stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות מחופות שריון מסדרת ויקטוריה

| --- | --- |

אה"מ ויקטוריה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות מחופות שריון מסדרת אדמירל
 סדרה עוקבת:  אוניות מחופות שריון מסדרת טרפלגר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Thames Ironworks and Shipbuilding Company 
 תחילת הבנייה:  1885
 הושקה:  1887
 תקופת הפעילות:  1890–1907 (כ־17 שנים)
 אחריתה:  1 טבעה, 1 נגרטה
 מידות
 הֶדְחֶק:  11,200 טון
 אורך:  100 מטר
 רוחב:  21 מטר
 שוקע:  8.8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  16.75 קשרים
 גודל הצוות:  630 איש
 הנעה:  2 מנועי קיטור בהספק 8,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 457 מ"מ, שריון סיפון – 76 מ"מ, מחיצות – 406 מ"מ, צריחי תותחים – 432 מ"מ, קזמטים – 76–152 מ"מ, מגדל הניווט – 51–356 מ"מ
 חימוש:  2 תותחים 16.25 אינץ' (413 מ"מ), 2 תותחים 10 אינץ' (254 מ"מ), 12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 12 תותחים 6 ליטראות (2.2 אינץ', 57 מ"מ), 6 צינורות טורפדו 14 אינץ' (356 מ"מ)
 
אוניות מחופות שריון מסדרת ויקטוריה (או סדרת סנס פרייל) של הצי המלכותי משנות ה-80 של המאה ה-19 הייתה הסדרה הראשונה של אונייה מחופת שריון (מתוארת לפעמים כאוניית מערכה) שהשתמשה במנועי קיטור תלת דרגתיים, כאשר סדרות קודמות השתמשו במנועים מורכבים.
היו רק שתי אוניות בסדרה זו. האונייה הראשונה בסדרה, אה"מ ויקטוריה, טבעה בהתנגשות מקרית עם אוניית מערכה נוספת של הצי המלכותי, אה"מ קאמפרדאון בים התיכון עם אובדן של מחצית מצוותה. אוניית האחות שלה, אה"מ סנס פרייל, שרדה עד שנגרטה באפריל 1907.
תכנון

סדרה זו נועדה להיות גרסה משופרת של אה"מ קונקרור, ונקראה במקור סדרת אוניות קונקרור החדשות.
תכנון > חימוש

הכוונה המקורית הייתה להתאים תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ), במשקל 67 טון, במקום תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) של אה"מ קונקרור בצריח הקדמי הבודד, אך מאוחר יותר במהלך התכנון הוחלט להגדיל אותם ולהשתמש בתותחי ה-16.25 אינץ' (413 מ"מ), במשקל 110 טון. תותחים דומים סופקו על ידי היצרן, Sir W. G. Armstrong, Whitworth & Co., Ltd., לצי המלכותי האיטלקי והותקנו בסדרת אנדריאה דוריה והפגז במשקל 1,800 פאונד (816 ק"ג) יכול היה לחדור לכל עובי שריון שהיה קיים באותו זמן. בתקופה שבה העליונות הימית של הים התיכון נתפסה כחלק מכריע מהמדיניות הבריטית, סדרת ויקטוריה נועדה לשירות כחלק מצי הים התיכון הבריטי. אותו דגם של תותח הותקן באה"מ בנבואו האונייה האחרונה מסדרת אדמירל, שהיה לה דוגמה יחידה בכל אחת משתי הברבטות שלה במקום זוגות של תותחי 13.5 אינץ’ (343 מ”מ), והייתה ספינת המלחמה הבריטית היחידה שנשאה אותם.
התותח לא הצליח בשירות מכיוון שלקח ארבע או חמש דקות לטעון ולירות. לקנים היו תוחלת חיים של 75 פגזים בלבד והלוע נטה לצנוח.
הצריח האחורי הכיל תותח 10 אינץ' (254 מ"מ) קטן יותר בעיצוב דומה, במשקל 26 טונות.
תכנון > יכולות שייט

סדרה זו הייתה אחת מהאחרונות בתקופה זו עם בולט נמוך מאוד, בערך 10 רגל (3 מטר). הדבר נעשה כדי לצמצם את שטח המטרה בקרב ימי, אך השפיע לרעה על יכולת השייט, והיה גורם חשוב בטביעת ויקטוריה תוך חמש עשרה דקות לאחר ההתנגשות, שכן הוא אפשר למים להגיע במהירות ליציאות צריח התותחים.
תכנון > הנעה

