stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאיס (אופרה)
האופרה בישראל

תאיס הועלתה כאופרת הבכורה של האופרה הישראלית ב-15 באפריל 1948 בבית הבימה, בלברית עברית של הלל אביחנן. בתפקיד הראשי שרה אדיס דה-פיליס, מנהלת האופרה. על ההצגה ניצח מרדכי גולינקין.
הקלטות

1952 – Géori Boué, Roger Bourdin, Jean Giraudeau – Choeurs et Orchester de l' Opéra de Paris, Georges Sebastian
1959 - אנדרה אספוזיטו, רוברט מסארד, ז'אן מוליין - תזמורת ומקהלה של הרדיו הלאומי הצרפתי, אלברט וולף (Chant du Monde)
1961 - רנה דוריה, רוברט מסארד, מישל סנצ'ל - Choeurs et Orchester de Radio France, Jésus Etcheverry
1974 – אנה מופו, גבריאל בקווייר, חוסה קאררס – מקהלת האופרה של אמברוזיאן, תזמורת הפילהרמונית החדשה, יוליוס רודל (חותם אדום של RCA)
1976 - בוורלי סילס, שריל מילנס, ניקולאי גדה - מקהלת ג'ון אלדיס, תזמורת הפילהרמונית החדשה, לורין מאזל (EMI)
1997 - רנה פלמינג, תומאס המפסון, ג'וזפה סבטיני - Choeur et Orchester National Bordeaux Aquitaine, איב אבל (דקה)
2004 - אווה מיי, מישל פרטוזי, וויליאם ג'וינר - תזמורת ותיאטרו לה פניצ'ה די ונציה (Dynamic Srl איטליה, 2004)
2009 - ברברה פריטולי, לאדו אטנלי, סטפנו פודה (מנהל במה), תזמורת ומקהלה של תיאטרו רג'יו (טורינו) (ארטהאוס), ג'יאננדריה נוסדה - DVD
2010 - רנה פלמינג, תומאס המפסון, ג'ון קוקס (במאי), תזמורת מטרופוליטן אופרה, פזמון ובלט, ז'סוס לופז קובוס - DVD
2020 - ארין וול, ג'ושוע הופקינס, אנדרו סטייפלס, מקהלת טורונטו מנדלסון, התזמורת הסימפונית של טורונטו אנדרו דייוויס - 2 תקליטורי Chandos Records Cat:CHSA5258(2)
כל אלה הן הקלטות הגרסה המתוקנת והסופית משנת 1898. אין הקלטות של הגרסה המקורית משנת 1894. עם זאת, ישנן שתי הקלטות של מוזיקת הבלט המקורית La tentation, אם כי ההקלטות, באופן מבלבל, אינן מפרטות זאת.
1997 - האקדמיה של סנט מרטין בשדות, סר נוויל מרינר (קפריצ'יו)
2013 - התזמורת הסימפונית של ברצלונה, פטריק גאלואה (נאקסוס)
לקריאה נוספת

Boyden, Matthew; Kimberley, Nick; Staines, Joe (2002). The Rough Guide to Opera. New York: Rough Guides. ISBN 978-1-85828-749-2.
Cross, Milton (1955). Complete Series of the Great Operas. Garden City, New York: Doubleday. pp. 572–580.
Huebner, Steven (2006). French Opera at the Fin de Siècle: Thaïs. Oxford University Press, US. pp. 135–159. ISBN 978-0-19-518954-4.
Kobbé, Gustav (1976). The Complete Opera Book. New York: G. P. Putnam's Sons. pp. 869–872.
Upton, George P.; Borowski, Felix (1928). The Standard Opera Guide. New York: Blue Ribbon Books. pp. 190–191.
הערות שוליים

↑  Boyden, Kimberley & Staines 2002, p. 392.
↑  Occhietti, Serge (10 January 2009). – La magie de l'opéra. – Le Polyscope.
↑  Tommasini, Anthony (December 9, 2008). "One Diva to Another: This Role Is Divine", The New York Times
↑  סצנה זו הושמטה בהצגת הבכורה בארצות הברית ב-1908.
↑  "Massenet: Thaïs". Presto Classical (באנגלית). נבדק ב-17 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007340718805171  BNE: XX2808830  BnF: cb13916056d (data)  GND: 300100116  LCCN: n92071684  MusicBrainz work: 2a3bf259-fceb-441c-be05-ba5b83398086  VIAF: 178606563   WorldCat (עם VIAF): 178606563 
תאיס באופרה הישראלית, מאי 1948. מימין לשמאלː מרק לברי, אברהם וילקומירסקי, אדיס דה פיליפ,  הבמאי פרידריך לובה, המנצח מרדכי גולינקין, שלמה קפלן, ג'ניה ברגר ויהודית אורנשטיין. אברהם פעמוני יושב במרכז.
מרי גארדן באופרה תאיס
טובטן גיאטסו

