stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס לוטהולד
ביוגרפיה > ראשית חייו

לוטהולד נולד ב-23 במאי 1863 בארנברג, שהייתה חלק מממלכת סקסוניה. ב-1876 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ובאפריל 1880 הצטרף לרגימנט הרגלים ה-107. בשנת 1887 הוצב כמדריך בבית הספר הצבאי לירי בשפנדאו, ובמאי 1887 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. מאוקטובר 1889, הוא למד באקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין, ולאחר שסיים אותה ביולי 1892, הוא חזר לשרת ברגימנט הרגלים ה-107. באפריל 1893 הועלה לדרגת האופטמן והוצב במטה הכללי בברלין כנציג המטה הכללי של הצבא הסקסוני. לאחר מכן, ממרץ 1897, שירת שוב ברגימנט הרגלים ה-107 בלייפציג, שם פיקד על פלוגה. במרץ 1899 הוא הועבר למפקדת דיוויזיית הרגלים ה-32, אז בפיקודו של מקס פון האוזן, שם שירת עד פברואר 1901, אז עבר למפקדת דיוויזיית הרגלים ה-23. באפריל אותה שנה הועלה לדרגת מיור, וכמה חודשים לאחר מכן, בספטמבר, שוב הוצב במטה הכללי בברלין.
מאפריל 1904 שירת במטה הקורפוס ה-12 בדרזדן, ובנובמבר 1905 מונה למפקד גדוד גדוד היגר ה-13 (הסקסוני ה-2), שהוצב גם הוא בדרזדן. בספטמבר 1906 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, בעוד שנה לאחר מכן, בספטמבר 1907, הוא הפך לרארש מטה הקורפוס ה-19 שבסיסו בלייפציג. בספטמבר 1909 הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-100, ובמרץ 1910 הוא הועלה לדרגת אוברסט. במרץ 1913 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא המלכותי הסקסוני, ולאחר מכן הועלה ביוני לדרגת גנרל-מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, לוטהולד כיהן בתפקיד ראש מטה הצבא המלכותי הסקסוני. אולם ביולי 1915 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-53 (הסקסונית ה-3) בחזית המערבית, ולחם עימה בקרב שמפאן השני ובמהלך הקרב על הסום, שם ספגה אבדות כבדות. בנובמבר 1916 הועבר לוטהולד לחזית המזרחית עם דיוויזיית המילואים ה-53, שם ביולי 1917 השתתף בעצירת מתקפת קרנסקי ובהתקפת הנגד שבאה בעקבותיה. לאחר פריצת הדרך בזלוצ'וב על הסטריפה, הוא קיבל החלטה עצמאית לרדוף אחרי הכוחות הרוסיים עם כוחותיו. הוא מילא תפקיד משמעותי בשחרור גליציה המזרחית וקיבל את עיטור צלב המפקד של מסדר היינריך הקדוש מדרגה שנייה ב-30 באוגוסט 1917.
במאי 1917 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובנובמבר הוחזרה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם השתתפה במרץ 1918 במתקפת האביב. מאוחר יותר הוא פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-192 (הסקסונית ה-8). הוא היה גם המפקד של קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני) מה-24 ביולי 1918 עד לפירוקו ב-23 בינואר 1919 ולאחר מכן הוביל את הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) עד ה-2 באוקטובר 1919.
לוטהולד מת ב-5 במרץ 1934 בדרזדן ונקבר בבית הקברות הצפוני של דרזדן.
הערות שוליים

↑  Der Königlich Sächsische Militär-St. Heinrichs-Orden 1736–1918. Ein Ehrenblatt der Sächsischen Armee. Wilhelm und Bertha von Baensch-Stiftung, Dresden 1937, S. 96.
↑  Dermot Bradley (Hrsg.), Günter Wegner: Stellenbesetzung der Deutschen Heere 1815–1939. Band 1: Die Höheren Kommandostellen 1815–1939. Biblio Verlag, Osnabrück 1990, ISBN 3-7648-1780-1, S. 631.
טייסת 123

