stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארץ הקודש

אֶרֶץ הַקּוֹדֶשׁ (באנגלית: The Holy Land, בלטינית: Terra Sancta, בערבית: الأرض المقدسة או الديار المقدسة) הוא אזור הממוקם בין הים התיכון והגדה המזרחית של נהר הירדן, באופן מסורתי שם נרדף הן לארץ ישראל המקראית והן לארץ ישראל הפוליטית. המונח "ארץ הקודש" מתייחס בדרך כלל לשטח המתאים בערך לשטחי מדינת ישראל והרשות הפלסטינית המודרניות. יהודים, נוצרים, ומוסלמים רואים כולם את השטח כקדוש.
חלק מחשיבותה של הארץ נובע מהמשמעות הדתית של ירושלים (העיר הקדושה ביותר ליהדות, ומיקומם של בית המקדש הראשון והשני), כאזור ההיסטורי של פעילותו של ישו, וכאתר הקיבלה הראשון של האסלאם, כמו גם סופו של המסע הלילי של מוחמד בשנת 621.
קדושת הארץ כיעד לעלייה לרגל נוצרית תרמה לפתיחת מסעי הצלב, שכן הנוצרים באירופה ביקשו לכבוש בחזרה את ארץ הקודש מידי המוסלמים, שכבשו אותה מהאימפריה הביזנטית הנוצרית בשנת 630. במאה ה-19 הפכה ארץ הקודש לנושא של ויכוחים דיפלומטיים, שכן המקומות הקדושים מילאו תפקיד בשאלה המזרחית שהובילה למלחמת קרים בשנות ה-50.
אתרים רבים בארץ הקודש היו זה מכבר יעדי עלייה לרגל לחסידי הדתות האברהמיות, כולל יהודים, נוצרים, מוסלמים ובהאים. עולי רגל מבקרים בארץ הקודש כדי לגעת ולראות ביטויים פיזיים של אמונתם, כדי לאשר את אמונותיהם בהקשר הקדוש, ולהתחבר באופן אישי לארץ.
יהדות

חוקרים סבורים שהמושג של ארץ הקודש כ"משכנו הארצי של אלוהי ישראל" היה קיים ביהדות לכל המאוחר בתקופת זכריה (המאה ה-6 לפנה"ס).
יהודים מתייחסים בדרך כלל לארץ ישראל כ"ארץ הקודש".[דרוש מקור] עם זאת, התנ"ך מתייחס אליה במפורש כ"אדמת קודש" רק בקטע אחד, ספר זכריה, פרק ב', פסוק ט"ז. המונח "ארץ קודש" נמצא בשימוש נוסף רק פעם אחת בספרים החיצוניים לתנ"ך, בספר מקבים ב' פרק א', פסוק ז'.[דרוש מקור] קדושת ארץ ישראל משתמעת בדרך כלל בתנ"ך בכך שהארץ ניתנת לבני ישראל על ידי אלוהים, כלומר היא הארץ המובטחת, חלק בלתי נפרד מברית בין הבתרים.[דרוש מקור]
בתורה ניתן לקיים מצוות רבות שנצטוו לבני ישראל רק בארץ ישראל, דבר המשמש להבחנה מארצות אחרות. למשל, ארץ ישראל "לא תמכר לצמיתות" (ספר ויקרא, פרק כ"ה, פסוק כ"ג). שמיטה קיימת רק לגבי ארץ ישראל, ושמירת ימי קודש רבים היא שונה, שכן קיים יום נוסף הנחגג בגלות.[דרוש מקור]
לדברי אליעזר שביד:
ייחודה של ארץ ישראל הוא 'גאו-תיאולוגי' ולא רק אקלימי. זוהי הארץ הפונה לפתחו של העולם הרוחני, אותו תחום קיום שנמצא מעבר לעולם הפיזי המוכר לנו דרך החושים שלנו. זהו המפתח למעמדה הייחודי של הארץ בכל הנוגע לנבואה ולתפילה, וגם למצוות.
מנקודת המבט של האנציקלופדיה היהודית משנת 1906, קדושת ישראל התרכזה מאז המאה ה-16, במיוחד לקבורה, בארבע ערי הקודש: ירושלים, חברון, צפת וטבריה. ירושלים, כמקום המקדש, נחשבת למשמעותית במיוחד. קבורה קדושה עדיין מתבצעת ליהודי התפוצות המבקשים להיקבר באדמת ישראל הקדושה.
על פי המסורת היהודית, ירושלים היא הר המוריה, מקום עקדת יצחק. התנ"ך מזכיר את השם "ירושלים" 669 פעמים, לעיתים קרובות משום שניתן לקיים מצוות רבות רק בסביבתה. השם "ציון", המתייחס לרוב לירושלים, אך לעיתים גם לארץ ישראל, מופיע בתנ"ך 154 פעמים.
התלמוד מזכיר את החובה הדתית של אכלוס ישראל. מעשה רכישת הקרקע בישראל הוא כה משמעותי ביהדות, שהתלמוד מאפשר הסרת מגבלות דתיות מסוימות של שמירת שבת כדי לקדם את רכישתה ויישובה של הארץ. רבי יוחנן אמר כי "כל המהלך ארבע אמות בארץ ישראל, מובטח לו שהוא בן העולם הבא". עקב ריכוז האוכלוסייה היהודית בישראל, נמנעה בדרך כלל העלייה אליה, מה שהביא להגבלת כמות השטח הפנוי ללימוד יהודי. אולם, לאחר שסבלו רדיפות בישראל במשך מאות שנים לאחר חורבן בית המקדש, רבנים שהתקשו מאוד לשמור על מעמדם עברו לבבל, מה שהעניק להם הגנה טובה יותר. יהודים רבים רצו שישראל תהיה מקום מותם, כדי להיקבר שם. אמר רב ענן: כל הקבור בארץ ישראל – כאילו קבור תחת המזבח.
נצרות