טובטן גיאטסו או טופטן גיאטסו, בשמו המלא -נגא-וונג לובסנג טובטן גיאטסו ג'ידרל צ'וקלי נמגיאל (בטיבטית: ཐུབ་བསྟན་རྒྱ་མཚོ་, טוב בסטן רגיה מטסו; בסינית: 土登嘉措;‏ 12 בפברואר 1876 – 17 בדצמבר 1933) היה הדלאי לאמה השלושה עשר של טיבט. הוא שלט כמנהיג של טיבט עצמאית בפועל בשנים 1933-1913.
טובטן גיאטסו התבלט כאיש רפורמות ופוליטיקאי מיומן בדיפלומטיה בתקופה שבה טיבט הפכה לכלי בזירת "המשחק הגדול" - היריבות בין האימפריה הרוסית לאימפריה הבריטית ולאימפריה של שושלת צ'ינג בסין.
דלאי לאמה ה-13 גלה פעמיים אחרי פלישה בריטית ואחר כך סינית בארצו. במישור הפנימי החזיר את המשמעת בחיי המנזרים הבודהיסטים והשתדל לנטרל את כוחם המוגזם של נזירים על ידי הגדלת המשרות הרשמיות המוענקים לאזרחים הרגילים.
חייו

טובטן גיאטסו נולד ב-1876 כבן של האיכר גונקה רינצ'ן ושל אשתו, לובסנג דולמה בכפר פרקהודה או להוקה (לנגדון) דגפו, על יד המנזר סמ-יה, בדרום טיבט. המקום נמצא במחוז טקפו (דגפו) בפרובינציה אי טסנג, 160 קילומטר דרומית-מזרחית מלהאסה.
בשנת 1878 אחד מאבות המנזר גאנדן, שהוטל עליו למצוא את "גלגולו" של דלאי לאמה הקודם, טרינליי גיאטסו המנוח, הודיע שגילה אותו בילד זה, אז בן שנתיים. הילד הנבחר הוסע ללהאסה וב-14 בפברואר אותה שנה קיבל את סממני שליחותו כדלאי לאמה ה-13. ה"אמבאנים", הנציבים הקיסריים בטיבט שיגרו מסר לממשלה בבייג'ינג כי הילד נבחר בעזרת "קלפי הזהב". לפי בקשת הממשלה הקיסרית גם הפאנצ'ן לאמה טנפאי וונגצ'וק הכיר בילד הכתיר אותו ב-1 באוגוסט 1879 בארמון פוטאלה, בשם החדש "נגאוונג לובסנג טובטן גיאטסו ג'ידרל צ'וקלי נמגיאל". משמעות השם "טובטן גיאטסו" הייתה "אוקיינוס התורה של בודהה".
אך קיבל על בידיו את המנהיגות הפוליטית בפועל רק אחרי שהגיע לבגרות כשמלאו לו 19, בשנת 1895.
אגוואן דורז'ייב

בנעוריו למד טובטן גיאטסו אצל חכם דת בשם אגוואן דורז'ייב (1938-1854), מונגולי יליד בוריאטיה, אז חלק מאימפריה הרוסית, שרכש ידע רב בתורה הבודהיסטית במנזר גלוגפה בדרפונג, על יד להאסה. דורז'ייב הפך למקורב של דלאי לאמה הצעיר ומאוחר יותר שימש לו כשגריר בשליחויות לרוסיה ולארצות אחרות.
בין המולדת לגלות

