stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף ולק
ביוגרפיה

יוסף נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה למקס (מתתיהו) ומרגרט ולק. סבו, יהודה ולק, היה יהודי ליטאי שהיגר לגרמניה עם ילדיו. אביו הצטרף לתנועה הציונית בגיל 20, וחינך את בנו לערכי הציונות הדתית. ולק התחנך ברוח תורה עם דרך ארץ, ולמד בבית הספר התיכון היהודי בעיר, שאביו היה ממייסדיו. בין מוריו שם היה אריך קליבנסקי. בהשקפת עולמו הלך ולק בדרכו של עקיבא ארנסט סימון (ולימים הכירו והיה לידידו). בעת שלמד בכיתה י' היה ממארגני סניף של "ברית הנוער של צעירי המזרחי" בברסלאו. עם סיום לימודיו בתיכון היהודי (שהיה בית ספר שש-שנתי, עד כיתה י') למד בגימנסיה ריאלית גרמנית בעיר, ובמהלך לימודיו בחר במקצוע ההוראה וקיווה לעלות לארץ ישראל ולהיות בה למחנך. בשנת 1932 סיים את בחינות הבגרות ונסע ללמוד בסמינר היהודי למורים בקלן. בסמינר הכיר את רבקה (פרידה) וייל (1913–1958) מדיסלדורף, בתם הרביעית של רוזֶה לבית הורוויץ והרב ד"ר חיים יהודה אריה וייל. ב-1933 שב לעיר הולדתו ולימד בבית ספר עממי ותיכון יהודיים ציבוריים. בשנת תרצ"ו נישא לרבקה. בני הזוג רצו להינשא בארץ, אך מתוך התחשבות במשפחותיהם, נישאו בברלין בינואר 1936. לאחר כשבוע עלו השניים לארץ ישראל באונייה מטריאסט, שבה השגיחו על קבוצה של עליית הנוער הדתי.
בארץ התיישבו במושב הדתי שדה יעקב שבעמק יזרעאל. במשך חמש שנים עבד ולק כמדריך בקבוצות של עליית הנוער. לאחר מכן היה מורה בשדה יעקב ובעפולה. במלחמת העצמאות התגייס לחיל המשמר של "ההגנה", ולקח חלק בכיבוש בית לחם הגלילית וולדהיים וגירוש תושביהם הטמפלרים מהארץ. בעקבות חוויותיו מהגירוש החל לכתוב מדור קבוע ב"הצופה לילדים", שאותו כתב במשך שנים (בתחילה נקרא "מה דעתך", ואחר-כך "לדעת").
בשנים 1947–1948 כיהן כמנהל בית הילדים במארקין, בלגיה, ליתומים ניצולי השואה. עם שובו לארץ הוסיף להורות, ומ-1952 ועד 1954 כיהן כמפקח מחוז ירושלים במשרד החינוך. בשנת תשי"ד פרסם בהוצאת המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית ספר לימוד השפה העברית בשם "צא ולמד".
לאחר מכן למד חינוך ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל ללימודי התואר הראשון (1956), השני (1964) והשלישי (1971), משנת תשט"ו עד תשט"ז מילא את מקומו של יהודה מוריאל כמנהל הסמינר הדתי למורות "תלפיות" בתל אביב. לאחר מכן ניהל את הסמינר למורות "אפרתה" בירושלים במשך כשש שנים.
בשנת תשל"א קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על הדיסרטציה: "חינוכו של הילד היהודי בגרמניה הנאצית: החוק וביצועו". עוד לפני כן, בתש"ל, ראה אור חלק מהמחקר במאמרו 'התחיקה הנאצית בתחום חינוכו של הילד היהודי בגרמניה', בשנתון "בר-אילן". בהמשך עיבד את עבודתו לספר, שראה אור בירושלים בשנת תשל"ו בהוצאת יד ושם, וב-1991 בפרנקפורט בתרגום לגרמנית.
מחקריו של ולק התמקדו בשואה ובפרט בחינוך היהודי בשנותיה. בנוסף פרסם מאמרים בנושאי חינוך והוראה.
ולק לימד חינוך ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, עד פרישתו 1981 כפרופסור אמריטוס. במקביל לכהונתו בבית הספר לחינוך כיהן כראש המכון לחקר יהדות הגולה. לאחר פטירתו של מרק (מאיר) דְבוֹרְזֶ'צְקי בשנת 1975 החליפו לתקופה קצרה כמופקד הקתדרה להוראת השואה.
משנת 1978 החליף את יוחנן גינת כראש מכון ליאו בק.
ולק היה מהקולות הבולטים בשמאל הציוני-דתי, היה ממייסדי עמותת "עוז ושלום".
בשנת 1996 זכה במדליית בובר-רוזנצווייג, המוענקת לאישים שהרימו תרומה משמעותית לדיאלוג היהודי-נוצרי.
משפחה

