stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיירות המערכה מסדרת מקנזן
תכנון

חוק הצי הרביעי והאחרון, שאושר ב-1912, קבע את תוכנית הבנייה של הצי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. משרד הצי הקיסרי (גר') החליטו כי על הצי לבנות אוניית מערכה אחת וסיירת מערכה אחת מדי שנה בין 1913 ל-1917, עם יחידה נוספת משני הסוגים בשנים 1913 ו-1916. עבודות התכנון של הסדרה החדשה החלו ב-1912, כשהבנייה אמורה להתחיל ב-1913. שנת התקציב 1914. השאלה לגבי הסוללה הראשית לסיירות המערכה החדשות הייתה הדחופה ביותר; סדרת דרפלינגר הקודמת הייתה חמושה בתותחי 30.5 סנטימטרים (12 אינץ'), אם כי ניתן שיקול מסוים לעיצוב מחדש של שתי הספינות האחרונות - ליצו והינדנבורג - עם תותחי 35 סנטימטרים (14 אינץ').
תותחי ה-35 ס"מ היו כבדים יותר מתותחי ה-30.5 ס"מ, והיו בעיות בהגדלת הספינות החדשות כדי להכיל את החימוש הכבד יותר. המבדוקים היבשים הקיסריים היו עמוקים מספיק רק עבור ספינות עם שוקע של 9 מטרים (30 רגל), ותפוסה מוגברת על אותו גוף כמו סדרת דרפלינגר יגרור הפחתת מהירות. משמעות הדבר הייתה שעלייה בתפוסה תחייב גוף ארוך ורחב יותר כדי לשמור על עלייה בשוקע מינימלית ולהימנע מהפחתת המהירות. האילוצים על הגדלת גוף הספינה נוספו על ידי הגבלות על הרוחב שהוטלו על ידי מחסומי התעלה בווילהלמסהאפן. כתוצאה מכך, גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, ראש משרד הצי, אסר על תפוסה עיצובית של יותר מ 30,000 טונות (29,526 טונות ארוכות).
התכנון הראשוני אושר ב-30 בספטמבר 1912, אם כי ראשי מחלקת הצי הכללי - ויצה-אדמירל גינתר פון קרוסיגק וקונטר-אדמירל ריינהרד שר - וראש מחלקת הנשק, ויצה-אדמירל גרהרד גרדס, נאלצו להגיש תיקונים שלדעתם נחוצים. צוות התכנון הציע להשתמש בצריחי תותחים משולשים או אפילו מרובעים כדי לשמור על ההדחק מתחת למגבלה של 30,000 טון. חלופה נוספת שהוצעה הייתה להשתמש בשישה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') בצריחים תאומים, אחד בקדמת האונייה ושניים מאחור; וילהלם השני קיבל את העיצוב הזה ב-2 במאי 1913, אם כי אדמירל פרידריך פון אינגנול, המפקד העליון של צי הים הפתוח, העדיף את תותחי ה-30.5 ס"מ של האוניות מסדרת דרפלינגר. כפשרה, סיירות המערכה החדשות היו אמורות להיות חמושות בשמונה תותחי 35 ס"מ (13.8 אינץ').
השאלה אם הספינות החדשות צריכות להיות מופעלות במלואן על ידי דוודים המבוססים על נפט הייתה פחות שנויה במחלוקת. צוות התכנון בדרך כלל הסכים עם הפרקטיקה המקובלת של שימוש בדוודי פחם עבור שני שלישים מתחנת הכוח, כאשר השאר היו דוודים המבוססים על נפט. דוודים על בסיס פחם הועדפו מכיוון שהפחם, שאוחסן בדפנות הספינה, סיפק הגנה נוספת, במיוחד לסיירות המערכה, שנשאו פחות שריון מאשר מקביליהם אוניות המערכה. התכנון הסופי אושר ב-23 במאי 1914.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך 223 מטרים (731 רגל 8 אינץ'), רוחב 30.4 מטרים (99 רגל 9 אינץ') ושוקע של 9.3 מטרים (30 רגל 6 אינץ') בקדמת האונייה ו-8.4 מטרים (27 רגל 7 אינץ') בירכתי האונייה. הדחק האוניות תוכנן להיות 31,000 טונות (30,510 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית, ועד 35,300 טונות (34,742 טונות ארוכות) במעמס מלא. גוף האוניות היה מורכב ממסגרות פלדה אורכיות, שעליהן היו מרותקים לוחות הגוף החיצוניים. זה היה אותו סוג של בנייה כמו בסיירות המערכה מסדרת דרפלינגר - ונועד לחסוך במשקל בהשוואה לשיטת הבנייה המסורתית, ששילבה מסגרות אורכיות ורוחביות כאחד. גוף האוניות הכיל 18 תאים אטומים למים ותחתית כפולה שנמשכה 92 אחוז מאורך גוף הספינה. זה היה גדול משמעותית מאוניות הסדרה דרפלינגר, שהיו עם תחתית כפולה עבור 65 אחוז בלבד מאורך גוף האונייה.
ניסיון עם עיצובים קודמים של סיפון קרב הוביל לאימוץ של סיפון ראשי מְשׁוּוֶה, שהעלה את מפלס הסיפון מאחור. זה היה הכרחי מכיוון שהסיפונים האחוריים של עיצובים קודמים היו בדרך כלל נשטפים בעת הפלגה במהירות גבוהה, אפילו בים שקט. הספינות צוידו גם בחרטום בולבוסי להפחתת הגרר על גוף האונייה, בפעם הראשונה שהתכונה הייתה בשימוש בצי הגרמני. האוניות כפי שתוכננו דרשו צוות של 46 קצינים ו-1,140 מלחים. שירות כספינת דגל של שייטת יגדיל את המספר הזה ב-14 קצינים ו-62 מלחים נוספים. כלי השיט נשאו מספר סירות קטנות, כולל שתי סירות כלונסאות, דוברה אחת, שתי סירות מנוע, שני קאטרים ושלוש מפרשיות.
תכנון > מכונות

