התנגדות גרמנית לנאציזם
ההתנגדות בקרב הצבא (1938–1942)

על אף סילוקם של בלומברג ופריטש, עדיין נותרה לצבא עצמאות מוגבלת, וקצינים בכירים יכלו לדון זה עם זה בעניינים פוליטיים בשיחות פרטיות. במאי 1938 הבינה הנהגת הצבא כי בכוונתו של היטלר לפלוש לצ'כוסלובקיה, אפילו במחיר מלחמה עם בריטניה, צרפת וייתכן שאף ברית המועצות. ראש המטה הכללי של ה-OKW, הגנרל לודוויג בק, התייחס לכך כצעד פזיז ומסוכן, והאמין כי במלחמה כזו עתידה גרמניה להפסיד. בק גם הסתייג מהדיקטטורה הנאצית ומרדיפת היהודים, אך בשנים אלו - מניעיו העיקריים נבעו מחששו ממלחמת עולם. אוסטר ובק שלחו שליחים לפריז וללונדון על מנת לייעץ למעצמות המערב לעמוד איתן כנגד דרישותיו של היטלר, ובכך קיוו לחזק את ידם של מתנגדי היטלר בורמאכט עצמו. וייצקר שלח אף הוא מסרים ללונדון ברוח זו. הבריטים והצרפתים לא ידעו כיצד להתייחס אל המסרים שהגיעו אליהם, ובחרו להתעלם מהם.
באוגוסט הביע בק את התנגדותו לפלישה לצ'כוסלובקיה בפורום פתוח של קציני צבא. הידיעה הגיעה להיטלר, אשר דרש וקיבל את התפטרותו של בק. בק היה בעל עמדה מכובדת בצבא, והתפטרותו הביאה להלם במטה הכללי. יורשו בתפקיד ראש המטה הכללי, פרנץ האלדר, נשאר בקשר עמו, ואף עם אוסטר. באופן פרטי התייחס להיטלר כ"התגלמות הרשע". במהלך ספטמבר, תוכניות להדחתו של היטלר תוכננו, ועתה היה מעורב בהן גנרלפלדמרשל ארווין פון ויצלבן, מפקד האזור הצבאי של ברלין, והאדם המוצב במקום הנוח ביותר לצורכי הקושרים.
אוסטר והאחרים המריצו את הלדר לפתוח בקשר מיידי להדחתו של היטלר, אך קציני הצבא המעורבים טענו שיוכלו להשיג תמיכה נרחבת רק אם היטלר יפעל בגלוי לפתיחה במלחמה. הלדר ביקש מאוסטר להכין תוכניות למקרה כזה. וייצקר וקנריס יודעו על התוכנית המתגבשת. הקושרים לא הסכימו כיצד לנהוג בהיטלר אם יצליח הקשר. לבסוף הסכימו אחדים מהם (בעיקר אוסטר, אך כנראה גם ויצלבן) כי יש להרוג אותו, על מנת לשחרר את הקצינים משבועתם. הוסכם כי הלדר ייתן את האות, כאשר יפתח היטלר בצעדים גלויים למלחמה. הקושרים דאגו להסתיר "פלוגות מחץ" בדירות בברלין, בפיקודו של רב-סרן וילהלם היינץ, ולחמש אותן. פלוגות אלו היו אמורות להסתער על לשכת הקנצלר מיד עם מתן האות מהאלדר. לפי הסכמה חשאית בין אוסטר והיינץ, היו אנשי הפלוגות אמורים לירות למוות בהיטלר "בטענה שניסה לברוח".
באופן מפתיע, מפקד הצבא, הגנרל ולטר פון בראוכיטש היה מודע לתוכניות הקושרים. בראוכיטש אמר להלדר כי לא יוכל להשתתף בפעולה מסוג זה, אך לא עשה דבר על מנת ליידע את היטלר בקשר המתרקם נגדו. זו הייתה דוגמה מצוינת ל"קשר השתיקה" שבין קציני הוורמאכט הגבוהים, שהיה עתיד להגן על אנשי הקשר עד יולי 1944, ובמקרים מסוימים גם לאחריו.
ב-13 בספטמבר הכריז ראש הממשלה הבריטי, נוויל צ'מברלין כי ברצונו לבקר בגרמניה על מנת לשאת ולתת עם היטלר לפתרון משבר חבל הסודטים. הקושרים, שהיו בטוחים כי עוד מעט יינתן האות למלחמה ואז יופעלו תוכניותיהם, הופתעו מצעד זה. כאשר נראה, ב-20 בספטמבר, כי המשא ומתן עלה על שרטון, החלו ההכנות לקשר להתקדם, עד לנקודה בה כל שהיה דרוש הוא אישורו של הלדר.
ב-28 בספטמבר הגיעו צ'מברלין והיטלר להסכם מינכן, אשר הביא לביתורה של צ'כוסלובקיה, ולכניסת הורמאכט לחבל הסודטים מבלי שתיירה ירייה אחת. כל תוכניות הקושרים קרסו באחת. קושרים אחדים הביעו אכזבה מפעולת צ'מברלין, אך סירבו לפעול בתנאים הפוליטיים החדשים שנוצרו. האלדר לא הסכים לשתף עמם פעולה, וגם ויצלבן סבר שהחיילים לא ישתפו פעולה בשל ניצחונו האדיר של היטלר והפופולריות שלו בדעת הקהל. לפיכך, סבורים רבים, ביניהם גם ההיסטוריון טרי פרסינן שכתב ספר על הנושא, כי צ'מברלין הכשיל את הניסיון המבטיח ביותר להפיל את המשטר הנאצי. הימים שלפני הסכם מינכן היו הימים הקרובים ביותר להוצאה לפועל של קשר כנגד היטלר, עד לקשר העשרים ביולי, כשש שנים לאחר מכן.