| --- | --- |
סמל הטייסת
סמל הטייסת
 פרטים
 כינוי:  "טייסת ציפורי המדבר"
 כינוי עבר:  "טייסת הבֵּלים הדרומית"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 סוג:  מסוקי תובלה/סער
 בסיס האם:   בסיס פלמחים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  10 במרץ 1965 – הווה (59 שנים)
 מלחמות:  מלחמת לבנון השנייה, מלחמת חרבות ברזל 
 נתוני היחידה
 ייעוד:  תובלת וחילוץ לוחמים, חילוץ אנשי צוות אוויר שנטשו כלי טיס.
 כלי טיס:  UH-60 בלק-הוק ("ינשוף") לימה UH-60L ("ינשוף 3")
 כלי טיס בעבר:  בל-212, בל-205, בל-47, וגם סיקורסקי S-58 שהושאלו מטייסת 124.
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 
טייסת 123, המכונה גם "טייסת ציפורי המדבר" (כונתה בעבר: "טייסת הבֵּלים הדרומית"), היא טייסת מסוקי סער בחיל האוויר הישראלי.
עיקר פעילותה השוטפת של הטייסת הוא בתובלה וחילוץ של לוחמים, חילוץ מטיילים אבודים ופינוי נפגעי תאונות דרכים.
היסטוריה

הטייסת הוקמה ב-10 במרץ 1965 והפעילה מסוקי בל 47G-2. הטייסת פעלה מבסיס תל נוף ושימשה כטייסת אימון המסוקים של בית הספר לטיסה. מאוחר יותר הוסבה הטייסת למסוקי בל 205 ועברה, בחודש אוגוסט 1969, לבסיס חצרים. בשנת 1978 החליפה הטייסת את מסוקי הבל-205 במסוקי בל 212 ("אנפה"), ששירתו בטייסת עד שנת 2002.
במלחמת יום הכיפורים פעלה הטייסת בעיקר בחזית הדרום. אחד ממסוקיה הופל באש נ"מ מצרית וכל צוותו למעט טייס המשנה, נהרג. במלחמת שלום הגליל איבדה הטייסת שני מסוקים: אחד הופל על ידי אש נ"מ של המחבלים בנבטייה ושני נתקל בחוטי חשמל בטיסה מבצעית ליד אגם קרעון והתרסק. צוותי שני המסוקים נהרגו.
ב-24 בספטמבר 1984 התרסק מסוק "אנפה" של הטייסת בנחל בזק בעת אימון מרדף עם כוח מבסיס האימונים של חטיבת גולני. בתאונה נהרגו שני הטייסים, מכונאי מוטס ושני לוחמי גולני.
ב-8 באוגוסט 2002 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס חצרים כטייסת מסוקי סיקורסקי UH-60 בלק הוק, "ינשוף". חמשת המסוקים הראשונים של הטייסת הגיעו לישראל בתחילת החודש בבטנו של מטוס C-5 גלקסי של חיל האוויר האמריקני שנחת בבסיס נבטים. טייסת 123 היא טייסת הבלק-הוק השנייה שנפתחה בישראל לאחר טייסת 124 המוצבת בבסיס פלמחים.
הטייסת קיבלה ציון לשבח מהרמטכ"ל על פעילותה במלחמת לבנון השנייה.
ב-2015 הוחלט להעביר את הטייסת לבסיס פלמחים. ב-15 ביולי 2015 עברה הטייסת מבסיס חצרים לבסיס פלמחים.
הטייסת הפעילה בעבר את המסוקים הבאים: בל-212, בל-205, בל-47, וגם סיקורסקי S-58 שהושאלו מטייסת 124.
בין מפקדי הטייסת: דן ברוס (מפקד הטייסת במלחמת יום הכיפורים), אמיתי חסון, אמנון אורון, ראובן לוי, עופר בן-פרץ, ישראל יהלום, אורי מנור, מוטי רגב, יעקב רשף (מלחמת לבנון), שמואל אלדר (1984-1986), מיקי בר, אלכס דן,ערן כהן,אבנר בלקנאי (2003-2005).
ב-29 באוקטובר 2023 בצעה טייסת 123 את החילוץ המוסק הראשון מתחילת התמרון הקרקעי במלחמת חרבות ברזל.
ב-11 בספטמבר 2024, התרסק מסוק "ינשוף" תוך כדי נחיתה ברפיח, בעת הגעה לחילוץ לוחם הנדסה קרבית. בהתרסקות נהרגו שני לוחמים ונפצעו שמונה נוספים. המסוק שהתרסק שייך לטייסת 124, אך הוחזק בכוננות חילוץ לגזרת רפיח, עם צוות של טייסת האחות 123.
סמלי הטייסת בעבר

בסמל הטייסת משולבת האות B האנגלית, האות הראשונה בשם החברה Bell, יצרנית המסוקים שהופעלו בטייסת בעבר.
לקריאה נוספת

משה גבעתי, שלוש לידות בספטמבר, תל אביב: הוצאת 'מערכות' ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן-1990.
משה גבעתי, הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, חולון: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013.
הערות שוליים