כעבור שנה מנישואיו לרבקה נולדו התאומים זאב ולק ושושנה – לימים שושנה שטאל, אשתו של המחנך והסופר אברהם שטאל. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נולדה בתם השלישית, שולמית – לימים שולמית מלמד, מחנכת, תושבת בית אל, ממייסדי ערוץ 7 וראשיו, ואשתו של הרב זלמן מלמד, מחנך ואיש ציבור, רב היישוב בית אל ב' לשעבר וראש הישיבה הגבוהה ישיבת בית אל. בנם הרב אליעזר מלמד הוא רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה.
בשנת 1958, כשהיה ולק בן 44, נפטרה אשתו רבקה. כעבור שנתיים נישא לעדה, ולזוג נולדה בת נוספת. לעדה היו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים, הגדול שבהם היה לימים הרב איתן איזמן, ראש רשת החינוך הציונית-דתית נעם-צביה.
יוסף ולק היה סב לעשרות נכדים ונינים.
ולק נפטר בישראל בסוף מאי 2005 בשיבה טובה, בן 91 במותו.
בניסן תש"ע (מרץ 2010) נפטרה אלמנתו עדה.
ספריו

חינוכו של הילד היהודי בגרמניה הנאצית: החוק וביצועו, ירושלים: יד ושם, תשל"ו. (ראה אור בתרגום לגרמנית)
Kurzbiographien zur Geschichte der Juden, 1918-1945; herausgegeben vom Leo Baeck Institute, Jerusalem, Munich: K.G.Saur, 1988.
Jüdische Schule und Erziehung im Dritten Reich, Frankfurt am Main: A. Hain, 1991.
Die "Jüdische Zeitung für Ostdeutschland" 1924-1937. Zeitgeschichte im Spiegel einer regionalen Zeitung, Hildesheim: G. Olms (Haskala), 1993.
ספריו > בעריכתו

גיאורג קרשנשטיינר, נפש המחנך ובעיית הכשרת המורים; תרגם יהושע עמיר; בעריכת יוסף ולק; עורך כללי ברוך שראל, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות, תשכ"ה.
שאול אש, עיונים בחקר השואה ויהדות זמננו; ערך יוסף ולק; הביא לדפוס מאיר חובב, ירושלים: המכון ליהדות זמננו – האוניברסיטה העברית, יד ושם, מכון ליאו בק, תשל"ג.
יוסף ולק (עורך), גרמניה, כרך ב: וירטמברג, הוהנצולרן, באדן (חלק 2 של פנקס הקהילות), ירושלים: יד ושם, תשמ"ה.
Als Jude in Breslau – 1941. Aus den Tagebüchern von Dr. Willy Israel Cohn; Herausgegeben von Joseph Walk, Jerusalem: Verband ehemaliger Breslauer und Schlesier in Israel; Ramat-Gan: Bar-Ilan University, Institute for the Research of Diaspora Jewry, 1975.
Als Jude in Breslau, 1941. Aus den Tagebuechern von Studienrat A. D. Dr. Willy Israel Cohn; herausgegeben von Joseph Walk; 2. Aufl., Gerlingen: Bleicher Verlag, 1984.
Joseph Walk (Hrsg.), unter Mitarbeit von Daniel Cil Brecher [et al.]; mit Beitraegen von Robert M.W. Kempner un d Adalbert Rueckerl, Das Sonderrecht für die Juden im NS-Staat. Eine Sammlung der gesetzlichen Massnahmen und Rechtlinien. Inhalt und Bedeutung, Heidelberg: C. F. Müller Juristischer Verlag, 1981. (2. Aufl.: 1996.)
ספריו > מסות, מאמרים, זיכרונות

כיום אתמול: מסות, מאמרים וזכרונות, ירושלים: ששר, 1997.
Joseph Walk, Wider das Vergessen: Aufsätze und Erinnerungen aus sechs Jahrzehnten; herausgegeben von Paul Sauer, Gerlingen: Bleicher Verlag, 1996.
הערות שוליים

