stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל אביטל
ביוגרפיה

אביטל נולד בעיר קזבלנקה במרוקו. עלה לישראל ב-1953 ואת לימודיו סיים בתיכון החקלאי "אשל הנשיא". בצה"ל שירת בחיל השריון וסיים את שירותו כסגן-אלוף במילואים. סיים תואר ראשון בספרות והיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביטל כיהן כמזכיר וגזבר מושב תדהר, נבחר לרכז חברה ומשק בתנועת המושבים ושימש סמנכ"ל הרשות לפיתוח חקלאי. כיהן כיו"ר ועדת משק בתנועת המושבים, יו"ר ועדת הנוער בחטיבת בני המושבים ושימש מזכיר מחוז המושבים במפלגת העבודה ויו"ר האגף לתרבות ולחינוך בהסתדרות. במסגרת תפקידיו הציבוריים מונה ליו"ר החברה הכלכלית לפיתוח מושבי גת ושימש יו"ר ארגון מושבי הנגב.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה והיה חבר בוועדות הכנסת השונות, ועמד בראש השדולה החקלאית.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1996 לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה, התמודד על המקום המשוריין למחוז המושבים והגיע שני אחרי שלום שמחון, עם 4,928 קולות. הוא שובץ במקום ה-48 ונשאר מחוץ לכנסת ה-14. באותה שנה מונה לגזבר ההסתדרות.
בשנת 2001, מונה לשר לתיאום חברתי מטעם מפלגת עם אחד בממשלה ה-29 בראשות אריאל שרון. עיקר תפקידו היה טיפול במפעלים במצוקה. במסגרת תפקידו היה מעורב בשורה של נושאים חברתיים. ב-22 בפברואר 2002 הגיש את התפטרותו מהממשלה, בהתאם להחלטת מפלגתו על פרישה מהקואליציה.
לאחר עזיבת החיים הפוליטיים, שימש כיושב-ראש קרן "מבטחים" ולאחר מכן, כחבר מינהלת קרנות הפנסיה הוותיקות. החל מספטמבר 2003 הוא שימש כיושב-ראש מועצת המנהלים של המשביר לצרכן החדש.
על פי כתבת תחקיר, אשר שודרה בתוכנית "השבוע" בערוץ 10 במאי 2010, בשנת 2002, בזמן ששימש כיו"ר קרן מבטחים, עזר אביטל לנוחי דנקנר לגייס סכום של יותר מ-50 מיליון דולר מכספי חברי הקרן לצורך קניית חברת אי.די.בי.. זאת, אף על פי שנוחי דנקנר ביקש את הסכום ללא ערבות, ולמרות מסמך פנימי שקבע כי נפלו פגמים בהליכי אישור עסקת המימון.
אביטל שימש כיושב ראש חברת "מקסימה" בין השנים 2008–2012, בתקופה בה הייתה בבעלות קבוצת אי.די.בי.
אביטל נשוי ואב לשלושה. חבר מושב תדהר.
הערות שוליים

↑   השבוע עם מיקי רוזנטל 07.05.10(הקישור אינו פעיל, 15.9.2021), החל מהדקה ה-27
↑  רון שטיינבלט, ‏פעם כתב הרכב של "מעריב", היום יו"ר דירקטוריון מקסימה, באתר גלובס, 23 ביולי 2012
שמואל דנקנר

אין תמונה חופשית
שמואל דנקנר (נולד ב-6 בנובמבר 1930) הוא איש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה

שמואל דנקנר הוא בנו של משה דנקנר, מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל וחיה רחל דנקנר, אשתו הראשונה. בהיותו בן פחות מ-9 התייתם דנקנר מאמו.
דנקנר למד הנדסה כימית ובתחילת שנות ה-60 ניהל את מפעלי תעשיות מלח לישראל בעתלית.
בתחילת 1977 הוא היה מנכ"ל חברת המלח לישראל - אילת 1976, חברת בת של חברת המלח לישראל. בשנת 1977 זכה דנקנר בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה, על תפקידו כמנכ"ל דור כימיקלים.
בשנות ה-80 דנקנר ניהל את דור כימיקלים ואת דנקנר השקעות. הוא המשיך לנהל את דנקנר השקעות עד למכירת חלק מעסקי המשפחה והעברת יתר העסקים לממשיכי דרכו. בתקופת כהונתו הייתה קבוצת דנקנר אחת המובילות בישראל. היא ניהלה פעילות ענפה בתחומי הבנקאות, תקשורת וטלוויזיה בכבלים, נדל"ן וכן בייצור מלחים, חומרים פטרוכימיים ומוצרים פלסטיים.
שימש יו"ר מועצת המנהלים של דנקנר השקעות בע"מ ושל מת"ב - מערכות תקשורת בכבלים בע"מ.
בשנות ה-70 היה דנקנר פעיל במפלגת שינוי.
הערות שוליים

