stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגישה הביקורתית למשפט
מאמרים מרכזיים

רוברט ו. גורדון,  “Law and Ideology” בתוך Lloyd’s Introduction to Jurisprudence (6th ed. 1994) 950-959
רוברט ו. גורדון,  “New Developments in Legal Theory” בתוך Lloyd’s Introduction to Jurisprudence (6th ed. 1994) 959-966
דנקן קנדי, “The Structure of Blackstone’s Commentaries” בתוך Lloyd’s Introduction to Jurisprudence (6th ed. 1994) 967-972
לקריאה נוספת

דוד גורביץ' דן ערב, אנציקלופדיה של הרעיונות, גישה ביקורתית, 2012.
מנחם מאוטנר, ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי (תל אביב, 1993).
אהרן ברק, פרשנות תכליתית במשפט, תורת הפרשנות הכללית, תכונות הפרשנות, 1992.
פרס אנגל

| --- | --- |
 תיאור:  פרס למוזיקאים ישראלים
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית תל אביב-יפו 
 תקופת הפרס:  1945–הווה (כ־79 שנים) 
 נקרא על שם:  יואל אנגל 
 אתר רשמי
 
פרס אֶנְגֶל הוא פרס מטעם עיריית תל אביב-יפו, הניתן מאז 1945 למוזיקאים מצטיינים בתחום היצירה או המחקר המוזיקלי שמקום מושבם הקבוע הוא ישראל. בשנים 1945 עד 1960 חולק הפרס מדי שנה בשנה, לאחר זאת היו רווחי הזמן נתונים לשינויים. בעדכון האחרון של תקנון הפרס לשנת תשע"א נקבע בעיריית תל אביב שהפרס יינתן מדי שנתיים.
יואל אנגל
פרס אנגל מנציח את שמו של יואל אנגל, מלחין וחוקר מוזיקה יהודית וזמר עברי, שעסק במשך שנים בפעולתו זו ברוסיה ואחר, מאז 1924, בארץ ישראל, עד מותו ב-1927. מועצת עיריית תל אביב-יפו החליטה על מתן הפרס בישיבתה ב-17 בדצמבר 1944. מוענק פרס ליצירה מוזיקלית, פרס למחקר מוזיקלי, פרס למוסדות מוזיקליים וכן פרס לזמר העברי ע"ש יוסף אלקוני.
בין מקבלי הפרסים במהלך השנים יוצרים, חוקרים ומוסדות ידועי-שם בתחום המוזיקה בישראל. להלן רשימה חלקית של מקבלי הפרס.
מקבלי פרס אנגל בתחום היצירה

1945 - פאול בן-חיים, מרדכי סתר
1946 - אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אריך ולטר שטרנברג
1947 - מנחם אבידום
1948 - מרק לברי, עדן פרטוש
1949 - יוסף טל
1950-51 - קראל שלמון, יהויכין סטוצ'בסקי, יהודה שרת, מתתיהו שלם, ההוצאה למוזיקה של "המרכז לתרבות"
1952 - אברהם דאוס, חנוך יעקבי
1955 - יהודה ווהל, יצחק אדל
1956 - שרה לוי-תנאי
1958 - יוסף טל
1959-60 - בן-ציון אורגד
1962-63 - עמי מעייני
1970 - סרג'יו נטרא
1985 - עמנואל עמירן
1991 -  נעם שריף, משה רסיוק
2001 - שמעון כהן
2005 - רון וידברג
2007 - לאון שידלובסקי
2009 - בנימין יוסופוב
2011 - הילת בן קנז
2013 - יוסף ברדנשווילי
2015 - חיים פרמונט
2021 - בעז בן-משה
2023 - דוד זבה
מקבלי פרס אנגל על מחקר מוזיקלי

1947 - מנשה רבינא
1955 - שלמה הופמן
1958 - פרופ' ליאו קסטנברג
1966 - ברכה צפירה
1970 - פרופ' אסתר גרזון-קיוי
2011 - פרופ' יהואש הירשברג
2013 - פרופ׳ אבנר בהט
2015 - ד"ר אסף שלג
2017 - פרופ׳ גדעון לבינסון
2019 - ד"ר נתן שחר
2021 - ד"ר ביאטריס בר
2023 - ד"ר רונית סתר וד"ר אורי גולומב
מקבלי פרס אנגל לגופים ומוסדות מוזיקליים

1950 - פרס מיוחד להוצאה המוזיקלית הישראלית
1966 - התזמורת הפילהרמונית הישראלית
2007 - סימפונט רעננה
מקבלי פרס אלקוני לזמר העברי במסגרת פרס אנגל

1951 - מתתיהו שלם
1952 - מרדכי זעירא
1954 - יואל ולבה
1957 - נחום נרדי
1958 - יששכר מירון
1959-60 - דוד זהבי
בין מקבלי הפרס במשך השנים היו אחדים שזכו בפרס פעמים אחדות, בהם בן חיים, סטוצ'בסקי, סתר, פרטוש, טל ושטרנברג.
הערות שוליים

