stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתב האינדוס
מאפיינים

הדמויות בסימני הכתב הן ציוריות ברובן, ומתארות חפצים שנמצאו בעולם העתיק באופן כללי, שנמצאו באופן מקומי בתרבות ההאראפית, או שמקורם בעולם הטבע. עם זאת, זוהו גם סימנים מופשטים רבים. חלק מהסימנים דומים לסימני עזר לספירה (tally marks) יש המפרשים אותן כספרות מוקדמות.
מאפיינים > מספר הסימנים ותדירותם

מספר הסימנים העיקריים הוא מעל 400, מה שנחשב למספר גדול מדי כדי שכל תו ייחשב כפונוגרמה, ולכן ככל הנראה סימל מורפמה (כתב לוגו-סילאבלי). המספר הכולל המדויק של הסימנים אינו ודאי, שכן קיימת מחלוקת האם סימנים מסוימים הם נפרדים או גרסאות של אותו סימן. בשנות ה-70 של המאה ה-20 פרסם האפיגרף ההודי אירוותאם מהדבאן קורפוס וקונקורדנציה של כתובות אינדוס המונה 419 סימנים מובהקים בדפוסים ספציפיים. עם זאת, בשנת 2015, הארכאולוג והאפיגרף בריאן וולס העריך כי ישנם כ-694 סימנים נפרדים.
הסימן הנפוץ ביותר הוא סימן בצורת "קנקן", שזוהה על ידי פרפולה כ"סימן 311".
מאפיינים > כיוון הכתיבה

רוב החוקרים מסכימים כי כתב האינדוס נקרא בדרך כלל מימין לשמאל, אם כי ידועים גם כמה יוצאים מן הכלל שבהם הכתב כתוב משמאל לימין או בשיטת בוסטרופידון. למרות שהכתב אינו מפוענח, כיוון הכתיבה הוסק מראיות חיצוניות, כגון מקרים שבהם הסמלים נדחסים בצד שמאל כאילו נגמר לכותב המקום בסוף השורה. במקרה של חותמות, היוצרות תמונת ראי על החימר או הקרמיקה, רואים שכיוון הכתב בחותמת הוא מימין לשמאל.
מאפיינים > הקשר לצורות כתב אחרות

כמה חוקרים ביקשו לבסס קשר בין כתב האינדוס לבין ברהמי, וטענו כי הוא תת-גרסה של מערכות כתב מאוחרות יותר שהיו בשימוש באזור תת-היבשת ההודית. אחרים השוו את כתב האינדוס לכתבים פיקטוגרפיים בני זמננו פחות או יותר ממסופוטמיה ומהרמה האיראנית, במיוחד כתבים פרוטו-כתב יתדות ואלמי שומריים. עם זאת, החוקרים מסכימים כיום באופן כללי כי כתב האינדוס אינו קשור קשר הדוק למערכות כתב אחרות מהאלף השני והשלישי לפני הספירה, אם כי ניתן למצוא קווי דמיון למערכת הכתב הפרוטו-עילמית.
מאפיינים > ניסיונות לפענוח הכתב

הגורמים הבאים נחשבים בדרך כלל למכשולים הגדולים ביותר לפענוח מוצלח:
הכתובות קצרות מאוד. אורכן הממוצע של הכתובות הוא כחמישה סימנים והארוך ביותר, באורך 34 תווים בלבד, נמצא על לוח נחושת השייך לתקופה ההאראפית המאוחרת. אורך הכתובות נע בין שורה אחת לשבע שורות בלבד, כאשר שורות בודדות הן הנפוצות ביותר. יש ספקות אם כתב האינדוס מתעד שפה כתובה או שהוא במקום זאת מערכת של סימנים לא לשוניים המסמלים שייכות של החפצים למשפחה או לבית-מסחר, או סימון חשבונאי כלשהו. בשל קוצרן של הכתובות, היו חוקרים שתהו אם סמלי האינדוס מסוגלים בכלל לבטא שפה מדוברת. השפה ההאראפית המדוברת לא זוהתה, ולכן לא ניתן לדעת כיצד יש לבטא אותה. עם זאת, יש כ-300 מילים דומות בכתבי הריג וודה מהן ניתן ללמוד על השפות בהן דיברו באזור עמק האינדוס. לא נמצאו טקסטים דיגרפיים או דו-לשוניים, כמו אבן רוזטה. לא ידוע על שמות, כמו אלה של שליטי האינדוס או אישים, המעידים על תיעוד היסטורי או מיתוסים ששרדו, כפי שהיה במקרה של שליטים כמו רעמסס ותלמי, שהיו ידועים לפענוח כתב החרטומים מרשומות שנכתבו ביוונית.
שפה דראווידית

