stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היידן וייט

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1928 מרטין, מחוז ויקלי, ארצות הברית 
 פטירה:  5 במרץ 2018 (בגיל 89) סנטה קרוס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ויין 
 מוסדות:  אוניברסיטת סטנפורד  אוניברסיטת רוצ'סטר  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  אוניברסיטת ויין  אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז  אוניברסיטת וסליין 
 מונחה לדוקטורט:  Nancy S. Struever 
 זרם:  פוסט מודרניזם
 תחומי עניין:  פילוסופיה של ההיסטוריה
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, היסטוריון, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  אריך אוארבך, תומאס קון, נורתרופ פריי, ויליאם בוסנברוק
 מדינה:  ארצות הברית
 יצירות ידועות:  Metahistory 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1980) פרס ברלין (2003) עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
היידן וייט (Hayden White;‏ 12 ביולי 1928 – 5 במרץ 2018) היה היסטוריון ופילוסוף אמריקאי, עבודתו מתעסקת בעיקר בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה. וייט הציע גישה פוסטמודרנית להיסטוריה המדגישה את הנרטיביות של עבודת ההיסטוריון ומצמצמת את ההבדל בין ההיסטוריה לספרות, שהיסטוריונים מן האסכולה הביקורתית של ההיסטוריה, כמו קרל המפל ניסו לחדד. אלעזר וינריב טען בשנת 2003 שווייט הוא הוגה הדעות רב ההשפעה ביותר בפילוסופיה של ההיסטוריה ובמתודולוגיה שלה בשלושים השנים האחרונות.
קורות חייו

היידן וייט נולד במרטין בטנסי. הוא קיבל את התואר הראשון שלו באוניברסיטת ויין סטייט בשנת 1951, את התואר השני מאוניברסיטת מישיגן בשנת 1952 ואת התואר השלישי, גם כן מאוניברסיטת משיגן, בשנת 1956. וייט עבד באוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק וקיבל שם פרופסורה בשנת 1962. בשנת 1968 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובשנת 1973 לאוניברסיטת ווסליאן בקונטיקט, שם שימש כראש הפקולטה למדעי הרוח. בשנת 1978 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז שם שימש כפרופסור במשך שנים רבות.
מחקריו המוקדמים של וייט עוסקים בעיקר בהיסטוריונים מתקופת הנאורות ומנתחים את שיטתם, הוא בין השאר כתב ספר על ג'אמבטיסטה ויקו. בשנת 1966 פרסם מאמר בשם "נטל ההיסטוריה" בו הוא פורש את השאלות הפילוסופיות שיעסיקו אותו בעבודתו המאוחרת. ספרו הגדול של וייט הוא "מטא-היסטוריה" שהוציא בשנת 1973 בו הוא פרש את משנתו הפילוסופית. בספרים ומאמרים מאוחרים יותר פיתח וייט את משנתו והשיב למבקריו.
בשנת 1972, בעת שהיה חבר סגל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, נחשפה פרשיה לפיה משטרת לוס אנג'לס אספה מודיעין סמוי באוניברסיטה. המודיעין נאסף על ידי שוטרים סמויים שהתחפשו לסטודנטים והקלטת שיעורים ודיונים בכיתות. בעקבות הפרשיה תבע וייט את מפקד משטרת לוס אנג'לס, אדווארד דייוויס, על שימוש לא חוקי בכספי ציבור. וייט זכה במשפט זה בו נקבעו באופן תקדימי קריטריונים לאיסוף מידע על ידי המשטרה בקליפורניה. נקבע שהמשטרה לא יכולה לאסוף מידע פרטי על אזרחים בהיעדר חשד סביר של פשע.
הגותו > היסטוריה וספרות

