stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון
עצמאות

לאחר הבחירות בסוריה ובלבנון, החלו ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות, לתאם את מדיניותם מול צרפת. מתחילת אוקטובר 1943 גובשה אסטרטגיה להשתמש בחוקות הפרלמנטריות כדי לממש את התביעות לעצמאות מלאה. שני הגושים קבעו כי הממשלות והפרלמנטים יאשררו את החוקות המחודשות ללא הסעיפים הקובעים את זכות הווטו של הצרפתים. ב-9 בנובמבר 1943 אישר בשארה אל-ח'ורי את הנוסח החדש, תוך התעלמות מאיומי הצרפתים. בעקבות זאת עצרו אותו הצרפתים כעבור יומיים, ומינו במקומו לנשיא לבנון את יריבו אמיל אדה.
ב-11 בנובמבר 1943, עצרו כוחות צרפת החופשית מנהיגים לבנוניים בולטים וכלאו אותם במצודת ראשיא. בין מנהיגים אלו היו: בשארה אל-ח'ורי, ריאד א-סולח, פייר ג'ומאייל, כמיל שמעון ועאדל עוסיראן (אנ').
אולם הנוער הלבנוני נרתם למאבק, התקיימה שביתה כללית, והוכרז על ממשלת מרי זמנית.
מאסר המנהיגים הביא לעניין בינלאומי נרחב וללחץ על הצרפתים שהביא לשחרור המנהיגים.
בעקבות אולטימטום בריטי, ב-22 בנובמבר 1943 נאלצו הצרפתים להדיח את אמיל אדה ולהחזיר את ממשלת "הגוש החוקתי", ויום זה הפך ליום העצמאות הרשמי של הרפובליקה הלבנונית.
ב-1 בינואר 1944 הוכרה סוריה כרפובליקה עצמאית.
בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק בדרכה של ממשלת לבנון, והנשיא אל-קוותלי אישר נוסח חדש לחוקה, ללא סעיף 116 שאפשר לצרפתים להטיל וטו על כל החלטה של הפרלמנט והממשלה. הצרפתים נמנעו הפעם מלהגיב בכוח.
ב-1944 בוטלה האוטונומיה הנפרדת של הר הדרוזים ואזור העלווים.
לאורך שנת 1944 פעלו ממשלות סוריה ולבנון כגופים ריבוניים, בין היתר החלו לקשור קשרים בינלאומיים. בסוף אוגוסט 1944 חזר דה-גול לפריז לאחר שחרורה, ודרש לחתום על חוזים עם סוריה ולבנון, שיבטיחו את האינטרסים והמעמד המיוחד של צרפת. אולם אל-קוותלי סירב להיכנס למשא ומתן לפני שיפונו כל הכוחות הזרים מאדמת סוריה. בפברואר החלו שיחות עם צרפת, אולם הן הגיעו למבוי סתום. במאי 1945 החליט דה-גול לשלוח צבא מתוגבר לסוריה, וב-19 במאי פרצו קרבות בדמשק שנמשכו עד 31 במאי, שגבו, לפי אחד האומדנים, כ-400 הרוגים וכ-1,500 פצועים בצד הסורי. כמו כן, בניין הפרלמנט בדמשק נהרס. האש הופסקה רק בעקבות איגרת קשה מצ'רצ'יל לדה-גול ולחץ אמריקני. בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהן מסוריה ומלבנון. שתי המדינות התקבלו לאומות המאוחדות כמדינות עצמאיות.
תחת לחץ של לאומנים סוריים פינו הצרפתים את כוחותיהם ב־17 באפריל 1946 (ותאריך זה נחשב ליום חגה הלאומי של סוריה) והשאירו את הארץ בידיה של הממשלה הסורית שנוצרה עוד בזמן המנדט.
פינוי הכוחות הזרים הושלם בלבנון באוגוסט 1946.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ה 1994, ספר ג, יחידה 5: ארצות המנדט הצרפתי – לבנון וסוריה, עמ' 1–251.
הערות שוליים