למרות שלא נקבעה הסכמה ברורה, יש הטוענים כי כתב האינדוס תיעד שפה דראווידית. בין התומכים הראשונים היה הארכאולוג הנרי הראס, שהציע מספר קריאות של סימנים בהתבסס על ההנחה שהכתב הוא פרוטו-דראווידי.
בהתבסס על ניתוח ממוחשב, הציע החוקר הרוסי יורי קנורוזוב כי שפה דראווידית היא המועמדת הסבירה ביותר לשפה הבסיסית של הכתב. המלומד הפיני אסקו פרפולה הוביל צוות פיני בשנות ה-60 וה-80, שבדומה לצוות הסובייטי של קנורוזוב, פעל לחקר הכתובות באמצעות ניתוח ממוחשב. פרפולה הסיק באופן דומה כי כתב האינדוס והשפה ההאראפית "שייכים ככל הנראה למשפחת הלשונות הדראווידיות". תיאור מקיף של עבודתו של פרפולה עד 1994 מובא בספרו פענוח כתב האינדוס. כדי לתמוך בעבודה זו, הארכאולוג וולטר פיירסרוויס טען כי ניתן לקרוא טקסט בכתב האינדוס על חותמות כשמות, תארים או עיסוקים, והציע כי החיות המתוארות הן טוטמים המעידים על קרבה משפחתית או אולי שבטים. הבלשן החישובי ראג'ש פ.נ. ראו, יחד עם צוות עמיתים, ביצעו ניתוח חישובי עצמאי והגיעו למסקנה שלכתב האינדוס יש מבנה של שפה כתובה, מה שתומך בראיות קודמות למבנה תחבירי בכתב האינדוס, וציין כי נראה שלכתב האינדוס יש אנטרופיה מותנית דומה לטמילית העתיקה.
שפות לא-דראווידיות > שפה הודו-ארית

אולי התומך המשפיע ביותר בהשערה שכתב האינדוס מתעד שפה הודו-ארית מוקדמת הוא הארכאולוג ההודי שיקאריפורה ראנגאנתה ראו שבספריו "לותאל ותרבות האינדוס" (1973) ו"פענוח כתב האינדוס", כתב שהוא פענח את הכתב. בעודו מבטל את רוב ניסיונות הפענוח הללו, ג'ון מיצ'ינר העיר כי "ניסיון מבוסס יותר, אך עדיין סובייקטיבי מאוד ולא משכנע להבחין בבסיס הודו-אירופי בכתב היה זה של ראו". ס.ר. ראו הבחין במספר קווי דמיון בצורתם ובצורתם בין האותיות ההאראפיות המאוחרות לבין האותיות הפיניקיות, וטען כי הכתב הפיניקי התפתח מהכתב ההאראפי, ולא, כפי שעולה מהתיאוריה הקלאסית מהכתב הפרוטו-סיני. הוא השווה אותו לאלפבית הפיניקי, והקצה ערכי צליל על סמך השוואה זו. הוא קרא את הכתב משמאל לימין, כמו במקרה של הכתב הברהמי, והגיע למסקנה שכתובות האינדוס כללו ספרות והיו "סנסקריטיות".
פרשנותו של ס.ר. ראו סייעה לחזק את ההשקפות ההינדיות הלאומיות והילידיות האריות שהופצו על ידי סופרים, כגון דייוויד פראולי, המחזיקים באמונה כי העמים ההודו-אריים הם התושבים המקוריים של תקופת הברונזה של תת-היבשת ההודית וכי משפחת השפות ההודו-אירופיות מקורה בהודו. עם זאת, ישנן בעיות רבות בהשערה זו, במיוחד ההבדלים התרבותיים הניכרים בין תרבות נהר האינדוס לבין תרבויות הודו-אירופיות, כגון תפקידם של הסוסים בזו האחרונה; כפי שניסח זאת פרפולה, "אין מנוס מהעובדה שהסוס מילא תפקיד מרכזי בתרבות הוודית והאיראנית". בנוסף, נראה כי בכתב האינדוס חסרות עדויות להצמדות או לסיומות אינפלקציוניות שלטענת פושל שוללות שפה הודו-אירופית כמו סנסקריט כשפת כתב האינדוס.
הבלשן סטיבן בונטה משער כי השפה המקודדת בכתב האינדוס היא הודו-ארית, בהתבסס על הניתוח כי התבנית הפנימית של הכתב מספקת ראיות חזקות להרכבה מוגזמת של שמות עצם, תכונה טיפולוגית של שפות הודו-אריות.
שפות לא-דראווידיות > שפת מונדה

השערה פחות פופולרית גורסת כי כתב האינדוס שייך למשפחת השפות מונדה. משפחת שפות זו מדוברת בעיקר במרכז ומזרח הודו, והיא קשורה לכמה שפות בדרום מזרח אסיה. עם זאת, בדומה לשפה ההודו-ארית, אוצר המילים המשוחזר של מונדה המוקדמת אינו משקף את התרבות האראפנית ולכן מועמדותה להיות שפת תרבות האינדוס היא עמומה.
שפות לא-דראווידיות > סימנים לא לשוניים

השערה מנוגדת היא שסמלים אלה הם סימנים לא לשוניים המסמלים משפחות, שבטים, אלים ומושגים דתיים, והם בדומה לשלטים הראלדיים או לעמודי טוטם. במאמר משנת 2004 הציגו סטיב פארמר, ריצ'רד ספראט ומייקל ויצל מספר טיעונים לפיהם כתב האינדוס אינו לשוני. העיקריים שבהם הם אורכן הקצר של הכתובות, קיומם של סימנים נדירים רבים מדי (המתרבים במהלך 700 שנות התרבות ההאראפית המאוחרת), והיעדר החזרה של סימנים אקראיים האופייניים לשפה כתובה.
קוד UNICODE

