stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלב'ס

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה מונפשת. אם התכוונתם לידוענים, ראו .
| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  הנפשה סאטירית
 יוצרים:  אלי אוזן, אסף שני, יקי גני, קרן אברהם
 כותבים:  תסריטאי ראשי ומפתח הגרסה הישראלית: יונתן ברק ארנון וייס, טל סולומון, יעל נצר, איתי זבולון
 בימוי:  ירון שילון
 משתתפים:  יניב ביטון, יונתן ברק, נינט טייב, גורי אלפי, ניקי גולדשטיין, נתן זהבי, צחי גראד, גיל קפטן, גיא רושיניאק, טלי אורן ואחרים
 פסקול:  רומן ויינשטיין ואיתי שטיינברג
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  15
 הפקה
 אורך פרק:  כ-25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  yes stars ישראלי, yes
 תקופת שידור מקורית:  19 בפברואר – 28 במאי 2009
סלב'ס היא סדרת טלוויזיה מצוירת סאטירית ישראלית ששודרה בערוץ yes stars ישראלי בין ה-19 בפברואר 2009 ועד ל-28 במאי 2009. הסדרה עוקבת אחר עיירה בדיונית סגורה בה מתגוררים ידוענים ישראלים.
הסדרה כוללת עונה אחת בת 15 פרקים בני כ-25 דקות.
עלילה > פירוט הסדרה

הסדרה מתחילה עם עליית תוכנית מציאות ישראלית בשם "פפראצי נולד" (כפרודיה על התוכנית המציאות כוכב נולד), בה מתחרים צלמי פפראצי בצילום ידוענים. כל ידועני המדינה סובלים בשל כך ומחליטים לעבור למחנה צבאי סגור, שם יגורו ללא הפרעה. הם מכריזים על הקמת "עיירת הסלב'ס" וממנים לראש העיירה את משה איבגי. למרות שחשבו שבעיירה משלהם הם יהנו, רובם סובלים מחוסר תשומת הלב, מכיוון שבמקום בו כולם מפורסמים, אף אחד לא מפורסם.
דמויות ומדבבים

מרבית דמויות הסדרה הן של ידוענים ישראלים.
ענת ניב – מירי בוהדנה
גיל קפטן – גורי אלפי, משה דץ, איל קיציס, אבי קושניר, מוטי קירשנבאום, משה איבגי, אסי דיין, אקי אבני, מרגלית צנעני, דודו טופז, מנשה נוי
ניקי גולדשטיין – ארקדי גאידמק, ליאור אשכנזי, מוש בן ארי, ירון לונדון, אביעד קיסוס, רפי גינת, ישו, ג' יפית, ריטה
יונתן ברק – רן דנקר, אורי גלר, רועי לוי, עצמו
טלי אורן – קרן פלס
יניב ביטון – יהודה לוי, חיים רביבו, מודי בר-און, אושרי כהן
גורי אלפי – מדבב את עצמו (כקריין בפרק 7)
אלי בן זינו – רון קופמן, משה רבנו
גיא רושיניאק – יאיר לפיד, סאבלימינל, צדי צרפתי, עידן רייכל
סיון ניר – עדי אשכנזי, יונית לוי
רויטל משאלי – מיכל ינאי, פנינה רוזנבלום
נינט טייב – מדבבת את עצמה
אלי לולאי – יהונתן גפן, גדי סוקניק
איתי זבולון – עידו רוזנבלום
דורי בן זאב – חיים נחמן ביאליק
נתן זהבי – מוסטפא, התינוק המאומץ של משה רבנו וישו
צחי גראד – אלוהים
ירון שילון – המוות
נועם אבירם – קריינות
מתי אטלס – שלמה ארצי, יונה
ד"ר שמעון ברק - הרופא
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, עשרה דברים לראות בסוף השבוע, באתר הארץ, 21 במאי 2009
פריץ באואר

| --- | --- |

תמונת הדרכון השוודי של פריץ באואר, 1943
 לידה:  16 ביולי 1903 שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 ביולי 1968 (בגיל 64) פרנקפורט, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת מינכן  גימנסיית אברהרד לודוויג 
 תקופת כהונה:  ? – 1 ביולי 1968 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 ביולי 1968 
 תפקידים בולטים:  שופט, תובע פלילי 
 פרסים והוקרה:  מדליית לודוויג תומה (1968)  מדליית וילהלם לושנר (2022) 
 
אנדרטה בכניסה לבית הדין העליון של הסן בפרנקפורט
לוח זיכרון סמוך לאנדרטה
פריץ באואר (בגרמנית: Fritz Bauer ‏;16 ביולי 1903 – 1 ביולי 1968) היה משפטן גרמני ממוצא יהודי, שהגיע לתפקיד התובע הכללי במדינת הסן שבגרמניה, ולבסוף גם שופט. הוא מילא תפקיד מכריע באיתורו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן. בזכות יוזמתו ופעילותו העקבית נערכו משפטי אושוויץ II. כמו כן, היה מן החלוצים הבולטים ברפורמה לדמוקרטיזציה בחוק הפלילי ובמערכת הענישה בגרמניה.
קורות חיים > תחילת דרכו