עבור הנוצרים, ארץ ישראל נחשבת קדושה בגלל הקשר שלה ללידתו, פעילותו, צליבתו ותחייתו של ישו, אותו רואים הנוצרים כמושיע או משיח.
לספרים נוצריים, לרבות מהדורות רבות של התנ"ך, יש לרוב מפות של ארץ הקודש (שנחשבת לגליל, שומרון ויהודה). לדוגמה, ה-Itinerarium Sacrae Scripturae ("ספר מסעות דרך כתבי הקודש") מאת היינריך בינטינג (1545–1606), כומר פרוטסטנטי גרמני, הציג מפה כזו. ספרו זכה לפופולריות רבה, והוא סיפק "את הסיכום הזמין השלם ביותר של הגאוגרפיה המקראית ותיאר את הגאוגרפיה של ארץ הקודש על ידי התחקות אחר מסעותיהן של דמויות מרכזיות מהברית הישנה והחדשה".
כמונח גאוגרפי, התיאור "ארץ הקודש" כולל, באופן רופף, את ישראל של ימינו, השטחים הפלסטיניים, לבנון, מערב ירדן ודרום-מערב סוריה.
ב-4 בינואר 1964 ערך האפיפיור פאולוס השישי את ביקורו הראשון של אפיפיור מכהן בארץ הקודש, ביקור של יום אחד בירושלים. ב-20 באפריל 1984, יוחנן פאולוס השני הכיר באופן מלא באומה היהודית וב-21 במרץ 2000 הוא עלה לרגל לחמישה ימים בישראל.
הנחיות הכנסייה הקתולית לעולים לרגל לארץ הקודש ממליצות לצליינים לחפש "איזון בריא בין ביקור במקומות הקדושים לבין מפגש עם הקהילה הנוצרית המקומית".
אסלאם

