stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלריה ברוורמן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה לאמנות
 כתובת:  רחוב אילת 33, תל אביב-יפו
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  עדי גורה, יפה ברוורמן
 מייסדים:  יפה ברוורמן
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2004
 אדריכל:  דים + שרלוט אדריכלים
 קואורדינטות:  32°03′29″N 34°45′50″E﻿ / ﻿32.058040004939°N 34.763848198557°E﻿ / 32.058040004939; 34.763848198557
 bravermangallery.com
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) גלריה ברוורמן(למפת תל אביב רגילה) גלריה ברוורמן(למפת גוש דן רגילה) גלריה ברוורמן(למפת גוש דן מוגדלת) גלריה ברוורמן  he גלריה ברוורמןhe גלריה ברוורמןמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
Braverman Gallery by Dim+Charlotte Architects
Braverman Gallery by Dim+Charlotte Architects
Braverman Gallery by Dim+Charlotte Architects
גלריה ברוורמן היא גלריה לאמנות בתל אביב-יפו. בעלת הגלריה היא יפה ברוורמן והאוצרת-שותפה היא עדי גורה.
היסטוריה

הגלריה הוקמה בשנת 2004 בחלל שמוקם ברחוב יהודה הלוי מס' 81 בתל אביב-יפו. בשנת 2008 עברה הגלריה לאזור התחנה המרכזית הישנה ובשנת 2020 לרחוב אילת. הגלריה מרבה להציג תערוכות צילום ווידאו ארט.
בין האמנים המיוצגים בגלריה נימנים נירה פרג, אנה ים, גלעד רטמן, דוד עדיקא, יעקב מישורי, עילית אזולאי, טגיסט יוסף רון, רונית ברנגה, נבט יצחק, נבות מילר, ראובן ישראל, רועי אפרת, שחר מרקוס, דנה לוי, אלנה צ׳רטי שטיין, ברכה אטינגר, דור זליכה לוי, ליאורה קפלן, מארק ישאייאב והאמנים סאמר וויט, מואהו מודיסקנג, ליאנדרו ארליך, דמיאן דינג, קתרינה גנסלר ובילאנה דיודרביץ.
עבודות של אמני הגלריה נרכשו לאוספים בינלאומיים חשובים, כגון מוזיאון המומה, ניו יורק. מוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון פומפידו, מוזיאון LACMA ועוד רבים.
גלעד רטמן, אמן הגלריה, נבחר לייצג את מדינת ישראל בביאנלה בוונציה בשנת 2013. עילית אזולאי ייצגה את ישראל בביאנלה בוונציה בשנת 2022 ורות פתיר נבחרה לייצג את ישראל בביאנלה בוונציה לשנת 2024.
הערות שוליים

↑  חגית פלג רותם, נירה פרג: אני אף פעם לא משחקת. אני נורא רצינית. במיוחד למול המציאות, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2021-10-06
↑  אנה ים: חלב ציפור, באתר מוזיאון תל אביב לאמנות
↑  חגית פלג רותם, השחור החדש על פי דוד עדיקא, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2020-03-04
↑  דנה גילרמן, תערוכות חדשות: וריאציות על האדם המודרני, באתר כלכליסט, 5 בינואר 2011
↑   איתמר זהר, הציגו אותן כהיסטריות, היא מנסה לתקן את המעוות, באתר הארץ, 21 במרץ 2021
↑  איתי אלמוג, 3 תערוכות יחיד בגלריה ברוורמן, באתר Archijob
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308553605171  GND: 1326361511 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תל אביב-יפו ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גבול איראן–אפגניסטן

גבול איראן–אפגניסטן הוא גבול באורך 921 קילומטרים העובר בין משולש הגבולות עם טורקמניסטן בצפון ומשולש הגבולות עם פקיסטן בדרום.
בצד האיראני, רוב הגבול עובר בפרובינציה ח'וראסאן וחלק קטן, הדרומי בפרובינציה סיסתאן ובַלוּצִ'סְתאן.
תיאור קו הגבול

