stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אזובסטאל
היסטוריה

בפברואר 1930, על-פי החלטה של המועצה העליונה לכלכלה לאומית של ברית המועצות, הוחלט על הקמתת אזובסטאל פלדה ומתכות כחלק מתוכניות החומש שתוכננו בגוספלאן. ההחלטה להקמת המפעל במאריופול, שהייתה אז חלק מאוקראינה הסובייטית, נבעה בשל הקרבה היחסית שתקל על ההובלה הימית ממרבצי הברזל בסמוך לעיר קרץ' שבחצי האי קרים. בניית האתר החלה ב-7 בנובמבר באותה השנה, וכשנה לאחר מכן החלה בניית הנמל בשטח המפעל שישמש להובלת המטען. בסה"כ הוקצו כ-292 מיליון רובל לבניית המפעל.
ב-12 באוגוסט 1933 הופק לראשונה במפעל ברזל מותך מתנור פיצוץ מס' 1, ובינואר 1935 החל ייצור הפלדה. המפעל היה אחד ממפעלי המתכת הגדולים בברית המועצות ומשך אליו עובדי תעשייה רבים מבלארוס, גאורגיה, קזחסטן ורוסיה עד להפסקת הפעילות בו ב-7 באוקטובר 1941 בשל העברת התעשייה הסובייטית מזרחה עקב פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במה שנודע כמבצע ברברוסה.
היסטוריה > בזמן הכיבוש הגרמני 1941–1943

בשנת 1942, לאחר כיבוש המפעל בידי גרמניה הנאצית שב המפעל לפעולה בידי קרופ AG כמו יתר מפעלי המתכות שהיו בשטחים הכבושים והחל לייצר תחמושת ורימונים עבור גרמניה הנאצית; בספטמבר 1943 לאחר תבוסת הגרמנים בקרב קורסק ועם התקדמות הצבא האדום לכיוון אוקראינה, נסוגו הכוחות הגרמניים מאזור דונבאס ופוצצו את מפעל הפלדה אזובסטאל, כמו את יתר המפעלים שהפעילו מחדש לאחר פינויים למזרח בידי ברית המועצות.
שיקום המפעל 1943–1945

לאחר נסיגת הגרמנים ופיצוץ המפעל החלו העבודות לשיקום המפעל שהיה הרוס לחלוטין; כחלק מעבודות השיקום ובשל המלחמה שהייתה בעיצומה נבנו במפעל בונקרים תת-קרקעיים ורשת מפותחת של מנהרות תת-קרקעיות ומערכות תקשורת. בשנת 1944 חזר לפעול במפעל תנור-הפיצוץ והחלה הפקת החמצן הדרוש לייצור הפלדה וב-3 ביולי 1945 חזר המפעל לפעולה.
הפלישה הרוסית לאוקראינה 2022

בשלהי חודש פברואר 2022, בראשית הפלישה הרוסית לאוקראינה והמצור על מריופול, הזהירו פוליטיקאים אוקראינים והנהלת המפעל מפני נזקים העלולים להתרחש למפעל, וניסו לנקוט צעדים שיבטיחו מניעת נזק סביבתי במפעל. עם זאת, במהלך החודשים מרץ ואפריל, בשל הפצצות אוויר רוסיות, נגרם הרס למבני המפעל; במהלך חודש אפריל, בעת שהכוחות הרוסיים וכוחות בדלניים פרו-רוסיים בחבל דונבאס כבשו את מרבית העיר מאריופול, הנתונה במצור מאז החלה הלחימה, נסוגו חלק מהכוחות המגנים האוקראינים מחיל הנחתים האוקראיני ומרגימנט אזוב והתבצרו במפעל יחד עם אזרחים רבים, כאשר הבונקרים והמנהרות התת-קרקעיים משמשים להם מחסה נאות. על-פי ההערכות, נמצאים בשטח המפעל כ-3,500 מתבצרים. המצב בתוך המפעל קשה, והמתבצרים אף העבירו מסר כי כל הנמצאים בתוכו עלולים למצוא שם את מותם. כמו כן נטען כי הכוחות הרוסיים עשו שימוש בפצצות חודרות בונקרים בהפצצות על המפעל.
ב-21 באפריל, לאחר שבועות של לחימה עיקשת, הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי ההתקפה על המפעל תיפסק כדי למנוע אבדות נוספות לצד הרוסי, אך הוא יושם במצור עד לכניעת המתבצרים. מאידך גיסא, נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הודיע כי המשא ומתן להפסקת הלחימה בין המדינות ייפסק אם שארית הכוחות האוקראינים במפעל ייהרגו. מאוחר יותר הודיעה רוסיה כי המתבצרים במפעל נכנעו - דבר שהתברר כלא נכון לעת עתה; מנגד טענה אוקראינה כי ההתקפה על המפעל לא נפסקה כהודעת הרוסים.
ייצור והפקה

