stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של תת-היבשת ההודית
שלטון אסלאמי > השושלת המוגולית

בראשית המאה ה־16, צאצאיו של טימור לנג שטפו את מעבר ח'ייבר, וייסדו את השושלת המוגולית, ששרדה עשרים שנה.
שושלות צ'ולה וויג'איאנגר ההינדיות נאבקו עם השלטון האסלאמי, והפגישה בין שתי המערכות השונות גרמה לעירוב, שהותיר השפעות תרבותיות לטווח ארוך על שתיהן. גם השלטון המוגולי היה מלווה בהשפעות כאלה, כשגוג'ראט ורג'אסטן תרמו לזאת.
ב-1526 באבור, צאצא של טימור לנג, עבר את מעבר ח'ייבר וייסד את האימפריה המוגולית, שהייתה קיימת למשך יותר מ-200 שנה. עד 1600, השושלת שלטה כבר על רוב תת-היבשת היא החלה לדעוך לאחר 1707 ונוצחה לבסוף במרד ההודי הגדול של 1857 על ידי הבריטים.
בתקופה זו היו שינויים חברתיים עמוקים, כאשר רוב האוכלוסייה הייתה הינדית בדתה ואילו השליטים היו מוסלמים, שחלקם היו סובלנים מבחינה דתית ותמכו בתרבות ההינדית, ואילו אחרים השמידו מקדשים היסטוריים והטילו מיסים על הלא-מוסלמים. אכבר הגדול היה ידוע באינטגרציה שהוא ניסה ליצור עם התרבות ההודית. כך למשל הוא הכריז על איסור הריגת בעלי חיים בימים הקדושים לג'ייניזם, ביטל את המס על הלא-מוסלמים, נישא לאישה ראג'פוטית הינדית ולאישה נוצרית. הקיסרים המוגולים בעצמם נישאו לאצילים המקומיים וכרתו בריתות עם המהארג'ות המקומיים. המדיניות הלא-סובלנית של חלק מהקיסרים (למשל אורנגזב), תרמו לנפילתה של האימפריה. בתקופת ההידרדרות של האימפריה המוגולית נוצרו כמה אימפריות קטנות יותר שמילאו את הוואקום, או שהיו שבעצמן מהגורמים שתרמו להידרדרות.
ב-23 ביוני 1757 התנהל קרב פלסי בין כוח של חברת הודו המזרחית האנגלית, בפיקודו של רוברט קלייב לבין כוח הודי בתמיכה צרפתית בפיקודו של מושל בנגל מטעם האימפריה המוגולית - סיראג' אוד-דואלה. קרב זה הסתיים בתבוסה של הכוח ההודי והביא להשתלטות חברת הודו המזרחית על בנגל.
שלטון אסלאמי > האימפריה המראטהית

האימפריה המראטהית נוסדה בידי הקיסר שיוואג'י ב־1674, כאשר הוא סיפח חלק מסולטנות ביג'פור. בתחילה התרחבה האימפריה בהדרגה. הפשווה באג'י ראו הראשון הרחיב בהרבה את שטחיה, לאחר שנלחם בכוחות האימפריה המוגולית בהצלחה. גם לאחר מותו בשנת 1740 נמשכה התרחבות האימפריה. בשנת 1760, האימפריה שלטה כמעט בכל תת-היבשת. ההתרחבות נבלמה עם תבוסת כוחות האימפריה המראטהית בידי צבא אפגאני בקרב השלישי של פניפאט ב־1761. הפשווה האחרון, באג'י ראו השני, נוצח בידי הבריטים במלחמה האנגלו-מרתית השלישית.
הודו הקולוניאלית

גילוי האירופים את הנתיב החדש להודו בידי ואסקו דה גאמה ב־1498 הביא לראשית קולוניאליזציה אירופית של הודו.
הבריטים ייסדו את התחנה הראשונה שלהם בדרום אסיה ב־1619 בסוראט בחוף הצפון מערבי של הודו, כשהם מגיעים לאחר הפורטוגזים וההולנדים. מאוחר יותר במאה זו, פתחה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנות סחר קבועות בצ'אנאי (מאדראס בעבר), מומבאי (בעבר בומביי) וקולקטה (בעבר כלכותה), תחת ההגנה של השליטים המקומיים.
הפורטוגזים ייסדו בסיסים בגואה, דאמאן, דיו ובומביי. הם נותרו כשליטים הקולוניאליים באזורים אלה במשך 500 שנה, עד לשנת 1962.
הצרפתים ייסדו בסיסים יחד עם הבריטים במאה ה־17. הם החזיקו בחלקים גדולים מדרום אסיה, אך מלחמות עם הבריטים הובילו לאיבוד של כמעט כל הטריטוריה שלהם. הם המשיכו להחזיק בקולוניות של פודוצ'רי וצ'דרנגור. פודוצ'רי הועברה להודו ב־1950.
הנוכחות ההולנדית בתת-היבשת כונתה הודו ההולנדית ובתחומיה נכללו קורומנדל, מאלאבר ההולנדית (באזור קוצ'י של ימינו), בנגל וסוראט. בנוסף שלטה הולנד בסרי לנקה (ציילון ההולנדית), ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (אינדונזיה של ימינו). הם היו אחראים להכשרת הצבא של הנסיכות קרלה. גם לדנמרק הייתה קולוניה אחת, טרנקוובר, ובשנת 1845 היא נמכרה לבריטניה.
הודו הקולוניאלית > הודו הבריטית