באואר נולד בשטוטגרט ללודוויג ולאלה לבית הירש. אביו, לודוויג, התנדב לצבא הגרמני, לחם במלחמת העולם הראשונה וזכה לעיטור גבורה. אביו ואחיו ניהלו חנות טקסטיל במרכז שטוטגרט.
סבו מצד אמו היה ראש הקהילה היהודית בטיבינגן וניצח את הרשויות במאבק משפטי בעקבותיו זכו יהודי העיר בשוויון זכויות.
פריץ באואר הצטרף אל ה-SPD ב-1920, ובאותה שנה גם סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה בשטוטגרט. הוא למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת טיבינגן. במהלך לימודיו היה פעיל באגודת סטודנטים יהודית-ליברלית והשתתף בדיונים פוליטיים שונים.
ב-1925 החל את עבודת הדוקטורט במשפטים באוניברסיטת היידלברג ולאחר סיומה התמנה, ב-1928, כשופט מתחיל בבית המשפט המחוזי בשטוטגרט. באפריל 1930 היה לשופט הצעיר ביותר בגרמניה, בכהנו בבית משפט השלום בשטוטגרט. בהיותו שופט הוא הסתכסך עם ראש המפלגה הנאצית באזור דיטריך פון יאגו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בתחילת 1933, בגלל מוצאו היהודי והשתייכותו ל-SPD הוא נעצר בחודש אפריל אותה שנה על ידי הגסטאפו, שהה במחנה הריכוז הויברג (Heuberg) ולאחר כן נשלח למאסר בכלא. בסוף 1933 שוחרר ממאסרו ומאוחר יותר פוטר ממשרתו בשירות המדינה, בעקבות "החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי".
ב-1936 היגר באואר לדנמרק, בעוד הוריו נאלצו למכור את ביתם ואת העסק שלהם בטיבינגן במחיר זעום, ואז היגרו אף הם לדנמרק ב-1938.
כשכבשו הנאצים את דנמרק, באפריל 1940, נעצר באואר שוב ונשלח למחנה מעצר, ממנו שוחרר לאחר כשלושה חודשים, עקב לחצם של חברים דנים.
במהלך שהייתו בדנמרק הוא נחשד על ידי משטרת ההגירה הדנית בקיום יחסי מין עם זונות ממין זכר.
באוקטובר 1943, כשנועד להתחיל גירושם של יהודי דנמרק, הצליחו הוא ומשפחתו, כרוב יהודי דנמרק, לברוח מן הנאצים לשוודיה, בעזרת האוכלוסייה הדנית.
בשוודיה ייסד יחד עם וילי ברנדט (לימים קנצלר מערב גרמניה) את כתב העת "הטריבונה הסוציאליסטית".
ב-1945, עם תום המלחמה, חזר לדנמרק, עבד בתחום הכלכלה והמנהל ושימש כעורך עיתון הגולים הגרמנים שם.
קורות חיים > התובע הכללי

ב-1949 חזר באואר לגרמניה ונתמנה למנהל בית משפט מחוזי ומאוחר יותר למישרת התובע הכללי של בראונשווייג. אחד מן התיקים הראשונים בהם טיפל היה "משפט רמר" אשר פרסם אותו גם מחוץ לגרמניה. במשפט זה, שנערך במרץ 1952, תבעה המדינה לדין (ובאואר כנציגה) את גנרל מיור אוטו ארנסט רמר על הוצאת לשון הרע. רמר, שמילא תפקיד משמעותי בדיכוי קשר העשרים ביולי והפך לנאו-נאצי ומכחיש שואה לאחר המלחמה, הכריז באספת בחירות שהקושרים היו בוגדים. במשפט נמצא אשם ונגזרו עליו שלושה חודשי מאסר.
בעקבות המשפט זכו משתתפי הקשר בטיהור שמם ובני משפחותיהם החלו לקבל קצבאות מן המדינה. כמו כן, קיבל בית המשפט את עמדתו של באואר (לראשונה) שגרמניה הנאצית לא הייתה מדינת חוק, אלא משטר בלתי-חוקי (Unrechtsstaat).
במקביל לעבודתו היה באואר דמות בולטת ב-SPD ובאיגודים המקצועיים, חבר בקבוצת העבודה של "המשפטנים הסוציאל-דמוקרטים" והיה מן המוציאים לאור של הביטאון האידאולוגי של המפלגה.
ב-1956 נקרא לשמש כתובע הכללי של מדינת הסן, כשמקום מושבו בפרנקפורט, תפקיד שמילא עד מותו. בשנת 1959 החל בחקירות ואיסוף חומר כנגד ראש תוכנית האותנסיה בזמן השלטון הנאצי, ורנר היידה (Werner Heyde), על רציחתם של כמאה אלף חולים ומוגבלים שכלית ופיזית כאקט של המתת חסד. באואר רצה להוכיח שמערכת המשפט הנאצית נתנה הכשרה משפטית לתוכנית זו.
קורות חיים > פעילותו לאיתור אייכמן

