stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתן אלתרמן
יצירתו > שירה

ספרו הראשון, "כוכבים בחוץ", הוא הידוע והמוערך ביותר. הוא מתבונן בהתפעלות בבריאה, ומתאר בספר את חוויותיו ממפגשים רבי-היבטים עם אובייקטים שונים בעולם. הספר נפתח בשיר "עוד חוזר הניגון" – מהידועים בשיריו, שאף זכה לכמה לחנים. בשיר מופיעות כמה מהדמויות המלוות את הספר לכל אורכו: ההֶלֶך עובר־האורח והדרך הארוכה שהוא הולך בה, העיר, העצים, הרוח, הגשם והברקים. ברבים משירי הספר שב ההלך ומופיע, ויחסו אל "הדרך" והנופים שסביבה מביע את חוויית העולם של המשורר – התפעמות מהעולם ומעוצמת איתני הטבע, ותחושת החידלון לעומתם.
עם צאתו לאור ב-1938 התקבל הספר בהשתאות מהחדשנות שבו, משפתו העשירה, מהאמצעים הפיגורטיביים שבו – מטפורות, אוקסימורונים וסינסתזיה – ומהמסתורין וריבוי המשמעויות שבשיריו:
דּוּמִיָּה בַּמֶּרְחָבִים שׁוֹרֶקֶת.
בֹּהַק הַסַּכִּין בְּעֵין הַחֲתוּלִים.
לַיְלָה. כַּמָּה לַיְלָה! בַּשָּׁמַיִם שֶׁקֶט.
כּוֹכָבִים בְּחִתּוּלִים.
- - - 
 בְּמַגְלֵב זָהָב פַּנָס מַפִּיל אַפַּיִם
עֲבָדִים שְׁחוֹרִים לְרֹחַב הָרָצִיף.
- - - 
רֹעַ יְרַקְרַק. תְּסִיסַת אוֹרוֹת וָחֶשֶׁד.
רְתִיחַת מַטְמוֹן בַּקֶּצֶף הַשָּׁחֹר.
השיר גם קיבל ביקורות מעורבות, כמו זו של משה סמילנסקי, שהיה באותה עת עורך כתב העת בוסתנאי, כתב על הדברים המופיעים בספר: שירה לירית רגישה, שלל צירופי מילים, מודרניזציה של פסוקים בתנ"ך וגמישותו של אלתרמן בשימוש בשפה העברית. מנגד טען סמילנסקי כי אלתרמן פוחד להביע את רגשותיו האמיתיים בספר, ובמקום זאת בוחר לברוח מהפשטות, ומייצר, לדבריו, "סממנים מסמאים ולהטי פיוט, כתחליף לרגש חי ותוסס". סמילנסקי טען כי שירתו של אלתרמן היא חנחונית, מפולספת, קופצנית, מצורפת באסוציאציות, פרדוקסלית, ציורית ומרוחקת:
המשורר נחבא אל כלי השירה, את קלסתרו אין אנו רואים, אם כי כבר מורגש שעור קומתו. דומה, שהוא מתפרנס מריבית השירה, והקרן עצמה עודנה שמורה לפיקדון. המוטיבים וצורותיהם, כפי שניתנו בספר שלפנינו, אינם אלא מרגלים, שיצאו לתור את ארץ הפיוט ולסמן גבולותיה, והמשורר עצמו עודנו מהסס ומתמהמה, אך אנו מחכים לו.
השיר "פגישה לאין קץ", למשל, זכה לפרשנויות רבות בשל העמימות שבו: האם נושא השיר הוא אהובה בלתי מושגת, או שמא השיר הוא פנייה אל העולם או אל הבריאה בגוף שני יחיד, כאל נקבה, פנייה החוזרת גם בשירים נוספים בספר:
כִּי סָעַרְתְּ עָלַי, לָנֶצַח אֲנַגְּנֵךְ.
 שָׁוְא חוֹמָה אָצוּר לָךְ, שָׁוְא אַצִּיב דְּלָתַיִם!
תְּשׁוּקָתִי אֵלַיִךְ וְאֵלַי גַּנֵּךְ
וְאֵלַי גּוּפִי סְחַרְחַר, אוֹבֵד יָדַיִם!
את הזדהותו עם גורלם של היהודים הביע בספרו "שירי מכות מצרים", שיצא בתקופת מלחמת העולם השנייה, ותיאר לפרטים את סבלם של אב ובנו הבכור תחת עשר המכות. סמוך לפרוץ המלחמה פרסם את ספרו "שמחת עניים", קובץ שירים מלנכולי וקשה שגיבורו הוא מת הבוחן את עולם החיים שעזב, כולל את רעייתו ואת חבריו. אלתרמן מעולם לא פירש ספר זה. לדבריו, הספר ביטא את יחסו למלחמה: "ראיתי שהעולם הולך לאבדון, ושאלתי את עצמי: מה יישאר ממנו לאחר מכן?".
לאחר קום המדינה התמקד בשירים בעלי נושאים חברתיים ואישיים. שיריו מתקופה זו מאופיינים בהתנגשות ובהתנצחות בלתי פוסקת בין עולם "קדוש" לבין עולם "טמא" (הדבר ניכר במיוחד בתארו נשים טהורות או, לחלופין, שפלות). בספרו "עיר היונה", שיצא לאור ב-1957, מתערב הפן האישי שלו עם הפן החברתי והלאומי.
בשנותיו האחרונות נאחז חרדה לגורל בתו, המשוררת תרצה אתר, בעלת הסגנון הייחודי והדיכאוני. לאחר שניצלה מניסיון אובדני, אחד מני אחדים, כתב עבורה את "שיר משמר" ("שִׁמְרִי נַפְשֵׁךְ"), שלימים הולחן בידי סשה ארגוב; בתגובה היא כתבה לו את "שיר הנשמרת".
יצירתו > מחזות

