stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת גוג ומגוג
צמיחת המסורות על גוג ומגוג בנצרות ובאסלאם

גוג ומגוג וגם השטן מופיעים בחזון יוחנן האפוקליפטי מסוף המאה הראשונה לספירה. לטקסט זה הייתה לו השפעה עצומה על האמונות באחרית הימים ובגוג ומגוג בנצרות ובאסלאם:
"וְאַחֲרֵי כְלוֹת אֶלֶף הַשָּׁנִים יֻתַּר הַשָׂטָן מִבֵּית מִשְׁמָרוֹ. וְיָצָא לְהַדִּיחַ אֶת־הַגּוֹיִם בְּאַרְבַּע כַּנְפוֹת הָאָרֶץ אֶת־גּוֹג וּמָגוֹג וּלְקַבְּצָם לַמִּלְחָמָה אֲשֶׁר מִסְפָּרָם כְּחוֹל הַיָּם. וַיַּעֲלוּ עַל־מֶרְחֲבֵי אֶרֶץ וַיָּסֹבּוּ אֶת־מַחֲנֵה הַקְּדֹשִׁים וְאֶת־הָעִיר הַחֲבִיבָה וַתֵּרֶד אֵשׁ (מֵאֵת הָאֱלֹהִים) מִן־הַשָּׁמַיִם וַתֹּאכַל אֹתָם. וְהַשָׂטָן אֲשֶׁר הִדִּיחָם הֻשְׁלַךְ בַּאֲגַם־אֵשׁ וְגָפְרִית אֲשֶׁר־שָׁם גַּם־הַחַיָּה וּנְבִיא הַשָּׁקֶר וְיֻסְּרוּ יוֹמָם וָלַיְלָה לְעוֹלְמֵי עוֹלָמִים.
כמה מהתאורים המופיעים בטקסט זה הפכו למוטיבים חוזרים בטקסטים נוצריים ומוסלמיים על גוג ומגוג: המאסר בן אלף שנים שיוטל על השטן שבסיומו הוא יצא בראש גוג ומגוג, הנמצאים ב"ארבע כנפות ארץ" והם כה רבים עד ש"מספרם כחול הים". מוטיבים אלו הופיעו באפוקליפסה של פסיבדו מיתודיוס, מהמאה השביעית, שמופיעים בה גוג ומגוג והאנטיכריסט. בעקבותיה התקבע התיאור של גוג ומגוג כ"עמים טמאים". הם מתוארים כקניבלים האוכלים בשר ילדים ועוברים ושותים דם, האוכלים כל מאכל טמא ולא מקובל, כמו כלבים, עכברים, זוחלים וחרקים. בטקסט זה גם מופיע לראשונה הקישור של גוג ומגוג עם יצורים בעלי ראש כלב (Cynocephaly) לפיו עם של בעלי ראש כלב הוא אחד מהעמים הנלווים לגוג ומגוג. מקורו של הטקסט הוא בקהילה סורית-נוצרית והושפע, ככל הנראה, מהאירועים הדרמטיים של התקופה: הניצחון של הירקליוס, הקיסר הביזנטי, על פרס ב-628, כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים ב-636 והקמת כיפת הסלע. טקסט זה הוא אחד המקורות המוקדמים ביותר בו מופיע אלכסנדר הגדול כמי שבנה את החומה העוצרת את גוג ומגוג.
הסיפורים על גוג ומגוג, כעמים מסתוריים חורשי רע, המאיימים להשמיד את העולם הנוצרי והסיפור על החומה שבנה אלכסנדר הגדול למרגלות הרי הקווקז מצאו את מקומם ברומן אלכסנדר. באחת הגרסאות הקדומות של רומן אלכסנדר, (הנוסח הסורי 629–636), נזכרים גוג ומגוג כמלכי העמים הפראיים שאלכסנדר לכד מאחורי החומה הידועה כשערי אלכסנדר. על פי הסיפור אלכסנדר רדף אחר אויביו עד למעבר בין שתי פסגות הרים בקווקז. הוא החליט לאסור את "האומות הטמאות" של הצפון, הנקראים גוג ומגוג, שהם ההונים, מאחרי קיר ברזל או אבן קשה. בעזרת האל סגרו אלכסנדר ואנשיו את המעבר הצר, ובכך מנעו מגוג ומגוג ה"פראים" פלישה לאדמות שמדרום. על שער הברזל חרט אלכסנדר כתובת לפיה הכלואים ישוחררו בעוד 826 שנים. מיקום המעבר שבו הציב אלכסנדר את החומה לא היה ברור מעולם. חלק מהמקורות מתארים אותו כמעבר בין הרים וחלקם כמעבר צר בין פסגות הרים והים הכספי.
רומן אלכסנדר ובו הסיפור על גוג ומגוג תורגם לשפות רבות זכה לתפוצה נרחבת במזרח התיכון ובאירופה בעת העתיקה ובימי הביניים בארצות הנצרות ובארצות האסלאם. גוג ומגוג, כעמים המאיימים על שלום העולם ועל הדת נתפסו גם בעולם הנוצרי וגם בעולם המוסלמי כאיום ממשי וכסכנה הנמנעת כל זמן שהחומה העוצרת אותם לא נפרצה. יש הרואים בגוג ומגוג מעין צופן שאליו נוקז הפחד מפני תופעות שנראו מאיימות והרסניות לחברה: קאניבליזם, רצח ילדים, רצח הורים, התמוטטות המוסר, זרים וכופרים. כך במפת אבסטורף מהמאה ה-13 מופיעות שתי דמויות אנוש מעוותות ליד הים הכספי ולידן נכתב: כאן כלא אלכסנדר את העמים הטמאים גוג ומגוג, אוכלי בשר אדם ושותי דם שהאנטיכריסט מנהיג. תיאור דומה של גוג ומגוג מופיע גם באטלס הקטלאני של אברהם קרקש מהמאה ה-14.
גוג ומגוג בנצרות