בספטמבר 1957 הגיע לידי באואר מידע, שנראה מהימן בעיניו, לפיו התגורר אדולף אייכמן בבואנוס איירס שבארגנטינה.
המידע הגיע אליו מגרמני עיוור ממוצא יהודי בשם לותר הרמן שעזב את גרמניה בסוף שנות ה-30, לאחר ששהה במחנה ריכוז.
באואר ניסה פעמים רבות לפני כן, בשיחות עם בכירי הממשל הגרמני, ביניהם שר המשפטים פריץ שפר והקנצלר קונראד אדנאואר, לגרום לגרמניה להגיש לארגנטינה בקשה רשמית להסגרת אייכמן. באואר נענה תמיד בשלילה בטענות שונות, ביניהן טען אדנאואר ש"אייכמן איננו אזרח גרמני". מכאן הסיק שגרמניה איננה מעוניינת לשפוט את אייכמן וחשש שהמידע ידלוף לגורמים בתוך מערכת המשפט ואלה יזהירו את אייכמן שיוכל להיעלם שוב.
לכן העביר באואר את המידע שבידיו לדוקטור פליקס שנער, ראש משרד האינטרסים הישראלי, שהעביר אותו הלאה למוסד. ב-6 בנובמבר הגיע איש המוסד שלמה כהן-אברבנאל לגרמניה ונפגש למחרת עם באואר בפרנקפורט. לאחר פעולות עיקוב שונות, בקיץ 1958 איסר הראל החליט לסגור את תיק אייכמן.
בדצמבר 1959 ביקר באואר בישראל והביא עמו פרטים חדשים על מקום המצאו של אייכמן. הלחץ הרב שהפעיל בפגישתו עם היועץ המשפטי חיים כהן וראש המוסד איסר הראל, אילצה את הראל, שכנראה לא היה מעוניין במרדף אחר אייכמן, לפתוח מחדש את תיק אייכמן.
ב-1960 סייע למוסד בחשאי לאתר מסמכים שהיו דרושים להרשעת אייכמן.
פעולות אלו נדרשו להיעשות בחשאי בעיקר כי הממשל הגרמני - מערכת המשפט, ביון פנים וביון חוץ - היה רווי בנאצים שנשארו בעבודתם לאחר המלחמה.
באואר עודכן אישית על ידי סוכן המוסד על לכידתו של אייכמן והבאתו לישראל כשעתיים לפני הכרזתו של דוד בן-גוריון על כך בכנסת, ב-23 במאי 1960.
בשנת 1960, בעקבות האשמות של מקס מרטן, פתח באואר בחקירת עברו של מזכיר המדינה דאז ויד ימינו של הקנצלר אדנאואר, הנס גלובקה. הלה היה משפטן ופקיד במשרד הפנים של הרייך, במסגרת תפקידו עזר בניסוח חוקי נירנברג וניסח את החוקים הנוגעים ליהודים עבור הממשלה הפשיסטית של סלובקיה. באואר זימן את מרטן ואת גלובקה וגבה משניהם עדות.
על התמדתו של באואר בקיום חקירה כנגד גלובקה נמתחה עליו ביקורת קשה מצד מפלגת ה-CDU, שטענה שהוא מביא לפוליטיזציה של מערכת המשפט. לבסוף, החליטו משרדי המשפטים של המדינות הסן ונורדריין וסטפאליה על העברת תיק החקירה על גלובקה לתובע הכללי בבון. לאחר שהועבר התיק לבון, החליט התובע הכללי שם על סגירת התיק והפסקת החקירה בעניין.
בשנת 1961 ייסד יחד עם המו"ל ועורך התוכניות גרהרד שצ'סני (Gerhard Szczesny) ארגון לזכויות האזרח בשם "האיחוד ההומניסטי".
קורות חיים > משפטי אושוויץ II בפרנקפורט