1 2 3  ארליך, ספר ג, עמ' 53.
1 2 3  ארליך, ספר ג, עמ' 468.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 162–163.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 469.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 471.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 163–164.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 157, 163.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 64, 163.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 473.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 164–165.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 473.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 66–68.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 474.
↑  ארליך, ספר ג, יחידה 5, עמ' 179–180.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 475.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 179.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 189.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 180.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 476.
1 2 3  ארליך, ספר ג, עמ' 478.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 191.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 73.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 192.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 483.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 398.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 181–182.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 88.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 89.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 91.
1 2 3  ארליך, ספר ה, עמ' 92.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 130.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 132.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 133.
1 2 3 4  ארליך, ספר ה, עמ' 137.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 136.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 139.
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 140.
1 2  ארליך, ספר ה, עמ' 141.
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
"מדינות" המנדט הצרפתי על סוריה והלבנון
חידה

חידה היא בעיה המוצגת לשם שעשוע וכאתגר חשיבה.
מאפיינים

לעיתים החידה היא בתבנית קבועה (תשבץ, למשל), ולעיתים היא בלתי שגרתית ודורשת פתרון בלתי שגרתי. לא תמיד הגבול בין חידה לבעיה חד וברור. חידה נראית לעיתים בלתי שגרתית רק עקב ניסוחה המיוחד או משום שהיא מתבססת על ידע שחסר לנשאל. החידה "בקבוק בלי פקק עולה 20 אגורות יותר מהפקק, ושניהם יחד (הבקבוק והפקק) עולים 22 אגורות - מה מחיר הבקבוק?" היא בעיה אלגברית קלה בשני נעלמים, וחידה מאתגרת עבור ילדים.
סוגים

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא ניסוח לא אנציקלופדי.
ניתן לחלק חידות לקטגוריות, כגון:
שאלות טריוויה: חידות המעמידות במבחן את אוצר ידיעותיו של הנשאל. חידות מסוג זה זכו לפופולריות במסגרת שעשועוני טלוויזיה.
חידות מתמטיות: חידות שפתרונן מצריך יכולת מתמטית ושימוש בכלים מתמטיים, אך יש בהן מרכיב, בניסוח או בדרך הפתרון, ההופך אותן מבעיה מתמטית רגילה לחידה.
חידות לוגיות: חידות המאתגרות את כושר החשיבה ואת זריזות החשיבה של הפותר. דוגמה: בתחרות ריצה אתה חולף על-פני הרץ שבמקום השני, לאיזה מקום הגעת? פתרון: אם ענית "המקום הראשון", החידה הצליחה להטעות אותך, מפני שלאחר שחלפת על-פני הרץ שבמקום השני, אתה נמצא במקום השני.
חידות לשוניות: חידות המעמידות במבחן את יכולתו הלשונית של הפותר. דוגמה (מספרו של עדו זינגר, "הפוך על הפוך"): למשפט "נתנו תואר לאברהם, מהר בא לראותו נתן" אין הרבה טעם, אבל יש לו תכונה מאוד מיוחדת. מהי? פתרון: המשפט הוא פלינדרום, כלומר - ניתן לקריאה בה במידה מימין לשמאל ומשמאל לימין.
סיפור חידה: חידות שניתן לפענח לפי פרטים הרבים הנתונים בסיפור.
שחמט
בעיות שחמט: החידה מציגה מצב מסוים בסיומו של משחק שחמט, ויש לבצע משימה מסוימת (בדרך כלל הנחתת מט.)
חידות שחמט: חידות המתבססות על לוח השחמט וכליו, אך אינן עוסקות במצבי משחק סטנדרטיים. דוגמה לחידת שחמט: חידת שמונה המלכות.
חידות מכניות: חידה שבה יש לפתור בעיה מכנית, כגון פירוק של חפץ מסוים או סידורו באופן מיוחד. החידה המפורסמת ביותר מסוג זה היא "הקוביה ההונגרית". לפרסום רב זכתה גם "חידת ה-15".
פאזל: חידה מכנית, שבה יש להרכיב חפץ שלם (דו-ממדי או תלת-ממדי) מחלקיו.
כתב סתרים: חידה שבה מוצג טקסט מוצפן, אותו יש לפענח ולגלות את הכתוב.
חידת כפל לשון: חידה שפתרונה הוא מילה או מספר מילים, והגדרתה היא משפט (לרוב סתום), שמרמז על הפתרון בדרך של משחק מילים כלשהו. דוגמה קלה מאוד היא: "שני שוורים מעופפים" התשובה היא פרפר. שור = פר, שני שוורים = פר+פר, מעופפים מרמז על פרפר. חידות כאלו מהוות את ההגדרות בתשבצי היגיון.
רבוס: חידה בה צריך לגלות מילה, או ביטוי המורכב ממספר מילים שמתוארים בציורים ובאותיות בודדות.
מבוך: חידה הבנויה ממעברים מתפצלים ויש למצוא בה את הנתיב מנקודה אחת לנקודה אחרת.
תשבץ: סוג חידה פופולרי במיוחד, שבו יש לשבץ מילים בתוך תבנית בהתאם להגדרותיהן.
תשבץ היגיון: תשבץ שבו ההגדרות הן חידות לשוניות.
תשחץ: תשבץ שההגדרות כתובות בתוכו וכיוון המילים ניתן בעזרת חץ.
תשבץ מספרים: תשבץ עם מספרים במקום מילים.
תשבצי מספרים: תשבצים שבהם נתונים מספרים כלשהם וצריך על פי כללים מסוימים לשבץ מספרים אחרים. דוגמאות: סודוקו, קאקורו, סוס"ק, חידאתו, גשרים וצוללות.
סוג מקובל נוסף הם תשבצים שבהם צריך לחשוף תמונה לפי מספרים וכללים מסוימים, לדוגמה: שחור ופתור וקשור ופתור.
אינטואיציה