אחרי המסע הצבאי הבריטי בפיקודו של סר פרנסיס יאנגהסבנד בתחילת שנת 1904 בעצתו של דורז'ייב, נמלט דלאי לאמה לאורגה הרחוקה, במונגוליה. נסיעתו לשם ארכה 4 חדשים. שהה מעל שנה באורגה ובמנזר וואנג חורי, ממערב לאורגה, ולימד שיעורי דת. הוא פגש שם את המנהיג הרוחני של מונגוליה החיצונית, בוגד גגין ג'בטסונדמבה חוטוקטו התשיעי. לפי מקורות רוסיים הוא מעורב בהחלטות לגבי היפרדות מונגוליה מסין בתור מדינה פדרלית עצמאית, נתמכת על ידי רוסיה.
אחרי בריחתו של דלאי לאמה מלהאסה החליט הממשל הקיסרי של שושלת צ'ינג להדיחו ולטעון מחדש על סוברניות מלאה לגבי טיבט. בו זמנית העלה הקיסר הסיני תביעות טריטוריאליות גם כלפי נפאל ובהוטן. בספטמבר 1904 הגיעו סין ובריטניה להסכם שנחתם בארמון פוטאלה בנוכחות האמבאן ונציגים מבוטהן ונפאל. בהסכם זה הסכימה בריטניה לא להתערב בטיבט ולהכיר בזכויות הקיסר הסיני בארץ זו.
עם זאת באוקטובר 1906 ג'ון וסטון ברוק היה לאנגלי הראשון שהתקבל על ידי דלאי לאמה. המנהיג הטיבטי נתן את הסכמתו שהבריטים יערכו שני מסעות בתוך טיבט. באותה שנה גם סר צ'ארלס אלפרד בל הוזמן בחצר הפאנצ'ן לאמה התשיעי טובטן צ'קי ניאמה, בטשילהונפו ודנו ביחד על המצב הפוליטי באזור.
דלאי לאמה שהה במנזר קומבום על ידי שינינג ואחר כך נסע מזרחה אל אחד מארבעת ההרים הקדושים של הבודהיסטים בסין, הר ווטאי, כ-300 קילומטר מבייג'ינג. הוא קיבל שם שורה של שליחים אירופיים, ביניהם הציר האמריקאי בבייג'ינג, וליאם וודוויל רוקהיל, הקולונל
מנרהיים מטעם השלטונות הרוסים, חוקר אנגלי בשם כריסטופר אירווינג, הדיפלומט הבריטי ר.פ.ג'ונסון מן השירות הקולוניאלי ואיש הצבא הצרפתי, משנה הרוזן אנרי ד'אולון. דלאי לאמה ניסה להשתמש בקשרים עם המעצמות כדי לשחרר את ארצו מהשלטון הסיני. מתוך דאגה לביטחונו האישי, העניק לו מנרהיים במתנה אקדח מסוג בראונינג והראה לו איך לטעון אותו מחדש.
בספטמבר 1908 התקבל דלאי לאמה אצל הקיסר גואנגשו והקיסרית. בשיחתם ניסה הקיסר הסיני להדגיש את מעמדה של טיבט כאזור חסות, בעוד שהמנהיג הטיבטי נמנע מלהשתחוות בפניו. הוא נשאר בבייג'ינג עד סוף שנת 1908.
בשובו למולדת התחיל לארגן את מנהלו מחדש. אך בשנת 1909 פלש לטיבט כוח צבאי סיני בפיקודו של הגנרל צ'או-אר פנג והדלאי לאמה נמלט. הוא חצה את יאטונג (דרומו, בטיבטית) ואת המעבר ג'לפלה לסיקים ואחר כך להודו. בעת שהותו בארץ זו התרשם מביטויי הקדמה של העולם המודרני.
אולם הוא לא נשאר הרבה זמן בגלות. בשנת 1911 הודחה השושלת צ'ינג במהפכת שינהאי ובסוף שנת 1912 נסוגו היחידות האימפריאליות האחרונות מטיבט.
שלטונו

בשנת 1895 קיבל טובטן גיאטסו סמכויות שלטוניות מידי המנזרים הגדולים שנהנו בעבר מהשפעה רבה באמצעות העוצר.
בשתי תקופות הגלות שלו – בשנים 1904–1909 בעקבות הפלישה הבריטית, וב-1910–1913 בעקבות ההתערבות הצבאית הסינית נעשה טובטן גיאטסו ער יותר למורכבויות הפוליטיקה הבינלאומית והפך לדלאי לאמה הראשון שייחס חשיבות ליחסי החוץ.
אחרי הפלישה של צבא הקיסר בשנת 1910 נמלט דלאי לאמה להודו בליווי שישה שרים ופמליה קטנה שכללה את יד ימינו, טסארונג דזאסה.
הם נמלטו לדרג'ילינג דרך סיקים ונשארו שם כמעט שנתיים. בתקופה זו הוא הוזמן על ידי הלורד מינטו, המשנה למלך של הודו שסייע בשיקום היחסים עם הבריטים.
בשובו ב-1913 מן הגולה יחד עם טסארונג דזאסה, קיבל דלאי לאמה התנצלות של ממשלת בייג'ינג המהפכנית על פעולות הממשל הקיסרי הקודם. הממשלה הסינית הציעה לו לקבל מידיה את סממני המעמד כדלאי לאמה, אך טובטן גיאטסו דחה את הצעתה. הוא לקח על עצמו לבד את סמכויות המנהיגות הרוחנית והפוליטית של טיבט, בלי להיזדקק לאישורה של הממשלה הסינית.
התחיל לנהל יחסי חוץ עצמאיים במקום מועצת השרים -הקאשאג והפרלמנט. הוא ניהל מגעים ישירים עם המהראג'ה והנציב הבריטי בסיקים ועם מלך נפאל.
ב-13 בפברואר 1913 הכריז טובטן גיאטסו על עצמאות טיבט כלפי סין. ניסח את 5 עקרונות העצמאות של הארץ וחיבר את
המנונה. מאז דלאי לאמה החמישי לא הייתה לדלאי לאמה סמכות פוליטית כזאת.
עלה בידינו לשוב לארצנו הקדושה והחוקית ובשעה זו אנו מגרשים את הכוחות הסינים האחרונים מדו-חם בטיבט המזרחית. הניסיון הסיני להתנחל בטיבט באמצעות חסות על כוהני הדת דהה כלא היה כמו קשת בענן. אנחנו אומה קטנה, אדוקה ועצמאית.... על מנת שנתאים את עצמנו לשאר העולם עלינו להגן על ארצנו. על כל אחד החובה לעבוד קשה על מנת להגן ושמור על עצמאותנו
הוא בחר בצורה הסטנדרטית של דגל טיבט, המקובלת עד לימינו. בשלהי שנת 1912 הוא הנפיק בולים ראשונים של המדינה ושטרות כסף טיבטיים ראשונים. בשנת 1913 הקים את שירות הדואר של טיבט.
הוא ביצע שורה של צעדים לכיוון עצמאות ארצו ופיתוחה. הקים בשנת 1913 מכללה לרפואה חדשה - מנטסיקנג - באתר בית החולים המסורתי שעל יד ג'וקהנג. הנהיג וחיזק מערכת מסים וניסה להצר את שחיתות הפקידים, הקים כוח משטרתי וב-1923 הקים את מפקדתו בהלאסה. ערך רפורמה של מערכת המשפט שהפכה לאחידה בכל הארץ. ביטל את עונש המוות והפחית את השימוש הענישות גופניות. שיפר את התנאים בבתי הסוהר. בנוסף למערכת החינוך הדתית הנהיג מערכת חינוך חילונית. יחסו לזרים - יפנים, בריטים או אמריקאים שביקרו בטיבט היה לבבי. בשנת 1923 ייסד בגיאלטסה את בית הספר האנגלי הראשון בטיבט. החליט בנוסף לשלוח 4 תלמידים מצטיינים ללימודי הנדסת חשמל באנגליה.
מינה פקחים שישגיחו על ביצוע הרפורמות. בשנת 1914 חיזק את הכוחות הצבאיים בטיבטים על ידי ארגון אימוניהם.
המלחמה עם הצבא הסיני ב-1932

