stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה אגמון
המשך חייו

אנקלביץ' עיברת את שמו הפרטי למשה עוד במהלך שירותו הסדיר, ובהמשך גם את שם משפחתו לאגמון. במבצע קדש השתתף בצניחה במעבר המיתלה. אחד החיילים, יוסי שחורי, נפצע בצניחה וד"ר אגמון עמד על הצורך בחילוצו. מטוס פייפר קב, שהוטס על ידי סמל משה בוקעי, הגיע אל הכוח למחרת בבוקר ועימו ספרי צופן ותדרים. בוקעי התבקש לפנות עימו בדרך חזרה את החייל הפצוע. אגמון ובוקעי, יחד עם החובש אהרון משעלי, הכניסו את הפצוע למטוס. כאשר ניסה המטוס הקל להמריא התגלה על ידי מטוסי מיג 15 של חיל האוויר המצרי, ואלה צלפו על המטוס הקל והעלו אותו באש. אגמון נפצע מרסיסים בבית החזה ומשעלי ספג כדור לרגלו. בוקעי נחלץ מן המטוס הבוער ותוך סיכון חייו חזר וחילץ את שחורי הפצוע מן המטוס, בסיועו של ד"ר אגמון הפצוע גם הוא. על מעשהו זה זכה בוקעי בעיטור העוז.
אגמון המשיך לשרת במילואים והשתתף במלחמות השונות. הוא השתתף כרופא במבצע יונתן, חילוץ בני הערובה מאנטבה, אוגנדה, ב-1976. בחייו האזרחיים שימש בתפקידים שונים כרופא, והיה מנהל יחידת כלי הדם במחלקה הכירורגית בבית חולים השרון.
אגמון התגורר ברמת גן. נפטר ב-4 במאי 2016, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
הערות שוליים

↑  עיטור העוז של סמל משה בוקעי, באתר בעוז רוחם, פורטל צה"ל
↑  התקפת מטוסים על הצנחנים במיתלה באתר הצנחנים
שלו גנוסר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1902 אנטוורפן, בלגיה
 פטירה:  8 בספטמבר 1984 (בגיל 82 בערך)
 השכלה:  אוניברסיטת בריסל
 השתייכות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תקופת כהונה:  ?–1984 
 תקופת הפעילות:  ?–1984 
 תחומי מחקר:  דיני הקניין, יסודות המשפט, סדר הדין האזרחי, דיני הראיות, סדר הדין הפלילי, פשיטת רגל, אתיקה מקצועית
 תפקידים בולטים:  דיקן הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב
 
שלו גנוסר (1902 – 8 בספטמבר 1984) היה מרצה וחוקר בתחומי דיני הקניין, יסודות המשפט, סדר הדין האזרחי, דיני הראיות, סדר הדין הפלילי, פשיטת רגל ואתיקה מקצועית. שימש דיקן הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ושופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה

גנוסר נולד בשם סרג' פרדריק גרינצויג באנטוורפן שבבלגיה, ונוכח פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדד במהלך ילדותו ובחרותו במספר ערים שונות ברחבי העולם. רכש את השכלתו המשפטית באוניברסיטת בריסל, במקביל ללימודי מוזיקה (תחום שגנוסר, שניגן בוויולה, אהב במיוחד), ועבד כעורך דין באנטוורפן, תוך שהוא משלים לימודי דוקטורט במשפטים. בשנת 1939 עלה ארצה יחד עם אשתו ובתו. זמן קצר לאחר קבלת הרישיון לעסוק בעריכת דין בארץ ישראל (ב-1941), התגייס לצבא הבריטי ושירת בו במהלך מלחמת העולם השנייה עד שנת 1944, אז חזר לעסוק בעריכת דין. ב-1948 מונה כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ועברת את שמו.
בשנת 1951 הצטרף גנוסר לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, והיה הדיקן שלה בשנים 1954–1958 ו-1963–1967. במשך שנים ארוכות היה חבר בוועדת סדר הדין האזרחי (בראשות שופט או שופטת של בית המשפט העליון). בשנת 1963 שימש "נשיא בית המשפט" במסגרת "'משפט ציבורי' כנגד הקהילה היהודית מאלג'יריה, שלא עלתה בהמוניה לארץ עם עצמאות אלג'יריה".
גנוסר פרש לגמלאות בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, ולכבודו הוקדשה חוברת של כתב העת "משפטים". במהלך השנים פרסם שורה ארוכה של מאמרים אקדמיים, וכן שני ספרים בצרפתית שזכו לחשיפה אקדמית משמעותית בצרפת ובבלגיה. בין תלמידיו בפקולטה למשפטים: שופט בית המשפט העליון בדימוס יצחק אנגלרד, פרופ' אליהו הרנון מהאוניברסיטה העברית וראש לשכת עורכי הדין בישראל לשעבר עו"ד יעקב רובין.
נפטר ב-8 בספטמבר 1984 בגיל 82, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים .
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אליהו הרנון "חוברת זאת מוקדשת לכבודו של פרופסור שלו גנוסר עם פרישתו מן ההוראה בפקולטה למשפטים" משפטים ד 535 (תשל"ג)
1 2 3 4 5  פרופ' י' אנגלרד "לזכרו של פרופ' שלו גינוסר" משפטים טו(1) 5 (תשמ"ה)
↑  פרופ' שלו גנוסר באתר האוניברסיטה העברית; "מחזור ראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית", מתוך הבלוג "ציון במשפט, עו"ד שמואל מאיר"
↑    יוסף שרביט, ‏עליית יהודי אלג'יריה – מחדל או הישג?, בעיתון מקור ראשון, 21 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280985305171  ISNI: 0000 0000 6659 4690  LCCN: n86066075  NTA: 09964424X  SUDOC: 061656941  VIAF: 93253086   WorldCat (עם VIAF): 93253086
ברוך לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בדצמבר 1977 (בן 47) טורונטו, קנדה 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מקום לימודים:  Eitz Chaim Schools, ישיבת מיר 
 עיסוק:  רב בישיבה לצעירים
 סוגה:  מוזיקה יהודית מקורית
 http://www.baruchlevine.com
 
