stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנתוני הורוביץ
ביוגרפיה

הורוביץ נולד בלונדון למשפחה בעלת אמצעים, וכשהיה בן 8 נשלח ללמוד בפנימייה של ילדי עשירים. חוויה זו של החיים בפנימייה נוקשה, הרחק מן ההורים, באה לידי ביטוי בספרים שכתב ברבות השנים. אנתוני הורוביץ ידע מגיל צעיר מאוד שיהיה סופר. בגיל 22 חתם על הסכם עם הוצאה לאור, ומאז כתב ספרים ותסריטים רבים לילדים ולמבוגרים. ספריו של הורוביץ מאופיינים במתח, אימה והומור. הם תורגמו לשפות רבות.
אחד מספריו היותר מפורסמים הוא "אלכס ריידר- בלב הסערה", שהפך לסרט קולנוע מצליח, והיה החלק הראשון מסדרה בת 10 ספרים.
הספר השני בסדרה שתורגם לעברית נקרא: " אלכס ריידר - בטווח פגיעה". ספרו "כפר אשמדים" ראה אור בסדרת מרגנית בהוצאת זמורה-ביתן.
כמו כן, חיבר אנתוני הורוביץ מספר סדרות ספרים:
אלכס ריידר (Alex Rider) - 13 ספרים בסדרה
The Power of Five (טרם תורגם לעברית) - 5 ספרים בסדרה
האחים דיאמונד (Diamond Brothers) - 7 ספרים בסדרה
כתב את התסריט לסדרת האנתולוגיה "Murder in Mind" ‏(2003-2001) ששודרה ברשת BBC One.
כתב גם את התסריט לסדרת הטלוויזיה עטורה הפרסים "המלחמה של פויל" (2015-2002) (Foyle's War).
בינואר 2011, נבחר לכתוב ספר חדש לסדרת ספרי שרלוק הולמס.
בשנת 2016 הוא פרסם ספר "רצח לפי הספר".
בשנת 2024 יצר וכתב עבור ערוץ PBS את הסדרה "Moonflower Murders" המבוססת על הרומן באותו שם מאת הורוביץ משנת 2020.
בשנת 2025 יצר וכתב את סדרת המותחן "Nine Bodies in a Mexican Morgue" ברשת MGM+.
העלייה ההמונית

העלייה ההמונית היא העלייה שהחלה מייד לאחר קום מדינת ישראל. הייתה זו עליית פליטים ברובה – ניצולי השואה מאירופה והפליטים היהודים ממדינות ערב. עלייה זו הביאה לגידול עצום באוכלוסיית המדינה, כאשר תוך שלוש וחצי שנים בלבד הוכפלה האוכלוסייה מ-650,000 ל-1,300,000 תושבים. זהו שיעור גידול חסר תקדים בהשוואה לארצות קולטות הגירה.
העולים הגיעו ממספר רב של מדינות וחלקי עולם: מאירופה, מאסיה ומצפון אפריקה. חלקם הביאו מסורת תרבותית שונה מזו של התושבים הוותיקים, אשכנזים ברובם.
הקשיים שפקדו את המדינה הצעירה בתקופה זו נעוצים, לפחות בחלקם, בגידול המהיר של האוכלוסייה. המפגש בין עולים וותיקים, והשפעתו על הקולטים והנקלטים כאחד, היה אירוע משמעותי מאוד בתהליך התפתחותה של החברה הישראלית.
מאפייניה של החברה הישראלית ערב הקמת המדינה

במאי 1948 מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל כ-650,000 נפש. אוכלוסייה זו כללה כ-80% אשכנזים וכ-20% מזרחים.
שיעור בעלי ההשכלה התיכונית והגבוהה היה כשליש מהאוכלוסייה היהודית, שיעור גבוה לכל הדעות. רוב תושבי היישוב שלטו בעברית וכן ביידיש, אף שלא הרבו להשתמש בה בחיי היומיום, ובנוסף רובם היו חילונים מתוך בחירה. רוב התושבים היו צעירים ורווקים או בעלי משפחות קטנות, ומספר הגברים היה גדול בהרבה מזה של הנשים – 1,133 גברים על כל 1,000 נשים.
המבנה התעסוקתי של החברה היה כזה שאפשר להגדירו מודרני, כלומר דומה לזה שבארצות אירופה באותה תקופה: רבים עסקו במקצועות יצרניים בתחומי החקלאות, הבניין והתעשייה, ורבים אחרים עסקו במסחר זעיר, בפקידות ובמלאכה, מקצועות שרוב היהודים עסקו בהם בארצות מוצאם.
העיליות החברתיות שהתגבשו בחברה היישובית הצליחו לעצב בה תרבות פוליטית וחברתית ייחודית. הן ניסו לשמרה גם לאחר הקמת המדינה, אך העלייה ההמונית חוללה תמורות עמוקות בתרבותה של החברה הישראלית, כמו גם במעמדה של העילית החברתית.
מאפייני העולים בעלייה ההמונית

