stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוח אחיאסף
יוזמי הלוח

יוזמי הלוח ועורכיו היו סופרים ומשוררים עבריים שמרכזם היה באודסה ובוורשה, שהיו קשורים בהוצאת "אחיאסף", בראשם בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) ובהם משה לייב ליליינבלום, דוד פרישמן, אחד העם, יוסף הלוי, שמואל לייב גורדון, אברהם לודויפול, דוד ניימרק, מאיר-סיקו סמילנסקי, דוד שמעוני, ש. בן-ציון ואחרים, יחד עם אנשי אגודת "בני משה".
לא בכל שנה פורסם שמו של עורכו הראשי של הלוח. את "לוח אחיאסף" לארבע השנים הראשונות ערך בן אביגדור, את לוח אחיאסף החמישי ערך לילינבלום, את השישי ערך אברהם שלום פרידברג, כן עסקו בעריכת הלוח גם ראובן בריינין ויוסף קלוזנר.
יעדיו ותכניו

המטרה הייתה ליצור לוח שנה שימושי לבית העברי-המשכילי, שיהווה תשתית תרבותית לא אליטיסטית, למטרת "שעשועים ותועלת לבני העם, לענג את נפשם במקרא עיניני ספרות יפים וטובים ולהורותם את הידיעות הנחוצות לדעת לכל איש בעולם המעשה", כפי שהוצהר באיגרת אל הקוראים בפתח הלוח הראשון. הלוח יצר תרבות עברית, ברוח דבריו של חיים נחמן ביאליק ש"כל עם מחויב ליצור תרבות... ליצור ממש בידי עצמו, בכלים ובחומר משלו ובחותמת משלו".
הקו הבולט מבחינה אידאולוגית, לפחות בשלושת הלוחות הראשונים, היה ציוני; לאחר מכן הייתה נימת פלורליזם רעיוני בקשר לפתרון השאלה היהודית, אולם בכל לוח יוחד פרק לסקירה ("השקפה") על "מצב היישוב היהודי בארץ ישראל" בשנה החולפת. משנת 1897 ואילך צורף ללוח מדור מיוחד הסוקר את "שנת הקונגרס", כלומר האירועים בזירה הציונית שהתרחשו בין קונגרס לקונגרס.
שלושת הלוחות הראשונים היו במה כמעט יחידה לפרסום שירים וסיפורים בעברית, הן מקוריים והם תרגום, והם עשירים יותר בתוכן ספרותי. בעוד שבלוח הראשון פורסמו 23 שירים, בשני הופיעו 24 שירים, ובשלישי 32 שירים, בשלושת הלוחות שאחריהם פורסמו פחות מעשרה שירים בכל לוח.
הערות שוליים

↑  "אל הקוראים", לוח אחיאסף 1, תרנ"ד, עמ' VI.
↑  בטקס חנוכת האוניברסיטה העברית ב-1 באפריל 1925, ראו חיים נחמן ביאליק, דברי ספרות, מהדורת תשכ"ה, דביר, עמ' קל"א.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 306409079   WorldCat (עם VIAF): 306409079
כדורגל רחוב

כדורגל רחוב, וונציה (1960)
כדורגל רחוב הוא משחק רחוב המתבסס על חוקי הכדורגל. משחקים כאלה לא משוחקים על פי חוקי המשחק הרשמיים, ולרוב גם אינם כוללים מגרש שדה גדול, סימונים בשטח, דגלים ואחד עשר שחקנים לכל צוות, או שופט ושופטים עוזרים.
רקע

כדורגל רחוב, כשמו כן הוא, שוחק מלכתחילה על ידי ילדים ברחובות שבקרבת ביתם, כצורה של בילוי זמן חברתי. שטחי המשחק, הסימון, מספר המשתתפים היו מאולתרים, והותאמו אד-הוק לתנאי הסביבה שעשויים היו להשתנות מיום ליום (למשל, מספר משתתפים לא קבוע). החוקים העיקריים שנשמרו הם איסור מגע יד בכדור (למעט השוער), והבקעת שערים.
קלות הארגון של המשחקים הבלתי פורמליים הללו ברחובות ובשטחים הפתוחים עזרו להפוך את הכדורגל לספורט הפופולרי ביותר בעולם.
כיום קיימים מספר ארגונים נפוצים בכדורגל הרחוב (Streetfootballworld, SISM Street Soccer בארצות הברית, ההתאחדות הבינלאומית לכדורגל רחוב, WhizzKids United, Buntkicktgut, Street Soccer USA). בימינו, כדורגל רחוב הוא גם שיטה אחת מני רבות לאימון שחקני כדורגל צעירים.
אליפות העולם הראשונה בכדורגל ברחוב התקיימה במריאננפלאץ בעיר קרויצברג.
סוגים אופייניים