בשנת 1932 ניסה דלאי לאמה לכבוש שטחים בצ'ינגהאי ובסיקאנג ונכנס לעימות עם יחידות צבאיות סינית. בפיקודו של הגנרל המוסלמי מה בו פאנג, הצליח הצבא הלאומי המהפכני הסיני שכלל ארמייה מוסלמית מצ'ינגהאי וארמייה סינית מסיצ'ואן להביס את הטיבטים. הסינים כבשו בחזרה כמה מחוזות בפרובינציה שיקאנג, מחוזות שיצ'ו, דנגקה ואחרים. הטיבטים נהדפו מעבר לנהר ג'ינשה. מהבו פאנג וליו ון הוי הזהירו את שלטונות טיבט שלא להעז לחצות שוב את הנהר. אחד הניצחונות של מה בופאנג התרחש בדאן צ'וקורגון. כמה גנרלים טיבטים נכנעו לסינים והודחו מתפקידיהם על ידי דלאי לאמה. המנהיג הטיבטי בקש עזרה מהשלטונות הבריטים בהודו. בלחץ הבריטים הסכימה ממשלת ננג'ינג להסכמי שביתת נשק שנחתמו בין הטיבטים לבין הכוחות של מה וליו.
לפני מותו הביע דלאי לאמה תחזיות שחורות לארצו "בגלל מעשי בגידה מבפנים ומבחוץ"
הוא נפטר בלהאסה בדצמבר 1933.
לקריאה נוספת

Karl Meyer and Shareen Brysac Tournament of Shadows - The Great Game and the Race for Empire in Asia Abacus Book ,London 1999
הערות שוליים

↑  אתר המנזר נמגיאל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274399205171  PLWABN: 9810662420905606  BnF: cb143585059 (data)  CiNii: DA12353121  GND: 10359423X  ISNI: 0000 0000 9523 7190  LCCN: n83047424  NTA: 069164436  SELIBR: 199677  SUDOC: 108518515  TePapa: 52257  VIAF: 86802493   WorldCat (עם VIAF): 86802493
לשון קודש

ערך זה עוסק בלשון קודש בדתות שונות. אם התכוונתם ללשון הקודש בשפה העברית, ראו .
לשון קודש היא שפה, לעיתים שפה מתה, המשמשת לצרכים דתיים, ואינה משמשת כשפת דיבור יומיומית.
מושג

המסורות שבהן כרוכים טקסים דתיים גורמות לשימורה של שפה ארכאית המשמשת בטקסים אלה. לשון קודש היא צעד נוסף במגמה זו, שבה השפה החיה עוברת שינוי מרחיק לכת בהשוואה ללשון כתבי הקודש ונוצרת דיגלוסיה - לשון כתבי הקודש אינה מובנת עוד לדוברי השפה, והבנתה מצריכה הכשרה מיוחדת.
מיון שפות קודש לפי דת