הבריטים הרחיבו את השפעתם מראשי גשר אלה, עד שבשנות ה־50 של המאה ה־19 הם שלטו ברוב תת-היבשת ההודית, כולל בבנגלדש ופקיסטן של היום. ב־1857, מרד בצפון הודו שהובל בידי חיילים הודים מורדים, הוביל להעברה של הכוח בהודו מחברת הודו המזרחית לכתר. בשנת 1861 מונה "המשנה למלך" ובשנת 1877 הוכתרה מלכת בריטניה כקיסרית הודו. בריטניה החלה לנהל את רוב הודו באופן ישיר, ועל השאר שלטה בעזרת הסכמים עם השליטים המקומיים. מ־1830 הפסדם של הבריונים שיחק תפקיד בהבטחת שליטה רבה יותר של הבריטים במחוזות ההודיים השונים.
בסוף המאה ה־19 הודו הבריטית צעדה את צעדיה הראשונים לכיוון ממשל עצמי, עם מינויים של יועצים הודיים למשנה למלך הבריטי, ועם ייסודם של מועצות מקומיות עם חברים הודיים; לאחר מכן הבריטים הרחיבו את ההשתתפות למועצות מחוקקות.
על פי "חוק ממשלת הודו" מ-1935, הבריטים חילקו את הודו ל-11 פרובינציות, בכל פרובינציה הייתה ממשלה מקומית ובית מחוקקים שנבחר על ידי העם.
מ־1919, המנהיג ההודי מוהנדס גנדי (המכונה "מאהטמה" - נשמה גדולה) הפך את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לתנועת המונים להפגנה כנגד השלטון הקולוניאלי הבריטי. התנועה פעלה להבאת עצמאות על ידי פעולה פרלמנטרית, התנגדות לא אלימה ואי שיתוף פעולה עם הבריטים.
הדרישה לעצמאות לא תמיד נעשתה בדרכי שלום. בניגוד לגנדי, אחרים כגון באגט סינג ראו צורך באלימות כדרך להיפטר מן הבריטים. הוא הטמין פצצה במרכז ישיבת המחוקקים. הוא נתפס על ידי הבריטים ונתלה על מעשיו. לאחר קבלת העצמאות, רחובות רבים ברחבי הודו נקראו על שמו, ויש מוזיאון המוקדש לו במדינת פונג'ב. מנהיג אחר היה סובהאז צ'נדרה בוסה שהקים את הודו החופשית ונלחם לצד היפנים במלחמת העולם השנייה כדי לשחרר את הודו מהבריטים.
הערות שוליים

↑  The Evolution and History of Human Populations in South Asia
↑  Out of Africa I: The First Hominin Colonization of Eurasia
↑  Introduction to Rock Art in India
↑  Ancient Rock Art in the Plains of India
↑  היסטוריה של הרפואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  ליד קמפור בצפון אוטרפרדאש
↑  Indic Identities
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543461405171  LCCN: sh85064905 
ציור סלע מבימבטקה
פסל של מלך-כוהן מאחת מערי עמק האינדוס
מפת צפון הודו ב-600 לפני הספירה
שטחה של הממלכה האינדו-יוונית, שנת 100 לפני הספירה בערך
שטחה של אימפריית מאורייה. בכחול כהה האימפריה עצמה, בכחול בהיר אזורים שכרתו עמה ברית
מאגאדהה
ממלכת גופטה תחת שליטיה השונים
קברו של טוגלג
מטבעות טוגלג
מסגד באדשאי בעיר להור שנבנה במאה ה-17
אקסקליבר

ערך זה עוסק בחרב מיתולוגית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סר בדיוור משליך את החרב אקסקליבר אל תוך המים. ציור של אוברי בירדסלי, 1894
אקסקליבר (גם קליבורן או קלדבולך; באנגלית עתיקה: Excalibur, "חותך פלדה"; בוולשית: Caledfwlch) היא החרב האגדית של המלך ארתור. היא מוזכרת פעמים רבות בהקשר של העצמאות של בריטניה הגדולה.
בסיפורי המלך ארתור