סטנגה - משחק בסיסי לשני שחקנים, בו לכל שחקן מותרת נגיעה אחת בכדור על פי תור.
אחד על אחד - כנ"ל, אך אין מגבלת נגיעות בכדור.
שוער נייטרלי - שני שחקנים מתמודדים כאשר בשער עומד שוער "נייטרלי" אשר מגן על השער מפני שניהם. זוהי שיטה שפותרת מצב של שלושה שחקנים, בדרך כלל השחקנים מתחלפים ביניהם לאחר מספר שערים שסוכם מראש - המפסיד נכנס לשער, והשוער עולה לשחק נגד המנצח.
לכל אחת מהאפשרויות הנ"ל קיימות צורות הכוללות מספר הולך ועולה של שחקנים.
משחקי וידאו

בשנת 2005 הציג מפרסם משחקי הווידאו electronic arts את רחוב FIFA, זיכיון המבוסס על כדורגל רחוב וכדורגל בסגנון חופשי. סדרת "רחוב פיפא" מתמקדת בכושר, סגנון ותחבולות, שמשקפות את התרבויות של כדורגל הרחוב וכדורגל בסגנון חופשי ששיחקו ברחובות ברחבי העולם.
ראו גם

אקסטרים פוטבול - סדרת טלוויזיה צרפתית-איטלקית מונפשת, המתמקדת בהרפתקאותיהם של ילדים המשחקים כדורגל רחוב.
כדורסל רחוב.
הערות שוליים

↑  Meseguer, Pedro (7 בנובמבר 2016). "El fútbol callejero" (בספרדית). Alicante: Futbol Jobs. נבדק ב-21 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fútbol Callejero: Historia, trucos, jugadas y mucho más" (בספרדית). נבדק ב-21 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Street Soccer" (PDF). נבדק ב-21 באפריל 2019. Soccer is the undisputed # 1 game in the world and the primary way kids around the world developed their ball skills was through “street soccer”. World-class players came out of this environment. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Modern Sports Stories Publication, published 09/09/2013. Staff interview with Darren Laver, Page 96.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4372466-8
כנסיית נוטרדאם די או

| --- | --- |

כנסיית נוטרדאם די או
 מידע כללי
 סוג:  קפלה, כנסייה 
 שימוש:  כנסייה
 על שם:  מרים, אם ישו 
 כתובת:  רונשאן, צרפת
 מיקום:  רונשאן 
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1953–1956 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1956 
 חומרי בנייה:  בטון 
 אדריכל:  לה קורבוזיה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית, נאו-אקספרסיוניזם 
 מידות
 שטח:  2.734 הקטאר 
 קואורדינטות:  47°42′14″N 6°37′16″E﻿ / ﻿47.703794°N 6.621161°E﻿ / 47.703794; 6.621161
 אתר רשמי
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי כנסיית נוטרדאם די או(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי כנסיית נוטרדאם די או
 
הכניסה המרכזית לכנסייה מעוטרת בציור שיצר לה קורבוזיה
מראה כללי של אולם התפילה
פנים אולם התפילה
נוטרדאם די אוֹ (בצרפתית: Chapelle Notre-Dame du Haut à Ronchamp, גבירתנו של הגבהים) ומכונה גם "כנסית רונשאן", היא כנסייה הנמצאת סמוך לעיר רונשאן שבצרפת (במחוז סון עילית, הקרוב לגבול עם שווייץ). הכנסייה, שתוכננה על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה ובנייתה הושלמה בשנת 1954, היא אחת הדוגמאות הטובות והמוצלחות לאדריכלות כנסיות של המאה ה-20. היא גם נחשבת לאחת מהיצירות הטובות ביותר של לה קורבוזיה ויוצאת דופן יחסית.
הכנסייה נבנתה על גבעה שבה עמדה עד מלחמת העולם השנייה כנסייה קתולית שהוקדשה למרים הבתולה. כנסייה זו נבנתה אף היא במקום שהיה מקום קדוש במשך מאות שנים, ככל הנראה עוד לפני הגעת הנצרות. לאחר שהוחרבה במהלך הפצצות במלחמה, הוחלט להקים במקומה כנסייה חדשה ומודרנית. האתר עצמו הוא גבעה ירוקה הצופה אל האופק מכל כיווניה ובעלת נוף מרהיב על הרי היורה. המיקום המיוחד נתן ללה קורבוזיה הזדמנות להתייחס אל הגבעה כאל אקרופוליס.
בשנת 2016 הכנסייה הוכרה, יחד עם 16 מבנים ואתרים נוספים שתכנן לה קורבוזיה, כאתר מורשת עולמית.
אדריכלות

