stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוטי רגב
ביוגרפיה

רגב נולד בבואנוס איירס, להורים ילידי ארגנטינה, רחל ואהרון רוגובסקי, שהוריהם היגרו לארגנטינה ממזרח אירופה. האמצעי מבין שלושה ילדים. הגיע לישראל עם הוריו בטרם מלאו לו שנתיים (והמשפחה עברתה את שמה עם ההגעה לישראל). אביו היה רוקח בעיסוקו וכתחביב היה אספן של מוזיקה קלאסית. רגב גדל והתחנך בבת ים, בה למד בבית הספר היסודי "גאולים" ובתיכון מקיף עירוני חשמונאים.
את לימודי התואר הראשון בסוציולוגיה סיים באוניברסיטת אוטרכט (הולנד) בשנת 1978. תואר שני, בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, סיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1983. את עבודת המ.א., שהתבססה על ניתוח סמיוטי של מופעי גבריות במודעות פרסום, כתב בהנחייתו של ד"ר סשה וייטמן. גם את הדוקטורט סיים באוניברסיטת תל אביב, שוב בהנחייתו של ד"ר סשה וייטמן, בשנת 1990. בדוקטורט הציג רגב ניתוח סוציולוגי של צמיחת הרוק הישראלי והגעתו לעמדה דומיננטית בשדה המוזיקה הפופולרית בישראל.
בשנים 1992–1999 היה חבר סגל במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 הצטרף לסגל הבכיר של האוניברסיטה הפתוחה ובשנות עבודתו שם עלה בסולם הדרגות האקדמי עד לדרגת פרופסור מן המניין. בנובמבר 2022 פרש לגמלאות.
רגב נמנה עם ראשוני החוקרים של מוזיקה פופולרית בעולם. היה חבר פעיל באגודה הבינלאומית ללימודי מוזיקה פופולרית (אנ'), ובשנים 1997–1999 כיהן כמזכיר הכללי של האגודה.
היה בין הראשונים בישראל להתמחות בסוציולוגיה של התרבות.
מחקרו

עבודתו של רגב משלבת בין גישתו של פייר בורדייה לחקר תרבות ואמנות לבין גישות לחקר גלובליזציה תרבותית. ביסס את המונח "פופ-רוק" כשם כולל לתרבות המוזיקה שצמחה בהמשך לרוקנרול ולמוזיקת הרוק, הפופ והסול (מוזיקת נשמה) של שנות הששים (במאה ה-20), וכן טבע את המונח "פופ-רוקיזציה" (pop-rockization) כדי לאפיין את התהליך בו האסתטיקה היצירתית והצלילית של מוזיקת הפופ והרוק נעשתה לגורם הדומיננטי במוזיקה הפופולרית המודרנית ברחבי העולם.
לגבי מוזיקת הפופ והרוק, רגב מנתח את הקאנוניזציה של אלבומים ומוזיקאים ואת החדשנות הסגנונית המתמדת כמהלך תרבותי מתמשך של זירת מיקוח (שדה יצור תרבותי) על הכרה והערכה המאורגנת סביב גרסה של מבקרי הרוק לאידאולוגיה של האמנות האוטונומית אשר מופעלת בשדה לצורך שיפוט, הערכה והכרה.
לגבי ישראל, רגב הראה כיצד עיצובו של שדה המוזיקה הפופולרית בישראל נגזר מתהליך של מיקוח והשפעה הדדית בין שלוש תרבויות מוזיקה: "שירי ארץ ישראל", "פופ-רוק ישראלי" ו"פופ ים-תיכוני" הפועלות בו. התמקד במיוחד בסוגיית החתירה לייחוד מקומי ברוק הישראלי.
רגב בחן גם את צמיחתה של מוזיקת פופ-רוק מקומית כתהליך שהתרחש ובמקביל ובדפוס דומה בארצות שונות ברחבי העולם. הצביע על האימוץ וההטמעה של האסתטיקה הצלילית של הגברה, כלי נגינה חשמליים ואלקטרוניים במוזיקה, על התפתחות גרסאות מקומיות של ז'אנרים מובילים בפופ-רוק (רוק גיטרות, פּאנק, פרוגרסיב, מטאל, היפ-הופ, זמרים-יוצרים ועוד) ברחבי העולם, ועל צמיחתם של סגנונות של רוק ילידי-מקומי הממזגים השפעות רוק עם מוזיקות עממיות ומסורתיות. ראה בכך המחשה להיותה של מוזיקת הפופ-רוק אחד הביטויים העיקריים לקוסמופוליטיות תרבותית בת-זמננו.
לצד זאת כתב גם מאמרים תאורטיים בהם הציג את המונח "קוסמופוליטיות אסתטית" כדי לאפיין את המצב התרבותי העולמי שנוצר בעקבות תהליכי הגלובליזציה התרבותית המואצת החל מאמצע המאה ה-20.
תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה

כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת בשנים 2002–2005.
הקים ועיצב (יחד עם פרופ' נורית גרץ) את תוכנית התואר השני בלימודי תרבות, ועמד בראש התכנית מפתיחתה ב-2008 ועד שנת 2021.
קורסים עיקריים שפיתח באוניברסיטה הפתוחה

סוציולוגיה של התרבות (יחד עם ד"ר רונן פרידמן)
מוזיקה פופולרית בישראל (יחד עם ד"ר מירב מירון)
תולדות הפופ והרוק (יחד עם ד"ר נדב אפל)
גישות אנתרופולוגיות וסוציולוגיות לחקר התרבות (יחד עם ד"ר רונן פרידמן, קורס לתואר שני)
אמנותיות, טעם והיבדלות: בעקבות בורדייה (יחד עם ד"ר סימונה וסרמן, קורס לתואר שני)
כמו כן, תרם והשתתף בפיתוח מגוון קורסים נוספים בתואר ראשון בתחומי הסוציולוגיה והתקשורת ובתואר שני בלימודי תרבות.
ספריו

עוד וגיטרה: תרבות המוזיקה של ערביי ישראל, בית ברל/המרכז לחקר החברה הערבית והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993.
רוק: מוזיקה ותרבות, תל אביב, הוצאת דביר, 1995.
סוציולוגיה של התרבות: מבוא כללי, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2011.
אדוין סרוסי ומוטי רגב, מוזיקה פופולרית ותרבות בישראל (תרגום של המהדורה האנגלית של הספר משנת 2004 בתוספת פרק חדש),רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2013.
כשהגיטרה מנסרת שיר געגועים: גיטרות חשמליות ומזרחיות בפופ-רוק הישראלי, רעננה, למדא עיון בשיתוף הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2023.
2004 ,Motti Regev and Edwin Seroussi, Popular Music and National Culture in Israel, University of California Press
2013 ,Motti Regev, Pop-Rock: Aesthetic Cosmopolitanism in Late Modernity, Polity Press
מבחר ממאמריו

רגב פרסם למעלה מארבעים מאמרים ופרקים בספרים ערוכים.
להלן מבחר ממאמריו:
מוטי רגב, ייחודיות וקישוריות תרבותית במודרניות המאוחרת: המקרה של המוזיקה הפופולרית, תיאוריה וביקורת, 23: 115-140, 2003
Regev, Motti. 1986. The Musical Soundscape as a Contest Area: 'Oriental Music' and Israeli Popular Music, Media, Culture & Society 8: 343-356.
Regev, Motti. 1992. Israeli Rock or, A Study in the Politics of 'Local Authenticity', Popular Music 11: 1-14.
Regev, Motti. 1994. Producing Artistic Value: The Case of Rock Music, The Sociological Quarterly 35: 85-102.
Regev, Motti. 1997. Rock Aesthetics and Musics of the World, Theory, Culture and Society, 14: 125-142.
Regev, Motti. 2000. To Have a Culture of our own: On Israeliness and its Variants, Ethnic and Racial studies, 23: 223-247.
Regev, Motti. 2007. Ethno-National Pop-Rock Music: Aesthetic Cosmopolitanism Made from Within, Cultural Sociology,1: 317-341.
Motti. 2007. Cultural Uniqueness and Aesthetic Cosmopolitanism, European Journal of Social Theory, 10: 123-138.
Regev, Motti. 2020. The Condition of Cultural Cosmopolitanism. In Cicchelli, Vincenzo, Octobre, Sylvie and Riegel, Viviane (eds), Aesthetic Cosmopolitanism in a Global World, Leiden: Brill, pp. 27-45
חיים אישיים

רגב נשוי ולו שתי בנות. בתו, ד"ר רוני רגב, היא מומחית להיסטוריה אמריקנית ומכהנת כחברת סגל באוניברסיטה העברית.
מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  מוטי רגב, נהנתנות ממודרת: אידאולוגיה של גבריות במודעות פרסומת, תל אביב, החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, 1983.
↑  מרדכי רגב, בואו של הרוק: משמעות, התמודדות ומבנה בשדה המוזיקה הפופולרית, תל אביב, החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, 1990.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307041605171  BIBSYS: 4015854  BnF: cb158607759 (data)  GND: 1052423450  ISNI: 0000 0001 0966 2674  LCCN: nr94019088  LNB: 000237393  NTA: 266573029  ORCID: 0000-0002-3829-6869  ResearcherID: H-2613-2018  RERO: 02-A003733381  SUDOC: 092116027  VIAF: 42176320   WorldCat (עם VIAF): 42176320
מינסק (מחוז משנה)

