stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבריינות מין
מאפיינים שכיחים

על אף ההטרוגניות הרבה בקרב אוכלוסיית עברייני המין חוקרים לאורך השנים בדקו מספר גורמים, תכונות, ומאפיינים של עברייני מין בתוך מדגמים גדולים, ומצאו מספר מאפיינים אישיותיים שכיחים בקרב עברייני מין מורשעים. עם זאת, לא כל המאפיינים קיימים בכל עבריין מין ונוכחותם של אחד מהמאפיינים הללו – לבד או בשילוב עם אחרים – לא מעידים כי אדם מסוים הוא עבריין מין או בהכרח גורמים לו לבצע עבירות מין. את המאפיינים ניתן גם למצוא במדגמים של עבריינים אחרים, או בתוך הקהילה, אך מכיוון שמאפיינים אלה נמצאו בעקביות במדגמים של עברייני מין, מומחים בתחום מאמינים כי הם עשויים להיות קשורים לסיבה בגללה עבירות מין מבוצעות, במיוחד כאשר מאפיינים אלה מתחברים לנסיבות נוספות וגורמים מחוללי-פשיעה. חלק מהמאפיינים, אך לא כולם, יכולים לנבא עבירות חוזרות בקרב עברייני מין מורשעים.
ללא קשר לסוג עבירת המין המאפיינים המשותפים הם הערכה עצמית נמוכה, דימוי עצמי נמוך, רמות חרדה גבוהות, קשרים בין-אישיים לקויים, בדידות, ידע נמוך על יחסי מין, שליטה לקויה בתוקפנות, חוסר בשלות רגשית, פחד וקושי ביצירת אינטימיות, וזהות גברית לקויה. בנוסף למאפיינים חשובים אחרים כגון: היעדר לקיחת אחריות, הכחשה ומינימיזציה של הפגיעה בקורבנות, השלכה, רציונליזציה, פנטזיות מיניות סוטות, דומיננטיות של רגשות שליליים, קושי להתמודד עם מצבי דחק, ועיוותי חשיבה המאפשרים להם לנטרל את מצפונם, לצד תפיסות שליליות כלפי נשים וילדים.
טיפולוגיות > מאפיינים מבחינים בין אנסים ומתעללים

בספרות המקצועית קיים קושי לסווג עבריינים מתעללים מינית בילדים מכיוון שקיימים הבדלים רבים ביניהם; במצבם הכלכלי, מגדר, מוצא אתני, מצב משפחתי ונטייה מינית. מתעללים מינית בילדים לרוב מאופיינים כחסרי מיומניות חברתיות, וכאנשים פאסיביים במערכות יחסיהם. בנוסף, מתעללים מינית בילדים מפגינים רמות גבוהות יותר של פחד מפני אינטימיות בהשוואה לאנסים, ובדרך כלל מתוארים כבעלי רמת תוקפנות נמוכה יותר. הם שונים מאנסים ביחס לתהליכי חשיבה ואפקט, ולעיתים קרובות מתארים את התנהגויותיהם הפוגעות כלא נשלטות, קבועות, ופנימיות; ואילו אנסים מייחסים את עבירותיהם לסיבות חיצוניות, בלתי יציבות, ושתלטניות. על פי מטא-אנליזה משנת 2008 שבחנה מידע מתוך 89 מחקרים נמצא כי למתעללים יש פחות התנהגויות מוחצנות (externalizing behaviors) בהשוואה לאנסים.
מחקרים שבחנו דפוסי אישיות של מתעללים ושל אנסים תיארו את האנסים כהגנתיים (defensive), כתוקפנים, כעוינים, כמלאי כעס, וכמנוכרים. מתעללים אופיינו כסובלים מרמות גבוהות של חרדה, מהערכה עצמית נמוכה, ודימוי עצמי נמוך.
פוגעים מינית בילדים מפגינים חסכים בכישורי עיבוד מידע ומחזיקים בעיוותים קוגניטיביים כדי לשלול את השפעתן של עבירותיהן על הקורבן (לדוגמה, "קיום מערכת יחסים אינטימית עם ילד זה מעשה נורמטיבי, זאת החברה שהופכת את המעשה לטראומטי", "היא נראית ומתנהגת כמו בת 20"). לעומתם, לאנסים יש תפיסות מעוותות של נשים, תפקידי מגדר ויחסי מין, ולעיתים קרובות מאשימים את הקורבן בעבירה שלהם (למשל, "אין דבר כזה אונס בפגישה. אם היא הכניסה את עצמה לסיטואציה הזאת...", "אישה יכולה להנות מסקס גם אם הוא נכפה עליה").
בהשוואה לפוגעים מינית בילדים, אנסים נוטים להיות צעירים יותר, בעלי יכולות חברתיות גבוהות יותר, ובעלי עבר של מערכות יחסים אינטימיות. הם בדרך כלל מגיעים ממצב חברתי-כלכלי נמוך יותר, בסבירות גבוהה יותר להיות בעלי היסטוריה של שימוש לרעה בסמים ואלכוהול, ולהפגין הפרעות מוחצנות (למשל, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת התפרצות לסירוגין, הפרעת אישיות נרקיסיסטית).
ביחס לאפקט, פוגעים מינית בילדים תוקפים כדי להקל על תחושת חרדה, בדידות ודיכאון. לרוב, אנסים תוקפים כתוצאה מכעסים, עוינות ותחושות נקמה. רבים מהמאפיינים הללו שולבו בטיפולוגיות של אנסים ופוגעים מינית בילדים.
גורמים לעבריינות מין