הגבול מתחיל במשולש הגבולות עם טורקמניסטן, עובר לאורך 157 קילומטרים של נהר חרירוד (אנ'), ממשיך דרומה, מזרחית לעיירה האיראנית טייבד (אנ'). ומזרחית לאגמי המלח אגם נאמאק (אנ') ופטרגן פלאיה (אנ'). הקטע האמצעי של הגבול מורכב מסדרה של קווים ישרים במישורים מצפון לדרום. הגבול פונה בחדות מזרחה לכיוון אגם האמון (אנ') שבשטח אפגניסטן ומשם פונה דרומה עד לעיירה האיראנית חאג'י נבי (אנ'). משם הגבול עובר בקו ישר לכיוון דרום מערב, עד למשולש הגבולות עם פקיסטן.
רוב הגבול הגבול עובר באזור צחיח ולא מיושב, למעט מעבר הגבול הראשי בין המדינות: בין העיירה האיראנית זאבול (אנ') והעיירה האפגאנית זאראנג' (אנ').
בצד האיראני עובר כביש מספר 99 במקביל לרוב מהלכו של הגבול.
היסטוריה

הגבול בין פרס לאפגניסטן הוסדר בתקופה 1872–1935 על ידי שורה של בוררויות של צדדים שלישיים, שנבעו מחוזה פריז (1857) שבו הסכימו פרס ואפגניסטן להעביר את המחלוקות ביניהן לבוררות בריטית.
סדרה של עימותים בין אפגניסטן לפרס בשנות ה-60 של המאה ה-19 גרמה למלך הפרסי נאסר א-דין שאה קג'אר לבקש מהבריטים להכשיר את הגבול האפגני-פרסי. תיחום גס הוצע בשנת 1872 על ידי ועדה בראשות סר פרדריק ג'והן גולדסמיד (אנ') ועל אף ששני הצדדים קיבלו את הצעתו, היא לא יושמה, במיוחד לאור העובדה שחלק מהנקודות נבחרו לאורך נהרות כמו נהר הלמנד (אנ') שמטבעו, משנה את מסלולו מעת לעת והחקלאים משני צדי הגבול מעוניינים במימיו, במיוחד בשנות בצורת.
קו הגבול הנוכחי נוצר בשלושה קטעים, במהלך העשורים הבאים:
לאחר סכסוכים בין הצדדים על חלקו הצפוני של הגבול, הם הסכימו לבוררות בריטית. הבוררות נערכה בין השנים 1888–1891 ו-1891 על ידי מייג'ור גנרל סי.אס. מקלין (CS MacLean) שהיה עוזר המושל הכללי של הודו והקונסול הכללי הבריטי בחוראסאן וסיסתאן. בסיום עבודת הוועדה נקבעה החלק הצפוני של קו הגבול בין המדינות.
החלק הדרומי של הגבול נקבע אף הוא על ידי בריטי, קולונל סר הנרי מקמהון. ועדה בראשותו פעלה בין השנים 1903–1905 ובסיומה נקבע קו הגבול וכן יושבה המחלוקת בין המדינות בנושא חלוקת משאבי המים בנהר הלמנד: שני שלישים מהכמות בכניסה לסיסתאן, לצד האפגני ושליש לצד הפרסי, יהיו אשר יהיו השינויים במסלול ובדלתא של הנהר.
החלק המרכזי של הגבול בין האשטדן (Haštādān) לסיסתאן, נותר שנוי במחלוקת במשך זמן רב ומעת לעת התרחשו בו סכסוכי גבול. ביוני 1928 איראן ואפגניסטן חתמו על הסכם המגדיר נהלים לפתרון בדרכי שלום והסכימו לפנות לבוררות על ידי מדינה נייטרלית. הם בחרו בטורקיה. והוקמה ועדה בראשות הגנרל פחראטין אלטאי (אנ') ובין אוקטובר 1934 למאי 1935, שרטטה גבול באורך של יותר מ-400 ק"מ וסימנה אותו עם 48 אבני גבול. בנוסף, הוועדה הציבה 5 אבני גבול בגדת נהר חרירוד (אנ') כדי להשלים את אלה שהצבו 45 שנים קודם לכן, על ידי מקלין. בכך הושלם תהליך תיקון גבולות אפגניסטן.
לאחר שנקבע קו הגבול, הוצבו לאורכו 172 עמודי גבול.
לאורך השנים, הגבול עצמו לא היה שנוי במחלוקת שכן מדובר באזורים צחיחים שכמעט ואינם מיושבים, אך מעת לעת התנהלו מחלוקות על הקצאת משאבי המים באזורי הגבול. שתי המדינות יישבו את הסכסוך ביניהן ב-1973.
במונחים כלכליים הגבול בין איראן לאפגניסטן הוא הפחות חשוב מבין גבולות אפגניסטן, למעט הברחות של בעלי חיים לאטליזים באיראן, שבה המחירים גבוהים יותר מאשר באפגניסטן.
היסטוריה > בניית חומה בקטע מהגבול

