stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ונסי דפיו
ביוגרפיה > מותו

באביב 1928, דיפו חלה כשחזר מפלורידה למנהטן. הוא מת מדלקת ריאות הסימפונות במנהטן ב-5 באפריל 1928. הוא נקבר במאוזוליאום המשפחתי בבית הקברות הילסייד, פיקסקיל. לכבודו, המתחם הענק של תחנת גרנד סנטרל היה עטוף באבל.
חיים אישיים

דפיו התחתן פעמיים. ב-9 בנובמבר 1871 הוא נישא לאליס אן הגמן (1848–1893) בעיר ניו יורק. היא הייתה בתם של ויליאם ואלייזה ג'יין (ניווין) הגמן. לפני מותה ב-7 במאי 1893, נולד להם בן אחד, צ'ונסי מיטשל דיפו ג'וניור (1879–1931), שמת רווק.
ב-27 בדצמבר 1901, הוא התחתן מחדש עם מיי יוג'יני פאלמר (1866–1940) בניס, צרפת. היא הייתה בתם של הנרי ואליס (הרמן) פאלמר. ב-1904, הוא היה אחד מכמה משקיעים בעלי פרופיל גבוה שתמכו באוניברסיטת Intercontinental Correspondence, אך המוסד קרס עד 1915.
הוא למד בכנסיית סנט תומאס האפיסקופלית בניו יורק.
חיים אישיים > ייל

דפיו היה חבר בתאגיד ייל (1888–1906). בשנת 1887 העניק לו ייל תואר דוקטור לשם כבוד לאותיות. הוא היה חבר מייסד של אגודת בוגרי ייל בניו יורק וכיהן כנשיא השלישי שלה בין השנים 1883–1892. הוא גם היה בין החברים המייסדים של מועדון ייל בניו יורק ב-1897. הוא היה סגן יו"ר מסע ההקדשות של 20,000,000 דולר של ייל ונבחר לחבר כבוד בכיתה ייל של 1889 ב-1923. בצוואתו הוא הותיר לייל 1,000,000 דולר ללא הגבלות לגבי השימוש בהם.
חיים אישיים > עמותות אזרחיות

הוא שימש כנאמן של העלמה שלו, האקדמיה הצבאית Peekskill.
בשנת 1877 הפך דפיו לעוצר של אוניברסיטת מדינת ניו יורק וכיהן עד 1904.
דפיו הפך לחבר בלשכת המסחר של ניו יורק בשנת 1885 ושימש כסגן הנשיא שלה בין השנים 1904–1908.
דיו היה פעיל במספר חברות פטריוטיות ותורשתיות. הוא כיהן כנשיא אגודת האמפייר סטייט של בני המהפכה האמריקאית בין השנים 1890–1899, אגודת הצליינים מ-1918 ועד מותו, וחברת סנט ניקולס. הוא הצטרף לליגת האיחוד ב-1868 ושימש כנשיא שלה במשך שבע שנים. הוא נבחר לחבר כבוד לחיים בתום כהונתו. הוא היה גם חבר באגודת קונטיקט של סינסינטי, באגודת ניו יורק למלחמות קולוניאליות, אגודת הולנד, אגודת ההוגנוטים ובאגודת ניו אינגלנד של ניו יורק. חברות תרבותיות אחרות כללו את מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האגודה האמריקאית לקידום המדע, החברה הצרפתית-אמריקה, החברה ההיסטורית של ניו יורק, האגודה ההיסטורית של סנט אוגוסטין, פלורידה, החברה האמריקאית לשימור נופים והיסטוריים, מופע סוסים לאומי, לאפייט פוסט של הצבא הגדול של הרפובליקה, וועד האזרחים להשלמת הקתדרלה של סנט יוחנן.
חיים אישיים > ברִיאות

דפיו נהג לעשן 25 סיגרים ביום אבל הפסיק לעשן בגיל 65 בעצת מזכירתו. הוא ויתר על שתיית אלכוהול בגיל 88. דיו הצהיר שהוא עבד "כמעט כל יום" בחייו. הוא נמנע מלחץ וישן 7 וחצי שעות ביום. בשנת 1908, דווח בהרחבה בעיתונים שדפיו הפך לצמחוני. בראיון משנת 1925, בן 90, דפיו הבהיר שהוא מעולם לא היה צמחוני, אבל בשנות ה-60 המוקדמות לחייו הסיר בשר אדום מהתזונה שלו אך צרך עופות. הוא ציין כי "סטייק בקר ובשר קצבים צלוי היו יותר מדי בתזונה שלי. הם יצאו מהתפריט, לעולם לא יחזרו. אני לא צמחוני; לא אהיה כזה - זה הולך לקיצוניות - אבל אני לא צריך לאכול בשר אדום ולא אכלתי אותו במשך שלושים שנה הבשר היחיד שאכלתי הוא עופות."
חיים אישיים > כבוד

