stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגם החולה
יצירה והתהוות

אגם החולה נוצר בשקע שהוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני. בסוף תקופת הפליוקן ותחילת הפליסטוקן, היה במקום אגם שהיה מקושר בחלק מהתקופה לאגמים נוספים מדרום לו, באזור הכנרת של ימינו. בתקופה שחונה יחסית, לפני כ-450,000 שנים, ירד מפלס מי האגם והתפתחה בו ביצה. נופו הייחודי של עמק החולה כפי שהוא מוכר לנו כיום עוצב במידה רבה על ידי התרוממות טקטונית של בלוק כורזים מחד, ושקיעתו של גראבן עמק החולה מאידך. התרוממותו של בלוק כורזים, שמדרום לעמק החולה המכוסה בחלקו העליון בבזלת, יצר מחסום בינו לבין הכנרת, ששיאו בגובה כ-270 מטר מעל מפלס הכנרת. הבזלת על בלוק כורזים קדומה להתרוממותו ולחסימת העמק. בעקבות זאת החל השקע להתמלא מחדש במים, ונוצר אגם רחב ידיים, שבשיאו השתרע ככל הנראה עד לקו הגובה 200 מטרים מעל גובה פני הים, ועומקו הגיע לכ-150 מטרים. בשלב מסוים, עקב פעילות העתקה, החל להיווצר פתח צר במחסום, סמוך לגשר בנות יעקב של ימינו, ונוצר ערוץ הירדן שדרכו התנקזו מי האגם וזרמו לעבר הכנרת. במרוצת השנים הצטמצם האגם בשל העמקת מוצא הירדן דרומה, הפחתת הגשמים בתקופות מסוימות ומילוי בסחף נהרות. השטח המישורי שמצפון לאגם הפך בהדרגה לביצה, כשחלקים ממנו התייבשו בקיץ והוצפו בחורף. לפני כ-3,000 שנים התייצב מפלס האגם בגובה שבין 67 ל-69 מ' מעל פני הים, ועומקו פחת למטרים בודדים, כפי שהיה עד לייבושו במאה העשרים.
שמות האגם

בתנ"ך אין אזכור מפורש של אגם החולה. מסורות יהודיות ונוצריות זיהו אותו עם מֵי מֵרוֹם, מקום המערכה בין יהושע בן נון לבין ברית מלכי כנען. אולם הארכאולוג ג'ון גרסטנג חלק על זיהוי זה ובניתוח מעמיק של השטח בהשוואה לתיאור המקראי הגיע למסקנה כי יש לזהות את מי מרום עם אזור מארון א-ראס שבלבנון. זיהוי זה התקבל על רבים מחוקרי ארץ ישראל ופרשני המקרא, בהם יוסף ברסלבי, יחזקאל קויפמן ואחרים. אף על פי כן יש המשתמשים בשם זה גם כיום ככינוי לאגם החולה.
בכתבי יוסף בן מתתיהו נקרא האגם בשם Semachonites שתורגם ל"יאור סמך", וכן Ulatha, חולתא. בתלמוד מכונה האגם "ימה של סיבכי" ובנוסחים אחרים ים סבכו, ים סומכי או ים סמכו, ובתלמוד הירושלמי מוזכר בשם ים של סמכו ובנוסחים אחרים ים סיבוכא או ים סבכי. פרשנים משערים כי השמות נגזרו מסבך צמחי הביצה או מעושר הדגה באגם (המילה "סַ֫מַכּ" בערבית משמעותה "דגים").
השם ימא דחולתא נזכר פעם אחת בתלמוד הירושלמי, ובתלמוד הבבלי נזכרת גם הגרסה ימה של חילת וימה של חילתא. כמו כן, חבל "חולתא" מצוין כאחת הנחלות שנתן אוגוסטוס קיסר להורדוס. סבורים כי מקור השם במילה "חילת", כנראה שם של מין צמח קנה, סוף או גומא. השם הערבי "בחירת אל-חולה" נגזר כנראה משם זה, ונזכר לראשונה בכתבי גאוגרפים ערביים מימי הביניים.
שמות נוספים שהיו לאגם בפי המוסלמים בימי הביניים היו "בחירת קדיס" (אגם קדש) על שם העיר הקדומה קדש הסמוכה ממערב, וכן "ימת בניס" ו"בחירת אל ח'יט". הצלבנים כינו אותו "ימת מלחה". במספר מקורות, גם מודרניים, ניתן למצוא התייחסות אל האגם כ"ימה".
חי וצומח

