stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדרש פטירת משה
תוכן המדרש

תוכן המדרש הוא אגדות על דברים ל"א, י"ד ואילך, בתוספת פירוש על דברים ג, כ"ג ואילך, והוא מלא בדיאלוגים ארוכים בין אלוהים למשה. על פי סיפור המדרש משה לא מעוניין למות, אולם כל דמעותיו והפצרותיו היו לשווא ואלוהים ציווה על כל שרי השמים לסגור את שערי התפילה מפניו. באחרית ימי חייו, עד ז' באדר, פירש משה את התורה לישראל, וביום פטירתו כתב, כדברי רבי חלבו, 13 תורות, מהן שתים עשרה לשנים עשר השבטים, ואחד עבור ארון הברית. יש אומרים שהמלאך גבריאל ירד ולקח את התורה מידיו של משה, נשא אותה בכל גן עדן, וכי נשמות הקודש קוראות מתורה זו בימי שני וחמישי. לאחר מכן, קטע ארוך המתחיל בסיפורו של רבי יאשיה על הכבודים שעשה משה ליהושע באחרית ימי חייו. במיוחד ראויה לציון התפילה הפואטית של יהושע "עורו רנו שמי השמים העליונים".
לאחר מכן מתואר סיום חייו של משה, בת קול המתריעה על השעות שנותרו לו. בתחילת המדרש מוזכרים המלאכים גבריאל וזנגזיאל, "סופר כל בני שמים". אבל בשעות האחרונות לחייו של משה זה סמאל, ראש השטן, שפעילותו בולטת ביותר כשהוא צופה לחלוף הנשמה, בעוד מיכאל בוכה ומקונן. סוף סוף סמאל מקבל את הפקודה להביא את נשמתו של משה, אך נמלט באימה מפני מבטו. שוב הוא מופיע בחרב שלופה לפני משה, אבל הוא צריך להיכנע לפני "שם המפורש". אולם הרגע האחרון מתקרב, ואלוהים עצמו מקבל את נשמתו של משה. שלושת המלאכים הטובים מלווים אותו כדי להכין מקום מנוח למשה, שנשמתו נלקחת בנשיקה.
מובאות אחרות

חלקים גדולים ממדרש זה מצויים בספר דברים רבה שם הם כנראה הוספות מאוחרות יותר. כל הקטע שמובא בדברים רבה יא, ט-י נמצא גם בילקוט שמעוני שבו הובא "מדרש פטירת משה" כמקור. בספרי מובאת אגדה על משה ומלאך המוות. ציטוט ארוך מתחילת המדרש מצוי גם בדרשת במדרש תנחומא.
מובאה שנייה מבוססת על משלי לא-לט, ונחשבת על ידי אהרן ילינק, כנראה בטעות, לקדומה יותר. הוא נערך על ידו ויש לו התחלה שונה לחלוטין מזו שנמצאת בביקורת האחרת. מכיוון שהוא מבוסס על כתב יד פגום, לא ניתן לקבוע את האופן שבו נקשר מבוא זה למדרש המקורי. אבל מה שאחרי החלק החסר אינו שונה במהותו מזה שנמצא בביקורת הראשונה, אף על פי שהוא מעט יותר קצר ושונה בסידור. קינתו של משה על כך שלעולם לא יטעם מפירות הארץ זוכה לתוספת הסבר ארוכה על כך שהוא התאבל לא על תוצרת הארץ, אלא משום שלא יוכל לקיים את הציוויים האלוהיים הנוגעים לארץ ישראל.
עדכון שלישי של המדרש פורסם על ידי גילברט גאולין (פריז, 1692), יחד עם תרגום ללטינית. ב-Asumptio Mosis כתב היד מסתיים בפתאומיות לפני התיאור של ההנחה שממנה קיבלה היצירה את שמה. לפי אמיל שורר, חלק מסכם זה בוודאי קשור למחלוקת של המלאך מיכאל עם השטן, המוזכרת באיגרת יהודה ט.
לקריאה נוספת

יעקב בלידשטיין, עצב נבו: מיתת משה במדרשי חז"ל, הוצאת תבונות תשע"ו.
יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, "'בקשו עלי רחמים' – יומו האחרון של משה במדרש פטירת משה רבנו", בתוך: גם כך לא כתוב בתנ״ך, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, פרק כ, עמ' 224–236.
הערות שוליים

1 2  Strack, H.L.; Stemberger, G. (1991), Introduction to the Talmud and Midrash, pp. 335-336
↑  הלפרין, רפאל בן יעקב, אטלס עץ חיים - ז, ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  "AARON BEN SAMUEL - JewishEncyclopedia.com". www.jewishencyclopedia.com. נבדק ב-2020-06-13.
↑  קשאני, ראובן, הפלשים, באתר אוצר החכמה
↑  מכון מורשת אשכנז, ירושתנו - ג, ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  המדרש והפיוט / ד"ר צבי מלאכי, באתר www.daat.ac.il
↑  מדרש פטירת משה | מחלקי המים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590392305171
אלכסיי סובורין