בספרות המקצועית קיים מגוון רחב של תאוריות ומודלים שונים המנסים לאתר את הסיבות לפגיעות מיניות. ניתן לחלק את רוב התאוריות והמודלים לשניים: תאוריות אשר כוללות בתוכם מגוון של משתנים, ותאוריות המתמקדות בגורמים ספציפיים או גורם בסיסי אחד (למשל, אישיותי, סביבתי, ביולוגי). עם זאת, תאוריות רבות גורמים מספקות תובנות רבות יותר לגבי מורכבות התופעה. להתפתחויות התאורטיות בחקר העבריינות יש תרומה רבה לקידום המחקר בתחום, הערכת מסוכנות, לפיתוח מאמצי שיקום, ופיתוח מדיניות ציבורית שתצמצם את ממדי התופעה.
גורמים לעבריינות מין > התאוריה האינטגרטיבית של טוני וורד ואנטוני ביץ' (2006)

תאוריה זו התבססה, בין השאר, על תאוריות קודמות של עבריינות מין. בתאוריה זו שילבו וורד וביץ' הסברים ביולוגיים, פסיכולוגיים, וחברתיים להתחלה, להתפתחות ולשימור של עבריינות מין.
לדבריהם, עבריינות מין היא תוצר של אינטראקציה בין כמה גורמים, כשכל אחד מהם פועל בעיתוי אחר ומשפיע על גורמים נוספים. עבריינות מין תתרחש אם כל הגורמים הללו יתכנסו ויופיעו אצל האדם.
בהתייחס באופן ספציפי יותר בהקשר לעברייני מין, טענו וורד וביץ כי אם מתקיימים גורמים ביולוגיים כגון נטייה תורשתית-אבולוציונית של גברים למיניות לא אישית, ייצור רמות גבוהות של הורמוני מין ולחץ או ייצור נמוך של מוליכים עצביים כגון סרוטונין, נוראפינפרין או דופמין בהשפעת גנטיקה או גורמים סביבתיים, יתקיימו גורמים ביולוגיים רבי עוצמה שמהווים פרה-דיספוזיציה לעבריינות מין.
למשל, פגיעה במערכת נוירופסיכולוגית של ההנעה והריגוש משפיעה על היעדים החברתיים של העבריין, ועל יכולות הוויסות הרגשי שלו. העבריין לא יהיה קשוב לרגשות שלו, לא ידע להתמודד בצורה נורמטיבית עם הצפה רגשית, ויבחר יעדים של שליטה באחרים ושל היעדר אינטימיות ביחסיו החברתיים. פגיעה במערכת הנוירופסיכולוגית של תפיסה וזיכרון תייצר סכמות קוגניטיביות אשר תומכות בהתעללות מינית שישפיעו על תפיסה ועל עיבוד של סיטואציות חברתיות. פגיעה במערכת הנוירופסיכולוגית של השליטה והפעולה תגרום לאדם לסבול מאימפולסיביות גבוהה, מהיעדר יכולת לשלוט בכעס ולפתור בעיות, ומקשיים בתכנון פעולה. על פי וורד וביץ' פגיעה במערכת אחת גוררת שיבוש של מערכות אחרות. עם זאת, ניתן להבחין, לדעת וורד וביץ', בין עבריינים שונים על סמך סוג הגורמים הדומיננטי אצלם ועל פי המערכת הנוירופסיכולוגית שהפגיעה בה היא החמורה ביותר.
לטענת וורד וביץ', מה שקובע אם עבריינות מין תהיה חד-פעמית או מתמשכת הן תוצאות ההתנהגות הסוטה. התוצאות משמשות חיזוקים או עונשים להתנהגות הזאת, וישפיעו על שכיחותה בעתיד. למשל, אם עבירת מין תפחית מצב רוח שלילי של העבריין, כמו דחק או חרדה, התוצאה תפעל כחיזוק שלילי להתנהגות. אם העבירה תגביר מצב רוח חיובי, היא תפעל כחיזוק חיובי. לעומת זאת אם העבריין ייתפס וייענש העונש יפחית את ההתנהגויות האלו.
תאוריה זו טרם תוקפה במחקרים אמפיריים ועדיין לא ברור מינוסחה העכשווי של התאוריה מה הם הגורמים הביולוגיים הספציפיים ומה הם הגורמים האקולוגיים המשפחתיים, החברתיים או התרבותיים הספציפיים, שתורמים ליצירת עבריינות מין. נוסף על כך, לא ברור מניסוחה של התאוריה מדוע תצמח דווקא עבריינות מין, ולא למשל, עבריינות רכוש.
היבטים חוקיים וחברתיים > מאגר פומבי