בספרו, "עיר האלוהים", התייחס אוגוסטינוס לגוג ומגוג כאל אלגוריה. הוא מציג את גוג ומגוג לא כאומות ספציפיות, אלא כ"אזרחי השטן" – אויבים פוטנציאליים של הנצרות העשויים להימצא בכל חברה ולהתפרץ בבוא היום. יואכים מפיורה, שהשפיע מאוד על זרמים אסכטולוגיים בנצרות טען שגוג הוא האנטיכריסט האחרון.
על אף שמעולם לא פסקו הניסיונות לזהות את גוג ומגוג עם עמים ושבטים ריאליים, או כיצורים דמוניים השוכנים בקצוות העולם, היו שטענו שיש לזהות אותם בתוך החברה הנוצרית ואף בלב ליבו של המימסד הכנסייתי. כך פירשו את "הצפון" – משם יגיעו גוג ומגוג על פי נבואת יחזקאל כאלגוריה ליסוד המרדני שבאדם, האנטיכריסט שבטבע האנושי. כחלק בתוך גופו של ישו, שהוא הכנסייה, הנגוע בכוחות האופל: המינים, הפורשים, הצבועים ואנשי הכהונה המתחזים. מגמה זו התפתחה בעקבות הזיהוי של אנשי כנסייה בכירים ואף של אפיפיור כאנטיכריסט – מי שנועד להרוס את הנצרות ביחד עם גוג ומגוג. תופעה זו החלה בתקופת מאבק האינווסטיטורה במאה ה-12 ונמשכה עם המאבקים סביב אפיפיורות אביניון. ברנאר מקלרבו שהטיף למען מסע הצלב השני כינה את הסרצנים (המוסלמים) גוג ומגוג.
במאבקים המרים שפרצו סביב התנועה ההוסיטית, שיצאה בביקורת על השחיתות והצביעות של הכנסייה, Jacob of Mies שאל במסה שפרסם: "מי הם גוג ומגוג?" ומשיב, תוך הסתמכות על הפרשנות המילולית של אוסביוס והירונימוס לשמות: "גוג" פירושו גג (בעברית) – הוא מסתיר תחתיו את כל הצבועים והמושחתים. "מגוג" פירושו – מחוץ לגג, אלו שכבר ויתרו על הצביעות ויצאו בגלוי כנגד הכנסייה כעריצים אכזריים. ביקורתו כוונה כנגד הפלגים הקיצוניים של התנועה ההוסיטית, כלומר אויבי הנצרות הפועלים בתוך החברה הנוצרית עצמה.
לאחר ניצחונותיהם של העותמאנים בהונגריה ובהשפעת המצור על וינה ב-1529, מרטין לותר, הטיף כנגד שתי סכנות שמאיימות על הנצרות. הוא קרא למלחמת קודש כנגד האיום הטורקי על אירופה הנוצרית, והבטיח שהנופלים בקרב נגד הטורקים יוכרו כמרטירים. בפרשנותו לנבואת יחזקאל טען כי הנבואה אינה פונה לעם ישראל, אלא אל הנוצרים וכי ירושלים הנזכרת בה היא אלגוריה לנצרות. הוא האמין שמאורעות התקופה מעידים על סוף העולם המתקרב ובדרשותיו קרא לטורקים "גוג", ולאפיפיור קרא "מגוג". הראשון מסמל את האויב מבחוץ – הטורקים, והשני את האויב מבפנים. מבין השניים האויב הפנימי הוא המסוכן יותר, כי המלחמה בטורקים ממלאת את השמים במרטירים, ואילו האפיפיורות ממלאת את השאול בנוצרים.
בעקבות לותר פשטו האמונה שהאפוקליפסה קרבה, וזיהוי הסכנה הטורקית עם גוג ומגוג, לחוגים פרוטסטנטים באנגליה ובקרב הפוריטנים במושבות ניו אינגלנד. בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית שימשו הנבואות על גוג ומגוג בספר יחזקאל ככלי נשק רוחני נגד הצד השני גם למדינות הצפון וגם למדינות הקונפדרציה.
במאה ה-20 תפסו פרשנויות אקטואליות לנבואת יחזקאל מקום חשוב בדרשות של מטיפים אוונגליסטיים. ברית המועצות זוהתה כאויב האפוקליפטי גוג ומגוג, המקרב את מלחמת "יום הדין", המאיים על ארצות הברית גם באידאולוגיה הקומוניסטית שלו וגם בנשק הגרעיני שברשותו.
המטיף והמנהיג האוונגליסטי ג'ון הייגי טוען כי רוסיה ומדינות ערב יפלשו לישראל בשנים הקרובות, וכי הם יעצרו על ידי ה' צבאות. לאחר מכן ימלוך משיח-השקר (האנטיכריסט), שיהיה ראש האיחוד האירופי. לאחר מכן צבאות אירופה יתעמתו עם סין בהר מגידו. ברגע האחרון יגיעו צבאות האל בהנהגת ישו, יחסלו את הרשעים ויפתחו במלכות אלף השנה (המילניום) תחת שלטון ישו מהר הבית. לפי טענתו כל זה נכתב בספר יחזקאל, דניאל ובחזון יוחנן. הייגי כתב ב-2006 כי "הדו-קרב הגרעיני עם איראן הוא ודאי. המלחמה העצומה במזרח התיכון תאסוף את העולם אל ארמגדון."
עמים שזוהו כגוג ומגוג