כאמור, הכנסייה היא הדוגמה המוצלחת ביותר לאדריכלות הדתית המודרנית. הכנסייה חדשנית בעיצובה בכל המובנים, ובבנייתה הייתה מהפכנית בכך ששינתה מוסכמות בנות מאות רבות של שנים.
המבנה הוא מבנה בטון בעל קירות עבים במיוחד. הגג המיוחד של המבנה עשוי בטון חשוף ומונח בשיפוע כלפי צדה האחורי של הכנסייה. הגג מנותק מהקירות העבים התומכים אותו על ידי חריץ דק ורק עמודים קטנים נושאים את המשקל שלו. הגג מעניק תחושה של מסה גדולה אך חסרת משקל מעל חלל הכנסייה ומקנה מראה מיוחד לחזית. כאשר יורד גשם, המים מתנקזים אל קצהו האחורי של הגג ויוצרים מעין מזרקה.
האלמנטים המקוריים ביותר במבנה הם שני הקירות העבים הנראים מאסיביים במיוחד מן החזית הראשית ונמצאים בהטייה קלה. אחד הקירות, המשמש כקיר הימני של חלל התפילה, מחורר בחלונות ויטראז' ומחדיר אור למבנה בדומה לקירות בקתדרלות ימי הביניים. רוחב החלונות משתנה כך שהחלונות נראים גדולים מאוד מבחוץ אך מהווים חריצי אור קטנים כלפי פנים המבנה. בנוסף, החלונות מפוזרים באופן חסר סימטריה וללא סידור ברור, דבר המאפיין מאוד את המודרניזם. הקיר הנוסף הנמצא מאחורי במת הדרשה הוא בעל חלון אחד מסוג כזה המחדיר אור באופן דרמטי לתוך המבנה.
אדריכלות הכנסייה הייתה דבר חדש ומקורי במיוחד בזמן בנייתה והיוותה מקור השראה חשוב לבניית כנסיות נוספות ברחבי העולם בסגנון מודרניסטי ופוסט-מודרניסטי. רבים מתייחסים אל מבנה זה כאל יצירת מופת אדריכלית של המאה ה-20 והטובה ביותר של האדריכל לה קורבוזיה.
ראו גם

לה קורבוזיה
אדריכלות כנסיות
אדריכלות מודרנית
לזאר קרנו

לזאר ניקולא מרגריט, רוזן קרנו (צרפתית: Lazare Nicolas Marguerite, Comte Carnot‏; 13 במאי 1753 – 2 באוגוסט 1823) היה מאדריכלי הניצחון במלחמות צרפת המהפכנית, פוליטיקאי, מהנדס, ומתמטיקאי.
תחילת דרכו

קרנו נולד בעיירה והקומונה נולֶה שבמחוז קוט-ד'אור, ולמד בקולז' ד'אוטן, שהיה בית ספר מכין ללימודי הנדסה וארטילריה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר מזייר להנדסה, שם פגש את בנג'מין פרנקלין, ובגיל 20 השיג משרה כלוטננט בגדודי ההנדסה של נסיך קונדה. בזמן שירותו הצבאי המשיך בלימודי המתמטיקה. ב-1784 פרסם את עבודתו הראשונה, שנקראה "חיבור על מכונות", ובה חזה את העיקרון של אנרגיה המיושמת למסה נופלת, ואת ההוכחה הראשונה לכך שאנרגיה קינטית אובדת בהתנגשות פלסטית בין גופים אלסטיים למחצה. בעקבות הפרסום הזה צורף קרנו לחברה הספרותית הצרפתית. באותה שנה הוא קודם לדרגת סרן.
קריירה פוליטית