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1834 (יוליאני) Korshevo, Bobrovsky Uyezd, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 באוגוסט 1912 (יוליאני) (בגיל 77) פושקין, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ניקולסקויה של הלאוורה אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג 
 מקום לימודים:  Voronezh Cadet Corps  Constantine Artillery School 
 תחום יצירה:  עיתונאות, ביקורת תיאטרון, ביקורת ספרות, פובליציסטיקה, דרמה 
 בן או בת זוג:  Anna Suvorinа  Anna Orfanova 
 צאצאים:  Boris Alexeievitch Suvorin, Mikhail Suvorin, Alexei Suvorin 
 חתימה:   
 
אלכסיי סובורין (ברוסית: Алексей Суворин;‏ 11 בספטמבר 1834 – 11 באוגוסט 1912) היה עיתונאי רוסי ובעל הוצאת ספרים בעל השפעה ברוסיה הצארית.
קריירה מוקדמת

סובורין נולד למשפחת איכרים, הצליח להשיג גישה לבית ספר צבאי בוורונז' שם סיים את לימודיו בשנת 1850. בשנה שלאחר מכן הגיע לסנט פטרסבורג והצטרף לבית ספר לתותחנים. אחרי זה הוא חזר לשמונה שנים במחוז ילדותו, ולימד שם היסטוריה וגאוגרפיה. איש לא יכול היה לחזות שבתוך שניים או שלושה עשורים, המורה הפרובינציאלי יקום ויהפוך לאחד האנשים המשפיעים ביותר באימפריה הרוסית.
צעד גדול קדימה בקריירה שלו היה בשנת 1861, כאשר עבר למוסקבה, שם מצא את עצמו משתלב בחוגים הספרותיים. מאחר שהפרנסה הייתה בצמצום הוא החליט לעבור לסנט פטרסבורג, שם הצטרף לצוות עיתון רב השפעה בעל נטיות ליברליות. עד מהרה הפך לכתב המוביל בעיתון, וקיבל את תפקיד העורך הראשי. הכתבות של סובורין, שפורסמו תחת שם העט "זר", היו סנסציה מיידית והעניקו לו השראה להפנות את תשומת לבו לכתיבה יצירתית יותר.
הוצאה לאור

הישגיו של סובורין כסופר נמוכים מההישגיו בתחום העיתונות. אף על פי כן, הוא היה סופר פורה ופרסם מספר סיפורים קצרים ומחזות בכלי התקשורת המרכזיים הליברליים שבהם נחשב כאחד המנהיגים. בהתבסס על הצלחה זו, הקים סובורין מיזם הוצאה לאור בשנת 1871. בין הפרסומים הראשונים שלו היה לוח השנה הרוסי, שהיה בעל ביקוש רב בכל רחבי רוסיה, ואחריו הוציא סדרה גדולה של מהדורות זולות של קלאסיקות, זרות ורוסיות. עבור קוראים בעלי אמצעים, הוא הוציא אלבומים מאוירים על גלריות האמנות הגדולות של אירופה. הוא העסיק ציירים רוסיים כמו סרגיי סולומוקו באיור הספרים.
בסוף המאה ה-19, הוא השיק סדרה של מדריכי ערים, שפורסמו על בסיס שנתי (כל אחד היה באורך של בין 500 ל-1500 עמודים) עבור סנט פטרסבורג, מוסקבה ושאר ערי רוסיה בהם היה פירוט שמות וכתובות של תושבים פרטיים, משרדי ממשלה, שירותים ציבוריים ועסקים בינוניים וגדולים. לעיתים הם מכונים מדריכי סובורין כשם ההוצאה. המדריכים משמשים גנאלוגים מודרניים כדי להתחקות אחרי בני משפחה שחיו ברוסיה הקיסרית וברוסיה הסובייטית המוקדמת כאשר רשומות חיוניות חסרות או שקשה למצוא אותן. היסטוריונים משתמשים בהם כדי לחקור את ההיסטוריה החברתית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 של רוסיה.
עד סוף המאה ה-19, חנויות הספרים של סובורין היו בכל מקום, במוסקבה, סנט פטרבורג, חרקוב, אודסה, רוסטוב, סרטוב. הוא החזיק במונופול על הפצת דברי דפוס בתחנות הרכבת וברכבות, והוא כנראה היה המוציא לאור המשפיע ביותר ברוסיה.
העיתון "נובויה ורמיה"