מחוז משנה מינסק (בבלארוסית: Маладзечанскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא עיר הבירה מינסק שאינה כלולה בו בעצמה מבחינה מנהלית.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מינסק 157,497 בני אדם, זו הייתה נקודת שפל, ומאז גדלה האוכלוסייה בעקביות, ב-2018 נמנו כבר 215,404 תושבים. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 84.58% בלארוסים, 9.23% רוסים, 1.56 אוקראינים ו-4.63% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (56.14%) ורוסית (36.88%).
מינסק ארנה

| --- | --- |

 מיקום:  מינסק, בלארוסבלארוס
 קואורדינטות:  53°56′11″N 27°28′58″E﻿ / ﻿53.9365°N 27.4829°E﻿ / 53.9365; 27.4829
 תקופת הפעילות:  30 בינואר 2010 – הווה (14 שנים) 
 קבוצות:  צמוקי מינסק דינמו מינסק
 מושבים:  15,086 
 http://www.minskarena.by
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מינסק מוגדלת) מינסק ארנה(למפת מינסק רגילה) מינסק ארנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מינסק-ארנה (בבלארוסית: «Мінск-арэна») הוא מתחם ספורט ובידור בעיר הבירה של בלארוס, מינסק. המתחם מורכב מארבעה מבנים: זירת ספורט רב-תכליתית (15,000 מושבים), אצטדיון החלקה (3,000 מקומות ישיבה), וולודרום (2,000 מקומות ישיבה) וחניון פתוח רב מפלסי (1,080 חניונים). מאז עונת 2009/2010 משמש כהיכל הבית של מועדון ההוקי דינמו מינסק, שמתמודד בליגת הוקי קונטיננטלית.
בארנה זו צולמה סצנת הסיום של הסרט אגדה מספר 17, כשמתחם הספורט מינסק-ארנה "גילם" את היכל הפורום המפורסם במונטריאול.
מינסק ארנה.
הערות שוליים

↑  Валентина Морозова, Архитектура и строительство № 11 (210) 2009г. (2010-01-10). "Сооружение мирового класса - фактор имиджа страны". AIS.BY Специализированное издание, учрежденное Министерством архитектуры и строительства Республики Беларусь.
↑  Катерина Кузьмич,Комсомольская правда. (2011-08-24). "Массовка, чулки снимаем, на лед бросаем!". KP.BY.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: d481b139-00bb-4dfe-97ba-78be5c886c36 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אצטדיונים ומתקני ספורט ובנושא בלארוס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מייקל נביל סנד

מייקל נביל סנד (באנגלית: Maikel Nabil Sanad; בערבית: مايكل نبيل سند; נולד בשנת 1985 באסיוט, מצרים) הוא פעיל פוליטי ובלוגר.
סנד קיבל תואר ראשון בוטרינריה מאוניברסיטת אסיוט בשנת 2009, ובשנת 2013 למד לקראת תואר מאסטר בבית הספר ע"ש וילי ברנדט באוניברסיטת ארפורט, גרמניה. סנד ידוע בעקבות קידום ערכים דמוקרטיים ליברליים במצרים וניהול קמפיינים למען יחסי השלום בין מצרים וישראל.
בבלוג שלו סנד מגדיר את עצמו כ”ליברל, חילוני, קפיטליסט, פמיניסט, פרו-מערבי, תומך שלום, אתאיסט, מטריאליסט, ריאליסט, פרו-גלובליסט, פעיל פסיבי, אנטי-מיליטריסט, פציפיסט”. הוא תומך בזכויות הלהט"ב.
סנד ידוע גם בזכות קידום יחסי השלום בין מצרים וישראל. בהצהרתו על סירוב שירות צבאי באוקטובר 2010 ציין: “אינני מוכן לשאת נשק נגד חייל ישראלי, שגויס על פי גיוס חובה, אשר מגן על זכות הקיום של מדינתו.” מאוחר יותר, בדצמבר 2010, הוא חיבר כתבה ”מדוע אני פרו-ישראלי”, אשר פורסמה בהמשך באתר הרשמי של משרד החוץ הישראלי בשפה הערבית.
כאשר התחילה המהפכה במצרים בשנת 2011, סנד שידר מסר לישראלים דרך ערוץ היו-טיוב שלו, בו קרא לישראלים לתמוך במהפכה בטענה שמצרים דמוקרטית תהיה ידידתה של ישראל. ב-28 במרץ 2011 נעצר וב-10 באפריל גזר עליו בית דין צבאי שלוש שנות מאסר בשל פוסט שפרסם. ב-23 באוגוסט פתח בשביתת רעב במחאה על תנאי מאסרו. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון. ב-23 בינואר 2012 קיבל חנינה ושוחרר.
באפריל 2012 סנד נסע לגרמניה כדי ללמוד בבית הספר ע"ש וילי ברנדט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ארפורט. בדצמבר 2012 הוא ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, וכתב כתבה שנקראת ”יהי שלום”, נתן הרצאות פומביות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וגם ביקר במטה אש"ף בראמאללה.
ראו גם