בקוראן, המונח "אל-ארץ' אל-מקדסה" (الأرض المقدسة) משמש בקטע על מוסא (משה) המכריז בפני בני ישראל: "עמי! זכור את הטובה אשר גמל לך אללה בהשימו עליך מלכים ונביאים, ויתן לך את אשר לא נתן לכל עמי הארץ. ועתה עברו בארץ הקדושה, אשר הנחיל אללה אתכם. אל תשובו, פן תאבדו ותספו!" (סורה 5 (סורת אל-מאאידה), פסוקים 23–24) הקוראן מתייחס לארץ גם כ"מבורכת".
לירושלים (אל-קֻדְס, الـقُـدس, "הקדושה") יש משמעות מיוחדת באסלאם. הקוראן מתייחס לחוויותיו של מוחמד במסעו הלילי כ"מסע בלילה ממסגד אל-חראם למסגד אל-אקצא, שאת מחוזותיו ברכנו..." (סורה 17 (סורת אל-אסראא), פסוק 1). החדית' מסיק ש"המסגד הרחוק ביותר" (מסגד אל-אקצא) נמצא באל-קודס; למשל, כפי שמסופר על ידי אבו הוריירה: "במסע הלילה של שליח אללה, הוגשו לו באל-קודס (ירושלים) שתי כוסות, האחת מכילה יין והשנייה מכילה חלב. הוא הביט בהן ולקח את כוס החלב. המלאך גבריאל אמר, 'השבח לאללה, שהדריך אותך לאל-פיטרה (הדרך הנכונה); אם היית לוקח את (כוס) היין, האומה שלך הייתה נשללת." ירושלים הייתה הקיבלה (כיוון התפילה) הראשון של האסלאם בחייו של מוחמד, אולם זה שונה מאוחר יותר עכעבה בעיר החג'אזית מכה, בעקבות התגלות המלאך ג'יבריל למוחמד. הבנייה הנוכחית של מסגד אל-אקצא, שנמצאת על הר הבית בירושלים, מתוארכת לתקופת השלטון המוקדמת של בית אומיה בארץ ישראל. היסטוריון האדריכלות קפל ארצ'יבלד קרסוול, בהתייחס לעדותו של הנזיר הגאלי ארקולף במהלך עלייתו לרגל לארץ הקודש בשנים 679–682, מציין את האפשרות כי הח'ליף השני של ח'ליפות ראשידון, עומר בן אל-ח'טאב, הקים את בניין הרועבי האדיבי לבניית ריבוע בעל קיבולת של 3,000 מתפללים אי שם על אל-חרם א-שריף. עם זאת, ארקולף ביקר בישראל בתקופת שלטונו של מועאויה הראשון, וייתכן שהוא הורה על הבנייה ולא עומר. על פי הקוראן והמסורת האסלאמית, מסגד אל-אקצא הוא המקום שממנו יצא מוחמד למסע הלילי, שבמהלכו רכב על בוראק, שלקחה אותו ממכה לאל-אקצא. מוחמד קשר את בוראק לכותל המערבי והתפלל במסגד אל-אקצא. לאחר שסיים את תפילתו, נסע איתו המלאך ג'יבריל (גבריאל) לגן עדן, שם פגש עוד כמה נביאים והוביל אותם בתפילה. המשמעות ההיסטורית של מסגד אל-אקצא באסלאם מודגשת עוד יותר על ידי העובדה שהמוסלמים פנו אל אל-אקצא כשהתפללו, לתקופה של 16 או 17 חודשים לאחר ההג'רה למדינה ב-624. כך הפך אל-אקצא לקיבלה ("הכיוון").
האזור המדויק המכונה "המבורך" בקוראן, בפסוקים כמו סורה 17 (סורת אל-אסראא), פסוק 1, סורה 21 (סורת אל-אנביאא'), פסוק 71 וסורה 34 (סורת סבא), פסוק 17, פורש אחרת על ידי חוקרים שונים. עבדאללה יוסף עלי מדמה אותו לטווח יבשתי רחב הכולל את סוריה ולבנון, במיוחד הערים צור וצידון. א-זוג'אג' מתאר אותו כ"דמשק, ארץ ישראל וקצת מירדן". על פי מועאד' אבן ג'בל האזור הוא "האזור שבין אל עריש לפרת", על פי אבן אל-עבאס "ארץ יריחו". ההתייחסות הכללית היא כאל אזור סוריה (الـشَّـام).
הדת הבהאית

חסידי הדת הבהאית רואים בעכו וחיפה קדושות, שכן בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, הוגלה לכלא עכו משנת 1868 ובילה את חייו בסביבתה עד מותו ב-1892. בכתביו הוא קבע שמדרון הר הכרמל יהיה מקומו של מקדש הבאב, אשר הקים יורשו עבד אל-בהאא ב-1909. ראש הדת אחריו, שוגי אפנדי, החל לבנות מבנים אחרים ובית הצדק העולמי המשיך בעבודתו עד שהמרכז הבהאי העולמי הגיע למצבו הנוכחי כמרכזה הרוחני והמנהלי של הדת. הגנים הם מקומות פופולריים מאוד לביקור, והמקומות הקדושים ביותר לעולים הבהאים לרגל כיום הם מקדש אל-באהג'ה בעכו ומקדש הבאב בחיפה, שהם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
ראו גם

ארץ ישראל
ארץ ישראל (יהדות)
ארכאולוגיה של ארץ ישראל
אתרים קדושים לאסלאם
הארץ המובטחת
המדינות הצלבניות
היסטוריה של ארץ ישראל
היסטוריה של העם היהודי בארץ ישראל
מצוות התלויות בארץ
קדושת ארץ ישראל
בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 פעיל:  בית קברות היסטורי
 דת:  יהודים
 תאריך הקמה:  1535
 
 קואורדינטות:  50°03′09″N 19°56′49″E﻿ / ﻿50.0525°N 19.946944444444°E﻿ / 50.0525; 19.946944444444
  (למפת קרקוב מוגדלת) בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב(למפת קרקוב רגילה) בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב he
 
מצבת רבי מרדכי מרגליות בבית הקברות
בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, המוכר גם בשם בית העלמין הרמ"א (על שם הרמ"א הקבור בו), הוא בית קברות שנוסד בפרבר קז'ימייז' של קרקוב שבפולין בשנת 1535. בקצהו של בית הקברות הוקם בשנת 1553 בית כנסת הרמ"א. מעל לשער כתובת, שהועברה ממקומה הקודם בשער הקודם ברחוב יאקובה, המעידה כי בית העלמין נוסד בשנת 1552, והוא מהעתיקים ביותר בפולין. בכל פולין, המצבות היחידות העתיקות יותר מאלה, נמצאות בוורוצלב ובלובלין.
היסטוריה

