stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשיאן בר נדבך
אזכוריו בתלמוד

בתלמוד הבבלי מוזכר שאמר בשמו של רב יהודה דין בהלכות סת"ם, ויש גורסים שאמר דין זה בשם רב. דין נוסף שאמר בהלכות סת"ם, אמר רבי זעירא בשמו בתלמוד ירושלמי, שם נקרא "אשייאן בר נידבה".
היה חתנו של רבי ייבא, שפירש בשם רב את דברי הברייתא הקובעת כי כאשר אדם בונה כותל (קיר) הסמוך לכותל חבירו, עליו להרחיק את הכותל מכותל חבירו כדי שלא יסתיר את אור השמש, וקבע שהמרחק הדרוש להרחקה הוא כרוחב חלון.
שמו

לדעת הרב ראובן מרגליות ייתכן ש"אשיאן בר נדבך" זהו כינוי שניתן לחתנו של ייבא על שם ההלכה בענייני כותל שאמר בשם רב, ועל פי הפסוק בספר עזרא ”וְאֻשּׁוֹהִי מְסוֹבְלִין... נִדְבָּכִין דִּי אֶבֶן גְּלָל תְּלָתָא וְנִדְבָּךְ” - "אשוהי" הם יסודות, ו"נדבך" פירושו שורת אבנים.
ג'ון שיי

| --- | --- |

גנרל סר ג'ון שיי (1919)
 לידה:  7 בינואר 1869 סנט ג'ונס, מחוז ניופאונדלנד ולברדור, קנדה קנדה
 פטירה:  1 במאי 1966 (בגיל 97) פולהאם, לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השכלה:  בית הספר סדברג  האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 השתייכות:  הצבא הבריטי צבא בריטניה
 תקופת הפעילות:  1888–1932 (כ־44 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד "בריגדת הרגלים ה-151" (אנ') (1915-1916) מפקד הדיוויזיה ה-30 (1916-1917) מפקד הדיוויזיה ה-60 (1917-1919) מפקד הדיוויזיה השלישית "לאהור" (1919-1921) מפקד זירת מרכז הודו (1921-1924) מפקד הזירה המזרחית של הודו (1928-1932)
 פעולות ומבצעים
 המערכה לשחרור צ'יטראל מלחמת הבורים מלחמת העולם הראשונה • החזית המערבית • המערכה על סיני וארץ ישראל
 עיטורים
  "אביר" במסדר האמבט  "עמית" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  "אביר מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  אות השירות המצוין  מדליית הודו (אנ') עם "אבזם" משחררי צ'יטראל  מדליית דרום אפריקה של המלכה (אנ')  מדליית דרום אפריקה של המלך (אנ')   עלה אוזכר בשדרים
 
ציור של גנרל סר ג'ון שיי, 1918
(על ידי ג'יימס מקביי)
קצינים בריטים בכירים צופים מירושלים לכוון בקעת הירדן. משמאל לימין:פילדמרשל אדמונד אלנבי, הבישוף של ירושלים, לוטננט קולונל מוריי, המזכיר הצבאי של הנסיך ארתור, מייג'ור גנרל ג'ון שיי, גנרל אדוארד באלפין, גנרל הנרי שובל וגנרל פיליפ צ'טווד (19 במרץ 1918)
שיי (משמאל) עם גנרל פיליפ צ'טווד (מפקד הקורפוס ה-20)
גנרל סר ג'ון שיי (באנגלית: John Stuart Mackenzie Shea;‏ 7 בינואר 1869 - 1 במאי 1966) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית ובמערכה על סיני וארץ ישראל. לאחר המלחמה מונה לתפקידים בכירים בהודו.
ביוגרפיה

שיי נולד ב-1869 בעיר סנט ג'ונס שבמחוז ניופאונדלנד ולברדור, קנדה. אביו היה קולונל בצבא בריטניה (H J F Shea). ב-1882 החל ללמוד בבית הספר התיכון "סדברג" (אנ') שבמחוז קאמבריה בצפון אנגליה. ב-1886 החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
קריירה צבאית > שנים ראשונות

ב-1888, עם סיום לימודיו באקדמיה, הוצב שיי לשירות ב"רגימנט האירי המלכותי" (אנ') בדרגת לוטננט משנה. ב-1890 הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1891 נשלח לשירות בצבא הודו הבריטית והוצב ב"בריגדת הרמחים ה-15 של בנגל" (15th Bengal Lancers) ושירת בהודו. ב-1895 היה במשלחת החילוץ שהשתתפה במערכה לשחרור צ'יטראל. בתחילת 1899 הועלה לדרגת קפטן.
קריירה צבאית > מלחמת הבורים

