stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AGM-114 הלפייר

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  מודל נשק 
 ארץ ייצור:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  לוקהיד מרטין/בואינג/רוקוול אינטרנשיונל
 עלות יחידה:  100,000 $ אמריקני
 תקופת השירות:  1984–הווה (כ־41 שנים) 
 פלטפורמת שיגור:  מסוקי קרב וכטב"מים
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע דלק מוצק
 משקל:  49-45 ק"ג
 ממדים
 אורך:  1.63 מטר
 קוטר:  17.8 ס"מ
 מוטת כנפיים:  33 ס"מ
 ביצועים
 מהירות:  1.3 מאך (442 מטר לשנייה)
 טווח:  8 ק"מ
 גובה טיסה:  כתלות בגובה השיגור
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  9 ק"ג של חומר נפץ מרסק
 מרעום:  הקשה
 הנחיה:  ביות לייזר חצי אקטיבי / הנחיית מכ"ם מילמטרי
 
AGM-114 הלפייר (באנגלית: Hellfire; "אש-הגיהנום" או "ייסורי-הגיהנום") הוא כינויו של טיל נגד טנקים מתוצרת ארצות הברית. בתחילה נקרא הטיל Helicopter Launched, Fire and Forget Missile (טיל שגר ושכח המשוגר ממסוקים). טיל ההלפייר תוכנן כדי להשמיד מטרות רכב קרבי משוריין, לרבות טנקים, ושאר מטרות קטנות אחרות, דוגמת מכ"מים או רכיבים אחרים של סוללות טילי קרקע-אוויר, וזאת תוך מזעור החשיפה של המסוק המשגר את הטיל. בפועל, הטיל משמש גם לסיכול ממוקד של מחבלים, כאשר הגרסה R9X משמשת לסיכול ממוקד ממוזער נזק, שכן אין שימוש בחומר נפץ מרסק אלא בלהבים.
בין המסוקים המשתמשים בכלי ניתן היה למצוא את מסוקי ה־AH-1 קוברה, ומסוקי AH-64 אפאצ'י המשרתים בחיל האוויר הישראלי כיום, ובכוחות האוויר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. את הטיל ניתן לשגר גם מכלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) כדוגמת ה-MQ-1 פרדטור וה-MQ-9 ריפר.
תיאור

ההלפייר כיום היא מערכת נשק מקיפה, שיכולה להיות מופעלת באמצעות מסוקים, מטוסים, כלי שיט ומערכות יבשתיות כנגד מגוון רחב של מטרות.
ההלפייר II, שפותח בתחילת שנות ה-90, הוא מודל למערכת טיל עם מספר דגמים לגמישות מקסימלית בשדה הקרב. כל טיל שוקל 47 ק"ג, הכוללים 9 ק"ג של רש"ק, ובעל טווח שנע בין חצי ק"מ ל-11 ק"מ לדגם ה-AGM-114P/P+ Hellfire II.
מרבית טילי ההלפייר הם טילים מונחי לייזר, אשר מסוגלים להתביית על ציון לייזר שמספק המסוק המשגר, או כל גורם ציון אחר. טילי ההלפייר אשר נמצאים בשימוש מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י לונגבאו (המכונים "שרף" בחיל האוויר הישראלי) מונחים באמצעות מכ"ם גל מילימטרי.
על אף המשתמע משמם, מרבית טילי ההלפייר אינם נחשבים כלל כטילי "שגר ושכח" כיוון שלצורך פגיעתם במטרה נדרשת הארה קבועה של המטרה על ידי לייזר. טילי ההלפייר המבוססים מכ"ם הם טילי שגר ושכח לכל דבר, שכן הם מסוגלים לזהות את מטרתם בעצמם, לטוס אליה ולפגוע בה, וזאת אפילו כאשר המסוק המשגר אינו נמצא בקשר עין עם המטרות.
ה-AGM-114R או "רומיאו" נכנס לשירות בשלהי שנת 2012. הטיל משתמש במערכת ביות לייזר חצי אקטיבית ורש"ק מיוחד המותאם כנגד מגוון מטרות שבעבר נדרשו מגוון דגמי הלפייר כנגדם. הטיל מחליף את דגמי AGM-114K/M/N/P.
היסטוריה