אגם החולה והביצות סביבו היו עשירים במגוון ביולוגי ייחודי: ישראל שוכנת בצומת חשוב, בין שלוש היבשות של העולם הישן – אסיה, אפריקה ואירופה. כתוצאה ממיקום מרכזי זה, הארץ מהווה מפגש למיני חי וצומח מאזורי תפוצה שונים בעולם. החולה הייתה גבול תפוצה דרומי לעולם החי והצומח של האזור האירו-סיבירי וגבול תפוצה צפוני לעולם החי והצומח של האזור הסהרו-ערבי והאזור הסודאני.
צמחיית האגם התאפיינה ב"חגורות צומח" שהשתנו בהתאם לעומק המים ולמרחק מהגדה, מצמחים צפים או טבולים שכל חלקיהם במים, דרך צמחים ששורשיהם בקרקעית האגם ותחתית גבעוליהם במים, ועד לצמחי גדה הגדלים באזור הלח מחוץ לאגם ולביצה. בשולי האגם צמחו קנה מצוי, סוף מצוי, אגמון, אירוס ענף ומיני עשבוניים נוספים. שטחים גדולים בביצה היו מכוסים בסבך של גומא פפירוס. בתוך המים הרדודים גדלו צמחים טבולים למחצה, כגון נימפאה לבנה ותכולה ונופר צהוב, ובמים עמוקים יותר צפו נאדיד המים, מיני נהרונית ועוד.
האגם היה עשיר מאוד בבעלי חיים בזכות התנאים שבו: עושר בחמצן בזכות חדירה קלה של חמצן אטמוספירי לכל עומק המים הרדודים, שאליו נוסף חמצן שנוצר במשך שעות היום בתהליך הפוטוסינתזה של צמחי המים, וטמפרטורה נוחה של המים בזכות חדירת קרינת השמש לכל עומקם. תנאים אלו איפשרו התפתחות של אוכלוסיות פיטופלנקטון וזואופלנקטון, אליהם נוספו תוצרי הפירוק האורגני של צמחי הביצה, אשר יחד היוו בסיס יציב למארג המזון שתמך במערכת האקולוגית של האגם והביצה.
בין בעלי החיים באגם נמנו שבעה מינים שונים של דגי אמנוּן, וכן מיני בינית (ברבוס), שפמנון ודגים נוספים. מלבד דגים, חיו באגם, בביצות ובסבך סביבם יונקים כגון לוטרה, תן, תאו, נמיה, חתול ביצות, חזיר בר ומכרסמים שונים, זוחלים כגון מיני צבים, ומיני דו-חיים, בהם המין האנדמי עגולשון שחור-גחון. שפע הדגה ושאר בעלי החיים היווה מוקד משיכה לעופות נודדים, שהפכו את החולה לתחנה חשובה בדרכם מאירופה לאפריקה ובחזרה. בין העופות בלטו הקורמורן, האגמייה, הסופית, ומינים שונים של אנפתיים, חופמאים, טבלניים, ברווזיים ועוד. חלק מהעופות הנודדים אף נשארו לקנן במקום. בין אלו תועדו כעשרים זוגות של מרומית שחורה, מין עוף ממשפחת השחפיתיים, שאזור הקינון הדרומי ביותר שלו, מלבד החולה, היה שפך הדנובה לים השחור, ואשר קינן כאן על "איים" צפים שיצרו צמחי קרנן טבוע במים הרדודים בצפון האגם. בסבך הגומא והקנים חיו ציפורי שיר רבות וכן דורסי יום כזרון הסוף והעיטם לבן-הזנב, שזה היה מקום תפוצתו היחיד בארץ ישראל.
שני אוספים משמרים מגוון של מינים מעולם החי העשיר של אגם החולה: אוסף האוניברסיטה העברית שנאסף על ידי משלחת זואולוגים בתחילת שנות ה-40, ואוסף פוחלצים במוזיאון בית אוסישקין שבקיבוץ דן.
חמורים באגמון החולה
תאואים באגם החולה, 1923
בעלי חיים באגם החולה
תאואים בביצות החולה על רקע החרמון, שנות ה-30 או ה-40
דיג

זיכיון על הדיג בימת החולה היה בידי סלאם ביי סלאט מביירות. בשנת 1934 שולם לו סכום של 200,000 לירות ארץ ישראליות תמורת הזיכיון ובשנת 1936, עם הקמת קיבוץ "חולתה", הקיבוץ התפרנס מדיג במקום. ניסיונות של אנשי "יסוד המעלה" לדוג גם הם באגם, נתקלו בפעילות אלימה של אנשי חולתה. לאחר קום מדינת ישראל קיבלו אנשי יסוד המעלה רישיון לדוג באגמון החולה, אולם לאחר שנה הרישיון בוטל בלחץ אנשי חולתה. אנשי יסוד המעלה שהמשיכו לדוג במקום אף נדונו למאסר.
במרץ 1952 קבעה ועדה של משרד החקלאות שיש מספיק דגה באגם לדיג של אנשי יסוד המעלה לצד אנשי חולתה, ובעקבות זאת חודש הרישיון של אנשי יסוד המעלה. אולם, אנשי חולתה התנגדו לקביעה זאת, בטענה שלאנשי יסוד המעלה די והותר אדמות חקלאיות לפרנסתם, בעוד 70%–85% מפרנסתם של אנשי חולתה היא מהדיג. ניסיונם של אנשי יסוד המעלה לדוג נתקל בפעילות אלימה של אנשי חולתה, שהטביעו את הסירה של אנשי יסוד המעלה.
הקרן הקיימת הציבה לקיבוץ חולתה אולטימטום שדרש ממנה למנוע פעילות אלימה נגד אנשי יסוד המעלה. באוגוסט 1952, לאחר שאנשי חולתה נדונו למספר ימי מאסר הושג הסדר בין הצדדים ואנשי חולתה הוציאו את הסירה הטבועה מהאגם, תיקנו והחזירו אותה לאנשי יסוד המעלה. בסוף שנת 1955 התעורר שוב הסכסוך כאשר אנשי חולתה התלוננו שאנשי יסוד המעלה מפעילים שתי סירות במקום סירה אחת, בהתאם להסכם. ייבוש החולה הביא לסיום הדיג.
פרויקט הייבוש