במאי 2024 נמסר כי איראן הקציבה כ-3 מיליארד אירו לבניית חומת בטון לאורך קטע בן 74 קילומטרים מהגבול, כדי לסגור "נקודת מעבר בלתי חוקית ידועה". שתי הסיבות העיקריות הן הגירה בלתי חוקית של אלפי אפגניים שנמלטים ממלחמת אזרחים, דיכוי ופחד ממשטר הטליבאן באפגניסטן והחשש מפני אנשי דאעש שביצעו מספר פיגועים בשטח איראן וזו חוששת מתקיפות נוספות. החומה מתוכננת לגובה של 4 מטרים והרחבה משמעותית של הגידור.
מעברי גבול

רשימת מעברי הגבול בין אפגניסטן לאיראן:
| שם מעבר הגבול האפגני | שם מעבר הגבול האיראני |
| --- | --- |
אסלאם כאלא (אנ'), מחוז הראת: טייבד (אנ'), מחוז ח'וראסאן רזאווי
אבו נאצר פראהי, מחוז פראה: מהירוד (אנ'), מחוז דרום ח'וראסאן
זרנג' (אנ'), מחוז נימרוז: מילאק (אנ'), מחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן
הערות שוליים

↑  CIA World Factbook – Iran, נבדק ב-14 ספטמבר 2024
1 2 3 4 5 6  International Boundary Study No. 6 – Afghanistan-Iran Boundary (PDF), 20 יוני 1961, נבדק ב-14 ספטמבר 2024
1 2 3 4 5 6  Encyclopædia Iranica – Boundaries of Afghanistan, נבדק ב-14 ספטמבר 2024
↑  Shabnam von Hein, Iran hopes to boost security with Afghan border wall – DW –, dw.com, ‏05/14/2024 (באנגלית)
↑  Caravanistan – Iran-Afghanistan border crossings, נבדק ב-16 בספטמבר 2018 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "Abresham Crossing Between Afghanistan & Iran Reopens After Nearly Two Weeks". Khaama Press. 19 ביולי 2022. נבדק ב-2023-02-02. {{cite news}}:  (עזרה)
מפת הגבול בין אפגניסטן לאיראן
מעבר הגבול אברשאם (Abresham), "גשר המשי", מערבית לזרנג' במחוז נימרוז אפגניסטן
המעבר מטייבד באיראן לכיוון אסלאם כאלא באפגניסטן
גלריית ארתור מ. סקלר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות
 על שם:  ארתור מ. סאקלר 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מבקרים בשנה:  150,000 (נכון ל־2015)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1987
 תאריך פתיחה רשמי:  1987 
 קואורדינטות:  38°53′17″N 77°01′35″W﻿ / ﻿38.888°N 77.0265°W﻿ / 38.888; -77.0265
 www.asia.si.edu
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) גלריית ארתור מ. סקלר(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) גלריית ארתור מ. סקלר
 
גלריית ארתור מ. סקלר (באנגלית: Arthur M. Sackler Gallery) היא חלק ממוסד הסמית'סוניאן. הגלריה ממוקמת במבנה תת-קרקעי במול בעיר וושינגטון, בארצות הברית.
הגלריה נמצאת מאחורי ה"טירה" והיא, יחד עם גלריית פריר, מציגה אמנות אסייתית.
מבנה הגלריה מקושר הן לגלריית פריר והן למוזיאון הלאומי לאומנות אפריקנית.
כלי מברונזה לשתיית יין. תקופת שושלת שאנג, סין המאה ה-13 לפנה"ס.
ג'אנג יופיי

ג'אנג יופיי (בסינית מפושטת: 张雨霏; בפין-יין: Zhāng Yǔfēi; נולדה ב-19 באפריל 1998) היא שחיינית סינית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) במשחים ל-200 מטר פרפר ול-4x200 מטר חופשי, סגנית האלופה האולימפית ואלופת העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-100 מטר פרפר.
ביוגרפיה > 2015

באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט 2015 היא זכתה בשתי מדליות ארד במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.51 דקות, נצומי הושי מיפן (2:05.56 דקות) וקמיל אדמס מארצות הברית (2:06.40 דקות).
ביוגרפיה > 2016

באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.10 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (2:02.15 דקות) וקלסי וורל מארצות הברית (2:02.89 דקות).
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב ביחד עם קנדה בתוצאה של 3:41.25 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:38.56 דקות ואוסטרליה (3:41.21 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.06 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.51 שניות.
ביוגרפיה > 2018

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:48.80 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות 3:45.58 דקות ולפני איטליה (3:51.38 דקות).
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא סיימה במקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.93 שניות ובמקום 26 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:14.20 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.11 דקות, כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" את סגנון הפרפר בתוצאה של 56.44 שניות.
ביוגרפיה > 2021 > אלופה אולימפית

באולימפיאדת טוקיו זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 2:03.86 דקות, לפני רגן סמית' (2:05.30 דקות) והאלי פליקינר (2:05.65 דקות), שתיהן מארצות הברית ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם יאנג ג'ונשואן, טאנג מוהאן ולי בינגג'יה בשיא עולם חדש של 7:40.33 דקות, לפני ארצות הברית (7:40.73 דקות) ואוסטרליה (7:41.29 דקות), שאף הן שיפרו את שיא העולם. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.64 שניות, אחרי מרגרט מקניל מקנדה (55.59 שניות) ולפני אמה מקיאן מאוסטרליה (55.72 שניות).
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 היא זכתה ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.32 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה (24.95 שניות) ומלני הניק מצרפת (25.31 שניות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.41 שניות, אחרי טורי הסק מארצות הברית (55.64 שניות) ומארי ואטל מצרפת (56.14 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.32 דקות, אחרי סאמר מקינטוש מקנדה (2:05.20 דקות) והאלי פליקינר מארצות הברית (2:06.08 דקות).
ביוגרפיה > 2023 > אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה ב-5 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.12 שניות, לפני מרגרט מקניל מקנדה (56.45 שניות) וטורי הסק (56.61 שניות) ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ביחד עם שו ג'יאיו, שין האיאנג וצ'נג יוג'יה בתוצאה של 3:38.57 דקות, לפני אוסטרליה (3:39.03 דקות) וארצות הברית (3:40.19 דקות). מדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אסיה חדש של 25.05 שניות, אחרי שרה שסטרם (24.77 שניות) ולפני גרטשן וולש מארצות הברית (25.46 שניות) ומדליות ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.15 שניות, אחרי שרה שסטרם (23.62 שניות) ושיינה ג'ק מאוסטרליה (24.10 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם צ'נג יוג'יה, יאנג ג'ונשואן ווו קווינפנג בתוצאה של 3:32.40 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:27.96 דקות וארצות הברית (3:31.93 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.84 שניות.
ביוגרפיה > 2024 > 6 מדליות אולימפיות

באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה ב-6 מדליות, 1 כסף ו-5 ארד. מדליית כסף במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:37.55 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:37.43 דקות ולפני אוסטרליה (3:38.76 דקות). מדליות ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.20 שניות, אחרי שרה שסטרם (23.71 שניות) ומג האריס מאוסטרליה (23.97 שניות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.21 שניות, אחרי טורי הסק (55.59 שניות) וגרטשן וולש (55.63 שניות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.09 דקות, אחרי סאמר מקינטוש שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:03.03 דקות ורגן סמית' (2:03.84 דקות) ולא הצליחה להגן תוארה, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:30.30 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:28.92 דקות וארצות הברית (3:30.20 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב	בתוצאה של 3:53.23 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:49.63 דקות ואוסטרליה (3:53.11 דקות).
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר חופשי: 24.15 שניות (2023)
100 מטר חופשי: 52.90 שניות (2020), שיא סין
50 מטר פרפר: 25.05 שניות (2023), שיא אסיה
100 מטר פרפר: 55.62 שניות (2020), שיא סין
200 מטר פרפר: 2:03.86 דקות (2021), שיא אסיה
ג'יימס מרטין

ג'יימס גראבס מרטין (באנגלית: James Grubbs Martin; נולד ב-11 בדצמבר 1935) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-70 של מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1985–1993. הוא היה המושל השלישי מהמפלגה הרפובליקנית שנבחר לתפקיד לאחר תקופת השיקום, והחמישי בסך הכל. נכון ל-2021, הוא הרפובליקני היחיד שמילא שתי תקופות כהונה מלאות כמושל המדינה. בשנים 1973–1985 היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית.
ביוגרפיה

