stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איליה קפיטולינה
תולדות ירושלים בתקופה הרומית > ירושלים הרומית - איליה קפיטולינה > מרד בר כוכבא

במרד בר כוכבא קמו יהודי ארץ ישראל כנגד שלטון האימפריה הרומית, בימי הקיסר אדריאנוס, בין השנים 132–136 לספירה. בראש המרד עמד שמעון בר כוכבא שזכה לתמיכת חלק מחכמי דורו ובראשם רבי עקיבא. המרד נחל הצלחה בתחילתו, אך בהמשך דוכא ביד ברזל. מאות אלפי יהודים נהרגו והיישוב היהודי בארץ ישראל הדלדל וכמעט וחרב. שלוש השנים בהן שלט בר כוכבא ביהודה, היו לתקופת העצמאות האחרונה של עם ישראל בארצו, עד להקמתה של מדינת ישראל 1812 שנה מאוחר יותר. ניתוח המקורות באשר לסיבות שגרמו לפריצתו של מרד בר כוכבא, מצביע על שתי סיבות אפשריות שהובילו למרד: בנייתה של איליה קפיטולינה, וגזירת איסור המילה. יש מחלוקת בין החוקרים איזו מהסיבות הללו דחפה יותר לפריצת המרד: בניית העיר האלילית או גזירת הקיסר על המילה – או שמא שתי הסיבות גם יחד.
על פי אוסביוס בניית העיר הרומית הייתה למעשה תוצאה של המרד ברומאים. עניין זה תואם את המגמתיות של אוסביוס שהאמין כי דיכוי המרד באכזריות היה עונש ראוי ליהודים; זה היה רצונו של האל בתגובה לדחיית בנו המשיח. כך שימשה בניית איליה קפיטולינה - כהוכחה לטעותה היסודית של היהדות. לעומת זאת, על פי עדותו של קסיוס דיו, הקמתה של איליה קפיטולינה ובתוכה הקמת מקדש יופיטר בהר הבית היו הסיבה למרד - ולא תוצאות דיכויו, כפי שטוען אוסביוס. ישנם חוקרים "הרמוניסטים" הטוענים כי אין כל סתירה בין העדויות. לדעתם, ההכרזה על הקמת העיר אכן הייתה לפני המרד ושימשה כגורם הישיר למרד, אך הצעדים הדרסטיים של הקמת העיר, הסבת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, בניית מקדש נוכרי ושינוי שם הפרובינקיה כולה – כל אלה באו לאחר דיכוי המרד.
לא ברור מה עלה בגורלה של ירושלים/איליה קפיטולינה במהלך המרד. הראיה העיקרית לטענת החוקרים כי בר כוכבא לא כבש מעולם את ירושלים, וכי במהלך כל המלחמה נשארה העיר בידי הרומאים - היא העובדה שבין למעלה מחמישה-עשר אלף המטבעות שנמצאו בחפירות בירושלים, רק שלושה הם מטבעות של בר-כוכבא: אחד התגלה במצודה, ושניים התגלו ליד הכותל הדרומי של הר הבית. רוב החוקרים מניחים שמטבעות אלו הובאו לירושלים בידי חיילים רומאיים שבזזו אותם כשלל מידי המורדים. במאמר משנת 2008, טוען יהושע זלוטניק כי המספר הקטן של מטבעות איליה קפיטולינה מתקופת אדריאנוס שנמצאו בירושלים אינו מצביע על כך שמטבעות כאלו נדירים; המטבעות מייצגים חמישה מתוך תשעה דגמים שנטבעו בימי אדריאנוס, כך שיש עוד סוגים של מטבעות איליה קפיטולינה שלא נמצאו בתחומי העיר. מכאן שטענת מיעוט מטבעות בר כוכבא שנמצאו בירושלים, אינו משמעותי כפי שאותם חוקרים חשבו.
בגלל דלות הממצאים הארכאולוגיים ומחוסר מקורות היסטוריים, קשה היום להכריע בשאלה האם נכבשה ירושלים על ידי המורדים, אם לאו.
דיכוי המרידה גרר צעדי ענישה קשים. פעולות הענישה, הקרויים במקורות "גזרות השמד", מלמדות על רצונו של אדריאנוס לפתור את "בעיית היהודים". האוכלוסייה היהודית של יהודה לא התאוששה עוד ממרד בר כוכבא. עם סיומו, היהודים חדלו מלהיות רוב בארץ ישראל בכלל, במיוחד ביהודה, והמרכז היהודי עבר לגליל. בנוסף, היהודים סבלו משורה של גזירות שהטיל אדריאנוס, שמטרתן הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים של הקהילה היהודית ביהודה - אלו "גזירות השמד של אדריאנוס", הכוללות איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, שהופעלו בכל חומרתן. בפועל, העיר האלילית איליה קפיטולינה נבנתה על חורבות ירושלים, ועל יהודים נאסר להיכנס או לגור בה.
תולדות ירושלים בתקופה הרומית > ירושלים הרומית - איליה קפיטולינה > לאחר המרד ועד התקופה הביזנטית