ההחלטה על ייבוש האגם והביצות נתקבלה על ידי רשויות המדינה, במטרה להרחיב את שטחי החקלאות של יישובי הגליל העליון. הייבוש נערך בין השנים 1951 ל-1958, ובסיומו הפך שטח האגם והביצות למישור רחב ידיים, המנוקז במערכת תעלות.
מבצע הייבוש עורר מאבק ציבורי נרחב שהוליד את החברה להגנת הטבע, ושבעקבותיו הושאר חלק קטן מהאגם והוקמה בו שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בישראל. אולם לא היה די בשמורה כדי לשמור על כל עושר המינים של סביבת האגם והביצה. בעקבות הייבוש נעלמו מנוף הארץ מיני חי וצומח ששכנו בחולה בלבד, ומינים אנדמיים, בהם תת-המין טברנון חולתי, ותת המין לבנון החולה, נכחדו כליל. חלק ניכר מהמינים נעלם מהאזור ואוכלוסיותיהם של אחרים הצטמצמו מאוד. עם זאת, בנובמבר 2011 דווח כי הצפרדע הנדירה עגולשון שחור-גחון, שעד אז סברו כי נכחדה לחלוטין, נצפתה שוב בשמורת החולה.
במהלך השנים לאחר הייבוש הסתבר שחלק גדול מהקרקעות שיובשו אינן טובות לעיבוד, ובנוסף לכך מנע הייבוש שקיעת חומרים אורגניים רבים בביצה, וכעת זרמו חומרים אלו אל הכנרת וגרמו שם לזיהום ופגיעה בדגה ובאיכות המים. בעקבות זאת הוחל בראשית שנות ה-90 בהצפה מבוקרת של חלק משטחי הביצה לשעבר, ויצירת אגמון חולה, תהליך התורם לשובם של חלק מהעופות הנודדים לאזור.
פרויקט ייבוש החולה נחשב כיום על ידי רבים כמשגה היסטורי ומשמש כדוגמה לתוצאות התערבות האדם בטבע ללא תכנון מוקדם, שהשלכותיה עלולות לגרום לנזקים בלתי צפויים העולים על שיעור התועלת המתקבלת ממנה. על אף זאת, במבט לאחור, המטרה להכשיר קרקע להתיישבות על חשבון הביצות הוגשמה, ואכן עד היום את מרבית השטח מעבדים הקיבוצים והמושבים באזור.
בתרבות הפופולרית

בשונה מהכנרת הסמוכה, שיש לה חשיבות רבה במסורת הנוצרית ואזכורים רבים בתרבות העברית המתחדשת, אגם החולה נזכר אך מעט במקורות קדומים, בדרך כלל בתיאורים גאוגרפיים בלבד. בעת החדשה, המתיישבים הראשונים ביסוד המעלה הביעו תחילה התפעמות מנוף האגם המוקף הרים, כפי שמעיד השיר שכתב ביומנו אחד המתיישבים, מיכאל דוד גרינקר, עם בואו למקום בסיוון תרנ"ו:
על גדות מי-מרום אשבה,
לפני רום גאון הגליל,
יפעת הדרו כי רבה
מחמודות תבל כליל.
הרים גבנונים סביב ישתרעון,
גם חרמון ולבנון יחד,
אך שקט אך שלוה יביעון,
יניסו כל מגור ופחד...
ולרגליהם ים-סומכי יכרע
על פניו מנוחת עולמים
בזרועותיו יחבק הרע -
הירדן, ידידו מימים.
אולם עד מהרה החלו המתיישבים לסבול מהמחלות שנפוצו סביב הביצה, וקורבנות המלריה הרבים הביאו ליצירת שם רע לאגם, שביסס את דימויו כמפגע סביבתי וכונן את ההסכמה הרחבה סביב היוזמה לייבשו. אף על פי כן, נזכר נופו גם בשירו של נתן אלתרמן, "ליל גליל":
מעלי שמי מרום.
לרגלי - מי מרום.
על ההר שוכן ענן,
שביל בהר מוליך לדן,
ערפל בגיא שוכן,
שביל מוליך אל הירדן.
לעומת איכרי יסוד המעלה, מתיישבי הקיבוץ השכן חולתה ביססו במידה רבה את משקם על הדגה באגם, ולאחר הדברת המלריה בראשית שנות ה-40 החלו לפרסם דברים בשבח האגם ולא רק בגנותו. ב-1954 פרסם איש הקיבוץ משה גרשוני את הרשימה "מִשׁוּט בחולה" ב"מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד, שבה תיאר את האגם ואת הווי הדייגים בו. הצלם איש חולתה פטר מירום הנציח את נופי האגם בצילומיו ותיעד את החיים לחופו ואת ייבושו בקובץ הצילומים "שירת האגם הגווע" (הוצאת דבר, 1960). שנים אחדות לאחר מכן הוציא גם ספר לילדים המלווה בצילומיו, "הרפתקה באגם" (עם סיפור מאת ס. יזהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963).
ב-2005 נערכה בביתן הלנה רובינשטיין התערוכה "עמק החולה", שבה הציג האמן גל וינשטיין הגדלות של כמה מצילומיו של פטר מירום מתוך "שירת האגם הגווע", שיצר באמצעות הדבקת צמר פלדה על לוחות לבנים. את רצפת קומת הכניסה לאולם המוזיאון כיסה וינשטיין בלוחות עץ מגולפים וחרוטים בדוגמת אדמה יבשה ומחורצת, זכר לאגם שיובש.
ב-2009 נערכה במוזיאון "בית אורי ורמי" בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד תערוכת האמנות ההיסטורית "שירת האגם", שכללה צילומים, סרטים, מיצבים ופוחלצים. בנובמבר 2010 הועברה התערוכה לגלריה לאמנות בבית אבי חי בירושלים.
לקריאה נוספת