עד 1800 היה בית העלמין העתיק מקום הקבורה העיקרי ליהודי קרקוב, אולם כמה יהודים נכבדים נקברו שם גם אחר כך. ב-1845, בהשתדלותו של רבי דוב בער מייזלס, שהדגיש את חשיבותו הרוחנית וההיסטורית של בית העלמין, ביטלו רשויות העיר קרקוב תוכנית בינוי עירונית שעשויה הייתה להוביל להריסת בית הקברות. בכל זאת בית העלמין הוזנח.
בראשית המאה ה-20 החלה הקהילה היהודית לשפץ את בית הקברות הזנוח והנטוש, אך בזמן הכיבוש הנאצי של פולין הרסו הנאצים את בית הקברות, והשתמשו במצבותיו כאבני ריצוף או מכרו אותן. רק כתריסר מצבות שרדו את תקופת השואה וביניהן מצבותיהם של רבי משה איסרליש ובני משפחתו. מצבתו של הרמ"א נמנית עם המעטות שלא נפגעו. לאחר המלחמה שוקם בית הקברות, ומצבות שאותרו (שהן חלק קטן מהמצבות שנלקחו מבית הקברות) הוחזרו אליו.
בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50, נחשפו בחפירות ארכאולוגיות בשטח בית העלמין מאות מצבות עתיקות. אפשר שחלקן נקברו בכוונה, כדי להצילן מהרס על ידי הפולשים השוודים בשנת 1704. מאות שברי מצבות נקבעו לאורך החומה הפנימית של בית העלמין, לאורך רחוב שרוקה. במשך הזמן החלו לכנות את המקום "כותל הדמעות", שנהיה לאתר זיכרון לקהילה היהודית החרבה של קרקוב. חלק מהמצבות ששוקמו הן של רבנים ומנהיגי קהילה נודעים, וזו של רבי משה איסרליש היא הנודעת ביותר. מצבתו מכוסה בפתקי בקשה ותפילה רבים שמניחים שם מתפללים העולים לרגל מכל רחבי העולם.
רבנים ואישים הקבורים במקום

עם הקבורים במקום נמנים:
הרמ"א, רבי משה איסרליש (1530–1572), גדול פוסקי אשכנז במאה ה-16, ובני משפחתו.
הרב אליעזר אשכנזי (1513–1586), פרשן המקרא, חוקר ומחבר ספרים תורניים.
רבי נתן נטע שפירא (1584–1633), מרבני פולין ומחשובי המקובלים בתקופתו.
רבי יואל סירקיש (1562–1640), מחבר פירוש בית חדש (ב"ח) על ארבעה טורים.
רבי יהושע העשיל (1578–1648) בעל ה"מגיני שלמה"
רבי יום-טוב ליפמן הלר (1579–1654), מגדולי חכמי אשכנז ופולין ומגדולי פרשני המשנה.
רבי השיל מקראקא (1595 - 1663) רבה של העיר קרקוב, מגדולי דורו ורבם של רבים מגדולי פוסקי פולין במאה ה-17
רבי יצחק סג"ל לנדא (1689–1767), רבה של העיר קרקוב ומגדולי רבני אשכנז בדורו
מצבה אחת בבית הקברות, הסמוכה לקברו של הרב יום-טוב ליפמן הלר, מיוחסת לדמות האגדית יוסל'ה קמצן קדוש. מצבת "יגיד עליו רעו", הסמוכה לקברו של רבי נתן נטע שפירא, מתקשרת אף היא עם אגדה המספרת על קבצן צעיר אלמוני שבא כאורח לעיר, נפטר באופן פתאומי ונקבר משום מה סמוך לקברו. בשל כך רשמו אנשי החברה קדישא על מצבתו נוסח המצביע על ההתרחשות, תוך שהם משתמשים בביטוי "יגיד עליו רעו", כרמז על גדלותו של המנוח הניכרת מתוך סמיכותו לקבר השכן.
גלריה

מבט מעליית הגג של בית כנסת הרמ"א
השטח הסמוך לכניסה
בית כנסת הרמ"א על רקע הקברים שמלפניו
הקברים שבסוף בית הקברות
מצבת רבי יצחק לנדא אב"ד קראקא
בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט

בית העלמין "סבסטופול" היה בית העלמין היהודי העתיק ביותר בבוקרשט ושימש להטמנת מתי שתי העדות היהודיות, אשכנזים וספרדים כאחד. בעת פירוקו, בשנת 1942 בית העלמין נמצא ברחוב סבסטופול 13 - 17.
בית העלמין סבסטופול בעת הפירוק, מאי 1942
ההיסטוריה של בית העלמין