לעיתים מתאפיינת החידה בפתרון שמנוגד לאינטואיציה. דוגמה:
היסטוריה

העיסוק בחידות החל לפני אלפי שנים. דוגמה אחת לחידה עתיקת יומין שזוכה לפופולריות עד ימינו אלה היא הטנגרם. חידות מופיעות גם במיתוסים עתיקים. אחת המפורסמות שבהן היא החידה שהציג הספינקס לאדיפוס: "מי הולך בבוקר על ארבע רגליים, בצהריים על שתיים ובערב על שלוש?" פתרונו של אדיפוס: האדם, שבשחר ימיו זוחל על ארבע, בשיא אונו הולך על שתיים, ובערוב ימיו נעזר במקל הליכה.
בתנ"ך מופיעה מלכת שבא, שבאה לנסות את שלמה המלך בחידות. התנ"ך אינו מספר לנו את חידותיה, אך המדרשים משלימים את החסר.
שמשון חד לבחורים המרעים חידה: ”מֵהָאֹכֵל יָצָא מַאֲכָל וּמֵעַז יָצָא מָתוֹק” (שופטים, י"ד יד). התשובה לחידה היא האריה אותו המית שמשון ואחר רדה מגוויתו דבש לאחר שעדת דבורים הקימה בה את כוורתה. זו אינה חידה שגרתית, משום שעסקה בפרט ביוגרפי של שמשון, שלנשאלים לא הייתה ידיעה עליו, ולכן פתרו את החידה באמצעות הפעלת לחץ על אשתו של שמשון, שתיאר זאת: ”לוּלֵא חֲרַשְׁתֶּם בְּעֶגְלָתִי, לֹא מְצָאתֶם חִידָתִי”.
סוגת החידות הייתה אהודה במיוחד בספרות איסלנדית וכן ספרות אנגלית עתיקה בימי-הביניים. מידע רב שאנו יודעים על המיתולוגיה הנורדית נובעת מסיפורי חידות בנורדית עתיקה.
בישראל

חידות מתפרסמות, בין השאר, במוספי סוף השבוע של יומונים. לדוגמה: מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות" שמשתתפיו מפרסמים את חידותיהם שם במשך עשרות שנים:
תשבץ, שאותו חיבר הלל הרשושנים, ולאחר פטירתו ממשיך בכך בנו, שילה הרשושנים.
חידת "אותיות ומספרים" שאותה חיבר יוסי הרשושנים במשך יותר מ-40 שנה, ולאחר פטירתו ממשיך בכך בנו, גלעד הרשושנים.
חידת "הציור השבועי לילד", של ג'קי.
תשבץ תרתי משמע של נדיב אבידן. לאחר פטירתו ממשיך בכך דקל בנו, המשמר את פורמט התשבץ של אבידן.
בשנות השישים והשבעים היה פופולרי בישראל החידון, שהוא מופע בפני קהל או תוכנית רדיו, שבו מוצגות חידות לשומעים, הנדרשים להפגין את שנינותם וזריזות מחשבתם. שדרן הרדיו שמואל רוזן הוביל תחום זה, והמשיך בכך עד מותו, בסוף מרץ 2015. תקופה מסוימת פעל בתחום במקביל שבח וייס, מי שלימים היה ליושב ראש הכנסת. גם דן חמיצר התפרסם בחידות המורכבות שלו ששודרו בתוכנית "הכל דיבורים" עם רזי ברקאי. ישנן גם תוכניות טלוויזיה העוסקות בחידונים. אחת מתוכניות החידונים הפופולריים של סוף שנות ה-50 זה חידון התנ"ך שמשודר מדי יום עצמאות עד היום. בשנות השבעים הייתה תוכנית "123 בול" בה היו מתחרים צוותים של שלושה ילדים בנושאי ספורט, ידיעת הארץ ומתמטיקה. בזמנה הייתה פופולרית התוכנית "אלגרו", שהייתה חידון מוזיקלי, שהנחה אותה יצחק שמעוני, שגם הנחה מאוחר יותר את חידון הידע "מקבילית המוחות". בשנים האחרונות זכה ז'אנר החידונים בטלוויזיה בישראל לפופולריות עם תוכניות כמו "מלך הטריוויה", "מי רוצה להיות מיליונר", "הכספת", "החוליה החלשה", "1 נגד 100".
ספרי חידות בעברית