מאמינים של הדתות האברהמיות, למן העת העתיקה ועד ימים אלה, האמינו ועדיין מאמינים בקיומם של גוג ומגוג. אולם הניסיונות לתאר אותם נסובו בין שני קטבים. מצד אחד רווחו תיאורים דמיוניים, של יצורים מפלצתיים שהם ספק אדם, מעוותים, טמאים, קניבלים, מרושעים בעלי בריתו של השטן. מצד שני הם זוהו בתקופות שונות עם עמים ושבטים קיימים. בדרך כלל כאלו השוכנים בצפון אירופה או בערבות אירו-אסיה, שנודעו כלוחמים נועזים, ויצאו במסעות כיבוש והרס למערב ולדרום. נוסעים וגאוגרפים טענו שראו אותם או שמעו עליהם שמועות מהימנות. במקרים אחרים הם זוהו עם אימפריות ידועות.
יוסף בן מתתיהו, במאה הראשונה, זיהה את "המגוגים" עם הסקיתים, ששכנו בערבות דרום רוסיה ונודעו כפרשים נועזים. אוסביוס זיהה את גוג ומגוג עם האימפריה הרומית. בעקבות פלישות הגותים לשטחי האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הביזנטית ובגלל הדמיון הפונטי בין השמות המופיעים בחלק מהמקורות כ"גוט ומגוט", זיהו תאולוגים והיסטוריונים נוצרים במאות החמישית והשישית את גוג ומגוג עם הגותים.
טקסטים נוצריים מהמאה השביעית זיהו את גוג ומגוג עם ההונים, שהתקפותיהם במשך יותר מ-200 שנה על שטחי האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הביזנטית הביאו להיחלשותן. מסעות ההרס והביזה של ההונים הטילו אימה והם תוארו כאויבי עולם התרבות הרומי וכאויבי הנצרות. הדּוֹגְמָה הנוצרית ראתה באטילה ובהונים שוט שבאמצעותו מעניש אלוהים את עובדי האלילים, הכופרים והחוטאים. ההתקפות של אטילה תוארו כחלק מתוכנית אלוהית לתיקון עולם כשההונים הם ה"מקל של הזעם האלוהי". עלייתה של ממלכת כזריה בין המאות השביעית והעשירית, כגורם מדיני חדש במזרח והשמועות שנפוצו על התיהדותם של הכוזרים הביאה גם לזיהוי שלהם עם גוג ומגוג. זיהוי שהופיע גם בדיווחיו של הגאוגרף המוסלמי אבן פדלאן.
הופעת המונגולים על הבימה ההיסטורית והאיום שלהם על מדינות האסלאם והנצרות, מאז המאה ה-13, הפך אותם לבני דמותם של גוג ומגוג המבשרים את קץ הימים. הפחד שעוררו מסעות ההרס של המונגולים, וגם הדמיון הפונטי בין השמות "מונגול" ו"גוג" ו"מגוג", חיזקו את הקישור. האימפריה המונגולית שהגיעה במערב עד לפולין ולהונגריה וכללה במזרח את כל סין, פתחה דרכים חדשות בין אירופה ואסיה. בסיפורי נוסעים אירופאים הוצגו המונגולים כצאצאי גוג ומגוג והחומה הסינית הגדולה תוארה כחומה של אלכסנדר שמאחוריה כלואים גוג ומגוג. מרקו פולו סיפר על שני עמים הנקראים אונג ומונגול שהם גוג ומגוג.
התעצמותה של האימפריה העות'מאנית במאה ה-15, והאיום הישיר שלה על מרכז אירופה, הביאו לזיהוי של הטורקים עם גוג ומגוג. גם במקרה זה הסכנה הטורקית-מוסלמית נתפסה כעונש אלוהי על חטאי החברה הנוצרית.
גוג ומגוג באסלאם