תאריך בנייתו המדויק של בית העלמין אינו ידוע. חוקרים תיארו בעבודות שונות מצבות שהוקמו בסוף המאה ה־17 ובתחילת המאה ה־18, ביניהן מצבתו של רבי מרדכי, בנו של רבי יהודה, שנפטר בי' בכסליו תעי"ו (6 בדצמבר 1715).
בית העלמין נבנה במרחק של כ-4 קילומטר צפונית לעיר העתיקה של בוקרשט (אנ').
במאות ה־18 וה- 19 חלה התפתחות אורבאנית מואצת של העיר בכיוון צפון וכתוצאה מכך בית העלמין שהוקם מחוץ לעיר נמצא באמצע המאה ה־19 במרכז העיר, באזור יוקרתי של בתי מידות דוגמת בתיה של משפחת פיליפסקו. עד לבניית בתיה של משפחת פיליפסקו, בין השנים 1846 – 1852, המקום היה ידוע בשם "קברות היהודים " (Mormintele Ovreilor). לאחר מכן, לזמן קצר, בשם רחוב פיליפסקולוי, עד לשינוי שם הרחוב לסבסטופול לאחר מלחמת קרים (1853 – 1856).
לאחר שינוי שם הרחוב כונה גם בית העלמין "בית העלמין סבסטופול".
בית העלמין נסגר בשנת 1864 במסגרת מדיניות מוצהרת של הוצאת כל בתי הקברות ממרכזי הערים.
בעת סגירת בית העלמין היו בו 4,000 קברים, מתוכם כ-2,500 היו שייכים לאנשים שנפטרו במגפת הדבר במאה ה-18 ובמאה ה-19 ונקברו בקבר משותף.
במקום בית עלמין זה נפתחו שני בתי עלמין חדשים, בית העלמין פילנתרופיה עבור האשכנזים ובית העלמין הספרדי ברחוב שרבאן וודה עבור קהילת הספרדים.
בישיבת מועצת הקבינט של ממשלת רומניה מיום 8 באוקטובר 1940 התקבלה החלטה לסלק את בתי העלמין היהודיים ממרכז בוקרשט. בישיבה זאת אמר המרשל יון אנטונסקו:
קודם כל צריך להוציא את בתי העלמין היהודיים ממרכזי הערים. יש לנו במרכז הבירה את בית העלמין פילנתרופיה וזה מרחוב סבסטופול.
הוריה סימה, שהיה ראש התנועה הלגיונרית וסגנו של אנטונסקו, הסתייג מעט:
אנחנו לא צריכים לייצור רושם שנקטנו בצעד נגד דתם.
צעדים מעשיים לביצוע החלטה זאת ננקטו רק כעבור שנתיים. ב-11 במאי 1942 נחתם בין מרכז היהודים ברומניה, חברת קדישה בוקרשט, הקהילה היהודית בבוקרשט וקהילת היהודים הספרדים של בוקרשט לבין עיריית בוקרשט הסכם לוויתור מרצון על שטח בית העלמין, בו הארגונים היהודיים התחייבו למסור את השטח "נקי מעצמות, קברים ומצבות".
בעבודות עקירת העצים, פירוק המצבות והוצאת שרידי הגופות והעברתם לבתי העלמין היהודיים האחרים בעיר הועסקו גדודי עבודה יהודיים.
שרידי המתים הועברו לשלושה בתי העלמין היהודיים האחרים בעיר. השרידים הלא מזוהים נקברו בקבר משותף. עבודת פירוק הקברים נפסקה לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 ושינוי המשטר ברומניה - בשלב זה נותרו בבית העלמין רק 25 קברים שלמים.
הנצחה

בין עובדי הכפייה שהועסקו בפירוק הקברים היה גם הצייר היהודי לאזר זין, שצייר 53 מצבות, כדי לשמר את אומנותם של בוני המצבות.
בבית העלמין היהודי ג'יורג'יולי הוקמה אנדרטה המורכבת מלוח זיכרון המספר את סיפורו של בית העלמין סבסטופול ורחבה בה מצבות שהובאו מבית העלמין בעת פירוקו.
מצבות שהובאו מבית העלמין סבסטופול לאחר פירוקו מוצגות באנדרטת השואה בבוקרשט ובבית העלמין הספרדי של בוקרשט. בפרוזדור שבכניסה לבית הכנסת אחדות הקודש מוצגות שלוש מצבות מהשנים 1909 - 1906 עשויות עץ ומקושטות בחלקן העליון בעיטורים מגוונים.
הערות שוליים

1 2 3  Gabriela Ticu, Edith Gorun, MONUMENTE FUNERARE DE RIT MOZAIC DIN BUCURESTI
↑  G U V E R N U L R O M Â N I E I Institutul Naţional pentru Studierea Holocaustului din România „Elie Wiesel”' pg.7
↑  Cezara Mucenic, Casa Cesianu din Calea Victoriei nr. 151, pg.411
↑  Consiliul General al Municipiului Bucuresti - HOTARARE
1 2 3  Cimitirul din centrul Bucureștiului distrus de Ion Antonescu, www.scena9.ro (ברומנית)
↑  Centrala Evreilor din România: Detașamentul de Muncă Obligatorie "Cimitirul Sevastopol" din București, corespondență și lista nominală a 70 de evrei | item NNL_CAHJP990052796510205171 | The National Library of Israel, www.nli.org.il (באנגלית)
↑  Distrugerea cimitirelor evreiești în timpul lui Ion Antonescu (ברומנית)
↑  Memorialul Holocaustului – București – Florin BURGUI (באנגלית אמריקאית)
בית הקברות הגדול במילאנו