יהודה קרמון, עמק חולה הצפוני, הוצאת י"ל מאגנס, 1956
פטר מירום, "שירת האגם הגווע" הוצאת דבר, 1960
מיה דואני, האגם הנעלם: החולה כסמל להשתנות היחס לסביבה במדינת ישראל, יד יצחק בן צבי: ירושלים 2020.
הערות שוליים

↑  יהודה קרמון, עמק חולה הצפוני, הוצאת י"ל מאגנס, 1956, עמ' 37-39
↑  ספר יהושע, פרק י"א, פסוק ה'
↑  John Garstang, The Foundation of Bible History: Joshua, Judges. London: Constable & Co. 1931, pp. 192-197
↑  עבר הירדן היהודי: מזמן בית־שני עד המאה האחרונה של ימי־הבינים / שמואל קליין - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
1 2  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ע"ד, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף נ"ה
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת שקלים,  פרק ו', הלכה ב'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת כלאים,  פרק ט', הלכה ג'
↑  יוסף בן-מתתיהו, קדמוניות היהודים, ט"ו, י'
1 2  יוסף ברסלבסקי, הידעת את הארץ, כרך א' - הגליל ועמקי הצפון. הוצאת הקבוץ המאוחד תש"ז
↑  עמנואל הראובני, קום והתהלך בארץ, מדריך שמורות טבע בישראל, "שמורת החולה", הוצאת משרד הביטחון, מאי 1986
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמות היהודים ג', ג', א'
↑  משה דוד קאסוטו אנציקלופדיה מקראית : אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו - א : אב - אתרים ירושלים מוסד ביאליק  תש"י - 1950 עמוד: 665
↑  מזכרונות דוד שוב, בקובץ זכרונות ארץ ישראל בעריכת אברהם יערי, תש"ז, כרך א', פרק מ"ז, עמ' 535
↑  כיצד נמסרה הקונצסיה על אדמת החולה, דואר היום, 11 ביוני 1935
↑  הממשלה מספרת את תולדות זכיון החולה, דבר, 13 ביוני 1935
↑  שמורת החולה - הבת הבכורה לשמורות הטב, באתר רשות הטבע והגנים, ‏26 ביוני 2024
↑  עזי פז, "דיוקנה של שמורה: שמורת החולה", טבע וארץ י"א/ב', 1969, עמ' 60-65
↑  א. בן יוסף, קיבוץ ומושבה נצים על דגי ה"חולה", מעריב, 14 במרץ 1952
↑  דייגים - למאסר, מעריב, 6 במרץ 1952
↑  עזריאל קרליבך, סכסוך החולה, מעריב, 31 במרץ 1952
↑  מ. טננבוים, הסכסוך על גדות החולה, מעריב, 16 ביולי 1952
↑  הפוגה בחולה, מעריב, 13 ביולי 1952
↑  אנשי חולתא נידונו למאסר, חרות, 1 באוגוסט 1952
↑  י. לימור, הדיג בחולה בהתאם להסכם, מעריב, 18 באוגוסט 1952
↑  נתחדש סכסוך הדיג באגם החולה, מעריב, 13 בדצמבר 1955
↑  ארז ארליכמן, תגלית: נמצאה צפרדע שנכחדה בשנות ה-50, באתר ynet, 16 בנובמבר 2011
↑  מצוטט בספר נחשוני החולה מאת מרדכי חריזמן ויהודה גרינקר, בהוצאת המועצה המקומית יסוד המעלה, 1958
↑  תערוכת שירת האגם באתר בית אבי חי
| אגמי הבקע הסורי-אפריקני |
| --- | --- | --- |
| אגמי מערב אסיה | אגם החולה • הכנרת • ים המלח |  |
| אגמי צפון אתיופיה | אגם עסל • אגם אבה |  |
| אגמי מזרח הבקע האפריקני | אגם טורקאנה • אגם לוגיפי • אגם ברינגו • אגם בוגוריה • אגם נקורו • אגם אלמנטייטה • אגם נאיוואשה • אגם מגאדי • אגם נטרון • אגם אייסי • אגם מניארה |  |
| אגמי מערב הבקע האפריקני | אגם אלברט • אגם אדוארד • אגם קיוו • אגם טנגניקה • (אגם ויקטוריה, אגם קיוגה) |  |
| אגמי דרום הבקע האפריקני | אגם רוקווה • אגם מלאווי • אגם מלומבה • אגם צ'ילווה |  |
| אגמים אחרים | אגם מ'וורו • אגם מ'וורו וונטיפה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467854005171  GND: 4364796-0  VIAF: 316601524   WorldCat (עם VIAF): 316601524 
סירת הדיג של קיבוץ חולתה באגם, 1943
מפת הכנרת וימת החולה לפני תחילת מבצע ייבוש החולה ב-1951
החולה בבול דואר אוויר של 1956
מתוך "שירת האגם הגווע" (1960) מאת פטר מירום.
8 בספטמבר

