stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרו כהן
רעיונותיו

כהן אומר כי תורתו הרוחנית, "ההארה האבולוציונית", קושרת את ה"הארה" המסורתית לתהליך אבולוציוני-קוסמי. לדבריו, על ידי התעוררות ל"קרקע ההוויה" הנצחית, בני אדם יכולים להשתחרר ממניעיהם האנוכיים (האגו שלהם), וללמוד לבטא את "האני האותנטי". ה"אני" הזה, נטול האגו, מתואר על ידי כהן כיצירתי, אכפתי ומונע על ידי דחף התפתחותי "שאינו נפרד מהמפץ הגדול עצמו". לטענתו, כשבני אדם בוחרים לחיות מתוך האני האותנטי, הם יכולים להבין שאינם נפרדים מהיקום ולגלות תכלית חיים המתעלה מעבר לאגואיזם - מחויבות מוסרית להשתתף בלב שלם באבולוציה של התודעה עצמה, משהו שרק בני אדם מסוגלים לו.
יש לציין, כי השימוש שכהן עושה במונח "אגו" שונה מהשימוש במונח זה בהקשר פסיכולוגי. אצל כהן, אגו הוא "הצורך הכפייתי והמושרש עמוקות להיות נפרד מהזולת ונעלה עליו בכל זמן, בכל מקום ובכל תנאי". מהות הנתיב הרוחני, לשיטתו, היא להסיט את מרכז הכובד של הווייתנו כדי שחיינו יהוו ביטוי של האני האותנטי ולא של האגו.
כהן מבדיל את ההארה האבולוציונית מההארה האישית המסורתית. ההארה האבולוציונית אינה שייכת לאינדיבידואל, כפי שהיה מקובל לחשוב בעבר, אלא היא הופכת לבסיס של התפתחות בינאישית, ממנה נוצרת תרבות חדשה. כהן טוען כי ההישרדות של המין האנושי תלויה ביצירתן של התודעה והתרבות החדשות האלו. לדבריו, יצירתן תלויה בעיקר ביכולתם של אנשים הנמצאים בחוד החנית של התפתחות התרבות האנושית לחבור יחדיו מעבר לאגו.
כדי לסייע לאלה שמעוניינים ליישם את רעיונותיו בחייהם, פיתח כהן תורה מקיפה הכוללת חמישה עיקרים ושישה עקרונות של ההארה האבולוציונית, כמו גם שני מודלים המתמצתים בצורה גרפית את הפרספקטיבה של תורה זו.
ביקורת

לאורך שנותיו כמורה רוחני ומנהיג כת, הופיעו בתקשורת פרסומים רבים על כי השתמש בכריזמה שלו באופן מניפולטיבי ונצלני. אמו של כהן, לונה טארלו, כתבה בספרה את חוויותיה כאחת מתלמידיו ואת מאבקה להשתחרר משליטתו. היא האשימה את בנה באכזריות, האדרה עצמית וניצול שלה ושל שאר תלמידיו. ד"ר אנדרי ון-דר-בראאק כתב גם הוא ספר ובו תיאור שנות לימודיו אצל כהן. הוא טען שכהן דרש סכומי כסף גדולים מתלמידיו וכן מסירות קיצונית שלהם כלפיו. תלמידים נוספים לשעבר האשימוהו בניצול פסיכולוגי ופיזי. כהן עצמו השיב לטענות אלה במאמר שפרסם בבלוג שלו, בשם "הצהרת אינטגריטי", אך כאמור בשנת 2013 הודה, אם כי במרומז, באחריותו לפוגענות וניצול בשם מעמדו.
ספריו

לחבוק שמיים וארץ (שניים מספריו בכריכה אחת, בהוצאת "ידיעות אחרונות", 2002).
הארה למאה ה-21 (בהוצאת "אנלייטנקסט", 2008).
ISBN 1-883929-07-5,(1989) My Master Is My Self
ISBN 1-883929-08-3,(1991) Enlightenment Is a Secret
ISBN 0-9622678-4-8,(1992) Autobiography of An Awakening
ISBN 1-883929-04-0,(1995) An Unconditional Relationship to Life
ISBN 1-883929-14-8,(1996) The Challenge of Enlightenment
ISBN 1-883929-27-X,(1999) In Defense of the Guru Principle
ISBN 1-883929-17-2,(1997) Freedom Has No History
ISBN 1-883929-24-5,(1998) Who Am I? and How Shall I Live?
ISBN 1-590792-09-2,(2011) Evolutionary Enlightenment
הערות שוליים