ג'יימס גראבס מרטין נולד בדצמבר 1935 בעיר סוואנה שבג'ורג'יה, וגדל לאחר מכן בקרוליינה הדרומית. בשנת 1957 השלים את לימודיו הגבוהים במכללת דייווידסון כבוגר אוניברסיטה. זמן קצר לאחר סיום הלימודים, ב-1 ביוני, נישא מרטין לדורותי אן מקוליי, תושבת שארלוט. ב-1960 השלים דוקטורט בכימיה מאוניברסיטת פרינסטון. לאחר מכן היה פרופסור חבר לכימיה במכללת דייווידסון עד 1972. כחבר בסגל המכללה, סיפק מרטין ייעוץ אסטרטגי לסניף הרפובליקנים הצעירים של המכללה. בשנת 1966 הוא נבחר למועצת הנציבים של מחוז מקלנבורג. הוא מילא תפקיד זה במשך שבע שנים, כיהן כיו"ר המועצה בין השנים 1967–1968 ושוב לזמן קצר ב-1971. הוא היה נשיא איגוד נציבי המחוזות בקרוליינה הצפונית.
בבחירות 1972 נבחר מרטין אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית, אשר בסיסו בשארלוט. הוא ייצג את המחוז במשך תריסר שנים. הוא שירת כחבר בוועדת הדרכים והאמצעים, וכיו"ר ועדת המחקר הרפובליקנית בבית הנבחרים. ב-1983 הוא הפך לחבר בית הנבחרים הראשון שקיבל את פרס צ'ארלס לת'רופ פרסונס מאת האגודה האמריקנית לכימיה, המוענק לכימאים אמריקאים בעלי שירות ציבורי מצטיין.
ב-1984, עם עזיבת המושל המכהן ג'ים האנט את תפקידו בגלל הגבלת כהונה, התמודד מרטין על מועמדות המפלגה הרפובליקנית וזכה בבחירות המקדימות. ביום הבחירות הכלליות גבר על התובע הכללי של קרוליינה הצפונית ומועמד המפלגה הדמוקרטית, רופוס אדמיסטן, בפער בן תשעה אחוזים. מרטין נעזר בפופולריות של הרפובליקנים בעקבות ניצחונו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בבחירות לנשיאות שהתקיימו במקביל. לניצחונו סייעה גם תמיכתו של סגן המושל ג'ימי גרין אשר הובס בידי אדמיסטן בבחירות המקדימות של הדמוקרטים. גרין היה ממזרח קרוליינה הצפונית, והבעת התמיכה בו סייעה למרטין להבטיח תמיכה נרחבת בקרב דמוקרטים שמרניים בחלק זה של המדינה.
בשעה שרוב האישיויות הפוליטיות שהתמודדו לתפקיד המושל נטו להבטיח הבטחות במגוון רחב של סוגיות החל מחינוך ועד שירותי בריאות הציבור, מרטין הבטיח הבטחה אחת שזכתה לתשומת לב רבה; הוא התחייב לעסוק בכל סדרי העדיפויות במדינה, אך הבטחתו היחידה הייתה כי הבנייה בכביש הבין-מדינתי 40 מראלי לווילמינגטון תיגמר בטרם יעזוב את תפקידו. קטיעת ההזנחה ארוכת-השנים של מסלול הכביש בברסטו שבקליפורניה עד לראלי פתחה את אזור החוף הדרום-מזרחי של קרוליינה הצפונית לשאר ארצות הברית. מרטין אכן היה נאמן להבטחתו, והשלמת הבניות בכביש תמה לפני סיום כהונתו הראשונה.
מרטין נבחר בקלות מחדש בבחירות 1988, והביס את סגן המושל בוב ג'ורדן בפער של 13 אחוזים. בכך הוא הפך לחבר המפלגה הרפובליקנית הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה כמושל קרוליינה הצפונית. בשנת 1993 פרש מהחיים הפוליטיים והיה ליושב ראש הנהלת מרכז המחקר ג'יימס קנון במרכז הרפואי קרוליינאס בשארלוט. ב-2012 הוא מונה להוביל חקירה בנוגע לקביעות אקדמיות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביע מרטין תמיכה במועמדותו של מושל אוהיו ג'ון קייסיק, בשלב הבחירות המקדימות לנשיאות. מרטין הוא נגן טובה מושבע.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה, באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית)
↑  ג'ון הוד, Political Grudges Are Nothing New, באתר John Locke Foundation‏, 11 באוקטובר 2013 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1181834198  ISNI: 0000 0000 2748 9839  LCCN: n87820523  SNAC: w6989fc3  US Congress: M000183  VIAF: 65526957   WorldCat (עם VIAF): 65526957
ג'לאל אל-י אחמד