הסיפור של גוג ומגוג נזכר בקוראן, בפרק 18, שם מסופר על "בעל שתי הקרנים" הנוסע לקצווי הארץ. עמים, שאינו מבין את שפתם פנו אליו בבקשה לבנות חומה שתגן עליהם מפני גוג ומגוג, העלולים להביא רעה גדולה על העולם:
וַיֹּאמְרוּ: ”בַּעַל שְׁתֵּי הַקַּרְנַיִם, הִנֵּה גּוֹג וּמָגוֹג [يأجوج ومأجوج – יאג'וג' ומאג'וג'] מַשְׁחִיתִים עַל הָאָרֶץ, הַאִם נַעֲלֶה לְךָ מַס, בַּעֲבוּר אֲשֶׁר תָּשִׂים בֵּינֵינוּ וּבֵינֵיהֶם חוֹמָה?“
רוב הפרשנים המוסלמים סברו ש"בעל הקרניים" הוא אלכסנדר הגדול, המכונה בכמה טקסטים מוסלמיים Al-Iskandar Dhū’l quanayn.
אחרים זיהו אותו עם מלכי איראן דריווש השני או כורש. החומה שנועדה לעצור את יאג'וג' ומאג'וג' נבנתה לפי פירושים שונים מברזל, נחושת ומעופרת מותכת, כסכר החוסם את המעבר בין שני הרים. יש חדית' המתארת איך מדי יום גוג ומגוג מנסים למוטט את החומה העוצרת בעדם, כשהם חופרים בה, אך אלוהים מכשיל אותם, עד שיום אחד, ברצונו של אללה יצליחו בכך ויציפו את הארץ. במסורת המתארת שליחים ששלח החליף אל-ואתק אל החומה הנמצאת בקצה הצפוני-מזרחי של הארץ, מתואר שער ענק ועליו מנעולים רבים.
היום בו יפרצו גוג ומגוג את החומה יהיה "יאום אלקיאמה" (يوم القيامة, "יום התחייה") שיתרחש לאחר שובו של ישו בן מרים, ואחרי הופעת משיח השקר אל-מסיח א-דג'ל. גוג ומגוג יצאו ממקומם בצפון-מזרח ויצעדו בהמוניהם לכיוון ארץ ישראל. הם יחלו לשתות את מי הנהרות כולם ולא ישאירו טיפת מים. הם ישתו את מי הפרת והחידקל ואת מי ים טבריה (הכנרת). נאמר שהראשון מהם ישתה מהכנרת וכשיגיע האחרון מהם לאותו מקום הוא יגיד: "האם לא היו כאן מים?!" כשלא יוותרו יותר מטרות לחיציהם הם יתחילו לירות חצים אל השמים בתקווה להרוס אותם. אז אללה יתקיף אותם באמצעות תולעים שישמידו אותם. בגרסאות מוסלמיות של רומן אלכסנדר מתואר כיצד גוג ומגוג ינסו ללוק את החומה בלשונם בכדי לפרוץ אותה ויכשלו.
בטקסטים מוסלמיים גוג ומגוג תוארו כיצורים דוחים ומבעיתים: הם בעלי פני כלב וגוף אדם, בעלי טפרים וניבים חדים כשל אריה וקומתם גבוהה כעץ הארז. הגאוגרף המוסלמי זכריא אל-קזוויני מהמאה ה-13 תיאר את גוג ומגוג ביצירתו הקוסמוגונית הגדולה "עג'אא'ב אלמחלוקאת" ("عجائب المخلوقات وغرائب الموجودات") כשוכנים ליד הים המקיף את הארץ, שאותו יש המזהים כים הכספי או הים השחור. הוא מתאר אותם כאנשים שקומתם קטנה בחצי מקומת אדם רגיל, עיניהם מלוכסנות כעיני המונגולים ויש להם אוזניים גדולות ושעירות שהם מתכסים בהם בשנתם. תיאור גוג ומגוג כמעוותי צורה ומפלצתיים גרר מחלוקת בין אלה שטענו שאין הם בכלל בני האדם ובין מי שהסתמכו על התיאור המקראי שלהם כצאצאי נח.
טקסט טורקי מהמאה ה-15, העוסק באחרית הימים, בשם Dürr-i Meknūn מאגד כמה מהמסורות הנפוצות באסלאם על גוג ומגוג: ישו (איסא) ישוב ויופיע ויקבץ את המאמינים להר סיני. ואז שני האחים, גוג ומגוג, וכל תומכיהם יהרסו את החומה. הם יכסו את הארץ ויצלו ויאכלו את בני האדם ואת החיות שימצאו בדרכם. הם ישתו את כל המים המתוקים עד שיוותרו רק מי ביצה. הם יהיו כה רבים עד כי הציפורים לא ימצאו מנוח אלא על ראשיהם. עד אשר האל הגדול ישלח כנגדם צבא בצורת סוס שחור שיביס את גוג ומגוג.
המגמה לזהות את גוג ומגוג עם עמים ריאליים ועם המציאות הפוליטית לא פסחה גם על האסלאם, במאה ה-13 היו שזיהו אותם עם המונגולים שכבשו את בגדאד והמיטו חורבן על האימפריה של בית עבאס. בעת החדשה היו אנשי דת ופרשני קוראן שזיהו את גוג ומגוג עם עמי אירופה הנוצרית והמעצמות הקולוניאליסטיות שהפיצו את הנצרות בעולם והביאו לשקיעה ולניוון של עמי האסלאם.
ראו גם

