stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב בצרה (2008)
הרקע לקרב

במהלך הפלישה לעיראק בשנת 2003, התנהל קרב על העיר בצרה בין כוחות הקואליציה בהובלת ארצות הברית לבין כוחות שלטון הבעת' העיראקי, שבסופו נכבשה בצרה על-ידי הקואליציה. לאחר הקרב הופקד ניהול העיר בידי הבריטים, שהציבו בה את כוחותיהם.
החל בשנת 2004 נכנסו לעיר מיליציות צבאיות השייכות למפלגות הפוליטיות השיעיות, בעיקר "המועצה האסלאמית העליונה של עיראק" (אנ') ו"אל-פדילה" (אנ'). זמן קצר לאחר מכן נכסו גם אנשי "צבא המהדי", מיליציה צבאית שהונהגה למוקתדא א-סדר, תאולוג שיעי קיצוני.
בין המיליציות העיראקיות הללו, כוחותיו של א-סדר והממשל העיראקי, התנהלו מאבקים על השליטה בעיראק. המאבקים על השליטה היו בהיבט הפוליטי, לדוגמה בבחירות הפרלמנטריות של שנת 2005, שבהן השתתפו בין היתר מפלגת "המועצה האסלאמית העליונה של עיראק" ומפלגת הדעווה האסלאמית (שבה היה חבר אל-מאלכי). היבט נוסף של המאבק ביניהן היה ההיבט הצבאי, בניסיון לזכות בשליטה ובעליונות צבאית על אזורים רבים ככל הניתן בעיראק. כניסת הכוחות הללו לבצרה, וההתנגדות של הממשל העיראקי לנוכחותם בעיר, היו ביטוי למאבק הכוחות המתמשך בין הצדדים.
מנגד, המיליציות השונות שנכנסו לבצרה וכוחותיו של א-סדר חלקו גם מספר קווים אידאולוגיים מרכזיים: ראשית, התנגדות לנוכחות כוחות הקואליציה המערביים בעיר; שנית, תמיכה בתפיסות הפוליטיות האיראניות ושמירה על קשרים עם איראן. ככלל, איראן שמרה על מעורבות רבה במתרחש בעיראק, שכללה מתן הכשרות ואימונים צבאיים, אספקת אמצעי לחימה ומעורבות בתחומים נוספים. הדבר בא לידי ביטוי גם בעיר בצרה, שבה סיפקה איראן תמיכה וחימוש למיליציות שפעלו בעיר.
כתוצאה מהניסיון להשיג שליטה על העיר, התמיכה האיראנית במיליציות ואידאולוגיות ההתנגדות של המיליציות לנוכחות המערבית, החלו המיליציות השונות לתקוף את הכוחות הבריטים שהוצבו בעיר. התקיפות הובילה להגבלת יכולת הפעולה והתנועה של הבריטים בעיר. לאחר הגברת התקיפות והביקורת הפנימית על הנוכחות בעיר שעלתה בזירה הפוליטית בבריטניה, החליטו הכוחות הבריטיים לסגת מהעיר. את מקומם של הבריטים מילאו כוחות צבא עיראקי. עם זאת, הנסיגה הבריטית לא שיפרה את המצב בעיר, משום שהצבא והמשטרה העיראקיים גילו חולשה ולא הצליחו להתמודד עם המיליציות ולהגביל את פעולתן. המיליציות ניצלו את הדומיננטיות שלה זכו בבצרה, על מנת להשליט בעיר שלטון אסלאמי-שיעי מחמיר על התושבים שכלל הגבלות דתיות, הרחקה של בני דתות אחרות מהמרחב הציבורי ועוד.
הסיבות ליציאה למבצע

מספר סיבות ישירות הובילו את ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, להחליט על יציאה למבצע לטיהור העיר בשנת 2008:
הראשונה הייתה סיבה כלכלית בעיקרה: העיר בצרה היא אחת הערים הגדולות בעיראק, ומהבירות הכלכליות המובהקות שלה. אחיזת המיליציות בעיר, שהייתה מרכז הספנות ותעשיית הנפט של עיראק, תוך השתלטות על התנועה הימית במימי נהר שט אל-ערב ועל הברחות הנפט מהעיר, הובילו לפגיעה משמעותית במקורות הכנסה מרכזיים של המדינה העיראקית. פגיעה במקורות הכנסה אלו הציבה איום כלכלי רציני על הממשל, שגם כך היה נתון בחובות כבדים.
