stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על שלזיה
מניעים

החלטתו של יוסיף סטלין לדחות את המתקפה לכיוון ברלין מפברואר עד אפריל 1945 הייתה נושא למחלוקת בקרב גנרלים סובייטים והיסטוריונים צבאיים, כאשר צד אחד טען כי בפברואר היה לסובייטים סיכוי לכבוש את ברלין הרבה יותר מהר ועם הרבה פחות. אבדות, והשני בטענה שהאפשרות של יחידות גרמניות גדולות (שרידי מערכת הביצורים הצ'כית) שנותרו על האגפים יכלה להביא למתקפת נגד גרמנית מוצלחת ולהאריך עוד יותר את המלחמה. מטרתו של סטלין לעכב את ההתקדמות על ברלין הייתה כנראה פוליטית, שכן היא אפשרה לו לכבוש חלקים ניכרים מאוסטריה במתקפת וינה.
הערות שוליים

↑  "Основные операции Советских Вооруженных Сил в ВОВ, начавшиеся в 1945 году".
הפלישה לבונה-גונה

הפלישה לבונה-גונה (בהיסטוריוגרפיה היפנית: מבצע RI) הייתה מבצע צבאי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה במהלכו פלשו כוחות האימפריה היפנית וכבשו את אזור בונה-גונה בטריטוריית גינאה החדשה, בין 21 ל-24 ביולי 1942. היפנים כבשו את האזור כהקדמה להתקפה על פורט מורסבי וכנקודת התחלה להתקדמות הכוחות לאורך שביל קוקודה.
רקע

לאחר התבוסות בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי במאי וביוני 1942, דחה המטה הכללי הקיסרי את התוכנית לכיבוש פיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה. הארמייה ה-17, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, נשלחה לגינאה החדשה במטרה לחצות את רכס אואן סטנלי ולכבוש את פורט מורסבי. כיבוש העיר עתיד היה להסיר את איום ההתקפות האוויריות על הבסיס היפני הגדול ברבאול ולספק בסיסים אוויריים להתקפות על ערים, על בסיסים ועל נתיבי השייט האוסטרליים.
עד אמצע 1942 תיגברו בעלות הברית את כוחותיהם בפורט מורסבי ואף הקימו בסיסי אוויר בעיר ובמפרץ מילן. הצבא האוסטרלי שלח את הגדוד ה-39 לכפר קוקודה דרך שביל קוקודה על מנת להדוף את היפנים, ופלוגה B של הגדוד התקדמה לבונה על מנת לפקח על בניית שדה תעופה בדובודורה.
תכנון

לאחר שנכשל בהגעה לפורט מורסבי בדרך הים בשל קרב ים האלמוגים, סופח כוח הפלישה היפני, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל טומיטארו הוריאי, לארמייה ה-17. הכוח החלוץ של כוח הפלישה הכיל את הגדוד הראשון של רגימנט הרגלים ה-144, רגימנט ההנדסה ה-15, פלוגת נחתים ויחידות סיוע נוספות. שאר כוח הפלישה נחת מאוחר יותר בבונה.
הצי הרביעי של הצי הקיסרי היפני סיפק לכוחות הפלישה סיוע ימי בדמות פלגת הסיירות ה-18 תחת אדמירל משנה קוג'י מטסויאמה, ובה הסיירות "טנריו" ו"טטסוטה," פלגת המשחתות ה-29 ובה המשחתות "אסנאגי," "יוזוקי" ו"אוזוקי," ושתי נחתות. את החיפוי האווירי לכוחות סיפק הצי האוויר ה-25 מרבאול.
נחיתות

ב-21 ביולי 1942, בצהרי היום, הגיעה השיירה היפנית לגונה והחלה לפרוק את חייליה. השיירה הצליחה לחמוק מכוחות האוויר של בעלות הברית מכיוון שאלה היו עסוקים בתקיפת שיירה אחרת ליד סלמאואה. לאחר הנחיתה נע כוח החלוץ לפנים הארץ כדי להכין את הכבישים ואת נתיבי האספקה עבור כוח הפלישה.
פלוגה מגדוד הרגלים הפפואני - שהכיל חיילים מקומיים תחת פיקוד קצין אוסטרלי - דיווחה על הנחיתה היפנית ב-22 ביולי. באותו לילה הכינו חיילי הפלוגה - ארבעים במספר - מארב לכוח הפלישה היפני על גבעה שהשקיפה על כביש גונה-סנגרה, לפני שנסוגו חזרה אל הג'ונגל.
ב-23 ביולי תקפו מפציצי B-17 מבצר מעופף ו-B-26 מראודר של חילות האוויר של צבא ארצות הברית את האזור, טיבעו נחתת אחת והסבו נזק קל למשחתת אוזוקי. על אף התקפות אוויריות חוזרות ונשנות על כוח הפלישה הצליחו היפנים להנחית את מרבית החיילים על החוף.
תוצאות הקרב