אלתרמן כתב מספר מחזות תיאטרון. ארבעה מהם הוצגו על במות תיאטראות הקאמרי והבימה במהלך שנות השישים: "כנרת כנרת" עסק בימי ההקמה של קבוצת דגניה; "פונדק הרוחות" מספר על אמן המגלה כי שועבד להצלחה על חשבון זוגתו וחייו הפרטיים; "משפט פיתגורס" הוא מחזה דרמטי פילוסופי על היחס בין ידע אנושי לבין ידע מתוכנת; "אסתר המלכה" עסק במגילת אסתר.
נוסף על אלה עלה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שאותו אלתרמן תרגם ועיבד למחזמר על פי מחזהו של סמי גרונמן. המחזמר, המספר על חילופי תפקידים בין שלמה המלך לסנדלר פשוט, זכה להצלחה גדולה. שני מחזות נוספים מאת אלתרמן היו "חוף המדוזה" ו"ימי אור האחרונים" - שניהם נגנזו, לא הוצגו, ונמצאו בעזבונו.
עת נכנס אלתרמן לזירת המחזאות המקורית בשלהי שנת 1961, הוא כבר היה ידוע כמתרגם של מחזות קלאסיים ומודרניים, כמשורר וכפזמונאי מחונן, שתרם רבות לזמר הארץ-ישראלי ולתיאטרונים הסאטיריים "המטאטא" ו"לי-לה-לו". עם "כנרת כנרת" פתח אלתרמן דף חדש כמחזאי מקורי. הן מחזותיו שהוצגו והן המחזות הגנוזים שפורסמו לאחר מותו הם מחזות רעיוניים, חלקם היסטוריים וחלקם פיוטיים, המשלבים הגות, שירה, הומור וגרוטסקה. לעומת מחזאים ישראלים אחרים בני התקופה, חתר אלתרמן לאמירה גלויה וישירה, מבחינה ציבורית ורעיונית, לגבי הסוגיות השונות שבהן עסק. מחזותיו הם ברובם אידיאיים-דידקטיים מבחינת המסר המובלע או הגלוי שהם מבקשים לבטא, ובכל אחד מהם ניכר ניסיון לבחינה אנליטית של סוגיות במישור הלאומי או האוניברסלי. על אף שארבעת מחזותיו המקוריים של אלתרמן שהוצגו על הבמות לא זכו להצלחה מבחינת היענות הקהל ותגובות הביקורת, הם מהווים פרק חשוב בתולדות המחזה הישראלי המקורי: הם ביטאו ניסיון לעצב נוסח חדש ושונה של דרמה ישראלית, אשר ביקש לפרוץ את מגבלות נוסח תש"ח ואת המקובל בדרמה הישראלית של שנות החמישים.
יצירתו > תרגומים

אלתרמן תרגם לעברית מחזות ויצירות מאנגלית, מצרפתית, מגרמנית ומיידיש, לילדים ולמבוגרים. תרגומיו כללו מחזות של ויליאם שייקספיר, בהם "אותלו", "יוליוס קיסר" ו"נשי וינדזור העליזות", מחזות של מולייר "הקמצן", "דון ז'ואן", "תעלולי סקפן" ו"החולה המדומה", המחזה "אנטיגונה" של ז'אן אנוי, המחזה "גם הוא באצילים" של ז'אן-בטיסט לולי, והמחזה "פדרה" מאת ז'אן רסין, תרגום שישראל זמורה השווה לשניים מספריו של אלתרמן, "שמחת עניים" ו"שירי מכות מצרים". הצלחותיו של אלתרמן הובילו לזכייתו בשנת 1946 בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת. כמו כן תרגם בלדות ושירים אנגליים וסקוטיים, בהם הבלדות הסקוטיות "לורד רנדל", "שלושה בני עורב" ו"אדוארד אדוארד".
יצירתו > פזמונים