↑  ולק שמר עמו על קשר גם לאחר מכן (ראו: Dieter Corbach, Die Jawne zu Köln. Zur Geschichte des ersten jüdischen Gymnasiums im Rheinland und zum Gedächtnis an Erich Klibansky, 1900–1942. Gedenkbuch zur Ausstellung im Historischen Rathaus der Stadt Köln vom 12.-26. November 1990, Cologne: Scriba Verlag, 1990), ולימים הקדיש לזכרו ("לזכר מורי ד"ר א. קליבנסקי הי"ד, מראשי החינוך התיכון היהודי בגרמניה") את מאמרו האקדמי הראשון: 'התחיקה הנאצית בתחום חינוכו של הילד היהודי בגרמניה' (בר-אילן ז–ח (תש"ל), 369–396).
↑  כך על פי זיכרונותיו; יוסף ולק, כציוני דתי בגולה, באתר מכללת ליפשיץ.
↑  אורי דרומי, "כמו כפר גרמני בימי ילדותי": אריה דרסלר, משמר זכר הטמפלרים בבית לחם הגלילית, 1923-2005, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2005.
↑  מודעת אבל, ערוץ 7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269604305171  PLWABN: 9810660928505606  BIBSYS: 90779524  BNE: XX1723395  BnF: cb120220459 (data)  CiNii: DA0161712X  GND: 1014997623  ISNI: 0000 0001 1031 401X  LCCN: n81117120  NKC: jn19990008879  NLA: 36531879  NSK: 000041206  NTA: 068620527  RERO: 02-A003954790  SUDOC: 028371828  VIAF: 94771931   WorldCat (עם VIAF): 94771931
יצחק ארד

| --- | --- |
ארד, 2016
ארד, 2016
 לידה:  11 בנובמבר 1926 שווינציאן, פולין (כיום ליטא) 
 פטירה:  6 במאי 2021 (בגיל 94) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום קבורה:  עינת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  דניאל קארפי 
 מוסדות:  צבא הגנה לישראל  יד ושם  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר והנצחת השואה
 
קצין חינוך ראשי תא"ל יצחק ארד, 1970
יצחק ארד
יצחק ארד (11 בנובמבר 1926 – 6 במאי 2021) היה לוחם במחתרת כנגד הנאצים, איש הפלמ"ח, קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל, היסטוריון ויושב ראש הנהלת יד ושם במשך שנים רבות. נודע במיוחד בשל פעילותו בהנצחת זכר השואה.
קורות חיים > ילדות ונעורים - פרטיזן במלחמת העולם השנייה

יצחק ארד נולד בשם יצחק רודניצקי בעיירה שווינציאן בפולין (כיום נמצאת העיירה בליטא) ושם גדל. אביו היה חזן ושר בילדותו בבית הכנסת.
למד בבתי ספר תרבות ויבנה בפולין ובצעירותו היה שייך לתנועת "הנוער הציוני". וורשה בה למד בבית ספר תיכון תחכמוני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש ורשה בידי הנאצים החליטו הוריו שעדיף לשלוח את ילדיהם חזרה לליטא. בדצמבר 1939 גנבו רחל ויצחק את הגבול ושבו למשפחה בשוויינציאן שבליטא. ביוני 1941, בעקבות מבצע ברברוסה, מצא את עצמו שוב תחת הכיבוש הגרמני. הוא נמלט מאקציה ראשונה ואחר כך עבר, כמו שאר היהודים, לתחומי הגטו בעיר.
בהמשך הוא הועסק על ידי הגרמנים במיון נשק שלל סובייטי וארגן קבוצה מחתרתית שגנבה נשק ממחסני הצבא הגרמני. בפברואר 1943 ברחו חברי הקבוצה אל יער נארוץ' והצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטית על שם צ'פאייב באזור וילנה, ובהמשך עבר ליחידה של פרטיזנים ליטאים בגדוד של בריגדת מרקוב. היחידה אליה הצטרף הייתה לא יהודית, וארד התמודד עם האנטישמיות של חבריו לנשק. פרט לחדירה לגטו וילנה באפריל 1943 על מנת להיפגש עם מנהיג המחתרת, אבא קובנר, שהה ארד עם הפרטיזנים עד שחרור האזור על ידי הצבא האדום, כשהוא לוחם כנגד הנאצים ומשתפי הפעולה עמם בבלארוס, תוך שהוא נושא את הכינוי המחתרתי "טולקה", שליווה אותו גם בשנים שלאחר מכן. בעקבות פעילותו ארד עוטר באות הפרטיזן דרגה א'. בהמשך התגייס ארד לצבא האדום ונלחם בשורותיו עד תום המלחמה, עת עזב את ליטא ועבר עם הבריחה לאיטליה.
קורות חיים > הפלמ"ח וצה"ל