ברוך לוין (באנגלית: Baruch Levine; נולד ב-28 בדצמבר 1977) הוא מלחין וזמר חרדי אמריקאי, יליד קנדה, מהמוזיקה החסידית. לחניו מוגדרים כבעלי אופי שקט ונשמתי, מהם כאלו שפופולריים באירועי "קומזיץ". אחד משיריו המצליחים ביותר הוא "וזכני", שהפך ללהיט.
ביוגרפיה

ברוך לוין נולד וגדל בטורונטו, קנדה. הוא למד בבית הספר "עץ חיים", שם אביו, הרב מיכאל לוין, משמש כרב. הוא למד גם בישיבות 'תורת משה' ומיר בירושלים.
לוין קיבל תואר שני במנהיגות חינוכית, וכן תוארי הוראה ממספר מוסדות. הוא קיבל את הסמכתו הרבנית מבית הדין הרבני בירושלים.
לאחר נישואיו עבר לגור בווטרברי, קונטיקט. בשנת 2005 הצטרף לצוות הישיבה הקטנה בעיר, שם משמש כסגן מנהל ומורה.
קריירה

לוין החל לשיר בגיל 8 במקהלת בית ספרו. זמן קצר לאחר שהחל ללמוד נגינה באורגן, והופיע בבית הספר ובמחנה הקיץ בתקופת ילדותו. הוא נבחן לאלבום The Marvelous Middos Machine ולא התקבל אך הוא כן שר באלבומה של מרים ישראלי.
לאחר נישואיו החל לוין לכתוב שירים אותם מכר לזמרים אחרים. דמו שלו הגיעה לידיעת כמה מפיקי מוזיקה, ששאלו את לוין מדוע הוא לא מבצע שירים משלו. הדבר הוביל להפקת אלבומו הראשון של לוין, "וזכני", בשנת 2006. שיר הנושא, שכתב בעשר דקות למילים מתוך תפילת הדלקת נרות שבת, הפך לקלאסיקה בעולם היהודי האורתודוקסי. כמו רבים מלהיטיו של לוין, באלבומו השני, "חתן התורה", ביצע לוין מחרוזת שירים שכתב וביצעו זמרים אחרים בעבר.
לאלבומו השלישי משנת 2009, Touched By A Niggun ("נגוע על ידי ניגון"), כתב הרב יחיאל ספרו, מחבר סדרת הספרים "Touched by a Story", את השירים באנגלית, המבוססים על סיפוריו.
בשנת 2010 כתב לוין שני שירים חדשים והופיע בהופעה חיה עם יעקב שוואקי, האלבום שהופק ונקרא, Live in Caesarea II – 5770, יצא מאוחר יותר בתקליטור וב-DVD.
לוין היה זמר אורח בסיום הש"ס ה-12 ב-1 באוגוסט 2012 באצטדיון מטלייף, בו השתתפו כמעט 100,000 יהודים. הוא גם מופיע בדינרי צדקה. ב־27 בנובמבר 2011 הוא הופיע יחד עם שוואקי בקונצרט לטובת הצלה לונדון. הוא הופיע בקונצרט "זמן למוזיקה" של HASC 27 ב־12 בינואר 2013.
בשנת 2019 הוציא בדואט מחודש עם בני פרידמן את השיר 'וזכני', עבור ארגון בוני עולם.
ב-2023 הוציא את הדואט החדש "זה הקטן" ביחד עם הזמר שמילי אונגר.
ב-2025 הוציא את האלבום Off The Record 3 (The Pirchei Years) שבו הוא מחדש עשרות משירי מקהלות "פרחי" שזכו להצלחה גדולה במאה הקודמת.
חיים אישיים