אמיל פוירשטין, יגעת ומצאת הוצאת א. זלקוביץ, 1976.
משה ד. כספי, מי חושב? הוצאת מסדה, 1978.
בן-ציון ארז, לתפוס ראש, הוצאת תמר, 1983. מהדורה מורחבת יצאה בשנת 1975.
עמי בירנבוים, מספר חזק, הוצאת תמר, 1996.
דייוויד וולס, ספר החידות הגדול, הוצאת מי-אן, 1998.
יורי צ'רניאק ורוברט רוז, התרנגולת ממינסק, הוצאת אחיאסף, 1999.
כפיר כהן, אוסף החידות הגדול, הוצאת רקפת, 2001.
עדו זינגר, הפוך על הפוך, הוצאת מלוא, 2000.
רומה פלק, אתגרים לתאים האפורים, הוצאת ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד, 2004.
ריימונד סמוליאן, מה שמו של ספר זה?, הוצאת כנרת, 2006.
עדי ואבי גבעון, כףלשון, הוצאת עופרים, 2004.
איוון מוסקוביץ', הספר הגדול של משחקי המחשבה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2014.
ספרי חידות בעברית > ספרי חידות לילדים

ידועים בעיקר ספרי החידות של שלמה אבס ובנו מיכאל אבס, בין הידועים שבהם:
שלמה אבס, חידות לילדים שאוהבים אתגרים, הוצאת עגור.
שלמה אבס, ספר החידות ושעשועים, הוצאת עגור.
שלמה אבס, סֵפֶר הַחִידוֹת הָעוֹלָמִי, הוצאת עגור.
מיכאל אבס, אולימפיאדת החידות, הוצאת עגור.
מיכאל אבס, מסביב לעולם בשמונים חידות, הוצאת עגור.
ראו גם

אוסף חידות
חידת היגיון
חידת שקילה
הערות שוליים

↑  Andrew McGillivray, Influences of Pre-Christian Mythology and Christianity on Old Norse Poetry: A Narrative Study of Vafþrúðnismál, Medieval Institute Publications, 2018-10-08, ISBN 978-1-58044-336-4. (באנגלית)
↑  Rafaɫ Borysɫawski, Into the Darkness First: Neoplatonism And Neurosis In Old English Wisdom Poetry, Darkness, Depression and Descent in Anglo-Saxon England edited by Ruth Wehlau, 2019-01-01
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551086005171  GND: 4156207-0  LCCN: sh85109260  LNB: 000106704  NDL: 00569077  NKC: ph120751 
"חידת ה-15" הפתורה
רבוס
מבוך
אמנות מנוונת

כרזת תערוכת "אמנות מנוונת", ברלין 1938
יוזף גבלס בתערוכה "אמנות מנוונת", 1938 ברלין. משמאל: שני ציורים של אמיל נולדה: "ישו והחוטא" ו"הבתולות החכמות והטפשיות"
"אמנות מנוונת" (גרמנית: Entartete Kunst) היה מונח שאומץ בשנות העשרים על ידי המפלגה הנאצית בגרמניה לתיאור אמנות מודרנית. הזרמים באמנות שנחשבו כמנוונים הם: באוהאוס, קוביזם, דאדא, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם, אובייקטיביות חדשה (אנ') וסוריאליזם.
רקע