בדצמבר 1945 עלה ארד לארץ ישראל במסגרת תנועת ההעפלה, באוניית המעפילים "חנה סנש", והתגורר כדייר משנה אצל המלחין יהודה שרת בקיבוץ יגור.
בתחילת שנת 1946 התגייס לקורס טיס של הפלמ"ח וקיבל רישיון טיס בריטי. במקביל הוא הדריך מניסיונו כפרטיזן בקורס קציני חבלה של הפלמ"ח באשדות ובאפיקים. הוא שירת כטייס בתחילת מלחמת העצמאות ובין השאר טס לגוש עציון לאחר ששיירת נבי דניאל הותקפה. הוא היה אמור לצאת לקורס טיס על מטוסי מסרשמיט בצ'כוסלובקיה, אולם לאחר שהתברר כי הוא עיוור צבעים הוא עבר להיות קצין החבלה של חיים לסקוב במבצע נחשון. עם הגדוד החמישי של הפלמ"ח לחם בקרבות בירושלים ולקראת סוף המלחמה השתתף במבצע חורב.
בהפוגה בין הקרבות, ביוני 1948, נשא לאישה את חברתו מיכל לבית פינקלשטיין, בת מושב ירקונה, שהכיר במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הוצב תחילה כמפקד פלוגה בחטיבה 7 ולאחר מכן כמפקד גדוד 9. התקדם בסולם הדרגות והתפקידים בחיל השריון והשתלם בבית ספר לפיקוד ומטה. לאחר מבצע סיני נקרא לקבל את הפיקוד על גדוד טנקים 227 M4 שרמן שמפקדו, סא"ל זיוי צפרירי, נפל בקרב רפיח. שימש מ"מ קצין שריון ראשי, קצין אג"ם של גייסות השריון, סגן מפקד חטיבה, מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ראש מה"ד אימונים. בזמן מלחמת ששת הימים שהה בלימודים והיה ללא תפקיד צבאי מוגדר, אך סייע ליצחק חופי בעבודתו כמפקד מחלקת המבצעים במטכ"ל. אחרי המלחמה שימש ראש מטה אוגדת מילואים. הוא עשה תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בנושא השואה אותו קיבל ביוני 1968.
ביולי 1968 נתמנה לקצין חינוך ראשי, ובכך היה הראשון שהגיע לתפקיד זה מפיקוד ביחידות שדה. בתפקידו התמודד עם המציאות החדשה של המצאות חיילים הרחק ממקומות מגוריהם בעקבות מלחמת ששת הימים והוא נתן עדיפות לדאגה לחינוך ובידור לחיילים קרביים ולהסברת עמדת ישראל לחיילים העומדים בחזית, תוך הדגשה שהסכסוך הישראלי-ערבי אינו תוצאה של מלחמת ששת הימים אלא מקורו 50 שנה קודם לכן.
בעקבות פנייתו של יגאל אלון אליו לקחת את ניהול יד ושם לידיו, פרש ארד מצה"ל ב-1972 בדרגת תת-אלוף, אך שב לשירות בן שלושה חודשים במהלך מלחמת יום הכיפורים והיה אחראי לאימון לוחמי שריון לפני צאתם לחזית.
קורות חיים > קריירה אקדמית, הנצחת השואה

ארד שימש כיושב ראש הנהלת יד ושם בין השנים 1972 ל-1993. גם לאחר פרישתו המשיך לעסוק בענייני המוסד, תוך שהוא נותן ייעוץ ותמיכה אקדמית.
מקביל לתפקידו ביד ושם עשה בבית הספר למדעי היהדות על שם חיים רוזנברג שבאוניברסיטת תל אביב את הדוקטורט שלו בנושא "שואת יהודי וילנה ומאבקם נוכח הכליון". את הדוקטורט, אותו קיבל בשנת תשל"ד 1974 עשה תחת הנחייתו של פרופסור דניאל קארפי. שימש גם כמרצה על היסטוריה יהודית שם.
הוא חקר את מלחמת העולם השנייה ואת השואה, ופרסם ספרים רבים בנושאי השואה, הן כסופר והן כעורך. בין המפעלים החשובים שבהם השתתף, הוצאת האנציקלופדיה של השואה, מחקר מקיף בחמישה כרכים, שיצא לאור בשנת 1990.
בשנת 2004 העניק מוסד יד ושם לארד את "פרס הזיכרון על שם יעקב בוכמן" המוענק מדי שנה לסופרים, אמנים וחוקרים העוסקים בהנצחת השואה. ארד זכה בפרס על ספרו "תולדות השואה - ברית המועצות והשטחים המסופחים".
ב-6 במאי 2021 ארד נפטר בגיל 94, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עינת, לצד אשתו מיכל.
קורות חיים > משפחתו

היה נשוי למיכל (1927 - 2015) ולשניים נולדו שני בנים ובת. לבני הזוג 11 נכדים והתגוררו ברמת השרון. נכדתו, עדי, התנדבה לשירות בצה"ל ומשמשת כאישה הראשונה בתפקיד ראש מדור ניווטים ביחידת מגלן.
רדיפה על רקע פעילות בתקופת השואה

