stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cibus Pluxee
ההסדר של סיבוס

באמצעות ההסדר של סיבוס יכולים ארגונים להעמיד לעובדיהם תקציב ארוחות יומי או חודשי, על פי מדיניות שנקבעת מראש. המעסיק מחויב בארוחותיהם של העובדים, והוצאה זו נחשבת לו הטבה החייבת במס.
לבחירתו של הארגון מה יהיה גובה התקציב לעובד, האם יתאפשרו הזמנות בכל ימות השבוע או בימים מסוימים בלבד, בשעות העבודה או בכל שעות היממה, למשרדי הארגון בלבד או גם לבתיהם של העובדים ולכתובות אחרות.
אם גובה החיוב של העובד גבוה מהתקציב שהעמיד לו הארגון, יכול העובד לחייב את כרטיס האשראי שלו בהפרש באופן אוטומטי.
סיבוס גובה עמלה מהמסעדות החברות בהסדר, ובתמורה זוכים המסעדנים לצמיחה בביקושים.
ההסדר של סיבוס > פלטפורמות דיגיטליות תומכות

ב-2015 השיקה החברה אפליקציית הזמנות, המאפשרת איתור מסעדות והזמנת ארוחות באמצעות טלפון חכם. בעת השקתה נקראה האפליקציה mySodexo, אך הקהל הישראלי התקשה להתרגל לשם החדש והוא שונה לשם Cibus Sodexo.
האפליקציה אפשרה לראשונה תשלום באמצעות קוד אישי בטלפון (ללא כרטיס פלסטיק), חלוקת תשלום בין מספר עובדים, תזמון של ההזמנה למועד מאוחר יותר ועוד.
במקביל לאפליקציה מפעילה החברה גם אתר הזמנות, צ'אטבוט לשירות ותמיכה, אתר שיווקי ואפליקציה באנגלית.
ההסדר של סיבוס > שיתוף הפעולה עם Wolt

בשנת 2019 חתמה סיבוס הסכם שיתוף פעולה אסטרטגי עם חברת השליחויות הבינלאומית Wolt, המאפשר ללקוחותיה לבצע הזמנות דרך אפליקציית Wolt ולשלם דרך סיבוס. הסכם זה העניק לסיבוס יתרון יחסי משמעותי על פני מתחרותיה, שכן הוא אפשר לה להרחיב במידה ניכרת את מבחר המסעדות, אם כי באזורי החלוקה של Wolt בלבד, וכן להציע ללקוחותיה את שירות המשלוחים המהיר של Wolt ואת תכונת המעקב אחרי מיקום השליח.
ההסדר של סיבוס > שיתוף הפעולה עם רשתות שיווק

החל משנת 2022 מאפשרת סיבוס ללקוחותיה לרכוש באמצעות ההסדר גם ברשתות מזון, בחנויות נוחות, בבתי טבע ובחנויות פארם, וכך ביכולתם לרכוש גם מוצרים שאינם ארוחות.
ההסדר של סיבוס > פעילות נוספת של סיבוס

מלבד פעילותה בתחום הארוחות לעובדים, סיבוס מייצרת גם אירועים ותוכן לצוותי משאבי אנוש ולמסעדנים, ביניהם "האקדמיה של סיבוס", שבה מוצעים למסעדנים כלים מקצועיים מעולמות המסעדנות והשיווק.
ראו גם

תן ביס
הערות שוליים

↑  אילנית חיות, ‏המשביר החדש לצרכן רוכשת 50% מחברת סיבוס ארוחות עסקיות לפי שווי של 5 מיליון שקל, באתר גלובס, 10 בפברואר 2008
↑  אילנית חיות, ‏קבוצת המשביר מגדילה את אחזקותיה בחברת סיבוס תמורת 4.1 מיליון שקל, באתר גלובס, 11 במרץ 2009
↑  ליאור זנו, אקזיט ענק למשביר: סיבוס ארוחות נמכרת ב-105 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 27 בפברואר 2012
↑  סיבוס-סודקסו יוצאת לתהליך מיתוג מחדש: כך תיקרא החברה, באתר אייס, 18 ביוני 2023
↑  דיאנה מנדיה, France's Sodexo to spin off its voucher business, באתר רויטרס, 5 באפריל 2023
↑  Sodexo תמותג מחדש ותיקרא Cibus Sodexo, באתר E-food, 16 בנובמבר 2017
פלקישר באובכטר

| --- | --- |

 מו"ל:  Franz Eher Nachfolger 
 בעלים:  המפלגה הנאצית 
 תאריכי הופעה:  25 בדצמבר 1920 – 30 באפריל 1945 (24 שנים)
 שפה:  גרמנית 
 מערכת:  מינכן 
 מדינה:  גרמניה 
 
אחד מגיליונותיו האחרונים של ה"פלקישר באובכטר"
ה"פֶלקישֶר בֶּאוֹבַּכטר" (בגרמנית: Völkischer Beobachter; משמעות השם: "הצופה העממי") היה ביטאונה של המפלגה הנאצית בגרמניה החל משנת 1920.
העיתון החל את דרכו כביטאון התנועה הפאן-גרמנית בשנת 1887 במינכן ונקרא Münchner Beobachter ("הצופה של מינכן").

עד אוגוסט 1919, עת הוחלף שמו ל"פלקישר באובכטר", החליף הביטאון את בעליו מספר פעמים. בשנת 1920 רכשה התנועה הנאצית את הזכויות על השם וההפצה. המוציא-לאור הראשון של הביטאון היה נאצי אנטישמי בשם דיטריך אֶקָרט, שהשתתף מאוחר יותר בפוטש במרתף הבירה ב-1923. לאחר האירוע ובעקבות המשפטים שנערכו לראשי הקושרים הופסקה זמנית הוצאת העיתון עד פברואר 1925.
המוציא לאור והעורך הראשי משנת 1923, עקב מותו של אקרט, היה אלפרד רוזנברג, ממייסדי התנועה הנאצית ומנהיגה בפועל בתקופה שבה היה אדולף היטלר כלוא לאחר ניסיון הפוטש. עורך בכיר נוסף והמו"ל האחרון (בשנים 1945-1938) היה וילהלם וייס.
תפוצת הביטאון עלתה מ-8,000 גיליונות ב-1920 ל-25,000 בשנת 1923. מפברואר שנה זו החל להופיע בכל יום. החל משנת 1926 החל העיתון להדפיס גם תמונות בנוסף לטקסט. עד שנת 1927 הופיע רק בדרום גרמניה, החל משנה זו החל להופיע בכל רחבי גרמניה.
מאוחר יותר נוצרו 3 מהדורות אזוריות - לדרום גרמניה, לצפונה ולאוסטריה. ב-1933, לפני עלות הנאצים לשלטון, הגיעה התפוצה ל-120,000.
בשנת 1944 הגיע העיתון לשיא תפוצתו - כ-1.7 מיליון עותקים.
ה"פלקישר באובכטר" חדל להופיע בסוף אפריל 1945.
תוכן וסגנון

כשופרה של המפלגה הנאצית שימש העיתון מלכתחילה לפרסום אירועים, הפגנות ומדיניות. מאוחר יותר שימש כאחד מכלי התעמולה החשובים להפצת האידאולוגיה הנאצית. סגנון הכתיבה היה ברור ופשוט ובעל אופי רשמי, כאשר קהל היעד היה עממי בעיקר.
העיתון השתלח בחריפות בדמוקרטיה בכלל וברפובליקת ויימאר בעיקר ונקט בטון אנטישמי קיצוני (נגד "היהדות העולמית") יותר מכל עיתון אחר.
ב-6 ביוני 1940 פורסם בעיתון ריאיון עם הנס פרנק, מושל פולין הכבושה (הגנרלגוברנמן), שבו נדון דבר הוצאתם להורג של שבעה סטודנטים צ'כים. דבריו של המושל משקפים את הלך הרוחות של התנועה הנאצית, כמו גם של ביטאונה:
"אילו הייתי צריך להדפיס מודעה על כל שבעה פולנים שנתתי הוראה לירות בהם, לא היו מספיק עצים בפולין כדי לספק נייר."
צבי מאירוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 1911 קרוסנו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  12 בנובמבר 1974 (בגיל 63) חיפה, ישראל 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1942)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1951)  פרס הרמן שטרוק (1948)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1961) 
 בן או בת זוג:  יהודית הנדל 
 
צבי מאירוביץ (5 במאי 1911 – 12 בנובמבר 1974) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה

צבי מאירוביץ נולד ב-1911 בקרוסנו שבגליציה (לאחר המלחמה בפולין). בשנת 1924 החל לימודים גבוהים באקדמיה לאמנות בברלין, יחד עם הצייר קרל הופר (אנ'). בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה. יזם יחד עם הציירים מנחם שמי, רפאל מוהר, עוזר שבת ואחרים את הקמת "קבוצת אמני חיפה". לאחר עלייתו פגש את יעקב וכסלר והחל לעבוד עמו במשותף. משנת 1948 נמנה עם קבוצת האמנים "אופקים חדשים".
היה נשוי לסופרת יהודית הנדל, ובני הזוג היו הורים לשניים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (1963–), סוציולוג.
צבי מאירוביץ נפטר בשנת 1974, בגיל 63. נקבר בבית העלמין הישן חוף הכרמל.
על שמו רחוב בחיפה.
יצירתו

סגנון עבודתו היה עצמאי ובעל רגישות לצבע. מאירוביץ הרבה לצייר גורמים מן הטבע והציגם בהפשטה. תהליך עבודתו היה הדרגתי שיטתי, ולמרות זאת לא כפה על עצמו כל חוק באשר לגילום הצורות כאלמנטים מופשטים. מאוחר יותר ויתר על דימויים ברורים והחל ביצירת קומפוזיציות חופשיות מבנה, בהם ממלא היסוד הצבעוני תפקיד מכריע. הצורה בציוריו שומרת על תכונותיה העצמאיות ומוצגת כאשליה תלת־ממדית. פן זה של עבודתו הושפע מהאסכולה של פריז, אך עבודותיו שמרו על בהירותם וחיותם.
תערוכות יחיד

1950 - גלרי די סייקל, פריז.
1956 - פרמה גלרי, ניו יורק.
1957 - אנטואן גלרי, לוס אנג'לס.
1961 - מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה.
1976 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1979 – מוזיאון תל אביב לאמנות.
1990 - גלריה גימל, ירושלים.
1999 - הכוח האחר מוזיאון תל אביב לאמנות.
2014 - גלריה מונטיפיורי, תל אביב.
פרסים

1942 – פרס עידוד במסגרת פרס דיזנגוף לציור מטעם עיריית תל אביב.
1948 – פרס הרמן שטרוק מטעם עיריית חיפה.
1950–1951 (תשי"א) – פרס דיזנגוף לציור.
1954 – פרס עיריית חיפה, על ציורו "דומם עם פרחים".
1961 (תשכ"א) – פרס דיזנגוף לציור.
1969 - פרס שיף.
1972 - פרס מילוא.
איור ספרים

אליעזרה איג, בהקיץ ובחלום: (מסִפוריו של תלמיד); העִטורים: צבי מאירוביץ, חיפה: מפעלי זכוכית ישראליים פניציה, תשי"ט.
יעקב אורלנד, בית הצעצועים ; ציורים ועטיפה: צבי מאירוביץ, חיפה: מגילות, 1963.
לקריאה נוספת

חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, תל אביב, 1957.
פריץ שיף, צבי מאירוביץ - ציורי גואש חורף 1961, מוזיאון לאמנות חדשה, עירית חיפה, 1961.
בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, תל אביב: מסדה, 1963, 1966.
יונה פישר, מגמות באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1965.
גבריאל תדמור, דיוקן-עצמי באמנות הישראלית, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה, 1973.
יונה פישר ויהודית הנדל, צבי מאירוביץ', מוזיאון ישראל, ירושלים, 1976.
מארק שפס, מאירוביץ, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1979.
גילה בלס, אפקים חדשים, הוצאת רשפים ופפירוס, תל אביב, 1980. מהדורה שנייה מורחבת: אופקים חדשים, הוצאת מודן, 2014.
בנימין תמוז, דורית לויטה וגדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980.
יעקב גילדור, תערוכת קבוצת ציירי "אפקים חדשים" (עבודות על נייר), המשכן לאמנות חולון, 1983.
יהודית הנדל, הכוח האחר, הקיבוץ המאוחד, 1984.
מרדכי עומר, על אחד ההרים - ירושלים באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, 1988.
מרדכי עומר (אוצר ועורך), הכוח האחר : צבי מאירוביץ' ויהודית הנדל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1999.
מרדכי עומר, 'כתמים שאינך שוכח, כמו משפטים שאינך שוכח', הכוח האחר (1999), עמ' 9–13.
דן מירון, '"הכוח האחר" מול "הכוח החלש"', הכוח האחר (1999), עמ' 14–55.
אריאל הירשפלד, יהודית הנדל, צבי מאירוביץ (1974-1911), גולקונדה אמנות בע"מ, תל אביב, 2000.
גדעון עפרת, ביקורי אמנות - פרקים על אמנים ישראלים, ירושלים, 2005.
מרדכי עומר, אמנות ישראלית בת-זמננו - מקורות וזיקות, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2006.
גליה בר אור, גדעון עפרת, העשור הראשון: הגמוניה וריבוי, בתוך: 60 שנות אמנות ישראלית, המשכן לאמנות עין חרוד, 2008.
יונה פישר, תמר מנור-פרידמן, לידת העכשיו, בתוך: 60 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, 2008.
גליה בר אור, אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009.
טלי תמיר, "מאירוביץ - בקצב אחר: ציורים של מאירוביץ מעיזבון יהודית הנדל", בתוך: מאירוביץ - פנדה וגואש, גלריה מונטיפיורי, תל אביב, 2014.
יהושע נוישטיין, פנדה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2017, עמ' 45-36.
אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, הוצאת למדא, האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
הערות שוליים

↑  דורית מאירוביץ, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"; מיה סלע, ואצ"ג נישק את כפות רגליה ובכה, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2011.
↑  יפה ברלוביץ, צבי מאירוביץ, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית).
↑  ביקורת: טליה רפפורט, נופי נפש, דבר, 28 בספטמבר 1979.
↑  פרס שטרוק הוענק לצ. מאירוביץ ונעמי שמי, דבר, 15 בפברואר 1957.
↑  12 פסלים וציירים זכו בפרס דיזנגוף, דבר, 25 במרץ 1951.
↑  פרס עירית חיפה לצייר צ. מאירוביץ, דבר, 11 ביוני 1954.
↑  שיחות מעריב | פרחים – מותר, מעריב, 5 במרץ 1961.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274261  NLI: 987007265242705171  GND: 122386574  ISNI: 0000 0000 6684 1583  LCCN: nr91034387  RKD: 88097  SUDOC: 234240792  ULAN: 500480464  VIAF: 72274188   WorldCat (עם VIAF): 72274188
מלחמותיו של אלכסנדר הגדול

מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, שהתרחשו במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס, פתחו עידן חדש בתולדות העולם העתיק. מסעות המלחמה של אלכסנדר, במהלכם השתלט צבאו על שטחים נרחבים, נבעו ממגוון של סיבות ומניעים. אחדות מהן אישיות כמו הרצון לזכות בתהילה, הרצון לחקור ארצות רחוקות וכיוצא באלה. סיבות אחרות היו פוליטיות: איחוד אמיץ יותר  יוון ומוקדון, כינון האימפריה ועוד.
ממלכת מוקדון הייתה ממלכה זוטרה בעולם היווני עד אשר פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול, העלה אותה לגדולה במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס. מוקדון השתלטה על מרבית יוון ונעשו הכנות לקראת הפלישה לפרס. פיליפוס נרצח בלי שהספיק לממש את תוכניתו והיא עברה לבנו. אלכסנדר הגדול עלה על כס השלטון בשנת 336 לפנה"ס וביסס את שלטונו במוקדון על ידי סילוק מתנגדיו.
הוא נלחם במספר אזורים שונים אלה מאלה. בהתחלה נלחם באירופה, בגבולותיה הצפוניים של מוקדון נגד השבטים התראקים והאילירים. מערכה זו הייתה מהירה וחרף תנאי השטח הקשים הצליח להביס את אויביו. בהמשך פנה דרומה ליוון, הכניע את תבאי שמרדה והחריב את העיר.
המטרה הבאה של אלכסנדר הייתה האימפריה הפרסית. אחת המדינות החזקות ביותר בעולם העתיק שהשתרעה מהים התיכון במערב עד הודו במזרח. הייתה זו מעצמה אזורית חזקה ועשירה מאוד. היה לה צי גדול שכלל מאות תלת טוריות, עשרות אלפי שכירי חרב ועשרות אלפי פרשים. בנוסף, היא הייתה יכולה לגייס מאות אלפי חיילי מיליציה בעת הצורך.
לאחר שהביס את האימפריה הפרסית והשתלט על שטחה פלש אלכסנדר לשטחן של באקטריה וסוגדיאנה והמשיך לעבר שטח שכלול כיום בפקיסטן המודרנית והיוונים קראו לו "הודו". שם הצליח להביס את הממלכות ואת העמים השונים, תוך כדי שינוי מבנה הצבא והתאמת הטקטיקה לתנאי השטח. בסופו של דבר נפטר בבבל בשנת 323 בעת הכנות למסע מלחמה נוסף.
רקע

אפשר לחלק את מלחמותיו של אלכסנדר הגדול ל-4 חלקים נפרדים: המערכה בבלקן, המערכה במזרח התיכון, המערכה באסייה התיכונה והמערכה בהודו.
רקע > רקע גאוגרפי

המערכה הראשונה של אלכסנדר הגדול התנהלה בבלקן. כאן נדרש אלכסנדר לבסס את שלטונו, להדוף התקפות של עמים ברברים שכנים (תראקים ואילירים) ולבסס את שלטונו ביוון. חצי האי הבלקני מתאפיין בשטח הררי מאוד עם מעט מישורים שמאפשרים חקלאות מסודרת. תוואי שטח כזה נותן יתרון לכוחות קלים, ניידים ולא מסורבלים. מבחינתו של אלכסנדר הייתה זו מערכה קלה יחסית כי בסיסי הכוח שלו במוקדון היו קרובים לשדות הקרב ובנוסף רוב העבודה נעשתה כבר על ידי אביו והוא היה צריך רק לבסס את השלטון המוקדוני מחדש ולא לכבוש מחדש את השטח.
באשר לחלקי המסע האחרים כאן הבעיות היו גדולות בהרבה. הידיעות הגאוגרפיות של היוונים אודות העולם היו חלקיות ושגויות בחלקן. הם הכירו היטב את אסיה הקטנה ובמידה מסוימת גם את אזור מסופוטמיה, אך ידיעותיהם על פנים היבשת האסיאתית היו מקוטעות וחלקיות. הם חשבו בטעות שאירואסיה קטנה בהרבה ממה שהיא באמת. כתוצאה מכך לא יכלו להעריך בצורה נכונה את המרחקים שעליהם לעבור. התקדמות הצבא המוקדוני לעומק השטח האסיאתי גילתה להם שיש ארצות רבות נוספות מלבד אלה שהכירו. התגלית, יחד עם קשיי מסע אחרים גרמה להתמרמרות החיילים שחשו שהמסע נמשך לנצח בלי שיש להם הזדמנות ליהנות מהאוצרות ששדדו מהארצות השונות. זה היה אחד הגורמים החשובים להפסקת המסע ולשובו של אלכסנדר לבבל.
המסע התחיל באסיה הקטנה ועבר לרחובה של מרכז אסיה. האקלים באסיה הקטנה היה דומה לזה שהכירו בבלקן. בהמשך התקדמו למסופוטמיה שהמאפיין העיקרי שלה הוא שני הנהרות הגדולים הפרת והחידקל. שני הנהרות מציבים מחסום גדול בפני הכובש, אך הפרסים לא ניצלו בצורה יעילה את פני השטח לטובתם ואלכסנדר הצליח לחצות את הנהרות ללא התנגדות גדולה מצדם.
לאחר כיבוש בבל הגיעו לרמה האיראנית שמתאפיינים בערבה רחבת ידיים ובמדבריות צחיחים והרים גבוהים. הרי זגרוס מפרידים בין מסופוטמיה לפנים הרמה האיראנית. מעבר בהרים אלה הוא קשה. קל להציב בהם מארבים ולחסום את הדרכים הצרות.
הערבה האירואסיאתית היא מולדתם של הסקיתים. עמים אלה מתאפיינים בסגנון חיים נוודי וחצי נוודי. הנוודים הציבו לכל אורך ההיסטוריה קושי בפני האימפריות בזכות יכולתם לחמוק מקרבות הכרעה ולסגת לאזורים נידחים שצבא סדיר מתקשה לפעול בהם. ניצחונו של אלכסנדר על הסקיתים, בארצם הם, הוא יוצא דופן בתולדות המלחמות בעת העתיקה.
במעבר להודו נתקלו בהרי הינדו כוש הגבוהים שמפרידים את תת-היבשת ההודית מאסיה המרכזית. תת-היבשת ההודית מתאפיינת בנהרות גדולים. אלכסנדר לא נכנס לעומקה של הודו, אלא כבש בעיקר את שטחי פקיסטן, שבעת העתיקה הייתה חלק מהתרבות ההודית. האקלים באזור זה היה לח מאוד והנהרות שימשו כנתיבי שיט חשובים.
ההכנה לפלישה - מסעות הקרב בבלקן > ביסוס הליגה הקורינתית

בעלותו על כיסא השלטון, מצא עצמו אלכסנדר בפני אימפריה מפורקת. לבד מממלכת מוקדון כל בעלי בריתו של אביו מהליגה הקורינתית נטשו אותו. הליגה כוננה על מנת לשמר את ההגמוניה המוקדונית ביוון ולכן שימורה היה הכרחי למען אחיזתו האיתנה של אלכסנדר ביוון. בנוסף לכך, הליגה סיפקה בערך שליש מהצבא שיצא לאחר מכן למסע כנגד הפרסים. להפתעתם הרבה של היוונים, אלכסנדר הצליח להתגבר במהירות על מתנגדיו ולקחת את הכתר לעצמו. כשהם ניצבים לפני רמחי הפלנקס האימתנית, ביכרו היוונים להיכנע ולא העזו להתמודד עמו.
ההכנה לפלישה - מסעות הקרב בבלקן > מסעות בתראקיה

לאחר המאורעות ביוון, בשנת 335 לפנה"ס יצא אלכסנדר הגדול למסעות מלחמתיים נגד הברברים בגבול הצפוני. הוא עבר את תראקיה, חצה את הרי הבלקנים, והכניע את הטריבאלים, אחד משבטי התראקים. מוקדון המשיך צפונה לעבר נהר הדנובה ואף הצליח לעבור אותו ולחדור אל ארץ הגטים. המבצע הזה היה בעל חשיבות הרתעתית ולמעשה הבטיח את הגבול הצפוני של מוקדון מפלישות עתידיות. הוא החל במסע מלחמתי נגד השבטים האילירים, אולם נאלץ להפסיק אותו עקב המאורעות ביוון.
בסדרה של קרבות לא קשים במיוחד לצבאו, הצליח מוקדון להביס את הברברים, למרות יתרונם המספרי. בכך הבטיח את אגפו הצפוני והראה לנתיניו, ולברברים בפרט, כי לא ניתן להקל ראש בשליט החדש במקדון, ושאי ציות יגרור עונש מיידי.
ההכנה לפלישה - מסעות הקרב בבלקן > דיכוי המרד ביוון

בשנת 335 לפנה"ס נפוצה שמועה ביוון שאלכסנדר אבד במסעותיו בתראקיה, דבר שגרם לפריצת מרד יווני, שמוקדיו היו בתבאי ואתונה, ולכך שהיוונים הכריזו על ביטול הליגה הקורינתית. כאשר החלו התיבאנים, בעידודו של דמוסתנס, לצור על חיל המצב שהיה ממוקם בקדמיאה (המבצר בלב העיר), הייתה סכנה אמיתית של מרד כלל יווני במוקדון. אלכסנדר, ששמע על כך, הפסיק את פעילותו נגד האילירים והפנה את צבאו דרומה במהירות (ישנם מקורות המציינים שתוך שבועיים היה מול חומות תבאי).
אלכסנדר הטיל מצור על תבאי, ומנע כניסת תגבורת אל העיר. למרות זאת, תושבי העיר סירבו להיכנע, ונלחמו בפראות ועקשנות.
המצור התנהל בעצלתיים, אך כעבור פרק זמן מסוים פרקידס, מחזיק החותם המלכותי ועוצר בעתיד, יצא בראש הגדוד שלו להתקפה. אלכסנדר לא בלם את אנשיו ועד מהרה ההיפספיסטים פרצו לתוך העיר. לאחר שהצליח לכבוש את תבאי, הרס אותה עד היסוד, טבח בגברים ומכר את נשות וילדי העיר לעבדות.
כיבוש האימפריה הפרסית

האימפריה הפרסית הייתה הממלכה החזקה והמשפיעה באסיה המערבית. הממלכה נוסדה על ידי כורש הגדול כ-250 שנים לפני פלישתו של אלכסנדר. השלטון בה עבר בירושה ובזמן פלישתו של אלכסנדר עמד בראשה המלך דריווש השלישי. היה לה צבא גדול וחזק, שבשיא גיוסו כלל עשרות אלפי פרשים, רגלים רבים ושכירי חרב יוונים שנלחמו בשורות הפלנקס.
בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר להילחם באימפריה הפרסית, כשאיתו 30,000 עד 43,000 רגלים ו-4,000 עד 5,500 פרשים, אם כי סביר להניח שמספר הרגלים לא עלה בהרבה על 30,000 כי, כאמור, סביר להניח שחיל החלוץ תחת פיקודו של פרמניון, שנשלח על ידי פיליפוס, חזר ליוון. בנוסף, היו ברשותו 182 תלת חתריות ועליהן כ-36,000 מלחים. כן כלל הצבא 9,000 חיילים שהשתייכו לחיל הלוגיסטיקה וההנדסה. בהמשך קיבל אלכסנדר תגבורות נוספות בהיקף גדול, אך צבאו עדיין היה קטן בהרבה מהצבא הפרסי.
הפלישה החלה בכיבוש אסיה הקטנה. הפרסים התארגנו למגננה בקרב גרניקוס, אך הובסו. ניסיונות להתבצר בהליקרנסוס ומילטוס לא צלחו והערים הבצורות נכבשו לאחר מצור. לאור תבוסות אלה יצאו הפרסים להתקפת נגד בים האיגאי, תוך שימוש בצי, שהיה חזק בהרבה מזה שעמד לרשותו של אלכסנדר. הצלחתם בים הייתה חלקית וגורל המערכה הוכרע ביבשה.
דריווש יצא בראש צבאותיו מערב וניסה להביס את אלכסנדר בקרב איסוס (332 לפנה"ס), אך ניגף. רצועת החוף הפיניקית (אזור לבנון המודרנית) נפלה והעיר החשובה ביותר בקרב הערים הפיניקיות - צור נכבשה בסערה לאחר מצור שארך חודשים אחדים. מצרים, שלא הייתה מרוצה מהשלטון הפרסי, נכנעה ללא קרב.
דריווש ניסה מזלו פעם נוספת בשנת 331 לפנה"ס בקרב גאוגמלה. גם הפעם ניצח אלכסנדר ודריווש ברח לשטחה המסורתי של פרס. אלכסנדר נכנס לבבל ויצא לאחר מכן בעקבות דריווש. כמעט כל התנגדות פרסית מאורגנת קרסה ובסופו של דבר דריווש עצמו נרצח על ידי אחד המצביאים שלו בשם בסוס. בסוס עצמו נתפס כעבור זמן מה והוצא להורג בפקודת אלכסנדר ובכך הושלם כיבוש האימפריה הפרסית.
כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה

לאחר כיבוש פרס ומדי אלכסנדר המשיך בכיבושיו, הפעם לכיוון סוגדיאנה (אוזבקיסטן וטג'יקסטן המודרניות) ובאקטריה (אפגניסטן של המודרנית). באזור זה לא היה שלטון מרכזי חזק ואלכסנדר הגדול נאלץ להילחם בשבטים מקומיים רבים. אלה נקטו בלוחמת גרילה וטקטיקה של פגע וברח. ראשי האופוזיציה העיקריים לאלכסנדר באזור זה היה בתחילה בסוס, סטראפ באקטריה שלקח חלק בקרב גאוגמלה ובהמשך רצח את דריווש. בסוס ביסס את עצמו באזור ואף הכריז על עצמו כמלך פרס כולה ולקח לעצמו את השם ארתחששתא החמישי ובכך קרא תיגר על שלטונו של אלכסנדר.
אלכסנדר הגדול הצליח להביס את בסוס, אך מעשי האיבה רק הלכו וגברו. ראשי שבטים אחרים התנגדו בתוקף לסיפוחן של באקטריה וסוגדיאנה לאימפריה של אלכסנדר הגדול. ספיטמנס, אריסטוקרט סוגדי חשוב, היה המתנגד הבולט ביותר. הוא הצליח לאסוף צבא גדול ואף קשר עם הסקיתים. בסופו של דבר, נבגד ספיטמנס על ידי מלוויו ונהרג.
גם מותו של ספיטמנס לא סיים את המערכה, אך ראשי השבטים האחרים חסרו את הכריזמה שהייתה לו ולא הצליחו לאגד כוחות רבים סביבם. ההתנגדות שככה, במיוחד נוכח ניסיונות הפיוס של אלכסנדר. הוא חבר לחלק מראשי השבטים והרעיף עליהם שוחד נדיב. בהמשך אפילו התחתן עם בתו של אחד מהם ועודד את קציניו לעשות כמוהו. בשנת 327 הרגיש בטוח מספיק לצאת מהאזור ולפלוש להודו, אך השאיר חיל מצב חזק לשמור על השקט.
המערכה בהודו

לאחר כיבוש סוגדיאנה והבסת אויביו מצפון לסוגדיאנה, רצה אלכסנדר לכבוש את כל אסיה. למרות התנגדות של צבאו, אלכסנדר נלחם נגד ההודים במספר קרבות. נגד אלכסנדר השתמשו ההודים בפילים, אך זה לא עצר אותו מניצחון עליהם בקרבות דוגמת קרב הידספס, לאחר שחייליו של אלכסנדר היו מותשים למרות הצלחותיו נגד ההודים, וסוסו האהוב מת, הצליחו לשכנע אותו חייליו לחזור לבבל.
כשהגיע לבבל, תכנן אלכסנדר לכבוש את חצי האי ערב ואת קרתגו, שם, מסיבות לא ברורות, מת אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס.
ראו גם

מלחמת פרס יוון
שערי אלכסנדר
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

עיקר המקורות העתיקים על אלכסנדר נכתבו על ידי היסטוריונים יוונים ורומאים. מקורות פרסיים כמעט שלא שרדו.
המקורות הראשונים שנכתבו על ידי אנשים שהכירו את אלכסנדר או התבססו על ראיונות עם עדי ראייה אבדו, למעט כמה כתובות וקטעי מכתבים בעלי מהימנות מפוקפקת. בני דורו שכתבו עליו הם: קליסתנס, תלמי הראשון, אריסטובולוס מקסנדריה ונארכוס. מקור נוסף בן הזמן הוא ספרו של קלייטרכוס, שלא התלווה למסע, אך אסף מקורות זמינים רבים. המקורות העיקריים ששימשו אותו הם חיבורו של קליסתנס וראיון של עדי ראייה. עבודתו עמדה בבסיס חיבורו של טימגנס, שהשפיע רבות על היסטוריונים אחרים שעבודתם שרדה. אף אחד מהחיבורים האלה לא שרד עד ימינו, אך חיבורים מאוחרים יותר מתבססים עליהם.
חמשת המקורות העתיקים ששרדו עד היום:
אריאנוס, אנבסיס של אלכסנדר ("מסעו של אלכסנדר" ביוונית) - נכתב על ידי ההיסטוריון היווני אריאנוס, ששירת את האימפריה הרומית, במאה ה-2 לספירה. הספר מתבסס בעיקר על חיבורו של תלמי ובמידה פחותה יותר על חיבוריהם של אריסטובולוס ונארכוס. בדרך כלל זה נחשב לאחד החיבורים המהימנים ביותר על אלכסנדר ששרדו מהעת העתיקה.
קווינטוס קורטיוס רופוס, היסטוריה של אלכסנדר הגדול - ביוגרפיה בת עשרה ספרים, מתוכם שרדו רק שמונה האחרונים. החיבור נכתב על ידי ההיסטוריון הרומאי במאה הראשונה לספירה ומתבסס בעיקר על קלייטרכוס וטימאוס. ייתכן שחלק מהמידע שאוב מחיבורו של תלמי.
פלוטרכוס, חיי אישים, אלכסנדר וקיסר - נכתב על ידי ההיסטוריון היווני במאה השנייה לספירה והוא מבוסס בעיקר על אריסטובולוס ועל קלייטרכוס.
דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה ("ספרייה היסטורית" ביוונית), ספר 17 - חיבורו של ההיסטוריון דיודורוס מסיציליה מבוסס על עבודתו של טימאוס וייתכן שהיה לו גם מקור שנכתב על ידי אחד משכירי החרב היווניים של דריווש. כמו כן מספר דיודורוס על חייהם של פיליפוס ושל הדיאדוכים.
יוסטינוס, תקציר ההיסטוריה פיליפיקה של פומפיוס טרוגוס, ספרים 11 - 12 - טרוגוס פרסם את חיבורו בזמן שלטונו של אוגוסטוס והתקציר של יוסטינוס לחיבור נכתב במאה ה-3 לספירה. ספרו של יוסטינוס הוא המרושל מכולם והכי פחות אמין.
קיימים מקורות קדומים נוספים, אם כי דלים במידע כי שרדו מהם רק קטעים בודדים.
המקורות העסיקו את ההיסטוריונים המודרניים הכותבים אודות אלכסנדר. כל חיבור מציג אלכסנדר שונה המותאם לסיפור שרוצה לספר המקור העתיק. אריאנוס מתעניין בעיקר בצדדים הקרביים, קורטיוס מוציא לאור את סודותיו האפלים של אלכסנדר. פלוטרכוס לא עומד בפני סיפור נאה, ללא קשר לאור שבו הוא מציג את אלכסנדר. כל המקורות, להוציא אולי את אריאנוס, כוללים סיפורי פנטזיה שלא היו ולא נבראו, למרות זאת, המקורות העתיקים מספקים מידע רב ואמין ואף ניתן לצייר דמות אמינה פחות או יותר על פי הכתוב בהם.
לקריאה נוספת > מחקרים מודרניים

כתריאל בן אריה, קרבות מופת, לביא, 1994.
ג'. ב. ברי, תולדות העולם הקלאסי, כרך שני.
דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, מהדורה ראשונה תשמ"ג, מהדורה שנייה תשמ"ז.
ביל יני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, 2012, הוצאת מודן - (מהדורה ראשונה בשנת 2010).
הרולד למב, אלכסנדר מוקדון - המסע אל קצה העולם, ירושלים: הוצאת קריית ספר, 1967.
P. A. Brunt, The Aims of Alexander, Greece & Rome, Second Series, Vol. 12, No. 2, Alexander the Great (Oct., 1965), pp.205-215
E. V. Cernenko, The Scythians 700 - 300 BC, Osprey, 1983.
J. F. C. Fuller, Generalship of Alexander the Great, Eyre & Spottiswoode, 1958.
Peter Green, (1992). Alexander of Macedon: 356–323 B.C. A Historical Biography. University of California Press.
N.G.L. Hammond, (1994). Alexander the Great: King, Commander, and Statesman (3 ed.). London: Bristol Classical Press.
N. G. L. Hammond, (1997). The Genius of Alexander the Great. Chapel Hill: University of North Carolina Press.
N. G. L. Hammond, Casualties and Reinforcements of Citizen Soldiers in Greece and Macedonia, The journal of Helenic studies, Vol 109. (1989), pp. 56 - 68
Waldemar Heckel, Who is Who in the Age of Alexander the Great Prosopography of Alexanders' Empire, Blackwell publishing, 2006.
Waldemar Heckel, marshals of alexander's empire, routledge, 1992.
Robin Lane Fox, Alexander the Great, 1974.
Fritz Schachermeyr, Alexander der Grosse. Das Problem seiner Persönlichkeit u. seines Wirkens. Wien: Verl. d. Österr. Akad. d. Wiss, 1973.
W. W. Tarn, Alexander the Great, Cambridge University Press (1948).
לקריאה נוספת > סרטים דוקומנטריים

סרט דוקומנטרי שתומלל ויצא גם כספר מודפס: מייקל ווד, בעקבות אלכסנדר הגדול - מסע מיוון לאסיה (תורגם לעברית בהוצאת הד ארצי, 2000)