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1923 טהראן, איראן 
 פטירה:  9 בספטמבר 1969 (בגיל 45) Asalem, איראן 
 מדינה:  איראן 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  סימין דאנשוואר 
 חתימה:   
 
ג'לאל אל-י אחמד (בפרסית: جلال آل احمد; 2 בדצמבר 1923 – 9 בספטמבר 1969) היה הוגה דעות ופעיל חברתי איראני. מפורסם ביותר בשל חיבורו "מכת המערב".
לקריאה נוספת

ליאורה הנדלמן-בעבור, "ג'לאל אל-י אחמד ומכת המערב: ארבעה עשורים אחרי", בתוך: דוד מנשרי וליאורה הנדלמן-בעבור (עורכים), איראן: אנטומיה של מהפכה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
רחלי דור רפפורט, "על היריקה", פנס מוסף לביקורת ספרות, ספטמבר 2022.
אביב פטר, "אגרוף מונף כלפי מטה", באתר "מעלה", ספטמבר 2022 -  על "מנהל בית הספר"
הערות שוליים

↑  הנדלמן-בעבור, עמ' 189–191
↑  הנדלמן-בעבור, עמ' 191–192
↑  הנדלמן-בעבור, עמ' 192–194
↑  הנדלמן-בעבור, עמ' 195–198
↑  הנדלמן-בעבור, עמ' 174–175
↑  הנדלמן-בעבור, עמ' 179–189
↑  הנדלמן-בעבור, עמ' 206–208
↑  קרן דותן, סופר המהפכה, באתר ישראל היום, 30 בדצמבר 2021
חגי רם, מחלת המערב שהובילה למהפכה באיראן, באתר הארץ, 24 במאי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271018805171  PLWABN: 9810693823605606  BnF: cb12144971d (data)  CiNii: DA13750717  GND: 119282690  ISNI: 0000 0001 0864 612X  LCCN: n81119743  NDL: 00462099  NTA: 070030251  SELIBR: 176016  SUDOC: 079441858  TDVİA: al-i-ahmed-seyyid-celal  VIAF: 267848294   WorldCat (עם VIAF): 267848294
ג'ורג' גרנוויל

ג'ורג' גרנוויל (באנגלית: George Grenville;‏ 14 באוקטובר 1712 – 13 בנובמבר 1770) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה. גרנוויל היה בן למשפחה בעלת השפעה פוליטית ונבחר לראשונה לפרלמנט ב-1741 מטעם מחוז הבחירה של בקינגהאם. הוא היה חלק מקבוצה של פוליטיקאים צעירים שפעלה בחסותו של ויקונט קובהם (Cobham) שביניהם נמנה ויליאם פיט האב. הוא הוכתר כרוזן טמפל (Earl Temple) בין 1779 ל-1784 ומ-1784 כמרקיז בקינגהאם (Marquess of Buckingham).
ב-1754 התמנה גרנוויל לתפקיד גזבר הצי (Treasurer of the Navy), תפקיד אותו מילא בשתי תקופות עד 1761. באוקטובר 1761 הוא בחר להישאר בממשלה וקיבל את המינוי של מנהיג בית הנבחרים ובכך נגרם קרע בינו לבין גיסו ובעל בריתו הפוליטי ויליאם פיט האב שהתפטר מתפקידו. גרנוויל מונה כתוצאה מכך כמזכיר המדינה הצפוני וכלורד הראשון של האדמירליות על ידי ראש הממשלה הלורד ביוט. ב-8 באפריל 1763 התפטר לורד ביוט וגרנוויל החליפו בתפקיד ראש הממשלה. ממשלתו ניסתה לגרום לשליטה בהוצאה הציבורית ושאפה לקיים מדיניות חוץ החלטית. הצעד הידוע ביותר במדיניותו של גרנוויל היה חוק הבולים של 1765, שהיה מס מקובל בבריטניה והוא ביקש להטילו על המושבות בצפון אמריקה. הצעד הזה גרם להתנגדות נרחבת במושבות ומאוחר יותר בוטל החוק. יחסיו של גרנוויל עם עמיתיו ועם המלך נעשו בהדרגה מתוחים וב-1765 הוא הודח על ידי המלך ג'ורג' השלישי והוחלף על ידי הלורד רוקינגהם. בחמש השנים האחרונות לחייו הוביל גרנוויל קבוצה מתומכיו באופוזיציה והוא ופיט התפייסו באופן פומבי.
ראשית חייו