דפיו קיבל את לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין.
דפיו היה חבר כבוד באגודה הגניאלוגית והביוגרפית של ניו יורק.
בשנת 1887, דפיו הפך לחבר כבוד בסניף קולומביה של פי בטא קפא.
מורשת

דפיו היה נואם מכובד ופרסם רבים מאותם נאומים. הקלטות של נאומיו הונפקו באופן מסחרי כדיסקי גרמופון על ידי Zonophone Records בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. דפיו נזכר כדובר מופלא שנים לאחר מותו; שנים רבות לאחר מותו, הסנאטור רוברט ס. קר מאוקלהומה ציטט את דיפו בהתקפה על סנאטור מאינדיאנה: "כשאני מתבונן בדמותו הרחבה של חברי מאינדיאנה, וכשאני מקשיב לו, אני נזכר בצ'ונסי דפיו שאמר לוויליאם הווארד טאפט השמן לא פחות בארוחת ערב לפני שהאחרון הפך לנשיא, 'אני מקווה שאם זו בחורה, מר טאפט יקרא לזה על שם אשתו המקסימה'. "על כך הגיב טאפט, 'אם זו ילדה, אני כמובן אקרא לזה על שם שותפתי המקסימה מזה שנים רבות. ואם זה ילד, אתבע את זכותו של האב ואקרא לו ג'וניור. אבל אם, כפי שאני חושד, זה רק שק של רוח, אקרא לו צ'ונסי דפיו.'"
בשנת 1929, מיי פאלמר-דיפו תרמה את המסמכים של בעלה המנוח ו-120,000 דולר להקמת מחלקה לדיבור בפני קהל באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. האוסף מטופל כיום על ידי המרכז לחקר האוספים המיוחדים של האוניברסיטה, הממוקם בספריית אסטל ומלווין גלמן.
מורשת > הנצחה

בשנת 1908, דפיו נתן אדמות ל־Peekskill, ניו יורק, שהפך ל-Depew Park. עשור לאחר מכן הוא הרחיב את התרומה ב-10 acre (40,000 מטרים רבועים) ושילם עבור פסל של עצמו לתצוגה באותו פארק.
הכפר דפיו, ניו יורק התאגד בשנת 1894 לאורך הקו הראשי של ניו יורק המרכזית. גם העיירה דפיו, אוקלהומה, נקראת על שמו.
הספינה Chauncey M. DePew נבנתה עבור חברת הרכבות המרכזית של מיין בשנת 1913 כדי לשאת נוסעים לבר הארבור. היא עבדה לאורך חוף מיין עד 1925, אז נמכרה ל־Day Line כסירת טיולים בין ניו יורק לאולבני. בשנת 1940 היא גויסה לשאת אנשים ואספקה בין העיר ניו יורק לפורט האנקוק בסנדי הוק. בשנת 1950, היא נמכרה לממשלת ברמודה ובילתה את 20 השנים הבאות כאוניית בסיס, מעבורת נמל, ספינת תענוגות וסירת נתב. בשנת 1971, סערה הכתה אותה בשובר גלים במפרץ צ'ספיק, שם שכבה שלוש שנים. היא שופצה ועגנה בנהר האקנסאק בין הרמון קוב לגשר כביש 3 של נהר האקנסאק, על שמו נקראה גם סירה נוספת, סירת גוררת בבעלות ניו יורק סנטרל.
מורשת > תיאורים

אמנים רבים ציירו את דפיו, כולל ג'ורג' בורוז טורי. האמן האמריקאי יליד שווייץ אדולפו מולר-אורי צייר את דפיו פעמים רבות. דיוקן באורך שלושה רבעים של דפיו יושב על חבילת פרוות הוצג בסלון פריז בשנת 1890 והוא נמצא כעת במועדון ייל של ניו יורק. מספר דיוקנאות נוספים באו בעקבותיו, כולל דיוקן שצויר עבור הקפיטול של מדינת ניו יורק באולבני, המראה את דפיו כפי שהיה בשנת 1863 (כיום מוזיאון מדינת ניו יורק). האמן נתן דיוקן באורך חזה למוזיאון בפיקסקיל ב-1918. עותקים של תחריט של דפיו שנעשה בידי מולר-אורי, חתום על ידי האמן והיושב, נמצאים בגלריית הדיוקנאות הלאומית האמריקאית בוושינגטון הבירה, האוסף של האגודה לשימור ניופורט של רוד איילנד, והמכללה לעיצוב של אוניברסיטת סינסינטי. מולר-אורי צייר גם את אשתו הראשונה של דפיו ב-1893, ואת אשתו השנייה ב-1902 בתלבושת מהמאה ה-18. ב-1896 יצר הפסל ויקטור ד' ברנר לוח קטן לכבוד יום הולדתו ה-60 (שהיה שנתיים קודם לכן).
צ'ונסי דפיו, אלבום מכללת ייל של 1856.
צ'ונסי מ. דפיו ב-1901
"כאשר דפיו הולך לסנאט" מאת הומר דבנפורט, 1899
אשתו השנייה של דפיו, מיי פאלמר
דפיו על השער של מגזין "טיים" ב-1 בדצמבר 1924
עמנואל דה ויט

| --- | --- |

דיוקנו של עמנואל דה ויט מאת יאן סטולקר
 לידה:  1617 אלקמאר, הרפובליקה ההולנדית
 התאבד:  1692 (בן 74–75 במותו) אמסטרדם, הרפובליקה ההולנדית
 לאום:  הולנדי
 תחום יצירה:  ציור
 הושפע על ידי:  אוורט ואן אאלסט 
 יצירות ידועות:  Interior of an Imaginary Catholic Church, The Oude Kerk in Amsterdam during a Service, Interior of a Protestant Gothic church with motifs of the Oude and the Nieuwe Kerk in Amsterdam 
 