סיבה נוספת הייתה מאבקי הכוח שהתנהלו בשורות מנגנוני המדינה והתחרות על הנהגתה: על אף שאל-מאלכי הציג את המבצע כפעולה צבאית נרחבת המיועדת לטיפול בכל המיליציות שפעלו באותה עת בבצרה, הסיבה המרכזית למבצע הייתה פעולה לדחיקתה ולמיגורה של מיליציית "צבא המהדי" של מוקתדא א-סדר כחלק ממאבקי הכוח בין אל-מאלכי לא-סדר, יותר מאשר מלחמה במיליציות ובפשיעה.
סיבה אחרונה הייתה סיבה מנהיגותית-אישית, הנוגעת למעמדו ולדימויו הציבורי של אל-מאלכי: כוחו הפוליטי של אל-מאלכי כראש ממשלת עיראק היה מוגבל. כשליה של ממשלתו להתמודד עם המשבר בבצרה דוברו בהרחבה בעיראק וברחבי העולם, ואל-מאלכי הוצג בגללם כמנהיג חלש ונרפה. ניצחון על הכוחות הפועלים בבצרה ושימת סוף למשבר בעיר היו עשויים לחזק משמעותית את מעמדו.
מהלך הקרב > שלב ראשון

ב-24 במרץ הגיע אל-מאלכי לבצרה על מנת לפקח בעצמו על המבצע. בלילה שקדם ליציאה למבצע הוטל עוצר לילי בלתי מוגבל בעיר בצרה ובאזורים שסביבה ונאסרה כניסת כל סוגי כלי הרכב לעיר. ב-25 במרץ נפתחה מתקפת כוחות הביטחון העיראקיים על בצרה, שכונתה "מבצע מתקפת הפרשים".
במהלך הימים הראשונים נתקלו הכוחות העיראקיים בקשיים רבים יותר מכפי שתכננו. הכוחות לא הצליחו להתקדם בלחימה וספגו פצועים ואבדות רבות. אחת הסיבות העיקריות לכך הייתה כמות הנשק הגדולה שהייתה בידי המיליציות, שסופקה להן, כאמור, על-ידי איראן. סיבה נוספת הייתה עריקה נרחבת מכוחות הביטחון העיראקיים. למעלה מאלף מאנשי כוחות הצבא והביטחון נטשו את הצבא בעקבות חוסר אמון בשרשרת הפיקוד הצבאית או מתוקף פקודה שקיבלו ממוקתדא א-סדר.
ב-30 במרץ קרא א-סדר להפסקת-אש, בהמשך להצעתו של אל-מאלכי להפסקת-אש מתאריך 26 במרץ. החתימה על ההסכם התקיימה באיראן בנוכחות בכירי המשטר העיראקי וא-סדר. ההסכם עצמו נערך על-ידי קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס של משמרות המהפיכה האיראניים, עובדה שיכולה להצביע לא רק על התפקיד החשוב שמילאה איראן בסכסוך, אלא גם על השפעתה הרבה על הפוליטיקה הפנימית בעיראק.
מהלך הקרב > השלב השני – החל מהפסקת האש

הפסקת האש כובדה על-ידי הצדדים, עד ל-12 באפריל. אל-מאלכי ניצל את התקופה הזאת על מנת לבצע פעולות הסברה ופעולות פוליטיות נרחבות בעיר. במסגרת פעולות אלה הוצע תגמול כספי לשייח'ים של המיליציות בתמורה להפסקת הלחימה.
בסיום הפסקת האש, ב-12 באפריל, פתחו כוחות הביטחון העיראקיים את השלב הבא של המבצע, שהיה מוצלח ביותר מבחינתם: כוחות הביטחון העיראקיים ביצעו פעולות פינוי וטיהור מכוונות ברחבי העיר, והתקדמו מהשכונות הדרומיות של העיר אל עבר השכונות הצפוניות, תוך השתלטות על השכונות העיקריות שעליהן שלטו כוחות צבא המהדי. בשלב זה, עצרו הכוחות העיראקיים מאות מבוקשים והחרימו כמויות גדולות של מטענים, רובים ואמצעי לחימה אחרים, מרביתם ממקור איראני.