קרנו הצטרף לחיים הפוליטיים בצרפת לאחר מהפכת 1789, והפך לחבר באספה המחוקקת ובוועדת ההוראה הציבורית של האספה. הוא דגל במתן הזדמנות לחינוך לכל האזרחים, וכחבר הוועדה הגה מספר רפורמות עבור מערכות החינוך וההוראה, אך הן לא יושמו בסופו של דבר עקב האקלים הפוליטי והחברתי הבעייתי בצרפת של המאה ה-18.
לאחר פיזור האספה המחוקקת נבחר קרנו לוועידה הלאומית ב-1792. ב-14 באוגוסט 1793 הוא נבחר לוועדה לביטחון הציבור, והתמנה לתפקיד שר המלחמה.
בתפקידו כשר מלחמה השליט קרנו בצבא משטר משמעת חזק ורמת ארגון גבוהה, ובכך סייע לו לנצח במלחמותיו. ההצלחות הללו תרמו להגברת ההתנגדות באזורים שהיו בשליטת תומכי בית בורבון (שהתמרדו חמישה חודשים קודם לכן), אך הממשלה החשיבה את מכלול הפעילויות כהצלחה. בסתיו 1793 נטל קרנו את האחריות על החזית הצפונית, ותרם לניצחונו של ז'אן-בטיסט ז'ורדן בקרב ואטיני.
בחודשים האחרונים של 1792 הוא שהה בבאיון, וארגן את צבא צרפת שהתכונן להדיפת התקפות אפשריות מכיוון ספרד. עם חזרתו לפריז, הוא הצביע בעד הוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, למרות שנעדר ממשפטו של המלך.
קרנו לא נקט צעדים כלשהם נגד שלטון הטרור, אך יחד עם כמה מחברי הוועידה (כגון רובר לינדה ולואי-ברנאר גטון דה מורוואו) הוא הפנה עורף לרובספייר במהלך הריאקציה התרמידוריאנית.
קרנו התמנה חבר בדירקטורט שהוקמה ב-1795. לאחר שאטיין פרנסואה לטורן הוחלף על ידי פרנסואה דה ברתלמיי, קרנו וברתלמיי הודחו יחד עם חברים נוספים במועצת החמש-מאות לאחר הפיכת פרוקטידור שאורגנה על ידי נפוליאון בונפרטה ופייר אוגריי. קרנו נמלט לז'נבה, ופרסם שם ב-1797 את עבודתו הנקראת Métaphysique du calcul infinitésimal.
בשנת 1800 התמנה קרנו לתפקיד שר המלחמה של נפוליאון בונפרטה. בהצבעה שנערכה ב-1802 התנגד קרנו להענקת סמכויות שלטוניות לנפוליאון לכל חייו.
פרישה

עמדותיו הרפובליקניות של קרנו היו חריגות באקלים הפוליטי של האימפריה הצרפתית הראשונה, ולפיכך הוא פרש מהפוליטיקה. אולם, מאוחר יותר הוא קיבל את התואר רוזן האימפריה מנפוליאון, ושמו שונה ללזאר ניקולא מרגריט, רוזן קרנו.
קרנו פרסם ב-1803 חיבור בשם Géométrie de position. החיבור עסק בגאומטריה פרויקטיבית, והכיל דיון נרחב במשמעות הגאומטרית של שורשיה השליליים של משוואה אלגברית.
לאחר הפלישה הצרפתית הכושלת לרוסיה, שב קרנו לכהן כשר המלחמה על מנת להגן על נפוליאון; הוא קיבל את משימת ההגנה על אנטוורפן מפני הקואליציה השישית, ונכנע רק בעקבות דרישתו של רוזן ארטואה, אחיו הצעיר של המלך לואי ה-18.
קרנו כיהן בתפקיד שר הפנים של נפוליאון בזמן שלטון מאה הימים, ויצא לגלות בזמן הטרור הלבן לאחר הרסטורציה השנייה בתקופת שלטונו של לואי ה-18. קרנו התגורר בוורשה, היגר לפרוסיה, ונפטר שם בעיר מגדבורג. שרידיו נטמנו בפנתיאון העירוני ב-1889‏.
השפעתו

קרנו שמר על עמדת הכוח שלו לאורך כל תקופת המהפכה הצרפתית. הוא השפיע על החברה והפוליטיקה בכך שהציע רפורמות רבות שלדעתו היו אמורות להועיל לרפובליקה, שאחת מהן הייתה חקיקת חוק חינוך חובה לכל האזרחים. קרנו היה ממנסחי החוקה החדשה שכללה את "ההכרזה על חובות האזרחים", הכרזה שלפיה יחויבו כל האזרחים הצרפתים שגילם בין עשרים לעשרים וחמש בשירות צבאי. הצעותיו של קרנו התאימו לדעות המהפכנים באותה התקופה, שטענו כי גברים ונשים צריכים לזכות לכבוד על סמך כישוריהם ויכולותיהם, ולא על סמך ייחוסם המשפחתי, אם כי קרנו עצמו היה שייך למעמד האצולה. קרנו הוא שקידם את נפוליאון מדרגת קפטן לדרגת גנרל, ואלמלא עשה זאת ייתכן שנפוליאון לא היה מגיע לשיא כוחו.
אולם, ייתכן כי הישגיו החשובים ביותר של קרנו היו דווקא בתחום הצבאי. הוא היה אחד ממתווי הדרך של המלחמות המודרניות, שבהן עושים שימוש בחיילים רבים ובתכנון מורכב. כמהנדס צבאי, קרנו נטה לאסטרטגיה הגנתית ובניית ביצורים, אך לאור המלחמות החוזרות ונשנות הוא שינה את גישתו והחל לתמוך בטקטיקה התקפית. קרנו היה אחד מההוגים של התמרונים והארגון שסייעו לצרפת לנצח במלחמותיה ב-1793 וב-1794‏. הרעיון הבסיסי היה להפריד את הצבא הגדול לכמה יחידות קטנות שינועו בצורה חופשית מול האויב ויתקפו את אגפיו, וזאת במקום תקיפה חזיתית, העלולה להוביל לתבוסה מוחצת בקרב ולאבדות קשות. קרנו הוא שהגה את הרעיון של אימון המגויסים החדשים, והצבתם לצד חיילים מנוסים במקום להקים צבא מתנדבים גדול אך חסר ניסיון ממשי בניהול קרב. הוא היה אחד מהוגי האסטרטגיה הפוליטית של הפרעה לתקשורת בין אנגליה ואוסטריה, ובמקביל הוא מיקד את המאמץ ההתקפי נגד אנגליה. השפעתו וסמכותו הצבאית סייעו בהבאת סופו של רובספייר.
צאצאים מפורסמים