המחקר המודרני מגשש באפלה באשר לתולדות העיר איליה קפיטולינה לאחר מרד בר כוכבא. המקורות ההיסטוריים הראשוניים (ה"ספרותיים") והממצא הארכאולוגי דלים ביותר. אין כל ראיה המעידה על כך שהשלטון הרומי באיליה קפיטולינה עסק בפיתוחה של העיר; ידוע אמנם שהרומאים עסקו בסלילת כבישים, והוכחה למפעל זה הן אבני מייל מהמאה השנייה שנחשפו בחפירות שונות. העיר התפתחה - אם בכלל - בקצב איטי, ורוב תושביה היו וטרנים משוחררי הלגיון העשירי, חייליו ומפקדיו שחנו בירושלים מאז שנת 70. העיר הייתה קולוניה רומית, ובה כל המוסדות והסממנים הטיפוסיים - פורום, ומקדשים לאלי רומא. בסמוך לשנת 400 נטש הלגיון העשירי את העיר ומפקדתו עברה לאילת, כשבעיר נותרה רק הקוהורטה המאורית. העיר קפאה למעשה על שמריה עד לשלהי המאה הרביעית אז הפכה לעיר נוצרית ומרכז עלייה לרגל.
המקורות הערביים בתקופה המוסלמית המוקדמת קראו לירושלים "אִילִיַא", על פי שמה הלטיני.
טופוגרפיה

בחפירות הארכאולוגיות של ירושלים בולטים בהיעדרם ממצאים מהתקופה הרומית; ההנחה היא כי איליה קפיטולינה הייתה בעיקרה עיר צנועת ממדים ובנויה בדלילות. מעט העדויות שכן נמצאו מאפיינות בעיקר מבנים פשוטים - כגון שרידי רעפים וצינורות חרס; נמצאו מעט מאוד שרידים של מבנים אותם ניתן לתארך וליחס לאיליה קפיטולינה.
טופוגרפיה > המערך העירוני > הפורום

באיליה קפיטולינה נבנו פורום מרכזי ופורום מזרחי ששימשו כאזור הציבורי המרכזי, כפי שהיה מקובל בערי רומא העתיקה. הפורומים עוצבו בצורה של כיכר או מספר כיכרות מחוברות ולפי קווי המתאר של הפורום רומאנום בעיר רומא.
מיקומו של הפורום העירוני של איליה קפיטולינה היה ככל הנראה בהצטלבות של הקארדו מקסימוס והדקומנוס, כלומר באזור המוריסטאן. במהלך המאה ה-19 נחשפו במתחם הכנסייה הרוסית שרידי קשת שייתכן ושימשה כשער הכניסה הצפוני של הפורום, וונסן שיחזר על סמך הממצאים מבנה בדוגמת שער ניצחון בעל 3 פתחים שבשיאו התנשא לגובה 12 מטרים. החוקרים מניחים כי במקום בו עומדת כנסיית הקבר עמדו מקדש ובסיליקה שהיו חלק בלתי נפרד מכל פורום רומאי; אוסביוס אכן מתאר מקדש רומאי במקום בו עומדת כנסיית הקבר, ושרידים רומאיים שזוהו באזור הכנסייה הקופטית זוהו כפינת המתחם המקודש עליו ייתכן ועמד המקדש או הבסיליקה. שרידים נוספים שנחפרו אינם מאפשרים ליצור תוכנית ברורה.
פורום נוסף, הקרוי גם "הפורום המזרחי", זוהה בסמוך למנזר האחיות ציון. בחפירות שנערכו במקום במהלך המאה ה-19 נמצאו אבנים גדולות מחורצות שהן חלק מהליתוסתרוטוס (אנ') שנמשך עד לתחנה השנייה בוויה דולורוזה. הליתוסתרטוס הוא לפי המסורת חלק מאותה רצפה שעליה נערך משפטו של ישו. הממצא הבולט ביותר ידוע גם בשם קשת אקה הומו (Ecce Homo) - קשת אבן גדולה החוצה את הויה דולורוזה. קשת זו היא הפתח המרכזי בשער בעל שלושה פתחים, שהצפוני בהם משולב בקפלת התפילה של המנזר. הקשת הדרומית שולבה כנראה בבניין ששכן מעבר לרחוב, במקום בו הייתה בעבר אכסניה לעולי רגל מוסלמים מהודו, אך היום לא נותר ממנה שריד. הקשת היא מבנה שאורכו 18.94 מטר, רוחבו כ-3.71 מטר, וגובהו (המשוחזר) 11.2 מטר. בחזית הקשת הפונה מזרחה הוצבו ארבעה עמודים בחזית כל אחת מהאומנות שבין הפתחים. בצד הפונה מערבה אל פנים העיר הותקנו גומחות לפסלים. במהלך חפירת השטח באמצע המאה ה-19, נחשפו חלקים נוספים של המבנה, ונתברר כי מדובר בשער בעל שלוש קשתות, שהשתמרותו טובה למדי. למרות המסורת הדתית הנוצרית הקשורה במקום זה, קבע ארמטה פיירוטי נכונה כי השער נבנה בתקופת הקיסר אדריאנוס, ומאוחר בהרבה יחסית לאירוע בתולדות הנצרות לו הוא מיוחס. על פי המחקר, היוותה הקשת את החלק המרכזי של שער הניצחון שהוקם לכבוד אדריאנוס במבואות המזרחיים של הפורום או על פי דעות אחרות שימש כשער העיר המזרחי. פרופסור יורם צפריר מציע כי בשלב הראשון סימלה הקשת את גבול העיר ולאחר מכן התבסס במקום פורום. בקרבת מקום נתגלו שרידים של מקדש לאל אסקלפיוס.
טופוגרפיה > המערך העירוני > בסיס הלגיון העשירי