ישנן גרסאות על פיהן אקסקליבר היא החרב באבן, המופיעה בסיפורים מימי הביניים (מה שמוכיח את יחוסו של המלך ארתור); באגדות המלך ארתור, סופר שהחרב אקסקליבר ניתנה במתנה לאותר פנדרגון, אולם הוא איבד אותה ועל פי גרסאות אחרות איבד את היכולת להנות מסגולותיה כשחמד את איגריין, אשתו של אציל אחר, ובעת מותו במהלך קרב נעץ אותה באבן, כשנקבע שרק השליט הראוי למשול בבריטניה באמת, יוכל לשלוף אותה מהאבן. לאחר שנים הצליח בנו, ארתור, לשלוף את החרב מהאבן וכך הפך למלכה של בריטניה.
על פי "מות ארתור" מאת תומאס מלורי, קיבל ארתור את החרב מגבירת האגם שבאי הקסום אבלון. גבירת האגם סיפרה לארתור שהחרב חושלה עבורו, ובבוא הזמן היא תדרוש ממנו משאלה תמורתה. מרלין אמר לארתור שכל עוד החרב תהיה איתו, הוא לא ידמם גם אם ייפצע - וכך אכן היה. לאחר קרב קמלן ציווה ארתור על נושא כליו, בדיוור, להשליך את החרב לאגם. יד הושטה מן המים ותפסה את החרב, וארתור שט באגם אל אבלון, שם מת.
מקבילות בספרות ובתרבות

בסרט הקולנוע האפי-פנטסטי "אקסקליבר", החרב אקסקליבר היא חרב קסומה שחושלה בידי הדרקון ומשמשת כחרב בסלע. אקסקליבר היא בעלת יכולת לשבור כל כלי נשק ולחדור כל שריון, כולל את שריון הלוחות המכושף שהעניקה מורגן לה פיי לבנה מורדרד. בסיום הסרט משליך סר פרסיבל את החרב לאגם שם היא נלקחת על ידי הגבירה של האגם.
בסדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" מופיעות חרבות כוח, בהן אקסקליבר חרב הקרח.
בסדרת הטלוויזיה "מרלין" אקסקליבר היא חרב, שחושלה על ידי הדרקון האגדי קילגארה, וניתנה למלך ארתור על ידי מרלין הקוסם הצעיר, כיוון שהחרב הייתה רבת עוצמה מרלין היה צריך להחביא אותה במקום שאף אחד לא יוכל למצוא, לכן נעץ אותה באבן בעזרת קסם.
על שם החרב קרוי מלון אקסקליבר בלאס ווגאס.
בספר "ערפילי אבלון" מוזכר שהחרב עשויה מברזל מטאוריטי.
הערות שוליים

↑  בספר "ההיסטוריה של מלכי בריטניה"
↑  לבנה ליטני, המיתולוגיה הבריטית, תל אביב: מפה, 2005, עמ' 166
↑  לבנה ליטני, המיתולוגיה הבריטית, תל אביב: מפה, 2005, עמ' 235
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גבירת האגם מספרת לארתור על אקסקליבר. ציור של אוברי בירדסלי
טלסה (כדורגל)

מועדון הכדורגל טולסה (באנגלית: FC Tulsa), היא קבוצת כדורגל מהעיר טלסה, אוקלהומה שבארצות הברית, אשר משחקת בליגת הUSL.
היסטוריה

ב-11 בפברואר 1978, נערך המשחק הראשון של ראפנקס שנגמר בהפסד 6-5 לטובת הטמפה ביי רודיס.
הם זכו בתואר ה-NASL בסוקר בול 83', כשהם ניצחו את טורונטו בליזארד באצטדיון בי סי פלייס בוונקובר. בתוצאה של 2–0. למרות שהעונה האחרונה של ה-NASL הייתה 1984, והליגה התפרקה בתחילת 1985, ה-ראפנקס המשיכו לפעול כמועדון עצמאי. הם הרכיבו לוח זמנים שאפתני של יותר מ-20 משחקים הנמשכים ממאי עד אוגוסט, נגד קבוצות מארצות הברית, אירופה ודרום אמריקה, כמו כן אף קבוצות אחרות של ה-NASL לשעבר שלא התפרקו. אך המועדון הפסיק את פעילותו ב-17 ביולי 1985.
ב-26 בפברואר 2014, הוכרז שהקבוצה החדשה שהוקמה בטולסה, תיקרא טולסה ראפנקס כמחוות כבוד לטולסה ראפנקס המקורית ששיחקה ב-NASL. השם זכה לכמעט 50% מהקולות בבחירת השם למועדון, ההצבעה התקיימה בפברואר 2014.
ב-4 בדצמבר 2019, המועדון הודיע כי שמה של הקבוצה ישונה לשם "מועדון הכדורגל טולסה", החל מעונת 2020.
מאמני עבר > טולסה ראפנקס (1977-1985)

ביל פולקס (1978)
אלכס סקוטרק (1978)
אלן הינטון (1979)
צ'רלי מיטשל (1980–1981)
טרי הנסי (1981–1983)
סטיב ארל (עונת 1983–1984)
וים סורביר (1984)
מאמני עבר > טולסה

דייוויד וודרוי (2017–2018)
מייקל נסיאן (2018–2022)
דונובן ריקטס (2022–)
תארים והישגים

NASL
זכייה: 1983
שחלוף (מתמטיקה)

