stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מקלין
קורות חייו

ג'ון מקלין נולד במחוז מוריס שבניו ג'רזי, כבנם של פרגוס מקלין וסופיה בלקפורד. לאחר שהתגוררה ברציפות בעיירות הספר מורגנטאון, וירג'יניה; וניקולאסוויל ומייסוויל, קנטקי; התיישבה המשפחה ב-1797 ברידג'וויל, אוהיו. כאן רכש מקלין את השכלתו הפורמלית והחל לגלות עניין במשפטים. ב-1806 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד. ניתן לומר שבאותה תקופה התגבשו דעותיו כמתנגד העבדות, לאור העובדה שהוא גדל על ברכי האמונה המתודיסטית בדגש על ערכי השוויון. אחיו ויליאם היה גם הוא פוליטיקאי מצליח באוהיו ואחיו השני פיניס היה פוליטיקאי בקנטקי, שניהם היו גם הם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
מקלין למד משפטים באופן עצמאי וב-1807 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. באותה שנה הוא ייסד את העיתון השבועי The Western Star שפעל בעיירה לבנון, מקום מושב מחוז וורן שבאוהיו. ב-1810 הוא העביר את הבעלות על העיתון לאחיו נתניאל והחל לעבוד כעורך דין עצמאי. ב-1812 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וייצג בו את אוהיו החל מ-1813 ועד להתפטרותו ב-1816, עת מונה כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו במקומו של ויליאם ו. אירווין.
שופט בית המשפט העליון של אוהיו

מקלין כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו עד 1823, עת התמנה לתפקיד בממשל הפדרלי. התיק הבולט ביותר שבו הוא פסק היה "מדינת אוהיו נגד תומאס ד. קרניל" (The State of Ohio v. Thomas D. Carneal). תיק זה, שנדון ב-1817, בישר את דעת המיעוט של מקלין בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. בתיק זה עתר עבד שחור מקנטקי בשם ריצ'רד לנספורד להוצאת צו הביאס קורפוס כדי לזכות בחרות ממעבידו, תומאס ד. קרניל. חוקת אוהיו משנת 1802 אסרה על קיומה של העבדות  בתחומי המדינה, והסוגיה שעמדה לדיון בבית המשפט הייתה האם עבדים שנוסעים בתחומי אוהיו זוכים בחרותם והאם עבד שמתגורר בקנטקי יכול להישלח לעבוד באוהיו מבלי לזכות בחרותו. לנספורד, כעבד שנשלח לעבוד באוהיו על בסיס קבוע, הגיש את העתירה על רקע הטענה שברגע שהוא שלח אותו לעבוד לתקופות של יותר משבוע בסינסינטי, חדל קרניל מלהיות בעליו. בית המשפט פסק, על פי דעתו של מקלין, שמאחר שקרניל מכר את לנספורד לג'יימס רידל, האדם מסינסינטי שאליו נשלח לנספורד לעבוד, הוא למעשה איבד את זכותו כבעליו של לנספורד. החלק העיקרי בפסק הדין הייתה חוות דעתו של מקלין, שהדגישה את סלידתו ממוסד העבדות: "האם היה ראוי לשקול זאת, שבית המשפט, על בסיס העקרונות שהוכרו על ידי החוקה והחוקים, לא יכול להסס ולהכריז שעבדות (ההדגשה במקור), למעט מקרה של ענישה על פשעים, היא הפרה של הזכויות המקודשות של האדם: זכויות שהוקנו לו על ידי בוראו, ושהן בלתי ניתנות לערעור".
בממשל הפדרלי

מקלין התפטר מבית המשפט העליון של אוהיו ב-1822 כדי לקבל על עצמו את מינויו על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כנציב משרד הקרקעות הכללי. בתפקיד זה הוא שימש עד 1823, כאשר מינה אותו הנשיא מונרו לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד זה מדצמבר 1823 ועד מרץ 1829, תחת מונרו ותחת הנשיא הבא, ג'ון קווינסי אדמס. הוא ניהל את ההתרחבות המשמעותית של מחלקת הדואר אל המדינות והטריטוריות החדשות במערב.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית

בעת כהונתו כמנהל הכללי של הדואר, תמך מקלין באנדרו ג'קסון כאשר הוא התמודד לנשיאות. ג'קסון הציע למקלין את תפקיד מזכיר המלחמה ולחלופין את תפקיד מזכיר הצי. מקלין דחה את ההצעות לשני התפקידים, ותחת זאת מינה אותו ג'קסון כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. מקלין מונה כשופט ב-6 במרץ 1829 במקומו של רוברט טרימבל שנפטר. למחרת היום אושר המינוי בסנאט וב-12 במרץ הושבע מקלין לתפקידו.
כמי שנודע כ"פוליטיקאי של בית המשפט העליון", היה מקלין מזוהה עם כל המפלגות על הקשת הפוליטית. הוא שינה את השקפתו מדמוקרט תומך ג'קסון, לדמוקרט מתנגד ג'קסון, לחבר במפלגת מתנגדי הבונים החופשיים, לחבר במפלגה הוויגית, לחבר במפלגת הארץ החופשית (Free Soil Party) ולבסוף היה לחבר במפלגה הרפובליקנית. במהלך שנות ה-30 וה-40 חוזר מקלין כמועמד פוטנציאלי לנשיאות על ידי המפלגה הוויגית. הנשיא ג'ון טיילר הציע לו את תפקיד מזכיר המלחמה, אך הוא דחה את ההצעה. בשל עמדותיו נגד הרחבת העבדות, הוא נחשב על ידי המפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז כמועמדה לנשיאות בבחירות של 1856, אך בסופו של דבר נבחר כמועמד המפלגה ג'ון פרימונט. בבחירות של 1860 הוא התמודד שוב על מועמדות המפלגה, אף על פי שבמרץ אותה שנה מלאו לו 75 שנים. בסבב ההצבעה הראשון בוועידת המפלגה הוא זכה ב-12 קולות ובסופו של דבר נבחר כמועמד המפלגה לנשיאות אברהם לינקולן.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית > גרובס גנד סלאותר

נטייתו של מקלין לכלכלה לאומית נראתה בפסיקותיו בתיקים כמו "גרובס נגד סלאותר" (Groves v. Slaughter). בתיק זה אישר מקלין את זכותה של מיסיסיפי להגביל את הכנסתם של עבדים ממדינות אחרות. אף על פי שזה לא היה חיוני להכרעה בתיק, הכריז מקלין שוב על גישתו הלאומית כאשר קבע שהסמכות לפקח על הסחר נמסר בלעדית לקונגרס. "הצורך ברגולציה מסחרית אחידה, יותר מכל שיקול, מוביל לאימוץ החוקה הפדרלית... ובלעדיו הסמכות תהיה לא רק עליונה, אלא גם בלעדית, החוקה תיכשל בהשגת אחד מהעקרונות הראשיים של כינונה", כתב מקלין.
פסק הדין גרובר נגד סלאותר נגע לאדם ממיסיסיפי שרכש כמה עבדים, אך האמין שהוא יכול היה להמלט מבלי לשלם לסוחר העבדים על בסיס סעיף בחוקת מיסיסיפי שלכאורה אסר על יבוא עבדים למכירה בתוך המדינה לאחר תאריך מסוים. בבית המשפט הסוגיה הפכה לשאלה האם הקונגרס החזיק באופן בלעדי את הזכות לפקח על הסחר הבין-מדינתי. אם כך הדבר, האם אין באפשרותן של המדינות לפקח מבחינה חוקתית על סחר העבדים? יותר מכך, האם בית המשפט יכול היה להשיב באופן חיובי על סמך מה יכולה המדינה לבטל את העבדות? מקלין, שביקש להגביל את הפיקוח הלאומי בנוגע לעבדות, זנח באופן פרדוקסלי את עמדתו לטובת הכלכלה הלאומית וטען, "הסמכות על העבדות שייכת למדינות. הסוגיה היא מקומית במאפייניה ובהשפעותיה". גישה זו התיישבה עם חששם של אנשי מפלגת הארץ החופשית שאם המדינות יאבדו את סמכותם לפקח על העבדות, מה יעצור את התפשטות העבדות למדינות הצפון החופשיות? מקלין החזיק בעמדה שיש לתת למדינות את הזכות להגן על עצמן "מתאוות הממון וההתערבות של סוחרי העבדים". את כל זאת הוא טען בעודו מחזיק בעמדתו בה הוא הדגים את התפשרותו על שתי השקפות פוליטיות נאו-פדרליסטיות, שבמקרה זה סתרו זו את זו: האחת העדיפה ממשלה לאומית בעלות גבוהה, והשנייה גינתה את העבדות.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית > פריג נגד פנסילבניה

בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" (Prigg v. Pennsylvania) החזיק מקלין בדעת המיעוט. על פי ההגיון שלו, היה זה חיוני שפריג ייקח את מורגן אל בית המשפט כדי להוכיח שהיא למעשה שפחה. מתוקף כך, לפריג לא הייתה התואנה החוקית להעביר את מורגן מפנסילבניה, מבלי להשיג קודם לכן אישור משפטי לכך. על בית המשפט היה להחליט שמורגן היא שפחה של פריג מבחינה טכנית כדי שהוא יוכל להעביר אל מעבר לתחומי המדינה. מקלין טען שתהליך זה הוא הדרך היחידה שתהיה הוגנת כלפי השפחה, כלפי בעליה, המדינה החופשית, וכלפי מדינת העבדות שממנה הגיע השפחה, בציינו ש"דעתו, לפיכך, לא נשענת כל כך על חוק מסוים של פנסילבניה, אלא יותר על הסמכות הריבונית והבסיסית של המדינה, להגן על הסמכות השיפוטית שלה ועל שלום אזרחיה, בכל מצב ומצב ששיקול דעתה מכתיב, ושלא יעמוד בסתירה לסמכות מוגדרת של הממשלה הפדרלית".
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית > תיקי הנוסעים

גישתו הלאומית של מקלין נראתה שוב בפסק הדין שלו ב"תיקי הנוסעים" (Passenger Cases) משנת 1849. כוותיק השופטים באותה עת, החל מקלין את חוות דעתו בהערכת הוויכוח בנוגע לאופיו של סעיף הסחר (אנ'). מקלין טען שסעיף הסחר "מוקנה באופן בלעדי לקונגרס". על פי השקפה זו, אם הממשלה הפדרלית לא מפקחת על תחום מסוים של סחר חוץ או בין-מדינתי, פרוש הדבר שהמדיניות הפדרלית קובעת שתחום זה צריך להישאר בלתי מפוקח, לא שלמדינות יש את הזכות לכפות את הפיקוח בעצמן. מבחינתו של מקלין, רק רשות אחת יכולה ליישם כל סמכות שהיא, ותפקיד המערכת השיפוטית הוא להגדיר אם סוגיה מסוימת מוגדרת בתחום סמכותה של הממשלה הפדרלי או בזה של המדינות. הוא הכחיש את האפשרות שהמדינות יכולות לקחת על עצמן סמכות אלא אם כן הממשלה הפדרלית בוחרת ליישם את אותה סמכות, באותה הזדמנות שבה הפיקוח מטעם המדינה מועדף על ידי פעולה של הממשל הפדרלי. אף על פי שמקלין הכיר בכך שהן הקונגרס והן המדינות יכולות להטיל מיסים על אותה תכלית, הוא עמד על כך שמיסים אלו נובעים מהפעלת סמכויות נפרדות והם לא מייצגים שם יישום מקביל של אותה סמכות.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית > פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד

בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד משנת 1857 היה מקלין אחד משני השופטים שהחזיקו בדעת המיעוט. השופט השני היה בנג'מין רובינס קרטיס. מקלין ציטט את פסק דין "מארי לואיז נגד מרוט" (Marie Louise v. Marot), תביעה לקבלת חרות משנת 1835 שהוגשה לבית המשפט העליון של לואיזיאנה, שבה הצהיר השופט שישב בראש ההרכב, ג'ורג' מתיוס הבן, ש"קבלת החרות לרגע אחד... היא לא הזכות של הבעלים הקודם [של העותרת] לשעבד אותה מחדש". כמשקל נגד לדעת הרוב בתיק, שעל פי חוקת ארצות הברית, האפרו-אמריקאים לא יכלו להיות אזרחים ולא הייתה כוונה שהם יהיו, טען מקלין שכבר הוקנתה להם זכות הבחירה בחמש מדינות. דעת המיעוט הנחרצת של מקלין אילצה ככל הנראה את נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני לנקוד בדעה מחמירה ומקטבת יותר מזו שהוא תכנן לנקוט מלכתחילה. לטיעון ש"אזרח שחור לא יהיה חבר מקובל בחברה", ענה מקלין, "זה יותר עניין של טעם מאשר של חוק".
מותו ומורשתו