על-פי כתבי יוסף בן מתתיהו, יחידות מהלגיון העשירי נשארו לשמור על חורבות ירושלים, והתמקמו באזור מגדלי המצודה של הורדוס (אזור מגדל דוד של ימינו), שלא הוחרבו יחד עם שאר העיר. ההנחה כי זה היה מיקום מחנה הלגיון עד לסוף המאה השלישית כאשר עזב הלגיון את העיר, נדחתה מחמת כמות הממצאים המועטת שהתגלו באזור במסגרת חפירות ארכאולוגיות נרחבות. כמו כן לא נמצאו שרידי ביצורים או מבנים אחרים שניתן לשייכם למחנה צבאי.
הנחה שהושמעה על ידי החוקרים ונסן ואבל, והתקבלה חלקית אצל רוב החוקרים, מציעה כי המחנה הרומאי עבר שינויים בגודלו ומיקומו בהתאם לצורכי הלגיון, כך שמאז החורבן ועד מרד בר כוכבא השתרע המחנה על פני העיר העליונה, לאחר 135 שטחו התכווץ למחצית, ושוב, במהלך המאה השלישית, משנטש הלגיון את העיר ועבר לבסיסו באילת, התכווץ עוד. החוקרים מסכימים כי המחנה היה יוצא דופן מאחר שהוקם על חורבות עיר קיימת והפך למרכזה של קולוניה, סביב מחנה הלגיון הוקמו השכונות האזרחיות.
קיימת גם תאוריה אחרת לגבי מיקום מחנה הלגיון, אם כי הנושא עדיין נתון במחלוקת. החוקרת אילת מזר פרסמה לראשונה את ממצאי החפירות של סבה, הארכאולוג בנימין מזר, באזור ה"עופל" והפינה הדרום-מערבית של הר הבית. בהסתמך על הממצאים שם, הכוללים אלפי לבנים ורעפים המוטבעים בחתימות הלגיון, שנמצאו במבנים המקוריים ולא בהריסות, ההשערה החדשה של מזר וכמה חוקרים אחרים היא שמחנה הלגיון הועבר בשלב מסוים למרגלות הר הבית, נקודה רגישה שזקוקה להגנה, שגם השתלבה בבניית העיר החדשה. זו גם הסיבה, לפי דעה זו, למיעוט הממצאים בגבעה המערבית באזור מגדל דוד.
טופוגרפיה > המערך העירוני > מקדשים

המקדש העיקרי של איליה קפיטולינה הוקדש לוונוס והוקם על רחבה בצמוד לפורום המרכזי של העיר, מקדש זה פורק ועליו נבנתה כנסיית הקבר. על הר הבית היה מתחם המקודש לאל יופיטר אך לא ברור אם במקום נבנה מקדש. הנוסע מבורדו מציין כי על הר הבית הוצבו שני פסלים של אדריאנוס אך לא מזכיר קיום של מבנה. הירונימוס מציין, בספריו שנכתבו במאה הרביעית, כי על הר הבית הוצב פסל של אדריאנוס על גבי סוס שעמד גם בתחילת המאה החמישית וייתכן כי המתחם היה קדוש ליופיטר אבל גם לקיסר אדריאנוס כמושא לפולחן המשותף לתושבי האימפריה. מקום פולחן נחשף בסמוך לפורום המזרחי בסמוך לבריכות הצאן, הידועות גם בשם "בריכות בית חסדא". באתר נבנו מרחצאות מרפא לכבודו של האל אסקלפיוס (Asclepius). מכיוון שהריפוי נעשה בדרך כלל בעזרת אמבטיות וטבילות, הוקמו מקדשים מסוג זה סמוך למעיינות ומקורות מים. במקדש הפגאני נחשפו פסלונים ותבליטים של נשים, אולי פסלונים שניתנו על ידי חולים שזכו להירפא ממחלתם. כמו כן נתגלה ממצא המראה את אסקלפיוס כהיבריד בעל גוף של נחש, הניצב בין שני עמודי מקדש.
טופוגרפיה > המערך העירוני > חומות ושערים

