stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של טורקמניסטן
המאה ה-18 עד המאה ה-20 (שלטון הצאר הרוסי)

במאה ה-18, קבוצות של טורקמנים היו אורבות לשיירות עוברות, שודדים אותן ולוקחים את השבויים למכירה כעבדים. באותה תקופה שלח הצאר הרוסי פיוטר הגדול משלחת שתחפש דרך בה יוכלו לעבור סחורות רוסיות לדרום אסיה ולמזרח התיכון. אולם בשנת 1716 אנשי אחד השבטים הטורקמנים שדדו ורצחו את המשלחת הרוסית מהאימפריה הצארית ליד חיבה. הרוסים חיכו יותר ממאה שנה כדי לשלוח עוד משלחת לאזור.
למרות זאת, נמשך המסחר בין הסוחרים הטורקמנים והרוסים והביא לבניית עיר נמל חדשה בים הכספי בשם קרסנובודסק. בשנת 1802 הפכו מספר שבטים טורקמנים להיות באופן רשמי נתינים של רוסיה.
במהלך המאה ה-19 ביקשו הטורקמנים את עזרתה של רוסיה במלחמתם נגד השאה הפרסי. הרוסים חיפשו שווקים חדשים לסחורות שלהם, שטח פורה לגידול כותנה וגישה למשאבים הטבעיים של טורקמניסטן. בשלב הראשון של התמיכה באזור הם הסכימו להציע לטורקמנים נשק ואוכל למורדים הטורקמנים.
רוסיה החלה לשלוח כוחות צבאיים לטורקמניסטן בחצי השני של המאה ה-19. משנת 1863 ועד 1868 הרוסים ניהלו מלחמה בה הביסו את האויב וסיפחו את בוכרה וחיבה. הטורקמנים במערב שחיפשו עצמאות תמכו ברוסים והצטרפו לאימפריה הרוסית במאבקה.
אולם הטורקמנים במזרח ובדרום טורקמניסטן חששו מהניצחונות של הרוסים וכוחות של שבטים לוחמים עצרו את התקדמות הצבא הרוסי בשנת 1879. שנתיים מאוחר יותר הרוסים כיתרו את הכוחות כשלבסוף הם לכדו אותם יחד עם אשגבאט.
עד שנת 1895 הביסו הרוסים את רוב השבטים הטורקמנים, והגיעו עד לגבולותיה של פרס ואפגניסטן. באותה תקופה הם סללו את מסילת הברזל הטרנס-כספית מה שהוביל לשגשוג כלכלי של האזור כולו.
משנת 1890 ועד 1917 הייתה טורקמניסטן חלק מרוסיה הצארית. פרובינציה טורקסטן במרכז אסיה כללה אוכלוסיות מוסלמיות כמו האוזבקים, הקזחים, הקירגיזים, הטז'יקים והטורקמנים. בתוך טורקמניסטן עצמה היה לטורקמנים מעמד נחות ורבים מהם נלקחו אדמותיהם לצרכים צבאיים מאחר שזו הייתה מושבה צבאית. הרוסים איפשרו לטורקמנים לשמור על תרבותם, שפתם, ומנהגיהם בלי התערבות.
המאה ה-20 (שלטון סובייטי)

