stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה קוסוויי
נישואין והצלחה חברתית

ב־18 בינואר 1781 התחתנה מריה הדפילד עם אמן אחר, צייר הדיוקנאות ריצ'רד קוסוויי, במה שנחשב כנישואי נוחות. הוא היה מבוגר ממנה בעשרים שנה, והיה לא נאמן כלפיה.
נימוסיה האיטלקיים היו נראו מוזרים, ובעלה השאיר את מריה מבודדת עד ששלטה היטב בשפה האנגלית. בעלה גם אסר על אשתו לצייר, אולי מחשש לרכילות שהקיפה ציירות. הדיוקן העצמי שלה עם הזרועות המקופלות, נתפס כתגובה למגבלת עבודתה. זרועותיה המקופלות מסמלות חוסר היכולת שלה להתאמן. [11] אולם, עם הזמן הוא הבין את הכישרון של אשתו ועזר לה לפתח אותו.
יותר מ -30 מיצירותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנות משנת 1781 עד 1801. עד מהרה היא שיפרה את המוניטין שלה כאמנית, במיוחד כאשר הוצגה דיוקנה של הדוכסית מדבונשייר. בשנת 1784 עברו הם עברו לבית שומברג, במרכז לונדון, ופיתחו סלון אופנתי לחברה הלונדונית. ריצ'רד היה הצייר הראשי של הנסיך מוויילס, ומריה שימשה כמארחת אמנים, חברי חצר המלוכה כולל הנסיך, ופוליטיקאים. היא ידעה לדבר בכמה שפות ובשל מסעותיה באיטליה ובצרפת וצברה מעגל חברים בינלאומי. אלה כללו את אנג'ליקה שווילר צ'רץ ואת האמן ג'ון טרומבול. מריה קוסווי ארגנה לאורחים שלה קונצרטים ורסיטלים.
לריצ'רד ומריה נולדה ילדה אחת, לואיזה פאולינה אנג'ליקה. מריה נסעה לעיתים קרובות ליבשת. כששהתה בליון, צרפת, עלתה לרגל לקבר הקדוש של מרים בלורטו. זה היה כדי למלא נדר שהעניקה לאחר שילדה ילד חי. בזמן שנסעה ביבשת נפטרה בתה הצעירה לואיזה.
בצרפת

מריה קוסוויי טיפחה קשרים בינלאומיים בעולם האמנות. כששלחה חריטה של הציור האלגורי שלה "השעות" לחברה הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דייוויד, שהתפעל מהציור. מריה קוסוויי התפרסמה היטב ברחבי צרפת והיו לה לקוחות מכל רחבי היבשת
קוסוויי גילתה גם עניין בפוליטיקה הצרפתית. בשנת 1797, היא התגוררה ברחוב אוקספורד בלונדון, והזמינה את האמן פרנצ'סקו קוסיה ליצור את מה שהיה אמור להיות הדיוקן הראשון של נפוליאון שנראה באנגליה. ייתכן שקוסוויי הייתה האדם הראשון בבריטניה שראה את פניו של נפוליאון. בהמשך הדיוקן שלה הפך לעדות המוקדמת ביותר של הערצה בריטית לנפוליאון. מאוחר יותר הציור נרכש על ידי סר ג'ון סואן (א') ומוצג בחדר ארוחת הבוקר של מוזיאון סר ג'ון סואן.
בעודה מתגוררת בפריז בין 1801 ל־1803, העתיקה קוסוויי את ציורי המאסטרים הישנים מהלובר לפרסום כתחריטים באנגליה. לאחר מות בתה בזמן ששהתה בצרפת, היא לא סיימה את הפרויקט.
מריה קוסווי פגשה את נפוליאון בעת שהעתיקה את "נפוליאון חוצה את האלפים" שצויר על ידי חברה הצייר ז'אק-לואי דייוויד. היא התיידדה עם דודו של נפוליאון, הקרדינל ג'וזף פש. במהלך שלום אמיין היא העניקה למבקרים בריטים סיורים באוסף האמנות של הקרדינל. היסטוריון אחד ציין כי התפעלותה מנפוליאון אולי נוצרה בהשראת אהובה באותם ימים, פסקואלה פאולי, גנרל קורסיקני שהיה בלונדון, והיה מקורב לנפוליאון בונפרטה.
עם תומאס ג'פרסון