אזובסטאל מתכות כוללת מספר מפעלי ברזל ופלדה, וכן מפעלים לייצור קוק (מלבד מפעל נוסף לייצור קוק (HKAZ) שנמצא בבעלות החברה באבדייבקה, מחוז דונייצק). במפעל ישנם שישה תנורי-פיצוץ לייצור הפלדה, ומפעלים לגלגול מתכות, מסילות רכבת ונמל ימי.
בשנת 2005 הייצור במפעל עמד על 5,906,000 טון פלדה, ב-2014 לאחר תחילת הלחימה בדונבאס חלה ירידה מעטה בייצור ודווח כי הייצור השנתי של פלדה גולמית היה מעל 4,000,000 טון. באותה עת עבדו במפעלי המתכת כ-40,000 עובדים.
הנהלה

בשנת 1984 הפך המפעל להיות מפעל לייצור מתכות. ובשנת 2006 עברה החברה לבעלות ישירה של קבוצת מטינווסט האוקראינית (Metinvest Holding LLC, שהיא תחת חברת הגג ההולנדית Metinvest B.V) שהוקמה באותה השנה ורובה בבעלות SCM בבעלות איש העסקים והאוליגרך האוקראיני רינאט אחמטוב. חברות הבת של המפעל (שהוא בעצם חברת אזובסטאל) הן: SigmaTV ,Marita ,AzovMed, SigmaTV Channel.
נמל אזובסטאל, ברקע תנורי הפיצוץ של המפעל
מבט לכיוון הכניסה למפעל, 2007
הבן של שאול

| --- | --- |
כרזת הסרט בישראל
כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  לאסלו נמש 
 הופק בידי:  גאבור ראג'נה, גאבור שיפוש
 תסריט:  לאסלו נמש, קלרה רויר 
 עריכה:  Matthieu Taponier 
 שחקנים ראשיים:  גזא רוהריג
 מוזיקה:  לזלאו מליס 
 צילום:  מטיאס ארדײ 
 מדינה:  הונגריה
 חברת הפקה:  Laokoon Filmgroup 
 חברה מפיצה:  Mozinet, סרטי סוני
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 במאי 2015 (פסטיבל הסרטים של קאן)
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  הונגרית, יידיש, גרמנית
 סוגה:  דרמה
 מקום התרחשות:  אושוויץ 
 תקופת התרחשות:  1944 
 תקציב:  1.5 מיליון אירו
 הכנסות באתר מוג'ו:   sonofsaul
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבן של שאול (בהונגרית: Saul fia) הוא סרט דרמה הונגרי בנושא השואה מ-2015 בבימויו של לאסלו נמש, זוכה פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה

העלילה מתרחשת באוקטובר 1944 במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, גיבור הסרט הוא שאול אוסלנדר, איש הזונדרקומנדו, יהודי-הונגרי מאונגוואר. בעת פינוי תא הגזים, מבחין שאול בילד גוסס אותו בודק מיקלוש רופא-אסיר יהודי, ולאחר מכן חונק אותו למוות רופא אס אס. שאול משכנע עצמו שמדובר בבנו ומחליט חרף כל הקשיים והסיכון לחייו להביא את הגופה לקבורה מכובדת. הוא מעלים את הגופה מהמשרפות ומחפש רב שיסייע לו במלאכת הקבורה בהתאם להלכה. בו בזמן מתארגנים עמיתיו לזונדרקומנדו למרד נגד הנאצים שמתכננים להיפטר מהם. שאול נאלץ לתמרן בין התפקיד שלו במרד וטובת הכלל לבין הצורך הרוחני שלו לקבור את הגופה.
פיתוח והפקה

הרעיון לסרט נרקם אצל הבמאי והתסריטאי לאסלו נמש, לאחר שקרא את הספר "בכינו בלי דמעות - עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו היהודים מאושוויץ" מאת גדעון גרייף ואת הספר "מגילות אושוויץ" ובו סיפוריהם של אנשי הזונדרקומנדו מאושוויץ. יחד עם התסריטאית הצרפתייה קלרה רויר, חקרו השניים את הנושא וכתבו את התסריט לסרט בסיוע סדנת היצירה של פסטיבל קאן ובסיוע החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. על הליהוק היה אחראי בנימין פרידנברג. לתפקיד הראשי נבחר גזא רוהריג שאינו שחקן במקצועו אלא משורר הונגרי יהודי החי בניו יורק. במאי הסרט סיפר כי בחר בו בשל הבעות פניו ותנועות גופו המשתנות תדיר. בסרט משתתף שחקן ישראלי בתפקיד משנה - אמיתי קדר. בהתחלה התכוונו יוצרי הסרט להפיקו בצרפת אך לא זכו לתמיכה, הם חיפשו סיוע במימון תקציב הסרט בסך 1.5 מיליון אירו במדינות נוספות כולל ישראל, ללא הצלחה. לבסוף קיבלו סיוע מקרן הקולנוע הלאומית של הונגריה שמימנה 70% מהסכום, 25% על ידי פטור ממס לעסקים מקומיים הונגרים שסייעו להפקה ו-5% תמיכה מוועידת התביעות.
צילום הסרט נעשה באופן מסורתי באמצעות סרט צילום בפורמט 35 מילימטר ולא באופן דיגיטלי, זאת על מנת לשוות לסרט מראה אותנטי יותר. בטכניקת הצילום שנבחרה עוקבת המצלמה אחר הגיבור ורק במקומות בהם נמצא ונחשף אליהם, וכוללת קלוז-אפים רבים על פניו. שלב הצילומים התפרש על פני 28 ימים, אורך הסרט הוא 107 דקות וכולל 85 שוטים בלבד, אף אחד מהם לא יותר מ-4 דקות. פרופ' גדעון גרייף שימש יועץ לבמאי הסרט לאסלו נמש.
ביקורת ופרסים

הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הסרטים של קאן וזכה ב"גראן פרי", הפרס השני בחשיבותו בפסטיבל. הוא זכה לשבחי מבקרי הקולנוע ובפרסי מבקרי הקולנוע של ניו יורק, לוס אנג'לס, בוסטון, שיקגו, וושינגטון סן פרנסיסקו ועוד. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס איגוד המבקרים של רשתות השידור לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס סטלייט, בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס באפט"א לקולנוע לסרט שאינו באנגלית.
בנימין זאב הרצל

.
בנימין זאב תאודור הרצל (בגרמנית: Theodor Herzl, בהונגרית: Herzl Tivadar; י' באייר ה'תר"ך, 2 במאי 1860 – כ' בתמוז ה'תרס"ד, 3 ביולי 1904) היה מדינאי שפיתח, גיבש וארגן באופן משמעותי את רעיון הציונות המדינית. ביוזמתו כונס הקונגרס הציוני הראשון באוגוסט 1897, והצלחת הקונגרס וכינוסו באופן מתמיד הביאו את הציונות לתפקד כתנועה לאומית-מדינית ממוסדת, הן ברחבי העולם היהודי בתפוצות והן בקרב יהודי ארץ-ישראל. לפיכך, מכונה הרצל "חוזה המדינה".
לפני שהחל במפעלו הציוני (בשלהי 1894), היה הרצל משפטן, סופר, מחזאי ועיתונאי.
חלק מרכזי בפועלו הציוני של הרצל עד מותו (בקיץ 1904), היה בתחום הדיפלומטיה. במסגרת מסעותיו ברחבי היבשת, הביא את בשורת הציונות ליהדות אירופה, והצלחתו הייתה בעיקר במזרחה. על אף כישלונותיו הדיפלומטיים, הוא הצליח ביעדו להפוך את השאלה היהודית לנושא ציבורי, ובכך תרם לגיבוש פרהסיה יהודית לאומית, שקיבלה ביטוי במוסדות ציוניים שהוקמו עוד בימיו: הקונגרס (כגרעין של פרלמנט ממלכתי), קק"ל (כמכשיר ליצירת תשתית לחיים יהודיים בקנה מידה נרחב), אוצר התיישבות היהודים (כמכשיר פיננסי בלעדיו אין אפשרות לקדם שום יוזמה) וכדומה, כל אלו היו מסד להקמת מדינת ישראל.
ביוגרפיה > משפחתו

הרצל נולד בעיר פשט (כיום חלק מבודפשט), בירת ממלכת הונגריה, שהייתה חלק מהקיסרות האוסטרית. בני משפחתו היו מעורים בחברה הכללית. אביו, יעקב הרצל, היה בן למשפחה שמוצאה משלזיה, בוהמיה ומוראביה. בתחילת המאה ה-18 עברה המשפחה דרומה והתיישבה בבלגרד וכעבור 20 שנה עברה לזֶמלין. בזמלין היה סבו של הרצל, שמעון לייב הרצל (1805-1879) שמש בית הכנסת של הקהילה הספרדית בעיר, בתקופה שכיהן בה הרב יהודה שלמה אלקלעי, ממבשרי הציונות. בשנת 1856 עבר יעקב הרצל לבודפשט.
אימו של הרצל, ארנסטינה, ז'אנטה נאנט לבית דיאמנט (1836, פשט – 1911, וינה) הייתה בת למשפחה אשכנזית משכילה ומעורה בתרבות ובספרות הגרמנית. במאה ה-18 היגרה משפחתה להונגריה ממוראביה וסלובקיה.
הוריו של הרצל נישאו ב-1857. יעקב הרצל פתח בבודפשט עסק משלו, ולאחר נישואיו עם ז'אנט, שגשגו עסקיו במהירות והוא התרחב גם לתחום הבנקאות.
הוא שימש פרק זמן בתפקיד מנהל "בנק הונגריה", ועסק גם במסחר בעצי יערות. המשפחה הייתה אמידה, עד למשבר הכלכלי במדינה שפרץ בשנת 1873, אז איבד את הונו. לאחר מכן, תוך מספר שנים, הפך שוב לאדם אמיד.
יעקב וז'אנט הרצל שמרו על נאמנות למסורת אבות: היו פוקדים את בית הכנסת הגדול של בודפשט בימי חג ומועד, הדליקו נרות שבת וקידשו על היין בשבת.
בבית המשפחה דיברו גרמנית והונגרית, והשתמשו גם באוצר מילים עִברי ויִידִי,[דרוש מקור] שהיה נהוג בסביבה היהודית ובטקסים הדתיים. בשנת 1867 ניתן ליהודים במדינה, כחלק מהחוקה, שוויון זכויות בפועל. אליו נלוותה אצל המנהיגות ההונגרית הציפייה כי יהודי המדינה, שחונכו על ברכי השפה והתרבות הגרמנית, יתקשרו אל התרבות המדיארית והלאומיות ההונגרית.
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו, 1860–1878