בתחילת המאה ה-20 הצאר שלט ברוסיה אולם האימפריה שלו הייתה בשלבי גסיסה עקב סכסוכים בינלאומיים שונים. במלחמת העולם הראשונה (בין השנים 1914 ל 1918), הטורקמנים ועמים אחרים במרכז אסיה התקדמו לכיוון קבלת עצמאות לאחר  מהפכת אוקטובר של 1917 ברוסיה שהוביל לנין.
בשנת 1916, בזמן מלחמת העולם, פרצה התקוממות אלימה בטורקמניסטן בראשותו של ג'ונאיד חאן, והם מיגרו את הרוסים בחיבה. הטורקמנים הקימו ממשלה לאומית שהחזיקה מעמד עד שנת 1918 - השנה בה חזרו הקומוניסטים הרוסים וכבשו בחזרה את אשגבאט. בתגובה ג'ונאיד חאן והרוסים שהיו נאמנים לשלטון הקודם חברו יחד כדי לסלק את הקומוניסטים.  ביולי 1919, הקימו בעלי הברית האנטי קומוניסטים את המדינה העצמאית טרנסכספיה.
אולם עד אביב 1920 התקדם הצבא האדום מכיוון טשקנט (אשר באוזבקיסטן המודרנית) ומבוכרה. הקומוניסטים הכניעו בהדרגה את הטורקמנים, כאשר קודם הם כבשו שטחים בכוח צבאי ובשלבים מאוחרים יותר מינו קומוניסטים להיות נציגי השלטון. בשנת 1922 הם הקימו את ברית המועצות ובשנת 1924 הטורקמנים הקומוניסטים הכריזו על הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית שהייתה אחת מ-15 הרפובליקות של ברית המועצות. בתקופה הזו נקבעו הגבולות המודרניים של טורקמניסטן.
בשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-30 הולאם כל הרכוש הפרטי וסטלין ערך טיהורים מסיביים בכל ברית המועצות. הדבר עורר מרד בטורקמניסטן בשנת 1927 והסובייטים איבדו שליטה ברפובליקה וזו נשלטה עתה בידי אנשי תנועת ההתנגדות הלאומית שקראו לעצמם "החופש הטורקי".
כאשר סטלין השיב את הרפובליקה הסובייטית של טורקמניסטן לידיו ב-1932 הוא הוציא להורג אלפי מנהיגים קומוניסטיים טורקמנים, כולל הנשיא וראש הממשלה - אותם הוא האשים במתן עזרה ללאומנים. לאחר הטרור של שנות ה-30, השלטון באשגבאט היה תחת שליטה מלאה של מוסקבה.
בינתיים, התחולל עימות בינלאומי נוסף באירופה. התשתית במערב ברית המועצות נהרסה במלחמת העולם השנייה (בשנים 1939-1945) כשגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות בכוחות צבאיים מסיביים. קרבות עזים הרסו חוות, מפעלים וערים בכל מערב רוסיה ואוקראינה. לאחר המלחמה, הקים השלטון הסובייטי מפעלים חדשים בערי מרכז אסיה, ביניהם גם באשגבאט וצרדזואו (טורקמנבט המודרנית). נוצרו מקומות עבודה חדשים רבים, והחלה הגירה המונית מרוסיה ואוקראינה לטורקמניסטן הסובייטית.
למרות ההתקדמות והפיתוח, מרבית טורקמניסטן נשארה כפרית, וטורקמניסטן הסובייטית נשארה אחת הרפובליקות המבודדות. זרים ואפילו אזרחים סובייטים לא הורשו לבקר באזור והטורקמנים לא הורשו לעזוב את גבולות הרפובליקה שלהם.
למרות הבידוד, שגשג האזור מבחינה כלכלית. שיטות השקיה חדשות הסיטו מים מנהרות וממקורות מים סמוכים לחוות חקלאיות ורבים החלו לגדל ירקות ופירות במקום כותנה. בשנות ה-70, החל השלטון הסובייטי לפתח את המשאבים הטבעיים בתחום האנרגיה באזור, כולל נפט וגז טבעי.
לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון ב-1985 הוא החל במדיניות חדשה. הגלאסנוסט שאיפשר לבקר את המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והמערכת הכלכלית של המדינה. הפרסטרויקה נתנה אוויר לנשימה להרבה עסקים קטנים שיכלו לקבוע בעצמם כמויות ייצור, שכר ומחירים. אולם למנהיגים הטורקמנים הקומוניסטים לקח הרבה זמן כדי להסתגל לרפורמות ולמרות שרובם ככולם היו נאמנים למוסקבה, הם לא אימצו את הרפורמות הכלכליות החדשות.
המאה ה-20 והמאה ה-21 (שלטון עצמאי)

במהלך שנות ה 1980 הרבה רפובליקות סובייטיות ניסו לזכות בעצמאות ממוסקבה. אולם רק בעקבות נפילת חומת ברלין והתמוטטות ברית המועצות, הרפובליקות שהרכיבו אותה החלו להכריז על עצמאות.
ב 27 באוקטובר 1991 טורקמניסטן הכריזה על עצמאותה מברית המועצות.
היסטוריה של סן מרינו

דגל הרפובליקה של סן מרינו
הר טיטאנו, סן מרינו
תולדותיה של סן מרינו הן אירופאיות במהותן ואופייניות לחצי האי האיטלקי, אולם הן מסייעות להבנת אופייה המיוחד של המדינה כעיר המדינה היחידה שנותרה באיטליה לצידה של קריית הוותיקן, והצליחה לשמור על עצמאותה כמעט בלא הפסקה.
המסורת אודות מרינוס הקדוש

סן מרינו טוענת להיותה הרפובליקה העתיקה בעולם. על פי המסורת נוסדה סן מרינו בשנת 301, לאחר שהסתת הנוצרי מרינוס הדלמטי, נמלט מן האי ראב בים האדריאטי, כיום בשטח קרואטיה, כדי להציל עצמו מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס. הוא התיישב בהר טיטאנו (Monte Titano), שם המשיך בעיסוקו בסיתות אבן והפיץ את הנצרות. בעלת האדמה, פליקיסימה, גבירה מרימיני, התנצרה לאחר שמרינוס ריפא את בנה הנכה, והורישה את האדמה לקהילה הנוצרית הקטנה. מרינוס הועלה מאוחר יותר לדרגת קדוש והמדינה כמו גם עיר בירתה נקראות על שמו. מחקרים מודרניים טוענים כי מרינוס הקדוש חי במאה ה-6 או ה-7, וכי תולדות חייו הותאמו לצרכים פוליטיים מאוחרים.
פרהיסטוריה והעת העתיקה

