stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוב תומאס
סינגלים

1999- Smooth - דורג 1 במצעד האמריקאי
2003- A New York Christmas - לא דורג במצעד האמריקאי
2005- Lonely No More - דורג 6 במצעד האמריקאי
2005- This Is How A Heart Breaks - דורג 52 במצעד האמריקאי
2005- Ever The Same - דורג 48 במצעד האמריקאי
2006- Something To Be... - לא דורג במצעד האמריקאי
2006- Streetcorner Symphony - דורג 64 במצעד האמריקאי
2007- Little Wonders - דורג 58 במצעד האמריקאי
2009- Her Diamonds - דורג 23 במצעד האמריקאי
2009- Give Me The Meltdown - דורג 106 במצעד האמריקאי
2009- Someday - דורג 59 במצעד האמריקאי
2010- Mockingbird - דורג 95 במצעד האמריקאי
2015- Trust You- לא דורג במצעד האמריקאי
שדרות קסטיאנה

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  6.3 ק"מ 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1834
 מיקום
 עיר:  מדריד/סלמנקה, Almagro 
 רחובות מסתעפים:  Paseo de Eduardo Dato, Madrid, Pintor Juan Gris Street, Alcalá Galiano Street, Calle del Marqués del Riscal, Madrid, Calle de Rosario Pino, Madrid, Calle de Manuel de Falla, Madrid, Calle de Pedro Teixeira, Madrid, Calle del Profesor Waksman, Madrid, Calle de Santiago Bernabéu, Madrid, Calle de Jorge Manrique, Madrid, Calle de Estébanez Calderón, Madrid, Calle de Matilde Landa, Madrid, Calle de los Mártires de la Ventilla, Madrid, Calle de San Leopoldo, Madrid, Marqués de Villamejor street, Calle de Francisco Gervás, Madrid, Calle de Juan Hurtado de Mendoza, Madrid, calle de Génova, Sinesio Delgado Street, Avenida de Monforte de Lemos, Madrid, María de Molina, Paseo de La Habana, Madrid, Calle de Hermosilla, Madrid Ring Road, paseo del General Martínez Campos, plaza de Cuzco, Calle de Carlos Maurrás, Madrid, פלאסה דה קסטייה, Avenida del General Perón, Calle de San Germán, Madrid, Calle de José Ortega y Gasset, Madrid, Calle de Raimundo Fernández Villaverde, calle de López de Hoyos, Plaza Margaret Thatcher, Madrid, avenida de Concha Espina, Plaza de Emilio Castelar, Fernando el Santo, Calle de Ayala, Madrid, Square of San Juan de la Cruz, Calle de García de Paredes, Madrid, Calle de Jenner, Madrid, Calle de Zurbarán, Calle de Rafael Calvo, Madrid, Calle de José Abascal, Madrid, Calle de Bretón de los Herreros, Madrid, פלאסה דה קולון, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 קואורדינטות:  40°26′38″N 3°41′29″W﻿ / ﻿40.44388889°N 3.69138889°W﻿ / 40.44388889; -3.69138889
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מדריד מוגדלת) שדרות קסטיאנה(למפת מדריד רגילה) שדרות קסטיאנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שדרת קסטיאנה ומגדלי שער אירופה
שדרת קסטיאנה (בספרדית: Paseo de la Castellana) היא שדרה מרכזית במדריד, בירת ספרד.
השדרה ממשיכה בצפון את שדרת פראדו ושדרת רקולטוס, ומרכיבה יחד איתן את הציר החוצה את מדריד מצפון לדרום. שדרת קסטיאנה היא הרחוב הארוך והרחב במדריד, תחילתה בפלאסה דה קולון וסיומה ביציאה הצפונית ממדריד.
לאורך השדרה ממוקמים מבני עסקים ובנקאות רבים, בהם מגדלי שער אירופה בפלאסה דה קסטייה ואזורי העסקים הגדולים AZCA ו-CTBA. בשדרה ממוקמים גם מתחם הממשלה נואבוס מיניסטריוס ושגרירויות רבות, לצד אצטדיון סנטיאגו ברנבאו המשמש את ריאל מדריד.
גלריית תמונות

אזור העסקים CTBA
השדרה ואזור העסקים AZCA
מנהרה תת-קרקעית בשדרה
השדרה ומגדלי שער אירופה בערב
ריצ'רד קורניש

| --- | --- |
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 הוצאה להורג:  1625 
 מקצוע:  רב-חובל
 
ריצ'רד קורניש (באנגלית: Richard Cornish), המכונה גם ריצ'רד ויליאמס (באנגלית: Richard Williams), היה רב-חובל אנגלי. הוא ידוע בכך שהואשם באונס של עובד מבוגר, ויליאם קוזה, ועל פי הדיווחים, הוא היה אחד מבין האנשים הראשונים ביותר שנתלו בגלל מעשי סדום במושבה הבריטית באמריקה הצפונית (כיום ארצות הברית).
האשמות באונס