סאדי קרנו, בנו הבכור, היה ממייסדי תחום התרמודינמיקה ותאוריית מנוע החום. מנוע קרנו נקרא על שמו.
איפוליט קרנו, בנו השני, היה מדינאי צרפתי.
מארי פרנסואה סדי קארנו, נכדו, היה נשיא צרפת שנרצח בזמן כהונתו.
לקריאה נוספת

W. W. Rouse Ball, A Short Account of the History of Mathematics (4th Edition, 1908)
הערות שוליים

1 2 3 4  Dino De Paoli, Lazare Carnot's Grand Strategy for Political Victory. Executive Intelligence Review. 1996.
1 2 3  R.R. Palmer, The Twelve Who Ruled. Princeton: Princeton University Press.1941.
↑  S.J. Watson. Carnot.London:The Bodley Head.1954.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259570505171  PLWABN: 9810641553005606  BNE: XX934685  BnF: cb118952291 (data)  CANTIC: a10059350  CiNii: DA0355290X  GND: 118667203  ICCU: IEIV022216  ISNI: 0000 0001 2119 2070  LCCN: n50058805  Léonore: 66831  NKC: ntk20241215954  NLA: 35401900  NLG: 138194  NSK: 000094698  NTA: 070802033  RERO: 02-A003078231  SELIBR: 220953  SNAC: w6891m07  SUDOC: 027759512  Trove: 939961  VcBA: 495/4605  VIAF: 7387983   WorldCat (עם VIAF): 7387983
לוסיאנו סאנצ'ס

לוסיאנו סאנצ'ס (בספרדית: Luciano Sánchez García;‏ נולד ב-24 במאי 1944) הידוע בכינויו ואוה II, הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה

לוסיאנו סאנצ'ס נולד ב-24 במאי 1944 בבחאר שבספרד וידוע תחת הכינוי "ואוה II". עם תחילת הקריירה שיחק באלצ'ה אליסיטנו מהליגה השנייה. הוא ערך את הופעתו הראשונה בליגה הבכירה במדי אלצ'ה ב-18 באוקטובר 1964, בה כבש צמד נגד לאס פאלמאס. ואוה כבש בעונת 1965/66 19 שערי ליגה שהקנו לו את תואר הפיצ'יצ'י, היחיד שזכה בתואר זה כשחקן אלצ'ה. כמה חודשים אחר כך הוא גם הפך לשחקן הראשון של הקבוצה שזוכה לשחק בנבחרת ספרד. ואוה היה שותף להגעתה לגמר גביע המלך בשנת 1969, בו הפסידו לאתלטיקו מדריד 1–0.
הוא ירד עם אלצ'ה ליגה בעונת 1970/71 ומשם המשיך לשחק איתה עד 1974, אז חתם בדפורטיבו לה קורוניה בה פרש ממשחק שנה אחר כך.
לזאר סגל

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1891 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1957 (בגיל 66) סאו פאולו, ברזיל 
 מקום לימודים:  האקדמיה הפרוסית לאמנות 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 בן או בת זוג:  Jenny Klabin Segall (יוני 1925–?) 
 