העדויות ראשונות למבנה חברתי כלשהו בשטחה של הרפובליקה, הן מתקופת האבן החדשה, וליתר דיוק מאלף ה-5 לפנה"ס. בין היתר התגלה גרזן אבן אופייני לתקופה זו, ופטיש ארד מאוחר יותר המתוארך לשנת 2000 לפנה"ס לערך. קברים המיוחסים לתרבות וילנובה שהתקיימה בצפון איטליה בשנת 900 לפנה"ס, התגלו בסן מרינו בשנת 1853, ובין היתר נמצאו בורות בקוטר של 60 ס"מ ובהם כדים המכילים אפר אנושי. עוד נתגלו ממצאים אטרוסקים מאותה תקופה הכוללים כדים ולוחות הצבועים באדום ובשחור. על הר טיטאנו ובמקומות אחרים בסן מרינו התגלו שרידי בתי מגורים ואזורי קבורה.
עם התפשטות הרומאים צפונה, וייסודה של רימיני (Ariminum) בשנת 286 לפנה"ס, סופח שטחה של סן מרינו לרפובליקה הרומית. מתקופה זו התגלו ממצאים רבים הכוללים קברים, חרסים, מטבעות ופסל של מרקוריוס מהמאה ה-2 לפנה"ס או מהמאה ה-1 לפנה"ס. באזור התגלו סימנים ברורים לחקלאות שהתקיימה בו בתקופה זו, וכן נמצאו ממצאים אוסטרוגותים בדמות חפצים שונים מזהב המיוחסים לגבירה מקומית, והמתוארכים לשנת 500 לערך.
ימי הביניים

ממסמכים מן המאה ה-9 ניתן ללמוד על קהילה מאורגנת שהתגוררה במקום אשר נשלט בידי בישוף. בימי הלומברדים הייתה סן מרינו אחוזה פאודלית של הדוכסים מספולטו, אולם במאה ה-10 השתחררו הנזירים במקום מעולו של זה והיו לקהילה עצמאית.
מסמך מ-1243 מעיד על המבנה השלטוני בסן מרינו, אשר התבסס על האספה השלטת שכונתה ה"ארנגו" (Arengo). אספה זו הייתה מורכבת מראשי המשפחות והייתה לה סמכות חקיקה. הארנגו נשלט בידי שני "הקצינים השליטים" שכונו קונסולים או מושלים. שני המושלים שלטו בקהילה במשותף ולמשך תקופה של שישה חודשים בלבד, כדי למנוע מהם לצבור כוח מופרז. בתקופה זו גדל שטחה של סן מרינו מ-4 קמ"ר בלבד, סביב הר טיטאנו, לשטח של 27 קמ"ר השווים לכמחצית משטחה הנוכחי. עם זאת המדינה נותרה תחת איום מתמיד מצד הבישופים סביב לה אשר ניסו להשתלט עליה. ניסיונות אלה הביאו את התושבים לפנות ישירות אל האפיפיור, וזה הכיר בעצמאותה של סן מרינו ב-1291. כיוון שסן מרינו התחייבה שלא ליטול חלק באף מלחמה, היא נותרה מדינה שלווה יחסית. אולם, כדי להרתיע מדינות אחרות מלתקוף אותה, הוקמו על הר טיטאנו שלוש המצודות של סן מרינו המופיעות על סמלה של המדינה, דגלה ועל חלק ממטבעותיה. ה"ארנגו" הפך עם השנים ל"קונסיליו גראנדה אה ג'נראלה" (Consiglio Grande e Generale - "האספה הגדולה והכללית") שהיא הפרלמנט של סן מרינו עד היום, ובו שישים חברים שתפסו את מקומם של ראשי המשפחות במוסד המקורי. שני הקונסולים היו מאוחר יותר ל"קפיטאני רג'נטי" (Capitani Reggenti), וזהו תוארם של ראשי המדינה עד היום.
במאה ה-15 התרחב שטחה של סן מרינו שוב, הודות לתמיכתו של דוכס אורבינו במדינה שלחמה כנגד רימיני. לבסוף, ב-1462, נחתם הסכם שלום בתיווכו של האפיפיור, ואל סן מרינו צורפו שטחיהן של העיירות פיורנטינו, מונטג'ארדינו וסראוואלה. ב-1463 סופחה גם העיירה פאטאנו לסן מרינו, והמדינה הגיעה לשטחה ולגודלה הנוכחיים.
המאות ה-15 עד ה-18