ב-1624, קורניש היה רב-החובל של האמברוזה (Ambrose), שהייתה בנהר ג'יימס באוגוסט של אותה שנה. במהלך תקופה זו, קוזה עבד על האמברוזה והוטל עליו להניח סדינים נקיים על מיטתו של קורניש, כאשר טען קוזה כי אדונו היה שיכור וניסה לקיים איתו יחסי מין. למרות סירובו של קוזה, קוזה דווח אז כי קורניש עשה מעשה סדום בכפייה. הוא גם דיווח כי קורניש מאוחר יותר חיבב אותו מינית בהזדמנויות רבות וגם השפיל אותו מול שאר אנשי הצוות.
המשפט

קוזה עזב את הספינה והאשים את קורניש במעשה סדום בכפייה. קורניש הועמד למשפט שבמהלכו דיווח אחד מאנשי הצוות שלו על שמיעת שיחה בין קוזה לקורניש שאששה חלק אך לא את כל טענותיו של קוזה. המשפט הסתיים בכך שקורניש נמצא אשם ונידון לתלייה, שאירע בתאריך שלא פורט בראשית 1625.
מספר אנשים ערערו על ההרשעה וההוצאה להורג - הבולטים בהם היו אדוארד נוול (Edward Nevell) ותומס האץ' (Thomas Hatch), שניהם היו משרתים בעלי חוזה. שניהם חשו שקורניש הוא חף מפשע וכי מותו היה שגוי מצד מושל וירג'יניה. נוול סיפר לאחיו של קורניש את אמונותיו. דברים אלו נתפסו כפוגעניים מאחר שהאשימו את מותו של קורניש על מושל וירג'יניה סר פרנסיס וויאט (אנ') ושניהם נענשו בחומרה על דבריהם. לנוול נכרתו שתי אוזניו ולא היה מסוגל להפוך לאדם חופשי בווירג'יניה בעוד שהאץ' רק איבד אוזן אחת, וחוזה השירות שלו הוארך בשבע שנים נוספות.
מורשת

ב-1993, הקימו הבוגרים הלהט"בים של הקולג' של ויליאם ומארי (אנ') את קרן ההקצאה של ריצ'רד קורניש למשאבים להט"בים (Richard Cornish Endowment Fund for Gay and Lesbian Resources)‏.
הערות שוליים

↑  Stewart, Chuck (2014). Proud Heritage: People, Issues, and Documents of the LGBT Experience. ABC-Clio. p. 365. ISBN 9781610693998. ארכיון מ-2016-05-29. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Norton, Rictor. "The Trial of Richard Cornish 1624". Rictor Norton. ארכיון מ-2020-01-20. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marschak, Beth; Lorch, Alex (2008). Lesbian and Gay Richmond. Arcadia Publishing. p. 9. ISBN 9780738553689. ארכיון מ-2016-05-13. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Williams, Walter L.; Retter, Yolanda (2003). Gay and Lesbian Rights in the United States: A Documentary History. Greenwood Press. p. 23. ארכיון מ-2016-05-22. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Godbeer, Richard (2002). Sexual Revolution in Early America. JHU Press. pp. 123–124. ISBN 9780801868009. ארכיון מ-2016-05-05. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Murrin, John M. "Richard Cornish, alias Richard Williams (d. after January 3, 1625)". Encyclopedia Virginia. ארכיון מ-2016-07-13. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smith, Bruce R. (1995). Homosexual Desire in Shakespeare's England: A Cultural Poetics. University of Chicago Press. pp. 194–195. ISBN 9780226763668. ארכיון מ-2016-05-22. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Burg, B. R. (1995). Sodomy and the Pirate Tradition. NYU Press. p. 39. ISBN 9780814712351. ארכיון מ-2016-05-02. נבדק ב-10 באוגוסט 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ריצ'רד קורניש".
ריקי נקאיה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
ריקי נקאיה (ביפנית: 中矢力; נולד ב-25 ביולי 1989) הוא ג'ודוקא יפני המתחרה בקטגוריית המשקל הקל (עד 73 ק"ג).
קריירה