ארמגדון
יום הדין
ימות המשיח
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך
גבעות גוג מגוג
חג הסוכות
מלחמת העולם השלישית
א-מיניות אפורה

דגל הא-מיניות האפורה
א-מיניות אפורה או מיניות אפורה היא הספקטרום בין א-מיניות למיניות. אנשים שמזדהים עם א-מיניות אפורה מכונים במונח "A-אפור" (באנגלית: gray-A), או "אס אפור" (באנגלית: gray ace), ומרכיבים את מה שמכונה "מטריית האס". בתוך ספקטרום זה מוצגים מונחים כגון דמיסקסואל, א-מיניות ומיניות.
הופעתן של קהילות מקוונות, בהן רשת הנראות והחינוך הא-מינית (AVEN), נתנה לאסים האפורים מיקומים לדון בנטיותיהם. נכון לשנת 2019, א-מיניות באופן כללי מוגדרת כחדשה יחסית במחקר האקדמי ובשיח הציבורי.
דגל הא-מיניות האפורה הכולל את הצבעים שחור, אפור, לבן וסגול משמש להצגת הקהילה הא-מינית האפורה כאשר הפס האפור מייצג את תחום המיניות האפורה בתוך הקהילה.
הגדרות > כללי

א-מיניות אפורה נחשבת לאזור האפור בין א-מיניות למיניות, שבו אדם עשוי לחוות משיכה מינית רק מדי פעם. המונח "דמיסקסואליות" הוטבע בשנת 2006 על ידי רשת א-מינית נראות וחינוך (AVEN). הקידומת "דמי-" נובעת מהדימידיום ("dimidium") בלטינית, שמשמעותה "מחולקת לשניים". המושג "דמיסקסואל" בא מהמושג המתואר כ-"באמצע הדרך בין" מיני עד א-מיני.
המונח "A-אפור" מכסה מגוון של זהויות תחת מטריית הא-מיניות, או על הספקטרום הא-מיני, כולל דמיסקסואליות. מונחים אחרים בספקטרום זה כוללים "א-מיניות" ו-"מיניות". הספקטרום הא-מיני האפור כולל בדרך כלל אנשים אשר לעיתים רחוקות מאוד חווים משיכה מינית, המורגשת, אם בכלל, רק בנסיבות ספציפיות. שרי לוקר, מחנכת למיניות במכללת המורים של אוניברסיטת קולומביה, טענה במהלך ראיון עם מיקרופון כי מי שמזדהים תחת המושא א-מיניים אפורים "מרגישים שהם נמצאים באזור האפור שבין א-מיניות לעניין מיני טיפוסי יותר". לאדם המזדהה כא-מיני אפור עשויה להיות כל נטייה רומנטית, כיוון שזהויות מיניות ורומנטיות אינן בהכרח קשורות אחת לשנייה.
הערות שוליים

1 2 3  Julie Sondra Decker, The Invisible Orientation: An Introduction to Asexuality * Next Generation Indie Book Awards Winner in LGBT *, Simon and Schuster, 2015-10-13, ISBN 978-1-5107-0064-2. (באנגלית)
1 2  Anthony F. Bogaert, Understanding Asexuality, Rowman & Littlefield, 2015-02-27, ISBN 978-1-4422-0100-2. (באנגלית)
1 2 3  McGowan, Kat. "Young, Attractive, and Totally Not Into Having Sex". Wired (באנגלית אמריקאית). ISSN 1059-1028. נבדק ב-2022-02-02.
1 2 3  INFOGRAPHIC: The Asexual Spectrum, HuffPost, ‏2013-06-19 (באנגלית)
1 2  Radzhana Buyantueva, Maryna Shevtsova, LGBTQ+ Activism in Central and Eastern Europe: Resistance, Representation and Identity, Springer Nature, 2019-09-25, ISBN 978-3-030-20401-3. (באנגלית)
↑  Introduction to Asexual Identities & Resource Guide, web.archive.org, ‏2015-08-26
↑  Thomas S. Weinberg, Staci Newmahr, Selves, Symbols, and Sexualities: An Interactionist Anthology, SAGE Publications, 2014-03-06, ISBN 978-1-4833-2389-3. (באנגלית)
↑  No Sex, No Love: Exploring asexuality, aromanticism at Pitt - The Pit…, archive.ph, ‏2015-02-17
↑  6 Actual Facts About What It Really Means to Be Asexual, Mic (באנגלית)
| לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב)  |
| --- | --- | --- |
| זהות ונטייה מינית | ביסקסואליות (הקהילה הביסקסואלית) • הומוסקסואליות • הטרוסקסואליות • לסביוּת • פאנסקסואליות • קוויר •  פוליסקסואליות • אומניסקסואליות • מונוסקסואליות • בי-קיוריוס • א-מיניות • הטרופלקסיביליות • דמוגרפיה • סאפיוסקסואליות • א-מיניות אפורה |  |
| זהות מגדרית | מגדר • מגדריזם • התפתחות הזהות המגדרית • ביטוי מגדרי • כינוי גוף מגדרי • התאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית • חרטה על הליך התאמה מגדרית • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס) • סיסג'נדר • טרנסקסואליות • קרוס-דרסינג • ג'נדרקוויר • ביג'נדר • אינטרסקס • אג'נדר • פאנג'נדר • טריג'נדר |  |
| מושגי יסוד | הקהילה הגאה • גיבוש זהות • יציאה מהארון • אאוטינג • מהומות סטונוול • חודש הגאווה • מצעד הגאווה • טיפול המרה • הומופוביה • הומופוביה מופנמת • ביפוביה • טרנספוביה • טרנסמיזוגניה • הטרוסקסיזם • הומונורמטיביות • הטרונורמטיביות • גאווה • פינקוושינג • סטרייטוושינג |  |
| סמלי להט"ב | משולש ורוד • משולש שחור • דגל הגאווה • דגל גאווה • הדגל הלסבי • דגל הגאווה הפאנסקסואלי • דגל הגאווה הביסקסואלי • דגל האינטרסקס • דגלי גאווה נוספים |  |
| שונות | גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים • G0y • דייקס און בייקס • הומופיל • אלימות נגד להט"ב • התאבדויות בני נוער • לסביות פוליטית • פמיניזם לסבי • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי • מבטא הומוסקסואלי • סטריאוטיפים על להט"בים • בריונות והטרדות נגד להט"ב • הזדקנות בקהילה הגאה • לימודי להט"ב |  |
לקטגוריה • לפורטל
נאוה כורש