מיד עם קום המדינה ובפרט אחרי חקיקת חוק השבות נפתחו שערי הארץ לעלייה בלתי מוגבלת של יהודים, והמוני בני-אדם החלו לזרום אליה. בסך הכול הגיעו בעשור הראשון לאחר קום המדינה יותר מ-900,000 עולים – אף מדינה קולטת הגירה בעולם לא התמודדה עם מספר כה גדול של מהגרים ועם קצב גידול אוכלוסייה כה מהיר. קצב העלייה בעשור הראשון לא היה אחיד, והיא הגיעה בשני גלים: גל העלייה הראשון נמשך מקום המדינה עד סוף 1951, ובמהלכו הוכפלה אוכלוסיית המדינה. גל העלייה השני התחיל במחצית השנייה של העשור, משנת 1956 ואילך.
עם הכרזת המדינה הגיעו בתחילה עולים ממחנות המעצר בקפריסין. עולים אלו עוד נחשבו מבחינה סוציולוגית לחלק מהיישוב היהודי המתואר בפרק הקודם של ערך זה, ואלה שמצבם הבריאותי אפשר זאת, מילאו חלק פעיל בלחימה במלחמת העצמאות. לאחר מכן הגיעו אל הארץ עולים שהיו ערב הכרזת המדינה במחנות עקורים בשליטת בעלות הברית בשטחים הכבושים בגרמניה ואוסטריה. כמו גם מקהילות יהודיות גדולות שנשארו במזרח אירופה ובבולגריה. אלו יושבו בשכונות ערביות נטושות בעיקר ביפו ובחיפה. לאחר שהשכונות הערביות התמלאו בעולים, הוקמו מחנות העולים ובראשם שער העלייה בכניסה הדרומית לחיפה. העליות ההמוניות של הפליטים מארצות ערב כמו במבצע עזרא ונחמיה ובמבצע מרבד הקסמים הגיעו כבר אחרי שמחנות העולים עמדו על סף הקיבולת שלהם והחלה הקמתן של מעברות שמנו ב-1951 אוכלוסייה של כ-250 אלף איש.
מדינת ישראל הצעירה התקשתה בקליטת העלייה ההמונית ובמציאת המשאבים הדרושים לשם כך. לכן מקבלי ההחלטות הבינו שיצטרכו להחליט ולנקוט, לפחות זמנית בעלייה סלקטיבית. הרעיון של סלקציה בין סוגי העולים מאותו מקור נתקל בקשיים ונדחה, לכן פנו לקביעת סדר עדיפויות בעידוד העלייה מארצות שונות ויהדות רומניה הפסידה ליהדות עיראק.
בשידור בקול ישראל, ב-10 בפברואר 2008, טענה פרופ' אורה כהן שהסיבה לעצירת עליית יהודי רומניה בתקופה זו הייתה נעוצה בכך, שישראל הוצפה בגלי עולים, בעיקר מעיראק ומרומניה. לדבריה (ולדברי משתתפים נוספים בדיון הרדיופוני), לממשלת ישראל לא היו מספיק משאבים לקליטת הגל האדיר, לכן ניסתה להאט ולווסת את העלייה ובישיבה משותפת של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית הוחלט להעדיף את עולי עיראק על פני עולי רומניה ולהפסיק את הבאת היהודים מרומניה. העדפת יהודי עיראק הייתה על רקע החשש הגדול יותר לגורלם בארץ מוצאם, לעומת החשש ליהודי רומניה.
אלפים רבים מיהודי רומניה, שכבר קיבלו אישור יציאה מהשלטונות, "נתקעו" ברומניה והשלטונות הרומניים הפסיקו להנפיק אישורי יציאה נוספים.
אחד ההבדלים הבולטים בין העליות לארץ־ישראל בתקופת היישוב לבין העלייה ההמונית לאחר קום המדינה, היה הרכבן העדתי. לעומת תקופת היישוב, שבה היו כ-82 אחוזים מהעולים יוצאי אירופה ואמריקה, רק 44.5% מבאי העלייה ההמונית היו יוצאי אירופה ואמריקה, ואילו 53.4% מהם היו יוצאי אסיה ואפריקה. כתוצאה מכך השתנה מאוד ההרכב העדתי של האוכלוסייה היהודית בישראל, ובתום העשור הראשון למדינה היו בה 58% יוצאי אירופה ואמריקה ו־42% יוצאי אסיה ואפריקה.
בניגוד לעליות הקודמות, שיעור הילדים והזקנים בקרב עולי העלייה ההמונית היה גבוה מאוד. יתרה מזאת – אחוז הילדים בקרב עולי אסיה ואפריקה היה גבוה כמעט פי שניים מאחוז הילדים בקרב העולים מארצות אירופה ואמריקה, וההבדל נעוץ בשיעורי הילודה הגבוהים יותר בקרב העולים המזרחים. בנוסף, העלייה הייתה ברובה עלייה של משפחות שלמות, במסגרת קהילות שלמות, להבדיל מן העליות בתקופת היישוב, ובעיקר העלייה השנייה והשלישית, שהיו ברובן עליות של צעירים, רווקים או בעלי משפחות קטנות.
מאפייני העולים בעלייה ההמונית > שיעורי העולים בשנים 1948–1960 – מדינות עיקריות (באלפים)