ב-1899 נשלח שיי לדרום אפריקה והשתתף במלחמת הבורים בפיקוד על יחידות אוסטרליות. במהלך מערכה זו היה מעורב באירועים הבאים:
קרבות בנאטאל (יוני 1900)
קרבות בטרנסוואל (יולי-נובמבר 1900, מרץ-מאי 1902)
קרבות במדינת אורנג' החופשית (דצמבר 1900, מרץ 1901 ומרץ 1901)
ב-1 באוגוסט 1901 הוביל שיי התקפה לילית של 200 חיילים אוסטרליים על מערך עגלות מבוצר בפיקוד של הלוחם הבורי יאן סמאטס. על התקפה זו זכה במדליית אות השירות המצוין וכמו כן אוזכר בשדרים.
בהמשך המערכה הועלה לדרגת מייג'ור כבוד. עם סיום המלחמה חזר להודו וב-1906 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למדריך במכללה לפיקוד ומטה של צבא פקיסטן בכוויתה תפקיד אותו מילא עד 1910.
קריירה צבאית > טרום מלמה

ב-1912 הועלה לדרגת לוטננט קולונל של כבוד ובתחילת 1914 הועלה רשמית ללוטננט קולונל.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > זירת אירופה

ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה שיי לקצין מטה בחיל המשלוח הבריטי שנשלח לחזית המערבית בצרפת. בהמשך הוצב בהדיוויזיה השישית והשתתף איתה בקרב הראשון על האן.
ב-1915 מונה למפקד "בריגדת הרגלים ה-151" (אנ') ונלחם איתה בקרב איפר השני.
בתחילת 1916 הועלה שיי לדרגת קולונל ובמאי מונה למפקד הדיוויזיה ה-30. בשלהי אותה שנה נלחם איתה בקרב על הסום.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > זירת ארץ ישראל

בתחילת 1917 הועלה שיי לדרגת מייג'ור גנרל ובאוגוסט מונה למפקד הדיוויזיה ה-60 שהוקמה בראשית המלחמה, שהתה באנגליה בראשית המלחמה והיוותה עתודה. יחד עם הדיוויזיה הגיע שיי, ביוני 1917, למערכה בארץ ישראל והצטרף חיל המשלוח המצרי. תחילה הוצבה הדיוויזיה בקורפוס ה-20 בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד ולקראת קרב מגידו הועברה לקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין.
יחד עם הדיוויזיה לחם שיי בקרבות הבאים:
קרב באר שבע (31 באוקטובר 1917)
קרב עזה השלישי (1-2 בנובמבר 1917)
הקרב על גבעות מע'אר (13 בנובמבר 1917)
כיבוש ירושלים (19 בנובמבר - 9 בדצמבר 1917). שיי היה הקצין שקיבל את מפתח העיר מיידי חוסיין אל-חוסייני
קרב עבר הירדן הראשון (21 במרץ - 2 באפריל 1918)
קרב עבר הירדן השני (30 באפריל - 4 במאי 1918)
קרב מגידו (19-25 בספטמבר 1918) במהלכו תקפה את הרי שומרון בגזרת סבסטיה.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > לאחר המלחמה

לאחר סיום המלחמה ב-1918, מילא שיי את התפקידים הבאים:
ב-1918 מונה למפקד הכוחות בארץ ישראל.
ב-1919 חזר להודו ומונה למפקד הדיוויזיה השלישית "לאהור".
ב-1921 מונה למפקד זירת מרכז הודו.
ב-1924 מונה לשליש של צבא הודו הבריטית.
ב-1928 מונה למפקד הזירה המזרחית של הודו.
ב-1932 פרש שיי מהצבא.
משפחתו

ב-1902 נישא שיי לוויניפרד מרי (Winifred Mary) לבית קונגרב (Congreve) ונולדו להם שלוש בנות.
אותות הערכה

"אביר" במסדר האמבט
"עמית" (1918) ו"אביר מפקד" (1919) במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
אות השירות המצוין
מדליית הודו (אנ') עם "אבזם" משחררי צ'יטראל
מדליית דרום אפריקה של המלכה (אנ') עם 4 "אבזמים"
מדליית דרום אפריקה של המלך (אנ') עם 2 "אבזמים"
אוזכר בשדרים במלחמת הבורים
לקריאה נוספת