↑  חנן גרינברג, רשימת מקבלי האותות ממלחמת לבנון השנייה, באתר ynet, 8 באוגוסט 2007
↑  תמיר סטיינמן, ‏הטייסת עוברת למרכז - 100 יפוטרו, באתר ‏מאקו‏, 1 ביוני 2015
↑  אמיר בוחבוט‏, המהלך שישרוף לחיל האוויר כרבע מיליארד שקל, באתר וואלה, 5 במאי 2015
↑  פלד ארבלי, ‏מאחורי הסיפור ההירואי: החילוץ המוסק הראשון מתחילת התמרון ברצועת עזה, באתר מעריב אונליין, 14 במאי 2024
↑   2 לוחמים נהרגו בהתרסקות "ינשוף", באתר צה"ל, 11 בספטמבר 2024
↑  יואב זיתון, נינה פוקס, קורין אלבז-אלוש, מבצע חילוץ הרואי: סגנית מפקד הטייסת נלכדה, דלתות תא הטייס נוסרו | פרטים חדשים, באתר ynet, 11 בספטמבר 2024
| טייסות חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב |  הפטישים (69) •  הקרב הראשונה (101) •  הנמר המעופף (102) •  העקרב (105) •  חוד החנית (106) •  אבירי הזנב הכתום (107) •  העמק (109) •  אבירי הצפון (110) •  הדרקון המעופף/ הטייסת האדומה (115) •  אריות הדרום (116) •  הסילון הראשונה (117) •  העטלף (119) •  אבירי הזנב הכפול (133) •  נשר הזהב (140) •  התוכי המנפץ (149) •  האחת (201) •  הנגב (253) •  מרכז המדינה (254) |  |
| מסוקים |  הצרעה (113) •  מובילי הלילה (114) •  דורסי הלילה (118) •  ציפורי המדבר (123) •  החרב המתהפכת (124) •  המסוקים הקלים (125) •  מגע הקסם (190) •  מגיני המערב (193) |  |
| תובלה, כיבוי, בקרה ומודיעין |  הגמל המעופף/ הטייסת הראשונה (100) •  הפילים (103) •  ענקי המדבר (120) •  הנחשון (122) •  אבירי הציפור הצהובה (131) •  מלכי האוויר (135) •  ההוקאיי (192) •  טייסת הכיבוי (249) |  |
| כלי טיס מאוישים מרחוק |  עוף החול (144) •  האיל הנוגח (147) •   ציידי הצללים (160) •  הנחש השחור (161) •  ציפורי האש (166) •  המל"טים הראשונה (200) •  הנשר הלבן (210) •  הברון האדום |  |
| טייסות מדמי טיסה |  טייסת מאמני כטב"ם ומסוקים (320) •  טייסת מאמני קרב (420) |  |
| ניסוי |  טייסת מרכז ניסויי טיסה (5601) |  |
| כנף 2 | טייסת 150 • טייסת 199 • טייסת 248 |  |
| הטייסות הראשונות | טייסת תל אביב (1) • טייסת הנגב (2) • טייסת הגליל (3) |  |
יעקב אלעזרי

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1929
 פטירה:  17 ביוני 1989 (בגיל 60)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 יועץ צבאי לסינגפור  מפקד חטיבה 612  ראש מטה פיקוד המרכז
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 
יעקב (ג'ק, יענקל'ה) אלעזרי (3 בינואר 1929 - 17 ביוני 1989) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ראש המשלחת הצבאית הישראלית להקמת צבא סינגפור.
אלעזרי נולד בתל אביב, למד בבית הספר תחכמוני ובבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור במגמת מכונאות רכב. ב-1948 התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בגדוד השני של חטיבת הנגב. הוא שירת כלוחם וכקצין השתתף בקרב יד מרדכי ובליווי ואבטחת שיירות לנגב הנצור. בצה"ל שירת כקצין בגדוד 54 של חטיבת גבעתי, והשתתף כמפקד מחלקה בפשיטה הכושלת על הכפר פאלמה בסמוך לקלקיליה. שימש מפקד פלוגה, קצין אג"ם וסגן מפקד גדוד 51, אז תחת חטיבת גבעתי ולאחר מכן בחטיבת גולני. בשנת 1960 היה מג"ד 51 ("הבוקעים הראשון"). שימש בתפקידי הדרכה שונים, בהם מדריך בבה"ד 3 ומדריך ראשי בבית הספר לפיקוד ומטה. ב-1963 הצטרף למחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי. שימש ראש ענף מבצעים במטכ"ל.
ב-1965 עמד בראש משלחת חשאית של מומחים צבאיים ישראלים לסינגפור, הוא שימש כיועצו של שר ההגנה בהקמת מערכת הביטחון והצבא המקומי. ב-1969 חזר לישראל ומונה למפקד חטיבה 612, חטיבה מרחבית שהייתה אחראית לאזור עמק הירדן ועמק בית שאן. לאחר מכן שימש ראש מחלקת תכנון וארגון (תוא"ר) במטכ"ל, באוגוסט 1973 מונה לראש מינהל הסגל. כמו כן שירת כראש מטה פיקוד המרכז.
לאחר שחרורו שימש כיועץ לממשלת סינגפור במשך 4 שנים ולאחר מכן הקים חברה לייבוא ושיווק אביזרים לרכב.
היה נשוי לנורית ואב לשני ילדים. בנו צחי נהרג במלחמת לבנון הראשונה.
הערות שוליים