פמלה גלר- בלוגרית אמריקאית, ופעילה פוליטית
מינס מורגול

בטרילוגיית שר הטבעות, מינס מורגול (בסינדרין: Minas Morgul - צריח הכשפים האפלים) הוא שמו של מינס יתיל (צריח הירח) אותו בנה איסילדור לאחר שנמלט עם אלנדיל אביו ואנאריון אחיו מארץ נומנור. הצריח עצמו עומד ליד רכס ההרים אפל דואת וחולש על חבל יית'ילין. לאחר כמה עשרות שנים, הנאזגול, בהוראת סאורון, כבשו את מינס איתיל והפכוה למשכן זדון, ואת אוסגיליאת הרסו, אך הם נהדפו על ידי צבאות הברית האחרונה. לאחר מפלת סאורון בהמשך המערכה בינו לבין הברית בשנת 3441 לעידן השני ננטשה מינס מורגול, עד לבואו של המלך המכשף (ראש הנאזגול, אשר יש אומרים ששמו מורגול) המובס מאנגמר ההרוסה בתחילת האלף השלישי של העידן השלישי.
בעת מלחמת הטבעת, המתוארת בספרי שר הטבעות, העיר קרויה לעיתים "עיר המתים". כשפרודו בגינס, סמוויז גמג'י וגולום הגיעו לצריח, פרודו נמשך לכיוון העיר בגלל טבעת הכוח, אך סם וגולום מנעו את כניסתו לעיר.
משם יצא חלק מצבאו של סאורון, למלחמה עם גונדור.
כשהובס סאורון בשנית במלחמת הטבעת בשנת 3019 לעידן השלישי, נהרסה מינס מורגול עד היסוד על ידי המלך אלסר (אראגורן) ולא יושבה שנית.
מלחמת המרקיזים הראשונה

מלחמת המרקיזים הראשונה (בגרמנית: Erster Markgrafenkrieg) בין השנים 1449–1450 הייתה תוצאה של מחלוקות בין העיר הקיסרית החופשית נירנברג לבין אלברכט השלישי אכילס, הבוחר מברנדנבורג.  ערים רבות בפרנקוניה בגרמניה המודרנית נפגעו קשות מהמלחמה.
ב-13 באוגוסט 1449, כבש אלברכט את טירת ליכטנאו, נחלתה של נירנברג. ב-11 במרץ 1450 הובס אלברכט בפילנרויטר ויהר. המלחמה הסתיימה בחתימה על הסכם שלום בבמברג ב-22 ביוני 1450. אלברכט נאלץ להחזיר את כל האדמות שנכבשו לעיר נירנברג.
מחשבי פילקו

חברת פילקו נמנתה עם חלוצי המחשבים מבוססי הטרנזיסטורים. לאחר שפיתחה בשנת 1953 טרנזיסטור מתקדם, שהיה מהיר משמעותית מקודמיו, זכתה במכרזי פיתוח מחשבים של הצבא והממשל בארצות הברית. נגזרות מסחריות של אחדים ממחשבים אלה זכו להצלחה כמחשבים לשימושים עסקיים ומדעיים. הדגם TRANSAC S-2000 יצא לשוק ב-1958, ומחשבים תואמים, עם ביצועים משופרים, יצאו לשוק בשנים שלאחר מכן.
עם זאת, שוק המחשבים המרכזיים נשלט על ידי חברת IBM, וחברות אחרות התקשו להתחרות בה. בשנת 1961 חברת פילקו הגיעה לפשיטת רגל ונרכשה על ידי חברת פורד, שהמשיכה להפעיל את חטיבת המחשבים של פילקו עד 1963.
היסטוריה