מסוף אפריל ועד תחילת מאי השתלטו הכוחות העיראקיים על שאר חלקי העיר. בימים 6–7 במאי טיהרו הכוחות את שכונת א-לטיף, ובכך הסתיים שלב הכיבוש וההשתלטות על העיר. לאחר סיום המתקפה על העיר פעלו הכוחות העיראקיים בשיתוף עם כוחות מערביים על מנת לבסס את שליטתם ואחיזתם באזור. שלב זה כלל בעיקר פעולות לביסוס הביטחון, הפעילות הכלכלית וההתנהלות הפוליטית בעיר, ובמקביל גם פעולות שמטרתן לשלוט על הגבול עם איראן, הסמוך לעיר. תקופה זו, שנמשכה עד נובמבר 2008, כללה מרדף אחרי חברי מיליציות שנמלטו לאזורים שמסביב לעיר וקטיעה של נתיבי מסחר ונשק מאיראן לעיראק.
תוצאות המבצע והשלכותיו

המבצע היה אבן דרך בהתגבשותו וביסוסו של השלטון העיראקי לאחר סיומה של מלחמת האזרחים במדינה. התחרות הפנים-שיעית על השפעה, שליטה ומשאבים הוליכה לחוסר-יציבות רב בעיראק. עד אותה עת, היו המיליציות חזקות יותר מהמדינה העיראקית הצעירה והמלחמה הייתה ציון דרך ראשון בשינוי מאזן הכוחות בין הצדדים. בסיכומו של דבר, הקואליציה נוכחה לראות שההתנגדות של צבא המהדי התפוררה מהר יותר ממה שחזו לפני הקרבות. צבא המהדי יצא מכשירות מבצעית למשך למעלה משנה. הכוחות העיראקיים וכוחות הקואליציה התקרבו צעד נוסף למיגור המיליציות שהתנגדו להן, והמשטר האיראני איבד כמעט את כל המיליציות שבהן תמך.
המבצע גם הוביל להישגים תודעתיים ופוליטיים עבור אל-מאלכי וממשלתו: ההצלחה הטקטית הבולטת בקרב בצרה סיפק תמונה ברורה של יכולותיו המתפתחות של צבא עיראק ושל התגבשותו של השלטון המרכזי במדינה. במונחים פוליטיים, מלחמת האזרחים בין הקבוצות השיעיות לבין ממשלת אל-מאלכי הסתיימה בניצחון ברור של ראש הממשלה.
המבצע השפיע גם על מוקתדא א-סדר וצבא המהדי. קרב בצרה, והקרב שהתנהל לאחריו במדינת א-סדר בבגדאד, הובילו לצמצום כוחו הפוליטי של א-סדר ולפגיעה משמעותית בדומיננטיות שלו בחברה השיעית, והחליש את כוחו הצבאי של צבא המהדי ואת הדומיננטיות שלו. עם זאת, הקרבות גם יצרו הזדמנויות חדשות עבור א-סדר: המצב החדש אפשר לו להתנתק מאותם חלקים של צבא המהדי שבהם שליטתו הייתה פחותה, ולהמריץ ולהחיות אלמנטים אחרים, כמו התוכניות החברתיות והדתיות שלו עבור המדינה העיראקית. בנוסף, כישלונותיו בקרבות בבצרה ובמדינת א-סדר עודדו אותו לעבור מתפקיד משני של מפקד מיליציה ישירות למרכז הזירה הפוליטית, כמנהיגו של זרם פוליטי חשוב, הרם הסדרי.