ב-1876 רכש סובורין את הבעלות על העיתון הכושל נובויה ורמיה ("זמנים חדשים"); הוא נשאר העורך הראשי של העיתון עד מותו. בשנת 1880, הוא ייסד גם כתב עת היסטורי. עד סוף שנות השמונים של המאה ה-19, העיתון נובוייה ורמיה נחשב לאחד המפעלים הרווחיים והעדכניים ביותר בתעשיית ההוצאה לאור הרוסית.
בתחילת דרכו העיתון היה ליברלי ותמך בדעות מהפכניות ושמאליות. אבל העברת הבעלות והעריכה לסובורין, שינתה לחלוטין את כיוונו האידאולוגי. העיתון נתן לסובורין הזדמנות להשפיע על הדור הצעיר בהתבטאויות שמרניות, אנטי ליברליות שלו. הוא היה בעל דעות אנטישמיות ותמך ברוסיפיקציה שקידמה ממשלתו של אלכסנדר השלישי. העיתון נודע כאחד האנטישמיים ברחבי רוסיה, ובעל השפעה גדולה מעבר לסנט פטרסבורג שם הוא הופיע.
הסלידה העזה של סובורין ממהפכנים ומרפורמות הייתה מושרשת בו עמוק: עוד ב-1873, אשתו הראשונה נורתה למוות על ידי אהובה, קצין ליברלי שהתאבד. השפעה נוספת עליו הייתה של פיודור דוסטויבסקי, שעמו היה בקשר קרוב, במיוחד במהלך השנה האחרונה לחייו של הסופר. את סובורין ירש אחד מבניו בראש העסק המשפחתי. העיתון נסגר סופית על ידי לנין לאחר המהפכה.
קברו נמצא בלברה אלכסנדר נייבסקי.
תיאטרון סובורין

מאז שנות ה-60 התעניין סובורין בתיאטרון ופרסם בקביעות ביקורת תיאטרון. הוא התיידד עם אנטון צ'כוב, כאשר האחרון היה עיתונאי שאפתן והפך לאחד ממקורביו המעטים. ההתכתבות הענפה שלהם מעניינת וממחישה את התפתחות השקפותיו של צ'כוב על כל היבטי חייה של רוסיה לאורך השנים. צוין כי צ'כוב היה מסונוור מחיבתו לסובורין.
אבל במחצית השנייה של שנות ה-90, צ'כוב התרחק מסובורין בעקבות דעותיו הריאקציוניות. דעות אלה, הביאו לירידת קרנו של התיאטרון, בעיני האינטליגנציה השמאלנית הרוסית. לכן אחרי שהשלים את "בוסתן הדובדבנים", כתב צ'כוב לאשתו כי לא תמסור את המחזה לסובורין גם אם יציע לו 100,000 רובל.
למרות המוניטין השלילי, התיאטרון שרד והמשיך לפעול ברווחיות עד מהפכת אוקטובר.
מאז 1920, בניין התיאטרון, הפך לביתו של תיאטרון הדרמה בולשוי.
הערות שוליים

↑  Ambler, Effie. The Career of Aleksei S. Suvorin, Russian Journalism and Politics, 1861–1881. Wayne State University Press, 1972.
↑  Trotsky, Leon (1909). 1905. Vintage Books/Random House. p. 197
↑  Anton Chekhov's Life and Thought: Selected Letters and Commentary (ed. Simon Karlinsky, Michael Henry Heim). Northwestern University Press, 1997. ISBN 0-8101-1460-7, p. 82.
↑  Robert Leach, Viktor Borovsky. A History of Russian Theatre. Cambridge University Press, 1999, p. 248.
↑  Robert B. McKean, Ian D. Thatcher. Late Imperial Russia: Problems and Prospects. Manchester University Press, 2005. ISBN 0-7190-6787-1, pp. 72–73.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276603705171  PLWABN: 9810654165505606  BIBSYS: 15510  BnF: cb10699157g (data)  CiNii: DA07321126  GND: 121796884  ICCU: BVEV191962  ISNI: 0000 0001 0871 6896  LCCN: n83218259  LNB: 000118634  NKC: jo20000082572  NTA: 071305203  SELIBR: 211893  SUDOC: 071046291  VIAF: 14761167   WorldCat (עם VIAF): 14761167 
איוואן קראמסקוי, דיוקן של סובורין, 1881
מדיניות לשונית בישראל

שלט במשרד הפנים/המשרד לקליטת העלייה בקריית הממשלה בחיפה. מלמעלה למטה: עברית, ערבית, אנגלית ורוסית.
המדיניות הלשונית של מדינת ישראל טרם הוגדרה באופן חד-משמעי על ידי הכנסת. במשך שנים רבות היא התבססה על הנחיות מנדטוריות ביחס לשפות עברית, ערבית ואנגלית. בשנת 2018 נחקק חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, שקבע: "עברית היא שפת המדינה", וכן "לשפה הערבית מעמד מיוחד במדינה".
השפות המדוברות בישראל

