stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחלי רוגל
תערוכות > תערוכות קבוצתיות נבחרות בישראל

1994 - תיאטרון ירושלים
2000 - 'יש לי חלום'- המרכז הבינתחומי לאמנות ומדע חולון (אוצרת כנרת אביבי)[קטלוג]
2001 - 'פנים חדשות' - בית האמנים אלחריזי תל אביב
2006 - 'ZIPART'- גלריה לעיצוב חולון (אוצרת סימה סלע) [קטלוג]
2007 - 'לגעת בתפוז'- תערוכת חוצות - מוזיאון הפרדסנות, רחובותׁ(אוצרת מירטה אדרי) [קטלוג]
2007 - 'הכמיהה לשלום' - מוזיאון קבוץ ברעם, (אוצרת חנה ברק אנגל). (קטלוג).
2007 - 'שלם לעולם חסר'- תיאטרון גבעתיים (אוצר דורון פולק) [קטלוג]
2009 - Poster Exhibit A3 לשחרור גלעד שליט - גלריית "הקצה" נהריה (אוצר יצחק דה לנגה)
2010 'בפרדס ליד השוקת'- בית יד לבנים, רחובות, אוצרת יהודית מצקל (קטלוג) וידאו ארט
2012 - 'עליות מדומות'- ערים תאומות היידלברג, גרמניה
2012 - אמנות ישראלית, בנק הפועלים, הוועד למלחמה באיידס [קטלוג]
2012 הגלויה הסודית, צבע טרי
2014 - 'אדמה LAND EARTH'- גלריית אפטר-ברר, מעלות תרשיחא (אוצרת נוגה מגדל) [קטלוג]
2014 - 'אימהות בצל שואה בראי האמנות הנשית'- אוניברסיטת בר-אילן (אוצרת ד"ר מור פרסיאדו) קטלוג-עמ' 16
2015 - 'חטף פתח'- במסגרת 'לשון ראשון 8' - בית האמנים ראשון לציון [קטלוג]
2016 - 'צבעי הדממה' - גלריית הבית הירוק, אוניברסיטת ת"א (אוצר אבנר אברהם) [קטלוג]
2016 - 'מלאכת נשים'- גלריה עירונית רעננה (אוצרת אורנה פיכמן) [קטלוג]
המלצה וראיון עם מירי קרימולובסקי מבקרת האמנות ברשת ב' בתוכנית 'הבוקר הזה' - ביום האישה הבינלאומי
2018 - 'גבולות ושבירתם'- גלריה שרה ארמן תל אביב
2018 - 'אנחנו שתיים'- תערוכה זוגית - גלריית יד לבנים ראשון לציון - (אוצרת עדי אנג'ל)
2019 - 'שם חוף ים נגלה לי'- גלריית בית יד לבנים ראשון לציון (אוצרת עדי אנג'ל)
2021 - 'החוט המקשר'- גלריית יד לבנים רחובות (אוצרת רוני אנקורי)
2022 - 'אדמה א-דם'- מיצב - גלריית יד לבנים ראשון לציון (אוצרת עדי אנג'ל) [קטלוג]
2022 - 'שמלה שמלה אגרצ'ין, ירוסלם דהנה' - גלריית יד לבנים רחובות (אוצר גדעון אגז'ה)
2023 - 'המטריה הגדולה של אבא'- גלריית יד לבנים ראשון לציון (אוצרת עדי אנג'ל) [קטלוג]
2023 - סיפוריו של יאנוש קורצ'אק - קצרין, (אוצרות עדה בארי סימוניץ ונורית אורבך מאירוביץ)
2024 - 'סתיו עשרים ושלוש - זמן שבור'- גלריית יד לבנים ראשון לציון (אוצרת עדי אנג'ל) [קטלוג]
תערוכות > תערוכות קבוצתיות נבחרות בחוץ לארץ