אלתרמן היה יוצר פורה גם בתחום הזמר העברי. את פזמוניו, שהיו פופולריים מאוד, כתב לתיאטראות "המטאטא" ו"לי-לה-לו" בשנות השלושים, הארבעים והחמישים (שנודעו במיוחד בביצוע שושנה דמארי), ולאחר מכן למופעי הזמר משיריו בשנות השישים, "צץ וצצה" ו"שוק המציאות" (מופע אותו ביצעו אילי גורליצקי ויונה עטרי). את פזמוניו ניתן לחלק למספר תחומים:
שירי אהבת המולדת ("שיר בוקר", "שיר העמק", "שיר העבודה" (כחול ים המים)).
שירי המאבק הלאומי לעצמאות ("על אם הדרך", "זמר הפלוגות", "מסביב למדורה", "אליפלט").
שירים "תימניים" ("בכרמי תימן", "שולמית", "גדליה רבע איש", "אני מצפת", "מרים בת ניסים").
שירים רומנטיים ("כלניות", "זמר שלוש התשובות", "רינה", "אוריאנה").
שירי הומור ("פורים פורימאטו", "חנה'לה התבלבלה", "לימון וצלחת").
שירי תל אביב ("בכל זאת יש בה משהו", "צריך לצלצל פעמיים", "אלימלך", "תיבת הזמרה נפרדת").
את פזמוניו הלחינו משה וילנסקי, נחום נרדי, סשה ארגוב, נעמי שמר, יאיר רוזנבלום ומלחינים נוספים.
מספר אלבומים הוקדשו לשיריו של אלתרמן, בהם אלבומי אוסף בביצועם של אמנים שונים, וכן אלבומי אולפן של זמרים, בהם האלבום "תוצרת הארץ" של אריק איינשטיין מ-1985, והאלבום "פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן" מ-1999, בו יוסי בנאי הגיש משיריו על רקע מוזיקה.
יצירתו > שירים ותרגומים לילדים

החל משנת 1932, פרסם אלתרמן שירים וסיפורים לילדים במוסף "לילדים" שצורף לעיתון "דבר" ובעיתון "כלנוע". אחד המפורסמים שבהם הוא "זה היה בחנוכה" שהומחז לרוב בגני ילדים ובבתי ספר.
הוא תרגם קלאסיקות מספרות הילדים העולמית, בהם: "המלחמה לאש" מאת ז"ה רוני, "רדי הזקן", של פרדריק מריאט, שירי הילדים הכלולים בספר פו הדב, "לימפופו" של קורניי צ'וקובסקי, הזמיר של אנדרסן ושירי הילדים ביידיש של קדיה מולודובסקי שיצאו בספר "פתחו את השער".
בשנת 1958 הוציא ספר שירי ילדים בשם "ספר התיבה המזמרת". השירים בספר עסקו בנושאים ציוניים (כמו בשיר "אנשי העלייה השנייה" העוסק באידיאל ההתיישבות והעבודה) ובסיפורים תנ"כיים והיסטוריים (כמו בשיר "ספני שלמה המלך" העוסק בספנים העבריים בעציון גבר בתקופת המלך שלמה, והשיר "מסעות בנימין מטודלה" העוסק בנווד היהודי המפורסם). לדברי חוקרת הספרות זיוה שמיר, אלתרמן הרבה לכלול בשירים בספר זה דיונים ספרותיים מתוחכמים שספק אם ילדים יכלו לקלוט את משמעותם המלאה, וכן אקרובטיות לשונית שבאה "לרמוז לקוראים הצעירים (והמבוגרים) על החשיבות של כל מילה וכל אות וכל תג ניקוד, שכל שינוי בהם יכול לברוא עולם ולהחריבו".
הערכה וביקורת