ערבית קלאסית, עבור המוסלמים, היא השפה בה נכתב הקוראן. היא נבדלת מהדיאלקטים השונים של ערבית מדוברת בלקסיקון ובדקדוק.
עברית מקראית, עבור היהודים, היא השפה בה נכתב התנ"ך. היא נבדלת מהעברית הישראלית המודרנית בלקסיקון ובדקדוק. הדיאלקט הקרוב ביותר אליה היא כנראה העברית התימנית.
ארמית, עבור הנוצרים, שפת האם של ישו ותלמידיו. כיום השפה הארמית שרדה דרך ניבי הארמית החדשה שמדוברים כיום בקהילות מסוימות במזרח התיכון.
ארמית גלילית, עבור היהודים, היא שפת המשנה והתלמוד מהמאה השנייה לספירה.
יוונית קוינה, שפה ליטורגית עבור הנוצרים היוונים, שפתם של הנוצרים הפאולינים (Pauline Christianity) וספריהם בברית החדשה. שונה משמעותית מיוונית מודרנית אך עדיין מובנת לדוברי היוונית המודרנית.
סורית, ניב של ארמית, משמשת כשפה ליטורגית לכנסיות הנוצרית הסורית, הכלדנית הקתולית, האשורית המזרחית, הסורית האורתודוקסית, הסורית הקתולית והמרונית.
הלטינית הכנסייתית, השפה הליטורגית של הכנסייה הקתולית והשפה הרשמית של הכס הקדוש.
סנסקריט, השפה הליטורגית של ההינדואיזם.
געז, עבור הכנסייה האתיופית וקהילת ביתא ישראל.
בדתות שונות > יהדות

ביהדות, לשון הקודש הוא כינוי לשפה העברית, שבה נכתבו כתבי הקודש, וששימשה, בזמן תקופת הביניים של העברית, לצורכי ענייני הדת, הליטורגיה וההלכה - בניגוד ללשון החילונית ששימשה לצורכי יום-יום, כגון יידיש. לעדת יהודי אתיופיה שימשה געז כלשון קודש. ספר האורית עצמו כולל את כל ספרי התנ"ך בתרגומם לגעז.
הערות שוליים

↑  קבוצת קייסים שרה תפילה לסיום צום יום הכיפורים בשפה געז, מקליט שמחה ארום, ירושלים, 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4178937-4  NKC: ph462056 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כיזוואתנה

הממלכה החתית המתרחבת באדום, כולל שטחה של ארזווה וכיזוואתנה ב-1290 לפנה"ס, גובלת בממלכה המצרית בירוק.
כתב ההסכם בין פיליאה מלך כיזוואתנה, ואידרימי מלך אללח'. אוסף המוזיאון הבריטי
הממלכות הניאו חיתיות שנולדו לאחר נפילת האימפריה החתית, חלקן באזור של ממלכת כיזוואתנה
כִיזּוּוַאתְנַה הייתה ממלכה עתיקה שהתקיימה באנטוליה באלף השני לפנה"ס. הממלכה שכנה באזור הררי בדרום-מזרח אנטוליה, ליד מפרץ איסכנדרון בטורקיה של היום. שטח הממלכה הקיף את הרי הטאורוס ואת נהר ג'ייהאן. מרכז הממלכה היה בעיר הקדושה כוּמַּנִּי (Kummanni), ששכנה באזור ההררי. בתקופה מאוחרת יותר אזור זה היה ידוע בשם קיליקיה.
אטימולוגיה

השם כיזוואתנה הוא כנראה התאמה בשפה הלווית של השם החתי כז-אודנה (kez-udne), שמשמעותו: הארץ בצד הזה (של ההרים). יש המזהים את העיר המקראית קיר עם כיזוואתנה בגלל סברה שמדובר בטעות העתקה של השם "קיד", המקורב לשם המצרי של כיזוואתנה Qode, ולשם המאוחר יותר של האזור Cataonia, בעקבות הדמיון בין האותיות העבריות העתיקות ד' ור'.
גאוגרפיה

בשטחה של כיזוואתנה נמצאו משאבי טבע יקרי ערך, כמו מכרות כסף בהרי הטאורוס. מורדות ההרים היו מכוסים ביערות. גשמי החורף השנתיים אפשרו חקלאות בתקופה מוקדמת יותר מאשר אזורים אחרים באזור. מישור צ'וקורובה באזור התחתון של נהר ג'ייהאן סיפק אדמה פורייה שאפשרה חקלאות אינטנסיבית.
האוכלוסייה