פיתוח הטיל החל בשנת 1974 עם הדרישה של צבא ארצות הברית ל"מפצח טנקים" המשוגר ממסוקים כנגד רק"מים. ייצור של ה-AGM-114A החל בשנת 1982.
חיל האוויר הישראלי קלט את הטילים הראשונים שכונו "קרדום", יחד עם קליטת ראשוני מסוקי האפאצ'י ב-1990. השימוש המבצעי הראשון בטילים נעשה במהלך תקיפת יעדי מחבלים בדרום לבנון באוקטובר 1990.
ה-AGM-114 היה התחמושת המועדפת עבור סיכולים ממוקדים מוטסים שכללו דמויות טרור בעלות פרופיל גבוה כמו אחמד יאסין בשנת 2004 על ידי חיל האוויר, אנוואר אל-עוולקי (מנהיג אל-קאעידה בחצי האי ערב) בתימן בשנת 2011, אבו יחיא א-ליבי (אנ') בפקיסטן בשנת 2012, מוח'תאר עלי זובייר (אנ') בסומליה בשנת 2014, ומוחמד אמוואזי בסוריה בשנת 2015.
ה-AGM-114 שימש מדי פעם כטיל אוויר-אוויר. הפלה המבצעית הראשונה עם ההלפייר התרחשה ב-24 במאי 2001, לאחר שמטוס ססנה 152 אזרחי נכנס למרחב האווירי הישראלי מלבנון, עם כוונות לא ידועות וסירב לענות או לציית לאזהרות חוזרות ונשנות של יב"א 506 לפנות לאחור. מסוק אפאצ'י של חיל האוויר הישראלי הפיל את הססנה. הפלה המבצעית השנייה עם ההלפייר התרחשה ב-10 בפברואר 2018, לאחר שמל"ט איראני נכנס למרחב האווירי הישראלי מסוריה.
ב-2014 היצרנית לוקהיד מרטין שלחה טיל ללא מטען חומר נפץ אל ארצות הברית אך נעשתה טעות במשלוח והוא הגיע אל קובה, דבר שגרם לחשש להעברת מידע על הטכנולוגיות המתקדמות בטיל לידי סין או גורמים העוינים את ארצות הברית.
עם תחילת מבצע צוק איתן חסרו לחיל האוויר הישראלי טילי הלפייר והוא החל לחמש את מטוסיו בטילי ספייק. אך עם סיום הלחימה חזר חיל האוויר להשתמש בטילי הלפייר.
במאי 2018 משרד ההגנה הבריטי הודה כי כטמ"מים בריטיים מדגם MQ-9 שיגרו בטעות טילים עם חימוש תרמובארי בסוריה.
דגמים

AGM-114A – הדגם הבסיסי ביותר
מטרות: טנקים, רק"מ.
הנחיה: לייזר חצי אקטיבי.
רש"ק: 8 ק"ג חנ"מ.
אורך: 163 ס"מ.
משקל: 45 ק"ג.
AGM-114B/C
מנוע M120E1 הפולט מעט עשן.
דגם ה-AGM-114B בעל נעילת חימוש אוטומטית לשימוש בטוח מכלי שיט.
מחיר: $25,000 דולר אמריקאי.
AGM-114D/E
דגמים משופרים של AGM-114B/C בעלי טייס אוטומטי דיגיטלי – לא נבנו.
AGM-114F
מטרות: טנקים, רק"מ.
טווח: 7 ק"מ.
הנחיה: לייזר חצי אקטיבי.
רש"ק: 9 ק"ג חנ"מ.
אורך: 180 ס"מ.
משקל: 48.5 ק"ג.
AGM-114G/H/J
דגמים משופרים של ה-AGM-114F בעלי נעילת חימוש אוטומטית (G), טייס אוטומטי דיגיטלי (H), רכיבים קלים יותר וטווח מוגדל (J) – לא נבנו.
AGM-114K – הלפייר II
מטרות: כל סוגי המטרות המשוריינות.
טווח: 8 ק"מ.
הנחיה:
לייזר חצי אקטיבית עם אמצעי שיבוש אלקטרו-אופטיים.
טייס אוטומטי דיגיטלי המאפשר רכישת מטרה מחדש לאחר איבוד נעילת הלייזר.
נעילת חימוש אוטומטית חדשה.
רש"ק: 9 ק"ג חנ"מ.
אורך: 163 ס"מ.
משקל: 45.4 ק"ג.
מחיר: $65,000 דולר אמריקאי.
AGM-114L – הלפייר לונגבאו
מטרות: כל סוגי המטרות המשוריינות.
טווח: 8 ק"מ.
הנחיה:
מכ"ם מילימטרי עם יכולת "שגר ושכח" מצומד למערכת הנחיה אינרציאלית.
יכולת התבייתות בתנאי מזג אוויר קשים ובנוכחות מכשולים בשדה הקרב.
רש"ק: 9 ק"ג חנ"מ.
משקל: 49 ק"ג.
AGM-114M – הלפייר II
מטרות: בונקרים, מטרות "רכות", מערות.
טווח: 8 ק"מ.
הנחיה: לייזר חצי אקטיבי.
אורך: 163 ס"מ.
משקל: 48.2 ק"ג.
AGM-114N – הלפייר II
מטרות: ספינות, מטרות עירוניות, מערכי נ"מ.
טווח: 8 ק"מ.
הנחיה: לייזר חצי אקטיבית.
אורך: 163 ס"מ.
משקל: 48 ק"ג.
AGM-114P – הלפייר II
גרסה של ה-AGM-114K המותאמת לשימוש מכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם).
AGM-114Q – הלפייר II
גרסת אימון של הדגם AGM-114N.
AGM-114R – הלפייר II (רומיאו)
מטרות: מגוון המטרות של דגמי AGM-114K/M/N/P.
טווח: 8 ק"מ.
הנחיה: לייזר חצי אקטיבית.
משקל: 50 ק"ג.
מהירות: 1.3 מאך
AGM-114 R9X
ראש קרב קינטי עם 6 להבי טיטניום נשלפים באורך 70 ס"מ – נועד למנוע נזק משני לאזרחים. נשק שנחשב לסודי, ולכן לא נמכר גם למדינות ידידות של ארצות הברית.
מפעילים