נקאיה התחרה באולימפיאדת לונדון 2012 וזכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח באיפון את קייל מקסוול מהברבדוס לאחר תרגיל קוזורה-קמי-שיהו-גטאמה. בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את סוסו פללשווילי הישראלי לאחר תרגיל טטה-שיהו-גטאמה וברבע הגמר הוא ניצח בזכות עונשים את ראסול בוקייב הטג'יקיסטני. בחצי הגמר נקאיה גבר על דקס אלמונט ההולנדי ובגמר הוא התמודד מול מנסור איזייב הרוסי והפסיד בניקוד יוקו.
נקאיה מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות זהב (2011 ו-2014) ומדליית כסף (2015). באליפות אסיה הוא זכה במדליית כסף (2011).
נקאיה זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי בהן מדליות זהב בטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | גראנד סלאם | טוקיו | יפן יפן |
| 2011 | גראנד סלאם | פריז | צרפת צרפת |
| 2011 | גראנד סלאם | ריו דה ז'ניירו | ברזיל ברזיל |
| 2013 | גראנד סלאם | טוקיו | יפן יפן |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
רוורס טרנסקריפטאז

רוורס טרנסקריפטאז (באנגלית: Reverse Transcriptase; לפי האקדמיה: טְרַנְסְקְרִיפְּטָז הוֹפְכִי וכן מכונה בעברית בשם: "המשעתק במהופך") הוא אנזים שמקורו בנגיף מסוג רטרו וירוס, שיוצר עותק של DNA על בסיס mRNA בתהליך שנקרא שעתוק לאחור (Reverse Transcription). כיוון קריאת החומר הגנטי מתרחש בתא בדרך כלל מה-DNA אל ה-RNA, שמו של האנזים ניתן לו בשל כיוון פעולתו ההפוך. האנזים התגלה על ידי הווארד מרטין טמין, דייוויד בולטימור ורנאטו דולבקו, להם הוענק במשותף פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1975.
אנזים זה נודע במיוחד בהקשר לנגיף ה-HIV הגורם למחלת האיידס שהוא רטרו וירוס. תרופות המשבשות את פעילותו של האנזים מהוות קו הטיפול העיקרי בטיפול התרופתי כנגד המחלה.
בנוסף מהווה האנזים חלק עיקרי במחזור החיים של ווירוס ה-HBV - הגורם לצהבת נגיפית מסוג B, ואשר מקנה לו את הכרוניות האופיינית למחלה.
בתאים אאוקריוטים (בעלי גרעין), משמש רוורס טרנסקריפטאז לפעילות של רטרוטרנספוזונים. כמו כן, אחראית גרסה של רוורס טרנסקריפטאז בשם טלומראז להארכת הטלומרים המגינים על קצות הכרומוזומים ברקמות עובריות או סרטניות.
האנזים משמש בביוטכנולוגיה על מנת לייצר קטעי DNA לצורך אנליזה שלהם וכן למציאת מוטציות.
ראו גם

cDNA
RT-PCR
איידס
הערות שוליים

↑  טְרַנְסְקְרִיפְּטָז הוֹפְכִי במילון מיקרוביולוגיה (תשנ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530151705171  NKC: ph1022129 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רז נדב

| --- | --- |

רז נדב, מאי 2015
 לידה:  7 בינואר 1966 (בן 58) תל אביב 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית
 www.raznadav.com
 
רז נדב (נולד ב-7 בינואר 1966) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה

נדב נולד וגדל בתל אביב. בהיותו נער החל לכתוב סיפורים קצרים בהשראת פעיל השלום אייבי נתן ותחנת הרדיו קול השלום, והצטרף לפעילויות הומניטריות במסגרת ארגון "המלאכים של אייבי".
בתחילת שנות העשרים לחייו עבר נדב להתגורר בארצות הברית, שם החל לגבש את זהותו כאמן יוצר. לאחר מספר שנים בארצות הברית שב נדב לישראל והחל בכתיבת ספריו.
בשנת 2003 פורסם ספרו הראשון "הלב הרואה", שהוא קובץ של סיפורים קצרים. אחדים מן הסיפורים נכתבו בסגנון הריאליזם הקסום ומשיקים למדע הבדיוני, באחרים ניתן למצוא יסודות פנטסטיים.
בשנת 2006 פורסם ספרו השני "הבלונדיניות העצובות של חיי". זהו רומן שבמרכזו שדרן רדיו פרוע המנהל מערכת יחסים הזויה והרסנית עם שלוש נשים בלונדיניות דיכאוניות.
שני ספריו של נדב ראו אור בהוצאת מודן.
קרב דנייפר