נהוג לחשוב שהביקורת נגד אלתרמן החלה עם פרסום מאמרו של זך, אך למעשה היא החלה כעשר שנים קודם לכן. בשנת 1945 פרסם אלתרמן בעיתון "מחברות לספרות" את השיר "מריבת קיץ". המשורר יונתן רטוש, שכתב גם הוא בעיתון, פרסם ניתוח של השיר, שבסופו לעג לאלתרמן וכתב: "יודעי שירתה של רוסיה יודעים למצוא השפעות רוסיות גם בשירתו". לדברי זיוה שמיר, דבריו של רטוש הם לא טיעונים, אלא "מניפולציה רטורית".
שנה לפני כן פרסם אלתרמן את השיר "על זאת", שהיו שראו בו שיר תוכחה. כחמישים שנה אחר כך פורסמה פרשנות שלפיה היו מניעים פוליטיים מאחורי כתיבת השיר, פרשנות הנובעת מאימוצו על ידי בן-גוריון, ותגובתו של אלתרמן, שהוסיף בפתח השיר בית על צעדו של בן-גוריון.
יצחק לאור העלה את ההשערה כי "אין להוציא מכלל אפשרות שהשיר הוזמן. מאז ומתמיד חילק השלטון, כל שלטון, את הפשעים לשניים: אלה שנעשו משמו - והם אינם פשעים, ומוטב, ליתר ביטחון, לא לדבר עליהם - ואלה שאינם נעשים משמו ואשר על כן יש להעמיד לדין את מבצעיהם, או לפחות לדרוש כזאת." אל לאור הצטרפו אלי הירש וחנן חבר. זיוה שמיר שללה בתוקף את הפרשנויות של השלושה.
שיריו של אלתרמן זכו לאהדה רבה גם בחייו וגם לאחר מותו. יש הרואים בו את המשורר הלאומי של ישראל, אלא שתואר זה יוחד בעיקר לחיים נחמן ביאליק.
מבקר הספרות מנחם בן נימק את העדפתו את אלתרמן כמשורר הלאומי כך: "ראשית, הוא פשוט הגדול מכולם. בכישרון המשוררי שלו. בשיאים שאליהם הגיעה שירתו. שנית, לאורך כל שנות כתיבתו הוא היה אחוז כולו בגורל הלאומי שלנו והזדהה עם הכיוון המרכזי שלו. אין אירוע לאומי בחיינו שלא מצא הד מרעיד בשירתו של אלתרמן. מהתקומה עד השואה, מהתנכלות המנדט עד התנכלות הערבים, ממלחמת השחרור עד מלחמת ששת הימים, מבן-יהודה עד בן-גוריון, ותמיד תוך שמירה על טוהר מוסרי גדול וגינוי לכל מי שלכלך אותו, מהפוגעים בערבים חפים מפשע ועד לפוגעים בעולים ממרוקו ומתימן. הוא הבין ושימר את הצדק הישראלי מבפנים - צדק ההיאחזות בארץ, צדק הקמת המדינה, צדק מלחמת השחרור, צדק ששת הימים - וניסח אותו טוב יותר משניסח כל משורר אחר."
פרסים

במהלך חייו זכה אלתרמן בפרסים רבים, בהם: פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת ב-1946 על תרגומיו למחזות "פדרה" מאת ז'אן רסין ו"נשות וינדזור העליזות" מאת שייקספיר, וב-1967 על תרגומיו למחזותיו של מולייר. הוא זכה בפרס רופין ב-1947 על "כוכבים בחוץ", "שירי מכות מצרים" ו"שמחת עניים", ובפרס ביאליק לספרות יפה ב-1957 על ספרו עיר היונה.
ב-1968 זכה בפרס ישראל לספרות על מכלול יצירתו.
הנצחתו

על שמו של אלתרמן קרויים רחובות ברבות מערי ישראל: חיפה, הרצליה, רחובות, ראש העין, כפר סבא, הוד השרון, שדרות, גן יבנה, ובעירו תל אביב.
דמותו של אלתרמן מעטרת שטר כסף בערך 200 ש"ח, במסגרת סדרת השטרות שהנפיק בנק ישראל החל מ-2014 ומנציחה משוררים. השטר הנושא את דיוקנו של אלתרמן יצא בדצמבר 2015.
על שמו בית הספר העל-יסודי "תיכונט ע"ש אלתרמן" הנמצא בצפון תל אביב, וכן חטיבת הביניים "אורט ע"ש נתן אלתרמן" בקריית השרון שבנתניה.
בשנת 2021 עלה בתיאטרון הבימה המחזה המוזיקלי "עוד חוזר הניגון" על שם שירו, העוסק בחייו של אלתרמן. את המחזה כתב מוטי לרנר, ביים משה קפטן, ומשתתפים בו שלומית אהרון, ריקי גל, מירי מסיקה, רוני דלומי, מאיה מעוז ואחרים.
ערבי מחווה לו וליצירתו מתקיימים מדי פעם, בעיקר בתל אביב.
ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דואר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 11 סופרים, ביניהם אלתרמן, ו-2 סופרות. כל בול בסדרה שויך לאישיות אחת. האמנית גליה לרך עיצבה את הבול שהוקדש לו ושמה הופיע גם על הבול עצמו.
ספריו

