stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ בכרי נגד המועצה לביקורת סרטים
הכרעת בית המשפט > הנמקת בית המשפט להכרעה מפי השופטת פרוקצ'יה

השופטת פרוקצ'יה הסכימה עם עמדתה של דורנר לעניין עמדת הסילוף והרחיבה בדבריה בעניין מהו היחס האיזון הראוי בין הפגיעה בחופש הביטוי לבין הגנה על רגשות הציבור. לטעמה טענתה של המועצה המחייבת התייחסות היא, כי תוכני הסרט מהווים פגיעה קשה ברגשותיו הלאומיים של הציבור, במיוחד בקרב החיילים ומשפחות הלוחמים שנלחמו בג'נין והמשפחות השכולות. הציבור עלול לחשוב שצה"ל, המוסד הישראלי הזוכה לאמון הרב מאוד בקרב אזרחי מדינת ישראל, אכן מבצע את המעשים להם טוען בכרי. בשורה של פסקי דין נקבע כי המבחן הראוי לאיזון בין חופש הביטוי ורגשות הציבור הוא מבחן הוודאות הקרובה. באיזון בין ערך חופש הביטוי והיצירה לבין ערך ההגנה מפני פגיעה על רגשות הציבור, לחופש הביטוי יינתן מעמד בכורה גם מקום שחופש זה מנוצל לפגיעה ברגשות, ואפילו מדובר בפגיעה ממשית. רק במצבים חריגים וקיצוניים, שבהם הפגיעה היא מעבר לסף הסיבולת האנושית שראוי לשאתו במשטר דמוקרטי ושעלול להפר באופן ממשי את שלום הציבור ואת הסדר הציבורי, יהא מקום להגבלה מידתית של חופש הביטוי כגון מצבים של משבר או חירום לאומי. שימוש בסמכות המועצה לפסול חייבת להיות מבוססת על ההנחה כי פגיעה ברגשות הציבור ופגיעה בחופש הביטוי הם עקרונות יסוד בשיטה הדמוקרטית לפיכך, חופש הביטוי ייסוג רק כאשר הפגיעה היא קשה, רצינית וחמורה או גסה ועמוקה. יש להוכיח כי זו פגיעה קשה המזעזעת את אמות הספים של הסובלנות ההדדית, או קיימת סכנה מוחשית וקרובה להתערערות הסדר הציבורי, או להפרתו הממשית והקשה ולכן, באיזון הסופי שבין שני הערכים הזכות לחופש הביטוי והפגיעה ברגשות הציבור, גוברת הזכות לחופש הביטוי על הערך של פגיעה ברגשות הציבור.
המועצה לביקורת סרטים לא הצליחה להוכיח כי קיימת סכנה ממשית לפגיעה ברגשות הציבור, אף שמדובר בפגיעה ממשית ועמוקה אין היא מגעת כדי הסף הגבוה הנדרש לצורך הסגתו של חופש הביטוי מפניה. הפגיעה ברגשות הציבור הישראלי קשה אך לא בלתי נסבלת, טענות שקריות מקוממות הן מצב שכיח בעימות בין שני עמים והזמן בו אמור הסרט היה לצאת לאקרנים איננו זמן של מלחמה כוללת או משבר חירום לאומי.
בעקבות פסק הדין > השימוש בבג"ץ בכרי בפסיקה מאוחרת

פסקי דין שבאו לאחר מכן הרבו לצטט את דבריה של השופטת פרוקצ'יה לעניין הפגיעה ברגשות ומתי תינתן זכות הבכורה לחופש הביטוי ומדבריה של השופטת דורנר לעניין האיזון הראוי בין הזכות הנפגעת לאינטרס שנפגע.
בעקבות פסק הדין > ע"א 8345/08 עופר בן נתן נ' מוחמד בכרי