אוניות הסדרה היו מצוידים בארבעה סטים של מנועי טורבינה ימיים, שכל אחד מהם הניע מדחף בעל שלושה להבים שהיה בקוטר 4.2 מטרים (13 רגל 9 אינץ'). הטורבינות שהוצבו בפירסט ביסמרק היו מצוידות בתמסורת נוזלית של פוטינגר, בעוד שאלו בשלוש האוניות האחרות היו שתי קבוצות של טורבינות מחוברות ישירות עם הילוכים. לאניות היו 24 דוודים על בסיס פחם ו-8 דוודים על בסיס נפט של חברת מארין. תחנות הכוח תוכננו לספק 90,000 כוחות סוס ו-295 סיבובים לדקה. המהירות המרבית דורגה ב-28 קשרים (52 קמ"ש). האוניות היו מצוידות בזוג הגאים שהותקנו זה לצד זה, בניגוד להגאי הטנדם ששימשו בסדרת דרפלינגר.
הטורבינות של האוניות צוידו בגלגלי שיניים של פוטינגר, ששיפרו משמעותית את הביצועים במהירויות שיוט וסיפקו גידול מקביל בטווח של כ-20 אחוז. הכלים תוכננו לאחסן 800 טונות (790 טונות ארוכות) של פחם ו-250 טונות (250 טונות ארוכות) של נפט בחללי אחסון ייעודיים; שטחי גוף האונייה בין מחיצת הטורפדו לקיר החיצוני של הספינה שימשו לאחסון דלק נוסף. קיבולת הדלק המרבית הייתה 4,000 טונות (3,900 טונות ארוכות) של פחם ו-2,000 טונות (2,000 טונות ארוכות) של נפט. זה הוערך להעניק טווח של עד כ-8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות שיוט של 14 קשרים (26 קמ"ש). הכוח החשמלי על האוניות סופק על ידי שמונה גנרטורים דיזל שהפיקו 2,320 קילוואט ב-220 וולט.
תכנון > חימוש