↑  מגזין EnlightenNext
↑  הרשימה 'התנצלות' מהבלוג של אנדרו כהן. אנדרו כהן מתנצל בבלוג הרשמי שלו
↑  אנדרו כהן, Moksha Press, 1992) ,Autobiography of An Awakening).
↑  אנדרו כהן, לחבוק שמיים וארץ, ידיעות ספרים, 2002.
↑  מתוך ריאיון עם אנדרו כהן, באתר של EnlightenNext
↑  WIE Unbound
↑  Integral Institute (המכון האינטגרלי), ?Who is Andrew Cohen
↑  פרלמנט דתות העולם 2004
↑  What Wnlightenment?, http://whatenlightenment.blogspot.co.il
↑  The Mother of God By Luna Tarlo, http://www.themotherofgod.com
↑  American Guru, http://americanguru.net/about-the-book
↑  הֶקשר אבולוציוני, באתר של EnlightenNext
↑  שער למימד הרביעי, באתר של EnlightenNext
↑  האני האותנטי: הכורח המסתורי להתפתח, באתר של EnlightenNext
1 2  אנדרו כהן, האגו: הכוח הנוגד את האבולוציה, באתר EnlightenNext
↑  מבוא להארה אבולוציונית, בבלוג של אנדרו כהן
↑  מהפכה בתודעה ובתרבות, באתר של EnlightenNext
↑  Supermind: אנדרו כהן בדיאלוג, ב-YouTube
↑  הנתיב: חמשת העיקרים, באתר של EnlightenNext
↑  המטרה: ששת העקרונות, באתר של EnlightenNext
↑  Interactive Teaching Model, באתר האמריקאי של EnlightenNext
↑  הצהרת אינטגריטי, בבלוג של אנדרו כהן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012336675505171  BnF: cb12423140s (data)  CANTIC: a11459785  GND: 131452975  ISNI: 0000 0000 7983 0322  LCCN: n96026995  LNB: 000205634  NKC: js20100423002  NLK: KAC202007568  NTA: 109954408  RERO: 02-A026950103  SUDOC: 033357633  VIAF: 9937858   WorldCat (עם VIAF): 9937858
אספת העם הכל-בלארוסית

אספת העם הכל-בלארוסית היא אספה כללית של ממשלת בלארוס עם מנהיגי התעשייה וגורמים בכירים אחרים מכל מגזר הממשלה.
היסטוריה

האספה הראשונה נערכה ב-20 באוקטובר 1996, שבועות ספורים לפני משאל העם השנוי במחלוקת, אשר שימש כדי לתת לגיטימציה לריכוז הכוח בידי הנשיא אלכסנדר לוקשנקו.  האספה השנייה התקיימה במאי 2001, השלישית במארס 2006, הרביעית בשנת 2010 והחמישית בשנת 2016.
ביקורת

חברי האופוזיציה בבלארוס מתחו ביקורת פעילה על האסיפות כיוון שהם לכאורה אירועי תעמולה המאורגנים להפגנת תמיכה בפה אחד למנהיג הסמכותי במדינה אלכסנדר לוקשנקו. חברי האופוזיציה נשללו באופן קבוע מגישה לאספה או נמנע מהם מלדבר בה. בשנת 2006, המועמד לנשיאות והרקטור לשעבר של אוניברסיטת בלארוס, אליאקסנדר קזולין, הוכה ועוכב על ידי המשטרה לאחר שניסה להיכנס לאספת העם בבלארוס. הוא הואשם בהתנהגות לא ניאותה ושוחרר לאחר שהוחזק במעצר במשך שמונה שעות.
מפלגות האופוזיציה מאפיינות את האספות כ"גוף לא חוקתי" שמטרתו הייתה "לעשות דה-לגיטימציה של מכון הפרלמנט בבלארוס" ו"להפגין תמיכה ארצית [לאלכסנדר לוקשנקו] לקראת הבחירות לנשיאות".
מבקרים מתארים את נוהל מינוי צירים לאספה כלא שקוף ובלתי דמוקרטי, בדומה לנוהל של מינוי צירים לקונגרסים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בעידן הסובייטי.
המבקרים מציינים כי לא ניתן לקבל את האספה כביטוי לגיטימי לרצונו של העם הבלארוסי, כמשתמע משמו. האספה הוקמה בהוראת הרשות המבצעת ואינה גוף דמוקרטי מייצג. בהתחשב בכך שרק ובאופן בלעדי תומכים במדיניות הממשלה הנוכחית יהיו נוכחים בעצרת, גוף זה אינו מסוגל לעמוד במשימת הגיבוש הלאומי." ולא ברורה מידת הנייטרליות בגיבוש ההחלטות בה.
הערות שוליים