ביטוי לשינוי פעולתו של א-סדר והשפעה על צבא המהדי היה ב-13 ביוני 2008 כשפרסם מכתב שקבע שינוי אסטרטגי באופן הפעולה של הארגון בעיראק. א-סדר הצהיר כי הוא מחלק את צבא המהדי והופך אותו במידה רבה לתנועה אזרחית העוסקת בענייני דת, חברה ותרבות. עם זאת, גם בשנים הבאות לאחר הצהרה זו, לא פירק א-סדר את המיליציה ובשנת 2010 אף הכריז כי הוא משקם אותה. בשנת 2014, בעקבות כניסתו של ארגון המדינה האסלאמית לעיראק, חידש א-סדר באופן מלא את פעילותה של המיליציה תוך שינוי שמה ל"גדודי השלום". לאחר הכרעת המדינה האסלאמית פעל א-סדר בשיתוף עם ראש הממשלה דאז, חיידר אל-עבאדי, במאמץ להכפיף את כל המיליציות לפיקוד כוחות הביטחון הרשמיים של המדינה, והצהיר שהמיליציה הראשונה שתפורק תהיה המיליציה שלו, "גדודי השלום", אך על אף הצהרותיו, א-סדר לא השלים את פירוקה של המיליציה ולא הכפיף אותה לכוחות הביטחון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Marisa Cochrane, The Battle for Basra, Iraq Report, Institute for the Study of War, 2008
↑  Mahdi Army, Mapping Militants, Stanford University
1 2 3  Cordesman, Anthony H., and Adam Mausner, IraqI force development, CSIS, 2008, עמ' 8-10
↑  https://understandingwar.org/sites/default/files/Fact%20Sheet%20on%20Iraq%27s%20Major%20Shia%20Political%20Parties%20and%20Militia%20Groups.pdf
1 2  Cordesman, Anthony H., and Adam Mausner, IraqI force development., CSIS, 2008, עמ' 9
1 2  Iron, Richard, Basra 2008: Operation charge of the knights, The RUSI Journal, 2016, עמ' 55-57
↑  Iraq forces battle Basra militias, BBC, ‏March 26, 2008
↑  Iraqi PM removes commanders in Basra amid deteriorating security, THE JERUSALEM POST, ‏MARCH 24, 2008
↑  Iraqi and U.S. forces fight Shiite militia in Baghdad and Basra, the new york times
↑  Saturday: 2 US Soldiers, 171 Iraqis Killed, 289 Wounded, Antiwar.com
↑  Aqeel Hussein and Colin Freeman, Iraqi army forces defect to Moqtada al-Sadr, Telegraph, ‏31/03/2008
↑  Leila Fadel, Iranian general played key role in Iraq cease-fire Archived, Wayback Machine - McClatchy Newspapers, ‏2 April 2008
↑  Iron, Richard, Basra 2008: Operation charge of the knights., The RUSI Journal, עמ' 58
1 2 3  Marisa Cochrane, The Battle for Basra, Iraq Report, Institute for the Study of War, 2008, עמ' 11-13
↑  Iron, Richard, The Charge of the Knights: The British in Basra, 2008, The RUSI Journal, 2013, עמ' 57-59
↑  Iron, Richard, The Charge of the Knights: The British in Basra, 2008, The RUSI Journal, 2013, עמ' 59-60
↑  Rayburn, Joel D., and Frank K. Sobchak, army warcollege. edu/pubs/display. cfm (2019). he US Army in the Iraq War. Volume 2: Surge and Withdrawal, 2007-2011, Strategic Studies Institute/US Army War College Press, עמ' 380-381
1 2  Phil Williams and Dan Bisbee, Chapter 2 Jaish al-Mahdi in Iraq, Prism: The Journal of Complex Operations, ‏May 24, 2016 (ארכיון)
↑  Babak Rahimi, The Return of Moqtada al-Sadr and the Revival of the Mahdi Army, CTC Centinel Vol. 3, Issue 6, June 2010, עמ' 8–10
אלכסנדר דובז'נקו

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1894 סוסניציה, אוקראינה 
 פטירה:  25 בנובמבר 1956 (בגיל 62) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של אוקראינה, האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, המדינה האוקראינית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1914–1956 (כ־42 שנים) 
 עיסוק:  במאי קולנוע, סופר, תסריטאי
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הכלכלית הלאומית של קייב ע"ש ואדים הטמן  Hlukhiv National Pedagogical University of Oleksandr Dovzhenko 
 בן או בת זוג:  Yuliya Solntseva (1928–25 בנובמבר 1956) 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין (11 בינואר 1935)  פרס סטלין (1941)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1950)  Honored Art Worker of the USSR (1940)  פרס לנין (1959)  פרס סטלין (1949)  עיטור הדגל האדום (13 בספטמבר 1943)  פרס סטלין, דרגה 1  Honored Art Worker of Ukraine  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור הדגל האדום של העמל  פרס סטלין, דרגה 2 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר פטרוביץ' דובז’נקו (ברוסית: Алекса́ндр Петро́вич Довже́нко, באוקראינית: Олександр Петрович Довженко; ‏ 29 באוגוסט 1894 סוסניציה שבמחוז צ'רניהיב - 25 בנובמבר 1956, מוסקבה) היה במאי קולנוע בברית המועצות, סופר אוקראיני, תסריטאי וזוכה תואר אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה (1950), חתן פרס לנין (1959, לאחר מותו) ופעמיים חתן פרס סטלין (1941, 1949). הוא מוזכר פעמים רבות כאחד מיוצרי הסרטים הסובייטיים הראשונים החשובים ביותר, לצד סרגיי אייזנשטיין ווסוולוד פודובקין(אנ'), כמו גם היותו חלוץ תיאורית המונטאז' הסובייטית (אנ').