אוניות הסדרה היו מצוידות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 35 ס"מ SK L/45 בארבעה צריחי תותחים תאומים. הצריחים הורכבו בזוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה הראשי. התותחים הוצבו בתושבות Drh LC/1914, שיכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-5 מעלות. התותחים סופקו בסך הכל עם 720 פגזים חודרי שריון, או 90 לכל תותח. כלי הנשק תוכננו לירות פגזים במשקל 600 ק"ג (1,323 ליברות) בקצב אש של כ-2.5 יריות לדקה. הפגזים נורו במהירות לוע של 820 מטר לשנייה (2,700 רגל לשנייה) . כמו תותחים גרמניים כבדים אחרים, תותחים אלו השתמשו במטען הודף קדמי בשקית משי עם מטען ראשי בתרמיל פליז. תותחים אלו יכלו לפגוע במטרות למרחק מרבי של 23,300 מטרים (25,500 יארד).
הסוללה המשנית של הספינות כללה 14 תותחי ירי מהיר 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 המורכבים בקזמטים משוריינים לאורך המבנה העילי המרכזי. כל תותח סופק עם 160 פגזים, והיו להם טווח מרבי של 13,500 מטרים (44,300 רגל), אם כי זה הוארך מאוחר יותר ל-16,800 מטרים (55,100 רגל). לתותחים היה קצב אש מתמשך של 7 פגזים לדקה. הפגזים היו במשקל 45.3 ק"ג (99.8 ליברות), והועמסו עם מטען הודף RPC/12 במשקל 13.7 ק"ג (31.2 ליברות) בתרמיל פליז. התותחים ירו במהירות לוע של 835 מטר לשנייה (2,740 רגל לשנייה). התותחים היו צפויים לירות בסביבות 1,400 פגזים לפני שיהיה צורך להחליפם.
האוניות היו חמושות גם בשמונה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ (3.45 אינץ') L/45 במעמדים בודדים. ארבעה היו מסודרים סביב צריח הסוללה הראשי של ירי-העל האחורי וארבעה האחרים סביב מגדל הניווט הקדמי. תותחי הנ"מ הוצבו בתושבות MPL C/13, שאפשרו הנמכה עד -10 מעלות והגבהה ל-70 מעלות. תותחים אלו ירו פגזים במשקל 9 ק"ג (19.8 ליברות), והייתה להם תקרה יעילה של 9,150 מטרים (30,020 רגל) ב-70 מעלות.
כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה של התקופה, אוניות הסדרה היו מצוידות בחמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 60 סנטימטרים (24 אינץ'): אחד בחרטום, ושניים בכל אגף של האונייה. הטורפדות היו מסוג H8, שהיו באורך 9 מטרים (30 רגל) ונשאו ראש נפץ במשקל 210 ק"ג (463 ליברות) הקסניט. לטורפדות היה טווח של 8,000 מטרים (8,700 יארד) כאשר מוגדר במהירות של 35 קשר (65 קמ"ש; 40 מייל לשעה); במהירות מופחתת של 28 קשר (52 קמ"ש; 32 מייל לשעה), הטווח גדל באופן משמעותי ל-15,000 מטרים (16,000 יארד).
תכנון > שריון

אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון פלדה מוצק של קרופ, כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה גרמניות של התקופה. שרטוטים ספציפיים לסידור מערך השריון לא שרדו, אך לפי ההיסטוריון הימי אריך גרונר "הסידור של שריון קרופ היה דומה לזה של סדרת דרפלינגר". הסידור המפורט כאן הוא של סדרת דרפלינגר. הייתה להם חגורת שריון בעובי 300 מילימטרים (11.8 אינץ') במצודה המרכזית של האונייה, שבה היו ממוקמים החלקים החשובים ביותר של הכלי. זה כלל את מחסני התחמושת ואת חללי המכונות. החגורה צומצמה באזורים פחות קריטיים, לעובי 120 מילימטרים (4.7 אינץ') בקדמת האונייה ו-100 מילימטרים (3.9 אינץ') באחורי האונייה. החגורה הצטמצמה ל-30 מילימטרים (1.2 אינץ') בחרטום, אם כי הירכתיים כלל לא היו מוגנים בשריון. מחיצת טורפדו בעובי 45 מילימטרים (1.8 אינץ') נמשכה לאורך הגוף, כמה מטרים מאחורי החגורה הראשית. עובי הסיפון המשוריין הראשי נע בין 30 מ"מ באזורים פחות חשובים עד 80 מילימטרים (3.1 אינץ') בקטעים שכיסו את האזורים הקריטיים יותר של האונייה.
מגדל הניווט הקדמי היה מוגן בשריון כבד: הצדדים היו בעובי 300 מ"מ והגג היה בעובי 130 מילימטרים (5.1 אינץ') . מגדל הניווט האחורי היה משוריין פחות טוב; הצדדים שלו היו רק בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ'), והגג היה מכוסה בעובי 50 מילימטרים (2 אינץ') של לוח שריון. גם צריחי תותחי הסוללה הראשיים היו ממוגנים בכבדות: צידי הצריח היו בעובי 270 מילימטרים (11 אינץ') והגגות היו בעובי 110 מילימטרים (4.3 אינץ'). תותחי ה-15 ס"מ היו מחופים שריון בקזמטים בעובי 150 מ"מ; לתותחים עצמם היו מגנים בעובי 70 מילימטרים (2.8 אינץ') כדי להגן על הצוותים שלהם מפני רסיסי פגזים.
סוויצ'בלייד