↑  חיה רחל דנקנר ז"ל, דבר, 26 ביולי 1939
↑  צ. הרכבי (רשם), הזמנה, הַבֹּקֶר, 21 בפברואר 1941
↑  ש. סולר, מגנזיום, יוד וגם ... זהב מפיקים מפעלי המלח בעתלית, מעריב, 5 באוגוסט 1962
↑  סכסוך עבודה מסכן הפקת המלח בעתלית, מעריב, 31 ביולי 1962
↑  יוחל ביצוא מלח, דבר, 17 במרץ 1977
↑  פרס התעשייה, באתר התאחדות התעשיינים בישראל
↑  פרם התעשיה לשמונה תעשיינים, דבר, 26 ביוני 1977
↑  משפחת דנקנר: מלח, כימיקלים, מחשבים ובנייה, חדשות, 31 בדצמבר 1984
↑  מרדכי אלקן, מטנול לחסכון, מעריב, 20 באוגוסט 1987
↑  מנכ״ל חברת דנקנר־השקעות (תמונה), חדשות, 12 בדצמבר 1984
↑  דנקנר שמואל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 בנובמבר 2009
↑  צפוי איחוד בין "שינוי" לקבוצת עמית, מעריב, 31 באוגוסט 1978
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמעון סויסה

הרב שמעון סויסה (ה'תרפ"א 1921 – ה'תשס"ח, 2008) היה דיין ורבה הראשי של מרוקו.
ביוגרפיה

נולד בסטאת שבמרוקו בשנת 1921 לערך.
בגיל 13 החל ללמוד אצל הרב נסים סבאג, שהיה בעל חנות שבה לימד תלמידים בשעות הפנאי. לאחר מספר שנים פתח בהצעת רבו חנות לממכר מזון שאיפשרה לו להתפרנס, וללמד תלמידים בשעות הפנאי. כשבגר, נסע רבו למקנס ופנה לרב יהושע ברדוגו ולרב רפאל ברוך טולדנו כדי שימצאו עבורו ישיבה. הרבנים בתורם הכניסוהו ללמוד בישיבתו של הרב יצחק סבאג במקנס. מכיוון שלא היו בישיבה מקומות לינה, היה ישן אצל הרב רפאל ברוך טולדנו ואצל הרב אהרון סודרי.
בסיום לימודיו, בגיל 18 לערך הוסמך לשמש כשוחט וכבודק. בגיל 23, בהמלצת הרב שלמה מרציאנו, עבר לשמש בדבדו כשוחט, כסופר סת"ם וכמלמד ילדים. בשנים אלו למד אצל הרב שלמה הכהן צבאן, שכיהן כדיין בבית הדין המקומי. בתקופה זו פעל גם בעיר אזמור (אנ') הסמוכה. לאור בעיות בריאותיות שחווה בשל האקלים של אזמור, חזר לסטאת בשלב מסוים, ועם חזרתו החל לשמש כסופר בית הדין המקומי, במקביל לעבודתו כשוחט וכמלמד תלמידים.
לאחר תקופה כסופר בבית הדין, הוסמך לדיינות בבית הדין הגדול שברבאט על ידי הרב שאול אבן דנאן, הרב מיכאל יששכר אנקווה והרב שמעון כהן. עם הסמכתו החל לשמש כדיין בסטאת, ובהמשך כיהן כדיין בעיר גדולה אחרת.
לאחר פטירת הרב ידידיה מונסונגו בשנת 1994 (ד' באלול תשנ"ד), מונה יחד עם הרב אהרון מונסונגו למחליפו, ושניהם כיהנו בתפקיד רבה הראשי של מרוקו. במסגרת תפקיד זה עמד בין היתר בראש המשלחות היהודיות לכינוסים הרשמיים בממלכה.
בשנת 1998 פרש לגמלאות, והרב מונסונגו החליפו כרב יחיד.
בשנים האחרונות לחייו ביקר בישראל מספר פעמים, והתגורר לסירוגין בצרפת ובמרוקו, בשל מצב בריאותו והעיוורון שבו לקה.
מספר ימים לפני שנפטר, הועבר ממרוקו לבית חולים בפריז שבצרפת בשל החמרה במצב בריאותו.
הלך לעולמו בצרפת ב-24 במרץ 2008. אנשי הממלכה דרשו שייקבר במרוקו, אך לאחר מסע שכנועים הוסכם שייקבר בישראל. בצרפת נערכה לו הלוויה שבה הספידו אותו הרב יוסף סיטרוק והרב חנניה פינטו. לאחר העלאת ארונו ארצה נערכה לו הלוויה גם בישראל שבסופה נקבר בהר המנוחות בירושלים.
חתנו הוא הרב שלמה אמסלם, ראש מוסדות "בני שלמה" בבאר שבע.
שלמה דראגון

אין תמונה חופשית
שלמה דראגון (19 במרץ 1922 - 6 באוקטובר 2001) היה ממשתתפי מרד הזונדרקומנדו במחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו. היה בין כ-100 אנשי זונדרקומנדו במחנה שהצליחו לשרוד את השואה.
חייו

