ויליאם וורדסוורת'
שירים בשני כרכים

כָּל הַלַּיְלָה הָרוּחַ נָהוֹם נָהֲמָה;

גֶּשֶׁם כָּבֵד בָּא יוֹרֵד שׁוֹטֵף אֲרֻכּוֹת;

אַךְ כָּעֵת שְׁקֵטָה בָּרָה עוֹלָה הַחַמָּה;

הַצִּפֳּרִים שָׁרוֹת בְּחֻרְשׁוֹת רְחוֹקוֹת;

הַיּוֹנָה הוֹגָה בְּהֶמְיוֹת מְתוּקוֹת;

עוֹרְבָנִי עוֹנֶה וְעַקְעַק פַּעֲמָיִם;

וְהָאֲוִיר מָלֵא קוֹלוֹת פִּכְפּוּךְ מַיִם.



כָּל אוֹהֲבֵי הַשֶּׁמֶשׁ נִמְצָאִים בַּחוּץ;

הָרָקִיעַ שָׂמֵחַ בְּדִמְדּוּמֵי הַבֹּקֶר;

הָעֵשֶׂב זוֹהֵר עִם טִפּוֹת גֶּשֶׁם; - עַל הַגְּבָעוֹת

אַרְנֶבֶת רָצָה אָצָה בְּאֹשֶׁר,

וּבְרַגְלָהּ מֵהָאָרֶץ הַבּוֹצִית

מַעֲלָה אָבָק, שֶׁבַּשֶּׁמֶשׁ נוֹצֵץ,

כְּהִמָשְׁכוֹ עִמָּהּ בְּכָל אֲשֶׁר תִּתְרוֹצֵץ.



הָיִיתִי מְטַיֵּל עַל הַגְּבָעוֹת;

רָאִיתִי אֶת הָאַרְנֶבֶת שֶׁאָצָה עֲלִיצִית;

שָׁמַעְתִּי מַיִם רְחוֹקִים הוֹמִים וְהַחֻרְשׁוֹת;

אוֹ שֶׁלֹּא שָׁמַעְתִּי, כְּנַעַר - חֲגִיגִי:

הָעֵת הַנְּעִימָה הֶעֱסִיקָה אֶת לִבִּי:

עֲזָבוּנִי כָּלִיל זִכְרוֹנוֹתַי הַיְּשָׁנִים;

וְכָל דַּרְכֵי אֱנוֹשׁ, הֶבֶל הֵמָּה כֹּה אֻמְלָלִים.
(נחישות ועצמאות, שלשה בתים ראשונים, מתוך "שירים בשני כרכים")
בשנת 1807, כשוורדסוורת' בשיא כוחו השירי, יצא לאור אוסף השירים "שירים בשני כרכים". אם "בלדות ליריות" חוברו בשפה של אנשים פשוטים, הרי ש-"שירים בשני כרכים" כתובים בלשון של משוררים: בצורות שיר מורכבות ובמשקלים מוקפדים, תוך השפעה סגנונית ניכרת של המשוררים מילטון, ספנסר, וסמואל דניאל. אם "בלדות ליריות" עוסק בעיקר בסיפורם של בריות כפריות, הרי שבמרכזו של "שירים בשני כרכים" הלכי רוחו של המשורר ומחשבתו. התמונות עשירות יותר, הנעימות מלאות יותר, והרוחניות המיסטית של המשורר מעמיקה ומצורפת בדגש על מוסר.
כתבה הלן דארבישייר:
הבלדות הליריות היו הפירות של מאמץ עליון לברוח מניסיון אישי ולחדור באמצעות דמיון מאומץ ל-"לב העמוק של אדם" ולחיים הפנימיים של הטבע. אלא שמאמץ כזה לא יכול היה להחזיקו ממושכות מי שמזגו מתבונן כמו זה של וורדסוורת'. הוא חזר לעצמו, פתור שוב סביב חייו האישיים, ניגש לניסיונו השירי מהמרכז. הסונטות רשמו את השקפותיו על אירועים חולפים, האודות אמונה מוסרית שנקנתה בייסורים של סבל אנושי. השירים הלירים הקלילים יותר עוסקים בפני השטח של חייו היומיומיים. יתירה על כך, האווירה האישית עוטפת את חומר הגלם וקורנת מאירועים כמו אלו ששימשו השראה לבלדות ליריות. דמויות וסצנות שקודם לכן הושמו באור יבש, ללא צבעים של רגשות אישיים, עתה מוצגים, כמוצלים או כמוארים, על ידי הלך רוחו.
בין שיריו הנודעים הכלולים בספר: לחיננית, אודה לחובה, קבצנים, לעפרוני, עליס נפלה, נחישות ועצמאות, הקוצרת הבודדת, הילכתי כענן בודד, קן הציפור, לקוקיה, הירקון, כחה של המוזיקה, ואודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות. להלן השיר "קן הציפור", הכרת תודה של וורדסוורת' לאחותו דורות'י (המכונה בשיר אמלין):
הַבֵּט, בֵּין צִלְלֵי הָעַלְוָה