8 בספטמבר הוא היום ה-251 בשנה בלוח הגרגוריאני (252 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 114 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1380 – קרב קוליקובו – בין הכוחות הרוסיים של דמיטרי דונסקוי וטטרים. ניצחון לרוסים. תחילת סיום השליטה של טטרו-מונגולים ברוסיה
1504 – הפסל דוד של מיכלאנג'לו הוצג לראשונה
1613 – מוראט הרביעי הומלך לסולטאן האימפריה העות'מאנית נחשב לסולטאן אכזר וחזק יחסית לאלה שהיו לפניו
1636 – נוסדת אוניברסיטת הרווארד במסצ'וסטס, הקולג' הוותיק ביותר באמריקה
1795 – קרב קרצניסי, קרב שנערך בין הפרסים ליחידות צבא גאורגיות
1796 – מלחמות נפוליון: כוחות צרפת מביסים את האוסטרים בקרב בסאנו
1888 – בלונדון התגלתה גופתה של אני צ'פמן, הקורבן השני של ג'ק המרטש
1888 – ששת משחקי ליגת הכדורגל הראשונים בעולם מתקיימים באנגליה
1923 – אסון הונדה פוינט: שבע משחתות של חיל הים של ארצות הברית עולות על שרטונות מול חופי קליפורניה
1930 – חברת 3M מתחילה לשווק נייר דבק שקוף
1935 – יואי לונג, סנאטור אמריקאי מלואיזיאנה ומושל המדינה לשעבר, נורה בבניין הקפיטול של לואיזיאנה. הוא מת כעבור יומיים
1939 – החל המצור על ורשה, שנכנעה 20 יום לאחר מכן
1941 – מלחמת העולם השנייה: התחיל המצור על לנינגרד, כאשר כוחות גרמניים כיתרו את העיר השנייה בגודלה בברית המועצות, לנינגרד
1943 – גנרל צבא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, בישר על חתימת הסכם שביתת הנשק בו נכנעה איטליה
1943 – תחילת מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה, בין גרמניה נגד יוון, בריטניה ואיטליה
1944 – טיל V-2 פוגע בלונדון בפעם הראשונה
1945 – המלחמה הקרה: חיילים אמריקאים תופסים את חלקה הדרומי של קוריאה, בתגובה לפריסת כוחות סובייטים בצפון חצי-האי כחודש לפני-כן
1951 – בסן פרנסיסקו שבקליפורניה חותמות 48 מדינות על חוזה סן פרנסיסקו, הסכם שלום עם יפן המכיר רשמית בתום המערכה באוקיינוס השקט
1966 – שודר הפרק הראשון של סדרת המדע הבדיוני "מסע בין כוכבים"
1969 – מלחמת ההתשה: צה"ל הטביע שתי טרפדות מצריות במפרץ סואץ, ומבצע פשיטה משוריינת במערב המפרץ, למצרים כמאה הרוגים
1974 – טיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס (TWA), טיסת נוסעים מנמל התעופה בן-גוריון לניו יורק, דרך אתונה ורומא, התרסקה לתוך הים היוני. ההתרסקות נגרמה מפצצה שהוטמנה במטוס לצורך פיגוע טרור
1978 – טבח "יום שישי השחור" באיראן, שהיווה נקודת מפתח בפריצת המהפכה האיראנית
1991 – מקדוניה הכריזה על עצמאותה
2001 – ננעלת ועידת דרבן
2004 – התרסקות הגשושית ג'נסיס בעקבות תקלה
2022 – צ'ארלס השלישי הפך למלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד ו-14 ממלכות חבר העמים הבריטי לאחר מות אמו, המלכה אליזבת' השנייה
2023 – רעידת האדמה במרוקו
נולדו