עמנואל דה ויט (בהולנדית: Emanuel de Witte; 1617 – 1692) היה צייר הולנדי שהתמחה בציורי פרספקטיבה של פנים כנסיות. בניגוד לפיטר יאנסזון סנרדאם, שהתמקד בדיוק אדריכלי, דה ויט התמקד ביצירת אווירה ריאליסטית בציוריו. בנוסף לציורי כנסיות, יצר גם מספר ציורי ז'אנר, אם כי במספר מועט.
ביוגרפיה

עמנואל דה ויט נולד באלקמאר ולמד גאומטריה מאביו, שהיה מורה בבית ספר. בשנת 1636 הצטרף לגילדת לוקאס הקדוש המקומית. לאחר תקופה ברוטרדם, עבר לדלפט ולמד אצל אברט ואן אלסט.
בשנת 1651 השתקע באמסטרדם, שם נפטרה אשתו הראשונה, חרטיה ארנטס, בשנת 1655. לאחר מכן נישא ליתומה בת 23 בשם ליסבת ואן דר פלאס, שהשפיעה לרעה על בתו המתבגרת.
בדצמבר 1659 נעצרו אשתו ובתו באשמת גניבה מבית שכנם. ליסבת, שהייתה בהריון, נאלצה לעזוב את העיר לשש שנים, חיה מחוץ לחומות אמסטרדם ונפטרה בשנת 1663.
לאחר מאסר אשתו ובתו, דה ויט נאלץ להיכנס להסכם תלות עם עורך הדין וסוחר האמנות יוריס דה וויס, במסגרתו היה עליו למסור את כל יצירותיו בתמורה למגורים, מזון ו-800 גילדן בשנה. מאוחר יותר הפר את ההסכם, נתבע ונאלץ להמשיך בעבודתו בתנאי תלות.
למרות שקיבל תמיכה מפטרונים שונים, יחסיו עימם לא עלו יפה בשל מזגו החם. הוא נהג לצעוק על לקוחותיו ואנשים שהתבוננו בו בזמן שעבד בכנסיות. כמו כן, תועדו מקרים של הימורים ועימותים, כולל מריבה עם הצייר חרארד דה לאירס.
סביב שנת 1688 עבר להתגורר עם הצייר הנדריק ואן סטריק בתמורה להדרכה בציור פנים כנסיות. על פי עדותו של ארנולד האוברקן, לאחר סכסוך על שכר הדירה, דה ויט תלה את עצמו על גשר באמסטרדם בשנת 1692. החבל נקרע והוא טבע. בשל קרח שכיסה את התעלה באותו לילה, גופתו התגלתה רק לאחר 11 שבועות.
יצירתו

בתחילת דרכו צייר דיוקנאות וכן סצנות מיתולוגיות ודתיות. לאחר שעבר מדלפט לאמסטרדם בשנת 1651, התמקד בעיקר בציור פנים כנסיות. הוא צייר את הכנסייה הישנה (אמסטרדם) מזוויות שונות וכן יצר דימויים של כנסיות אידיאליות, בהן שילב מאפיינים ממבנים שונים. לעיתים קרובות שילב דמויות מתפללים וכלבים בציוריו.
שימושו בקומפוזיציה מדויקת ובאור יצר תחושת עומק וחלל עוצמתיים. לדברי וולטר לידקה, עיקר עניינו היה "המרחב עצמו – אורו, צבעיו, ממדיו ומצב רוחו – ולא הארכיטקטורה כשלעצמה". סידור התאורה נועד "להעצים את התחושה של שהייה במרחב גדול אך מוגן".
הערות שוליים

↑  Van Eeghen, P. (1958). "Kinderbescherming 300 en 200 jaar geleden". Maandblad Amstelodamum, December 1958, p. 221-3.
↑  Crenshaw, P. (2006). "Rembrandt's Bankruptcy". The artist, his patrons and the art market in the seventeenth-century Netherlands, p. 85.
↑  De Grote Schouwburg (1995). Schildersbiografieën van Arnold Houbraken.
↑  Liedtke, W. (2001). Vermeer and the Delft School. New Haven: Yale Univ. Press. p. 434.
פנים בית הכנסת הפורטוגזי (אמסטרדם), 1680.
דיוקן משפחתי בתוך בית, 1678 (משפחת פיטר דה חראף).
פנים כנסייה קלוויניסטית, בסביבות 1660.
גבי גזית