כוכבים בחוץ הוצאת "יחדיו", 1938; הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
שמחת עניים, הוצאת "מחברות לספרות", 1941
האפרוח העשירי, הוצאת "מחברות לספרות", 1943
שירי מכות מצרים, הוצאת "מחברות לספרות", 1944
הטור השביעי: חלק א', הוצאת "עם עובד" ו"דבר", 1948
הטור השביעי: חלק ב', הוצאת "דבר", 1954
עיר היונה, הוצאת "מחברות לספרות", 1957
ספר התיבה המזמרת, הוצאת "מחברות לספרות", 1958
שיר עשרה אחים, הוצאת "מחברות לספרות", 1960
כנרת כנרת, מחזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1962
כתבים בארבעה כרכים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1962
ערדל הפלא, הוצאת "מחברות לספרות", 1962
פונדק הרוחות, מחזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963
משפט פיתגורס, מחזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1965
חגיגת קיץ, הוצאת "מחברות לספרות", 1965
אסתר המלכה, מחזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966
המסכה האחרונה, הוצאת ספריית מעריב, 1968
החוט המשולש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971
ספר החידות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971
לילדים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972
רגעים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
פזמונים ושירי זמר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976
שירים 1931–1935, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984
איזה פלא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983
על שתי דרכים - דפים מן הפנקס, ההדיר, ביאר והוסיף אחרית-דבר דן לאור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989, 160 עמ'
למה צריכות החיות זנב? (על פי ו. ביאנקי), איורים: דני קרמן, 2011
הטור השביעי 1 1945-1943, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
הטור השביעי 2 1948-1945, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
הטור השביעי 3 1952-1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
הטור השביעי 4 1954-1952, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
הטור השביעי 5 1959-1955, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
הטור השביעי 6 1965-1959, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
רגעים 1 1935-1934, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
עוד חוזר הניגון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
ביאורים

↑  בדיפלומה שקיבל בתום לימודי בנאנסי נכתב כי נולד ב-3 באוגוסט 1911, תאריך זה הומצא על ידי הוריו בעת רישום לידתו באוטבוצק כשנתן היה תינוק.
↑  מספר ימים אחר כך, ב-2 באפריל 1932, שלח אלתרמן מכתב זועם אל מערכת "כתובים", בו הוא מייסר אותם כי שירו "ליל קרנבל" שהתפרסם בו, שינה את פניו אחרי שכתוב רציני. לעיון במכתב זה, בכתב ידו המקורי, שהתפרסם בבלוג של מכון גנזים (שם גם מופקד ארכיונו האישי של המשורר), ראו כאן.
↑  לימים הולחן השיר בידי יאיר רוזנבלום לפסטיבל הזמר והפזמון 1973, בוצע בידי חנן יובל, ירדנה ארזי ואפרים שמיר, והפך לנכס צאן ברזל בזמר הישראלי.
↑  כך לפי לאור. אורלנד טוען שיוסיפון רק סינן בזעם "הייתי משבר את עצמותיו" והוא ויעקב הורוביץ הניאוהו מלקום בפועל.
↑  לדוגמה: בשירו "יום ירושלים", שפורסם ארבעה ימים לאחר פיצוץ מלון המלך דוד (יום ירושלים, הטור השביעי, דבר, 26 ביולי 1946), גינה בחריפות את האצ"ל שביצע את הפעולה.
אווארים קווקזים

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 1.2 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 רוסיה רוסיה: 1,012,074 (מהם 956,831 בדאגסטן דאגסטן)   אזרבייג'ן אזרבייג'ן: 49,800   אוקראינה אוקראינה: 1,496   קזחסטן קזחסטן: 1,206   גאורגיה גאורגיה: 1,060
 שפות
 אווארית
 דת
 אסלאם סוני
 קבוצות אתניות קשורות
 עמים קווקזים אחרים בדאגסטן
 
דגלם של האווארים הקווקזים
האווארים הקווקזים הם עם היושב כיום בקווקז, במיוחד ברפובליקת דאגסטן (המהווה חלק מהפדרציה הרוסית), שבה הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, אך גם בצ'צ'ניה, בקלמיקיה ובאזורים אחרים בפדרציה הרוסית, כמו גם באזרבייג'ן, בגאורגיה ובטורקיה. האווארים דוברים את השפה האווארית, השייכת למשפחת השפות הצפון מזרח קווקזיות.
בשנת 2002 מנה מספרם הכולל של האווארים בעולם 1,040,000, מתוכם 750,000 בדאגסטן. 32% מן האווארים חיים בערים, והיתר בכפרים. האווארים הם מוסלמים סונים.
עלו טענות כי הם קשורים לאווארים פאנוניים, לכוזרים, או לשניהם.
שפה

השפה האוורית שייכת למשפחת השפות הצפון מזרח קווקזיות, הנפוצות בדאגסטן. עד 1927 שימש האלפבית הערבי לכתיבת השפה האווארית. בשנת 1927 נעשה ניסיון לכתוב את האווארית באלפבית לטיני, אך בסופו של דבר הוחלט כי השפה תיכתב בכתב קירילי, שבו נכתבת גם השפה הרוסית, המשמשת כשפה המשותפת לתקשורת ומנהל באזור דאגסטן.
אישים אווארים