הכוחות היפנים הצליחו לכבוש את אזור בונה-גונה והנחיתו בו את כוח הפלישה. ב-14 באוגוסט הגיעה שיירה נוספת תחת תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה ועמה הגיעו 3,000 חיילים יפנים, קוריאנים וטאיוואנים. ב-17 באוגוסט נחתו באזור כוח הנחתים המיוחד, שאר הרגימנט ה-144, גדוד הארטילריה ההררית ה-55, גדוד הנ"מ ה-47 ורגימנט הפרשים ה-55. ב-21 באוגוסט הצטרפו לכוח הפלישה שני גדודים של הרגימנט ה-41. בסך הכול נחתו באזור בונה-גונה כ-13,500-10,000 חיילים יפנים.
באוגוסט החלו הכוחות היפנים להתקדם לאורך שביל קוקודה בדרכם לפורט מורסבי, אך יחידות אוסטרליות עיכבו אותם, וכך החל קרב שביל קוקודה. לאחר נסיגתם מהשביל שבו הכוחות היפנים לראשי החוף בבונה וגונה, אך הפעם התגוננו מפני התקפה של בעלות הברית בקרב בונה-גונה.
לקריאה נוספת

Brune, Peter. A Bastard of a Place: The Australians in Papua. Allen & Unwin, 2004. ISBN 1741144035.
הערות שוליים

↑  מקארתי, עמ' 234.
היסטוריוגרפיה של המדע

היסטוריוגרפיה של המדע חוקרת את התפתחותם של המדע והטכנולוגיה ואת השפעתם החברתית, תרבותית, כלכלית ופוליטית של אלו. בהיסטוריוגרפיה מתוארת, מנקודת מבט של ההיסטוריונים ההיסטוריה של המדע, טביעת מושגים כגון המהפכה המדעית וההתמקדות בתהליך התגבשותו של המדע המודרני הוא לפחות בחלקו ביטוי לעניין שיש לנו בקודמינו, כאשר המילה 'לנו' מתייחסת למי שעבורם אמונותיהם של מדענים בסוף המאה ה-20 נחשבת כאמת על אודות עולם הטבע.
ה"היסטוריה הישנה"

ה"היסטוריה הישנה" היא כתיבת ההיסטוריה של המדע תוך שימוש במאפיינים ודגשים ספציפיים כפי שיפורטו לעיל. כתיבת ההיסטוריה הישנה של המדע הייתה נפוצה לפני פרסום ספרו של תומאס קון, המבנה של מהפכות מדעיות, אם כי כתיבתה נעשית גם כיום.
ראו גם

מלחמות המדע
לקריאה נוספת

ארנולד, ג'ון, היסטוריה, תל אביב: ידיעות ספרים, 2000
בראון, ג'נט, מוצא המינים של דרווין, תל אביב: ידיעות ספרים, 2009
גריבין, ג'ון, היסטוריה של המדע, תל אביב: ידיעות ספרים, 2010
סמבורסקי, שמואל, הפיזיקה של המאה ה-17, תל אביב: משרד הביטחון, 1989
קון, תומאס, המבנה של מהפכות מדעיות, תל אביב: ידיעות ספרים, 2005
שייפן, סטיבן, המהפכה המדעית, תל אביב: רסלינג, 2009
Lovett J., Benjamin, "The New History of Psychology: A Review and Critique". History of Psychology, 2006, Vol. 9, No.1, 17–37
ד"ר מיכאל אברהם בספרו "את אשר ישנו ואשר איננו", עמוד 251, קושר את המהפכה שחולל קון, אל הגישה הפוסטמודרניסטית, ומציע התייחסות שונה.
הערות שוליים