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1950 (בת 74) חיפה, ישראל
 תחום יצירה:  ציור, פיסול
נאוה כורש (נולדה ב-22 בנובמבר 1950) היא ציירת ופסלת ישראלית.
ביוגרפיה

כורש נולדה והתחנכה בחיפה, עברה בבגרותה לתל אביב שם העבירה את רוב שנותיה ושנות יצירתה.
בוגרת לימודי אומנות במכון אבני ביפו וב-New School בניו יורק שבארצות הברית. עבודותיה השתתפו והופיעו בתערוכות שונות בישראל ובעולם ויצירותיה נרכשו לאוספים מוכרים בבלגיה, בניו-יורק ובלוס אנג'לס.
הייתה נשואה בעברה למחזאי חנוך לוין, ולהם בן, לפני נישואיה ללוין הייתה בת זוגו של עידו מוסינזון.
תחומי אומנות

ציור בצבעי שמן ואקריליק על-גבי קנבס
פיסול בחימר
מבין יצירותיה המוכרות

ציור "אייכה" 2005
פסל "אייכה" שתמונתו מופיעה על שער הספר "האיש עם המיתוס באמצע", ספר שמאגד מאמרים על יצירתו של חנוך לוין.
'זיקפות מעופפות' - שמן על בד צרפתי, חתום, מידות: 24X16 - נמכרה תמורת 25$
הערות שוליים

↑  אבישי מתיה, ‏70 להולדת חנוך לוין: מה גרם לגדול מחזאי ישראל להיות כה אפל, באתר מעריב השבוע, 18 בדצמבר 2013
↑  נאוה כורש - 'זיקפות מעופפות', גלריה אגוזי
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פשיזם

סמל המפלגה הפשיסטית הלאומית של איטליה (עם פסקס במרכז) – מפלגתו של בניטו מוסוליני
פשיזם (מאיטלקית: Fascismo) היא אידאולוגיה ושיטת ממשל לאומנית וטוטליטרית של הימין הרדיקלי. מאפייני הפשיזם הבולטים הם מנהיג דיקטטורי, שלטון הדוגל באוטוקרטיה ריכוזית, מיליטריזם, דיכוי בכוח של האופוזיציה, אמונה בהיררכיה חברתית טבעית, הכפפת האינטרסים האינדיבידואליים למה שנתפס כטובת האומה או הגזע, ומשטור כוחני של החברה והכלכלה.
האידאולוגיה הפשיסטית נוצרה באיטליה, בשלהי המאה ה-19, בהשראת היעקובינים בצרפת. כשיטת ממשל היא התקיימה באיטליה, בהנהגתו של בניטו מוסוליני, בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
מקור המילה 'פשיזם' הוא סמל ה"פָאשֶס", או פסקס בלטינית – צרור זמורות שעוטף גרזן ושסימל ברומא העתיקה את הסמכות והעוצמה (האימפריום) של השלטון. סמל זה ביטא את הרצון להחזיר את איטליה לתפארת העבר. הוא צורף לסמלי הארגונים והמפלגות הפשיסטיות.
אטימולוגיה

