בוב הוק
ראש ממשלה

ב-11 במרץ 1983 הושבע הוק כראש ממשלת אוסטרליה העשרים ושלושה. תקופת כניסתה לתפקיד של ממשלת הוק הייתה שונה תכלית השינוי מזו של ממשלת ויטלם. במקום לבצע שינויים משמעותיים כפי שעשה ויטלם, הכריז הוק שמשמעות הצעדים של ממשלת פרייזר לצמצום הגרעון התקציבי, הוא שרבות מהבטחות הבחירות של הלייבור תאלצנה להידחות. כחלק מחבילת השינויים הפנימיים שלו, חילק הוק את הממשלה לשני נדבכים, כאשר רק השרים הבכירים השתתפו בישיבות הקבינט השוטפות. לוועידת המפלגה עדיין הייתה את הסמכות להחליט על זהות השרים, אך היא העניקה להוק סמכות חסרת תקדים לראש ממשלה מטעם הלייבור להחליט מי מבין השרים ימנה על קבוצה נבחרת זו של 13 שרים. הוק אמר שצעדו זה בא כדי להימנע ממה שמבחינתו היה המבנה המסורבל של ממשלת ויטלם שמנתה 27 שרים. תחת מנהיגותו של הוק החליטה ועידת המפלגה על יצירת מערכת רשמית יותר של תפקידים בסיעה בפרלמנט.
שלא כמו מנהיגי הלייבור שקדמו לו, סמכותו של הוק במפלגה הייתה ללא עוררין. מצב זה אפשר לו לשכנע את חברי הפרלמנט לתמוך בסדרה של שינויי מדיניות משמעותיים. הוק לא היה הכוח המניע מאחורי הרפורמות הכלכליות. מי שהוביל את התחום הזה היו שר האוצר, פול קיטינג ושר התעשייה, ג'ון בוטון והוק לקח על עצמו את התפקיד של השגת קונצנזוס ומתן הכוונה בנוגע לסבירות הפוליטית של המהלכים והדרך הנכונה להציג אותם בפני הציבור, משימות שהוא ביצע בהצלחה מרובה. הוק היה מעורב מאוד בחיי הציבור כראש ממשלה והוכיח את עצמו כראש ממשלה פופולרי מאוד בקרב ציבור הבוחרים. סקר דעת הקהל שבוצע ב-1984 קבע שאחוזי שביעות הרצון מתפקודו עמדו על 75%, והם הגבוהים ביותר בין כל ראשי ממשלת אוסטרליה.
השותפות הפוליטית בין הוק לבין שר האוצר שלו, פול קיטינג, הוכחה כחיונית להצלחותיהם בממשלה. הרקע של שני האישים היה מנוגד זה לזה. הוק סיים לימודים גבוהים ואילו קיטינג נשר מבית הספר התיכון לפני סיום לימודיו. הוק היה חובב סיגרים, מרוצי סוסים וענפי ספורט אחרים וקיטינג העדיף אדריכלות קלאסית, סימפוניות של מאהלר ואיסוף עתיקות מתקופת העוצרות ומתקופת הקיסרות הראשונה. הוק היה איש של קונצנזוס וקיטינג היה וכחן אגרסיבי. הוק היה פרוטסטנט לשעבר וקיטינג החזיק באמונה הקתולית. עם זאת, נראה היה שניגודים אלו רק חיזקו את השותפות של השניים, שכן הם הובילו שינויים כלכליים וחברתיים נרחבים בכל אוסטרליה.
על פי הפרשן הפוליטי, פול קלי, "ההחלטות המשפיעות ביותר בכלכלה האוסטרלית בשנות השמונים היו הפיכתו של הדולר האוסטרלי למטבע בעל שער חליפין נייד והדה-רגולציה של המערכת הפיננסית". אף על פי שלממשלת פרייזר היה חלק חשוב בתהליך הדה-רגולציה, היה פרייזר עצמו זה שהתנגד למהלכים שהובילה ממשלת הוק. כאשר ממשלת הוק יישמה תוכנית מקיפה של דה-רגולציה ורפורמה פיננסית, היא גרמה לשינוי מוחלט בכלכלה ובפוליטיקה האוסטרלית. כתוצאה מכך נעשתה הכלכלה האוסטרלית יותר ויותר משולבת בכלכלה העולמית ויחסיה של אוסטרליה עם אסיה, אירופה וארצות הברית עברו שינוי משמעותי. הן הוק והן קיטינג ייחסו לעצמם את הכוח המניע מאחורי ההצלחה בניוד שער החליפין של הדולר האוסטרלי.