הגיוון הרב באוכלוסיית ישראל מתבטא במספר השפות המדוברות בה. במדינת ישראל מדוברות כשלושים שפות, רובן בקהילות עולים ומהגרי עבודה. השפה הראשית המשמשת הן לתקשורת רשמית והן לתקשורת יומיומית בין תושבי ישראל היא עברית מודרנית. אך קיימים גם חלקים גדולים באוכלוסייה שדוברים ערבית ואנגלית מודרנית. על-פי אתר האינטרנט "אתנולוג" (מהדורה 15), נמנו בישראל 37 שפות ודיאלקטים נפוצים, כולל שפות סימנים. רוב השפות האלה מדוברות בקהילות קטנות של עולים.
המעמד המשפטי של השפות > היסטוריה > תקופת המנדט

כתב המנדט על פלשׂתינה (ארץ ישראל), שהוענק מטעם חבר הלאומים לבריטניה, קובע בפסקה 22:
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל משנת 1922 (קובץ חוקים ששימש מעין חוקה למנדט הבריטי) קבע בסעיף 82:
זו הייתה הפעם הראשונה בעידן המודרני שבה נקבע מעמד רשמי לשפה העברית בישות מדינית כלשהי. כיוון שהמנדט הבריטי נוסד על-בסיס הצהרת בלפור והחלטת ועידת סן רמו, מתוך מטרה מוצהרת להביא להקמת "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל, הייתה זו הכרה בשפה העברית כשפתו הלאומית של העם היהודי, דבר שהיה באותה תקופה שנוי במחלוקת בין ארגונים פוליטיים יהודיים, בפרט בקהילות מזרח אירופה. בכל תקופת המנדט הבריטי הייתה הקפדה על השימוש בשלוש השפות במקביל על גבי שלטים, תמרורים, שטרי כסף, מטבעות ובולים, בניסוח חוקים והודעות רשמיות, וכן במסגרת תחנת הרדיו של המנדט "קול ירושלים".
דיווח על טקס פתיחתו של בית החולים הממשלתי החדש בחיפה (לימים בית החולים רמב"ם) בשנת 1938, ממחיש את רגישותה של סוגיית השפות:
נאום הנציב העליון לא תורגם לערבית ולעברית. מטעם הנהלת בית החולים חולקו עלונים עם תוכנית הפתיחה באנגלית ובערבית בלבד. כן נמסר נאומו של ראש עיריית חיפה, שנאמר בערבית, רק בתרגום אנגלי.
המעמד המשפטי של השפות > היסטוריה > מדינת ישראל

עם קום המדינה, פקודת סדרי השלטון והמשפט החילה את עיקר החקיקה המנדטורית, ובכלל זה סעיף 82 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, במדינת ישראל, אך ביטלה את החובה להשתמש באנגלית.
עד שנת 2018 היה סעיף 82 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל החוק היחיד שעסק בשפות המדינה. להלכה, חוק זה עדיין תקף (על-פי החלטת מועצת המדינה הזמנית – בכפוף לתיקונים שנעשו בו עם קום המדינה), אולם במשך השנים נוספו עליו תקנות, חוקים וכללים שלא תמיד עולים בקנה אחד עם הנוסח המקורי שלו. בסופו של דבר נדרשו עתירות לבג"ץ כדי להבהיר את המצב המשפטי בעניין זה.
בשנת 1991 אשררה ישראל את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, שסעיף 27 שלה קובע: "באותן מדינות שבהן קיימים מיעוטים אתניים, דתיים או לשוניים, לא ישללו מבני אדם המשתייכים למיעוטים אלה את הזכות לקיים את תרבותם, להחזיק בדתם ולשמור על מצוותיה, או להשתמש בלשונם, בצוותא עם החברים האחרים שבקבוצתם."
השפות הרשמיות אינן שוות-מעמד – השפה העברית היא השפה העיקרית שבה נעשית רוב עבודת הרשויות, ויש לה עדיפות על-פני הערבית. תרגום לערבית מצורף לחלק מההודעות הרשמיות, בעיקר אלה המיועדות לציבור הערבי, וכמו כן מותר לנאום בערבית בכנסת ומותר לעתור לבתי משפט ולרשויות שלטון אחרות בערבית.
המעמד המשפטי של השפות > המצב המשפטי מאז 2018

ביולי 2018 נחקק חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, שבסעיף 4 שלו נקבע: "עברית היא שפת המדינה", וכן "לשפה הערבית מעמד מיוחד במדינה".
להלן מופיעה רשימת חוקים, תקנות ופסקי דין שמהם אפשר לגזור את מעמדן המשפטי של שפות במדינת ישראל:
המעמד המשפטי של השפות > המצב המשפטי מאז 2018 > חוקים ותקנות

דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922 (סימן 82) – קובע שלוש שפות רשמיות: אנגלית, ערבית ועברית, עם עדיפות משפטית לשפה האנגלית.
פקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח 1948 (סעיף 15 (ב)) – מבטלת את העדיפות שניתנה לאנגלית בתקופת המנדט, ואת החובות הדורשות את השימוש באנגלית.
חוק האזרחות, תשי"ב-1952 (פרק ראשון, סעיף 5(5)) – מחייב אדם זר שמבקש להיות אזרח ישראלי, ואינו זכאי לפי חוק השבות, לדעת ידיעת-מה את השפה העברית.
חוק הבחירות לכנסת, תשכ"ט-1969 (סעיף 76(ב)) – קובע שבנוסף לכיתוב בעברית, מותר להוסיף כיתוב בערבית על פתקי ההצבעה.
חוק חינוך ממלכתי (סעיף 2) – מפרט את מטרות החינוך הממלכתי, בין היתר: לחנך אדם לכבד "את זהותו התרבותית ואת לשונו", וכן: "להכיר את השפה, התרבות, ההיסטוריה, המורשת והמסורת הייחודית של האוכלוסייה הערבית ושל קבוצות אוכלוסייה אחרות במדינת ישראל".
חוק רשות השידור (סעיף 3) – קבע (עד לביטולו) בין תפקידי רשות השידור את קידום היצירה העברית, קיום שידורים בשפה הערבית, וקיום שידורים ליהודי התפוצות.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, (סעיף 7) – קובע שבעל זיכיון שידור בערוצים של הרשות השנייה חייב לשדר שידורים בערבית וברוסית, או שידורים המתורגמים לערבית ולרוסית, בהיקף של 5% לפחות לכל שפה מזמן השידור השבועי שלו.
חוק שידורי טלוויזיה (כתוביות ושפת סימנים), תשס"ה-2005 (סעיף 7) קובע כי חלק משידורי הטלוויזיה צריכים להיות מלווים בתרגום לשפת הסימנים, וכי הודעות חירום המשודרות בטלוויזיה על ידי רשות השידור חייבות להיות מלוות בכתוביות בעברית, בערבית ובתרגום לשפת הסימנים.
חוק התכנון והבניה (סעיף 89א) – קובע שהודעה על הפקדת תוכנית מתאר תתפרסם גם בערבית (בנוסף על הודעה בעברית) באזור שבו לפחות 10% מהתושבים הם דוברי ערבית.
פקודת הבטיחות בעבודה [נוסח חדש], התש"ל-1970 (סעיפים 196, 198) – קובעת שהודעות ודוחות בעניין תקנות בטיחות במפעל יפורסמו בעברית או בערבית, כך שהעובדים יוכלו לקרוא אותן בקלות.
תקנות הרוקחים (תכשירים), התשמ״ו–1986 (תקנה 20) קובעות שלכל תכשיר רפואי יצורף עלון מידע בשפות: עברית וערבית, כשהנוסח חייב להיות זהה בכל השפות. תקנות הרוקחים (מכירה של תכשיר בלא מרשם שלא בבית מרקחת או שלא בידי רוקח), תשס"ה-2004 קובעות שלתכשיר שאינו חייב מרשם רופא, או שנמכר מחוץ לבית מרקחת, יצורף עלון מידע בשפות עברית, ערבית, אנגלית ורוסית.
חוק החמרים המסוכנים (סעיף 6(ב)) קובע חובה לסמן חומרים רעילים או מסוכנים באמצעות כיתוב בעברית בערבית ובאנגלית.
חוק הגנת הפרטיות קובע בסעיף 13(ב): "בעל מאגר מידע יאפשר עיון במידע, לפי בקשת אדם (...) בשפה העברית, הערבית או האנגלית.
בתקנות הקולנוע (הכרה בסרט כסרט ישראלי), התשס"ה-2005 (תקנה 2(א)(2)), נקבע תנאי להכרה בסרט קולנוע כסרט ישראלי: "השפה העיקרית בעותק הבסיסי של הסרט היא אחת מן השפות עברית, ערבית, יידיש או לאדינו, או צירוף שלהן".
המעמד המשפטי של השפות > המצב המשפטי מאז 2018 > פסיקת בית המשפט העליון

בית המשפט העליון פסל חוקי עזר ונהלים שהיקנו עדיפות לשפה העברית (הפסיקות ניתנו לפני חקיקת חוק הלאום):
ב-21 בספטמבר 1993 פסל בית המשפט העליון בפסק הדין ראם מהנדסים נגד עיריית נצרת עילית, חוק עזר של עיריית נצרת עילית שחייב לתת לעברית שני שלישים לפחות משטח מודעות פרסום שנתלות בתחומה המוניציפלי.
ב-25 ביולי 2002 נפסק בבג"ץ עדאלה נגד עיריית תל אביב-יפו כי במקומות העונים לתנאים מסוימים נדרש שהשילוט העירוני יהיה כתוב בשלוש שפות, עברית, ערבית ואנגלית, ויאפשר נגישות לאוכלוסיות שונות.
המעמד המשפטי של השפות > המצב המשפטי מאז 2018 > תעתיק שמות עבריים בשילוט דרכים כיום