אירופה:
רומניה – 150
פולין – 146
בולגריה – 39
הונגריה – 24
צ'כוסלובקיה – 19
אסיה ואפריקה:
עיראק – 126
מרוקו – 124
תימן – 49
איראן – 37
תוניסיה – 36
ותיקים ועולים: אלה בעיני אלה

"ישראל רוצה בעלייה, אך הישראלים אינם רוצים בעולים". אמירה זו, שיוחסה לגיורא יוספטל[דרוש מקור], ראש מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, משקפת היטב את יחסם של חלק מהוותיקים בישראל לעולי העלייה ההמונית בעשור הראשון, יחס של הסתייגות מופגנת, אם לא עוינות, שעמד בסתירה בולטת לעקרונות מסורתיים ביהדות כמו "כל ישראל חברים" או "כל ישראל ערבים זה לזה", ובניגוד לעקרונות קיבוץ הגלויות והעלייה החופשית שמצאו את ביטויים במגילת העצמאות ובחוק השבות.
הסתייגותם של הוותיקים הופנתה כלפי ניצולי השואה מאירופה, וביתר שאת כלפי העולים מארצות האסלאם – יוצאי צפון אפריקה, עיראק, תימן. העולים מארצות האסלאם, ובמיוחד אלה מצפון אפריקה, נחשבו על ידי רבים מהממסד הקולט בישראל לפרימיטיביים, ל"חומר אנושי" גרוע ולחסרי תרבות. יחס זה כלפי העולים היה נחלת הפוליטיקאים, אנשי הרוח ואפילו עיתונות התקופה.
יחסם של העולים כלפי האוכלוסייה הוותיקה (האשכנזית ברובה) התאפיין אף הוא בדעות קדומות ובסטריאוטיפים שליליים. ואולם, בתקופת העלייה ההמונית עצמה לא ניתן ביטוי של ממש לדעות אלה. לימים הן מצאו ביטוי בעיקר ברומנים ובאוטוביוגרפיות שכתבו בדרך-כלל מי שהיו נערים צעירים בתקופת העלייה ארצה, למשל סמי מיכאל, שמעון בלס ויצחק בר-משה.
חלוקת לתקופות משנה

את תקופת העלייה ההמונית מקובל לחלק לתקופות משנה:
1948–1949: תקופת בתי העולים ומחנות עולים כדוגמת שער העלייה בחיפה, אלו היו מקומות אליהם הופנו עולים במטרה לתת להם שהות להסתגלות, ובמקביל להעביר אותם את הצעדים הפורמליים לקליטתם. לתקופה זו שייכים גם הפניית עולים ליישובים ערביים נטושים וכן למחנות הצבא הבריטי שהתפנו.
1950–1952: תקופת המעברות.
1953–1954: תקופת שפל יחסי בעליה בה הוחל בפיזור האוכלוסין.
1954–1956: תקופת "מהאוניות אל הכפר".
לקריאה נוספת