הרצל נולד והתגורר בילדותו, בבית הנמצא סמוך לבית הכנסת הגדול של הקהילה הנאולוגית, ברחוב דוהאן בבודפשט, שבנייתו הסתיימה ב-1859. מאוחר יותר עברה המשפחה לבניין בולט אחר בסביבת כיכר ויגאדו. נאמר כי כשהיה בן שש-שבע למד לנגן על פסנתר ולדבר ארבע שפות: צרפתית, אנגלית, איטלקית ועברית. בנעוריו פרש מלימודי הפסנתר, אותם ראה כ"עינוי של ימי הביניים", ושקע בלימודי יוונית ולטינית.
תחילה למד הרצל בבית ספר יסודי יהודי, וב-1869 הועבר לגימנסיה ריאלית ציבורית. הוא למד בבית הספר הזה יותר מארבע שנים, במהלכן חלה ירידה בציוניו. עניינו במדע פחת והלך ובמקביל נתעוררה בו התלהבות ללימודים הומאניים, לשירה גרמנית והיסטוריה גרמנית. כעבור יותר מ-30 שנה טען כי "רוח אנטישמית" שררה בבית הספר הזה ולאחר שאחד המורים הסביר כי גם היהודים נחשבים עובדי אלילים, החליט להפסיק את לימודיו בו.
ב-3 במאי 1873 ערכו לו הוריו בביתם טקס קונפירמציה לציון גיל הבר מצווה. עם זאת, אין ראיות לכך שעלה לתורה בבית הכנסת.
בפברואר 1874 ייסד אגודה ספרותית שנקראה "ויר" ("אנחנו" בגרמנית) והיה לנשיאהּ. האגודה נועדה להעשיר את הידע של חבריה ולשפר את סגנונם. עם זאת, האגודה לא האריכה ימים והתפרקה כעבור מספר חודשים. בפברואר 1875, באמצע שנת הלימודים, הוציאו אותו הוריו מבית הספר הריאלי. בהמשך אותה שנה, עבר ללמוד בגימנסיה האֶוַנגֶלית של פשט, שרוב תלמידיה היו יהודים. בגיל 15 התחיל להתעניין בפוליטיקה. בתקופת בית הספר התיכון התעניין בספרות גרמנית, היסטוריה גרמנית ופוליטיקה גרמנית. הוא קרא הרבה ושני המשוררים החביבים עליו היו היינריך היינה וניקולאוס לנאו. בבית הספר החדש השתפרו ציוניו מאוד ובשנת לימודיו האחרונה כבר היה תלמיד למופת. במהלך לימודיו הצטרף לארגון תלמידים בשם "האגודה הגרמנית להשכלה עצמית" ("Deutscher Selbstbildungsverein"), ששם לעצמו למטרה ללמד ולפתח את הספרות הגרמנית. בנוסף התאהב הרצל בנערה בת 14 בשם מאדלין. לימים טען כי הייתה זו האהבה "הראשונה והיחידה" בחייו. לא הרבה ידוע על מאדלין וככל הנראה היא נפטרה בטרם הגיעה לגיל 20. המראה שלה (שיער בלונדיני ועיניים כחולות) הותיר חותם על כתיבתו של הרצל ובכל יצירותיו מופיעות נשים בעלות מראה דומה לזה של מאדלין. לימים, ב-1886, התאהב באחייניתה של מאדלין, מגדה, שהייתה אז בת 13, ואף שקל להציע לה נישואין.
לקראת בחינות הגמר, החליטו הוריו לעקור לווינה, בירת אוסטרו-הונגריה, כדי לתת לו את האפשרות ללמוד באוניברסיטה הטובה ביותר בקיסרות. ב-7 בפברואר 1878 חלתה פאולינה, אחותו בת ה-19, בטיפוס והיא נפטרה. אמו לא רצתה להישאר בבית והמשפחה החליטה לעבור לווינה מייד. הרצל הוצא מבית הספר והמשפחה יצאה לדרכה פחות משבוע לאחר ההלוויה. ביוני 1878 חזר לבודפשט כדי לעבור את בחינות הבגרות. פרט לגרמנית ולימודי הדת, הוא עבר את המבחנים בקושי, בציונים נמוכים. הוא חזר לווינה ומאז לא שב לבודפשט, למעט ביקורים בודדים.
ביוגרפיה > לימודי משפטים ועיסוקו כפרקליט, 1878–1885 > תקופת לימודיו, 1878–1883