באלגברה ליניארית, שחלוף (לפעמים גם חילוף; אנגלית: Transpose) הוא פעולת ההחלפה בין השורות והעמודות של מטריצה נתונה. הפעולה מקבלת מטריצה בת n שורות ו-m עמודות, ומחזירה מטריצה בת m שורות ו-n עמודות, שבמקום ה-(i, j) שלה נמצא האיבר ה-(j, i) של המטריצה המקורית. השחלוף הוא דוגמה סטנדרטית לאינוולוציה מסוג ראשון. מטריצה ריבועית שפעולת השחלוף אינה משנה אותה נקראת מטריצה סימטרית.
השחלוף AT של מטריצה A יכולה להתקבל על ידי שיקוף של מקדמי המטריצה לאורך האלכסון הראשי. חזרה על הפעולה מחזירה את המקדמים למקומם המקורי.
הגדרה פורמלית

תהא  \!\,A מטריצה מסדר  n\times m. המטריצה המשוחלפת שלה,  A^{\top } 
(מקובלים גם הסימונים  \ A^{T},A^{t},{}^{t}A,A^{tr},A')
היא מטריצה מסדר  \!\,m\times n  שמוגדרת כך:   \!\,(A^{\top })_{ij}=(A)_{ji}, עבור כל   \!\,1\leq i\leq m,1\leq j\leq n.
דוגמאות:
\qquad {\begin{bmatrix}1&2\\3&4\\5&6\end{bmatrix}}^{\top }\!\!\;\!=\,{\begin{bmatrix}1&3&5\\2&4&6\end{bmatrix}}\;
תכונות

פעולת השחלוף מהווה, כאמור, אינוולוציה מסוג ראשון. פירושו של דבר הוא שהפעולה שומרת על החיבור ועל הכפל בסקלר, הופכת את פעולת הכפל, ויש לה סדר 2:
\!\,(A+B)^{\top }=A^{\top }+B^{\top }.
\!\,(\lambda A)^{\top }=\lambda (A^{\top }).
\!\,(AB)^{\top }=B^{\top }A^{\top }
\!\,(A^{\top })^{\top }=A
מן התכונות האלה נובע גם שאם  \!\,A הפיכה אז גם  \ A^{\top } הפיכה ו- \!\,(A^{\top })^{-1}=(A^{-1})^{\top }.
הדטרמיננטה של מטריצה זהה לזו של המטריצה המשוחלפת שלה. מכאן נובע שגם הפולינום האופייני של  \ A^{\top } שווה לזה של  \ A, ולכן יש להן גם אותם ערכים עצמיים. יתרה מזו, כל מטריצה דומה למטריצה המשוחלפת שלה.
מטריצות מיוחדות הקשורות בשחלוף

מטריצה ריבועית  \ A נקראת סימטרית אם  A^{\top }=A, כלומר  \ A שווה למטריצה המשוחלפת שלה.  \ A נקראת אנטי-סימטרית אם  A^{\top }=-A.
אם  \ A היא מטריצה ריבועית הפיכה ומתקיים  \ A^{-1}=A^{\top }, אז  \ A נקראת מטריצה אורתוגונלית. כלומר, מטריצה ריבועית  \ A היא אורתוגונלית אם ורק אם  \ AA^{\top }=A^{\top }A=I, כאשר  \ I היא מטריצת היחידה.
בדומה לפעולת השחלוף אפשר להגדיר גם פעולת הצמדה הרמיטית הכוללת בנוסף לשחלוף גם פעולת הצמדה של אברי השדה. הצמוד ההרמיטי של מטריצה  \ A מסומן  \ A^{*} וכאמור מוגדר לפי  \ (A^{*})_{ij}={\overline {A_{ji}}}. אם  \ A מקיימת  \ A^{*}=A, היא נקראת מטריצה הרמיטית. מטריצה הרמיטית היא סימטרית בדיוק כאשר כל הרכיבים שלה ממשיים. בעניין זה, ראו גם אופרטור הרמיטי.
שחלוף של העתקה ליניארית