לנקסטר,פנסילבניה (אוצרות: ויויאן הירש-בירקנפלד ואילנה לניאדו) [קטלוג]
גרמניה הדרך לירושלים
1998 - Dairy Barn - Southeastern Ohio Cultural Arts Center - 'Beadworks'
TriArt Gallery, Louisville, Kentucky - Fantastic Fibers - 1998
1998 - 'Still Crazy After All Those Quilts'- מוזיאון הטקסטיל של ניו אינגלנד,מסצוסטס
1998 - 'הנשיקה'- מוזיאון הטקסטיל סן חוזה, קליפורניה
2000-'הנשיקה'- Longmont Museum, קולורדו
2000 - 'סלון הסתיו' Grand Palais Museum, פריז [קטלוג]
2001 - 'הנשיקה'- גלריה לאומית איי קיימן
2002 - פיסגת כדור הארץ 'ריו+ 10' - או"ם, יוהנסבורג דרום אפריקה
2004 - Invading Spaces - Sexual Violence Against Women in the Work of Women,מוזיאון פיליפס לאמנות", לנקסטר, פנסילבניה
Zonta Club of Cincinnati – Cincinnati, OH - Quilts for Change 2004
2004 - The Art of Politics, מוזיאון הטקסטיל, סן חוזה קליפורניה[קטלוג]
2005 - "I Remember Mama - מרכז הקונגרסים יוסטון, טקסס (אוצרת קרי ברסנאן) [קטלוג]
2006-Art Quilts XI: Stages, Cycles & Fits at Chandler Center for the Art
2006 Voted 'Best of Show' by judge Clyde Olliver Festival of Quilts Birmingham,UK
2006 - SAQA Europe: Breaking Boundaries, Lyon, France
Changing the World One Thread at a Time' Val D'Argent, Alsace, France 2006
2010 - תערוכת 'גבולות'- Mémoire De L’Avenir Gallery פריס (אוצר פריס (אוצר דורון פולק)
2012 - 'עליות מדומות'- ערים תאומות היידלברג גרמניה
VIOLATED Women in Holocaust and Genocide - 2018 גלריית רונלד פלדמן סוהו, ניו יורק [קטלוג]
תערוכות > תערוכות שאצרה

• 1996-1998 "האם זאת לא שמיכה?" "TNARQ" - אתגרה את הגדרת המושג קווילט בהשראת "זו אינה מקטרת" של רנה מגריט. 32 אמנים - נדדה ברחבי העולם בצרפת, יפן וארצות הברית.
• 1998 "הנשיקה" "The Kiss" חמישים ממיטב אמני הסיב האמריקאיים. התערוכה נדדה בין מוזיאונים באמצעות שרות תערוכות של אוניברסיטת מזרח וושינגטון ETS
• 1998 "Nihon does Notrad"
ראו גם

חיים רוטר ברדיו קול ישראל, הרשת החינוכית - עם רחלי רוגל, רדיו קסם, 14 במאי 2015
רחלי רוגל בתערוכתה "שלוש נקישות", מראיינת מרים אברמסקי (וידאו), 4 ביולי 2018
רחלי רוגל ב"דו פייה", מראיין חזי אביבי (וידאו), 4 בנובמבר 2018
גן הלבירינתים וההיסטוריה המשפחתית (וידאו) בכנס "ירוק בכחול ולבן" יד בן צבי, 22 בינואר 2019 הסרטה דוד יוגב
רחלי רוגל בכנס מעפילים ביד בן צבי, הנצחת התינוקות שמתו ונקברו בים (וידאו), 20 בפברואר 2020
סיפורו של החייל ג'ורג' נובל, (וידאו) רחלי רוגל ברמלה ביום הזיכרון לסיום מלחמת העולם הראשונה, 12 בנובמבר 2022, הסרטה פלג לוי
מישה סגל

| --- | --- |

מישה סגל, 1969
 לידה:  26 בדצמבר 1943 (בן 81) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל, ארצות הברית 
 www.mishasegal.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מישה סגל עם אנסמבל הקאמרי, 1969
מישה סגל (באנגלית: Misha Segal; נולד ב-26 בדצמבר 1943) הוא מוזיקאי סרטים ומפיק מוזיקלי ישראלי-אמריקאי.
ביוגרפיה