ג'ון גריינג'ר, "הלחימה על ארץ ישראל-1917", הוצאת מודן והמעבדה התפיסתית באגף המבצעים של הוצאת משרד הביטחון, 2012
פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007
Dalbiac, Philip Hugh (1927). History of the 60th Division (2/2nd London Division). London: George Allen & Unwin. OCLC 6284226.
בית הכנסת ברמניקו סראט

בית הכנסת ברמניקו סראט (ברומנית: Sinagoga din Râmnicu Sărat, בעבר נקרא לפעמים גם ה"טמפל" היהודי ברמניקו סראט - Templul israelit din Râmnicu Sărat או "בית הכנסת הגדול") הוא בית כנסת לא פעיל בימינו השוכן בפינת הרחובות ז'יאילור מס. 1/ גאורגיצה לופסקו מס. 3 בעיר רמניקו סראט במחוז בוזאו ברומניה.
בעבר היו קיימים ביישוב שלושה בתי כנסת ובתי תפילה יהודים.
בית כנסת זה נבנה בשנת 1855.
הבניין, צנוע בממדיו ופשוט למדי בסגנונו, נמצא בתוך חצר. גגו עשוי מפח עם ארבעה מדרונים חלקים.
יש לו שורת חלונות בעלי מבנה קשתי מחודד עם מוטיבים של מגיני דוד. אפסיס חצי-מעגלי בקיר המזרחי מסמן את מיקומו של ארון הקודש.
באולם אין עמודים, כשהקומה העליונה מורכבת מגלריות של עזרת נשים, תלויות במוטות סולידיים. הבימה נמצאת על פלטפורמה מיד ממול הארון. פנים הבניין, שנשמר היטב, מקושט בקישוטים עשירים יחסית. הקירות והתקרה מכוסים ציורים. צבעי התקרה נותנים רושם של שמים עם כוכבים.
הריהוט עשוי מעץ מסיבי.
ג'ורג' סיר

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1997 (בן 26) לי-און-סי, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  George Harry Sear 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  Belfairs Academy 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ורג' סיר (באנגלית: George Sear; נולד ב-14 בנובמבר 1997 באנגליה) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה

ג'ורג' סיר נולד בשנת 1997 בלי און-סי (אנ').
קריירה

סיר החל את קריירת המשחק שלו בגיל 11 בתיאטרון. תפקידו הראשון היה במחזה מחכים לגודו. במשך תקופה ארוכה הוא שיחק בקביעות בתיאטרון רויאל בניוקאסל.
סיר ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה ב-2009 בתפקיד נואה מוריס בסדרה "The Bill". בין השנים 2014–2016 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הבריטית הסודות של אברמור. בשנת 2017 שיחק בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "וויל".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה אדמת הפקר. בשנת 2020 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה אלכס ריידר. באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה באהבה, ויקטור, סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיית נעורים-להט"בית המהווה ספין אוף לסרט "באהבה, סיימון" משנת 2018. בסדרה הוא מגלם את בנג'י קפמבל, חבר לכיתה של ויקטור, גיי מוצהר.
שנה לאחר מכן שיחק בסרט הקולנוע "Reefa".
פילמוגרפיה

2009: The Bill (סדרת טלוויזיה, 2 פרקים)
2013–2014: Friday Download (סדרת טלוויזיה, תפקיד חוזר, 9 פרקים)
2014-2016: הסודות של אברמור (סדרת טלוויזיה, 24 פרקים)
2015: Up All Night
2017: וויל (סדרת טלוויזיה, 7 פרקים)
2018: אדמת הפקר (סדרת טלוויזיה, 3 פרקים)
2020: אלכס ריידר (סדרת טלוויזיה, 5 פרקים)
מאז 2020 - הווה: באהבה, ויקטור (תפקיד ראשי, סדרת טלוויזיה)
2021 - Reefa (סרט קולנוע)
הערות שוליים

↑  George Sear, celebswood, ‏1 ביוני 2021
↑  Five Things You Didn't Know About George Sear, TVOvermind, ‏2 ביוני 2017
1 2  Alexandra Ramos, Love, Victor Cast: Where You've Seen The Actors Before, Cinemablend, ‏5 במאי 2021
↑  Savannah Walsh, Love, Victor Season 2: Everything We Know, ELLE, ‏5 ביולי 2020
↑  Tyler Dean Flores star of 'Reefa', from Harlem to Hollywood - blackfilm.com, blackfilm.com, ‏3 במרץ 2021
בית הסוהר איילון