685 – שואן-דזונג, קיסר סין (נפטר ב-762)
828 – עלי אל-האדי, אימאם השיעי העשירי (נפטר ב-868)
1157 – ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה (נפטר ב-1199)
1209 – סנשו השני, מלך פורטוגל (נפטר ב-1248)
1380 – ברנרדינו מסיינה, קדוש נוצרי (נפטר ב־1444)
1413 – קתרינה מבולוניה, נזירה ואמנית, קדושה של הכנסייה הקתולית (נפטרה ב-1463)
1474 – לודוביקו אריוסטו, משורר איטלקי (נפטר ב-1533)
1621 – לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, מצביא צרפתי (נפטר ב-1686)
1767 – אוגוסט וילהלם פון שלגל, משורר, מבקר ספרות, מתרגם גרמני (נפטר ב-1845)
1841 – אנטונין דבוז'אק, מלחין צ'כי (נפטר ב-1904)
1873 – אלפרד ז'ארי, סופר, משורר ומחזאי צרפתי (נפטר ב-1907)
1886 – סיגפריד ששון, משורר בריטי (נפטר ב-1967)
1908 – אליעזר ברקוביץ, רב ופרופסור לפילוספיה יהודית (נפטר ב-1992)
1908 – עלי שכטמן, סופר יהודי, מחשובי סופרי היידיש (נפטר ב-1996)
1913 – צבי עזריה, חבר הנהלת יד ושם, רב ביוגוסלביה ובגרמניה ורבּהּ הראשון של סביון (נפטר ב-2002)
1922 – סיד סיזר, קומיקאי אמריקאי (נפטר ב-2014)
1925 – בת-שבע דגן, סופרת ילדים ישראלית (נפטרה ב-2024)
1925 – פיטר סלרס, שחקן קולנוע אמריקאי (נפטר ב-1980)
1928 – חנן רפפורט, פסיכולוג קליני (נפטר ב-2022)
1929 – רוג'ר ביירן, כדורגלן אנגלי (נהרג ב-1958)
1929 – כריסטוף פון דוהנאני, מנצח גרמני
1930 – יהודה ניני, פרופסור, היסטוריון, חוקר ומורה (נפטר ב-2020)
1932 – פטסי קליין, זמרת קאנטרי אמריקאית (נהרגה ב-1963)
1935 – גדעון ספירו, עיתונאי ופעיל שמאל רדיקלי ישראלי (נפטר ב-2025)
1940 – חיים נגיד, סופר, משורר, מחזאי, עורך, מבקר ספרות ומבקר תיאטרון ישראלי
1941 – ברני סנדרס, פוליטיקאי יהודי אמריקני
1950 – אנטון שמאס, סופר, משורר, מתרגם ועורך ערבי ישראלי
1950 – עפרה נחמד, כתבת, עורכת ומגישה בקול ישראל
1952 – אלי אפללו, חבר הכנסת
1954 – ריימונד אודיירנו, גנרל אמריקאי, שירת כראש מטה צבא ארצות הברית (נפטר ב-2021)
1954 – רובי ברידג'ס, הילדה האפרו-אמריקאית הראשונה בבתי הספר לילדים לבנים במדינות הדרום של ארצות הברית
1955 – אהרלה בן אריה, אמן ישראלי
1957 – פיני חוזז, כדורסלן ישראלי
1958 – רון כחלילי, עיתונאי, במאי, תסריטאי, עורך ומפיק ישראלי
1966 – קרולה הגקוויסט, זמרת שוודית, נחשבת כאחת הזמרות הפופולריות בשוודיה, זוכת אירוויזיון 1991 כנציגת שוודיה
1968 – ריי וילסון, זמר רוק סקוטי
1975 – תומר יוסף, זמר, קומיקאי, במאי ושחקן ישראלי
1976 – אביב ואקנין, גולש גלים ישראלי
1978 – עמנואל פרחי, כלכלן צרפתי ופרופסור בחוג לכלכלה באוניברסיטת הרווארד (נפטר ב-2020)
1979 – פינק (אלישיה מור), זמרת אמריקאית
1981 – תום שובל, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי
1987 – מקס אולארצ'יק, שחקן ומדבב ישראלי
1987 – ויז קאליפה, ראפר אמריקאי
1992 – לאה קייט, זמרת אמריקאית
1989 – אביצ'י, DJ ומפיק מוזיקלי שוודי (נפטר ב-2018)
1994 – קמרון דאלאס, יוטיובר, שחקן ודוגמן אמריקאי
1996 – רז ספני, יוטיובר ושחקן ישראלי
1999 – נורוז, ראפר, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי
נפטרו