↑  מרדכי אלקן, תת-אלוף (מיל) אלעזרי קשר עצמו עם רכב ואביזריו, מעריב, 17 בדצמבר 1985
גרמניה המזרחית

גרמניה המזרחית (או הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בגרמנית: Deutsche Demokratische Republik, ובקיצור: DDR) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בין השנים 1949–1990. בתום מלחמת העולם השנייה נותרה אירופה מחולקת: מזרחה נתון לשליטת ברית המועצות ומערבה מורכב ממדינות עצמאיות. הכוחות הסובייטים לא יצאו מהחלק שכבשו בגרמניה, וכך חולקה גרמניה לשתיים, כאשר בחלק המזרחי שנכבש על ידי ברית המועצות הוקמה מדינה קומוניסטית. גרמניה המזרחית הייתה גרורתה של ברית המועצות והייתה חברה בברית ורשה.
בירתה של גרמניה המזרחית הייתה החלק המזרחי של ברלין. הסובייטים שלטו בגרמניה המזרחית ולתושבי מדינה זו לא התאפשר המעבר למערב גרמניה. כחלק מההפרדה בין מזרח העיר למערבה, נבנתה בשנת 1961 חומת ברלין, אשר הפרידה במשך 29 שנה בין ברלין המזרחית למערבית.
היסטוריה > כיבוש והקמה

עם תבוסתה הקרבה של גרמניה הנאצית הוסכם בוועידת יאלטה שנערכה בפברואר 1945 על חלוקתה של גרמניה לארבעה אזורי כיבוש שיוקצו לכל אחת מבעלות הברית העיקריות, שטח הכיבוש של ברית המועצות כלל את מרכז גרמניה (באופן היסטורי השטחים שיהיו מזרח גרמניה היו ידועים כמרכז גרמניה, בעוד שהמונח מזרח גרמניה התייחס לשטחים הגרמנים במזרח שסופחו בתום מלחמת העולם השנייה על ידי ברית המועצות ופולין).
למרות האכזריות שהפגינו חיילי הצבא האדום כלפי האוכלוסייה האזרחית בסוף המלחמה, ברית המועצות החלה בשיקום מזרח גרמניה על ידי הזרמת מזון לאוכלוסייה המקומית, אך חלק גדול ממפעלי התעשייה הכבדה הועברו לברית המועצות כפיצויי מלחמה.
גולים גרמנים פרו-סובייטים הוחזרו מברית המועצות. הסובייטים כפו איחוד בין המפלגה הקומוניסטית של גרמניה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. כתוצאה מאיחוד זה הוקמה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה בגרמניה המזרחית עד נפילת הקומוניזם.
חודשים ספורים לאחר הקמת גרמניה המערבית, הוקמה ב-7 באוקטובר 1949 הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמנית: Deutsche Demokratische Republik) בשטח הכיבוש הסובייטי. יום זה הפך לחג "יום הרפובליקה" בגרמניה המזרחית.
מספר רפורמות קומוניסטיות הונהגו על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, התעשייה הולאמה ורוב האדמות שהיו שייכות לאצולה היונקרית הוחרמו.
למרות תקוות לאיחוד עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, דחייתה של תוכנית סטלין והתחממות המלחמה הקרה חידדו את ההבדלים בין שתי הגרמניות וסתמו את הגולל על כל תקוות לאיחוד מחדש.
צבא העם הלאומי נוסד בשנת 1956 וגרמניה המזרחית הפכה לחברה בברית ורשה. בשנת 1963 הוכרזה המערכת הכלכלית החדשה.
היסטוריה > חומת ברלין