צ'זארה בורג'ה, המכונה גם "הדוכס ולנטינו", היה בנו הבכור של רודריגו בורג'ה (האפיפיור אלכסנדר השישי). בשנת 1503 כבש בורג'ה את סן מרינו למשך שישה חודשים, אך נאלץ לבסוף לסגת ממנה כאשר האפיפיור הבא יוליוס השני קרא עליו תיגר.
סן מרינו חוקקה חוקה כתובה ב-8 באוקטובר 1600, ולאור איומים על עצמאותה, כרתה בשנת 1603 ברית הגנה עם האפיפיור, וזו נכנסה לתוקפה בשנת 1631. ב-17 באוקטובר 1739 נכבשה סן מרינו בשנית, הפעם עלי-ידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, אשר היה מושל אפיפיורי ברוונה. המעשה נעשה ככל הנראה בניגוד להוראותיו של האפיפיור קלמנס השנים עשר, ואלברוני קבע חוקה חדשה למדינה. הקרדינל ביקש לכפות על תושבי המדינה את שלטון מדינת האפיפיור, אולם האחרונים הגיבו בסרבנות ושלחו בסתר בקשה לאפיפיור לעשות עימם צדק. האחרון הכיר בזכויותיה של סן מרינו והשיב לה את עצמאותה ביום 5 בפברואר 1740. יום זה הוא יום חגה של אגאתה הקדושה, אשר נחשבת מאז כאחד הקדושים המגנים של המדינה.
בעת כיבוש נפוליאון את איטליה, הצליחה סן מרינו לזכות באהדתו ובהבטחתו לכבד את עצמאותה. יתר על כן, נפוליאון הציע למדינה לתמוך בהתרחבותה בדרך של הענקת שטחים נוספים לטריטוריה שלה, אך סן מרינו דחתה את ההצעה, כדי לא להיכנס למחלוקת עם שכנותיה, והצליחה לשמר את יחסיה הטובים עם מדינת האפיפיור. בנוסף פטר נפוליאון את תושבי סן מרינו מתשלום מיסים, ואף העניק להם במתנה חיטה וארבעה תותחים, שמסיבה לא ידועה לא הגיעו מעולם אל הרפובליקה.
המאה ה-19 והמאה ה-20

לאחר תבוסת נפוליאון הכיר קונגרס וינה בעצמאותה של סן מרינו בשנת 1815. בעת המאבק לאיחוד איטליה בידי ג'וזפה גריבלדי סיפקה סן מרינו מקלט לרבים מתומכי האיחוד, וגריבלדי עצמו מצא בה מקלט עם אשתו ו-1,500 מחייליו בשנת 1849. בתגובה פלשו צבאות אוסטריה לרפובליקה ב-2 באוגוסט 1849, אך בהתערבות נפוליאון השלישי ב-1854 המדינה שמרה על עצמאותה. ב-22 במרץ 1862 חתמו איטליה וסן מרינו על הסכם שהכיר בעצמאותה של האחרונה, והסדיר את יחסיהן של שתי המדינות.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נקלעה הרפובליקה למשבר כלכלי אשר גרם להגירת תושבים ניכרת ממנה, ומגמה זו נמשכה עד שנות ה-70. ב-25 במרץ 1906 כונס ה"ארנגו" הוותיק של ראשי המשפחות שוב, והחל בתהליך של רפורמה פוליטית אשר סיים את השלטון האוליגרכי במדינה, והסתיים בבחירות חופשיות שנערכו בסן מרינו לראשונה ב-19 ביוני 1906. בסופה של מלחמת העולם הראשונה הורע מצבה של המדינה וההגירה ממנה גברה. חיכוכים בין המעמד האמיד לבין העניים, הביאו לאימוץ קו פוליטי פשיסטי בהתאם למצב באיטליה, ולהיווצרות מחודשת של שלטון אוליגרכי במדינה. בבחירות שנערכו ב-1923 השתתפה רק מפלגה אחת, ואיטליה הפאשיסטית החלה מתערבת יותר ויותר בענייני המדינה. בתקופה זו נסללה מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שופץ תיאטרון טיטאנו והוקם מזבח המתנדבים, הכל במימון ממשלת איטליה.
השליטה הפשיסטית במדינה נמשכה משך כמעט 20 שנים, ורק בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה ההתנגדות לה. ב-28 ביולי 1943 נערכה במדינה הפגנה רחבת היקף נגד המשטר, וכתוצאה ממנה פורקה המפלגה הפשיסטית והתקיימו בחירות חופשיות. עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, חתמה עימה סן מרינו על הסכם שלום במטרה לשמור על עצמאותה. ב-26 ביוני 1944 הופצצה סן מרינו מהאוויר בידי בעלות הברית ושישים איש מצאו את מותם באירוע. בספטמבר אותה שנה הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה. כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה במשך חודשיים.
לאחר המלחמה הייתה סן מרינו למדינה הראשונה בעולם שבה עלתה מפלגה קומוניסטית לשלטון בבחירות חופשיות, וכוננה קואליציה עם המפלגה הסוציאליסטית. קואליציה זו נותרה בשלטון בין השנים 1945-1955. נשים זכו לזכות הצבעה בסן מרינו בשנת 1958, וב-1973 חוקק חוק אשר השווה את מעמדן לזה של הגברים. המדינה הצטרפה למועצת אירופה כחברה מלאה בשנת 1988, ושימשה כיושבת ראש הארגון במחצית הראשונה של שנת 1990. סן מרינו הצטרפה לאומות המאוחדות בשנת 1992, ובשנת 2002 חתמה על הסכם עם הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בו הסכימה לשקיפות גדולה יותר בענייני הבנקאות והמיסוי המתנהלים במדינה, כדי לסייע במלחמה בהעלמות מס. המדינה אינה חברה באיחוד האירופי, אך האירו הוא ההליך החוקי בה מכוח הסכם שנחתם בין הצדדים.
הערות שוליים

