stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סום אוזבקי

| --- | --- |

500 Som
 משתמשים:  אוזבקיסטן אוזבקיסטן
 ISO 4217:  UZS
 יחידות משנה
 1/100:  טיין
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  1, 3, 5, 10, 25, 50, 100, 200, 500, 1,000, 5,000, 10,000, 50,000, 100,000, סום
 מטבעות בשימוש:  1,5,10,25,50,100 סום
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  8.5%
 בנק מרכזי:  הבנק המרכזי של הרפובליקה של אוזבקיסטן
 http://www.cbu.uz
 → רובל סובייטי 
סוּם אוּזְבֵּקִי (באוזבקית: so'm - באלפבית לטיני; сўм - בכתב קירילי) הוא המטבע של אוזבקיסטן וההילך החוקי בה. המטבע נכנס לראשונה לשימוש ב-1993, עת החליף את הרובל הרוסי שהיה בשימוש במדינה לאחר התפרקות ברית המועצות. ב-1994 הוחלף הסום במטבע חדש בעל אותו שם, לפי ערך של 1,000 סום ישן לסום חדש. הסום נחלק ל-100 טִייִין, אם כי בפועל, לא נעשה בהם שימוש, בשל ערכו הנמוך של המטבע. סימונו של הסום לפי תקן ISO 4217 הוא UZS.
מקור השם

בקרב דוברי האוזבקית, כמו גם קירגיזית וקזחית, נקרא הרובל הסובייטי בשם "סום", וכך הודפס על גבי שטרות הרובל הסובייטי שנשאו את שם המטבע ב-15 שפות המדינה. משמעות המילה היא "טהור", וככל הנראה הקשר למטבע הוא בתיאור הזהב כטהור.
היסטוריה

כמו ברפובליקות אחרות של ברית המועצות לשעבר, המשיכה אוזבקיסטן להשתמש ברובל הרוסי גם לאחר קבלת עצמאותה. ב-15 בנובמבר 1993 החליפה אוזבקיסטן את הרובל בסום ביחס של 1:1. לסום אז לא היו חלוקות משנה ושטרות בלבד הודפסו בעריכים: 1, 3, 5, 10, 25, 50, 100, 200, 500, 1,000, 5,000, ו-10,000. מאחר שהסום הראשון יועד להיות מטבע מעבר, עיצוב השטרות היה פשטני למדי. סמל אוזבקיסטן הופיע בחזית כל השטרות ובגב השטרות מדרסת שר-דור שברגיסטן בסמרקנד.
ב-1 ביולי 1994 הוחלף הסום במטבע חדש בשיעור של 1,000 סום ישן לסום חדש. הסום החדש נחלק ל-1,000 טייין. המטבעות נשאו עריכים של 1, 3, 5, 10, 20, 50 טייין, והשטרות נשאו עריכים של 1, 3, 5, 10, 25, 50, 100 סום. בעת השקתו היה ערכו של הסום החדש שווה ל-0.04 דולר אמריקאי.
נכון ליולי 2016, העריך הגבוה ביותר של שטרות הסום, שטר 5,000 סום, שווה לערך 1.70 דולר אמריקאי, והדבר מצריך נשיאת כמות גדולה של שטרות לצורך תשלום. כמו כן, שטרות ומטבעות בעריכים נמוכים מ-25 סום נדירים במחזור ושוויים מזערי. האינפלציה הדוהרת נחשבת לסוגיה פוליטית רגישה באוזבקיסטן, דבר אשר הביא את הממשלה באוזבקיסטן להאט את קצב הנפקת השטרות בעריכים גבוהים יותר.
שטרות