מאז סוף שנות ה-40 התקיים זרם מהגרים קבוע של מזרח גרמנים שערקו למערב גרמניה, תופעת העריקה איימה למוטט את כלכלת מזרח גרמניה. הפתרון של ההנהגה המזרח גרמנית היה בניית חומת ברלין בשנת 1961 שמנעה מאזרחי מזרח גרמניה מעבר חופשי למערב.
היסטוריה > יחסי חוץ

בעלת הברית העיקרית של גרמניה המזרחית הייתה ברית המועצות וכמעט עד סוף עידן הקומוניזם מזרח גרמניה ראתה בברית המועצות מודל לחיקוי. כתוצאה מדוקטרינת הלשטיין, מצאה את עצמה גרמניה המזרחית מבודדת בזירה הבינלאומית, אולם עם חילופי ההנהגה במזרח ומערב גרמניה ואימוץ האוסטפוליטיק על ידי מערב גרמניה, הביאו לשבירת בידודה הבינלאומי של גרמניה המזרחית ולהכרה הדדית בין שתי הגרמניות. גרמניה המזרחית הצטרפה לאו"ם בשנת 1971.
היסטוריה > נפילת הקומוניזם והאיחוד עם המערב

עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות, החלו רוחות חדשות של פתיחות במדינתו ובגוש המזרחי. בתחילה, ניסתה הנהגת מזרח גרמניה להתנגד למדיניות הזאת, אולם מחאות המוניות מצד תושבי מזרח גרמניה והפסקת התמיכה הסובייטית בה אילצו אותה להתפטר.
במזרח גרמניה נערכו בחירות חופשיות לראשונה בהיסטוריה שלה. הממשלה שנבחרה הגיעה להסכם לאיחוד גרמניה עם המעצמות הכובשות ומערב גרמניה. ב-3 באוקטובר 1990 הצטרפו חמש המדינות שהרכיבו את מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית חדלה מלהתקיים.
פוליטיקה

מפלגת השלטון בגרמניה המזרחית הייתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. אף שמפלגות אחרות הורשו להתקיים בפועל הן היו חסרות כוח ולא התנגדו למדיניות הממשלה. מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ביחד עם מפלגות אחרות התמודדה לפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני כחלק מהחזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית, תוצאות הבחירות שנערכו היו בשליטת המדינה.
גרמניה המזרחית הפעילה משטרה חשאית, ה"שטאזי". גוף זה דמה לק.ג.ב. הסובייטי ועבד עמו בשיתוף פעולה הדוק. בתוך שטחי המדינה פעל לאיתור והענשת החותרים תחת השלטון, ומחוץ לשטחי המדינה שתל מרגלים וסוכנים חשאיים. בזמנו נחשב השטאזי אחד מארגוני הביון הטובים בעולם.
שלטון מקומי

שטחה של גרמניה המזרחית כלל את המדינות הגרמניות של מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, ברלין (מלבד מערב ברלין), סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה, היא חלקה קו גבול עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה והים הבלטי, מערב ברלין הייתה מובלעת של גרמניה המערבית.
בשנת 1953 פורקו המדינות שהרכיבו את הרפובליקה ונעשתה חלוקה מחדש של השטחים ל-15 מחוזות.
כלכלה

