היסטוריה של בוליביה
1809–1825: מלחמת העצמאות

פרו העליונה הייתה אחד האזורים הראשונים שבהם פרצו מלחמות העצמאות באמריקה הלטינית (אנ') בשנים 1809–1833. גורם מרכזי למלחמות אלה היו חולשתה של האימפריה הספרדית, מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שערערו את הסדר הקיים באירופה בכלל ואת המשטר בספרד בפרט. המלחמות שיבשו את המסחר של קולוניות האימפריה הספרדית בעולם החדש והביאו להאטה כלכלית שבפרו העליונה הוחמרה עקב אובדן הגישה לכספית, בצורות ומגפות. ב-1807 פלשו ספרד והאימפריה הצרפתית הראשונה לפורטוגל ובכך החלו את מלחמת חצי האי האיברי. אולם, ב-1808 כפה נפוליאון על קרלוס הרביעי ועל בנו פרננדו השביעי, בזה אחר זה, לוותר על כהונתם כמלכי ספרד. נפוליאון הכתיר את אחיו ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד, אך רבים בספרד לא קיבלו זאת, וחונטות, בעיקר בדרום ספרד, התמרדו והכריזו על עצמן כשלטון הלגיטימי בספרד ובקולוניות. במצב זה, גופי שלטון באמריקה הלטינית נאלצו לקבל החלטות פוליטיות לגבי נאמנותם ופעולותיהם. בנוסף להתערערות השלטון הספרדי ולמשבר הכלכלי, רעיונות מהפכניים ואידאולוגיה הכוללת ערכים כגון עצמאות, לאומיות, שוויון וחירות חלחלו ליבשת בעקבות המהפכה הצרפתית, המהפכה האמריקאית והמהפכה בהאיטי. גם למרידות של טופאק אמארו וטופאק קטארי הייתה השפעה על התודעה של תושבי האזור, ולמתיחויות הקשורות לגזע וחלוקה לקבוצות אתניות היה חלק בהאצת התהליך לקראת מלחמות העצמאות.
חדשות לגבי המתרחש בספרד הגיעו מבואנוס איירס לאודיינסיה של פרו העליונה, שמרכזה היה צ'וקיסאקה (סוקרה) באוגוסט וספטמבר 1808. המכתבים שקיבלו השלטונות היו דרישה להכיר בחונטה המרכזית העליונה (אנ') ("החונטה של סביליה"), שריכזה בספרד את ההתנגדות לנפוליאון, ולקבל את נציגה, שכבר היה בדרכו מלימה. בעוד שהנשיא, רמון פיסארו, והארכיבישוף של האודיינסיה רצו להכיר בחונטה, השופטים (oidores) התנגדו לכך. הטענה שהייתה מקובלת על השופטים ועל מספר פוליטיקאים רדיקלים הייתה שהקולוניות באמריקה לא שייכות לשלטון בספרד באשר הוא אלא לכתר, וכך גם אם המלך נאלץ לוותר על כסאו כשליט ספרד, לא ניתן לפרוע את הקשר המחייב בין הקולוניות למלוכה. במאי 1809 פיסארו הורה לעצור את השופטים וכמה אחרים ממתנגדיו, אך הפעולה הובילה למהומה של המון זועם, ובסופו של דבר הנשיא נעצר. לאחר המעצר, הכריזה האודיינסיה על נאמנותה לפרדיננד השביעי. על אף שהאירועים נותרו ברובם עניין פנימי של האליטה השלטונית הספרדית בקולוניה, חלק מההיסטוריונים רואים ביום מעצרו של פיסארו, 25 במאי 1809, את יריית הפתיחה של מלחמת העצמאות של בוליביה. הטענה לנאמנות למלוכה הספרדית מבית בורבון הייתה גם בהמשך אחד ממנגנוני הלגיטימציה של תנועות שחרור בראשית מלחמת העצמאות. ב-16 ביולי 1809 פרצה "מהפכת לה פאס" (אנ'), שמבסגרתה תפסה קבוצה של מורדים את השלטון בלה פאס והכריזה על הקמתה של "החונטה לשמירת זכויות המלך והעם" (Junta Tuitiva de los Derechos del Rey y del Pueblo), על נאמנותם לפרדיננד השביעי והתנגדותם לחונטה המרכזית בספרד וכן על עצמאותם. הכרזה זו, שנחשבת על ידי היסטוריונים להכרזת העצמאות הראשונה במלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית, אך המהפכנים בלה פאס הובסו תוך זמן קצר.
