנעה:  קיטור
 מהירות:  9 קשר
 
מסלול "יהודה הלוי"
יהודה הלוי הייתה ספינת מעפילים שהפליגה מאלג'יריה עם עולים ממרוקו ומתוניסיה, במיוחד מקזבלנקה והאי ג'רבה, ב-10 במאי 1947 כשעל סיפונה 399 מעפילים.
תולדותיה > "ארל אוף זטלנד" בשירות הצי המלכותי

האונייה נבנתה בשנת 1877 על ידי ג'י פולרטון מפייזלי עבור חברת הספנות Shetland Islands Steam Navigation Company כספינת סוחר, לשיט חופים, בעלת 2 תרנים; ושמה היה "Earl of Zetland". היא הפליגה בין האיים והעבירה מטען ונוסעים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה לשירות הצי הבריטי לצורך הובלה. בחודש אוקטובר 1941, היא הותקפה וטורפדה על ידי JU88. אולם הטורפידו החטיא את הספינה. ב-1946 הוצאה משימוש ונקשרה למזח צדדי בנמל אברדין, בסקוטלנד.
תולדותיה > "יהודה הלוי" - אוניית מעפילים > רכש והכנה

לאחר תום המלחמה נמכרה האונייה בנמל אברדין (Aberdeen) שבסקוטלנד לחברה פנמית שהייתה מסווה לארגון עלייה ב', באמצעות סוכן ספינות יווני בשם פילידס, וקיבלה את השם Anal והועברה לנמל מרסיי, שם בוצעו בה התאמות נדרשות להפיכתה לאונית מעפילים. נקראה על שמו של המשורר והוגה הדעות בן יהדות ספרד רבי יהודה הלוי, שעלה לארץ ישראל בערוב ימיו.
בדצמבר 1946, יצאה הספינה מנמל אברדין לנמל מרסיי, שם התבצעו ההכנות בבסיס המוסד לעלייה ב' במקום. צוות המוסד בנמל מרסיי, כלל את גדעון שוחט (גדע) מקיבוץ כפר גלעדי.	
האונייה צוידה בסירות עץ (כסירות הצלה) ל-17 נפש כל אחד, נבנו דרגשי עץ בגודל 180X40 ס"מ ללינה במספר קומות, הועמסו גם ציוד ומזון. במרסיי היו במחסן האונייה כ־25 טון פחם. היא צוידה ב-100 טון נוספים ל-25 ימי הפלגה.
מפקד האונייה היה ישראל חורב-הרקובסקי (פורטה) איש הפלי"ם, ואיתן ספוז'ניק-מנוחין. הגדעוני היה יעקב נצר (מלניצר). לרשותם עמד מכשיר קשר סטנדרטי אחד (שפעל על גבישים). צוות הימאים כלל את רב החובל וילי לאגונה, אזרח ספרדי, קצין סיפון, שני מכונאים, רב מלחים, חמישה מלחים, וטבח, כולם ספרדים רפובליקנים, מלבד המכונאים שהיו איטלקי וצרפתי.
לאחר שהסתיימו ההכנות הפליגה האונייה ממרסיי לחוף טנס שבאלג'יריה.