חוק מייגן הוא חוק פדרלי שמחייב את עבריין המין שריצה את עונשו ועתיד לחזור לקהילה להירשם כעבריין מין במאגר מידע פומבי, ומסמיך רשויות אכיפת חוק מקומיות להודיע לציבור על חזרתו של עבריין המין לקהילה. החוק נקרא על שם מייגן קנקה, ילדה בת 7 מפרבר המילטון שבניו ג'רזי, שנאנסה ונרצחה באכזריות על ידי עבריין מין שסיים לרצות את עונשו ושוב לקהילה. החוק היווה תוספת לחוק ג'ייקוב ווטרלינג, חוק פדרלי נוסף שנחקק בשנת 1994 על שם ג'ייקוב ווטרלינג, בן 11 אשר נחטף במינוסטה ב-1989 ולא נמצאו עקבותיו. מאז שנות ה-90 חוקי הגנה על הציבור מפני עבירות מין הפכו כה בולטים בארצות הברית עד שהנושא זוהה כתחום הדאגה החמישי בחשיבותו של מחוקקי המדינה.
חלק מהמדינות בארצות הברית, לא הסתפקו במאגר המידע הנ"ל וחוקקו הסדר, המאפשר לרשויות, או מחייב אותן לדווח לקהילה על עברייני מין שהשתחררו מהכלא ואשר מוערכים כמסוכנים לציבור. הסדר דומה לא קיים בישראל (על אף ניסיונות שנעשו במסגרת התיקונים לחוק הפיקוח), הדבר נובע, בין היתר, מכך שמחקרים לא הוכיחו קשר מובהק בין פרסום שמות עברייני מין בפומבי לבין ירידה בשיעורי המועדות.
לא זו אף זו, יידוע הציבור בדבר זהותם של עברייני מין מורשעים עלול להביא לתוצאה ההפוכה, שכן עלול הדבר להביא לרדיפתם, לנידויים החברתי, להטרדתם, לגניבת זהותם, ולביצוע עבירות חמורות כנגדם, ומכאן התוצאה עלולה להיות עלייה ברמת המסוכנות שלהם, כתוצאה מחוסר השתלבות בחברה, בחוסר במקום עבודה, וחזרתו של האדם לדפוסים מוכרים. התגובה החברתית עשויה להיות כה חריפה עד כדי שלאדם לא נשאר מה להפסיד, ואף להוביל להתאבדות. במצב זה חוקים אלו מביאים לרוויה הרתעתית, קרי הם לא ירתיעו ולא ימנעו דבר ממי שלא נותר לו מה להפסיד.
למרות שחוקי מייגן וחוקים אחרים פועלים ביותר מ-50 מדינות בארצות הברית, כמעט ולא הוכחה יעילותם. עם זאת, באתר של פרקליט המדינה בקליפורניה קיימים נתונים על מקרים שבהם אזרחי המדינה הצליחו למנוע פגיעה מינית, לרבות ובעיקר בילדים, לאחר שימוש במאגר הפומבי.
היבטים חוקיים וחברתיים > לאורך ההיסטוריה

לאורך ההיסטוריה כולה אונס נשים בזמן מלחמה נחשב לתוצאה בלתי-נמנעת של אירועי המלחמה, ההכרחית לשמירת מורל הלוחמים, כמו פשעי הרכוש. "השלל שייך למנצחים" היא אמירה שהתייחסה לנשים מאז הלנה מטרויה.
בהמשך, נתפס אונס בעת עימות מזוין כפשע נגד כבוד המשפחה והאומה. תפיסה זו השתרשה עוד בשיטת המשפט הרומית, שבה אונס נחשב לפשע, אך מבצע האונס היה אחראי בפני אביה או אחיה של הנאנסת (בהנחה ואלו הצליחו להציג כתב אישום), והאונס נתפס ככישלון האחרונים להגן על רכושם. עם זאת, למרות שאונס היה מוכר כפשע אלים בזמן שלטונו של אוגוסטוס, אונס, מבחינה חוקית, היה יכול להתבצע רק כנגד אזרחית במעמד טוב. למשל, אישה שעבדה כעובדת מין או כבדרנית איבדה את מעמדה החברתי, ואת הזכות להיות מוגנת מפני אלימות פיזית ומינית.
רק במחצית המאה העשרים הוכר האונס כעברה נגד נשים במשפט הבין-לאומי – עברה נגד כבודן. עבירות מין אינם נעדרים משדה הקרב המודרני. לדוגמה, ברצח העם ברואנדה בוצעו מעשי אונס רבים בנשות הטוטסי. כוחות המליציה של ההוטו גם נהגו לכרות את איברי המין של הקורבנות ולהציגם לראווה. פשעים אלו הובילו לכך שבשנים האחרונות הגדירו הטריבונלים הבין-לאומיים הפליליים את עברת האונס, בזירה הבין-לאומית, כפשע אלים, והפרידו בין היבט הכבוד להיבטי האלימות.
הערכת מסוכנות