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1947 (בן 77) סרד, סלובקיה 
 תאריך עלייה:  1949
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  רשות השידור, ערוץ 2, 103FM 
 מספר צאצאים:  1 
 
גבי גזית (נולד ב-11 בנובמבר 1947) הוא עיתונאי, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

גזית נולד בשם גבריאל גרינשטיין בעיירה סרד שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה). בשנת 1949 עלה עם משפחתו לישראל. גדל והתחנך במשפחה דתית בכפר יהושע שבעמק יזרעאל. בצה"ל שירת בסיירת שריון ונפצע קשה במלחמת ששת הימים כאשר הג'יפ שבו נסע עלה על מוקש.
את דרכו המקצועית בתקשורת החל ברדיו בקול ישראל. בשנות השבעים והשמונים נמנה עם מגישיה הקבועים של תוכנית החדשות המרכזית "בחצי היום". בשנת 1983 החל להגיש את תוכנית האקטואליה בשעות הצהריים "יש עניין".
לאחר שנים רבות ברדיו, בשנת 1988 עבר להגיש את תוכנית הטלוויזיה "סופסופ" בערוץ הראשון, בימי שישי פעם בשבועיים, לסירוגין עם תוכניתה של רבקה מיכאלי "סיבה למסיבה". באותה תוכנית החל יגאל שילון להגיש פינה שבה מוקרנים קטעי וידאו של "פספוסים". בסוף 1990 החל להגיש באותו ערוץ תוכנית לילית בשם "הלילה". התוכנית זכתה לאחוזי צפייה גבוהים, ומספר תוכניות של "הלילה" עוררו סערה ציבורית. בין היתר: תוכנית בה נטשה נתיבה בן-יהודה את האולפן באמצע דיון על דן בן אמוץ, תוכנית בה אמר הזמר מאיר אריאל שאין סכנה בשימוש בחשיש, תוכנית שכללה ריאיון עם העבריין טוביה אושרי, וכן תוכנית בה אמר חבר הכנסת מאגודת ישראל משה זאב פלדמן שהוא נגד זכות בחירה לנשים. ב"הלילה" הציג לראשונה יגאל שילון את חידת הכפל לשון שילונדע. עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2 בשנת 1993, חתם גזית על חוזה עם הזכיינית "שידורי קשת". התוכנית "הלילה" עברה אתו לערוץ 2 ושודרה בימי שישי החל מסוף 1993.
בשנים 1997–2001 הגיש את התוכנית "הבוקר" במסגרת שידורי קשת. בחלק מהזמן לצידה של רבקה מיכאלי.
בינואר 2002 החל שוב לשדר את התוכנית "הלילה עם גבי גזית", הפעם במסגרת חברת החדשות של ערוץ 2. את התוכנית ערך יחד עם גזית העיתונאי ישראל סגל. אולם לאחר חצי שנה הוחלט על הפסקת התוכנית.
בשנת 2005 חזר ל"קול ישראל", והגיש את תוכנית האקטואליה "הכל דיבורים" ברשת ב'. במרץ 2007 התפטר, בעקבות התנצלות שנכפתה עליו בפני איש יחסי הציבור, רני רהב. רשות השידור אילצה אותו לחזור בו בשידור על דברים שאמר על רהב בעקבות עריכת חגיגת בר המצווה לבנו בהשתתפות 5,000 אורחים. גזית אמר בין השאר: "הלקוחות של רהב סובלים מיחסי ציבור מזעזעים. הוא לא הביא תועלת לאף אחד". לאחר שבועיים חזר בו מהתפטרותו. במאי 2007 התפטר שוב מתפקידו ב"קול ישראל" לאחר שננזף על התבטאותו נגד ראש הממשלה אהוד אולמרט ושר הביטחון עמיר פרץ על ידי יושב ראש רשות השידור, משה גביש. גזית התבטא בתוכנית בחריפות נגד פרץ ואולמרט, בעקבות מסקנות ועדת וינוגרד.
בשנים 2006–2007 הנחה את שעשועון הטלוויזיה "הכספת" במסגרת "שידורי קשת", במקומו של ארז טל.
באוקטובר 2007 החל להנחות את השעשועון "תאמין לי", גרסה מחודשת של השעשועון "זה הסוד שלי". התוכנית קיבלה ביקורות שליליות וירדה משידור לאחר זמן קצר.
בשנת 2010 השתתף בגרסה הישראלית של התוכנית הדוקומנטרית "מי אתה חושב שאתה".
לאחר שעזב את "קול ישראל" עבד בעיקר כשדרן רדיו ומנחה התוכנית "גבי גזית" ברדיו ללא הפסקה. ב-7 בנובמבר 2017, לאחר שגזית מתח ביקורת על תופעת Me Too, סיפרה המגישה דנה וייס שגזית נישק אותה בשפתיה ללא הסכמתה, 15 שנה קודם לכן. גזית הכחיש זאת. למחרת סיפרה הדס שטייף שהגיעה אליה עדות על תקרית נוספת, ולאחר מספר ימים אישה נוספת פרסמה שבעת שעבדה במחיצתו ברדיו האזורי הוא נישק אותה על פיה בניגוד לרצונה. בעקבות התלונות השעה את עצמו משידור.
בשימוע שערכה לו התחנה, הוחלט שגזית יפסיק להגיש את תוכניתו. בעקבות זאת, עבר להתגורר בבנגקוק, תאילנד.
בסוף חודש אוקטובר 2019 חזר גזית לישראל. בריאיון לתוכנית "חי בלילה" אמר כי פרש מהתקשורת לחלוטין והגדיר עצמו כאיש פרטי אשר אינו עוסק עוד בענייני תקשורת.
חיים אישיים