↑  Вайтовіч і Ганчарык: Усебеларускі сход — фігавы лісток для ўлады [Vaytovich and Hancharyk: The All-Belarusian Assembly is a fig leaf for the government] - TUT.BY, 03.12.2010
↑  Zarakhovich, Yuri (25 במרץ 2006). "Belarus: 'They Knocked My Husband Down and Dragged Him Away'". Time. נבדק ב-20 באוגוסט 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Беларусам патрэбны сапраўдны парлямэнт, а не імітацыйны ‘усенародны сход’ - "Belarusians need a real parliament and not the imitational 'People's Assembly'", statement by BPF Party, 18.06.2016
↑  Михаил Пастухов: О легитимности и пользе собрания - Mikhail Pastukhou (former Judge of the Constitutional Court of Belarus): About the legitimacy and the use of the congress - Official website of the United Civic Party of Belarus, 12.07.2016
↑  Вайтовіч і Ганчарык: Усебеларускі сход — фігавы лісток для ўлады [Vaytovich and Hancharyk: The All-Belarusian Assembly is a fig leaf for the government] - TUT.BY, 03.12.2010
↑  Беларусам патрэбны сапраўдны парлямэнт, а не імітацыйны ‘усенародны сход’ - "Belarusians need a real parliament and not the imitational 'People's Assembly'", statement by BNF Party, 18.06.2016
אליסון מויה

| --- | --- |

אליסון מויה בהופעה בדבלין, 2008
 לידה:  18 ביוני 1961 (בת 63) אסקס, אנגליה
 שם לידה:  ז'נבייב אליסון ג'יין מויה
 מוקד פעילות:  צרפת, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 מקום לימודים:  South Essex College, אוניברסיטת ברייטון 
 סוגה:  סינת'-פופ • גל חדש (עם "יאזו")   R&B • נשמה • פופ רוק • ג'אז
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  אנגלית, צרפתית 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס (1983-2002)   Sanctuary Records ‏(2002-2006)   יוניברסל מיוזיק גרופ (2006-2007)
 מספר צאצאים:  3 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אליסון מויה (בצרפתית: Alison Moyet; נולדה ב-18 ביוני 1961) היא זמרת-יוצרת בריטית. בראשית שנות השמונים הייתה הסולנית של צמד הסינת'-פופ "יאזו", ולאחר מכן המשיכה בקריירת סולו במסגרתה נמכרו אלבומיה עד היום במעל 20 מיליון עותקים.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

מויה נולדה בשם ז'נבייב אליסון ג'יין מויה, בעיר שינה קטנה בשם בילריסיי במחוז אסקס שבמזרח אנגליה, לאב צרפתי ולאם אנגלייה. היא גדלה בעיר בסילדון. לאחר שעזבה את בית הספר בגיל 16, עבדה כמוכרת בחנות ובמקביל עברה הכשרה להיות מכוונת פסנתרים. מויה הייתה מעורבת במספר להקות פאנק רוק ובלוז שפעלו באזור דרום-מזרח אסקס בסוף שנות השבעים וראשית שנות השמונים, דוגמת "The Vandals" ו-"The Screamin' Ab Dabs".
ביוגרפיה > יאזו

קריירת הפופ של מויה החלה ב-1981, כשהקימה את צמד הסינת'-פופ "יאזו" ("Yazoo") ביחד עם וינס קלארק, חבר לשעבר בלהקת "דפש מוד" ואחד ממייסדיה. השניים הכירו בעיר בסילדון, בה שניהם גדלו. בארצות הברית נקרא הצמד "יאז" ("Yaz"), מאחר שהשם יאזו כבר היה בשימוש של להקת רוק אמריקאית.
הצמד הקליט שני אלבומי אולפן, "Upstairs at Eric's" ‏(1982, מקום שני במצעד האלבומים הבריטי) ו-"You and Me Both" ‏(1983, מקום ראשון במצעד הבריטי), מהם יצאו מספר סינגלים מצליחים, כגון "Only You", "Situation" ו-"Nobody's Diary". להיטם המצליח והידוע ביותר היה "Don't Go", שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי, וכן הגיע למקום הראשון במצעד הדאנס האמריקאי ושהה בו שבועיים.
ב-1983 החליטו מויה וקלארק לפרק את הצמד. בעוד שקלארק המשיך והקים שני צמדים נוספים (תחילה "The Assembly" עם פרגל שארקי, ולאחר מכן "אירייז'ר" עם אנדי בל), מויה חתמה על חוזה הקלטות בחברת התקליטים קולומביה רקורדס והחלה את קריירת הסולו שלה.
באמצע 2008 מויה וקלארק איחדו את "יאזו" באופן חד-פעמי, לצורך סדרה קצרה של הופעות חיות.
ביוגרפיה > חייה האישיים

נישואיה הראשונים של מויה היו למלקולם לי, שהיה ספר במקצועו, ולשניים נולד בן בשם ג'ו. הנישואים הסתיימו בגירושין. לאחר מכן היא ניהלה מערכת יחסים עם מנהל ההופעות קים מקארת'י, ונולדה להם בת בשם אלכס. כיום מויה נשואה בשנית, לעוזר ההוראה דייוויד באלארד, ולשניים בת משותפת בשם קייטלין.
מויה מתגוררת כיום עם משפחתה בהרטפורדשייר שבמזרח אנגליה.
דיסקוגרפיה נבחרת