מדיניות התעתיק כיום אינה אחידה. בתעתיק שמות עבריים לאותיות לטיניות, נעשה ניסיון לשמר את הכתיב העברי, גם במקומות בהם אין לאות העברית מקבילה בכתיב הלטיני, למשל האותיות ע' וְ־ק'. לעומת זאת בתעתיק שמות עבריים לאותיות ערביות, המגמה היא לשמר את ההגייה העברית, גם במקומות בהם יש מקבילה ערבית לאות העברית. כך למשל שמות הכוללים בעברית את האות ט' נרשמים ב-ת' בתעתיק לערבית, על פי הצליל בעברית מודרנית ואף שיש בכתיב הערבי הבחנה בין ט' ל-ת'. כך גם לגבי ק' שמתועתקת כ-כ' ועוד.
כתוצאה מכך נגרם סרבול גם בתעתיק לאותיות לטיניות וגם בתעתיק לאותיות ערביות. בכתיב לטיני נעשה ניסיון לשמר את הכתיב העברי המקורי, אף על פי שהכתיב הלטיני אינו מתאים לכך, והתוצאה היא כיתוב שאינו אינטואיטיבי, ואילו בכתיב ערבי נעשה ניסיון לשמר את הצליל העברי המודרני, אף על פי שיש בערבית אפשרות לבטא את הכתיב בעברי, וגם כאן התוצאה היא כתיב שאינו אינטואיטיבי. יתר על כן, כיתוב לטיני מיועד בעיקר לתיירים, הזקוקים דווקא לצליל של השם הרשום בשלט ולא להיסטוריה של הכתיב העברי. ואילו הכיתוב בערבית מיועד לדוברי ערבית הגרים בארץ ומכירים (להלכה לפחות) את השם העברי, ולכן יקל להם אם הכיתוב הערבי יהיה דומה ככל הניתן למקור העברי.
מדיניות התעתיק בשילוט כבישים ורחובות הפוכה לגבי כל שפה (אותיות לטיניות ואותיות ערביות), ונראה שאינה מתאימה לצורכי הקוראים בשתי השפות.
מימוש המדיניות הלשונית > מעמד האנגלית

סעיף 82 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל העניק עדיפות לאנגלית על פני העברית והערבית, וכך היא אכן שימשה בתקופת המנדט הבריטי. מאידך, פקודת סדרי השלטון והמשפט - שנחקקה מייד בקום מדינת ישראל, קובעת בסעיף 15(ב): "כל הוראה בחוק הדורשת את השימוש בשפה האנגלית, בטלה". כך קרה, שעדיפות האנגלית על פני שאר השפות הרשמיות – כמו גם החובות "הדורשות" את השימוש בה – בוטלו, ככלל (אם כי החוק עדיין מכליל את האנגלית ברשימת השפות הרשמיות שבהן קיימת חובת התווית אזהרה כנגד חומרים מסוכנים); אך זכויות (השמורות לכל שפה רשמית) אשר רק "מרשות" (ולא "דורשות") את השימוש באנגלית – כמו גם עצם מעמדה הרשמי – לא בוטלו להלכה, ככלל (אם כי ועדת הבחירות המרכזית הוציאה את האנגלית מרשימת השפות הרשמיות שבהן ישנה זכות שימוש בפתקי ההצבעה לכנסת). בעניינים מסוימים – זכויות השימוש באנגלית – מפורטות ספציפית בחוק (המציין לצידה גם את שאר השפות הרשמיות), כגון באשר אל זכות קבלת מידע אישי באנגלית – מתוך כל מאגר מידע מורשֶה-רשמית – לפי סעיף 13(ב) לחוק הגנת הפרטיות. יתר על כן: חוק הפרשנות התשמ"א-1981, קובע בסעיף 24: "הנוסח המחייב של כל דין הוא הנוסח שבשפה שבה הוא ניתן; אולם בדין שניתן באנגלית לפני הקמת המדינה ונקבע לו נוסח חדש לפי סעיף 16 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, התש"ח-1948 – הנוסח החדש מחייב"; כך קרה אפוא, שהואיל ועבודת תרגום החוקים ואישור התרגומים נעשתה במשך זמן רב – היו למדינת ישראל במשך עשרות שנים חוקים רבים שנוסחם המחייב היה זה שבשפה האנגלית. מעמדה החוקי של האנגלית, ולא מצבה הנוהגי, הוא זה שהביא את שופט בית המשפט העליון לשעבר חיים כהן להצהיר, אף שנים רבות אחרי חקיקת פקודת סדרי השלטון והמשפט – כי האנגלית עודנה אחת משלוש השפות ה"רשמיות" של המדינה – בהתאם לסעיף המנדטורי. ברם, למרות מעמדה החוקי (להלכה), הרי שלמעשה – חדלו להשתמש באנגלית במסגרת עבודת הרשויות, היא נתפסת בישראל כשפה – חשובה אומנם – אך זרה, כשעיקר השימוש בה הוא לצורכי תקשורת בינלאומית: עם דיפלומטים, תיירים, או בסחר חוץ. לא נהוג לנאום בה בכנסת, ולא מקובל לעתור בה לבתי משפט (על אף שלא בוטלה בחוק עצם הזכות לעתור באנגלית).
מימוש המדיניות הלשונית > מעמד הערבית