במהלך הדיקטטורה של אדולף היטלר, יצירות רבות של אמנים בעלי שם בינלאומי, הוסרו ממוזיאונים בבעלות המדינה ונאסרה הצגתם בגרמניה הנאצית בטענה שאמנות כזו היא "עלבון לרגשות הגרמניים". אמנות מנוונת הוגדרה כאמנות לא גרמנית, יהודית, או קומוניסטית באופיה. על אלה שזוהו כאמנים מנוונים הוטלו סנקציות שכללו פיטורין מתפקידי הוראה, נאסר עליהם להציג או למכור את אמנותם, ובמקרים מסוימים נאסר עליהם ליצור אמנות. הגבלות דומות הושמו גם על המוזיקה, שנדרשה להיות טונאלית וחפה מכל השפעות ג'אז; מוזיקה שלא אושרה נקראה מוזיקה מנוונת. צונזרו גם סרטים והצגות.
הנאצים ראו באמנות דרך נוספת לקדם את ערכי ה"דם ואדמה" - טוהר הגזע, מיליטריזם וצייתנות.
"אמנות מנוונת" היה גם שמה של תערוכה, שהוצגה על ידי הנאצים במשכן לאמנות במינכן, בשנת 1937, והורכבה מ־650 יצירות אמנות מודרניות שנתלו באופן כאוטי, בצפיפות והיו מלוות בתוויות טקסט המגחיכות את האמנות. התערוכה, שנועדה להסית את דעת הקהל נגד המודרניזם, נדדה לאחר מכן למספר ערים אחרות בגרמניה ובאוסטריה. התערוכה נועדה להציג את כל מה שבעיני הנאצים נתפס כמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית. הוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי ועוד. אף שהתערוכה נועדה ללעוג לאמנות המוצגת בה, נעשתה בה עבודת אוצרות רצינית ומושקעת, עם תוויות ובהן טקסטים המסבירים את היצירות על פי התפיסה הנאצית. התכנים שבתצוגה נחשבו כולם לבלתי מוסריים, ונאסר על ילדים לצפות בה.
התנגדות למודרניזם

בתקופת רפובליקת ויימאר, הייתה גרמניה, מרכז מוביל בתנועת האוונגרד. היא הייתה מקום הולדתו של האקספרסיוניזם בציור ובפיסול. המלחין ותאורטיקן המוזיקה ארנולד שנברג, פאול הינדמית וקורט וייל פעלו שם. הנאצים התנגדו ובזו לעולם התרבותי העשיר שהתפתח בתקופת רפובליקת וייאמר. תגובתם נבעה משילוב של טעם אסתטי שמרני ומטרתם להשתמש בתרבות ככלי תעמולה. היטלר ראה באמנות יוונית ורומית קלאסית, כאמנות שצורתה החיצונית מגלמת את האידיאל הגזעי שלו. תקופות אלו בתולדות האמנות, על פי היטלר, לא "זוהמו" מהשפעה יהודית. לעומת זאת, הוא ראה ובאמנות המודרנית כמעשה אלימות אסתטית מצד היהודים נגד הרוח הגרמנית.
בשנת 1930, מונה וילהלם פריק, לשר הפנים והחינוך של מדינת תורינגיה, והכריז על קמפיין "נגד התרבות הכושית - למען המסורות הלאומיות הגרמניות". בהוראתו, 70 ציורים, אקספרסיוניסטיים ברובם, הוצאו מתערוכת הקבע של מוזיאון וויימאר שלוס ומנהל מוזיאון המלך אלברט (König-Albert-Museum), הילדברנד גורליט, פוטר בשל הצגת אמנות מודרנית.
תפיסת הניוון