החידוש המוצלח ביותר של הסדרה היה הכנסת מנועי קיטור תלת דרגתיים לאוניות מערכה של הצי המלכותי. מנועים אלו פותחו כתוצאה מהחדרת פלדה לייצור דוודים, אשר בתורה הובילה ללחצי קיטור גבוהים יותר. הצי המלכותי ניסה אותם במקור בהצלחה רבה בסירת התותחים נושאת הטורפדו אה"מ ראטלסנייק. היתרון העיקרי היה היעילות המשופרת של המנוע, משמעה תפוסה מופחתת מכיוון שהיה צורך בפחות פחם. בניסויים, אה"מ ת'אנדרר, שהופעלה מחדש עם מנועי קיטור תלת דרגתיים בשנים 1889–1891, הראתה שצריכת הפחם ב-80% הספק ירדה בחצי.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | הוכנסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ויקטוריה | ארמסטרונג, מיטשל ושות' | 13 ביוני 1885 | 9 באפריל 1887 | 1890 |
| סנס פרייל | חברת מפעלי הברזל ובניית ספינות תמזה | 21 באפריל 1885 | 9 במאי 1887 | 1891 |

תרשים של האוניות מסדרת ויקטוריה
תותח BL‏ 16.25 אינץ' במצב טעינה בצריח
אה"מ סנס פרייל
אורלן-10

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 תקופת שירות:  2013–הווה (כ־12 שנים) 
 יחידות שיוצרו:  1,000 (נכון ל־2015) 
 משתמש ראשי:  רוסיה 
 
אורלן-10 בתצוגה
אורלן-10 (ברוסית: Орлан-10) הוא כלי טיס בלתי מאויש (מל"ט) שפותח על ידי המרכז הטכנולוגי המיוחד (STC) בסנקט פטרבורג עבור הכוחות המזוינים הרוסים. על פי הדיווחים, מחיר מל"ט אחד נע בין 87,000 דולר ל-120,000 דולר אמריקאי. בדרך כלל משתמשים במל"ט בקבוצה של שניים או שלושה, כאשר הראשון משמש לסיור בגובה 1-1.5 ק"מ, השני ללוחמה אלקטרונית והשלישי כמשדר המעביר מידע מודיעיני למרכז הבקרה. מערכת אחת יכולה לכלול עד 5 כלי רכב. למעלה מאלף כלי אורלן-10 מיוצרים, עם 11 גרסאות שונות.הוא כולל מבנה גוף מרוכב המפחית את חתימת המכ"ם שלו. לכלי הטיס ניסיון מבצעי באוקראינה, סוריה ולוב. על פי דיווחים בתקשורת, גרסה מעודכנת של המל"ט הטקטי של אורלן-10 מתוכננת להיכנס לשירות כוחות היבשה של רוסיה בשנת 2020. הגרסה המעודכנת צפויה להיות מצוידת בציין לייזר שיאפשר סימון מטרות לתותחנים וטילים מונחים מדויקים ותחמושת מטוסים.
היסטוריה מבצעית > אוקראינה

לפי הדיווחים, בוצע שימוש באורלן-10 במלחמה בדונבס. בעימות זה נאסר על שימוש בכלי טיס בלתי מאויש על פי הסכמי מינסק. גורמים רשמיים באוקראינה טענו כי הפילו או החרימו כמה מל"טים מסוג זה מאז 2014:
במאי 2014 דיווחו גורמים באוקראינה כי הפילו אורלן-10 באוקראינה.
ביולי 2014 הפילו כוחות אוקראינים שני מל"טים מסוג זה - מספר 10212 ליד זלנופיליה ומספר 10237 ליד אמוברוסייבקה.
באוגוסט 2014 אורלן-10 נוסף (מספר 10215) הופל על ידי הכוחות האוקראינים עם מערכת SAM Strela-10.
באפריל 2016 פרסם שירות הביטחון של אוקראינה (SBU) סרטון של המל"ט (מספר 10264) שלטענתו הופל בסמוך לאבדייבקה.
בנובמבר 2016, פקידים אוקראינים נאמר שהם החרימו אורלן-10 (מספר 10,332) ששייט מעל ים אזוב ליד מריופול.
בספטמבר 2017 נפל אורלן-10 (מספר 11057) בשטח אוקראינה ונתפס על ידי כוחות אוקראינים.
ב-28 בדצמבר 2017, חיילים אוקראינים ירו לעבר אורלן-10 בסמוך לטורצק.
ב-10 בינואר 2018, כוחות אוקראינה הפילו אורלן-10 נוסף.
ב-14 בינואר 2018, ההגנה האווירית האוקראינית הפילה אורלן-10 נוסף.
ב-16 באוגוסט 2018 זוהה מל"ט דומה לאורלן-10, שספג ירי נ"מ ממטוסים אוקראינים מעל פרומומה.
ב-13 באוקטובר 2018 הופל אורלן-10 על ידי מסוק Mi-24 אוקראיני באמצעות ירי ליד ליצ'נסק.
ב-19 בנובמבר 2018, בשעות הבוקר הופל מל"ט מדגם אורלן-10 על ידי כוחות ההגנה האווירית האוקראינים.
היסטוריה מבצעית > סוריה