סגל נולד בשנת 1943 בחיפה. אביו היה שופט אגרוף וחובב ג'אז, ידיד של לואי ארמסטרונג, וכך שמע סגל לעיתים קרובות מוזיקת ג'אז בילדותו. מגיל 17 ניגן בסקסופון.
לאחר שירותו בצה"ל בתזמורת חיל האוויר, קיבל את הפסנתר הראשון שלו.
למד מוזיקה אצל פאול בן-חיים, נעם שריף ויצחק סדאי, ולימודי קולנוע ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. השתלם אצל המלחין דיטר שיינבך (גר') בבוכום בגרמניה, למד הלחנה וניצוח בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון ולאחר מכן למד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
בתחילה היה סגל מושפע מאוד מג'אז, ומאמנים כגון אלטון ג'ון והחיפושיות. בחמש השנים הראשונות לפעילותו (1968–1973) ניסה לנתב את ההשפעות האלו ולעצב באמצעותן את המוזיקה שכתב באותה תקופה לסרטים ומחזות בישראל. ב-1969 הוא היה שותף ליצירת אלבומו של אריק איינשטיין, "פוזי" – הוא הלחין ועיבד בו חמישה שירים, ואף כתב את העיבוד המוזיקלי לשיר "פראג", כולל העיבוד התזמורתי שבו בוצע השיר לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון 1969. בתקופה זו יצר להיטים רבים שהשפיעו על התרבות הישראלית של אותה תקופה, בהם "עד סוף הקיץ" ו"יליד הארץ" למילים של אהוד מנור. יצירותיו הכמו-קלאסיות בוצעו גם על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית והאנסמבל הקאמרי הישראלי. חלק מפעילותו פעל במסגרת "שלישיית מישה סגל", לצד יוסי מנחם ואיתן גדרון. ב-1969 היה המעבד המוזיקלי ונגן הקלידים באלבום המצליח של להקת "השלושרים". סגל הלחין את המילים של רחל שפירא בשיר "קולות" ואת השיר "מנסה לשמור על קשר", שכתב אהוד מנור, שאת שניהם ביצעה חוה אלברשטיין. סגל הלחין גם את שירו של נתן זך "ציפור שנייה", שהתפרסם בביצוען של סוזן ופרן וזכה לביצועים נוספים.
ב-1971 כתב את המוזיקה לגרסה עברית של המחזה "פר גינט" שעלתה בתיאטרון הבימה ואת המוזיקה לסרט "חסמבה ונערי ההפקר". ב-1972 כתב את המוזיקה לסרט "ז'אקו והיצאניות". הוא גם כתב והלחין את פסקול הסרט של "בילבי".[דרוש מקור]
לאחר שסיים את לימודיו במכללת ברקלי למוזיקה ב-1976, נשאר סגל בארצות הברית, גר בניו יורק ועסק בהלחנה, עיבוד והפקה מוזיקליים לאמנים לותר ואנדרוס, מיינרד פרגוסון, ננסי וילסון, פיליס היימן, דייב גרוסין ואחרים. באותן השנים היה לסגל חוזה עם חברת RCA רקורדס, אך ב-1979 החוזה לא חודש. סגל סיפר לעיתון "חדשות" כי באותה העת הצטרף לסיינטולוגיה, לאחר שנקלע למשבר.
ב-1987 כתב את המוזיקה לסרט "החולמים" של אורי ברבש.
ב-1981 עבר ללוס אנג'לס. שם הוא הלחין וניצח בסגנונות שונים עבור סרטים רבים, בהם "ההרפתקאות החדשות של בילבי" (1988) ו"פנטום האופרה" (1989) ועבור תוכניות טלוויזיה. בעבור מוזיקה שכתב לסדרת טלוויזיה של רשת ABC זכה בפרס אמי ב-1984. באותה שנה גם חתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים מוטאון.
במקביל לעבודתו בארצות הברית, המשיך לעבוד גם עם מוזיקאים בישראל. בשנת 1982 הפיק את האלבום "קולות" של חוה אלברשטיין. בשנת 1984 הלחין את רוב שירי אלבום הבכורה של הראלה בר "קטיפה". בשנת 1989 הלחין שיר באלבום "בראשית" של גלי עטרי. ב-2008 היה מועמד לפרס אופיר הישראלי בקטגוריית המלחין הטוב ביותר על כתיבת המוזיקה לסרט הישראלי "סוף שבוע בתל אביב". באותה שנה חיבר את המוזיקה לסרטו של אורי ברבש "אביב 41".
סגל הוציא כמה תקליטים בסגנון ג'אז-רוק אינסטרומנטלי. בתקליט הראשון שלו, "זמבוקה" (1991), קיבל תגובות טובות מקווינסי ג'ונס ובוב ג'יימס, וניגנו בו גם צ'יק קוריאה ופרדי האבארד. ב-1996 יצא אלבומו "מחובר ללא צפוי".
הערות שוליים