אוסטרליה אוסטרליה
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
אוקראינה אוקראינה
איטליה איטליה
ארצות הברית ארצות הברית
בריטניה בריטניה
הולנד הולנד
יוון יוון
יפן יפן
ירדן ירדן
ישראל ישראל מכונה בחיל האוויר "קרדום"
לבנון לבנון
כווית כווית
מצרים מצרים
נורווגיה נורווגיה
סינגפור סינגפור
עיראק עיראק
ערב הסעודית ערב הסעודית
צרפת צרפת
שוודיה שוודיה
תאילנד תאילנד
טורקיה טורקיה
ראו גם

ספייק
קורנט K-9
ברימסטון
הערות שוליים

↑  היסטוריה של הטיל באתר חברת בואינג
1 2  אמיר בוחבוט‏, סכינים חדות במקום חומר נפץ: הנשק הסודי שחיסל את מנהיג אל-קאעדה, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2022
↑  יוני הרש, טיל הלפייר אמריקני נשלח בטעות לקובה, באתר ישראל היום, 10 בינואר 2016
↑  אודי עציון, טיל ברירת המחדל בצוק איתן הפך למותג־על, באתר כלכליסט, 29 באוגוסט 2019
↑  בריטניה: "בטעות השתמשנו בסוריה בטילים עם חימוש תרמו-בארי, פצצות דלק-אוויר", באתר Israel Defense, ‏2018-05-07
↑  שי לוי, ‏"צבא ארה"ב השתמש בפצצת נינג'ה סודית בסוריה", באתר ‏מאקו‏, 5 בדצמבר 2019
↑  ניצן סדן, הלפייר: טיל הנינג'ה שמבצע חיסול ממוקד עם חרבות, באתר כלכליסט, 12 באוגוסט 2022
↑  ארה"ב אישרה: האמירויות יקבלו 50 מטוסי F-35, באתר כלכליסט, 10 בנובמבר 2020
↑  בריטניה תרכוש 395 טילי הלפייר מארצות הברית, באתר Israel Defense, ‏2020-09-03
↑  רון בן ישי ויצחק בן חורין, עסקת ענק: ארה"ב ממלאת את מחסני צה"ל בפצצות חודרות בונקר ובחימוש מדויק, באתר ynet, 20 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537314905171  LCCN: sh2003001496 
מודל של רכיבי טיל ההלפייר
כטב"ם MQ-1 פרדטור נושא טיל הלפייר
AH-64 אפאצ'י של חיל האוויר משגר טיל הלפייר לעבר חוליית משגרי רקטות במהלך ההסלמה בדרום (נובמבר 2018).
מפת המדינות המפעילות
U-29 (1936)

| --- | --- |
U-33, צוללת מטיפוס VIIA
U-33, צוללת מטיפוס VIIA
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  הצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה 
 צי:  הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה
 דגל הצי:  
 סדרה:  הצוללות מדגם VII
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  אה.גה. וזר 
 הוזמנה:  1 באפריל 1935
 תחילת הבנייה:  2 בינואר 1936
 הושקה:  29 באוגוסט 1936
 תקופת הפעילות:  17 בדצמבר 1936 – 17 באפריל 1944 (7 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה ב-5 במאי 1945
 מיקום:  49°57′00″N 15°34′00″W﻿ / ﻿49.95°N 15.566666666667°W﻿ / 49.95; -15.566666666667 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת האזרחים בספרד המערכה באוקיינוס האטלנטי המערכה בנורווגיה Mediterranean U-boat Campaign 
 מידות
 הֶדְחֶק:  626 טון בציפה, 745 טון בצלילה
 אורך:  64.51 מטר, 45.5 מטר אורך גוף הלחץ
 רוחב:  5.85 מטר, 4.7 מטר רוחב גוף הלחץ
 שוקע:  4.37 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17 קשר בציפה, 8 קשר בצלילה
 עומק צלילה:  220 מטר
 גודל הצוות:  44 עד 60 איש
 טווח שיוט:  11,500 ק"מ בציפה במהירות 10 קשר, 135–174 ק"מ בצלילה רציפה במהירות 4 קשר
 הנעה:  2 מנועי דיזל 6 צילינדרים בעלי 2,100–2,310 כוח סוס, 2 מנועים חשמליים בעלי 750 כוח סוס
 אמצעי לחימה
 חימוש:  5 צינורות טורפדו 21 אינץ' – 4 בחרטום ו-1 בירכתים, תותח 88 מ"מ על הסיפון, 220 פגזים, תותח נ"מ 20 מ"מ, 11 טורפדות
 