↑  San Marino Historical Origins and Legends
↑  The first inhabitants of Titano
↑  Middle Ages in San Marino and Statutes
↑  From 1500 to beginning 1800, Napoleon in San Marino
↑  The 1800's and Garibaldi
↑  Early 1900's, the Arengo of 1906, the emigration
↑  World Wars and Fascism in San Marino
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007482782605171 
מצודת גואיטה על הר טיטאנו
חוקת סן מרינו מ-1600
פסלו של גריבלדי המוצב בסן מרינו
היסטוריה של קריית הוותיקן

ערך זה עוסק בהיסטוריה של קריית הוותיקן ברומא. אם התכוונתם למדינה שבראשה עמד האפיפיור בין השנים 756 ו-1870, ראו .
מפת קריית הוותיקן לפי ההסכמים הלטרניים:
אפור כהה - טרטוריית קריית הוותיקן.
אפור בהיר - טריטוריית קריית הוותיקן באבטחה איטלקית.
אדום - טריטורייה איטלקית.
כחול - טריטורייה איטלקית בחזקת הוותיקן.
שחור - בזיליקת פטרוס הקדוש.
גבעת הוותיקן - ציור משנת 1519 לערך
כיכר פטרוס הקדוש וויה דלה קונצ'ילייציונה
ארמון הממשל בוותיקן - המשרד המפקח על ענייני חולין במדינה
ארמון הלטראנו
רדיו הוותיקן (באדיבות Joshua Sherurcij)
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ונשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש במעון הקיץ של האפיפיור בקסטל גנדולפו (2001)
השטח בן 440 הדונם המוכר כיום כמדינת קריית הוותיקן במרכזה של רומא, בירת איטליה, קיבל את צורתו ואופיו העצמאי רק בשנת 1929 מכוח ההסכמים הלטרניים שנחתמו בין איטליה הפשיסטית והוותיקן. המדינה הייתה חלק ממדינת האפיפיור במשך למעלה מאלף שנים, ולאחר תקופה בת 59 שנים בהן הייתה נטולת הגדרה עצמית, זכתה בה שוב, והיא מקיימת ממסד שלטוני חילוני לצד תפקידה הייחודי כמנהיגת העולם הנוצרי הקתולי.
העת העתיקה

כבר לפני הגעת הנצרות לרומא, נחשבו "גבעת הוותיקן" (לטינית Vaticanus Mons) וה"אגר וותיקנוס" (Ager Vaticanus) בו שכנה, כאזורים מקודשים או לפחות בלתי יאים למגורים. ייתכן שבגבעה השוכנת על הגדה הימנית של הטיבר, אל מול שבע הגבעות של רומא, היה יישוב אטרוסקי בשם "ותיקום" (Vaticum). בתקופה הרומית שימש המקום לעבודת האלה הפריגית קיבֶלֶה (Cybele, יוונית Κυβέλη) או "האם הגדולה" (Magna Mater) בגלגולה הרומי, ושל בנה אטיס (Attis). בתקופת אגריפינה (14 לפנה"ס עד שנת 33 לספירה) נוקזה הגבעה וסביבתה וניטעו בה גנים בתחילת המאה ה-1. בשנת 40 לספירה החל קליגולה להקים קרקס במקום בו משתרעת כיום כיכר פטרוס הקדוש. הקרקס הושלם על ידי נירון קיסר ונקרא על שמו. האובליסק שבכיכר המתנשא לגובה של 25.5 מטר, הובא אליה מהליופוליס שבמצרים על ידי קליגולה, על מנת לקשט את הקרקס, והוא השריד הגלוי היחיד שנותר ממנו. לאחר השרפה הגדולה של רומא בשנת 64 לספירה, נהגו הרומאים להוציא להורג נוצרים בקרקס זה בשל אמונתם, ולפי המסורת נצלב בו גם פטרוס הקדוש. בשנת 326 נבנתה כנסייה ראשונה - הבזיליקה הקונסטנטינית - במקום בו נטען כי פטרוס הקדוש קבור. מתקופה זו החל אכלוסו של המקום וארמון נבנה בסמוך לו בתחילת המאה ה-5.
ממדינת האפיפיור עד ההסכמים הלטרניים