בפריז, באוגוסט 1786, הציג ג'ון טרומבול את מריה קוסוויי בפני תומאס ג'פרסון, אז אלמן בגיל 43, שכיהן כשגריר אמריקני בצרפת. מריה הייתה בת 27.  ג'פרסון התחמק מארוחת ערב המתוכננת שלו ובמקום זאת בילה את הערב עם מריה בפאלה רויאל.
קוסוויי וג'פרסון חלקו עניין באמנות ובארכיטקטורה. יחד הם ביקרו בתערוכות ברחבי העיר והסביבה.  במהלך שישה שבועות, ג'פרסון פיתח קשר רומנטי למריה קוסוויי, ובילה איתה כל יום.
בהתעקשותו של בעלה, מריה חזרה ללונדון. מכתב האהבה "דיאלוג של הראש מול הלב" של ג'פרסון בן 4,000 המילים, נכתב בין התאריכים 12–13 באוקטובר 1786.  המכתב מתאר את ראשו משוחח עם ליבו - מאבק בין המעשי לרומנטי.
יש שטוענים כי ג'פרסון היה לא שלם בזיקתו הרומנטית בשלב זה בחייו. אשתו, מרתה ג'פרסון נפטרה ארבע שנים לפני כן. ובאותה העת, נודע לו על מותה של בתו הצעירה לוסי, ושתי בנותיו האחרות לא היו איתו.  עם זאת נראה כי קוסוויי החלה לפתח רגשות חזקים יותר לג'פרסון, אך כשחזרה לפריז לפגוש אותו שוב, היא מצאה אותו מרוחק יותר.
קתולית אדוקה שלא רצתה להביא ילדים לעולם. יש היסטוריונים שמאמינים ששום דבר לא התפתח מעבר להתכתבות ביניהם. מכיוון שג'פרסון היה דיסקרטי מאוד, איש אינו יודע בוודאות את היקף הקשר ביניהם. ג'פרסון הפסיק בסופו של דבר לכתוב אליה, אבל היא יצרה איתו קשר מחדש וההתכתבויות המחודשות שלהם נמשכה עד מותו. ההתכתבויות ביניהם שרדה. לפני שג'פרסון עזב את פריז, הוא כתב לה, "אני נוסע לאמריקה ואת נוסעת לאיטליה. אחד מאיתנו הולך בדרך הלא נכונה, כי הדרך הפעם תהיה שגויה ותוביל אותנו רחוק יותר זה מזה."
קוסוויי הציגה את ג'פרסון בפני חברתה אנג'ליקה שווילר צ'רץ, גיסתו של יריבו אלכסנדר המילטון. צ'רץ' המשיכה בהתכתבויות עם ג'פרסון וגם עם קוסוויי בהמשך החיים. ההתכתבויות איתם מצויה בארכיון אוניברסיטת וירג'יניה.
קוסוויי וג'פרסון החזיקו שניהם בתמונות של השני - הוא החזיק בהדפס של דיוקנה שצייר בעלה של מריה. ואילו ג'ון טרומבול הוזמן על ידי מריה לצייר דיוקן של ג'פרסון. הציור היה מאוחר יותר בבעלות ממשלת איטליה. בחגיגות 200 השנה לארצות הברית, העניקה ממשלת איטליה את הציור לממשל האמריקני. הציור תלוי עכשיו בבית הלבן.
חיים מאוחרים

קוסוויי נסעה עם אחיה ג'ורג' הדפילד לאיטליה, שם התגוררה בצפון במשך שלוש שנים ואז חזרה לאנגליה לאחר מותה של בתה בגיל 10, כשהיא מתרכזת בציור, והשלימה כמה תמונות דתיות לקפלות.
למרות המלחמה של נפוליאון עם אנגליה, היא נסעה לצרפת. בפריז שכנע אותה ג'וזף פש להקים מכללה לנשים צעירות, אותה ניהלה משנת 1803 עד 1809.
הדוכס מלודי הזמין אותה לאיטליה להקים מנזר ובית ספר קתולי לבנות בלודי (ליד מילאנו). היא ניהלה את בית הספר לבנות בצפון איטליה עד מותה בשנת 1838.
בשנת 1821 חזרה קוסוויי לזמן קצר לאנגליה כדי לטפל בבעלה לפני מותו. בעזרת סר ג'ון סואן, היא מכרה מכירה פומבית של אוסף האמנות הגדול של ריצ'רד, והשתמשה בכספים לתמיכה בבית הספר והמנזר.
במכתב לג'פרסון, התאבלה מרתה קוסוויי על אובדן של חברים ותיקים הדדיים בעקבות מותה של אנג'ליקה שווילר צ'רץ.
מריה קוסוויי נפטרה בשנת 1838 בבית הספר שלה בלודי.
הערות שוליים