גבי גזית גרוש ואב לבן. אחיו היה העיתונאי יוסי גרינשטיין.
ביקורת על התבטאויותיו

גזית נחשב למראיין ציני, שמרבה לטפל בעוולות השלטון, ולהביך את הפקידים ואת הפוליטיקאים שעולים לשידור בתוכניתו. הוא מוּכר כמי שנותן פתחון פה למי שנפגע מהיחס לו זכה במסדרונות הבירוקרטיה הישראלית, ומשתדל לטפל בתוכנית בבעיות ממשיות.
בספטמבר 2008, האשים את מנכ"ל רשות השידור מרדכי שקלאר בניסיון למתן שוחד לאחר שלטענתו הציע לו תשלום עבור 4 ימי שידור בשבוע, בניסיון לאלצו לשדר רק פעמיים בשבוע. המחלוקת עם שקלאר הייתה על רקע ביקורת שהעביר על סגנון ההגשה של גזית בתוכנית "הכל דיבורים".
ב-21 באפריל 2010 בתוכנית הרדיו שלו ברדיו ללא הפסקה, על רקע שריפת דגלי ישראל על ידי נטורי קרתא והעימותים בין תושבי יצהר לחיילי צה"ל ביום העצמאות, גזית התבטא בצורה חריפה כנגד המתנחלים והציבור החרדי. גזית קרא לכלוא את החרדים בשכונותיהם, ולנתק להם את המים. כמו כן, כינה את החרדים "עלוקות, תולעים ופרזיטים". בתגובה נאמר באגודה לזכויות האזרח כי "האגודה דוחה בשאט נפש את דברי הבלע של השדרן גבי גזית, המיועדים להשחיר ציבור שלם". כשבוע לאחר ההתבטאות, הרשות השנייה פתחה ב"הליך הפרה" כנגד רדיו ללא הפסקה - והחליטה לקנוס את תחנת הרדיו ב-30,000 ש"ח. כשבוע לאחר התבטאותו אמר גזית כי לא התכוון בדבריו להכליל על כל ציבור החרדים, אלא התייחס לאלה הפוגעים במדינה ובסמליה. כמו כן, חזר בו גזית מהשימוש במילה "תולעים".
באוגוסט 2010 דרש שר הפנים אלי ישי מ"רדיו ללא הפסקה", להוריד את תוכניתו משידור בטענה כי הוא "משתלח בצורה חסרת רסן ומתמדת בציבור החרדי ובמנהיגיו". לאחר שגזית התבטא כנגד השר ישי בסוגיית גירוש ילדי העובדים הזרים וטען כי הוא "השר הגזען ביותר בממשלה".
ב-20 בנובמבר 2016 עורר סערה ציבורית על דברים שאמר ביחס לפרשיית אלון קסטיאל. במסגרת הפינה "הטוב, הרע והמכוער" בה הוא מחלק את ענייני היום לשלוש הקטגוריות. את קטגוריית "הרע" הקדיש גזית לקסטיאל, אך לצד הטענה שהפנה גזית כלפיו הוא ציין כי "הרע הן גם חלק מהנשים שעברו אתו את החוויה הזאת. נשים שהלכו למועדון ושתו יותר מדי מרצונן החופשי, והלכו אתו הביתה מרצונן החופשי, אמנם שיכורות, ושיתפו אתו פעולה".
פעמים נוספות התנצל על דבריו:
בפני היחצ"ן רני רהב, לאחר שאמר כי רהב גורם נזק ללקוחותיו.
בפני אתי דודאי, על שדיבר בגנותה.
בפני ד"ר דב וירגיליס, על דיווחים ש"לקו באי-דיוקים".
בעקבות שידור נתונים שגויים על גובה התמיכה הממשלתית בבחורי ישיבה.
פרסים והוקרה

בשנת 2006 גזית זכה לאות הערכה מנשיא המדינה על פעילותו למען נגישות נכים וכן קיבל אות הוקרה מטעם עמותת אומ"ץ.
בשנת 2008 זכתה תוכניתו בפרס בכנס הרדיו הישראלי, על היותה תוכנית מלל מצטיינת.
דמוקרטיה נוצרית