↑  סטיבן שייפן, המהפכה המדעית, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2009, עמ' 14-15.
↑  Benjamin J. Lovett, "The New History of Psychology: A Review and Critique" in History of Psychology 2006, Vol. 9, No. 1, 20
↑  Benjamin J. Lovett, "The New History of Psychology: A Review and Critique" in History of Psychology 2006, Vol. 9, No. 1, 21
↑  Benjamin J. Lovett, "The New History of Psychology:
A Review and Critique" in History of Psychology 2006, Vol. 9, No. 1, 19
↑  ג'ון ארנולד, היסטוריה, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים 2000, עמ' 86
↑  ג'נט בראון, מוצא המינים של דרווין (תל אביב: ידיעות ספרים 2009) עמ' 54
↑  ג'נט בראון, מוצא המינים של דרווין (תל אביב: ידיעות ספרים 2009) עמ' 61.
↑  תומאס קון, המבנה של מהפכות מדעיות, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, 2005, עמ' 36.
↑  Benjamin J. Lovett, "The New History of Psychgology: A Review and Critique" in History of Psychology 2006, Vol. 9, No. 1, 22.
↑  ג'ון ארנולד, היסטוריה, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, 2000, עמ' 94.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph559627
השמש השחורה

הסמל "השמש השחורה". ניתן לראות את העיצוב של שנים עשר סמני ה"זיג" מסודרים בצורה רדיאלית סביב המרכז
השמש השחורה (בגרמנית: Schwarze Sonne) הוא סמל אוקולטיסטי, שנוצר על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך עיקר השימוש בו החל לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי נאו-נאצים. הסמל גם משמש מספר כתות שטניות, אוקולטיסטיות ונאו-פגאניסטיות.
היסטוריה

כמו צלב הקרס שהיה סמל הודי עתיק שהביע שגשוג אך אומץ על ידי הנאצים, כך גם השמש השחורה. לפני מלחמת העולם השנייה היא נקראה "Sonnerad" והופיעה בעיקר במיתולוגיה הנורדית ומיתולוגיות קלטיות עתיקות. השם "השמש השחורה" אומץ רק בהיבט שטניסטי ונאצי, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסמל הופיע בגרמניה הנאצית, כאמצעי עיצובי בטירה ששופצה ועוצבה על ידי ראש האס אס, היינריך הימלר, שהיה ידוע בהשקפת עולמו הנאו-פגנית ובאהדתו הרבה לתורת הנסתר. באותה טירה הוא קיווה להקים את המרכז ממנו תנוטר פעילות האס אס. הסמל מכיל שנים עשר סמלי זיג קטנים, המופיעים גם בדגל האס-אס. סמלי הזיג מסודרים בצורה רדיאלית סביב מרכז ה"שמש".
לא ברור אם בתקופת המלחמה היה לסמל משמעות כלשהי או ששימש לציון תפקיד מסוים בשורות האס אס. הסמל קיבל את השם שלו רק לאחר שכתות שטניות החלו להשתמש בו, בעקבות המודעות לסמל שעלתה בספר "Die Schwarze Sonne von Tashi Lhunpo" של סופר גרמני המוכר בשם העט "רוסל מקלאוד".
כיום

כיום הסמל משמש בעיקר תנועות נאו-נאציות וניתן למצוא אותו בסמלים רבים של תנועות כאלו. בנוסף, הוא מופיע על גבי כתבי יד וכתבי עת המופקים על ידי נאו-נאצים. הסמל לעיתים נקרא "Sonnerad".
לאחר הפגנות תנועות נאו-נאציות שנערכו בשארלוטסוויל, וירג'יניה באוגוסט 2017, במהלכן התרחש פיגוע שבוצע על ידי נאו-נאצים, ניתן היה לראות את הסמל חרוט במקומות רבים.
הערות שוליים

↑  Handbuch_Rechtsradikalismus
↑  מידע על השמש השחורה (באנגלית)
1 2 3  "Deconstructing the symbols and slogans spotted in Charlottesville". The Washington Post. 18 באוגוסט 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Goodrick-Clarke, 2002, עמוד 148
↑  Strube, Julian (2015). "Nazism and the Occult".  In Partridge, Christopher (ed.). The Occult World. Abingdon, UK: Routledge. p. 339. ISBN 978-0-41-569596-1.
הצרעה