ג'ון מקלין נפטר בסינסינטי ב-4 באפריל 1861, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר, שם גם נקבר שופט נוסף של בית המשפט העליון, סטנלי מתיוס.
במלחמת האזרחים נקרא מחנה האימונים ג'ון מקלין של צבא האיחוד שבסינסינטי על שמו.
בנו של מקלין, נתניאל מקלין, היה גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים. בתו, אוולין מקלין, נישאה לג'וזף פנל טיילור, אחיו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור.
הערות שוליים

↑  Mclean, John, in Biographical Encyclopedia of the Supreme Court 349 (Melvin I. Urofsky ed., 2006)
1 2 3  Groves v. Slaughter, 40 U.S. 449 (1841) - Justia  U.S. Supreme Court
↑  Alexandra T. Havrylyshyn, FREE FOR A MOMENT IN FRANCE: HOW ENSLAVED WOMEN AND GIRLS CLAIMED LIBERTY IN THE COURTS OF NEW ORLEANS (1835-1857), University of California, Berkeley, p. 25.
↑  "Dred Scott v. Sandford". Oyez.
↑  Christensen, George A. "Here Lies the Supreme Court: Gravesites of the Justices" Archived 2005-09-03 at the Wayback Machine. Supreme Court Historical Society(1983)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007354706505171  GND: 117517755  ISNI: 0000 0000 8218 582X  LCCN: n88002098  SNAC: w6hq3z47  US Congress: M000549  VIAF: 35236335   WorldCat (עם VIAF): 35236335 
ג'ון מקלין כשופט בית המשפט העליון, 1849
גנבת הספרים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  גנבת הספרים 
 בימוי:  בריאן פרסיבל 
 הופק בידי:  קארן רוזנפלט קן בלנקטו
 תסריט:  מייקל פרטוני, מרקוס זוסאק 
 עריכה:  ג'ון וילסון 
 שחקנים ראשיים:  ג'פרי ראש אמילי ווטסון סופי נליס
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 צילום:  פלורין בלהאוס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 באוקטובר 2013
 משך הקרנה:  131 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט מלחמה 
 תקציב:  19 מיליון דולר
 הכנסות:  76.6 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   bookthief
 www.thebookthief.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
גנבת הספרים (באנגלית: The Book Thief) הוא סרט דרמה היסטורית אמריקני מאת פוקס המאה ה-20. הסרט מבוסס על הרומן רב המכר באותו השם מאת מרקוס זוסאק. העלילה מסופרת בידי לא אחר מאשר המוות עצמו, ומתמקדת בליזל ממינגר, ילדה גרמנייה בשנות מלחמת העולם השנייה. את הסרט ביים בריאן פרסיבל, ובתפקיד הראשי שיחקה סופי נליס. בתפקיד הוריה המאמצים של ליזל שיחקו ג'פרי ראש ואמילי ווטסון. את המוזיקה הלחין ג'ון ויליאמס. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי עמק מיל ב-3 באוקטובר 2013, ויצא להפצה כללית בארצות הברית ב-8 בנובמבר של אותה שנה. לישראל הגיע הסרט ב-23 בינואר 2014.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, בעוד יש ששיבחו אותו, אחרים ביקרו את הצורה בה מוצגים האירועים ההיסטוריים בו. עם זאת, הסרט היה לשובר קופות עם הכנסה של 76.6 מיליון דולר מול הוצאות של 19 מיליון. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר לפרס באפט"א לקולנוע ולפרס גלובוס הזהב. על משחקה בסרט זכתה סופי נליס בפרס סטלייט להופעה פורצת הדרך הטובה ביותר; פרס הזרקור (Spotlight) בפסטיבל הקולנוע בהליווד; פרס "אגודת מבקרי הקולנוע בפניקס" על הביצוע הטוב ביותר על ידי צעירה בתפקיד ראשי או משני; מועמדות לפרס בחירת מבקרי הקולנוע (Critics' Choice Movie Award) בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  Review: 'The Book Thief' robs the truth from an evil time
↑  שמוליק דובדבני, "גנבת הספרים": לקרוא, לצפות ולשכוח, באתר ynet, 28 בינואר 2014
גאולים (מושב)

| --- | --- |
יד לבני גאולים שנפלו במערכות ישראל
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: לב השרון
גובה ממוצע: ‎56 מטר
תאריך ייסוד: 1945
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 993 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎0.7% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) גאולים(למפת נתניה רגילה) גאולים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גאולים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גאולים32°17′53″N 34°56′42″E﻿ / ﻿32.2979448104824°N 34.9450663637008°E﻿ / 32.2979448104824; 34.9450663637008  heמפת היישובים של מועצה אזורית לב השרון (in English: Lev HaSharon Regional Council) באדום - גאולים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
אתר הבית של המושב
גאולים (גְּאוּלִים) הוא מושב באזור השרון ליד העיר נתניה השייך למועצה אזורית לב השרון.
הקמת היישוב