בשנת 2008 ביוזמת ארווידאס  אנושאוסקאס החלו משטרת ליטא והתובע הכללי של ליטא בחקירה נגד ארד"בחשד למעורבותו ברצח אזרחים ליטאים במסגרת פעילותו כפרטיזן בתקופת השואה... על פי דרישתם של גורמים מהימין הקיצוני". יד ושם הציג זאת כחלק מ"סימפטום מדאיג של שכתוב ההיסטוריה". לאחר כחצי שנה נסגר התיק.
ביבליוגרפיה > בעברית

יצחק ארד, שואת יהודי ברית-המועצות, משואה, 2001, עמ' 9–44
יצחק ארד, וילנה היהודית במאבק ובכליון, הוצאת יד ושם, אונ' תל אביב, וספרית פועלים, תשל"ו 1976.
השואה בתיעוד - מבחר תעודות מקוריות על חורבן יהודי גרמניה, אוסטריה, פולין וברית-המועצות, עורכים יצחק ארד, ישראל גוטמן, אברהם מרגליות. הוצאת יד ושם, 1978.
יצחק ארד, טרבלינקה - אבדן ומרד, הוצאת עם עובד, 1983.
יצחק ארד, "מבצע ריינהארד": מחנות ההשמדה בלז'ץ, סוביבור, טרבלינקה, הוצאת יד ושם, 1985.
האנציקלופדיה של השואה, הוצאת יד ושם וספרית פועלים, עורך ישראל גוטמן, 1990 (חבר מערכת).
יצחק ארד, הפתרון הסופי: התגבשות מזימת ההשמדה ומבצע ריינהארד, משרד החינוך והתרבות, מרכז ההסברה ויד ושם, 1992.
תולדות השואה בתמונות, עורך יצחק ארד, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, ספרית הפועלים, יד ושם, 1992.
יצחק ארד, תולדות השואה, ברית המועצות והשטחים המסופחים, הוצאת יד ושם, 2004.
יצחק ארד "נעורים בלחימה: מגיא החורבן להר-אל" הוצאת מערכות 1978
יצחק ארד, בצל הדגל האדום - יהודי ברית-המועצות בלחימה נגד גרמניה הנאצית, הוצאת משרד הביטחון, יד-ושם ועמותת "יד לשריון", 2008. הספר זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
יצחק ארד, חורט בזיכרון: לוחם, שורד, מנציח, הוצאת יד ושם וידיעות ספרים, 2016.
יצחק ארד, זה קרה בפלנטה שלנו: מוסר ודילמות קיומיות בקרב יהודים במציאות השואה, ירושלים וראשון לציון: יד ושם ומשכל, 2020.
ביבליוגרפיה > באנגלית > כמחבר

The partisan : from the Valley of Death to Mount Zion (1979)
Ghetto in flames : the struggle and destruction of the Jews in Vilna in the Holocaust (1980)
Belzec, Sobibor, Treblinka : the Operation Reinhard death camps (1987)
ביבליוגרפיה > באנגלית > כעורך

Documents on the Holocaust: selected sources on the destruction of the Jews of Germany and Austria, Poland, and the Soviet Union (1982, rev. 1989, 1999) with Israel Gutman and Abraham Margaliot
The Einsatzgruppen reports: selections from the dispatches of the Nazi Death Squads’ campaign against the Jews July 1941-January 1943 (1989) with Shmuel Krakowski and Shmuel Spector
Pictorial History of the Holocaust (1990)
Ponary diary, 1941-1943 : a bystander’s account of a mass murder, by Kazimierz Sakowicz (2005, from the Polish)
לקריאה נוספת

כמה מן המאמרים שפרסם בכתבי עת שונים:
מפרשת חיים אחת, זכרונות, נדפס בילקוט מורשת, י'ד, תשל'ב 1972.
שוד רכוש היהודים בשטחי ברית-המועצות הכבושים בידי גרמניה הנאצית, נדפס ביד ושם, כ'ט, תשס'א, 2001.
רצח היהודים בליטא תחת הכיבוש הגרמני 1941–1944, נדפס בדפים לחקר השואה, י"ז, תשס"ג 2002.
הערות שוליים