יסוד תורתו של וייט בטענה שהעיצוב הספרותי של הטקסט ההיסטורי איננו נפרד מן המחקר והעובדות ההיסטוריות, אלא מהווה חלק בלתי מהותי מהם. לדעת וייט ההיסטוריה נחשבה בכל הדורות כחלק מן הספרות והוא טוען שהאתגר שהציבו ההוגים מן הפילוסופיה האנליטית של ההיסטוריה, לקרב בין המחקר ההיסטורי למחקר של מדעי הטבע נכשל ובטעות יסודו. הוא יוצא כנגד הוגים כמו קרל המפל מן הפוזיטיביזם הלוגי שניסו להסביר את ההיסטוריה באמצעות חוקים דדוקטיביים או הסתברותיים, כמו במדעי הטבע, וכן כנגד הוגים כמו אנשי אסכולת האנאל שטענו שניתן להבין לחלוטין תקופה היסטורית באופן אובייקטיבי. וייט גם שולל הסברים רציונליסטיים של ההיסטוריה, המנסים להעמיד את המחקר ההיסטורי בדומה למדעי החברה: הפסיכולוגיה, הכלכלה והאנתרופולוגיה. לדעתו, תחום הידע הקרוב ביותר להיסטוריה הוא הספרות, ועל ההיסטוריונים להכיר בכך.
אין זה אומר שההיסטוריה כולה היא בדייה. וייט עומד על כך שגם טקסט ספרותי "רגיל" כמו שירה או רומן יכול להיות נאמן למציאות ברמות שונות, ובוודאי סוגות ספרותיות אחרות כמו עיתונאות. ההבדל בין הספרות לבין מדעי הטבע הוא בכך שהספרות לא מתיימרת לייצג את המציאות עצמה, כמות שהיא, וכן היא לא מתיימרת למצוא חוקיות וכללים במציאות ולפיכך היא לא טוענת שיש לה יכולת ניבוי. וייט טוען שההיסטוריה תמיד הייתה, גם כאשר שאפה להידמות למדעי הטבע, מוצר ספרותי בלבד ואין לה יכולת לתאר את המציאות "כפי שהייתה בעליל", כניסוחו של לאופולד פון רנקה.
הגותו > דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי

בספרו "מטא היסטוריה" חקר וייט את דרכי הניסוח והעיצוב הספרותי של כמה מן ההיסטוריונים החשובים של המאה ה-19, כמו: לאופולד פון רנקה, קרל מרקס, ז'ול מישלה, יעקב בורקהרדט ואלכסיס דה טוקוויל, וניסה להפיק מהן הסבר לשאלה כיצד המחקר ההיסטורי מעצב את ההיסטוריה. הוא טען שניתן לשים לב לארבעה רכיבים בטקסט ההיסטורי, שכל אחד מהם מתחלק לארבע אפשרויות. ארבעת הרכיבים הם:
ארבעה טיפוסי הסבר או טיעון: פורמיסטי, אורגניציסטי, מכניסטי, וקונטקסטואלי.
ארבע נטיות אידאולוגיות: אנרכיזם, שמרנות, רדיקליזם וליברליזם.
ארבעה סוגי העללה: רומנסה, טרגדיה, קומדיה וסאטירה.
ארבעה סוגי השאלות: מטפורה, מטונימיה, סינקדוכה ואירוניה.
הגותו > דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי > סוגי הסבר

וייט מונה ארבעה סוגי הסבר היסטורי, כלומר סוגי תשובות אפשריות לשאלה: מדוע התרחש אירוע מסוים? אפשרות אחת היא ההסבר הפורמיסטי, כלומר: הסבר המדגיש את ייחודיותו של האירוע המוסבר ומדגיש את חד פעמיותו, סוג הסבר זה מראה כיצד צירוף נסיבות היסטוריות ייחודיות הביאו להתרחשות מאורע היסטורי. סוג ההסבר השני הוא ההסבר האורגניציסטי, כלומר: הסבר המעמיד כל מאורע היסטורי כחלק ממכלול, ומסביר אותו כחלק מתכלית גדולה יותר. סוג ההסבר השלישי הוא הסבר מכניסטי, כלומר: הסבר המתבסס על חוקיות, הסברים מסוג זה טוענים שהתרחשות אירוע מסוים נובעת מהתממשותם של כללים התקפים בהיסטוריה. סוג ההסבר האחרון הוא ההסבר הקונטקסטואלי, כלומר: הסבר המעמיד את האירוע לאור תקופתו ומקומו ומסביר כיצד הוא היה הגיוני לאור הנסיבות.
הגותו > דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי > נטיות אידאולוגיות

וייט מונה גם ארבע נטיות אידאולוגיות אפשריות בניסוח ההיסטורי. הנטייה הראשונה היא אנרכיזם, השואפת לשינוי מיידי ומהיר של המבנה החברתי כדי לייצר מציאות אוטופית, תוך געגועים לעבר הנתפס כנפלא. הנטייה השנייה היא שמרנות, הטוענת שיש לתת למציאות להתקדם בקצב איטי ו"טבעי". גם השמרנות וגם האנרכיזם מתבססות על אינטואיציה ולא על ניתוח שיטתי-מדעי. נטייה שלישית היא רדיקליזם, שבדומה לאנרכיזם שואפת לשינוי מהיר, אך בניגוד אליו אין בה געגועים לעבר רחוק והיא מתבססת על ניתוח ולא על אינטואיציה. הנטייה האחרונה היא ליברליזם השואפת לשינוי הדרגתי, אך כמו הרדיקליזם, ובניגוד לשמרנות היא מתבססת על רציונליות מדעית.
הגותו > דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי > סוגי העלילה