| --- | --- |

סוויצ'בלייד 300 משוגר על ידי חייל בצבא ארצות הברית
 מידע בסיסי
 ייעוד:  משפחת כלי תעופה 
 ארץ ייצור:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  אירו-וירונמנט
 עלות יחידה:  6,000 דולר (הערכה)
 פעילות מבצעית:  מלחמת אפגניסטן (2001–2021)  התערבות בהובלה אמריקאית בעיראק (2014–2021)  הפלישה הרוסית לאוקראינה
 תקופת השירות:  2011–הווה (כ־14 שנים)
 משתמשים:  חיל הנחתים של ארצות הברית  צבא ארצות הברית  הכוחות המזוינים של אוקראינה
 פלטפורמת שיגור:  משגר נייד
 גרסאות:  סויוטצ'בליד 300  סויוטצ'בליד 600
 מאפיינים כלליים
 משקל:  2.5 ק"ג לגרסת סויוטצ'בליד 300 24.7 ק"ג לגרסת סויוטצ'בליד 600
 ממדים
 אורך:  49.5 ס"מ לגרסת סויוטצ'בליד 300  130 ס"מ לגרסת סויוטצ'בליד 600
 קוטר:  76 מ"מ לגרסת סויוטצ'בליד 300  150 מ"מ לגרסת סויוטצ'בליד 600
 ביצועים
 מהירות:  101 קמ"ש (שיוט)/160 קמ"ש (מרבית) לגרסת סויוטצ'בליד 300  113 קמ"ש (שיוט)/185 קמ"ש (מרבית) לגרסת סויוטצ'בליד 600
 טווח:  10 ק"מ - 15 דק' לגרסת סויוטצ'בליד 300  40 ק"מ - 40 דק' לגרסת סויוטצ'בליד 600
 תקרת גובה:  150 מטר
 ראש קרב והנחיה
 הנחיה:  אוטונומי
 
סוויצ'בלייד (באנגלית: Switchblade – סכין מתקפלת) הוא חימוש משוטט זעיר, שתוכנן על ידי אירו-וירונמנט ונמצא בשימוש על ידי מספר זרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. הסוויצ'בלייד משוגר ממשגר דמוי צינור אשר משגר את הסוויצ'בלייד באמצעות שחרור גז בלחץ גבוה, טס לאזור המטרה, ומתנגש בה תוך כדי פיצוץ ראש הקרב שלו. הוא קטן דיו כדי להיכנס לתרמיל. השם Switchblade מגיע מהאופן שבו הכנפיים מקופלות בתוך המשגר והאופן שבו הן נפתחות החוצה לאחר שחרורן, אשר מזכיר את אופן הפתיחה והאחסון של אולר.
הסוויצ'בלייד 300 הוצג בשנת 2011, וגרסת ה-600 (נ"ט) נחשפה בשנת 2020.
יותר מ-700 מל"טים מסוג סוויצ'בלייד 300 נשלחו לאוקראינה על ידי ארצות הברית כחלק מסיוע נשק לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
עיצוב > סוויצ'בלייד 300