| --- | --- |


הכניסה לבית סוהר אילון, 2018
 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר 
 מיקום:  רמלה 
 מדינה:  ישראל 
 מפעיל:  שירות בתי הסוהר 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1950
 תאריך פתיחה רשמי:  1950 
 קואורדינטות:  31°56′02″N 34°52′47″E﻿ / ﻿31.933826°N 34.879622°E﻿ / 31.933826; 34.879622
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית הסוהר איילון(למפת גוש דן רגילה) בית הסוהר איילון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסוהר איילון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסוהר איילון  he בית הסוהר איילוןhe בית הסוהר איילוןמפת  __ רמלה (in English: Ramla) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ לוד (in English: Ludd), __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council) ממזרח, מדרום וממערב: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) ממערב: __ באר יעקב (in English: Be'er Ya'akov) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מגדל שמירה בבית הסוהר איילון
he
בית הסוהר איילון (ידוע גם בשמו הקודם כלא רמלה) הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר השוכן בסביבת הערים רמלה ולוד. בית הסוהר משמש לכליאת אסירים שנשפטו על ידי בית משפט לתקופות מאסר ממושכות.
תולדות בית הסוהר

בסוף 1949 הוחלט על הקמת בית סוהר מרכזי ברמלה אליו ירוכזו כל האסירים במדינת ישראל. בית הסוהר נבנה על בסיס מצודת טגארט, מימי המנדט הבריטי. המבנה תוכנן כמצודה מבוצרת עם שני מגדלי שמירה לכיוון מזרח, בנוי סביב חצר מרכזית ושימש כתחנת משטרה ומתקן כליאה. בשנת 1950, הוכרז המבנה כבית הסוהר המרכזי של שירות בתי הסוהר, הלא הוא "כלא רמלה". התוכנית הייתה לבנות את בית הכלא באופן מודרני ולהקצות בו מתקני תעסוקה, הכשרת קרקע לחווה חקלאית ובניית מתקנים לפעילות חינוכית ותרבותית תוך מתן מענה לצרכיהם של בני כל הדתות. עם פתיחתו בשנת 1954 ובפיקודו של אברהם (ברייטפלד) מרחבי, הוקצה בו אגף לאסירות שתחילה מנו 12 נשים, אך לא היו בו מספיק תאים כדי להפריד בין אסירות מכורות לסמים ובין אסירות שאינן מכורות, בין מבוגרות לבין צעירות וכו' ובשל כך נגרמו חיכוכים רבים בין האסירות וביניהן לבין אנשי הסגל.
המבנה המקורי עבר הרחבות רבות מאז, ונוספו לו אגפים נוספים.
בשנת 1962 הוצא להורג בכלא איילון (אז כלא רמלה) הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
בשנת 1975 הוקם מרכז תעסוקה בבית הסוהר, אשר תורם לתהליך שיקום האסירים בכך שמקנה הרגלי עבודה, מעניק הכשרה מקצועית ונותן אופק תעסוקתי.
בשנת 1978 נפתח בסמוך לבית הסוהר "בית מעצר ניצן", שנקרא תחילה "בית מעצר רמלה", ובשנת 1981 הוחלף שמו של בית המעצר, בעקבות רציחתו של מפקד בית המעצר רוני ניצן.
בליל 8 בינואר 1979 ברחו מכלא רמלה שמונה אסירים. בריחתם עוררה דאגה רבה בשל מסוכנותם של האסירים וגם בשל הקלות שבה ברחו מבית הסוהר השמור ביותר במדינה. בעקבות הבריחה הודחו סגן מפקד הכלא ושלושה סוהרים בכירים מתפקידיהם, והוקמה ועדת חקירה שמצאה כי חילופים תכופים של קצינים בכירים בכלא, כמו קצין הביטחון וקצין המודיעין, גרמו לירידת המשמעת של האסירים ולליקויים משמעותיים ברמת הביטחון של הכלא. בנוסף, המפקד האחרון שמונה לכלא רמלה קיבל הכשרה לקויה מפאת קוצר הזמן. גם סגל הסוהרים באותה תקופה היה חסר השכלה נאותה ולא עבר קורסים והכשרות המתאימים לתפקידם.
בשנת 1984 נפתח מרכז החינוך הראשון בשירות בתי הסוהר. מרכז החינוך נועד לאפשר לאסירים לרכוש השכלה, חינוך והעצמה לצורך קידומם האישי ובכך נפתח חלון הזדמנויות חדש ללימודים ולאפשרות להשתלב בחיים נורמטיביים.
באמצע שנות ה-80 שונה שמו של בית הסוהר לשמו הנוכחי - "איילון" שם שניתן לו בשל מיקומו הגאוגרפי, בליבו של עמק איילון.
בית הסוהר בעשור השני של המאה ה-21