לסמלי האינדוס הוקצה קוד ISO 15924" Inds".
דעיכת הכתב

תרבות עמק האינדוס החלה לדעוך בסביבות 1800 לפנה"ס. שלב זה כלל את היעלמות הכתב. הכתב שנוצר על ידי תרבות עמק האינדוס גווע יחד איתו. הציוויליזציה הוודית, ששלטה בצפון הודו במשך כמה מאות שנים, לא השתמשה בכתב האינדוס ולא הייתה לה מערכת כתיבה. למעשה, הודו תצטרך לחכות כמעט אלף שנה כדי לחזות בתחיית הכתיבה.
ראו גם

תרבות עמק האינדוס
האראפה
הפרעה סומטופורמית

| --- | --- |
 תחום:  פסיכיאטריה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  294908 
 MeSH:  D013001
 סיווגים
 DSM-5:  9.1-9.6
 ICD-10:  F45.0-F45.9 
 ICD-11:  6C20 
 
הפרעה סומטופורמית (Somatic Symptom Disorder) היא הפרעה נפשית המאופיינת בתסמינים גופניים המצביעים על בעיה פיזיולוגית, אך לא קיים מצב רפואי או ממצא פתולוגי גופני בבדיקות רפואיות שיכול להסביר תסמינים אלו או שהממצא הגופני לא תואם את הדיווח. ההפרעה הסומטופורמית היא סוג של הפרעה פסיכוגנית, כלומר מקורה פסיכולוגי וגם פיזיולוגי.
אנשים עם הפרעה סומטופורמית מתאפיינים בתחושת מצוקה ודחק משמעותית, מכיוון שהרופאים אינם מוצאים סיבה רפואית ברורה לתסמינים הגופניים שלהם, והדבר מגביר את תחושותיהם כי מדובר במחלה חמורה.
מדובר בקבוצת חולים הסובלים ממצב רפואי תפקודי אשר משולבים בו גורמים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים. בקרב חולים אלו ישנו פער משמעותי בין המצב הפיזיולוגי הצפוי לפי מדדים אובייקטיביים שונים, לבין המצב התפקודי בפועל (במונחי תנועה, תחושה, כאב וכו') שכן נראה כי גורמים פסיכולוגיים שונים קשורים למצב המתואר . ההפרעה גורמת לרוב לפגיעה משמעותית וכרונית בתפקוד בכל תחומי החיים ומטילה עול כלכלי משמעותי על המערכת הרפואית או הפסיכיאטרית בחיפושם המתמשך של החולים אחר בדיקות וטיפולים . חולים אלו 'זוכים' לרוב בכותרת כוללנית מצד הצוות הרב מקצועי המטפל בהם ('קונברסיבים', 'פונקציונליים') ונוטים להתייחס אליהם בהכללה כמחמירים את מצבם בכוונה ומתוך מודעות.
עם זאת, המידע הנוגע לסיבות למחלות סומטופורמיות לוקה בחסר כמו גם תחום המחקר.
מאפייני ההפרעה

אנשים אשר סובלים מהפרעה סומטופורמית יציגו לרוב שלושה מאפיינים עיקריים:
מאפיינים רגשיים מתייחסים לחיפוש רב ומתמשך אחר טיפול רפואי והעסקת המערכת הרפואית במציאת המקור לתסמינים אך גם חיפוש זה אינו מרגיע את הדאגות. לעיתים, נראה כי המטופלים אינם מגיבים לטיפול והתנסות בהתערבויות חדשות אף עשויות להחמיר את התסמינים. בנוסף, מטופלים עשויים להביע רגישות גבוהה לתופעות לוואי של תרופות ולהעיד על כך שההערכת הטיפול הרפואי שקיבלו אינו מספיק
מאפיינים קוגניטיביים מתייחסים למתן פרשנות וקשב לתסמינים הגופניים אשר מופיעים. על כן, אנשים הסובלים מהפרעה סומטופורמית ייטו לתת קשב רב לתסמינים הגופניים, ייטו לייחס תחושות גוף נורמליות למחלה גופנית (פרשנות 'קטסטרופלית') ואף יפגינו פחד רב שמא פעילות גופנית תפגע בגופם.
מאפייני התנהגותיים מתייחסים להתנהגויות שונות אשר ניתנות כתגובה להופעת התסמינים. על כן, אנשים הסובלים מהפרעה סומטופורמית ייטו לבצע בדיקה מתמדת של הגוף, חיפוש חוזר אחר עזרה רפואית והימנעות מפעילות גופנית. יתרה מכך, הפניה לבריאות הנפש מתקבלת בהפתעה ובסירוב שכן הם ממוקדים בסימפטומים הגופניים ואינם מבינים את הקשר לבריאות הנפש.
אבחנה