לדעת וינריב ניתן לזהות ארבעה סוגים של ניסוח הטקסט ההיסטורי בתבניות ספרותיות. העלילה נוצרת על ידי תחימת האירוע ההיסטורי (הקביעה מתי הוא מתחיל ומסתיים) ועל ידי שימת דגש על מאפיינים מסוימים בו תוך הדגשה פחותה של מאפיינים אחרים. סוג ההעללה הראשון הוא רומנסה שעיקרה סיפור גיבורים. על פי וייט הרומנסה מבטאת חיפוש של הזהות העצמית וניצחון הגיבור היחיד על העולם הסובב אותו. סוג ההעללה השני הוא הטרגדיה. בטרגדיה מתואר מאבק של דמות בודדת או דמויות אחדות במצב קשה שהן נקלעו אליו, בדרך כלל מסתיים המאבק באסון. סוג ההעללה השלישי הוא הקומדיה. גם הקומדיה מתארת מאבק של אדם במצב קשה שהוא נקלע אליו אלא שמצב זה נובע משורה של אי הבנות או צירופי מקרים. בסופה של הקומדיה הגיבור מצליח בדרך כלל לנצח, אך זהו ניצחון הנובע מהשלמה עם המצב הקיים. סוג ההעללה האחרון הוא הסאטירה. הסאטירה מתארת פגמים וליקויים במציאות ומראה כמה בני אדם מוגבלים ולא מצליחים להילחם בקשיים.
הגותו > דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי > סוגי השאלות

ישנם גם ארבעה סוגי השאלות, לדעת וייט, הנפוצים בטקסט הספרותי, והם המפתח לאידאולוגיה ולגישה הספרותית של המחבר ההיסטורי. סוג ההשאלה הראשון הוא המטפורה, כלומר: שימוש במילה מסוימת כדי לתאר מושג מתחום ידע אחר תוך התבססות על דמיון בין שני המסומנים. למשל: "פלוני החזיק בעמדות ניציות" כאשר הנץ מתאר תוקפנות. סוג ההשאלה השני הוא מטונימיה, כלומר: שימוש במילה הקשורה בקשר של סיבה, או המחשה למסומן, כדי לתאר אותו. למשל: "פלוני זכה בכס מלכות", כאשר הכוונה היא שהוא זכה במלוכה ולא רק בכס. סוג ההשאלה השלישי הוא סינקדוכה, כלומר: שימוש בחלק ממכלול כדי לתאר את השלם או בשלם כדי לתאר את החלק. למשל: "ישראל זכתה במדליה במשחקים האולימפיים" כאשר ישראל (השלם) מתארת את הספורטאי שזכה בפועל (החלק). סוג ההשאלה האחרון הוא אירוניה, כלומר: שימוש במילים כאשר כוונתן שונה מן המשמעות הפשוטה שלהן. לדוגמה: "המדינה ממש דואגת לנזקקים" כאשר הכוונה היא שהיא איננה דואגת להם.
הגותו > דרכי העיצוב של הטקסט ההיסטורי > ממצאיו של וייט

וייט טען ששילוב של ארבעת הגורמים הללו יוצר להיסטוריון את הסגנון הייחודי שלו. מסקנתו היא שהסגנון של ההיסטוריונים איננו נובע מהסתכלות אובייקטיבית בעובדות אלא בעיקר מגישות נרטיביות ספרותיות המעצבות את תפיסת עולמם ולפיכך גם את ההיסטוריה שהם כותבים. וייט טען שיש הקבלה בין ארבעת הרכיבים הספרותיים, כאשר הרכיב הקובע הוא סוג ההשאלה. היסטוריון המשתמש בסוג השאלה מסוים יחזיק בדרך כלל גם בנטייה אידאולוגית, סוג העלילה ובדפוס הסבר התואם את סוג ההשאלה שלו. ניתן לסכם את הסגנונות ההיסטוריים שמצא וייט בטבלה דלקמן:
| דפוס עלילה | סוג הסבר | נטייה אידאולוגית | השאלה לשונית | היסטוריון לדוגמה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| רומנסה | פורמיסטי | אנרכיזם | מטפורה | מישלה |
| טרגדיה | מכניסטי | רדיקליזם | מטונימיה | מרקס |
| קומדיה | אורגניציסטי | שמרנות | סינקדוכה | רנקה |
| סטירה | קונטקסטואלי | ליברליזם | אירוניה | בורקהרדט   |
השפעה וביקורת