1 2  מלחין הגל החדש, "העולם הזה", גיליון 1678, 26 באוקטובר 1969, עמ' 16
↑  הצמד "סוזאן ופראן" מתאחד, באתר הארץ, 15 במאי 2003
איתמר זהר, אסתר עופרים ויוני רכטר מרימים את השיר של נתן זך לגבהים חדשים, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2020
↑  מישה סגל - אחרי הביטלס, מעריב, 15 בנובמבר 1970
גדעון עפרת, פר גינט של תשוקות ומסכות, למרחב, 3 במרץ 1971
↑  האיש עם מזוודת הפלאים, מעריב, 17 בספטמבר 1971
↑  שרגא הר גיל, מה חדש?  - שביבים, מעריב, 6 ביוני 1976
↑  גיורא פרבר, רחוק, זאת אומרת, קרוב, חדשות, 31 במרץ 1988
↑  מאיר שניצר, סטייק נא, חדשות, 7 במרץ 1990
↑  חיים נגיד, פרם "אמי" למישה סגל, מעריב, 4 ביולי 1984
↑  יוסי חרסונסקי, ההוזה המפתה של מישה סגל, מעריב, 3 בינואר 1984
↑  איתמר זהר, בחזרה אל האלבום "קולות" של חוה אלברשטיין, באתר הארץ, 19 ביולי 2017
↑  גידי אביבי, ביקורת - פופ - צעד קטן לאנושות, כותרת ראשית, 28 בנובמבר 1984
↑  יואב בירנברג, קוונסי ג'ונס ממליץ, חדשות, 2 בינואר 1992
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301201105171  BNE: XX1062349  BnF: cb14001973n (data)  GND: 134936639  ISNI: 0000 0000 6926 2448  LCCN: n92002973  MusicBrainz: 3b19a6cd-b119-47e3-a77d-782ce629655b  NTA: 074751522  RERO: 02-A018591650  SUDOC: 251494721  VIAF: 28720135   WorldCat (עם VIAF): 28720135
טיגריס סיבירי

| טיגריס סיבירי |
| --- | --- |
 טיגריס סיבירי בגן חיות
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פנתר
מין:: טיגריס
תת־מין:: טיגריס סיבירי
שם מדעי
 Panthera tigris altaica ‏טמינק, 1844
תחום תפוצה


טיגריס סיבירי או טיגריס אמור (שם מדעי: Panthera tigris altaica) הוא תת-מין נדיר של הטיגריס. הטיגריס הסיבירי הוא הגדול במשפחת החתוליים ודמויי החתול בכלל. עם זאת חתולי כלאיים כמו הלייגר גדולים ממנו. חתול זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע והוא אנדמי לצפון-מזרח סיביר. בעבר היה הטיגריס הסיבירי נפוץ גם בחצי האי הקוריאני וחבל מנצ'וריה (צפון-מזרח סין), אך תפוצתו נכחדה באזורים אלו. נכון למאה ה-21 עיקר הפרטים של הטיגריס הסיבירי בטבע חיים ביערות גשם ממוזגים בפרימוריה.
הטיגריס הסיבירי מכונה לעיתים גם "טיגריס אמור", "טיגריס מנצ'ורי", "טיגריס קוריאני" או טיגריס "אוסורי", בתלות באזור הגאוגרפי בו נצפה הפרט. ממצאים ביולוגיים הוכיחו קרבה גנטית בין הטיגריס הסיבירי לבין הטיגריס הכספי שנכחד (שעיקר תפוצתו התרכזה במרכז אסיה ואגן הים הכספי).
מאפיינים פיזיים

משקלו הממוצע של זכר הטיגריס הסיבירי הוא בין 306–360 קילוגרמים ואורכו עד 3 מטר כולל זנבו. נקבת הטיגריס שוקלת 160 קילוגרמים ומגיעה לאורך של 265 ס"מ. הטיגריס הסיבירי הוא הגדול במיני משפחת החתוליים בטבע. עם זאת, הוא קטן יותר מהלייגר, הכלאה בין אריה זכר לנקבת טיגריס, המצוי רק בשבי. אורכו של זכר הטיגריס הסיבירי הגדול ביותר שתועד בשבי הוא 3.7 מטרים ומשקלו היה למעלה מ-420 קילוגרמים. לשם השוואה, האריה הגדול ביותר שחי בשבי הגיע למשקל של 375 קילוגרמים בלבד. גובהו של הטיגריס הוא 115 סנטימטרים בערך, ואורך זנבו מטר אחד בקירוב. מלבד גודלו הרב, הטיגריס הסיבירי נבדל מתת-מינים אחרים של הטיגריס בפרוותו הבהירה יותר ובפסיו החומים-כהים (להבדיל מהפסים השחורים של מרבית הטיגריסים). צבעו הבסיסי של עורו הוא צהבהב, אולם בטנו וחלק מצידי גופו לבנים. פסיו לרוב דקים יותר מפסיו של הטיגריס הבנגלי. פרוותו העבה והרכה מגנה עליו מפני טמפרטורות נמוכות במיוחד, אשר באזור חיותו עשויות להגיע למינוס 45 מעלות צלזיוס.
תפוצה ואוכלוסייה