לוין נשוי ואב לשלושה ילדים.
דיסקוגרפיה > אלבומים

וזכני (2006)
חתן התורה (2008)
Touched by a Niggun (2009)
השקיפה (2011)
מודים אנחנו לך (2013)
פרויקט Relax עם שמחה ליינר (2015)
בנים אתם (2015)
פרויקט Relax שוב עם שמחה ליינר (2017)
פדותך (2018)
Off The Record עם בני פרידמן, שמחה ליינר, ריבי שוועבל ויוסף ניוקומב (2020)
Off The Record Two (2021)
לב חדש (2023)
Kumzitz Alive (2024)
Kumzitz Alive - Elul (2024)
Off The Record 3 (2024)
דיסקוגרפיה > השתתפות באלבומים

Journeys 5, אייבי רוטנברג, 2022
דיסקוגרפיה > סינגלים

אפילו אחד 2022
הערות שוליים

1 2  "Baruch Levine: Modim Anachnu Lach". Jewish Music Report. 6 בדצמבר 2013. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  BJL Staff (24 במרץ 2014). "Touched by Nigunim and A Maaseh, Mechinas Ner Yisrael Melava Malkah Features Reb Baruch Levine and Rabbi Yechiel Spero". Baltimore Jewish Life. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ginsberg, Johanna (19 בינואר 2011). "Morristown teen competes for slot at hasidic songfest". New Jersey Jewish News. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "End Note: Dreaming of Redemption". Mishpacha. 13 בדצמבר 2017. אורכב מ-המקור ב-2018-01-03. נבדק ב-2020-03-09. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Yeshiva K'tana of Waterbury: Administration". Yeshiva K'tana of Waterbury. אורכב מ-המקור ב-2018-12-11. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Besser, Yisroel (23 בספטמבר 2012). "Music Lessons". Mishpacha. אורכב מ-המקור ב-2018-01-03. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Besser, Yisroel. "The Songs We Sang". Mishpacha supplement: "10 Years". Pesach 5774 (Spring 2004), p. 39.
↑  "Chasan Hatorah". Judaica Enterprises. 2014. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Live in Caesarea II – 5770". Sameach Music, Inc. 2014. אורכב מ-המקור ב-19 באוקטובר 2014. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nussbaum Cohen, Debra (29 ביולי 2012). "Nearly 100,000 Jews to gather in N.J. to celebrate completion of Talmud cycle". Haaretz. נבדק ב-1 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Concert on the Lawn with Baruch Levine". Yiddish Music. 12 באוגוסט 2014. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shasha, Adam (1 בדצמבר 2011). "Guest Review: Shwekey and Levine, Live in London". Jewish Music Report. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Video Collection of HASC 27 Concert". gruntig.net. 13 בינואר 2014. נבדק ב-13 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "HASC – A Time for Music 27 DVD". eichlers.com. 2013. אורכב מ-המקור ב-2014-07-13. נבדק ב-14 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Baruch Levine - Vezakeini". נבדק ב-13 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Chasan Hatorah: Mostly Music". Mostly Music. נבדק ב-13 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Touched by a Niggun". Mostly Music. נבדק ב-12 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Touched by a Niggun". Amazon.ca. נבדק ב-12 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hashkifah". Sameach Music, Inc. אורכב מ-המקור ב-13 בנובמבר 2013. נבדק ב-13 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Baruch Levine - Touched by a Niggun". NME. נבדק ב-12 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://youtu.be/MVOcS3nF-Uc יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 6ddbe71d-e61b-4250-86af-85e73df1f4d4
יורי ביקוב

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1981 (בן 43) נובומיצ'ורינסק, מחוז ריאזאן, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות
 סוגה מועדפת:  מותחן ודרמה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 עיסוק:  במאי, שחקן, מלחין ותסריטאי
 מקום לימודים:  VGIK
 יצירות בולטות:  המייג'ור, השוטה, המפעל
 פרסים והוקרה:  פרס TEFI, פרס ניקה
 פרופיל ב-IMDb
 