המושב הוקם בנובמבר 1938 בשם "בני גאולים", "כפר גאולים" וגאולים על ידי עולים מגרמניה, חברי הבונים, שהיו חברים בקבוצת "השדה" בראשון לציון ולאחר מכן התגבשו כקבוצת עבודה בטירת שלום ליד נס ציונה. היישוב הוקם בפרדס של האחים פאלאטניק בשטח של 350 דונם פרדס וכרם שבמרכזו בית בן שתי קומות ובאר. בתחילה עלו לנקודה 15 מתוך כ-50 חברי הקבוצה וניהלו במקום חיים שיתופיים. על-פי התוכנית, היישוב לא נועד להיות שיתופי, בסופו של דבר. היישוב הוקם במסגרת התיישבות חומה ומגדל, אולם בניגוד ליישובים אחרים לא הוקמו במקום חומה ומגדל, והבית חובר לחשמל עוד לפני העלייה למקום. לאחר שנה התגוררו במקום כ-60 חברים והועבר לעיבודם שטח נוסף של כ-1600 דונם על ידי הקרן הקיימת.
בשנת 1945, לאור אי התאמת המקום לחלוקה לחלקות פרטיות, עברו חברי הגרעין לכפר ידידיה וחברי ארגון "טלמון" מעולי תימן, ארגון ראשון להתיישבות שיתופית של עולי תימן, תפסו את מקומם בנובמבר 1945. בתחילה עלו לנקודה רק הגברים ולאחר התבססות במקום ובניית בתים הובאו גם המשפחות. בשנת 1947 היישוב מנה כ-40 משפחות. בתחילה נודע היישוב כ"טלמון - גאולים" ולאחר מכן הושב השם המקורי "גאולים".
הקרב על גאולים במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות היה גאולים בקו החזית.
בסוף דצמבר 1947 בעת ההתקפה על כפר יעבץ נורו יריות גם לעבר גאולים. ב-25 בינואר בערב הותקף המושב ביריות במשך שלוש שעות, מכיוון קלנסווה. התקפה נוספת אירעה במהלך חודש פברואר 1948. במרץ 1948 נורו יריות לעבר המושב ואחד הילדים נפצע. באפריל 1948 נתפס אחד מבני המושב שרעה את פרתו, נלקח לטולכרם, והושב חזרה עם פרתו.
לאחר הקרב על קיבוץ גשר, בו נחל חיל המשלוח העיראקי מפלה, פנה חיל המשלוח לגזרת השרון והשומרון. הצבא העיראקי לאחר שהעתיק את גזרת פעולתו, ובסיוע ערבים מקומיים, תקף את גאולים. בבוקר 28 במאי 1948 החלה הפגזת מרגמות על גאולים. התושבים פונו במהירות לצור משה, לקדימה ולפרדסיה. בשעה 08:00 פרצו שש שריוניות עיראקיות ובעקבותיהן פלוגת חי"ר עיראקית ובוזזים רבים מטירה, קלנסווה וטולכרם. המגינים היו מצוידים בנשק קל בלבד. תוך זמן קצר הצליחו העיראקים לכבוש את רוב המושב. רק במספר בתים בחלק המערבי הצליחו המגינים להחזיק מעמד. מצב חירום הוכרז בחזית המרכז מחשש שהעיראקים ינצלו את הצלחתם וימשיכו בתוכניתם לבתר את מדינת ישראל שזה אך קמה. גאולים היה היישוב הישראלי היחידי שנכבש על ידי העיראקים במלחמת העצמאות.
תוך זמן קצר החלה מתקפת נגד על ידי כוח שיצא מכפר יונה בפיקודו של שאול אפק. התנהל קרב פנים אל פנים מבית לבית. הכוח העיראקי שעסק בביזה ביחד עם הכפריים הופתע מההתקפה והחל לסגת. בשעה 14:00 הופעל תותח "נפוליונצ'יק" שירה מספר פגזים לעבר קלנסווה, דבר שגרם להחשת הנסיגה של הערבים. לפנות ערב תפס כוח מגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את גאולים והתבסס במקום.
לקריאה נוספת