↑  על יוסף אלקוני (אולקיניצקי) (1894–1946) ראו דף המוזיקאי באתר זמרשת.
↑  רשימת זוכי פרסי אנגל 2015-1945, באתר של עיריית תל אביב-יפו
↑  חולק פרס אנגל מטעם עיריית ת"א, דבר, 26 באוקטובר 1951
↑  בן-חיים, יעקבי ודאוס חתני פרס-אנגל, מעריב, 22 בינואר 1953; "פרס אנגל" חולק בת"א, דבר, 23 בינואר 1953; משה גורלי, חלוקת פרס אנגל, דבר, 30 בינואר 1953.
| פרסי עיריית תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| כללי | יקיר העיר תל אביב-יפו |  |
| אדריכלות | פרס רוקח לאדריכלות • פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף |  |
| חינוך וספורט | פרס דב הוז לספורט • פרס לעובדים בתחום החינוך העברי |  |
| עיתונות | פרס דוש לקריקטורה • פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית |  |
| מדעים | פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים • פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית • פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה |  |
| ספרות | פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל • פרס איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית • פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס מנדלי מוכר ספרים לספרות בלשון יידיש |  |
| אמנות | פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול • פרס משה הלוי לאמנות הבימה • פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה • פרס אנגל ליצירה מוזיקלית ולמחקר המוזיקה העברית |  |
פרופ' יהואש הירשברג בטקס קבלת פרס אנגל (2011)
אברהם פרימן

ערך זה עוסק בסופר עברי. אם התכוונתם לחוקר המשפט העברי מחללי שיירת הדסה, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1890 Trostianets, אוקראינה 
 פטירה:  דצמבר 1953 (בגיל 63 בערך) ברדיאנסק, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1935) 
 
אברהם פרימן (פריימן; 1890 – דצמבר 1953) היה סופר עברי, חתן פרס ביאליק לשנת תרצ"ה.
ביוגרפיה

פרימן נולד בעיירה טרוסטיאנייץ שבפודוליה. קיבל חינוך עברי מסורתי. ישב באודסה, ולאחר מכן במוסקבה, שם עבד בבית מלאכה קואופרטיבי. ב-1935 (או 1936) נאסר בשל פעילותו בשדה התרבות העברית, והוגלה להרי אורל. ב-1946 שב מגלותו, כשהוא שבור בגופו וברוחו. בימיו האחרונים ישב בעיירה אוסיפאנקו.
הרומן פרי עטו, "1919", זכה בפרס ביאליק לשנת תרצ"ה. במרכז עלילת הרומן ניצב ארגון ההגנה העצמית של יהודי אוקראינה.
כתביו

1919 , ברלין–תל אביב: א"י שטיבל, תר"ץ-תרצ"ה.
1919: רומן (הובא לדפוס על ידי יהודה סלוא־סלוצקי), תל אביב: עם עובד, תשכ"ח.
כתבים אחרונים ומכתבים, תל אביב: עם עובד, תשכ"ח.
מרוצלה

"מָרוּצֶלָה" (בנפוליטנית ואיטלקית: "Maruzzella") הוא שיר נפוליטני שנכתב ב-1954. הלחן מאת רנאטו קרוזונה (Renato Carosone) הידוע בעברית יותר כ"קרוסונה", והמילים מאת אנצו בונגורה (Enzo Bonagura). ככל הנראה נכתב כשיר אהבה (סרנדה) לכבוד אשתו של קרוזונה, מריסה. "מרוצלה" הוא שם חיבה מקובל לשם מריסה בדרום איטליה, אולם המילה מרוצלה יכולה להתפרש בנפוליטנית גם כחילזון, ויש לה גם פירושים נוספים.
ב-1955 הופיע השיר לראשונה על אריך-נגן בביצועו של קרוזונה. ב-1956 היה לשיר הנושא של סרט קולנוע בשם "מרוצלה", בביצועו של קלאודיו וילה והיה ללהיט. השיר זכה מאז לביצועים רבים, ב-1959 ביצעה אותו השחקנית אנה מניאני בסרט "Nella città l'inferno" ("גיהנום בכרך"). ב-1973 הושמע השיר בסרט "רחובות זועמים" של מרטין סקורסזה, בכיכובו של רוברט דה נירו.
מה הוא עושה לה