בווינה התגוררה המשפחה בדירה גדולה ברובע השני, שהיה אזור מגורים אמיד. באותו האזור התגוררו גם הנוירולוג זיגמונד פרויד והמלחין גוסטב מאהלר. באוקטובר 1878 נרשם הרצל ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה. בתקופה זו כבר קרא, מלבד גרמנית, גם צרפתית, איטלקית ואנגלית, והיה בעל שליטה טובה גם בהונגרית, לטינית ויוונית. בהתאם לטעם התקופה והמקום, היה להוט אחר המוזיקה של ריכרד וגנר.
בינואר 1880 עבר בדיקה רפואית ראשונה בוועדת הגיוס לצבא, שבה נמצא בריא וכשיר. אולם בבדיקה השנייה, בדצמבר 1880, שונתה ההחלטה והוא נמצא "בלתי כשיר לשירות-שדה צבאי בשעה זו", ללא ציון סיבת הדחייה.
בסתיו 1880 הצטרף הרצל לאגודת הסטודנטים (גרמנית: Burschenschaft) "אַלְבִּיַה" (Albia), בעלת הצביון הלאומי-גרמני, שסיסמתה הייתה, ברוח תנועות השחרור של העת החדשה: "כבוד, חופש, מולדת" ("Ehre, Freiheit, Vaterland").
הרצל היה אחד מארבעה חברים יהודים ב"אלביה". כינויו בהתאגדות היה "טאנקרֶד", שמו של "נסיך הגליל" המפורסם, ממנהיגי מסע הצלב הראשון.
במהלך חורף 1881–1882 קרא בתוך מספר שבועות יותר ממאה ספרים, אחד מהם ספרו האנטישמי של אויגן דירינג, "השאלה היהודית כשאלה גזעית, אתנית ותרבותית". לימים טען הרצל כי רק אחרי שקרא את הספר הזה, נתן דעתו לראשונה על הבעיה היהודית.
ב-5 במרץ 1883 ערכה "אלביה" אזכרה לריכרד וגנר, שמת בחודש הקודם. הדובר הראשי באספה ההמונית היה הרמן באהר, שזכה לתשואות רמות כשדיבר בזכות הפאן-גרמניות ה"ארית" ו"אנטישמיות וגנרית". ב-7 במרץ חיבר הרצל מכתב אל האגודה, בו הביע את צערו על כך שהאזכרה הפכה ל"הפגנה אנטישמית" וטען כי "מי שאינו מוחה בקול רם נגד מאורעות כאלה שותף באחריות להם". הוא כתב, "ברור למדי כי בהיותי מוכתם בכתם של 'שמיות'... הייתי נמנע כיום מלבקש להתקבל כחבר באגודה" והודיע על התפטרותו ממנה. אלא שחברי האגודה הזועמים סירבו לאשר את התפטרותו וב-3 באפריל הודיעו לו במכתב על הדחתו. האזכרה הייתה הפעם הראשונה בה נתקל הרצל בגזענות.
ביוגרפיה > לימודי משפטים ועיסוקו כפרקליט, 1878–1885 > דוקטור למשפטים, 1884–1885

במאי 1883 עברה משפחת הרצל לרובע הראשון, האריסטוקרטי. בתחילת יולי 1883 ניגש לבחינה הממשלתית במשפטים, אולם לא השיג בה תוצאות טובות, אך ב-1884 ניגש לבחינות הסיום ובחודש מאי הוכתר בתואר "דוקטור יוריס" (דוקטור למשפטים). ביולי 1884 נעשה מתמחה בבית המשפט המחוזי בווינה. בתקופה זו החל לצמח זקן. במהלך חורף 1884–1885 הסתבך בשלושה סכסוכים שונים, שבסופם הזמין את יריביו – פרקליט, מזכיר ועד הבורסה ואדם שתפס את כסאו במועדון – לדו-קרב, אחד מהם באקדחים, אולם שלושתם לא יצאו לפועל. לאחר תשעה חודשי התמחות, קיבל הרצל העברה לזלצבורג, כדי שיוכל לבקר את הוריו שביוני 1885 עברו להוֹל שבאוסטריה עילית, לצורך ריפוי של אביו שסבל ממיחוש-אזניים. הרצל החליט שלא לעסוק בפרקליטות ולאחר שבעה שבועות בזלצבורג, כשנסתיים הריפוי של אביו, התפטר ממשרתו. לאחר מכן יצא למסע, בגרמניה, בלגיה והולנד. רגשותיו כאוסטרי הקשור לתרבות הגרמנית העמיקו, ובשובו לווינה ויתר על אזרחותו ההונגרית ונעשה אזרח אוסטרי.
הרצל עסק במקצועו רק שנה אחת, ומאז התמסר כמעט לגמרי לעיתונאות, לתיאטרון ולספרות. לדבריו, עזב את מקצוע המשפטים בגלל "תקרת הזכוכית" שמנעה קידום יהודים שעסקו במקצוע.
ביוגרפיה > נישואים, עיתונאות ותיאטרון, 1886–1892