ג'ורג' גרנוויל נולד בבית ווטון (Wotton House) שבמחוז באקינגהאמשייר ב-14 באוקטובר 1712. הוא היה בנם השני של ריצ'רד גרנוויל ושל אשתו הסטר טמפל (Hester Temple). הוא היה אחד מחמישה בנים שכולם נבחרו מאוחר יותר לפרלמנט. אחותו הסטר גרנוויל נישאה לויליאם פיט האב. כוונת ההורים הייתה שג'ורג' יוכשר כעורך דין. גרנוויל קיבל את חינוכו באיטון קולג' ובכרייסט צ'רץ' שבאוקספורד והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1736.
ראשית הקריירה הפוליטית

בשנת 1741 נבחר גרנוויל לפרלמנט כאחד משני הנציגים של מחוז הבחירה של בקינגהאם והמשיך לייצג את המחוז במשך 29 השנים הבאות עד ליומו האחרון. הוא הצטרף לחוג הוויגים הפטריוטים שהיוו אופוזיציה לרוברט וולפול. הפטרון העיקרי שלו היה הלורד קובהאם, שהיה מנהיג סיעה שעליה נמנו ג'ורג' גרנוויל, אחיו ריצ'רד, ויליאם פיט האב וג'ורג' לייטלטון (Lyttelton), קבוצה שהייתה ידועה כ"נערי קובהם" (Cobham's Cubs).
בדצמבר 1744 מונה גרנוויל כלורד הראשון של האדמירליות בממשלתו של הנרי פלהם. ביחד עם בעלי בריתו הפוליטיים, אחיו ריצ'רד וויליאם פיט האב, הם אילצו את פלהם לקדם אותם על ידי מרידה בסמכותו. ביוני 1747 הוא מונה כלורד של האוצר.
ב-1754 גרנוויל מונה כגזבר הצי וכחבר המועצה המלכותית. יחד עם פיט ועם עמיתים אחרים הוא הודח ב-1755 לאחר שהם התבטאו והצביעו נגד עמדתה של הממשלה בוויכוח על הברית עם רוסיה שעל פי דעתם הכניסה את בריטניה להוצאות מיותרות וגררה אותה לעימותים ביבשת אירופה. האופוזיציה להסתבכות באירופה הייתה הבסיס להתפתחותה של החשיבה הוויגית הפטריוטית.
גרנוויל ופיט הצטרפו לאופוזיציה והיו לראשי המבקרים של ממשלתו של דוכס ניוקאסל. השניים דגלו ביצירתה של המיליציה הבריטית. עם התדרדרות המצב הצבאי בעקבות אובדנה של מנורקה, הממשלה נחלשה באופן הולך וגובר עד שבסתיו 1756 היא התפטרה.
חבר ממשלה > גזבר הצי

לאחר התפטרות הממשלה הוביל פיט מהלך להקמתה של ממשלה חדשה בראשותו של ויליאם קוונדיש, דוכס דבונשייר. גרנוויל חזר למשרתו הקודמת כגזבר הצי והדבר היווה עבורו אכזבה, שכן הוא ציפה לקבל את התפקיד המכובד והמשתלם יותר כאחראי על תקציב הצבא (Paymaster of the Forces). לכך נוספה סדרה של עלבונות שהטיחו פיט ואחרים כלפי גרנוויל. מכאן והלאה הרגיש גרנוויל כעס כלפי פיט והתקרב לנסיך מוויילס הצעיר וליועץ שלו הלורד ביוט ששניהם היו ממתנגדיו של פיט.
ב-1758 כגזבר הצי הוא העביר חוק שהיה יסוד למערכת הוגנת יותר של תשלום שכר לימאים ולתמיכה במשפחותיהם בהיותם בים וזכה לתשבחות על האנושיות והיעילות שלו. גרנוויל המשיך לכהן במשרתו במהלך השנים שבהן זכתה בריטניה לניצחונות. באותה תקופה מת בנו בן השבע לאחר מחלה קשה וגרנוויל שהה לצידו בביתם הכפרי בווטון והגיע ללונדון לעיתים רחוקות.
ב-1761, התפטר פיט על רקע הוויכוח על המלחמה עם ספרד, וכתוצאה מכך הוא מונה כמנהיג בית הנבחרים במסגרת ממשלתו של הלורד ביוט. נראה היה שתפקידו של גרנוויל היה למנוע מפיט למתוח ביקורת על הממשלה.
מזכיר המדינה