אורי בהרל, השפעת העלייה ההמונית על השכר בישראל, מרכז פאלק לחקר כלכלי בישראל, ירושלים, תשכ"ה (הספר בקטלוג ULI)
דבורה הכהן, עולים בסערה : העלייה הגדולה וקליטתה בישראל 1953-1948, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1994, 320 עמ'
אליעזר דון יחיא, משבר ותמורה במדינה חדשה: חינוך, דת ופוליטיקה במאבק על העלייה הגדולה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2008.
משה ליסק, העלייה הגדולה בשנות החמישים: כישלונו של כור ההיתוך, הוצאת מוסד ביאליק, תל אביב, 1999.
מרדכי נאור (עורך), עולים ומעברות : 1952-1948: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן-צבי, מרכז רחל ינאית בן-צבי ללימודי ירושלים, 1986.
צבי צמרת, עלי גשר צר: עיצוב מערכת החינוך בימי העלייה הגדולה, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 1997.
בתיה שמעוני, על סף הגאולה, סיפור המעברה: דור ראשון ושני, דביר, אור יהודה, 2008.
אליעז ראובן-דנדקר, אז, מה הקר שלך?, הוצאת קמודן מוכאדם בסיוע מרכז מורשת יהדות קוצ'ין, 2018, עמ' 22–24.
מאמרים
צפריר גולדברג, דן פורת, ברוך שוורץ, בין סיפר רשמי לסיפר-נגד: תפיסות תלמידים את "העלייה הגדולה" של ראשית המדינה, מגמות מ"ד (4), 2007, עמ' 609–635.
יוסף גולדשטיין, העלייה הגדולה והכפרים הפלסטינים: דינאמיקה של התיישבות, 1951-1948, סוגיות חברתיות בישראל 12, 2011, עמ' 32–61.
עמירם גונן, "מחלוצים לעולים ביישוב הסְפר", בתוך: דבורה הכהן ומשה ליסק (עורכים), צומתי הכרעות ופרשיות מפתח בישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2010.
יחיעם ויץ, שורשי העלייה ההמונית, דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות העשירי, ב(1), 1989, עמ' 544–548.
מירי שטינהרדט, מטרות החינוך בתקופת העלייה ההמונית וביטויהן בהוראת הציור, דור לדור 31, 2007, עמ' 243–252.
עבודות דוקטורט
דויד נמרוד-סימרוט, עליית הנוער לנוכח העלייה והקליטה של יהודי ארצות האסלאם 1948–1954, האוניברסיטה העברית 2008.
הערות שוליים

↑  מתיה קם, עליות למדינת ישראל, באתר "תרבות•il"
↑  דן סואן, שמאל ימין: מחלומות חירות וצדק ללאומנות: סיפורה של החברה הישראלית, 2015, עמ' 138,139
↑  העלייה מרומניה באתר של המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  אייל כפכפי, ‏תוכנית – או סמל?, קתדרה 83, אפריל 1997, עמ' 150-143
↑  ביקורת: יעל ישי, ביקורת, ביטחון סוציאלי 80, 2009, עמ' 162–165 ; אשר כהן, [ביקורת], סוציולוגיה ישראלית יב, 2011-2010, עמ' 241-238; טלי תדמור-שמעוני, חינוך לאומי וכינון מדינה נוכח העלייה ההמונית, דור לדור 35, 2010, עמ' 301-299.
↑  ביקורת: נסים ליאון, מדיניות של אפוטרופוסות, זמנים 74, 2001, עמ' 114-110.
↑  ביקורת: תמר הורוביץ, בין שליחות לכפייה: מערכת החינוך בשנותיה הראשונות של המדינה - הערות בשולי הספר עלי גשר צר, עיונים בתקומת ישראל 8, 1998, עמ' 649-645
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
מספרי העולים לישראל לאורך השנים
עולים באחוזים לפי מדינה מוצא בין 1948 ל-1951
הפגנת יוצאי עיראק ממעברת קסטינה למניעת עצירת העלייה מבבל, רחובות 1950 – המדינה הצעירה התקשתה לשאת את קליטת שתי העליות הגדולות, מעיראק ומרומניה, בו-זמנית
קליטת עלייה בצה"ל. חיילים עולים לומדים עברית במסגרת הטירונות בבה"ד 4 בשנות ה-50.
אברהם ברודא

רבי אברהם ברודא (נהגה: ברוידֶא; ה'ת"י, 1650 – ל' בניסן ה'תע"ז, 11 באפריל 1717) היה רב וראש ישיבה אשכנזי מן האחרונים, מגדולי דורו. כיהן כמרא דאתרא ואב"ד בקהילות מרכזיות במרכז אירופה ובמערבה, ביניהן מץ ופרנקפורט. תואר בידי בני דורו כרבן של כל בני הגולה. הוא אבי משפחת ברוידא.
יסד ישיבות בכל ערי רבנותו והיה רבם של רבים מרבני הדור שלאחריו.
תלמידיו