ערעור אזרחי 8345/08 עופר בן נתן נ' מוחמד בכרי הביא לסיומו ב-12 בדצמבר 2014 את מאבקם המשפטי של חמישה מחיילי המילואים שהשתתפו בלחימה במחנה הפליטים ג'נין במהלכו של מבצע "חומת מגן". זאת לאחר 12 שנה של הליכים בבית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון ומאבק ציבורי.
תחילתו של הסיפור בפברואר 2003. חמישה חיילי מילואים, שהשתתפו בלחימה בג'נין הגישו תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי לפיצוי בגין לשון הרע בסך של 2.5 מיליון שקלים נגד בכרי והסינמטקים שהקרינו את הסרט. לטענתם, בסרט מופיעות האשמות שקריות נגד חיילי צה"ל והוא מוציא דיבתם רעה, פוגע בשמם הטוב וגורם להם נזק תדמיתי.
בבית המשפט התעוררה בעיה פרוצדורלית: בית המשפט קבע שהלוחמים צודקים בכך שהסרט אכן מוציא את דיבתם רעה, ולבכרי לא עומדות הגנות תום לב או "אמת דיברתי". אך אין אדם ספציפי עליו ניתן להצביע שדיבתו הוצאה רעה, אלא הסרט מגנה את חיילי צה"ל בכללם. בנסיבות אלו, כשהנפגע מלשון הרע הוא ציבור ולא אדם יחיד, סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע, שולל קיומה של עילת תביעה אזרחית בגין לשון הרע המופנית כנגד ציבור או חבר בני אדם שאינם תאגיד. במקרה זה רק היועץ המשפטי לממשלה ראשי להורות על הגשת כתב אישום בגין הוצאת לשון הרע על חבר בני אדם.
ביוני 2008 דחה בית המשפט המחוזי את התביעה אך קבע כי הסרט מהווה לשון הרע וכי בכרי סילף את המציאות. חמשת חיילי המילואים והמשפחות השכולות פנו ליועץ המשפטי, מני מזוז, בבקשה להפעיל את סמכותו ולהעמיד את בכרי לדין או לתת את הסכמתו לתביעתם, מזוז העדיף שלא להפעיל את סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע אבל הצטרף ללוחמים בערעורם לעליון והחזיק בעמדה שלכל לוחם ולוחם בנפרד יש עילת תביעה. בית המשפט העליון דחה את הערעור אך קבע גם הוא כי הסרט מהווה לשון הרע.
ביולי 2011 הגישו נציגי הלוחמים והמשפחות השכולות בקשה ליועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין, לבחון את החלטות קודמיו בתפקיד שלא לפתוח בחקירה נגד בכרי ולהפעיל את סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע. לבקשה זו הצטרפו הפרקליט הצבאי הראשי בשם הרמטכ"ל (בני גנץ) וצה"ל, אלוף הפיקוד לשעבר יצחק איתן, תת-אלוף אייל שליין מפקד האוגדה, וכן הנשיא לשעבר של בית המשפט העליון, מאיר שמגר, פרופ' אוריאל רייכמן ופרופ' ידידיה שטרן. השופט מישאל חשין כתב לוויינשטיין שמדובר ב"סרט מעוות ורצוף כזבים". בסוף 2014, 40 חודשים לאחר הפנייה, החליט היועץ המשפטי שלא להעמיד את בכרי לדין פלילי על פי תביעת לשון הרע וקבע כי אין מקום להורות על פתיחה בחקירה. ויינשטיין הסכים שמדובר ביצירת תעמולה מסולפת שכוללת שקרים גסים רבים, ושעריכת הסרט היא מגמתית המשקפת מראות קשים שכלל לא התרחשו במציאות. למרות זאת הוא החליט שלא לאפשר את הפעלת סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע, שלא הופעל מעולם בישראל.
תגובתם של החיילים להחלטתו של היועץ המשפטי: "נאבקנו בדרך הלגיטימית המשפטית, עברנו את כל בתי הדין, כולם פסקו שבכרי משקר אבל שום שופט במדינת ישראל לא אמר שאסור להקרין את הסרט ושבכרי צריך לעמוד לדין. המערכת המשפטית מפחדת ממה יגידו בעולם. היועץ המשפטי ממסמס אותנו 40 חודשים. בושה וחרפה לחברה הישראלית שאנחנו מאפשרים לאויב שלנו להשתמש בדמוקרטיה ולהכשיל אותנו.".
בעקבות פסק הדין > השלכות נוספות

פסק הדין אומנם ביטל את החלטת המועצה לביקורת סרטים ואפשר את הקרנת הסרט, אך הדברים שנכתבו נתנו תוקף לגרסה הישראלית הרשמית, בנוגע לפעולה בג'נין וכך סייעו לקבע אותה בזיכרון הקולקטיבי של מדינת ישראל. מאז ניסיונה של המועצה לביקורת סרטים לפסול את הקרנת הסרט "ג'נין ג'נין" בשל פגיעה ברגשות הציבור ועד היום לא נפסלו סרטים נוספים בשל הטענה של פגיעה באינטרס של רגשות הציבור. הפסיקה הוכיחה, שרק ביטויים חריגים ויוצאי דופן יצדיקו את הגבלתו של חופש הביטוי, ולפיכך ניתן לראות איך רוב הבקשות שמוגשות לבג"ץ בגין ביטויים פוגעניים, בגין סילוף עובדות בסרטים, מחזות ואפילו תשדירי פרסומות נדחות על ידי בית המשפט. הסרט הוקרן בהקרנה מסחרית בסינמטק תל אביב פעמיים, אך עורר התעניינות מועטה בלבד בקרב הצופים.
בעקבות פסק הדין > ע"א 1726/21 מוחמד בכרי נ' ניסים מגנאג'י