הגותו של וייט ספגה ביקורת. דרישתו לראות בהיסטוריה ענף של הספרות עוררה מחלוקות והתנגדויות בקרב היסטוריונים מן האסכולה המודרניסטית. אלו טענו שלהיסטוריה יש יתרון על הספרות בכך שהיא עוסקת בעובדות ומנתחת אותן בדרך רציונלית, בניגוד לספרות שכלל לא מתיימרת לשקף אמת היסטורית ובטח שאין לה מתודולוגיה סדורה כיצד לעשות זאת. הוגים מן האסכולה הפוסטמודרנית ביקרו את הקיבעון של וייט בחלוקה לארבע, וטענו שיש לתת גמישות יתר בהגדרת הסגנונות ההיסטוריים ומאפייניהם השונים.
תשובתו למבקריו, במיוחד בנוגע לנקודת המבט הפוסטמודרניסטית בהגותו, הייתה: ”אני אכן פוסט מודרניסט אך אני מגדיר את המושג אחרת. בעיני הפוסט מודרניסט הוא זה שנמצא בשלב האחרון של המודרניזם, השלב שגם מסתכל על המקום שממנו הוא בא. אני לא רוצה להיות בשלב המודרני שבו הסתכלו על בית בתור מכונת מגורים, ואני לא חושב שגם אם הייתי רוצה הייתי יכול להיות שם.” על אמנות הכתיבה הוא אמר שמבחינתו זו היא האמנות האמיתית של ההיסטוריה, שנוטים להזניח.
למרות הביקורת תורתו של וייט זכתה לתהודה והשפעה רבה והוא נחשב על ידי רבים לאחד מגדולי הפילוסופים של ההיסטוריה במחצית השנייה של המאה ה-20.
כתביו בעברית

"הטקסט ההיסטורי כמוצר ספרותי", בתוך: חשיבה היסטורית, קובץ מאמרים בפילוסופיה של ההיסטוריה (עורך: אלעזר וינריב), כרך ב', תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1985, עמ' 305–322.
לקריאה נוספת

אלעזר וינריב, היסטוריה - מיתוס או מציאות? הרהורים על מצב המקצוע, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2003, עמ' 322–360.
אלעזר וינריב, חשיבה היסטורית, פרקים בפילוסופיה של ההיסטוריה, כרך א', תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1987, עמ' 402–411.
הערות שוליים

↑  וינריב, היסטוריה - מיתוס או מציאות?, עמ' 322
↑  Hayden V. White, The Burden of History, History and Theory 5, 1966, עמ' 111 doi: 10.2307/2504510
↑  Hayden V. White, Metahistory : the historical imagination in nineteenth-century Europe, Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1973, ISBN 0-8018-1469-3
↑  וינריב, היסטוריה - מיתוס או מציאות?, עמ' 332-331
↑  וינריב, היסטוריה - מיתוס או מציאות?, עמ' 333-332
↑  וינריב, היסטוריה - מיתוס או מציאות?, עמ' 335-333
↑  וינריב, היסטוריה - מיתוס או מציאות?, עמ' 339-335
↑  וינריב, היסטוריה - מיתוס או מציאות?, עמ' 340
↑   יפתח אשכנזי, אמת ובדיון על פי ההיסטוריון הפוסט מודרני החשוב בעולם, באתר הארץ, 20 ביולי 2013
↑  ראו אצל וינריב ובכתבתו של אשכנזי בקישורים החיצוניים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296341505171  PLWABN: 9810657628205606  BIBSYS: 5044300  BNE: XX1156902  BnF: cb120542000 (data)  CANTIC: a10178454  CiNii: DA00703328  GND: 119320908  ICCU: MILV063136  ISNI: 0000 0001 2141 9968  LCCN: n50020220  LNB: 000048870  NDL: 00880955  NKC: skuk0005912  NLA: 35604122  NLG: 164264  NLK: KAC201001276  NSK: 000336240  NTA: 068398948  RERO: 02-A003971457  SELIBR: 101681  SNAC: w6fz1h77  SUDOC: 028775457  Trove: 1011572  VIAF: 85186152   WorldCat (עם VIAF): 85186152
כריס סמולינג

כריסטופר לויד "כריס" סמולינג (באנגלית: Christopher Lloyd "Chris" Smalling; נולד ב־22 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם באל פאייח מליגת העל הסעודית .
קריירת מועדונים