| --- | --- |

ג'אנט ואן דיין, כפי שהופיעה על עטיפת החוברת Avengers Vol.3 #71 מנובמבר 2003, אמנות מאת ג'יי ג'י ג'ונס.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  ג'נט ואן דיין: Tales to Astonish #44 (יוני 1963)  ד"ר הנרי "האנק" פים: Secret Invansion Requiem #1  נדיה פים: Free Comic Book Day Vol.2016 #Civil War II (מאי 2016)
 הופעה אחרונה:  במארוול: אנטמן והצרעה: קוונטומאניה
 יוצרים:  סטן לי, ג'ק קירבי (ואן דיין) מארק וייד, אלן דייוויס (פים)
 גילום הדמות:  אוונג'לין לילי ("אנטמן", "אנטמן והצרעה", "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה", "הנוקמים: סוף המשחק")
 מידע
 שם אמיתי:  ג'אנט ואן דיין נדיה פים
 כינויים:  ג'אן, ג'אנט פים, הצרעה שובת הלב, דוקטור ספקטרום, פיקסי
 סטטוס:  פעיל
 כוחות:  יכולת לשנות את מצב צבירת גופה לגדלים שונים, לרוב צרעה. תעופה בעזרת צמד כנפיים הצומחות מגופה רק בעת שינוי גודלה לצרעה. יריית פרצי אנרגיה.
 חברה בקבוצה:  סוכני ואקאנדה, מעבדות פים (ואן דיין) מעבדות פים, האלופים
 חברה לשעבר בקבוצה:  האוונג'רס (חברה מייסדת), האוונג'רס המופלאים, האוונג'רס העוצמתיים, האוונג'רס מהחוף המערבי, דפנדרס, לוחמות החופש (ואן דיין) האוונג'רס, תוכנית האלמנות השחורות, החדר האדום (פים)
 דמויות קשורות
 משפחה:  ד"ר ורנון ואן דיין (אב, מת) הנרי פים (בעל לשעבר) אולטרון ("בן") ויז'ן ("נכד") קייטי סאמרס (בת)
 אויבים:  Whirlwind 
 
הצרעה (באנגלית: Wasp) היא דמות בדיונית של גיבורת על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tales to Astonish #44 מיוני 1963 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הצרעה היא אלטר אגו אותו חלקו שתי דמויות - ג'אנט ואן דיין ונדיה פים. ג'אנט ואן דיין היא חברה מייסדת של קבוצת האוונג'רס, אשר באמצעות חומר ביוכימי בשם "חלקיקי פים" יש בכוחה לשנות את מצב צבירת גופה לגודל צרעה ולחלופין לגודל ענק, לעוף בעזרת צמד כנפיים הצומחות מגופה בעת שינוי צורתה לגודל צרעה ולירות פרצי אנרגיה. הופיעה לראשונה כשותפתו של הנרי פים, הידוע בכינוייו "איש הנמלה" ו"האיש הענק". נהרגה לכאורה באירועי "פלישה סודית", אך חזרה ליקום מארוול במהלך אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן". אחרי מותה לכאורה נטל האנק פים בעצמו את זהות הצרעה למשך זמן מה.
נדיה פים היא בתו של האנק פים מנישואיו הראשונים, שנחטפה בידי סוכנים סובייטים וגדלה בחדר האדום ברוסיה. כאשר גילתה על מוצאה האמיתי, היא ברחה בבגרותה מהחדר האדום לאחר שהגיע לידה משלוח לא-חוקי של חלקיקי פים. לאחר שגילתה על מותו של אביה במאבקו האחרון נגד אולטרון, היא התגנבה למעבדתו, והשתמשה בדגמים ישנים של תלבושות "איש הנמלה" כדי ליצור לעצמה תלבושת "צרעה" משלה. נדיה החליטה להשתמש בחלקיקי פים כדי להמשיך את דרכו של אביה, ולזכות בכבודם של בעלי בריתו. היא הגיעה לאחוזת האוונג'רס כאשר רצתה לפגוש את הצרעה הראשונה ואמה החורגת, ג'אנט ואן דיין, ולאחר שהצילה את חייו של ויז'ן נעשתה לבעלת בריתם של הקבוצה. לאחר עזיבתם של נובה, גברת מארוול וספיידרמן, נדיה הצטרפה לקבוצה כחברה ראשית.
דמותה של הצרעה מדורגת במקום ה-99 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN. דמותה של ג'אנט ואן דיין כצרעה הופיעה בהופעת קמע בפלשבק בסרט "אנטמן" ללא קול, כשבסרט "אנטמן והצרעה" מגלמת אותה השחקנית מישל פייפר. הופ ואן דיין, בתה של ג'אנט המגולמת בידי השחקנית אוונג'לין לילי, מקבלת בסוף הסרט את חליפתה המשודרגת של אמה. לילי שבה לגלם את הדמות כצרעה בסרטים "אנטמן והצרעה", "הנוקמים: סוף המשחק" ו"אנטמן והצרעה: קוונטומאניה".
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Heroes: #99 - Wasp
↑  MARVEL STUDIOS PHASE 3 UPDATE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018010308   WorldCat (עם LCCN): no2018-010308 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התאחדות הקטרגל הרוסית

| --- | --- |
 ענפי ספורט:  קטרגל
 תחום השיפוט:  ארצי, רוסיה
 השתייכות:  התאחדות הכדורגל הרוסית
 מיקום המטה:  מוסקבה, רוסיה
 יושב ראש:  רוסיה אמיל אלייב www.amfr.ru
 תאריך ייסוד:  1992
 www.amfr.ru
 