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1 בינואר 1867 
 אתר רשמי
 
 מיקום:  Piazza Cimitero Monumentale, 2 - 20154 Milano 
 קואורדינטות:  45°29′09″N 9°10′45″E﻿ / ﻿45.485768°N 9.179072°E﻿ / 45.485768; 9.179072
  (למפת מילאנו מוגדלת) בית הקברות הגדול במילאנו(למפת מילאנו רגילה) בית הקברות הגדול במילאנו
 
בית הקברות הגדול (האנדרטאי) במילאנו (באיטלקית: Cimitero Monumentale di Milano) הוא אחד משני בתי הקברות הגדולים במילאנו שבאיטליה. מלבד גודלו, הוא יוצא דופן בשפע האמנותי של הקברים והמצבות בו, שחלקם מהווים יצירות פאר. בית הקברות הוא נוצרי. באותו מתחם, אך מגודר ונפרד מבחינה הלכתית, נמצא גם בית הקברות היהודי.
פסל אומנותי של מלאך המוות, על קברו של רנסאטי סורמאני (1898)
פסל אומנותי - דמות מלאך הבוקעת לכאורה מתוך הקבר
מצבת קבר מפוסלת בצורת ספר, בחלקה היהודית של בית העלמין
בית הקרבות תוכנן על ידי האדריכל קארלו מאצ'אקיני – (1818-1899). על מנת לאחד מספר בתי קברות שהיו פזורים ברחבי העיר מקום יחיד.
מאז פתיחת בית הקברות באופן רשמי 1866, הוצב בו מגוון רחב ביותר של פסלים ועיצובים איטלקיים, תוך שילוב של הפיסול המודרני ושל הפיסול הקלאסי, של פיסול דמוי המקדש היווני, ובפרט אובליסקים, וכן יצירות יצירות מקוריות כגון גרסאות מוקטנות של עמוד טראיאנוס, של עמוד אנטונינוס פיוס ועוד. רבים מן הקברים שייכים לשושלות עשירות ועוצבו על ידי אמנים גדולי שם כגון ג'ו פונטי, ארתורו מרטיני, לוצ'יו פונטנה, מדארדו רוסו, ג'קומו מנצ'ו, פלוריאן בודיני, ג'ו פומודורו, ואחרים. הקברות ממוספרים על מנת להקל את ההתמצאות.
הכניסה הראשית היא דרך קפלת זיכרון (Famedio) מרשימה, הבנויה בצורת מקדש בסגנון ראשית ימי הביניים. קפלת הזיכרון עשויה משיש ואבן, ומכילה את קבריהם של כמה מתושבי העיר והמדינה, כולל לדוגמה את קברו של הסופר אלסנדרו מנצוני.
במקום הוצב גם קיר זיכרון מפואר שעוצב על ידי האדריכל מריו פלאנטי, ומציין את 800 אזרחי מילאנו מתנגדי הנאציזם, רובם יהודים, שנאסרו, הועברו למאוטהאוזן ונרצחו על ידי הנאצים, ביניהם אמנים ואדריכלים רבים.
בית הקברות הוא נוצרי קתולי. עם זאת הוקצתה חלקה מיוחדת עבור אלה השייכים לדת אחרת, וכן חלקה נפרדת ליהודים. המתחם היהודי הוא חלק מהמקום מבחינה גאוגרפית ועיצובית, אך מוקף חומה מפרידה והכניסה אליו נפרדת, על מנת להתאים להלכה היהודית.
ליד הכניסה נמצאת תערוכה קבועה של הדפסים, תצלומים ומפות, המתארים את התפתחות בית הקברות וההיסטוריה שלו.
קברו של אלסנדרו מנצוני
החלקה היהודית

החלקה היהודית, שתוכננה על ידי קארלו מאצ'אקיני, נפתחה בשנת 1872 כתחליף לבתי הקברות היהודיים הקודמים באותה תקופה.
מיספור הקברים בחלקה היהודית חוזר על המספרים שבבית הקברות הכללי, מאחר שלאחר שהחל להיבנות הורחב גם שטח בית הקברות הכללי ונבנו קברים נוספים שם עם המשך המיספור הקודם. יש במקום שלוש שורות לקבר ילדים שנקברו בין השנים 1873 עד 1894. בחלק גדול מהקברים היהודיים אין סמל של מגן דוד אלא של המנורה. בניגוד לבית העלמין הנוצרי, העיצוב בחלקה היהודית פחות גרנדיוזי, ויש בו יותר עיצוב גאומטרי ופחות שימוש בפסלים. הפסלים הקיימים הם של מושגים מתחום היהדות (מנורה, ספר) ולא פסלים בדמות אדם. עם זאת, גם בית העלמין היהודי הוא מפואר ביותר.
בבית מונומנטים, נבנה בין 1866 וימינו אנו, ממוקמים לאורך שבילים. יש גבו גם מבנים המוקדשים לקברים משפחתיים, שניים מהם מתוכננים על ידי מקיאצ'יני, columbariums וגלוסקמות על הקירות הצפוני והמערבי לקבורות המרכזי של הבניין.
חלק מהמציבות מוקדם לזכרם של אנשים שנהרגו על ידי הנאצים במחנות ריכוז או באגם מאג'ורה (טבח מיינה).
המבנה המרכזי היה מועשר במאי 2015 עם ויטראז' המסמלות את 12 שבטי ישראל על ידי האמן דייגו Pennacchio Ardemagni.
קברים בעלי חשיבות