ב-1964 העלתה שלישיית "הגשש החיוור" את תוכניתה הראשונה "שמחת זקנתי". בתוכנית שולב שיר עברי, במנגינת "מרוצלה", בשם "מה הוא עושה לה" (לשם השיר דמיון צלילי ברור ל"מרוצלה") מאת יוסי גמזו. במקורות רבים (כגון "שירונט"), מופיע גמזו כמתרגם, אך למעשה שירו של גמזו מקורי, ואין לו קשר למילות "מרוצלה". שיר זה זכה לפופולריות רבה, ובוצע בגרסאות כיסוי, בין השאר על ידי גידי גוב ושלומי שבת (במסגרת "לילה גוב"), פבלו רוזנברג, ובמסגרת תחרות "כוכב נולד" 7 על ידי חובי סטאר, עומר אדם וראם כהן. חברות להקת "שוקולד מנטה מסטיק" ביצעו גרסה היתולית של השיר יחד עם חברי "הגשש החיוור", בה הפזמון החוזר שונה ל"מה הוא עשה לי", והזמרות הופיעו בתחפושת של נשים הרות.
בוגה (משקה)

| --- | --- |

 סוג:  משקה קל
 יצרן:  SFBT
 מוצא:  תוניסיה תוניסיה
 מועד הכנה ראשוני:  1947
 צבע:  כחול, צהוב, ירוק
בוגה (באנגלית: Boga; בערבית: بوڨا) הוא מותג משקאות תוניסאי הנמכר ברחבי העולם הערבי וכולל משקאות מוגזים בטעמים שונים.
מוצרי החברה מיוצרים משנת 1947 במפעל הראשי בתוניס וניתן למצוא אותם במדינות המגרב, צרפת, פולין, צ'כיה ואיטליה.
שם המותג נגזר מהמילה בויסון (Boisson) שפירושה בצרפתית משקה ומהמילה גזוז (Gazeuze).
טעמים

למשקה הבוגה מספר טעמים שונים:
Boga Cidre – משקה בטעם חרוב הנמכר בפחית בצבע חום.
Boga Lim – משקה בטעם לימון הנמכר בפחית בצבע צהוב.
Boga Menthe – משקה בטעם מנטה הנמכר בפחית בצבע ירוק.
Boga Light – גרסה דלת קלוריות של המשקה הנמכרת בפחית בצבע כחול.
הערות שוליים

↑  Boissons gazeuses - BOGA
↑  About: Boga (soft drink), dbpedia.org
טוביה יהודה טביומי

| --- | --- |

הרב טוביה יהודה טביומי
 לידה:  1882 תרמ"ב פולין (1815-1915) ריפין, פולין הקונגרסאית
 פטירה:  7 ביולי 1953 (בגיל 71 בערך) כ"ד בתמוז תשי"ג ישראל תל אביב, ישראל
 מקום קבורה:  ישראל בית העלמין קריית שאול, ישראל
 מדינה:  פולין
 מקום מגורים:  סוכוצ'ין
 מקום פעילות:  פולין פולין, ישראל ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 7 ביולי 1953 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית, חסידות
 תחומי עיסוק:  רבנות, היסטוריה יהודית, חקר ספרות חז"ל, דרשנות, עסקנות
 רבותיו:  רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב
 בת זוג:  חנה
 אב:  אלכסנדר צבי
 חתימה:  
הרב טוביה יהודה טביומי (שם משפחתו הישן: גוּטְנְטָאג; תרמ"ב, 1882 – כ"ד בתמוז ה'תשי"ג, 7 ביולי 1953) היה רבה של סוכוצ'ין שבפולין, עסקן ציבורי, מראשי הפעילים באגודת ישראל, באגודת הרבנים בפולין, ומחברי מועצת גדולי התורה, חקר את ספרות חז"ל והיסטוריה של עם ישראל ועסק רוב ימיו בכתיבת מאמרי הגנה על המסורת היהודית, ובכתיבת מאמרים פובליציסטיים. עסק גם בפעילות חינוכית ובכתיבת ספרי לימוד חרדיים לתלמידות. השתייך לחסידות גור.
ביוגרפיה

נולד בריפין (פולין הקונגרסאית, כיום פולין) לר' אלכסנדר צבי בן רבי נחום משה רבה של ריפין, מצאצאי רבי יום טוב ליפמן הלר, ולשרה. בצעירותו למד תקופה מסוימת בעיירה זיכלין, ולאחר מכן, בגיל 15, נסע לסוכטשוב, שם למד אצל רבי אברהם בורנשטיין. נשא את חנה בת אליהו אברהם מנובה מיאסטו על הסונה (בפי היהודים עיר-חדש) הסמוכה לפלונסק (נפטרה בי"ח בחשוון תשל"ד).
מגיל צעיר הרבה לכתוב חידושי תורה ובגיל 18 כבר התכתב בהלכה עם רבי יצחק שמלקיס ועם רבי אריה לייבוש הורוויץ, והחל לפרסם מחידושיו בקבצים תורניים כמו "אהל מועד" שיצא לאור בז'שוב, "יבנה", "הבאר", ו"המאסף". בצעירותו קרא גם את ספרות תנועת ההשכלה היהודית, אך נותר חרדי מובהק בהשקפתו ובאורח חייו. מאוחר יותר כתב את רוב מאמריו וספריו להצדקת דברי חז"ל ומסורת ישראל, כמענה לפקפוקים ולביקורות של חוקרי המסורת וספרות ההשכלה.
בהיותו בן 20 הוסמך להוראה על ידי רבי יצחק פייגנבוים ורבי יחזקאל ליבשיץ. כמה שנים לאחר נישואיו הפסיד חמיו את הונו כתוצאה משריפה שפרצה בחנותו, ורט"י נאלץ לקבל משרת רבנות לפרנסתו בעיר סוכוצ'ין, שהייתה הקהילה הראשונה שהציעה לו את המשרה, ובה נשאר עד לעלייתו לארץ ישראל, גם כאשר שהוצעו לו משרות רבנות בקהילות חשובות יותר.
בחורף תרצ"ו (דצמבר 1935) עלה לארץ ישראל עלה לארץ ישראל לאחר שהחלים ממחלה. הוא דחה הצעה לשמש כראב"ד בתל אביב, והתפרנס מחנות מכולת שניהלה אשתו. עוד בפולין כינה את עצמו בספריו ובמאמריו טביומי, תרגום ארמי-עברי של השם גוטנטאג (יום טוב), ובעלייתו ארצה עברת את שם משפחתו לטביומי.
פעילות ציבורית