אין כל מידע על חומות העיר איליה קפיטולינה, וככל הנראה הייתה עיר פרזות עד לסוף המאה השלישית, מלבד מחנה הלגיון שהיה מוקף חומה ככל מחנה צבאי רומאי ברחבי האימפריה. למרות העדר חומה קבעו הרומאים שערים שסימנו את גבולות העיר והוקמו על צירי התנועה הראשיים. באמצע המאה השלישית התעצם המשבר באימפריה הרומית וערים שלא היו מוקפות חומה החלו לבצר את עצמן, תהליך שלא פסח גם על רומא. במהלך הרפורמות של הקיסר דיוקלטיאנוס יצא הלגיון העשירי מירושלים, עבר לדרום ארץ ישראל, מפקדתו נקבעה באילת, ובירושלים נותרה יחידה קטנה. על מנת לפצות את הקולוניה על היעדר הלגיון הוקפה העיר חומה ששרידים ממנה נמצאו בחפירות לאורך שער הפרחים ובמגדל דוד. ההנחה של החוקרים היא שתוואי החומה הרומית עבר בשינויים מסוימים, בתוואי החופף את החומה הטורקית.
שער שכם. השער העיקרי היה שער שכם שבתקופה הרומית נשא את השם שער ניאפוליס ושרידים ממנו גלויים מתחת למפלס השער העות'מאני. תאריך בניית השער איננו ברור ויש חוקרים הגורסים כי הוא הוקם עוד בתקופת בית שני אך הדעה המקובלת היא כי השער הוקם לאחר ייסוד איליה קפיטולינה. חלקים ראשונים מן השער נחשפו על ידי ר.ו. המילטון בשנים 1938-1937, כאשר עיקר החשיפה בוצעה על ידי הנסי בשנים 1966-1964 במסגרת משלחת חפירות קניון בירושלים. בשנים 1984-1979 המשיך מ. מגן בחשיפת שרידי השער. החפירות חשפו את הכניסה המזרחית בשער שרוחבה 2.30 מטר וגובהה 4.85 מטר, ואת המגדלים שהגנו על השער. השחזור מצביע כי המבנה כולו כלל 3 שערים, האמצעי גדול יותר בסגנון שערי ניצחון רומאיים. המבנה כולו התנשא לגובה 20 מטרים. על אחת מאבני הקשת שבפתח נמצאו שרידים של כתובת לטינית "קולוניה איליה קפיטולינה על פי החלטת הדקוריונים" (חברי מועצת העיר). בחלק הפנימי נבנתה רחבה שצורתה המעוגלת - כפי שמתואר במפת מידבא - נועדה לחפות על הזווית החדה בה יוצא הקרדו הראשי, עובדה שנתפסה על ידי מתכנני העיר כפגם אסתטי. מרחבה זו, שחלקה נחשף, ובמרכזה עמד כפי שמתואר במפת מידבא עמוד גבוה, יצאו שני רחובות העיר הראשיים. ההשערה היא שהשער עמד כמבנה עצמאי עם מגדלי הצד עד להקפת העיר בחומה עם תום התקופה הרומית. העמוד שזכרו נשתמר בשמו הערבי של השער "באב אל-עמוד" לא נתגלה אך ההנחה היא שהיה מעוצב כמונומנט בדוגמת עמוד טראיאנוס.
שער יפו. מעט יותר ידוע על השער המערבי של איליה קפיטולינה שבתקופה הביזנטית נשא את השם "שער מגדל דוד". מקומו היה ככל הנראה בסמוך לשער של ימינו ובסמוך התגלה, בסוף המאה ה-19 קטע חומה שייתכן ושימש את איליה קפיטולינה. עם זאת, השער וקטע הדקומנוס המערבי שהוביל אליו לא נחשפו.
טופוגרפיה > אזור עיר דוד

בחפירות שנערכו בחניון גבעתי בעיר דוד נחשף מבנה גדול מהתקופה הרומית, מהמאה השלישית לספירה, ככל הנראה בית אחוזה של אדם פרטי אמיד, החופר אומד את שטחו על פני שטח של 1000 מ"ר בקירוב. במרכזו חצר גדולה בלתי מקורה, שהייתה מוקפת עמודים. בין שורות העמודים והחדרים הגובלים בחצר סבבו גלריות. המבנה, שנבנה במהלך המאה השלישית לספירה, חרב ככל הנראה ברעש האדמה שפקד את האזור בשנת 363 לסה"נ. לחשיפתו של המבנה הרומי בעיר דוד תרומה משמעותית להבנת היקף הבנייה בעיר הרומית במאות השלישית-רביעית לסה"נ. הוא מהווה עדות ארכאולוגית ראשונה במעלה להתפשטות ההתיישבות בשלהי התקופה הרומית אל עבר חלקיה הדרומיים של העיר, ומצביעה כי אין עוד מקום לקביעה שרווחה במחקר, ולפיה נותרה גבעת עיר דוד מחוץ לתחומי ההתיישבות הרומית בתקופת אליה קפיטולינה. שרידי מחצבות נתגלו בחפירות קניון בשטח M שבצפון-מערב עיר דוד ובשטח S בעופל.
טופוגרפיה > מערכות הקבורה בעיר