סמולינג החל את הקריירה בקבוצת החובבים מיידסטון יונייטד(אנ'), שם ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2007. הוא הפך במהרה לשחקן חשוב בקבוצה ולאחר סדרה של הופעות מרשימות הצטרף למועדון פולהאם שהייתה אז בפרמייר ליג באפריל 2008.
סמולינג ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ב-24 במאי במשחק האחרון של עונת 2008/2009 בהפסד 0–2 לאברטון, ובעונה שלאחר מכן כבר הפך לשחקן מפתח בהרכב פולהאם. יכולתו הגבוהה הביאה להתעניינות מצד קבוצת מנצ'סטר יונייטד, ובחודש ינואר 2010 הודיע המועדון כי סמולינג חתם בשורותיו, אך יישאר בפולהאם עד לסיום אותה עונה. סמולינג הצטרף רשמית למנצ'סטר יונייטד ב-1 ביולי 2010, והופעת הבכורה שלו במועדון הייתה במשחק מגן הקהילה ב-8 באוגוסט בניצחון 1–3 על צ'לסי שבו יונייטד זכתה בתואר.
בעונתו הראשונה בקבוצה שימש סמולינג בעיקר כשחקן מחליף, אך מספר פציעות של שחקני הגנה אחרים הובילו אותו בהמשך העונה לתפוס מקום בהרכב. עם תחילת עונת 2011/2012 סמולינג הפך לשחקן משמעותי יותר בקבוצה, שהוא מתפקד כבלם או בעמדת המגן הימני, וכבש את שערו הראשון בפרמייר ליג ב-18 בספטמבר 2011, במשחק הניצחון 1–3 מול צ'לסי.
בעונת 2016/2017 בליגה האירופית, תחת המאמן ז'וזה מוריניו, זכה סמולינג עם קבוצתו בתואר האירופי, וזאת לאחר שפתח במשחק הגמר בו ניצחה קבוצתו 0–2 את אייאקס.
סמולינג מנהל החל מ-2018 אורח חיים טבעוני.
ב-30 באוגוסט 2019 הושאל לקבוצת רומא. ב-25 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–2 לאטאלנטה. ב-30 באוקטובר כבש את שערו הראשון בניצחון 0–4 לאודינזה. ב-5 באוקטובר 2020 חתם באופן קבוע ברומא לשלוש שנים.
ב- 2 בספטמבר 2024 חתם באל פאייח מליגת העל הסעודית בחוזה לשנתיים.
קריירה בינלאומית

סמולינג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-2 בספטמבר 2011, במשחק מול נבחרת בולגריה.
תארים > קבוצתיים

פרמייר ליג (2): 2010/11, 2012/13
גביע ה-FA (1): 2015/16
גביע הליגה האנגלית (1): 2016/17
מגן הקהילה (3): 2010, 2011, 2013
הליגה האירופית: 2016/17
הקונפרנס ליג (1): 2021/22
תארים > אישיים

שחקן משחק גמר הקונפרנס ליג (1): 2022
נבחרת העונה של הקונפרנס ליג (1): 2021/22
הערות שוליים

↑  כריס סמולינג: "מאז שאני טבעוני אני נפצע פחות", באתר ynet, 5 באוגוסט 2018
↑  'מדוע מנצ'סטר יונייטד נתנה לו ללכת?' – כריס סמולינג זכה לשבחים על התצוגה שלו במשחק גמר הקונפרנס ליג באתר הסאן
↑  נבחרת העונה בקונפרנס ליג 2021/22
| נבחרת אנגליה – מונדיאל 2014 |
| --- | --- | --- |
|  1 הארט •  2 ג'ונסון •  3 ביינס •  4 ג'רארד •  5 קייהיל •  6 ג'אגיילקה •  7 וילשר •  8 למפארד •  9 סטארידג' •  10 רוני •   11 ולבק •  12 סמולינג • 13 פוסטר •  14 הנדרסון • 15 אוקסלייד-צ'מברלין • 16 ג'ונס • 17 מילנר • 18 למברט • 19 סטרלינג • 20 לאלאנה • 21 בראקלי • 22 פורסטר • 23 שו • מאמן: הודג'סון |  1 הארט •  2 ג'ונסון •  3 ביינס •  4 ג'רארד •  5 קייהיל •  6 ג'אגיילקה •  7 וילשר •  8 למפארד •  9 סטארידג' •  10 רוני •   11 ולבק •  12 סמולינג • 13 פוסטר •  14 הנדרסון • 15 אוקסלייד-צ'מברלין • 16 ג'ונס • 17 מילנר • 18 למברט • 19 סטרלינג • 20 לאלאנה • 21 בראקלי • 22 פורסטר • 23 שו • מאמן: הודג'סון | אנגליה |
| נבחרת אנגליה – יורו 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 הארט •  2 ווקר •  3 רוז •  4 מילנר •  5 קייהיל •  6 סמולינג •  7 סטרלינג •  8 לאלאנה •  9 קיין •  10 רוני •   11 ורדי •  12 קליין • 13 פורסטר •  14 הנדרסון • 15 סטארידג' • 16 סטונס • 17 דייר • 18 וילשר • 19 בראקלי • 20 אלי • 21 ברטרנד • 22 רשפורד • 23 היטון • מאמן: הודג'סון |  1 הארט •  2 ווקר •  3 רוז •  4 מילנר •  5 קייהיל •  6 סמולינג •  7 סטרלינג •  8 לאלאנה •  9 קיין •  10 רוני •   11 ורדי •  12 קליין • 13 פורסטר •  14 הנדרסון • 15 סטארידג' • 16 סטונס • 17 דייר • 18 וילשר • 19 בראקלי • 20 אלי • 21 ברטרנד • 22 רשפורד • 23 היטון • מאמן: הודג'סון | אנגליה |
חיים זעפרני