לזאר סגל (בפורטוגזית: Lasar Segall;‏ 21 ביולי 1889 – 2 באוגוסט 1957) היה צייר, חרט ופסל יהודי-ברזילאי. יצירתו נגזרת מהאימפרסיוניזם, האקספרסיוניזם והמודרניזם. הנושאים המשמעותיים ביותר שלו היו תיאורים של סבל אנושי, מלחמה, רדיפות, וזנות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סגל נולד בווילנה שבליטא, בנו של סופר תורה. הוא עבר לברלין בגיל 15 ולמד באקדמיה לאמנות, בשנים 1906 עד 1910. בסוף 1910 עבר לדרזדן כדי להמשיך את לימודיו שם.
ביוגרפיה > אקספרסיוניסט

סגל פרסם ספר של חמישה תחריטים בדרזדן, מזכרות של וילנה בשנת 1919, ושני ספרים מאוירים בליתוגרפיות. לאחר מכן החל להתבטא באופן חופשי יותר ופיתח סגנון משלו, ששילב היבטים של קוביזם, תוך שהוא חוקר את הרקע היהודי שלו. ציוריו המוקדמים יותר משנת 1910 עד תחילת שנות העשרים תיארו דמויות מוזרות המוקפות בסביבה קלסטרופובית עם תכונות מוגזמות ונועזות, המושפעות מדמויות שבטיות אפריקאיות.
בשנת 1912 הוצגו העבודות הצבועות הראשונות שלו. עבודתו של סגל הציגה במידה רבה את האנושות הנרדפת, בצורה האקספרסיוניסטית. מאוחר יותר באותה שנה הוא עבר לסאו פאולו שבברזיל, שם גרו כבר שלושה מאחיו.
הוא חזר לדרזדן בשנת 1914 ועדיין היה פעיל בסגנון האקספרסיוניסטי. בשנת 1919 ייסד סגל את "קבוצת האמנים של דרזדנר 1919" עם אוטו דיקס, קונרד פליקסמולר, אוטו לאנגה, כריסטוף פול ואמנים נוספים.
סגל, שהצליח באירופה, כבר הושפע משהותו בברזיל, ושינה את הסגנון שלו ואת הנושאים שלו. הביקור בברזיל נתן לו את ההזדמנות להכיר את האמנות הדרום-אמריקאית, והוא החליט לחזור לברזיל.
ביוגרפיה > מודרניסט

סגל חזר לברזיל בשנת 1923. עם שובו לסאו פאולו הוא קיבל אזרחות ברזילאית יחד עם אשתו הראשונה, מרגרטה.
אמנים ברזילאים רבים השפיעו על נושאיו וחיזקו את סגנונו הקוביסטי. הוא התאקלם במדינתו החדשה וצייר נושאים שכללו מאפיינים של ברזיל - דמויות של מולאטים, פאבלות, זונות ומטעים. בשנת 1922, אורגנה תערוכה של אמנות מודרנית שכללה יצירות של סגל, בהיותו אחד ממבשרי סגנון האמנות הזה בברזיל.
בשנת 1932, זמן קצר לאחר ביקוריו של סגל בפריז ובגרמניה, הקים ארגון יחד עם אמנים אחרים בברזיל את "האגודה לאמנות מדרנית". הארגון התקיים זמן מועד בלבד. (נובמבר 1932 – דצמבר 1934). הוא כלל חברים מבשרי המודרניזם בסאו פאולו. הרעיון המרכזי של הארגון היה לשמש כקשר בין אמנים, אנשי רוח, אספנים, פטרונים והציבור בכללותו. האגודה נוצרה גם כדי לשמש סביבה ציבורית להצגת אמנות אוונגרדית בברזיל.
האגודה יזמה שתי תערוכות. בתערוכה הראשונה הוצגו עבודות של אמני בית הספר של פריז מאוספי סאו פאולו. האמנית המודרניסטית טרסילה דו אמאראל, הציגה גם בתערוכה וכן יצירות של אמנים מקומיים כמו אניטה מלפטי, ג'ון גראץ, רג'ינה גראץ ורוסי אוסיר. המחצית השנייה של התערוכה כללה אמנים ברזילאים בלבד מסאו פאולו וריו דה ז'ניירו. עבודותיו של סגל שנכללו בתערוכה היו שתיים מסדרות הציורים החשובות ביותר שלו נופי Campos do Jordao ודיוקנאות של לוסי. לוסי הייתה סטודנטית וסגל צייר סדרת תמונות שהוקדשו לה.
אגודת האמנים המודרנית בברזיל, שנלחמה למען צדק חברתי, עוררה חילוקי דעות פוליטיים, עם פשיסטים ברזילאיים שהפלו זרים במיוחד יהודים. מחלוקות זו הביאה לפירוק האגודה זמן קצר לאחר הקמתה.
ביוגרפיה > חרם בגרמניה

למרות פירוק האגודה, עבודתו של סגל עדיין זכתה להערכה חיובית בברזיל וראו בו את אחד האמנים המודרניסטיים המשפיעים בברזיל. עליית הנאצים בגרמניה ב-1933, סיווגה את עבודתו – כ"אמנות מנוונת". ולכן לא ניתן היה עוד להציג את יצירותיו בתערוכות בגרמניה. החרמת יצירות האמנות שלו, אילצה את סגל ליצור סדרת תמונות על ילדותו היהודית ולתאר גם את גלי ההגירה שגדל בתוכם. דימויים אלה תיארו את הסבל האוניברסלי של הקיום האנושי.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות יותר