אם  \ V ו- \ W הם מרחבים וקטוריים מעל שדה  \mathbb {F}  ו- T:V\to W היא העתקה ליניארית, ההעתקה המשוחלפת שלה היא העתקה  T^{\top }:W^{*}\to V^{*} בין המרחבים הדואליים של  \ W ו- \ V  המוגדרת באופן הבא:
\left(T^{\top }g\right)\left(v\right)=g\left(T\left(v\right)\right) לכל  v\in V ולכל   g\in W^{*}.
זוהי העתקה ליניארית ודרגתה שווה לדרגת  \ T. הפונקציונל  \ T^{\top }g מכונה לעיתים המשיכה לאחור של  \ g במקביל ל- \ T.
אם  \ V ו- \ W הם מרחבים וקטוריים סוף-ממדיים,  {\mathfrak {B}} הוא בסיס סדור ל- \ V עם בסיס דואלי  {\mathfrak {B}}^{*},  {\mathfrak {B}}' הוא בסיס סדור ל- \ W עם בסיס דואלי  {\mathfrak {B}}'^{*} ו- \ A היא המטריצה המייצגת של  \ T ביחס לבסיסים  {\mathfrak {B}},{\mathfrak {B}}', אז המטריצה המייצגת של  \ T^{\top } ביחס לבסיסים  {\mathfrak {B}}'^{*},{\mathfrak {B}}^{*} היא בדיוק  \ A^{\top }.
| נושאים באלגברה ליניארית |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | שדה • מרחב וקטורי • משוואה ליניארית • מערכת משוואות ליניאריות • העתקה ליניארית • מטריצה |  |
| וקטורים | סקלר • כפל בסקלר • צירוף ליניארי • תלות ליניארית • קבוצה פורשֹת • בסיס • וקטור קואורדינטות • ממד |  |
| מטריצות | כפל מטריצות • שחלוף • דטרמיננטה • דירוג מטריצות • דרגה • עקבה • מטריצה מצורפת • מטריצת מעבר • מטריצה משולשית • דמיון מטריצות • ערך עצמי • פולינום אופייני • לכסון מטריצות • צורת ז'ורדן |  |
| העתקות | העתקה ליניארית • קואורדינטות • מטריצה מייצגת • גרעין • אנדומורפיזם • איזומורפיזם • העתקה אפינית • העתקה פרויקטיבית |  |
| מרחבי מכפלה פנימית | מכפלה סקלרית • מכפלה וקטורית  • אורתוגונליות  •  מטריצה סימטרית • אופרטור הרמיטי • אופרטור אוניטרי • טרנספורמציה נורמלית • נורמה • מטריקה |  |
| תבניות | תבנית ביליניארית • תבנית סימטרית •  תבנית הרמיטית • תבנית סימפלקטית • חפיפת מטריצות • משפט סילבסטר • תבנית מולטי-ליניארית אנטי-סימטרית • אוריינטציה • צפיפות • טנזור |  |
סרסור

ערך זה עוסק במתווך לזנות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"הסרסורית" (אנ'), ציור של יאן ורמיר
סרסור הוא בעל מקצוע המתפרנס מתיווך בין קונה למוכר, אך בימינו משתמשים במושג זה בעיקר בהקשר של זנות, דהיינו, אדם שמתווך בין הזונה ללקוחותיה, ומתפרנס מרווחיה של הזונה.
פירוש המילה "סרסור" בעברית הוא מתווך. השימוש במילה למושג של "מתווך זימה" מופיע בתלמוד הירושלמי:
"לֹא תָתֻרוּ אַחֲרֵי לְבַבְכֶם וְאַחֲרֵי עֵינֵיכֶם" (במדבר, ט"ו, ל"ט); אמר רבי לוי, ליבא ועינא תרין סרסורין דחטאה.
אף שרוב הסרסורים הם גברים, יש גם נשים העוסקות בסרסרות. ברוב המקרים, לא מדובר בניהול עסקיהן של זונות רחוב, אלא במנהלות של בתי בושת. אישה המנהלת בית בושת מכונה "מאדאם".
במרבית מדינות העולם, ובהן ישראל, הסרסרות היא עבירה פלילית, אם כי יש מדינות שבהן ניהול בית בושת הוא חוקי, הבולטת שבהן היא הולנד.
סעיף 199 לחוק העונשין של ישראל מגדיר את עבירת הסרסרות, וקובע עונש מאסר עד 5 שנים על "מי שמחייתו, כולה או מקצתה, דרך קבע או בתקופה כלשהי, על רווחי אדם העוסק בזנות" ועל "מי שמקבל ביודעין מה שניתן בעד מעשה זנות של אדם או חלק ממה שניתן כאמור". העונש מוחמר ל-7 שנות מאסר, אם אותו אדם עבר את העבירה כלפי בן זוגו, ילדו או ילדו החורג, או תוך ניצול יחסי מרות, תלות, חינוך, או השגחה. סעיף 200 לחוק קובע חזקה לפיה "גבר הגר עם זונה או שהוא רגיל להילוות אליה דרך קבע או משתמש בפיקוחו או בהשפעתו עליה בדרך שיש בה כדי לסייע בידה או להכריחה לזנות, חזקה עליו שהוא חי על רווחיה, זולת אם הוכח היפוכו של דבר". בסעיף 199 השתמש המחוקק בסגנון עוקף מגדר.
הערות שוליים

↑  כך למשל במשנה, מסכת בבא בתרא, פרק ה', משנה ח'
סלה מריל

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1837 קנטון, ארצות הברית 
 פטירה:  22 בינואר 1909 (בגיל 71) פרויטוייל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' ייל  בית הספר ויליסטון נורת'האמפטון 
 