הסוויצ'בלייד 300 תוכנן כמל"ט מתאבד להגברת כוח האש המדויק עבור יחידות חי"ר בגודל מחלקה. אורכו 610 מ"מ ומשקלו 2.7 ק"ג כולל תיק הנשיאה והמשגר, מה שהופך אותו קטן וקל מספיק עבור נשיאה על ידי חייל אחד.
ניתן לשלוט בו בטווח של עד 10 ק"מ. גודלו הקטן מגביל את שהותו ל-10 דקות. זה הופך אותו לבלתי מתאים לתפקידי סיור, אבל הוא שימושי לשימוש זול במטרות ארוכות טווח וסיוע בהקלה על יחידות שנקלעו לאש האויב. הסוויצ'בלייד משתמש במצלמה צבעונית ואיתור GPS כדי לזהות, לעקוב ולשלב מטרות, כמו גם אפשר לתכנת מראש את מסלולו. לראש הנפץ שלו יש מטען נפץ שווה ערך לרימון להשמדת כלי רכב משוריינים קלים ואנשי צוות. אם מצב גורם לביטול התקיפה, המפעיל יכול לבטל את הסוויצ'בלייד ולכוון אותו מחדש.
עיצוב > סוויצ'בלייד 600

תחמושת הסוויצ'בלייד 600 הגדולה יותר שוקלת 23 ק"ג, גם הוא יכול להנשאה על ידי אדם יחיד וניתן לשגר אותו תוך 10 דקות. הוא נועד לטוס עד 40 ק"מ תוך 20 דקות, ואז להסתובב עוד 20 דקות (80 ק"מ טווח כולל). הוא נושא ראש נפץ נ"ט המבוסס על ראש הנפץ של ג'אוולין, שנועד לנטרל כלי רכב משוריינים.
הבלאקוינג

הבלאקוינג הוצג לראשונה בשנת 2015 הוא גרסה לא חמושה של הסויוטצ'בליד 300 עם משקל ומידות דומות. הוא פותח עבור הצי של ארצות הברית כדי לספק מודיעין, מעקב וסיור מהיר, כמו גם פעולות ממסר פיקוד ובקרה בקרב כלי שיט מאוישים ובלתי מאוישים על הקרקע והתת-ים. ניתן לפרוס את הבלאקוינג מצוללת שקועה, ספינת שטח או משגר קרקעי נייד.
מפעילים

בריטניה בריטניה- הכוחות המזוינים הבריטיים
ארצות הברית ארצות הברית- הכוחות המזוינים של ארצות הברית
אוקראינה אוקראינה- הכוחות המזוינים של אוקראינה: 100 יחידות המורכבות מ-1000 מל"טים
ליטא ליטא- הכוחות המזוינים של ליטא: כוונת רכישה של דגם הסוויצ'בלייד 600 הוכרזה באפריל 2022
ראו גם

יוויז'ן אייר HERO-30
הארופ
הערות שוליים

↑  "Fact Sheet on U.S. Security Assistance for Ukraine" (באנגלית אמריקאית). U.S. Department of Defense. נבדק ב-2022-05-12.
↑  בועז מזרחי, מהפיכה בשדה הקרב: כלי טיס אישי לכל לוחם!, באתר בא-במייל, ‏2011-08-16
↑  U.S. Army Awards AeroVironment $5.1 Million Order for Switchblade (אורכב 20.06.2012 בארכיון Wayback Machine) - AeroVironment press release, 23 May 2012
↑   (אורכב 26.07.2013 בארכיון Wayback Machine) - MarineCorpstimes.com, 16 May 2012
↑   - Armytimes.com, 14 August 2013
↑   (אורכב 19.04.2015 בארכיון Wayback Machine) - Defensetech.org, 17 April 2015
↑   (אורכב 17.01.2016 בארכיון Wayback Machine) - Defensetech.org, 15 January 2016
↑  מכה קשה לרוסיה: הנשק המתקדם שארה"ב שוקלת לספק לאוקראינה, באתר מעריב אונליין, 16 במרץ 2022
↑  נטע בר, המערב מתייצב לצד אוקראינה: ביידן אישר את חבילת הסיוע, ג'ונסון הגיע לקייב, באתר ישראל היום, ‏24.8.21
↑  Weiss, Michael (17 במרץ 2022). "@michaeldweiss". נבדק ב-30 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מלחמה באוקראינה: אירופה החליטה להטיל אמברגו ייבוא נפט חלקי על רוסיה, באתר Israel Defense, ‏2022-06-01
↑  הכוחות המיוחדים של צבא ארה"ב רוכשים חימוש משוטט מסוג SWITCHBLADE 600, באתר Israel Defense, ‏2021-05-02
סוויצ'בלייד 300 בטיסה
יחידת שיגור עבור הסוויצ'בלייד 300. אוויר דחוס משמש להוצאת הרחפן מהמשגר.
יום החתונה בטרולדהגן