דראגון נולד בז'ורומין. היו לו שני אחים ואחות. סיים את לימודיו בגיל 13 כיוון שנאלץ לסייע כחייט בחנות של הוריו. אחרי כיבוש פולין, נאלצו הוא ואחיו הגדול אברהם לעבוד בעבודות כפייה ונשלחו עם משפחתם לבסוף לגטו ורשה. בגטו עסקו האחים בהברחת מזון לשטח הגטו. שלמה נתפס תוך כדי מעשה, נעצר, ונחקר בעינויים במשך יומיים. מאוחר יותר הצליחו האחים לעבור לגטו פלונסק, ולהעביר אליו את המשפחה, למעט אבי המשפחה שמצבו הבריאותי היה בכי רע שנותר בגטו ורשה. מגטו פלונסקר הועברו האחים מזרחה לגטו מלאווה (Mlawa). משם נשלחו אברהם ושלמה ב-5 בדצמבר 1942 לאושוויץ, אליו הגיעו למחרת. הם עברו סלקציה שהתבצעה על ידי גרהרד פליטש (Gerhard Palitzsch), לודוויג פלאגה (Ludwig Plagge) ורופא. הם נשלחו יחד עם עוד 404 גברים נוספים מתוך 2500 אנשים שהיו על הטרנספורט, לעבודה באושוויץ בירקנאו. שלמה קיבל את מספר האסיר 80359 ואחיו את המספר 80360.
זונדרקומנדו

ב-9 בדצמבר 1942 נשלחו שלמה ואחיו אברהם, ואנשים נוספים לעבודה במה שהוגדר להם כ"מפעל גומי". למעשה הם נשלחו לזונדרקומנדו תחת פיקודו של קצין האס אס אוטו מול (Otto Moll). בתחילה הוטלה על שלמה סחיבת הגופות מתאי הגזים למשרפות, לאחר מכן נשלח לבצע תורנויות בחדרי הזונדרקומנדו. ב-7 באוקטובר 1944 לקח דראגון חלק במרד הזונדרקומנדו. מרד זה דוכא על ידי האס אס ו-451 אסירים אשר לקחו בו חלק נורו. שלמה הצליח להנצל מן הירי. תפקידו של שלמה במחתרת הזונדרקומנדו הייתה אחריות על רימונים מתוצרת עצמית. לאחר פרוץ המרד ביצעו האס אס חקירות בקרב הזונדרקומנדו אולם הנחקרים סירבו להסגיר את חבריהם, ולא נמצאו חומרים מפלילים כנגד דראגון. באוקטובר 1944 נשלח לפרק את המשרפות. לאחר פינוי מחנה אושוויץ בינואר 1945 הצליח דראגון עם אסיר זונדרקומנדו נוסף בשם הנריק טאובר לברוח מצעדת המוות במקום שנקרא פשצ'ינה (Pszczyna).
הוא הסגיר עצמו לסובייטים כעד נגד פשעי הנאצים, ולאחר מכן בפברואר 1945 הוביל את אנשי הוועדה הממלכתית הסובייטית המיוחדת לחקר פשעיהם של הפולשים הגרמנים-פאשיסטיים לקרמטוריום מספר 3, בו הותירו קרובי הזונדרקומנדו את חתימותיהם חרותות על הקיר. הוא חשף רשימות שהוטמנו על ידי חברו לזונדרקומנדו זלמן גרדובסקי. בין התאריכים 10, 11 ו-17 במאי 1945 תיאר שלמה את קורותיו במחנה אושוויץ בפני ועדת חקירה פולנית. עדויותיו של שלמה דראגון והמסמכים שהוטמנו בשטחי המחנה אשר חילץ, מהווים את המקורות המרכזיים לתעוד מרד הזונדרקומנדו באושוויץ בירקנאו.
לאחר המלחמה

שלמה דראגון ואחיו אברהם הגיעו למחנה העקורים זיילצהיים בפרנקפורט. הם סחרו בתכשיטים במשך שנים רבות באזור התחנה המרכזית בפרנקפורט עד עלייתם לישראל. שלמה שנותר רווק חי אצל אחיו אברהם ואשתו. יחד עם ההיסטוריון גדעון גרייף, אחיו ושני שורדים נוספים מקרב הזונדרקומנדו חזרו בשנת 1993 לאושוויץ. סיפוריהם תועדו על ידי היסטוריונים של המוזיאון הלאומי אושוויץ בירקנאו. כמו שורדים אחרים של הזונדרקומנדו הסתיר דראגון את שייכותו ליחידה זו במחנה במשך שנים רבות, מתוך בושה.
רק לאחר שנים התבטא בנושא כחלק מפרסום ספרו:
"אנחנו לא שפכנו את הדם הזה. זאת עשו הגרמנים. הם הכריחו אותנו להיכנס לזונדרקומנדו. העובדה שהוכרחנו לבצע עבודה מחרידה זו, לא משנה את העובדה שאנו קורבנות ולא מרצחים".
דראגון נפטר ברמת גן לאחר מחלה ארוכה, באוקטובר 2001.
לקריאה נוספת