המונח האיטלקי "Fascismo" נגזר מהמילה "פאסיו", צרור של מוטות, שנלקח מהטרמינולוגיה הלטינית. זה היה השם שניתן לארגונים פוליטיים באיטליה בשם "פאשי" (Fasci) (השווה למילה faction) קבוצות דומות לגילדות או לסינדיקטים. על פי דיווחו של מוסוליני עצמו, המפלגה הפשיסטית המהפכנית ("Partito Fascista Rivoluzionario") נוסדה באיטליה בשנת 1915.
הפשיסטים קישרו את המונח עם הפסקס הרומי הקדום – צרור מוטות קשורים סביב גרזן, שהוא סמל רומי עתיק לסמכותו של השופט האזרחי הנישא על ידי משרתיו, המשמשים עבורו כמבצעי עונש המוות על פי דברו.
הסמליות של הפסקס העידה על חוזק באמצעות אחדות: מוט יחיד נשבר בקלות, ואילו צרור של מוטות קשה הרבה יותר לשבירה, כוחו באחדותו. סמלים דומים פותחו על ידי תנועות פשיסטיות שונות: לדוגמה, סמל הפלנחה הוא חמישה חיצים המחוברים יחד על ידי אסל.
הגדרות של פשיזם

הפשיזם ועקרונותיו הוגדרו על ידי הוגים ומדינאים שהגדירו עצמם "פשיסטים", כגון בניטו מוסוליני. במקביל, גורמים חיצוניים לתנועה הפשיסטית ניסו להחיל הגדרת מונח זה גם על ארגונים וגופים שמעולם לא אימצו הגדרה זו ולעיתים אף התנגדו לפשיזם ולעקרונותיו ואף נלחמו בהם.
המפלגות הקומוניסטיות מתחו את הגדרת המושג "פשיזם" אל מעבר לאומות שנשאו את דגל הפשיזם בגאון כאיטלקים ובעלי בריתם, על משטרים ומפלגות בני פלוגתא, ובהם גם תנועות דמוקרטיות. למשל, התנועה הסוציאל-דמוקרטית כונתה על ידם "סוציאל פשיסטית".
מבין ההיסטוריונים שהגדרתם את המונח "פשיזם" מרחיבה (מעבר להגדרה המקורית, ואף בניגוד לדעתם של נשואי ההגדרה המרחיבה) ניתן לציין גם את קווין פסמור, שהגדיר כך:
פשיזם הוא מערכת של אידאולוגיות ופרקטיקות המבקשות להציב את האומה, המוגדרת במונחים ביולוגיים, תרבותיים, או היסטוריים, מעל לכל יתר מוקדי ההזדהות, וליצור קהילה לאומית מוּנעת. לאומנות פשיסטית היא ריאקציונרית בכך שהיא מבוססת על עוינות חריפה לסוציאליזם ולפמיניזם, מאחר שהאידאולוגיות האלה נתפסות כמציבות את המעמד או את המגדר מעל הלאום. לכן הפשיזם הוא תנועה השייכת לימין הקיצוני. הפשיזם הוא גם תנועה השייכת לימין הרדיקלי מאחר שתבוסת הסוציאליזם והפמיניזם ויצירתה של האומה המונעת תלויות בעלייתה לשלטון של אליטה חדשה, הפועלת בשם העם ובהנהגתו של מנהיג כריזמטי ומתגלמת במפלגת המונים בעלת מאפיינים צבאיים. פשיסטים קרובים לשמרנים מכוחה של השנאה המשותפת לסוציאליזם ולפמיניזם, אבל הם מוכנים להקריב את האינטרסים של השמרנים - משפחה, קניין, דת, אוניברסיטאות והשירות הציבורי - כאשר הם סבורים שכך דורש האינטרס הציבורי. הרדיקליזם הפשיסטי נובע גם מהשאיפה להרגיע את חוסר שביעות הרצון באמצעות היענות לדרישות מסוימות של תנועת הפועלים וארגוני הנשים, כל עוד הדרישות האלה עולות בקנה אחד עם סדר העדיפויות של המפלגה. הפשיסטים מבקשים להבטיח הרמוניה בין האינטרסים של הפועלים ושל הנשים לבין אלה של הלאום בכך שיקדמו את שתי הקבוצות האלה במגזרים מיוחדים של המפלגה או בתוך המערכת התאגידית. גישה לארגונים האלה ולזכויות שהם מציעים לחבריהם תלויה במאפייניו הלאומיים, הפוליטיים או הגזעיים של הפרט. כל היבטי המדיניות הפשיסטית ספוגים בלאומנות קיצונית.
הפשיזם באיטליה > רקע לעלייתו