בֵּיצִים כְּחֻלּוֹת נָחוֹת בְּשַׁלְוָה!

כָּזֶה מַרְאֶה נִקְרֶה-מְגֻלֶּה

לִי הִבְהִיק כְּחִזָּיוֹן מְהַנֶּה.

מַשְׁתִּי - כְּמַשְׁגִּיחַ עַל הַבַּיִת

וּמִטַּת מִבְטָחִים,

מְגוּרֵי הַצִּפּוֹר, בְּקִרְבַת

בֵּית אָבִי, אֲשֶׁר קֹר וָחֹם

אֲחוֹתִי אֶמֵלִין וַאֲנִי

יַחְדָּו מְבַקְּרִים.



הִיא הִבִּיטָה כְּפוֹחֶדֶת מִזֶּה,

רוֹצָה, יְרֵאָה לְהִתְקָרֵב לְזֶה.

כָּזֶה הָיָה לִבָּהּ, אָז הִיא הָיְתָה

בֵּין אֲנָשִׁים מְקַשְׁקֶשֶׁת קְטַנָּה.

בִּרְכַּת שְׁנוֹתַי הַמְּאֻחָרוֹת

הָיְתָה עִמָּדִי כְּשֶׁבַּיַּלְדוּת:

הִיא נָתְנָה לִי עֵינַיִם, אָזְנַיִם,

דְּאָגוֹת צְנוּעוֹת, פְּחָדִים עֲדִינִים,

לֵב, הַמָּקוֹר שֶׁל דְּמָעוֹת מְתוּקוֹת,

אַהֲבָה, מַחְשָׁבָה, עֲלִיצוּת.
וורדסוורת' כתב על השיר:
בקצה הגינה של בית אבי בקוקרמאוס הייתה טרסה גבוהה ממנה נשקף הנוף הנאה של נהר דרוונט וטירת קוקרמאוס. זה היה מגרש המשחקים החביב עלינו. חומת הטרסה הנמוכה הייתה מכוסה בליגוסטרום ובשושנים, שהעניקו מחסה כמעט בלתי-חדיר לציפורים שבנו שם את קיניהן. בתי השיר מציינים את אחד מאותם קינים.
לסונטות מקום מרכזי בספר "שירים בשני כרכים", ובמיוחד לסונטות לחירות, בהן וורדסוורת' מתהלך בעקבות מילטון כאיש מוסר וכמשורר אמן. כמבוא לסונטות, הוא חיבר סונטת פתיחה:
נְזִירוֹת בְּחַדְרָן הַצַּר לֹא נִלְחָצוֹת;

וּפְרוּשִׂים בְּתָאֵיהֶם מִסְתַּפְּקִים;

וְלַמְדָנִים בְּמִבְצְרֵי שַׂרְעַפִּים;

הַטּוֹוֶה בְּנוּלוֹ, וּבַכִּישׁוֹר מְשָׁרְתוֹת,

יוֹשְׁבִים שְׂמֵחִים; דְּבוֹרִים אֱלֵי פֶרַח מַמְרִיאוֹת,

גָּבוֹהַּ כְּפִסְגָּה יַעֲרִית שֶׁל הֶהָרִים,

תְּזַמְזֵמְנָה לְלֹא הֶרֶף בְּלֹעֵי הַפְּרָחִים:

בֶּאֱמֶת הַכֶּלֶא, שֶׁגָּזַרְנוּ עָלֵינוּ לִהְיוֹת

בּוֹ, כֶּלֶא אֵין הוּא: אִי לְכָךְ בִּדְרָכַי,

לִהְיוֹת מֻגְבָּל לִי נָעֲמָה

חֶלְקַת סוֹנֶטָּה מְצֻמְצָמָה;

מְרֻצֶּה אִם כַּמָּה נְשָׁמוֹת (לְכָאֵלֶּה דַּי)

שֶׁהִרְגִּישׁוּ אֶת מַשָּׂא הַחֵרוּת יוֹתֵר מִדַּי,

תִּמְצֶאנָה שָׁם, כַּאֲשֶׁר מָצָאתִי, קְצָת נֶחָמָה.
יש זיקה בין סונטת הפתיחה לבין האודה לחובה. מהותי לוורדסוורת' הרעיון שצמצום, הצבת גבולות, חוקים, משמעת, חיוניים לחירות. כתב וורדסוורת':
נהגתי לחשוב שצורת הסונטה מגוחכת באופן מביש... לפני שנים רבות אחותי הקריאה לי את הסונטות של מילטון, אז יכולתי לדקלם אותן. משום מה התרשמתי באופן מיוחד מהסגנון ההרמוני ומכובד-הראש ומהצנע הרפוקליקני של היצירות האלו. במהלך אחר הצהריים חיברתי שלוש סונטות ובמהירה סונטות רבות אחרות.
וורדסוורת' קנה שליטה מוחלטת בצורת הסונטה והיה לאחד מגדולי מחברי הסונטות. ככלל השתמש בצורת הסונטה האיטלקית הכוללת שמונה שורות בחריזה של אבבא אבבא, ושש שורות בחריזות שונות, מעדיפה על פני צורת הסונטה האנגלית או השקספירית המורכבת משלוש רביעיות ושתי שורות. פעמים רבות צורת הסונטה שימשה אותו להבעת השקפה כללית, דעה פוליטית או אמונה דתית.
כְּשָׁמְרִי בְּזִכְרוֹנִי מָה חִלֵּשׁ

אֻמּוֹת גְּדוֹלוֹת, אֵיךְ חָלְפוּ מַחְשָׁבוֹת נַעֲלוֹת

כְּשֶׁהֵמִירוּ חֶרֶב בְּסִפְרֵי חֶשְׁבּוֹנוֹת,

נָטְשׁוּ בֵּית הַמִּדְרָשׁ בַּעֲבוּר זָהָב, לִי יֵשׁ

חֲשָׁשׁוֹת סְתוּמִים, אַרְצִי! הֶעָלַי לְהִתְבַּיֵּשׁ?

אַךְ, כְּשֶׁעוֹלוֹת בִּי עָלַיִךְ, עַל מָה שֶׁאַתְּ, מַחְשָׁבוֹת,

בֶּאֱמֶת, בְּעֹמֶק לִבִּי, בַּחֲשָׁשׁוֹת

לֹא מְכַבְּדִים אֵלּוּ אֲנִי מִתְבַּיֵּשׁ.

אַךְ מְאֹד עָלֵינוּ לְהוֹקִירֵךְ; הַמּוֹצְאִים

בָּךְ בִּצּוּר לַתַּכְלִית הָאָדָם;

וַאֲנִי חִבָּתִי הוֹלִיכַתְנִי שׁוֹלָל.