ביוגרפיה > ילדות

דובז'נקו נולד בשנת 1894 למשפחת איכרים נוצרייה מרובת ילדים במחוז ויוניצ'י באזור סוסניציה שבמחוז צ'רניהיב (כיום התחום העירוני סוסניציה, אחד המרכזים האזוריים של האזור צ'רניהיב). דובז'נקו היה נין למספר סיפורים ובתור מורה בבית, הדבר השפיע רבות על התפתחותו של דובז'נקו (שכינויו כילד היה ״סשקה״). הוריו לא ידעו קרוא וכתוב.
מצבם הכלכלי היה ממוצע, הם היו בעלי אדמות אך אדמתם לא הניבה רווח כלכלי.
לדובז'נקו היו 14 אחים, אך בעקבות תחלואה גבוהה נפטרו כולם חוץ מאלכסנדר ואחותו פאולינה. זיכרונות הילדות של דובז'נקו מהולים במוות והוא כתב על אמו: "נולדה לשירים, בכתה כל חייה, ליוותה לנצח".
דובז'נקו למד בבית הספר היסודי של סוסניצה, וכדי לממן את שכר הלימוד נאלץ אביו למכור חלק מאדמתו. דובז'נקו היה תלמיד מצטיין, דבר שהעלה בו ספקות עד כדי כך שלימים הוא טען כי "המורים לא יודעים הרבה ולכן הם חושבים שאני סטודנט מצטיין...". הוא קרא הרבה, עד כדי כך שאמו נזפה בו לפעמים. הוא היה נער חולמני, הוא האמין שהוא כל יכול וחלם להיות אדריכל, צייר, רב חובל או מורה.
ביוגרפיה > שנות הנוער

בשנת 1911, דובז'נקו החל ללמוד במכללה להוראה בגלוקובסקי והיה התלמיד הצעיר ביותר מבין כל התלמידים. על הלימודים בגלוקובסקי דובז'נקו כתב: "פה חדלתי להאמין באלוהים".
כשסיים את לימודיו ב-1914 נשלח ללמד בבית הספר יסודי בז'יטומיר, שם עקב מחסור במורים, הוא לימד מדעי הטבע, התעמלות, גאוגרפיה, פיזיקה, היסטוריה וציור.
בשנת 1917 ניסה להתקבל לצבא אך לא גויס בעקבות בעיית לב, לכן עבר לקייב והתחיל ללמוד כלכלה באוניברסיטת המסחר של קייב.
באותה שנה התחיל ללמוד במכללה לאומנות בקייב.
בשנת 1918 בהיותו היושב ראש של מכללת המסחר ארגן דובז'נקו עצרת סטודנטים נגד גיוס לשורות צבא ההטמן (הצבא האוקראיני).
בזמן פיזור ההפגנה נהרגו כ־20 סטודנטים ורבים נפצעו.
דובז'נקו הפסיק את לימודיו במכללה לאומנות אך המשיך ללמוד כלכלה באוניברסיטה עד 1920/1921 מבלי לסיים ולהשלים את לימודיו.
ביוגרפיה > שנות ה-20

דובז'נקו הוביל להחזרת וחילופי שבויי מלחמה בפולין.