בבית הסוהר איילון כ-600 מקומות כליאה עבור אסירים השפוטים לתקופות מאסר ממושכות בגין מגוון עבירות פליליות והוא אחד מארבעת בתי הסוהר הפליליים של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בבית הסוהר 12 אגפים. ביניהם אגף שבו מוחזקים אסירים בהפרדה, אגף שמור ואגף אחד לשומרי מסורת.
300 אנשי סגל משרתים במתקן, ובכלל זה אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול. 86% מהאסירים משולבים בתוכניות שונות בתוך בית הסוהר, תוכניות אלו כוללות חינוך, טיפול, תעסוקה במפעלים ובמטבח, ניקיון, תחזוקה וכו'.
בכלא מרכז חינוך ובו 6 כיתות לימוד. תפקידו לסייע בשיקום אסירים ולהעניק להם השכלת יסוד, השכלה תיכונית ובכלל זה שיעורי אנגלית וכיתת מחשבים. כמו כן תוכניות מגוונות של כישורי חיים וחוגים שונים – אמנות, ספורט, מדיטציה, משפחה, הורות ועוד. בנוסף כולל בית הסוהר מרכז תעסוקה הכולל 8 מפעלים, ומעסיק כ-200 אסירים במפעלים של השב"ס ובמפעלים אזרחיים (כגון נגרייה, מפעל דפוס, מכבסה, מתפרה וכו').
בשנת 2012 קיבל בית הסוהר איילון פיקוד על המעבר הארצי. המעבר הארצי נועד לייעל את ניוד האסירים ברחבי הארץ.
בנובמבר 2020 ערכה מיקי חיימוביץ' ביקור בבית הסוהר, במסגרת תפקידה כיושבת ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה, והביעה זעזוע מהתנאים בבית הסוהר, ובין השאר דיווחה על שירותי כריעה מוזנחים ומלוכלכים ומקלחת שאינה עובדת. היא כתבה על הביקור: "המצב אף מחריד יותר בתאי ההרחקה שבהם מושמים אסירים שעברו עבירות משמעת. זהו אמצעי ענישה, אבל בתנאים שאינם ראויים לבני אדם".
בית הסוהר בעשור השני של המאה ה-21 > אגף האיקסים

אגף 15 הוא אגף מבודד ומופרד בין כותלי בית הסוהר איילון. אגף זה נקרא גם "אגף האיקסים" בעקבות כליאתו של מרדכי קידר שנכלא במקום בבידוד, על מעצרו הוטל איפול והוא זכה לכינוי "האסיר X". משהורחב המקום והיה לאגף ששימש לכליאת אסירים נוספים אשר נדרש בידוד בכליאתם, קיבל האגף את הכינוי "אגף האיקסים".
אסירים אחרים ששכנו באגף היו אברי אלעד, קוזו אוקמוטו ויגאל עמיר (למשך כמה שנים). ב-15 בדצמבר 2010 התאבד באגף זה העציר בן זיגייר.
תוכניות מיוחדות

מחלקת "הבשורה" - בשנת 2005 הוקמה מחלקה טיפולית לטיפול גמילה באסירים מכורים לסמים על פי הקריטריונים שנקבעו לכך. הטיפול במחלקה מתבסס באופן מובהק על עבודת עזרת מכור למכור, קבוצות תמיכה, קבוצות לעזרה עצמית, קבוצות 12 הצעדים ופגישות N.A.
"רדיו פוקוס" - בשנת 2017 הקימה קרין עובדיה ראפ באיילון את תחנת הרדיו הראשונה בין הסורגים - "רדיו פוקוס", בה אסירים מבית הסוהר משדרים לאסירים אחרים. התחנה משדרת במעגל סגור דרך ערוץ טלוויזיה לכלל בתי הסוהר הפליליים בישראל. הרדיו מופעל על ידי אסירים שנבחרו והוכשרו לתפקידים הנדרשים להפעלת התחנה (עריכה, תחקיר, הגשה והפקה) בהדרכה ופיקוח של צוות מקצועי קבוע. התכנים המשודרים בו הם תכנים שיקומיים, אינפורמטיביים, תעסוקתיים, טיפוליים וחינוכיים. מדובר בפרויקט חברתי שנועד להגדיל את הסיכוי לשקם את האסירים ולהחזירם לחברה. המיזם פועל בהובלת אגף האסיר ובשיתוף גורמים נוספים כגון עמותת טופז (הפועלת לקידום תרבות היזמות החברתית), הביטוח הלאומי בישראל (קרן למפעלים מיוחדים), המכללה האקדמית "ספיר" (הכשרת האסירים למקצועות הרדיו באמצעות החוג לרדיו ותקשורת של המכללה באמצעות היחידה למעורבות חברתית.
הערות שוליים