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 ביוני 1922 אסואירה, מרוקו 
 פטירה:  31 במרץ 2004 (בגיל 81) פריז, צרפת 
 מוסדות:  סורבון  קולז' דה פראנס 
 תלמידי דוקטורט:  Ephraïm Riveline, Michel Serfaty, מוריס ר' חיון, גדעון קוץ, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
פרופ' חיים זעפרני (10 ביולי 1922, מוגדור - 31 במרץ 2004, פריז) היה היסטוריון וחוקר ספרות, ראש הפקולטה לשפה העברית והציוויליזציה היהודית באוניברסיטת פריז ומחשובי החוקרים של יהדות צפון אפריקה ומורשתה.
קורות חיים

חיים זעפרני נולד בעיר מוגדור שבמרוקו ב-10 ביוני 1922. בגיל 4 הוא התייתם מהוריו, ועבר לחסות בבית סבתו וסבו. מסבו למד עברית ועמו התעמק בכתבי הקודש היהודיים עוד מגיל צעיר. כילד למד בבית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) במוגדור. בשנת 1938 נסע ללמוד בצרפת, שם קיבל הכשרה כמורה. לאחר לימודיו חזר למרוקו ולימד מקצועות שונים כגון מדעים וציור בבתי הספר של כי"ח. בהמשך חייו כיהן גם כמפקח ללימודי השפה הערבית בבתי הספר של כי"ח, והיה חבר בוועדה הלאומית לרפורמה בחינוך לאחר עצמאות מרוקו.
לימודיו האקדמיים כללו תואר ראשון בלשון העברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר ראשון נוסף בערבית קלאסית מאוניברסיטת רבאט, תואר שני במשפטים וכלכלה ודוקטור בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת פריז. הדיסרטציה שלו עסקה בחינוך היהודי בארצות האסלאם והיא פורסמה כספר בשנת 1969.
הוא התחיל את הקריירה האקדמית שלו בהוראת עברית באוניברסיטת פריז, ובהמשך מונה לפרופסור מן המניין ולראש הפקולטה לשפה העברית והציוויליזציה היהודית באוניברסיטה. בשנים 1991–1992 היה חוקר אורח במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
על פועלו המחקרי זכה לפרסים רבים, ביניהם פרס ע"ש אירווינג וברטה ניומן (1982–1983), פרס בן צבי לשנת תשמ"ה (1984-1985), פרס המגרב (2001) ועוד. לאחר מותו, המכון ללימודים יהודיים ע"ש אלי ויזל בפריז החליט להעניק פרס שנתי המוקדש לזכרו.
מחקריו