השטרות הראשונים הודפסו על ידי הבנק הממלכתי של אוזבקיסטן בשנת 1993. אלה נשאו עיצוב דומה: סמל המדינה בחזית השטר והמדרסה שברגיסטן בסמרקנד בגבו. סדרת השטרות השנייה הודפסה ב-1994 על ידי הבנק המרכזי של אוזבקיסטן, והיא כללה שטרות בעריכים 1, 3, 5, 10, 25, 50 ו-100. בהמשך הונפק שטרות 200 סום ב-1997, 500 סום ב-1999, 1,000 סום ב-2001 ו-5,000 סום ב-2013.
| סדרת השטרות השנייה> תמונת צד הפנים.תמונת צד הפנים | סדרת השטרות השנייה> תמונת צד הגב.תמונת צד הגב | סדרת השטרות השנייה> ערך.ערך | סדרת השטרות השנייה> גודל.גודל | סדרת השטרות השנייה> עיצוב.צבע שליט | סדרת השטרות השנייה> עיצוב.צד הפנים | סדרת השטרות השנייה> עיצוב.צד הגב | סדרת השטרות השנייה> שנת הדפסה לראשונה.שנת הדפסה לראשונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1 סום | 120×62 מ"מ | ירוק וורוד | סמל אוזבקיסטן | תיאטרון עלישר נוואי בטשקנט | 1994 |
|  |  | 3 סום | 120×62 מ"מ | אדום | סמל אוזבקיסטן | מסגד צ'שמה איוב בבוכרה | 1994 |
|  |  | 5 סום | 142×69 מ"מ | כחול וכתום | סמל אוזבקיסטן | אנדרטת עלי-שיר נוואי בטשקנט | 1994 |
|  |  | 10 סום | 142×69 מ"מ | סגול | סמל אוזבקיסטן | גור-י-אמיר בסמרקנד | 1994 |
|  |  | 25 סום | 142×69 מ"מ | כחול וורוד | סמל אוזבקיסטן | קבר קאזי זדה רומי בשאח-י-זינדה בסמרקנד | 1994 |
|  |  | 50 סום | 142×69 מ"מ | חום | סמל אוזבקיסטן | שלוש המדרסות שברגיסטן בסמרקנד | 1994 |
|  |  | 100 סום | 142×69 מ"מ | סגול | סמל אוזבקיסטן | ארמון בוניודקור בטשקנט | 1994 |
|  |  | 200 סום | 142×69 מ"מ | ירוק | סמל אוזבקיסטן | פסיפס נמר מתוך מדרסת שר-דור שברגיסטן בסמרקנד | 1997 |
|  |  | 500 סום | 144×78 מ"מ | אדום וירוק | סמל אוזבקיסטן | פסל טימור לנג בטשקנט | 1999 |
|  |  | 1,000 סום | 144×78 מ"מ | אפור | סמל אוזבקיסטן | מוזיאון טימור לנג בטשקנט | 2001 |
|  |  | 5,000 סום | 144×78 מ"מ | ירוק | סמל אוזבקיסטן | משכן האספה העליונה בטשקנט | 2013 |
| שער חליפין נוכחי עבור סום אוזבקי |
| --- | --- |
באתר Google Finance:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר Yahoo! Finance:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר XE.com:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר OANDA.com:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
נמנמניים

| נמנמניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: נמנמניים
שם מדעי
 Gliridae ‏תומאס, 1897
שמות נוספים
 Muscardinidae, Myoxidae

נמנמני סלעים אוכלים תפוח.
נַּמְנְמָנִיִּים (שם מדעי: Gliridae) היא משפחה בסדרת המכרסמים.
גודלם של הנמנמניים נע בין 6 ל-19 סנטימטרים ומשקלם נע בין 15 ל-180 גרם. הם דומים בגודלם לעכברים, אך במראם ובפעילותם הם דומים לסנאים. אוזניהם ועיניהם גדולות וזנבם ארוך ושעיר. הם בעלי 20 שיניים.
הנמנמניים נפוצים באסיה, באירופה ובאפריקה. הם שוכני עצים וניזונים מפירות ומחרקים. הנמנמניים קרויים בשם זה הודות לעובדה שבקיץ ובסתיו הם אוגרים בגופם שומן ומנצלים אותם בחורף במהלך שנת החורף שלהם שאצל מינים מסוימים, כגון הנמנמן האירופי, יכולה להגיע לשבעה חודשים. במהלך שינה זו חום גופם יורד לדרגת חום סביבתם. הנמנמן יכול להקיץ משנתו רק לאחר חימום ממושך המתרחש בבוא האביב.
נמנמנים בישראל

בישראל קיימים שני מינים של נמנמניים. המין האחד הוא נמנמן העצים החי בחורשי הגליל והמין השני הוא נמנמן סלעים מצוי החי בנגב, בערבה, בגולן ובצפון עמק החולה.
מיון

תת-משפחה Graphiurinae
סוג Graphiurus
תת-משפחה Leithiinae
סוג Chaetocauda
סוג Dryomys - בו המין נמנמן העצים.
סוג נמנמן הסלעים (Eliomys).
סוג ומין יחיד נמנמן זוטי (Muscardinus avellanarius).
סוג Myomimus
סוג ומין יחיד נמנמן מדברי (Selevinia betpakdalaensis)
תת-משפחה Glirinae
סוג ומין יחיד נמנמן יפני (Glirulus japonicus)
סוג ומין יחיד נמנמן אירופי (Glis glis)
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560320705171  LCCN: sh85039104  LNB: 000344498
סונאטות ופרטיטות (באך)