פרט למנהיגים האווארים מן העבר כשאמיל ומן ההווה כמוחו אלייב, ידועים אישים אווארים בתחומים שונים:
המשוררים האווארים גזמת צדאסה ובנו רסול גמזטוב (1923–2003) ידועים גם מחוץ לגבולות דאגסטן. בעידן הסובייטי שימש גמזטוב גם כנציג צפון הקווקז בסובייט העליון.
אלי אנצוחסקי היה חבר הפרלמנט באזרבייג'ן. אנצוחסקי טוען להיותו מנהיג האווארים האזרבייג'נים.
הצייר חליל-בק מוסיאסול - יצירותיו הוצגו במוזיאון המטרופוליטן לאומנות בניו יורק. בן דודו קאמיל אלייב ידוע ביצירת שטיחים מעוטרים.
ספורטאים אווארים הצטיינו האיגרוף ובהיאבקות. בשנת 1959 זכה לראשונה האווארי אלי אלייב באליפות העולם בהיאבקות בסגנון חופשי שנערכה בטהראן. אלייב, יליד 1937, היה לאחד הספורטאים הבולטים בברית המועצות והשתתף בשלוש אולימפיאדות (רומא, טוקיו ומקסיקו), וכן זכה בחמש אליפויות עולם. מגומד מגומדוב נודע בתחום האגרוף התאילנדי, וזכה בתואר אלוף העולם באגרוף תאילנדי במשקל כבד. ספורטאי אווארי ידוע הוא אלוף העולם לשעבר בהיאבקות במשקל כבד סולטאן איברגימוב. כוכב ה-MMA חביב נורמגומדוב גם הוא אווארי מדגאסטן.
הערות שוליים

↑  "Национальный состав населения". Federal State Statistics Service. נבדק ב-30 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ВПН-2010". www.perepis-2010.ru. אורכב מ-המקור ב-19 באוגוסט 2012. נבדק ב-17 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ethnic composition of Azerbaijan 2009". pop-stat.mashke.org.
↑  State statistics committee of Ukraine – National composition of population, 2001 census (Ukrainian)
↑  Агентство Республики Казахстан по статистике. Перепись 2009. (אורכב 01.05.2012 בארכיון Wayback Machine) (Национальный состав населения (אורכב 11.05.2011 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Ethnic composition of Georgia 2014". Pop-stat.mashke.org. נבדק ב-2022-03-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7582513-2
ספורט הדמים

| --- | --- |

 בימוי:  ניוט ארנולד 
 הופק בידי:  מרק דיסאל יורם גלובוס מנחם גולן
 תסריט:  כריסטופר קוסבי מל פרידמן שלדון לטיש
 עריכה:  קארל קרס
 שחקנים ראשיים:  ז'אן-קלוד ואן דאם דונלד גיב בולו יאנג נורמן ברטון פורסט ויטאקר לאה איירס
 מוזיקה:  פול הרצוג מייקל בישופ
 צילום:  דיוויד וורת' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  קנון גרופ 
 חברה מפיצה:  קנון גרופ
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  26 בפברואר 1988
 משך הקרנה:  92 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט אמנויות לחימה, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  הונג קונג 
 תקציב:  $1,500,000 (שיערוך)
 הכנסות באתר מוג'ו:   bloodsport
 סרט הבא:  ספורט הדמים 2 (1996)
 דף הסרט ב־IMDb
 
ספורט הדמים (באנגלית: Bloodsport) הוא סרט אמנויות לחימה בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם, שיצא לאקרנים בשנת 1988. על אף שהסרט לא הצליח בקופות בשעתו, הוא מוכר בקרב חובבי אמנויות לחימה גם בראשית המאה ה-21.
עלילת הסרט