לרשימת האלבומים והסינגלים של יאזו, ראו: יאזו - דיסקוגרפיה נבחרת.
דיסקוגרפיה נבחרת > אלבומי אולפן

| שנה | שם האלבום | מיקום שיא במצעד הבריטי | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1984 | Alf‏ | 1 | אלבום הבכורה   אלבום פלטינה X ‏4 |
| 1987 | Raindancing‏ | 2 | אלבום פלטינה כפולה |
| 1991 | Hoodoo | 11 | אלבום כסף |
| 1994 | Essex | 24 |  |
| 2002 | Hometime | 18 | אלבום כסף |
| 2004 | Voice | 7 | אלבום של גרסאות כיסוי   אלבום זהב |
| 2007 | The Turn | 21 |  |
דיסקוגרפיה נבחרת > אלבומי אוסף

| שנה | שם האלבום | מיקום שיא במצעד הבריטי | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | Singles | 1 | אלבום פלטינה |
| 2001 | The Essential Alison Moyet | 16 | אלבום כסף |
| 2009 | Revisited: The Very Best Of Alison Moyet | 17 |  |
דיסקוגרפיה נבחרת > סינגלים בולטים

| שנה | שם הסינגל | מיקום שיא במצעד הבריטי |
| --- | --- | --- |
| 1984 | Love Resurrection | 10 |
| 1984 | All Cried Out | 8 |
| 1984 | Invisible | 21 |
| 1985 | That Ole Devil Called Love | 2 |
| 1986 | Is This Love | 3 |
| 1987 | Weak in the Presence of Beauty | 6 |
| 1987 | Love Letters | 4 |
| 1991 | It Won't Be Long | 50 |
| 1994 | Whispering Your Name | 18 |
הערות שוליים

↑  יהודה נוריאל, "צחוק הגורל", מוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות, 12.2.2010
↑  איתמר זהר, אליסון מויה בפסטיבל אשה: קול שלא החליד, באתר הארץ, 9 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007410100505171  BIBSYS: 10063710  BNE: XX1001292  BnF: cb138977729 (data)  GND: 134467574  ISNI: 0000 0001 1468 6662  LCCN: n92014515  MusicBrainz: 79feb79b-8f0d-4306-b30a-e28bd88c9323  NKC: xx0022879  NLA: 35792558  NSK: 000236412  NTA: 07312477X  RERO: 02-A008992010  SUDOC: 086274910  Trove: 1089940  VIAF: 19866356   WorldCat (עם VIAF): 19866356
וינס קלארק

| --- | --- |

וינס קלארק בסן פרנסיסקו, 1986
 לידה:  3 ביולי 1960 (בן 64) סאות' וודפורד, אנגליה
 שם לידה:  וינסנט ג'ון מרטין
 שם במה:  Vince Clarke 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 עיסוק:  חבר בלהקות דפש מוד, יאזו ואירייז'ר
 סוגה:  סינת'-פופ • אלקטרופופ • גל חדש • דאנס
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  סינתיסייזר  גיטרה
 חברת תקליטים:  מיוט רקורדס 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
וינס קלארק (באנגלית: Vince Clarke; נולד ב-3 ביולי 1960) הוא מוזיקאי ופזמונאי סינת'-פופ בריטי. היה חבר במספר להקות מצליחות, ביניהן דפש מוד, יאזו ואירייז'ר.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

קלארק נולד בשם וינסנט ג'ון מרטין בסאות' וודפורד, פרבר של צפון-מזרח לונדון. הוא גדל בעיר בסילדון שבמחוז אסקס. בילדותו למד לנגן על כינור ולאחר מכן גם על פסנתר.
בסוף שנות השבעים קלארק וחברו לספסל הלימודים אנדרו פלטשר הקימו את להקת "No Romance in China" ("אין רומנטיקה בסין"), שפעלה זמן קצר. ב-1979 הקימו השניים את להקת "French Look" ("מראה צרפתי"), הגרסה המוקדמת של "דפש מוד", שלאחר הצטרפותו של מרטין גור שינתה את שמה ל-"Composition of Sound". בהרכבים אלה שימש קלארק גם בתפקיד הסולן.
ביוגרפיה > דפש מוד