אורלן-10 משמש באופן פעיל את כוחות היבשה הרוסיים במלחמת האזרחים בסוריה לצורך סיור, איסוף תמונות אוויריות או מיפוי תלת־ממדי לתמיכה בשיירות הומניטריות ומבצעי ביון.
בנובמבר 2015, אורלן-10 איתר את החבר שנותר בחיים ממפציץ ה-Su-24M2 הרוסי שהופל וסייע בהשבתו המהירה משטח המורדים.
ב-15 ביוני 2019 הופל אורלן-10 רוסי על ידי כוחות צבא סוריה החופשית מעל מרענז, שבנפת חלב.
מפרטים

משקל ההמראה: 15 ק"ג
משקל עומס מטען: 6 ק"ג
מנוע: מנוע (בנזין A-95)
שיטת שיגוע: מעוט מתקפל
שיטת נחיתה: באמצעות מצנח
מהירות טיסה: 90–150 קמ"ש
מקסימום משך הטיסה: 16 שעות
מקסימום מגוון יישומים מורכב: עד 140 ק"מ מתחנת בקרת הקרקע (עד 600 ק"מ מחוץ לקו)
מקסימום גובה מעל פני הים: 5,000 מטרים
טווח טמפרטורת ההפעלה בקרקע: בין 30-30 ל+40 מעלות צלזיוס
אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד (1904)

| --- | --- |
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "פומרן" בשנת 1907
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "פומרן" בשנת 1907
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת נסאו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה ורפט 
 תחילת הבנייה:  1903–1908
 הושקה:  1904–1906
 תקופת הפעילות:  1906–1945 (כ־39 שנים)
 אחריתה:  3 טבעו, 2 נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,191 טון, מקסימלי: 14,218 טון
 אורך:  127.6 מטר
 רוחב:  22.2 מטר
 שוקע:  8.21 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5–19.5 קשרים
 גודל הצוות:  743 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  8,900 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 17,000 כוחות סוס (12.5 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון – 100-240 מ"מ  צריחי תותחים – 280 מ"מ  ברבטות – 250 מ"מ  סיפון – 40 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 11 אינץ' (280 מ"מ)   14 תותחי SK L/40‏ 6.7 אינץ' (170 מ"מ)   22 תותחי SK L/45‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד הייתה קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני, כלי השיט האחרונים מסוג זה שנבנו בגרמניה. הסדרה כללה את דויטשלנד, האונייה המובילה, הנובר, פומרן, שלזיין ושלזוויג-הולשטיין. האוניות היו דומות מאוד לאלו של סדרת בראונשווייג הקודמת, אך עם שריון חזק יותר וסוללה משנית מסודרת מחדש. הם נבנו בין 1903 ל-1908, והושלמו לאחר השקתה של אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט ב-1906. כתוצאה מכך, הם התיישנו לפני שנכנסו לשירות. למרות זאת, האוניות זכו לשירות נרחב בצי הים הפתוח, המערך הימי העיקרי של גרמניה, עד סוף שנות ה-1900 ותחילת שנות ה-1910, כאשר הן שימשו להכשרה, שכללה הפלגות מעבר לים.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, הצי הגרמני אימץ אסטרטגיה של פשיטות על החוף הבריטי, אשר חמשת אוניות הסדרה תמכו בהן. מבצעים אלו הגיעו לשיאם בקרב יוטלנד ב-31 במאי - 1 ביוני 1916, שבו כל חמש האוניות השתתפו בפעולה, למרות נחיתותן הבולטת מול הדרדנוטים הבריטיות. בלי קשר, הם התערבו כדי להגן על סיירות המערכה הגרמניות המוכה מפני סיירות המערכה הבריטיות, ואיפשרו להם להימלט. בפעולות הלילה המבולבלות, פומרן טורפדה והוטבעה על ידי משחתת בריטית. לאחר הקרב, ארבע האוניות ששרדו הוצאו משירות הקו הקדמי ושימשו להגנת החוף עד אמצע 1917. לאחר מכן, הנובר לבדה נשארה בשירות סיור, בעוד השאר שימשו כאוניות מגורים או ספינות אימונים. לאחר תבוסתה של גרמניה, הסכם ורסאי התיר לצי שלאחר המלחמה לשמור על מספר אוניות מערכה ישנות להגנת החוף, כולל ארבע אוניות הסדרה דויטשלנד.
דויטשלנד נגרטה בשנים 1920–1922, אך השאר עברו מודרניזציה וחזרו לשירות פעיל באמצע שנות ה-20. פעילותם שיקפה את אלה של התקופה שלפני המלחמה, כולל הפלגות אימונים מעבר לים ותמרוני צי נרחבים. הנובר הושבתה ב-1931 והייתה אמורה להפוך לאוניית מטרה, למרות שזה מעולם לא נעשה. בסופו של דבר היא נגרטה בשנים 1944–1946. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נשארו בשירות עבור חובות הכשרה עד שנות ה-30 של המאה ה-20 בקריגסמרינה מהתקופה הנאצית. שתי האוניות זכו לפעילות מוגבלת במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל הפגזת כוחות פולנים במהלך הפלישה לפולין בספטמבר 1939 וכיבוש דנמרק והפלישה לנורווגיה באפריל 1940. שתי האוניות הוטבעו לקראת סוף המלחמה.
תכנון