לרבי אברהם ברודא היו אלפי תלמידים, מהם ידועים:
רבי אברהם ב"ר שמשון ויטמונד מאמשטרדם, מחבר ספר אהבת חסד, פירוש על אבות דרבי נתן
רבי אליה ב"ר טודרוס ברודא מפראג, בן דודו, ומחבר "מנחת אליה"
רבי אליה ב"ר עזריאל מווילנא, מו"ל סידור דרך שיח השדה
רבי אליהו ב"ר יעקב מאולינוב, אב"ד אוליינוב, מחבר ברכת אליהו
רבי אליקום געץ ב"ר מאיר מהילדסהיים, אב"ד הילדסהיים מחבר הספרים "אבן השהם" ו"מאירת עיניים"
רבי חנוך ב"ר יהודא ליב מפפרשי, אב"ד שנייטאך ופפרשי, מחבר הספרים "ראשית ביכורים" ו"חינוך בית יהודא"
רבי יהודה אריה ליב (ליוואי אופנהיים) ב"ר צבי הירש, מחבר ספרים "אהלי יהודה", ו"גזע יהודה"
רבי יונה ב"ר אליהו לדנסופר מפראג, מחבר הספרים "מעיל צדקה", "אורי אור", "כנפי יונה" וצוואה מפורסמת
רבי יוסף יוספא ב"ר משה הלוי קאשמן מפרנקפורט, מחבר "נוהג כצאן יוסף"
רבי יוסף משה ב"ר דוד ברסלאו, חתן רא"ב, אב"ד שנייטאך, מדינת גראבפעלד ובמברג, מח"ס שורש יוסף, כתונת יוסף וחק יוסף
רבי יצחק זעקיל בן מנחם עטהויזן מפפרשי, אב"ד מארקברייט, שנייטאך, אשפנבורג, מגנצא ופפרשי, מח"ס אור נעלם ואור לו בציון
רבי יששכר בער ב"ר גבריאל וינר, חתן רא"ב, אב"ד וסטהופן, ומגנצא
רבי מרדכי (מרקס) ב"ר בנימין וואלף מרגליות יפה שלזינגר מווינה, מנהיג הקהילה בווינה. דברי תורתו מוזכרים כמה פעמים בפירוש זרע אברהם על המדרש לר’ אברהם העלין
בנו רבי משה ברודא, אב"ד הנאו, במברג וורמייזא. מחבר הגהות אהל משה לספר אשל אברהם של אביו
רבי משה חסיד ב"ר אנשל גינצבורג מפראג, מחבר צוואה בספר צואות ודרך טובים
רבי משה סג"ל חריף ב"ר יעקב ברנדס, אב"ד שנייטאך, ומדינת אשפ"ה, ר"מ פיורדא, אב"ד בומסלא ומגנצא, מח"ס חידושי רבי משה חריף
רבי נתנאל ב"ר נפתלי צבי וייל משטילינגן, דיין מו"ש בפראג; אב"ד מיהרינגן ומדינת היער השחור; אב"ד קרלסרוהה ומדינות באדן-באדן ובאדן-דורלאך, מח"ס קרבן נתנאל, תורת נתנאל, נתיב חיים, מנחת נתנאל
רבי פנחס בן ר' משה קצנלנבוגן, אב"ד וואלרשטיין, לייפניק, מארקברייט ובוסקוביץ, מח"ס יש מנחילין
רבי שמואל ב"ר אורי פייבוש היללמן, אב"ד קרמזיר, מנהיים ומיץ
רבי שמואל בן החסיד ר' מענדל יאס קראקאור (קראקוויר) מפראג, ר"מ בישיבת רא"ב
רבי שמריה זלמן בן יעקב אברהם מלייפניק, אב"ד רקוב ולייפניק מח"ס נחלת יעקב אבני שוהם (למד אצלו ברודניץ בשנת תנ"ה).
רבי יעקב קאפיל ליפשיץ, מקובל, מח"ס שערי גן עדן וסידור "קול יעקב".
כתביו

רבי אברהם ברודא כתב חידושי תורה רבים אך לא פרסם דבר בדפוס. לאחר פטירתו הדפיסו בניו ותלמידיו מספר מועט מחידושיו בכמה כרכים, אך רוב חידושיו אבדו במשך הזמן ודפים בודדים מהם השתמרו בספריות ואוספים פרטיים. ספריו שנדפסו:
חדושי גאונים - על מסכת בבא קמא, מסכת בבא מציעא ומסכת סנהדרין. אופיבאך תפ"ג
חדושי הלכות - על מסכת גיטין. ונזבק תצ"א
שמעתא חדתא - על מסכת גיטין, ומסכת כתובות. פרנקפורט תצ"ז
מנחת כהן - תק"א
אשל אברהם - על מסכת פסחים, מסכת גיטין, מסכת בבא בתרא, מסכת חולין והלכות ריבית. פרנקפורט תק"ז
תולדות אברהם - חדושים על דברי התוספות במסכת כתובות ומסכת קידושין. נספח לספר כתונת יוסף של חתנו. פיורדא תקכ"ט
מלבד כתביו אלו, משוקעים רבים מחידושי תורתו ופסקיו בהלכה בספרי בני דורו.
משפחתו

חלק מצאצאיו של רבי אברהם ברודא התפרסמו:
בנו רבי משה ברודא - רבן של הנאו, במברג ווורמס. מחבר "אהל משה". בתו שרה הייתה אמו של רבי משה גינז, אביו של רבי עקיבא איגר.
בנו רבי שלמה זלמן ברודא - כיהן כרב הגליל בעיר מרננטהיים, נפטר בשנת 1742 ונקבר באונטרבלבך.
בתו אסתר נישאה ראשונה לר' אהרן בנו של הרופא ר' שמחה מנחם מיונה, שנפטר צעיר כבן 25 י"ז בשבט ה'תפ"ב. ונישאה שנית לר' אייזיק משוואבך, פרנס וממנהיגי הקהילה היהודית בעיר. היא נפטרה בד' בחשוון תקכ"ט (1769) ונקברה בגאורגנסגמינד (גר')
בתו השנייה נישאה לרב דב וינר שכיהן כרב בווסטהאפן ובמגנצא.
בתו השלישית נישאה לרב יוסף משה ברסלויא, מחבר הספרים "חוק יוסף", "שורש יוסף" ו"כתונת יוסף" (פיורדא תקכ"ט). כיהן כרבן של מילהאוזן ובמברג.
הערות שוליים