הצוללת הגרמנית U-29 הייתה צוללת מדגם VIIA של הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הונחה ב-2 בינואר 1936, הושקה ב-29 באוגוסט ונכנסה לשירות ב-10 בנובמבר. במהלך הקריירה שלה הייתה U-29 מעורבת בשבעה סיורי מלחמה בפיקודו של קפיטן-לויטננט אוטו שוהארט.
תכנון

כאחת מעשר הצוללות הגרמניות הראשונות מדגם VII שהוגדרו מאוחר יותר כצוללות מדגם VIIA, ל-U-29 הייתה תפוסה של 626 טונות (616 טונות ארוכות) כאשר שטה על פני השטח ו-745 טונות (733 טונות ארוכות) בזמן הצלילה. היה לה אורך כולל של 64.51 מטרים (211 רגל 8 אינץ'), אורך גוף לחץ של 45.50 מטרים (149 רגל 3 אינץ'), רוחב של 5.85 מטרים (19 רגל 2 אינץ'), גובה של 9.50 מטרים (31 רגל 2 אינץ'), ושוקע של 4.37 מטרים (14 רגל 4 אינץ'). הצוללת הונעה על ידי שני מנועי MAN M 6 V 40/46 ארבע פעימות, שישה צילינדרים דיזל, שהפיקו סך של 2,100–2,310 כוחות סוס (1,700 קילוואט) לשימוש תוך כדי פני השטח, שני מנועים חשמליים שתי פעימות של BBC GG UB 720/8 המפיקים סך של 750 כוחות סוס (550 קילוואט) לשימוש בזמן הצלילה. היו לה שני צילינדרים ושני מדחפים בקוטר 1.23 מטרים (4 רגל). הצוללת הייתה מסוגלת לפעול בעומקים של עד 230 מטרים (750 רגל).
לצוללת הייתה מהירות מרבית מעל פני השטח של 17 קשרים (31 קמ"ש) ומהירות צלילה מקסימלית של 8 קשרים (15 קמ"ש). כשהצוללת מתחת לפני המים, היא יכלה לפעול לאורך 73–94 מיילים ימיים (135–174 ק"מ) במהירות של 4 קשרים (7.4 קמ"ש); כאשר עלתה, היא יכלה לשוט לטווח של 6,200 מיילים ימיים (11,500 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). ל-U-29 הותקנו חמישה צינורות טורפדו בקוטר 53.3 סנטימטרים (21 אינץ') (ארבעה מותאמים בחרטום ואחד בירכתיים), 11 טורפדות, תותח ימי 8.8 ס"מ (3.46 אינץ') SK C/35 אחד, 220 פגזים ותותח נ"מ 2 ס"מ (0.79 אינץ') C/30 אחד. לצוללת היו בין 44 ל-60 אנשי צוות.
היסטוריית שירות

U-29 הייתה אחראית להטבעת נושאת המטוסים אה"מ קורייג'וס, ב-17 בספטמבר 1939, ספינת המלחמה הבריטית הראשונה שטבעה במלחמה על ידי פעולת אויב. מפקד כוח הצוללות הגרמני, קומודור קרל דניץ, ראה את טביעתה של קורייג'וס כ"הצלחה נפלאה" וגרוס-אדמירל אריך רדר, מפקד הקריגסמרינה, הורה להעניק לשוהארט את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ולכל שאר אנשי צוות U-29 את צלב הברזל דרגהה שנייה.
במהלך הקריירה של U-29, היא הטביעה שתים עשרה ספינות, בסך הכל 67,277 טונות רישום ברוטו (GRT) וספינת מלחמה אחת בהדחק של 22,500 טון. בתחילת 1941, U-29 הוצאה מתפקידה בקו החזית והוקצתה מחדש לשייטת הצוללות ה-24 כצוללת אימונים. הצוללת שימשה בתפקיד זה עד 17 באפריל 1944, אז הוצאה משימוש ושימשה להדרכה.
היסטוריית שירות > גורל