גרמניה המזרחית קמה על הריסות גרמניה הנאצית שהפסידה במלחמת העולם השנייה. כיוון שהייתה חלק ממדינות הגוש הקומוניסטי שבשליטת ברית המועצות עברה "סובייטיזציה", שבתחום הכלכלי באה לידי ביטוי בהפיכת הכלכלה לריכוזית שבה המדינה היא הבעלים של כל הנכסים הכלכליים. ב-1946, שנה לאחר שחולקה גרמניה, נעשתה בגרמניה המזרחית רפורמה חקלאית: הולאמו החוות החקלאיות שהיו בבעלות אנשים בתקופה הנאצית ונהיו לרכוש ציבורי (רכוש המדינה). באופן דומה הולאמו גם יתר המגזרים בכלכלה: התעשייה, המסחר, הבנקים, התחבורה וכדומה. השנים הראשונות היו קשות מאוד עקב ההרס הרב לאחר מלחמת העולם השנייה והקריסה הכלכלית שבאה בעקבותיה, וגם בגלל הנטל העצום שברית המועצות הטילה על גרמניה המזרחית; כפיצוי על הנזק הרב שגרמה גרמניה הנאצית לברית המועצות הוטל על גרמניה המזרחית לשלם פיצויים גבוהים מאוד, בצורת סחורות, ציוד תעשייתי, נשק וכדומה. הפיצויים שולמו עד 1954.
לאורך שנות ה-50 נמשך השיקום של גרמניה המזרחית אך בעצלתיים ובקצב איטי לעומת גרמניה המערבית. גל המהגרים שהתגבר כל פעם כשהמדינה העלתה את מכסות התפוקה, איים לפגוע ביציבות הכלכלית (כיוון שנוצר מחסור חמור בכוח עבודה משכיל כמו מהנדסים רופאים ומדענים), ולכן ב-1961 הוקמה חומת ברלין. בשנות ה-60 השתפר בצורה משמעותית מצבה הכלכלי לאחר התבססות המערכת הכלכלית במדינה ועמד מגוון גדול יותר של מוצרי צריכה לרשות התושבים. גרמניה המזרחית הייתה לאחת המדינות המתועשות ביותר של הגוש הקומוניסטי, והייתה חברה בקומקון – הברית הכלכלית של מדינות הגוש הקומוניסטי. ענפי התעשייה הראשיים במדינה היו מכונות, כרייה, כימיקלים, הנדסה ותחבורה.
מאמצע שנות ה-70 החל להידרדר מצבה הכלכלי של גרמניה המזרחית (כמו כל המדינות של הגוש הקומוניסטי) בגלל חוסר יעילות, ביורוקרטיה מכבידה, חוב חיצוני הולך ותופח ומחסור בחומרי גלם (מכרה הפחם האחרון במדינה נסגר ב-1977). בסוף שנות ה-80 עברה מזרח אירופה שינויים מרחיקי לכת ובהם ליברליזציה כלכלית. גרמניה המזרחית לא עברה זאת עקב התנגדות של אריך הונקר, שליט הרפובליקה באותן שנים. ב-1990 גרמניה המזרחית זנחה את השיטה הכלכלית שלה לטובת איחוד עם גרמניה המערבית.
תחבורה ותקשורת

גרמניה המזרחית ירשה מערכת תחבורה הרוסה מגרמניה הנאצית. אף על פי שהתחבורה על כלל צורותיה פותחה משמעותית תחת שלטונו של היטלר, חלק גדול ממנה נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. בנוסף, מפעלים לייצור אמצעי תחבורה נלקחו על ידי הסובייטים כפיצויי מלחמה. לאחר הקמתה של המדינה החלה מערכת התחבורה להתפתח בצורה איטית. בשנות ה-60 הושקעו משאבים רבים בפיתוחה של מערכת התחבורה במדינה כחלק מהצמיחה הכלכלית הגבוהה. מחסור במשאבים לתחזוקתה הוביל להידרדרות מערכת התחבורה.
חינוך

עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) עברה מערכת החינוך במדינה רפורמה מקיפה שנועדה להתאים את אופי מערכת החינוך לצורכי הכלכלה ואופי המדינה.
בשנת 1946, תחת שלטון הכיבוש הסובייטי, הוחלפה שיטת הלימוד התלת-שלבית בשיטה שבה לומדים כל הילדים בבית הספר הפוליטכני 10 שנים, מגיל 6 עד 16. כדי ללמוד במוסד להשכלה גבוהה היו התלמידים חייבים להוסיף וללמוד שנתיים נוספות בבית ספר מקצועי ולאחר מכן באוניברסיטה.
עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שונתה מערכת החינוך כך שהותאמה לצרכים הכלכליים של המדינה ונלמדו עקרונות הקומוניזם. החינוך במדינה היה חינם. בשנת 1965 נחקק "החוק לחינוך סוציאליסטי אחיד" שחל על הגנים, בתי הספר היסודיים, בתי הספר הפוליטכניים, האוניברסיטאות ושאר מוסדות החינוך.
דמוגרפיה

ב-1978 מנתה גרמניה המזרחית 16,800,200 אנשים לעומת 17,079,000 ב-1961 ו-18,360,000 ב-1950. אחת הסיבות לירידה משמעותית זו נובעת מהגירה משמעותית בין השנים 1945–1961 (עד שנבנתה חומת ברלין נעו המספרים בין 2.5 ל-3 מיליון מהגרים) ואופייה הסלקטיבי. לאחר המלחמה ועד שנבנתה חומת ברלין (1945–1961) זרם הנכנסים שהיה גם כך קטן יחסית לא היה סלקטיבי, בעוד שזרם היוצאים הורכב ברובו מצעירים בעלי פוטנציאל הבאת צאצאים לעולם.
גרמניה המזרחית הייתה מדינה הומוגנית מבחינה אתנית, 99% מאזרחיה היו ממוצא גרמני, המיעוט הגדול ביותר היה הסורבים, עם סלבי שהתגורר בלוסאטיה ומנה 34,000 איש בשנת 1984. המשטר נתן להם אוטונומיה תרבותית ורשות לשמר את שפתם, הסורבית.
רשויות גרמניה המזרחית ערכו מפקדי אוכלוסין בשנים 1945, 1946, 1964, 1971 ו-1981.
גאוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תרבות