במשך עשרות שנות פועלו האקדמי חיבר וערך 15 ספרים שתורגמו בחלקם לשפות אחרות בהן עברית, ערבית, ספרדית ואנגלית, וכן פרסם למעלה מ-200 מאמרים. מחקריו עוסקים בנושאים רבים ומגוונים: יהדות צפון אפריקה ובפרט יהדות מרוקו, יהדות ספרד, יחסי יהודים-מוסלמים והשפעות הדדיות, חינוך, ספרות הלכתית וקבלה, שירה עברית, מסורות אוראליות, מוזיקה, לשונות כגון מרוקאית יהודית, חכיתיה, ברברית יהודית ועוד. הוא פרסם מחקר על תולדות יהדות מרוקו בספר "אלף שנות חיים יהודיים במרוקו: היסטוריה ותרבות, דת ומיסטיקה" שפורסם בצרפתית בשנת 1983 ותורגם לעברית.
ספר חשוב נוסף שלו הוא ספרו "השירה העברית במרוקו" שתרגומו לעברית פורסם בשנת 1984. הספר מהווה מחקר חלוצי של השירה העברית שחוברה לאורך הדורות על ידי משוררים יהודים במרוקו. ספר חשוב אחר שלו הוא "יהדות אנדלוסיה והמגרב" (Juifs d'Andalousie et du Maghreb, 1996). בספר זה הראה זעפרני את הקשרים התרבותיים, הכלכליים והפוליטיים האדוקים בין יהדות ספרד ליהדות מרוקו בימי הביניים וכמו כן העלה את התזה, החוזרת גם בחיבוריו האחרים, שלאחר גירוש ספרד היהודים והמוסלמים המגורשים שעתקו למרוקו את מסורותיה של אל-אנדלוס בכלל תחומי החיים והתרבות. ספר חלוצי אחר של זעפרני עוסק בהתפתחות הקבלה בקרב יהודי מרוקו, ובו לראשונה סקר באופן מקיף את הספרות הקבלית הענפה של מקובלים ממרוקו לאור ספרות הקבלה ממרכזים יהודיים אחרים, והראה את הקשרים השונים ביניהן.
תרומה מחקרית חשובה נוספת של זעפרני הייתה בשימור מסורות אוראליות והיסטוריה שבעל פה, ולשם כך הוא נסע אף לאזורי ספר בעומק מרוקו. הוא הקליט רבנים, מלמדים וחברי קהילות יהודיות מכפרים שונים, ופרסם מאמרים רבים על ההשפעות התרבותיות ההדדיות בין יהודים לברברים. כך למשל היה נהוג בקרב חוקרים לחשוב שתַשֶלְחִית הייתה שפה מדוברת בלבד על ידי יהודים, והם כתבו בעברית או בערבית-מרוקאית יהודית בלבד. לעומת זאת זעפרני גילה כתבים שונים, כולל הגדה של פסח, בתַשֶלְחִית -יהודית (או: ברברית-יהודית) הכתובה באותיות עבריות.
ספריו

חיים זעפרני, השירה העברית במרוקו, תרגם מצרפתית: אפרים ריבלין, ירושלים :מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ד 1984.
חיים זעפרני, אלף שנות חיים יהודיים במרוקו: היסטוריה ותרבות, דת ומיסטיקה, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשמ"ו 1986.
Grammaire de l'hébreu vivant (avec David Cohen), (Histoire, morphologie et syntaxe), Paris, PUF, 1968, 319p.
Pédagogie juive en terre d'Islam: L'enseignement traditionnel de l'hébreu et du judaïsme au Maroc, Paris, A. Maisonneuve, 1969, 191 p.
Études et recherches sur la vie intellectuelle juive au Maroc, Pensée juridique et environnement social, économique et religieux, Vie sociale, économique et religieuse : Études de Taqqanot et Responsa, Paris, P. Geuthner, 1972, 331 p., avec une carte et 8 planches, 2e éd. 2003, XXXI + 331 p. et 10 planches.
Poésie juive en Occident musulman, Paris, P. Geuthner, 1977, IX + 472 p. avec 6 planches de fac-similés, 2e éd. 2003, XII + 472 p. et planches.
Le livre de la création ou la Kabbale des Origines (Sefer Yesirah), Éditions Art et Valeur, Paris, 1976, (Ouvrage illustré par le peintre viennois Ernst Fuchs).
Littératures dialectales et populaires juives en Occident musulman, Paris, P. Geuthner, 1980, XX + 440 p., 2e éd. 2003, XIX + 440 p. et 10 planches.
Poésie juive au Maroc, (en hébreu), éd. par Yosef Tobi, Jérusalem, Institut Ben Zvì, 1984, 210 p.
Kabbale, vie mystique et magie. Judaïsme d'Occident musulman, Paris, Maisonneuve & Larose, 1986, 487 p., 2e éd. 1996.
La version arabe de la Bible de Saadia Gaon : L'Écclésiaste et son commentaire Le livre de l'Ascèse, avec André Caquot, Paris, Maisonneuve & Larose, 1989, 132 p.
Éthique et Mystique. Judaïsme en terre d'Islam : Le commentaire kabbalistique du «Traité des Pères» de J. Bu-'Ifergan, Paris, Maisonneuve & Larose, 1991, 260 p. (texte en français et en hébreu), réédité en 2002.
Los Judíos del Occidente Musulmán: Al-Andalus y el Maghreb, Madrid, Mapfre, 1994, 440 p.
Recherches sur les Juifs du Maghreb, Paris, Revue Européenne des Études Hébraïques, Institut Européen d’Études Hébraïques, Université de Paris VIII, et Brit Ivrit Olamit, Hors série, 1997, 177 p. en français et 40 p. en hébreu.
Juifs d'Andalousie et du Maghreb, Paris, Maisonneuve & Larose, 1996, 437 p.
Traditions poétiques et musicales juives en Occident musulman, Paris, Stavit -Unesco, 1998, 322 p.
Le judaïsme maghrébin: le Maroc, terre de rencontres des cultures et des civilisations, Recueil de conférences prononcées par H. Zafrani à l'Académie du Royaume du Maroc et de quelques articles parus dans Académia, Revue de l'Académie, Rabat, ed. Marsam, 2003, 240 p
Le monde de la légende: Littérature de prédication juive en Occident musulman, Paris, éd. Nadir, Maisonneuve & Larose, 2003, 218 p.
הערות שוליים