הטיגריס הסיבירי נמצא בסכנת הכחדה. בתחילת המאה ה-20 היה נפוץ בחצי האי הקוריאני (Korean Peninsula), בצפון-מזרח מונגוליה, בדרום-מזרח רוסיה ובצפון-מזרח סין. כיום, הוא למעשה נעלם מקוריאה הדרומית, ותחום תפוצתו המרכזי הוא אזור קטן במזרח הרחוק שבדרום רוסיה (אזור אמור – אוסורי, מחוז פרימורסקי ומחוז חברובסק). מספר קטן של טיגריסים נמצאים בחבל מנצ'וריה (צפון מזרח סין), ומספר קטן עוד יותר נמצא בקוריאה הצפונית. כיום פועלים מספר אתרי ריבוי בשביה וכן מספר תוכניות שימור שנועדו להגדיל את מספר הטיגריסים הסיבירים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה כפי הנראה אוכלוסיית הטיגריסים הסיביריים פחות מ-50 פרטים, אולם ב-1982 כבר מנתה למעלה מ-200 פרטים. ספירה שנערכה ב-1996 דיווחה על 430 פרטים החיים בטבע. מאמצי שימור רוסיים הביאו לעלייה קטנה, או לכל הפחות לייצוב מצב אוכלוסיית תת-המין, שכן מספר הפרטים ביערות הסיביריים נאמד בכ-360 בערך בספירה האחרונה שנערכה ב-2014‏.
תזונה

בדומה לחתוליים אחרים, הטיגריס הסיבירי הוא טורף אוכל בשר. בהיותו צייד מומחה, תזונתו מבוססת בעיקר על פרסתנים כמו חזיר בר, גוראל אמור ואיילים (אייל סיבירי, אייל סיקה, אייל קנדי, אייל מושק) אולם הוא ניזון גם מטרף קטן יותר, כמו ארנבאים (ארנבת, פיקתיים) ודגים, ביניהם הסלמון. בניגוד לטיגריס הבנגלי, הטיגריס הסיבירי תוקף רק לעיתים נדירות את האדם. הטיגריס אף טורף לעיתים רחוקות דובים, כגון הדוב השחור האסייתי והדוב החום. מוערך כי 85 אחוזים מתזונתו של הטיגריס הסיבירי מורכבים מאייל קנדי וחזיר בר, ולכן שמירה על חיות אלה מציד בלתי חוקי חשובה מאוד לשימור הטיגריסים הסיבירים.
בשבי

כיום, קיימים בשבי מספר מאות של טיגריסים סיביריים. רובם של טיגריסים אלו נמצא באירופה ובצפון אמריקה, אולם מעטים נמצאים גם בגני חיות באסיה. טיגריסים אלו נחשבים לבעל-חי פופולרי בגני חיות, בעיקר בשל גודלם, ייחודם וכוחם הרב. הטיגריס הסיבירי מתרבה במסגרת תוכנית ריבוי בשבייה, SSP ‏(Species Survival Plan), פרויקט המבוסס על 83 טיגריסים שנלכדו בטבע. לפי מרבית המומחים, אוכלוסייה זו היא גדולה מספיק על מנת להישאר יציבה ובריאה מבחינה גנטית (ראו גם: צוואר בקבוק). כיום, כ-160 טיגריסים סיביריים נמצאים במסגרת ה-SSP, מה שהופך אותו לתת-המין של הטיגריס שמתרבה במידה הגדולה ביותר במסגרת התוכנית. הטיגריס הסיבירי לא מתקשה להתרבות בשבייה, אולם הסיכוי לשחרר בהצלחה לטבע פרטים שגדלו בשבי הוא נמוך. פרטים שכאלו חסרים את טכניקות הציד שיש לאלו שגדלו בטבע, ולכן יתקשו בהשגת מזון ברגע שישוחררו.
טיגריס כספי