בתחילת פברואר 1922 הועבר דובז'נקו לתפקיד מזכיר קונסוליית המסחר של ברית המועצות בגרמניה, באותה תקופה החל לצייר קריקטורות שפורסמו בעיתון ה"האמר" בארצות הברית וכשהבין שלא יוכל לשלב את עבודתו עם הציור ביקש ללמוד גרפיקה בגרמניה.
דובז'נקו למד שנה אחת בבית ספר פרטי לאומנות אצל פרופסור וילי גיקל המתמחה באקספרסיוניזם.
בקיץ 1923 התיישב דובז'נקו בחרקוב, הבירה של אוקראינה הסובייטית באותה תקופה, ומצא את עצמו בחברת רומנטיקנים ספרותיים וסופרי הפוטוריסטים אוקראינים. דובז'נקו עובד כמאייר בעיתון "ידיעות" וקריקטוריסט תחת שם העט "Sashko" ונודע כמאייר של ספרים, לדוגמה "רכבות כחולים" של פיטר פאנץ'. לעיתים קרובות הקריקטורות שלו המכוונות היטב וידידותיות הופיעו בעיתונים אחרים.
בשלב זה, הוא בקשר הדוק עם האיחוד הספרותי "הארט" (שנוצר בינואר 1923) שלו השפעה על הקולנוע. ההשראות היצירתיות והאידאולוגיות של ה "הארט" היו אלן בלקיטין ומייק יוגנסן. לאחר קריסתה של "הארט" דובז'נקו שיתף פעולה עם הקהילה הספרותית, הסופרים האוקראינים VAPLITE. בחרקוב באותה תקופה רק התיאטרון נחשב לאומנות דרמטית, אשר לא עניינה את דובז'נקו. בשלב זה, הוא פיתח תפיסה קולנועית משלו והחליט לנטוש את התיאטרון.
עם הזמן דובז'נקו סלל את דרכו לקולנוע, למרות חוסר הניסיון או ההשכלה שלו בתחום החדש, והחל לעבוד באולפן קולנוע HFSA שבאודסה. בשנת 1925 דובז'נקו התמחה בסרט "הצבא האדום".
דובז'נקו אהב מאוד את הקולנוע.
הוא החל בתפקיד במאי תוך כדי עבודה בקבוצת הקולנוע של ארנולד קורדיום בעת יישום הסרט "מאחורי היער" (על מלחמת המעמדות בכפר).
דובז'נקו כתב את התסריט לסיפור הילדים, "וסיה הרפורמיסט". יורי ינובסקי, שהיה אז עובד HFSA באודסה, דחה את התסריט, אבל אחרי דיון בוועדת מוסקבה החלו תהליכי ההפקה של הסרט. פאוסט לופטינסקי, שהתחיל את ההפקה, עזב את הצילומים במפתיע. לאחר הצעת פאבל נאצ'סה בשנת 1926 דובז'נקו נסע לאודסה כדי להמשיך בבימוי הסרט. במעבר לסרט, דובז'נקו תכנן להקדיש את עצמו, כפי שחשב אז, רק לז'אנר קומי וסרטי קומדיה.
על הסט של "וסיה הרפורמיסט" דובז'נקו, שלא היה לו ניסיון ולא שלט בטכניקה, יצר תקרית לאחר תקרית. הוא נאלץ לעזוב את המקום, והשאיר את הצלם רון יוסף לסיים את הסרט. בצילומי סרט זה והסרט "פרי אהבה" הוא נפגש עם הצלם דניל דמוצקי, אשר בהמשך עבד איתו על סרטים רבים נוספים, ביצירת פרסום מקביל בקולנוע האוקראיני.
דובז'נקו הגיע לאודסה עם תסריטו הראשון, "המלך", סאטירה על ניקולאי השני. זה הגזמה טראגית על המלחמה הסתמית, כאשר חייל שמעולם לא נלחם, נידון למוות, ולאחר מותו מקבל מענק כבוד. דובז'נקו הציע את התסריט לצ'ארלי צ'פלין, אך בקשה זו לא נענתה.