ישראל גרנית ודן יהב, התיישבות במלחמה - יישובים שעמדו, פונו, או נפלו במלחמת העצמאות 1948, מכללת כנרת, 2015
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  שמות ליישובים חדשים, דבר, 8 ביולי 1940
↑  עוד ישוב בשרון הצפוני, דבר, 18 בנובמבר 1938
ז. מסחרי, בני גאולים, דבר, 3 בינואר 1939
א.ש.שטיין, בני גאולים, דבר, 14 בפברואר 1939
↑  שנה לכפר גאולים, דבר, 22 בנובמבר 1939
↑  טלמון(גאולים), דבר, 4 בנובמבר 1945
ארבע עליות על הקרקע ביום אחד, משמר, 4 בנובמבר 1945
↑  תימנים בהתיישבותם, דבר, 2 במאי 1947
↑  נסיון גניבה מטלמון גאולים, דבר, 21 בספטמבר 1947
↑  נהדפה התקפה על כפר יעבץ, דבר, 28 בדצמבר 1947
↑  התקפה על בני גאולים, דבר, 26 בינואר 1948
↑  יריות אל המושב בני גאולים, המשקיף, 22 בפברואר 1948
↑  יריות ממרחק 400 מטר על בני גאולים, על המשמר, 17 במרץ 1948
↑  נתפס על ידי ערבים והוחזר, דבר, 14 באפריל 1948
↑  ג. שרוני, כאשר העיראקים חנו מזרחית לנתניה, מעריב, 11 בדצמבר 1968
↑  נהדפו התקפות על השרון הצפוני, דבר, 30 במאי 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465859405171
ג'ון לוקאס

ערך זה עוסק במפקד בצבא ארצות הברית. אם התכוונתם לכדורסלן העבר, ראו .
| --- | --- |

ג'ון לוקאס
 לידה:  14 בינואר 1890 קירניסוויל, וירג'יניה המערבית, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  24 בדצמבר 1949 (בגיל 59) בסיס הצי האגמים הגדולים, אילינוי, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  "לוק הזקן" "הדוד לוק"
 השכלה:  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1911–1949 (כ־38 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-3   מפקד הקורפוס ה-3   מפקד הקורפוס ה-2   מפקד הקורפוס ה-6   מפקד הארמייה ה-14   מפקד הארמייה ה-15   מפקד הארמייה הרביעית
 פעולות ומבצעים
 המהפכה המקסיקנית  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (2)     מדליית השירות המצוין של הצי     כוכב הכסף     לב הארגמן
 
מייג'ור גנרל ג'ון פורטר לוקאס (באנגלית: John Porter Lucas;‏ 14 בינואר 1890 - ‏ 24 בדצמבר 1949) היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

לוקאס נולד ב-14 בינואר 1890, בעיר קירניסוויל, שבווירג'יניה המערבית. הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), וסיים אותה בשנת 1911. הוא החל דרכו הצבאית בחיל הפרשים, ושרת בפיליפינים עד שהוחזר לארצות הברית באוגוסט 1914. באוקטובר של אותה שנה, הוא הוצב ברגימנט הפרשים ה-13, אשר הוצב בקולומבוס שבניו מקסיקו. בינואר 1915 הוא מונה למפקד המקלענים של הרגימנט. ב-9 במרץ 1916 הותקפה העיירה קולומבוס בידי גדוד פושטים מקסיקניים של פנצ'ו וייה, במה שנודע כקרב קולומבוס. במהלך הקרב, התבלט לוקאס באומץ לבו, כאשר פילס את דרכו יחף בין שורות התוקפים והגיע אל מגדל השמירה של המחנה, ואז הפעיל את המקלע במגדל וירה עד שהתרכזו סביבו שאר החיילים. לאחר מכן תמרן אותם לוקאס להדוף את המתקפה. לאחר מכן השתתף במשלחת העונשין למקסיקו, שנערכה כתגמול לפשיטותיו של וייה.
באוגוסט 1917 הועבר לדיוויזיה ה-33, וב-15 בינואר 1918 קיבל פיקוד על גדוד במסגרת הדיוויזיה. עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, נשלחה הדיוויזיה כולה לצרפת כדי ללחום בחזית המערבית. ב-23 ביוני של אותה שנה, פגע בו פגז גרמני ליד אמיין. הוא נפצע קשה, ופונה לבית חולים באנגליה. לאחר מכן נשלח לחופשת הבראה בארצות הברית, ולא הספיק לקחת עוד חלק במלחמה. ב-31 באוקטובר 1918 הוא הועלה לדרגת קפטן.
בין 1919–1920 היה מדריך צבאי, ובשנת 1920 קודם לדרגת מייג'ור ונכנס ללמוד בבית הספר לתותחנות שדה בפורט סיל, אוקלהומה. בשנת 1921 סיים את לימודו, והפך למדריך בבית הספר הנ"ל עד 1923. שימש בתפקידים שונים עד שנת 1927, עת מונה למפקד גדוד ברגימנט התותחנים ה-82. מ-1932 עד 1936 עבד במחלקת כוח האדם של משרד המלחמה, ומיולי עד אוקטובר 1940 שימש כמפקד רגימנט התותחנים ה-1, ולאחר מכן שימש כמפקד של בריגדת התותחנים של הדיוויזיה ה-2. ביולי 1941 קיבל במפתיע את הפיקוד על הדיוויזיה ה-3.
ביוגרפיה > פעילותו במלחמת העולם השנייה