רוב חברי הפיקוד הבכיר של מחנה אושוויץ הוסגרו לפולין בשנת 1947 והועמדו שם לדין במשפט אושוויץ הראשון.
אחת מגולות הכותרת של פעילותו היוו המשפטים כנגד אנשי האס אס והקאפואים ששירתו במחנה אושוויץ. קרוב לוודאי שללא יוזמתו המתמדת ודבקותו בעניין, לא היו המשפטים נערכים כלל.
עריכת המשפטים הייתה בעיניו מעין אבן בוחן ליצירתה של מודעות חוקית חדשה וכן דרישה מן הציבור לעיסוק ודיון בנושא השואה ובמידת אחריותם של הגרמנים לזוועות שביצעו במהלכה.
החל משנות ה-50 שררה בקרב רוב אוכלוסיית גרמניה המערבית הגישה שפשעי הנאצים שייכים לעבר וזהו נושא סגור שאין לדוש בו.
בראיון שהעניק בפברואר 1963 לעיתון דני התייחס באואר בשלילה לגישה הרווחת בציבור הגרמני והביע את החשש שהקרקע בגרמניה עדיין פורייה לצמיחתו של נאציזם חדש. בתגובה לכך דרשה מפלגת ה-CDU, שהייתה באופוזיציה בהסן, את פיטוריו.
באואר הגיש בפברואר 1959 בקשה לבית הדין הפדרלי להעביר את סמכות השיפוט על כל הפשעים שנעשו במחנה אושוויץ לבית הדין המחוזי בפרנקפורט. בנוסף הוא פעל לביטול ההתיישנות על הפשעים הללו (שחלקם כבר עתידים היו להתיישן בשנת 1960). באואר היה אחראי על איתור הנאשמים, חקירתם והעמדתם לדין. במקביל ואולי בעיקר, הוא הקדיש מאמצים רבים לאיתור מסמכים ועדויות שאיפשרו לשחזר את המבנה הארגוני ודרך ההתנהלות של המחנות במתחם אושוויץ.
בפרנקפורט התנהלו 22 משפטים בתקופה שבין דצמבר 1963 ואוגוסט 1965 ובהם הועמדו לדין מפקדים במתחם מחנות אושוויץ בדרג בינוני וזוטר ונשפטו על פי החוק הפלילי הגרמני. סדרת משפטים אלה נודעה בשם "משפט אושוויץ השני" או "משפטי אושוויץ II". למשפט הועמדו רק מספר זניח של נאשמים ביחס לסך של כמה אלפים של אנשי מנהלה שהועסקו במחנות בשנות המלחמה.
גזרי הדין שנפסקו היו מאכזבים עבור באואר, ההרשעה החמורה ביותר הייתה "סיוע לרצח" חלק גדול מהמורשעים אף לא ריצו את מלוא עונשם. טענתם העיקרית של הנאשמים, שרק ביצעו הוראות מגבוה ושלא ניתן היה לפעול אחרת התקבלו בהבנה ובאהדה בקרב רוב הציבור הגרמני. הציבור ראה בסדרת המשפטים מעין "יריקה לבאר ממנה שותים".
לעומת זאת העלו המשפטים לשיח הציבורי, בפעם הראשונה מאז המלחמה, את נושא השואה ואחריותם של הגרמנים לזוועות שביצעו הנאצים.
ב-1965 פרסם מאמר בשם "גורמי הפעולה של הפאשיזם והנאציזם" ועורר עליו תרעומת רבה בקרב הציבור.
נסיבות מותו אינן ברורות עד היום. בבוקר ה-1 ביולי 1968 נמצא באואר באמבטיה שבדירתו ללא רוח חיים. ממצאי חקירת מותו בידי הרשויות העלו שנפטר ממנת יתר של משככי כאבים וסיבת המוות הרשמית הייתה התאבדות.
שנתיים לאחר מותו נסגר התיק שפתח בפרשת המתות החסד שנעשו על ידי המשטר הנאצי, ללא הגשת תביעה.
קורות חיים > משנתו

כאשר פריץ באואר חזר לגרמניה הוא שאף להקים מערכת משפט דמוקרטית, לטהר אותה בעקביות משרידי החקיקה הנאצית וליזום רפורמה בחוק הפלילי ובחוקי העונשין. הוא האמין שמערכת המשפט נושאת באחריות חברתית וכן שהחברה מחויבת לאפשר את שיקומם והשתלבותם מחדש של עבריינים בתוכה.
בתוך מערכת המשפט של גרמניה המערבית שלאחר מלחמת העולם השנייה נחשב באואר, בגלל פעילותו העקבית והבלתי מתפשרת בתחום זכויות האדם והעיסוק בפשעי המשטר הנאצי, כדמות שנויה במחלוקת. הוא עצמו טען ש"במערכת המשפט המקומית אני חש את עצמי כאילו אני חי בגלות". ניסיונו לעצב תפישה חוקתית חדשה צרם לרבים בתוך מערכת המשפט הגרמנית בשנות ה-50 וה-60. ניסיון זה מתועד בספרים ומאמרים רבים שכתב בעצמו. משפטי אושוויץ שיזם היו בעבורו תנאי הכרחי לדרך חוקתית, דמוקרטית חדשה. דרך זו הייתה צריכה להבדל באופן ברור מהשיטה החוקתית הנאצית ולכלול בתוכה את הזכות והחובה של כל אדם להתנגד למשטר דיקטטורי.
איננו יכולים ליצור גן עדן עלי אדמות, אולם כל אחד מאיתנו יכול לעשות משהו כדי שהארץ לא תהפוך לגיהנום.
».Wir können aus der Erde keinen Himmel machen,
aber jeder von uns kann etwas tun,
dass sie nicht zur Hölle wird«
הנצחתו ואזכורים בתרבות