U-29 הושמדה במפרץ קופפרמולן, (מזרחית לפלנסבורג), ב-5 במאי 1945 כחלק ממבצע רגנבוגן. שרידי הצוללת עדיין היו במקום בשנת 1993.
סמל הצוללת

הסמל של U-29 היה עלה אלון, עם עוגן וסכין או פגיון. היא גם חלקה את הסמל הזה עם U-3‏, U-120‏, U-747‏, U-1274 ו-U-1308‏.
הערות שוליים

↑  Helgason, Guðmundur. "Emblems". German U-boats of WWII - uboat.net. נבדק ב-8 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1033578797 
אה"מ קורייג'וס טובעת לאחר שטורפדה על ידי U-29
הנס-דיטריך פון טיזנהאוזן

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1913 ריגה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 באוגוסט 2000 (בגיל 87) ונקובר, קנדה קנדה 
 מדינה:  גרמניה, הרייך הגרמני 
 השכלה:  Naval Academy at Mürwik 
 השתייכות:  קריגסמרינה קריגסמרינה
 תקופת הפעילות:  1934–1945 (כ־11 שנים)
 דרגה:   קפיטן-לויטננט (קריגסמרינה)
 תפקידים בשירות
 מפקד U-331
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
הנס דיטריך פון טיזנהאוזן (בגרמנית: Hans-Diedrich von Tiesenhausen;‏ 22 בפברואר 1913 – 17 באוגוסט 2000) היה מפקד בצי הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל של גרמניה הנאצית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פון טיזנהאוזן נולד ב-22 בפברואר 1913 בריגה, באותה תקופה חלק מהאימפריה הרוסית (כיום לטביה), כבן למשפחת האצולה הגרמנית-בלטית טיזנהאוזן והיה בנו של גרהרד פון טיזנהאוזן. הוא הצטרף לרייכסמרינה (ששמו שונה לקריגסמרינה ב-1 ביוני 1935) ב-8 באפריל 1934. לאחר שעבר הכשרה צבאית בסיסית בחטיבת ליבת הספינות של הים הבלטי בשטרלזונד, הוא הועבר לאוניית האימונים Gorch Fock (אנ') ב-15 ביוני 1934. לאחר שקיבל דרגת לויטננט צור זי, פון טיזנהאוזן שירת בסיירת נירנברג, והשתתף בסיורי ביטחון במימי ספרד ב-1937. לאחר מכן שירת בגדוד ארטילריית הצי החמישי בפילאו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

הוא הועלה לאובר-לויטננט צור זי ב-1 באפריל 1939, הוא התייצב לאימון צוללות באוקטובר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. עם סיום לימודיו, מדצמבר 1939 שירת כקצין משמרת שני ב-U-23, בפיקודו של אוטו קרצ'מר. במהלך הסיור שלו ב-U-23, הוא השלים שלושה סיורים מוצלחים, במהלכם הטביעה הצוללת חמש ספינות בסך כולל של 27,000 טון, וכן משחתת אחת. הסיור הרביעי שלו ב-U-23 היה בפיקודו של קומנדר בדוהן, ולאחר מכן הוצב כקצין משמרת ראשון ב-U-93 החדשה, בפיקודו של קלאוס קורת.
ב-31 במרץ 1941, הוא קיבל את הפיקוד על צוללת חדשה מסוג VIIC, U-331. הצוללת עזבה את קיל ב-2 ביולי 1941, סיירה אל אמצע האוקיינוס האטלנטי עד האיים האזוריים, לפני שהגיעה ללוריאן, צרפת ב-19 באוגוסט.
לאחר שהפליגה מלוריאן ב-24 בספטמבר, ועשתה את המעבר הקשה לים התיכון, ב-10 באוקטובר פעלה הצוללת נגד שלוש ספינות נחיתה של טנקים בריטיים ליד סידי בראני, מצרים. היא גרמה נזק קל עם תותח הסיפון שלה, אולם המתקפה הופסקה לאחר ש-U-331 נפגעה מפגזים בקוטר 40 מ"מ, שפצעו שני גברים (אחד אנושות) ופגעו במגדל הניווט. למחרת הגיעה הצוללת לסלמיס, יוון.
ביציאה מסלמיס ב-12 בנובמבר 1941, הוטל על הסירה להנחית שבעה אנשי רגימנט ברנדנבורג מזרחית לראס גיבייסה, במשימה לפוצץ קו רכבת ליד החוף המצרי. לאחר השלמת משימה חשובה זו, קיבל פון טיזנהאוזן תנועה חופשית לפטרל ולתקוף מטרות של בעלות הברית לאורך החוף המצרי. ב-25 בנובמבר 1941, צפונית לסידי בראני, U-331 ירתה שלוש טורפדות לתוך אה"מ ברהאם מסדרת קווין אליזבת. כשהאונייה התהפכה, התפוצצו מחסני התחמושת שלה והיא טבעה במהירות עם אובדן של 861 אנשי צוות, בעוד 395 חולצו. U-331 חזרה לסלמיס ב-3 בדצמבר, שם הועלה פון טיזנהאוזן לדרגת קפיטן-לויטננט ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
חמשת הסיורים הבאים שלה עברו ללא תקריות או הטבעות נוספות, כשהיא סיירה מסלמיס ללה ספציה, איטליה. בסיור העשירי שלה, U-331 הוטבעה ב-17 בנובמבר 1942, צפונית לאלג'יר, במהלך "מבצע לפיד". היא נפגעה קשות לאחר שהותקפה על ידי מפציץ לוקהיד הדסון וסימנה על כניעה, אך הותקפה והוטבעה על ידי מפציץ טורפדו פיירי אלבקור של נושאת המטוסים הבריטית אה"מ פורמידבל. מהצוות שלה נהרגו 32 ו-17 שרדו, כולל פון טיזנהאוזן.
ביוגרפיה > אחרית חייו