↑  לפי חיים דב פרידברג. ולפי טוביאס יעקובוביץ נולד בפראג, ראו, חלקי אבנים המצוין ב"קישורים חיצוניים".
↑  לפי דוב בר וואכשטיין שם המשפחה הוא על שם העיר אונגריש-ברוד, "מילואים לחלק שני" 'תולדות חכמי ירושלים', עמוד 21, לצד 103 סימן ח, הערה 1.
↑  ישעיה תשבי, נתיבי אמונה ומינות, רמת גן, הוצאת אגודת הספרים בישראל, 1965, עמ' 282
↑  להסבר על שם המשפחה, ראו בוויקיפדיה האנגלית
↑  Teplitsky, Joshua Z. (2012). Between Court Jew and Jewish Court: David Oppenheim, the Prague rabbinate, and eighteenth-century Jewish political culture (Ph.D.). New York. ch. 2–3.
↑  על התאריך המדויק של הגעתו למץ ראו הרב יוסף פראגר, "תולדות קהילת מיץ", ירושתנו ב (תשס"ח), עמ' שמו–שמז.
↑  תשובה שנדפסה בסוף ספרו של רבי יהונתן אייבשיץ, "בני אהובה".
↑  מפי הרב יוסף פראגר
↑  כ"כ בספרו "אבני שוהם", פרשת בא, אות א.
↑  חדושי גאונים, אופיבאך תפ"ג, באתר היברובוקס.
↑  חדושי הלכות, ואנזבק תצ"א, באתר היברובוקס.
↑  שמעתא חדתא, ורשה תרס"א, באתר היברובוקס.
↑  אשל אברהם עם הגהות אהל משה, פרנקפורט תק"ז, באתר היברובוקס. (בתוך הספר, תחת הכותרת "הג"ה מבן המחבר" מופיעות הוספות מבנו רבי משה ברודא שמכונות בשער הספר "הגהות אהל משה").
↑  תולדות אברהם, פיורדא תקכ"ט, באתר היברובוקס.
↑  ראו:הרב פנחס קצנלבוגן יש מנחילין סימן צט, עמ' קצד. וספר הזכרת נשמות, בתוך: קבץ על יד, ברלין, תרמ"ז, ג, עמ' 34.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448275705171  GND: 1011856026  ISNI: 0000 0001 1930 2875  LCCN: nr99012089  NKC: zmp20221166770  NTA: 298704102  SUDOC: 123275814  VIAF: 36779471   WorldCat (עם VIAF): 36779471
לידיה זמנהוף

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1904 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  אוגוסט 1942 (בגיל 38) טרבלינקה, גנרלגוברנמן 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  אוניברסיטת ורשה 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 חתימה:   
 
לידיה זמנהוף (בפולנית: Lidia Zamenhof, באספרנטו היא נקראת לעיתים: Lidja Zamenhof; ‏29 בינואר 1904 ורשה – 1942) הייתה סופרת יהודייה מומרת, מוציאה לאור, ומתרגמת. בתו של לודוויג זמנהוף, ממציא השפה המתוכננת הבין-לאומית אספרנטו. היא פעלה להפצת שפת האספרנטו וכן דגלה בהומארניסמו, תורת ההומניזם שפיתח אביה.
בסביבות שנת 1925 נהפכה לחברה בדת הבהאית. בסוף שנת 1937 נסעה לארצות הברית על מנת למשוך מאמינים נוספים לדת וכן לשפת האספרנטו. בדצמבר 1938 חזרה לפולין והמשיכה ללמד ולתרגם את הכתבים הבהאיים. בסתיו 1942 נרצחה על ידי הנאצים במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה

לידיה זמנהוף למדה אספרנטו מגיל תשע. בגיל 14 החלה לתרגם מן הספרות הפולנית. היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה בשנת 1925, אך החליטה להקדיש את כל זמנה ללימוד שפת האספרנטו להפצתה. באותה שנה, עת התקיים כנס האספרנטו העולמי ה-17 בז'נבה, היא החלה להתעניין בדת הבהאית. בד בבד החלה להפיץ את ההומארניסמו, תורת ההומניזם שהגה אביה. היא נכחה בכל כנסי האספרנטו העולמיים החל מהכנס שנערך בשנת 1924 בווינה, מלבד הכנס שנערך בשנת 1938 בלונדון, מאחר ששהתה באותה עת בארצות הברית. בתור מדריכת אספרנטו בשיטת צֶ'ה (על שם אנדראו צ'ה), היא נסעה למדינות שונות והעבירה קורסים רבים באספרנטו.
היא פעלה לקידום שפת האספרנטו באגודת האספרנטו העולמית ובקרב מאמיני הדת הבהאית, וכתבה במגזינים בשפת האספרנטו וכן עבור האנציקלופדיה של אספרנטו (La Enciklopedio de Esperanto). בשנת 1933 יצא לאור תרגומה באספרנטו לרומן "קוו ואדיס" פרי עטו של הנריק סנקביץ'.
בשנת 1937 נסעה לארצות הברית לתקופה ארוכה. בדצמבר 1938 היה עליה לצאת משטח המדינה, מפני ששירותי ההגירה סירבו להאריך לה את ויזת השהייה. היא סירבה להצעות נישואין שונות שקיבלה ושיכלו לסייע לה לשהות עוד או להשיג אזרחות במדינה. עם חזרתה למולדתה פולין, היא סיירה ברחבי המדינה והרצתה על הדת הבהאית ועל אספרנטו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו הנאצים לרכז את היהודים ברחבי פולין, והרחוב שבו התגוררה הפך לחלק מגטו ורשה. היא נעצרה והואשמה שיצאה לארצות הברית על מנת להפיץ תעמולה אנטי-נאצית. לאחר מספר חודשים שוחררה ושבה לחיות עם משפחתה בגטו. בגטו פעלה ללא לאות כדי לעזור לאחרים להשיג מזון ותרופות. הוצעו לה עזרה ומפלט על ידי מספר אספרנטיסטים פולנים, אך היא דחתה אותם על הסף. לאספרנטיסט יוזף ארשניק, שביקש לתת לה מחסה במספר הזדמנויות, כתבה: "אתה ובני משפחתך עלולים לאבד את חייכם, מפני שמי שמסתיר יהודי נעלם יחד עם היהודי כשהוא מתגלה". לאחר מכן השיבה במכתב האחרון שכתבה בחייה: "אל תחשוב להכניס את עצמך לסכנה. אני יודעת שעליי למות, אולם אני מרגישה שזו חובתי להישאר עם בני עמי. אלוהים יעזור כך שמתוך סבלנו יצמח עולם טוב יותר. אני מאמינה באלוהים. אני בת לדת הבהאית ואמות כזאת. הכל בידי אלוהים".
במהלך האקציה הגדולה היא נשלחה בטרנספורט למחנה ההשמדה טרבלינקה. במחנה נרצחה בתאי הגזים בספטמבר 1942, לפי דף העד (אווה תורן) ביד ושם.
הנצחה

לזכרה ולכבודה נערך כנס בשנת 1995 במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון הבירה. בכנס הוזכרו מאמציהם של אספרנטיסטים שונים להציל יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בזמן המלחמה.
כתבים > מקור

1931 – אדם, אלוהים, נביא (Homo, Dio, Profeto, Bahaa Esperanto-Eldonejo, 1931).
כתבים > תרגומים

ג'ון אסלמונט, בהאוללה והעידן החדש (1930)
עבד אל-בהאא', שיחות פריס
בהאא אללה, ספר השכנוע (כתאב-י איקאן)
הנריק סנקביץ', קוו ואדיס (1933)
זיגמונט קרשינסקי, אירידיון
בולסלב פרוס, סיפורים קצרים
לקריאה נוספת

Wendy Heller, Lidia: The Life of Lidia Zamenhof, Daughter of Esperanto, G. Ronald 1985
תולדות הדפוס העברי

מכונת דפוס עתיקה
תחיה אגדת פועלי הדפוס בירושלים, 1933
הדפוס העברי החל סמוך מאוד לראשית מהפכת הדפוס במאה ה-15.
ראשית הדפוס בעברית