ביוגרפיה > הפריחה וסוף הקריירה

אלכסנדר דובז'נקו הכריז עצמו לראשונה כמאסטר מעניין ומקורי לאחר צילום הסרט "זבניגורה" (1928), בו באופן יוצא דופן חיבר אפוס מהפכני, סאטירה ושירה.
בשנת 1930, צילם דובז'נקו את אחד מסרטיו המפורסמים ביותר "אדמה" אשר קיבל הוכרה בברית המועצות ומחוצה לה.
בשפה קולנועית חדשנית דיבר הבמאי על המאבק למען הקולקטיב, תהליכים חברתיים, אשר שברו את היסודות של חיי איכרים.
בהדרגה עשה סרטים נוספים כמו "איוואן", "איירוגרד", "שורס."
במהלך עבודה על הסרט "איוון" (1932) דובז'נקו התקרב לסטלין, הם התכתבו באופן קבוע. דובז'נקו התארח אצלו לעיתים תכופות.
הסרט "שורס" (1939) צולם לפי הוראה ישירה של סטלין, אשר מיד התערב בתהליך יצירת הסרט. בהדרגה מתגלות סתירות בין השקפת עולמו הפרטית של האמן אל מול האידאולוגיה הממשלתית הרשמית.
בשנת 1934 דובז'נקו עזב את אוקראינה ועבר למוסקבה, מחשש לגל של דיכוי. מסוף שנות ה-30, הוא פינה יותר זמן לספרות והכנת תסריטים לסרטים הבאים. במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה צילם כמה סרטים תיעודיים וכתב מאמרים עיתונאיים. ב 1943 כתב תסריט לסרט "אוקראינה בלהבות", לאחר דיון בממשלה הקומוניסטית, התסריט קיבל הערכה שלילית ביותר של סטלין ולא אושר להפקה.
בשנת 1944 שמו של הסרט הפואטי "החיים בצבע" של דובז'נקו על חייו של בוטנאי רוסי איוואן מיצ'ורין שונה ל "מיצ'ורין", למען עקרונות אידאולוגיים. הסרט שונה ותוקן כל הזמן בניסיונות לרצות את דרישות הצנזורה. על פי חלק מהמבקרים, התוצאה הייתה עבודה חסרת אונים שאינה מכילה שום דבר אחר מאשר תעמולת פתוס. מבקרים אחרים טוענים כי למרות שינויים למען האידאולוגיה, הסרט התברר מוכשר והפך לאירוע בקולנוע הסובייטי. במהלך הצילומים דובז'נקו לקה בהתקף לב.
גורל עצוב אפילו יותר פקד את הסרט האחרון של דובז'נקו "להתראות, אמריקה!". הסרט תוכנן כתעמולה ממשלתית לפי מוטיב הספר "אנאבל בקרד", בריחת פליטה מארצות הברית לברית המועצות. דובז'נקו החל לשנות ולתקן בלי סוף את הסרט, בניסיון לצלם נכון מבחינה אידאולוגית. אף על פי שהסרט היה כמעט מוכן, דובז'נקו קיבל הוראות מהקרמלין להפסיק לצלם והסרט נשאר לא גמור. "להתראות, אמריקה!" היה בארכיון 46 שנים, ורק בשנת 1995 עלה על המסכים.
בשנותיו האחרונות עסק דובז'נקו בעבודת הוראה ב-VGIK. הוא המשיך לעבוד על תסריטים עתידיים לסרטים וחלם לחזור למולדתו, אוקראינה, אך לא היה יכול לעשות זאת ללא אישור רשמי של הרשויות. דובז'נקו החל לכתוב תסריט לרומן האפי, "שער הזהב", אשר בו ראה מחדש את רגעי המפתח בהיסטוריה של אוקראינה.
אני אמות במוסקבה, בלי לראות את אוקראינה! לפני מותי אבקש מסטלין, ש... מהחזה שלי יוציאו את הלב ... ויקברו אותו בארץ מולדתי, בקייב, אי שם מעל נהר הדנייפר, על ההר.
אלכסנדר דובז'נקו מת ב-25 בנובמבר 1956 מהתקף לב בבית נופש ב"פרדלקינו", לפני היום הראשון של צילום הסרט החדש שלו "פואמה על הים." הוא נקבר בבית העלמין נובודוביץ' במוסקבה.