כשבוי מלחמה, פון טיזנהאוזן הועבר בתחילה לאנגליה, ולאחר מכן בילה את שארית המלחמה כשבוי מלחמה בקנדה, עד לשחרורו ב-1947.
לאחר שחרור הוא חזר לגרמניה המערבית, ועבד כנגר, אך בסוף 1951 חזר לוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, שם הפך לאדריכל פנים ולצלם טבע. הוא התגורר שם עד מותו ב-17 באוגוסט 2000.
הערות שוליים

↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol of U-boat U-331 from 2 Jul 1941 to 19 Aug 1941". German U-boats of WWII – uboat.net. נבדק ב-2010-01-11.
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol of U-boat U-331 from 24 Sep 1941 to 11 Oct 1941". German U-boats of WWII – uboat.net. נבדק ב-2010-01-11.
↑  "Report on the interrogation of survivors from U-331". www.uboatarchive.net. אורכב מ-המקור ב-2009-09-05. נבדק ב-2010-01-12.
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol of U-boat U-331 from 12 Nov 1941 to 3 Dec 1941". German U-boats of WWII – uboat.net. נבדק ב-2010-01-11.
↑  Helgason, Guðmundur. "HMS Barham (04) (Battleship)". German U-boats of WWII – uboat.net. נבדק ב-2010-01-11.
↑  Jason Stevenson. "The Barham Conspiracy". www.webatomics.com. נבדק ב-2010-01-11.
1 2  Helgason, Guðmundur. "Kapitänleutnant Freiherr Hans-Diedrich von Tiesenhausen". German U-boats of WWII – uboat.net. נבדק ב-2010-01-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1225558115  VIAF: 226161152488335190007   WorldCat (עם VIAF): 226161152488335190007 
אה"מ ברהאם מתפוצצת, 25 בנובמבר 1941.
דאנסה דה לוס וולדורס

גברים מעופפים מתחילים את הריקוד שלהם, Teotihuacan
Totonacs of Papantla, Veracruz מבצעים את טקס ה"וולדורס".
סרטון קצר של ריקוד פולחן Voladores, Cozumel, MX
ה- Danza de los Voladores (תבנית:IPA-es ; "ריקוד העלונים"), או פאלו וולדור (תבנית:IPA-es ; "קוטב מעופף"), הוא טקס/פולחן מזו-אמריקאי עתיק המבוצע עד היום, אם כי בצורה שונה, במקומות שונים במקסיקו. מאמינים שמקורו בבני העמים: נאואה, הואסטק ואוטומי במרכז מקסיקו, ולאחר מכן התפשט ברוב חלקי מזו-אמריקה. הטקס מורכב מריקוד וטיפוס של שלושים מטרים אל מוט שממנו ארבעה מתוך חמשת המשתתפים משגרים את עצמם קשורים בחבלים כדי לרדת אל הקרקע. החמישי נשאר על גבי המוט, רוקד ומנגן בחליל ותוף. לפי מיתוס אחד, הטקס נוצר כדי לבקש מהאלים לשים קץ לבצורת קשה. למרות שהטקס לא מקורו באנשי טוטונאק, כיום הוא קשור אליהם מאוד, במיוחד אלה שבפאפנטלה ובסביבתה במדינת וראקרוס המקסיקנית. הטקס קיבל את השם למורשת תרבותית בלתי מוחשית על ידי אונסק"ו על מנת לעזור לטקס לשרוד ולשגשג בעולם המודרני. האצטקים האמינו שדנזה דה לוס וולדורס הוא סמל התרבות שלהם.
הערות שוליים