סלה מריל (באנגלית: Selah Merrill;‏ 2 במאי 1837 - 22 בינואר 1909) היה איש דת פרוטסטנטי אמריקאי שכיהן כקונסול ארצות הברית בירושלים במספר קדנציות לא-רציפות, במהלך עשרים וחמש השנים שבין 1882 ל-1907. הוא היה ארכאולוג, חוקר ארץ ישראל, זואולוג, חוקר טבע ואספן של פריטים ארכאולוגיים, זואולוגיים ובוטניים של ארץ ישראל.
ביוגרפיה

מריל נולד בעיירה קנטון במחוז הרטפורד, קונטיקט, נצר למשפחה מכובדת מראשוני המתיישבים האנגלים במסצ'וסטס. בשנת 1863 סיים את לימודי הדת באוניברסיטת ייל, ושנה לאחר מכן הוסמך ככוהן דת. שימש קצין דת בגדוד של שחורי עור בצבא ארצות הברית.
מריל הושפע מהארכאולוג המפורסם אדוארד רובינסון. בשנים 1868-1870 למד גרמנית באוניברסיטת ברלין. בשנת 1869 ערך מסע ליוון, מצרים, סוריה וארץ ישראל, ומסע זה עורר את התעניינותו בארץ הקודש. ב-1874 שב מריל לאזור כארכאולוג מטעם "החברה האמריקנית לחקר ארץ ישראל". בשנים שלאחר מכן הוא עמד בראש שלושה מסעות לעבר הירדן. את ממצאיו הארכאולוגיים, הטופוגרפיים והאתנוגרפיים פרסם בשנת 1881 בספרו "מזרחית לירדן" (East of Jordan).
בין השנים 1880–1882 לימד עברית בסמינר התאולוגי באנדובר שבמסצ'וסטס. באותה תקופה ייסד מוזיאון תנכ"י באנדובר שבו הוצג אוסף מרשים שהביא מארץ ישראל וכלל ציפורים ויונקים מפוחלצים, צמחים ומוצגים ארכאולוגיים שונים.
ביוגרפיה > קונסול בירושלים

מריל כיהן כקונסול ארצות הברית בירושלים במשך ארבע עשרה שנה לא רצופות – יותר מכל קונסול אחר. לראשונה התמנה כקונסול בשנת 1882, וכיהן בתפקיד שלוש שנים. ב-1891 חזר לירושלים לכהונה שנייה למשך שנתיים. בשנת 1898 הטיל עליו הנשיא מק-קינלי את תפקיד הקונסול האמריקאי בירושלים בפעם השלישית, ומריל פעל בירושלים עוד תשע שנים – עד 1907.
שהותו הממושכת בארץ ישראל אפשרה לו לחקור את ההיסטוריה והארכאולוגיה של ארץ ישראל ולהשתתף במחקרים ובמסעות בנושאים אלו. מריל סייע לכמה מחוקרי הארץ הנודעים, בהם צ'ארלס וילסון, צ'ארלס וורן וג'ורג' אדם סמית. פעילותו המחקרית והארכאולוגית של מריל זכתה לביקורת של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF).
כקונסול סייע להקמת בית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים, שנוסד בשנת 1900.
מריל לא גילה יחס אוהד ליהודים, והתנגד להעניק להם סיוע כספי. לטענתו, היהודים אינם שואפים להיות מתיישבים, והם "לא מסוג האנשים הדרוש לשגשוגן של המושבות החדשות". בשנת 1899 התלונן בפני משרד החוץ האמריקאי על היהודים הציונים המהגרים לארץ ישראל בניגוד לחוק.
מריל לחם גם בהשתקעות אמריקאים בירושלים - אנשי המושבה האמריקאית בירושלים, שבהם חשד בכפירה ובאי-מוסריות. הוא ניהל עימם מאבק מר, ובמסגרת מאבקו בהם הוציא את מתיהם מקבריהם בבית הקברות שבהר ציון, כדי למכור את האדמה לגרמנים שרצו להקים עליה כנסייה. אנשי המושבה התלוננו על התנכלויות חוזרות ונשנות מצד הקונסול מריל בפניות לשגרירות ארצות הברית בקושטא ולמחלקת המדינה בוושינגטון הבירה. העימות הקשה שלו אנשי המושבה האמריקאית היה, ככל הנראה, אחד הגורמים העיקריים לסיום כהונתו בירושלים.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

אחרי סיום כהונתו השלישית בירושלים מונה מריל לתפקיד קונסול בג'ורג'טאון שבגיאנה הבריטית. הוא מילא תפקיד זה בשנים 1907-1908, וחזר לארצות-הברית כדי לחיות שם את שארית ימיו. בשנת 1908, כשנה לפני מותו, פרסם את הספר "ירושלים הקדומה" (Ancient Jerusalem). הספר מתאר ומתעד בפרוטרוט את המצב בירושלים בשלהי הבית השני, ערב המרד הגדול ברומאים ובמהלכו.
זואולוג וצלם