גדעון גרייף, בכינו בלי דמעות - עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו היהודים מאושוויץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004
הערות שוליים

↑  שלמה דראגון באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1292080841  VIAF: 2953168657974219520007   WorldCat (עם VIAF): 2953168657974219520007
שלמה הכהן אהרונסון

| --- | --- |

הרב שלמה הכהן אהרונסון
 לידה:  1863 אלול ה'תרכ"ג קרוצ'ה, בלארוס 
 פטירה:  1935 (בגיל 72 בערך) כ' באדר ב' ה'תרצ"ה תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  ?–1935 
 צאצאים:  בוריס ארונסון 
 
הרב שלמה הכהן אהרונסון (אלול ה'תרכ"ג, 1863 – כ' באדר ב' ה'תרצ"ה, 1935) היה הרב הראשי האשכנזי הראשון של העיר תל אביב (משנת ה'תרפ"ג-1923 עד שנת ה'תרצ"ה-1935). לפני עלותו לארץ ישראל כיהן כרב הערים ניז'ין וקייב שבאוקראינה.
חייו

נולד בקרוצ'ה (אנ'), בפלך מוהילב שברוסיה הלבנה, לרב יעקב אהרונסון, חסיד חב"ד שהיה רב העיירה. אחיו היה לימים העסקן הציוני מאיר אהרנסון מחרקוב. בצעירותו למד תורה אצל אביו. בגיל 15 החל למסור שיעורים בתלמוד בישיבת ליאדי, בה אביו היה ראש ישיבה. בשנת תרמ"ז התמנה לרב בקהילת גלוכוב, ובגיל 34 קיבל משרת רבנות בניז'ין, עירו של ניקולאי גוגול. שם הצליח למנוע פוגרום הודות לפנייתו הישירה להמון שביקש להכות ביהודים, והודות לחינו ולשליטתו המלאה בשפה הרוסית ולהשכלתו הכללית. בגיל 43 התמנה לרבה של קייב. בעת משפט בייליס סייע ביד הסנגוריה לנסח את טענות ההגנה, והשתתף בכל מהלך המשפט.
בימי מלחמת העולם הראשונה התמסר לעזרה בשביל פליטי גליציה שהתגוררו בקייב. במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע לרבבות יהודים שהוגלו בידי צבא הצאר בדרכם לסיביר. השתתף באספה המכוננת של יהודי אוקראינה כראש הסיעה הדתית "אחדות ישראל".
עקב רדיפות הקומוניסטים יצא מאוקראינה מערבה והגיע לגרמניה, שם נתמנה לרבם של יוצאי רוסיה. בשנת ה'תרפ"ג מונה לכהן כרבה הראשי של תל אביב, במקביל לעמיתו הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. הוא הגיע לתל אביב בסוף אוגוסט 1923 ונתקבל בתחנת הרכבת על ידי מאות מתושבי העיר. הוא הקים תנועה בשם "אחדות ישראל" והשתדל לחזק את החיים הדתיים בתל אביב בדרכי נועם ואף קיים יחסי קרבה עם החלוצים אנשי תנועת העבודה. הוא יזם את הקמתה של ישיבת תל אביב, יחד עם הרב מאיר בן הרב אלחנן ברלין ורבנים נוספים.
הרב אהרונסון נפטר אור ליום שני כ' אדר ב' תרצ"ה, בתום מחלה ממושכת. בהלווייתו השתתפו אישים רבים בישוב.
פעילותו הציונית

עוד מנעוריו נמשך לתנועת חיבת ציון. הוא היה חברו של שלום עליכם, וקיים קשר מכתבים עם אחד העם ומל"ל. מבחינת השקפתו הציונית נטה לשיטתו המעשית של מל"ל. היה ציר באסיפות הכלליות של חובבי ציון ומורשה הוועד ותרם כספים עבור הפועלים בארץ ישראל. בחתונת בתו נאספו כספים למען בניית בתים לתימנים בארץ ישראל. הצטרף אל הציונות המדינית עם הופעתה ואחר הקונגרס הציוני הראשון הגן מעל גבי כתב העת "המליץ" על הציונות מפני מתנגדיה החרדים. כציוני דתי מצא את מקומו במזרחי. במשך שנים רבות היה חבר הוועד הפועל של המזרחי בארץ ישראל ולקח חלק פעיל בוועידות הארציות.
בנוסף, היה הרב אהרנסון מחברי אגודת חובבי שפת עבר, ותואר כמי ש"הדיבור העברי שורר בביתו".
רכש 3000 דונם מצפון לרעננה, עליו הוקמו פרדסי המושבים בני ציון, חרוצים ובית החולים השיקומי קריית שלמה ב-1933. "גן שלמה" נקרא על שמו.
משפחתו