כאמור לעיל, תביעת לשון הרע שהגישו חמישה חיילי מילואים נגד בכרי נדחתה בנימוק שאין אדם ספציפי עליו ניתן להצביע שדיבתו הוצאה רעה, אלא הסרט מגנה את חיילי צה"ל בכללם. בשנת 2016 הגיש חייל המילואים ניסים מגנאג'י תביעת לשון הרע נגד בכרי, וציין שתצלומו נכלל בסרט, כך שהדיבה שבסרט מופנית אישית נגדו. בית המשפט המחוזי מרכז קיבל את תביעתו, ופסק לו פיצוי בסך 175 אלף ש"ח והוצאות משפט בסך 50 אלף ש"ח, והוציא צו המונע את הפצת הסרט והקרנתו בישראל, וצו להחרמת עותקי הסרט בישראל. בכרי ערער לבית המשפט העליון וערעורו נדחה, תוך חיובו בהוצאות בסך 35 אלף ש"ח.
ראו גם

הקרב בג'נין 2002
הדרך לג'נין
לקריאה נוספת

יובל קרניאל, "דמוקרטיה תקשורת ופוליטיקה בבית המשפט העליון, גבולות חופש הביטוי של פלסטינים בישראל בתקופת האינתיפאדה השנייה", סדרת אגרתא, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי החברה, מכון חיים הרצוג לתקשורת ולפוליטיקה.
קרין ברזילי-נהון, גד ברזילי, חופש הביטוי המעשי והמדומיין באינטרנט: על בטלותה והולדתה המחודשת של הצנזורה, שקט מדברים! התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל, (מיכאל בירנהק עורך, 2006).
אמנון רייכמן, "זה כל כך פשוט זה בסרט הערות על שיח המשפט בקולנוע", מחקרי משפט כ"ב, 45, תשס"ה (2005).
אהרן ברק, חופש הביטוי ומגבלותיו, קשר, כרך 8 1990.
פנינה להב, "על חופש הביטוי בפסיקת בית המשפט העליון", משפטים ז', עמ' 375, תשל"ו–תשל"ז.
גדעון ספיר, "ישן מול חדש – על איזון אנכי ומידתיות", מחקרי משפט כ"ב, תשס"ו (2006).
רותם רוזנברג, הבניית זיכרון הפעולה הצבאית בג'נין בפסיקת בג"ץ, עיוני משפט ל"ב, תש"ע
הערות שוליים

↑  בג"ץ 316/03 מוחמד בכרי ואחרים נ' המועצה לביקורת סרטים ואחרים, ניתן ב־11 בנובמבר 2003
↑  דוד צנגן, חופש הביטוי בגוף ראשון חובת הביטוי במקום שיש בו "חופש ביטוי" משפט חברה ותרבות / שקט מדברים! 173 (מיכל בירנהק תשס"ו)
↑  Media Critiques, Jeningrad: What the British Media Said
↑  ס' 4(1) לפקודת סרטי הראינוע, 1927, חע"י א 128.
↑  בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות בג"ץ 14/86 יצחק לאור נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות, מא(1) 421, תשמ"ז/תשמ"ח (1987).
↑  דפנה ברק ארז "על שקרים קולנועיים ואמיתות היסטוריות: בין "קול העם" לקול העם" שקט מדברים! התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל 141, 147 (מיכאל בירנהק עורך, 2006).
↑  רתם רוזנברג "הבניית זיכרון הפעולה הצבאית בג'נין בבג"ץ", עיוני משפט ל"ב 217 (תשע"ה)
↑  סעיף 8 לחוק־יסוד: כבוד האדם וחירותו
1 2  בג"ץ 73/53 חברת קול העם נ' שר הפנים, פ"ד (ז) תשי"ג–תשי"ד (1953), באתר "נבו".
↑  יפה זילברשץ, ההיבט הלאומי של המדינה היהודית בפסיקתה של השופטת דורנר, מחקרי משפט כ"ב, תשס"ו (2006)., עמ' 463, 465
↑  סעיף 4(1) לפקודת סרטי הראינוע, 1927
↑  בג"ץ 316/03 מחמד בכרי נ' המועצה לביקורת סרטים, פ"ד נח (1) 249, 270, תשס"ד/תשס"ה (2004)
↑  המכון הישראלי לדמוקרטיה, אם מדינה היא דמוקרטית איך היא יכולה להיות יותר? מדד הדמוקרטיה 2014 (ארכיון)
↑  ע"א 8345/08 עו"ד עופר בן נתן ואחרים נ' מוחמד בכרי, ניתן ב־27 ביולי 2011
↑  נירית אנדרמן, "התובעים בפרשת ג'נין ג'נין זועמים על החלטת היועץ ויינשטיין שלא להעמיד את בכרי לדין, עיתון הארץ, 16 בדצמבר 2014.
↑  רותם רוזנברג, הבניית זיכרון הפעולה הצבאית בג'נין בפסיקת בג"ץ, עיוני משפט ל"ב, תש"ע., עמ' 203
↑  בג"ץ 5016/96 חורב נ' שר התחבורה, פ"ד נא (4) 1, 50 (1997).
↑  ת"א (מרכז) 12733-11-16 : מגנאג'י נ' בכרי, ניתן ב-11 בינואר 2021
↑  ע"א 1726/21 מוחמד בכרי נ' ניסים מגנאג'י ואחרים, ניתן ב־23 בנובמבר 2022;
גלעד מורג, העליון דחה את הערעור: האיסור על הקרנת הסרט "ג'נין ג'נין" נותר על כנו, באתר ynet, 24 בנובמבר 2022
בית הספר הרב-תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות

| --- | --- |


מבנה בית הספר הנוכחי
 בית ספר תיכון
 תקופת הפעילות:  1944–הווה (כ־80 שנה) 
 תלמידים
 :  2,100 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°26′14″N 34°54′28″E﻿ / ﻿32.437138888889°N 34.907888888889°E﻿ / 32.437138888889; 34.907888888889
 hd.amalnet.k12.il
  (למפת הכרמל מוגדלת) בית הספר הרב-תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות(למפת הכרמל רגילה) בית הספר הרב-תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר הרב-תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר הרב-תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות
 
המבנה המקורי
מנהל בית הספר לשעבר קלמן צהר
פרס הצטיינות בתחום הפדגוגי, הערכי והחברתי - לשנת תשע"ח
לוח נופלים בית ספרי
בית הספר הרב תחומי עמל חדרה למדעים ואמנויות, הידוע גם כעמל חדרה, הוא בית ספר תיכון בעיר חדרה המשתייך לרשת עמל. נוסד בשנת 1944.
היסטוריה

בית הספר נוסד בשנת 1944 בשכונת ברנדייס בחדרה, כבית ספר מקצועי שנקרא אז בשם "עמל חדרה". עם הקמתו למדו בו כ-100 תלמידים, בנים בלבד. בהמשך עם סגירתו של בית הספר לפקידות בחדרה, נפתחה בבית הספר מגמת פקידות והצטרפו אליו גם תלמידות.
בשנת 1987 זכתה נבחרת בית הספר בכדורגל באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1997 הועבר מבנה בית הספר למשכנו החדש בשכונת גזית בעיר. עם המעבר למשכן החדש אוחד בית הספר עם חטיבת הביניים השייכת אליו והוקמה בשנת 1993, והפך לבית ספר שש שנתי. בתקופה זו שונה שמו ל"בית הספר למדעים ואמנויות עמל חדרה". התוספת "הרב תחומי" לשם בית הספר ניתנה בשנת 2009, כחלק ממיתוג בתי הספר השייכים לרשת עמל.
ב-2015 זכה בית הספר ב"אות הנשיא לחינוך לשותפות" על פועלו בתחום קידום ההידברות בין מגזרים שונים בחברה הישראלית.
ב-2017 וב-2018, בית הספר קיבל "פרס הצטיינות בתחום הפדגוגי, הערכי והחברתי".
ב-2019 זכה בית הספר ב-"פרס חינוך מחוזי".
נכון לשנת תשע"ט (2019–2020) בבית הספר לומדים למעלה מ-2,000 תלמידים בשלוש חטיבות: חט"ב, חט"ע ומכללה לטכנאים והנדסאים.
מגמות לימוד

כבית ספר מקצועי פעלו בתחילת שנות ה-70 בבית הספר, המגמות חשמל, מסגרות, מכניקה ופקידות. בהמשך נפתחה מגמת אלקטרוניקה, ומשנות ה-90 נפתחו בתיכון גם מגמות עיוניות.
מערך הלימודים כיום מתמקד בשלושה צירים מרכזיים: ציר המדעים, ציר האמנויות וציר כללי.
ציר המדעים – מדעי הרפואה, הנדסת תוכנה, רובוטיקה, ביולוגיה, פיזיקה, כימיה, חשמל ואלקטרוניקה.
ציר האמנויות – מחול, תיאטרון, תקשורת, אומנות ועיצוב.
ציר כללי – מדעי החברה, גאוגרפיה, תושב"ע, פיזיולוגיה, ערבית, דיפלומטיה ותקשורת בינלאומית.
מנהלי בית הספר בעבר ובהווה

שמואל גן 1944–1967
קלמן צהר 1968–2006
אילנה שטרהל 2006–2022
רחל סבח 2022–
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
הערות שוליים