קריטריוני האבחנה להפרעת סימפטומים סומטיים שצוינו ב- DSM 5 הם:
א. אחד או יותר מהתסמינים הסומטיים מעיקים או גורמים לשיבוש משמעותי בחיי היומיום.
ב. מחשבות, תחושות או התנהגויות מוגזמות הקשורות לתסמינים הסומטיים או לדאגות בריאותיות הקשורות לכך, באים לידי ביטוי לפחות באחד מהדברים הבאים:
מחשבות לא פרופורציונליות ומתמשכות לגבי חומרת הסימפטומים של האדם.
רמת חרדה גבוהה באופן קבוע מפני מחלה או תסמינים.
זמן ואנרגיה מוגזמים המוקדשים לתסמינים אלה או לחששות בריאותיים.
ג. אף על פי שכל סימפטום סומטי לא יכול להיות קיים ברציפות, מצב היותו סימפטומטי הוא מתמשך (בדרך כלל יותר מ -6 חודשים).
ציין אם:
עם כאב שולט (הפרעת כאב בעבר): מיועד לאנשים שהתסמינים הסומטיים שלהם כוללים בעיקר כאב.
ציין אם:
מתמשך: מהלך מתמשך מאופיין בתסמינים חמורים, ליקוי ניכר ומשך ארוך (יותר מ -6 חודשים).
ציין אם:
קל: רק אחד התסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיים.
בינוני: שניים או יותר מהתסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיימים.
חמור: שניים או יותר מהתסמינים המפורטים בקריטריון ב מתקיימים, בנוסף ישנן תלונות סומטיות מרובות (או סימפטום סומטי אחד מאוד קשה).
אבחנה ב-DSM-5 (מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות) של הפרעת סימפטומים סומטיים והפרעות הקשורות אליה אוחדו לכדי קטגוריה חדשה. ההפרעות בקטגוריה זו נמצאות בטווח שבין פסיכולוגיה אבנורמלית לבין רפואה והוגדרו התנאים המערבים תסמינים פיזיולוגים אשר נוטים להיות מלווים במחשבות, רגשות והתנהגויות אבנורמליות בתגובה לתסמינים אלו. ההפרעות אשר אוגדו ונכנסו יחד לקטגורית ״הפרעות סומטופורמיות - Somatic symptom disorder״ הן:
(1) הפרעת סימפטומים סומטיים
(2) הפרעת חרדת תחלואה (היפוכונדריה)
(3) הפרעת כאב פסיכוגני
(4) הפרעת המרה (קונברסיה)
(5) הפרעת גוף דיסמורפית
(6) הפרעת האדרה (Factitious disorder).
בנוסף לאיחוד ההפרעות האלו תחת קטגוריה אחת, נעשו שינויים נוספים לאורך השנים אשר באו לידי ביטוי בשוני בין הDSM-3 ו DSM-4 לבין DSM-5.
ב- DSM-3 נדרשו שלושה קריטריונים המשותפים לכל אחת מההפרעות הסומטופורמיות:
(1) התסמינים הפיזיים אינם מוסברים במלואם על ידי מצב בריאותי כללי, הפרעה נפשית אחרת או כתוצאה מהתמכרות.
(2) התסמינים הפיזיים אינם תוצאה של התחלות או הפרעת האדרה
(3) התסמינים הפיזיים גורמים ללקות משמעותית בתפקוד החברתי, המקצועי או אחר
זאת בשונה מ-DSM-5 אשר מבחינה אבחנתית, נדרש תסמין גופני אחד בלבד כך שלמעשה אם לאדם יש בעיה פיזית כלשהי שהוא מוצא כמטרידה, האבחנה להפרעה אפשרית.
בהמשך לכך, ב-DSM-4 ניתן דגש רב לרעיון שהתסמינים אינם ניתנים להסבר רפואי (כלומר, אף על פי שתלונותיו של המטופל מצביעות על נוכחותו של מצב רפואי כלשהו, לא נמצאה פתולוגיה פיזית אשר תאשש זאת). בהתאם לכך, שינוי משמעותי שנעשה ב-DSM-5 הוא ביטול ההבחנה בין תסמינים מוסברים ושאינם מוסברים רפואית, שינוי אשר מאפשר את ההבנה שלא תמיד ניתן לספק הסבר רפואי לתסמינים המובעים .
על אף ההבדלים והשינויים שנעשו לאורך השנים, נותר המכנה משותף להפרעות אלו והוא העובדה כי הסובלים מהפרעות סומטופורמיות שולטים במידה מסוימת על התסמינים אותם מציגים. הם אינם מזייפים באופן מכוון ויזום את התסמינים או מנסים להונות אחרים ואף יתרה מכך שכן הם באמת מאמינים שמשהו מאוד לא בסדר איתם.
אטיולוגיה