עד סוף המאה ה-15 הודפסו בעולם כ-30,000 מהדורות ספרים שונות המכונות דפוסי ערש (אינקונבולים), מתוכם לפחות 150 בשפה העברית. 51 אינקונבולים (68 עותקים) בעברית מצויים בספריית קרן ולמדונה - אוסף הספרים העבריים המפורסם של ג'ק לונצר (Jack V. Lunzer) מאנטוורפן. בספרייה הלאומית נמצאים כ-120 מהדורות שונות של אינקונבולים עבריים בכ-200 עותקים (חלקם פגומים ואפילו קטעי דפים). בדפוסי עריסה יש ערך לכל עותק בפני עצמו משום שלעיתים קרובות יש שוני בין עותק לעותק באותה מהדורה.
מקובל על רוב החוקרים כי הספרים הראשונים שהודפסו בעברית הם קבוצת דפוסי רומא, שנדפסו בלי לציין את מקום הדפסה וזמנה, סמוך לשנת 1470. מדובר בכעשרה ספרים, מהם כארבעה הודפסו באותיות מרובעות זהות, ומוסכם שנדפסו סביב 1470: פירוש לספר דניאל לרבי לוי בן גרשום (הרלב"ג), פירוש על התורה לרמב"ן, פירוש רש"י על התורה, וספר הערוך. עוד כחמישה ספרים שנויים במחלוקת האם הודפסו באותה תקופה או מעט מאוחר יותר, ביניהם ספר השרשים לרד"ק וקובץ של תשובות הרשב"א.
הספר העברי הראשון, שבו מצוינים בפירוש שנת הדפסתו, מקום הדפוס ושם הדפוס, הוא פירוש רש"י לתורה שנדפס בשנת רל"ה 1475 ברג'ו די קלבריה שבדרום איטליה. המדפיס היה אברהם בן יצחק בן גרשון שבא מספרד או פורטוגל. לא ידוע על ספר נוסף שהודפס בדפוס זה. במקביל לספר זה הודפס גם ספר ההלכה ארבעה טורים, שהדפסתו הסתיימה קצת אחר כך, אך לאור גודלו יש להניח שהתחילו עוד לפני הדפסת פירוש רש"י.
יש טוענים כי הגליונות הראשונים שנדפסו בעברית או הודפסו בכלל הם דפי סליחות מאביניון, אך טענה זו שנויה במחלוקת, ויש מי שדוחים אותה.
בראשית המאה ה-16 פעלו כבר 30 בתי דפוס, בעיקר באיטליה ובחצי האי האיברי. נושאי ההדפסה העיקריים, היו בדומה לספרים שהדפיסו אחרים: תנ"ך, פרשנות המקרא, תלמוד וספרות ההלכה - כמו "ארבעה טורים". היו גם חיבורים שעסקו בדקדוק, פילוסופיה, היסטוריה ורפואה.
הספרים הודפסו לפי הזמנת בעליהם. בחלקם עברו בקורת של השלטונות הנוצריים והושמטו מהם קטעים לא-מאושרים.
התשתית הרחבה להקמת בתי-דפוס עבריים הוקמה על ידי מגורשי ספרד. אלו הקימו בתי-דפוס ברחבי האימפריה העות'מאנית בערים: פאס, איסטנבול, אדירנה, צפת וקהיר.
הדפוס העברי באיטליה > משפחת שונצינו

משפחת שונצינו הייתה משפחת מדפיסים עבריים מפורסמת, שייסדה והפעילה את בית הדפוס העברי הראשון שהתמיד במשך עשרות שנים. אבי המשפחה היגר במאה ה-15 מגרמניה והתיישב בעיר סונצ'ינו שבצפון איטליה. בניו הקימו בעיר בית דפוס ב-1484, והספר הראשון שהדפיסו היה מסכת ברכות, המסכת הראשונה של התלמוד הבבלי שיצאה בדפוס. ב-1488 הוציאו לאור את התנ"ך השלם והמנוקד הראשון. הם אימצו את שם העיר כשם למשפחתם ולבית הדפוס שלהם, אולם נאלצו לנדוד ברחבי איטליה והפעילו את בית הדפוס בערים שונות, בהן נאפולי ורימיני. ב-1528 עזבו את איטליה, ולאחר שהות קצרה בסלוניקי השתקעו בקונסטנטינופול ב-1530, שם המשיכו להפעיל את בית הדפוס שלהם עד אמצע המאה ה-16. בעשרות שנות פעילותם הדפיסו בני שונצינו מעל 200 ספרים יהודיים וכ-100 ספרים ביוונית, בלטינית ובאיטלקית. שמם הפך שם נרדף לדפוס איכותי, וכמה בתי דפוס ובתי הוצאה לאור יהודיים באירופה אימצו אותו.
הדפוס העברי באיטליה > דניאל בומברג

דניאל בומברג היה מדפיס נוצרי בן ונציה, שהדפיס ספרי קודש עבריים, בהם תלמוד בבלי הידוע כש"ס ונציה, תלמוד ירושלמי ומהדורת מקראות גדולות של התנ"ך. ב-1515 בערך פתח, בהשפעת יהודי מומר בשם פליקס פראטנסיס, בית דפוס ובו הדפיס בשנים הבאות כמאתיים ספרים עבריים. הוא גם הראשון שהדפיס את התוספתא, את הקונקורדנציה לתנ"ך "מאיר נתיב" של רבי יצחק נתן בן קלונימוס (אנ') ועוד עשרות חיבורים יהודיים. בסביבות שנת 1540 הפסיק להדפיס.