↑  איילת שני, יש כאלה שאתה רואה אצלם את הרוע בעיניים, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2017
↑  בית סוהר ל-1200 יוקם ליד רמלה, מעריב, 13 בדצמבר 1949
↑  שאול בן חיים, נידון למוות: אם אשמתי שיתלוני, מעריב, 29 בדצמבר 1953
↑  דליה מזורי, יפוטרו סגן מפקד כלא רמלה ו- קצינים בכירים, מעריב, 22 בינואר 1979
↑  רע"ב 8858/15 דידי סיבוני נ' שירות בתי הסוהר, ניתן ב־3 באוגוסט 2016, סעיף 10
↑  אורי טל, ‏נתונים על המצב הפיזי של מתקני הכליאה בארץ, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 22 בנובמבר 2009, עמ' 16-15
↑   רות פרל בהריר, הקשר בין אסירים בכלא אילון לחנויות יוקרה בכיכר המדינה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2016
↑  רועי רובינשטיין, שירותי "בול פגיעה" ומקלחת שלא עובדת: התנאים שהח"כית גילתה בכלא איילון, באתר ynet, 3 בנובמבר 2020
↑  דפנה ארד, קול הכלואים מכלא איילון: תחנת הרדיו המופלאה של אסירי ישראל, באתר Xnet‏, 17 במאי 2018
ארווה לה טלייה

| --- | --- |

צילום מ-2021
 לידה:  21 באפריל 1957 (בן 67) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פריז 7, המרכז להכנת עיתונאים של פריז 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  פרס גונקור (2020) 
 
ארווה לה טלייה (בצרפתית: Hervé Le Tellier; נולד ב-21 באפריל 1957) הוא סופר ובלשן צרפתי. חבר בקבוצת הספרות הבינלאומית אוליפו, והנשיא הרביעי שלה. זוכה פרס גונקור לשנת 2020 עבור ספרו "אנומליה".
ביוגרפיה

לה טלייה נולד בפריז. הוא החל את דרכו כעיתונאי מדעי, והצטרף לאוליפו בשנת 1992.
יצירתו

בשנת 1998 הוא זכה לתשומת לב משמעותית עם פרסום ספרו Les amnésiques n'ont rien vécu d'inoubliable בצרפת, אוסף של אלף משפטים קצרים מאוד המתחילים ב"אני חושב ש".
הרומן המורכב שלו Le voleur de nostalgie נכתב כמחווה לסופר האיטלקי איטלו קלווינו.
בשנת 2002 החל לפרסם ב"לה מונד" על בסיס יומי כרוניקה סאטירית קצרה בשם "נייר זכוכית". הוא ייסד, יחד עם פרדריק פאז'ס ואחרים, את "אגודת החברים של ז'אן-בטיסט בוטול" כדי לקדם את הפילוסוף הפיקטיבי הזה ואת בית הספר שלו ל"בוטוליזם".
בשנת 2006 פרסם מסה  בשם "האסתטיקה של אוליפו", המציגה נקודת מבט אישית מאוד על ספרות תחת אילוצים, מזווית לשונית.
ספרו "אנומליה" זיכה אותו בפרס גונקור לשנת 2020 ותורגם ל-45 שפות. לה טליה הוא החבר הראשון באוליפו שזכה בפרס זה.
ספרים

onates de bar, short stories, 1991.
Le Voleur de nostalgie, novel, 1992.
La Disparition de Perek, 1997.
Les amnésiques n'ont rien vécu d'inoubliable, 1998 (A Thousand Pearls (for a Thousand Pennies))
Inukshuk, 1998, videograms by Jean-Baptiste Decavèle.
Joconde jusqu'à cent, 1999.
Zindien, 2000, poetry, illustrated by Henri Cueco.
Encyclopaedia Inutilis, short stories, 2002.
Joconde sur votre indulgence, 2002.
Cités de mémoire, 2003, (Sighted cities)
La Chapelle Sextine, novel, 2005, (The Sextine Chapel).
Esthétique de l'Oulipo, essay, 2006.
Je m'attache très facilement, novel, 2007, (The Intervention of a Good Man).
Les Opossums célèbres, poetry, portmanteau words, illustrated by Xavier Gorce, 2007.
Assez parlé d'amour, novel, Éditions Jean-Claude Lattès, 2009 (Enough About Love).
L'Herbier des villes, urban haïkaï, Éditions Textuel, 2010.
Eléctrico W, novel, Éditions Jean-Claude Lattès, 2011.
Contes liquides de Jaime Montestrela, short stories, Éditions de l'Attente, 2013, Grand Prix de l'Humour Noir.
Demande au muet, socratic dialogs, Editions Nous, 2014.
Moi et François Mitterrand, 2016, Editions Jean-Claude Lattes
Toutes les familles heureuses, 2017, Editions Jean-Claude Lattes, (All Happy Families)
ספרים > באנגלית