כתב היד של הדף הראשון, ובו פתיחת האדג'יו מהסונטה לכינור סולו בסול מינור מספר 1 (מתוך שש הסונטות), BWV 1001, מאת יוהאן סבסטיאן באך.
סונאטות ופרטיטות לכינור סולו (רי"ב-1001-1006) הן סט של שש יצירות שהלחין יוהאן סבסטיאן באך.
היצירות מכונות לעיתים כסונאטות ופרטיטות לכינור סולו בהתאם לכותרות שנתן להן באך בכתב היד של היצירה: "Partia" "Partien" היה שם נפוץ באזורים דוברי גרמנית בתקופתו של באך ליצירות מסוג זה.
הסט מורכב משלוש (סונאטה כנסייתית) בארבעה פרקים ושלוש פרטיטות בצורת ריקוד מחולות. הסט הושלם עד 1720, אך לא פורסם לפני 1802. היצירות פורסמו באופן במלואן בשנת 1803. גם לאחר פרסום זה, התעלמו מהן במידה רבה עד שהכנר יוסף יואכים החל לבצע את היצירות.
כיום, הסונטות והפרטיטות של באך הן חלק חיוני ברפרטואר הקלאסי של הכינור, והן מבוצעות ומוקלטות לעיתים קרובות. שישה סולו לכינור ללא ליווי קונטינואו, כפי שכינה אותם באך, מציגות היטב את היכולת הטכנית של הכינור ככלי סולו. היצירות שימשו לעיתים קרובות ארכיטיפים לכתיבה לכינור סולו על ידי דורות של מלחינים מאוחרים יותר, ביניהם אז'ן איזאיי, ובלה ברטוק. יש הסבורים שהמשמעות המילולית של הכותרת "סולו סאי" של הכותרת (אתה לבד) היא התייחסות מכוונת למותה הפתאומית של אשתו הראשונה, מריה ברברה באך. תאוריה זו נפוצה בקרב מוזיקאים, אך לא בקרב מביני דבר, אם כי נראה שהסימן החריג לשנת ההשלמה על עמוד השער מצביע על מחווה לאשתו.
אחד מהמופעים המפורסמים ביותר של הסונאטות והפרטיטות הוא הכנר והמלחין ג'ורג'ה אנסקו, שראה את היצירה כ-"ההימלאיה של הכנרים", והקליט את כל הסונאטות והפרטיטות בסוף שנות הארבעים.
היצירות בוצעו על ידי הכנרים והמוזיקאים הבאים

יהודי מנוחין, 1934-1944 ו- 1957 ו- 1975
ג'ורג'ה אנסקו, 1948
יאשה חפץ, 1952
הנריק שרינג, 1954 ו -1967
אמיל טלמאני(אנ'), 1954
נתן מילשטיין, 1956 ו -1973
יוזף סיגטי, 1956
ארתור גרומיו, 1961
גדעון קרמר, 1980 ו -2005
אוסקר שומסקי, 1983
שלמה מינץ, 1984
יצחק פרלמן, 1988
אידה הנדל, 1995
סלבטורה אקרדו, 1996
ונסה-מיי, 1996
דמיטרי סיטקובצקי (אנ'), 1997
ג'יימס אהנס, 2000
יוליה פישר, 2005
כריסטיאן טצלאף, 1993, 2006, ו-2017
ויקטוריה מולובה, 2009
איזבל פאוסט, 2010 ו-2012
קיונג-וה צ'ונג 2016
הילרי האן, 2018
כינור הבארוק
סרג'יו לוקה, 1977
סיגיסוולד קאוקן 1981
יאפ שרדר, 1984-1985
לוסי ואן דאל, 1996
רחל פודגר, 1997-1999
אליזבת וולפיש, 1997
מוניקה האגט, 1997
אינגריד מתיוס, 2000
ג'ון הולווי, 2006
רוברט היל, 19
כתבי יד ומהדורות שפורסמו

באך, י. (2001), Günter Haußwald; פיטר וולני, עורכים, שלוש סונטות ושלוש פרטיטות לכינור סולו, BWV 1001-1006 (Urtext), Bärenreiter, ISMN 979-0-006-46489-0. הקדמה מאת פיטר וולני, דפים VIII-XII.
נשק קטלני 4

| --- | --- |

 בימוי:  ריצ'רד דונר 
 הופק בידי:  ג'ואל סילבר, ריצ'רד דונר 
 תסריט:  Channing Gibson, אלפרד גוף, ג'ונתן למקין, מיילס מילר 
 עריכה:  דאלאס פואט 
 מוזיקה:  מייקל קאמן 
 צילום:  אנדז'יי ברטקוביאק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Silver Pictures 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 ביולי 1998 
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט אמנויות לחימה, סרט חבר'ה, סרט מתח, סרט באדי קאפ 
 הכנסות באתר מוג'ו:   lethalweapon4
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
נשק קטלני 4 (באנגלית: Lethal Weapon 4) הוא סרט פעולה משנת 1998, בבימויו של ריצ'רד דונר. זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי נשק קטלני, בו מככבים מל גיבסון ודני גלובר בתפקידים המרכזיים. הסרט ממשיך את סיפורי השוטרים מרטין ריגס ורוג'ר מורטאו, כשהפעם הם מתמודדים עם מאפיה סינית המאיימת על עירם. זהו הסרט האחרון בסדרה שביים דונר לפני מותו, והאחרון שיצא לאקרנים בקולנוע.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 ביולי 1998 על ידי אולפני האחים וורנר וזכה לביקורות מעורבות מהמבקרים. הוא הכניס 285 מיליון דולר ברחבי העולם, והפך לסרט העשירי עם הרווחים ביותר של 1998.
תקציר העלילה