ב-1980 הזמר דייב גהאן הצטרף להרכב להקת "Composition of Sound", ושם הלהקה שונה ל-"דפש מוד". קלארק עבר מעמדת הסולן לעמדת נגן הסינתיסייזר, ובאותה תקופה גם אימץ לעצמו את שם הבמה וינס קלארק. ב-1981 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "Speak & Spell". קלארק היה אחראי לכתיבתם של תשעה מתוך אחד-עשר שירי האלבום, כולל הלהיט "Just Can't Get Enough", שיצא כסינגל השלישי מתוך האלבום, והיה לשיר הראשון של הלהקה שהופק לו וידאו קליפ.
"Speak & Spell" היה האלבום היחיד של הלהקה שבו לקח קלארק חלק. הוא עזב את הלהקה זמן קצר לאחר יציאת האלבום, והקליפ הראשון של הלהקה היה גם לקליפ היחיד שלה בו הופיע קלארק. היו שמועות רבות סביב עזיבתו את הלהקה, אך השמועה הרווחת ביותר, וזו שקלארק אף הודה בה בעצמו, היא שלא אהב את הכיוון אליו הלכה הלהקה. בראיונות מאוחרים שנערכו עמו, התוודה קלארק כי לא אהב את האספקטים הציבוריים של ההצלחה, כגון סיבובי ההופעות והראיונות לתקשורת, ועל כן מצא עצמו בעימותים בלתי פוסקים עם חבריו ללהקה, בעיקר בזמן סיבובי ההופעות.
"דפש מוד" המשיכה לפעול שנים רבות לאחר עזיבתו (הלהקה פעילה עד היום), והפכה לאחת הלהקות המוכרות והמצליחות ביותר בעולם.
ביוגרפיה > יאזו

לאחר שעזב את "דפש מוד" חבר קלארק לזמרת אליסון מויה, ועוד באותה שנה (1981) הקימו השניים את צמד הסינת'-פופ "יאזו". קלארק ומויה הכירו בעיר בסילדון, בה שניהם גדלו. בארצות הברית נקרא הצמד "יאז", מאחר שהשם יאזו כבר היה בשימוש של להקת רוק אמריקאית.
הצמד הקליט שני אלבומי אולפן, "Upstairs at Eric's" ‏(1982, מקום שני במצעד האלבומים הבריטי) ו-"You and Me Both" ‏(1983, מקום ראשון במצעד הבריטי), מהם יצאו מספר סינגלים מצליחים, כגון "Only You", "Situation" ו-"Nobody's Diary". להיטם המצליח והידוע ביותר היה "Don't Go", שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי, וכן הגיע למקום הראשון במצעד הדאנס האמריקאי ושהה בו שבועיים. חברי הצמד כתבו את כל שיריהם בעצמם.
יחסיהם של קלארק ומויה החלו להתערער כבר בתחילת עבודתם על האלבום השני, וזמן קצר לפני יציאתו של האלבום הם הודיעו על החלטתם לפרק את הצמד. מויה חתמה על חוזה הקלטות בחברת התקליטים קולומביה רקורדס והחלה את קריירת הסולו שלה.
באמצע 2008 מויה וקלארק איחדו את "יאזו" באופן חד-פעמי, לסדרה של 18 הופעות חיות באירופה ובארצות הברית, לכבוד הוצאת מארז תקליטורים ו-DVD של הצמד.
ביוגרפיה > The Assembly

ב-1983 חבר קלארק למפיק אריק רדקליף, שהיה שותף להפקת האלבומים של "יאזו", והשניים הקימו פרויקט סינת'פופ בשם "The Assembly", שבו היה אמור קלארק לשתף פעולה עם זמר אחר בכל פעם. בסופו של דבר הפרויקט לא שרד זמן רב, ויצא ממנו סינגל אחד בלבד, שבו הזמר היה פרגל שארקי. הסינגל, "Never Never", זכה להצלחה והגיע למקום החמישי במצעד הבריטי. במקביל הקימו קלארק ורדקליף לייבל בשם "Reset Records", ובמהלך השנים 1984–1983 הפיקו במסגרתו ארבעה סינגלים למוזיקאי הסינת'פופ רוברט מארלו.
ביוגרפיה > אירייז'ר

בתחילת 1985 פרסם קלארק מודעה במגזין המוזיקה "מלודי מייקר", בה חיפש זמר. אחד מאלו שענו למודעה היה אנדי בל, שהיה מעריץ של קלארק. השניים הקימו את "אירייז'ר", אחת מהלהקות המצליחות ביותר שצמחו מה"גל החדש" והנאו-רומנטי של שנות השמונים, שפעילה עד היום ומכרה עד כה כ-26 מיליון אלבומים ברחבי העולם.
נכון ל-2010 ובמהלך 25 שנות פעילות, הצמד הוציא 13 אלבומי אולפן (ארבעה מהם הגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי ולמעמד של אלבום פלטינה), 11 אלבומי EP, ‏10 אלבומי אוסף והופעות חיות וקרוב ל-40 סינגלים, מהם 17 שהגיעו ל"עשרת הגדולים" במצעד הבריטי. בין להיטיהם הגדולים: "Sometimes", "Victim of Love", "The Circus", "Ship of Fools", "A Little Respect", "Love to Hate You", "Take a Chance on Me" ו-"Who Needs Love Like That". חברי הצמד כותבים את כל שיריהם בעצמם.
ביוגרפיה > פרויקטים אחרים