בתקופתו של האפיפיור לאו הרביעי באמצע המאה ה-9, נכללה גבעת הוותיקן בין חומות העיר רומא. 
בתפקידם החילוני כשליטי מדינת האפיפיור, שלטו אפיפיורים על אזורים ניכרים מחצי האי האפניני במשך יותר מאלף שנים עד אמצע המאה ה-19, כאשר שטחה של מדינת האפיפיור סופח לממלכת איטליה. במשך חלק ניכר מתקופה זו לא שימשה קריית הוותיקן כמקום מגוריהם ועבודתם של האפיפיורים, וארמון הלטראנו (איטלקית Palazzo del Laterano) שימש לשם כך. לאחר מכן יצאו האפיפיורים לגלות באביניון שבצרפת, שנמשכה בין השנים 1309 עד 1377. לאחר שובם של האפיפיורים לאיטליה שימש ארמון קווירינאלה (Palazzo del Quirinale) למגורי האפיפיורים, ואילו בקריית הוותיקן שכן המרכז האדמיניסטרטיבי של הכנסייה.
בשנת 1870, כאשר רומא סופחה לאיטליה לאחר התנגדות שולית מצד האפיפיור, נותרו נכסיו של הכס הקדוש בעיר ובסביבותיה במצב לא ברור, ומעמדו של האפיפיור נודע עד שנת 1929 בכינוי "השאלה הרומאית" (Questione Romana). "חוק הערבויות" האיטלקי החד צדדי (Legge delle Guarentigie) מ-13 במאי 1871 אמנם הקנה לאפיפיורים מספר פריבילגיות הדומות לאלה מהן נהנה מלך איטליה, וכן ערב לשלומו של האפיפיור, העניק לו את הזכות להחזיק כוח הגנה צבאי ואת הזכות למנות שגרירים שנהנו מחסינות דיפלומטית מטעמו, ולקבל שגרירים מטעם מדינות זרות, וכן הקציב לו תשלום שנתי. אולם האפיפיורים סירבו להכיר בריבונותו של המלך על רומא ועל שטחיה של מדינת האפיפיור לשעבר. יתר על כן, האפיפיורים גזרו על עצמם להישאר בתחומיה של קריית הוותיקן, והאפיפיור פיוס התשיעי, אחרון שליטיה של מדינת האפיפיור הגדיר עצמו כ"אסיר בוותיקן". הלכה למעשה, איטליה לא ניסתה להתערב בנעשה בתוך קריית הוותיקן, אך כנסיות ומבנים מחוצה לה הולאמו, ובכלל זה, ארמון קווירינאלה המשמש כיום כמעונו הרשמי של נשיא איטליה. במקביל המשיכו מדינות אחרות להכיר בכס הקדוש כישות ריבונית לכל דבר. קריית הוותיקן עצמה נכללה בתקופה זו ברובע (Rione) בורגו (Borgo) של העיר רומא.
ההסכמים הלטרניים

בשנת 1926 החלו מגעים בין איטליה לבין הוותיקן במטרה למצוא פתרון לשאלה הרומאית. המחלוקת הגיעה לסיומה עם חתימתם של שלושת ההסכמים הלטרניים ב-11 בפברואר 1929. על ההסכמים חתמו הקרדינל מזכיר המדינה פייטרו גספרי (Pietro Gasparri) בשם האפיפיור פיוס האחד עשר וראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני בשם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי. לפי ההסכמים זכה הכס הקדוש להבטחת מעמדה של קריית הוותיקן כמדינה ריבונית, ובתמורה ויתר על שטחי מדינת האפיפיור שאבדו לו בין השנים 1860 עד 1870. להסכם נלווה פיצוי חד פעמים מצד איטליה בסך של 90 מיליון דולר, ובנוסף תשלום שנתי של 4.5 מיליון דולר.
לפי ההסכמים מספר מבנים של הכס הקדוש הנמצאים מחוץ לקריית הוותיקן הוכרו כשטחים אקס-טריטורייליים של המדינה, בדומה למעמדן של שגרירויות. בין אלה נמנים אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו (Ville pontificie di Castel Gandolfo) מדרום לרומא, ושלוש הבזיליקות הפטריארכליות נוסף על בזיליקת פטרוס הקדוש - בזיליקת סנטה מריה מג'ורה (Basilica di Santa Maria Maggiore), בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות (Basilica di San Paolo fuori le mura) ובזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו (Basilica di San Giovanni in Laterano). בתוך בזיליקות אלה נעשית האבטחה על ידי חיילי המשמר השווייצרי.
מאז 1929