בשנת 1953 פיתחה פילקו טרנזיסטור מסוג surface-barrier transistor (אנ') מבוסס גרמניום שהיה מהיר משמעותית מקודמיו, וקיבלה פטנט על דרך ייצורו. טרנזיסטור זה שימש בייצורו של המחשב  TX-0 (אנ') שפותח ב-MIT.
היסטוריה > מחשבים לממשל ולצבא

בשנים 1955–1957 פיתחה פילקו מחשבים מבוססי טרנזיסטורים ליישומי זמן אמת במטוסים. בשנת 1957 הדגם C-1102 נמכר לשימוש אזרחי. דגמים נוספים, שפותחו בשנים שלאחר מכן, נמכרו לצבא ארצות הברית. מחשב מדגם BASICPAC הכיל עד 28,672 מילים בנות 38 סיביות.
החברה זכתה בחוזה של צי ארצות הברית לפיתוח מחשב בשם CXPQ, שרק דגם יחיד שלו נבנה. מחשב זה שימש בסיס לפיתוח הדגם המסחרי TRANSAC S-2000.
בהזמנת הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) פיתחה פילקו בשנת 1958 אבטיפוס בשם SOLO, שנועד להחליף מחשב מבוסס שפופרות ריק. המחשב, שכלל 8,000 טרנזיסטורים, שימש למשימות הדרכה פיתוח, והשימוש בו הסתיים ב-1963. עיצובו שימש בסיס למחשב הסחרי TRANSAC S-1000.
היסטוריה > מחשבים מסחריים

TRANSAC S-1000 היה מחשב לשימוש מדעי. היה לו זיכרון של 4,096 מילים בנות 36 סיביות. משקלו היה כ-750 קילוגרם. בסקר משנת 1961 נמנו 15 מחשבים כאלה.
TRANSAC S-2000 היה מחשב מרכזי שנועד ליישומים מדעיים ועסקיים. גודל מילה שלו היה 48 סיביות, והוא איפשר חישובים בנקודה קבועה ובנקודה צפה וחישוב עשרוני בקידוד בינארי. הדגם הראשון שלו, דגם 210, הוצג ב-1958. דגם 211 התבסס על טרנזיסטורי MOSFET והוצג ב-1960. שני דגמים אלה שקלו כ-910 קילוגרם.
לאחר שפילקו נרכשה על ידי פורד, בשנת 1962 הוכרז דגם 212, והתקנתו החלה ב-1963. הוא שקל כ-2,900 קילוגרם, היה לו זיכרון של 65,535 (64K) מילים של 48 סיביות, וביצועיו עלו על אלה של IBM 7094. התוכנה למחשב זה כללה אסמבלר בשם TAC (ראשי תיבות של Translator-Assember-Compiler), גרסה של פורטרן שנקראה ALTAC, וקובול.
דגם 213 הוכרז בשנת 1964 אך לא נבנה, משום שהתחרות מצד IBM הפכה את פעילות המחשבים של פילקו ללא רווחית והיא נפסקה.
עד 1964 נמכרו 18 מחשבים מדגם 210, 18 מדגם 211 ושבעה מדגם 212.
מחשב פילקו 2000 מדגם 211 היה המחשב הראשון של צה"ל, שהותקן בממר"ם ביולי 1961. בהמשך רכש צה"ל מחשבי פילקו נוספים, ששימשו עד אמצע שנות ה-70.
מחשב מדגם 212 המשיך לפעול בחברת פורד עד דצמבר 1981.
הערות שוליים

↑  1960s computer ads created by the real Mad Men, SolarWinds, May 30, 2013
↑  "BASICPAC Programming Manual" (PDF). Philco. בינואר 1961. section 1. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Martin H. Weik (בינואר 1964). "Chapter III Tables of Computer Characteristics". A Fourth Survey Of Domestic Electronic Digital Computing Systems. נבדק ב-27 באוגוסט 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  PHILCO 210 & 211, ed-thelen.org
↑  מחשב אלקטרוני חדיש למערכת הביטחון הובא לארץ, דבר, 26 ביולי 1961
↑  Retirement video for the Philco 212 Mainframe Computer, Computer History Museum
פרסומת משנת 1955 לטרנזיסטור של פילקו
מחשב פילקו 211 בממר"ם, 1962
מזורקה