↑  Thomas Jefferson, Maria Hadfield Cosway, Jefferson in Love: The Love Letters Between Thomas Jefferson & Maria Cosway, Rowman & Littlefield, 1999, ISBN 978-0-945612-56-8. (באנגלית)
↑  How England first saw Bonaparte: a painting by Francesco Cossia commissioned by Maria Cosway in 1797 was the first true portrait of Napoleon to be seen in England. It was acquired by Sir John Soane, who, as Xavier F. Salomon and Christopher Woodward explain, juxtaposed it with a miniature by Isabey in a graphic comparison of the youthful hero with the tyrannical dicatator. - Free Online Library, www.thefreelibrary.com
↑  "Maria Cosway, née Hatfield (1760–1838)", web.archive.org, ‏2007-09-29
↑  Louis Alexander Fagan, Cosway Maria Cecilia Louisa, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 12
↑  Jefferson's Monticello: Engraving of Maria Cosway, web.archive.org, ‏2007-07-13
↑  AmericanHeritage.com / JEFFERSON’S PARIS, web.archive.org, ‏2007-09-29
↑  "Jefferson, Thomas"
↑  Mailing Address: 11 North 4th Street St Louis, MO 63102 Phone:655-1600 Contact Us, Thomas Jefferson Biography - Gateway Arch National Park (U.S. National Park Service), www.nps.gov (באנגלית)
↑  "Head and Heart Letter", www.pbs.org
↑  Thomas Jefferson Online: Archives, Interview Transcripts, www.pbs.org
↑  "Muse and Confidante: Angelica Schuyler Church", small.library.virginia.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260158505171  PLWABN: 9810632275405606  BNE: XX5435475  BnF: cb14955608x (data)  CiNii: DA18182054  GND: 119547325  ISNI: 0000 0000 6658 8266  LCCN: nr91044562  NGV: 4418  NKC: mzk2012709882  NTA: 143858068  RKD: 18640  SNAC: w64j0tw5  SUDOC: 035162422  ULAN: 500006139  VcBA: 495/118512  VIAF: 69199414   WorldCat (עם VIAF): 69199414 
ריצרד קסוואיי, דיוקן אשתו מריה
מריה קוסוויי, מותה של מיס גרדינר
תחריט על פי הציור של מריה קוסוויי, השעות
"מות קורח, דתן ואבירם", ציור מעשה ידי מריה קוסוויי משנת 1800 לערך
ויליאם פאוול פרית'

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1819 Aldfield, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בנובמבר 1909 (בגיל 90) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסאל גרין 
 יצירות ידועות:  A Private View at the Royal Academy, 1881, The Crossing Sweeper 
 בן או בת זוג:  Isabella Jane Baker  Mary Alford 
 צאצאים:  Jane Ellen Panton, May Louise Frith, Agnes Catherine Alford, William Powell Alford, Isabelle Frith, Alice Frith, William Powell Frith, Walter Frith, Philip Frith, Mary Fanny Frith 
 
ויליאם פאוול פירסט, דיוקן עצמי בגיל 83
ויליאם פאוול פרית' (באנגלית: William Powell Frith;‏ 9 בינואר 1819 – 2 בנובמבר 1909) היה צייר אנגלי שהתמחה בנושאי ז'אנר וציורי עלילות בתקופה הוויקטוריאנית. הוא נבחר לאקדמיה המלכותית בשנת 1853. הוא תואר כ"צייר הבריטי הגדול ביותר של הנוף החברתית מאז הוגארת".
ביוגרפיה

ויליאם פאוול פרית' נולד באולדפילד, בסמוך לריפון בצפון יורקשייר, ב-9 בינואר 1819. פרית' נדחף לאמנות על ידי אביו, שהיה בעל בית מלון בהרוגייט. פרית' היה דוד ויועץ לצייר דיוקנאות האנגלי הנרי קייוורת ריין (1872–1932).
הוא עבר ללונדון בשנת 1835, שם החל את לימודי האמנות הרשמיים באוניברסיטת סאס ברחוב שארלוט, לפני שלמד בבית הספר של האקדמיה המלכותית. פרית' החל את הקריירה שלו כצייר פורטרטים והציג לראשונה במוסד הבריטי בשנת 1838. בשנות הארבעים של המאה ה-19 לעיתים קרובות הוא יצר יצירות על בסיס סיפורים של סופרים כמו צ'ארלס דיקנס, שאת דיוקנו הוא צייר, וכן לורנס סטרן.
קריירה