בשנת 1939 התברר לכל כי צ'כוסלובקיה לא תהא דרישתו הטריטוריאלית האחרונה של היטלר, וכי מעצמות המערב הולכו שולל. הדרך למלחמה הייתה ברורה ופרושה בפני כל. אוסטר עדיין היה בקשר עם הלדר וויצלבן, על אף שוויצלבן הועבר לפרנקפורט, ובתפקידו החדש היה בעל ערך פחות לקושרים. בפגישה עם גרדלר, הסכים ויצלבן ליצור רשת של קצינים בכירים המוכנים ליטול חלק בפעולה למניעת מלחמה כנגד מעצמות המערב, אך רמת התמיכה לה זכו גישושיו הייתה נמוכה בהרבה מזו שלה זכה בשנת 1938. רוב הקצינים הסכימו עם דרכו של היטלר, ואלו מביניהם שהיו מכת הקצינים הפרוסית, בעלי האחוזות במזרח, ראו בעין יפה את רצונו לתקוף את פולין, ואת המטרה לקבל לידי גרמניה את המסדרון הפולני כמטרת מלחמה מוצדקת. נראה כי אם בשנת 1938, ערב הסכם מינכן, יכלו הקושרים לסמוך על תמיכה רחבה בצבא, המונהגת על ידי ראש המטה הכללי הלדר, וייתכן שעל ידי המפקד העליון בראוכיטש, ב-1939 היה עליהם לסמוך על תמיכה מוגבלת בצבא, ותמיכה של חלק מהמנגנון הממשלתי.
מנהיגי הקושרים ניסו פעם נוספת לשכנע את בריטניה וצרפת להתנגד להיטלר. הלדר נפגש באופן סודי עם השגריר הבריטי לברלין, סיר נוויל הנדרסון, על מנת לעודדו לפעול בתקיפות. שוב תכננו הקושרים להכריז על הקשר ביום שבו יורה היטלר לכוחות הצבא לנוע. אך על אף שבריטניה וצרפת היו מוכנות עתה לפעול במקרה של פלישה לפולין, ככל שהתקדמה המלחמה, בגדו בהלדר עצביו. קנריס ואחרים ניסו להתעמת עם בראוכיטש והלדר, ולהכריחם להורות על הדחתו של היטלר, אך הדבר לא הוביל לפעולה כלשהי. כאשר הורה היטלר לצבאו לנוע לפולין, ב-1 בספטמבר 1939, היו הקושרים חסרי יכולת לפעולה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך את מאמצי הקושרים לקשים בהרבה. הלדר המשיך להתנגד למהלכיו של היטלר. בסוף שנת 1939 ותחילת שנת 1940 התנגד למהלכים שתכנן היטלר לפלישה לצרפת, ונשאר בקשר עם הקושרים באמצעות הגנרל קרל-היינריך פון שטילפנגל. הדיבורים על הקשר החלו שוב לצבור תאוצה, ועתה עלה הרעיון לחסל את היטלר באמצעות פצצה. קושרים התגלו גם במטה הצבא בצוסן וכינו עצמם "קבוצת צוסן".
כאשר בנובמבר 1939 נראה כי היטלר עומד להורות על מתקפה במערב, שכנעו הקושרים את הגנרל וילהלם פון לב, מפקד קבוצת ארמיות C על הגבול הבלגי, לתמוך בקשר אם תינתן פקודת הפלישה. אוסטר עצמו נפגש עם גורמים בלגים והולנדים, והזהירם כי בכוונתו של היטלר להפר את הנייטרליות של ארצם, ולפלוש דרכה אל צרפת, כפי שאירע בשנת 1914. אזהרותיו נתפסו כדיסאינפורמציה מכוונת. כאשר דחה היטלר את המתקפה עד למאי 1940 איבד הקשר את תנופתו, והלדר היה עתה בדעה כי העם הגרמני לא יקבל את פעולת הקושרים.
כישלון הקושרים בשנים 1938 ו-1939 שיקף את חולשותיהם וגם את נקודותיהם החזקות של אנשי כת הקצינים כמנהיגי מרידה כנגד היטלר. חוזקם היה בנאמנות ובסולידריות שחשו זה לזה. במשטר הטוטליטרי, שהעסיק מנגנוני ביטחון שהאזינו לכל שיחה, היו אנשי הצבא משוחחים בחופשיות יחסית מתוך ידיעה ברורה שגם אם בן שיחם אינו שותף לדעתם, לא יסגיר אותם לידי אנשי ה-SS והגסטפו. חולשתם הברורה של הקצינים הייתה צדו השני של אותו המטבע. הנאמנות העיוורת כמעט למדינה, ולעומד בראשה, והחרדה מפני מעשה העשוי להתפרש כ"בוגדני" או "חתרני". הדוגמה הברורה לכך הן התלבטויותיו של הלדר, אשר מעולם לא הצליח להביא עצמו לכדי ביצוע הצעד המכריע. הלדר שנא את היטלר, והאמין כי הנאצים מובילים את גרמניה לאסון. הוא היה מזועזע מהתנהגות ה-SS בשטחי הכיבוש בפולין, אך לא יכול לתת את הפקודה לפתוח בקשר.