↑  Richard Ayoun - Le Professeur Haïm Zafrani, la rigueur de la science au service de l’Histoire et du dialogue
↑  Pédagogie juive en terre d'Islam: L'enseignement traditionnel de l'hébreu et du judaïsme au Maroc, Paris, A. Maisonneuve, 1969, 191 p
↑  פרס יצחק בן-צבי, תשמ"ה
↑  Galand-Pernet et H. Zafrani, Une version berbère de la Haggadah de Pesah, Texte de Tinhir du Todrha (Maroc), Paris 1970, Supplément au tome XII des Comptes rendus du G.L.E.C.S. http://www.mondeberbere.com/juifs/haggadah.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270135605171  PLWABN: 9810699781105606  BIBSYS: 98007947  BNE: XX1163774  BnF: cb11929566r (data)  GND: 121166791  ISNI: 0000 0000 8182 6429  LCCN: n83204090  NTA: 06775368X  SUDOC: 027202151  VIAF: 114414512   WorldCat (עם VIAF): 114414512
דן ביטמן

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1962 (בן 62) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 סוגה:  רוק 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 פרופיל ב-IMDb
 
דן ביטמן (ברומנית: Dan Bittman; נולד ב-29 במרץ 1962) הוא זמר רומני.
ביוגרפיה

ביטמן נולד בבוקרשט, מ-1987 החל לשמש כסולן המרכזי בלהקת "Holograf".
בנוסף בין 1984–1985 היה חבר בלהקת הרוק "Iris".
ב-1994 זכה ב"סלקציה נציונלה", קדם-האירוויזיון של רומניה. בתחרות האירוויזיון של אותה שנה הוא הגיע למקום ה-21 עם 14 נקודות.
מ-2001 ועד 2003 הנחה את הגרסה הרומנית של תוכנית הכישרונות הצעירים "בראבו" (Bravo Bravissimo).
ב-2001 שיחק בסרט "Proprietarii de stele".
ב-2004 החל להנחות את התוכנית "Dănutz S.R.L.‎" בטלוויזיה הרומנית. באותה שנה גם שיחק בסרט "Orient Express" שנשלח להתמודד מטעם רומניה על פרס האוסקר לסרט הזר.
ב-2010 מונה ליועץ למשרד האוצר הרומני, והתפטר זמן קצר לאחר מכן.
הערות שוליים

↑  Dan Bittman, rol de macho și sex sălbatic, într-un film de Sergiu Nicolaescu (VIDEO) | B1.ro, www.b1.ro (ברומנית)
↑  Dan Bittman despre plecarea de lângă Vlădescu: Mi-am dat demisia, evz.ro (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 3100 6139  MusicBrainz: 61b4d5b2-f179-4034-9b7d-a8f71252116c 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רומנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לינה דנהאם

| --- | --- |

דנהאם, 2012
 לידה:  13 במאי 1986 (בת 38) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 מקום לימודים:  אוברלין קולג' (2008)  בית הספר סנט אן  ניו סקול  סמינר פרינדס 
 בן או בת זוג:  Luis Felber (ספטמבר 2021–?) 
 פרסים והוקרה:  Directors Guild of America Award for Outstanding Directing – Comedy Series (2012)  פרס אינדפנדנט ספיריט (2011) 
 http://www.lenadunham.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לינה דנהאם (באנגלית: Lena Dunham; נולדה ב-13 במאי 1986) היא שחקנית, במאית, מפיקה ותסריטאית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית. היא ידועה בעיקר בתור היוצרת, הכותבת והכוכבת של הסדרה "בנות", עבורה זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב.
קורות חיים

דנהאם נולדה בניו יורק שבארצות הברית ללורי סימונס, אמנית יהודייה, וקארול דנהאם, צייר נוצרי-פרוטסטנטי. היא מגדירה את עצמה כקשורה מאוד לתרבות היהודית. דנהאם היא בוגרת מכללת אוברלין שבאוהיו, שם היא למדה כתיבה יוצרת. אחותה הצעירה גרייס היא שחקנית ומשוררת.