בתקופת כיבושי נפוליאון באיטליה, החלו לשגשג תנועות פטריוטיות, שקראו לאיחוד הנסיכויות והמדינות האיטלקיות השונות לעם איטלקי אחד, במדינת איטליה הגדולה. ב-1870 הפכה איטליה למדינה ריבונית מאוחדת, שבירתה רומא, הופקעה משלטון האפיפיור. צורת השלטון במדינה הפכה למונרכיה חוקתית, תחת שלטונו של המלך ויטוריו אמנואלה השני, מאחד איטליה.
במלחמת העולם הראשונה הצטרפה איטליה אל צרפת ואל בריטניה כנגד ציר גרמניה–אוסטריה. למרות הניצחון, תבעה המלחמה קורבנות רבים, דבר שהציבור האיטלקי לא ציפה לו, ונוסף לכך מיתון כלכלי כבד. השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה התאפיינו בחוסר יציבות. ארגוני העובדים פתחו בשביתות תכופות ומשמעותיות שהשביתו את המשק והכבידו אף יותר על המצב הכלכלי ועל מצב הרוח הלאומי.
בשנת 1919 ייסד בניטו מוסוליני את המפלגה הפשיסטית, ובבחירות שהתקיימו בשנת 1921 זכתה מפלגתו, לראשונה, ב-35 מושבים מתוך 535 מושבי הפרלמנט. חוסר היציבות הפוליטית הביא למצב שבו היה מוסוליני נציג המפלגה היחידה שזכתה לתמיכת מפלגות אחרות, דבר שהביא את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, שאהד את מוסוליני ומפלגתו, להטיל על מוסוליני את הרכבת הממשלה. בשנת 1924 התקיימו בחירות חדשות באיטליה, דבר שהביא להגדלת מספר חברי המפלגה הפשיסטית בפרלמנט. לאחר ניצחונו בבחירות 1924 הביא מוסוליני לחקיקה שסילקה את מפלגות האופוזיציה מבית הנבחרים, והלאים את התקשורת ואת האיגודים המקצועיים.
בשנת 1936 הכריז מוסוליני על ידידותו והערכתו כלפי המפלגה הנאצית בגרמניה וכלפי מנהיגה אדולף היטלר, והודיע עם היטלר על הקמת "ציר רומא-ברלין". ב-10 ביוני 1940 הודיע מוסוליני על הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה כבת בריתה של גרמניה.
בין פשיזם לנאציזם

הנאציזם הוא פשיזם שהתפתח בגרמניה ונוספו לו גם עקרונות גזעניים. הפשיזם במדינות אחרות הדגיש פחות את העקרונות הגזעניים. למעשה, עד לשנת 1936, אז קיבל עליו מוסוליני חלק מהעקרונות הגזעניים, הפשיזם הטהור סתר את העקרונות הגזעניים של הנאציזם מאחר שהוא קיבל לשורותיו את כל התושבים שהביעו רצון להצטרף אל הלאום המדיני, קיבלו עליהם את עקרונות המדינה, והיו מוכנים לשרת אותה.
הן הנציונל-סוציאליזם הגרמני, והן הפשיזם האיטלקי, היו תנועות לאומניות. שתיהן הציגו כיעד את השלמת האיחוד הלאומי – שלכאורה לא מומש קודם תחת בתי המלוכה, ושתיהן ראו בלאום קולקטיב נעלה יותר מסכום חלקיו, והתייחסו בבוז לאינדיבידואליזם המערבי. אולם, בעוד הנאציזם אימץ את התורה האתנו-ביולוגית, וראה בגזע ה"טהור" את הבסיס למדינת הלאום; הרי שהפשיזם, עד שנת 1936, התקיים על בסיס תפיסה לאומית פוליטית מכלילה. על כן, קבוצות מיעוט אתניות בתוך מדינות לאום, כגון היהודים במרכזיה העירוניים של איטליה, דוברי גרמנית בצפון איטליה, וקרואטים שנכבשו במלחמה, כולם נתפסו לפי עקרונות הפשיזם כחלק מהלאום האיטלקי, או כמי שיכולים ואמורים להצטרף אליו ללא אפליה, ואף נדרשו מהשלטונות הפשיסטים לנאמנות מוחלטת למדינה.
עם זאת, בשלב מסוים, בהשפעת הנאצים אימץ המשטר הפשיסטי באיטליה עקרונות גזעניים. בסוף שנת 1938 פרסמה המועצה הפשיסטית העליונה שורה של תקנות ובהן איסור על נישואים בין בני גזעים שונים והרחקת התלמידים היהודים ממוסדות הלימוד הכלליים.
הפשיזם בעולם

מלבד איטליה, מדינות נוספות שהיו בעלות אוריינטציה פשיסטית (ובחלקן גם נאצית) הן: האימפריה היפנית,[דרוש מקור: נתון למחלוקת] אוסטריה, הונגריה, בולגריה, רומניה, קרואטיה, סלובקיה, צרפת של וישי, ארגנטינה, ברזיל ובמידה מסוימת גם ספרד ופורטוגל. בצרפת שבין מלחמות העולם חלק מהאנשים שהיו בעלי דעות סוציאליסטיות עברו לתמיכה בפשיזם – למשל גוסטב ארווה. הוקמו מפלגות פשיסטיות שתוך זמן קצר הוצאו מחוץ לחוק.
יש הטוענים כי גם קוריאה הצפונית הייתה במקור גרורה של ברית המועצות וחלק מהעולם הקומוניסטי, אך עם הזמן היא עברה בהדרגה לאידאולוגיית צ'וצ'ה, השואבת מהפשיזם את עקרונות ההיררכיה החברתית הנוקשה שבראשה מנהיג עליון כל-יכול, הלאומנות הקיצונית, המיליטריזם, וההתנגדות לדמוקרטיה הליברלית, ולבסוף גם ההתנגדות לקומוניזם התבטאה כשהמושג נמחק מחוקת מפלגת הפועלים השלטת.