בשנת 1900, ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של משרד הצי הקיסרי (גר'), הבטיח את העברת חוק הצי השני, תיקון לחוק הצי הראשון משנת 1898. החוק הקודם דרש כוח כולל של 19 אוניות מערכה עד 1 באפריל 1904, אשר הושג עם חמש אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך, אך החוק החדש הגדיל את צי הקרב המתוכנן לסך של 38 אוניות. האוניות הראשונות - סדרת בראונשווייג - הציגו את תותחי ה-28 ס"מ (11 אינץ'), סימן עלייה משמעותית בכוח האש לעומת אוניות המערכה הגרמניות הקודמות. הפיקוד הימי התכוון לבנות עשר אוניות מערכה מסדרת בראונשווייג, החל משנת הכספים 1901 עם שתי ספינות שייבנו בשנה, אבל בסופו של דבר הם בנו רק חמש. במהלך בניית סדרת בראונשווייג, סדרה של שיפורים קלים שולבו בעיצובים הבאים. עד שהחלה העבודה על הכלי השני של שנת הכספים 1903, שהפך ל-SMS דויטשלנד, הוכן עיצוב שהשתנה משמעותית יותר.
בוצעו סדרה של שינויים בסוללות המשניות והשלישוניות למה שהפך לסדרת דויטשלנד, הספינה המובילה של המחלקה החדשה. המעצבים זרקו את צריחי הכנפיים של בראונשווייג אשר שימשו עבור כמה מהתותחים המשניים שלהם; הצריחים דרשו מבני תמיכה שהורדתם חסכה משקל ואיפשרה למתכננים למקם את הסוללה המשנית כולה בתוך קזמטים בסידור יעיל יותר. הסרת הצריחים שחררה מקום בסיפון ששימש להוספת זוג נוסף של תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') והניח את הסט הקדמי של ארבעה תותחים בחרך ירי מוגן. דויטשלנד ואחותה הנובר תוכננו לשימוש כספינות דגל של הצי ושייטת, בהתאמה, שדרשו מקומות לינה נוספים. אחרי דויטשלנד, שעירבה סטים של דוודי צינורות אש ודוודי צינורות מים, ארבעת אוניות הסדרה הנותרות קיבלו סט אחיד של דוודי צינורות מים. אלה היו קלים יותר, והחיסכון במשקל הועבר למתווה השריון בצורה של חגורת שריון מעט עבה יותר וסיפון עליון מחוזק.
העיצוב של דויטשלנד זכה לביקורת בגרמניה בזמן בניית האוניות, שכן המגמה בכל הציים הגדולים הצביעה על אוניות מערכה חמושות בסוללות תותחים גדולים; ואכן, העבודה על מה שיהפוך לתכנון של אוניות המערכה דרדנוט מסדרת נסאו כבר החלה ב-1903. טירפיץ התעקש לבנות את אוניות סדרת דויטשלנד בגלל שהם היו העיצוב הגדול ביותר שיכל להתאים בתשתית הימית הקיימת של גרמניה, ובעיקר תעלת הקייזר וילהלם. הרחבת התעלה ושיפור מתקני הנמל יהיו יקרים מדי וטירפיץ ביקש להימנע ממאבק תקציבי נוסף עם הרייכסטאג זמן קצר לאחר קבלת חוק 1900. כתוצאה מכך, האוניות מסדרת דויטשלנד התיישנו כמעט מיד על ידי כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך 125.9 מטרים (413 רגל 1 אינץ) בקו המים ואורך כולל של 127.6 מטרים (418 רגל 8 אינץ'). הייתה להם רוחב של 22.2 מטרים (72 רגל 10 אינץ') ושוקע של 8.21 מטרים (26 רגל 11 אינץ') קדימה. הדחק האוניות היה 13,191 טונות (12,983 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית, והדחק של עד 14,218 טונות (13,993 טונות ארוכות) במעמס מלא. גוף האוניות נבנה עם מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, אליהן רותקו לוחות גוף פלדה. גוף האוניות היה מחולק לשנים עשר תאים אטומים למים, אם כי לפומרן היו שלושה עשר תאים. גוף האוניות כלל תחתית כפולה שעמדה על 84 אחוז מאורך האונייה.
מאחר שדויטשלנד והנובר הושלמו כספינות דגל, היה להם מבנה-עילי מוגדל מאחור כדי לאכלס את מטות הפיקוד הגדולים יותר שהם נשאו בדרך כלל. לדויטשלנד היה מגדל ניווט קדמי גדול יותר ששילב עמדת בקרת אש מרכזית; פומרן קיבלה את אותו מגדל ניווט, אבל לשלוש האוניות האחרות היו מגדלים קצרים יותר ללא חדר בקרת האש. לכל חמשת אוניות הסדרה הותקנו תרנים צבאיים קצרים שעליהם מוטות מציתים שהיו מצוידים בצמרות נקודתיות. האוניות טופלו פחות בקלות מאשר אוניות סדרת בראונשווייג הקודמת, למרות שהן סבלו מהגה פחות מסומן. הגובה המטאצנטרי שלהם היה 0.98 מטרים (3 רגל 3 אינץ'). ההיגוי נשלט באמצעות הגה כיוון יחיד.
צוותי האוניות מנו 35 קצינים ו-708 מלחים. כשאחת מהם הייתה ספינת דגל, הצוות תוגבר במטה אדמירל. סגל של מפקד שייטת כלל 13 קצינים ו-66 מלחים, בעוד שלמפקד פלגה היו צוות של 2 קצינים ו-23 מלחים. לאחר שהפכה לספינת אימונים ב-1935, הצוות של שלזיין מנה 29 קצינים ו-559 מלחים, בתוספת עד 214 צוערים. שלזוויג-הולשטיין הייתה שונה במקצת; הצוות שלה כספינת אימונים מנה 31 קצינים ו-565 מלחים ועד 175 צוערים. דויטשלנד ואחיותיה נשאו כמה כלי שיט קטנים יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, דוברה אחת של אדמירל, שני שיגורים, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות. הסירות טופלו עם זוג מנופים גדולים באמצע הספינה; בדויטשלנד המנופים שלה היו ממוקמים יותר קדימה מאשר שאר אוניות הסדרה.
תכנון > מכונות