הערכת מסוכנות היא סוג של ניבוי מושכל המבוסס על אבחון מקצועי שמטרתו היא הערכת הפוטנציאל של פגיעה נוספת מצד עבריין המין, תוך התייחסות למאפייני הפגיעה, מאפייני התוקף ומאפייני הקורבן. אמצעי זה מניח כי ניתן לקבוע מהי הסבירות שעבריין יחזור לבצע בעתיד עבירות מין ובאילו כלים יש להשתמש כדי לצמצם הסתברות זו: ענישה, טיפול משקם, פיקוח או מעקב. בסעיף 6 חוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין קובע ההמחוקק כי לא יינתן גזר דין בעניינו של עבריין מין בלא שתעמוד בפני בית המשפט הערכת מסוכנות. הערכת מסוכנות יכולה להתבצע גם לפני מתן צו פיקוח ומעקב, מתן חנינה או הקלה בעונש, שחרור על-תנאי, וחופשות מהכלא.
מעריך מסוכנות הוא אחד מאלה, שהוא גם בעל הכשרה וכישורים באבחון ובטיפול בתחום עבריינות המין: רופא מומחה בפסיכיאטריה או בפסיכיאטריה של הילד והמתבגר; פסיכולוג; עובד סוציאלי; קרימינולוג קליני או קרימינולוג אחר שקיבל רישוי לפי חוק לעסוק בטיפול.
שלושה עקרונות כללים מנחים את ביצוע הערכת מסוכנות, הראשון, הערכת המסוכנות חייבת לקחת בחשבון מאפיינים אישיים וייחודיים של העבריין, המכונים גורמי סיכון (Risk Factors), שנמצאו ואוששו אמפירית כקשורים להישנות עבירות (מועדות). השני אין גורם סיכון יחיד המנבא בצורה מספקת הישנות שכן שילוב בין גורמים שונים נדרש על מנת לבצע הערכה תקפה. השלישי, יש לבצע הערכת מסוכנות מובנת המשלבת בין גורמי סיכון הבאים לידי ביטוי בכלים אקטואריים ובידע קליני קיים.
מועדות

רצידיביזם (מועדות) הוא דפוס התנהגותי של עבריינים מורשעים אשר שוחררו מהכלא לקהילה ושבים לבצע עבירות. שיעור העבריינים שחוזרים ומבצעים עבירות בפרק זמן מסוים מוגדר כשיעור רצידיביזם (recidivism rate).
שאלה מרכזית בנוגע לעבריינים פוגעים מינית היא אם הם יהפכו לעברייני מין מועדים, כלומר, יחזרו על התנהגותם הפוגענית שוב ושוב. מספר מחקרים ומטא-אנליזה בקנה מידה גדול מראים כי עברייני מין הם עבריינים מגוונים וכי הם בעלי סיכון גבוה יותר לחזור לסורם בעבירות שאינן מיניות מאשר בעבירות מיניות. עם זאת, שיעורי רצידיביזם נמדדים לרוב באופן שונה ממחקר למחקר. אוכלוסיות שונות ודרכים שונות למדידת שיעורי רצידיביזם יכולות להפיק תוצאות שונות באופן מהותי. עוד נמצא כי שיעורי הרצידיביזם משתנים באופן משמעותי בהתאם לעבירותיהם וכי הסבירות שתקיפה מינית תדווח לרשויות פוחתת באופן משמעותי ככל שהקורבן מבוגר יותר. נוסף על כך, לא ניתן להסיק ממדד זה כי אי-חזרה למאסר היא ראיה לכך שלא בוצעה עבירה (למשל, אם האדם עזב את הארץ). לכן, ההנחה לפי עבריין ששוחרר ולא נשפט שוב הוא עבריין ששוקם אינה חד משמעית. מכאן ניתן ללמוד כי שיעורי המועדות הם הערכות חסר של שיעורי עבריינות מין חוזרת. ניתן להניח בביטחון שיש רבים שאינם נתפסים, ומקרים שאינם מדווחים.
ממצאי מחקר שפורסמו בשנת 2015 בשירות בתי הסוהר בישראל מצביעים על שיעור רצידיביזם של 19.4% בעבירות מין במצטבר בתקופה של חמש שנים, שהוא אחד המדדים הנמוכים ביותר ביחס לעבירות אחרות. עם זאת, הסיכון היחסי הוא הגבוה ביותר בקטגוריות העבירה (10.0). כלומר אף שהסיכון של עבריין מין לחזור למאסר הוא יחסית נמוך, הסיכון של עבריין מין שחזר בגין עבירת מין גדול מאוד לעומת חזרה למאסר של אסיר שאינו עבריין מין.
המחקר של האריס והנסון (2004) השתמש במדגם של 1,038 אנסים; שיעור הרצידיביזם בטווח של 5 שנים מיום שחרורם נע בין 10% ל-16%. אך בתקופות מעקב ממושכות יותר נצפה שיעור רצידביזם גבוה יותר אשר היה מבוסס על כתבי אישום חדשים או הרשעות חדשות; 21% בעשר שנים, ו-24% ב-15 שנים. מחקרים אחרים מציינים כי הסיכוי לרצידיביזם מיני בקרב אנסים הוא גבוה יותר אם לאסיר יש עבר פלילי מגוון (בעבירות מיניות ולא-מיניות) ועניין מיני סוטה (למשל, פנטזיות סדיסטיות). אולם גם כאן שיעורי הרצידיביזם נעים על טווח רחב.
ככלל, שיעורי הרצידיביזם של מתעללים מינית בילדים ועברייני גילוי עריות הם הנמוכים ביותר: 7%-14% בהתאמה.
מחקרי מעקב ארוכים (25 שנים ומעלה) מלמדים על שיעורי רצידיביזם גבוהים משמעותית, עד פי שניים. השונות בשיעורי הרצידיביזם המדווחים מקושרת למספר גורמים: (1) הגדרות שונות שניתנו לרצידיביזם; (2) תקופות מעקב שונות; ו-(3) הגדרות שונות שניתנו לעבירות המין המחקרים השונים.
טיפול