עלילת הסרט מבוססת על האוטוביוגרפיה השנויה במחלוקת ולא אמינה של פרנק דוקס שטען שהתחרה בתחרות עלית לאמנויות לחימה שנשמרה בסוד המכונה קומיטה. לפי הסרט, תחרות זו התרחשה בהונג קונג פעם בחמש שנים ולה שמונה שלבים.
לפי הסרט, דוקס אומן עוד מנעוריו באומנת הלחימה עתיקה על ידי מומחה לאמנויות לחימה יפני בשם סנסו טנקה אשר בחר להנחיל את הידע הרב שלו באמנויות הלחימה לדוקס לאחר שבנו היחיד נהרג.
בתחילת הסרט דוקס משרת כחייל בצבא האמריקני. לאחר שדוקס פוגש בסנסיי שלו אשר גוסס למוות, הוא נשבע בפניו שיביא לו כבוד רב בכך שיתחרה וינצח בטורניר הקומיטה בהונג קונג. בעקבות כך דוקס מחליט להשתמט מהצבא על מנת לנסוע להונג קונג ולהשתתף בטורניר.
לאחר שהוא מגיע להונג קונג דוקס מתיידד עם מתחרה אמריקאי נוסף בתחרות בשם ריי ג'קסון. דוקס גם פוגש בעיתונאית אמריקאנית בשם ג'ניס קנט אשר מנסה לדלות מידע על הטורניר החשאי. כמו כן דוקס נאלץ להערים על שני סוכני ממשל אמריקאים אשר נשלחו במיוחד להונג קונג במטרה להחזיר את דוקס לארצות הברית. ככל שהטורניר מתקדם דוקס מצליח לגבור על כל יריביו, כולל לוחם סורי בשם חוסיין שהטריד את ג'ניס, שמומחה באגרוף תאילנדי. ברבע הגמר הוא מנצח מתאבק סומו על ידי אגרופים במפשעה. ריי נפצע קשה ברבע הגמר על ידי צ'ונג לי המתחרה הדרום-קוריאני (מגולם על ידי בולו יאנג), לוחם אכזרי אשר נוטה להטיל מומים ואף להרוג את יריביו בקרב.
ביום השלישי של התחרות בה נערכים חצי הגמר והגמר של טורניר, דוקס מנצח בחצי הגמר את פאקו, הנציג הספרדי. בחצי הגמר השני צ'ונג-לי הורג לוחם סיני במו ידיו לזעזועם של השופטים. הם מפנים לו את הגב כאות מחאה. בגמר דוקס וצ'ונג נפגשים ולאחר קרב צמוד למדי, צ'ונג-לי מבין לבסוף כי דוקס הוא לוחם חזק יותר ומשום כך הוא מעיף סיד בפניו של דוקס על מנת לעוור אותו כדי שיוכל לנצחו. אף על פי כן, דוקס מצליח להתגבר על מכשול זה באמצעות טכניקה אותה למד באימוניו והוא זוכה לבסוף בתחרות הקומיטה- כשהוא מכריח את צ'ונג להכריז על כניעה- יותר משפיל מאיבוד הכרה.
רימייק

ב-2011 נמסר כי מתוכננת הפקת גרסה חדשה של הסרט, בבימויו של פיליפ נויס, ללא ואן דאם.
הערות שוליים

↑  סיבוב שני: רימייק ל"ספורט הדמים", בלי ואן דאם, באתר ynet, 17 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: f7432569-1339-3955-bf49-a5a1c9d4f90a
קיין ולסקז

| --- | --- |
קיין ולסקז בשנת 2010 
קיין ולסקז בשנת 2010 
 לידה:  28 ביולי 1982 (בן 42) סאנגר, קליפורניה, ארצות הברית
 מידע כללי
 שם לידה:  Cain Ramirez Velasquez 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של אריזונה  Kofa High School  Iowa Central Community College 
 משקל:  108 ק"ג
 גובה:  1.85 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  אמנויות לחימה משולבות
 משקל:  כבד
 
קיין רמירז ולסקז (באנגלית: Cain Ramirez Velasquez) הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE ולוחם לחימה משולבת (MMA) לשעבר. הוא פעמיים אלוף לשעבר של ה-UFC בקטגוריית משקל כבד.
ילדות ונערות

קיין ולסקז נולד בסאנגר, קליפורניה וגדל ביומה, אריזונה במהלך ארבע שנותיו בתיכון צבר קיין מאזן של 10–110 בהיאבקות כולל זכייה פעמיים באליפות אריזונה להיאבקות ("5A Arizona Wrestling Championship").
קריירת אמנויות לחימה משולבות

ולסקז החל בקריירת לחימה משולבת (MMA) לאחר סיום לימודיו בקולג' וב-7 באוקטובר 2006 ערך את קרב הבכורה שלו נגד ג'סי פוג'ארייק (Jesse Fujarczyk) במסגרת ארגון StrikeForce (שנקנה 
בשנת 2011 על ידי ה-UFC) קרב אותו ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
קיין ערך את הופעת הבכורה שלו ב-UFC באירוע UFC 83 שנערך ב-19 באפריל 2008 וניצח בקרב בנוקאאוט בסיבוב הראשון. ולסקז המשיך בדומיננטיות שלו ובאירוע UFC 121 שנערך ב-23 באוקטובר 2010 ניצח את אלוף ה-UFC במשקל כבד ברוק לסנר.
במהלך הקרב מול ברוק לסנר ולסקז קרע את מסובבי הכתף פציעה שהשביתה אותו לתקופה ארוכה כאשר הקרב הבא שלו נערך ב-12 בנובמבר 2011, קרב בו הפסיד בנוקאאוט את האליפות לג'וניור דוס סנטוס כעבור דקה ו-4 שניות בסיבוב הראשון.
באירוע UFC 155 שנערך ב-29 בדצמבר 2012 ולסקז נלחם בשנית בג'וניור דוס סנטוס וזכה בשנית באליפות בהחלטה פה אחד של השופטים. מאז שזכה בשנית באליפות ולסקז הגן על האליפות בהצלחה ב-2 קרבות נוספים אותם ניצח בנוקאאוט. ב-13 ביוני 2015 באירוע UFC 188 הפסיד לפאבריציו וארדום ואיבד את תואר האליפות.
בפברואר 2019 הוא הפסיד לפרנסיס נגאנו.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE‏ (2019–היום)