כבר מגיל צעיר עסק בפעילות ציבורית, בימים בהם התגורר בנובה מיאסטו על הסונה ליד חמיו סייע לרב העיירה בתפקידו, והקים קופות גמ"ח. בימי מלחמת העולם הראשונה הצליח ליצור קשרים עם שלטונות הכיבוש הגרמני הודות להיכרותו את השפה הגרמנית, אותם ניצל לסיוע בעבור היהדות החרדית בפולין. עם הקמת אגודת הרבנים בפולין בשנת 1922 הוא שימש בה כמזכיר למשך תקופה קצרה שהתפטר עקב עיסוקיו הרבים. היה מהחברים הבולטים במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בפולין.
הרב טביומי עסק רבות בענייני חינוך. בוועידה שערכה אגדות ישראל בפולין בשנת תרפ"ב הוא נשא נאום מרכזי על מהותו של החינוך בישראל, ועל תלמודי התורה "יסודי התורה" שהוקמו על ידי אגודת ישראל. בהרצאה זו, שהתפרסמה בעיתונות היהודית והפולנית, נכחו גם פקידים מטעם ממשלת פולין, והודות לה הוכרו תלמודי התורה כמוסדות חינוך רשמיים על ידי הממשלה הפולנית.
כאשר הקימה שרה שנירר את תנועת בית יעקב התבקש הרב טביומי לכתוב את ספרי הלימוד הראשונים בעבור התלמידות.
כתביו

בשנת תרע"ג החל לכתוב בעיתון המודיע סדרת מאמרים על אספת רבנים שהתכנסה ביבלונה (מחוז לגיונובו), לאחר שנבחר לנהל אותה בזכות כישרונותיו. מאז הרבה לכתוב מאמרים רבים בקבצים השונים שיצאו לאור בפולין, לרוב תחת שם העט "בן צבי" או "אחד הרבנים".
מאמריו פורסמו בעיתונים וכתבי עת רבים: 'אהל מועד' שיצא לאור בז'שוב, המאסף, דאס אידישע ווארט, דער יוד, דגלנו, 'הבאר' שיצא לאור בזמושץ–ורשה, 'יבנה' שיצא לאור בלבוב, דאס יודישע טאגבלאט, דרכנו, ירחון בית יעקב, ושערים.
בדרך כלל הוא כתב מאמרים לחקירת דברי חז"ל והגנה עליהם בדומה לספריו של רבי יצחק אייזיק הלוי, וכן מאמרי אקטואליה שונים. לדוגמה: מאמר על שנאתו של יוספוס פלביוס לחז"ל והטייתו המכוונת כנגדם בספריו, מאמר על קדמותה של מגילת אסתר, מאמר על הרמב"ם כתגובה לרבי משה אביגדור עמיאל, שטען שבספר מורה נבוכים נוטה הרמב"ם מדרכם של הנביאים, מאמר על רבי יהונתן אייבשיץ כתגובה לגרשום שלום, מאמר על רבי שמשון רפאל הירש, מאמר על הצורך בהקמת מפלגת פועלים חרדית (פועלי אגודת ישראל), מאמר לכבוד הוועידה הארצית של אגודת ישראל, מאמר כנגד החלת משפט חילוני בארץ ישראל, מאמר על טהרת המשפחה, מאמר על זכויות האישה ביהדות, מאמר לכבוד הקובץ התורני "דגל התורה".
בשנת תרפ"ה יצא לאור ספרו הראשון טל לישראל, שהודפס שוב כבר בשנת תרצ"ב (מהדורה שלישית ירושלים תשס"ז). המכיל מאמרים שונים בחקירת דברי חז"ל.
עטרת טוביה, ורשה תרצ"א, חידושי תורה על משנה תורה להרמב"ם, כולל מאמר "אוד מוצל מאש" במעלת התורה.
מעשה טוביה, בילגוריי תרצ"ד, מאמרים תורניים ביידיש.
ארץ טובה, ירושלים תש"ז, שאלות ותשובות.
אבל כבד, ירושלים תש"ח, הספד על רבי אברהם מרדכי אלתר, האדמו"ר מגור.
טל אורות, תל אביב תש"ח–תשי"ג, שלושה חלקים. מאמרים בחקירת דברי חז"ל ובהגנה עליהם, היסטוריה יהודית, ואקטואליה, בדומה לדרכו של רבי יצחק אייזיק הלוי.
יקרא דחיי, ירושלים תש"ט, 54 מאמרי הספד.
אמרי טל, תל אביב תשי"ד, (פרקי זמן ומועד), הספר מכיל מאמרי השקפה והגות על חגי ישראל סביב לוח השנה, ובסופו מאמרי פובליציסטיקה.
הערות שוליים