הספרות המקצועית והניסיון הקליני של מטפלים רבים מצביעים על כך שעברייני מין שלא טופלו נוטים יותר למועדות באופן משמעותי בהשוואה לכאלה שטופלו. למשל, החוקרים הנסון ובוסייר (1998) עקבו אחר 61 מחקרים שעסקו בזיהוי הגורמים המרכזיים הקשורים למועדות בקרב עברייני מין ומצאו כי אלה מביניהם שלא הצליחו להשלים טיפול היו בסיכון גבוה יותר לחזור ולבצע עבירות בהשוואה לכאלה שסיימו טיפול. ואכן, בניתוח על (מטא-אנליזה) שבה נבחנה השפעה של טיפול בעברייני מין על מועדות נמצא כי בקרב קבוצה של 3,659 עברייני מין שטופלו הייתה הפחתה בשיעורי מועדות בהשוואה לקבוצת ביקורת של 3,522 עברייני מין שטופלו, אך לא בטיפול ייעודי.
אף על פי שלא מדובר במודל טיפולי בפני עצמו, נמצא כי מאפייני המטפלים והגישות בהן הם משתמשים בטיפול קשורות לשיפור ותוצאות הטיפול בעברייני מין. גוף מחקר גדול מצביע על כך כי ביסוס קשר טיפולי חיובי עם המטופל מהווה חלק ניכר מהשונות בתוצאות הטיפול. מאפייני המטפל הספציפיים שהוכחו כמגבירים את יעילות הטיפול כוללים אמפתיה, כבוד, כנות, ישירות, להיות "קשוחים אך הוגנים", יצירת הזדמנויות להצלחה, להתמודד כראוי עם קשיי המטופל, ולאתגר כראוי אך ללא אגרסיביות. כל אלה נמצאו כתורמים להצלחת ותוצאות הטיפול בקרב עברייני מין. עוד נמצא כי יצירת סביבת טיפול חיובית מביאה לשיפור בשיתוף פעולה, עמידה בטיפול, התקדמות הטיפול, מוטיבציה משופרת, ועשויה למנוע סיום או נשירה מטיפול. אך עם זאת, ככלל, מדובר באוכלוסייה קשה מאוד לטיפול ומעקב.
טיפול > מודל מניעת הישנות (Relapse Prevention)

למרות המודלים השונים, המודל למניעת הישנות הוא אחד מהפופולריים ביותר והמיושם ביותר בתוכניות טיפול, למרות היעדר תמיכה מחקרית מספקת על יעילותו של המודל בקרב עברייני מין. הגישה התפתחה בתחילה כהתערבות שלאחר הטיפול עבור מכורים לאלכוהול, שהפסיקו לצרוך אלכוהול בהצלחה במהלך התוכנית, אך התקשו לשמור על הימנעות מאלכוהול לאחר הטיפול. במקרה של עבריינות מין מדובר בעבריינות חוזרת.
מודל מניעת הישנות פותח על פי התפיסה המקובלת בתחום הטיפול בהתמכרויות. הוא מדגיש כי החלטות ומעשים שנראים לא חשובים: לחץ אישי, שעמום, עבודה, וכדומה, המצורפים יחד, מביאים לבניית מעגל ברור היוצר נתיב של הישנות וההתנהגות המזיקה. התערבות טיפולית במעגל הזה נותנת לעבריין ידע ויכולת שמאפשרים שינוי ומסייעים לו להימנע מהחלטות וממצבים שיכולים להוביל להישנות של ההתנהגות העבריינית. ההנחה היא שכאשר עבריין המין יכיר את מעגל התקיפה שלו, יהיו בידיו הכלים להתמודד עם כל אחד מהשלבים על מנת שיוכל לעצור את הפגיעה.
החוקרים וורד והדסון פיתחו ביקורת תאורטית על המודל, שהתבססה על העובדה שמעידות של מתמכרים והישנות בתחום ההתמכרות שונות מאוד מהמושגים המקבילים בעבריינות מין, שבו מעידה אחת מהווה הישנות שפירושה כישלון הטיפול. נוסף על כך, המודל מציג גם נקודת מבט מצומצמת על התנהגות פוגענית מינית, ומניח כי פגיעה מינית נובעת ממצבים רגשיים שליליים וממחסור בכישורי התמודדות. גישה זאת מתעלמת מסגנונות פגיעה שונים ואינה מתאימה לעבריינים המתכננים מראש את התנהגותם הפוגענית.
טיפול > מודל נתיבי הוויסות העצמי של וורד והדסון (1998) – Self Regulation Pathways Model