↑  אות הנשיא לחינוך לשותפות, באתר משרד החינוך
↑  חטיבת הביניים תוצמד בשנה הבאה לב"יס "עמל" חדרה, בעיתון דבר, 4 במאי 1971
ג'סיקה טאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1963 (בת 61) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  בית ספר מידלסקס  North Country School 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'סיקה טאק (באנגלית: Jessica Tuck; נולדה ב-19 בפברואר 1963) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה

טאק נולדה בניו יורק. היא בעלת תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת ייל.
טאק התפרסמה כששיחקה באופרת הסבון "לחיות את החיים" ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס אמי ול"פרס אופרות הסבון".
בין השנים 1999 ל-2005 היא כיכבה בסדרת הדרמה המשפטית "המשפט של איימי". שיחקה גם בסרטים "המזכירה", "היי סקול מיוזיקל 2" ו"היי סקול מיוזיקל 3". ב-2008 לוהקה לסדרת הדרמה "דם אמיתי".
היא ביצעה הופעות אורח ביותר מחמישים סדרות טלוויזיה. ביניהן, "ימי חיינו", "סיינפלד", "בוסטון ליגל", "מסובך", "האנטומיה של גריי", "ליזה על פי דרישה", ובין היתר בסדרות הטלוויזיה "שחור-כזה" ו"צרות טובות" ב-2019.
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "העלאה" באמזון פריים וידאו, בתפקיד אימו של ניית'ן (רובי אמל), ובאותה שנה ביצעה הופעות אורח גם בסדרות הטלוויזיה "שריפות קטנות בכל מקום", "מוקד 911" ו"המתמחה".
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "B Positive" של רשת CBS.
בשנת 2022 החלה לשחק בעונתה השלישית של סדרת המדע בדיוני "עבור כל האנושות" שנוצרה ונכתבה על ידי רונלד ד. מור עבור אפל TV פלוס.
ביוגרפיה > חיים אישיים

טאק נשואה ואם לבת.
ג'ולייטה

| --- | --- |
ג'ולייטה בהופעה, 2011
ג'ולייטה בהופעה, 2011
 לידה:  4 בינואר 1987 (בת 37) דרבנט, רפובליקת דאגסטן, ברית המועצות
 שם לידה:  ג'ולייטה אגרונוב
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 עיסוק:  זמרת, מנחה, זמרת-יוצרת
 סוגה:  פופ • מוזיקה ים-תיכונית • דאנס
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קול
 שיתופי פעולה בולטים:  דודו אהרון, סטפן לגר
 בן זוג:  רונן נחום
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ולייטה נחום (נולדה ב-4 בינואר 1987) היא זמרת ומוזיקאית ישראלית, המוכרת בשמה הפרטי, ג'ולייטה.
ביוגרפיה

נולדה בשם ג'ולייטה אגרונוב בדרבנט, רפובליקת דאגסטן (השוכנת בקווקז) שבברית המועצות דאז (כיום ברוסיה) למשפחה יהודית-מסורתית. היא נקראת על שמה של יוליה מהמחזה השייקספירי, "רומיאו ויוליה". ב-1993 כשהייתה בת 6 עלתה משפחתה יחד עמה לישראל. היא גדלה והתחנכה בשדרות.
כבר בגיל צעיר נמשכה למוזיקה, ואף השתתפה בלהקת צעירי שדרות.
ב-2001 בגיל 14 עזבה את ביתה וחיה בגפה בתל אביב, עקב התנגדות משפחתהּ לפיתוח קריירה מוזיקלית.
קריירה