רוג'ר מורטאו (דני גלובר) ומרטין ריגס (מל גיבסון) שוב מוצאים עצמם במרכזה של פרשת פשע גדולה, הפעם נגד ארגון פשע סיני שמבריח אנשים לארצות הברית ומשתמש בהם כעבדים. לאורך הדרך, הם נעזרים בליאו גץ (ג'ו פשי) ובלורנה קול (רנה רוסו), חברתו של ריגס. בנוסף לאקשן הרגיל, הסרט עוסק גם בשינויי החיים האישיים של ריגס ומורטאו, שמתמודדים עם משפחות גדלות ואחריות חדשה.
צוות השחקנים הראשי

מל גיבסון בתפקיד מרטין ריגס
דני גלובר בתפקיד רוג'ר מורטאו
ג'ו פשי בתפקיד ליאו גץ
רנה רוסו בתפקיד לורנה קול
כריס רוק בתפקיד לי בוטרס, שוטר צעיר המתחתן עם בתו של מורטאו
ג'ט לי בתפקיד וו סינג קו, הפושע הראשי בסרט
ביקורות

נשק קטלני 4 זכה לביקורות מעורבות עם יציאתו לאקרנים. המבקרים שיבחו את הכימיה בין הדמויות המרכזיות, במיוחד בין גיבסון וגלובר, וכן את תוספת האקשן שג'ט לי הביא לסרט. עם זאת, היו גם ביקורות שטענו שהסרט חזר על מוטיבים שכבר נראו בסרטים הקודמים בסדרה.
מבחינה מסחרית, הסרט היה להצלחה גדולה, כשהכניס כ-285 מיליון דולר ברחבי העולם. הוא הפך לסרט האקשן הפופולרי ביותר בזמנו.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 52% מצד המבקרים, המבוסס על 63 ביקורות, עם ציון קהל של 64%. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון של 37 מתוך 100, המבוסס על 21 ביקורות.
הערות שוליים

↑  "Lethal Weapon' 4 To Start Shooting Soon". Chicago Tribune. 22 בדצמבר 1997. נבדק ב-10 בספטמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
ניל"י - יצירת הקשר עם הבריטים

לאחר שהחליטו אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג ואלכסנדר אהרנסון על הקמת רשת ריגול (ניל"י) במטרה לסייע לצבא הבריטי לכבוש את ארץ ישראל עלה הצורך ביצירת קשר עם הבריטים, שבסיסם הקרוב היה במצרים. הניסיונות ליצירת הקשר עם הבריטים נתקלו בקשיים רבים, ונמשכו, למעשה, מאמצע שנת 1915 ועד תחילת 1917.
מעצרו של אבשלום פיינברג