באירוע היהלום שבכתר, שנערך ב-31 באוקטובר, ולסקז כשל בניסיונו לזכות באליפות ה-WWE לאחר שהפסיד לברוק לסנר כתוצאה מהכנעה.
קריירת משחק

ב-2016 שיחק בסרט "קיקבוקסר: הנקמה", סרט המשך ל"קיקבוקסר" משנת 1989, לצד ז'אן-קלוד ואן דאם ודייב בטיסטה. באותה שנה שיחק בסרטו של פיטר בילינגסלי "במנוסה", דרמת פשע בכיכובם של וינס ווהן, היילי סטיינפלד, טראג'י פ. הנסון ואחרים.
חיים אישיים

ולסקז דובר אנגלית וספרדית. נישא רשמית ב-28 במאי 2011 אף על פי שכבר ב-6 במאי 2009 נולדה בתו.
הערות שוליים

↑  Cain Velasquez - Official UFC® Fighter Profile - UFC.com
↑  "Cain Velasquez got married", Fightlinker.com, 2011-05-31
ברוס לי

| --- | --- |

ברוס לי, 1971
 לידה:  27 בנובמבר 1940 ארצות הברית סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית
 פטירה:  20 ביולי 1973 (בגיל 32) הונג קונג
 מקום קבורה:  Lake View Cemetery 
 שם במה:  李元鑒 
 שם לידה:  李振藩 
 סוגה מועדפת:  אמנויות לחימה וסרטי פעולה
 מדינה:  הונג קונג הבריטית, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1950–1973 (כ־23 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון (1964)  Seattle Central College 
 צאצאים:  ברנדון לי, שאנון לי 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של קליפורניה (2015)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 https://brucelee.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ברוס לי (באנגלית: Bruce Lee‏; 27 בנובמבר 1940 – 20 ביולי 1973) או בשמו הקנטונזי לי ג'וּן פאן (סינית: 李振藩, יוטפנג: Lei5 Zan3 Faan4), היה אומן לחימה ושחקן קולנוע אמריקאי נודע ממוצא סיני. נחשב עד היום לאחד מגדולי שחקני הקונג פו בכל הזמנים.
הפקות הסרטים בהשתתפותו, בהוליווד ובהונג קונג, הפכו את אמנויות הלחימה הסיניות המסורתיות לפופולריות מאוד בשנות השבעים של המאה העשרים. ברוס לי לא היה היחיד שעסק בהפקת סדרות וסרטים חדשניים הקשורים באמנויות לחימה באותה העת, אך מפני שסרטיו היו נגישים ומותאמים לקהל המערבי, סרטיו זכו לתפוצה ולפופולריות רבה הרבה יותר מאחרים, והשפעתו התרבותית הייתה נרחבת הרבה יותר. סגנון הסרטים והכיוון שאליו פנו נתנו את הטון לאופיים של סרטי אמנויות לחימה רבים שבאו אחריהם.
שמותיו של לי

לי נולד בשם "לי ג'וּן-פַאן" (מסינית: 李振藩), כאשר לי הוא שם המשפחה וג'ון-פאן הוא השם הפרטי, כפי שנהוג בסדר השמות הסיני. השם ג'ון-פאן זהה בצליל למילים "חוזר שוב". שם זה ניתן לו על ידי אמו, אשר הרגישה שלי יחזור בעתיד לארצות הברית. במקור נתנה לו אמו, שהחזיקה באמונות טפלות, שם אחר כשנולד: "סאי-פוֹן" (מסינית: 細鳳). זהו שם נשי בתרבות הסינית, שפירושו "עוף חול קטן" [דרושה הבהרה]. לפי המסופר השם האנגלי "ברוס" הוענק לו בבית החולים שבו נולד על ידי הרופאה ד"ר מרי גלובר.
ללי יש שלושה שמות סיניים נוספים, "לי יואן-צ'אם" כשם משפחה או שבט; "לי יואן-קאם" – השם שבו השתמש בתקופה שבה למד במכללה, ושם המסך "לי סיוּלוּנג", שפירושו "דרקון קטן", ושימש את לי בסרטיו הראשונים.