הוא היה חבר ב״הקליקה״ שכללה גם את הצייר ריצ'רד דאד. ההשפעה העיקרית על עבודתו היו של נושאים ביתיים פופולריים שצייר סר דייוויד וילקי (צייר). הציור המפורסם של וילקי "הפנסיונרים בצ'לסי" היווה דרבון ליצירת הקומפוזיציה המפורסמת ביותר של פרית'. פרית' יצר קומפוזיציות מרובות דמויות מורכבות המתארות את כל מגוון מערכת המעמדות הוויקטוריאנית, כשהן נפגשות ומקיימות אינטראקציות במרחב הציבורי. בציור "חולות רעמסגייט" (1854) הוא תיאר מבקרים ובדרנים באתר הנופש. הוא המשיך "ביום הדרבי", כשהוא מתאר סצנות בקהל במירוץ באפסום דאונס, שהתבסס על צילומי האירוע מאת רוברט האולט. ציור זה משנת 1858 נקנה על ידי ג'ייקוב בל תמורת 1,500 ליש"ט. הציור היה כל כך פופולרי עד שהיה צורך להגן עליו בעזרת מעקה שהותקן במיוחד באקדמיה המלכותית לאמנויות. ציור ידוע נוסף היה "תחנת הרכבת", סצנה של תחנת פדינגטון. בשנת 1865 הוא נבחר לצייר את נישואיו של נסיך ויילס.
בהמשך הקריירה שלו צייר שתי סדרות של חמש תמונות כל אחת, ומספר דרכם סיפורי מוסר כדרכו של ויליאם הוגארת. אלה היו "הדרך להריסות" (1878), על סכנות ההימורים, והסדרה "המירוץ לעושר" (1880) על ספקולציות פיננסיות פזיזות. הוא פרש מהאקדמיה המלכותית בשנת 1890 אך המשיך להציג שם עד שנת 1902.
פרית' היה צייר מסורתי שהכריז על סלידתו מהתפתחויות באמנות המודרנית בכמה כתבים אוטוביוגרפיים (1887–1888). הוא גם התנגד לזרם הקדם-רפאליים ולתנועה האסתטית, אותה הנציח בציורו "תצוגה פרטית באקדמיה המלכותית" (1883). בתמונה נראה אוסקר ווילד, מתומכי התנועה האסתטית ודובר חשוב שלה. הוא מוצג בצורה סטירית כמי שמאתגר את אנשי האמנות בתפיסותיו המודרניות בתוך תצוגת האקדמיה.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא צייר עותקים רבים מציוריו המפורסמים, כמו גם יצירות נועזות מבחינה מינית, כמו "העירום אחרי האמבטיה".
בשנת 1856 הצטלם פרית' על ידי רוברט הוולט, כחלק מסדרת דיוקנאות של" אמנים נאים". התמונה הייתה בין קבוצת תמונות שהוצגה בתערוכת אוצרות האמנות במנצ'סטר בשנת 1857.
חייו האישיים

פרית' התחתן פעמיים. היו לו 12 ילדים מאשתו הראשונה, איזבל, והייתה לו גם פילגש מרי אלפורד, שילדה לו שבעה ילדים נוספים. חייו היו בניגוד בולט לסצנות המשפחתיות האידיאליות שאותן תיאר בציוריו כמו ב"אושר החזרה הביתה"
פרית' התחתן עם מרי אלפורד שנה לאחר מותה של איזבל בשנת 1880. בת ממשפחתו הראשונה, ג'יין אלן פנטון, פרסמה את סיפורם בספר "עלי חיים" בשנת 1908. זהו ספר של זיכרונות ילדות, המתאר את אביה ואת המערכת החברתית ספרותית של המשפחה, בעיקר חברי קבוצת הציירים שנקראה "הקליקה". וולטר פרית', הבן השלישי מנישואיו הראשונים של ויליאם פרית' היה מחברם של ארבעה עשר מחזות ושלושה רומנים.
פרית' קבור בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
מורשת

הרטרוספקטיבה העיקרית הראשונה של ויליאם פרית' לאחר חצי מאה, נערכה בגלריה לאמנות של גילדהול, לונדון בנובמבר 2006. היא הועברה לגלריית Mercer Art בהארוגייט, צפון יורקשייר, במרץ 2007. ציורים של פרית' נמצאים באוספים של כמה מוסדות בריטיים, כולל גלריית האמנות בשפילד, הרוגייט ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הערות שוליים

↑  Frith, William Powell, Oxford University Press, 2011-10-31, Benezit Dictionary of Artists
↑  William Powell Frith: Painting the Victorian Age. Harrogate Borough Council, 2011. Retrieved 19 April 2013. (ארכיון)
↑  Humanities, National Endowment for the (1906-05-13). "The Minneapolis journal. [volume] (Minneapolis, Minn.) 1888-1939, May 13, 1906, Part II, Editorial Section, Image 20". p. 8. ISSN 2151-3953. נבדק ב-2020-08-01.
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Frith, William Powell" . Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  Royal Holloway, University of London, www.royalholloway.ac.uk
↑  William Powell Frith, artuk.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449714705171  AAG: 2656  BnF: cb145843272 (data)  CiNii: DA07985953  GND: 119093812  ISNI: 0000 0001 0815 124X  LCCN: nr89014511  NDL: 001099003  NGV: 968  NKC: jx20120911001  NLA: 35105244  NTA: 07210371X  RKD: 29568  SELIBR: 285393  SNAC: w64b3rs2  SUDOC: 114116199  Trove: 828035  ULAN: 500009971  VIAF: 77118105   WorldCat (עם VIAF): 77118105
משמר פראובראז'נסקי