בין שאר הרפורמות שהנהיגה, ביטלה ממשלת הוק את מערכת הגנת המחירים, הפריטה תעשיות בבעלות המדינות, הפסיקה את הסיבסוד בשל אובדן שווקים ומכרה את ה-Commonwealth Bank of Australia, שהיה עד אז בבעלות המדינה. מערכת המיסוי עברה גם היא שינויים. הונהגו מיסוי על רווחים שוליים ומס ריווחי הון. בעת הנהגתן של רפורמות אלה התנגדה להן האופוזיציה של המפלגה הליברלית, אך זו לא החזירה אף אחת מהרפורמות כאשר היא שבה לשלטון. כדי לפצות את הקהילה העסקית, שעל פי קלי הייתה "המפסיד העיקרי" מרפורמות המיסוי של 1985, הונהגה שיטה של קיזוז ריווחי דיבידנדים כדי להפחית את המס המשולם עליהם, רפורמה שהונהגה ביוזמתו של קיטינג. הזרמת התקציבים למערכת החינוך גם היא הוגברה, וכתוצאה מכך ירדו שיעורי נשירת התלמידים. רפורמות נוספות בוצעו גם במערכת הרווחה.
הוק גרף רווחים פוליטיים כתוצאה מהתוהו ובוהו שהשתרר במפלגה הליברלית לאחר התפטרותו של פרייזר. הליברלים היו מפולגים בין תומכי ג'ון הווארד השמרן לבין אנדרו פיקוק הליברלי. ראש ממשלת קווינסלנד האולטרה-שמרן, ג'ו ביילקה-פטרסן, גרם לליברלים נזק במערכה שהוביל לבחירתו לתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה. כשהוא מנצל את הפילוגים הללו, הוביל הוק את הלייבור לניצחונות סוחפים במערכות הבחירות של 1984 ו-1987.
תקופת כהונתו של הוק כראש ממשלה עמדה בסימן חיכוכים משמעותיים בינו לבין תומכיה המסורתיים של המפלגה, שלא היו שבעי רצון מרצונו של הוק לשתף פעולה עם הקהילה העסקית. כל ראשי הממשלה מטעם הלייבור עוררו את זעמו של האגף הארגוני של המפלגה, אך הוק יותר מכולם שחט הרבה פרות קדושות של המפלגה. האגף השמאלי-סוציאליסטי של המפלגה וכן אישים כמו בארי ג'ונס, מתחו ביקורת חריפה על שורה של החלטות של הממשלה. כמו כן ספג הוק ביקורת על סגנונו המתלהם, כאשר צידד בחברות התעופה בשביתת הטייסים של 1989.
למרות הביקורת שנמתחה על ממשלת הוק, היא הצליחה ליישם מגוון של רפורמות חברתיות במהלך תקופת כהונתה. בניגוד לטיעונים שממשלת הוק לא הצליחה להעביר רפורמות, השמיעו שורה של אישים מהמפלגה במהלך שנות השמונים טענות שהממשלה הייתה רפורמיסטית באופן בולט והסבו את תשומת הלב להישגו של הוק בחמש שנות כהונתו הראשונות. בנוסף לרפורמה במערכת הבריאות, כללו הרפורמות הכפלה של מספר המעונות לטיפול בגיל הרך, הנהגתם של הפרשות המעבידים לגמלאות, הכשרה מקצועית לצעירים, הכפלת הסבסוד לשירותים רפואיים לבית, חיסול מעגל העוני במערכת הרווחה, גידול של 50% במימון הבנייה לדיור ציבורי, עליית ערך התשלומים לגמלאים, פיתוחה של מערכת חדשה לסיוע לבני נוער, הנהגתה מחדש של הצמדה של דמי האבטלה ושיפורים משמעותיים במערכת הביטוח הלאומי. ההוצאה הממשלתית על משפחות, חולים, משפחות חד-הוריות, אלמנות, נכים וחיילים משוחררים, הייתה גבוהה באופן משמעותי בתקופת ממשלו של הוק בהשוואה לנתונים מתקופת כהונתו של ויטלם.
הצלחה נוספת שניתן לייחס לממשלת הוק הייתה המערכה הציבורית לטיפול במחלת האיידס. בשנים האחרונות לכהונתו של הוק, נתנה תשומת לב משמעותית בטיפול באבוריג'ינים.
ממשלת הוק קיבלה גם שורה של החלטות חשובות בתחום איכות הסביבה. בחודשים הראשונים לכהונתה עצרה הממשלה את בנייתו של סכר פרנקלין בטסמניה, בתגובה לשורה של מחאות בנושא. ב-1990, עם התקרב הבחירות, התמנה פעיל המפלגה הקשוח, גרהאם ריצ'רדסון כשר לאיכות הסביבה והוטלה עליו המשימה למשוך את מצביעי המפלגה הדמוקרטית ומפלגות סביבתניות אחרות, לסמן את הלייבור כהעדפה שנייה בטופסי ההצבעה שלהם. ריצ'רדסון טען שמהלך זה היה אחד הגורמים הראשיים לניצחון בדוחק של הלייבור בבחירות שנערכו באותה שנה. ריצ'רדסון חש שחשיבות תרומתו לניצחון הלייבור תקנה לו את תיק התחבורה והתקשורת שבו הוא כה חשק. עם זאת, הוא הופתע ממה שלדעתו היה כפיות טובה של הוק כאשר זה מינה אותו להיות שר הביטוח הלאומי. מאוחר יותר הוא נשבע בשיחת טלפון עם אחד מאנשי צוותו של הוק לשעבר, פיטר בארון, שהוא "יעשה את כל הדרוש כדי לנקום בהוק". הוא העביר מיד את תמיכתו לקיטינג, שלאחר שבע שנים כשר אוצר החל לחשוק בתפקיד מנהיג המפלגה.