בין הקבורים בבית העלמין, נמצאים קבריהם של מספר רב של אנשים מפורסמים. ביניהם:
אלברטו אסקרי (1918–1955)
אריגו בויטו (1842–1918)
אלפרדו קאטאלאני (1854–1893)
פרנקו קורלי (1921–2003)
אווה פרון (1919–1952)
פיליפו פיליפי (1830–1887)
הרמן איינשטיין (1847–1902), אביו של אלברט איינשטיין
ארטורו טוסקניני (1867–1957)
ג'וזפה ורדי (1813–1901)
פרנצ'סקו אייץ (1791–1882)
ולדימיר הורוביץ (1903–1989)
אלסנדרו מנצוני
טמיסטוקלה סולרה
פרנצ'סקו מריה פיאבה
פיליפו תומאזו מארינטי
סלווטורה קווזימודו
אמילקארה פונקיילי
הערות שוליים

↑  השני הוא בית הקברות מג'ורה – cimitero Maggiore
↑  Inaugurato il nuovo tempietto al Monumentale
החלקה היהודית הנפרדת, מבט מלמעלה
בית הכנסת הכוראלי של ברסט

| --- | --- |
בית הכנסת בין השנים 1901–1914
בית הכנסת בין השנים 1901–1914
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מיקום:  ברסט
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 בעלים:  הקהילה היהודית של ברסט
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1851–1862 (כ־11 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1941-1862
 תאריך פירוק:  1959
 מבנה:  לבנים
 סגנון אדריכלי:  מקורי, משושה
 
 קואורדינטות:  52°05′49″N 23°41′31″E﻿ / ﻿52.096986856725096°N 23.692058656607482°E﻿ / 52.096986856725096; 23.692058656607482
  (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהברסט(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהברסט he
 
בית הכנסת הכוראלי של ברסט, או בית הכנסת הגדול, היה בית הכנסת המרכזי של יהודי בריסק (ברסט) מעת בנייתו ב-1862 עד מלחמת העולם השנייה. הוא היה ממוקם בפינת הרחובות Dąbrowskiego ו-Listowskiego ברובע לנין שבמרכז העיר ברסט, כיום בשטח בלארוס.
היסטוריה

בברסט היה בית כנסת ישן במשך כמעט מאה שנה, שנבנה ב-1759. בשנת 1847, הבניין נהרס לצורך הקמת מבצר ברסט. הכסף שרשויות העיר שלמו בעבור בית הכנסת שנהרס לא הספיק להקמת בנין חליפי והקהילה היהודית נאלצה לאסוף תרומות להקמתו מחדש. בניית בית הכנסת החדש ארכה מספר שנים בשל מחסור מתמשך במימון; הבנייה נמשכה החל מ-1851 ועד 1861/1862. בשנת 1859 תוך כדי הבנייה פקדה שריפה את בית הכנסת אך הוא שוקם במהירות ונפתח לציבור הרחב. בשנת 1941, עם הקמת גטו ברסט במלחמת העולם השנייה, בית הכנסת שהיה על גבול הגטו, בסמוך לכניסה אליו, הוא שימש את הנאצים כמחסן. אף על פי שהמבנה ניזוק ב-1942 במהלך חיסול הגטו, הוא נשאר על כנו עד 1959. באותה שנה הוא הוחרם על ידי הממשלה הקומוניסטית של בלארוס והפך לתיאטרון ולבית קולנוע, שנקרא סינמה בלרוס. שלט הנמצא מחוץ לבניין מנציח את בית הכנסת. בנוסף, כתובות בעברית עדיין נראות במרתף הבניין.
בשנת 2003 החל לפעול בברסט שליח חב"ד הרב חיים רבינוביץ, יליד ירושלים, מטעם ארגון 'אור אבנר' וארגון הקהילות היהודיות בחבר העמים. הוא הפעיל בעיר בית כנסת, גן ילדים ובית תמחוי, בשנת 2019 הוא רכש את בית הכנסת "הקדש שול".
היסטוריה > מבנה בית הכנסת הגדול

בית הכנסת הגדול שהוחרם בשנת 1959, התאפיין בארכיטקטורה מקורית. לבניין היו שתי קומות (קומת קרקע וקומה ראשונה) ושישה קירות והוא נראה כתיבה משושה, צד הכניסה היה צר יותר משאר הצדדים. בכניסה לאולם הייתה לוג'יה/אכסדרה בגובה שתי קומות, ביתר הצדדים הנותרים ורק בקומה הראשונה היו אכסדרה עם חלונות חצי עגולים. כל הבניין היה מכוסה בגג בעל שיפוע מתון.
רבנים