התאחדות הקטרגל הרוסית (ברוסית: Ассоциация мини-футбола России, בראשי תיבות: АМФР) היא חטיבה של איגוד הכדורגל הרוסי האחראית על ארגון תחרויות קטרגל. נוסד בשנת 1992. ההתאחדות מנהלת את נבחרת רוסי בקטרגל ואת נבחרת רוסיה בקטרגל נשים.
תחרויות לאומיות

אליפות רוסיה בקרב קבוצות מועדוני ליגת העל
אליפות רוסיה בקרב קבוצות מועדוני הליגה הבכירה
גביע רוסיה
אליפות רוסיה בקרב קבוצות נשים במועדוני ליגת העל
גביע רוסיה בקרב קבוצות נשים
אליפות רוסיה בקרב קבוצות נשים במועדוני הליגה הבכירה
פרויקט "קטרגל לבית הספר"
פרויקט "קטרגל לאוניברסיטאות"
הנדסה כימית

הנדסה כימית או הנדסת כימיה היא ענף בהנדסה העושה שימוש בעקרונות של כימיה, פיזיקה, מתמטיקה וכלכלה, לצורך שימוש, ייצור, והמרה של כימיקלים, חומרים ואנרגיה. ההנדסה הכימית עוסקת במעבר מפיתוח תהליכים בקנה מידה מעבדתי, דרך הקמת מתקני פיילוט לייצור ראשוני ובחינת היתכנות ועד לתפעול ושדרוג מתקני ענק בתעשייה הגדולה.
מהנדסי כימיה ממלאים מגוון רחב של תפקידים: פיתוח ראשוני משלב הרעיון, הקמת מערכי ייצור "בינוניים" ללימוד בעיות תפעוליות וניהול מערכי ייצור מלאים בתעשייה התהליכית.
המקצוע הוא רב-תחומי ומאפשר השתלבות במגוון רחב של תעשיות ותפקידים.
מהנדסי הכימיה לעיתים מכונים גם "מהנדסי תהליך", בשל עיסוקם בתהליכי ייצור.
תעשייה כימית - מפעל באזור פורטסמות', ארצות הברית
בעולם התעשייתי של היום, כמעט כל מוצר מיוצר לפחות בחלקו בתהליכים של הנדסה כימית - בצורתו הסופית או בצורת חומרי הגלם המשמשים לייצורו.
ההיסטוריה של ההנדסה הכימית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פעולות יסוד בהנדסה הכימית (Unit operations)

הנדסת התהליך מרכבת מפעולות יסוד שחוזרות על עצמן, המהוות את אבני הבניין של המקצוע. הפעולות העיקריות, המרכיבות כמעט כל תהליך הנדסי כימי הן:
פעולות יסוד בהנדסה הכימית (Unit operations) > שינוע

העברת חומרים ממקום אחד לשני. בניגוד למעבדה, שבה ניתן להעביר מגיבים או תוצרים באופן ידני, בתעשייה מדובר בכמויות חומר גדולות ובקצבי מעבר גבוהים. תכנון תהליכי שינוע מחייבים הבנה מעמיקה בתכונות החומר, תהליכי זרימה והעברה, והערכת סיכונים.
פעולות יסוד בהנדסה הכימית (Unit operations) > העברת חום

בחימום או קירור של זרמי תהליך יש צורך לשלוט בטמפרטורות ובמצב הצבירה של החומרים (פלזמה, גז, נוזל, מוצק). נדרשת הבנה של מעבר החום במרחב ובחומר, וציוד תהליכי ייעודי ומבוקר על מנת לאפשר שליטה ובקרה.
פעולות יסוד בהנדסה הכימית (Unit operations) > תהליך