הדגשתו את הסבל האנושי הביאה את סגל ליצור אחת מעבודות האמנות המפורסמות ביותר שלו בשנים 1939 ו-1940, הידועה בשם "ספינת המהגרים". התמונה מתארת מספר רב של אנשים מרוכזים על סיפון הספינה. התמונה מספקת תיאור עמוק של גלי המהגרים, הייסורים והרדיפות מהם סבלו.
באמצע שנות ה-40 פרסם סגל סדרת רישומים שהדגישו עליבות, במיוחד בשכונות העוני של ריו דה ז'ניירו. סגל הציג את הדימויים האלה בצורה בוטה, והדימויים המדכאים שצייר השפיעו על הזהות התרבותית של תושבי ריו דה ז'ניירו.
הנושאים של סגל הצטיירו בעדינות ורכות בקריירה המוקדמת שלו. כשביקר בברזיל בפעמים הראשונות, הוא עבר לסגנון אקספרסיוניסטי והצליח לבטא את עצמו בצורה חופשית יותר ותיאר את מוצאו היהודי ומצוקות יהודי אירופה. אף שהיה הומניסט אוניברסלי, הוא מעולם לא שכח את שורשיו היהודיים.
הציורים הראשונים של סגל בברזיל משקפים קשר לאומי חזק ותשוקה למולדתו החדשה. הוא הציג את הנופים בסאו פאולו וריו דה ז'ניירו ותיאר את הגזעים השונים. עם זאת, סגל נשאר נאמן כלפי אהבתו לקוביזם לאורך תקופת חייו.
ביוגרפיה > מוזיאון לזאר סגל

ביתו של לזאר סגל בסאו פאולו הפך למוזיאון, המרוהט ברהיטיו, ספריו וגינתו, וכן מכיל את יצירותיו המפורסמות ביותר. המוזיאון הוא גם ארגון ללא מטרות רווח מכובד בסאו פאולו. הוא מרכז לקהילת האמנות בעיר ומארגן פעילויות תרבותיות באופן קבוע. שיעורי אמנות כגון צילום, חריטה ולימוד קולנוע מתקיימים במוזיאון. כמו כן, משולבת בו ספריית אמנות גדולה, המכילה ספרים ספציפיים בנושאי צילום ותיאטרון.
הערות שוליים

↑  Stanton, L. Catlin. Art of Latin America Since Independence. University of Texas: October House, February 1966.
1 2 3  Stanton, L. Catlin. Art of Latin America Since Independence. University of Texas: October House, February 1966.
↑  Rasmussen, Bercht, and Elizabeth Ferrer. Latin American Artists of the Twentieth Century. New York: Published on the occasion of the exhibition Latin American artists of the Twentieth Century, 1993.
↑  "Edward, Smith-Lucy. Latin American Art of the 20th Century. London: Thames & Hudson Ltd., 1993 and 2004.
↑  "Chaplik, Dorothy. Latin American Art: An Introduction to Works of the 20th Century. North Carolina: McFarland & Company, Inc. Publishers, 1989.
↑  "Ades, Dawn. Art in Lation America: The Modern Era, 1820-1980. New Haven, Conn.: Yale University Press, 1989.
↑  Rosman, Kitty (October 2012). "Lasar Segall - bringing modern art to Brazil". Jewish Renaissance. 12 (1): 17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267802405171  PLWABN: 9810557399105606  BnF: cb119574329 (data)  GND: 118760564  ISNI: 0000 0001 1690 6673  LCCN: n83235883  NKC: jx20111110038  NTA: 089848101  RKD: 71778  SNAC: w6c2567f  SUDOC: 027559971  ULAN: 500074552  VIAF: 96207085   WorldCat (עם VIAF): 96207085 
לזאר סגל, שלוש צעירות, סאו אפולו
לזאר סגל, שער מגזין, 1921
מוזיאון לזאר סגל, סאו פאולו
לאם קור-וואן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1955 (בן 69) הונג קונג (1876–1959) הונג קונג הבריטית 
 שם לידה:  林國裕 
 מדינה:  הונג קונג הבריטית, הרפובליקה העממית של סין 
 
לאם קור-וואן (בסינית מסורתית: 林過雲; נולד ב-22 ביוני 1955) הוא רוצח סדרתי, קניבל ונקרופיל, אחד משני הרוצחים הסדרתיים שנלכדו בהונג קונג (יחד עם לאם קווק-וואי). ידוע בכינויים "רוצח הצנצנות" ("The Jars Murderer") ו"רוצח הלילה הגשום" ("The Rainy Night butcher"). הוא הורשע בארבעה מקרי רצח, כשהוא רוצח על ידי חניקה בחוט חשמל. הוא נידון לעונש מוות, שהומר לאחר שנה וארבעה חודשים למאסר עולם.
מעשי הרצח