קברים בעלי אופי פגאני מובהק נתגלו מדרום לקברי המלכים בשנת 1934, הקברים הם מארבעה טיפוסים: קבר פיר בעל מדף בחלקו התחתון שעליו נשענו לוחות אבן המכסים את הקבר. טיפוס דומה של קבר, אך עם שתי קבורות, זו על גבי זו. קבר פיר, בו הפיר מתרחב לחדר שצורתו כפעמון ובתחתיתו חצובים הקברים. קבר עם פיר פתוח, בו הקברים הבודדים מכוסים בלוחות אבן. קיים בנוסף קבר מטיפוס אחר, שנחשף ב־1932 ממערב לבניין ימק"א בירושלים – מדובר על קבר הבנוי אבני גזית עם מעבר צר, לידו היו קברים חצובים בסלע. לצד קברים מן המאות השנייה והשלישית לפנה"ס מצוי קבר בנוי מן המאה השלישית לספירה. בקבר נחשפו שלושה ארונות עופרת שעל אחד מהם מתוארים פרים ושני קופידונים עם אשכולות ענבים.
בין השנים 1972–1974 נחשפו חמישה קברי פיר חפורים לתוך תשתית קטע "החומה השלישית" מימי בית שני, צפונית לשער שכם. הקברים תוארכו על פי ממצא כלי החרס למאות השלישית והרביעית לספירה. במהלך חפירות שנערכו בכתף הינום בין השנים 1975–1989 נחשף שדה קבורה ובו שרידי גופות שנשרפו (קרמציה) אשר הוטמנו בסירי בישול ונקברו באדמה. יש המשערים כי אזור זה שימש כמקום קבורתם של חיילי הלגיון העשירי. באזור נמצאו בנוסף מספר קברי שוחה ארוכים החצובים בסלע ומכוסים בלוחות אבן, אלו שמשו לקבורה במאה השלישית לספירה.
טופוגרפיה > אספקת המים לעיר

מעט מאוד ידוע על אספקת המים לאיליה קפיטולינה, ההנחה היא שמקור המים העיקרי היו בורות מים שנחצבו מתחת לבתי מגורים ובעיר עצמה, בריכות מים ציבוריות מוזכרות בתיאורו של הנוסע מבורדו הן בתוך העיר והן מחוצה לה, ומזכיר את מערכת אספקת המים לבית המקדש ואת בריכת השילוח. מקור מים נוסף - אמות המים המשיכו להוביל מים לירושלים ועבודות שיפוץ שיקום ואולי הרחבה נעשו על האמה העליונה. אמה זו נמשכה לאורך כ־13 ק"מ, ממוצאה ב"בריכות שלמה" (כ 4 ק"מ מדרום לבית לחם), עד סיומה בשער יפו. האמה נמשכת בקו ישר לאורך קו פרשת המים. לאורך האמה קטעים ארוכים החצובים בסלע ואילו בקטעים אחרים רואים בנייה המשלימה חציבה רדודה. אמה זו ידועה, מוכרת בעיקר מחלקה העובר בצינור אבן בסמוך לקבר רחל – באזור ג'בל מריר מתחילה השתפלות לעבר הבקעה שממערב לבית לחם שגובהה אינו עולה על 740 מ'. על מנת שלא להפסיד גובה אשר לו הייתה חשיבות מכרעת, בנו בבקעה צינור אבן (הפועל על פי עקרון של חוק הכלים השלובים), מערכת זו ידועה בשם "סיפון". תנועת המים בצינור יצרה לחץ בעזרתו המים ירדו לגובה של 740 מ' ועלו בהמשך לגובה של כ 780 מ'. צינור זה הגיע לאורך של כ־2-3 ק"מ אך מרבית חלקיו נשדדו או שמשו בבניות מאוחרות. הקטעים היחידים שהשתמרו ממערכת זו נמצאו סמוך לאזור קבר רחל, קטע באורך של 300 מ', וקטע נוסף במעלה הבקעה, צפונית מזרחית לקבר רחל. האמה הביאה את המים עד לאזור שער יפו ובתקופת בית שני הגיעו המים לארמון הורדוס. על חוליות צינור האבן של האמה נחרטו כתובות בלטינית ובהן שמות של יחידות הלגיון העשירי המעידים כי האמה תוחזקה ואולי נבנתה מחדש על ידי הלגיון. בשנת 2010 נחשף קטע האמה ששירת את איליה קפיטולינה וככל הנראה הוביל לבריכת חזקיהו.
תולדות היישוב היהודי בתקופה הרומית