דויטשלנד ואחיותיה צוידו בשלושה מנועי קיטור בעלי הרחבה משולשת שכל אחד הניע גל הנע; הצירים החיצוניים היו בעלי שלושה להבים ובקוטר של 4.80 מ' (15 רגל 9 אינץ'), בעוד שהציר המרכזי השתמש במדחף בעל ארבעה להבים בקוטר של 4.5 מ' (14 רגל 9 אינץ'). כל מנוע הוצב בחדר המכונות שלו. בדויטשלנד הותקנו שמונה דוודי צינורות מים ושישה דוודי צינורות אש, אך שאר הכלים קיבלו שנים עשר דוודי צינורות מים, כולם מופעלים בפחם. אלה חולקו לשלושה חדרי דוודים, שכל אחד מהם הוכנס לארובה.
המנועים של דויטשלנד דורגו בהספק של 16,000 כוחות סוס (11,768 קילוואט), בעוד שארבעת מנועי האוניות האחרים דורגו ב-17,000 כוחות סוס (12,503 קילוואט). מהירות התכנון של כל האוניות הייתה 18 קשרים (33 קמ"ש), אם כי בניסויים כל חמשת האוניות עלו על שני הנתונים, דויטשלנד הגיעה ל-17,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט) עבור 18.4 קשרים (34.4 קמ"ש) ושאר אוניות הסדרה עם 17,696 עד 19,330 כוחות סוס (13,015 עד 14,217 קילוואט) עבור 18.5 עד 19.1 קשרים (34.3 עד 35.4 קמ"ש). שלזוויג-הולשטיין הייתה האונייה המהירה ביותר הסדרה בניסויים שלה.
דויטשלנד תוכננה לשאת 700 טון (690 טון ארוך) של פחם והאוניות האחרות יכלו לשאת 850 טון (840 טון ארוך), אם כי חללים אחרים יכולים לשמש כאחסון דלק, מה שהגדיל את קיבולת הדלק ל-1,540 טון (1,520 טון ארוך) עבור דויטשלנד ו-1,750 טון (1,720 טון ארוך) עבור ארבעת האוניות האחרות. זה סיפק טווח מקסימלי של 4,800 מיילים ימיים (8,900 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). ההספק החשמלי סופק מארבעה גנרטורים טורבו שסיפקו 260 קילוואט (350 כוחות סוס) כל אחד ב-110 וולט.
תכנון > חימוש