בשטח הממלכה שכנו מספר קבוצות אתניות. החורים חיו באזור לפחות מתחילת האלף השני לפנה"ס. התרחבות החתים בתקופת הממלכה החתית הקדומה במאה ה-17 לפנה"ס, בימיהם של המלכים חתושיליש הראשון ומורשיליש הראשון, הביאה כנראה לאזור אוכלוסייה חתית ולווית. האוכלוסיות ממוצא חתי ולווי תרמו כנראה להקמתה של הממלכה העצמאית לאחר היחלשות הממלכה החתית הקדומה.
לאחר כניסתה של הממלכה לתחום השפעתה של מיתני, הפכה התרבות החורית לבולטת יותר בממלכה. הכתב ההירוגליפי הלווי נולד כנראה בכיזוואתנה. בתחילה שימש רק בחותמות, ובהמשך שימש בעיקר לחקיקה של כתובות מונומנטליות על גבי אבנים.
מקורה של המלכה פודוחפה, אשתו של המלך החתי חתושיליש השלישי שמלך במאה ה-13 לפנה"ס, היה מכיזוואתנה. היא שימשה שם בתפקיד כוהנת לאלה אשתר. במסגרת פעילותה, עסקה גם בארגון וייעול הדת החתית. פודוחפה פעלה נמרצות להפצת פולחן אשתר ופולחנים נוספים מדרום אנטוליה ברחבי הממלכה החתית. בתקופתה התקיים תהליך של סינקרטיזם, כשהיא מזהה את האלים הראשיים של מולדתה, שהיו אלים חוריים, עם ראשי האלים בפנתאון האלים החתי. האלה החורית חבת הפכה להיות אלה חשובה בדת החתית.
היסטוריה

המלך האכדי סרגון מאכד, שמלך במאה ה-23 לפנה"ס, טען שהוא הגיע עד להרי הטאורוס. הוא קרא להם הרי הכסף. הסחר הבינלאומי מאשור לעיר כנש באנטוליה, שהתקיים בתחילת האלף השני לפנה"ס, עבר דרך שטחה של כיזוואתנה, בתקופת הממלכה החתית הקדומה.
מלכי כיזוואתנה מהאלף השני לפנה"ס היו בקשר תדיר עם המלכים החתיים מצפונם. הטקסט החתי הקדום ביותר המתייחס לכיזוואתנה וארזווה במערב קורא להם ביחד לוויה.
האזור של כיזוואתנה היה חלק מהממלכה החתית והיה ידוע כמחוז של אדניה. השטח של אדניה/כיזוואתנה, היה כנראה תחת שליטה חתית בעת שחתושיליש הראשון (1650–1620 לפנה"ס) יצא למסע כיבושיו לכיוון סוריה וכבש את אללח'. כיזוואתנה גבלה ממזרחה עם ממלכת ימחד.
בתקופתו של המלך החתי אמונש (1550–1530 לפנה"ס), מרדה כנגדו אדניה, והתפתחה לממלכה העצמאית כיזוואתנה. מוביל המרד היה כנראה פארייואטרי (Pariyawatri), שהיה אביו של אישפותחשו (Isputahsu) שמלך במאה ה-14 לפנה"ס, והיה בן זמנו של המלך החתי תלפינוש. שמו של אישפותחשו מופיע על גבי חותם שנמצא בטרסוס, שבו הוא מכנה את עצמו "המלך הגדול".
המאבק בין החתים והממלכה החורית מיתני, הפך את ממלכת כיזוואתנה לשותף אסטרטגי עבור שני הצדדים. מיקומה של הממלכה היה על הדרך בין שתי הממלכות. אישפותחשו, המלך של כיזוואתנה, כרת ברית עם המלך החתי תלפינוש. חתימת הברית מהווה הכרה של החתים בעצמאותה של כיזוואתנה. לאחר מכן שינתה הממלכה את בעלי בריתה, אולי בעקבות עלייתה של שושלת חדשה לשלטון. לאחר עלייתו לשלטון בסוף המאה ה-16 לפנה"ס של המלך אידרימי (אנ') מאללח', שהיה מלך וסל של מיתני, הוא הרחיב את הממלכה. כתוצאה מכך נאלץ המלך פיליאה (Pilliya) מכיזוואתנה לכרות איתו ברית, וכיזוואתנה הפכה לבת ברית של מיתני. ברית זאת נמשכה עד עלייתו לשלטון של המלך החתי תודחליאש הראשון, שמלך בסוף המאה ה-15 לפנה"ס. אחד המהלכים הראשונים שיזם לאחר עלייתו לשלטון, היה לכרות ברית עם כיזוואתנה. הוא עשה זאת בדרך של מגעים דיפלומטיים על ידי כך שהתחתן עם הנסיכה נִיכַּלמַתִי מכיזוואתנה. ברית זאת שיפרה את יכולת התמרון של הממלכה החתית בחזית הדרומית-מזרחית. בהמשך התמנה כַּנתוּצִילִי, בנם של בני הזוג, למושל בעיר הקודש כומני. הוא חיבר יצירות רבות בחורית ולווית. הברית הזאת בין הממלכות הביאה להשפעה רבה של התרבות החורית על התרבות החתית, בעיקר בנושא פולחן ודת.
כיזוואתנה מרדה בתקופת מלוכתו של שופילוליומש הראשון (1358-1323 לפנה"ס), אבל גם לאחר המרד, היא נשארה בתחום שליטתה של האימפריה החתית. שופילוליומש הראשון מינה את בנו השני תלפינוש לכהן של כיזוואתנה. בן זה גם הוביל את צבאה של כיזוואתנה במסגרת מסע המלחמה של שופילוליומש הראשון בסוריה. אין אזכור לשמו של אף מלך בטקסטים העוסקים בכך, והמדינה הייתה כנראה בתקופה זאת מדינה וסלית של האימפריה החתית ששולבה בה, כשתוארו של הבן "כהן של כיזוואתנה" היה כנראה תואר מקביל לתואר "מלך" במדינות הוסאליות האחרות. ייתכן והיא שולבה בתוך האימפריה החתית כבר בתקופתו של ארנוואנדש הראשון, שמלך בתחילת המאה ה-14. בקרב קדש, שהתרחש בשנת 1274 לפנה"ס, השתתפו כוחות של כיזוואתנה במסגרת כוח הצבא החתי.
לאחר נפילת האימפריה החתית בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס, התפתחו באזור מספר ממלכות חתיות חדשות קטנות, ביניהן תובל, כומוח וקוה. העיר כֻמַּנִּ (אנ') נקראה גם "כִיסוַּתנוּ", גלגול של השם "כיזוואתנה".
הערות שוליים

↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 301. חורון נותן כדוגמה גם חילופי ז־ד־ת בשם העיר חדרך, הנקראת "חזרך" בכתובת זכור וחֿתריכַּ במקורות אשוריים.
1 2  החתים ותרבותם, בסדרה ספרית האנציקלופדיה המקראית (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, ירושלים, 2009, עמ' 41
↑  איתמר זינגר, החתים ותרבותם, עמ' 83
↑  The History of Kizzuwatna and the Date of the Šunaššura Treaty, עמ' 424
↑  The History of Kizzuwatna and the Date of the Šunaššura Treaty עמ' 425
↑  The History of Kizzuwatna and the Date of the Šunaššura Treaty עמ' 426–427
↑  החתים ותרבותם, בסדרה ספרית האנציקלופדיה המקראית (בעריכת שמואל אחיטוב), מוסד ביאליק, ירושלים, 2009, עמ' 31
↑  The History of Kizzuwatna and the Date of the Šunaššura Treaty עמ' 435–437
↑  John David Hawkins, Corpus of Hieroglyphic Luwian inscriptions, Volume I, de Gruyter, 2000, עמ' 40
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 237253911   WorldCat (עם VIAF): 237253911
יפת קוטו

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1939 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  15 במרץ 2021 (בגיל 81) מנילה, הפיליפינים 
 שם לידה:  Yaphet Frederick Kotto 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  בולטימור, הברונקס, מנילה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  חיה ותן למות 
 תקופת הפעילות:  1963–2014 (כ־51 שנים) 
 מספר צאצאים:  5 
 
יפת קוטו, 2014
יפת קוטו (באנגלית: Yaphet Frederick Kotto; ‏15 בנובמבר 1939 – 15 במרץ 2021) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-אפרו אמריקאי, ששיחק בעשרות סרטים. נודע בעיקר בשל תפקידו כלוטננט אל ג'יארדלו (אנ') בסדרת הטלוויזיה של NBC, רצח מאדום לשחור (1993–1999), ששודרה גם בישראל. עם זאת, בישראל הוא נודע לראשונה בעיקר עקב תפקידו כאידי אמין, בסרט הטלוויזיה האמריקאי מ-1977, הפשיטה על אנטבה (אנ').
קורות חיים

קוטו נולד ב-1939 בהארלם, ניו יורק, לזוג גרים, יהודים אפרו אמריקאים. אמו, גלאדיס מארי, אחות במקצועה, הייתה קצינה בצבא ארצות הברית, ממוצא פנמי ומאיי הודו המערבית שבים הקריבי והתגיירה לפני הנישואין. אביו, אברהם קוטו (שם מקורי: ניוקי מנגה בל) גדל כיהודי עוד מילדותו בקמרון, צאצא ישיר למשפחה מלכותית של אחד השבטים שם, שהיגר לארצות הברית בשנות העשרים של המאה העשרים. ההורים נפרדו כשקוטו היה עדיין ילד קטן והוא גדל בברונקס אצל הורי אמו. נשר מהלימודים בגיל 16 כדי שיוכל להתחיל לעבוד לצורכי פרנסה ובמקביל למד גם משחק.
קוטו היה נשוי שלוש פעמים והיו לו שישה ילדים. לאשתו הראשונה, ריטה אינגריד דיטמן, ילידת גרמניה הוא נישא בגיל 20, ב-1959 ונולדו להם שלושה ילדים. השניים נפרדו ב-1975 והוא נישא מיד לטוני פטיסון, נישואין שהחזיקו מעמד במשך 14 שנה עד 1989 וגם ממנה היו לו שלושה ילדים. אשתו השלישית, טסי סינהון, לה נישא ב-1998 היא פיליפינית במוצאה ובשנותיו האחרונות הוא חי איתה בפיליפינים, שם גם נפטר, סמוך למנילה.
אביו של קוטו היה יהודי מאמין, דובר עברית ויידיש, שהחדיר את עקרונות היהדות, לרבות שתי השפות הללו, גם בבנו. קוטו שמר על מצוות היהדות, סבל בצעירותו מרדיפות אנטישמיות עקב הכיפה שלבש ולפחות בתחילת הקריירה שלו הוא נתקל בקשיים עקב סירובו לעבוד בראש השנה ויום כיפור.
קריירה