בפברואר 1886 הכיר הרצל את יוליה (ז'ולי), בתו של יעקב נשאואר, תעשיין מיליונר, והתאהב בה. ביולי אותה שנה נסע לבזל, לפריז ולנורמנדי, שם נשאר עד אמצע אוגוסט, וכתב מאמרי-מסע שהודפסו בעיתונים בווינה ובברלין. בעקבות כאבי ראש כרוניים, נסע ב-26 בפברואר 1887 לאיטליה למשך יותר מחודש, ובעת שהותו בה כתב סדרת פיליטונים, בשלים יותר מאלה שכתב עד אז. באפריל חזר לווינה, ואז כבר היה די מפורסם בחוגים הספרותיים. העיתונים הדפיסו את הטורים שלו. אחד מהם היה ה"נוֹיֶה פְרַיֶה פְּרֶסֶה" (Neue Freie Presse), העיתון הווינאי החשוב ביותר. רק בספטמבר 1887 נפגש שוב עם ז'ולי. בסתיו אותה שנה פרסם הרצל מספר פיליטונים ישנים בצורת ספר בשם "חדשות מוונוס" (Neues von der Venus). עם הזמן הפך לאחד הטובים ביותר שבפיליטוניסטים בעולם הדובר גרמנית. כבר בתקופת לימודי המשפטים, החל הרצל לנסות להעלות על הבמה מחזות פרי עטו, קומדיות קלות, אולם במשך השנים נדחה מספר פעמים על ידי התיאטראות שפנה אליהם ובראשם הבורגתיאטר (התיאטרון העירוני) של וינה. בפברואר 1888 הועלה סוף־סוף מחזה פרי־עטו על הבמה – הקומדיה "הוד רוממותו". הצגת הבכורה בתיאטרון הגרמני בפראג זכתה לתשואות וביקורות טובות וכעבור מספר שבועות הועלה המחזה גם בברלין. באביב 1888 פרסם אוסף מסות, סיפורים קצרים ורשמי-מסע בספר בשם "ספר הסכלות" (Buch der Narrheit). בקיץ נסע דרך גרמניה לאנגליה, בה שהה כחודש ימים. סדרת המאמרים שכתב במסע התפרסמה גם היא ב"נויה פרייה פרסה". באמצע אוגוסט חזר לאוסטריה דרך גרמניה. כשחנה בלילה במיינץ, בדרכו החוצה מבית בירה, הטיח בו בריון צעיר את הגידוף האנטישמי "הפ הפ!" וכל הנוכחים פרצו בצחוק רם. זו הייתה הפעם הראשונה שחווה אנטישמיות באופן אישי.
בווינה פנה אל הוגו ויטמן וכתב איתו את הקומדיה "מסיגי גבול" (Wilddiebe), שהתקבלה לבורגתיאטר והוצגה זמן רב בפני אולמות מלאים, ומאוחר יותר גם בתריסר תיאטראות ברחבי גרמניה. במאי 1889 קיבל הבורגתיאטר את מחזהו "הפליט" (Der Flüchtling). המחזה הוצג לראשונה תחת שמו המלא של הרצל, וההצגה זכתה בשבחים רבים.
ב-25 ביוני 1889 נישא הרצל לז'ולי. הטקס נערך בעיירת הנופש רייכנאו ואת טקס הקידושין ערך ד"ר אדולף ילינק, הרב הראשי של וינה. ביולי-אוגוסט בילה הזוג בירח דבש בשווייץ וצרפת. עד נישואיו, התגורר הרצל בבית הוריו. עתה עבר הזוג להתגורר בדירה ברובע הראשון של וינה. נישואיו של הרצל לז'ולי היו כישלון חרוץ כבר מתחילתם. במרץ 1890 נולדה בתו הבכורה, פאולינה. עוד בפברואר אותה שנה, עלה על הבימה בפראג המחזה החדש שכתב, "מה יאמרו הבריות?" (Was Wird Man Sagen) – סאטירה אנטי-פמיניסטית על הנישואים. בשנת 1890 הוצגו מחזותיו בכ-17 תיאטראות בגרמניה ואוסטריה, אולם באוקטובר אותה שנה נחל המחזה "מה יאמרו הבריות?" כישלון חרוץ ושוב לא נמצא אף תיאטרון שהסכים לקבל מהרצל מחזה. בפברואר 1891 התאבד חברו, היינריך קאנא (Kana). התאבדותו זעזעה את הרצל והגבירה את עצבותו מחיי הנישואים האומללים שהעיקו עליו. הרצל נטה לדיכאונות וז'ולי ניסתה להתאבד. ב-10 ביוני 1891 נולד בנו, הנס, שלא נימול לאחר לידתו. באוגוסט אותה שנה, נפרד הרצל מאשתו. הוא נסע לצרפת, והודות לרשמי המסע שלו שפורסמו ב"נויה פרייה פרסה", הציע לו העיתון בתחילת אוקטובר 1891 לשמש ככתב העיתון בפריז. בפברואר 1892 הגיעו ז'ולי והילדים לבקרו בפריז. זו הייתה הפעם הראשונה שראה את ילדיו מזה שבעה חודשים. באפריל עברו אשתו וילדיו להתגורר איתו בדירתם החדשה, ברובע מהודר בפריז, וכעבור מספר שבועות עברו להתגורר איתם גם הוריו של הרצל.
ביוגרפיה > עיתונאי בפריז, 1892–1895