האוניות נשאו את אותה סוללה ראשית כמו סדרת בראונשווייג הקודמת. החימוש העיקרי כלל ארבעה תותחי 28 ס"מ SK L/40 תותחים מהירים בצריחים תאומים המופעלים הידראולית. הצריחים הוצבו על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה. צריחי ה-DrL C/01 אפשרו לתותחים להנמיך ל-4 מעלות ולהגביה ל-+30 מעלות, מה שאיפשר טווח מרבי של 18,800 מטרים (61,700 רגל). התותחים ירו פגזים במשקל 240 קילוגרם (530 ליברות) במהירות לוע של 820 מטר לשנייה (2,700 רגל לשנייה). אחסון התחמושת הסתכם ב-85 פגזים לכל תותח.
הסוללה המשנית הייתה מורכבת מ-14 תותחי 17 ס"מ SK L/40 מהירי ירי, שכולם היו מותקנים בקזמטים. חמישה הוצבו משני הצדדים בסיפון העליון והארבעה הנותרים מוקמו סיפון מעל במבנה העל, אחד בכל פינה. התותחים ירו פזים במשקל 64 קילוגרם (141 ליברות) במהירות לוע של 850 מטר לשנייה (2,800 רגל לשנייה). תותחים אלו נבחרו מכיוון שהם השתמשו בפגז הגדול ביותר שניתן לטפל בו בצורה סבירה ללא מכונות. התותחים יכלו להגביה ל-22 מעלות, מה שאפשר טווח מרבי של 14,500 מ' (15,900 יארד). קצב האש שלהם היה בערך ירייה אחת כל תשע עד עשר שניות, וכל תותח סופק עם 130 פגזים.
להגנה מפני סירות טורפדו, הספינות נשאו סוללה שלישונית של 22 תותחים מהירי ירי 8.8 ס"מ SK L/35. אלה הונחו בקזמטים בספונסרים, בחבקים במבנה העילי או בתושבות פתוחות. התותחים ירו פגזים במשקל 15.4 ליברות (7 קילוגרם) במהירות לוע של 2,526 רגל לשנייה (770 מטר לשנייה), וניתן להגביה אותו ל-25 מעלות לטווח מקסימלי של 9,090 מטר (9,940 יארד). הקצאת התחמושת לכל תותח הייתה 130 פגזים. על האוניות הותקנו זמנית ארבעה תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ'), אך אלה הוסרו במהירות.
הם גם היו חמושים בשישה צינורות טורפדו 45 ס"מ (17.7 אינץ'), ו-16 טורפדות. הצינורות הונחו כולם מתחת לקו המים, אחד בחרטום, אחד בירכתיים ושניים בכל צד רוחב. הטורפדות הללו היו באורך 5.15 מ' (16.9 רגל) ונשאו ראש נפץ במשקל 147.5 ק"ג (325 פאונד) TNT. היה ניתן להגדיר אותם בשתי מהירויות לטווחים שונים. במהירות 26 קשרים (48 קמ"ש), לכלי הנשק היה טווח של 3,000 מטר (9,800 רגל). במהירות מוגברת של 31 קשרים (57 קמ"ש), הטווח הצטמצם ל-1,500 מטר (4,900 רגל).
תכנון > שריון

אוניות הסדרה היו מצוידות בשריון מוצק של קרופ. לדויטשלנד היה סידור מעט שונה בחגורת השריון ובמצודה במבנה העילי. החגורה של דויטשלנד הייתה בעובי 225 מילימטרים (8.9 אינץ') בקו המים והצטמצמה ל-140 מילימטרים (5.5 אינץ') בקצה התחתון. חגורות השריון של האוניות האחיות שלה הוגדלו בעובי ל-240 מילימטרים (9.4 אינץ') בקו המים והצטמצמו עד 170 מילימטרים (6.7 אינץ') בקצה התחתון. בכל חמש האוניות, קטע השריון הזה השתרע מהברבטה הקדמית לאחורית. בשני קצוות, החגורה צומצמה ל-100 מ"מ (3.9 אינץ'). בכל האוניות, החגורה הייתה מגובה בשכבת טיק בעובי 80 מ"מ (3.1 אינץ'). מעל החגורה הייתה רצועת שריון שהגנה על תותחי הקזמטים; על דויטשלנד, זה היה בעובי 160 מילימטרים (6.3 אינץ'), בעוד שבארבע האוניות האחרות השריון היה בעובי 170 מ"מ. לכל אוניות הסדרה הותקנו סכרי שעם, נוהג מקובל באותה תקופה שנועד למנוע הצפה בלתי מבוקרת במקרה של פגיעות פגזים.
לכל חמש האוניות היה סיפון משוריין בעובי 40 מילימטרים (1.6 אינץ'). הסיפון השתפע כלפי מטה בצדדים כדי להתחבר לקצה התחתון של חגורת השריון, מה שסיפק שכבה שנייה להכיל שברי פגזים מפגיעות שחדרו לחגורה. הקטע המשופע היה בעובי 97 מ"מ (3.8 אינץ') בחלקי החרטום והירכתיים שבהם החגורה הייתה דקה יותר, והצטמצמה ל-67 מ"מ (2.6 אינץ') מאחורי החלק הראשי של החגורה. המגדלים הקדמיים שלהם היו מוגנים על ידי דפנות בעובי 300 מילימטרים (12 אינץ') בצדדים ו-80 מ"מ על הגגות, בעוד שבמגדלי הניווט האחוריים היו דפנות שריון בעובי 140 מילימטרים (5.5 אינץ') בצדדים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו דפנות משוריינות בעובי 280 מילימטרים (11 אינץ') וגגות בעובי 50 מ"מ (2 אינץ'). הברבטות שהחזיקו את הצריחים היו משוריינות בפלדה בעובי 250 מילימטרים (9.8 אינץ').
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| דויטשלנד | Germaniawerft, קיל | 20 ביוני 1903 | 19 בנובמבר 1904 | 3 באוגוסט 1906 |
| הנובר | Kaiserliche Werft, וילהלמסהאפן | 7 בנובמבר 1904 | 29 בספטמבר 1905 | 1 באוקטובר 1907 |
| פומרן | AG Vulcan, שטטין | 22 במרץ 1904 | 2 בדצמבר 1905 | 6 באוגוסט 1907 |
| שלזיין | Schichau-Werke, דנציג | 19 בנובמבר 1904 | 28 במאי 1906 | 5 במאי 1908 |
| שלזוויג-הולשטיין | Germaniawerft, קיל | 18 באוגוסט 1905 | 17 בדצמבר 1906 | 6 ביולי 1908 |
היסטוריית שירות