לאחר מותו הקים האיחוד ההומניסטי קרן שמחלקת מאז פרסים על שמו.
בשנת 1995 הוקם מכון פריץ באואר שהוא מלכ"ר. המכון עוסק בחקר השואה והשלכותיה.
באואר מונצח בקיר זיכרון בשם "המדרגה של פרנקפורט" (Frankfurter Treppe), שהוקם בשנת 1999 בגורד שחקים בפרנקפורט ובמונומנט ולוח זיכרון שהוקם ב-2016.
בסרט הדרמה "מבוך השקרים" ("Im Labyrinth des Schweigens", גרמניה 2014)(אנ') המתייחס לרקע למשפט אושוויץ השני, מתוארת גם דמותו של באואר. את התפקיד מגלם השחקן גרט פוס.
ב-2015 יצא סרטו של הבמאי הגרמני, לארס קרומה, "האמת של פריץ באואר" (בגרמנית: המדינה נגד פריץ באואר, Der Staat gegen Fritz Bauer), כשאת באואר מגלם השחקן הגרמני, בורגהארט קלאוסנר (Burghart Klaußner).
ב-2016 שודרה ברשת הטלוויזיה הגרמנית Das Erste, הדרמה הפוליטית "Die Akte General" (בעברית: החוק הכללי), כשאת באואר מגלם השחקן הגרמני אולריך נטן (Ulrich Noethen).
על שמו קרויים רחובות במספר ערים בגרמניה.
ב-2018 פורסמו כתביו בשני כרכים: "Fritz Bauer. Small fonts Volume 1: 1921–1961, Volume 2: 1962–1969"
ב-2018 פורסמה עליו ביוגרפיה בגרמנית ובהמשך באנגלית "פריץ באואר 1903-1968: האיש שאיתר את אייכמן והעמיד את אושוויץ למשפט"
ב-2019 התקיים ערב עיון באוניברסיטת תל אביב לרגל פרסום באנגלית של הביוגרפיה עליו
ראו גם

דה-נאציפיקציה
צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי
לקריאה נוספת

על תרומתו ללכידת אייכמן: איסר הראל, הבית ברחוב גריבלדי, ספריית מעריב 1975; מהדורה מעודכנת זמורה ביתן, תש"ן 1990.
Irmtrud Wojak: Fritz Bauer 1903–1968. Eine Biografie. Verlag C.H. Beck, München 2009, ISBN 978-3-406-58154-0‎
הערות שוליים

↑  http://www.faz.net/aktuell/feuilleton/juedisches-museum-frankfurt-was-wir-von-fritz-bauer-lernen-koennen-12888016-p2.html
↑  Kämpfer gegen das Vergessen, דר שפיגל (גרמנית)
↑  נקרא בספרו של איסר הראל "הבית ברחוב גריבלדי" בשם הבדוי שאול דרום
↑  גד שמרון, "המוסד והמיתוס", עמ' 72-73
↑  אחת ההשערות היא קשר בין המוסד לארגון של ריינהרד גהלן
↑  אבנר אברהמי, 50 שנה לחטיפת אייכמן. ארבעה מהשותפים למבצע זוכרים כל פרט מהימים ההם, באתר הארץ, 7 במאי 2010
↑   עופר אדרת, צייד הנאצים פריץ באואר, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2013
↑  רועי ינובסקי, ניצול השואה צילם מסמכים שהובילו להרשעת אייכמן: "אני חי את זה עד היום", באתר ynet, 24 באפריל 2017
↑  אלדד בק, "זכה סוף-סוף בתביעה", המוסף לשבת, ידיעות אחרונות, 15 במאי 2015
↑  מכון פריץ באואר - משימת המכון, באתר www.fritz-bauer-institut.de (באנגלית בריטית)
↑  מונומנט פריץ באואר, באתר www.kunst-im-oeffentlichen-raum-frankfurt.de
↑  בית אבי חי | חשבון הנפש שלא היה: הסרט "מבוך השקרים" מבטא את ההתייחסות הבעייתית של התרבות הגרמנית לשואה, באתר www.bac.org.il
↑  מאיר שניצר, ‏הגיבור האלמוני: "האמת של פריץ באואר" מספר על הגרמני שהיה שותף ללכידת אייכמן, באתר מעריב אונליין, 3 באפריל 2016
↑  האמת של פריץ באואר, בבלוג "המבקרות", 2 באפריל 2016
↑  Die Akte General, 2016-02-24, נבדק ב-2024-01-27
↑  רשימות קטנות - כתבים של פריץ באואר, באתר www.fritz-bauer-institut.de (ב־)
↑  פריץ באואר 1903-1968 ביוגרפיה, באתר www.fritz-bauer-institut.de (באנגלית בריטית)
↑  Ronen Steinke, Sinéad Crowe, Fritz Bauer: The Jewish Prosecutor Who Brought Eichmann and Auschwitz to Trial, Indiana University Press, 2020, ISBN 978-0-253-04685-7
↑  An evening in honor of the publication of Fritz Bauer’s biography in English, en-dacenter.tau.ac.il (באנגלית אמריקאית)
↑  ערב עיון לכבוד פרסום המהדורה באנגלית של הביוגרפיה על פריץ באואר, באתר dacenter.tau.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258227205171  PLWABN: 9810604064605606  BIBSYS: 90121241  BNE: XX5676785  BnF: cb170451609 (data)  CiNii: DA02869988  GND: 119375664  ISNI: 0000 0001 1004 016X  LCCN: no96065339  NDL: 001270118  NKC: jn20031127002  NTA: 068385110  RERO: 02-A027284805  SELIBR: 213233  SUDOC: 080895026  VIAF: 311225733   WorldCat (עם VIAF): 311225733
פוליאתילן