ב-2003 הוציאה אלבום בכורה בשם אני לא ברבי, שמתוכו בלט הלהיט "הבחורים הכי טובים". את החשיפה הגדולה קיבלה כבר באותה השנה, כאשר זכתה להימנות עם האמנים הצעירים ביותר שנבחרו אי פעם לככב בפסטיגל. בשנת 2004 הוציאה סינגלים לרדיו עם קליפים שכיכבו בערוץ המוסיקה 24, כשהבולטים בהם הם "אורות אדומים", "אתה לא רומיאו", ו"שלך לעד", האחרון הוא במקור שיר יווני מפורסם.
בין השנים 2009–2011 הוציאה מספר סינגלים לרדיו. מהם התפרסמו בין היתר הסינגלים: "רוצה רק אליך", "קעקוע", "תן לי", "כבר לא ילדה", "יהיה טוב", "צא מזה", "תתחתן איתי", "תאהב אותי", "מלכה גדולה", "בוא בוא בוא" ו-"No No No". ב-2011 הוציאה את אלבומה השני, "כבר לא ילדה". אלבום זה לא נחל הצלחה רבה, אך מתוכו בלט הלהיט "No No No" שבמקור לא היה מתוכנן לצאת כסינגל, והגיע למקום 9 במצעד השירים השנתי של חריף בשיתוף קליק לים התיכון לשנת תשע"ב 2011.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "חי ב-LA LA לנד" של yes, אשר צולמה בלוס אנג'לס. שם נפגשה עם מפיקים ויוצרים גדולים וידועים, בין היתר המפיקים של מייקל ג'קסון, ג'ניפר לופז, כריסטינה אגילרה ועוד. באוגוסט 2011 החלה להנחות תוכנית יומית "ג'ולייטה על חוף" מדי יום בערוץ 24, שבה היא יוצאת מדי יום לחופי הים בארץ, מראיינת את הנופשים ומשדרת קליפים שונים הנבחרים על ידי המרואיינים. ביוני 2011 הוציאה לאור את הסינגל "דרמה". בספטמבר 2011 הוציאה את השיר "מלכה גדולה" ובנובמבר הוציאה את השיר "לא יודע/ת כלום על אהבה" יחד עם אביהו שבת.
בדצמבר 2011 הוציאה את הלהיט "תסתדר בלעדיי". ב-2011 עלתה ג'ולייטה לכותרות עקב הסכסוך המתוקשר בינה להן מנהלה האישי גילי מסמי מה שמנע ממנה להמשיך לעסוק במוזיקה.
ביוני 2012 הבעיה הניהולית שלה נפתרה בזכות דודו אהרון ומנהלו אייל מלכא שלקחו תחת חסותם את ג'ולייטה, וסייעו לה לסגור את החוזה עם מסמי.
בשנה זו הופיעה ג'ולייטה בקיסריה במסגרת הופעתו של דודו אהרון. בספטמבר 2012 הוציאה לאור ג'ולייטה סינגל ראשון תחת הניהול המוזיקלי של דודו אהרון ותחת הניהול של אייל מלכא שנקרא "בא לי, בא לי" ובנובמבר הוציאה לאור את הסינגל "לשכוח". בנוסף ב-2012 שודר בערוץ הוט בידור ישראלי סדרת הדוקו-ריאליטי "הסוכנים", בה ג'ולייטה משתתפת. בפברואר 2013 התחרתה ג'ולייטה בקדם האירוויזיון, אך לא צלחה את שלב חצי הגמר. במאי 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כל מה שתרצה", וב-6 ביולי 2013 של אותה שנה הוציאה דואט עם דודו אהרון בשם "לילה מסובך" שהופיע בהמשך באלבומו "ימים טובים". באוקטובר 2013 הוציאה ג'ולייטה את הסינגל "כזאת תמימה" שכתב לה ירון כהן.
בתחילת 2017 השתתפה בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון" בערוץ 2 של שידורי קשת, ועלתה לגמר. בתום ההצבעה בתוכנית הגמר, נקבע כי הגיעה למקום השלישי. במאי 2017 הוציאה ג'ולייטה סינגל בשם "I Do", הראשון שלה מאז 2013. באוגוסט 2017 יצא הדואט של ג'ולייטה וסטפן, שצבר למעלה מ-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
חיים אישיים

ב-24 בדצמבר 2016 פורסם שהיא התארסה לבן זוגה רונן נחום, לאחר ארבע שנים של זוגיות. ב-2017 השניים התחתנו. לזוג בת.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2003: אני לא ברבי
2011: כבר לא ילדה
פילמוגרפיה

2011: חי ב-LA LA לנד
2011: ג'ולייטה על החוף
2012: הסוכנים
2017: הכוכב הבא לאירוויזיון
הערות שוליים

1 2  ג'ולייטה בהריון ראשון, ובקרוב תהפוך לאמא, באתר מעריב אונליין, 4 בדצמבר 2017
↑  חי בלה לה לנד, פרק 44
↑  אסף נבו, ‏הצ'אנס השני של ג'ולייטה, באתר ‏מאקו‏, 18 באוגוסט 2009
↑  Love Styles: How Do You Love Me?, New Brunswick, New Jersey : Transaction Publishers, 2016.: Routledge, 2017-07-05, עמ' 175–188
בית יהודי בצנעא

| --- | --- |

הדמיה של בית יהודי בצנעא
 מדינה:  תימן
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  צנעא
 טווח תאריכים:  מ-1680 ואילך
בית יהודי בצנעא הוא בית שנבנה בסגנון בנייה ייחודי, ושימש את יהודי צנעא כשגרו בקאע אל-יהוד.
היסטוריה

לאחר שוב הגולים מגלות מוזע בשנת ה'ת"ם (1680), לא הורשו היהודים לחזור לבתיהם בשכונת אלסאילה שבתוך חומות העיר העתיקה של צנעא, ונאלצו לבנות את שכונתם מחדש מחוץ לחומות העיר, בבקעה ממערב לשכונת ביר אל-עזב. שכונה זו נקראה בשם קאע אל-יהוד.
מבנה הבית