דמוקרטיה נוצרית היא אידאולוגיה פוליטית שצמחה במערב אירופה במאה ה-19 בהשפעתה של התורה החברתית הקתולית, כמו גם של הנאו-קלוויניזם (אנ'). אידאולוגיה זו מקדמת מחויבות לעקרונות של כלכלת שוק חברתית (אנ') (כלכלת שוק חופשי לצד מדיניות כלכלית-חברתית, שנועדה להבטיח תחרות הוגנת בשוק ורווחה לכלל האזרחים).
הדמוקרטיה הנוצרית היא אידאולוגיה המשלבת רעיונות דמוקרטיים עם ערכים נוצריים מסורתיים מזרמים שונים של דת זו (קתוליות, לותרניזם, קלוויניזם ופנטקוסטליזם); השפעת הערכים של זרם נוצרי מסוים תלויה באזור התפוצה של האידאולוגיה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, התנועה הפרוטסטנטית "הבשורה החברתית" (אנ') והתנועה הקתולית הנאו-תומיסטית (אנ') מילאו תפקיד חשוב בעיצוב הדמוקרטיה הנוצרית כאידאולוגיה פוליטית משפיעה. האידאולוגיה שימרה את כוחה עד ימינו במערב אירופה ובאמריקה הלטינית, אך תנועות שמקדמות אותה פועלות גם בחלקים אחרים של העולם.
הדמוקרטיה הנוצרית נחשבת בדרך כלל לאידאולוגיה בעלת עמדות מרכז-ימין פוליטי בנושאי חברה ותרבות; לעומת זאת – בתחומי הכלכלה, יחסי העבודה, זכויות האדם, יחסי החוץ ואיכות הסביבה – עמדותיה משויכות למרכז-שמאל הפוליטי. באופן ספציפי, במישור הכלכלי-חברתי, הדמוקרטיה הנוצרית מזוהה עם דגם כלכלת השוק החברתית. באופן כללי, בדמוקרטיה הנוצרית משולבים רעיונות שמרניים, סוציאל-דמוקרטיים וליברליים.
במערב אירופה, שבה הדמוקרטים הנוצרים הגדירו מלכתחילה את השקפותיהם כחלופה לאידאולוגיה השמאלנית יותר של הסוציאל-דמוקרטים, המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות מאופיינות בשמרנות מתונה וממוקמות במרכז-ימין על הספקטרום הפוליטי; באמריקה הלטינית, שבה יריביהם העיקריים של הדמוקרטים הנוצרים היו תחילה כוחות ימניים לא דמוקרטיים, המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות הן שמאלניות יותר ובתחום הכלכלי-חברתי מושפעות יותר ממרקסיזם (דרך תאולוגיית שחרור).
רוב המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות בעולם מאוגדות באינטרנציונל הדמוקרטי המרכזני (אנ') (המרכז הפוליטי), שעד 2001 היה מוכר כאינטרנציונל הדמוקרטי הנוצרי; כמה מהן חברות גם באיחוד הדמוקרטי הבין-לאומי (אנ'), שמאגד מפלגות ממרכז-ימין הפוליטי. באמריקה הלטינית, מרבית המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות חברות בארגון הדמוקרטי הנוצרי של אמריקה (אנ').
המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות הבולטות כיום הן: האיחוד הדמוקרטי הנוצרי הגרמני, מפלגת העם האוסטרית, פינה גייל האירית, המפלגה העממית הספרדית והמפלגה הדמוקרטית-נוצרית הצ'יליאנית. (עד התפרקותה ב-1994, גם המפלגה הדמוקרטית-נוצרית האיטלקית הייתה המפלגה הדומיננטית במדינה במשך חמישה עשורים).
בחלק ממדינות אירופה, המפלגות הדמוקרטיות הנוצריות הן המפלגות השמרניות העיקריות; כך הדבר לדוגמה בגרמניה, בספרד, בבלגיה ובשוויץ. (במדינות אחרות של היבשת, המפלגות השמרניות הדומיננטיות הן בעלות אידאולוגיה שמרנית-ליברלית).
במסגרת המערכת הפוליטית של האיחוד האירופי, מפלגות דמוקרטיות נוצריות רבות חברות במפלגת העם האירופית, שמאגדת מלבד מפלגות אלה גם מפלגות שמרניות ליברליות ותומכת בחיזוק המדיני של האיחוד. חלק מהמפלגות הדמוקרטיות הנוצריות האירופיות מאוגדות בתנועה הפוליטית הנוצרית האירופית (אנ'), שמחזיקה בעמדות חברתיות שמרניות יותר מאשר מפלגת העם וגם אירוסקפטית בניגוד אליה; התנועה הפוליטית הנוצרית היא חלק מסיעת השמרנים והרפורמיסטים האירופים בפרלמנט האירופי.
רעיונות כלכליים