יורי אנטולייביץ' ביקוב (ברוסית: Ю́рий Анато́льевич Бы́ков; נולד ב-15 באוגוסט 1981 בנובומיצ'ורינסק, במחוז ריאזאן, רוסיה הסובייטית, שבברית המועצות) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מלחין, מפיק ושחקן רוסי.
פילמוגרפיה

| שנה | כותר | בימוי | הפקה | תסריט | מלחין פסקול | משחק | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | הכל התערבב בבית... | לא | לא | לא | לא | כן | גנאדי פטרוביץ' דמידוב |  |
| ‏2007 | החיילים | לא | לא | לא | לא | כן | טוראי ניקולאי סופונאר | עונה 13 |
| ‏2007 | נשמת הים | לא | לא | לא | לא | כן | ואדיק |  |
| ‏2008 | S.S.D. | לא | לא | לא | לא | כן | רוצח רעול פנים |  |
| ‏2008 | האומנת הנהדרת שלי | לא | לא | לא | לא | כן | מאבטח ראש הממשלה | סדרת טלוויזיה: עונה 7, פרק 173 |
| 2009 | המפקד | כן | כן | כן | לא | כן | קפטן שירות הביטחון הפדרלי | סרט קצר |
| ‏2009 | מפתחות לאושר | לא | לא | לא | לא | כן | אולג |  |
| ‏2009 | הטנקים לא חוששים להתלכלך | לא | לא | לא | לא | כן | סרג'נט ואדים סמירנוב |  |
| ‏2009 | חוק וסדר: אגף החקירות המבצעיות 3 | לא | לא | לא | לא | כן | ז'ורה סמיונוב |  |
| ‏2009 | שתי אחיות 2 | לא | לא | לא | לא | כן | עבריין |  |
| ‏2009 | תמיד תאמר תמיד | לא | לא | לא | לא | כן |  | סדרת טלוויזיה: עונה 5 |
| ‏2009 | השרשרת | לא | לא | לא | לא | כן |  | סרט קצר |
| ‏2009 | הפרא | לא | לא | לא | לא | כן |  | סרט קצר |
| ‏2009 | החיילים | לא | לא | לא | לא | כן | טוראי ניקולאי סופונאר | עונה 16 |
| 2010 | לחיות | כן | לא | כן | כן | לא | — | סרט הביכורים כבמאי |
| 2012 | הברינקס | כן | לא | לא | לא | כן | שודד | סדרת טלוויזיה |
| 2013 | המייג'ור | כן | לא | כן | כן | כן | פאבל קורשונוב |  |
| 2014 | השוטה | כן | כן | כן | כן | לא | — |  |
| 2014 | עצי אשוח 1914 | כן | לא | לא | לא | לא | — | ביים את הנובלה "הדוב" |
| 2015 | השיטה | כן | לא | לא | לא | כן | הבלש הרזה | סדרת טלוויזיה |
| 2015 | רדומים | כן | לא | לא | לא | כן | סלבה, חבלן | סדרת טלוויזיה |
| 2017 | מעבר לכוכבים | כן | לא | לא | לא | לא | — | ביים חלקית |
| ‏2017 | אורות הכפר הגדול | לא | לא | לא | לא | כן |  |  |
| ‏2018 | הילדים | לא | לא | לא | לא | כן | מיטיה |  |
| 2018 | המפעל | כן | כן | כן | כן | לא | — |  |
| 2019 | תפוס את הרגע | לא | לא | לא | לא | כן | במאי |  |
| 2019 | איך להינשא: הוראות | לא | לא | לא | לא | כן | כבאי ואיש שירות הכיבוי הממלכתי |  |
| 2019 | השומר | כן | כן | כן | לא | כן | ולאד |  |
| ‏2020 | ימים מקוללים | לא | לא | לא | לא | כן |  | סדרת טלוויזיה |
| ‏2021 | בעל הבית | כן | כן | כן | לא | לא |  |  |
| ‏2021 | אפס | כן | כן | כן | לא | לא |  | סדרת טלוויזיה |
סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים

| --- | --- |

 בימוי:  מישל הזנוויציוס 
 הופק בידי:  ניקולא אלטמאייר 
 תסריט:  מישל הזנוויציוס 
 שחקנים ראשיים:  ז'אן דוז'רדן (הוברט בוניסור דה לה באת') Philippe Lefebvre Khalid Maadour Laurent Bateau פרנסואה דמיאן אריק פראט ז'אן-פרנסואה הלין קונסטנטין אלכסנדרוב Arsène Mosca ברניס בז'ו קלוד ברוסט ריצ'רד סמל אורה אטיקה Saïd Amadis 
 מוזיקה:  לודוביק בורס 
 צילום:  גיום שיפמן 
 מדינה:  צרפת צרפת
 חברת הפקה:  גומון, Mandarin et Compagnie - Mandarin Télévision, Groupe M6 
 חברה מפיצה:  גומון, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2006 
 משך הקרנה:  99 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט ריגול 
 מקום התרחשות:  פריז, מצרים 
 תקופת התרחשות:  1945 
 הכנסות באתר מוג'ו:   oss117
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים ששוחרר בצרפת בשם OSS 117: Le Caire, nid d'espions, הוא סרט קומדיה וריגול צרפתי משנת 2006 בבימויו של מישל הזנביצ'וס, שזהו סרט הביכורים שלו. בסרט מככבים ז'אן דוז'ארדן, ברניס בז'ו ואורה אטיקה. הסרט מתרחש בשנת 1955, בעקבות עלילותיו של הסוכן החשאי הצרפתי הובר בוניסו דה לה באת'/סוכן חשאי 117, כאשר הוא נשלח לקהיר כדי לחקור את היעלמותו של חברו הטוב ביותר, המרגל ג'ק ג'פרסון, רק כדי למעוד ברשת תככים בינלאומיים.
הסרט מבוסס על סדרת הרומנים OSS 117 מאת ז'אן ברוס, אך משמש כפרודיה על ז'אנר סרטי המרגלים ולא כעיבוד נאמן ומתאר את סוכן 117 כצרפתי אידיוטי עם השקפות צרות אופקים על גזע, דת, ותפקידי המגדר. סרט ההמשך, המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו, שגם ביים חזנביצ'יוס ובכיכובו של דוז'ארדן, שוחרר בשנת 2009.
עלילה

העלילה הראשית מתחילה בהיעלמותו של סוכן OSS, ג'ק ג'פרסון, וספינת משא סובייטית בקהיר. סוכן 117 נשלח לחקור את האירועים, מכיוון שהוא והסוכן ג'פרסון חולקים היסטוריה, המוצגת ברצף פתיחה קצר ובפלאשבקים לאורך הסרט. הסוכן 117 נופל לתוך רשת של מזימות בינלאומיות, המערב את הצרפתים, הסובייטים, הבריטים, סיעות נפרדות של מצרים, מרגל בלגי ואף פלג של הנאצים מההתחלה.
לאורך הסרט לדמות הראשית שני מושאי אהבה עיקריים. הראשונה היא נסיכה מצרית בשם אל טרוק, שלא יכולה לעמוד בפני קסמיו. השנייה הוא עוזרתו לשעבר של ג'ק ג'פרסון, לרמינה אל אקמר בטוש, שבהתחלה לא מגלה שום עניין בדמות הראשית – ולמעשה הופכת באופן זמני לנבל משני בשל הצהרותיו של סוכן 117 כלפי דתה – אך מתרככת אליו בסוף.
שחקנים ודמויות

ז'אן דוז'ארדן בתפקיד הוברט בוניסור דה לה באת', סוכן 117
פיליפ לבבר בתפקיד ג'ק ג'פרסון
קלוד ברוסט כארמנד לסניאק
אריק פראט בתור גילברט פלנטאוקס
אורה אטיקה בתפקיד הנסיכה אל טרוק
ברניס בז'ו כמו לרמינה אל אקמר בטוש
פרנסואה דמיינס בתפקיד ריימונד פלטייה
קונסטנטין אלכסנדרוב בתפקיד איבני סטטין
לורן באטו בתפקיד נייג'ל גרדנבורו
ריצ'רד סאמל בתפקיד ג'רארד מולר
אמר אמדיס כדובר מצרי
יוסף חמיד כאימאם
ח'אלד מאדור כאיש האוסף את סוכן 117
ארנה מוסקה בתפקיד לוקטר
עבדאללה מורנדי כסאלים
אלן ח'ואני בתור פקיד קבלה במלון
הפקה