בעת חורבן בית הכנסת המקורי היה רב העיר הרב יעקב מאיר פדובה. הוא ערך באופן אישי את השרטוטים של בית הכנסת החדש. הוא נפטר בשנת 1855 לפני השלמת הבניין. ירש אותו הרב צבי הירש אורנשטיין, שהיה רב משפיע שהקים בית חולים קהילתי ובית אבות. בשנת 1874 הוא הוגלה על ידי השלטונות. ירש אותו רבי יהושע לייב דיסקין. הישיבה שלו הייתה פופולרית מאוד ומשכה לומדי תורה חשובים. הרב דיסקין התנגד מאוד לתנועת ההשכלה החילונית. בשעה שקם בברסט מועדון המשכילים בהנהגתו של אלכסנדרוב, הרב דיסקין פעל לפירוק המועדון. כנקמה, אלכסנדרוב העליל עליו במשטרה בטענות שווא על גניבה, דבר שהוביל למעצרו של הרב דיסקין. זמן קצר לאחר שיצא מהכלא, היגר לארץ ישראל שהייתה תחת המנדט הבריטי. רבי יוסף דב סולובייצ'יק (בית הלוי), תלמידו של הרב דיסקין ירש אותו בהנהגת הקהילה. רבנות העיר נשארה בידי משפחת סולובייצ'יק בשני הדורות הבאים, היא עברה לבנו, רבי חיים סולובייצ'יק, ולאחר מכן לנכדו רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, שהנהיג את הקהילה עד מלחמת העולם השנייה. האחרון ייסד את ישיבת בריסק בירושלים.
גלריה

תחילת המאה ה -20
דגם במוזיאון היהודי ברסט
מראה בית הכנסת בשהת 1929
בית הקולנוע בלארוס שהוקם לאחר שנת 1959 במקום בית הכנסת
ראו גם

גטו ברסט
שיטת בריסק
בית הכנסת הגדול (גרודנה)
הערות שוליים

↑  Brest Lit(owsk) , Belarus [Pages 21-46], www.jewishgen.org
↑  "Брестская синагога | Сайт Бреста - BUG.BY". bug.by (בבלארוסית). נבדק ב-26 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  היסטוריה בבריסק: נרכש ה"הקדש שול" המפורסם, באתר כיכר השבת, 28.8.2019
1 2  Edelberg, S. "The Old Town of Brest-Litovsk: The story of the Jews in Brisk D'Lita". jewishgen.org. JewishGen. נבדק ב-23 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wallach, Shalom Meir (2004). The Seraph of Brisk: Reb Yehoshua Leib Diskin. Tevunah Publishers. ISBN 9781583307083.
↑  "Yitzchak Zev Soloveithchik- The Brisker Rav". breslev.co.il. נבדק ב-26 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
פנים בית הכנסת הכוראלי של ברסט בתאריך 18 בספטמבר 1939 לאחר שהעיר נכבשה על ידי הוורמאכט הגרמני.
Get Him Back!

"Get Him Back!" (בעברית: "להחזיר אותו!" או "להתנקם בו") הוא סינגל של אוליביה רודריגו, השלישי מתוך אלבום האולפן השני שלה, Guts.
רקע וקידום

ב-1 באוגוסט 2023, אוליביה רודריגו חשפה את רשימת השירים הרשמית לאלבומה, Guts. האלבום כולל בסך הכל 12 רצועות. הודעה זו הגיעה לאחר שרודריגו פרסמה טיזרים למעריציה עם שמות שירים נסתרים, מה שיצר התרגשות וציפייה. סרטון הטיזר הכיל רמזים או בתייחסויות פוטנציאליות, כמו מכתבים המופנים ל"להחזיר אותו" ותזכורת לתאריך היציאה של האלבום, שהוא ה-8 בספטמבר. בעקבות סרטון הטיזר, היו השערות כי השיר עתיד לצאת כסינגל מתוך האלבום ב-25 באוגוסט, אך השערות אלו התבדו.
השיר יצא עם צאתו של האלבום Guts, ב-8 בספטמבר 2023. עם צאת האלבום, השיר משך את לב מעריציה בשל מילותיו. רודריגו שיתפה שהשיר שואב השראה מחוויותיה לאחר צאת אלבום הבכורה שלה, Sour, וכיצד היא חשה לחץ להתאים את עצמה לציפיות של אחרים. היא סיפרה שעשתה טעויות ויצאה עם אנשים שלא היו טובים לה בגלל הלחץ הזה. היא סיפרה כי תהליך כתיבת השיר היה בהתחלה מאתגר אבל הביא לאחד מהרצועות האהובות עליה באלבום.
השיר נכלל בטריילר לסרט "ילדות רעות: המחזמר".