↑  המוני החרדים בתל־אביב הפגינו אמש לטובת פא"י, שערים, 20 ביולי 1951
1 2 3  דוד איינברג, "בן צבי" ו"אחד הרבנים", שערים, 13 ביולי 1953, המשך
↑  בין הבאים, דואר היום, 31 בדצמבר 1935
↑  יצחק לוין, הבאר, אוצר כתבי עת תורניים, ניו יורק: המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, תש"מ, עמ' 46, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  יצחק לוין, יבנה (לבוב), אוצר כתבי עת תורניים, ניו יורק: המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, תש"מ, עמ' 103, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  הגאון רבי טוביה יהודה טביומי זצ"ל, שערים, 8 ביולי 1953, המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309134805171  LCCN: nr94009629  VIAF: 22023138   WorldCat (עם VIAF): 22023138
תכלת

ערך זה עוסק בצבע. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 שלשת הקסא:  #007FFF
 ייצוג RGB:  R=0, G=127, B=255
 ייצוג HSV:  H=210, S=100, V=100
 ייצוג CMYK:  C=100, M=50, Y=0, K=0
כלי קרמיקה תכול מתקופת שושלת צ'ינג במוזיאון התה הלאומי של סין (אנ') בהאנגג'ואו בירת ג'ג'יאנג
הצבע תכלת, או תכול, הוא צבע שמתקבל מערבוב של הצבעים כחול ולבן.
גוונים בהירים או מבריקים של כחול נתפסים, פעמים רבות, כגווני הצבע התכול. נעשה בו שימוש נפוץ גם בתרבויות בעיקר בביטויים המתארים את צבע השמיים ואת הרקיע שמעל, וכן את צבעי דגל ישראל.
אטימולוגיה

בעברית, ייתכן שמקור המילים "תָּכֹל" (בכתיב מלא: "תָּכוֹל") או "תְּכֵלֶת" זו היא מפיניקית ששם צבעו בתכלת בדים וביגוד גם בעת העתיקה.
באכדית קראו לצמר צבוע בסגול-כחלחל, תַּכִלְתוּ. בארמית נקרא תְּכִלְתָּא ובעברית שומרונית תַּכְּלַה.
אטימולוגיה > בשפות אחרות

מקור השם הוא מן המינרל הכחול לפיס לזולי (בלועזית lapis lazuli) ששימש לייצור תכשיטים וקמעות עוד בימי קדם.
המילה תכלת בשפות אירופאיות רבות היא אזוּר (באנגלית azure, בספרדית ובפורטוגזית azul, באיטלקית azzurro), והיא שיבוש של המילה המקבילה לאזורדי (מערבית لازوردي). לפיס בלטינית היא אבן ואילו לזולי מקורה במילה הלטינית לזולום (lazulum), שמקורה במושג בערבית (אל-)לזוורד, שבתור גם הוא מגיע ממקור אחר בתור לאזוורד (בפרסית لاژورد). היה זה גם שם המקום שבו כרו אבנים של לפיס לזולי, ובשל הזיקה לאבן החן הכחלחלה, שינה המושג את משמעותו לתיאור צבע "חדש" זה.
בטבע

צבע השמיים באור יום הוא תכלת - שילוב של אור כחול הנובע מפיזור ריילי של אור השמש בשילוב בהירות כללית של השמיים.
צבע רוב הנוצות של הכחל הוא תכלת-טורקיז, כאשר אברות הכנף צבועות בכחול עמוק.
ציפורי השיר ירגזי תכול ועקעק תכול מצוי הן בצבע תכלת.
כחול ותכלת הם צבעיה של אבן החן לאפיס לאזולי, אשר שימשה להפקת צבע לציור, שנשמר בנצרות לבגדי מרים הבתולה.
מחילזון ימי בשם ארגמון קהה-קוצים הפיקו צבעי תכלת וארגמן בעולם העתיק. צבעים אלו היו יקרים ביותר והעידו על מעמד גבוה בקרב מי שלבש אותם.
משמעויות סמליות

תכלת מתקשר אסוציאטיבית עם שלווה.
תכלת מתקשר עם דימויים שמיימים כגון מלאכים בשל צבע השמיים.
תכלת הוא צבע נפוץ בפריטים המיועדים לתינוקות ממין זכר.
בעת העתיקה