כל כובד המלחמה של המרד הגדול התרכז בירושלים - שלב הסיום במלחמת היהודים ברומאים, העיר חרבה והלגיון העשירי ישב על שרידיה. עדויות עקיפות מלמדות שיהודים עדיין נאחזו בירושלים אולי כמספקי שירותים ללגיון ולאזרחים הרומאים שבאו בעקבותיו.
איש הכנסייה אפיפאניוס מספר בחיבורו על המידות והמשקלות כי בהר ציון נותרו לאחר החורבן שבעה בתי כנסת, אחד מהם נותר עומד על תילו - וייתכן ששימש כבית כנסת - עד לתקופה הביזנטית. איש הכנסייה אוסביוס מספר (בהגזמה רבה) כי בין החורבן למרד בר כוכבא התגוררו בירושלים "עשרות אלפי" יהודים ונוצרים. כרוניקה סורית נוצרית המיוחסת למאה החמישית ומתארת את תולדות הנצרות מספרת, בין היתר, את תולדות הבישוף החמישי של ירושלים - נח שהנהיג את הכנסייה הירושלמית במאה השנייה. אבותיו עלו לירושלים מבבל ככל הנראה בימי אדריאנוס ונח התקרב לקהילת היהודים-נוצרים והוטבל לנצרות. הסיפור מתעד - למעשה התיישבות של יהודים "עולים חדשים" מהגלות בירושלים ומעיד על מציאות יהודים בעיר. המחקר קובע כי ירושלים חדלה לאחר החורבן לשמש כמרכז פיזי - מדיני - כלכלי והמשקל עבר, ככל הנראה, לביתר. בימי מרד בר כוכבא לא עמדה ירושלים במרכז האירועים ואף על פי שהחלטת בניית איליה קפיטולינה הייתה אחת הסיבות לפריצת המרד לא בירושלים החל האירוע ולא בה הסתיים. לקראת סוף המאה השנייה או המאה השלישית התגוררו יהודים בירושלים כפי שמוזכרת בתלמוד הבבלי קהילת קודש של ירושלים, חבורה של חכמים שנאחזה בירושלים כאשר התאפשר ליהודים לגור בעיר.
תולדות היישוב היהודי בתקופה הרומית > עלייה לרגל

אין עוררין על מעמדה המרכזי של ירושלים בתקופת בית שני. העיר שהייתה מרכז מדיני ועיר בירה, מוקד של יצירה וגילמה את המהות היהודית. אליה עלו לרגל, ללמוד תורה ולהתפלל, המתפללים מחוץ לירושלים עמדו כאשר פניהם אל כיוון העיר. ירושלים תפסה מקום מרכזי בהלכה ובמחשבה היהודית. כל אלו באו לידי ביטוי בספרות הענפה של תקופת בית שני. משחרבו ירושלים ובית המקדש אבד לעם היהודי המרכז המדיני-תרבותי, אולם הקשר לא ניתק, ובמהלך התקופה הרומית נעשו מאמצים להתיישב בירושלים, חרף האיסור לשבת בעיר. ירושלים הפכה מוקד לגעגועים ותקווה. אחד המנהגים ששימרו את הקשר בין ירושלים לעם היהודי היה העלייה לרגל, משחרב בית המקדש חדלה העלייה לרגל להיות מצווה אך המשיכה במנהג:
הנך יפה עיניך יונים (שיר השירים, ד', א') - מה יונה זו, אף על פי שאת נוטל גוזליה מתחתיה אין מנחת שובכה לעולם, כך ישראל, אף שחרב בית המקדש לא בטלו שלש רגלים בשנה.
מקורות יהודים ונוצרים רבים מאשרים שמנהג זה, שהתפתח בנפרד מנוכחות יהודית בירושלים, המשיך גם כאשר נאסר על יהודים להתגורר בירושלים וגם כאשר גזירות השמד שאיימו על אורח החיים היהודי ולמעשה נמשך עד היום. העלייה לרגל לאחר החורבן יצרה שורה של הלכות שחלקן מפורטות בספרות תנאית כגון המנהג לקרוע קריעה, ומנהג שלא לאכול בשר או יין בעת שרואים את ירושלים בחורבנה.
לאחר דיכוי המרד הושלמה בניית איליה קפיטולינה אך על היהודים נאסר - על פי חוק - מלהיכנס או להתגורר בעיר. האיסור איננו מופיע במקורות רומיים והעדות לקיומו מצויה בכתבי אבות הכנסייה אך הדעה הרווחת היא שהאיסור אכן היה קיים. על פי המקורות הנוצרים ליהודים ניתן לעלות לירושלים רק בתשעה באב, אך מקורות תלמודיים מציינים כי עלייה לרגל התבצעה בכל ימות השנה ורבי יוסי מספר על ביקור בירושלים:
תניא אמר רבי יוסי: פעם אחת הייתי מהלך בדרך ונכנסתי לחורבה אחת מחורבות ירושלים להתפלל. בא אליהו הזכור לטוב, ושמר לי על הפתח עד שסיימתי תפילתי... אמר לי: בני, מה שמעת בחורבה זו? שמעתי בת קול שמנהמת כיונה ואומרת אוי לי שהחרבתי את ביתי, ושרפתי את היכלי, והגליתים לבין האומות.
ומסכם רבי יוחנן את מעמד העיר ירושלים מול ירושלים של מעלה:
אמר רבי יוחנן: לא כירושלים של העולם הזה, ירושלים של העולם הבא. ירושלים של העולם הזה כל הרוצה לעלות - עולה. של עולם הבא, אין עולין לה אלא המזומנין לה.
הקהילה הנוצרית

ההיסטוריה של הכנסייה של ירושלים לוטה בערפל הנובע הן מדלות המקורות והן מהעובדה כי המקורות הבודדים נכתבו במרחק רב יחסית מהתקופה הרומית וכותביהם - אבות הכנסייה ערכו את כתביהם מתוך אינטרסים הקשורים למאבקים בין סיעות ושיקולי דוגמה הרחוקים מהאמת ההיסטורית.
הקהילה הנוצרית > הנצרנים