מריל היה חוקר טבע ומומחה בקנה מידה בינלאומי לציפורים. הוא ערך תצפיות רבות, ופרסם את ממצאיו בעשרות מאמרים בכתבי עת אמריקאיים. עם זאת, אוספיו וכתביו המדעיים לא נבדקו, וחוקרים בתחום הצפרות אינם מצטטים אותו.
בין תגליותיו, מין נדיר של צבי מצוי הקרוי על שמו (Gazella g. merrilli).
מריל גם היה צלם חובב. אוסף הצילומים שלו נמצא במוזיאון ישראל בירושלים.
אספנות

מריל היה אספן נלהב של עתיקות, ציפורים ויונקים. האוסף הכיל חרסים, מאובנים, מטבעות, וכן חיות, ציפורים, חרקים ופרחים הקשורים לארץ ישראל. הוא התהדר בכך שהוא בעל האוסף הגדול ביותר של בעלי חיים מארץ ישראל. באוסף היו כאלפיים עורות ציפורים מארץ ישראל. האוסף שלו שימש כמוזיאון פרטי, והיווה אטרקציה לתיירים ולחוקרים שביקרו בירושלים.
מריל התעשר ממכירת מוצגים ארכאולוגיים, אתנוגרפיים, בוטניים וציפורים מארץ ישראל למוזיאונים באנדובר ובהרווארד.
לאחר מותו העבירה אשתו את אוספיו ואת שני יומניו למוזיאון בהרווארד. אוניברסיטת הרווארד הפיקה קטלוג של אוסף מריל.
ספריו

מזרחית לירדן (East of Jordan), 1881
הגליל בתקופתו של ישו הנוצרי (Galilee in the Time of Christ), 1886
ירושלים הקדומה (Ancient Jerusalem), 1908
הערות שוליים

↑  ברטה ספפורד וסטר, ירושלים שלנו - קורות המושבה האמריקאית בירושלים (תרגום: אלי שילר), הוצאת אריאל, 1992
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265199905171  BnF: cb153660540 (data)  ISNI: 0000 0000 8362 6295  LCCN: n89664346  NTA: 105375764  SNAC: w6nd04dw  SUDOC: 122061136  Trove: 1054452  VcBA: 495/214304  VIAF: 20044363   WorldCat (עם VIAF): 20044363
סטניסלב דוברובין

סטניסלב דוברובין (ברוסית: Станислав Дубровин; נולד ב-2 בספטמבר 1974) הוא כדורגלן עבר רוסי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
קריירה

דוברובין שיחק בקבוצות רבות ברוסיה, ובעונת 2001/2002 הגיע לישראל וחתם במכבי קריית גת, איתה ירד לליגה הלאומית. בעונת 2002/2003 עבר להפועל פתח תקווה, ובעונה שלאחר מכן עבר למכבי פתח תקווה, עמה זכה בגביע הטוטו בעונתו הראשונה בקבוצה, ובמדיה שיחק עד עונת 2005/2006, אך לקראת סוף העונה עבר לקבוצת אלניה ולדיקווקז. לאחר שנתיים עזב את הקבוצה ושיחק בקבוצות נוספות ברוסיה. בשנת 2012 חתם בקבוצת אולימפיה גילינדז'ק.
סיריזה

| --- | --- |

 מדינה:  יוון 
 מנהיגים:  אלכסיס ציפראס
 תקופת הפעילות:  2004 (כברית)   22 במאי 2012 (כמפלגה מאוחדת) – הווה
 אידאולוגיות:  סוציאליזם דמוקרטי  אנטי-קפיטליזם   אלטר-גלובליזציה   סוציאליזם ירוק
 מטה:  אתונה, יוון
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  השמאל האירופאי האנטי-קפיטליסטי   מפלגת השמאל האירופאי   השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק
 צבעים רשמיים:  ורוד וכתום
 נציגויות בפרלמנטים
 הפרלמנט ההלני:  86 / 300
 הפרלמנט האירופי, נציגי יוון:  4 / 21
 
 www.syriza.gr
 
קואליציית השמאל הרדיקלי (ביוונית: Συνασπισμός Ριζοσπαστικής Αριστεράς), שידועה בעיקר בשמה המקוצר סיריזה (Syriza), היא מפלגת שמאל יוונית בראשות אלכסיס ציפראס, שהוקמה בראשיתה כברית של תנועות ומפלגות שמאל שונות, שהגדולה בהן הייתה סינאספיסמוס. בינואר 2015 מפלגה שימשה כמפלגת שלטון עקב ניצחונה בבחירות 2015, חזרה לאופוזיציה עקב ההפסד בבחירות 2019 בו הפסידה לדמוקרטיה חדשה.
היסטוריה