למעשה, הקשר עם הבריטים נותק עוד בטרם הועברו ידיעות כלשהן. האונייה לא ביצעה את מלאכתה בפועל אפילו פעם אחת, וחדלה לבוא. קצין בריטי סיפר לאחר מכן, שעשו זאת כדי למנוע חשדות מיותרים מאנשי הרשת, אך גרסה זו מוטלת בספק. כדי לחדש את הקשר יצא פיינברג ב-9 בדצמבר מביתו שבחדרה למצרים בדרך היבשה. אפרים כהנא, עגלון מיפו שהכיר את הנגב ואת סיני היטב והיה קרוב משפחה רחוק של אבשלום, ליווה את פיינברג בדרכו. השניים התחזו ללוחמים במכת הארבה שתקפה את ארץ ישראל בעוצמה רבה באותה תקופה. הם נסעו לעזה ומשם לבאר שבע, שם שהו בביתו של פקיד החקלאות אליהו מזרחי. הם נסעו לאל עריש, וכדי שלא לעורר חשד, ביקרו את מפקד הצבא הטורקי במקום. דווקא עובדה זו סיבכה אותם בהמשך. הם המשיכו למדבר, אך שם נתקלו בבעיה: פיינברג רכב על גמל, ואילו מלווהו, כהן, רכב על סוס. הגמל נע מהר יותר, והוחלט כי כהן יחזור ארצה בעוד פיינברג ימשיך. העובדה שכהן שב לאל עריש לבדו, עוררה את חשדו של המפקד הטורקי שאותו ביקרו קודם.
כהן נחקר באל עריש ונשלח לעיר עזה בליווי חייל טורקי. הוא פחד שייאסר שם, ולכן חמק ממלווהו בהזדמנות כלשהי בדרך. בינתיים, נעצר (ב-19 בדצמבר) אבשלום פיינברג בשטח ההפקר שבין הכוחות העות'מאנים והבריטים. הוא הספיק להשמיד את החומר המרשיע שהיה עליו (רשימות צבאיות שכתב בדרכו ודרגות קצונה עות'מאניות, שלבש ללא הצדקה חוקית) בטרם נעצר, אולם השטח בו שהה היווה עילה מספקת למעצר בחשד לריגול. תשובותיו לא סיפקו את הטורקים, והוא נשלח לבית סוהר בבאר שבע. הידיעה על מעצרו הגיעה לאהרן אהרנסון; הוא ניסה לשכנע את הטורקים כי אבשלום היה שליחו במלחמה נגד הארבה – שהיה אחראי עליה תקופה מסוימת בתוקף היותו אגרונום. כדי להניח את דעת הטורקים, הסגיר אפרים כהן את עצמו, בטענה כי איבד בטעות את מלווהו ושמע כי מחפשים אחריו. בהיותו בכלאו ניהל אבשלום חליפת פתקים ומכתבים עם שאר אנשי הרשת.
לצורך קיום הקשר בין כלאו של פיינברג לאנשי אהרנסון בעתלית ובזכרון יעקב, הצטרפו אל רשת הריגול מספר אנשים חדשים: נעמן בלקינד, חייל בצבא הטורקי מראשון לציון שהיה בן דודו של אבשלום פיינברג ואחיינו של מייסד ביל"ו ישראל בלקינד, ויוסף לישנסקי, שומר במושבה רוחמה, מנהיג ארגון המגן. נוספו גם איתן בלקינד, אחיו של נעמן וקצין בצבא הטורקי, ואבשלום פיין. הם היו מעבירים את המכתבים שהשליך פיינברג מכלאו לאהרון אהרנסון ב"דואר שליחים". בסופו של דבר, שוכנעו הטורקים כי פיינברג איננו מרגל, והוא שוחרר ב-11 בינואר (או ב-12 בו) 1916.
שרה אהרנסון מגיעה לארץ

במהלך תקופת ישיבתו של פיינברג במעצר, הגיעה לארץ שרה אהרנסון - אחותו של אהרון, שחזרה מקושטא לבית הוריה לאחר כשלוש שנות נישואים לחיים אברהם, יהודי תושב קושטא ופעיל ציוני. הנישואים לא עלו יפה: שרה חשה בודדה ומשועממת, וגעגועים תקפו אותה. בעת שבעלה שהה בגרמניה, חזרה בהסכמתו לארץ ישראל במסע בן שלושה שבועות במהלכו חזתה בשואת העם הארמני, דבר אשר הותיר בה את רישומו באופן עז מאוד: מה-25 בנובמבר 1915 עד ה-16 בדצמבר. על פי התכנון, הייתה אמורה שרה לחזור לאחר פרק זמן, אולם היא לא חזרה מעולם; בכל פעם שהתקרב מועד חזרתה לקושטא, הודיעה לבעלה על דחיית שובה עד שלבסוף הוא שלח לה מכתב בו הוא מספר לה על כך שהתחתן עם אחרת. כשהגיעה לזיכרון, החלה להשתלב בקבוצת הריגול.
אהרן אהרנסון במצרים