קרב דנייפר הוא השם שניתן לסדרת מבצעים צבאיים שערך הצבא הסובייטי במהלך המחצית השנייה של שנת 1943. במהלך הקרב התקדמו כוחות הצבא האדום מערבה כמה מאות קילומטרים לאורך חזית רחבה בחלק הדרומי של החזית הסובייטית, חצו את נהר הדנייפר ושחררו חלק ניכר משטח אוקראינה הסובייטית, כולל העיר קייב, מהכיבוש הנאצי. כ-4 מיליון חיילים משני הצדדים היו מעורבים במערכה, במסגרתה נהנה הצבא האדום מעדיפות מספרית גדולה בכוח אדם וציוד קרבי כבד על הצד הגרמני.
המערכה כללה מספר מבצעים:
מתקפה סובייטית במרחב פולטבה-צ'רניגוב (26 באוגוסט–30 בספטמבר 1943) במהלכה הגיע הצבא האדום לגדה המזרחית של הנהר.
מבצע הדנייפר התחתון - (26 בספטמבר–20 בדצמבר 1943) במהלכו חצה הצבא האדום את הנהר בחלקו הדרומי והתבסס על הגדה המערבית.
מבצע הצנחה "דנייפר" (ספטמבר 1943) במהלכו בוצעה צניחה של אלפי צנחנים. המבצע נכשל.
קרבות בסביבות העיר קייב (3 בנובמבר–23 בדצמבר 1943) במהלכם שוחררה העיר מהכיבוש הנאצי.
רקע

לאחר קרב קורסק לא היה לוורמאכט סיכוי לניצחון כולל במלחמה. אבדותיו היו קשות וככלל הצבא היה פחות מנוסה מאשר בתחילת המלחמה. כתוצאה מכך הגרמנים היו יכולים לכל היותר להגיע להצלחות טקטיות ולהתבצר בקווי ההגנה תוך ניסיון להתיש את הצבא האדום. לקראת אוגוסט היה ברור שהגרמנים לא יכולים לעצור את המתקפות הסובייטיות כל זמן שקיים תיאום בין ברית המועצות, ארצות הברית בריטניה ומדינות תומכות נוספות. אדולף היטלר החליט לבסס את המערכה במזרח על בניית קווי ביצורים חדשים והגנה על קו הביצורים בכל מחיר.
יוסיף סטלין היה נחוש להחזיר את השטחים הכבושים ובמיוחד אוקראינה בעלת הפוטנציאל התעשייתי, מכרות פחם ואוכלוסייה רבה. בהתאם לכך המתקפה בדרום הייתה היעד העיקרי למתקפה.
רקע > תוכניות הגנה גרמניות

ב-11 באוגוסט 1943 החליט היטלר על בניית קו ההגנה "החומה המזרחית". הקו צריך היה להתחיל מאזור העיר פסקוב בצפון ולהסתיים בחופי הים השחור. הכוונה הייתה להקים ביצורים גם על הגדה המערבית של הדנייפר. לאור חוסר הזמן לבנייה, חוזק קו הביצורים לא היה אחיד. בשלב ראשון נבנו ביצורים באזורים שלדעת הפיקוד הגרמני היו מתאימים לחציית הנהר על ידי הסובייטים. היות שמתקפה סובייטית החלה כבר ב-26 באוגוסט רוב הביצורים לא היו מוכנים.
רקע > הצבא האדום

לצורך המתקפה שתוכננה להתבצע בחזית שאורכה 1400 ק"מ, רוכזו כוחות בהיקף חסר תקדים שכללו מעל 2.5 מיליון חיילים, תותחים, טנקים ומטוסים. הפיקוד חולק לחמש חזיתות:
החזית המרכזית בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית הבלארוסית הראשונה).
חזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית הראשונה).
חזית הערבה בפיקוד איבן קונייב (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית השנייה).
החזית הדרום-מערבית בפיקוד רודיון מלינובסקי (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית השלישית).
החזית הדרומית בפיקוד פיודור טולבוחין (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית הרביעית).
החזיתות כללו 36 ארמיות רגילות, 4 ארמיות שריון ו-5 ארמיות אוויר.
רקע > מדינות הציר

מול הצבא האדום עמדו כוחות של מספר קבוצות ארמיות של הוורמאכט:
קבוצת ארמיות מרכז בפיקוד גינטר פון קלוגה
חלק של צי האוויר ה-2 בפיקוד וולפרם פון ריכטהופן
קבוצת ארמיות דרום בפיקוד אריך פון מנשטיין
הארמייה השישית, שהשתייכה לקבוצת ארמיות A
צי האוויר ה-4 בפיקוד אוטו דסלוך
יחידות צבא רומניה כחלק של קבוצת ארמיות דרום
מהלך הקרבות > מבצע צ'רניגוב-פולטבה