טרולדהגן, ביתו של אדוורד גריג, שבו נערכה חתונת הכסף
יום החתונה בטרולדהגן (בנורווגית: Bryllupsdag på Troldhaugen) היא יצירה קצרה (מיניאטורה) לפסנתר סולו, שנכתבה בידי המלחין הנורווגי אדוורד גריג. זו היצירה השישית והאחרונה מתוך הספר השמיני (אופ. 65) באוסף "קטעים ליריים" והיא אחת מיצירותיו המוכרות של המלחין. ביצוע ממוצע של היצירה נמשך כשש דקות.
היסטוריה

ב-11 ביוני 1867 נשא גריג לאישה את נינה האגרופ (אנ'), זמרת סופרן מוכשרת ודודניתו. ביוני 1892, במלאת 25 שנים לנישואיהם, ציינו השניים את "חתונת הכסף" שלהם, באירוע חגיגי עם חבריהם הקרובים. האירוע נערך בביתם בטרולדהגן שבפאתי העיר ברגן, שם נהג גריג לנפוש ולהלחין מדי קיץ.
היצירה נכתבה ב-1896, אז כינה אותה גריג בשם "אורחי החתונה מגיעים" (באנגלית: "The well-wishers are coming"). כתיבתה נועדה להנציח בצורה מוזיקלית את הרגעים העליזים והמרגשים של חתונת הכסף. שנה לאחר מכן, ב-1897, שינה גריג באופן סופי את שם היצירה ל"יום החתונה בטרודלהגן", בעת שכלל אותה בתור הקטע המסיים בספר השמיני של אוסף הקטעים הליריים.
תיאור היצירה

היצירה כתובה בצורה תלת-חלקית, A-B-A, מבנה מוזיקלי נפוץ בסוגת המיניאטורה.
חטיבה A בסולם רה מז'ור, במשקל ארבעה רבעים. החטיבה נפתחת במוטיב של קווינטות זכות במקצב קבוע שמזכיר סגנון מארש. לאחר מכן, הנושא המרכזי נכנס ביד ימין בפסנתר, מלודיה משמחת ונרגשת, מלווה באקורדים עשירים שמשרטטים הרמוניה פשוטה יחסית. בהמשך מגיע נושא מוזיקלי בסגנון מחול כפרי, שמתחיל בסולם לה מז'ור, אך עובר מודולציות תכופות למדיאנטים כרומטיים דו מז'ור ומי במול מז'ור. קטע מעבר ארוך ומלא תהפוכות בתבנית קבועה של חלקי שש-עשריות מוביל לבסוף לחזרה גרנדיוזית על הנושא המרכזי ברה מז'ור. החטיבה מתארת בצלילים את טקס חתונת הכסף, התאספות האורחים ואיחוליהם החמים לזוג המאושר.
חטיבה B בסולם סול מז'ור, במשקל שני רבעים. בניגוד לאופיה הנלהב והאנרגטי של הפתיחה, החטיבה האמצעית מביעה רגש אינטימי ונוסטלגי. החטיבה נפתחת בנגינת קווינטות זכות, אך הפעם ברוגע ובאיטיות. מתחילתה עד סיומה מתפתלת מלודיה ענוגה, בה מוטיב בן ארבעה צלילים יורדים מועבר הלוך ושוב בין שתי ידי הפסנתרן. קו המתאר המלודי שמצייר גריג מבטא דואט אהבה מלבב, כמו חתן וכלה במעמד הקראת הנדרים בטקס החתונה.
היצירה מסתיימת בחזרה מלאה על חטיבה A ובקטע סיום קצר (קודה).
הערות שוליים