לפי המודל של וורד והדסון, תהליך ההתפתחות של עבריינות מין עשוי לנוע באחד מארבעה נתיבים בסיסיים. המודל פותח במקור כתוצאה מחסרוניתיו הרבים של המודל המצוין לעיל. למודל של וורד והדסון הייתה השפעה רבה והוא שינה במידה ניכרת את ההמשגה והיישום של האבחון והטיפול בעברייני מין, והביא ליצירת קבוצות מחקר רבות.
המודל הציג מושג חדש בתחום, "סגנון ויסות עצמי", וורד והדסון טוענים כי סגנונות שונים של ויסות עצמי מובילים לנתיבים שונים בתהליך ביצוע העבירה. על בסיס הסיפורים האישיים של עברייני מין הם זיהו דפוסים ברורים של תהליכי עבריינת.
בהתאם לדפוסים אלה הם תיארו ארבעה נתיבים של עבריינות. הנתיבים הוגדרו באמצעות שתי דרכים מובחנות לביסוס מטרות הקשורות לעבירה (גישה או הימנעות) ושתי אסטרטגיות של ויסות עצמי (אקטיבית או פסיבית). וורד והדסון מכירים בכך שלגברים יש רצון לבצע התנהגות מינית בלתי מתאימה. אחרי שיממשו התנהגות כזאת תהיה להם הבנה של המידה שבה התנהגות זו אינה מקובלת.
למשל, הנתיב הנמנע / הפסיבי מאפיין אנשים שרוצים להימנע מעבריינות, אבל אסטרטגיות ההתמודדות הלקויות שלהם אינן מאפשרות שימוש בדרכים יעילות לעצירת העבירה. כאשר הם מתמודדים עם האפשרות לפגוע, התנהגותם מאופיינת בחוסר עכבות, אובדן שליטה, אימפולסיביות וחרדות.
הנתיב הנמנע / האקטיבי מאפיין אנשים שמיישמים באופן פעיל אסטרטגיות להימנע מביטוי של התנהגות מינית לא מתאימה, עם זאת האסטרטגיות שלהן אינן יעילות, ובמקרים מסוימים גורמות לאפקט יאטרוגני ומגדילים את הסבירות לפגיעה מינית. למשל, אנשים בנתיב זה עשויים לאונן לתמונות סוטות בניסיון להימנע מביצוע עבירה, או עשויים להשתמש בחומרים פסיכואקטיביים כדי לווסת את מצב הרוח שלהם. אסטרטגיות אלה עוזרות להסיר עכבות ומעודדות את ההתנהגות הסוטה. ההבדל העיקרי בנתיב זה הוא שהאדם מודע לכך שיש בעיה וכי נדרשת פעולה אקטיבית למניעה פגיעה.
נתיב הגישה האוטומטי מאפיין מאפיין אנשים שמעורבים בתסריטים קוגניטיביים והתנהגותיים שאליהם התכונן ושלעיתים קרובות מובילים להצלחה בסיפוק תשוקות מיניות. אנשים במסלול זה אינם מעוניינים למנוע עבירות, ואף אינם מנסים להימנע מלהשיג יעדים הקשורים לעבירה. עבריינות מתרחשת כתגובה לרמזים בסביבתם הקרובה, אשר "מפעילות" את הסכימות הקוגניטיביות הפרו-עברייניות של העבריין. לעיתים קרובות, התקיפה היא אימפולסיבית.
לבסוף, הנתיב הגלוי מאפיין אנשים בו התוקף מתכנן בקפידה אסטרטגיה כדי להשיג מטרה רצויה, כמו סיפוק מיני; הפגיעה קשורה בתפיסות ובאמונות ליבה של התוקף כי אלימות מינית היא אמצעי לגיטימי להשגת יעדים אלה.
מחקרים רבים תומכים בתוקף המודל ויישומו על אבחנה וטיפול בעברייני מין. עוד נמצא כי המודל תוקף גם בקרב עבריינים "מתמחים" בסוג עבירה מסוים, וגם בקרב עברייני מין המאובחנים עם פסיכופתיה.
טיפול > מודל החיים הטובים – Good Lives Model