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 שיוך:  חיל רגלים 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1687–הווה (כ־338 שנים) 
 
חיילי רגימנט פרובראז'נסקי מכריזים על יליזבטה כקיסרית רוסיה.
מוסורגסקי הצעיר הצנוע כצוער בגדוד פראובראז'נסקי של המשמר הקיסרי.
רגימנט משמר פראובראז'נסקי (ברוסית: Преображенский лейб-гвардии полк) היה אחד מרגימנטי המשמר העתיקים ומיחידות העילית של הצבא הרוסי הקיסרי. יחד עם רגימנט סמיונובסקי שימש רגימנט פראובראז'נסקי גם כיחידת ז'נדרמריה עבור הלשכה החשאית הממלכתית (המשטרה החשאית) במאה ה-18, בראשות הנסיך פיודור רומודנובסקי.
היסטוריה

המשמר הוקם על ידי פיוטר הגדול בסוף המאה ה-17 כחלק מ"צבא שעשוע" שלו, במהלך משחקיו הצבאיים בכפר פרובראז'נסקוי (בימינו מחוז במוסקבה ומכאן שמו). רגימנט פראובראז'נסקי בלט במיוחד במהלך מלחמת הצפון הגדולה (1700–1721), המלחמה הפטריוטית של 1812 ובמלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878. כיחידת שומרי ראש של יקטרינה הגדולה, שהיו גם מתומכיה העיקריים בהפיכה שלה נגד בעלה פיוטר השלישי, הוכרז רגימנט זה כמשמר גבוה במיוחד בסדר בכירותו הצבאית החל מ-14 ביולי 1762.
במאות ה-18 וה-19 היו קציני הרגימנט צעירים אריסטוקרטים רוסים והמינוי לחייל במשמר נחשב כהוכחה לנאמנות לממשלה ולצאר. בין קציני המשמר הידועים היה המלחין הרוסי מודסט מוסורגסקי.
לאחר 1874 חיילים בשירות חובה התקבלו לרגימנט פרובראז'נסקי, רק עם התחייבות לשרת במשך שלוש שנים לפחות בשירות סדיר ולפחות חמש עשרה שנים בחיל המילואים. החיילים שנבחרו הצטיינו בגובהם ובשיערם הבהיר (על מנת להעניק מראה סטנדרטי במצעדים ובטקסים).
למרות התיעוד שלו כמשמר נאמן, חיילים מגדוד א' של הרגימנט השתתפו במרד ביוני 1906, בתקופה של אי שקט כללי באימפריה הרוסית. המרד דוכא במהירות ו-190 מחיילי המשמר נידונו לעונשים שונים (החיילים נשלחו לשרת בגדודי עונשין).. 
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח הרגימנט להילחם בחזית. בפטרוגרד נשארה רק יחידת אימון והדרכה של הרגימנט, כדי לקלוט ולהכשיר מגויסים חדשים. רגימנט נטל חלק בקרבות הבאים: קרב גליציה, הקרב על הוויסלה, הקרב השני על האגמים המזוריים, מתקפת ברוסילוב ומתקפת קרנסקי.
חלק מחיילי הרגימנט נטלו חלק פעיל באירועי מהפכת פברואר. רגימנט הפסיק להתקיים כיחידה צבאית מאורגנת ומסודרת בדצמבר 1917. הוא פורק באופן רשמי ב-20 במאי 1918. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הקימו קציני הרגימנט גדוד פריאוברז'נסקי במסגרת הצבא הלבן.
בשנת 2013 המשמר שוחזר והוקם מחדש כיחידת משמר של הצבא הרוסי בשם "רגימנט המשמר פראובראז'נסקי" מס' 154 במסגרת משמר הקרמלין.
דגל

דגל הרגימנט היה בצבעי עיטור גיאורגי הקדוש. הצבע ניתן לרגימנט במטרה לחגוג את פועלם, כרגימנט טקסי נאמן למשטר.
מדים

לאורך כל תולדותיו, הרגימנט לבש את המדים הסטנדרטיים של חיל הרגלים של המשמר הקיסרי, אשר בשנים 1683 עד 1914 היה בעיקר בצבע ירוק כהה (בסופו של דבר בגוון שחור). ההבדל העיקרי היה צבע המכפלת האדום עם שוליים לבנים, בתוספת מונוגרמה של הצאר על רצועות הכתפיים של החיילים והקצינים.
מארש פראובראז'נסקי