תולדות כנסיית הנימולים של ירושלים לוטות בערפל הנובע בעיקר ממדיניות מכוונת של אבות הכנסייה להעלים תקופת - בראשית זו של כנסיית ירושלים. ככל הידוע קהילה זו הייתה ברובה יהודים שהתנצרו ונקראו נצרנים. בני הכת האמינו במשיחיות של ישו, במעמדו כבן האלוהים, בלידתו בדרך נס וברוח הקודש, אך דבקו באורח חיים יהודי ודבקו בהלכה היהודית, מתוך כך שמרו על קשר עם ירושלים כעיר הקודש. חברי הכת ייחסו חשיבות לסמלי מנהיגות שושלתית. קהילה זו דבקה בבישוף הראשון של ירושלים, יעקב הצדיק המכונה גם יעקב ירושלים, יעקב אדלפותאוס (יעקב אחי האל), שהיה, על פי המסופר בברית החדשה אחיו של ישו. על פי המסורת הנוצרית הוא היה הפטריארך הראשון של ירושלים ודמות בעלת השפעה רבה בקרב הקהילה הנוצרית בירושלים, בשנים שלאחר צליבת ישו. דמותו של יעקב נבנתה על היותו מחד בן משפחת הכהונה הגדולה אך מאידך מורד, נצר לבית דוד.
לצד קבוצה זו פעלה כת האביונים, כת יהודית-נוצרית שפעלה בארץ ישראל מן המאה הראשונה עד המאה הרביעית לספירה. האביונים קיבלו את ישו כמשיח ילוד אשה, אך דחו את האמונה באלוהותו, לה הטיף שאול התרסי. הם האמינו בספרי התנ"ך ובגרסה משלהם לספר הבשורה על-פי מתי (קצרה יותר וכתובה עברית ולא יוונית), שמה האחיד של בשורה זו הוא "הבשורה על פי האביונים". כמו כן דחו האביונים את שאר ספרי הברית החדשה. אבות הכנסייה ראו בהם כופרים ממש.
הקהילה הנוצרית > הנצרנים > תולדות כנסיית הנימולים

על פי ספרו של יוספוס פלאביוס "קדמוניות היהודים", יעקב נהרג לאחר מותו של הנציב הרומאי פורקיוס פסטוס ולפני מינויו של לוקיוס אלבינוס כנציב, היינו בשנת 62 לספירה. הכוהן הגדול באותה עת, ניצל את הזמן שבין הנציבים, וכינס את הסנהדרין אשר שפטה את יעקב וגזרה את מותו לסקילה בגין כפירה ביהדות. מותו של יעקב, ככל הנראה בשנת 62 הותיר את הקהילה של נוצרים-יהודים (או "כנסיית הנימולים" כדברי אוסביוס) ללא מנהיג ותחת הרגשה אפוקליפטית מחד, רדיפה מצד השלטונות היהודיים וירידת ההשפעה של הכנסייה הירושלמית על קהילות הנוצרים שמחוץ לעיר ובעיקר מחוץ לארץ ישראל. עדות למשבר בכנסיית ירושלים הוא האירוע העלום במהלכו יצאו חברי הקהילה לגלות מרצון בפחל ובחירת ראש לקהילה רק לאחר החורבן כלומר לאחר שנת 70. חוקרים של תולדות הנצרות מפקפקים בחלקם על אמיתות האירועים המתוארים על ידי אוסביוס, החוקר הבריטי המפורסם סמואל ג'ורג' פרדריק ברנדון מבטל מסורות אלו מכל וכל ובספרו הדן בתולדות הכנסייה מעלה סברה כי הנוצרים-יהודים חברו למגיני ירושלים וחילקו איתם את גורלם המר.
ירושלים שלאחר החורבן הציבה קשיים על האזרחים שניסו לחזור ולחיות בין החורבות, עדויות נוצריות מאוחרות מעידות על היאחזות נוצרית-יהודית על הר ציון, אך לסיפורים אלו אין ביסוס של ממש. על פי אוסביוס נאספו שרידי השליחים וביחד עם בני משפחתו של ישו בחרו בשמעון בן קלופס (בן דוד של ישו) שהיה כבר אז קשיש מופלג לעמוד בראש הכנסייה. ככל הנראה בחירתו של שמעון נבעה מקרבתו הן לבישוף הראשון יעקב ולישו בעצמו וקביעת תהליך של "שלטון" של שושלת ישו בכנסיית ירושלים, תהליך שאיננו זר למסורת היהודית שבה משרת הכוהן הגדול הייתה אף היא מועברת בין בני משפחה. תהליך בחירה זה "ילד" גם את כת המינות הנוצרית הראשונה, אוסביוס מציין כי אדם בשם תֶבּוּתִיס התחרה עם שמעון על המשרה ומשנכשל ייסד והנהיג את 7 כתות המינות של העולם הנוצרי העתיק. ייתכן כי דמות זו היא אגדתית שמטרתה להסביר באופן מיתי את היוצרות המינות כתופעת לוואי של שושלת מיוחסת ומוסכמת. בתאריך לא ברור אך ככל הנראה בין השנים 106–107 הובא שמעון בפני הנציב הרומי עונה והוצא להורג.
מותו של שמעון סימן את תום תקופת כהונת בני משפחת ישו כראשי כנסיית ירושלים והפיחות שחל במעמדם מול כנסיות אחרות - בארץ ישראל ומחוצה לה. על יורשו - יוסטוס ידוע מעט מאוד, והוא תואר על ידי אוסביוס כיהודי "נימול" שהאמין בישו כמשיח. לגבי שאר הבישופים הנימולים של כנסיית ירושלים כל שנותר הוא רשימה של שמותיהם שגם היא ובעיקר אמינותה נתונה במחלוקת.
הקהילה הנוצרית > הנצרנים > כנסיית הערלים