המונח ניוון צבר תומכים בגרמניה בשלהי המאה ה-19 ומופיע בכתביהם ויצירותיהם של מקס נורדאו, ריכרד וגנר, פול שולצה-נאומבורג ואחרים. המבקר והסופר היהודי, מקס נורדאו חיבר תאוריה בנושא הניוון שהוצגה בספרו "התנוונות" משנת 1892. בספר הוא מזהיר מפני המודרנה והקריסה המוסרית הקשורה בה. מתוך הביקורת הכללית על המודרנה, יצא נורדאו בביקורת על האמנות המודרנית, שהייתה לדעתו יצירתם של המושחתים ואלו שהוחלשו מהחיים המודרניים, עד שאיבדו את השליטה העצמית הדרושה והציגו יצירות חסרות קוהרנטיות. הוא תקף גם את האסתטיקה בספרות האנגלית ותיאר את המיסטיקה של התנועה הסימבוליסטית בספרות הצרפתית כתוצר של פתולוגיה נפשית. כן הסביר נורדאו את צביעותו של האימפרסיוניזם כסימן להתנוונות המוח. הוא זלזל באמנות המודרנית תוך שהוא משבח את התרבות הגרמנית המסורתית. למרות העובדה כי נורדאו היה יהודי ודמות מפתח בתנועה הציונית, רעיונותיו אלה שהיו בלתי מקובלים בקרב רוב החוגים, יושמו באופן מפתיע דווקא על ידי היטלר ואנשיו. המלחין ריכרד וגנר, תיאר את הרוח הגרמנית כמיסטית, כפרית, מוסרית, נושאת חוכמה עתיקה, ואצילה אל מול גורל טרגי ושילב ביצירות מטיבים מתפיסתו. הכתבים של האדריכל והצייר הגרמני פול שולצה-נאומבורג(אנ'), חיזקו תאוריות גזעיות המגנות אמנות ואדריכלות מודרנית. וסיפקו חלק ניכר מהבסיס לאמונתו של היטלר כי יוון הקלאסית וימי הביניים היו המקורות האמיתיים לאמנות הארית. שולצה-נאומבורג כתב את הספרים Die Kunst der Deutschen. Ihr Wesen und ihre Werke (אמנות הגרמנית. טבעה ויצירותיה) ו-Kunst und Rasse (אמנות וגזע). האחרון, שפורסם בשנת 1928, בו טען שרק אמנים טהורי גזע יכולים ליצור אמנות בריאה שמציגה אידיאלים נצחיים של יופי קלאסי, בעוד שאמנים מודרניים, שאינם גזעיים, יוצרים אמנות לא מסודרת ותיאורים מפלצתיים של המין האנושי. הוא הציג דוגמאות של יצירות אמנות מודרנית לצד תמונות של אנשים עם עיוותים ומחלות וכך שולצה-נאומבורג חיזק באמצעות דימויים גרפיים את רעיון של המודרניזם כמחלה.
אלפרד רוזנברג, אידאולוג נאצי, השפיע רבות על תפיסת הניוון וספרו "המיתוס של המאה העשרים" הוא טוען שהתרבות המודרנית הושחתה על ידי השפעות שמיות שהביאו אמנות מודרנית מנוונת, יחד עם ניוון מוסרי וחברתי.
איסוף עבודות אמנות מנוונות

עם עלייתו של היטלר לשלטון ב-31 בינואר 1933, החלו פעולות שנועדו לטהר את גרמניה מתרבות הניוון: אורגנו שריפות ספרים, אמנים ומוזיקאים הודחו מתפקידי הוראה, ואוצרים שהפגינו עניין, אף חלקי, באמנות מודרנית הוחלפו על ידי חברי מפלגה. בספטמבר 1933 מונה גבלס לראש משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם. במשרד התעמולה פעלה לשכת התרבות שכללה יחידות למוזיקה, קולנוע, ספרות, ארכיטקטורה, ואמנות חזותית. ביחידות היו חברים אמנים "טהורים גזעית" שתמכו במפלגה. עד 1935 היו חברים בלשכת התרבות של הרייך 100,000 חברים.
ב-1935 הורה גבלס לסוחרי אמנות שלא ממוצא ארי לסגור את עסקיהם. הם לא הורשו למכור אמנות בגרמניה ומחוצה לה, נשללו מהם הרישיונות וחשבונות הבנק שלהם עוקלו. כ-20,000 יצירות אמנות מנוונת שנמצאו במוזיאונים הציבוריים בגרמניה נמכרו או הושמדו. על אף האיסור לסחור באמנות מנוונת, סוחרים שהצליחו לשים את ידם על יצירות מכרו אותם לאספנים בגרמניה ומחוצה לה. ככל שהתרחב הכיבוש, הנאצים בזזו מאות אלפי יצירות אמנות, ספרים נדירים, חפצי תרבות ודת ואיכסנו אותם ברחבי אירופה. חלק מהיצירות ושכיות החמדה הגיעו לאוספיהם הפרטיים של בכירים במפלגה הנאצית וביניהם הרמן גרינג ושר החוץ יואכים פון ריבנטרופ, שאסף יצירות של מאנה.
איסוף עבודות אמנות מנוונות > רישום העבודות

משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם ערך רישום מפורט של היצירות שהוחרמו ממוסדות הציבור של גרמניה בשנים 38–1937. האינוונטר הכיל 482 עמודים מודפסים במכונת כתיבה בשני ספרים. הנרי פישר, אספן אמנות וספרים יהודי שחי בלונדון, היה הבעלים של העותק היחיד של התעתיק המלא של רשימת היצירות. לא ברור איך האינוונטר הגיע אליו. בשנת 1996 אשתו, אלפרידה פישר, תרמה את אוסף פישר למוזיאון ויקטוריה ואלברט. האוסף מכיל 69 ספרים, כתבי-עת וקטלוגי תערוכות שפורסמו בעיקר בגרמניה בין 1900 ל-1939 וכן את האינוונטר. שתי גרסאות של הכרך הראשון (A-G) מוחזקות על ידי הארכיון הפדרלי בברלין, ואחת מהן כוללת מידע חלקי על גורלן של יצירות אמנות בודדות. עד שנתרם אוסף פישר למוזיאון ויקטוריה ואלברט. הכרך השני לא קיים. העתקים הועמדו לרשותם של ספריות וארגוני מחקר אחרים באותה עת, וחלק גדול מהמידע שולב לאחר מכן במאגר נתונים שהוחזק על ידי האוניברסיטה החופשית של ברלין. ב-2014 האינוונטר כולו נסרק והועלה לרשת.
תערוכת "אמנות מנוונת"

עד 1937 מושג הניוון התקבע היטב במדיניות הנאצית. ב-30 ביוני באותה שנה, מינה גבלס את אדולף ציגלר, ראש לשכת הרייך לאמנות חזותית, כאחראי על ועדה שהוסמכה להחרים ממוזיאונים ואוספי אמנות ברחבי הרייך, אמנות שנתפסה מודרנית, מנוונת או חתרנית. חלק מהיצירות הוצגו לציבור בתערוכה שנועדה להסית כנגד "הרוח היהודית הסוטה" החודרת לתרבות הגרמנית. התערוכה נועדה לקדם את הרעיון כי המודרניזם היה קונספירציה של אנשים ששנאו את האדיבות הגרמנית, שזוהו לעיתים קרובות כיהודים-בולשביקים, אף על פי שרק שישה מתוך 112 האמנים שנכללו בתערוכה היו יהודים. שבועות ספורים לאחר פתיחת התערוכה, הורה גבלס לערוך בדיקה שנייה ויסודיות יותר של אוספי האמנות הגרמניים; מרשימות המלאי עולה כי סך כל עבודות האמנות שהוחרמו בשני הסבבים עמד על 16,558 יצירות.
בתערוכה אמנות מנוונת הוצגו יותר מ-650 ציורים, פסלים, הדפסים וספרים מ-32 מוזיאונים ברחבי גרמניה. הפתיחה נערכה ב-19 ביולי 1937 במינכן והוצגה עד 30 בנובמבר באותה השנה, ומשם נדדה ב-11 ערים נוספות בגרמניה ואוסטריה. במינכן, התערוכה נערכה בקומה השנייה בבניין ששימש את המכון לארכאולוגיה. חדרי התערוכה נבנו ממחיצות זמניות, ובכוונה היו עמוסים יתר על המידה. תמונות נתלו בצפיפות ולפעמים ללא מסגור.
שלושת החדרים הראשונים בתערוכה נאצרו בצורה נושאית. החדר הראשון כלל יצירות שנחשבו משפילות את הדת הנוצרית; בשני הוצגו יצירות של אמנים יהודים והחדר השלישי הכיל יצירות שנחשבו כעלבון לנשים, חיילים ואיכרים גרמנים. לשאר חללי התערוכה לא היה נושא מיוחד. לצד ציורים רבים הוצבו תוויות המציינות את הסכום (המומצא) שהמוזיאון שילם לרכישת יצירות האמנות, בייחוד עבודות שנרכשו במהלך תקופת ההיפר-אינפלציה ברפובליקת וויימר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
יום לפני פתיחת התערוכה אמנות מנוונת, נפתחה התערוכה האמנות הגרמנית הנעלה (Grosse Deutsche Kunstausstellung), שתוכננה כתמונת מראה של התערוכה אמנות מנוונת. התערוכה חנכה את בית האמנות הגרמני שהיה בניין מונומנטלי עם עמודים בסגנון נאו-קלאסי. זה היה הבניין הראשון שנבנה על ידי השלטון הנאצי. התערוכה הייתה הראשונה בסדרה של תערוכות שנתיות שהציגו אמנות גרמנית במיטבה, על פי התפיסה הנאצית.
התערוכה אמנות מנוונת משכה אליה במינכן כמיליון מבקרים, פי שלושה ממספר המבקרים שהגיע לתערוכת האמנות הגרמנית הנעלה.
גורל האמנים והיצירות שהשתתפו בתערוכה