↑  אורלי הררי, יו"ר יד ושם לשעבר יצחק (טולקה) ארד הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, ‏6 במאי 2021
↑  שמשון עופר, מפקדים ותיקים בצה"ל נתמנו לתפקידים חדשים, דבר, 1 ביולי 1968
1 2  שמשון עופר, מפקדים ותיקים בצה"ל נתמנו לתפקידים חדשים - המשך, דבר, 1 ביולי 1968
↑  יצהר פורת, "טולקה" מן הפרטיזנים, למרחב, 5 ביולי 1968
↑  מקבלי תארים ותעודות באוניברסיטת תל אביב - תשכ"ח, דבר, 12 ביוני 1968
↑  מסיבה לאל"מ בראון ולאל"מ י. ארד, דבר, 11 ביולי 1968
↑  נחום ברנע, התותחים מגרשים את המוזות, דבר, 21 במרץ 1969; נחום ברנע, המשך - התותחים מגרשים את המוזות, דבר, 21 במרץ 1969; נחום ברנע, המשך - התותחים מגרשים את המוזות, דבר, 21 במרץ 1969
↑  עדיפות לחיילים בקוים הקדמיים להכינם לעמידה איתנה, דבר, 16 ביוני 1969
↑  https://slate.com/news-and-politics/2015/07/lithuania-and-nazis-the-country-wants-to-forget-its-collaborationist-past-by-accusing-jewish-partisans-of-war-crimes.html
↑  יד ושם מביע שביעות רצון על ההחלטה של התובע הכללי של ליטא לסגור את תיק החקירה נגד הפרטיזן ד"ר יצחק ארד, באתר יד ושם
↑  סקירה של הספר מיכאל ששר, הבאנאליות שברצח, דבר, 16 בדצמבר 1983
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257694905171  PLWABN: 9810613501005606  BIBSYS: 3032634  BnF: cb121861229 (data)  CiNii: DA02686773  GND: 1129633322  ISNI: 0000 0001 0921 9947  LCCN: n79126362  NKC: jo20010087141  NLA: 36513133  NSK: 000584198  NTA: 072902388  RERO: 02-A002934872  SUDOC: 030449251  VIAF: 85934100   WorldCat (עם VIAF): 85934100 
יצחק ארד (בצד שמאל למעלה), מרדכי בושקניץ (בצד ימין למעלה) וקבוצת פרטיזנים
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
נבחר ציבור

נבחר ציבור הוא אדם שנבחר לתפקיד ציבורי בדמוקרטיה ייצוגית. נבחרי ציבור הם בעיקר חברי הפרלמנט, ראשי המדינה (ראש ממשלה, נשיא) ונבחרים ברשות מקומית (ראש עירייה, חברי מועצת עירייה וכדומה). במדינות שונות ניתן למצוא נבחרי ציבור נוספים, למשל שריף בארצות הברית.
שכרו של נבחר ציבור משולם על ידי הגוף שבמסגרתו נבחר (המדינה, העירייה וכדומה), אך הוא אינו בגדר עובד ציבור - לא מתקיימים יחסי עובד–מעביד בינו ובין הגוף שבמסגרתו נבחר.
לבחירתו של נבחר ציבור מקובלות שתי דרכים:
בחירה ישירה על ידי כל בעלי זכות הבחירה, כגון אזרחי המדינה או תושבי הרשות המקומית. בדרך זו נבחרים בישראל חברי הכנסת, חברי מועצת העירייה וראש העירייה. בחירה זו נעשית בבחירות חשאיות וחופשיות.
בחירה עקיפה על ידי גוף בוחר (שבתורו נבחר על ידי העם), כגון הפרלמנט. בדרך זו נבחר בישראל נשיא המדינה - הוא נבחר על ידי חברי הכנסת. בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא אינם נבחרים ישירות על ידי ציבור הבוחרים, אלא על ידי חבר האלקטורים, בשיטה המפורטת בסעיף הראשון שבפרק השני של חוקת ארצות הברית ובתיקון ה-12 לה.
כהונתו של נבחר ציבור היא בדרך כלל לתקופה מוגבלת, בהתאם למאפייני המשרה שאליה נבחר. כהונתו של מי שנבחר להיות חבר הכנסת היא לארבע שנים (או פחות, כאשר הכנסת מתפזרת לפני תום הקדנציה שלה נבחרה). כחלק מהגדרת המשרה נקבע מספר הקדנציות שבהן יכול נבחר הציבור לכהן. דוגמאות:
נשיא מדינת ישראל נבחר לקדנציה אחת בלבד, שאורכה שבע שנים.
נשיא ארצות הברית נבחר לקדנציה בת ארבע שנים, והוא רשאי להעמיד עצמו לבחירה לקדנציה נוספת אחת בלבד.
אין הגבלה על מספר הקדנציות שאליהן רשאי להיבחר ראש ממשלת ישראל, ראש עירייה בישראל וחבר הכנסת.
בהגדרת המשרה של נבחר ציבור נקבעים כללי בחירתו וגם כללי הדחתו, במקרה שנמצא לא ראוי להמשיך בתפקידו.
הספרייה הלאומית של צרפת