בהיסטוריוגרפיה הסובייטית והרוסית מקובל לפצל את המבצע ל-3 מבצעים נפרדים בהתאם לחזיתות שהשתתפו בקרבות. הצבא האדום הציב למבצע זה כמיליון וחצי חיילים, 30 אלף תותחים, 1200 טנקים ו-1450 מטוסים. התאום בין החזיתות היה באחריותו של גאורגי ז'וקוב.
הגרמנים הציבו בחזית כ-700 אלף חיילים, 7200 תותחים, 1200 טנקים וכ-900 מטוסים.
המתקפה הסובייטית החלה ב-26 באוגוסט. למרות עדיפות מספרית ברורה לא הייתה התקדמות מהירה והקרבות התנהלו סביב כל כפר. עד ל-31 באוגוסט התקדמו כוחות החזית המרכזית העיקריים בכ-20-25 ק"מ אך לא הצליחו לפרוץ קדימה. לעומת זאת, הארמייה ה-60 הסובייטית שתקפה בכיוון המשני הצליחה לפרוץ את קווי ההגנה של הגרמנים ולקראת 31 באוגוסט להתקדם 60 ק"מ בחזית של כ-100 ק"מ. קונסטנטין רוקוסובסקי הגיע למקום, ביצע ארגון מחדש של כוחות החזית תוך הפניית תגבורות למקום הפריצה. כתוצאה מכך קרסה ההגנה של הארמייה הגרמנית השנייה והצבא האדום החל בהתקדמות בקצב של 30-50 ק"מ ביום. הגרמנים שלחו תגבורות לאזור אך לאור התנופה של הצבא האדום לא הצליחו התגבורות להביא לשינוי משמעותי של המצב.
חזית וורונז' לא פעלה בצורה כה מוצלחת ולקראת 31 באוגוסט התקדמה ב-30 ק"מ בלבד וב-3 בספטמבר שחררה את העיר סומי. התקדמות חזית הערבה הייתה איטית עוד יותר.
ב-6 בספטמבר החליטה הסטבקה על שינוי ארגוני של המתקפה. חזית וורונז' קיבלה הנחיה להפנות את מרב המאמץ לכיוון קייב, החזית המרכזית לכיוון הומל וחזית הערבה לכיוון פולטבה. כל החזיתות קיבלו תגבורות לצורך יישום המטלות החדשות.
ב-7 בספטמבר התקדמות החזית המרכזית הייתה כבר 190 ק"מ, הם הגיעו לנהר דסנה וחצו אותו. חזית וורונז' החלה בהתארגנות מחדש ולמעשה לא התקדמה. חזית הערבה הגיעה לפרברי פולטבה וניהלה קרבות קשים במטרה לשחרר את העיר. בעיר היה חיל מצב משמעותי וסביבו נבנו קווי ביצורים מתקדמים.
לאחר שלושה שבועות של קרבות היה ברור שהוורמאכט לא מסוגל לעצור את המתקפה הסובייטית, ובמיוחד בשטחים הפתוחים בהם העדיפות המספרית הסובייטית הורגשה במיוחד. אריך פון מנשטיין ביקש 12 דיוויזיות חדשות אך העתודות הגרמניות היו דלות. ב-15 בספטמבר אישר היטלר נסיגה כללית בחלק הדרומי של החזית לכיוון הדנייפר. הנסיגה כללה את הארמיות השישית והשמינית ואת ארמיות הפאנצר הראשונה והרביעית. למרות כל הניסיונות,  לא הצליח הצבא האדום למנוע את הנסיגה המאורגנת הגרמנית והם הצליחו להעביר את כל הכוחות לגדה המערבית של הנהר. יחד עם זאת, המרדף הביא לכך שהגרמנים לא הצליחו לבסס את ההגנה וב-22 בספטמבר היו לצבא האדום מובלעות מוגבלות בגדה המערבית.
בסביבות העיר פולטבה נמשך קרב קשה. המתקפות הסובייטיות לא היו מוצלחות והאטו בצורה משמעותית את התקדמות חזית הערבה, ורק ב-25 בספטמבר שוחררה העיר. ב-25 בספטמבר הגיע הצבא האדום לשפת נהר הדנייפר, ולקראת סוף ספטמבר כבר היו לצבא האדום 23 מובלעות בגדה המערבית.
למרות הקשיים הסתיים המבצע בהצלחה. הצבא האדום התקדם כ-250-300 ק"מ מערבה בחזית שאורכה כ-700 ק"מ תוך חודש של קרבות. שוחררו אזורים בהם התגוררו עשרות מיליוני אזרחים. חזית המרכז בפיקוד רוקוסובסקי לבדה הצליחה לפרוץ את קווי ההגנה ולהביא לקריסת הוורמאכט. חזיתות אחרות תקפו חזיתית ועדיפות מספרית הביאה ניצחון ברמה הטקטית. במהלך המבצע איבד הצבא האדום כ-430 אלף חיילים (הרוגים ופצועים) והוורמאכט כ-321 אלף.
מהלך הקרבות > צליחת הדנייפר