ב-1984 חבר קלארק לשלושה מוזיקאים נוספים, והארבעה הקימו הרכב בשם "West India Company", שהוציא מיני-אלבום ובו ארבעה שירים.
ב-1999 שיתף פעולה עם מפיק הסינת'פופ מרטין וייר, ותחת השם "The Clarke & Ware Experiment" ("הניסוי של קלארק ווייר") הם הוציאו את האלבום "Pretentious". ב-2001 הם הוציאו אלבום נוסף בשם "Spectrum Pursuit Vehicles".
קלארק היה מרכיב מרכזי בפרויקט שהוקם בשנת 2000 ונקרא "Family Fantastic". ההרכב הוציא בשנת 2000 את האלבום "!Nice" וב-2007 הוציא אלבום נוסף, "Wonderful".
ב-2007 כתב עבור להקת הפופ הנשית "Girl Authority" את הסינגל "Let's Get Together", שהופיע גם באלבומה השני של הלהקה. השיר נכתב במקור עבור "דפש מוד", אך מעולם לא הוקלט על ידם.
במהלך השנים היה אחראי קלארק לרימיקסים לשיריהם של אמנים רבים, ביניהם "האפי מאנדייז", אליסון מויה, "סימפל מיינדס", "רמשטיין", "הסאטרדייז" ו"פרנץ פרדיננד".
בשנת 2012 ביחד עם אן ברון הוא יצר גרסת כיסוי לשיר "Fly on the Windscreen" של דפש מוד.
ביוגרפיה > חייו האישיים

ב-2004 התחתן קלארק עם טרייסי הארלי, ולשניים יש בן.
דיסקוגרפיה נבחרת - אלבומי אולפן > עם דפש מוד

1981 - Speak & Spell ‏
דיסקוגרפיה נבחרת - אלבומי אולפן > עם יאזו

1982 - Upstairs at Eric's ‏
1983 - You and Me Both ‏
דיסקוגרפיה נבחרת - אלבומי אולפן > עם אירייז'ר

1986 - Wonderland ‏
1987 - The Circus ‏
1988 - The Innocents ‏
1989 - !Wild ‏
1991 - Chorus ‏
1994 - I Say I Say I Say ‏
1995 - Erasure ‏
1997 - Cowboy ‏
2000 - Loveboat ‏
2003 - Other People's Songs ‏
2005 - Nightbird ‏
2006 - Union Street ‏
2007 - Light At The End Of The World ‏
ארגוליס