התרבות בגרמניה המזרחית הייתה שילוב של לאומיות גרמנית עם עקרונות הריאליזם הסוציאליסטי. תחומים שונים של תרבות כמו ספרות, ציור, מוזיקה וקולנוע נשלטו על ידי המדינה ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי. השלטונות מנעו כניסת תרבות "מנוונת" ולעומת זאת עודדו תרבות "אנטי-פשיסטית" וקומוניסטית. התרבות שימשה במידה רבה ככלי של המדינה להפיץ את האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית ופחות לביטוי האישי.
הקהילה היהודית

בגרמניה המזרחית הייתה קהילה יהודית של כמה אלפי איש, רובם ניצולי שואה קשישים, רוב הקהילה התגוררה בברלין. הקהילה נהנתה מחופש פולחן והייתה מאוגדת ב"איחוד הקהילות היהודיות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמנית: Verband der Jüdischen Gemeinden in der DDR).
ראו גם

ולטר אולבריכט
גרמניה המערבית
לקריאה נוספת

פרדריק טיילור, חומת ברלין: 13 באוגוסט 1961 – 9 בנובמבר 1989, (מאנגלית: עדי גינצבורג-הירש), הוצאת מטר, תל אביב תשס"ט, 2008.
אנה פאנדר, שטאזילנד: סיפורים מהצד השני של חומת ברלין, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2012.
הערות שוליים

↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 62–64.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 64–65.
1 2 3 4  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 61.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 66.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 70–71.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 77–78.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 78–80.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 83–84.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 86–87.
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמ' 67.
| היסטוריה של גרמניה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה מוקדמת | שבטים גרמאניים • נדידת העמים • הממלכות הברבריות • האימפריה הפרנקית | גרמניה |
| גרמניה של ימי הביניים | פרנקיה המזרחית • ממלכת גרמניה • האימפריה הרומית הקדושה | גרמניה |
| תחילת התקופה המודרנית | מדינות גרמניה במאה ה-18 • פרוסיה | גרמניה |
| הדרך לאיחוד | הקונפדרציה של הריין • הקונפדרציה הגרמנית • אביב העמים בגרמניה • הקונפדרציה הצפון-גרמנית | גרמניה |
| האיחוד והרייך הגרמני | הקיסרות הגרמנית • רפובליקת ויימאר • גרמניה הנאצית | גרמניה |
| גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה | אזורי הכיבוש בגרמניה • גירוש גרמנים לאחר המלחמה • היסטוריה של גרמניה המזרחית • היסטוריה של גרמניה המערבית • בריחת המוחות מגרמניה המזרחית • הגבול בין שתי הגרמניות • חומת ברלין • איחוד גרמניה המחודש • גרמניה אחרי האיחוד | גרמניה |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559778005171  BIBSYS: 90234473  BNE: XX451348  BnF: cb11862204b (data)  CANTIC: a10959294  GND: 4011890-3  HDS: 046530  ISNI: 0000 0001 2242 8348  LCCN: n80125938  MusicBrainz: d907b0ac-2956-386f-a246-62d55779aae1  NARA: 10046574  NDL: 00561600  NKC: ge131389  NSK: 000214946  SELIBR: 161042  SUDOC: 026358662  UKPARL: mhvzRUVp  VcBA: 494/6971  VIAF: 125035363   WorldCat (עם VIAF): 125035363 
חלוקת גרמניה: באדום – גרמניה המזרחית. בכחול – גרמניה המערבית. בצהוב – מערב ברלין הייתה מובלעת של גרמניה המערבית. בסגול – חבל הסאר
בול בהוצאת הדואר המזרח גרמני ועליו סמל המדינה
תעודה מזרח גרמנית
סרגיי ריאבקוב

סרגיי אלכסייביץ' ריאבקוב או רייבקוב (ברוסית: Серге́й Алексе́евич Рябко́в; נולד ב-8 ביולי 1960, לנינגרד) הוא דיפלומט רוסי, המכהן כסגן שר החוץ של רוסיה מאז 15 באוגוסט 2008.
ביוגרפיה