בתי השכונה אופייניים בדלותם החיצונית, בנויים לבנים ובוץ, וצמודים אחד לשני, כדי לאפשר את בריחת יושבי הבית לבתים הסמוכים כאשר פורצים לבית שודדים או גנבים, מה שהיה נפוץ מאוד אז.
כל הבתים ברובע היהודי בצנעא היו בנויים לגובה 2–3 קומות בלבד, מפני שאחת מתקנות הממשלה המוסלמית היא שאסור ליהודי לבנות את ביתו גבוה יותר מביתו של מוסלמי.
מבנה הבית > קומת קרקע

דלת הכניסה לבית פנתה לרחוב. על הדלת הייתה מותקנת מבחוץ ידית מברזל ותחתיה כמין סדן, באמצעותה היו מקישים על הדלת. הדלת הייתה נפתחת על ידי בני הבית מהקומה העליונה, בעזרת חבלים שהיו מושחלים בצינורות חרס.
מאחורי הדלת הייתה מבואה שנקראה סֲקִיף, וממנה עולים במדרגות לקומה השנייה. מתוך הסקיף הייתה כניסה למסדרון נוסף שהיה נקרא סֲקִיף אַלְאַוְסַט (מבואה אמצעית), וממנו הייתה יציאה לחצר אחורית, שנקראה חֲוִי. בחוי היו מגדלים בהמות, עזים ותרנגולות, והיו שותלים בו שיחי בשמים, כגון ריחאן ושד'אב.
בסקיף היו פתחים לחדרים, ששימשו כמחסנים לשמירת עצי הסקה, חדר הריחיים (שנקרא טַבַּקַתּ אַלְמַטְחַן), דיר לבהמות, ומקום להכנת יין ושיכר.
מבנה הבית > קומות ביניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מבנה הבית > קומה עליונה > חצר

המדרגות מהסקיף הובילו לחצר לא מקורה, שנקראה חִגְּ'רֵה. החג'רה הייתה מרוצפת באבנים מסותתות, וסביבה היו בנויים חדרי הבית. באחת מפינות החצר היה מותקן מרזב, הנקרא סַאקִיֵה, דרכו היו נשפכים מי השופכין מבית הכבוד אל בור השופכין, שנקרא עוּקָה.
מבנה הבית > קומה עליונה > חדרים

מן החג'רה היו פתוחות דלתות לכל חדרי הבית (מֲכַּאן), בממוצע 4 חדרים. רובם חדרים בגודל בינוני, שהיו משמשים למגורי המשפחות. גובה החדרים היה כ-3 מטר. בקירות כל החדרים היו עושים זיזים מגבס בגובה של כמעט 2 מטר, ועליהם היו מניחים אגרטלים ובקבוקים. בתקרת אחד החדרים היו משאירים פתח בתהליך הבנייה, מקרים אותו בנסרים של עץ ומכסים בעפר, כך שיהיה קל להסיר את הקירוי ולהניח במקומו סכך לימי חג הסוכות. לחדר זה קראו כל השנה סוּכָּה.
בכל בית היה חדר גדול, אולם, שבו הייתה המשפחה מקיימת אירועים, כגון חתונה או ברית מילה. כמו כן באולם היו מתאספים כל בני הבית לסעודות שבת וחג. בקיר מול פתח האולם הייתה אמה על אמה צבועה בצבע כחול, זכר לחורבן בית המקדש, שנקראה מנורה. בקצה האולם הייתה פתוחה דלת בגובה כמה מדרגות לחדרון קטן, שנקרא כֻּמֵּה, והוא משמש כמחסן לכלי בית. בחדר זה הייתה יושבת הכלה בשעת טקס האירוסין, וממנו הייתה יוצאת ומקבלת את הקידושין מחתנה.
מבנה הבית > קומה עליונה > מטבח

אחד החדרים בקומה העליונה שימש כמטבח. המטבח היה מחולק לשני חלקים: החלק לאפייה ובישול, בו מוצבים התנורים, הנקרא דַיְמֵה, והחלק השני בו נמצאת באר שממנה שואבים מים, וכדים גדולים לאחסון המים, הנקרא סַאחִל.
חומרי הבנייה

את קירות הבית היו בונים מלבנים ואבנים, וביניהם טיט. בעלי בתים אמידים היו בונים את בתיהם מלבנים שרופות. את כל קירות הבית ציפו מבפנים בגבס וסיד.
כדי לבנות את התקרה הניחו קורות עץ גדולות מקיר לקיר, וברווחים שביניהן הניחו מוטות מעצים דקים, הנקראים אֲצַאבִּיע. את מוטות העץ היו מכסים בשכבה של טיט, ולאחר מכן מכסים בתערובת של תבן וטיט.
המרזבים היו נעשים מעצים חלולים.
ראו גם