אהרנסון הגיע למצרים באוניית המלחמה קארמאלה (Karmala) ב-12 בדצמבר. כבר ביומו הראשון במצרים נפגש אהרנסון עם קצינים בריטיים. הוא למד לדעת מדוע השתבש הקשר עד כה, והיה מוכן להמשיך בעבודתו מיד. מטרתו הראשונה הייתה חידוש הקשר השוטף עם אנשי הרשת בארץ. בתחילה עלתה מחשבה לקיים את הקשר על ידי אנשים  שינועו בדרכי היבשה, האוויר והים, או על ידי אלחוט. בסופו של דבר הוחלט לקיים ביקורי אניות קבועים בעתלית. אהרנסון נפגש עם קצינים רבים (ביניהם בעלי דרגות בכירות), אך עבודתו השגרתית נקבעה להיות עם קפטן אדמונדס, איש המודיעין הבריטי. עמו נתגלעו חילוקי דעות וחיכוכים. הוא, והקצינים הבריטיים בכלל, לא הבינו את גישתו של אהרנסון. הם היו רגילים למרגלים הדורשים כסף עבור שירותם, ולא במרגלים אידיאליסטים. הם לא סמכו על נאמנותו לבריטים, והתייחסו אליו באופן מזלזל שפגע בו. בנוסף, כדי להימנע מסיכונו, הם התנגדו לכך שיצא בעצמו באונייה לעתלית. דבר זה הכעיס אותו במיוחד, והוא נאבק בנושא זה עימם. לבסוף, הסכימו שיצא בעצמו. הוא שנא את איטיות עבודתם של הקצינים הבריטיים, והתמרמר על כך שאנשיו מסכנים את חייהם והבריטים אינם מתרשמים מכך כלל. החיכוכים הגיעו עד כדי כך, שב-20 בדצמבר הניח אהרנסון "מכתב התפטרות" במשרדו של אדמונדס. הבריטים הופתעו, הזמינו את אהרנסון לשיחה וביקשו שיחזור בו. הם הבטיחו לשפר את יחסם אליו והוא הסכים להמשיך, בלית ברירה. הוא לא היה מרוצה מכך לגמרי, וגם אחר כך כתב ביומנו: "יש לי חשק לירוק להם בפנים ולומר להם את דעתי על חוסר כישרונם המוחלט לעמוד על המצב ולהבינו. אני מקלל מאה פעמים ביום את הרגע שבו החלטנו לילך עמם יחד" (5 בינואר).
אהרנסון פגש במצרים גם את רפאל אבולעפיה, צעיר יהודי שכבר שיתף פעולה עם הרשת בעבר. אבולעפיה חיפש שליח שיהיה מוכן לצאת מן האונייה לחוף. לאחר כמה ניסיונות, מצא אבולעפיה אדם שהיה כשר בעיני אהרנסון לביצוע הפעולה: ברוך סקלצקי, פליט מארץ ישראל שהיה חבר ב"פועלי ציון". הבריטים שוכנעו להשתמש בו, למרות רצונם להשתמש בשליח סורי.
ב-24 בדצמבר הפליגה האונייה גולאן (Goeland) מפורט סעיד, ועליה אהרן אהרנסון, רפאל אבולעפיה, ברוך סקלצקי וכמה אנשי צוות. הם חלפו מול חופי הארץ, אך הירידה המתוכננת של סקלצקי לחוף נמנעה עקב סכנת טביעה בים הסוער. הם חזרו למצרים בתחושת אכזבה.
אחר כך, נמצא אדם אחר שהסכים לשמש כשליח, במקומו של סקלצקי: אריה (לייבל) ברנשטיין, עגלון יפואי בן 27 שהיה פליט במצרים. ב-20 בינואר 1917 יצאו אהרנסון וברנשטיין לחוף עתלית, הפעם בספינה שובו (Chaueavu). גם הפעם מזג האוויר היה סוער, ושוב נאלצו הם לחזור בלי תוצאות.
הקשר נוצר לבסוף

ב-27 בינואר 1917 יצאה הסירה ארבלט (L'Arbalete) ממצרים לכיוון עתלית. גם הפעם, במזג האוויר הסוער והחורפי, קשה היה לבצע ירידה מהספינה ועליה אליה. למרות זאת, הסכים אריה (לייבל) ברנשטיין לרדת מן הספינה אל הים הסוער. הוא הגיע אל החוף בשלום, אך לא הצליח לשוב ונשאר על אדמת ארץ ישראל. הוא הגיע אל התחנה לניסיונות חקלאיים בעתלית, ופגש שם את שרה אהרנסון ועובדים אחרים בתחנה שהיו חברים ברשת הריגול. בתחילה שהה ברנשטיין בתחנה בעתלית, ואחר כך עבר לגור בבית ההורים של משפחת אהרנסון בזכרון יעקב. באחת ההפלגות הבאות (בסוף מרץ) חזר למצרים, והמשיך בתפקידו כשחיין בקביעות.
ב-19 בפברואר 1917 הגיעה אונייה אחרת לעתלית - המנגם (Managem). הפלגתה הצליחה, ועל החוף התקיימה פגישה בין אהרן אהרנסון ויוסף לישנסקי (שהחלים מפצעיו) לבין אנשי ניל"י אחרים. לאחר מכן החלו הפלגות קבועות של המנגם, מדי חודש בערך (בלילות חסרי אור ירח).
הערות שוליים

↑  השם ניל"י ניתן לרשת הריגול רק בשעת הפלגתה של המנגם בפברואר 1917; לפיכך, בערך זה, שרובו המוחלט עוסק בתקופה שקדמה לכך, לא תכונה המחתרת ניל"י.
↑  מעדויות בדואים אחרות עולה, כי המדובר בז'נדארמים ולא בחיילים
אבשלום פיינברג
יוסף לישנסקי
נעמן בלקינד
שרה אהרנסון
אבשלום פיינברג
ליובה שניאורסון
רפאל אבולעפיה
ניצי הלילה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אדוארד הופר
 תאריך יצירה:  1942
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  152.4 ס״מ 
 גובה:  84.1 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  ראליזם אמריקני 
 מספר יצירה:  1942.51 (מכון האמנות של שיקגו) 
 מיקום:  מכון האמנות של שיקגו, שיקגו
 