היחידה החוזרת בפוליאתילן (זוויות הקשר אינן 90° אלא קרובות ל-110°)
מודל תלת־ממדי של שרשרת פוליאתילן
פוליאתילן (באנגלית: Polyethylene, מכונה לפעמים בראשי התיבות PE) הוא פולימר תרמופלסטי (אנ') נפוץ.
מבנה ותכונות

יחידת המבנה של פוליאתילן היא אתילן (אֶתֶן) C2H4. תכונות הפולימר משתנות בהתאם למשקל המולקולרי של השרשראות, מידת הסיעוף (אנ') של השרשראות והגבישיות. עבור פוליאתילן בצפיפות בינונית וגבוהה טמפרטורת ההיתוך תהא בדרך כלל בין 120°C ל-130°C. עבור פוליאתילן בעל צפיפות נמוכה נראה טמפרטורת ההיתוך בין 105°C ל-115°C. העמידות הכימית (אנ') של פוליאתילן היא בדרך כלל מצוינת, והפולימר אינו מסיס בטמפרטורת החדר הודות לגבישיות שלו. בטמפרטורה גבוהה ניתן להמיס פוליאתילן בפחמימנים ארומטיים כטולואן או קסילן או בממסים מכילי כלור דוגמת טריכלורואתאן או טרי-כלורו-בנזן.
סיווג

נהוג לסווג פוליאתילנים בהתאם לצפיפות ולסיעוף השרשראות. התכונות המכניות נקבעות על פי מידת הסיעוף, הגבישיות, והמסה המולקולרית (אורך השרשראות הפולימריות). כמו כן, ניתן לייצר פוליאתילן מוקצף.
סיווג > פוליאתילן במשקל מולקולרי גבוה מאוד

פוליאתילן במשקל מולקולרי גבוה מאוד, Ultra high molecular weight polyethylene (בקיצור UHMWPE) הוא פוליאתילן שהמשקל המולקולרי הממוצע של שרשראותיו הוא בסדר גודל של מיליוני גרם למול (g/mol) - בדרך כלל בין 3.5 ל-7.5 מיליון (עד 200,000 יחידות חוזרות בשרשרת). המשקל המולקולרי הגבוה גורם לדחיסה פחות יעילה של השרשראות למבנה גבישי. כתוצאה מכך, הצפיפות תהיה נמוכה יחסית, כ-0.93 גרם לסמ"ק. המשקל המולקולרי הגבוה מקנה קשיחות גבוהה (קשיחות היא מדד לאנרגיה שיש להשקיע כדי לגרום שבר). בשל הקשיחות הגבוהה משתמשים בחומר לייצור חלקי מכונות, מיסבים, תמסורות, לוחות חיתוך (כאלה המשמשים כ"קרש" לקצבים וטבחים) ומפרקים מלאכותיים. סיבים הנטווים מהחומר משמשים כמיתרי חכה, כחלק מציוד טיפוס, מיתרים למצנחים ושימושים אחרים הדורשים עמידות מכנית גבוהה. מ־UHMWPE מייצרים גם את המשטח התחתון של מגלשי סקי (המשטח הנמצא במגע עם השלג).
סיווג > פוליאתילן בעל צפיפות גבוהה

פוליאתילן בצפיפות גבוהה: High density polyethylene או בראשי תיבות HDPE. לחומר צפיפות 0.941 גרם לסמ"ק או גבוהה יותר, אין סיעוף של השרשראות ולכן החומר מאופיין בכוחות בין-שרשרתיים חזקים הגורמים לקשיות גבוהה (מודול יאנג גבוה). משתמשים בחומר לייצור צנרת מים, פחי אשפה, מכלים לחומרי ניקוי ולמוצרי מזון. סימול המיון למחזור הפלסטיק - 2
.
סיווג > פוליאתילן מצולב

פוליאתילן מצולב Cross-linked polyethylene או בראשי תיבות PEX או XLPE הוא פוליאתילן בצפיפות גבוהה שהוסיפו לו צילוב בין השרשראות כך שאינו תרמופלסטי אלא תרמוסטי. משמש ליישומים הדורשים עמידות גבוהה בחום.
סיווג > פוליאתילן בצפיפות נמוכה