מָה הַפֶּלֶא, אִם מְשׁוֹרֵר, פֹּה וָשָׁם,

בְּקֶרֶב חֶפְצֵי שִׂכְלוֹ הָרַבִּים,

מֵבִין לְלִבֵּךְ כְּאוֹהֵב, כְּעוֹלָל.
(מתוך סונטות מוקדשות לחירות, "שירים בשני כרכים")
כתב הנרי טיילור על הסונטות המוקדשות לחירות:
על החירות להסתמך על מוסר ולא על בסיס פוליטי, ולשוא כל ניסיון לקדמה רק על סמך דחפים פוליטיים, זו אמת שתמיד הייתה לנוכח עיני משוררינו הגדולים, גם אם לעיתים תכופות נעלמה מעיני הפוליטיקאים שלנו... האנשים הגדולים האלו ידעו את מהות החירות, ואלו שילמדו, אולי, יחד עם כתביהם, את הסונטות הפוליטיות של מר וורדסוורת' וחלק גדול משאר כתביו המתייחסים למדינה ולהשקפות על החברה, בנקל ירחיבו וירעננו את ידיעתם את נושאים אלה, ויעריכו נכון יותר את הקשר בין חירות אמיתית לבין המפעלים הפוליטיים שלעיתים קרובות נקראים על שמה, מבלי בשום פנים ואופן להתפשר על העיקר.
הספר נחתם ב-"אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות", המכונה גם האודה הגדולה. וורדסוורת' חיברה בשנים 6–1802. זהו שיר המביע השקפה עמוקה, מלא בהדר פיוטי, כתוב בצורה אמנותית נפלאה, אשר חובר לאנשים הרגילים להגות בסוד הויתם. רבים מחשיבים את השיר לפסגת יצירתו של המשורר. לדעת אמרסון, זה השיא שאליו הגיע האינטלקט בזמנם. להלן שני הבתים הראשונים של האודה הגדולה:
הָיָה עֵת כְּשֶׁחוֹרֵשׁ, פֶּלֶג, מִרְעֶה,

הָאָרֶץ, וְכָל מַרְאֶה יוֹמְיוֹמִי,

הָיָה לִי נִרְאֶה

עָטוּי אוֹר שְׁמֵימִי,

הֲדַר חֲלוֹם לֹא נִלְאֶה.

כָּעֵת זֶה כְּבָר אֵינוֹ כִּתְמוֹל שִׁלְשׁוֹם; -

לַאֲשֶׁר פְּעָמַי אָשִׂים,

לֵילוֹת וְיָמִים.

מָה שֶׁרָאִיתִי כְּבָר אֵינִי רוֹאֶה הֲלוֹם.



הַקֶּשֶׁת בָּאָה וְהוֹלֶכֶת,

הַוֶּרֶד מוֹשֶׁכֶת,

הַלְּבָנָה בַּנְּעִימִים

סָבִיב לָהּ מַבִּיטָה מֵרָקִיעַ בָּהִיר,

מִקְוֶה-מַיִם בְּלֵיל כּוֹכָבִים

יָפֶה וְנָהִיר;

קַרְנֵי הַחַמָּה לֵדָה מְפֹאֶרֶת,

אַךְ יוֹדְעֵנִי, בַּאֲשֶׁר אֵלֵךְ,

מֵהָאָרֶץ חָלְפָה הָלְכָה לָהּ תִּפְאֶרֶת.
על היחס בין האודה הגדולה החותמת את "שירים בשני כרכים" לבין השיר "מנזר טינטרן" החותם את "בלדות ליריות", כתב צ'ארלס הרולד הרפורד:
האודה ממשיכה את הנושא של מבעו הקודם הנעלה ביותר, מנזר טינטרן. בשניהם המשורר מהרהר בניגוד בין ההתלהבות של אחוותו המוקדמת עם הטבע, לבין החזיונות ההגותיים והמפוכחים יותר של בגרותו. בשניהם "השכל הפילוסופי" של השנים הבוגרות נחשב כפיצוי לאובדן של ההתלהבות המוקדמת. בעוד בטינטרן ההתלהבות נתפסת כתחושה משולהבת ונמהרת, אשר השכל הבוגר יותר עם חזיונו הרוחני מתגברים עליה; הרי באודה זו התגלות מרומזת שהשכל הבוגר יותר מבאר ומפרש. הפאר של חזיון הנעורים לא דועך, אלא האינסטינקטים הראשוניים שיצרו אותו ממשיכים להתקיים כיסודות יציבים בכל התנסות - רמזים שבאמצעותם הנפש יכולה "בין רגע" להשיב במחשבה את העולם עטוי השגב שפעם החזיקה בו.