מודל החיים הטובים הוצע תחילה על ידי וורד וסטיוארט ובהמשך פותח משמעותית על ידי וורד ועמיתיו. המודל שם דגש על בניית זהות מאוזנת ופרו-חברתית בקרב עבריינים. לפי החוקרים, אפשר לבנות זהות כזאת באמצעות פיתוח יכולות פנימיות כמו כישורים, עמדות ואמונות ובה בעת עידוד של תנאים חיצוניים, כמו מתן הזדמנויות להתפתחות. לפי המודל, סיפוק צרכים בסיסיים הוא תפקוד אנושי נורמטיבי, אולם בקרב עברייני מין הצרכים הללו הפכו למעוותים בשל מגוון סיבות.
כך למשל, אדם עשוי לחפש אינטימיות, אך כתוצאה מגורמים כמו הזדהות רגשית עם ילדים, פונה לילדים לענות על צורך זה. באופן דומה, אדם יכול להשתמש בחומרים פסיכו-אקטיביים לוויסות מצב הרוח ולהשגת שקט נפשי, או להשתמש בתוקפנות ואלימות כדי להשיג עוצמה. לפי מודל החיים הטובים, הבעיה אינה טמונה במטרות חייו של כל פרט, אלא בדרכים בהן הם מנסים להשיג יעדים אלה, המובילים להתנהגות אנטי-חברתית ולעבירות מין. מחברי המודל מניחים שקידום התנאים הפנימיים והחיצוניים להשגת צרכים אנושיים בדרכים אדפטיביות יפחית את הנטייה של עברייני המין לפגוע באחרים או בעצמם. אחד עשר סוגי "טובין" עיקריים שאנשים בכלל וגם עוברי החוק צריכים להשיג בחייהם:
החיים – מכלול החיים בתפקוד בריא
ידע
מצוינות בפועל
מצוינות בעבודה (כולל חוויות שליטה)
אוטונומיה עצמית מכוונות
שלום פנימי (כלומר, חופש מכל המהומה והלחץ הנפשי)
ידידות (כולל מערכות יחסים אינטימיות, רומנטיות, והמשפחה)
קהילה
רוחניות (במובן הרחב של מציאת משמעות ומטרה בחיים)
אושר
יצירתיות
חקירה של מודל החיים הטובים לטיפול בעברייני מין מגלה כי הוא עדיין בצעירותו, אם כי ישנה תמיכה יחסית רחבה. באחת החקירות האמפיריות הראשונות של המודל נמצא כי בהשוואה לגישת מניעת הישנות, עבריינים אשר השתתפו בתוכניות טיפול מבוססות על המודל, היו בעלי סיכוי גבוה יותר להשלים טיפול, נשארו בטיפול זמן רב יותר, והיו מדורגים על ידי מטפלים כבעלי מוטיבציה גבוהה יותר להשתתף בטיפול. בנוסף, השוואה שנערכו לפני ואחרי ההתערבות הטיפולית חושפים כי שתי הקבוצות השתפרו באופן דומה במיומניות חברתיות, הפגנת אמפתיה, ובפתרון בעיות. עם זאת, אלו אשר השתתפו בתוכנית טיפול מבוססת מודל החיים הטובים הפגינו שיפורים גדולים יותר משמעותית בהשוואה למטופלים אשר השתתפו בתוכניות טיפול מבוססות מודל מניעת הישנות. עוד נמצא כי מטופלים שהשתתפו בתוכנית GLM נשרו מטיפול בשיעורים נמוכים יותר משמעותית.
טיפול > מסגרות טיפול בישראל

המסגרות העיקריות לאבחון ולטיפול בעברייני מין בישראל נחלקות לשני סוגים: מסגרות בקהילה ומסגרות טיפוליות בכלא. מסגרות בקהילה, בדרך כלל, מיועדות לעבריינים בשלב של טרום מאסר או כחלופה למאסר. מסגרות אלה מיועדות לעברייני מין המוערכים כבעלי רמת מסוכנות נמוכה וכבעלי פוטנציאל שיקומי. לצד טיפול קוגניטיבי-התנהגותי לעיתים קרובות גם ניתן טיפול תרופתי המכוון להפחתת רמת הטסטוסטרון, הסטרואיד החשוב ביותר במעגל הגרייה המינית בגברים. יתרונות הטיפול התרופתי כוללים הפחתת שיעור הרצידבזם באופן משמעותי בעת השימוש בו, ויכולת לעקוב אחרי הטיפול.
לקריאה נוספת

ד"ר מלי שחורי,ד"ר שרה בן דוד, ד"ר יעל אידיסיס, עבריינות מין בעולם ובישראל: חקיקה, פיקוח, טיפול ושיקום
מרכז המחקר והמידע, סקירה משווה בנושא: הטיפול בעברייני מין והפיקוח עליהם
ענת זליג, יהודית אבולעפיה, נטע שפרן, עברייני מין מתבגרים: אטיולוגיה ומועדות
דיויד א' כהן, מירב בוקשיצקי, עברייניות מין: הערכת מסוכנות של נשים עברייניות מין וטיפול בהן - סקירת ספרות והצעות אופרטיביות, באתר צוהר לבית סוהר
יעל אידיסיס, רוברט אפשטיין, אליעזר הופמן, קוראים מחשבות: דיוק וזמן תגובה בזיהוי הבעות עיניים כמדד למיומנויות אמפתיה בקרב עברייני מין פוגעים בילדים, באתר צוהר לבית הסוהר
אתי אלישע, נתי רונאל, יעל אידיסיס, חומות של תקווה - קבלה חברתית ושינוי דרך החיים של עברייני מין כלואים, באתר צוהר לבית הסוהר
אהוד מנור

