מצוות תלמוד תורה
הזמן המוקדש ללימוד

קיימות דעות שונות בתלמוד ובפוסקי ההלכה, סביב השאלה כמה זמן ביום מחויב האדם להקדיש ללימוד תורה:
על פי דעה אחת בתלמוד, החיוב המינימלי בלימוד תורה הוא קביעת עתים לתורה ביום ובלילה בלבד, ולצורך כך מספיקה רק אמירת קריאת שמע שחרית וערבית כדי לצאת ידי החיוב. דעה זו הובאה להלכה, כך נכתב ”כל איש מישראל חייב בתלמוד תורה בין עני בין עשיר ... ואפילו בעל אשה ובנים חייב לקבוע לו זמן לתלמוד תורה ביום ובלילה שנאמר והגית בו יומם ולילה.”.
מאידך ישנם מקורות שונים בתלמוד, המלמדים שהחיוב הוא הרבה מעבר לכך, למשל בתלמוד נלמד מהפסוק "ודברת בם" שיש איסור לדבר בדברים בטלים, הרמ"א הביא ציטוט זה להלכה.
בנוסף לקביעת עתים לתורה, ישנו איסור לשכוח את הלימוד, כך נלמד בתלמוד מהפסוק "רק השמר לך ... פן תשכח את הדברים". ההשלכה המעשית לאיסור זה, הוא ניצול כל רגע פנוי ללימוד, שכן כל זמן שאדם אינו לומד הוא גורם לשכחת הלימוד, ולכך לא די בקביעת עתים בלבד. דרשה זו אף הובאה בספרי ההלכה.כך גם היא דעת הר"ן והתוספות.
אולם ישנם ששוללים לגמרי קביעה זו, וסבורים שאין חיוב לימוד תמידי אלא רק קביעת עיתים לתורה.
אולם גם מבין המקבלים חיוב זה, יש הסבורים שחובה זו (לנצל כל רגע פנוי) היא רק כאשר אדם מתבטל ללא כל סיבה אבל אם ישנה סיבה אף למטרת הנאה מותר. ישנם הסבורים שדין זה נאמר רק לתלמידי חכמים, ולא לכלל העם. ויש הסבור שדין זה נאמר רק כאידיאל, אולם בפועל המצווה משתנה בין סוגי האנשים.
הגישה הרדיקלית ביותר ביחס לניצול כל רגע ללימוד תורה באה לידי ביטוי במשנתו של הגר"א ותלמידו הרב חיים מוולאזין, המצטטים מדרשים שונים מהם עולה שישנה חשיבות בלימוד התורה לא רק כמצווה, אלא כגורם חשוב שבזכותו יש קיום לעולם, מספרים על הגר"א שהיה מזדרז ללמוד תורה לאחר צום הכיפורים זמן הסביר שאין בו לימוד תורה.
בנוסף לכל האמור ישנם עיסוקים הגורמים לאדם 'ביטול תורה', ועל כך קיימים דיונים הלכתיים:
היחס לפרנסה: רוב ככל חז"ל היו לצד לימוד התורה עמלים לפרנסתם, מכל מקום קיימת מחלוקת בתלמוד ביחס לכך, בעוד שדעתו של רבי שמעון שיש לאדם להקדיש את כל חייו ללימוד תורה ולא להתעסק בצרכי הפרנסה, דעתו של רבי ישמעאל שיש לשלב בין לימוד תורה 'לדרך ארץ' (מלאכה), פוסקים שונים העלו את הסתירה שישנה בדברהם ממקומות אחרים בתלמוד. בין הפוסקים הביאו את דברי ר' ישמעאל להלכה.
היחס ללימודי חול (מדעים, ופילוסופיה): קיימות גישות שונות לגבי היחס הראוי בין תלמוד תורה ללימודי החול. יש הרואים בכל לימוד חול ביטול תורה, ויש אומרים כי לימודי החול הכרחיים להבנת התורה, ויש מי שכתב שיש ללימודי חול ערך בפני עצמו של ידיעת עולמו של הקב"ה. בעל התניא השתייך לסבורים שמדובר בביטול תורה וכתב שלימודי חול מטמאים את נפש האדם ומותרים רק ליחידי סגולה שיודעים לנצל אותם לקדושה, או למטרת פרנסה. הגר"א בהשראתו של הרמב"ם, טען כי ידיעת כל החוכמות מסייעת לתורה: "כפי שיחסר לאדם ידיעות משארי חוכמות, לעומת זה יחסר לו מאה ידות בחוכמת התורה, כי התורה והחוכמה נצמדים יחד" "כל החוכמות נצרכות לתורתנו", כך שלימודי החול יכולים להוות חלק מתלמוד התורה. אך לפי פרשנותו של הרב יוסף קאפח על תפיסת הרמב"ם בעניין זה, לא קיים ביהדות כלל מושג "לימודי חול" מול "לימודי קודש", אלא "לימוד מועיל" מול "לימודי סרק", כאשר "לימוד מועיל" אלה לימודי תורה, פילוסופיה, מדעי טבע ועוד, ו"לימודי סרק" הם פחות או יותר הנקראים היום מקצועות הומניים.
היחס לפנאי: חז"ל התנגדו באופן נחרץ לתרבות הפנאי, אולם ממקורות שונים בתלמוד עולה שחז"ל היו מקיימים טיולים בחיק הטבע, ועורכים ארוחות בשביל להנפש.
בתלמוד אף ישנה התייחסות להתנגשות הלימוד מול מצוות אחרות, ככלל נאמר שתלמוד תורה עדיף על כל מצוות עשה אחרת, אולם למעשה כל מצווה המוטלת על האדם, או מצווה שאינה מוטלת עליו רק שאינה יכולה להעשות על ידי אחרים, יש להקדימה למצוות תלמוד תורה. מצוות תלמוד תורה דוחה אף מצווה חשובה כמצוות הנישואין (פרו ורבו), במקרה והאדם יודע שיוכל להתגבר על יצרו. קיים איסור לימוד מקרא בלילה לפי דעת חלק מהמקובלים במבוסס על קביעת האר"י.