↑  Wilkerson, S. Jeffrey K (1987). El Tajin: A Guide for Visitors. pp. 75–76. ISBN 968-499-293-9.Wilkerson, S. Jeffrey K (1987). El Tajin: A Guide for Visitors. pp. 75–76. ISBN 968-499-293-9.
↑  "'Flying Men' are now Cultural Heritage". McClatchy - Tribune Business News. Washington, D.C. 2009-10-01."'Flying Men' are now Cultural Heritage". McClatchy - Tribune Business News. Washington, D.C. 2009-10-01.
אל פרו

| --- | --- |

מזבח עתיק באל פרו
 היסטוריה
 תרבויות:  מאיה 
 מיקום
 מדינה:  גואטמלה 
 קואורדינטות:  17°16′42″N 90°22′50″W﻿ / ﻿17.278341°N 90.380587°W﻿ / 17.278341; -90.380587
  (למפת גואטמלה מוגדלת) גואטמלה סיטי אנטיגואה פלורס קצאלטננגו קובאן טיקאל פקאיה מקסיקו בליז הונדורס אל סלבדור האוקיינוס השקטאל פרו(למפת גואטמלה רגילה) גואטמלה סיטי אנטיגואה פלורס קצאלטננגו קובאן טיקאל פקאיה מקסיקו בליז הונדורס אל סלבדור האוקיינוס השקטאל פרו
 
אל פרו הוא אתר ארכאולוגי במחוז אֶל פּטֶן שבגואטמלה, כ-60 ק"מ מערבית מטיקאל.
האתר היה מיושב בין המאות החמישית לפני הספירה והשמינית לספירה, ונמצאים בו שרידים של תרבות המאיה.
השם "אל פרו" ניתן לאתר כאשר התגלה במאה ה-20, אך כאשר פוענח כתב המאיה העתיק גילו החוקרים ששמו המקורי של המקום היה "ואקה".
העיר הייתה מאוכלסת מעל ל-1,000 שנים עד למאה ה-8 לספירה. בשנת 378 התקיימה בעיר פגישה בין אנשי מאיה לבין טאוטיווקאן. בשנת 732 עברה העיר לשליטת שליטי טיקאל, וכעשור לאחר מכן נהרסה וננטשה.
אטימולוגיה

האתר נקרא "אל פרו" לאחר שנתגלה במאה ה-20. הירוגליפים שזוהו באתר מלמדים ששמו העתיק של האתר הוא "וואקה". כיום שני השמות הללו מקובלים, אך השם הדומיננטי במפות הקיימות הוא של אל פרו.
אוכלוסייה

בסביבות שנת 400 לפני הספירה אוכלוסיית הוואקה כללה כמה עשרות אלפים. לפי ספרו של כריס הרדמן "Woman Power in the Maya World", בתקופה זו הוואקה הגיעה לשיא פוליטי. העיר נודעה בכוחה המסחרי, מה שתרם למספר התושבים הגבוה.
צה"מ ספירפיש

|  תיאור כללי |
| --- | --- |
 סוג אונייה:  צוללת
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  הצוללות מסדרת S
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  קאמל לירד 
 הוזמנה:  18 בפברואר 1935
 הושקה:  23 במאי 1935
 תקופת הפעילות:  11 בדצמבר 1936 – 1 באוגוסט 1940 (3 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי הצוללת הגרמנית U-34
 מיקום:  57°50′00″N 11°00′00″E﻿ / ﻿57.83333333°N 11°E﻿ / 57.83333333; 11 
 מלחמות וקרבות:  המערכה בנורווגיה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  780 טון (על פני המים), 980 טון (בצלילה)
 אורך:  63.6 מטר
 רוחב:  7.3 מטר
 שוקע:  3.6 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  10 קשר בצלילה, 13.75 קשר על פני הים
 גודל הצוות:  40 קצינים ומלחים
 הנעה:  מנועי חשמל 2 בהספק 775 כ"ס (מעל פני הים) ו-650 כ"ס (מתחת לפני הים)
 צורת הנעה:  מדחף
 אמצעי לחימה
 חימוש:  שישה צינורות טורפדו 21 אינץ' עם 12 טורפדו 21 אינץ', תותח 3 אינץ' (76 מ"מ)
 
צה"מ ספירפיש הייתה צוללת מחלקה שנייה מסדרת S שנבנתה במהלך שנות ה-30 עבור הצי המלכותי. היא הושלמה בשנת 1936, והשתתפה במלחמת העולם השנייה. הצוללת הייתה אחת מ-12 הצוללות שנקראו בשיר "Twelve Little S-Boats". עד כה היא הייתה הספינה היחידה של הצי המלכותי שנקראה ספירפיש.
תכנון ותיאור