701 – סרגיוס הראשון, אפיפיור (נולד ב-650)
780 – לאון הרביעי הכוזרי, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-750)
1134 – אלפונסו הראשון, מלך אראגון (נולד ב-1073 או 1074)
1397 – תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר ובנו השלושה עשר של אדוארד השלישי (נולד ב-1355)
1538 – דוד הראובני, נוסע יהודי (תאריך הולדתו לא ידוע)
1613 – קרלו ג'זואלדו, מלחין איטלקי (נולד ב-1560)
1637 – רוברט פלאד, פילוסוף, רופא ואוקולטיסט אנגלי (נולד ב-1574)
1894 – הרמן פון הלמהולץ, פיזיקאי גרמני (נולד ב-1821)
1933 – פייסל הראשון, מלך עיראק (1933-1921) (נולד בין 1883 לבין 1885)
1944 – אולריך פון האסל, דיפלומט גרמני, חבר בקבוצת ההתנגדות הגרמנית לשלטון הנאצי ואדולף היטלר במלחמת העולם השנייה. הוצא להורג לאחר כישלון קשר ה-20 ביולי (נולד ב-1881)
1944 – ללה קאראיאני - לוחמת מחתרת וחסידת אומות עולם, הוצאה להורג (נולדה ב-1898)
1949 – ריכרד שטראוס, מלחין גרמני (נולד ב-1864)
1954 – אנדרה דרן, צייר ומאייר צרפתי (נולד ב-1880)
1965 – דורותי דנדרידג', שחקנית אפרו-אמריקאית (נולדה ב-1922)
1977 – זירו מוסטל, שחקן אמריקאי (נולד ב-1915)
1979 – ג'ין סיברג, שחקנית קולנוע אמריקאית (נולדה ב-1938)
2001 – דודו דותן, בדרן ושחקן, יו"ר אמ"י (נולד ב-1949)
2002 – יוסי לפר, איש טנק ישראלי בעל עיטור הגבורה (נולד ב-1947)
2003 – לני ריפנשטאהל, במאית פרו-נאצית וצלמת גרמניה (נולדה ב-1902)
2004 – אלכסנדר סנד, סופר ישראלי (נולד ב-1921)
2004 – פרנק תומאס, אנימטור, תסריטאי ופסנתרן אמריקאי (נולד ב-1912)
2006 – ישראל טוויטו, פעיל חברתי ישראלי (נולד ב-1965)
2010 – ישראל טל, אלוף בצה"ל וסגן הרמטכ"ל, אבי פרויקט טנק המרכבה (נולד ב-1924)
2014 – מגדה אוליברו, זמרת סופרן איטלקית (נולדה ב-1910)
2016 – פרינס באסטר, מוזיקאי ג'מייקני (נולד ב-1938)
2018 – גנאדי גאגוליה, ראש ממשלת אבחזיה (נולד ב-1948)
2019 – שלמה בר-שביט, שחקן ישראלי (נולד ב-1928)
2019 – ישראל קיסר, מזכ"ל ההסתדרות, שר וחבר הכנסת מטעם המערך (נולד ב-1931)
2020 – רונלד הארווד, מחזאי, שחקן, תסריטאי ומפיק בריטי (נולד ב-1934)
2020 – ווהן ג'ונס, מתמטיקאי אמריקאי וניו זילנדי (נולד ב-1952)
2021 – אלכסנדר מלניק, במאי ותסריטאי רוסי, חבר בגילדת במאי הקולנוע הרוסית (נולד ב-1958)
2021 – יבגני זיניצ'ב, מדינאי ואיש שירותי הביטחון הרוסיים (נולד ב-1966)
2022 – אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת (נולדה ב-1926)
2022 – יואל שוורץ, רב ואיש חינוך ישראלי-חרדי ומחבר ספרים (נולד ב-1939)
2024 – איאן פרומן, טניסאי ישראלי, חתן פרס ישראל לספורט ותרבות הגוף (נולד ב-1937)
חגים ואירועים החלים ביום זה

פקיסטן – יום ההגנה
אנדורה – Mare de Deu de Meritxell, יום החג הלאומי
הדת הבהאית – חג עיזאת, היום הראשון של החודש העשירי בלוח הבהאאי
נצרות קתולית – חגיגת הולדת מריה הקדושה
"גבירתנו אשר על הבריאות" – החג העירוני של אלז'מזי, ספרד, שבו נהוג לבצע את המוישרנגה
האו"ם – יום ביעור הבערות
7 בספטמבר – 9 בספטמבר
ספטמבר
לוח אירועים שנתי
ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה
פיטר סלרס
פייסל הראשון
אליזבת' השנייה
ליפוטווארוש

| --- | --- |

ליפוטווארוש והסביבה
 מידע כללי
 סוג:  שכונה 
 מיקום:  הרובע החמישי של בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 
 קואורדינטות:  47°30′09″N 19°03′03″E﻿ / ﻿47.5025°N 19.050833°E﻿ / 47.5025; 19.050833
  (למפת בודפשט מוגדלת) ליפוטווארוש(למפת בודפשט רגילה) ליפוטווארוש he
 
ליפוטווארוש בתרגום "עיר לאופולד" (בהונגרית: Lipótváros) הוא חלק מרובע 5 של בודפשט. המרכז הפיננסי והמנהלי של הונגריה נמצא שם. הוא רשום כ"עיר סנט אישטוואן הקדוש" (Szentistvánváros) ברישומי הכנסייה הרומית-קתולית.
מיקום

ליפוטווארוש מכסה את החצי הצפוני של רובע 5 בודפשט. גבולה הדרומי עובר לאורך הצד הדרומי של כיכר ויגאדו – רחוב דיאק פרנץ – כיכר דיאק פרנץ, זהו הקו המפריד בינו לבין חלק הדרומי של הרובע, אזור מרכז העיר (בלווארוש). בשאר הכיוונים, גבולותיו חופפים לגבול הרובע (דרך בייצ'י-ז'ילינסקי במזרח, השדרה הגדולה בקטע של שדרת סנט אישטוואן בצפון, והדנובה במערב).
היסטוריה