על הגורמים להפרעות הסומטופורמיות קיים מידע מועט. עם זאת, נתונים אפידמיולוגיים מוגבלים מצביעים על אלמנט גנטי של חלק מההפרעות. בנוסף, ישנם נתונים הצביעים גם על תחלואה נלווית יחד עם הפרעות נפשיות אחרות, כגון הפרעות במצב הרוח, הפרעות חרדה, הפרעות אישיות, הפרעות אכילה והפרעות פסיכוטיות . כמו כן, נמצא כי האבחנה נפוצה יותר בקרב נשים מאשר גברים עם שכיחות של 0.2-2% בנשים בהשוואה לפחות מ-0.2% בגברים.
בעוד שב-DSM-4 ישנו משקל רב למקורות ההפרעה כקשורים לקונספט ההיסטריה ועבודתם של זיגמונד פרויד, יוזף ברויר ופייר ז׳נה וכי התסמינים מהווים למעשה מנגנוני הגנה אל מול קונפליקטים לא מודעים, הגישה של הDSM-5 נותנת משקל רב יותר לגישה קוגניטיבית-התנהגותית. עם זאת, המידע על ההפרעה אינו רב שכן זוהי הפרעה חדשה במהדורה זו.
מקורות שעשויים להסביר את ההפרעה:
- תשומת לב מוגברת לגוף ולתחושות
- תפיסת התסמינים כיותר מסוכנים ממה שהם באמת ושיפוט מחלה מסוימת כיותר מסוכנת ממה שהיא באמת.
- ישנה הנחה כי חוויות עבר עם מחלה (הן של הפרט והן של אחרים או כפי שנצפתה במדיה), תורמות להתפתחות מערך הנחות דיספונקציונליות בנוגע לתסמינים ומחלות שייתכן ומוביל את האדם לפתח הפרעת סימפטומים סומטיים .
לצד זאת, ישנה התייחסות למספר גורמים נוסף:
גורמים ביולוגיים: לא קיימים ממצאים מספקים לקשר את התופעות הפיזיולוגיות לבעיה ביולוגית כלשהי, חוץ מתרומה גנטית צנועה שעלולה להיווצר עקב למידה וחיקוי. כמו כן, ייתכן כי להמיספרה הימנית במוח, האחראית לתהליכים קוגניטיביים שאינם מילוליים, קיימת חשיבות בהתפתחות הפרעה זו.
גורמים פסיכו-חברתיים: קיימות ראיות כי טראומה חמורה החוזרת בילדות, גופנית או מינית, היא גורם סיכון משמעותי לחלק מההפרעות הסומטופורמיות .
גורמים חברתיים-תרבותיים: בתרבויות בהן לא מקובל לבטא מצוקה רגשית, שיעור התחלואה של הפרעות סומטופורמיות גבוה יותר .
תסמינים

המתמודדים עם הפרעות סומטיות מציגים, לרוב לפני גיל 30, תסמינים פיזיים אשר אינם מוסברים. תסמינים אלו נמשכים מספר שנים וכוללים לפחות שתי תלונות הנוגעות למערכת העיכול, בעיה פסאודו-נוירולוגית אחת ותסמין מיני אחד. בהתאם, התסמינים אשר יופיעו יכללו בעיקרם את מערכת העיכול ובתוכה נפיחות, שלשול, חוסר סבלנות למזון, בחילה והקאה. תסמינים אשר יופיעו בצורת כאבים יכללו בעיקר כאב באזור בטני, כאבי גב, חזה, כאבי וסת, כאב בזמן מתן שתן וכאבי ראש. כמו כן, תסמינים המתייחסים לבעיה פסאודונוירולוגית יופיעו בדמות אמנזיה, אובדן דיבור, עיוורון, קושי בבליעה, ראייה כפולה, אובדן הכרה, שיתוק, נמלול, ותסמינים מיניים אשר יופיעו בדמות תפקוד לקוי של שפיכה, תפקוד לקוי של זיקפה, מחזור לא סדיר, דימום וסת כבד, אפאטיה מינית .
תסמינים גופניים נפוצים כמו כאבי בטן, כאבי ראש, כאבי גב וסחרחורת ממלאים תפקיד מרכזי עבור מערכת הבריאות. תסמינים סומטופורמיים אינם אירועים נפשיים גרידא, אלא קשורים למגוון תהליכים ביולוגיים, ביניהם מעורבות המערכות האנדוקרינית והחיסונית, חומצות אמינו ונוירוטרנסמיטרים.
תאורטית, התסמינים הסומטופורמים יכולים לנבוע מפעילות פיזיולוגית מוגברת, שכן פעילות זו מעלה את הסבירות לתפיסה ולייחוס מוטה של אותות גופניים. אף על פי שניכר כי התפיסה מושפעת באופן מהותי מגורמים פסיכולוגיים, הפעלה פיזיולוגית של משתנים כגון דופק או כאבים למיניהם יכולה למלא תפקיד עצמאי .
כפי שנאמר התסמינים הללו, אשר אינם מוסברים, מובילים לטווח תופעות רחב בין היתר: חרדת בריאות כללית, עיסוק תכוף או חוזר ונשנה יתר על המידה בתסמינים הלא מוסברים, אמונות מוגזמות או שאינן מדויקות בנוגע לתסמינים, מפגשים קשים עם מערכת הבריאות, נכות בלתי מידתית, הצגת רגשות חזקים, לרוב שליליים, כלפי הרופא או צוות המשרד, ציפיות לא מציאותיות ולעיתים, התנגדות למאמצי האבחון או הטיפול או אי הציות שלהם. התנהגויות אלה עשויות לגרום לביקורי משרד תכופים יותר, לבדיקות מעבדה או הדמיה מיותרות, או להליכים פולשניים יקרים ועלולים להיות מסוכנים.
סוגים > הפרעת סומטיזציה (Somatization Disorder)