במסגרת עבודתו ככתב העיתון "נויה פרייה פרסה" בפריז, סיקר הרצל ב-1892 משפט תביעה נגד האנטישמי אדואר דרימון, וקרא לראשונה את ספרו, "צרפת היהודית". לימים טען כי דרימון סייע לו "להבין את האנטישמיות הבנה היסטורית". שערוריית פנמה שפרצה באותה שנה, הביאה איתה התפרצות אנטישמית. באחת מאספות ההמונים, שמע הרצל בפעם הראשונה צרחות "מוות ליהודים!". כתבותיו מפריז היו מאוד מאוזנות, אולם באוזני מכריו הצרפתים הביע בגלוי את דעתו על המתרחש בצרפת. באפריל 1893 הופיע שמו ברשימה רשמית של "זרים עוינים" שהוגשה על ידי המשטרה הצרפתית לשר הפנים של צרפת.
ביוגרפיה > עיתונאי בפריז, 1892–1895 > משפט דרייפוס, 1894–1895

מודעותו ורגשותיו של הרצל לגבי מעמד היהודים ומצבם העמיקו כאשר סיקר את משפט דרייפוס כשליח "נויה פרייה פרסה" בפריז. דיווחו הראשון על המשפט פורסם ב"נויה פרייה פרסה" ב-1 בנובמבר 1894, עת נחשפה הפרשה לציבור.
הרצל לא האמין תחילה בחפותו של דרייפוס ואף טען בתחילה כי דרייפוס ביצע את העבירות שיוחסו לו, אולם בהמשך, בעקבות הודעותיה של השגרירות הגרמנית בצרפת כי אין לדרייפוס חלק בפרשיית הריגול, היה הרצל משוכנע יותר ויותר, כי דרייפוס חף מפשע. הוא נכח באולם בית המשפט בעת מתן פסק הדין ב-22 בדצמבר 1894, בו הוכרז שדרייפוס אשם ונידון למאסר עולם, וכעבור שבועיים, ב-5 בינואר 1895, היה אחד מבין מספר עיתונאים שהורשו להיכנס לכיכר הגדולה שבה נערך טקס השפלתו הפומבית של דרייפוס. הרצל התרשם מעמידתו האיתנה. הוא שמע את צעקות ההמון "יודאס! בוגד!" בטקס הסרת דרגותיו של דרייפוס, שהורשע בבגידה, ואת תשובתו בקול: "אני אוסר עליכם לגדף אותי!". ההמון שהתדפק על שערי הברזל צעק "מוות ליהודים!" אולם בכתבה של הרצל על הטקס, שוּנתה הקריאה ל"מוות לבוגדים!". עורכי העיתון, אדוארד באכר (אנ') ומוריץ בנדיקט, סברו שעדיף שלא ללבות עוד יותר את אש האנטישמיות שבערה בווינה באותם ימים. הבולשת הצרפתית בדקה עתה בקביעות את מכתביו של הרצל. ב-21 במרץ 1895 צוינה בדו"ח המשטרתי על הרצל "איבתו לצרפת".
ישנה מחלוקת לגבי הטענה שלמשפט דרייפוס הייתה השפעה משמעותית על הרצל. שלמה אבינרי טען כי ביומניו מהשנים 1895–1897, מתחילת כתיבת יומנו המדיני ועד הקונגרס הציוני הראשון – השנים המעצבות, שבהן התגבש הרעיון הציוני אצל הרצל, מוזכר דרייפוס רק פעמיים.
ואומנם, רק ב-1899 ציין הרצל לראשונה ביומנו כי משפט דרייפוס עשה אותו לציוני.
הרצל קיבץ את כל הכתבות שפרסם במשפט דרייפוס (יחד עם כל הכתבות שפרסם ב"נויה פרייה פרסה") בספר "ארמון בורבון" (או "פאלה בורבון").
משפטו והשפלתו של דרייפוס אולי לא נטעו אצל הרצל את רעיון הקמת מדינה יהודית עצמאית, אך הם היו בבחינת הקש האחרון. הרצל החליט עתה לעמוד בראש פעולה עולמית למען היהודים, והתחזקות האנטישמיות גם במקומות אחרים באירופה חיזקה את החלטתו. בפברואר 1895 נשמעו בפרלמנט האוסטרי דרישות לגירוש כל היהודים מאוסטריה והחרמת רכושם. במועצת העיר של וינה ישבו 56 אנטישמים. הם התחזקו גם באספה הלאומית בצרפת וגם ברייכסטאג בגרמניה. הרצל הגיע למסקנה כי על היהודים לצאת מאירופה.
הוא החליט כי יש למצוא בעולם טריטוריה מתאימה ולנהל משא ומתן בדבר ריבונות יהודית עליה. ההגירה היהודית אליה תיעשה בצורה מאורגנת, גלויה ובקנה-מידה גדול, תוך הסכמה מלאה של מדינות מושבם הנוכחיות של היהודים. הכל צריך להיות מוכן למהגרים עם הגעתם, השיכון, התעסוקה ומוסדות החינוך. יציאתם תמומן על ידי מלווה יהודי עולמי.
כך החל להתגבש אצלו הרעיון הציוני-המדיני, שהושפע גם מעליית התודעה הלאומית של עמים רבים שנשלטו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית בתקופה זו. הונגרים, צ'כים, סלובקים ועמים נוספים ביקשו להדגיש את זהותם האתנית הייחודית בתוך הקיסרות רבת-הלאומים.
הרצל השלים עתה בחייו שני מעגלים: מעבר מלאומיות גרמנית לקוסמופוליטיות ומקוסמופוליטיות ללאומיות יהודית. הוא החליט "לכתוב ספר לטובת היהודים".
ביוגרפיה > עיתונאי בפריז, 1892–1895 > פנייתו אל הברון הירש, 1895