מארש משמר פראובראז'נסקי (ברוסית: Марш Лейб-гвардии Преображенского полка) הוא אחד המארשים הצבאיים הרוסים המפורסמים ביותר. הוא שימש כהמנון לא רשמי בתקופת הקיסרות. המארש משמש בימינו במצעד יום הניצחון השנתי אך גם כאחד מהמנוני משמר הקרמלין והגדוד המודרני רגימנט משמר פראובראז'נסקי ה-154.
לפני מלחמת העולם הראשונה המארש שימש כמארש בכמה יחידות צבאיות בפרוסיה. מאז 1964 היא שימשה כמארש איטי של הנחתים המלכותיים הבריטיים.
מפקדי הרגימנט המפורסמים

כריסטופור מיניך, פיקד בשנים: 1740 - 1741
אלכסיי אורלוב, פיקד בשנים: 1767 - 1774
גריגורי פוטיומקין, פיקד בשנים: 1774 - 1783
אלכסיי ארקצ'ייב, פיקד בשנים: 1797 - 1798
פטר, דוכס אולדנבורג, פיקד בשנים: 1832 - 1833
אלכסנדר,דוכס אולדנבורג,פיקד בשנים: 1870 - 1876
סרגיי אלכסנדרוביץ',פיקד בשנים: 1887 - 1891
קונסטנטין קונסטנטינוביץ',פיקד בשנים: 1891 - 1900
אלכסנדר קוטפוב, פיקד ב-1917.
אישים מפורסמים ששירתו ברגימנט פראוברז'נסקי

אלכסנדר מנשיקוב
אברם פטרוביץ' גניבעל
מודסט מוסורגסקי
גברייל דרז'אבין
פיוטר רומיאנצב
פאבל ציציאנוב
ראו גם

רגימנט משמר פראובראז'נסקי ה-154
מארש גדוד פראוברז'נסקי
הערות שוליים

↑  BBC Radio 3. Composer of the Week, broadcast 26 October 2009
↑  David Woodward, page 74 "Armies of the World 1854-1914", publisher G. P. Putman's Sons New York, SBN: 399-12252-4
↑  Patrick de Gmeline, page 26 "La Garde Imperiale Russe 1896-1914", publisher Charles-Lavauzelle Paris 1986
↑  Schollander, Wendell. Glory of the Empires 1880-1914. p. 492. ISBN 978-0-297-85266-7.
↑  Patrick de Gmeline, pages 334-336 "La Garde Imperiale Russe 1896-1914", publisher Charles-Lavauzelle Paris 1986
1 2  Patrick de Gmeline, page 25 "La Garde Imperiale Imperiale Russe 1896-1914", publisher Charles-Lavauzelle Paris 1986
↑  Schollander, Wendell. Glory of the Empires 1880-1914. pp. 566–567. ISBN 978-0-7524-8634-5.
1 2  "История марша Лейб-Гвардии Преображенского полка", reprinted from the article Агафонов Н., Петров Ф. "Марш лейб-гвардии Преображенского полка", Оркестр, 2007
↑  "National Anthem | Russia's State Symbols". En.rian.ru. RIA Novosti. אורכב מ-המקור ב-2009-02-04. נבדק ב-2013-11-30.
↑  "The Regimental Marches of Her Majesty's Royal Marines:A Life on the Ocean Wave Regimental Quick March". Royalmarinesbands.co.uk. אורכב מ-המקור ב-2013-12-03. נבדק ב-2013-11-30.
צריפי פראובראז'נסקי בסנקט פטרבורג.
מארש פראובראז'נסקי של פיוטר הגדול, 1911.
אז'ן איזבה

| --- | --- |

 לידה:  22 ביולי 1803 פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 פטירה:  25 באפריל 1886 (בגיל 82) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 שם לידה:  Eugène Louis Gabriel Isabey 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 תקופת הפעילות:  1823–1886 (כ־63 שנים) 
 יצירות ידועות:  כפר בנורמנדי 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (22 בינואר 1852) 
 בן או בת זוג:  Laure Lebreton 
 צאצאים:  Marie Isabey 
 
אז'ן לואי גבריאל איזבה (בצרפתית: Eugène Isabey;‏ 22 ביולי 1803 – 25 באפריל 1886) היה צייר וליטוגרף צרפתי בסגנון רומנטי.
ביוגרפיה