ב-1810 הצליחו כוחותיו של נפוליאון לכבוש את סביליה ולפזר את החונטה המרכזית העליונה; בעקבות זאת התרחשה בבואנוס איירס מהפכת מאי, שבה לראשונה הצליחו כוחות להקים שלטון עצמאי ("החונטה הראשונה"). השלטון החדש בבואנוס איירס ביקש להשתלט על כלל האזור שהיה תחת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, ובכללו פרו העליונה. בשנים 1810–1817 יצאו שלושה צבאות מארגנטינה לאזור פרו העליונה במטרה לשחררה מהשלטון הספרדי ולהגיע דרכה ללימה. התגובה המיידית של תומכי השלטון הספרדי בפרו העליונה הייתה להכריז על התנתקותם ממלכות המשנה שמרכזה בבואנוס איירס וחזרתה למלכות המשנה של פרו, אך בערים של פרו העליונה בשורת המהפכה שהגיעה מבואנוס איירס זכתה לאהדה, ומרידות פרצו בהן. במהלך הקמפיין הראשון, מרידות אלה אפשרו לצבא החונטה הארגנטינאית, בראשות חואן חוסה קסטלי (אנ'), להשתלט עד אפריל 1811 על הערים קוצ'במבה, פוטוסי, אורורו, סנטה קרוס ולה פאס בזו אחר זו. כשהתברר לתושבי פרו העליונה ששלטון החונטה הארגנטינאית מבכר את האינטרסים של בואנוס איירס על פני האינטרסים של פרו העליונה, איבד קסטלי את תמיכת התושבים, וביוני 1811 הוא הובס ליד אגם טיטיקקה והאזור נכבש שוב על ידי צבא מלוכני מקוסקו. בשנים 1811–1812, מיליציות מפרו העליונה לחמו בשני הצדדים ומרידות באזורים שונים של האזור הביאו להתפרצויות אלימות ולאובדן חיים רבים. לאחר תבוסת צבא מלוכני באזור סלטה בצפון ארגנטינה, צבא של החונטה בראשות מנואל בלגראנו יצא למסע מלחמה נוסף לכיבוש פרו העליונה. לזמן קצר הצליח בלגראנו להשיג שליטה על פוטוסי, אך גם קמפיין זה נכשל. מרידות של ילידים המשיכו לאחר מכן, והן אפשרו קמפיין צבאי נוסף מארגנטינה ב-1815; ניסיון זה נכשל באופן חרוץ יותר מקודמיו, והמורדים הארגנטינאים לא ניסו יותר לכבוש את פרו העליונה.
נציגים מפרו העליונה השתתפו בקונגרס טוקומן ב-1816, אך לאחר הכישלון ב-1815 הצבאות המהפכניים, עתה בהנהגת סימון בוליבר לא החשיבו יותר את פרו העליונה כאמצעי לכיבוש לימה, והמורדים בפרו העליונה נותרו להילחם לבדם. הניסיון הבא לכבוש חלקים מפרו העליונה היה על ידי אנדרס דה סנטה קרוס (אנ') ב-1823. סנטה קרוס גדל באזור לה פאס, והוא לחם במקור יחד עם המלוכנים, אך הוא נתפס על ידי הארגנטינאים ב-1817 והחליט להחליף צד להצטרף לצבאות המורדים. לאחר שחוסה דה סן מרטין שחרר את צ'ילה בקרב מאיפו באפריל 1818, הוא הגיע לדרום פרו ב-1820, וב-1823 הגיע לפרו גם צבאו של אנטוניו חוסה דה סוקרה, בשיתוף פעולה עם סנטה קרוס. מאוחר יותר באותה שנה יצא סנטה קרוס למערכה בפרו עליונה, שבמסגרתה הוא כבש את אורורו, אך לאחר מכן הוא נסוג חזרה. לאחר מכן פרו העליונה הייתה בשליטתם של המלוכניים, אך הגנרל ששלט באזור, פדרו אולנייטה (אנ'), על אף שנותר נאמן לעמדתו המלוכנית, סירב לעזור ללחימה נגד המורדים בפרו. פעולותיו סייעו לכוחות של סוקרה להשיג ניצחון בקרב אייקוצ'ו בדצמבר 1824, שהכריע את המערכה לעצמאות פרו. סוקרה ובוליבר ניסו לשכנע את אולנייטה להצטרף אליהם, אך בינואר 1825 התברר שמאמצים אלה נכשלו, וסוקרה יצא עם צבאו לפרו העליונה. סוקרה כבש את לה פאס ואורורו, בעוד אוליינטה ביסס את כוחו בפוטוסי. ב-19 במרץ 1825 יצא סוקרה עם צבא גדול כדי לכבוש את פוטוסי ולהביס את אולנייטה. לפני שהספיק לעשות זאת, פלג שערק מצבאו של אוליינטה התמרד נגדו. ב-1 באפריל הובס צבאו של אוליינטה במפגש עם המורדים מתוך צבאו; הוא נפצע בקרב ומת יום לאחר מכן. בכך הסתיימה למעשה מלחמת העצמאות של בוליביה ואחרון הצבאות המלוכניים באמריקה הדרומית הובס. ב-9 באפריל 1825 הכריז סוקרה על סיומה של המלחמה.