ההפרעה השכיחה ביותר בקרב ילדים ונוער ומופיעה לרוב לפני גיל 30. ההפרעה מאופיינת לרוב, בתלונה חוזרת ומתמשכת על כאב מסוים בגוף, שמגביל את הפעילות ומקשה על חיי המתלונן. במרכז הפרעה זו, קיימת תלונה על כאב שלא נמצא לו שום הסבר רפואי או פתולוגי. אבחנה מבדלת: היפותירואידיזם, פורפיריה, טרשת נפוצה, לופוס אריתמטוזוס סיסטמית - שהן כולן מחלות רב-מערכתיות .
טיפול: טיפול פסיכולוגי, טיפול קבוצתי (טיפול מועדף, הקבוצה מאלצת את החולה לנטוש את תלונותיו ולהתמודד עם בעיות וקשיים), תרופות הרגעה ונגד דיכאון.
סוגים > הפרעת המרה (conversion disorder)

אחת ההפרעות המוכרות ביותר, אשר בעבר קיבלה את הכינוי "היסטריה", ואת משמעותה המודרנית קיבלה התופעה מזיגמונד פרויד, שטבע את המונח 'היסטריה קונברסיבית'. זהו דפוס שבו מופיעים תסמינים כמו-נוירולוגים כגון ליקוי תפקוד גופני מסוים (עיוורון פתאומי, למשל או פריחה), או אובדן שליטה בהיעדר כל ליקוי אורגני או פתולוגיה רפואית כלשהי. תסמינים אלה עוזרים לחולה להימנע או להתחמק ממצב מעורר דחק מבלי שיאלץ ליטול אחריות על כך, ונובע מרגשות אשמה, כך שדפוס ההנעה הבסיסי שביסוד הפרעת ההמרה, הוא הרצון להימנע מדחק מעורר חרדה או להפחיתו על ידי מחלה – וכך להמיר בעיה רגשית קשה מנשוא בבעיה גופנית המצילה את כבוד החולה. הקשר להיסטריה המונית, נובע מכך שהקרבה לאדם חולה, בעל תסמינים שונים, עלולה ליצור מעין העתקה של הסימפטומים לאדם אחר שבסביבתו, בעקבות חרדה של אותו אדם אחר, מהפחד להידבק במחלה או החשש שמא כבר נדבק על אף שלא בהכרח זה המצב. אבחנה מבדלת: אפילפסיה GRAND MAL, טרשת נפוצה, המיפלגיה ופרפלגיה שמקורם במחלות אחרות .
טיפול: תלוי בחומרת הפרעת האישיות, בשלב ההתפתחות הפסיכוסקסואלי ובחומרת הנוירוזה. תסמינים קונברסיביים יכולים להיעלם ספונטנית או בפתאומיות בהשפעה חיצונית עם חוויה נפשית חזקה למשל עם טיפול סוגסטיבי על ידי איש דת, מטפל או איש שהחולה מייחס לו כוח ריפוי. ניתן גם לתת טיפול בהיפנוזה, טיפול משולב נרקו-אנליזה, טיפול תרופתי להרגעה, והפחתת הרווח המשני.
סוגים > היפוכונדריה (Illness Anxiety Disorder)

הפרעה המתאפיינת בדאגת יתר לבריאות הגופנית. לרוב מתרחשת לאחר גיל 30, ומתבטאת בדאגה קיצונית הנוגעת לליקויים בריאותיים. ההיפוכנדר יחזיק ברעיון שהוא חולה במחלה כלשהי, אף אם אין הוא חש בתסמינים ספציפיים. לא קיים שום בסיס אורגני לחששותיו של אותו אדם לגבי כך שהוא באמת חולה. ההפרעה מתבססת בעיקר על חרדה  .
סוגים > הפרעת האדרה (Factitious Disorder)

הפקה מכוונת או זיוף של סימנים פיזיים או פסיכולוגיים או גרימת פציעה או מחלה המקושרת עם הונאה מזוהה. המוטיבציה של ההתנהגות היא להיות בתפקיד החולה. האדם מציג עצמו כחולה לקוי או פצוע. בהפרעת האדרה לא קיימים תמריצים חיצוניים אחרים להתנהגות (כמו רווח כלכלי, הימנעות מאחריות משפטית, או שיפור איכות החיים הפיזית) כמו בהתנהגות ההונאה ברורה גם כשאין רווח משני ברור.
סוגים: אפיזודה בודדת או חוזרות.
טיפול