ערך זה עוסק בפזמונאי, המתרגם והמגיש אהוד מנור. אם התכוונתם להיסטוריון אהוד מנור, ראו .
| --- | --- |

אהוד מנור (משמאל) עם רעייתו עופרה פוקס (מימין)
 לידה:  13 ביולי 1941 י"ח בתמוז ה'תש"א בנימינה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  12 באפריל 2005 (בגיל 63) ג' בניסן ה'תשס"ה תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  אהוד ויינר
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1962–2005 (כ־43 שנים)
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 עיסוק:  פזמונאי, מתרגם, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי
 סוגה:  רוק, פופ, זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  אן אם סי, הד ארצי, מדיה דיירקט
 בן או בת זוג:  עפרה פוקס 
 פרסים והוקרה:  פרס (2023)  פרס ישראל (1998)  פרס אקו"ם 
 פרופיל ב-IMDb
 
אהוד מנור בתוכנית הרדיו הלילית בהגשתו, 1969. אוסף דן הדני, הספרייה הלאומית
אהוד מנור והנשיא חיים הרצוג בתוכנית "מסך אישי"
אהוד מנור (13 ביולי 1941 – 12 באפריל 2005) היה פזמונאי, מתרגם, משורר, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום הזמר העברי לשנת תשנ"ח (1998). אחד מהפוריים שבפזמונאי ישראל, שהרבה גם בתרגום וכתיבה לתיאטרון ולבידור.
ביוגרפיה

נולד בשם אהוד ויינר בבנימינה, לישראל ורחל ויינר, זוג עולים מבלארוס. משפחת ויינר הגיעה לבנימינה בשנת 1936 והקימה בה תעשיית אבן לבנייה. מנור למד בבית הספר הריאלי בחיפה. היה בן 15 כשנפטר אביו. שירת בצה"ל כלוחם בחיל ההנדסה קרבית וכקצין חבלה. לאחר שירותו הצבאי למד פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת עבודתו ב"קול ישראל" עיברת את שם משפחתו למנור. שנה לאחר מכן נסע ללמוד תקשורת המונים בניו יורק, שם פגש את הזמרת עפרה פוקס, בתו של השחקן יהודה פוקס, לאחר זמן מה התחתנו השניים וחזרו לישראל. לזוג נולדו שלושה ילדים: גלי, ליבי ויהודה (על שם אחיו של אהוד, יהודה ויינר).
בקיץ 1968, במלחמת ההתשה, נפל אחיו הצעיר יהודה ויינר. אהוד, שהיה קשור עד מאוד לאחיו הצעיר, כתב עליו את השיר "אחי הצעיר יהודה" אשר הוקלט בחורף 1969 על ידי להקת גייסות השריון, ואת השירים "בן יפה נולד" ו"בשנה הבאה". הכאב על נפילתו של אחיו הצעיר ליווה אותו במשך השנים, ובא לידי ביטוי גם בשירו "אין לי ארץ אחרת".
בשנת 1981 השלים תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'. במהלך לימודיו שימש ככתב ידיעות אחרונות בבריטניה.
חיים אישיים

ב-20 במאי 2003 נפטר אחיו הבכור, זאב ניר, בגיל 67, לאחר ששם קץ לחייו עקב סיבות כלכליות.
מנור, שהיה מעשן כבד, חלה בסרטן הריאות, ממנו החלים זמן קצר לפני מותו. הוא נפטר ב-12 באפריל 2005 מדום לב. בהלווייתו שנערכה בבנימינה השתתפו אישי ציבור, יוצרים ומבצעים רבים, והושרו בה שיריו "אין לי ארץ אחרת" (גלי עטרי), "מישהו" (מתי כספי) ו"ימי בנימינה" (חנן יובל).
מנור הותיר אחריו אישה, עפרה פוקס, שלושה ילדים ונכדים.
הקריירה ויצירתו

בשנת 1962 התקבל לעבודה בקול ישראל כעורך מוזיקלי.
מראשית שנות השבעים וכמעט עד סוף ימיו ערך והגיש תוכניות מוזיקה, תרבות, ואירוח אמנים ואח"מים ברדיו ובטלוויזיה. מנור היה מנחה מבוקש למופעים ותוכניות שעסקו בתרבות ומוזיקה. בין תוכניות הטלוויזיה בערוץ הראשון שהגיש מנור היו "הערב עם...", "מפגש אמנים", "מסך גדול-מסך קטן", "בצוותא", "זמרת הארץ", "עד פופ", "מסך אישי", "סוף שבוע", "הילוך חוזר" ו"איפה היינו". לצד זה, פרסם פזמונים שהפכו לפופולריים ביותר בביצועם של מיטב הזמרים של התקופה ותרגם מחזות לתיאטרון.