וידאל דה לה בלאש
מחקרים מדעיים

לאחר התבוסה של צרפת במלחמה נגד פרוסיה (1871) ועדת חקירה צרפתית ממשלתית הצביעה על כך כי ייתכן ואחד הגורמים להפסד הצורב של צרפת במלחמה, הייתה העליונות של הקצינים הגרמנים ביידע גאוגרפי כללי ובעיקר בידע וניצול מפות. ידע זה היה תוצר של שנים רבות בהם הגאוגרפיה הגרמנית התפתחה והובילה את העולם המחקרי והמעשי של המקצוע וכן את החינוך הגאוגרפי בבתי הספר. ועדת החקירה המליצה על פיתוח הגאוגרפיה באקדמיה ובבתי הספר בצרפת. על רקע זה מובנת פעולתו ועלייתו של וידאל דה לבלאש וגישתו למחקר והתפתחות המקצוע באקדמיה בצרפת.
וידאל דה לבלאש כתב מספר גדול של פרסומים; 17 ספרים, 107 מאמרים ו-240 דוחות וסקירות. רק חלק מהם תורגמו לאנגלית. היצירות המשפיעות ביותר שלו כללו ספר לימוד בסיסי וכן מפות ואטלס של צרפת חלקם בכיוון של הגאוגרפיה ההיסטורית. שניים מכתביו הידועים ביותר הם ״עקרונות הגאוגרפיה של צרפת״ Tableau de la Géographie de la France 1903, ובשיתוף עם דה מרטון את הספר - ״עקרונות הגאוגרפיה האנושית״ - 1918.
הספר הראשון הייתה סיכום של שיטותיו וחשיבתו הגאוגרפית של וידאל - ספר שכתיבתו נמשכה תריסר שנות עבודה. הוא סקר בספר את כל צרפת, תוך התבססות על תצפיות השדה שסוכמו במחברותיו הרבות. הוא התעניין בהיבטים אנושיים ופוליטיים, גאולוגיה (דיסציפלינה שהייתה בחיתוליה באותה עת, עם מעט קשר לגאוגרפיה), תחבורה והיסטוריה. הוא היה הראשון שקשר את כל התחומים הללו בגישה תאורית תוך שימוש מזערי בנתונים כמותיים. זהו ספר נרטיב ביסודו, ואפילו תיאורי - לא שונה בהרבה במובנים מסוימים ממדריך לתיירים או מדריך לציורי נוף.
בהשפעת המחשבה הגרמנית, בייחוד על ידי פרידריך ראצל, שאותו פגש בגרמניה, נקשר וידאל למונח "פוסיביליות", שמעולם לא השתמש בו, אך סיכם בצורה טובה את התנגדותו לדטרמיניזם מן הסוג שהגנו עליו גאוגרפים גרמנים בסוף המאה ה-19. את השימוש במונח possibilism קבעו ההיסטוריונים של הגאוגרפיה כדי לאפיין את גישתו המחקרית. לדבריהם, גישה זו מאפיינת את האסכולה הגאוגרפית של וידאל. גישה זו מתוארת כ"אידיוגרפית ", ונתפסה כעומדת מול התפתחות המקצוע בכיוון הפוזיטיבסטי שקידש מחקר בעזרת ניסויים שיאפשרו לפתח חוקים מדעיים כמו מדעי הטבע.
בשנת 1910, וידאל פרסם מאמר על אזורי צרפת השונים. הוא התבקש על ידי ראש הממשלה צרפת באותם ימים, ליצור כמה קבוצות אזוריות עם גופים ייצוגיים. וידאל הציע לחלק את צרפת לאזורים המאורגנים סביב המטרופולינים. המציאות הכלכלית של העולם המודרני, עם התחרות בעולם וראשית הגלובאליזם שנעזרה בתקשורת מואצת, גרמה לו לחשוב שיש לקדם את דפוסי הארגון המרחבי שיהיה פחות ריכוזי ופחות סטטי.
הגאוגרפיה של וידאל מבוססת על צורות שונות של קרטוגרפיה, על מונוגרפיות ועל כמה מושגים בולטים, כולל "נופים" (paysages), "רקע משותף" (milieux), "אזורים", "lifeways" (אורחות חיים), ו "צפיפות". רבים מתלמידיו במיוחד בעבודת הדוקטורט שלהם, הפיקו מחקרים בגאוגרפיה רגיונלית, שכללו את הפאן הפיזי והן את הפאן האנושי. ההקשר שנבחר לתיאורים האלה היה אזור/החבל, שתוויו לא תמיד היו קבועים מבחינה מדעית. אין ספק שהגישה הזאת הייתה מובנית יותר, אך רבים מיורשיו של וידאל, התמקדו בגאומורפולוגיה שהלכה ונעשתה חזקה יותר ויותר, מה שהגביל את התפתחות הגאוגרפיה באסכולה הצרפתית.
בין שתי מלחמות העולם, "הגאוגרפיה הקלאסית" נשארה בתבנית שנקבעה על ידי מסורת של וידאל. המחשבה הגאוגרפית הזאת נדחפה על ידי הממסד הצרפתי, שדחק לשוליים את כל ניסיונות של התחדשות האפיסטמולוגית של הגאוגרפיה. למעשה אחרי מלחמת העולם השנייה הגאוגרפיה הצרפתית הייתה באותו שלב שבו היא נותרה במותו של וידאל (1918). ניתן לטעון, כי תלמידיו היו קשורים להיבט מסוים של המחשבה של וידאל ולא ידעו איך להתמודד עם המורכבות והצמיחה, וכתוצאה מכך התחום של המקצוע הצטמק. שלושה תחומים השתלטו על המחקר באקדמיה בצרפת באותה העת: גאוגרפיה פיזית, גאוגרפיה רגיונלית, וגאוגרפיה אנושית.
בשנות הששים והשבעים, תעבור הגאוגרפיה הצרפתית שינוי מהיר כתוצאה מחשיפה לעולם האמריקאי תוך מעבר מגאוגרפיה הקלאסית והרגיונלית לגאוגרפיה עירונית וכלכלית ולגישות מחקר שאפיינו את המהפכה הכמותית במקצוע.