צבע התכלת היה אחד הצבעים ששימשו בעת העתיקה, ונחשב עם הארגמן לצבע מלכותי ויקר ערך. צבע התכלת בעת העתיקה כלל בתוכו מגוון צבעים בין כחול לסגול.
ביהדות

התכלת תופסת מקום חשוב ביהדות. התכלת עצמה היא חומר, ולא רק צבע. תכלת ביהדות היא צמר שצבוע בצבע כחול. התכלת מופיעה ביריעות המשכן והמקדש ובבגדי הכהונה, יחד עם הארגמן ותולעת השני. בולט במיוחד תפקידה של התכלת בעשיית מעיל כליל תכלת של הכהן הגדול שכולו תכלת ובפתילי ציץ הזהב שבראשו. כמו כן, לתכלת תפקיד מרכזי במצוות ציצית – "ונתנו על ציצת הכנף פתיל תכלת" (במדבר טו לח).
צבע התכלת מקושר עם טוהר ושמימיות, וזאת משום שתכלת הוא צבע השמים, שעל פי האמונה מסמל את מקום משכנם של אלוהים והמלאכים. ככתוב בתלמוד, "היה רבי מאיר אומר: מה נשתנה תכלת מכל מיני צבעונין? מפני שתכלת דומה לים – ים דומה לרקיע – הרקיע דומה לכיסא הכבוד וכיסא הכבוד דומה לאבן הספיר". התכלת גם מסמלת את שבט יהודה בשבטי ישראל.
על פי מסורת חז"ל, התכלת הופקה מדם חילזון ימי. בגמרא מוזכר צבע בשם "קלא אילן" ("אינדיקו" על פי ספר הערוך) ששימש תחליף זול לתכלת, אך על פי ההלכה הוא פסול למצוות ציצית. על פי השערתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הפקת התכלת מן החילזון הופסקה בעקבות הכיבוש הערבי של חופי ארץ ישראל בשנת 638, ולפי אחרים הופסקה השימוש בתכלת עקב גזירתו של הקיסר יוסטנטינוס ליחד את הצבע היקר לאנשי ממשל. זאת, משום שהשימוש בה עדיין מוזכר בגמרא, והאזכור על היעדרה מופיע לראשונה במדרש תנחומא המאוחר, שנחתם בשנת 750.
בהיעדר התכלת, במשך כאלף וחמש מאות שנה, קיום מצוות ציצית נעשה עם חוטים לבנים בלבד. הניסיון הראשון לשחזר את התכלת נעשה בידי האדמו"ר מראדזין, רבי גרשון העניך ליינר, בשנת 1888. הוא זיהה את הדיונון (Sepia officinalis) כחילזון התכלת, והצליח לייצר ממנו אלפי ציציות עבור חסידיו. היו כמה רבנים ידועים שתמכו כשיטתו, אך דעתו לא התקבלה על דעת רוב הרבנים. כמה עשרות שנים לאחר מכן, צבע זה נבדק בידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בכמה מעבדות לכימיה, והסתבר שאין זה אלא צבע סינתטי בשם "כחול פרוסי", המתקבל מחומרים המוספים ל"דם" הדיונון ולא מהדיונון עצמו. כיום הצביעה מתקיימת בבני ברק, ובתוצריה משתמשים בעיקר חסידי ראדזין וברסלב.
המחקר ההיסטורי שנערך במאות האחרונות[דרוש מקור] הצביע על החילזון הימי ארגמון קהה קוצים (Murex trunculus) כעל מקור להפקת התכלת בעולם העתיק. הרב הרצוג בעבודת הדוקטור שלו, שנערכה באוניברסיטת לונדון ב-1913, סיכם את מסקנות המחקר, אך בסופו נטה ממנו והציע את הסגולית (Janthina), כמקור להפקת התכלת בישראל. הצעתו נשאה אופי תאורטי בלבד, ולא ידוע על ניסיון כל שהוא מצדו להפיק תכלת מחילזון זה. בשנת 1988, בעקבות מחקריו של פרופ' אוטו אלסנר ממכון שנקר ברמת גן, יוצר לראשונה פתיל תכלת לציצית מן החילזון ארגמון קהה קוצים על ידי הרב אליהו טבגר מירושלים. כמה שנים מאוחר יותר, הוקמה על ידיו, עמותת פתיל תכלת, במטרה להפיץ את מצוות התכלת בעם ישראל ולספק פתילי תכלת לכל המבקש לקיים מצווה זו.
ביהדות > צבע לאומי של ישראל

בשל חשיבותו הרבה של צבע התכלת ביהדות, ובפרט בטלית, נבחר התכלת, לצד הלבן, כאחד משני הצבעים הלאומיים של ישראל. התכלת (בגוון תכלת כהה) היא אחד הצבעים של דגל ישראל, לצד הצבע הלבן. גוון התכלת הכהה של הדגל דומה לכחול ולכן השתרש הביטוי "כחול לבן" או "תכול לבן" כביטוי לישראליות (למשל: "תוצרת כחול לבן" = תוצרת הארץ).
שימושים נוספים