לאחר חתימת ההסכמים הלטרניים הכריז מוסוליני על הקמתה של "ויה דלה קונצ'ילייציונה" (Via della Conciliazione - "דרך הפיוס"). הדרך אכן נסללה לאורך כחצי קילומטר מכיכר פטרוס הקדוש אל טירת סנטאנג'לו, והושלמה בשנת 1950. ב-1931 הוקם רדיו הוותיקן (Radio Vaticana) על ידי גוליילמו מרקוני. במלחמת העולם השנייה הכריזה מדינת הוותיקן על נייטרליות, והתנהלותו של האפיפיור פיוס השנים עשר הייתה ועודנה שנויה במחלוקת, לאור התעלמותו מזוועות המלחמה ומהשמדת היהודים במהלך השואה, וכן בשל העובדה שמעולם לא גינה את מעשי ההשמדה. לאחר המלחמה, ב-1947, הוכללו ההסכמים הלטרניים בחוקתה החדשה של איטליה.
בין השנים 1962 ו-1965 נערכו ארבעת מושבי ועידת הוותיקן השנייה. ועידה אקומנית זו ערכה רביזיה מרחיקת לכת בכנסייה הקתולית בכל הקשור למעמדה של הכנסייה, לפולחן, ליחסה לדתות אחרות ולגישה אל כתבי הקודש.
ב-13 במאי 1981 ניסה הטורקי מהמט אלי אג'ה להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בכניסה לכיכר פטרוס הקדוש. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1984 שונו מספר סעיפים בהסכמים הלטרניים, בעיקר ביחס למעמדה של הדת הקתולית כדת המדינה האיטלקית. באותה שנה גם הוכרזה קריית הוותיקן כאתר מורשת עולמית, והוותיקן חידש את קשריו הדיפלומטיים עם ארצות הברית, לאחר שהושעו מאז 1867. בשנות התשעים של המאה ה-20, החלה קריית הוותיקן בשידורי טלוויזיה, ואילו רדיו הוותיקן משדר ב-47 שפות.
הערות שוליים

↑   מזבח קיבלה ואטיס משנת 374 לספירה
↑  סעיף 14 לאמנת הלטראנו
↑  סעיף 13 לאמנת הלטראנו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007487276505171
טירת ברוגן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שאטו 
 מיקום:  Gronau (Leine) 
 מדינה:  גרמניה 
 
 קואורדינטות:  52°02′33″N 9°46′26″E﻿ / ﻿52.0425°N 9.7738888888889°E﻿ / 52.0425; 9.7738888888889
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטירת ברוגן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטירת ברוגן(למפת סקסוניה התחתונה רגילה) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדטירת ברוגן(למפת סקסוניה התחתונה מוגדלת) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדטירת ברוגן he
 
טירת ברוגן (בגרמנית: Schloss Brüggen) היא טירה השוכנת בברוגן, במחוז הילדסהיים, בסקסוניה התחתונה, גרמניה. היא נבנתה בסגנון הבארוק בשנת 1693 על ידי פרידריך השני פון שטיינברג. קדמו לה אחוזה מלכותית אוטונית, ככל הנראה מבוצרת, וכן בית אצולה מוקף חפיר מים.
אזור הגמלון של הריזלית עם סמלים
הטירה נבנתה בין השנים 1686–1693 בתכנונו של האדריכל יוהאן בלתזר לאוטרבך, תחת ניהולו של הרמן קורב, שלימים היה לאדריכל הדוכסי. המתחם כולל את מבנה הטירה, שער הכניסה משנת 1714, קפלת הטירה מ-1706 עם קבר המשפחה, פארק בשטח של 44,000 מ"ר ומבני משק שנבנו בין 1693 ל-1716. בסביבות שנת 1800 נוסף למתחם גם בית מגורים לקצינים. המבנים יוצרים חצר פנימית כמעט ריבועית.
שער הכניסה שימש בעבר כבית משפט וכבית סוהר. בניין הטירה עצמו מורכב מקומת קרקע, קומה ראשית ומזנין עליון עם חלונות מרובעים. גג המבנה הוא גג ארבעה שיפועים ומכוסה בלוחות צפחה. חזיתות הבניין הארוכות מחולקות ל-11 צירים, והחזיתות הצרות – לחמישה. במרכז המבנה, הפונה לחצר, בולט גמלון מקושט. חלון עגול בחלקו העליון של הגמלון מוקף בעיטורים בדמות שני יעלים, המשמשים כסמל משפחת פון שטיינברג. מעליו נראים פוטים (דמויות ילדים מכונפות) המחזיקים בקדרה – סמל משפחתה של אשת בונה הטירה, גרטרוד לואיזה פון גראפנדורף.
היסטוריה