.
| --- | --- |

מגדלי הספרייה הלאומית של צרפת בפריז
מגדלי הספרייה הלאומית של צרפת בפריז
 מיקום:  פריז
 סוג:  ספרייה לאומית
 ספריית הפקדה:  ספריית ההפקדה של צרפת
 תאריך ייסוד:  המאה ה-14
 על שם:  פרנסואה מיטראן 
 מספר סניפים:  שמונה סניפים
 גודל האוסף:  13 מיליון פריטים
 תקציב:  225,300,000 אירו (נכון ל־2019) 
 מנהל:  ברונו רסין
 מספר מועסקים:  2,700
 קואורדינטות:  48°50′1″N 2°22′34″E﻿ / ﻿48.83361°N 2.37611°E﻿ / 48.83361; 2.37611
 https://www.bnf.fr/
  (למפת פריז מוגדלת) הספרייה הלאומית של צרפת(למפת פריז רגילה) הספרייה הלאומית של צרפת
 
הספרייה הלאומית של צרפת (בצרפתית: Bibliothèque nationale de France, בראשי תיבות: BnF) היא ספרייה לאומית וגם הספרייה החשובה ביותר בצרפת. יש לה מעמד חוקי של מוסד ציבורי. פעילותה נעשית במספר אתרים, שהמרכזי בהם הוא "אתר פרנסואה-מיטראן" שנמצא בגדה השמאלית, ברובע ה-13 של פריז.
אוסף הספרייה מוערך ב-13 מיליון פריטי דפוס וספרים. הספרייה מוכרת גם הודות לספריות המקוונות שלה, בעיקר ספריית גאליקה וכן אירופיאנה. המסמכים שמועלים לאתרים הם בצורת תמונות, על פי רוב, אולם הם טקסטואליים בעיקרם, במיוחד באתר אירופיאנה. זוהי אחת הספריות החשובות ביותר בעולם.
סטטוס ויעדים

הספרייה הלאומית של צרפת היא מוסד ציבורי בעל אופי אדמיניסטרטיבי (établissement public à caractère administratif) תחת פיקוח משרד התרבות הצרפתי. כשאר הספריות הלאומיות, תפקידה לבנות אוספים, בעיקר סביב ההפקדה על פי חוק, לדאוג לשימורם ולהנגישם לציבור. הספרייה מפיקה קטלוג מצאי, משתפת פעולה עם מוסדות לאומיים ובינלאומיים אחרים ומשתתפת בתוכניות מחקר. היא מארגנת, בנוסף, תערוכות מתחלפות בתחומי הספרות, ההיסטוריה והאמנות (תערוכות בנושאי בולים, הדפסים, צילום, ועוד) שקשורות לכנסים או אירועים נוספים שנערכים בה.
קומת הגן העליונה - או-דה-ז'רדן - שבאתר טולביאק פתוחה בתשלום למבקרים מגיל 16 ומעלה. תחתית הגן, כמו גם חדרי ההרצאות של שאר האתרים, אינם נגישים ללא אישור למחקר, והכניסה אליהם היא בתשלום.
מאז נובמבר 2005, הספרייה הלאומית של צרפת דואגת להספקת שירותי מקורות וירטואליים, שנקרא סינבד (Sindbad).
סטטוס ויעדים > הפקדה-על-פי-חוק

הספרייה הלאומית של צרפת מופקדת על איסוף ושימור ההפקדות שהיא מקבלת בתוקף ההפקדה-על-פי-חוק (כוננה בימי פרנסואה הראשון במאה ה-16), בעזרתו של המכון הלאומי האודיו-ויזואלי והמרכז הלאומי לסינמטוגרפיה והמוקדים האזוריים (pôles régionaux) של ההפקדה-על-פי-חוק. היא מקבלת את מרבית המסמכים ואת מרב הכניסות שמגיעות הודות לחוק זה. אך בעוד שהספרייה משמשת כאתר להפקדת ספרים ושאר דברי הדפוס, ספריית ההפקדה עבור קומיקס היא במרכז הלאומי לקומיקס ותמונות (CNBDI) שבאנגולם.
סטטוס ויעדים > פעילות תרבותית

לספרייה הלאומית של צרפת מסורת ארוכה של תערוכות סביב תחומי אוספיה השונים, ואולם לעיתים קרובות הן מיובאות במלואן מבחוץ. מאז הקמתו של המוסד הציבורי החדש, הגבירה הספרייה את פעילותה באירוח אירועים מדעיים, כמו גם קולוקוויום, ועידות ולעיתים נדירות יותר, הקרנות סרטים וקונצרטים.
הספרייה הלאומית משמשת גם כבית הוצאה לאור. היא מפרסמת בעיקר קטלוגים מאוספיה, קטלוגים של תערוכות ומסמכים לא ערוכים. כמה מפרסומיה paraisse לאחר עריכה משותפת עם עורכים פרטיים.
הספרייה דואגת לפרסם שני כתבי עת: כרוניקה של הספרייה הלאומית של צרפת (Chroniques de la Bibliothèque nationale de France, שבה ניתן לצפות גם באופן מכוון, ראו כאן), המספרת על חיי המוסד, וסקירת הספרייה הלאומית של צרפת (Revue de la Bibliothèque nationale de France), הכוללת מאמרים על ההיסטוריה של הספרייה, על אוספיה, כמו גם על ההיסטוריה של אמצעי התקשורת ושל ספריות ככלל.
סטטוס ויעדים > שיתוף פעולה עם ספריות צרפתיות אחרות