אחרי שדויטשלנד נכנסה לשירות ב-1906, היא החליפה את אוניית המערכה קייזר וילהלם השני כספינת הדגל של הצי, תפקיד שמילאה עד 1913, כאשר הדרדנוט פרידריך דר גרוסה תפסה את מקומה. עם כניסתן לשירות של שאר אוניות הסדרה, צי הבית אורגן מחדש כצי הים הפתוח ב-1907. כלי השיט הוקצו לשייטת אוניות המערכה הראשונה ולשייטת אוניות המערכה השנייה במהלך תקופה זו, ובסופו של דבר רוכזו בשייטת השנייה יחד עם שלוש אוניות מסדרת בראונשווייג בתחילת שנות ה-1910 כאשר אוניות הסדרות נסאו והלגולנד מילאו את שורות השייטת הראשונה. הנובר שימשה כספינת הדגל של שייטת I ואחר כך כספינת הדגל של סגן מפקד שייטת II.
הקריירות של האוניות בזמן השלום היו די חסרות אירועים, והורכבו בעיקר מאימוני צי שגרתיים. תרגילי השייטת והצי התקיימו בדרך כלל באפריל ומאי מדי שנה, שיוט צי גדול בדרך כלל נערך לאחר מכן בחודשים יוני ויולי, ולאחר מכן הצי התאסף לתמרונים בקנה מידה גדול מדי שנה בסוף אוגוסט וספטמבר. הפלגות הצי הגדולות יצאו בדרך כלל למים הנורווגיים יחד עם היאכטה של קייזר וילהלם השני, אם כי בשנים 1908 ו-1909, הצי יצא להפלגות ארוכות אל האוקיינוס האטלנטי, ביצע ביקורים בספרד, האיים הקנריים והאיים האזוריים. אלה הגיעו בהתעקשותו של מפקד הצי דאז, הנסיך היינריך, שחזה את הצורך לפעול במרחקים גדולים יותר. במהלך הפלגת הקיץ ביולי 1914, הצי נשאר מחוץ לנורווגיה בגלל משבר יולי שהביא לתחילת מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