בשנת 1895 החל הרצל בניסיונותיו לשכנע יהודים עשירים לתמוך בתנועה הציונית הממוסדת בהנהגתו. בחודש מאי פנה לנדבן היהודי ואחד מעשירי העולם, הברון הירש, במטרה שיעזור לממן את יציאת יהודי אירופה. הרצל הכין תזכיר בן 22 עמודים, באמצעותו הציג את תוכניתו. אולם הפגישה הייתה כישלון. הרצל היה מתוח ותוקפני וללא ידיעה מספקת על פעולותיו של הירש. הוא תקף את ניסוייו בארגנטינה, שבמושבות שהקים בה באמצעות יק"א ישבו אז כ-6,000 יהודים בלבד, וטען כי הוא "מגדל פושטי־יד". הרצל טען בפניו שלפני הגירת היהודים יש לחולל בעם שינוי במקומות מושבו: "יש לעשותו אמיץ־לב, נכון למלחמה, חרוץ בעבודה ובעל מידות טובות". הוא טען כי "יש להשפיע על ההמונים על ידי פנייה אל הדמיון, בסמלים כבירים... אומות מושפעות על ידי דגלים, עיטורים, שירים". הירש טען אמנם כי "הגירה היא הפתרון היחיד" וכי "יש די ארצות העומדות למכירה", אולם כינה את רעיונותיו של הרצל "המצאות דמיוניות". פגישתם הסתיימה מבלי שהרצל הספיק להציג בפני הירש את תוכניתו לכינוס קונגרס יהודי בינלאומי שידון בכינון מדינה יהודית.
בשובו הביתה מיהר הרצל להתחיל בכתיבת יומנו המדיני, תחת הכותרת "שאלת היהודים", שהוקדש כולו לשאלה זו בלבד, ללא התייחסות לחייו המשפחתיים או לעבודתו כעיתונאי. היומן מתאפיין בגילוי־לב אנושי, הכולל את חלומותיו, שאיפותיו והפלגות־דמיונו של הרצל ללא שמץ מבוכה.
לאחר פגישתו עם הירש, כתב לו הרצל מכתב בו הסביר כי יש בידו תוכנית ודרוש לה הרבה כסף לשם יצירת "אמצעי תעבורה, צורכי־מזון להמונים" וכן "בנין ערים ושכונות חדשות", אולם קודם לכן דרושה "תעמולה עצומה... תמונות, שירים... דגל... את הפוליטיקה של עם שלם – בייחוד עם המפוזר בכל העולם – אפשר לנהל רק באמצעות דברים אשר אין להם שיעור, דברים המרחפים באויר". הרצל כתב כי יציאת היהודים "היא למעשה מבצע עצום של תעבורה, שאין לו תקדים בעולם המודרני" ושלצורך כך בכוונתו לערוך מִלווה יהודי לאומי וביקש מהירש 50 מיליון מארק. נימת המכתב הייתה יהירה. לאחר מכן התחרט הרצל על מכתבו המתנשא לברון הירש.