המין טיגריס כספי, שנכחד לפני כמה עשורים, נחשב בעבר לתת-מין בפני עצמו, אך מחקרים אחרונים מעידים על כך שהוא למעשה אוכלוסייה מערבית יותר של הטיגריס הסיבירי, מה שמעיד על תפוצה רחבה יותר של הטיגריס הסיבירי בעבר.
גלריה

אמור וטימור ידידות מפורסמת בין תיש לטיגריס סיבירי.
הערות שוליים

↑  טיגריס סיבירי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אוכלוסיית הטיגריסים הסיביריים מתייצבת,  באתר נשיונל ג'אוגרפיק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595094105171  GND: 4323710-1  LCCN: sh2010004787  NKC: ph451645 
המחשה של טיגריס נלחם בדוב חום, מוזיאון ולדיווסטוק.
טיגריס סיבירי מתמתח
רומן רולן

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1866 קלאמסי, צרפת 
 פטירה:  30 בדצמבר 1944 (בגיל 78) וזלה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום מגורים:  וזלה 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר, אוניברסיטת סן לואי, תיכון לואי הגדול, סורבון 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  מחשבה חופשית 
 יצירות בולטות:  Péguy, The life of Toistoi, Jean-Christophe, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  מ-1888 
 בן או בת זוג:  Marie Romain Rolland (1934–?)  Clothilde Bréal 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1915)  פרס פמינה (1905)  פרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית (1913) 
 חתימה:   
 
רומן רולן (בצרפתית: Romain Rolland; ‏29 בינואר 1866 – 30 בדצמבר 1944) היה סופר, מחזאי וחוקר מוזיקה צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1915.
תולדות חייו

רומן רולן נולד בקלאמסי(אנ') שבחבל בורגונדי. הוא היה בנו של נוטריון. רולן למד היסטוריה בפריז וברומא וקיבל תואר דוקטור בשנת 1895. הוא לימד היסטוריה במשך חמש שנים באקול נורמל סופרייר, ותשע שנים היה מורה לתולדות המוזיקה באוניברסיטת סורבון בין השנים 1900–1912, וכתב בעיקר על מוזיקה ומוזיקאים. בשנת 1906 פרסם את חיי מיכלאנג'לו, ובשנת 1908 פרסם את מוזיקאים של היום ומוזיקאים של הימים ההם. בשנת 1910 רולן פרסם ביוגרפיה של הנדל ובשנת 1911 את חיי טולסטוי. אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, פרסם את מסע מוזיקלי בעבר, ובשנת 1922 את בטהובן האיש ואמונתו.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבר רולן לשווייץ, ובהיותו פציפיסט, הטיף לשלום והיה פעיל בצלב האדום. הוא הושפע מתורותיהם של לב טולסטוי ושל גנדי. רולן נטה בתחילה לקומוניזם, אך התנגד לטרור ולכפייה שהתלוו לו. הוא היה זה שעודד את פנאיט איסטרטי להתחיל לכתוב.
מחקרו תולדות האופרה באירופה לפני לולי וסקרלטי זכה בפרס האקדמיה הצרפתית.
בשנת 1915 הוענק לו פרס נובל לספרות על "האידיאליזם האציל בו מצטיינת פעילותו הספרותית, בגלל האפיון (קרקטריזציה) הנאמן והשופע של האנושות המעידה על רגש עמוק ביותר".
בשנים 1923 עד 1936 ניהל רולן חליפת מכתבים עם זיגמונד פרויד. במכתב מ-1927, בתגובה לביקורת של פרויד על האמונה הדתית, טבע רולן את המונח "חוויה אוקיאנית", המתאר תחושה של אחדות עם היקום. לפי רולן, חוויה זו היא המקור של כל האנרגיה הדתית. אדם יכול לראות בעצמו 'דתי' על בסיס החוויה האוקיאנית לבדה, גם אם הוא דוחה כל אמונה ספציפית.
רולן נפטר בשנת 1944 בכפר וזליי (אנ') בצרפת, כתוצאה ממחלת השחפת.
ממחזותיו

זאבים (1898) תורגם לעברית על ידי יעקב הורוביץ והוצג בהבימה בבימויו של צבי פרדלנדר בשנת 1934.
דנטון (1900)
14 ביולי (1902)
יום יבוא (1903)
מספריו