דנייפר הוא הנהר השלישי בגודלו באירופה, ובחלקו התחתון מגיע רוחבו לשלושה ק"מ. הגדה הימנית (המערבית) היא הגדה הגבוהה, עובדה המקשה על חציית הנהר מהגדה השמאלית. הפיקוד הסובייטי החליט לא לבצע הכנות מעמיקות לחציית הנהר ולא לתת לגרמנים לבסס את עמדותיהם. הוחלט על צליחה מהירה לאורך חזית של כ-300 ק"מ. החלטה זו לא נתנה לגרמנים זמן להכנת קווי ההגנה אך גרמה לצבא האדום אבדות רבות במבצע.
בסוף ספטמבר כבר היו בגדה המערבית 23 מובלעות באורך של עד 10 ק"מ ובעומק של 1-2 ק"מ כל אחת. מובלעות אלו אמורות היו להיות ראשי גשר למתקפות גדולות עתידיות. העברת כוחות למובלעות הייתה קשה מאוד. לקראת תחילת אוקטובר דיוויזיות שהיו ממוקמות במובלעות איבדו עד שליש מכוח האדם. למרות הכול הצליחו הסובייטים להחזיק את המובלעות ואף להרחיב אותן. העברת תגבורות נמשכה ללא הפסקה וניתן היה לצבור את הכוחות למתקפה. גם היחידות הגרמניות שלחמו נגד המובלעות התעייפו פיזית ומנטלית, ואיבדו חלק גדול מהסגל, ולוורמאכט לא היה יכולת של ממש להביא לאזור יחידות טריות ומנוסות בלחימה.
מהלך הקרבות > המבצע בדנייפר התחתון

לאחר סיום השלב הראשון של המתקפה בחלק המרכזי של הדנייפר הגיע הצבא האדום לשפת הנהר בחזית באורך של כ-750 ק"מ, אולם בחלק התחתון של הנהר היו לגרמנים מובלעות משמעותיות בגדה המזרחית. בהתאם לכך, הוחלט בסטבקה להאיץ את המתקפה בחלק התחתון של הנהר תוך כיבוש המובלעות הגרמניות וחציית המכשול המימי. לטובת המתקפה הוקצו יחידות של חזית הערבה, החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית. לקראת תחילת המתקפה באזור רוכזו מיליון וחצי חיילים, 24500 תותחים, 1160 טנקים ו-2000 מטוסים.
הגרמנים היו מודעים למתקפה הקרבה וניסו לארגן באזור קו הגנה חזק. לצורך כך הועברו תגבורות לאזור, אך הגרמנים הצליחו לרכז רק כ-770 אלף חיילים, 8000 תותחים, כ-800 טנקים וכ-1000 מטוסים, כחצי מהכוח הסובייטי שעמד מולם.
המתקפה החלה ב-26 בספטמבר. יחידות של החזית הדרומית התקשו להתמודד עם קו ההגנה הגרמני החזק ולאחר שבוע של קרבות התקדמו בכ-2-5 ק"מ בלבד. לעומת זאת, חזית הערבה הצליחה לכבוש את כל המובלעת הגרמנית באזור העיר קרמנצ'וג, להגיע לשפת הדנייפר ואף לחצות אותה במספר מקומות.
במהלך תחילת אוקטובר הרחיבו חזית הערבה וחזית הדרום-מערבית את המובלעות שבגדה המערבית וצברו כוחות. ב-15 באוקטובר החלה מתקפה חדשה לכיוון העיר קריבוי רוג. תוך שבוע התקדם הצבא האדום כ-100 ק"מ מערבה תוך התקרבות לפרברי קריבוי רוג ושחרור דנייפרופטרובסק ב-23 באוקטובר. בעקבות כך נוצרה אפשרות של ממש לכיתור ארמיית הפאנצר הראשונה ואריך פון מנשטיין העביר לאזור יחידות טריות מחלקים אחרים של החזית. הדבר אפשר לגרמנים לבצע מתקפת נגד ואף להביא לנסיגה של הצבא האדום מזרחה.
אולם להצלחה טקטית זו היה מחיר כבד. ב-9 באוקטובר החלו יחידות החזית הדרומית במתקפה מחודשת ופרצו את החזית הגרמנית המוחלשת. הגרמנים העבירו לאזור יחידות חדשות אך היה קושי להביא אותם תוך זמן קצר. כתוצאה מפריצת קו ההגנה הגרמני, הצליח הצבא האדום לפרוץ את מצר פרקופ ולנתק את היחידות הגרמניות והרומניות בחצי האי קרים מיתר היחידות.
במהלך נובמבר-דצמבר היו ניסיונות של הצבא האדום לשחרר שנית את קריבוי רוג ולהגיע לדנייפרופטרובסק אך ללא הצלחה והחזית התייצבה.
במהלך המבצע בוצעה מתקפה בחזית של 800 ק"מ ולמרות ההצלחות לא כל המשימות בוצעו. ההצלחה הגדולה הייתה כיתור הארמייה ה-17 הגרמנית בחצי האי קרים ויצירת מובלעת גדולה בגדה המערבית.
במהלך הקרבות איבדו הגרמנים כ-165 אלף הרוגים ופצועים. אבדות הצבא האדום הגיעו לכ-581 אלף (מהם 173 אלף הרוגים).
מהלך הקרבות > מבצע הצניחה