אמנים גרמנים אוונגרדיים סווגו עתה כאויבי המדינה ואיום על התרבות הגרמנית. רבים יצאו לגלות, אחרים המשיכו להתגורר בגרמניה, אך נאסר עליהם ללמד באונברסיטאות, והגסטאפו היה עורך אצלם ביקורי פתע על מנת לוודא שהם לא עוסקים באמנות. למרות שאף אמן לא הוצא להורג בגלל האמנות שייצר, אמנים יהודים שלא נמלטו נשלחו למחנות ההשמדה.
לאחר התערוכה, היצירות מוינו ונשלחו למכירה פומבית בשווייץ; חלק מהיצירות נרכשו על ידי מוזיאונים ואחרים על ידי אספנים פרטיים. בכירים נאצים לקחו יצירות רבות לשימושם הפרטי. כך למשל הרמן גרינג לקח 14 יצירות יקרות ערך של ואן גוך, סזאן ואמנים אחרים. במרץ 1939 מחלקת כיבוי האש של ברלין שרפה כ-4000 ציורים, רישומים והדפסים שלכאורה היה להם ערך נמוך בשוק הבינלאומי.
לאחר קריסת גרמניה הנאצית ופלישת הצבא האדום לברלין, נמצאו מספר יצירות אמנות קבורות מהתערוכה. חלק מהיצירות מוצגות במוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרסבורג.
בשנת 2010, עם תחילת העבודות להארכת קו הרכבת התחתית בברלין, מאלכסנדרפלאץ דרך מרכז העיר ההיסטורי עד שער ברנדנבורג, נחשפו 11 פסלים במרתף של בית פרטי סמוך לבית העירייה. הפסלים מוצגים במוזיאון החדש בברלין.
ראו גם

מוזיקה מנוונת
ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
לקריאה נוספת

דנה אריאלי-הורוביץ, רומנטיקה מפלדה: אמנות ופוליטיקה בגרמניה הנאצית, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1999
דנה אריאלי-הורוביץ, אמנות ורודנות: אוונגרד ואמנות מגויסת בין שתי מלחמות העולם, תל אביב: ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2008
קלי ג'ונס, "האישה ששמעה צבעים", תרגום לעברית עידית שורר, הוצאת פן/ידיעות אחרונות 2012
ליסה בר, צבעים נמלטים. תרגום מאנגלית אינגה מיכאלית, בהוצאת סימנים/ידיעות אחרונות/ ספרי חמד, 2015
You and I

You And I הוא אלבום אוסף של הזמר והגיטריסט ג'ף באקלי שיצא לאור ב-11 במרץ 2016. השירים הוקלטו בשנת 1993 בסטודיו Bearsville recording studio, אשר בוודסטוק, ומייצגים כמה מההקלטות המוקדמות ביותר שלו. האלבום מורכב בעיקר משירי כיסוי מלבד ושני שירים שכתב באקלי.
רקע

ההקלטות לאלבום התקיימו בפברואר 1993 והיו אמורים להיות מה שמפיק ההקלטות, סטיב ברקוביץ', כינה "תוכן העניינים" של באקלי.
הוצאת האלבום בשנת 2016 היא הפעם הראשונה שההקלטות היו זמינות לציבור.
לדברי אימו, באקלי כל כך חשש מהפגישות באולפנים ומההקלטות עצמן עד שהגיע למצב שהוא מתקשר אליה באמצע הלילה בעקבות החשש שיפטרו אותו.
בנוסף למספר קאברים, האלבום כולל שתי יצירות מקוריות של באקלי; הדגמה מוקדמת של "Grace" שמאוחר יותר הופיע באלבום בעל אותו שם ו"Dream Of You And I". מפיק האלבום, סטיב אדבו, סבר שבאותו שלב בקריירה שלו, ייתכן שבאקלי היה כל כך מיומן בלבצע קאברים שהוא התקשה בלכתוב חומרים משלו.