הסרט הוא המשך לסדרת סרטי הריגול OSS 117 משנות החמישים והשישים של המאה העשרים, שהיו מבוססים בתורם על סדרת רומנים מאת ז'אן ברוס, סופר פופולרי צרפתי פורה. עם זאת, במקום להתייחס ברצינות לז'אנר, הסרט מעניק פרודיה לסדרות המקוריות ולסרטי ריגול והבולט ביותר הוא סדרת ג'יימס בונד המוקדמת עד לתעשיית הקולנוע, הבימוי האמנותי, המוזיקה והתלבושת של שנות ה-60 (אף על פי שמדובר בסרט אנכרוניסטי קל כפי שהסרט נאמר בדיאלוג שייקבע בשנת 1955, ומכאן רצף בו סוכן 117 רוקד בקצרה את הטוויסט לא במקום). לדוגמה, סצנות הנהיגה צולמו כולן בהקרנה אחורית ברורה, סצנות לילה צולמו בבירור במהלך היום עם פילטר כחול ותנועות מצלמה פשוטות, תוך הימנעות מתנועות הסטאדיקם התלת־ממדי ותנועת המנוף שמושגות בקלות כיום. הסצנה בשדה התעופה בקהיר צולמה באולם הכניסה של קמפוס אוניברסיטת פנתאון-אסאס.
הדמות הראשית בסדרה הוא סוכן חשאי 117, סוכן חשאי של המשרד לשירותים אסטרטגיים, הוברט בוניסור דה לה באת', הידוע גם בשם הצופן OSS 117. את הדמות מגלם השחקן הצרפתי ז'אן דוז'רדן, ולצדו ברניס בז'ו. סרט ההמשך הוא "המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו", ודוז'ארדן, בז'ו והבמאי מישל חזנוויצ'וס עבדו יחד אחר כך על הסרט זוכה האוסקר, "הארטיסט", סרט שכמו "קהיר, רשת מרגלים", מהווה מחווה לז'אנר עבר של תעשיית הקולנוע.
ביקורת

הסרט זכה בפרס מחט החלל המוזהב כסרט הפופולרי ביותר של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסיאטל ובפרס גרנד פרי טוקיו שהוענק לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטוקיו בשנת 2006. הסרט היה יחסית מוצלח בקופות בצרפת, עם נוכחות של למעלה משני מיליון צופים. בשל ביצועי הסרט, הופק סרט המשך משנת 2009 בשם המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו.
מבקרים מחוץ לצרפת העניקו לסרט ביקורות חיוביות וממוצעות. נכון ליוני 2009, צובר Rotten Tomatoes דיווח כי 76% מהביקורות העניקו לסרט ביקורות חיוביות, בהתבסס על 58 ביקורות. מטאקריטיק דיווח כי הסרט קיבל ציון ממוצע של 62 מתוך 100, מבוסס על 20 ביקורות. בבריטניה, פיטר ברדשו מהגרדיאן העניק לסרט שבחים מיוחדים, תוך שהוא מצטט ש"[הסרט] הוא קומדיה גבוהה בהרבה מאשר "שחק אותה סמארט" המשעמם ונאמן תקופתית הרבה יותר מאשר סרטו של טוד היינס הרחק מגן עדן.
עובדות מעניינות

בסצנה הראשונה אחרי, סוכן 117 מתעלס עם אישה שמתבררת כאחייניתו של המלך פארוק, המלך האחרון של מצרים המודרנית.
במהלך המשימה מכניסים את הסוכן למצב מביך בו הוא אמור לשיר ולנגן בעוד, הוא שר את "במבינו", במקור שיר איטלקי, שהולחן על ידי ג'וזפה פנסיולי ונכתב על ידי ניקולא סלרנו, אך הגרסה המפורסמת בוצעה על ידי הזמרת הצרפתית ילידת קהיר, דלידה, בסרט, הגרסה מבוצעת על ידי השחקן היא במבטא אלג'יראי.
הערות שוליים

↑  Mayrargues, Samuel (2012). Jean Dujardin: du café-théâtre aux oscars, l'itinéraire d'un "gars normal" (בצרפתית). Éditions Balland.
↑  "OSS 117: Nest of Spies at the Seattle International Film Festival site". Seattle International Film Festival. אורכב מ-המקור ב-2007-10-11. נבדק ב-2012-02-27.
↑  Award winners at the Tokyo International Film Festival in 2006(הקישור אינו פעיל, February 2012)
↑  "OSS 117: Cairo - Nest of Spies (2006)". Rotten Tomatoes. אורכב מ-המקור ב-2008-04-05. נבדק ב-2008-05-09.
↑  "OSS 117: Cairo - Nest of Spies (2008): Reviews". Metacritic. אורכב מ-המקור ב-2010-06-16. נבדק ב-2012-01-05.
↑  Bradshaw, Peter (7 בנובמבר 2008). "OSS 117: Cairo - Nest Of Spies". The Guardian. London. אורכב מ-המקור ב-2016-03-06. נבדק ב-20 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn2008475047
רבן בר צומה

| --- | --- |
 לידה:  1220? Zhongdu, שושלת ג'ין (1115–1234) 
 פטירה:  1294 (בגיל 74 בערך) בגדאד, השושלת האילח'אנית 
 מדינה:  יואן 
 מקום מגורים:  בגדאד 
 תפקיד:  שגריר 
 השקפה דתית:  נסטוריאניזם 
 