קאע אל-יהוד
יהדות צנעא
הערות שוליים

1 2  הרב עמרם קורח, סערת תימן, ירושלים, ה'תשי"ד (1954), עמודים י"ב-י"ג
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  יהודה לוי נחום, מצפונות יהודי תימן, תל אביב, ה'תשמ"ז (1986), פרק שני - הבית היהודי ואשר בו וביהכנ"ס, עמודים 32–46
ג'ונתן וודגייט

ג'ונתן סימון וודגייט (אנגלית: Jonathan Simon Woodgate; נולד ב-22 בינואר 1980) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הבלם ומאמן כדורגל.
הערות שוליים

↑  כתבה באתר האינדפנדנט
↑  כתבה באתר הגרדיאן
↑  כתבה באתר רויטרס
↑  קרן למטרות צדקה שהוקמה על ידי הנסיך צ'ארלס
↑  כתבה באתר ה-BBC
↑  כתבה באתר ה-BBC
ג'סיקה כהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1973 (בת 51 בערך) קולצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ישראל, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון, האוניברסיטה העברית בירושלים, הגימנסיה העברית רחביה 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס בוקר הבינלאומי (2017)  מלגת גוגנהיים (2021) 
 אתר רשמי
 
ג'סיקה כהן (נולדה ב-1973) היא מתרגמת אמריקאית-ישראלית ילידת בריטניה. עיקר עבודתה עוסק בתרגום ספרים מעברית לאנגלית. זוכת פרס מאן בוקר הבינלאומי לשנת 2017 על תרגום הספר "סוס אחד נכנס לבר" של דויד גרוסמן לאנגלית.
ביוגרפיה

כהן נולדה בקולצ'סטר שבאנגליה בשנת 1973, בתם של רות וסטנלי כהן, שהיה פרופסור לסוציולוגיה. בשנת 1980 עלתה עם הוריה לירושלים, שם החלה ללמוד בעברית. בירושלים היא למדה בתיכון בגימנסיה העברית רחביה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1997 היגרה יחד עם בעלה לארצות הברית, שם גרה במקומות שונים ולבסוף התיישבה בדנוור. היא בעלת תואר שני בשפות המזרח הקרוב ותרגום מאוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. היא החלה לתרגם בצורה מקצועית חומרים מסחריים מעברית לאנגלית ולהפך בשנת 1998 והספר הראשון בתרגומה יצא לאור ב-2003 והחל מ-2012 היא עוסקת אך ורק בתרגום חומרים ספרותיים.
תרגומיה כוללים ספרים של חלק מהבולטים בסופרים הישראליים, ביניהם דויד גרוסמן, אתגר קרת, אמיר גוטפרוינד, רותו מודן ודורית רביניאן.
כהן הייתה מועמדת פעמיים לפרס הסיפורת הזרה של האינדיפנדנט (אנ') (פרס שאוחד בהמשך לתוך פרס מאן בוקר הבינלאומי) על תרגומיה לספרים של דויד גרוסמן. היא הופיעה פעמיים ברשימה הארוכה לפרס - ב-2006 על תרגומה ל"בגוף אני מבינה" שמכיל שתי נובלות של גרוסמן וב-2011 על תרגומה ל"אשה בורחת מבשורה".
בנאום הזכייה שלה בפרס מאן בוקר, הודיעה כהן שתתרום מחצית מכספי הפרס לארגון בצלם.
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, דויד גרוסמן הוא הזוכה בפרס מאן בוקר הבינלאומי, באתר הארץ, 14 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259969105171  PLWABN: 9810582587105606  BIBSYS: 13033179  BnF: cb144112294 (data)  GND: 1135802157  ISNI: 0000 0000 8145 3861  LCCN: n2002057763  NKC: xx0243636  NTA: 226380505  SUDOC: 136736408  VIAF: 65831143   WorldCat (עם VIAF): 65831143
ג'יימס שייפר

| --- | --- |

ג'יימס שייפר בהופעה, 2007
 לידה:  6 ביוני 1970 (בן 54) רוזדל, ארצות הברית 
 שם במה:  Munky 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 סוגה:  נו-מטאל 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 בן או בת זוג:  Evis Xheneti (2012–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס שייפר (באנגלית: James Christian "Munky" Shaffer, נולד ב-6 ביוני 1970 ברוזבלד קליפורניה) הוא גיטריסט אמריקני, שנודע בכינויו "מנקי". שייפר מנגן בלהקת הנו מטאל קורן.
יש המחשיבים את שייפר לאחד הגיטריסטים הטובים בעולם כיום (2009), בזכות נגינה מדויקת על גיטרת 7 מיתרים, 8 מיתרים ו-14 מיתרים.