ז'אן כריסטוף, תרגם ה. ייבין, ברונפמן, 1977. (תורגם בראשונה 1921.)
הנפש הקסומה, תרגם ישורון קשת (יעקב קופילביץ), הוצאת שטיבל, 1934.
קולה ברוניון, (Colas Breugnon), תרגם אברהם שלונסקי, ציורים י. קיבריק, ספרית פועלים, מרחביה, 1952.
פייר וליס, סיפור, תרגם ח"ש בן אברם, הקיבוץ המאוחד, 1945.
מספריו > ביוגרפיות

1907 Vie de Michel-Ange חיי מיכלאנג'לו, תרגמה ויץ-הכהן, מסדה, תל אביב, 1948.
1911 La Vie de Tolstoï חיי טולסטוי
1924 Gandhi מהטמה גנדי, עשרה מאמרות, תרגם מ. חייט, תל אביב, 1930.
1937 Beethoven, Les grandes époques créatrices: Le Chant de la Résurrection בטהובן, תרגם לעברית ויץ-הכהן, ערך פ. גרדנויץ, מסדה, תל אביב, 1945.
1939 Robespierre רובספייר.
הערות שוליים

↑  Romain Rolland Winner of the 1915 Nobel Prize in Literature, web.archive.org, ‏2010-01-21
↑  רומן רולן באתר www.kirjasto.sci.fi(הקישור אינו פעיל, 15.4.2020)
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267246305171  PLWABN: 9810653794505606  BIBSYS: 90101813  BNC: 000075400  BNE: XX1095999  BnF: cb11922460q (data)  CANTIC: a11581761  CiNii: DA00253050  GND: 118602330  HDS: 016211  ICCU: CFIV047706  ISNI: 0000 0003 6864 3937  LCCN: n79059160  LNB: 000002376  MusicBrainz: daa0029d-771e-4746-bbb9-0a4904b6ebd9  NDL: 00454557  NKC: jn19990007118  NLA: 35460122  NLG: 61524  NLK: KAC199623375  NSK: 000001134  NTA: 071009019  RERO: 02-A003756917  SELIBR: 87667  SNAC: w6mk6g7g  SUDOC: 027106861  Trove: 960635  VcBA: 495/117937  VIAF: 71397100   WorldCat (עם VIAF): 71397100
וולארו האנטילופה

| וולארו האנטילופה |
| --- | --- |
 וולארו זכר
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: קנגורו
מין:: וולארו האנטילופה
שם מדעי
 Macropus antilopinus ‏גולד, 1842
תחום תפוצה


וולארו האנטילופה או קנגורו האנטילופה (שם מדעי: Macropus antilopinus), הוא מין של יונק כיס בינוני-גדול בסוג קנגורו ובקבוצת הוולארו האנדמי לצפון אוסטרליה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי האורניתולוג האנגלי ג'ון גולד, והוא משויך לתת-הסוג Osphranter. המינים הקרובים אליו ביותר מבחינה גנטית הם הוולארו השחור והוולארו המצוי, ומבחינה חיצונית ואקולוגית הוא דומה בעיקר לקנגורו אדום. פירוש השם המדעי הוא "ארוך-רגל אנטילופה", והמקור לכך הוא רגליו האחוריות שארוכות כשל אנטילופה, וכמו כן במבט מאחור או בפרופיל צד הוא מזכיר במקצת אנטילופות בינוניות כאוריבי או פוקו. וולארו האנטילופה הוא יונק הכיס השלישי בגודלו בסדרת הקנגוראים לאחר הקנגורו האדום וקנגורו אפור מזרחי.
תיאור > אנטומיה ומאפיינים פיזיים