הצבעים הלאומיים של ישראל הם תכול ולבן.
ברוב מדינות העולם, מדי המשטרה הם בצבע כחול או תכלת. בישראל, שבה לצד משטרת ישראל פועל גם משמר הגבול שלו מדים בצבע ירוק-זית, המשטרה הרגילה מכונה לעיתים "הכחולה" או "המשטרה הכחולה" (להבדיל ממשמר הגבול).
בצה"ל, חיל האוויר הישראלי ידוע בכינוי "הכחולים" על שם מדי א' של הטייסים שהם בצבע תכלת. צבעי התכלת והכחול נבחרו לסמל את השמיים הכחולים בהם פועל חיל האוויר.
למספר חילות בצה"ל יש כומתות בצבעים וגוונים שונים של תכלת, טורקיז וכחול.
תכלת ולבן הוא צבע המדים של נבחרת ארגנטינה בכדורגל (הידועה בכינוי "סלסטה-אלבה") ומועדון הכדורגל מנצ'סטר סיטי.
הכנסייה הכחולה בברטיסלאבה בירת סלובקיה צבועה בתכלת.
צבע דגל האו"ם של האומות המאוחדות (או"ם) הוא תכלת, כדי לסמל נייטרליות.
ראו גם

חידוש מצוות התכלת
תכלת וארגמן בעולם העתיק
כחול שמיימי
הערות שוליים

↑  Gradwohl Farben 6f
↑  Das Akkadische des königs Tu ratta von Mitanni
↑  למשל במגילת אסתר: "וּמָרְדֳּכַי יָצָא מִלִּפְנֵי הַמֶּלֶךְ בִּלְבוּשׁ מַלְכוּת: תְּכֵלֶת וָחוּר וַעֲטֶרֶת זָהָב גְּדוֹלָה וְתַכְרִיךְ בּוּץ וְאַרְגָּמָן וְהָעִיר שׁוּשָׁן צָהֲלָה וְשָׂמֵחָה." (מגילת אסתר ח טו) ובירמיהו: "כֶּסֶף מְרֻקָּע מִתַּרְשִׁישׁ יוּבָא, וְזָהָב מֵאוּפָז מַעֲשֵׂה חָרָשׁ וִידֵי צוֹרֵף, תְּכֵלֶת וְאַרְגָּמָן לְבוּשָׁם, מַעֲשֵׂה חֲכָמִים כֻּלָּם." (ספר ירמיהו י ט)
↑  ?Efraim Vaynman, Tekhelet: Color Perception or Apprehension
↑  Shiyanthi Thavapalan, "Purple Fabrics and Garments in Akkadian Documents", Journal of Ancient Near Eastern History, 2018, doi:10.1515/janeh-2017-0007
↑  תלמוד בבלי מסכת סוטה יז א.
↑  במדבר רבה, פרשה ב', פסקה ז'.
↑  לבוש הארון, מאיר הלמן
↑  מדרש תנחומא, שלח לך אות טו
↑  תכלת.
| צבעים וייצוגם במחשב |
| --- | --- | --- |
| גוני אפור | לבן • כסף • אפור • שחור |  |
| צבעי היסוד ב-RGB | אדום • ירוק • כחול |  |
| צבעים שניוניים | ציאן • צהוב • מג'נטה |  |
| צבעים שלישוניים | כתום • תרוג • ירוק אביב • תכלת • סגול • ורוד שושנה |  |
| פיגמנטי צביעה | אוכרה • ספיה • כחול פרוסי • וירידיאן • אולטראמרין |  |
| שונות | אינדיגו • ענבר • חום • זהב • נחושת • ארגמן • ורוד • שני • בורדו • בורגונדי • בז' • חאקי • טורקיז • ערמון • פנטון 448c • קרדינל • כתום בטיחותי • ירוק זית |  |
כחל מצוי.
דגל ישראל התכול-לבן מתנופף על רקע הים התכול ושמי התכלת
יש המשערים כי הספיר המקראי הוא לפיס לזולי. היו הצעות לקרוא לה "תכולית", "אבן התכלת" ו"אבן כחל"
משמר כבוד של משטרת ישראל מורכב משוטרים עם מדי ייצוג בצבע תכלת ומכנסיים כחולים-כהים.
הכנסייה הכחולה
מרדכי מרכוס כהן

אין תמונה חופשית
מרדכי מרכוס כהן (תמוז ה'תר"ן – ט' בכסלו ה'תשי"ד, 16 בנובמבר 1953) היה עורך דין, חוקר המשפט העברי, מראשי הפעילים הציוניים בשווייץ וסגן היועץ המשפטי לממשלה למשפט עברי. מאנשיו הקרובים של הרב קוק.
ביוגרפיה