איור של זוג רוקד מזורקה (1845).
מָזוּרקָה (Mazurka; בפולנית: mazurek) היא ריקוד עם פולני עליז וקליל במשקל משולש של 3/4 או 3/8.
הריקוד הפך לפופולרי באולמות הריקודים ברחבי אירופה במהלך המאה ה-19. הריקוד קרוי על שם המזורים - פולנים תושבי מזוביה שבצפון מזרח פולין. להמנון פולין מקצב של מזורקה ושמו הרשמי הוא "מזורק דוֹמבּרוֹבסקיֶיגו" (Mazurek Dąbrowskiego - "מזורקת דומברובסקי").
מבחינה מוזיקלית המשקל הוא, כאמור, משולש עם דגש על התו השני או השלישי והטמפו איטי יותר מאשר הוואלס. מבחינת המבנה המזורקה מורכבת משנים או ארבעה קטעים של 8 תיבות כל אחד. כל חלק חוזר פעמיים, פעם בצורה מאג'ורית ופעם בצורה מינורית.
כיאה למוזיקה שמקורה פולני היו מלחינים פולנים שפיתחו צורה מוזיקלית זו. ידוע מכולם הוא שופן, שחיבר למעלה מ-50 מזורקות לפסנתר. מפולין עברה צורה זו למלחינים רוסיים כמו גלינקה וצ'ייקובסקי.
היסטוריה

המקורות העממיים של המזורקה הם שלושה ריקודי עם פולניים שהם:
מזור, האופייני ביותר בשל הקצבים הבלתי עקביים שלו.
קוג'וויאק, איטי.
אורק, מהיר.
"מזורקה" היא מילה פולנית, משמעותה היא אישה או ילדה מזובית. זוהי צורת נקבה של המילה "מזור", אשר עד המאה התשע-עשרה ציינה תושבים של אזור מזוביה של פולין. המילה הדומה "מזורק" היא צורת זכר קטנה של "מזור". ביחס לריקוד, כל המילים הללו (מזור, מזורק, מזורקה) פירושן "ריקוד מזובי". מלבד השם האתני, המילה מזורק מתייחסת למונחים שונים בפולנית, למשל עוגה, ציפור ושם משפחה פופולרי.
כמה מלחינים קלאסיים כתבו מזורקות, כשהידועה ביותר היא ה אופוס 59 שהלחין פרדריק שופן לפסנתר סולו. ב-1825 כתבה מריה שימנובסקה את האוסף הגדול ביותר של מזורקות לפסנתר. הנריק וייניאבסקי כתב גם שניים לכינור ו פסנתר, אופ' 19. ג'וליאן קוקרן הלחין אוסף של חמש מזורקות לפסנתר ותזמורת סולו, ובשנות ה-20 כתב קרול שימנובסקי של עשרים קטעים לפסנתר ותזמורת וסיים את קריירת ההלחנה שלו עם צמד אחרון ב-1934. אלכסנדר סקריאבין, שבהתחלה היה חסיד של שופן, כתב 24 מזורקות.
שופן החל להלחין מזורקות לראשונה בשנת 1824, אך הלחנתו לא הפכה לרצינית עד 1830, תקופת מרד נובמבר, מרד פולני נגד הצאר הרוסי. שופן המשיך להלחין מזורקות עד 1849, שנת מותו. המאפיינים הסגנוניים והמוזיקליים של המזורקות של שופן שונים מהמגוון המסורתי מכיוון ששופין למעשה יצר ז'אנר נפרד וחדש לחלוטין של מזורקות משלו. לדוגמה, הוא השתמש בטכניקות קלאסיות במזורקות שלו, כולל קונטרפונקט ופוגה. על ידי הכללה יותר של כרומטיות והרמוניה במזורקות, הוא הפך אותם למעניינים יותר מבחינה טכנית מהריקודים המסורתיים. שופן גם ניסה לחבר את המזורקות שלו בצורה כזו שלא ניתן יהיה להשתמש בהן לריקוד, כדי להרחיק אותן מהצורה המקורית.
עם זאת, בעוד ששופן שינה כמה היבטים של המזורקה המקורית, הוא שמר על אחרים. המזורקות שלו, כמו הריקודים המסורתיים, מכילות הרבה מאוד חזרות: על קטעים מסוימים, חלקים שלמים ושל נושא ראשוני. גם הקצב של המזורקות שלו נשאר דומה מאוד לזה של המזורקות הקודמות. עם זאת, שופן שילב גם את האלמנטים של שתי הצורות הפולניות האחרות שהוזכרו לעיל, הקוג'וויאק והאורק. המזורקות שלו כוללות בדרך כלל מקצבים מיותר מאחת משלוש הצורות הללו           (מזורק, קוג'וויאק ואורק). השימוש הזה בקצב מעיד על כך ששופן ניסה ליצור ז'אנר שיש לו קשרים לצורה המקורית, אבל עדיין היה משהו חדש ושונה.
המזורקה התחילה כריקוד לארבעה או שמונה זוגות. בסופו של דבר, מיכאיל פוקין יצר ריקוד מזורקה שנהוג בחלק מהמקומות גם היום.
היסטוריה > המזורקה ברוסיה