מעמד השפה הערבית נותר, להלכה, שווה למעמד העברית, אולם בפועל כמעט שלא נעשה בה שימוש, אלא במגעי הרשויות עם ערביי ישראל, בתמרורי אזהרה, ובאופן סמלי בכתיבת שם המדינה על-גבי שטרות כסף, מטבעות ובולים. חברי כנסת המעוניינים בכך רשאים לשאת את נאומיהם בכנסת בערבית, אולם בפועל הדבר אינו נעשה אלא במקרים נדירים, בדרך-כלל כפעולה סמלית (למשל, על ידי חברי כנסת ממפלגות ערביות בזמן השבעתה של כנסת חדשה). הסיבה לכך היא שרוב חברי הכנסת היהודים אינם מבינים ערבית, והצורך בתרגום מקשה על הדיון. כמו כן, כלי התקשורת אינם מספקים תרגום סימולטני מערבית לעברית במהלך שידורים חיים מהכנסת. בתי משפט חייבים להעסיק מתורגמן שיוכל לתרגם מערבית לעברית. למעשה אין בדבר ייחוד, שכן ממילא בתי המשפט נאלצים להיעזר בשירותי תרגום משפות רבות ושונות, שכן חלק גדול מן העותרים, הנאשמים והעדים המופיעים בפניהם הם עולים חדשים, פועלים זרים וכיוצא באלה.
בשנות ה-90 הוקמו בישראל ערוצי טלוויזיה ותחנות רדיו בערבית.
בסקירה שערכו רות גביזון וטלי בלפור ב-2005 מסקנתן הייתה כי: "בפועל מדינת ישראל אינה מדינה דו-לשונית לא ברמת המעשה ולא, על פי רוב הדעות, גם ברמה המשפטית. אומנם אין שום מגבלה על שימוש בערבית בציבור, אך העברית היא, מעשית, השפה הבלעדית של הזירה הכלל-חברתית."
ד"ר נטלי אקון תיארה את המצב הקיים במאה ה-21: "השפה הערבית היא השפה הדומיננטית במרחב התרבותי המשפחתי, הקהילתי והיישובי של ערביי ישראל, ולרוב היא השפה הבלעדית במוסדות הערביים הממומנים על ידי המדינה. דוברי הערבית זוכים בכל הזכויות הלשוניות הקיבוציות הנדרשות לשמירה על תרבות נפרדת... ברמה החוקתית-משפטית בני המיעוטים זכאים בעיקר לזכויות פרט... דוברי הערבית זוכים באוטונומיה לשונית במרחבי השיפוט של הרשויות המקומיות הערביות; מקבלי ההחלטה בענייני שפה אינם שר חינוך יהודי או מועצת פדגוגית יהודית, אלא פורום ייצוגי חינוכי-מנהלי ערבי בעל חופש פעולה מוחלט." עם זאת העברית היא השפה העיקרית בתחום ההשכלה הגבוהה בקרב ערביי ישראל, וגם שפה מרכזית אצלם בעולם התעסוקה וביחסיהם עם רשויות השלטון שאינן מוניציפליות.
מימוש המדיניות הלשונית > מעמד הערבית > מעמד הערבית בחינוך הערבי

לאחר הקמת מדינת ישראל החליטה ועדת החינוך להמשיך את המצב שהיה קיים בתקופת המנדט בו השפה בחינוך הערבי היא ערבית. החלטה זו לא עוגנה בחקיקה, אולם באה לידי ביטוי בחוזרי מנכ"ל משרד החינוך ובנהלי הפיקוח על בתי הספר הערביים.
עד שנות ה-80 מערכת החינוך במגזר הערבי התייחסה לשפה הערבית "כמרכיב אינסטרומנטלי – כלומר במטרה להכשיר בוגר היודע להתבטא כדין, להבין את הנקרא ולהעריך ספרות טובה", אך המגמה השתנתה ל"חיזוק גאוות התלמיד בשפה הערבית ולהקניית ידע על מורשתו הלאומית".
במאה ה-21 בחינוך הערבי הנכלל בחינוך הממלכתי, מהגן ועד סיום התיכון, שפת הלימודים היא ערבית והמבחנים נערכים בערבית ספרותית. מצב זה חיזק את השפה הערבית בקרב ערביי ישראל כפי שתיאר מוחמד אמארה: ”ההחלטה של מדינת ישראל לאפשר ל[ערביי ישראל] ללמוד בשפת אמם בבתי הספר שלהם תרמה אולי יותר מכל גורם אחר לשימור הערבית.. התמיכה המשמעותית הזאת הגבירה את חיוניותה של הערבית התקנית המודרנית ברמת הקהילה וברמה האישית, ומנעה נדידה ניכרת לשפה הדומיננטית בישראל, העברית”.
בשנת 1996 נקבע בתקנות חוק חינוך ממלכתי כי תוקם מועצה מייעצת לחינוך הערבי שבין השאר תמליץ בפני שר החינוך על "גיבושה של מדיניות חינוכית ופדגוגית לשלבי הגיל השונים במוסדות החינוך, שתבטיח את מעמדם השווה של אזרחי ישראל הערבים תוך התחשבות בייחודם הלשוני והתרבותי ובמורשתם".
מימוש המדיניות הלשונית > תקנון הכנסת