הוא נולד לז'אן-בטיסט איזבה, צייר ידוע שנהנה מחסותה של המשפחה הקיסרית. בנעוריו הוא רצה להיות ימאי, אבל אביו התעקש שילמד ציור, שונה מהמצב הרגיל בו המשפחה בדרך כלל התנגדה לקריירה אמנותית לטובת מקצוע מעשי יותר.
לאחר שלמד עם אביו והעתיק את ציורי המאסטרים הישנים במוזיאון הלובר, בשנת 1824 עבר לנורמנדי ואחרי שנה שלח כמה ציורי נוף לסלון בפריז, לתערוכה הרשמית הראשונה שלו.
בשנת 1831 הוא נבחר ללוות שליחות דיפלומטית למרוקו, בהובלתו של הדיפלומט דה מורנאי, אך הוא סירב בנימוס. הוא בדיוק חזר מנסיעה לאלג'יר, שם צייר סצנות מבצעיות של חיל הים המלכותי, וחשש שהמצב שם עדיין לא יציב לשהייה ממושכת. במקומו נסע חברו, הצייר אז'ן דלקרואה, שיצר למעלה ממאה יצירות שנחשבות כיום לקלאסיקה של אוריינטליזם.
אולם זמן קצר אחר כך, איזבה הפך לצייר חצר של המלך לואי-פיליפ, וקיבל תואר אביר בלגיון הכבוד בשנת 1832.
יצירה

אחד מציוריו הידועים ביותר נעשה בתקופה זו (1840) המתאר את החזרת שרידי גופת נפוליאון בונפרטה מסנט הלנה על סיפון האונייה בל-פול.
איזבה העדיף לצייר ציורים היסטוריים, סצנות ז'אנר ונופים, אך גם ביצע ציורים רבים המתארים סערות בים וספינות. אולי הדבר משקף את תוכניות הקריירה המסוכלות שלו. במהלך נסיעה באנגליה, היה ידוע שהוא למד את יצירותיו של ויליאם טרנר.
הוא היה מיומן במיוחד בהצגת דקויות בצבעים כהים יותר, קרוב לגוונים של אפור. הוא לקח סטודנטים באופן קבוע. כולל אז'ן בודן, קלרה מונטלבה, יוהאן ברתולד ג'ונגקינד ודורנד-ברגר. בשנותיו המאוחרות יותר, הוא הפך מצייר ימי לצייר של סצנות היסטוריות, בדרך כלל בעלות אופי אלים, כמו טבח, קרב ושוד.
גלריה

שרידי נפוליאון על הספינה
מבריחים על החוף
שרידי אוניה טרופה
הקרב הימי בטסל
חוף בשפל
ספינה בסערה
חוף בריטני
לואי ה-9 נכנס לפריז
הערות שוליים

↑  Eugene Isabey
↑  Dossier
↑  Isabey exhibition (2012)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810636256005606  AGSA: 9638  BNE: XX5390961  BnF: cb12011338d (data)  GND: 117204994  ISNI: 0000 0001 0654 0479  KulturNav: d703620e-4488-42ad-85d4-b62d19b6b841  LCCN: n81062526  Léonore: 190757  NGV: 1043  NTA: 070581258  RKD: 41144  SNAC: w61j9fk2  SUDOC: 028236106  TePapa: 1143  ULAN: 500007382  VIAF: 44309397   WorldCat (עם VIAF): 44309397
כריס וודג'

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1957 (בן 67) בינגהמטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Christian Wedge 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ייס (1981)  אוניברסיטת המדינה של אוהיו (1985)  אוניברסיטת ניו המפשייר  Fayetteville–Manlius High School 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר (1997) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
כריס ג'ונסון וודג' (באנגלית: John Christian Wedge; נולד ב-20 במרץ 1957) הוא במאי סרטי אנימציה, מפיק, מאייר, מדבב ושחקן אמריקאי.
ביוגרפיה

וודג' נולד במרץ 1957 בבינגהמטון, ניו יורק והחל להתעניין באנימציות ופעלולים מגיל צעיר. התחנך בתיכון פאייטוויל-מניליוס וסיים את הלימודים ב-1975. הוא סיים לימודי תואר ראשון בקולג' פורצ'ייס ב-1981 ולמד לתואר שני בגרפיקה ממוחשבת וחינוך לאמנות באוניברסיטת אוהיו. בהמשך לימד בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, שם הכיר את שותפו הבמאי והמפיק קרלוס סלדנה (Carlos Saldanha).
הוא החל להפיק סרטים ב-1982, והיה האניטמור הראשי של סרט המדע הבדיוני טרון, בה הנפיש מספר סצנות בטכניקות הנפשה ממוחשבת. הפיק גם מספר עבודות קטנות כמו ארץ יצורי הפרא מ-1983, הטוסטר הקטן והאמיץ מ-1987 ועוד.
ב-1987 וודג' וחביריו לעבודות קטנות החליטו לפתוח אולפן קולנוע לחברת פוקס המאה ה-20 בשם: "Blue Sky Studios", המשמשת כחברה בת שלה, המיועדת לסרטי אנימציות והיא מהבולטת שבאולפני סרטי האנימציות. כמו כן הוא בעליה של חברת האולפנים "WedgeWorks".
וודג' והסטודיו שלו עבדו על יצירת פעלולים לסרט הנוסע השמיני 4: התחייה ולסרט טיטאן. הוא החל גם לביים סרטים קצרים כמו "Tuber's Two-Step" מ-1985 ו-"Balloon Guy" מ-1987. ב-1998 ביים ותסרט את הסרט באני. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2002 ביים וודג' את סרטה הראשון של חברת Blue Sky Studios - עידן הקרח ובנוסף דיבב את דמותו של היונק הקדום סקראט, בייחוד את ציוציו וקריאותיו. הוא דיבב גם דמות של עוף דודו בסרט. סרט זה זכה לשבחים ולפופולריות והיה מועמד לשנת 2002 לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
וודג' שימש בשאר סרטי הזיכיון כמפיק או מפיק בפועל וכמדבב הקבוע של סקראט, כולל בסרטים הקצרים שיצאו בסדרה.
בשנת 2005 ביים את הסרט רובוטס וב-2013 ביים את אנימציית הממלכה הסודית. ב-2017 ביים את הסרט "Monster Trucks".
דווח שכריס וודג' יביים את הסרט "מפלצת של מלון: הפוך על הפוך" משנת 2021, הרביעי בסרטי מפלצת של מלון, לצידו של הבמאי פנדלטון וורד.
חיים אישיים

