ויליאם בטלר ייטס
ביוגרפיה > פוליטיקה

הודות לחשיפתו ליצירתם של המודרניסטים הצעירים יותר שפגש בעזרת פאונד, התרחקה יצירתו של ייטס בתקופת הביניים מרוח "בין ערביים קלטי" של יצירתו המוקדמת. גם ההתעניינות הפוליטית שלו חרגה מעיסוק בפוליטיקה של התרבות שאפיינה את השנים הראשונות של התחייה. ביצירתו המוקדמת, גרמה לו עמדתו האריסטוקרטית ליצור אידיאליזציה של בן הכפר האירי, תוך התעלמות מהעוני והצער שהיו מנת חלקו של רוב זה של העם האירי. אולם בהמשך חייו, הוא הסתיר לרוב את רוחו המהפכנית והתרחק מתעצומות הנוף הפוליטי עד ל-1922, כאשר הוא מונה לסנאטור של מדינת אירלנד החופשית. צמיחתה של התנועה המהפכנית משורות הקתולים, אשר השתייכו למעמד העובד הבינוני-נמוך, גרמה לייטס להעריך מחדש את גישתו כלפיהם.
ייטס היה לאומן אירי, אשר שיחר אחר סגנון חיים מסורתי ומסע חיפוש זה מובע דרך חיבורם של שירים כמו "הדייג" (The Fisherman). את העמדות החדשות של ייטס ניתן לראות בשיר "ספטמבר 1913", עם הפזמון שלו: "אירלנד הרומנטית איננה / היא עם או'לירי בקברו". שיר זה הוא התקפה על המעסיקים בני דבלין, שהיו מעורבים בשבירת שביתת הפועלים של 1913, אשר תמכו במאמציו של ג'יימס לארקין לארגן מחדש את תנועת העבודה האירית.
בשלב המוקדם של חייו, ייטס היה חבר האחווה הרפובליקנית האירית. עקב המתח הגואה בנוף הפוליטי, ייטס שוב הרחיק את עצמו מליבת הפעילות הפוליטית, באמצע ההתרחשויות של מרידת חג הפסחא, ואף נמנע לזמן מה מפרסום שירים הקשורים לאירועים. בשיר "פסחא 1916", עם פזמונו: "הכל השתנה לחלוטין / יופי נורא נולד", עומד ייטס בפני כישלונו הוא בהבנת שיעור קומתם של מנהיגי מרד הפסחא, בגלל המעמד הנמוך ממנו באו.
ייטס נבחר לסנאט האירי ב-1922 ונבחר שוב לכהונה שנייה ב-1925. בתחילת הקדנציה שלו, עלתה לדיון בסנאט סוגיית הגירושין, שתעמת את שני המחנות: הפרוטסטנטי והקתולי, בנסיונותיהם לעצב את פניה של אירלנד מבחינה דתית וחברתית. ואכן, ייטס בעצמו החזיק בדעה שסוגיית הגירושין מהווה בראש ובראשונה זירת עימות בין אמונותיו וערכיו של הרוב הקתולי, שהחל להתחזק מבחינה פוליטית לבין מורשתם של הפרוטסטנטים שהיוו מיעוט. כשהכנסייה הרומית – קתולית הטילה את כל כובד משקלה על פעילותה בנושא זה, היא סירבה סירוב מוחלט להתחשב בעמדת הנגד של הקהילה הדתית השנייה בגודלה באירלנד. עיתון הטיימס האירי יצא כנגד סירוב זה בכותבו שאם יעבירו תקנות המוציאות את האפשרות להתגרש אל מחוץ לחוק, תקנות אלו יגרמו לניכור הפרוטסטנטים ורק יקבעו את המצב שבו אירלנד היא למעשה מחולקת בפועל: בין הצפון הפרוטסטנטי ברובו, הנמצא תחת שלטון בריטי לבין המדינה האירית החופשית, בעלת הרוב הקתולי. בתגובה, ייטס העניק סדרה של נאומים בסנאט שתקפו את שאיפותיהן ה"דון-קישוטיות" המרשימות למדי של הממשלה והכמורה, תוך שהוא משווה את שיטות הפעולה שלהן לאלו של "ספרד הימי -ביניימית". ”„מצד אחד, נישואים בעבורנו אינם בבחינת סקרמנט, אולם מן הצד השני, אהבת גבר לאישה והתשוקה הגופנית המתלווה לה, הם אכן דבר קדוש בעינינו. רעיון