בלב התהליך לרוב מתקיימת ריאקציה כימית, שבה חומרים מגיבים בריאקטור, על מנת לייצור תוצרים. בניגוד למעבדה שבה התהליכים מתבצעים בקנה מידה קטן או בינוני, בתעשייה "ריאקטור" (כלי בו מבצעים את הריאקציה) עשוי להיות בעל ממדים של מבנה. הבעיות שאיתן יש להתמודד שונות מהותית מאלו שבמעבדה.
פעולות יסוד בהנדסה הכימית (Unit operations) > הפרדה

כאשר חומרים מגיבים זה עם זה, נוצרים תוצרים רצויים, אולם עשויים להיווצר גם תוצרי לוואי. במקביל, ייתכן מצב שבו החומרים מגיבים זה עם זה, אבל לא בשלמות. במקרה זה יש ליישם תהליכי הפרדה, על מנת לנקות את התוצר הרצוי משאר החומרים. מהנדסי כימיה לומדים את מגוון פעולות ההפרדה הקיימות בתעשייה על מנת לבצע את ההפרדה היעילה והטובה ביותר בהתאם לחומרים אותם יש להפריד.
מוצרים המיוצרים בטכנולוגיה של הנדסה כימית

פולימרים ופלסטיק
תרופות
נייר
נפט ותזקיקי דלק
חומרי ניקוי
צבעים
בשמים
דשנים ותרסיסים לחקלאות
גזים לבישול ותעשייה
ייצור חשמל מתחנת כוח
בנוסף, בהנדסה כימית מיוצרים כל המוצרים אשר במהלך ייצורם יש המרה או שינוי של מבנה כימי אחד באחר.
תהליכים המשמשים בהנדסה כימית

תגובה כימית (ריאקציה)
גיבוש
התאיידות, עיבוי וגם זיקוק
הפרדת פאזות
אוסמוזה (הפוכה גם כן)
מיצוי
כרומטוגרפיה
תחומים קרובים

כימיה
כימיה ירוקה
ביוטכנולוגיה
ננוטכנולוגיה
הנדסת חומרים
התפלת מים
זיקוק נפט
ראו גם

תעשייה כימית בישראל
המועדון הערבי

| --- | --- |

חאג' אמין אל-חוסייני - נשיא המועדון הערבי
 מדינה:  פלשתינה (א"י)
 מטה הארגון:  ירושלים
 נשיא:  אמין אל-חוסייני
 אנשי מפתח:  משפחת חוסייני
 תקופת הפעילות:  1918 – 1923
 מוטו:  "ארצנו לנו"
 
המועדון הערבי (בערבית: النادي العربي, נהגה: א-נאדי אל-ערבי; תעתיק מדויק: אלנאדי אלערבי) היה ארגון שפעל בפלשתינה (א"י) בתקופת השלטון הצבאי הבריטי. הארגון הוקם בירושלים בנובמבר 1918, או מעט קודם כן, כסניף של ארגון כל-סורי שהוקם באותה עת בדמשק. הארגון בירושלים הוקם בעקבות התגברות גלי ההגירה היהודים, הכיבוש הבריטי והצהרת בלפור.
המועדון בדמשק

המועדון הערבי בדמשק הוקם בינואר 1919 בידי לאומיים צעירים מארץ ישראל וגם מסוריה, כתגובה להסכם בין פייסל לחיים ויצמן. רוב חברי המועדון היו צעירים פלסטינים, שהגיעו לדמשק במטרה לפעול לשילוב פלסטין בתור "סוריה הדרומית" במדינה הערבית שבראשות פייסל. עם מקימיו נמנו הפלסטינים אמין אל-תמימי ואחמד חלמי, והסורי פח'רי אל-בארודי, שהיה גם מפקד משטרת דמשק. המועדון בדמשק איחד צעירים מוסלמים ונוצרים ובני משפחות יריבות. הוא התפרק עם נפילתה של ממשלת פייסל ותבוסתה לצרפתים (יולי 1920).
המועדון בירושלים