↑  Denis Arnold, The New Oxford Companion to Music, Volume 2, Oxford University Press, 1983, עמ' 1972
↑  Erling Dahl, Edvard Grieg: A Short Biography, The International Edvard Grieg Society, ‏2004
↑  Beryl Foster, The Songs of Edvard Grieg, Boydell & Brewer, Boydell Press, 2007, עמ' 166
↑  Robert Cummings, Bryllupsdag på Troldhaugen (Wedding Day at Troldhaugen), lyric piece for piano, Op. 65/6, Allmusic
↑  Maureen Buja, Silver Memories: Grieg’s Wedding Day at Troldhaugen, Interlude, ‏13 בדצמבר 2021
אדוורד גריג ואשתו נינה
קטע הפתיחה של היצירה
פרית'ווי

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  דגם טיל 
 ארץ ייצור:  הודו 
 יצרן:  DRDO 
 תקופת השירות:  1994–הווה (כ־31 שנים) 
 
טילי אגני ופרית'ווי בבלסור, DRDO
פְּרִיתְ'וִוי (סנסקריט: pṛthvī, תרגום: ארץ) הוא טיל קרקע-קרקע בליסטי לטווחים קצרים (SRBM) המפותח על ידי ה-DRDO של הודו תחת "תוכנית הטילים המונחים" (IGMDP). הוא בשימוש "פיקוד הכוחות האסטרטגיים" (לפעמים הפיקוד האסטרטגי הגרעיני) ומיועד לשאת ראש נפץ גרעיני.
גרסאות

פרויקט טילי הפרית'ווי כלל פיתוח שלושה וריאנטים לשימוש הצבא, חיל האוויר וחיל הים. הגדרות הפרויקט הגדירו מראשית הפרויקט את:
פרית'ווי I (מכונה SS-150) מיוצר משנת 1988. גרסה לצבא, טווח של 150 ק"מ עם מטען של 1 טון
פרית'ווי II (מכונה SS-250) מיוצר משנת 1996. גרסה לחיל האוויר, טווח 350 ק"מ ורש"ק 0.5 טון
פרית'ווי III (מכונה SS-350) מיוצר משנת 2004. גרסה לחיל הים. טווח 350 ק"מ ורש"ק 1 טון.
הערות שוליים

↑  Centre for Non Proliferation Studies Archive, accessed 18 October 2006
↑  "India successfully test fires indigenously developed Prithvi-II missile". 2016-05-18. נבדק ב-2016-08-05.
פומרן (אוניית מערכה, 1905)