דיכוי מרד בר כוכבא, בניית איליה קפיטולינה, גירוש היהודים מהעיר ואיסור על נוכחות יהודית בעיר הביאו לשינוי הרכב האוכלוסייה באיליה קפיטולינה וכותב במאה השישית היסטוריון נוצרי יוהנס מלאלס איש אנטיוכיה כי אדריאנוס "כעס על היהודים [סילקם מהעיר] והורה לישב בה הלנים" מקורות אחרים מחזקים או חוזרים על טענה זו. לא ברור מי היו אותם הלנים אך ייתכן ומדובר באזרחים נוכרים ובשרידי קהילת הנצרנים, שתחת הלחץ המתמשך של הקהילה היהודית מחד והקהילה הנוצרית - נוכרית מאידך הביא להיטמעות הנצרנים בקהילה ההלנית. תופעה בולטת בתולדות כנסיית הנוכרים של ירושלים היא ההתכחשות המוחלטת לעברה היהודי של הכנסייה והנצרות בכלל, התכחשות זו הביאה למחיקה או התעלמות מכל הכרוך בירושלים של בית שני והתמקדות בירושלים של בית ראשון. הד לכך נמצא בתיאוריו של הנוסע מבורדו, שלא הזכיר את ההיסטוריה של כנסיית הנימולים וקברים של קדושיה. גישה דומה עולה מספר האונומסטיקון של אוסביוס, בה מתעלם אוסביוס מירושלים של בית שני בה פעל ישו ומתמקד במשכן המקראי ומקדש שלמה. על פי אוסביוס בספרו "הכנה לבשורה", ירושלים החרבה ואיליה קפיטולינה שנבנתה על חורבותיה מטרתם ללמד על חורבנם של היהודים.
הקהילה הנוצרית > הנצרנים > כהונת נרקיסוס ואלכסנדר מקפדוקיה

אוסביוס מוסר רשימה של 15 בישופים "ערלים" של כנסיית ירושלים, מספר הנמצא בסימטריה לרשימת 15 הבישופים של כנסיית הנימולים. עם זאת הדמות החשובה ברשימה זו הוא נרקיסוס (אנ') שעמד בראש הכנסייה פעמיים, פעם ראשונה בשנות השמונים של המאה השנייה ופעם נוספת - במשותף עם יורשו אלכסנדר מקפדוקיה (אנ') החל מהעשור הראשון למאה השלישית ולמשך מספר לא ידוע של שנים. בשנת 198 כינס נרקיסוס ועידה של הכנסייה המקומית בנוגע לתאריך חג הפסחא כנגד הכתבתו של ויקטור, בישוף רומא (אנ'), וכנגד המגמה הנוצרית לאחד את כל הכנסיות תחת הנהגת כנסייה עליונה שבסיכומו של דבר הביאה לייסוד הכס הקדוש. מהערפל שאופף את הסיפור ניתן להסיק כי נרקיסוס עסק ברפורמה של מערכת הטקסים במטרה לבדל את כנסיית ירושלים ולהתנתק מהמורשת הקדומה.
מעמדו המיוחד של נרקיסוס נתקבע באמצעות סיפורים הגיוגרפיים. כך, בסיפור נס השמן והמים הפך נרקיסוס, בכוח התפילה, מים לשמן ששימש את נרות הכנסייה. בסיפור נוסף נאלץ נרקיסוס לעזוב את כהונתו בגין עלילה שמהותה לא ברורה ונאלץ לחיות כנזיר עד שאויביו נענשו בידי שמיים ונרקיסוס חזר והתמנה בשנית לבישוף. במסגרת מחרוזת סיפורים זו מובא הסיפור על סוף כהונתו, על פי אוסביוס, אלכסנדר מקפדוקיה נקרא על ידי האלוהים לשאת בעול הנהגת כנסיית ירושלים עם נרקיסוס שהגיע לגיל המופלג של 116, אלכסנדר נענה לדרישת האלוהים ולבקשת אנשי ירושלים ובישופים של כנסיות בערים שכנות הוא נשאר בירושלים כראש הכנסייה.
בתקופת אלכסנדר מקפדוקיה נחנכה בירושלים ספרייה ובה ארכיון של הכנסייה שמאוחר יותר שימש את אוסביוס כחומר רקע לכתביו על תולדות הכנסייה.