סניפי המועדון בארץ ישראל לא היו ממש כפופים למועדון בדמשק.
הנהגת המועדון הירושלמי ומרבית חבריו היו חלק ממשפחת אל-חוסייני – משפחה ותיקה ומיוחסת בירושלים. נשיא הארגון היה חאג' אמין אל-חוסייני. משפחת אל-חוסייני החזיקה בתפקידים רבים במינהל הירושלמי ולכן היו מקורבים לשלטון הבריטי. זו הייתה הסיבה שלהבדיל מארגון "המועדון הספרותי" (אל-מונתדא אל-אדבי), שהיה תחת השפעה צרפתית ופיתח עוינות לבריטים, "המועדון הערבי" נשא אופי פרו-בריטי.
הארגון עסק בפעילות חברתית ותרבותית כשהוא נושא את הסיסמה "ארצנו לנו". חבר הארגון כאמל אל-בודיירי (אנ') ייסד בספטמבר 1919 את העיתון הלאומי הערבי הראשון בשם "סוריא אל-ג'נוביה" (סוריה הדרומית) – שם שמייצג את עמדתו של הארגון, שקראה להכליל את שטחי פלשתינה כחלק מ"סוריה הגדולה" תחת הנהגתו של המלך פייסל בדמשק. הארגון נשא אופי פרו-בריטי, ככל הנראה בשל העובדה שהנהגתו, בני משפחת אל-חוסייני, כיהנה בתפקידים רבים בממשל הירושלמי והייתה מקורבת לשלטון הבריטי.
אנשי הארגון מדמשק היו מגיעים מפעם לפעם לירושלים להדרכת הפעילים וכן שליחים מטעם הארגון הירושלמי פעלו בדמשק שמדי פעם תמכה כלכלית בארגון הירושלמי. הקשרים בין שני הארגונים היו הקשר הראשי בין הדוגלים בעצמאותה של סוריה הגדולה בדמשק ובפלשתינה (א"י).
ממש כמו ארגון "המועדון הספרותי", "המועדון הערבי" נשא אופי אנטי-ציוני מובהק ונאבק בעד היספחות לסוריה תחת ממשלתה הערבית.
בינואר 1920 הציג סניפו של המועדון בשכם מחזה בשם "חורבן פלסטין", המשקף את האנטי-ציונות של המועדון. במחזה זה מפתה נערה ציונית שני גברים ערבים וגונבת את כספם ואת אדמותיהם. המחזה מסתיים בהתאבדותם של שני הגברים, הצועקים: "הארץ נחרבה, היהודים גזלו מאתנו את ארצנו ואת כבודנו".
בחודש מרץ 1920 אמד המודיעין הציוני את מספר חבריו בלמעלה מ-500 איש. באפריל 1920 השתתפו חבריו באופן פעיל במאורעות תר"פ, מאורעות בהם תקפו ערבים יישובים יהודים בגליל ושכונות יהודיות בירושלים.
למועדון הערבי היו ענפים חשאיים, שנקראו "אגודת האחווה והטוהר" (ג'מעיאת אל-אחא ואל-אפאף) ו"אל-פידאיה" (המקריבים את עצמם), שתכננו פעולות אלימות נגד יהודים ונגד ערבים המוכרים להם אדמות, אך נראה שגופים אלה לא הוציאו זאת לפועל.
גירושו של המלך פייסל מסוריה ב-24 ביולי 1920 גרמה לירידת קרנה של השאיפה להקים ממלכה סורית גדולה תחת המלך פייסל ויחד איתה דעכה גם הפעילות של ארגון המועדון הערבי. פעילות הארגון נמשכה עד שנת 1923.
ראו גם

המועדון הספרותי
האגודה המוסלמית-נוצרית
התנועה הלאומית הפלסטינית
לקריאה נוספת

יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1976
הערות שוליים

1 2 3  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 329.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 469.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, יחידה 5, עמ' 156.
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, יחידה 5, עמ' 157.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 328.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 330.
↑  בני מוריס, קורבנות, עמ' 42.
↑  בני מוריס, קורבנות, עמ' 42–43.
↑  פורת, עמ' 87.
המחלוקת על הטקסים הסיניים