האתגר בעבודה עם הפרעות סומפטופורמיות היא העבודה המקבילה של ניפוי הסברים רפואיים לתסמינים הפיזיולוגיים במקביל למחשבה על אבחנת הפרעה נפשית.
הצעד הראשון בטיפול הוא הדיון באבחנה אשר דורש מחשבה מוקדמת, תרגול וניסיון מצד המטפלים . מסירת האבחנה עשויה להיות שלב הטיפול החשוב ביותר ועל כן, תחילה על הרופא לבנות ברית טיפולית עם המטופל. ניתן להשיג זאת באופן חלקי על ידי הכרה בחוסר הנוחות של המטופל בתסמינים הגופניים הלא מוסברים שלו ושמירה על מידה רבה של הפגנת אמפתיה כלפי המטופל במהלך כל המפגשים. בהמשך, על הרופא לבחון יחד עם המטופל את קריטריוני האבחנה להפרעה סומטופורמית ולהסביר את ההפרעה בכל מצב רפואי לצד מידע הנוגע לאטיולוגיה, אפידמיולוגיה וטיפול. כמו כן יש להסביר כי מטרת הטיפול בהפרעות סומטופורמיות היא ניהול במקום ריפוי שכן מטופלים אשר חווים תסמינים פיזיולוגיים שאינם ניתנים להסבר, לעיתים קרובות משמרים את האמונה כי התסמינים שלהם בעלי סיבה פיזית אף על פי שאין עדות ממשית. אמונות אלו מבוססות על פירוש שגוי לתסמינים. מטופלים עשויים להפחית את מעורבותם של גורמים פסיכיאטריים ביזימה, שימור או החרפה של הסימפטומים הפיזיים שלהם.
בנוגע לטיפול תרופתי, מחקרים התומכים ביעילותן של התערבויות פרמקולוגיות בהפרעות אלו הם מוגבלים. אך, נמצא כי טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) יעיל בטיפול בהפרעות אלו. הטיפול מתמקד בעיוותים קוגניטיביים, אמונות שאינן ריאליסטיות, דאגה והתנהגויות המובילות לחרדה בריאותית ותסמינים סומטיים. יתרונותיו של הטיפול הן הפחתת עצימות ושכיחות התסמינים ושיפור תפקודי המטופל. מטרת הטכניקות הללו היא עזרה בהפחתת תסמינים פיזיים וחרדה בנוגע לתסמינים אלו. לרוב, משך הטיפול הוא קצר ונמשך כ6–16 מפגשים.
טיפול רב מקצועי הוכח כיעיל ואף הכרחי במקרים של מטופלים עם הפרעות סומטופורמיות. כאשר חולים אלו מטופלים במערכת הפסיכיאטרית, למטפלים חסר הידע והמיומנות בהערכה ובטיפול בהיבטים הפיזיים\מוטוריים של המחלה (בנוסף: סטיגמה של טיפול פסיכיאטרי, סירוב של מטופלים לפנות לקבלת עזרה). בנוסף למערכת הפסיכיאטרית, גם המערכת הרפואית או מרפאות ייעודיות שונות חסרות את הידע והמיומנות הפסיכולוגית או פסיכיאטרית לטיפול באוכלוסייה זו. לכן, הדבר גורם לרוב לתחושת חוסר אמון של המטופל במערכת, להמשך חיפוש אחר בדיקות וטיפולים, ולהחמרה וכרוניזציה במצב התפקודי. מכיוון שמדובר במצב המשלב היבטים פיזיים ופסיכולוגיים בהגדרתו – יש צורך בטיפול משולב הכולל טיפול פסיכולוגי ופסיכיאטרי
על מנת להתמודד עם חוסר המיומנות של המערכות השונות, ישנה חשיבות בהדרכת רופאים או מתמחים כיצד לנהל באופן טוב יותר את הטיפול במטופלים עם הפרעות אלו. טיפול שכזה יצריך מהמטפל להיפגש עם המטופל על בסיס קבוע ובכך יוכל לצפות הופעת בעיות חדשות. בנוסף, המטפל יוכל למקד את הבדיקות הפיזיות כך שיהיו ממוקדות בתלונות חדשות וכך למעשה ישדר כי הוא מקבל את התסמינים ונותן להם תוקף. עם זאת, המטפל יימנע מאבחות ובדיקות שאינן נחוצות ויעשה שימוש מינימלי בתרופות וטיפולים אחרים.
ניתן לשפר את הצלחת הטיפול על ידי דיון באפשרות של הפרעה סומטופורמית עם המטופל בשלב מוקדם של תהליך ההערכה, הגבלת טיפולים אבחנתיים ורפואיים מיותרים, התמקדות בניהול ההפרעה במקום בריפוי שלה, באמצעות תרופות מתאימות ופסיכותרפיה למחלות נלוות, שמירה מערכת יחסים פסיכו-חינוכית ושיתופית עם מטופלים, והפניית מטופלים לאנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש במידת הצורך.
ראו גם