הוא בוגר המכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ של ברית המועצות משנת 1982. דובר אנגלית ודנית שוטפת. מאז 1982 הוא משרת בשירות החוץ הדיפלומטי של רוסיה. עבד בתפקידים דיפלומטיים שונים במשרד החוץ.
מ-1995 עד 1999, הוא היה ראש מדור OSCE של המחלקה לשיתוף פעולה אירופי של משרד החוץ הרוסי. מ-2002 עד 2005, הוא שירת בוושינגטון די. סי. כיועץ בשגרירות הפדרציה הרוסית בארצות הברית. מ-2005 עד 2008 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף פעולה אירופי של משרד החוץ הרוסי.
מאז 15 באוגוסט 2008 מכהן בתפקיד סגן שר החוץ של הפדרציה הרוסית. במסגרת תפקידו מפקח על נושאי היחסים הדו-צדדיים עם מדינות אמריקה, אי-הפצה ופיקוח על נשק, תוכנית הגרעין האיראנית והשתתפות הפדרציה הרוסית באיחוד BRICS.
חיים אישיים

הוא נשוי ואב לשניים.
הערות שוליים

↑  Указ Президента Российской Федерации от 15 августа 2008 года № 1224
↑  סגן שר החוץ הרוסי: "לא מצפים לדברים טובים מביידן, זה ברור", באתר ynet, 23 בדצמבר 2020
↑  סרגיי רייבקוב: ארצות הברית הגבירה הניסיונות לגייס דיפלומטים ממדינתנו
↑  סגן שר החוץ הרוסי: לא ממעיטים בעובדה שיש להבטיח את ביטחון ישראל
↑  רוסיה תסכים לבחון הסכם גרעין חדש
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנרי ווד

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1869 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  19 באוגוסט 1944 (בגיל 75) הרטפורדשייר, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  Paul Klenovsky 
 מקום קבורה:  St Sepulchre-without-Newgate, Holborn 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 בן או בת זוג:  Jessie Wood 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1921)  Knight Bachelor 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר הנרי ווד (באנגלית: Sir Henry Joseph Wood, הוטבל ב-3 במרץ 1869, נפטר ב-19 באוגוסט 1944) היה מנצח אנגלי, ששמו נקשר לעד ב"קונצרטי הטיילת" (Promenade Concerts), שעליהם ניצח במשך חמישים שנה. הקונצרטים שנוסדו בשנת 1895 נודעו אחרי מותו בשם "קונצרטי הטיילת של הנרי ווד" (כיום “הפרומס”) השפעתו על חיי המוזיקה בבריטניה הייתה עצומה: הוא שיפר לאין ערוך את הנגישות למוזיקה ואף העלה את רמת הנגינה התזמורתית וטיפח את טעם הקהל בהציגו לפניו רפרטואר רחב-יריעה. תוך עידוד מיוחד ליצירות של מלחינים בריטיים.
חייו > ילדות ולימודים

ווד נולד בלונדון. הוריו היו שניהם מוזיקאים חובבים נלהבים: אביו שר במקהלות כנסייה וניגן בצ'לו ואמו שרה משירי מחוז הולדתה, ויילס.
ווד היה משנה לנגן העוגב בכנסיית סנט מרי אלדרמנברי בגיל עשר.
בגיל ארבע-עשרה ניגן בעוגב ב"כנסיית המוזיקאים" (St Sepulchre-without-Newgate) הכנסייה הקהילתית הגדולה ביותר בלונדון, שם נשמר עכשיו אפרו.
ווד למד גם נגינה בפסנתר ובכינור אבל רק כשנכנס לאקדמיה המלכותית למוזיקה בגיל שש-עשרה החל לרכוש השכלה מוזיקלית שיטתית. במהלך שתי שנותיו באקדמיה קיבל שיעורי פסנתר, עוגב, הלחנה וזמרה. בין מוריו היו אבנעזר פראוט, הלחנה, ומנואל גארסיה, זמרה. שאיפתו בתקופה זו הייתה להיעשות למורה לזמרה (במהלך חייו אכן לימד זמרה), ועל כן השתתף בשיעוריהם של מורי זמרה רבים ככל שניתן לו, הן כתלמיד והן כמלווה.
חייו > קריירה

אחרי שעזב את האקדמיה למוזיקה מצא עבודה כמורה לזמרה וכמנצח תזמורת ומנצח מקהלה. הוא צבר ניסיון בעבודה בלהקות אופרה אחדות, רבות מהן עלומות-שם. הוא ניצח על להקת האופרה של קרל רוזה בשנת 1891 ושנה אחר כך על הצגת הבכורה האנגלית של "יבגני אונייגין" מאת צ'ייקובסקי ב"תיאטרון אולימפיק" המחודש. הוא עבד עם ארתור סאליבן בהכנת "אנשי המשמר"
ו"אייבנהו".