רבן בר צַוְמָה (בארמית: ܪܒܢ ܒܪ ܨܘܡܐ (= אדון בן-צום); 1220 – 1294) היה נזיר סיני שהפך לדיפלומט של כנסיית המזרח(אנ'). הוא מוכר בזכות מסע הצליינות מסין בתקופת האיפריה המונגולית כדי לעלות לרגל לירושלים עם אחד מתלמידיו, רבן מרקוס. על רקע תסיסה צבאית לאורך הדרך, הם מעולם לא הגיעו ליעדם, אך במקום זאת ישבו שנים רבות בבגדד שהייתה בשלטון השושלת האילח'אנית.
מרקוס הצעיר נבחר בסופו של דבר להיות הפטריארך של כנסיית המזרח, ובהמשך הציע למורה שלו רבן בר צומה להישלח למשימה אחרת, כשגריר המונגולי באירופה. הנזיר הקשיש נפגש עם רבים מהמלכים האירופאים, כמו גם עם האפיפיור, בניסיונות לארגן ברית פרנקו-מונגולית, אך המשימה לא נשאה פרי.
בשנותיו המאוחרות יותר בבגדאד תיעד רבן בר צומה את חייו. הכתבים שלו ממסעותיו הם בעלי ערך להיסטוריונים מודרניים, מאחר שהם נותנים תמונה של אירופה בימי הביניים בסיומם של מסעי הצלב, וכתובים בידי משקיף אינטליגנטי, רחב אופקים, ובעל ראיה מדינית ודיפלומטית. יתרה מכך, בהיותו סיני במוצאו, והיות ומסעותיו התרחשו לפני שובו של מרקו פולו לאירופה, כתביו של בר צומה מעניקים נקודת מבט הפוכה לזו של מרקו פולו, של המזרח המשקיף אל המערב.
ראשית חייו

רבן בר צומה נולד 1220 בבייג'ינג או בסמוך לה, המכונה אז ז'ונגדו, מאוחר יותר נקראה חאנבאליק תחת שלטון מונגולי. כנראה הוא היה ממוצא אוייגורי. מקורות סיניים מתארים את מורשתו כאנגוד, המסווג כחברי הקסטה "המונגולית" תחת חוק יואן. השם צומה הוא ארמי. אם כי נולד למשפחה עשירה, הוא היה חסיד האמונה הנסטוריאנית, והפך לנזיר סגפני בסביבות גיל 20 ואז למורה דתי במשך עשרות שנים.
עלייה לרגל לירושלים

בגיל מבוגר, רבן בר צומה ואחד מתלמידיו הצעירים, רבן מרקוס, יצאו למסע עלייה לרגל מיואן שבסין לירושלים. הם נסעו דרך חוטאן, קשגר וראסאן (באפגניסטן), מערג׳ה (באזרבייג'ן) ומוסול, אל ממלכת גאורגיה. באותו הזמן היו אזהרות על סכנה בדרכים בדרום סוריה, והם שינו את יעדם ונסעו לפרס שבשליטת השושלת האילח'אנית, שם התקבלו בברכה על ידי הפטריארך דנהה הראשון(אנ') מכנסיית המזרח. הפטריארך ביקש משני הנזירים לבקר בחצרו של השליט על מנת להשיג מכתבי אישור על הסמכת של איש מסוים כפטריארך בשנת 1266. במהלך המסע הוכרז רבן מרקוס כבישוף "נסטורי".
לאחר מכן ניסה הפטריארך לשלוח את הנזירים כשליחים חזרה לסין, אך הסכסוך הצבאי לאורך המסלול עיכב את עזיבתם, והם נשארו בבגדד. עם מותו של הפטריארך, רבן מרקוס נבחר כמחליפו וקיבל את השם יבאללה השלישי, בשנת 1281. שני הנזירים נסעו כדי לאשר את הבחירה אך הח'אן של אילח'יאנת נפטר לפני הגעתם, והוחלף על ידי בנו, ארגון (אנ').
ארגון ביקש ליצור ברית אסטרטגית פרנקו-מונגולית עם האירופאים הנוצרים כנגד אויבם המשותף, הסולטנות הממלוכית המוסלמית בקהיר. לצורך מימוש רעיון זה הציע הפטריארך החדש יבללה השלישי את מורו לשעבר רבן בר צומה כשגריר באירופה, שיפגש עם האפיפיור ומלכי אירופה.
שגריר באירופה