| --- | --- |
מפרץ ארגוליס, במזרח ארגוליס, כפי שנראה ממצודת פלמידי, נאפפליו.
מפרץ ארגוליס, במזרח ארגוליס, כפי שנראה ממצודת פלמידי, נאפפליו.
 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  מחוז פלופונסוס
 חבל ארץ:  פלופונסוס
 רשויות מוניציפליות ביחידה האזורית:  1. נאפפליו 2. ארגוס-מיקנס 3. אפידאורוס 4. ארמיוני
 בירת היחידה האזורית:  נאפפליו
 תאריך ייסוד:  2011 
 שטח:  2,154 קמ"ר
 גובה:  97 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביחידה האזורית:  93,934 (2021)
  ‑ צפיפות:  45 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  37°40′00″N 22°50′00″E﻿ / ﻿37.666666666667°N 22.833333333333°E﻿ / 37.666666666667; 22.833333333333 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מיקומה של ארגוליס (מסומנת באדום) ביוון    החלוקה המנהלית של ארגוליס לרשויות מוניציפליות. tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ארגוליס (ביוונית: Ἀργολίς) היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון.
ארגוליס המודרנית שייכת מנהלתית למחוז פלופונסוס, וממוקמת במזרח הפלופונסוס שבדרום יוון, על שטחו של רוב חצי האי ארגוליס. ארגוליס נתחמת על ידי המפרץ הסרוני במזרח, הים האגאי ומפרץ ארגוליס בדרום, ארקאדיה במערב, וקורינתוס בצפון. הפינה הדרום מזרחית של חצי האי ארגוליס, וכן מספר איים קטנים מדרומו ומזרחו, שייכים מנהלית למחוז אטיקה.
בתקופת יוון העתיקה, ארגוליס נשלטה על ידי הפוליס ארגוס, שעל שמה נקראה, וכללה בשטחה גם את החוף המערבי של מפרץ ארגוליס (שטח השייך היום לארקאדיה), ובכך גבלה בחבל לאקוניה שנשלט על ידי ספרטה. שתי ערי המדינה התחרו לעיתים קרובות על ההגמוניה בפלופונסוס, והיו יריבות מרות שנים רבות.
שטחה של ארגוליס 2,154 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה, נכון ל-2011, 97,044 נפשות. בירתה של ארגוליס היא נַאפְפְּלִיוֹ, עיר נמל על חופו הצפוני של מפרץ ארגוליס, אשר שימשה גם כבירה הראשונה של יוון המודרנית עד לשנת 1834.
ארגוליס הררית בחלקיה הצפון מזרחיים, מזרחיים ומערביים. עם זאת, מרכז ארגוליס והשטח שבין מפרץ ארגוליס ובין תעלת קורינתוס מישורי ופורה. שטח זה שימש כנתיב תחבורה ראשי לאורך ההיסטוריה, וכן כאדמה החקלאית העיקרית.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומו של יישוב בארגוליס עוד בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס, יישוב שקדם לארגוס הדורית ולתרבות המיקנית. נראה שהפלאסגים, הילידים המקורים של יוון, התגוררו ביישוב זה.
שרידיהם של היישובים הקדומים מיקנה וטירינס עדיין קיימים בצפון ארגוליס. באלף ה-2 לפנה"ס שלטה מיקנה על חלקים נרחבים ביוון הדרומית ובאגן הים התיכון, והתקופה שבין המאה ה-17 לפנה"ס, לבין המאה ה-11 לפנה"ס מכונה התקופה המיקנית עקב חשיבותה.
עם הפלישה הדורית בסוף האלף השני לפני הספירה התמוטט השלטון המיקני. שבטים דורים השתלטו על האזור, והעיר ארגוס נעשתה למרכזם ולמרכז ארגוליס. ארגוס הייתה כוח משמעותי בפלופונסוס לכל אורך תקופת יוון העתיקה, כאשר שיא כוחה והשפעתה היה במאה ה-8 לפנה"ס. התעצמותה של ספרטה באה במידה לא מבוטלת על חשבונה של ארגוס, ושתי הערים התחרו על הבכורה בפלופונסוס שנים רבות.
בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס עברה ארגוס, וארגוליס איתה, לתחום השפעתה של מוקדון, ובסוף המאה היא הצטרפה לליגה האכאית. לאחר המלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין הליגה האכאית ב-146 לפנה"ס, נפלה ארגוס, ואיתה ארגוליס, לידי שלטון רומאי, ובכך סיימה את קיומה כישות פוליטית עצמאית.
בעת המודרנית הייתה ארגוליס אחד ממוקדי מלחמת העצמאות היוונית: נַאפְפְּלִיוֹ, על חופו הצפוני של מפרץ ארגוליס, הייתה מבצר מרכזי של העות'מאנים, והיוונים צרו עליה כשנה, וכבשו אותה בנובמבר 1821. יואניס קפודיסטריאס, שהיה למושלה הראשון של יוון המודרנית, הגיע אל נאפפליו ב-1828, ובין 1829 ל-1834, שימשה העיר כבירת יוון.
מ-1833 עד 1899 היו ארגוליס וקורינתוס מאוחדים בתור מחוז מנהלי אחד, נומוס, שכלל בתוכו את האיים במפרץ הסרוני. ב-1909 אוחדו שני המחוזות בשנית, וב-1949 הופרדו בשנית. כחלק מהרפורמה המנהלית של 2011 בוטל מחוז המשנה הישן והוחלף ביחידה אזורית. יחידה זאת שמרה על אותם גבולות של קודמה, אולם הרשויות המוניציפליות שבתחומה אורגנו מחדש.
בתחילת 1998 גרם שיטפון בוצי ליד ארגוס לנזק חקלאי שהוערך בין מאות למיליוני דולרים.
ראו גם

ארגוס
הליגה האכאית
פלופונס
אפרו-פלסטינים

המרכז האפריקאי של ריבת אל-מנצורי העיר העתיקה, מזרח ירושלים
אפרו-פלסטינים הם פלסטינים ממוצא אפריקאי. מיעוט קטן של אפרו-פלסטינים, המוערך בכ-200–450 נפשות, מתגורר במתחם אפריקאי ברובע המוסלמי בירושלים. חלקים נוספים מהקהילה מתגוררים באזורים אחרים בירושלים כמו בית חנינא וא-טור.
ישנן גם אוכלוסיות בדואיות מחוץ לירושלים שיש להן שורשים לאנשים ממוצא אפריקאי, למשל בעיר יריחו או ברצועת עזה.
רקע