אחת המשימות של הספרייה הלאומית של צרפת היא לדאוג לשיתוף פעולה עם ספריות צרפתיות אחרות. היא נמצאת גם כן בקשרים מועדפים עם ספריות שונות שנקראות "מוקדים עמיתים" (pôles associés) של הספרייה הלאומית. מוקדים אלו הם משני סוגים:
המוקדים האזוריים של ספריית ההפקדה, בכל חבל של פרובינציה או של אזור צרפתי שנמצא מעבר לים, מקבלים ספרים שמופקדים על ידי בתי הדפוס.
למוקדים לשיתוף מסמכים, 47 במספר (25 באזור איל-דה-פראנס ו-22 בפרובינציות) יש הסכם עם הספרייה הלאומית. הם עוסקים, בעזרתה של הספרייה, ברכישה ושימור של אוספים הנלווים לאלו של הספרייה הלאומית, בתחומים מוגדרים מראש. לעיתים קרובות, מספר ספריות באותה העיר יוצרות יחדיו מוקד של שיתוף מסמכים. כך, למשל, בברסט הספרייה העירונית, הספרייה האוניברסיטאית של אוניברסיטת ברטן המערבית ומרכז התיעוד של המכון הצרפתי לחקר ניצול הים (IFREMER) מהווים יחדיו את מוקד המוקדש לאוקיינוגרפיה. בבזייה (Béziers), המרכז הבין אזורי להתפתחות אוקסיטניה (CIRDOC) משתף פעולה עם הספרייה הלאומית של צרפת בניהול הקרנות וההשאלות הנוגעות לשפה והתרבות של אוקסיטניה.
בנוסף, הספרייה הלאומית של צרפת דואגת לספק הערות ביבליוגרפיות לספריות אחרות. במקביל, שומרת הספרייה הלאומית על הקטלוג הכללי של צרפת (CCFr), שמאגד את קטלוג אופל פלוס (BN-Opale Plus), את הקטלוג הכללי של הספריות האוניברסיטאיות של צרפת (SUDOC) וכמה קרנות ישנות או ספציפיות של הספריות העירוניות.
הספרייה ממלאת גם תפקיד מקצועי, שמתבטא בעיקר באירוח מתמחים, בארגון ימי עיון מקצועיים ובהפצת סטנדרטים ביבליוגרפיים.
סטטוס ויעדים > שיתוף פעולה בינלאומי

הספרייה הלאומית של צרפת נמצאת בקשר עם ספריות שונות ומוסדות אחרים מחוץ לצרפת. שיתוף הפעולה הבולט ביותר הוא עם "הספרייה האירופית" , ספרייה וירטואלית המופעלת במשותף בידי מספר ספריות אירופיות, ברובן ספריות לאומיות בעצמן.
שיתוף פעולה זה הוליד את המיזם "הספרייה האירופית המקוונת" (BnuE), פרויקט שמאגד את מרבית הספריות הלאומיות של היבשת, למעט זו של בריטניה. במסגרת זו, פיתחה הספרייה הלאומית של צרפת מאז קיץ 2006 מודל של "הספרייה האירופית המקוונת" שנחנכה בשם "אירופיאנה"  ונפתחה לציבור בחודש מרץ 2007.
הספרייה הלאומית של צרפת מעורבת גם בקשרי שיתוף עם ספריות של מדינות דוברות צרפתית, מתוך שאיפה להקים ספרייה מקוונת פרנקופונית שמתוכננת להיות מוצגת לקהל בקיץ 2008.
בנוסף, הספרייה הלאומית נמצאת בקשר עם ספריות ממדינות אחרות, בעיקר מדינות אפריקאיות שבהן דוברים צרפתית ומדינות מדרום אמריקה. לבסוף, היא משתתפת ב"פדרציה הבינלאומית של איגודי הספרנים והמוסדות" (Fédération internationale des associations de bibliothécaires et d'institutions). בתוך הפדרציה משתתפת הספרייה בקבוצות העבודה העוסקות בקביעת נורמות קיטלוג ואחראית בפרט על תיאום תוכנית השימור (PAC-Preservation and conservation), שמוקדשת לשימור ואבטחת מסמכים עתיקים או שבריריים.
בשנת 2009 כאשר ברונו ראסין היה מנהל הספרייה היא יזמה פרויקט רחב של סריקת ספרים במטרה לא להיות תלויה בחברת Google.