היסטריה
היפוכונדריה
תסמונת מינכהאוזן
זיגמונד פרויד
כאב פסיכוגני
אישפאן

אישפאן (בהונגרית: Ispán - בלטינית, השפה הרשמית של הונגריה בימי הביניים: comes) היה תפקיד של ראש או מושל מחוז או "רוזנות" בממלכת הונגריה מימי הביניים ועד שנת 1946. התפקיד בוטל סופית בשנת 1950 בימי המשטר הקומוניסטי בהונגריה.
מקור המילה בשפות סלאביות דרומיות - מהמילה "ז'ופאן" - "בעל אחוזה גדולה" או "ראש כפר" או "ראש מחוז" או של "רוזנות". המילה "ז'ופאן" עצמה באה מהמונח הסלאבי "ז'ופה" - אזור או מחוז.
בממלכת הונגריה הוקמו יחידות טריטוריאליות - מנהליות שנקראו "רוזנויות" או מחוזות - Vármegyék ובראשן התמנו אצילים מקורבים למלך בעלי תפקידים משפטיים, כלכליים וצבאיים. תפקידם דמה לזהשל הרוזנים grafio שבממלכת הפרנקים ובלטינית שם התפקיד היה comes.
אישפאן נקראו גם ראשי קבוצות אתניות-חברתיות שנדרשו לברוא יערות או להגן על גבולות הממלכה: למשל, האישפאן של הקומנים (kunok ispánja), האישפאן של הפצ'נגים (besenyők ispánja), האישפאן של הוולאכים (הרומנים בטרנסילבניה - oláhispán), האישפאן של הסקלרים (székelyispán) או של הסקסונים הטרנסילבנים (szászispán). היו גם תפקידים של אישפאנים של חצר המלך (udvarispán), של הקפלה המלכותית (kápolnaispán) וכמו כן אישפאנים עסוקים בתפקידים במנהל הכספי - harmincadispán, pénzverőispán, kamaraispán, urburaispán.
החל מתחילת המאה ה-11 האישפאן במובן הנפוץ ביותר של המילה, היה מפקד מבצר ומושל אדמות הכתר שמסביב למבצר. רובם היו ראשי "רוזנות" או מחוז ותפקידם זה הפך לעיקרי החל מהמאה ה-13. הם מונו או הודחו על ידי המלך או על ידי פקיד בכיר האחראי על יחידה טריטוריאלית גדולה יותר. האישפאנים מילאו תפקידים מנהליים, משפטיים, צבאיים ברוזנות אחת או יותר.
האישפאנים מפוז'ון ושל טמש נמנו עם "ברוני הממלכה" (baron regni) לצד הפלטין של הונגריה או בכירים נוספים של הממלכה. עד למאה ה-18 או המאה ה-19 כמה מבכירים אלה וכמה כמרים בכירים מונו אוטומטית (ex officio) כאישפאנים של אסטרגום או פהר. בין אמצע המאה ה-15 למאה ה-18 היו כמה רוזנויות שהיו בפועל "תורשתיות" והונהגו דור אחרי דור על ידי אישפאנים בני אותה המשפחה.
עם כיבוש מרכז הונגריה על ידי הטורקים העות'מאנים (1699-1526) התפקיד אישפאן בשטחים הכבושים נעלם. לעומת זאת הוא המשיך להתקיים בממלכה ההונגרית ההבסבורגית במערב וצפון הונגריה ובנסיכות טרנסילבניה.
בתקופה המודרנית התפקיד הזה - כנציג השלטון המלכותי בראש ה"רוזנויות" או הערים בעלות המעמד של "רוזנות" התחיל להיקרא "אישפאן ראשי" או főispán. בבירת הונגריה בודפשט התפקיד היה שקול נגד התפקיד של פרפקט או főpolgármester.
אחרי נפילת המונרכיה בהונגריה התפקיד "אישפאן" בוטל.
החל מהמאה ה-18 האישפאנים יוצגו בזירה המקומית על ידי סגנם - ה"אלישפאן" alispán (או vicecomes)
אף על פי שסמכויות האלישפאן התרחבו עם הזמן, עדיין האישפאן או ה"מדיישאישפאן" (megyésispán) נשאר המנהיג הראשי של הרוזנויות, כפי שהעיד תארם החדש שהונהג במהלך המאה ה-15: főispán - אישפאן ראשי או supremus comes או פרפקט.
אלישפאן

האלישפאן (alispán - vicecomes) היה אחראי על מערכת המשפט במחוז כשה"מדיישאישפאן" או "פאישפאן" (האישפאן הראשי) לא היה זמין. הוא קיבל את הפקודות והצווים של המלך. אחרי קרב מוהאץ' הוא ייצג את אספת האצילים ובחירתו נערכה באישור אספה זו (החוק LXX ב-1548)
ב-1723 נקבעה בחירתו הישירה על ידי האספה. אמנם הבחירה נעשתה בין ארבעה מועמדים שנבחרו על ידי האישפאן הראשי.
הוא נבחר לכהונת בת שש שנים. הוא כיהן כראש מערכת המשפט והמנהל של הרוזנות (לפי חוקי 1870 מס. XLII). עם זאת האישפאן הראשי עמד בראש האספות החשובות ביותר ופיקח על מוסדות שונים של המחוז. סמכותו פסקה עם החוק מס. 1 משנת 1950 שהנהיג את השיטה הקומוניסטית.