ברוסיה כתבו מלחינים רבים מזורקות לפסנתר סולו: סקריאבין (26), באלקירב (7), צ'ייקובסקי (6). בורודין כתב שניים בסוויטה שלו לפסנתר. מיכאיל גלינקה כתב גם שניים, אם כי האחת היא גרסה עיבודית למזורקה מס' 13 של שופן. צ'ייקובסקי כלל גם מזורקות בתוספות שלו לאגם הברבורים, יבגני אונייגין, והיפהפייה הנרדמת.   המזורקה לסולן אופ. 10 של רחמנינוב כולל מזורקה ברה מז'ור בתור היצירה.
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
ישראל שליטא, אנציקלופדיה למוזיקה, 1965, ע' 494–495.
מינכן (סרט)

| --- | --- |

פוסטר הסרט
 מבוסס על:  Vengeance (Jonas book) 
 בימוי:  סטיבן ספילברג 
 הופק בידי:  סטיבן ספילברג, קולין וילסון, קתלין קנדי, בארי מנדל 
 תסריט:  טוני קושנר, אריק רות' 
 עריכה:  מייקל קאן 
 שחקנים ראשיים:  אריק באנה דניאל קרייג קירן היינדס מתייה קסוביץ ג'פרי ראש
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 צילום:  יאנוש קמינסקי 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת, קנדה 
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט, חברת קנדי/מרשל, Alliance Atlantis 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל, דרימוורקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בינואר 2006 
 משך הקרנה:  157 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ערבית, איטלקית, גרמנית, עברית, צרפתית 
 סוגה:  סרט ריגול, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים, סרט מתח פוליטי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   munich
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מינכן (באנגלית: Munich) הוא סרט קולנוע ודרמה היסטורית בהפקה אמריקאית-קנדית משנת 2005 בבימויו של סטיבן ספילברג, המציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים, שבמסגרת מבצע זעם האל, חיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. "מינכן" הוא למעשה העתק (רימייק) של הסרט "חרב גדעון" מ-1986 שעסק באותו נושא, ומבוסס על הספר "נקמה". הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר ובהם גם לבמאי, לתסריט ולסרט הטוב ביותר.
בסרט משתתפים שחקנים בינלאומיים (אריק באנה וג'פרי ראש האוסטרלים, דניאל קרייג הבריטי, קירן היינדס האירי, מתייה קסוביץ הצרפתי) וישראלים: (איילת זורר, גילה אלמגור, שמוליק קלדרון משה איבגי, אלון אבוטבול, עודד תאומי, עמוס לביא, אסי כהן, גיא עמיר, יגאל נאור, יהודה לוי, שרון אלכסנדר, ירון מוטולה, לירון לבו, היאם עבאס, סמי סמיר, מכרם ח'ורי, עמי ויינברג).
עלילת הסרט מתרחשת במקומות רבים ברחבי העולם, אולם הסרט צולם במספר קטן יותר של מקומות. הסצנות שהתרחשו באזורים השוכנים לחוף הים התיכון (תל אביב, ביירות, קפריסין ואתונה) צולמו במלטה. בבודפשט צולמו הסצנות שהתרחשו בלונדון, רומא ושדה-התעופה הצבאי הגרמני פירסטנפלדברוק. לעומת זאת, פריז וניו יורק צולמו באופן אותנטי.
עם עלייתו לאקרנים, נמתחה על הסרט ביקורת מצד גורמים ישראלים שונים, בהם ראשי הצבא ו"המוסד", על כך שהוא נוקט זווית ביקורתית כנגד מבצע חיסול המחבלים, עושה השוואה בין פעולות המוסד לטבח שביצעו המחבלים בספורטאים ואף מציג את המחבלים באור הומני. ספילברג עצמו דחה את הביקורת, וטען כי הוא רצה להעלות דילמות בעניין התגובה לטרור, שלרוב אינה מובילה להפסקתו. כמו כן טען, שלפני שהוציא את הסרט, הקרין אותו לפני משפחות הנספים וקיבל את אישורן[דרוש מקור]. עוד נטען (על ידי אמנון וטלי ליפקין-שחק) שמחסלי "המוסד" בסרט הוצגו כחובבנים, בעוד שבמציאות ביצעו סוכני המוסד את המשימה באופן מקצועי וללא נפגעים ל"מוסד".
מזח לולייני

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  רוברט סמיתסון 
 תאריך יצירה:  1970 
 טכניקה וחומרים:  בוץ, מים, סלע, מלח שולחן, בזלת 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אמנות אדמה 
 מיקום:  ארצות הברית
 קואורדינטות:  41°26′16″N 112°40′08″W﻿ / ﻿41.437777777778°N 112.66888888889°W﻿ / 41.437777777778; -112.66888888889
  (למפת יוטה מוגדלת) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח מזח לולייני(למפת יוטה רגילה) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח מזח לולייני
 
אדם עומד במרכז "מזח לולייני"
"מזח לוליני" (באנגלית: Spiral Jetty) הוא יצירה פיסולית מאת האמן האמריקני רוברט סמיתסון, בחוף ימת המלח הגדולה שביוטה. היצירה, אשר נבנתה לראשונה בשנת 1970 נחשבת לאחת מן היצירות החשובות ביותר בפיסול של המחצית השנייה של המאה ה-20 בכלל ולאחד משיאיה של אמנות האדמה בפרט.
היצירה

העבודה "מזח לולייני" נבנתה מאבני בזלת ואדמה על חופה הצפון-מערבי של ימת המלח (Great Salt Lake), בקרבת "רוזל פוינט" (Rozel Point) שביוטה, ארצות הברית. המזח, שאורכו הוא כ-460 מטר, מתפתל כנגד כיוון השעון בצורה שבלולית לרוחב של כחמישה מטר.
בזמן בנייתה של העבודה היה מפלס המים באגם נמוך עקב בצורת, אולם בתוך כמה שנים עלה המפלס וכיסה את העבודה לתקופה של כשלושה עשורים. בשנת 1999 נחשפה העבודה בשנית, אולם בשנת 2005 כוסתה חלקה במי האגם עקב הפשרת שלגים מוגברת באזור. ב-2010, מפלס המים היה נמוך וחשף את היצירה עד 2011, שבה כוסתה שוב כתוצאה מהשלגים. החל מאוקטובר 2015, מפלס המים נמוך וניתן לראות את היצירה.
צבעה המקורי של העבודה היה שחור על רקע של מים אדמדמים, אולם עקב שינויי מינרלים באגם קיבלו המים גוון ורוד, ואילו על סלעי הבזלת השחורים נוצר משקע מלח. סמיתסון בחר את האזור בשל הגוון האדום של המים והקונוטציה שלו אל "המרק הקדום". הוא נמשך אל הפראיות שבאתר ואל הגוון התעשייתי של האזור. על פי עדויות שנות ציין סמיתסון בעת טיסה במסוק מעל האתר "אני נמצא גם ביוטה" (et in Utah ego), אמרה המתכתבת עם ציורו של ניקולא פוסן "אני נמצא גם בארקאדיה" (et in Arcadia ego), סוג של ממנטו מורי.
העבודה על היצירה התנהלה בחודש אפריל 1970 והבנייה נמשכה שישה ימים. לשם בנייתה נעזר סמיתסון בקבלן בשם בוב פיליפס אשר סיפק שתי משאיות להובלת עפר, טרקטור ומסוע כדי להוביל את 6,550 טון האבנים והעפר אל מקומם באגם.
העבודה מומנה על ידי מענק של כ-9,000 דולר אשר הוענק על ידי גלריה ניו יורקית בשם "Virginia Dawn Gallery" ואילו האתר הוחכר בחוזה לעשרים שנה תמורת סכום שנתי של 100 דולר. כיום, היצירה נמצאת בבעלות מרכז האמנות "דיה" (Dia Art Foundation) מניו יורק, אשר רכשה את האזור על ידי מענק שניתן לה מעזבונו של סמיתסון.
ראו גם

DeadSee
הערות שוליים

↑  Great Salt Lake’s Earthen Spiral כתבה מאת Chau Tu, צוות Science Friday מתאריך 16/03/16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391191105171  BnF: cb15020390w (data)  GND: 4847430-7  LCCN: n2005057381  VIAF: 184840588   WorldCat (עם VIAF): 184840588
מייקל נגאטה

| --- | --- |

 לידה:  1954 (בן 70 בערך) אלכסנדריה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  מייק
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1982–2019 (כ־37 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת התמיכה במודיעין למבצעים המיוחדים  מפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 קרב מוגדישו מלחמת אפגניסטן  מלחמת עיראק
 
מייקל נגאטה (באנגלית: Michael K. Nagata‏) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל אמריקאי. בתפקידו האחרון שירת כראש מחלקה במרכז הלאומי למלחמה בטרור. שימש כמפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.