במטרה להחליש את היכולת הגרמנית להגן על הגדה המערבית הוחלט בסטבקה על מבצע שאפתני - הצנחת כוחות בהיקף של אלפי חיילים. המבצע החל ב-24 בספטמבר 1943 במטרה למנוע מתגבורות גרמניות להגיע אל המובלעות הסובייטיות בגדה המערבית.
כוחות הצנחנים שתוכננו להשתתף במבצע כללו 10000 חיילים, 24 תותחים בקוטר 45 מ"מ וציוד נוסף. הצנחת הכוחות בוצעה על ידי כמה מאות מטוסים. בהכנת המבצע נעשו מספר טעויות חמורות שבסופו של דבר גרמו לכישלונו:
הוקם קורפוס נחתים אך מעשית הוא לא פעל וכל חטיבת צנחנים פעלה בנפרד ללא תאום בהכנות.
החלטה על המבצע נפלה ב-17 בספטמבר וב-19 בספטמבר כבר הוגשה התוכנית ואושרה על ידי גאורגי ז'וקוב.
לא היה מודיעין מתאים ולא היה ידוע על נוכחות יחידות גרמניות משמעותיות באזור הנחיתה.
ריכוז הכוחות בשדות תעופה הסתיים רק ב-24 בספטמבר כמה שעות לפני ההמראה.
לא בוצעה צניחה מוקדמת של קבוצות קטנות לצורך התארגנות וליקוט מודיעין.
המטוסים החלו להמריא בערב 24 בספטמבר. עקב אי-סדר בשטחי ההמראה בוצעו 296 המראות בלבד במקום 500 שתוכננו. עקב אש נגד מטוסים כבדה איבדו המטוסים את הכיוון. 13 מטוסים חזרו לאזור ההמראה ללא הצנחת הכוחות. מטוס אחד ביצע הצנחה אל תוך הנהר וכל הצנחנים טבעו. 230 צנחנים הוצנחו מעל כוחות הצבא האדום ומקום צניחה ממספר מטוסים לא ידוע עד היום. ההצנחה בוצעה כאשר מטוסים היו בגובה רב של כ-2000 מ' וטסו במהירות גבוהה. כתוצאה מכך התפזרו הצנחנים בשטח גדול. לקראת בוקר התברר שבפועל הוצנחו 4575 צנחנים. הם החלו בקרבות בקבוצות קטנות וללא קשר עם המטה. לאור הכישלון צניחת הקבוצה השנייה בוטלה.
תוך מספר ימים התארגנו הצנחנים למספר קבוצות של כמה מאות לוחמים בכל קבוצה והחלו בלחימה בעורף הגרמני. בהיעדר קשר עם המטה פעלה כל קבוצה על דעת עצמה. חלק מהקבוצות הצליחו ליצור קשר עם הפרטיזנים המקומיים. בסופו של דבר הצליחו הצנחנים ליצור קשר עם מטה הארמייה ה-52. הם החלו בתאום מבצעי ועזרו ליחידות הארמייה לחצות את הנהר במחצית נובמבר.
סטלין התייחס לכישלון תוך האשמה ברורה כלפי ז'וקוב וניקולאי ואטוטין בכישלון. לאחר ניסיון זה לא ביצע הצבא האדום עוד מבצעי צניחה.
מהלך הקרבות > שחרור קייב