לאחר תחילת המלחמה, אימץ הצי הגרמני אסטרטגיה של פשיטות על החוף הבריטי כדי לנסות למשוך חלקים מהצי הגדול הבריטי כדי שיהיה ניתן להביס אותם בנפרד. סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה ערכו את הפשיטות בעוד סיירות המערכה של צי הים הפתוח עמדו מנגד לתמיכה; אלה כללו את הפשיטה על ירמות' בנובמבר 1914, הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בדצמבר, והפגזת ירמות' ולואוסטופט באפריל 1916. כל חמשת אוניות הסדרה פעלו עם הצי במהלך תקופה זו, אם כי הקרב הצפוי לא התממש במהלך המבצעים הללו. בעוד שלא ניהלו פעולות צי, ספינות השייטת השנייה סיירו גם בשפך נהר האלבה כדי לתמוך בכוחות הקלים שהגנו על המפרץ הגרמני; הם גם ערכו תרגילי הדרכה בבטיחות היחסית של הים הבלטי. בפברואר 1915, דויטשלנד הפכה לספינת הדגל של שייטת II.
בסוף מאי 1916 תכננו הגרמנים מבצע נוסף להוצאת הצי הבריטי, שהביא לקרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני. במהלך המבצע פיקד על האוניות קונטר-אדמירל פרנץ מאובה. בהיותן איטיות משמעותית משאר טור הקרב הגרמני, ספינות השייטת השנייה לא ראו כל פעולה בשלבים הראשונים של הקרב. לקראת סוף קרב הציים בערב 31 במאי, חמשת אוניות הסדרה נחלצו לעזרתם של סיירות המערכה הפגועות של קבוצת הסיור I, כאשר מאובה הציב את ספינותיו בינם לבין מקביליהם בצי סיירות המערכה הבריטיות. בחושך ההולך וגובר, התקשו הגרמנים להבחין במטרותיהם ולא הצליחו לקלוע פגיעה כלשהי; הבריטים הצליחו לפגוע שלושה פגזים באוניות דויטשלנד. פומרן נאלצה לזמן קצר לצאת מהטור. לאחר מכן ניתק מאובה את אוניותיו, וסיים את ההתנגשות היחידה שלהם עם אוניות הראשה הבריטיות במהלך הקרב. כשהצי הגרמני נסוג בלילה, תפסה השייטת השנייה עמדות לכיוון החלק האחורי של המערך הגרמני. כוחות קלים בריטיים התעמתו שוב ושוב עם הצי הגרמני, ובאחת מפעולות הלילה הללו, פומרן נפגעה מטורפדו מהמשחתת אה"מ אונסלאוט, אשר פוצץ את אחד ממחסני התחמושת שלה והשמיד את האונייה.
הניסיון הגרמני ביוטלנד הוכיח שלפרה-דרדנוטים לא היה מקום בפעולת צי עם דרדנוטים, ולכן אוניות הסדרה בילו את שארית 1916 בשירות הגנת החוף באלבה ומדי פעם במצרי דנמרק. באוגוסט 1917 פורקה שייטת אוניות המערכה השנייה ורוב האוניות נשלחו לתפקידים משניים, כשהן פורקו חלקית מנשקם כדי לשחרר תותחים לשימוש בחוף. דויטשלנד ושלזוויג-הולשטיין הפכו לספינות מגורים שלזיין שימשה כספינת אימונים. הנובר נשארה בשירות פעיל לשמירה במצרים.
היסטוריית שירות > בין מלחמות העולם

בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמה, הצי צומצם באופן משמעותי על ידי הסכם ורסאי, שאיפשר לגרמנים לשמור על שש אוניות מערכה מסדרות בראונשווייג ודויטשלנד, ועוד שתיים במילואים. דויטשלנד הוצאה משירות ב-1920 ונגרטה עד 1922, אך שלושת אוניות הסדרה האחרות נשמרו על ידי הצי שלאחר המלחמה, שאורגן מחדש כרייכסמרינה. כל שלוש האוניות עברו מודרניזציה רבה בתחילת שנות ה-20 כדי להכין אותן לשירות פעיל. הנובר הייתה האונייה הראשונה בסדרה שחזרה לשירות, ב-1921, והפכה לספינת הדגל של הצי, תפקיד שהיא החליפה עם בראונשווייג. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נותרו מחוץ לשירות עד אמצע העשור, אז נכנסו לשירות מחדש; שלזוויג-הולשטיין הפכה לספינת הדגל בשיבוץ מחדש שלה בשנת 1926. הנובר עברה מודרניזציה מחדש בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, לאחר ששלזיין נכנסה לתפוס את מקומה.
לאורך שנות ה-20, האוניות לקחו חלק בשגרת אימונים דומה לזו של השנים שלפני המלחמה, כולל אימונים לאורך כל השנה והפלגות אימונים ארוכות טווח שהגיעו עד הים התיכון. האוניות יצאו לעיתים קרובות למים הנורווגיים, כפי שעשו תחת הממשלה הקיסרית. הנובר הושבתה בספטמבר 1931 ולא ראתה שירות נוסף, אם כי היו תוכניות להמיר אותה לספינת מטרה. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נשארו בשירות פעיל עד תחילת שנות ה-30, אך עד 1933, נכנסה לשירות הסיירת הכבדה החדשה דויטשלנד, וכך שלזיין הוצאה משימוש כדי להפוך לספינת אימונים ייעודית. שלזוויג-הולשטיין עברה בנייה מחדש דומה בשנים 1935–1936. שתי האוניות בילו את שארית העשור בהכשרת צוערים ימיים, כולל מסע ממושך לצפון ודרום אמריקה עבור שלזיין בשנים 1936–1937. במהלך תקופה זו, עברה גרמניה לשליטתם של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית, אשר קבעו אסטרטגיית חימוש מחדש ומדיניות חוץ אגרסיבית שהובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939.