האמונה באהבה הועבר אלינו באמצעות לימוד הפילוסופיה העתיקה והספרות המודרנית, אולם לראייתנו שידולם של זוגות השונאים זה את זה לחיות ביחד מהווה חילול קודש גדול ביותר... ולדעתנו, המזור האמיתי שיינתן לזוגות אלה הוא האפשרות להינשא מחדש ולא התקנה המוצעת הנוכחית, המעניקה את האפשרות לחיות בנפרד ללא גירושין כחלופה היחידה””. כתוצאה מדבריו אלו של ייטס ומהדיון שהתעורר בעקבותיו, תואר נאומו של ייטס כאחד מ"רגעיו הגדולים" ביותר במישור הציבורי, אולם זוהי גם הייתה נקודת המפנה בגישתו האידאולוגית כלפי הדת הקתולית בכללותה, כאשר הוא החל לזנוח את גישתו הפלורליסטית ולאמץ גישה פחות סובלנית ויותר תקיפה כלפיה. השפה שבה הוא החל להשתמש נהייתה כוחנית יותר ויותר; הכומר הישועי פיטר פינליי תואר על ידי ייטס כאדם בעל "חוסר נימוס מפלצתי". ייטס אף הביע צער על עצם העובדה ”„שנולדתי לאותם רגעים שבהם הכנסייה זוכה לתהילה ובהם אנו בוחרים בבישופים שלנו לצורך השתתפות בדיונים המצריכים חקיקה””.
במהלך כהונתו בסנאט, ייטס הזהיר אף עוד את עמיתיו: ” אם אתם הולכים להראות לנו את הכיוון שאליו הולכת דרום אירלנד, כשהיא נשלטת על ידי רעיונות רומים - קתולים ורעיונות כאלו בלבד, אתם אף פעם לא תקבלו את הצפון אתם תתקעו טריז בלבה של האומה”. הוא זכור גם בשל אמירתו על בני המיעוט הפרוטסטנטי, אליו השתייך: ” אנו לא אנשים קלי ערך”.
ב-1924, ייטס מונה ליושב-ראש הוועדה שבחרה את הציורים שיוטבעו על גבי המטבעות הראשונים שייכנסו למחזור הפעילות הכלכלית של המדינה החדשה. כשהוא מודע היטב לכוח הסמלי הרב הטמון בציורים שזה עתה יעוצבו, הוא שאף לבחור עיצוב שיהיה ”„אלגנטי, בעל חיוניות שורשית ולגמרי א-פוליטי””. כשהסנאט בחר לבסוף בעיצוביו של האמן פרסי מטקאלף, ייטס היה שבע רצון. אולם הוא הביע חרטה על כך שהפשרה שהושגה באשר לבחירת העיצובים הובילה ל"איבוד הטונוס השרירי" בציורים אלו, כדבריו. בשנת 1928 פרש מתפקידו בשל בריאות לקויה.
לקראת סוף חייו ובפרט לאחר יום חמישי השחור ותחילתה של תקופת השפל הגדול – אנשים רבים החלו לתהות האם הדמוקרטיה יכולה להתמודד עם משברים כלכליים כה עמוקים – ייטס שב ליחסו האוהד כלפי האריסטוקרטיה. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הוא החל לגלות ספקנות באשר ליעילותו של המשטר הדמוקרטי וצפה ששיקום פוליטי יתרחש רק באמצעות שלטון טוטליטרי. התפיסות האריסטוקרטיות של ייטס וקשריו עם פאונד גרמו לו להימשך לדמותו של מוסוליני, לו הביע במספר מקרים את הערכתו. הוא גם כתב כמה "שירי צעידה" (שלא נעשה בהם שימוש) עבור "החולצות הכחולות" המעין-פשיסטית של הגנרל או'דאפי. אולם כאשר הזמין אותו פאבלו נרודה לבקר במדריד בשנת 1937, ענה ייטס במכתב שבו הביע תמיכה ברפובליקאים כנגד כוחות פרנקו. עמדתו הפוליטית כללה מידה של שניות: ייטס לא תמך ברוב שנות חייו בצורת המשטר הדמוקרטי, סלד ממפלגות שמאל רדיקליות ואף היה מעורב במאוד בתנועה האאוגנית בעלת המאפיינים הגזעניים, אך בשנותיו האחרונות נטה להסתייג מן הנאציזם ואפילו מן הפשיזם שבו תמך בשנים קודמות.