וודג' מתגורר כיום בבדפורד שבניו יורק. נשוי לג'ין מרקל ואב לבן ובת, שרה וג'ק.
פילמוגרפיה

כבמאי:
Tuber's Two-Step ‏(1985)
Balloon Guy ‏(1987)
באני (1988) - הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר
עידן הקרח (2002) - הסרט הועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר
רובוטס (2005)
הממלכה הסודית (2013)
Monster Trucks ‏(2017)
מפלצת של מלון: הפוך על הפוך (2021)
כמפיק בפועל:
Gone Nutty ‏(2002)
עידן הקרח 2: נמסים מצחוק (2006)
No Time for Nuts ‏(2006)
הורטון שומע מישהו (2008)
Surviving Sid ‏(2008)
עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים (2009)
ריו (2009)
עידן הקרח 4: יבשת בתנועה (2012)
ריו 2 (2014)
עידן הקרח: מסלול התנגשות (2016)
פרדיננד (2017)
מרגלים לא רגילים (2019)
כמדבב:
עידן הקרח (2002) - סקראט ודודו
Gone Nutty ‏(2002) - סקראט
רובוטס (2005) - וונדרבוט, רובוט טלפון
Aunt Fanny's Tour of Booty ‏(2005) - האקי
עידן הקרח 2: נמסים מצחוק (2006) - סקראט
No Time for Nuts ‏(2006) - סקראט
איש משפחה (2006) - סקראט
Surviving Sid ‏(2008) - סקראט
עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים (2009) - סקראט
עידן הקרח: חוגגים בגדול (2011) - סקראט
עידן הקרח 4: יבשת בתנועה (2012) - סקראט
משפחת סימפסון (2015) - סקראט
עידן הקרח: בריחתה של הביצה (2016) - סקראט
עידן הקרח: מסלול התנגשות (2016) - סקראט
Ice Age: Scrat's Nutty Adventure ‏(2019) - סקראט
רצח צבי קוגן

| חלק מהסכסוך האיראני-ישראלי, מלחמת חרבות ברזל |
| --- | --- |

צבי קוגן
 תאריך:  21 בנובמבר 2024
 מקום:  איחוד האמירויות הערביות אל-עין, איחוד האמירויות הערביות
 סוג:  חטיפה, רצח, טרור
 הרוגים:  1
 מבצע:  חוליה אוזבקית בשליחות איראן, על פי החשד
רצח הרב צבי קוגן התרחש בנובמבר 2024, כאשר נחטף ונרצח הרב צבי קוגן, אזרח ישראלי–מולדובי, שליח חב"ד באיחוד האמירויות הערביות. על פי החשד, הרצח נעשה על ידי מחבלים אוזבקים בשליחות איראן, אשר הצליחו להימלט לטורקיה ולאחר מכן נתפסו.
רקע

הרב צבי קוגן, אזרח ישראלי־מולדובי בן 28, שימש כעוזרו של הרב הראשי לקהילה היהודית באיחוד האמירויות, לוי דוכמן. במסגרת תפקידו ניהל קוגן את "רימון מרקט", סופרמרקט כשר ששירת את הקהילה היהודית בדובאי, והיה דמות מרכזית בחיי הקהילה המקומית. קודם לכן שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גבעתי. רבקי, אשתו של קוגן, היא אזרחית אמריקאית שחייתה עמו באיחוד האמירויות ואחייניתו של הרב גבריאל הולצברג, שנרצח במתקפת הטרור במומבאי ב-2008.