בשנת 1287 יצא בר צומה הקשיש למסעו באירופה, כשהוא נושא מתנות ומכתבים מארגון לקיסר הביזנטי, לאפיפיור ולמלכי אירופה. הוא המשיך את שליחותו של שגריר נסטוראני אחר, עיסא קלמחי, שנשלח על ידי ארגון כדי שיפגוש את האפיפיור הונוריוס הרביעי, ב 1285.
רבן בר צומה נסע עם קבוצה גדולה של עוזרים ו-30 חיות רכיבה. בר צומה ככל הנראה לא דיבר אף שפה אירופאית, אם כי ידוע שהוא דיבר סינית, טורקית ופרסית.  אירופאים תקשרו איתו בפרסית.  הוא נסע בדרך היבשה, חצה את ארמניה ומדינות אחרות באזור והגיע לים השחור, שם המשיך בספינה לקושטא.
כתביו של בר צומה נותנים תיאור נלהב במיוחד של האיה סופיה. לאחר מכן הוא נסע באוניה לאיטליה. כשהמסלול שלהם עבר באי סיציליה, הוא היה עד ותיעד את ההתפרצות הגדולה של הר אטנה ב־18 ביוני 1287.
כמה ימים לאחר הגעתו, הוא היה עד לקרב ימי במפרץ סורנטו ביום הקדוש של סנט ג'ון. 24 ביוני 1287. הקרב היה בין הציים של שארל השני, מלך נאפולי (אותו הוא מכנה "איריד שרדאלו", כלומר "איל צ'ארלס דו"), שקיבל את פניו בתחומו, לבין חיימה השני, מלך אראגון, מלך סיציליה (אותו הוא מכנה איריד ארקון. כלומר, "Il re de Aragon"). לדברי בר צומה, חיימה השני השני ניצח וכוחותיו הרגו 12,000 איש.
לאחר מכן נסע בר צומה לרומא, אך היה זה מאוחר מדי לפגוש את האפיפיור הונוריוס הרביעי, שנפטר באותה העת. בר צומה עסק במקום זאת במשא ומתן עם הקרדינלים וביקר בכנסיית פטרוס הקדוש.
לאחר מכן בר צומה עצר בטוסקנה וברפובליקה של גנואה, בדרכו לפריז. את חורף 1287–1288 בילה בגנואה, בירת פיננסים מפורסמת באותם ימים. בצרפת (שאותה הוא מכנה "פרנגסטן") הוא בילה חודש אחד עם המלך פיליפ הרביעי שככל הנראה הגיב בחיוב להגעת שגריר ממונגוליה, נתן לו מתנות רבות ושלח את אחד מאציליו Gobert de Helleville, ללוות את בר צומה חזרה לארצות המונגוליות. הם יצאו לדרך ב-2 בפברואר 1288. גוברט דה הלוויל ושני בני לוויה ליוו את בר צומה דרך רומא, בחזרה לפרס.
באותה תקופה הייתה דרום צרפת בידיים אנגליות, ובר צומה נפגש עם המלך אדוארד הראשון, מלך אנגליה, כנראה בעיר בורדו. אדוארד הגיב בהתלהבות להצעות השגריר, אבל בסופו של דבר לא הצטרף לברית צבאית בשל סכסוך בבריטניה עם הוולשים והסקוטים.
כשחזר לרומא, בר צומה התקבל בלבביות על ידי האפיפיור ניקולאוס הרביעי שנבחר לכהונה, שאיפשר לו לחגוג את הטקסים שלו עצמו בבירת הנצרות הלטינית. ניקולס הזמין את בר צומה לבקר את נוצרי המזרח, והפקיד בידיו נזר יקר, שיועד ליבאללה (תלמידו לשעבר של רבן בר צומה, מרקוס). לאחר מכן שב בר צומה לבגדד בשנת 1288, כשהוא נושא מסרים ומתנות רבות ממנהיגי אירופה השונים.
המכתבים שנמסרו נענו בתורם על ידי השליט ארגון בשנת 1289, והועברו על ידי הסוחר בוסקארלו דה גיזולפי, סוכן דיפלומטי של האילח'אנים. ארגון מזכיר במכתב לפיליפ הרביעי, את בר צומה.
בסופו של דבר, חילופי המכתבים לקראת כריתת ברית עם האירופאים לא נשאו פירות. עם זאת, רבן בר צומה הצליח ליצור קשרים חשובים שעודדו תקשורת וסחר בין המזרח למערב. מלבד שגרירות המלך פיליפ למונגולים, האפיפיור שלח גם מיסיונרים כמו ג'ובאני ממונטקורבינו לחצר המלוכה במונגוליה.
שנים מאוחרות

לאחר שליחותו באירופה התגורר בר צומה בשארית שנותיו בבגדד. בתקופה זו כתב את תיאור מסעותיו. כתביו פורסמו באנגלית בשנת 1928 בתרגום ועריכה של סר וואליס באדג'.
רבן בר צומה נפטר בשנת 1294 בבגדד.