פוליאתילן בצפיפות נמוכה: Low density polyethylene או בראשי תיבות LDPE. צפיפות: 0.91 עד 0.94 גרם לסמ"ק. מכיל הרבה שרשראות מסועפות ולכן אינו בעל מבנה גבישי. כיוון ששרשראות מסועפות לא יכולות להסתדר זו במקביל לזו הכוחות הבין שרשרתיים נמוכים ולכן החומר רך יותר. החומר משמש, למשל, לייצור שקיות ("שקית ניילון" היא בעצם שקית פוליאתילן בעל צפיפות נמוכה), בקבוקי שטיפה ואריזות שונות. עמיד בחום עד 80°C לפרקי זמן ארוכים או בחימום רגעי עד 95°C.
בשנת 2024 פורסם כי תוצאות מחקר הראו שחלקיקי מיקרופלסטיק וננופלסטיק שעלולים להצטבר ברקמות הגוף ובזרם הדם קשורים לסיכון מוגבר לאירועים קרדיווסקולריים בהם התקף לב, שבץ מוחי וגורמים נוספים העלולים להוביל למוות בטרם עת. על פי דוקטור אינס צוקר, ראש המעבדה לננו טכנולוגית סביבתית הפקולטה להנדסה ולמדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב, מדובר בעיקר בפלסטיק מסוג פוליאתילן.
הערות שוליים

↑  Steven M. Kurtz, Ph.D. UHMWPE Biomaterials Handbook. Ultra-High Molecular Weight Polyethylene in Total Joint Replacement and Medical Devices, מהדורה שלישית, עמוד 3
↑  גלעד ילון, הוכחות לנזק הקטלני של חלקיקי פלסטיק בגוף: "יותר התקפי לב ואירועים מוחיים", באתר ynet, 15 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563261305171  BNE: XX541805  BnF: cb12146477k (data)  LCCN: sh85104624  NDL: 00569150  NKC: ph465298 
סימול המיון למחזור של פוליאתילן בצפיפות גבוהה
סימול המיון למחזור של פוליאתילן בצפיפות נמוכה
פאפאדיזי

| --- | --- |
 יוצרים:  אורי ששון מנשה נוי
 כותבים:  אורי ששון מנשה נוי
 בימוי:  אורי ששון
 שחקנים:  מנשה נוי תיקי דיין מוני מושונוב קרן מור עזרא כפרי עמי סמולרצ'יק דביר בנדק גילי סער יובל שגב
 פסקול:  שושן
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  אנגלית, עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  14
 הפקה
 מפיקים בפועל:  מנשה נוי אורי ששון
 חברת הפקה:  "פאפאדיזי פרודקשנס"
 עורכים:  דב שטויר
 אתר צילומים:  פקיעין, הר הרוח
 צלמים:  קלאודיו שטיינברג
 אורך פרק:  29 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  yes
 תקופת שידור מקורית:  7 באוגוסט 2008 – 2008
 קישורים חיצוניים
 http://yes.walla.co.il/?w=1/7550
 
פאפאדיזי היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית ששודרה ב-yes stars ישראלי. הסדרה, בה מדוברת אנגלית עילגת, צולמה בישראל באתרים המדמים כפר יווני, כגון פקיעין והר הרוח.
רקע

הרעיון לסדרה מבוסס על מקבץ סרטונים של התסריטאי והבמאי אורי ששון שהופקו במיוחד ל-YouTube וזכו שם להצלחה. על בסיס סדרת האינטרנט שכללה כ-25 סרטונים באורך כולל של כ-120 דקות, פיתח אורי ששון כתסריטאי ראשי את סדרת הטלוויזיה "פאפאדיזי". גרעין העלילה נוצר לראשונה באינטרנט. אורי ששון יצר את הדמות, פאפאדיזי, רועה עיזים יווני שמחפש אישה אמריקאית באינטרנט. חלק גדול מהסרטונים הקצרים שהועלו לראשונה ב-YouTube, שימשו כבסיס וכהשראה לפרקי הטלוויזיה. לדוגמה, הסרטונים בפרק הפתיחה של סדרת הטלוויזיה: עיזים סלבריטאיות והודעה דרמטית וסרטונים נוספים שהופקו מחדש לסדרת הטלוויזיה: מיסטר גוגל, מיסטר בוש, הכריזמה שלי, הזמנה לדייט ועוד. בגרסת האינטרנט, מנשה נוי השתתף כשחקן בלבד. הוא לא היה מעורב בקידום הסדרה ב-YouTube ובאתרי שיתוף קבצים נוספים. בתמורה למשחק בסדרת האינטרנט קיבל מנשה נוי אחוזי שותפות בסדרה "פאפאדיזי". חברת yes החליטה להפיק סדרת טלוויזיה המתבססת על סדרת האינטרנט. הסדרה "פאפאדיזי" מהווה תקדים. לראשונה, נמכרה סדרה ויראלית שפותחה כגרסת אינטרנט והופקה גם בגרסת טלוויזיה.
עלילה