המשבר הכלכלי העולמי של סוף שנות השמונים, בליווי שערי ריבית גבוהים, גרמו לממשלת הוק לאבד את התמיכה בה. רבים פקפקו ביכולתו של הוק לנצח בבחירות של 1990. אף על פי שקיטינג היה האדריכל הראשי של מדיניותה הכלכלית של הממשלה, הוא ניצל את השקיעה באהדה הציבורית כלפי הוק כדי להתמודד על כס מנהיג המפלגה. ב-1988, על רקע סקרי דעת קהל חלשים, הפעיל קיטינג לחץ על הוק לפנות את מקומו. הוק הסכים לקיים הסכם סודי עם קיטינג, על פיו הוא יפרוש לאחר הבחירות, מתוך מחשבה שהוק יצליח להוביל את המפלגה לניצחון. הוק אכן ניצח בבחירות, אם כי בפער קטן למדי, ומינה את קיטינג לתפקיד סגן ראש הממשלה במקומו של ליונל בראון שפרש וכדי להכין את קיטינג לקבל על עצמו את תפקיד המנהיג.
זמן לא רב לאחר שקיבל את המינוי כסגן ראש הממשלה, כשהוא מתוסכל מאי ידיעת המועד בו יפנה הוק את הבמה, נשא קיטינג נאום פרובוקטיבי בפני תא הכתבים הפרלמנטרים. הוק ראה בנאום כצעד המעיד על חוסר נאמנות מוחלט ורמז לקיטינג שהוא יכחיש את ההסכם הסודי ביניהם. לאחר שהמתחים בין השניים הגיעו לשיא, ולאחר שנה סוערת, התפטר קיטינג מתפקידיו כסגן ראש הממשלה ושר האוצר ביוני 1991 והעמיד עצמו לבחירה מול הוק בבחירות למנהיגות המפלגה. הוק הביס אותו בקלות ובמסיבת עיתונאים לאחר פרסום התוצאות, הכריז קיטינג שמבחינתו היה זה ניסיון יחיד להשיג את התפקיד. הוק מינה את ג'ון קרין לתפקיד שר האוצר, אך עד מהרה הוכיח קרין את עצמו כבלתי מתאים לתפקיד. למרות הניצחון המשכנע שנחל מול קיטינג, נראה הוק מותש לאחר פרסום התוצאות. הוא איבד את שותפו הפוליטי הוותיק, מעמדו בסקרי דעת הקהל החל לשקוע ולאחר כמעט תשע שנים כראש ממשלה, החלו רבים להביע את דעתם שהוא כבר עייף ושהגיע הזמן שמישהו אחר יחליף אותו.
בסוף שנת 1991 ספגה מנהיגותו של הוק נזק בלתי הפיך כאשר פתח מנהיג המפלגה הליברלית, ג'ון יוסון מערכה שבמסגרתה הציע שינוי גורף במערכת הכלכלית, כולל הנהגת מיסי קנייה, קיצוצים רחבים בהוצאה הממשלתית והורדת שיעור מס ההכנסה האישי. נראה היה שחבילת צעדים זו תפסה את הוק בהפתעה ותגובתו עליה הייתה חלשה. רבים במפלגת הלייבור החלו לאבד את אמונם בו וב-19 בדצמבר 1991 התקיימו בחירות למנהיגות המפלגה. 56 הצביעו עבור קיטינג ו-51 עבור הוק. בנאום שנשא הוק למחרת בפרלמנט, הוא הכריז שלאחר תשע שנות כהונתו כראש ממשלה הוא השאיר אותה במצב טוב יותר בהשוואה למצבה כשהוא קיבל אותה. בסיום נאומו עמדו חברי הפרלמנט ומחאו לו כפיים. באותו היום הוא הגיש את התפטרותו למושל הכללי, עבר לשבת בספסלים האחוריים וב-20 בפברואר 1992 הוא התפטר מחברותו בפרלמנט.
הוק כתב שהיו לו חרטות מעטות בנוגע לרגעים בתקופת כהונתו כראש ממשלה. למרות המרירות כלפי קיטינג שהשתקפה בזכרונותיו, ב-2010 הוא אמר שקיטינג והוא כבר יישבו את חילוקי הדעות ביניהם כבר מזמן, שהם נוהגים לסעוד יחדיו לעיתים קרובות ושהם רואים את עצמם כידידים.