האי מרגיט לא היה קיים בתקופה הפרהיסטורית, היו איים קטנים יותר לאורך הדנובה. במקביל, חפיר ראקוש הקיף את האזור הזה, כך שכל המוכר היום כרובע 5 היה למעשה אי. חפיר (תעלת) ראקוש הגיחה צפונה יותר מתוך הדנובה וחזרה לאפיק הנהר הראשי באזור פרנצווארוש של היום. בגלל זה הקרקע של הרובע היא בדרך כלל אדמת סחף, וזה גם הקשה על בנייתה של הרכבת התחתית קו M2.
בימי הביניים היו מספר יישובים קטנים יותר באזור מעבר הדנובה (Révjeő, Újbécs). כפרים אלו נהרסו במהלך הכיבוש הטורקי (הונגריה העות'מאנית). מסוף המאה ה-18 יושבה שוב האזור הדרומי שהיה סמוך לחומת העיר. לגשר הספינות שהוקם ב-1787, שחיבר בין פשט ובודה, הייתה השפעה ממריצה על התפתחות האזור. בתקופת שלטונו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, משנת 1786, צפונה של מרכז העיר העכשווי, נבנו בניינים מחוץ לחומת העיר פשט וקם חלק חדש של העיר, כאשר לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוכתר בשנת 1790, קראו את הקטע הזה של העיר על שמו לאופולדשטדט.
השיטפון הגדול בפשט של 1838 (עליית מפלס הדנובה) הציף את ליפוטווארוש כמעט לחלוטין; כיסוי המים שלו הגיע לשני מטרים במקומות מסוימים. מעל מפלס השיטפון בלטו שני מקומות, לשם יכלה האוכלוסייה להימלט. אחת מהם היה הכנסייה הקהילתית בליפוטווארוש (בזיליקת אישטוון הקדוש נבנתה שם לזכרה). השני היה בפינה הצפון מערבית של "הבניין החדש" (כך כונה).
1897 הייתה אבן דרך חשובה בפיתוח הנוף העירוני של היום: באותה תקופה נהרס "הבניין החדש" ובמקומו נוצרה כיכר סבדשאג. באותה תקופה, נבנה בכיכר קושוט לאיוש (Kossuth Lajos tér) בניין הפרלמנט והאזור הפך למרכז הפוליטי והמנהלי של המדינה,
היסטוריה > עיר מפעלים

מפעלים התיישבו בליפוטווארוש לאחר שהוגדרו וסומנו גבולות החלקות - עוד בטרם ניתנו שמות לרחובות.
1838 חברת טחנת גלגלות של פשט; מאוחר יותר יוז'ף טחנת גלגלות באזור משרד ההגנה הנוכחי.
1865 טחנת גלגלות האגנמאכר (Haggenmacher Hengermalom)
מפעל יציקה ומכונות ברזל של פשט. במהלך מהפכת 1848, הוא הולאם והומר לייצור נשק.
מפעל משי ואלרו. הוא הוסב לקסרקטין עוד במאה ה-19.
בית הזיקוק לסוכר של פשט ב-1854.
המבנה של ליפוטווארוש

ליפוטווארוש נבנה במאה ה-19, בתחילת המאה ה-20 ובמקום המבנה הרדיאלי המסורתי, הוא תוכנן במבנה של רשת מרובע מודרני יותר. מבנה זה נשבר רק על ידי כמה מבני ציבור וכיכרות. בשל עיקול הדנובה, לא ניתן היה לשמור על המבנה ישר-זווית באופן עקבי לכן, מצפון לרחוב סלאי (Szalay), הרחובות מאונכים לשדרת שדרת סנט אישטוואן המתעקל.
המבנה של ליפוטווארוש > הגבולות של ליפוטווארוש

הגבול הקבוע הוא הדנובה ממערב דרך בייצ'י-ז'ילינסקי ממזרח. את ההיסטוריה של גבולותיו הצפוניים של ליפוטווארוש ניתן לראות במבול של 1838. באותה תקופה, פשט הייתה מוגנת על ידי סוללה מצפון לדרום, סכר ויצנר, שלא הצליחה להגן על העיר. לכן נבנתה גם סוללה מערבית-מזרחית בקו שדרת סנט אישטוואן הנוכחית. פעלו שם אז מפעלים שונים. אולם, עקב עבודות התכנון של השדרה הגדולה (וגשר מרגיט שהיה בבנייה), סוללה זו נהרסה עד מהרה, וגם ציפוי הדרך שמובילה אליה נלקח. לאחר 1874 כבר הוקמו בנייני דירות רב-קומתיים בכל האזור.
אתרים בעלי עניין

בניין הפרלמנט ההונגרי
כיכר החירות
ארמון הבורסה, המטה לשעבר של הטלוויזיה ההונגרית
הבנק הלאומי ההונגרי
ארמון משרד המשפטים
המוזיאון האתנוגרפי
בנק הדואר
האקדמיה ההונגרית למדעים
ארמון גרשם
בית בדה
גלריה

רחוב זריני
רחוב זריני בלילה
בזיליקת אישטוון הקדוש בבודפשט
לקריאה נוספת

Budapest lexikon II. (L–Z). Főszerk. Berza László. 2., bőv. kiad. Budapest: Akadémiai. 1993. 31–32. o. ISBN 963-05-6411-4 (לקסיקון בודפשט)