"ניצי הלילה" (באנגלית: Nighthawks; ידוע בעברית גם בשמות "ציפורי הלילה" או "אנשי הלילה") הוא שמו של ציור משנת 1942 שצויר על ידי האמן האמריקאי אדוארד הופר. הציור מתאר אנשים היושבים בדיינר אמריקאי בשעת לילה מאוחרת במרכזה של עיר. ציור זה הוא הידוע ביצירותיו של הופר, ואחת היצירות הידועות ביותר באמנות האמריקאית. הציור מוצג כיום במכון האמנות של שיקגו.
תיאור היצירה

שם היצירה "Nighthawks" (באנגלית: "ניצי הלילה") הוא משחק מילים על הביטוי המקובל באנגלית "Night Owl" (ינשוף לילה), הבא לתאר אנשים הערים עד שעות הלילה המאוחרות (ביטוי המקביל למונח העברי "ציפורי לילה"). היצירה מתארת את הדיינר שבגריניץ' וילג' במנהטן שבניו יורק (המסעדה נהרסה ואינה קיימת כיום), ואת היושבים בה. הופר החל לצייר את היצירה זמן קצר לאחר מתקפת היפנים על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, שיצרה אצלו (ואצל רבים אחרים בארצות הברית) הרגשה של דיכאון וקדרות - הבאים לידי ביטוי ביצירה.
היצירה מציגה מסעדה מוארת, ומחוץ לה רחוב ריק, חשוף וחשוך. הדמויות היושבות במסעדה אינן מדברות זו עם זו אלא כל אחת שקועה במחשבות ואינה מתקשרת עם סביבתה. במסעדה יושבים זוג (גבר ואישה) וכן גבר נוסף יושב לבד, בגבו אל הצופה. אפם של בני הזוג הם אפים נשריים - ביחס לדורסים הליליים ששמם הוא שם התמונה באנגלית.
הדמות הרביעית במסעדה הוא המלצר הצופה מבעד לחלון המסעדה אל הרחוב.
על פי הלבוש של הדמויות ניתן ללמוד שמזג האוויר חם, מאחר שהדמויות אינן לובשות מעילים, ולאישה שרוולים קצרים.
לדיינר אין כל דלת יציאה, ולצופה מוצג חלון ראווה מתמשך - דבר המגביר את תחושת הבדידות והכליאה של הדמויות. הופר הודה כי הוא ניסה להעביר את תחושת הבדידות הקיימת בעיר הגדולה - דבר המודגש לנוכח העובדה שהדמויות מרוכזות ברבע משטח התמונה, ויתרת התמונה ריקה מדמויות ומהתרחשות, וגם ברבע זה, הדמויות אינן מתקשרות זו עם זו.
השפעות היצירה > יצירות אמנות אחרות

אמנים רבים הושפעו מיצירתו של הופר, והתייחסו אליה ביצירותיהם. הפסל ג'ורג' סגל יצר את היצירה "הדיינר" בין השנים 1964- 1966 תוך שימוש בחלקים מדיינר אמיתית, ודמויות גבס, במטרה ליצור בתלת מימד את היצירה "ניצי הלילה".
האמן רוג'ר בראון צייר זווית נוספת של היצירה ביצירתו משנת 1969 "חתונה פורטו ריקאית".
להופר הייתה השפעה רבה על הסגנון הפוטוריאליסטי של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, וניתן לראו את ההשפעה של "ניצי הלילה" על יצירתו של ריצ'רד אסטס "פרחי האנשים" משנת 1971, המתאר חנות בעלת אותו חלון ראווה, אך בשעות היום.
יצירה ידועה ביותר המבוססת על ניצי הלילה היא יצירתו של גוטפריד הלנווין "שדרת החלומות השבורים" משנת 1987 בה מתוארים המפרי בוגרט, מרילין מונרו וג'יימס דין כשלוש הדמויות ב"ניצי הלילה", ואלביס פרסלי הוא המלצר שבתמונה.
מרק קוסטאבי יצר בשנת 1986 גרסה של היצירה בשם "שדרת גריניץ'" בה נצבע הרקע בגוונים בוהקים יותר, והדמויות צבועות באדום, מבלי פרטי פנים. ביצירתו של רד גרומס משנת 1980 "שיבה לניצי הלילה" גרומס מתאר את היצירה, אולם ממלא את הרחוב בהולכי רגל, חתולים ואשפה.
השפעות היצירה > השפעות קולנועיות