סיריזה הוקמה בשנת 2004 כברית של תנועות שמאל יווניות בעלות אידאולוגיות שונות: ניאו קומוניסטיות, סוציאליסטיות, ירוקות, טרוצקיסטיות, מאואיסטיות, סוציאל-דמוקרטיות. בראשות הקואליציה עמדה התנועה סינאספיסמוס, שעזבה את המפלגה הקומוניסטית היוונית (KKE) בשל תמיכתה החוזרת ונשנית של האחרונה בברית המועצות.
בבחירות לפרלמנט היווני בשנת 2012 זכתה סיריזה ליותר מ-1.6 מיליון קולות ול-71 מנדטים, והפכה למפלגה הגדולה באופוזיציה, והשנייה בגודלה בפרלמנט. לאחר הצלחתה המסחררת של סיריזה בבחירות 2012, הוחלט לאחד את הפלגים השונים למפלגה אחת. בבחירות לפרלמנט האירופאי בשנת 2014 זכתה למספר הקולות הרב ביותר ביוון, 1.5 מיליון, שהניבו 6 מנדטים. מנהיגה ציפראס אף היה המועמד של השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק (מפלגה באיחוד האירופי) לתפקיד נשיא הפרלמנט.
ב-29 בדצמבר 2014, לאחר שהפרלמנט היווני כשל בבחירת נשיא חדש למדינה, הפרלמנט פוזר, ועל פי החוקה היוונית הוחלט שיתקיימו בחירות בזק ב-25 בינואר 2015. המפלגה הובילה במרבית הסקרים, בעיקר בגלל מצעה שהתנגד למדיניות הצנע שהוטלה על יוון על ידי האיחוד האירופי. הפופולריות הגואה והעלייה בסקרים הדאיגו את מדינות האיחוד האירופי כמו גם משקיעים זרים ביוון. עם אחוזי הצבעה גבוהים במיוחד (98%), המפלגה זכתה בבחירות 2015 ב-36% שתורגמו ל-149 מתוך 300 המושבים בפרלמנט היווני, מה שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט. כבר למחרת הבחירות נחתם הסכם קואליציוני עם מפלגת "היוונים העצמאיים" (שזכו ב-13 מושבים), מפלגה שמרנית לאומית המתנגדת אף היא למדיניות הצנע שהוטלה על יוון.
באוגוסט 2015 הודיע מנהיג המפלגה, אלכסיס ציפראס, על התפטרותו מראשות הממשלה, עקב מחלוקות פנימיות במפלגה על רקע הסכם החילוץ שהוצע ליוון. ב-20 בספטמבר 2015 נערכו בחירות לפרלמנט היווני, בהן זכתה המפלגה ב-145 מושבים. ב-21 בספטמבר 2015 הושבע ציפראס בשנית לראש ממשלת יוון, לאחר שעלה בידו להקים קואליציה עם מפלגת "היוונים העצמאיים".
בבחירות לפרלמנט ההלני שנערכו ב-7 ביולי 2019, זכתה סיריזה ב-86 מושבים בלבד, לעומת 158 של מפלגת דמוקרטיה חדשה השמרנית.
הערות שוליים

↑   רויטרס, מכה למתווה החילוץ: יוון תלך לבחירות בזק כבר בחודש הבא, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2014
↑  הבחירות ביוון: מפלגת השמאל סיריזה תקים ממשלה עם מפלגת היוונים העצמאים הימנית, באתר הארץ, 26 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415732405171  LCCN: n2014065141  VIAF: 311459223   WorldCat (עם VIAF): 311459223
ג'ויס מנסור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 ביולי 1928 Bowden, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 באוגוסט 1986 (בגיל 58) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Adès 
 מדינה:  מצרים, צרפת 
 מקום מגורים:  פריז, קהיר, צ'שייר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קהיר 
 שפות היצירה:  צרפתית
 זרם ספרותי:  סוריאליזם 
 בן זוג:  סמיר מנסור (1949–1986; נישואים שניים)
 
ג'ויס מנסור (באנגלית: Joyce Mansour‏; 25 ביולי 1928 – 27 באוגוסט 1986) הייתה משוררת וסופרת מצרייה-צרפתייה שנולדה באנגליה. נחשבת לאחת המשוררות הסוריאליסטיות הידועות ביותר בעולם. היא חיברה 16 ספרי שירה, וכן מספר קטעי פרוזה ותיאטרון.
ביוגרפיה

מנסור נולדה בשנת 1928 בעיר באודן שבאנגליה, להורים יהודיים-מצריים ממוצא חלבי. היא התגוררה בצ'שייר למשך חודש לפני שמשפחתה עברה דירה לקהיר, בירת מצרים.
בצעירותה, הצטיינה כאצנית וכקופצת לגובה והתחרתה בתחרויות סוסים. היא גם התחרה בתחרויות סוסים.
מנסור למדה באוניברסיטת קהיר.
מנסור החלה לגלות את הסוריאליזם הפריזאי בעודה מתגורר בקהיר. היא עברה לפריז בשנת 1953, בגיל 20.
אוסף השירים הראשון של מנסור יצא לאור בפריז בשנת 1953, על ידי פייר סגרס.
היא מתה מסרטן בפריז בשנת 1986.
חיים אישיים

מנסור נישאה בראשונה בשנת 1947, אך בעלה נפטר שישה חודשים לאחר נישואיהם. בשנת 1949, היא נישאה בשנית עם סמיר מנסור.