באופן היסטורי, ארץ ישראל הייתה פרובינציה תחת שלטון מעצמות זרות. החל מח'ליפות ראשידון במאה ה-7 ואילך, הובאו לעיר עבדים אפריקאים ממצרים במסגרת הסכמי עבדות עם הח'ליפות. במהלך ימי הביניים, הובלו עבדים אפריקאים לחליפות העבאסית דרך מסחר העבדים בים האדום. במאה ה-9, מוערך כי כשלושה מיליון אפריקאים הועברו למזרח התיכון כעבדים, ועבדו כחיילים עבדים וכעובדי כפייה בכלכלות המבוססות על חוות חקלאיות לאורך נהרות.
עם הזמן, עלייה לרגל למכה על ידי מוסלמים מומרים מאפריקה הפכה לנוהג מקובל כפי שממחישים חייו של מאנסה מוסא, מלך ממלכת ימי הביניים של מאלי. אם כי עלייה זו הפכה לנפוצה רק במאה ה-15, כאשר האסלאם התפשט בקרב האוכלוסייה הרחבה. ישנן קהילות פלסטיניות הטוענות שמקורן בעולי רגל מסודאן ומרכז אפריקה (בעיקר צ'אד) שהגיעו לארץ ישראל כבר במאה ה-12. מטרתם המקורית הייתה להגיע למכה כחלק מהחאג', ולאחר מכן הם ביקרו בירושלים כדי לבקר במסגד אל-אקצא.
רוב הקהילה האפרו-פלסטינית מורכבת מצאצאים של אנשים שמקורם בניגריה, סודאן, סנגל וצ'אד, כאשר רבים מהם הגיעו לארץ ישראל במהלך המנדט הבריטי. רבים מהם, לפי אברהם מיליגרם, הגיעו כעובדים מגויסים במהלך מסע המלחמה של הגנרל אדמונד אלנבי נגד הטורקים בשלביה המאוחרים של מלחמת העולם הראשונה. קבוצה נוספת טוענת לייחוס לצבא ההצלה הערבי שנלחם בצד הערבי במלחמת העצמאות.
למרות ההיסטוריה המשותפת והקרבה הפיזית, הקהילה האפרו-פלסטינית בירושלים סבלה מאפליה גזענית מצד פלסטינים אחרים. בשפה המדוברת הפלסטינית, משתמשים במונח "סומאר" (כהה עור) כדי לתאר אנשים כהי עור, במקום המונח "סאוד", הנחשב לבעל משמעות גסה.
זמנים מודרניים

בעקבות השלטון העות'מאני הפכו הריבטים לחלק מהאמון הדתי (ווקף). המנהיג הפלסטיני והמופתי של ירושלים השייח' אמין אל-חוסייני השכיר את המתחמים הללו לפלסטינים ממוצא אפריקאי, כהכרת תודה על נאמנותם כמגיני מסגד אל-אקצא לאחר שאחד השומרים האפריקאים, ג'יבריל תחרורי, לקח כדור מכוון למופתי. שכר הדירה נותר נומינלי ברובו. אפרו-פלסטינים שהקשר שלהם לירושלים קדם ל-1947 מצאו עצמם באחד האזורים הבעייתיים ביותר באזור. הם התאהבו בעיר ירושלים ובקשרים עמוקים לאסלאם, הם נישאו לפלסטינים וממשיכים להזדהות כפלסטינים.
לאחר סיום השלטון העות'מאני, הפכו המתחמים לחלק מוקף הדתי. המנהיג הפלסטיני והמופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, השכיר את המתחמים לפלסטינים ממוצא אפריקאי כאות הוקרה על נאמנותם בהגנה על מסגד אל-אקצא, לאחר שאחד מהשומרים האפריקאים, ג'יבריל טהרורי, ספג כדור שנועד למופתי. השכירות נותרה סמלית במידה רבה.
האפרו-פלסטינים החיים כיום בשני המתחמים ליד מסגד אל-אקצא רואים באזור זה את ביתם מאז שנת 1930. הם סבלו מגזענות, כאשר חלק מהפלסטינים קראו להם "עבדים" ואת שכונתם כינו "כלא העבדים".
הקהילה האפרו-פלסטינית התמודדה גם עם מכשולים בירוקרטיים בנושא נסיעות וכרטיסי זהות. אי-האזרחות הישראלית של חלקם מקשה על קבלת דרכונים ממדינות כמו צ'אד או צרפת, והמחסומים סביב באב אל-מג'ליס הפכו את השכונה לנגישה פחות, מה שהוביל להטרדות נוספות ואובדן כלכלי משמעותי בשל היעדר תיירות.
אגודת הקהילה האפריקאית (ACS), שהוקמה בשנת 1983, מארגנת פעילויות חברתיות, ספורט ועזרה הדדית כדי לחזק את הקהילה האפרו-פלסטינית בירושלים. עם הזמן, התחזקו הקשרים בין הקהילה לקהילות נוספות כמו נוצרים אתיופים ועברים שחורים, אך אין יחסים עם יהודים אתיופים בשל שירותם בצה"ל.
ככל שיותר מהקהילה עוברת לפרוורים, הקשרים מתחזקים עם נוצרים אתיופים וקהילת העבריים מדימונה.