וולארו האנטילופה גבוה ורזה יותר באופן יחסי ממיני הוולארו האחרים ובשל כך הוא דומה יותר מבחינה חיצונית לקנגורו האדום ולקנגורו האפור; עם זאת, עדיין מבנה הלוע שלו דומה יותר לוולארו. לזכרים הבוגרים יש כפלים נפוחים ייחודיים מאחורי הנחיריים ועד לאמצע החרטום, ומשערים שהם משמשים לאידוי החום ולקירור הגוף באקלים החם שבהם חיים יונקים אלה.
ראשו של וולארו זה בינוני ביחס לגופו, והוא מתאפיין בחרטום מוארך ומרובע בדומה לקנגורו אדום, עם נחיריים עגולים ושפה שסועה המזכירה את שפת הסוס. גופו מעוגל ומקושת שנראה במיוחד בשעת האכילה, וזנבו ארוך ורחב ולעיתים קרובות הוא נשען עליו - בעיקר בעמידה זקופה. האוזניים גדולות ורחבות והן מעוגלות בקצוותיהן.
הגפיים הקדמיות של הוולארו קצרות ודקות ובעלות 5 אצבעות עם טפרים קטנים וחדים, בעוד שהגפיים האחוריות ארוכות ועבות באופן יחסי. כף הרגל ארוכה ודקה ומחולקת ל-4 אצבעות שנראות בפועל כ-3: זרת בינונית, אצבע גדולה וארוכה במיוחד במרכז, ואצבע אחת מאוחדת האופיינית לקנגוראים שלמעשה מורכבת משתי אצבעות; הבוהן נעדרת אצל הוולארו. הזרת בעלת טופר בינוני, האצבע המרכזית בעלת טופר גדול ועבה, ואילו האצבע המאוחדת בעלת שני טפרים קטנים. הקרסול של הוולארו ארוך מאוד ומשמש כמשענת העיקרית שלו.
וולארו האנטילופה מפגין דו-צורתיות זוויגית ניכרת, המתבטאת בעיקר בגודל, בצבע הפרווה ובמשקל; משקל של הזכרים למשל עולה לעיתים קרובות על 70 ק"ג, בעוד שהנקבות יגיעו רק לעיתים רחוקות למשקל של 30 ק"ג, ומשקלם הממוצע הוא כ-15 ק"ג. הראש של הזכרים גדול משל הנקבות, והגוף שלהם מאסיבי ושרירי יותר.
תיאור > כסות ומראה חיצוני

הפרווה של וולארו האנטילופה גסה ומדובללת ואופיינית למיני הוולארו, והיא מורכבת משערות דלילות. צבע הפרווה משתנה בין הזכרים לנקבות:
לזכרים צבע הפרווה הוא חום-אדמדם בהיר\דהוי עד ערמוני, נוטה להיות כהה יותר באזור הגב והקרקפת ובהיר יותר בצלעות. הפנים בצבע חולי בהיר יותר, וסביב הלוע והחרטום יש כתם אפרפר דהוי. החזה בצבע חום דהוי. בסיס האוזניים בצבע אדמאדאם דהוי והקצוות צהבהבות קרמיות.
לנקבות צבע הפרווה הוא חום שזוף בגב ובצלעות, ואפור-כחלחל בכתפיים ובצוואר. הפנים בצבע אפרפר דהוי, הקרקפת אדמדמה דהויה, וסביב הלוע והחרטום יש כתם אפרפר כהה או שחור דהוי. הנקבות נבדלות בנקל מהזכרים גם בכך שיש להן לחיים לבנבנות וגבות קרמיות עבות מעל העיניים. בסיס האוזניים שלהן בצבע שחור דהוי\אפרפר כהה, והקצוות לבנבנות; יש להן גם נקודת שיער חומה בבסיס האוזניים.
לשני הזוויגים הסנטר, הגרון, המותניים, הגחון, תחתית הזנב והחלק התחתון של הגפיים בצבע לבן קרמי עד אפרפר, וכפות הידיים והרגליים בצבע חום שוקולד או שחור.
תפוצה ובית גידול

וולארו האנטילופה אנדמי לצפון אוסטרליה. הוא מצוי בצפון הטריטוריה הצפונית ובאזור קימברלי שבאוסטרליה המערבית, וכן בחצי האי כף יורק שבצפון קווינסלנד.
בית הגידול של וולארו זה הוא בעיקר יערות הסוואנה הדלילים והמישוריים של אוסטרליה בגבהים של פחות מ-500 מטר מעל פני הים. ניתן למצוא אותם גם בעמקים ושקעים נמוכים בקרבת נהרות גדולים, במיוחד באזורים לחים המאוכלסים בדשא ירוק וקצר. האוכלוסיות המזרחיות נמצאות גם במדרונות ופסגות של גבעות קטנות, ואילו האוכלוסיות הצפוניות מעדיפות אזורים עם מים קבועים. בניגוד למיני יונקים וציפורים רבים, הם נהנים מהשריפות הקבועות בסוף העונה היבשה בעקבות הדשא הירוק שצומח לאחר מכן. וולארו האנטילופה נוטה להימנע ממדרונות תלולים וסלעיים המאוכלסים על ידי הוולארו השחור והמצוי, אך למרות עשוי לסגת עונתית לאזורים גבוהים כאשר שטחי המרעה שלו מוצפים בעקבות מונסונים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 36-20 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.