| --- | --- |
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "פומרן" בשנת 1907
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "פומרן" בשנת 1907
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה:  דויטשלנד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 תחילת הבנייה:  22 במרץ 1904
 הושקה:  2 בדצמבר 1905
 תקופת הפעילות:  6 באוגוסט 1907 – 1 ביוני 1916 (8 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי משחתות בריטיות בקרב יוטלנד
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,191 טון, מקסימלי: 14,218 טון
 אורך:  127.6 מטר
 רוחב:  22.2 מטר
 שוקע:  7.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  743 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,800 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 17,453 כוחות סוס (13 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 240 מ"מ   צריחי תותחים 280 מ"מ   סיפון 40 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 11 אינץ' (280 מ"מ)   14 תותחי SK L/40‏ 6.7 אינץ' (170 מ"מ)   20 תותחי SK L/45‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
"פומרן" (בגרמנית: SMS Pommern) הייתה אחת מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. היא נקראה על שם המחוז הפרוסי פומרניה, היא נבנתה במספנות AG Vulcan בשטטין (כיום שצ'צ'ין, פולין), שם היא הונחה ב-22 במרץ 1904 והושקה ב-2 בדצמבר 1905. היא נכנסה לשירות בצי ב-6 באוגוסט 1907. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). האוניות של הסדרה שלה כבר היו מיושנות כשהן נכנסו לשירות, היו נחותות בגודלן, בשריון, בכוח האש ובמהירות מאוניית המערכה החדשה והמהפכנית אה"מ דרדנוט.
לאחר כניסתה לשירות, פומרן שובצה בשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, שם שירתה לאורך הקריירה שלה בימי שלום ובשנתיים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה. לפני המלחמה, הצי היה עסוק בעיקר בהפלגות ובאימונים נרחבים, בפיתוח תפיסות אסטרטגיות לשימוש בסכסוך עתידי. בתחילת המלחמה, פומרן ושאר שייטת אוניות המערכה השנייה הוטל לתמוך בהגנות של המפרץ הגרמני, והן הוצבו בפתח האלבה. הם גם השתתפו בכמה גיחות חסרות תוצאה לים הצפוני בניסיונות לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול הבריטי.
פעולות התקפיות אלו הגיעו לשיאם בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. היא ואחיותיה נלחמו לזמן קצר עם צי סיירות המערכה הבריטיות בפיקודו של דייוויד ביטי מאוחר ביום הראשון, ופומרן נפגעה פעם אחת על ידי פגז 12 אינץ' (30.5 סנטימטרים) מסיירת המערכה אה"מ אינדומיטבל. במהלך פעולות הלילה המבולבלות בשעות המוקדמות של 1 ביוני, היא נפגעה מטורפדו אחד, או אולי שניים, מהמשחתת הבריטית אה"מ אונסלאוט, שפוצצה את אחד ממחסני התחמושת של אחד מתותחי ה-170 מ"מ של פומרן. הפיצוץ שנוצר שבר את הספינה לשניים והרג את כל אנשי הצוות. פומרן הייתה אוניית המערכה היחידה משני הצדדים שטבעה במהלך הקרב.
תכנון

העברת חוק הצי השני בשנת 1900 בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ השיג מימון לבניית עשרים אוניות מערכה חדשות במהלך שבע עשרה השנים הבאות. הקבוצה הראשונה, חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, הונחו בתחילת שנות ה-1900, וזמן קצר לאחר מכן החלה עבודת התכנון על עיצוב המשך, שהפך לסדרת דויטשלנד. אוניות הסדרה היו דומות בגדול לאוניות מסדרת בראונשווייג, והן כללו שיפורים מצטברים בהגנה על שריון. הם גם נטשו את צריחי התותחים עבור תותחי הסוללה המשניים, והעבירו אותם בחזרה לקזמטים מסורתיים כדי לחסוך במשקל. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל האוניות מסדרת דויטשלנד.
אורכה של פומרן היה 127.6 מ' (418 רגל 8 אינץ') בסך הכל, רוחב של 22.2 מ' (72 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.21 מ' (26 רגל 11 אינץ'). הדחק האונייה היה 14,218 טון (13,993 טון ארוך) בתפוסה מלאה. הספינה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-17,453 כוחות סוס (13,015 קילוואט). הייתה לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש), אם כי היא חרגה משמעותית מהמהירות הזו בניסויים, בהיותה האונייה המהירה ביותר בסדרה. קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט; שלוש ארובות הוציאו עשן משריפת פחם בדוודים. לספינה הייתה קיבולת דלק של עד 1,540 טון (1,520 טון ארוך; 1,700 טון קצר) של פחם. בנוסף להיותה האונייה המהירה ביותר בסדרה שלה, פומרן הייתה החסכונית ביותר בדלק. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה להפליג לטווח של 5,830 מיילים ימיים (10,800 ק"מ). הצוות שלה מנה 35 קצינים ו-708 מלחים. החימוש העיקרי של פומרן כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים. החימוש ההתקפי שלה חוזק עם סוללה משנית של 14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 שהותקנו בנפרד. בקזמטים. סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 ברכיבים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו. הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף הספינה. אחד בחרטום, אחד בירכתיים וארבעה בצד הרוחב. שריון מוצק של קרופ הגן על האונייה. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 240 מילימטרים (9.4 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף. שריון הסיפון הראשי שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 280 מ"מ (11 אינץ') של ציפוי שריון.