הסדרה מתרחשת בכפר מקדוני בדיוני קטן בשם "מגלומאנוס". פאפאדיזי, רועה עזים יווני, רוצה את "הדבר האמיתי". הוא שולח סרטוני וידאו הזויים לאינטרנט, ומחפש אישה אמריקאית. הכתובת: סלבריטאים, כוכבות קולנוע ודמויות מפתח בתרבות האמריקאית. בסרטונים המשודרים באינטרנט, פאפאדיזי מציב אולטימטום דרמטי: אם לא ימצא אשה אמריקאית תוך 30 יום, יתלה את עצמו. במהלך 30 הימים, פאפאדיזי משגר סרטונים נוספים, ומפעיל כל מניפולציה אפשרית: הוא מחזר במרץ אחרי פאריס הילטון, משקר שקיבל מכתב תשובה ממוניקה לווינסקי, מציע עסקה למיסטר גוגל: עז תמורת אישה אמריקאית, ומבקש את עזרתו של הנשיא בוש בחיפוש. סדרת הסרטונים מכניסה את כל הכפר למשבר, וחושפת אי הבנות ומאבקי שליטה בין "סוקרטס" ראש הכפר, "טרויה" אמו של פאפאדיזי, הכומר "זבטס" שפאפאדיזי היה אמור להתחתן עם אחותו "קוקינה" ותושבי הכפר.
הדמויות

פאפדיזי (מנשה נוי): רועה צאן שחי עם אמו טרויה.
מנוליס (עמי סמולרצ'יק): קצין משוחרר מהצי היווני שמחליט לפתוח קפה אינטרנט, בו הוא עוזר לחברו הטוב פאפאדיזי להעלות סרטוני וידאו לאינטרנט, למורת רוחם של תושבי הכפר.
טרויה (תיקי דיין): אמו בת ה-72 של פאפאדיזי, מוכרת בכפר כטבחית שמכינה את המאכל "מוסקה" שעבר בירושה במשפחתה.
סוקרטס (מוני מושונוב): ראש הכפר "מגלומאנוס", אדם שמרן שמתנגד לפועלו של פאפאדיזי ושואף לפיתוח הכפר.
קוקינה (קרן מור): האקסית של פאפאדיזי, בעלת מספרה. פאפאדיזי עזב אותה ביום חתונתם לפני 21 שנים, ומאז היא מנסה לנקום בו.
זבטס (דביר בנדק): כומר הכפר "מגלומאנוס", אחיה של קוקינה. כמו קוקינה, גם הוא מחפש נקמה בפאפאדיזי שהשפיל אותו בכך שנטש את אחותו ביום חתונתם. זבטס מתנגד להעלאת הסרטונים של פאפאדיזי לאינטרנט וגם ללימוד האנגלית שהממשלה כופה עליו.
הלני (גילי סער): בתו היחידה של סוקרטס ראש הכפר "מגלומאנוס" שקיימה מערכת יחסים קצרה עם פאפאדיזי.
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, נוי ומור בסדרה חדשה, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2007
↑  תיגל נשיא, עכבר העיר, בוראט, מאחוריך, באתר הארץ, 6 ביולי 2008
סנטינל 2

| --- | --- |

איור של אחד מלווייני סנטינל 2 בחלל  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 מפעיל:  סוכנות החלל האירופית
 יצרן:  Airbus Defence and Space GmbH 
 תאריך שיגור:  2015, 2017
 משגר:  וגה
 אתר שיגור:  מרכז החלל הגיאני 
 אתר המשימה
 משימה
 סוג משימה:  לוויין חישה מרחוק ומדגים טכנולוגי
 מיקום נוכחי:  SSO
 לוויין של:  כדור הארץ
 אפואפסיד:  786 ק"מ
 פריאפסיד:  786 ק"מ
 זמן הקפה:  100 דקות
 משך המשימה:  7 שנים (מתוכנן. יכול לתפקד עד 12 שנה)
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  1100 ק"ג
 ערוצי תקשורת:  X band, 520 Mbps; S band, 2048 kbps (Down link)
 
סנטינל 2 (Sentinel 2) הוא מערך לווייני חישה מרחוק של כדור הארץ, המפותח כחלק מתוכנית קופרניקוס (GMES) האירופית. הלוויינים ממשיכים לבצע את סוג המשימות של לווייני ספוט ותוכנית לאנדסאט, תוך שימוש בחיישן סופר ספקטראלי. בסך הכל שוגרו 2 לוויינים במסגרת מערך זה ב-2015 וב-2017.
בין משימות הלוויין:
מיפוי יישומי קרקע ואיתור שינויי תכסית
מעקב אחר צמחייה
מיפוי אזורי סכנה (למשל בעת אירועי דליפות של חומרים מסוכנים)
ייצור מהיר של הדמיות לשם פעולות הצלה לאחר אסון
סנטינל 2 היא משימת תצפית על כדור הארץ מתוכנית קופרניקוס הרוכשת באופן שיטתי תמונות אופטיות ברזולוציה מרחבית גבוהה (10 מ 'עד 60 מ') על פני קרקע וחוף הים. המשימה היא קבוצת כוכבים עם שני לוויינים תאומים, Sentinel-2A ו-Sentinel-2B .
המשימה תומכת במגוון רחב של שירותים ויישומים כגון ניטור חקלאי, ניהול חירום, סיווג כיסוי קרקע או איכות מים.
Sentinel-2 פותח ומופעל על ידי ESA, והלוויינים יוצרו על ידי קונסורציום בראשות איירבוס DS .