תקנון הכנסת אינו קובע במפורש מהן השפות שבהן יתנהלו הדיונים במליאה ובוועדות הכנסת, אולם ועדת הכנסת אישרה לשאת נאומים באנגלית בעת ביקור הנשיא סאדאת בכנסת (הערת שוליים 1-ב לסעיף 58 בתקנון הכנסת, זאת לאור חוות דעת משפטית שקבעה כי היתר כזה עולה בקנה אחד עם סעיף 15ב בפקודת סדרי השלטון והמשפט תש"ח 1948, שלא ביטל את זכויות השימוש באנגלית). ערבית נחשבת כשפה לגיטימית בדיוני הכנסת, אך השימוש בה מועט.
מימוש המדיניות הלשונית > הבחירות לכנסת

בבחירות לכנסת מקבלת כל מפלגה סימן שכולל 1–4 אותיות עבריות, וסימן מקביל שכולל 1–4 אותיות ערביות. הסימנים ניתנים למפלגות המתמודדות באותיות עבריות, ומתועתקים לערבית לפי מפתח קבוע (לכל אות עברית יש אות ערבית המקבילה לה). כמו כן נקבע תרגום או תעתיק של שם המפלגה בעברית לערבית, או להפך, אם המפלגה בחרה לה שם בערבית. שמות בשפות אחרות אינם מתקבלים. רוב פתקי ההצבעה מודפסים בעברית, אולם שיעור מסוים מהפתקים מודפס בעברית ובערבית יחדיו. הפתקים הדו-לשוניים מופצים בקלפיות שנמצאות ביישובים שבהם רוב התושבים הם דוברי ערבית. על-פי החוק, מוצבים בקלפיות פתקים לבנים, שעליהם אפשר לרשום את סימן המפלגה אם חסרים פתקים שלה מאחורי הפרגוד. אפשר לרשום את סימן המפלגה באותיות עבריות או ערביות, אולם נאסר שימוש באותיות אחרות.
בקשה של מפלגת ישראל בעלייה, לקראת הבחירות לכנסת ה-15, לאפשר הדפסת פתקי הצבעה ברוסית לא התקבלה, אולם מודעות ההדרכה שנתלו בקלפיות כללו גם תרגום לרוסית. לגבי כל מפלגה נכתב שמה הרשמי, ושמות האותיות העבריות המסמלות אותה, בתעתיק לכתיב רוסי, והן נתלו מחוץ לפרגוד שמאחוריו מתנהלת ההצבעה.
כל מפלגה מקבלת זמן קצוב בערוצי השידור השייכים לרשות השידור או נמצאים בפיקוח הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לצורך תעמולת בחירות. ועדת הבחירות המרכזית קובעת את שעות השידורים בערוצים השונים. בדרך כלל נקבעות שעות שידור נפרדות לתעמולה בעברית ובערבית בערוצי הטלוויזיה והרדיו (התעמולה בעברית, שיש לה קהל צופים גדול יותר, משודרת בשעת צפיית-השיא). החל מהבחירות לכנסת ה-15 נקבעו שעות מיוחדות לשידורי תעמולה ברוסית בשידורי הרדיו, בבחירות לכנסת ה-18 הוקצו שעות שידור ברדיו גם לשפות האמהרית, הצרפתית, והבוכרית. למפלגות אסור לחרוג מהזמן המוקצב להן, ואסור לשדר תעמולת בחירות בשעות אחרות, אולם חלוקת שעות השידור לשפות היא בגדר המלצה, ולעיתים קרובות מעדיפות המפלגות לשדר בשעת צפיית-השיא בערבית וברוסית, ואף בשפות אחרות, על אף ששעה זו נועדה מלכתחילה לשידורים בעברית. יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית מפרסם, על-פי החוק, הודעה מיוחדת שמפרטת את אופן ההצבעה, ואת הדרכים להבטיח את חופש ההצבעה. הודעה זו נמסרת בכלי התקשורת בעברית ובערבית.