"ניצי הלילה" דומה באופייה הצורני וברגשות שהיא מעוררת לסרטי הפילם נואר, והיצירה שימשה השראה לכמה מיוצרי סרטים אלה.
אחת הסצנות מהסרט המוזיקלי משנת 1981 "Pennies from Heaven" משחזרת למעשה את הדיינר מ"ניצי הלילה", וכך גם בסרטו של הבמאי הגרמני וים ונדרס בסרטו משנת 1997 "The End of Violence". ונדרס ציין כי היצירה של הופר מושכת במאי סרטים לנסות ולשחזר אותה בשל אופייה הקולנוע - לדבריו, האמן קבע עבור הבמאי בדיוק היכן להניח את המצלמה.
גם בסרט "גלנגרי גלן רוס" משנת 1992 מבקרים גיבורי הסרט בקשה הדומה ל"ניצי הלילה" במטרה ליצור בעיני הצופים את אותן רגשו של בדידות.
אחת הסצנות בסרט "Hard Candy" משנת 2005 מתרחשת בדיינר הזהה לדיינר "ניצי הלילה" ואחת מדמויות הסרט רוכשת חולצת T ועליה היצירה.
גם במאי הסרט העתידני "בלייד ראנר", רידלי סקוט ניסה ליצור בסרטו את הרגשות שמעלה "ניצי הלילה" בקרב הצופה.
השפעות היצירה > השפעות ספרותיות

מספר סופרים כתבו יצירות המתארות את הדמויות המופיעות ב"ניצי הלילה" וניסו בספריהם לספק הסברים להימצאות הדמויות בדיינר באותו ערב, ומה יתרחש בהמשך. וולף וונדראטשק בשירו "ניצי הלילה: לאחר ציורו של אדוארד הופר" מציין כי הזוג בתמונה הם בהליכי פרידה.
ג'וייס קרול אווטס כתבה מונולוגים עבור הדמויות בשירה "ניצי הלילה של אדוארד הופר, 1942", ומגזין דר שפיגל פרסם חמישה סיפורים המספרים את ההתרחשות שבתמונה, ובהם תסריט של כריסטוף שלינגנסיף לסרט אימה.
השפעות היצירה > השפעות במוזיקה

הזמר טום וייטס הוציא בשנת 1975 אלבום בשם "ניצי הלילה בדיינר" המבוסס על היצירה. על עטיפת האלבום הופיע תמונתו של וייטס בדיינר הדומה לזה המתואר ביצירה.
השפעות היצירה > פרודיות

היצירה שימשה בסיס לפרודיות רבות ואזכורים טלוויזיוניים רבים, וכן אזכורים בספרי קומיקס, וכן פרודיות של היצירה הופיעו על חולצות T, גלויות וכרטיסי ברכה, בווריאציות שונות, בהן במקום ארבע הדמויות המקוריות מופיעים דמויות שונות מיצירות אחרות, ספרים או סדרות טלוויזיה.
בסדרת הטלוויזיה מופע שנות ה-70 מופיעה סצנה המזכירה את היצירה, וכן בסדרה "הסימפסונים".
אמן הרחוב בנקסי עשה מחווה לציור כאשר צייר אותו והציג בו חוליגן אנגלי לבוש רק בתחתוני בוקסר בדוגמת דגל הממלכה המאוחדת, נראה לאחר שהטיח כיסא בחלון הדיינר וסדק את שמשתו.
ראו גם

קפה הלילה
הערות שוליים

↑  אריקה ל. דוס, אדוארד הופר, ניצי הלילה והפילם נואר
↑  אביס ברמן, הופר, מגזין סמית'סוניאן, יולי 2007
↑  קארול ארוה, ניתוח הסרט גלנגרי גלן רוס כסרט המדגים את הכלכלה האמריקאית
↑  ביל צ'ימברס, ביקורת על הסרט "הארד קנדי"
↑  "Banksy Show Tonight in London". 2005-10-13. אורכב מ-המקור ב-2006-11-11. נבדק ב-2006-09-19.
יצירתו של רוג'ר בראון "חתונה פורטו ריקאית" משנת 1969 מציג בקצה השמאלי התחתון של התמונה את הדיינר מ"ניצי הלילה".
פרפרזה על היצירה בסדרת הטלוויזיה "הסימפסונים".
נסלי

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1980 (בן 43) סניגליה
 שם לידה:  פרנצ'סקו טרדוצ'י
 שם במה:  Nesli 
 מוקד פעילות:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 עיסוק:  ראפר, מפיק מוזיקלי
 סוגה:  היפ הופ • פופ
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ
 שיתופי פעולה בולטים:  פאברי פיברה
 
פרנצ'סקו טרדוצ'י (באיטלקית: Francis Tarducci; נולד ב-29 בדצמבר 1980), ידוע בשם הבמה נסלי (Nesli), הוא ראפר, זמר ומפיק מוזיקלי איטלקי.
ביוגרפיה

נולד בסניגליה. אחיו הקטן של הראפר פאברי פיברה, איתו עבד פעמים רבות במהלך הקריירה המוזיקלית שלו.