מטאו ריצ'י משמאל ושׂוּ גוָאנְגְצִ'י (徐光啟) מימין, במהדורה הסינית של "היסודות" של אוקלידס (1607)
המחלוקת על הטקסים הסיניים (בסינית מפושטת: 中国礼仪之争, בסינית מסורתית: 中國禮儀之爭, בפין-יין: Zhōngguó Lǐyí Zhī Zhēng) הייתה מחלוקת בין מיסיונרים קתולים, ועסקה בשאלה האם להגדיר את עריכת המנהגים הטקסיים הסיניים העממיים, ואת הטקסים הקיסריים הקונפוציאניים והסיניים הרשמיים, כולל העלאת מנחות לקיסר סין על ידי מתנצרים סינים, כסוג של עבודת אלילים – אחד החטאים הגדולים ביותר בנצרות. הישועים טענו שבהגבלות מסוימות טקסים סיניים אלה הם טקסים חילוניים שאינם מנוגדים לנצרות, ולכן יש לנהוג בסובלנות כלפיהם. אולם הדומיניקנים והפרנציסקנים לא הסכימו עם טענה זו, ודיווחו על הנושא לרומא.
המועצה להפצת האמונה התייצבה לצד הדומיניקנים בשנת 1645 על ידי גינוי הטקסים הסיניים על סמך תקציר שהתקבל מהדומיניקנים. עם זאת, אותה ועדה התייצבה לצד הישועים ב-1656, ובכך הסירה את האיסור. מחלוקת זו הייתה המרכזית בשורת מחלוקות נרחבות יותר בין הדומיניקנים לבין הישועים בנוגע לשילוב טקסים ומנהגים מקומיים של מדינות אחרות באסיה בפולחן הנוצרי, כדוגמת מנהגי הנזירות של הברהמינים בהודו, והטקסים העממיים ביפן. הסכסוך בין הישועים ליריביהם קיבל ממד היסטורי, כשהראשונים התעקשו כי לאירופים ולסינים יש היסטוריה משותפת, במטרה לתת לגיטימציה ל"הסכמה" הישועית לטקסים סיניים ושמות סיניים לאל הנוצרי.
המחלוקת התנהלה גם באוניברסיטאות מובילות באירופה. קאנגשי, קיסר סין משושלת צ'ינג וכמה אפיפיורים (כולל קלמנס האחד עשר וקלמנס הארבעה עשר) בחנו את המקרה; גם מחלקות הקוריה הרומאית של הכס הקדוש התערבו. לקראת סוף המאה ה-17, דומיניקנים ופרנציסקנים רבים שינו את עמדותיהם וקיבלו את הדעה של הישועים, אך רומא לא הסכימה. קלמנס האחד עשר אסר על הטקסים בשנת 1704, החלטה שגרמה להפסקה כמעט מוחלטת של פעילות המיסיון הקתולי בסין. בשנת 1742, אישר בנדיקטוס הארבעה עשר מחדש את האיסור ואסר על ויכוח בנושא.
ב-1939, לאחר מאתיים שנה, העריך הכס הקדוש מחדש את הנושא. פיוס השנים עשר הוציא צו ב-8 בדצמבר 1939, שאישר לקתולים סינים לקיים את טקסי האבות ולהשתתף בטקסים המכבדים את זכרו של קונפוציוס. העיקרון הכללי של קבלת מסורות ילידיות לפעמים אפילו לתוך הליטורגיה של הכנסייה, בתנאי שמסורות כאלה יתאימו לרוח האמיתית והאותנטית של הליטורגיה, הוכרז על ידי ועידת הוותיקן השנייה (1962–65).
חדירת הנצרות לסין > ניסיונות ראשונים

מיסיונרים נוצרים הגיעו לסין כבר במאה ה-5, כשהנסטוריאנים, שכנסייתם נחשבה כמינות, נדחקו למרכז אסיה, ופעולת המיסיון שלהם הגיעה בסופו של דבר לבירת סין. המנזרים הראשונים נוסדו ב-635, אך בסוף שושלת טאנג (618–907) הורחקה הקהילה הנסטוריאנית מסין.
ניסיון נוסף לייבא את הנצרות לסין נעשה בימי הקיסר משושלת יואן, קובלאי חאן. האפיפיור, שקיבל באמצעות מרקו פולו בקשה מקובלאי חאן לשלוח 100 מלומדים נוצרים לסין, שלח תחילה נזיר פרנציסקני ב-1294, וב-1342 נשלחו 32 מיסיונרים לסין; אלא שתוך פחות מ-25 שנה אסרה שושלת מינג, שירשה את שושלת יואן, על כניסת זרים לסין, והנצרות נעלמה מסין בפעם השנייה.
כאשר התפשטה האימפריה הפורטוגזית, והגיעה במאה ה-16 עד חופי סין, ראו הישועים באוכלוסייה הענקית של סין כר נרחב להתנצרות, ועשו ניסיונות חוזרים ונשנים להיכנס למדינה. המיסיונר פרנסיסקו חאווייר היה הראשון שניסה לקבל אישור להיכנס לסין, ובסופו של דבר מת ב-2 בדצמבר 1552 באי הסיני שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין, בעודו ממתין לאישור המיוחל. הישועי מלכיור נונייז בַּארֶטוֹ (Melchior Nuñez Barreto) היה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה ב-1555, ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו.