stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלמנט (מגזין)

| --- | --- |
 סוגה:  מדיה הקשורה ל-LGBTI+ 
 תאריכי הופעה:  מרץ 2013 – הווה (כ־11 שנים)
 מדינה:  סינגפור 
 www.elementmag.asia
 
Element Magazine הוא מגזין מקוון לגברים הומואים אסייתיים, המתמקד באופנה וסגנון חיים, הכולל גם אמנות, טיפוח, מוזיקה, בידור, נושאים חברתיים ותיירות. המגזין מתפרסם מדי חודש בסינגפור על ידי Epic Media.
היסטוריה

המגזין תואר ככתב העת האלטרנטיבי הראשון לגברים הומואים אסייתי. המגזין הושק ומבוסס בסינגפור. המגזין הוקם על ידי נואל נג והירו מיזוהרה במרץ 2013. ההחלטה להשיק את המגזין בפלטפורמות דיגיטליות אפשרה למפרסמים לעקוף את הרגולציה של סינגפור על מדיה מודפסת, ולכן לא היה צורך בקבלת רישיון מדיה. המגזין משתמש באחסון אתרי אינטרנט שנמצא במקורו בארצות הברית. הרשות לפיתוח מדיה (אנ') אוסרת על פרסום תיאורים נורמטיביים וחיוביים של הומוסקסואלים בתקשורת המיינסטרים בסינגפור. המגזין מתהדר בתפוצה דיגיטלית ממוצעת של יותר מ-30,000 עותקים מאז השקתו. המגזין גם אחראי של פרסי Asia Pink, אירוע פרסים אזורי אסייתי לפעילים להט"בים.
המגזין מקדם ומציג לעיתים קרובות תכנים וקמפיינים הקשורים לבריאות מינית, מלבד אופנה וסגנון חיים. ב-2013, המגזין השיק קמפיין חזותי לקידום המודעות ל-HIV/איידס ביום האיידס העולמי.
ב-2015–2016, המגזין דורג, על ידי Magzter (אנ'), כמגזין לגברים השני הנקרא ביותר בסינגפור.
הערות שוליים

1 2  Benner, Tom (14 במאי 2013). "Singapore Has Its First Gay Magazine Through This Digital Workaround". theatlantic.com. The Atlantic. ארכיון מ-2014-03-31. נבדק ב-2014-03-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mahtani, Shibani (1 באפריל 2013). "Singapore Gay Magazine Finds a Safe Space". blogs.wsj.com. The Wall Street Journal. ארכיון מ-2014-04-07. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Yasmeen, Yasmeen (14 בפברואר 2014). "Element magazine's Valentine's Day photo-spread". theonlinecitizen.com. The Online Citizen. אורכב מ-המקור ב-2014-04-07. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oi, Mariko (23 באפריל 2013). "Is Singapore's stance on homosexuality changing?". bbc.co.uk. BBC News. ארכיון מ-2013-06-02. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ong, Terry (20 ביוני 2013). "The Not-So Straight Story". is.asia-city.com. Asia City Online Ltd. ארכיון מ-2014-03-04. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bishop, George (27 ביולי 2013). "Lift ban on positive portrayals of gay people on TV". straitstimes.com. Singapore Press Holdings. ארכיון מ-2014-03-31. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Leach, Anna (29 במאי 2013). "Inaugural Asia Pink Awards Launched". gaystarnews.com. Gay Star News. ארכיון מ-2014-01-18. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marr, Rhuaridh (13 במרץ 2014). "Asia Pink Awards Will Celebrate Those Campaigning For LGBTI Acceptance In Asia". metroweekly.com. Metro Weekly. אורכב מ-המקור ב-2014-04-07. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nichols, James (1 בדצמבר 2013). "Element Magazine Releases Sexy Photo Campaign For World AIDS Day". huffingtonpost.com. Huffington Post. ארכיון מ-2014-03-06. נבדק ב-2014-02-07. {{cite web}}:  (עזרה)
אליזבת קרטר

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1717 דיל, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  19 בפברואר 1806 (בגיל 88) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  Kingdom of Kubu, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם עט:  Eliza 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  כל כתבי אפיקטטוס 
 
אליזבת קרטר (באנגלית: Elizabeth Carter;‏ 16 בדצמבר 1717–19 בפברואר 1806) הייתה משוררת, מתרגמת ומחברת אנגלייה, מהבולטות והמלומדות ביותר בדור הראשון של מעגל הבלוסטוקינג. היא החלה לפרסם פואמות בשנת 1734, תחת שם העט אלייזה, וזכתה למוניטין כקלאסיציסטית ובעלת כישרון רב לשפות. עבודתה המוערכת ביותר היא תרגום ראשון לאנגלית של כתבי אפיקטטוס. בני תקופתה החשיבו אותה ל"אישה המלומדת ביותר באנגליה".
ראשית חייה, משפחה והשכלה

קרטר נולדה בעיירה דיל, שבמחוז קנט באנגליה. היא הייתה בתו הבכורה של ניקולס קרטר, איש כנסייה ואחד מששת המטיפים בקתדרלת קנטרברי. אמה, מרגרט, הייתה הבת היחידה והיורשת של ריצ'רד סוויין מדורסט. האם נפטרה כשאליזבת הייתה בת 10. אחיינה של קרטר כתב בזכרונותיו שמצבה של האם הידרדר לאחר שהמשפחה איבדה חלק ניכר מהונה בהתרסקות הכלכלית של חברת הים הדרומי. לפני שנפטרה האם, נולדו לזוג בת ושלושה בנים נוספים. בשנת 1729 התחתן האב בשנית, עם מרי בין, ומנישואים אלה היו לאליזבת אח ואחות למחצה. אליזבת עזרה בגידול אחיה הצעירים, ומאוחר יותר סייעה להכין את אחיה למחצה, הנרי, ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
אביה של קרטר, שהיה אדם מלומד ובעל ידע בשפות, דאג להשכלה של כל בניו ובנותיו, ועודד את בתו הבכורה למחשבה עצמאית. בספר האחרון שהוציאה, ספר פואמות משנת 1762, כללה קרטר פואמה לאביה, בה היא הודתה לו על שחינכהּ לעצמאות ולחירות מחשבה:
את כוח האדון על קולך מעולם לא הלבשת

והסכמה לא כפית למה שעקרונותיך מלמדים

רק מרוחי העצמאית להמריא ביקשת

בכל החופש של מחשבה משוחררת מכבלים
המקור באנגלית
Ne'er did thy Voice assume a Master's Pow'r

Nor force Assent to what thy Precepts taught

But bid my independent Spirit soar

In all the Freedom of unfetter'd Thought
אליזבת התקשתה בתחילה בלימודיה והצליחה לרכוש השכלה בזכות עקשנותה והתמדתה. כשבגרה, היא הייתה מתעוררת מוקדם בבוקר, וכדי להתמיד בלימודים עד שעת לילה מאוחרת הייתה לועסת תה ירוק ומריחה טבק, התמכרות שגרמה לכאבי ראש חזקים שליוו אותה כל חייה. בדרך זו הצליחה קרטר ללמוד יוונית ולטינית, המשיכה לעברית, צרפתית, איטלקית וספרדית, ובהמשך למדה גם פורטוגזית, ערבית וגרמנית. מקצועות אחרים - אסטרונומיה, מתמטיקה, גאוגרפיה והיסטוריה של יוון העתיקה - למדה קרטר מחברה, הפילוסוף והאסטרונום תומאס רייט (אנ'), ששימש עבורה כמורה פרטי. אולם, מקצועות אלה לא נחשבו באותה תקופה ל"נשיים", וכדי להשלים את השכלתה בתחומים שנחשבו הולמים לבנות מינה, נשלחה קרטר לשנה בקנטרברי, שם למדה סריגה, ציור ומוזיקה בביתו של גולה הוגנוטי.
קריירה ומעגלים חברתיים > תחילת הקריירה

אביה של קרטר הכיר את אדוארד קייב, המוציא לאור של הירחון The Gentleman's Magazine, ובזכות ידידות זו החלה קרטר לפרסם את יצירותיה הראשונות. הפואמה הראשונה, "חידה על אש", פורסמה תחת הפסבדונים "אלייזה" במגזין, בנובמבר 1734. כחצי שנה לאחר מכן זכתה הפואמה לתגובה משבחת מכותב שחתם בשם העט "סילביוס" (ככל הנראה ג'ון דיואיק) ועודד אותה להמשיך לתרום למגזין. קרטר ענתה לסילביוס שהיא שואפת לכתוב נושאים שברומו של עולם כמו חיים ומוות, אך היא חוששת שאין לה ניסיון מספיק לכך. עם זאת, היא המשיכה לפרסם משיריה בירחון, וככל הנראה פרסמה שם גם תרגום ראשון מיוונית, אודה של אנאקראון.
בשנים 1735–1739 ביקרה קרטר בלונדון במספר שהיות ארוכות. החוקרת סילביה הרקסטרק מאיירס שיערה שאביה של קרטר, שפרסם גם כן מספר דרשות אך היה בעל הכנסה מצומצמת, שלח את בתו ללונדון בתקווה שכישרונה ישפר את מעמדם בקרב אנשי החברה בעיר. במהלך השנים האלה המשיכה קרטר לפרסם במגזין של קייב, ויצירותיה התקבלו באהדה גוברת. בין השאר, היא פרסמה תרגומים לאודות של הורטיוס, ובשנת 1738 יצא לאור בעילום שם קובץ של פואמות פרי עטה. אחת הפואמות שכתבה, "חידה על החלומות", משכה את תשומת לבו של סמואל ג'ונסון, שהחל גם כן לתרום למגזין מכתביו באותן השנים. באפריל 1738 פרסם ג'ונסון במגזין מכתם המשבח את "אלייזה" ביוונית ולטינית, וקרטר ענתה לו חודש לאחר מכן, גם כן ביוונית ולטינית. ביולי היא פרסמה מכתם בלטינית בהשראת ביקור בגנים של אלכסנדר פופ, אשר הוקדש לג'ונסון וזכה לשלושה תרגומים לאנגלית בגיליון הבא, אחד מהם ככל הנראה של ג'ונסון עצמו. הידידות של קרטר עם ג'ונסון, שבהמשך היה לדמות בולטת בחיי החברה והתרבות בלונדון, נמשכה עד מותו של ג'ונסון, והייתה חשובה להתפתחות היצירה של קרטר.
באוגוסט 1738 קייב הוציא לאור מקבץ של פואמות פרי עיטה, בעילום שם, Poems upon Particular Occasions. שנה לאחר מכן יצאו לאור שני כרכי התרגום של קרטר מצרפתית ל"בחינה של המסה על האדם מאת מר פופ", מאמר ביקורתי של ז'אן-פייר דה קרוסז (אנ') על המסה של אלכסנדר פופ. קרטר הוסיפה ביאורים ומספר הערות ביקורתיות לתרגום. באותה שנה יצא לאור גם תרגומה מאיטלקית לספר לימוד לנשים על הפילוסופיה של אייזק ניוטון מאת פרנצ'סקו אלגרוטי (אנ'). על אף שפרסמה גם את העבודה האחרונה בעילום שם, העובדה שהיא המתרגמת הייתה סוד גלוי. לאחר שהספר יצא לאור התפרסמו מספר ביקורות משבחות, שגם זיהו את המתרגמת בשמה. אחת מהן, מאת תומאס בירץ' (אנ'), שמלכתחילה עודד את קרטר לקחת על עצמה את הפרויקט, אף רמזה על אינטימיות בין המתרגמת למבקר, מה שהסב לקרטר מבוכה רבה. בירץ' רמז גם בזכרונותיו על רומן בינו לבין קרטר, אך היסטוריונים מטילים ספק באמיתות הדברים. ג'ודית האוולי משערת שהחיזורים של בירץ' היו הסיבה לעזיבה הנמהרת של קרטר את לונדון.
קריירה ומעגלים חברתיים > חזרה לדיל וידידות עם קתרין טלבוט

קרטר חזרה לדיל ביוני 1739. בעשור לאחר מכן היא המשיכה לכתוב פואמות ומכתמים, שמעת לעת התפרסמו במגזין של קייב, אך היא שהתה בעיקר בדיל, שם היא הייתה מבודדת יחסית. ב-1741 היא ביקרה את חברה ומורה תומאס רייט בלונדון, והוא הכיר לה את המחברת קתרין טלבוט (אנ'). בין השתיים התפתחה ידידות רבת שנים וחליפת מכתבים עשירה, שהסתיימה רק עם מותה של טלבוט. לפי ההיסטוריונית ליליאן פדרמן, בין השתיים הייתה אהבה רומנטית, אך חוקרים אחרים לא מסכימים עם פרשנות זו. לבקשתה של טלבוט, קרטר הגיעה ללונדון בין נובמבר 1748 לאפריל 1749. במהלך הביקור קיבלה קרטר הצעת נישואים ממכר בשם ג'ון דלטון, אך אביה השאיר בידה את ההחלטה, והיא החליטה לסרב. בתחילת שנות ה-50 היא הצהירה על כוונתה להישאר רווקה ועצמאית. לפי סילביה הרקסטרק מאיירס, "נראה שהסרוב של קרטר להתחתן והסתמכותה על ידידות עם נשים נבעו מתפיסתה שנישואים מערבים יחסי כוחות שבהם הגבר שולט באישה, בעוד שידידות עם נשים מערבת מערכת יחסים אמינה יותר בין שוות". דרך טלבוט הכירה קרטר את תומאס סקר (אנ'), הבישוף של אוקספורד, ובהמשך הארכיבישוף מקנטרברי.
קריירה ומעגלים חברתיים > כל כתבי אפיקטטוס

טלבוט עודדה את קרטר לקחת על עצמה את תרגום יצירותיו של הפילוסוף הסטואי אפיקטטוס, תרגום עליו היא עבדה בשנים 1749–1756. טלבוט וסקר ייעצו לה בנוגע לתרגום. טלבוט הייתה מודאגת בעיקר מהסתירות בין הגישה הסטואית של אפיקטטוס לבין האמונה הנוצרית, במיוחד בנוגע לחיים שלאחר המוות ולערך המוסרי של התאבדות. בעידודה, הוסיפה קרטר הערות והקדמה לתרגום, שהדגישו את עליונות הנצרות על פני הסטואיות. עם זאת, קרטר עצמה לא חששה מסתירות אלה, וטענה ש"הדוקטרינה הסטואית היוותה משמר מצוין מפני הרעה, שעלולה הייתה לבוא מהספקנות של האקדמאים והפירוניסטים, אם לא היו מתנגדים לה".
התרגום יצא לאור בשנת 1758 למנויים, והיה הטקסט הראשון שפרסמה קרטר בשמה. זה היה התרגום הראשון של אפיקטטוס לאנגלית, ופתחה אותו אודה לקרטר ("אודה בלתי רגילה") מאת הסטר צ'אפון (אנ'). בהמשך יצא התרגום בשש מהדורות נוספות.
הביקורות שיבחו את התרגום, וחלקן התמקדו בעובדה שהמתרגמת היא אישה. בעיתונו של רלף גריפית'ס (ה-Monthly Review), מהראשונים שתמכו בפומבי בהשכלה שווה לנשים, נכתב שהפרסום הוא סימן לכך ש"אם לנשים הייתה גישה ללימודים ליברליים, אם הן היו מורגלות ללימודים ולשיחה מלומדת - בקצרה, אם הייתה להן הזדמנות לשיפור-עצמי שווה לזו שיש לגברים - אין ספק שהן היו מסוגלות לכל הישג אינטקלטואלי".
קריירה ומעגלים חברתיים > פעילות לאחר תרגום אפיקטטוס ומותה

התרגום של אפיקטטוס הפך את קרטר לדמות מוכרת בחיים התרבותיים והאינטלקטואלים בלונדון. אליזבת מונטגיו התרשמה מהתרגום ומהליכותיה של קרטר. לאחר הפרסום השתיים הפכו לחברות קרובות, וקרטר הייתה לחלק מהרשת החברתית שטוו מונטגיו ואחרות, מעגל הבלוסטוקינג. בתיווך מונטגיו יצא לאור ספר הפואמות האחרון של קרטר, Poems on Several Occasions ("פואמות לאירועים אחדים"). זה היה הפרסום האחרון מכתביה במהלך חייה.
תרגום כתבי אפיקטטוס הניב הכנסה נאה לקרטר, שבאמצעותה היא קנתה בית בדיל. אשתו השנייה של אביה נפטרה, והוא שכר חלק מהבית שבנתה לעצמו. עם זאת, כאישה רווקה ללא הכנסה קבועה היא חיה חיים צנועים. חבריה סייעו לה לכלכל את ביתה. בשנת 1763 הצטרפה קרטר למסע של אליזבת מונטגיו ובעלה באירופה. לאחר שנפטר חברה, לורד באת', נאמניו העניקו לה מענק שנתי של 100 ליש"ט (מאוחר יותר, 150 ליש"ט). כשבעלה של מונטגיו נפטר היא הייתה למנהלת ובעלת השליטה של עסקי פחם מצליחים, והיא העניקה לקרטר מענק שנתי נוסף של 100 ליש"ט. כשאביה נפטר בשנת 1774, היא קיבלה ממנו ירושה צנועה.
מלבד קשריה עם נשות מעגל הבלוסטוקינג, המשיכה קרטר להיות בקשר עם ג'ונסון עד מותו, ועיסוקיה כללו חברות בחברה למען ביטול סחר העבדים, שהייתה חלק מהתנועה לביטול העבדות בבריטניה. בנוסף, פעלה בעבור ארגוני צדקה ולמען עניים.
בשנת 1796 היא חלתה, ומעולם לא הבריאה לחלוטין. לאחר עשור שבמהלכו מצבה הבריאותי ושמיעתה הידרדרו, נפטרה קרטר בשנת 1806 בלונדון. אחרי מותה ירש אחיינה את כתביה. הוא פרסם קבצים של מכתביה, כולל ההתכתבות בינה לבין מונטגיו, ומהדורה מתוקנת של קובץ הפואמות האחרון שפרסמה, לה הוא הוסיף פואמות שלא התפרסמו קודם לכן.
ראו גם

קתרין מקולי
פרנסס ברני
לקריאה נוספת

Poems upon Particular Occasions, (London: 1738)
Poems on Several Occasions, (John, Francis and Charles Rivington: 1762)
Jean-Pierre de Crousaz, An Examination of Mr. Pope's Essay on Man, (A. Dodd: 1739)
Francesco Algarotti, Sir Isaac Newton's Philosophy Explain'd for the Use of the Ladies (E. Cave: 1739)
All the Works of Epictetus Which are Now Extant, (Samuel Richardson: 1759)
Montagu Pennington, Memoirs of the life of Mrs. Elizabeth Carter (F.C. and J. Rivington: 1808), Vol. 1 and Vol. 2
אנטול פראנס

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1844 פריז, צרפת 
 פטירה:  12 באוקטובר 1924 (בגיל 80) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 שם לידה:  Jacques François-Anatole Thibault 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות העתיק בניי-סיר-סן 
 שם עט:  Anatole France, Anatolis Fransas 
 מקום לימודים:  קולז' סטניסלס בפריז 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  מחשבה חופשית 
 יצירות בולטות:  Thaïs, Les dieux ont soif 
 תקופת הפעילות:  1865–1924 (כ־59 שנים) 
 בן או בת זוג:  Valérie Guérin de Sauville  Emma Laprévotte   Léontine Lippmann 
 צאצאים:  Suzanne Thibault 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1921)  קצין בלגיון הכבוד (16 ביולי 1895)  Vitet Prize (1889)  פרס מונטיון (1882)  אביר בלגיון הכבוד (31 בדצמבר 1884) 
 חתימה:   
 
אָנָטוֹל פְרָאנְס (בצרפתית: Anatole France) הוא שם העט של הסופר הצרפתי אנטול פרנסואה תיבּוֹ (Anatole François Thibault; ‏16 באפריל 1844 – 12 באוקטובר 1924), חתן פרס נובל לספרות לשנת 1921.
ביוגרפיה

נולד בפריז לאב שהיה בעל חנות ספרים על רציף בגדה השמאלית, שהתמחתה בתחום המהפכה הצרפתית. אנטול פראנס הצעיר ירש מאביו את אהבתו לספרים ובמיוחד לתקופת המהפכה (רקע לרבות מיצירותיו). הוא למד במגמה ללימודים קלאסיים בבית הספר התיכון הקתולי קולג' סטאניסלס בפריז וקיבל תעודת בגרות צרפתית (Baccalauréat) בגיל 20. הוא שימש בתפקידים שונים עד שנתמנה לספרן של ספריית הסנאט (1876), משרה בה עבד במשך 14 שנה. ב-1881 זכתה הנובלה שלו "פשעו של סילבסטר בונאר" בפרס האקדמיה הצרפתית. השקפתו על החיים באה על ביטויה בכל כתביו, אך במיוחד בלקט המימרות והמאמרים "גנו של אפיקורוס" (1895). ב-1896 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית.
אנטול פראנס התעניין בשאלות חברתיות ונטה לסוציאליזם. הוא מחה על פסק הדין במשפט דרייפוס ויחד עם אמיל זולא דרש לערוך משפט חוזר. תשובתו לאחד הטוענים שדרייפוס אשם משום ששלושים מיליון צרפתים חושבים כך, ”גם אם שלושים מיליון אנשים אומרים אותה שטות היא נשארת שטות”, הייתה לאמרה היסטורית שרבים משתמשים בה. הוא היה אחד המייסדים של הליגה למען זכויות האדם ולחם להפרדת הדת מהמדינה. ב-1920 נאסרו ספריו לקריאה על ידי הכנסייה הקתולית. אף על פי כן זכה ב-1921 בפרס נובל לספרות. אנטול פראנס כתב במשך יותר מחמישים שנה רומנים, נובלות, מאמרים ואמרות בנושאי החברה וההיסטוריה. הוא נפטר ב-1924 ונקבר בכפר סן-סיר שעל גדות הנהר לואר. אחרי מותו כל כתביו הוצאו לאור מחדש ב-25 כרכים (1925–1935).
אנטול פראנס נאבק נגד הקלריקליזם, המיליטריזם והאנטישמיות. בספרו "אי הפינגווינים" הוא נאבק במושגי האלוהים, הרכוש הפרטי, המולדת והסגידה לאישים גדולים. הוא היה בחייו כופר-אפיקורוס שלגלג על האמונה ודגל בחיי הנאה, למרות היותו סוציאליסט וחבר האינטרנציונל השלישי.
ספריו שתורגמו לעברית

המשורר המקומי; מצרפתית: חיים הררי, תל אביב: קופת-הספר (חוברת יז), [תרפ"-]
תאיס; תרגם מצרפתית: דוד פרישמאן, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ב. (Thaïs)
האלים צמאים: רומן; תרגם: א[שר] בן-ישראל, ירושלים: מצפה, תרפ"ז. (Les dieux ont soif)
החבצלת האדֻמה; תרגם מצרפתית: ח"ש בן אברם, ירושלים – תל אביב: מצפה ('ספרית תרבות'), תרפ"ט. (הדפסה נוספת: תל אביב: עידית, תשט"ו) (Le Lys rouge)
ספר הזכרונות לידידי; מצרפתית: יעקב קופליביץ [=ישרון קשת], ירושלים – תל אביב: מצפה, תרפ"ט. (Le Livre de mon ami)
הנציב ביהודה; גברת דה לוצי; תרגם: י[צחק] לבנון, תל אביב: י' טן-פי ('ספריית השעות'), תש"ד. (Le Procurateur de Judée;‏ Madame de Luzy)
ילדים וילדות: סִפורים מן השדה ומן העיר; תרגם: יעקב פיכמן, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ה.
קרנקביל; תרגום מצרפתית: אליהו מייטוס, חיפה: ידיעות אחרונות (דפוס אות), 1947. (Crainquebille)
פרשת קרנקביל ועוד שני סיפורים על "צדק", תרגום מצרפתית: ראובן מירן, הוצאת נהר, 2021
בית המצלה של המלכה פדוק; רומן; מצרפתית חיים אברבאיה, תל אביב: עם עובד, 1961. (La Rôtisserie de la reine Pédauque)
מעשה באדם שנשא אִלמת: מחתלה בשתי תמונות; עברית: יורם מטמור, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מרכז לתרבות ולחינוך – אִגוד בימות החובבים, [תשי"-]. (La Comédie de celui qui épousa une femme muette)
אי הפינגווינים; מצרפתית: א[הרן] ראובני, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"א. (הופיע בהדפסות נוספות, בהן: "אי הפינגווינים", תל אביב: הקיבוץ המאוחד; המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות – המפעל לתרגום ספרי מופת, תשל"ה) (L'Île des Pingouins)
פייר הקטן: סיפור; מצרפתית: ח[יים] גליקשטיין, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1951. (Le Petit Pierre)
בית המִּצלֶה של המלכה פדוק; תורגם מצרפתית בידי ח' אברבאיה, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"א 1961. (La Rôtisserie de la reine Pédauque)
פשעו של סילבסטר בונאר; תרגמה מצרפתית: דליה טסלר, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ו 1976. (Le Crime de Sylvestre Bonnard)
הערות שוליים

↑   רות אלמוג, ראיתי, אמר ז'אן מרטו, שופטי צדק. זה היה בציור, באתר הארץ, 23 בפברואר 2021
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261112405171  PLWABN: 9810635679905606  BIBSYS: 90128751  BNC: 000077207  BNE: XX878733  BnF: cb11886331w (data)  CANTIC: a10433478  CiNii: DA0045925X  GND: 118692445  ICCU: CFIV012402  ISNI: 0000 0001 2118 4329  LCCN: n80045853  LNB: 000003144  Léonore: 356283  MusicBrainz: 491de47d-8782-4a93-bb7b-a7f1893e9d6b  NDL: 00439974  NKC: jn19981001227  NLA: 35098050  NLG: 184111  NLK: KAC199609168  NSK: 000047582  NTA: 067832423  RERO: 02-A000064768  RKD: 113293  SELIBR: 187299  SNAC: w6fn1788  SUDOC: 026656310  Trove: 825930  VcBA: 495/7520  VIAF: 4925052   WorldCat (עם VIAF): 4925052
ארט פוקוס

"ארט פוקוס" (באנגלית: Art Focus) הוא פרויקט אמנות ישראלי שמופק על ידי הקרן לירושלים ומטרתו היא חשיפת האמנות הפלסטית הישראלית בפני שוק האמנות הבינלאומי. הפרויקט החל את פעילותו בשנת 1994 והוא מתנהל כמעין ביאנלה או טריאנלה בינלאומית לאמנות.
היסטוריה

פרויקט ארט פוקוס נערך לראשונה בשנת 1994, ובמסגרתו נערכו שורה של תערוכות של אמנים ישראלים בגלריות ובמוזיאונים ברחבי ישראל. הפיזור הגדול של התערוכות הוביל לשינוי בתפיסת הפרויקט, והחל משנת 1996 מקיים הפרויקט תצוגה מרכזית. בנובמבר 1996 נערכה בחלל מתחת לאצטדיון טדי תצוגה שכללה ארבע תערוכות, ששילבו בין אמנים ישראלים לזרים. אחת התערוכות - "מחבואים" - כללה תצוגה של עבודות וידאו ארט רבות והיוותה ביטוי להתפתחות מדיום הוידאו ארט בישראל. בנוסף לתערוכות באצטדיון הוצגו גם תערוכות בגלריות ומוזיאונים ברחבי הארץ.
תערוכת "ארט פוקוס 3" נפתחה ב-24 בנובמבר 1999 וכללה שני מוקדים עיקריים. בחלל של אצטדיון טדי נערכו 12 תערוכות שונות של אמנים ישראלים ובהם אורי צייג, גיל שחר, גל וינשטיין, שאריף ואכד, משה גרשוני וזהר קניאל ואחרים. ואילו בחלל הפתוח של בריכת הסולטאן הוצגה תערוכה בינלאומית אותה אצר קספר קניג. התערוכה של קניג הוצגה בעיתונות המקומית ככישלון רהבתני בכל הקשור להשקעה העצומה בהכשרת המקום לתצוגה ולאיכות העבודות ולהקשרן. בנוסף, הוצגו במסגרת הפרויקט התערוכה הקבוצתית "מראית עין" במוזיאון ישראל (אוצרת: שרית שפירא), תערוכה של בוגרי התוכנית ללימודי המשך של בצלאל בבית האמנים בירושלים ותערוכה של מיכה אולמן ואברהם אופק בבית טיכו.
כמה שערוריות נקשרו לתצוגות הפרויקט. עבודתו של יואב שמואל, הוצגה במוזיאון ישראל ללא ציון שם האמן בעקבות סכסוך כספי ומשפטי עם המוזיאון. בנוסף, הנהלת ארט פוקוס ביקשה לבטל את תערוכתם של משה גרשוני וזוהר קניאל, משום העובדה שיצירות דומות הוצגו גם במוזיאון ישראל, וזאת על אף שבהנהלת הפרויקט ישבו שני אוצרים קבועים של המוזיאון.
"ארט פוקוס 4" נפתח ב-4 בדצמבר 2003 והתקיים במוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים. את התערוכה אצרו סוזן לנדאו ויגאל צלמונה
ב-23 בספטמבר 2008 נפתח "ארט פוקוס 5" במבנה באזור התעשייתי של שכונת תלפיות בירושלים. בתערוכה, אותה אצרו ברנאר בליסטן ועמי ברק הוצגו 66 אמנים מ-25 מדינות תחת הכותרת "האם אמנות יכולה יותר?".
הערות שוליים

↑  ראו: שרה בריטברג-סמל, "הפיאסקו בבריכת הסולטאן", סטודיו 108, נובמבר 199, עמ' 6-8.
אוגדן של קטלוגים מתערוכות ארטפוקוס 1 (1994), ספריית מוזיאון תל אביב לאמנות.
אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג

אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: Antoinette von Sachsen-Altenburg;‏ 17 באפריל 1838 - 13 באוקטובר 1908), הייתה אשתו של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט.
ביוגרפיה

אנטוינטה נולדה ב-17 באפריל 1838 בבמברג, לאדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ולאמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן, בתם של קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ומארי אנטואנט מירא.
ב-22 באפריל 1854 התחתנה אנטוינטה עם פרידריך הראשון, דוכס אנהלט, שהיה אחד הנסיכים הגרמנים העשירים ביותר בגרמניה, ולרגל הנישואים אף הוטבעה מדליה. הנישואים היו מוצלחים, ולזוג נולדו 6 ילדים.
משפחתה

ב-22 באפריל 1854 התחתנה אנטוינטה עם פרידריך הראשון, דוכס אנהלט, ונולדו לה ממנו 6 ילדים:
לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט (1855–1886)
פרידריך השני, דוכס אנהלט (1856–1918)
אליזבת, נסיכת אנהלט (1857–1933), התחתנה עם אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
אדוארד, דוכס אנהלט (1861–1918)
אריברט, נסיך אנהלט (1866–1933)
אלכסנדרה, נסיכת אנהלט (1868–1958), התחתנה עם זיצו, נסיך שוורצבורג
איתות (ברידג')

איתות באנגלית Signal היא אופן תקשורת בין זוג שחקני ברידג' המגנים מפני ביצוע חוזה. האיתות מתבצע באמצעות בחירת הקלף שמשחק שחקן מגן. לפעמים נעשה שימוש במושג סימון במקום במושג איתות.


קיימים שלושה סוגי סימונים:
התייחסות (Attitude signal) - מעודד או לא מעודד להמשיך באותה הסדרה. סימון כזה נעשה על ידי שחקן, כאשר שותפו הוא זה שמוביל בקלף.
ספירה (Count signal) - השחקן מסמן האם ברשותו מספר קלפים זוגי או מספר קלפים אי-זוגי בסדרה. סימון כזה נעשה כששחקן יריב מוביל ולפעמים גם כאשר השותף מוביל. אחד השימושים הנפוצים של סימון ספירה הוא על מנת להראות קוצר בסדרה, לצורך חיתוך קלף גבוה של היריבים בחוזה עם שליט.
העדפת סדרה (Suit Preference signal) - השימוש בסימון כזה עשוי להתבצע במקרים בהם אין לאחד השחקנים קלף בסדרה ששיחק השותף או אחד היריבים. בחלק משיטות הסימון, ניתן לסמן העדפת סדרה, גם כאשר יש ברשותנו קלפים בסדרה שמשחקים.
ברוב המקרים לא ניתן לסמן יותר מסוג סימון אחד באמצעות קלף בודד, כלומר: מסמנים באמצעות הקלף או התייחסות או ספירה או העדפת ספירה. לא תמיד נמצא ברשות השחקן קלף מתאים לסימון. יש מצבים בהם לא ניתן לסמן, משום שהמחיר של סימון נכון עלול להיות הפסד של לקיחות.