לוקס נכנס לתפקידו כמפקד הדיוויזיה ה-3 בספטמבר 1941, ואימן אותה בפורט לואיס, וושינגטון. באפריל 1942 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-3, ופיקד עליו עד מאי 1943. ב-9 בספטמבר של אותה שנה קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במשך עשרה ימים בלבד. ב-20 בספטמבר הועבר לפקד על הקורפוס ה-6, אשר הוצב בסיציליה במסגרת המערכה בסיציליה. הקורפוס השתתף כחלק מהארמייה החמישית של מארק קלארק בפלישת בעלות הברית לאיטליה. הקורפוס שלו הגיע לנאפולי ב-1 באוקטובר, אגב קרבות דמים כנגד הארמייה העשירית הגרמנית. ב-6 באוקטובר הגיעו בעלות הברית אל הנהר וולטורנו. הנהר היה מכשול טבעי, שהבטיח מפני מתקפת נגד בכיוון נאפולי. מאחוריו היה קו מגננה חזק של הגרמנים, שלא אפשר התקדמות ללא היערכות וקבלת אספקה ראויה. בחזית האיטלקית השתרר קיפאון, שאפשר לגרמנים לבצר את צפון איטליה. ב-22 בינואר 1944 פתחו בעלות הברית במתקפה על הגרמנים (קרב אנציו) בניסיון לשבור את הקיפאון. לוקאס היה ספקני מאוד באשר לסיכויי ההצלחה של התוכנית, והתקדמותו הייתה אטית והססנית מאוד, וכמעט הרסה את המבצע כולו. קלארק מינה את לוסיאן טראסקוט כמפקד הקורפוס ה-6, ואת לוקאס מינה כראש מטהו.
לאחר שלושה שבועות חזר לוקאס לארצות הברית, ומונה כמפקד הארמייה ה-14. יחידה זו הייתה מזויפת, ומטרתה הייתה להטעות את הגרמנים ולגרום להם לחשוב כי בעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, ובכך להפחית את מוכנותם לקראת הפלישה לנורמנדי. הארמייה כללה טנקי דמה שנעשו מעיסת נייר וגומי, מפקדות מדומות, נחתות דמה, ומטבחי שדה שפלטו עשן. באוגוסט של אותה שנה פורקה הארמייה ה-14, ולוקאס התמנה כמפקד הארמייה ה-15. הוא החזיק בתפקיד עד נובמבר 1944, עת הועבר לפקד על הארמייה הרביעית עליה פיקד עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > אחריתו

ב-1946 מונה לראש קבוצת יועצים צבאיים אמריקניים שנשלחה לסייע לצ'יאנג קאי שק במלחמת האזרחים הסינית. ב-1948 חזר לארצות הברית ומונה לראש המטה של הארמייה החמישית שהוקמה מחדש והוצבה בשיקגו. הוא נפטר באופן פתאומי ב-24 בדצמבר 1949, בבסיס הצי האגמים הגדולים בשיקגו, והוא בן 59.
בסרט "אנציו", דמותו של מייג'ור גנרל ג'ק לזלי (ארתור קנדי) ככל הנראה מבוססת על דמותו של לוקאס.
לקריאה נוספת