בנו יעקב הוא אביו של פרופסור שלמה אהרונסון. בתו חיינה נישאה לסופר נחמן מייזל. נכדו של אחיו, הרב אברהם הכהן אהרונסון, הוא אברהם זכאי, מפקדה הראשון של הפלי"ם. בנו זלמן אהרונסון היה אביו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון.
לקריאה נוספת

'אהרונסון, שלמה הכוהן', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 518–519. (הספר בקטלוג ULI)
יצחק אלפסי, החכם המופלא - הרב שלמה הכהן אהרנסון - הרב הראשי הראשון של תל אביב - חייו ומפעלו, תל אביב, ה'תשמ"ה
שלמה אהרונסון, סבא, או חורים שחורים, הוצאת כרמל, ירושלים, 2006
'הרב ר' שלמה הכהן אהרנסון זצ"ל', שערי ציון, שנה טו חוברות ד-ו, טבת-אדר תרצ"ה, עמ' עג-עה
הערות שוליים

↑  אל הרועים, המליץ, 9 באוקטובר 1891
שמאל, שני מלמטה, המליץ, 12 באוקטובר 1893
↑  ברור דברים (טור ימני, פסקה אחרונה), המליץ, 2 באוגוסט 1898
↑  אורח חשוב מאוד, הצפירה, 22 ביולי 1921
↑  הד יפו הרב אהרנסון, דואר היום, 30 באוגוסט 1923
↑  'רבי שלמה הכהן אהרונסון ז"'ל', ידיעות תל אביב, חוברת 5, מרץ 1935, עמ' 162.
↑  טור אמצעי באמצע, המליץ, 17 בינואר 1894
1 2  משה רזנבלט, כותבים אלינו, קיוב, הצפירה, 25 בדצמבר 1912
↑  דעת הרבנים, המליץ, 31 באוגוסט 1900
↑  החגיגה ב"גן שלמה", הארץ, 16 באוגוסט 1933
↑  "גן שלמה": נקודה חדשה בשרון, דואר היום, 17 באוגוסט 1933
↑  בחברת "גן שלמה", דבר, 26 ביולי 1934
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301948005171  ISNI: 0000 0000 7712 1119  LCCN: nr93032206  VIAF: 107506206   WorldCat (עם VIAF): 107506206
אוריאל יקותיאל

| --- | --- |

יקותיאל במצעד הגאווה בתל אביב, 2015
 לידה:  2 בספטמבר 1988 (בן 36) הרצליה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
אוריאל יקותיאל (נולד ב-2 בספטמבר 1988) הוא פרפורמר, רקדן ושחקן ישראלי. הוא אמן מופע דראג המופיע בשמו המלא ללא שם במה. הוא האמן הישראלי הראשון שפרץ שדמותו היא הכלאה מגדרית של נשיות וגבריות. דמותו מופיעה בבגדי נשים, ללא פאה ובעלת שפם, סימן ההיכר של יקותיאל. נוסף לכך, הוא מוביל את ליין מסיבות הגייז המזרחיות בישראל - האריסה.
ביוגרפיה

יקותיאל גדל והתחנך בהרצליה, בן זקונים במשפחה בת 4 ילדים. אמו התאבדה כשהיה בן שנתיים ואביו עבד כאיש ביטחון ומומחה בכלי נשק. בגיל 13 הוא יצא מהארון בפני משפחתו וחבריו. ב-2005 בגיל 17 למד איפור מקצועי בבית הספר לאיפור של ירין שחף. לאחר סיום התיכון, התגייס לחיל האוויר הישראלי, ומתוקף סיבות נפשיות קיבל פטור משירותי ביטחון והשתחרר בדרגת טוראי. לאחר שחרורו, עבר אוריאל לאנגליה ועבד במכירות ללא אישור עבודה, שם לראשונה הכיר רקדנים מכלל אזור אירופה וקיבל השראה ותובנה שהבמה היא מקומו.
עם שובו לישראל, החל להופיע במועדונים שונים בתל אביב, כשהוא לבוש בבגדי נשים ואיפור, אך עם זאת השאיר את סימן ההיכר שלו: השפם.
לאור הצלחתו בקרב הקהילה הגאה כדמות מיוחדת במינה, חבר אוריאל לליין ה"אריסה", הליין הראשון לגייז אשר מנגן מוזיקה מזרחית בלבד ויחד צברו תאוצה כאשר בקיץ 2011 סרטוני הליין שנראו במובנים מסוימים אף שנויים במחלוקת הפכו לוויראליים, ובכך העצימו את החשיפה של המסיבות. בין הזמרים הים תיכוניים שהצטלמו לסרטוני הליין לקראת הופעותיהם במסיבות: זהבה בן, אתי לוי, הפרויקט של רביבו, מרגלית צנעני, ליאור נרקיס, עומר אדם, שרית חדד ועוד.
בנובמבר 2011 השתתף בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן.
בשנת 2012 עלתה לאוויר הסדרה "אמא ואבאז" בערוץ הוט 3, שם שיחק אוריאל את חברם הטוב של סמי וארז, זוג גברים המביאים לעולם ילד עם אישה.
בשנת 2014 השתתף אוריאל בתוכנית המציאות "המירוץ למיליון", יחד עם חברו הטוב, טום באום. השניים הגיעו למקום השני, ובאותה השנה השתתף בקליפ שיצא עבור השיר "פה זה לא אירופה". ביוני 2015, החלו להגיש את תוכנית האירוח "שישי טייק אווי" בזכיינית ערוץ 2 רשת בשיתוף עם השף עומר מילר במשבצת המקדימה לאולפן שישי.
ב-2015 השתתף בקמפיין לחברת "קרולינה למקה" עם בר רפאלי.
בפסח 2016 החל להופיע במופע האלתורים "יצא משליטה" עם דר זוזובסקי, עדי הימלבלוי, תובל שפיר ועוד.
בקיץ 2016 יקותיאל כיכב בקמפיין עבור רשות שדות התעופה. בנוסף מנחה ביחד עם לירון רביבו את תוכנית הטיולים "החופשה המושלמת" בערוץ 2.
הערות שוליים