קפלת הסיקסטין, תורגם על ידי איאן מונק, הוצאת ארכיון דלקי, 2011
אלף פנינים (לאלף אגורות), תורגם על ידי איאן מונק, הוצאת ארכיון דלקי, 2011
מספיק על אהבה, תורגם על ידי אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת, 2011
התערבותו של אדם טוב, בתרגומה של אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת
Electrico W, תורגם על ידי אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת
כל המשפחות המאושרות, תורגמה על ידי אדריאנה האנטר, עיתונות אחרת
"אגדות נוזלים", תורגם על ידי קול סוונסן, מהדורות הריבוע השחור.
ספרים > בעברית

אנומליה, תרגמה רמה איילון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022.
ספרים > בשיתוף פעולה עם אוליפו

קומפליום אוליפו, הוצאת אטלס, 1998
מסעות חורף, הוצאת אטלס, 2000.
ספרים > בשיתוף פעולה עם אחרים

הפאווים בראש, האנתולוגיה, בימוי. ברטראן ז'רום ופרנסואז טרסאר, גלימאר 2007
מילון הפאוונים בראשו, דיר. פרנסואז טרסארד, גלימאר, 2007
קריאות מאת רומן גארי, עורך. פרנסואה אובל, מהדורה משותפת Le Magazine littéraire -Gallimard, 2011
צ'יין, עם פיליפ די פולקו, Textuel Éditions
Contes de Perrault, שכתוב של כיפה אדומה, תחת הכותרת La Petite Rétrospective rouge, Editions Belfond, 2015.
יצירות לתיאטרון

Siréplikmacsimum, 1996
La Magie nakafé, "קהל צעיר", עם עמנואל ברויאר, 2002
Le Roi-Caillou, "קהל צעיר", עם עמנואל ברויאר, 2003
לה לוסטר, עם עמנואל ברויאר, 2006
בטכניקולור, עם רמי שֶני, 2006
מאדאם קולבר, קומדיה, עם רמי שֶני, 2007
הקרב על גרגוביה, קומדיה, עם רמי שֶניי, 2008
אמנזיאקים לא חוו שום דבר בלתי נשכח, עם אטיין קוקרו ואיזבל קניא, שעובד בשנת 2011 על ידי פרדריק שרבף
La Chapelle Sextine, קומדיה, עיבוד ,,בימוי ומשחק במופע יחיד של ז'אן בזייה, 2015
אני ופרנסואה מיטראן, קומדיה, עם  השחקן אוליבייה ברושה, עיבוד ובימוי של בנז'מן גיאר, 2016
ארוחת הערב שלי עם ווינסטון, קומדיה, בימוי ומשחק במופע יחיד של ז'יל כהן, 2019
יצירות אופרה

עם המלחין פרנסואה ריבק, Le Regard de Lyncée, אופרת פופ-רוק, 2001
עם פרנסואה ריבק, Qui est fou, אופרת פופ-רוק, 2003
עם המלחין ברונו ז'ינר, פיון לוקח סיור ב-D9,  אופרה קאמרית לפי הנובלה "התנועה הלבנה", 2012.
יצירות וידאו

רפליס, 26 דקות, עם ז'אן-בטיסט דקאוול, 1999
חוצה את פריז, 15 דקות, עם ז'אן-בטיסט דקאוול, 2008.
הערות שוליים

↑  אבנר שביט‏, רגע לפני שהוא הופך לסדרה הכי חמה על המסך, מהרו לקרוא את רב המכר הזה, באתר וואלה, 12 במאי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414177805171  BNE: XX5038075  BnF: cb121923254 (data)  GND: 139659781  ISNI: 0000 0001 2284 3197  LCCN: n93120342  LNB: 000322763  NKC: jo20211109952  NLG: 192693  NTA: 197406157  SNAC: w67h2m8z  SUDOC: 030525950  VIAF: 115518072   WorldCat (עם VIAF): 115518072
ג'ורג' סינר

ג'ורג' אלברט סינר (באנגלית: George Albert Sinner;‏ 29 במאי 1928 –  9 במרץ 2018) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1962–1966, וכמושל דקוטה הצפונית ה-29 בשנים 1985–1992.
ראשית חייו