מרטין בלומנסון, אנציו ההימור שנכשל, הוצאת מערכות, 1989.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל,המערכה על אנציו - חצי־גשר על פני תהום, כתב העת "בין המערכות" באתר צה"ל, ‏ 25 בנובמבר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n94068721  NARA: 10573386  SNAC: w6vx346c  VIAF: 65702292   WorldCat (עם VIAF): 65702292
גדי בלטיאנסקי

גדי בלטיאנסקי (נולד ב-23 בינואר 1961 בסנטיאגו, צ'ילה) הוא מנכ"ל יוזמת ז'נבה, מרצה לדיפלומטיה ציבורית ומומחה לסכסוך הישראלי-פלסטיני, תהליך השלום הישראלי-פלסטיני וליחסי ישראל-ארצות הברית. בעבר כיהן כיועץ תקשורת לראש הממשלה אהוד ברק, כחבר בצוותי המשא ומתן לשלום, כדובר שגרירות ישראל בוושינגטון וכעיתונאי בידיעות אחרונות.
בלטיאנסקי היה חבר מערכת ידיעות אחרונות בתפקידי כתיבה ועריכה. הוא כיהן כדיפלומט בשירות החוץ הישראלי ושירת בין היתר, כקונסול במיאמי ודובר השגרירות בוושינגטון, ובארץ מילא שורה של תפקידים בהם יועץ לסגן שר החוץ יוסי ביילין וממלא מקום דובר המשרד. בשנים 1998–1999 כיהן כיושב ראש ועד העובדים של המשרד.
בשנים 1999–2001 שימש כיועץ התקשורת של ראש הממשלה אהוד ברק והשתתף במשא ומתן לשלום עם סוריה והפלסטינים.
בשנת 2003 היה בין מקימי יוזמת ז'נבה ומאז מכהן כמנכ"ל הארגון העוסק בחינוך לשלום ובקידום התהליך המדיני. כמו כן, שימש כיועץ אסטרטגי לפוליטיקאים ישראלים בכירים ולקמפיינים פוליטיים של מפלגות שונות.
בלטיאנסקי מרצה בכנסים בינלאומיים רבים ברחבי העולם, לרבות מטעם האו"ם ובאוניברסיטאות ומכוני מחקר. בישראל הוא מלמד תקשורת ודיפלומטיה ציבורית.
לבלטיאנסקי תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים ומדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. כמו כן, הוא עמית קרן וקסנר.
הערות שוליים

↑  אוריה שביט, גורם בכיר במטוסו של ראש הממשלה, באתר הארץ, ‏08/03/2001
גם הוא באצילים (שטראוס)

גם הוא באצילים (בגרמנית: Der Bürger als Edelmann) אופ. 60 היא סוויטה תזמורתית ומחזה אופראי שהלחין ריכרד שטראוס ועיבד הוגו פון הופמנסתאל בשנים 1911–1919.
מסייה ז'ורדיין – הפרוטגוניסט בעלילה
מידע

לריכרד שטראוס והוגו פון הופמנסתאל, היה רעיון להחיות את מחזהו של מולייר משנת 1670 "גם הוא באצילים", ולשנות בו חלק מהעלילה ודברים בסגנון. הם רצו שהיצירה תהיה אופרה. רעיון זה אכן התממש כמתוכנן בשטוטגרט – ב-25 באוקטובר 1912, בשילוב מוזר, פרי המצאתם של שטראוס והופמנסתאל  - לסיים את המחזה לא בחגית פאר בנוסח עותמאני אלא בהצגת האופרה "אריאדנה בנאקסוס", גם היא פרי שיתוף פעולה של שני היוצרים. התוצאה עלתה על הבמה ב-1912, אך ניכר שהתוצאה ארוכה ויקרה מדי ונחלה כישלון חרוץ. הוחלט אפוא להחזיר את סיום הנשף "הטורקי" של מולייר ולולי ולחלק את היצירה המקורית  לשתיים, האחת, אופרה והשנייה סוויטה תזמורתית בתשעה פרקים. את האופרה כתב הופמנסתאל בדומה למקור, המחזה של מולייר, והיא הולחנה בשנת 1917.
האופרה הוצגה לראשונה בברלין ב־9 באפריל 1918 בניצוח שטראוס עצמו, בדויטשס תיאטר, במאי: מקס ריינהרדט, מנצח: איינר נילסון.
בשנת 1919 חיבר שטראוס את הסוויטה התזמורתית. הופעת הבכורה של הסוויטה התקיימה ב־31 בינואר 1920 בווינה בניצוח המלחין.