קוטו בילה את העשור הראשון לקריירה שלו בעיקר כשחקן תיאטרון, אף על פי ששיחק בסרטי קולנוע שונים בתפקידים קטנים כבר מ-1963. העובדה שהוא ידע יידיש הביאה לו את תפקידו הראשון בתיאטראות ברודוויי ב-1965, במחזה The Zulu and the Zayda, קומדיה על סבא יהודי המתיישב בדרום אפריקה. ב-1969 הוא שיחק במחזהו של האוורד סקלר (אנ') "התקווה הלבנה הגדולה" (The Great White Hope). הוא החליף אז את ג'יימס ארל ג'ונס כשחקן הראשי במחזה, שהיה מבוסס על חייו של המתאגרף ג'ק ג'ונסון. בין לבין, ב-1967 הוא הוציא סינגל בשם Have You Ever Seen The Blues.
לאחר מכן עזב את התיאטרון וב-1972 היה הבמאי, התסריטאי והשחקן הראשי בסרט של קנון גרופ, The Limit. שנה אחר כך שיחק לראשונה בתפקיד קולנועי חשוב בסרט ידוע הרבה יותר, חיה ותן למות, מסדרת ג'יימס בונד. הוא גילם בסרט זה את הדמות הרעה הכפולה, יריבתו של רוג'ר מור, סוחר הסמים "מיסטר ביג" ודיקטטור קריבי מושחת. ארבע שנים אחר כך, ב-1977 הופיע בסרט "הפשיטה על אנטבה" וזכה במועמדות לפרס אמי בגין גילום דמותו של אידי אמין.
ב-1979 היה שחקן משנה משמעותי לצידה של סיגורני וויבר, בסרט המדע הבדיוני הנוסע השמיני (Alien) וב-1980 שיחק למול רוברט רדפורד בסרט ברובייקר. הוא שיחק ב-1987 בסרט המדע הבדיוני הנרדף, לצדו של ארנולד שוורצנגר וב-1988 גילם תפקיד משנה חשוב בסרט מרדף חצות, לצידם של רוברט דה נירו וצ'ארלס גרודין. בתקופה זו גם היה מועמד לשחק בתפקיד הראשי בסדרת מסע בין כוכבים: הדור הבא, תפקיד בו זכה לבסוף פטריק סטיוארט. לדברי קוטו, היה זה הוא שסירב לקבל את ההצעה, משום שהיא הוצעה לו סמוך לסיום חלקו בסרט "הנרדף", המשתייך לאותה סוגה, מדע בדיוני והוא לא רצה לקבע דמות של שחקן בסוג כזה בלבד של סרטים.
ב-1990 הוא חזר לזמן קצר לתיאטרון, כששיחק בתפקיד הראשי במחזהו של אוגוסט וילסון (אנ') "גדרות" (Fences). כמו לפני יותר מעשרים שנה, גם כאן הוא החליף בתפקיד את ג'יימס ארל ג'ונס.
בשנים 1993–1999 שיחק קוטו בתפקיד לוטננט אל ג'יארדלו בסדרת הטלוויזיה המוערכת רצח מאדום לשחור (במקור: Homicide: Life on the street - "רצח: חיים ברחוב"), סדרת דרמה משטרתית שעסקה במחלק רצח של משטרת בולטימור. הסדרה שודרה בארצות הברית ברשת NBC וכמה חודשים לאחר סיומה הופק גם סרט טלוויזיה באותו שם. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון, ערוץ 2, yes+ ו-AXN. קוטו היה התסריטאי של כמה מפרקי הסדרה.
ב-1999 יצאה לאור בהוצאת Cauldwell Bissell אוטוביוגרפיה שיפת קוטו כתב, The Royalty: A Spiritual Awakening.
בסך הכל שיחק קוטו במהלך כל הקריירה שלו בעשרות סרטי קולנוע. עם זאת, המהלך האחרון בקריירה זו, לא היה במשחק דווקא, אלא כשדיבב את "פרקר" במשחק הווידאו Alien: Isolation (אנ'), ב-2014. פרקר היה הדמות אותה שיחק בסרט הקולנוע הנוסע השמיני, 35 שנים קודם לכן.
בתרבות

להקת ההארדקור פאנק "יפת קוטו"(אנ'), שהוקמה ב-1996 ופעלה במשך כעשר שנים קרויה על שמו.
לקריאה נוספת

יפת קוטו, The Royalty: A Spiritual Awakening, הוצאת Cauldwell Bissell, מאי 1999