המחלקה השנייה של צוללות מסדרת S תוכננה כגרסאות משופרות ומוגדלות מעט של הצוללות המוקדמות יותר של הסדרה ונועדו לפעול בים הצפוני והבלטי. אורך הצוללות היה 208 רגל 8 אינץ' (63.6 מטרים) בסך הכל, רוחב של 24 רגל (7.3 מטרים) ושוקע ממוצע של 11 רגל 10 אינץ' (3.6 מטרים). הדחק הצוללת היה 768 טונות ארוכות (780 טונות) על פני השטח ו-960 טונות ארוכות (980 טונות) בצלילה. לצוללות מסדרה S היו צוות של 40 קצינים ומלחים. היה להם עומק צלילה של 300 רגל (91.4 מטרים).
להפלגה על פני המים, הצוללות הונעו על ידי שני מנועי דיזל 775 כוחות סוס (578 קילוואט), כאשר כל אחד מניע ציר מדחף אחד. בעת הצלילה כל מדחף הונע על ידי מנוע חשמלי 650 כוחות סוס (485 קילוואט). הם יכלו להגיע ל-13.75 קשרים (25.47 קמ"ש) על פני השטח ו-10 קשרים (19 קמ"ש) מתחת למים. על פני השטח, לצוללות המחלקה השנייה היה טווח של 6,000 מיילים ימיים (11,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש) ואילו בצלילה היה להן טווח של 64 מיילים ימיים (119 ק"מ) במהירות של 2 קשרים (3.7 קמ"ש).
הצוללות מסדרה S היו חמושות בשישה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) בחרטום. הם נשאו שש טורפדות לטעינה מחדש בסך הכל תריסר טורפדות. הם גם היו חמושים בתותח סיפון 3 אינץ' (76 מ"מ).
בנייה וקריירה

הצוללת הוזמנה ב-18 בפברואר 1935, הונחה ב-23 במאי 1935 במספנת קאמל לירד בבירקנהד והושקה ב-21 באפריל 1936. הצוללת הושלמה ב-11 בדצמבר 1936.
הקריירה שלה בתקופת המלחמה החלה בצורה לא טובה, כאשר ב-24 בספטמבר 1939, היא נפגעה קשות מספינות מלחמה גרמניות ליד הורנס ריף. היא הצליחה להימלט למרות שלא הצליחה לצלול. משימת חילוץ בוצעה על ידי כוח האמבר הבריטי וצי הבית, כולל נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל, ואוניית המערכה אה"מ נלסון, שביצעו את תפקיד הליווי בזמן שנעשו ניסיונות חיפוש והצלה. הצי הותקף על ידי מפציצי יונקרס Ju 88 של ה-Campfgeschwader 30 של הלופטוואפה, ופצצה גרמה נזק קל לסיירת המערכה אה"מ הוד. ספירפיש הוכנסה בבטחה לרוזית' ב-26 בספטמבר, והתיקונים הושלמו בתחילת מרץ 1940.
פעולה בולטת נוספת התרחשה ב-11 באפריל 1940, בזמן שסיירה בקטגט, בפיקודו של לוטננט קומנדר ג'ון היי פורבס, היא טרפדה ופגעה בסיירת הכבדה הגרמנית ליצו, והוציאה אותה מכלל פעולה במשך יותר משנה. באותה עת דווח שהיא הטביעה את אוניית האחות, אדמירל שר. מאוחר יותר באותה שנה, ב-20 במאי, היא הטביעה שתי ספינות דיג דניות S.130 ו-S.175 עם ירי בים הצפוני.
ספירפיש הפליגה מרוזית' ב-31 ביולי 1940, עדיין בפיקודו של "ג'וק" פורבס, כדי לפטרל מול החוף הנורווגי. ב-1 באוגוסט היא נצפתה על פני השטח על ידי הצוללת הגרמנית U-34 בפיקודו של וילהלם רולמן שתקפה והטביעה אותה, כ-180 מיל (290 קילומטרים) מערב-דרום-מערב לסטוונגר. היה רק ניצול אחד, איש הים הכשיר ויליאם פסטר, שנלקח על U-34 כשבוי מלחמה.
הערות שוליים

↑  HMS Spearfish (N 69) of the Royal Navy
ליצו בנמל קיל לאחר שטורפדה על ידי ספירפיש בדרכה חזרה מנורווגיה
נערי רפול (להקה)

.
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 סוגה:  מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה מזרחית 
 חברים
 איתי זילברשטיין ומאיר עמר
 
להקת נערי רפול הוא שמו של צמד מוזיקלי המורכב מאיתי זילברשטיין ומאיר עמר (המכונה "ביג אם"). השניים החלו לפעול במשותף בשנת 1999, ולצד הוצאת שני אלבומים כלהקה כתבו והלחינו שירים רבים לזמרים שונים.