במאי 1762 מונה גרנוויל כמזכיר המדינה הצפוני ובתפקיד זה הוא נקט קו קשוח במשא ומתן עם צרפת ועם ספרד לקראת סיומה של מלחמת שבע השנים. גרנוויל דרש שישולמו פיצויים גדולים יותר בתמורה לכך שבריטניה תשיב את השטחים שכבשה במלחמה, בעוד שביוט העדיף עמדה נדיבה יותר, שבהמשך הייתה הבסיס לחוזה פריז שנחתם ב-1763. במקום זאת גרנוויל היה כעת מקורב יותר לביוט יותר מאשר לבעלי בריתו לשעבר אשר היו קולניים יותר בהתנגדותם להסכם השלום מאשר היה גרנוויל עצמו. באוקטובר הוא מונה כלורד הראשון של האדמירליות. הנרי פוקס מונה במקומו כמנהיג בית הנבחרים וכפה את קיומו של הסכם השלום באמצעות החלטת הפרלמנט.
עמדתו של בויט החלה להיות בלתי מקובלת בציבור עד שהוא ביקש להגיש את התפטרותו למלך בכמה הזדמנויות. באי רצון קיבל בסופו של דבר המלך את ההתפטרות והסכים שגרנוויל יהיה ליורשו, למרות שהוא לא היה חביב על המלך. באפריל 1763 מונה גרנוויל כראש ממשלה.
ראש ממשלה

צעדו הראשון של גרנוויל כראש ממשלה הייתה הגשת תביעה משפטית כנגד ג'ון וילקס שפרסם את סדרת המאמרים "צפון בריטניה" (The North Briton) שלעגו לנאומו של המלך ב-23 באפריל 1763. וילקס הואשם בהמרדה ובהוצאת לשון הרע ולאחר דו-קרב עם אחד מתומכיו של גרנוויל, נמלט לצרפת. בהמשך נבחר וילקס כמה פעמים לפרלמנט, הכניסה לבניין הפרלמנט נאסרה עליו והוא היווה מקור לבעיה עבור כמה ממשלות.
בעוד בריטניה מנסה להתאושש מההוצאות שהיו כרוכות בניהולה של מלחמת שבע השנים ועם צורך גדול במימון הצבא הבריטי במושבות בצפון אמריקה, הייתה משימתו הדחופה ביותר של גרנוויל לשקם את הכלכלה הלאומית. כמו כן היה עליו להתמודד עם מרד פונטיאק של שבטים אינדיאנים בצפון אמריקה ב-1763. הצעדים הבולטים שלו היו התביעה כנגד וילקס וחקיקתו של חוק הבולים, שהיה ראשית הניכור בין המושבות לבין בריטניה.
ראש ממשלה > חוק הבולים

במרץ 1765 הוגש חוק הבולים והוא אושר בנובמבר אותה שנה. היה זה מס שהוטל באופן בלעדי על המושבות באמריקה ועל פיו נדרש תשלום מס על כל עיתון או מסמך משפטי. החוק גרם לשערורייה ציבורית ולמרי ציבורי בכל רחבי המושבות.
ראש ממשלה > מדיניות החוץ

בסכסוכים עם צרפת וספרד הצליח גרנוויל להבטיח את מטרותיה של בריטניה על ידי שליחת כוחות במסגרת מה שכונה מאוחר יותר "דיפלומטיית ספינות התותחים". בתקופת הכהונה של ממשלתו גדל בידודה הבינלאומי של בריטניה, עקב כישלונה לקיים את הבריתות עם המעצמות האירופאיות האחרות, מצב עניינים שכתוצאה ממנו נאלצו הממשלות הבאות של בריטניה להתמודד מול כמה מדינות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית כשלצידה לא ניצבת אף בעלת ברית ראויה לשמה.