בראשיתן, התנועות הפוליטיות הקתוליות בשליש האחרון של המאה ה-19 התנגדו הן לקפיטליזם והן לסוציאליזם; שתי הגישות הכלכליות העיקריות נתפסו על ידי התנועות הדתיות הללו כחומרניות, וגם כמלבות את הסכסוך החברתי הבין-מעמדי; במקום גישות אלה, התנועות הפוליטיות הנוצריות תמכו בדגם כלכלי נוצרי, שאמור היה לשלב איכרים עצמאים ובעלי מלאכה שמאוגדים בגילדות.
בשנת 1891, הדמוקרטיה הנוצרית זכתה לחיזוק עקיף מהכנסייה הקתולית בהתנגדותה לקפיטליזם חסר כללים; האפיפיור לאו השלושה-עשר פרסם את האנציקליקה Rerum novarum, שבה הכיר בסבלם של העובדים בחברה התעשייתית בת-זמנו, באי-צדק שבניצולם ובזכותם להתאגד כדי להתמקח על זכויותיהם מול מעסיקיהם.
החל מהעשור השני של המאה ה-20, התנועות השמרניות הנוצריות השלימו עם השיטה הכלכלית הקפיטליסטית – לנוכח הדומיננטיות שלה ובגלל החשש מהמהפכנות הסוציאליסטית, שנתפסה כאיום גדול יותר על החברה המסורתית והכנסייה; עם זאת, סייעו התנועות הללו לפועלי התעשייה ולעובדי חקלאות הקתולים להתאגד בארגוני עובדים נוצריים, כדי שיוכלו לעמוד על זכויותיהם מול מעסיקיהם במסגרת השיטה הקפיטליסטית.
ארגוני העובדים הקתוליים, שפעילותם סתרה את העמדה השמרנית המסורתית נגד התאגדות העובדים, גם התחרו באיגודים הסוציאל-דמוקרטיים והקומוניסטיים, והרחיקו את חבריהם מחתרנות פוליטית מהפכנית ומהשפעות חילוניות.
אחרי מלחמת העולם השנייה, מתוך השילוב של השלמה עם השיטה הקפיטליסטית ומאבק חברתי במסגרתה, הדמוקרטיה הנוצרית הולידה את דגם כלכלת השוק החברתית; לדגם הזה הייתה השפעה רבה על עיצוב הכלכלה המערב-אירופית במחצית השנייה של המאה ה-20.
כלכלת שוק חברתית היא בעיקרה כלכלת שוק המבוססת על תמחור בהתאם להיצע וביקוש וקניין פרטי, אך במסגרתה חובה על הממשלה לשמור על התחרותיות במשק ולספק שירותי רווחה ושירותים ציבוריים שיאזנו את אי-השוויון החברתי הנובע מהפעילות החופשית של השוק.
המצדדים בדגם כלכלת השוק החברתית רואים בשוק אמצעי ליצירת עושר, שיירתם להשגת מטרות חברתיות וישמש לשימור הלכידות החברתית על ידי חלוקתו בין האזרחים.
דגם כלכלת השוק החברתית, המכונה "קפיטליזם הריין" (בגלל מקורו הגרמני) או קפיטליזם חברתי, מנוגד לקפיטליזם האנגלו-סקסי (אנ') או לקפיטליזם היזמי; בעוד שבדגם הגרמני מודגשים שיתוף הפעולה בין העובדים למעסיקים וערבות חברתית-ממלכתית לרווחתם של העובדים והעניים, בדגם האנגלו-סקסי בולט החופש לכוחות השוק תוך הסתמכות על היד הנעלמה שתיצור רווחה כללית כתוצאה של סך הפעולות הכלכליות האנוכיות. בגלל התנגדותם לכלכלת שוק חופשי, רוב הדמוקרטים הנוצרים תומכים בכלכלה קיינסיאנית ובמדינת רווחה לפי הדגם הסוציאל-דמוקרטי.
משנות ה-90 של המאה ה-20, כמה מהמפלגות הדמוקרטיות הנוצריות במערב אירופה, הנוטות יותר לימין, החלו לצדד בצעדים כלכליים שמתיישבים עם עמדות כלכליות ליברליות, על אף שלא פסקו לגמרי מתמיכתם בכלכלה מאוסדרת שחיונית לקיום מדינת הרווחה. לעומתם, דמוקרטים נוצרים רבים מחזיקים בעמדות כלכליות הזהות לאלו של סוציאליסטים נוצרים, או מצדדים בדגם הכלכלי הדיסטריבוטיבי (אנ') – הנסמך על האנציקליקות האפיפיוריות שעסקו בהשלכות המוסריות של הסדר הכלכלי-חברתי הקפיטליסטי; באופן כללי, הדיסטריבוטיזם דוגל בביזור מרבי של אמצעי הייצור, כדי שרוב המשפחות ייהנו מבעלות פרטית עליהם.
רעיונות חברתיים