↑  שחר אטואן, אוריאל יקותיאל מלהטט בין הנשי לגברי, באתר הארץ, 15 ביוני 2012
↑  ערן סויסה, הכי אחותי, באתר ישראל היום, 19 בדצמבר 2014
↑  הסרטונים הויראלים של אריסה, ליין מסיבות גייז מזרחי, באתר צינור לילה
↑  28. עומר טובי, יותם פפו, אוריאל יקותיאל ואליעד כהן: ליין האריסה, באתר ‏מאקו‏, 26 בדצמבר 2011
↑  New Directions in Israeli Media: Film, Television, and Digital Content, University of Texas Press, 2025, ISBN 978-1-4773-3104-0. (באנגלית)
↑  הקהילה מתגייסת: אחרי כל לילה מגיע יום, באתר מזבלה
↑  גיא ארליך, עזרה בדרך: הקהילה הגאה נלחמת בהתאבדויות, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2011
שלמה כהן (נציב כבאות והצלה)

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1948 (בן 76) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  המכללה לביטחון לאומי 
 השתייכות:   צבא ההגנה לישראל   כבאות והצלה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף    רב-טפסר
 
שלמה כהן בתקופת שירותו הצבאי
שלמה כהן (נולד ב-10 בספטמבר 1948, ו' באלול ה'תש"ח) הוא איש צבא בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן גם כנציב הכבאות וההצלה של מדינת ישראל בדרגת רב-טפסר, ובתפקידי ניהול נוספים במגזר הציבורי.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1948 בבית החולים הדסה בתל אביב. הוריו, יואל דב ובתיה (לבית רוזנבאום), היו שורדי שואה. כהן התחנך בבית הספר היסודי החרדי "אוהל יעקב" ובהמשך בבית הספר הממלכתי-דתי "בר-אילן". את לימודיו התיכונים סיים בתיכון העירוני הדתי בתל אביב.
קריירה צבאית