קור-וואן היה עובד כנהג מונית. בלילות הוא היה מעלה נוסעות למונית שלו, חונק אותן למוות באמצעות חוט חשמל, מביא אותן לביתו ומבתר אותן. הוא חלק חדר עם אחיו, שלא היה מודע למעשיו משום שלאם היה עובד במשמרות לילה ומבתר את הגופות במהלך היום, כשהבית היה ריק. הוא קיבל את הכינוי "רוצח הלילה הגשום" משום שהתקפותיו התרחשו בעיקר בלילות גשומים.
קור-וואן היה אוגר את איברי הקורבנות במיכלי טאפרוור, וכך קיבל את הכינוי "רוצח הצנצנות". כמו כן היה מצלם רבות את הגופות ואת האיברים המבותרים, ואף צילם את עצמו במהלך אקט נקרופילי עם הקורבן הרביעי שלו.
קור-וואן היה מפזר את הגופות המבותרות בעזרת המונית שלו ברחבי הטריטוריות החדשות והאי הונג קונג.
הקורבנות

ב-12 בפברואר 1982 מצאו עובדים בבניית גשרים ראש של אישה צף בנהר שינג-מון. לאחר מכן נמצאו גם הרגליים, וביום שלמחרת נמצאו גם הזרועות. הגופה התבררה כצ'אן פונג-לאן, צעירה בת 21.
שלושת הגופות האחרות נמצאו יחדיו, מבותרות בתוך שקי אורז אטומים. הגופות התבררו כשייכות לשלוש נשים: צ'אן וואן-קיט, בת 31; ליאנג סאו-וואן, בת 29, ולונג וואי-סאם, בת 17. הקורבנות זוהו על ידי עובדי אוניברסיטת הונג קונג, שהשתמשו בקרני רנטגן על מנת לזהות את הגופות דרך קווי הגולגולת ומבנה השיניים.
לכידתו

ב-17 באוגוסט 1982 הלך קור-וואן לחנות קודאק בקאולון, וביקש לפתח פילם ובו תמונות של הגופות המבותרות. מנהל החנות זימן שוטרים, והם עצרו את קור-וואן. תחילה הוא ניסה לשכנע אותם שהתמונות שייכות לחבר שלו, אך השוטרים הלכו לבצע חיפוש בביתו.
בתוך ארגז תחמושת ישן בביתו נמצאו מיכלי טאפרוור מלאים בפורמלין ובהם איברי מין של שלוש נשים. כמו כן נמצאו בדירתו ציוד כירורגי לנתיחת גופות ואלפי תמונות ובהן תמונות של גופות ואיברים בשלבי ביתור שונים וכן תמונות תקריב של איברי מין נשיים.
המשפט

ב-24 במרץ 1983, בפגישה עם פסיכיאטר בטרם המשפט, סיפר קור-וואן כי אכל חלק מהמעי של אחת הקורבנות. הפסיכיאטר סיכם כי קור-וואן היה אובססיבי לאיברי מין נשיים, אך סקרנותו, אף על פי שהייתה לה מרכיב מיני, לא הונעה על ידי תאווה, וכי לטענתו "אלוהים הוא זה שאמר לו להרוג את הקורבנות".
ב-8 באפריל 1983, חבר מושבעים של שבעה אנשים מצא את קור-וואן אשם בארבעת מקרי הרצח, והוא נידון מוות בתלייה. ב-29 באוגוסט 1984 הומתק עונש המוות למאסר עולם, אותו הוא מרצה בכלא שק פיק.
בתרבות

בשנת 1992 הופק הסרט "ד"ר לאמב", המבוסס על סיפורו של קור-וואן.
בשנת 1994 הופק הסרט "Underground Banker", המציג סיטואציה בה קור-וואן יוצא מהכלא.
ראו גם

המפלצת מפירנצה
הערות שוליים

↑  From our archives: the capture of Hong Kong’s Jars Killer, South China Morning Post, ‏2017-08-13 (באנגלית)
↑  Gou yeung yi sang (1992)
↑  "Underground Banker". Hkfilm.net. נבדק ב-20 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Underground Banker (1993)". Lovehkfilm.com. נבדק ב-20 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
לוסיאנו קוראה

לוסיאנו ריביירו קוראה (בפורטוגזית: Luciano Ribeiro Corrêa; נולד ב-25 בנובמבר 1982 בברזיליה) הוא ג'ודוקא ברזילאי המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 100 ק"ג, לשעבר אלוף העולם בג'ודו בקטגוריה זו.