הדמוקרטיים הנוצרים מחזיקים לרוב בעמדות שמרניות בנושאים חברתיים ומדגישים את האתיקה הנוצרית (אנ'). הם מתנגדים לתהליך החילון של החברה.
הדמוקרטים הנוצרים תומכים במבנה המסורתי של המשפחה ומתנגדים לנישואים חד-מיניים. הם מתנגדים גם להפלות מלאכותיות ולהתרת השימוש בסמים כלשהם.
למרות זיקתם המסורתית לדת הנוצרית, הדמוקרטים הנוצרים תומכים בחופש דת. הם גם רואים בהגנה על זכויות האדם מילוי של חובה מוסרית נוצרית.
באשר למבנה החברתי, הדמוקרטים הנוצרים מוכנים להשלים עם שינויו, כל עוד אינו מהפכני ולא נכפה על ידי המדינה. הם לא תומכים בסטטוס קוו חברתי, אלא בתהליך שינוי הדרגתי, שמתיישב עם תפיסתם על ההתפתחות האורגנית של החברה; לפיכך, הדמוקרטים הנוצרים מתנגדים למלחמת מעמדות ותומכים בנאו-קורפורטיזם – קבלת החלטות בנושאי כלכלה ועבודה תוך שיתוף פעולה בין ארגוני המעסיקים, איגודי העובדים והמדינה. הדמוקרטים הנוצרים תומכים גם במאבק העובדים על זכויותיהם באמצעים שנקבעים על ידי איגודי העובדים הדמוקרטיים. (הדמוקרטים הנוצרים באמריקה הלטינית, שמושפעים מתאולוגיית השחרור, מתנגדים פחות לרעיון מלחמת המעמדות).
הדמוקרטים הנוצרים שוללים קפיטליזם בלתי-מאוסדר, שלדעתם גורם גם להפקרת העובדים והעניים וגם לתחרות בלתי-הוגנת בין הפעילים בשוק החופשי; הדבר מוביל את רובם לתמוך במדינת רווחה.
מצד שני, הדמוקרטים הנוצרים מתנגדים למעורבות ממשלתית רבה מדי בכלכלה ובחברה; הם דוגלים בסובסידיאריות (אנ') – עיקרון, שלפיו סוגיות אזרחיות הדרושות טיפול צריכות להיות באחריותם של ארגונים מקומיים ודרגי ממשל נמוכים ככל הניתן, ורמת המעורבות של הממשל המרכזי צריכה לעלות רק אם הוא יכול לטפל באותן סוגיות ביעילות רבה יותר מאשר ארגונים קהילתיים והרשות המקומית. (העיקרון נוסח לראשונה פורמלית במסגרת הדוקטרינה החברתית של הכנסייה הקתולית, מתוך הנחה שהאדם הנברא בצלם אלוהים כתבוני ואוטונומי צריך לשלוט בגורלו ולהשפיע על ההחלטות הנוגעות אליו – עד כמה שהדבר אפשרי במסגרת חברתית; יכולתו לממש זכות זו גבוהה יותר ככל שהמסגרת הציבורית המשפיעה עליו מקומית ונמוכת דרג יותר).
הדמוקרטים הנוצרים מאמינים גם בריבונות התחומים (אנ') – עמידתם בנפרד של תחומי החיים השונים, כאשר הגשמת האחריות בכל אחד מהם לא מסיגה את גבולו של שום תחום אחר (למרות השתלבותם ליצירת הסדר החברתי); למשל, גידול הילדים הוא תחום אחריותה של המשפחה, והגשמת האחריות בכל תחום פעילות אחר לא צריכה להפר את ריבונות המשפחה בתחום זה, כולל הגשמת אחריותה הציבורית של המדינה. (מקור הרעיון הוא פרוטסטנטי נאו-קלוויניסטי ומתבסס על ההנחה שמסגרות חברתיות ומגזרים חברתיים שונים נבראו על ידי האל כחלק מסדר עולמי כללי, ולמרות התפתחותם והשתנותם במהלך ההיסטוריה, עליהם להישאר ריבוניים כדי שישלימו במשותף את הסדר הנברא).
בגלל אמונתם בסובסידיאריות ובריבונות התחומים, הדמוקרטים הנוצרים תומכים בחברה אזרחית חזקה, שבמסגרתה ארגונים לא-ממשלתיים ללא כוונת רווח מספקים שירותים חברתיים רבים.
מייקל שנקס

| --- | --- |

מייקל שנקס בכנס קומיק-קון, 2009
 לידה:  15 בדצמבר 1970 (בן 54) ונקובר, קנדה
 שם לידה:  Michael Garrett Shanks 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 בן או בת זוג:  לקסה דויג (2003–?) 
 צאצאים:  Sam Shanks, Mia Shanks 
 http://www.michaelshanks-online.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל שנקס (באנגלית: Michael Shanks; נולד ב-15 בדצמבר 1970 בוונקובר, קנדה) הוא שחקן קנדי שהתפרסם בעקבות תפקידו בסדרה "סטארגייט SG-1", בה גילם את ד"ר דניאל ג'קסון, ארכאולוג ומומחה לתרבויות עתיקות; ותפקידו בדרמה הרפואית הקנדית "נס רפואי", בה גילם את ד"ר צ'ארלי האריס.