בחלק המרכזי של החזית נעשה ניסיון מתמיד להתקרב לעיר קייב ולשחררה. בסוף ספטמבר הצליחה חזית וורונז' ליצור מובלעות בגדה המערבית, דרומית וצפונית מהעיר. במהלך אוקטובר היו מספר ניסיונות מתקפה מכיוון דרום אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוחלט על העברות כוחות למובלעת הצפונית, באזור יער פושצ'ה-וודיציה. ב-1 בנובמבר החלה מתקפה מהמובלעת הדרומית שמטרתה היה למשוך את היחידות של הוורמאכט באזור. ב-3 בנובמבר החלה המתקפה הראשית מהמובלעת הצפונית. הגרמנים לא היו מוכנים למתקפה זו ותוך זמן קצר יחידות קדמיות של הצבא האדום היו בפרברי העיר. בנוסף בוצעה חסימת כבישים ראשיים שמקשרים את העיר עם המערב. ב-6 בנובמבר שוחררה העיר. הנסיגה הגרמנית נעצרה רק כ-50 ק"מ מהעיר. במקביל למתקפה לשחרור קייב נערכה מתקפה חזקה בחלק התחתון של הדנייפר ולקבוצת ארמיות דרום לא היו עתודות לתגבור הכוח באזור העיר. התגבורות הגרמניות הגיעו לקראת מחצית נובמבר וגרמנים החלו במתקפת נגד במטרה להגיע לאזור הדנייפר. ההגנה הסובייטית באזור לא הייתה מאורגנת והיה קושי בהעברת אספקה לכוחות הלוחמים. תוך חודש של מתקפה חזקה גרמנים הצליחו להתקדם כ-30-40 ק"מ מזרחה אך לא הגיעו לפרברי העיר או לשפת הדנייפר. במחצית דצמבר התייצבה החזית באזור.
במהלך המתקפה שולבה יחידה צ'כוסלובקית שהוקמה מחיילים צ'כים וסלובקים שנמלטו מכיבוש הגרמני, חצו את גבול ברית המועצות בצורה לא-לגאלית ושהו במחנות מעצר לפני הקמת היחידה.
סיכום

למרות כל המאמצים לא הצליח הוורמאכט לעצור את הצבא האדום על שפת נהר הדנייפר. הגרמנים נסוגו לאורך כל החזית. לשחרור קייב הייתה השפעה פוליטית ומוראלית חזקה. למרות ששטחים גדולים של אוקראינה עוד היו תחת כיבוש, היה ניתן לצפות שמהלך שנת 1944 יגיע הצבא האדום לגבול ברית המועצות מלפני תחילת המלחמה.
המבצע בוצע תוך תאום עם יחידות הפרטיזנים שפעלו לפיצוץ מסילות רכבת והקשו מאוד על פעולות לוגיסטיות של הוורמאכט והעברות כוחות ואספקה לאזורי הלחימה.
חיילים גרמנים בעמדות הגנה לאורך הדנייפר
חיילים סובייטים מכינים רפסודות כדי לחצות את נהר הדנייפר
קייב המשוחררת בסתיו 1943
רוב שפילד

| --- | --- |
רוב שפילד בפסטיבל הספרים בברוקלין 2007
רוב שפילד בפסטיבל הספרים בברוקלין 2007
 לידה:  2 בפברואר 1966 (בן 58) מילטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 שם לידה:  רוברט ג'יימס שפילד
 מדינה:  ארצות הברית 
 עיסוק:  עיתונאי, מבקר מוזיקה, סופר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וירג'יניה אוניברסיטת ייל אקדמיית מילטון
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מוזיקה • תרבות הפופ
 בת זוג:  רנה כריסט (1991; נפטרה ב-1997) אלי פולאק (2006–הווה)
 
רוברט ג'יימס שפילד (באנגלית: Robert James Sheffield; נולד ב-2 בפברואר 1966) הוא עיתונאי, סופר מוזיקלי ומבקר מוזיקה אמריקאי.
פעילות

שפילד פועל כמבקר מוזיקה, טלוויזיה ותרבות הפופ במשך שנים רבות ברולינג סטון. בעבר, הוא היה לאחד מהעורכים הראשיים במגזינים כמו Blender,‏ Spin ו-Details. כיליד מילטון, מסצ'וסטס, שפילד הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל ותואר שני (1991) מאוניברסיטת וירג'יניה. ספרו הראשון, ספר זיכרונות, Love Is a Mix Tape: Life and Loss, One Song at a Time (קטע ממנו הוצג בגיליון ינואר 2007 של GQ), יצא בהוצאת רנדום האוס בינואר 2007. הספר ספג שבחים רבים והיה לרב מכר לאומי.
ספרו השני של שפילד, שיצא ביולי 2010, נקרא Talking to Girls About Duran Duran: One Young Man's Quest for True Love and a Cooler Haircut. באוגוסט 2013, הוציא את ספרו השלישי, Turn Around Bright Eyes: The Rituals of Love and Karaoke. ביוני 2016 יצא ספרו הרביעי, On Bowie. באפריל 2017 הוציא את ספרו החמישי, Dreaming the Beatles: The Love Story of One Band and the Whole World. קטע מהספר Dreaming the Beatles פורסם בחלקו ברולינג סטון.
שפילד זכה בפרס וירג'יל תומסון מטעם קרן ASCAP על "ביקורת מוזיקה יוצאת מן הכלל" על Dreaming the Beatles בשנת 2017.
חיים אישיים

שפילד מתגורר בברוקלין, ניו יורק. הוא התחתן בשנת 1991 עם רנה כריסט שנפטרה בשנת 1997. בהמשך, התחתן בשנת 2006 עם אלי פולאק.