מרדכי מרכוס כהן נולד בבזל לרב העיר, הרב ד"ר אשר מיכאל (ארתור) כהן. אביו הזמין את הרצל לערוך את הקונגרס הציוני הראשון, בשנת 1897, בעירו בזל. באותה הזדמנות ביקר הרצל בבית הרב, ומרכוס הצעיר פגש בו. אחותו פסיה (פאולה) נישאה לרב נפתלי (הרטוויג) קרליבך. כהן נישא לרוזה לבית גלבסקי.
למד עריכת דין, היה הנוטריון היהודי הראשון בבזל, והוסמך בגיל צעיר לדוקטור במשפטים. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא "השליחות במשפט העברי". היה בין תלמידיו של הרב ברוך זלמן רבינקוב. חוקר המשפט העברי וכתב 135 ערכים בתחומים אלה בלקסיקון היהודי "Jüdisches Lexikon", שקובצו בידי בנו ארתור כהן לאחר פטירתו בספר "wörterbuch des jüdischen rechts". נודע כמומחה עולמי בכל הנוגע לזכויות יהודים בפני המשפט הבינלאומי.
בשנת תרפ"ט שימש ציר שווייץ לקונגרס הציוני ה-16 בציריך. כן היה חבר במדינתו בוועד הארצי של הקרן הקיימת, ההסתדרות הארצית של המזרחי (בה היה חבר הוועד המרכזי) וברית האגודות הציונית בבזל. היה מתורמי הספרייה הלאומית. לימים נתמנה לראשות המזרחי במדינה ותקופה ממושכת כיהן גם כנשיא ההסתדרות הציונית בשווייץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה פעל כהן רבות להצלת יהודים באירופה, בין השאר באמצעות זיוף מסמכים ונדבנות. באותה תקופה שימש ביתו כתחנת מעבר לפליטים. לאחר המלחמה ייסד סמינר למורים יהודים בבזל.
בחורף תש"י (1950) הוזמן כהן ארצה בידי שר המשפטים פנחס רוזן, במטרה להיות ממנסחי חוקת מדינת ישראל. כהן עלה ארצה והתגורר בירושלים, כיהן כסגן היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן למשפט העברי במשרד המשפטים והיה שותף בחקיקת חוקים רבים. במסגרת זו עמד בראש "המכון לחקר המשפט העברי", שהתמזג בתוך "המחלקה לתכנון התחיקה" של משרד המשפטים, על ניסוחו של חוק הירושה.
ד"ר מרכוס כהן נפטר בשווייץ כבן 63 ביום ט' בכסלו ה'תשי"ד (1953), לאחר מחלה קצרה. לבקשתו נטמן לצד בני קהילתו בבזל.
אחד מבניו הוא ארתור כהן, מפיק קולנוע שווייצרי-ישראלי עטור פרסים. ספריית ישיבת מרכז הרב נתרמה בידי הבן לזכר אביו. בן נוסף הוא ד"ר גבי כהן. בתו אסתר נישאה לד"ר יהושע צנגן.
ביוגרפיה > קשריו עם הרב קוק

ד"ר כהן היה לאורך שנים מנאמניו הבולטים ביותר של הראי"ה קוק באירופה. השניים נפגשו לראשונה בתחילת שנת תרע"ה (1914), כאשר הגיע הרב קוק לשווייץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה ופגש ברב ארתור כהן רבה של בזל, אביו של מרכוס. בהמשך נרקמה ידידות העמוקה בין כהן לרב הנזיר, ידידות שנמשכה לאורך שנים רבות.
בכסלו תרע"ט (1918) הצטרף ד"ר כהן אל תנועת דגל ירושלים של הרב קוק, החל לעבוד בה באופן מסודר בקיץ של אותה שנה, ותוך זמן קצר היה בה לאיש מפתח. באותה עת עבד עם הרב שלמה זלמן פינס, הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, ואחרים. במסגרת עבודתו בתנועה קיים קשר קרוב עם בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה.
עם התבססות התנועה בשווייץ עבר מרכזה מציריך לבזל, וכהן תושב העיר החל לעמוד בראש הסניף השווייצרי שלה. הוא פעל רבות לגיוס כספים להסתדרות הירושלמית והפצת רעיונותיה וכתביה. במסגרת זו ניהל באירופה את גיוס הכספים לישיבת מרכז הרב, הדפסת כתבי הרב קוק, מסעות הרב במושבות, וכיוצא בזה. חילופי אגרותיו בענייני התנועה עם הראי"ה, הרצי"ה, הרב חרל"פ, הרב יצחק לוי (מזכיר ישיבת מרכז הרב), יש"ר רבינוביץ, הרב שלום נתן רענן ועוד, עשירה ביותר ושמורה בארכיון בית הרב קוק בירושלים.
לקריאה נוספת

משנת הנזיר, ירושלים תשס"ה, עמ' לה
דודי לצבי, ירושלים תשס"ה, עמ' ט' הע' 29.
נחום רקובר, תקנת השבין, ירושלים תשס"ז, עמ' 16
שמואל אבידור הכהן, האיש נגד הזרם, ירושלים תשכ"ב, עמ' פג-פד
מ' לייטר, 'מארכיונו של הרה"ג רמ"ץ יונג ז"ל', הדרום כא, ניסן תשכ"ה, עמ' 129 הע' 5