האחוזה המלכותית בברוגן נזכרת לראשונה בתיעוד משנת 936, כאשר שהה בה אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת שלטונו הראשונה, והעניק לעיר אוטרכט את זכות הטבעת המטבעות. ביקוריו במקום מתועדים גם בשנים 954, 961 ו-965, כאשר שימש היישוב תחנת עצירה בדרך למעונות המלכותיים בדאלום ובוורלה. בשנת 997 העניק אוטו השלישי את האחוזה והיישוב ברוגן למנזר אסן, ומאוחר יותר, במאה ה-11, עברו הבעלות והשליטה למנזר הקיסרי בגאנדרסהיים. המנזר החזיק באחוזה עד שנת 1803.
בשנת 1207 הזכיר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את "המצודה בברוגן" כחלק מנכסי המנזר. בין השנים 1226–1492 שלטה במקום משפחת אצולה ששירתה את מנזר גאנדרסהיים ואשר אימצה את שם היישוב. בשנת 1496 הועבר המקום כמשכנתא למשפחת פון שטיינברג, שבניה התגוררו בו מאז 1409. בשנת 1515 בנו האחים בורכארד וקונרד פון שטיינברג בית אצולה מוקף חפיר.
בשנת 1911, לאחר מותו של ארנסט פון שטיינברג, עברה האחוזה בירושה לבתו, הרוזנת יוטה. עם נישואיה בשנת 1905 לבורגהרד פון קראם, עברה האחוזה לבעלות משפחת פון קראם-שטיינברג, אשר מחזיקה בה עד היום.
בטירה בילה את ילדותו ברון הטניס גוטפריד פון קראם, אחד משחקני הטניס המובילים של תקופתו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 חגג במקום את נישואיו לברברה האטון, יורשת רשת חנויות וולוורת'. בשנת 1992 שופץ מתחם הטירה.
גלריית תמונות

בית שער עם שביל כניסה
מבט דרך הכניסה לבניין הטירה
מבט מהצד של בניין הטירה
קפלת הטירה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1154323749  VIAF: 238152080578907230006   WorldCat (עם VIAF): 238152080578907230006
היסטוריה של מולדובה

מפת רפובליקת מולדובה
רפובליקת מולדובה שוכנת במזרח אירופה, בין רומניה ובין אוקראינה. מרבית תושביה של רפובליקת מולדובה מדברים ניב מקומי של רומנית וההיסטוריה של המקום שזורה בהיסטוריה של רומניה ושל נסיכות מולדובה (רומניה נוצרה מאיחוד בין נסיכות מולדובה וולאכיה).
רקע להיווצרות רפובליקת מולדובה

במרחב הגאוגרפי שבין הרי הקרפטים ממערב, הדניסטר ממזרח (כולל הגדה המזרחית), הדנובה בדרום מערב וחוף הים השחור מדרום נוצרה בימי הביניים נסיכות מולדובה. הנסיכות התקשתה לשמור על עצמאותה ורוב הזמן הייתה אוטונומיה כפופה למעצמות שכנות, בעיקר לאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1792, בהסכם יאשי, נאלצה האימפריה העות'מאנית לוותר לאימפריה הרוסית על חבל טרנסניסטריה (הגדה המזרחית של הדניסטר). לאחר המלחמה הרוסו-טורקית של שנת 1806, בהסכם בוקרשט משנת 1812, כל החלק של נסיכות מולדובה שממזרח לפרוט סופח לאימפריה הרוסית וקיבל את השם בסרביה.
העצמאות הראשונה והאיחוד עם רומניה

המהפכות ברוסיה בשנת 1917 יצרו שעת כושר ללאומים השונים שנכלאו באימפריה הרוסית ובסרביה מיהרה לנצל זאת וב-2 בדצמבר 1917 הכריזה על עצמאותה וביום 6 בינואר 1918 האספה הקרויה מועצת העם הודיעה על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית של בסרביה.
כוחות סובייטים מצד אחד וצבא רומני מצד שני, נכנסו לתוך הטריטוריה של הרפובליקה החדשה, ברית המועצות שרק קמה הכריזה מלחמה על רומניה ועצרה את המשלחת הדיפלומטית שלה. ברית המועצות שנכנסה לעידן של מלחמת האזרחים ברוסיה לא הצליחה למנוע ממועצת העם להצביע ב-27 במרץ 1918 על איחוד עם רומניה.
בסיום מלחמת האזרחים החליטה ברית המועצות להקים את מולדובה (חבל אוטונומי) כדי לאותת בכך שלא השלימה עם סיפוח בסרביה לרומניה.