ג'ורג' סינר נולד בפארגו שבדקוטה הצפונית, וגדל בעיר קאסלטון, כצעיר מבין ארבעת ילדיהם של אלברט פרנסיס סינר, חוואי ומנהל חשבונות בחברת פורד, ושל קתרין אוגוסטה ויילד.
סינר למד בבית הספר המכין סנט ג'וזף, קולג' מכין בתנאי פנימייה בקולג'וויל, מינסוטה, וסיים את לימודיו בו ב-1946. ב-1950 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת סנט ג'ון שבקולג'וויל. בשנים 1950–1951 הוא שירת במשמר הלאומי האווירי בטייסת התקיפה ה-178.
ראשית הקריירה

ב-1962 נבחר סינר לסנאט של דקוטה הצפונית, וכיהן בו תקופת כהונה אחת עד 1966, לאחר שלא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת. ב-1964 הוא ניסה להתמודד על מושב דקוטה הצפונית של מחוז הבחירה הראשון לבית הנבחרים של ארצות הברית מול מארק אנדרוז.
בהגיעו מרקע חקלאי, שירת סינר כנשיא מועצת איגוד מגדלי סלק הסוכר בעמק הנהר האדום בשנים 1975–1979. במהלך תקופה זו הוא היה יושב הראש של קבוצת אד-הוק שהייתה אחראית למימון ובנייה של מכלול חממות ושל המכון הצפוני של אוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית בפארגו. הוא שימש כחבר במועצות ובארגונים נוספים רבים, כולל במועצת השידור של דקוטה הצפונית, ובמועצה לחינוך גבוה של המדינה. במהלך תקופת שירותו במועצה זו הוא סייע בהקמת מערכת "שלושת הקולג'ים" שעד היום משמשת את אוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית, את אוניברסיטת המדינה של מינסוטה במורהד, ואת קונקורדיה קולג' במורהד. תוכנית זו מאפשרת לסטודנטים לשלב לימודים בקורסים שונים בכל אחד ממוסדות אלו.
מושל דקוטה הצפונית

סינר נבחר לתקופת כהונתו הראשונה כמושל דקוטה הצפונית ב-1984, ולתקופת כהונתו השנייה ב-1988. מועד תחילת כהונתו הראשונה היה שנוי במחלוקת עם המושל היוצא שנוצח בבחירות אלן אולסון. סינר טען שכהונתו תתחיל ב-1 בינואר 1985, ואילו אולסון טען שכהונתו צריכה הייתה להסתיים ב-6 בינואר, ארבע שנים בדיוק לאחר תחילתה. באותה תקופה, תאריך תחילת כהונת המושל לא היה ברור לא בחוקי המדינה ולא בחוקה. בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית הכריע בסוגיה לטובתו של סינר ב-5 בינואר, יום לפני שאולסון היה אמור לסיים את כהונתו בכל מקרה. אף על פי כן, לא קיים אולסון את ההחלטה ופינה את לשכת המושל רק ביום המחרת, אך תחילת כהונתו של סינר הוכרה למפרע ב-1 בינואר.
במהלך תקופת כהונתו של סינר כמושל, סבלה דקוטה הצפונית ממשבר החוות של שנות ה-80 במערב התיכון, וב-1989 חגגה המדינה את שנת המאה להיווסדה. המשמר הלאומי נקרא לשירות ב-1991 במלחמת המפרץ. בספר זכרונותיו של סינר, "נקודת המפנה", שפורסם ב-2011, הוא הסביר את ההיגיון שבהכרזת החוק הראשון בארצות הברית נגד עישון בבניין הקפיטול המדינתי, ופירט את הדחיפות שבטיסה באמצע הלילה להעברת תרומת לב לתינוק שהמתין לו בסן פרנסיסקו.
שנותיו האחרונות

סינר לא התמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל והוחלף במושל הרפובליקני אד שייפר. לאחר תום כהונתו שימש סינר כסגן הנשיא ליחסי ציבור וממשל של חברת הסוכר קריסטל במורהד, מינסוטה. במשך כל הקריירה שלו הוא נותר פעיל בפעילות החקלאית ליד קאסלטון.
סינר נשא לאישה את ג'יין באוט ב-1951, ולשניים נולדו עשרה ילדים. בנו של סינר, ג'ורג' ב. סינר, כיהן כחבר הסנאט של דקוטה הצפונית בשנים 2013–2017.
ג'ורג' סינר נפטר בפארגו ב-9 במרץ 2018, בגיל 89. הוא נטמן בבית הקברות סנט לאוס בקאסלטון.