כהן התגייס בשנת 1966 לגדוד 9, שבאותה תקופה היה גדוד חרמ"ש בחטיבה 7, שירת במשך כשנה כלוחם ולאחר מכן שובץ לקורס קציני שלישות, אותו סיים בהצטיינות. בתום הקורס שימש כשליש בבית הספר לשריון. במהלך שירותו חלה בצהבת ואושפז בבית החולים שיבא-תל השומר. לאחר החלמתו שובץ בחטיבה 401 בסיני כעוזר קצין שלישות חטיבתי.
תפקידו הבא היה אמור להיות קצין שלישות חטיבתי בחטיבה 274, חטיבת מילואים שהפעילה טנקי טירן במחנה חסה, אך עוד לפני שהחל את תפקידו מונה לכהן כקצין השלישות בחטיבה 7, אז בפיקוד אביגדור בן-גל. לאחר מכן קודם לתפקיד ראש לשכתו של אלוף אברהם אדן (ברן), אז מפקד אוגדת סיני. כהן המשיך להיות ראש לשכתו של אדן כאשר מונה למפקד גייסות השריון וכאשר שימש כאלוף פיקוד דרום, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה מונה כהן לקצין כוח האדם של גייסות השריון. במסגרת תפקידו עסק בשיקום מערך החוגרים בגייסות השריון.
עם סיום תפקידו ביקש כהן להשתחרר, לאור הצעות שהוצעו לו במגזר האזרחי, ובכללן מנכ"ל ההתאחדות לכדורגל או ראש אגף משאבי אנוש בחברת הביטוח "הסנה" בתל אביב. כהן בחר בתפקיד בחברת "הסנה" אך לאחר כחודשיים בתפקידו החדש התבקש על ידי ראש אכ"א, אלוף משה גדרון, לשוב לצה"ל. מפקד גייסות השריון דאז, האלוף מוסא פלד, ביקש למנותו כראש ענף סגל גייסות השריון, במגמה לשקם את מערך קצונת השריון שנפגע אנושות במלחמת יום הכיפורים. בתום תפקידו קודם לדרגת סגן אלוף ומונה לכהן כקצין השלישות של עוצבת געש ברמת הגולן.
עם סיום תפקידו יצא כהן ללימודי מנהל וכוח אדם ברגיעה ובחירום בבית הספר הגבוה למנהל ומשאבי אנוש בצבא ארצות הברית, אותם סיים בהצטיינות. עם סיום לימודיו, כיהן כהן בתפקידי הדרכה בכירים לקציני השלישות בצה"ל בהתבסס על לימודיו בארצות הברית ועל ניסיונו במלחמת יום הכיפורים. עם סיום תפקידיו במערך ההדרכה יצא ללימודי תואר ראשון במדע המדינה ובקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
כחצי שנה לתוך לימודיו מונה לתפקיד קצין השלישות במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, אז בפיקוד עמוס ירון. במהלך שנותיו בתפקיד פרצה מלחמת שלום הגליל (1982), בה מונה כממלא מקום קצין חי"ר וצנחנים ראשי. בתום תפקידו במפקדת קצח"ר השלים את לימודי התואר ולאחריהם מונה לשמש כקצין השלישות של פיקוד המרכז, בפיקודם של האלופים אמנון ליפקין-שחק ואהוד ברק.
עם סיום תפקידו בפיקוד המרכז יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי (מחזור י"ד) בפיקודו של האלוף יעקב לפידות. עם סיום לימודיו במב"ל בשנת 1986 מונה כהן כראש חטיבת כוח האדם במפקדת חילות השדה (מפח"ש/זרוע היבשה) בפיקודו של האלוף אורי שגיא.
קריירה ציבורית

בשנת 1990, הושאל כהן לסוכנות היהודית מצה"ל בהמלצתו של משה נתיב, ומונה כפרויקטור העלייה מברית המועצות.
בשנת 1992, מונה על ידי שר הפנים דאז אריה דרעי לכהן כנציב הכבאות וההצלה במדינת ישראל, בדרגת רב-טפסר. תפקיד בו כיהן עד לשנת 1995.
בשנת 1996, נבחר לכהן כמנהל חטיבת השקמיות, זאת לאחר שחברת השק"ם הופרטה ונרכשה על ידי גרשון זלקינד, וכן שימש כחבר הנהלה בחברה.
בשנת 1999, נקרא לקחת חלק במשא ומתן עם סוריה על ידי האלוף אורי שגיא, וכיהן כחבר בוועדה לניהול תהליך השלום העתידי.
בשנת 2001, מונה למנהל חברת השופרסל למגזר החרדי, בניהולו של האלוף עמי סגיס, תפקיד בו כיהן עד לשנת 2003.
במהלך מסגרת תפקידו כקצין שלישות המרכז, היה נציג צה"ל בבנק אוצר החייל.
במסגרת תפקידו כנציב הכבאות וההצלה, כיהן כדירקטור במוסד לבטיחות וגיהות של משרד העבודה והרווחה וכן בקרן לבטיחות בדרכים של משרד התחבורה. כמו כן, כיהן כהן כדירקטור בקרן ההשקעות של חברת העובדים בע"מ.
כהן כיהן גם כסגן יו"ר איגוד שופטי הכדורגל בישראל ובהמשך, כיו"ר איגוד שופטי הכדורסל בישראל. כהן כיהן גם כחבר הוועדה למניעת האלימות בספורט במסגרת ההתאחדות לכדורגל וכן כחבר הוועדה למינויים בכירים בשירות הציבורי בראשות השופט רביבי.
בחודש יולי 2023 מונה לשמש כחבר המועצה הציבורית של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2023 פרסם כהן את ספרו "חיי שלמה". הספר מבטא את לבטיו האישיים באשר להמשכיות קריירה צבאית בין הסמכתו כרב קהילתי ובין כדורגלן.
חיים אישיים

מתגורר באזור המרכז .
הערות שוליים

↑  נוסטלגיה: תת אלוף במיל' שלמה כהן מראשון לציון שהיה קצין השלישות של חטיבה 7 במלחמת יום הכיפורים היה אורח חטיבה 7 הקרבית וסיכם “אותה רוח לחימה שהייתה אצלנו נמצאת גם בלוחמים של היום“, באתר BE106.NET ראשון לציון
↑  אורי מילשטיין, קרב עמק הבכא של חטיבה 7 (א) - כוח אדם, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 במרץ 2023
↑  ניצן צבי כהן, ‏ההסתדרות נגד פיטורי 200 כבאים עם זקן: "קרב מאסף של נציב הכבאות נגד הכבאים", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 31 באוקטובר 2021
↑  הישיבה הארבעים-ואחת של הכנסת השלוש-עשרה, באתר knesset.gov.il
↑  הדס מגן, ‏ביה"ד לעבודה דחה בקשת השקם לאסור על בכיר לשעבר לעבוד בגוף שיגש למיכרז השקמיות, באתר גלובס, 10 ביולי 1997
↑  זהבה דברת, ‏מתפטר מנכ"ל רשת השקמיות, שלמה כהן, באתר גלובס, 9 בדצמבר 1996
אל"ם שלמה כהן בתפקיד מ״מ קצין חי״ר וצנחנים ראשי. מלחמת לבנון הראשונה 1982.
שלמה כהן נציב כבאות והצלה של ישראל 1992.
שמואל רשף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בדצמבר 1946 סאטו מארה, טרנסילבניה
 פטירה:  16 בדצמבר 2010 (בגיל 63) י' בטבת ה'תשע"א קיסריה, ישראל
 תאריך עלייה:  1959
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1965–1989 (כ־24 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 334  מפקד קורס קציני תותחנים  מפקד בית הספר לתותחנות  מפקד התותחנים בפיקוד הצפון  ראש מחלקת תורת הלחימה במחלקת ההדרכה  קצין תותחנים ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני   מלחמת לבנון הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל חברות, יושב-ראש עמותת "יד לתותחנים"
 
שמואל רשף (24 בדצמבר 1946 – 16 בדצמבר 2010) היה קצין תותחנים ראשי ה-13 בצה"ל ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה

רשף (במקור - פישר) נולד בסאטמר שבטרנסילבניה ועלה לישראל בשנת 1959. הוא היה בין בוגרי המחזור הראשון של ישיבת בני עקיבא בנתניה.
רשף התגייס לצה"ל ב-1965 במסגרת העתודה האקדמית והצטרף לחיל התותחנים, בו מילא שורה ארוכה של תפקידים. ב-1968 סיים קורס קציני חת"ם ושימש קצין הדרכה בפיקוד הצפון. במלחמת ההתשה שימש כמפקד סוללה וקצין מבצעים בגדוד 334, בשנים אלו השתתף בפשיטות בלבנון, ירי ארטילרי לאזור אירביד שבירדן ולחימה בחזית המצרית. ב-1971 השתלם בקורס מדידות מתקדם בצבא ארצות הברית. לאחר מכן שימש מפקד בקורס יסוד וסגן מפקד הקורס בבה"ד 9, ב-1973 שימש קצין אג"ם של אגד ארטילרי 7030. שבועות ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים מונה לסגן מפקד גדוד 334, במהלך המלחמה השתתף בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן ובמבצע קינוח. לאחר המלחמה שימש קצין אג"ם במפקדת התותחנים של פיקוד הצפון ולמד בבית הספר לפיקוד ומטה. בשנים 1978-1976 פיקד על גדוד 334, לרבות במבצע ליטני במהלכו שימש מפקד הסיוע של חטיבת גולני ולאחר מכן מפקד הסיוע של עוצבת הגליל שזה עתה הוקמה. ב-1978 שימש כמפקד קורס קציני תותחנים ויצא ללימודים בצבא ארצות הברית. ב-1980 מונה למפקד בית הספר לתותחנות ושימש מפקד אגד מילואים 425, לאחר מכן שירת כמפקד התותחנים בפיקוד הצפון (1982-1984).
רשף למד במכללה לביטחון לאומי. לאחר כהונה כראש מחלקת תורת הלחימה במחלקת ההדרכה במטה הכללי התמנה לתפקיד קצין תותחנים ראשי (1986-1989), בדרגת תת-אלוף.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבד רשף ברפא"ל. בהמשך ניהל את מפעל "שיש תבור" ומפעל נוסף ולאחר מכן פנה לעסקים פרטיים.
רשף היה בין מקימי בית התותחן בזכרון יעקב ושימש כיושב-ראש עמותת "יד לתותחנים".
שמואל רשף נפטר בחודש ב-16 בדצמבר 2010.
חיים אישיים

רשף היה נשוי ואב לבן ולבת. בנו אביב משרת בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  יוני 1948 (בן 76) 
 מדינה:  ישראל 
 
שלמה פיוטרקובסקי (נולד ביוני 1948) הוא איש עסקים ובנקאי ישראלי.
חייו

פיוטרקובסקי נולד בשנת 1948. אביו היה ניצול שואה יליד פולין ואמו נולדה באלכסנדריה. בילדותו גדל באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ולאחר מכן עברה המשפחה לחולון. פיוטרקובסקי התגייס לחיל הרגלים ונפצע במלחמת ששת הימים. עם סיום המלחמה עבר קורס קצינים ושירת כקצין ביטחון שדה. לאחר שחרורו למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב.
פיוטרקובסקי נשוי ולו ארבעה ילדים.