מורשת וזיכרון

דובז'נקו לא הספיק ליישם רבים מן התסריטים שלו. לאחר מותו, אשתו, הבמאית יוליה סולנצבה, צילמה את הסרטים לפי התסריטים שלו, "פואמה על הים", "סיפור של שנים לוהטות" ו"הדסנה הקסומה".
מאז 1960 בסוסניצה פועל מוזיאון בזיכרון עבור ה"קלאסיקה של הקולנוע" (דובז'נקו).
בשנת 1957 מתווסף השם דובז'נקו לאולפן סרטים אומנותיים של קייב.
בשנת 1960 הוקמו לוחות זיכרון, באולפן סרטים אומנותיים של קייב ובבית בו הוא גר בין השנים 1935-41 ברחוב קרל ליבקנכט 10, (ברונזה, תבליטים מגרניט והפסל ח"כ ורונסקי).
בשנת 1964 באולפן סרטים בקייב הוקם פסל טורסו (נעשה על ידי הפסל, ל.ב. קזוב).
בשנת 1972 מאושרת מדליית זהב בשם א.פ. דובז'נקו "עבור הסרט המלחמתי הפטריוטי הטוב ביותר".
בשנת 1994 בצו נשיא אוקראינה הוקם ארכיון סרטים מדיני, המכונה בשם, המרכז הארצי של אלכסנדר דובז'נקו.
בשנת 1994 בצו נשיא אוקראינה הוקם פרס מדינתי על שם דובז'נקו בתחום יצירת הסרטים.
מאז 2004 בסוסניצה (אזור צ'רניהיב), כאשר היו חגיגות ה-110 לדובז'נקו, נערך פסטיבל קולנוע נוער אוקראיני בשם "על גלי הדסנה הקסומה".
רחובות נקראים בשם דובז'נקו, במוסקבה [14], רמנקה [15], קייב [16], אודסה, ועיר קחובקה החדשה.
באודסה, בבניין הראשי של אולפן קולנוע של אודסה מוקם לוח זיכרון.
מוקמים לוחות זיכרון בבתים שבהם הוא התגורר, בקוחבקה החדשה (רחוב לנין, 19) ובברלין (ביסמרקשטרסה, 69).
קולנוע על שם דובז'נקו בחרקוב ובצ'רניהיב.
לוח זיכרון בברלין
בולי דואר אוקראינים שנת 1994
מטבע זיכרון אוקראיני
יצירתיות

נושאי העבודות מוקדמות של דובז'נקו מחוברים באופן הדוק עם הלהט המהפכני והופעת הקולנוע הסובייטי. שבי אחרי עושר האפשרויות האמנותיות של השפה הקולנועית, הפך דובז'נקו טריבון לוהט של המהפכה הפרולטרית. כך, העלילה של הסרט "ארסנל" - מרד פועלים במפעל בקייב, "איירוגרד" מספר את ההגנה על הגבולות המזרחיים של ברית המועצות נגד אויבי המהפכה. בסרטים הראשונים של המאסטר הצופה יכול לראות שילוב של ז'אנרים רבים, סאטירה, הגרוטסקיות, אגדות ואפוס מהפכני.
בתקופה שלפני המלחמה ניתן לייחס לדובז'נקו התפתחות אמנותית ראשונית לפיתוח אמצעים אומנותיים לסרטים דוקומנטריים מלחמתיים.
בניית קומפוזיציה, עבודה ברורה על כל פריים - תכונות אלו מאפיינים את דובז'נקו כמאסטר בוגר. אידאולוגיה עוברת למקום השני ומוחלפת על ידי ערכי הנצח. בניגוד להתנהגות הדינמית של אייזנשטיין, המצלמה של דובז'נקו סטטית ומזכירה צילום סטילס. אומץ פתרונות תסריטאיים, שינויים טבעיים בלוקיישנן, היעדר הדבקות ומעברים הפתיעה אפילו את הבמאים הנערצים העכשוויים. למונטאז' החדשני של דובז'נקו הייתה השפעה עמוקה על עולם הקולנוע. קוזינצב כתב על התרשמותו מסרטי דובז'נקו:
כמה שנים כבר עברו, ועדיין דוהרים לקראתי הסוסים של "ארסנל", אני רואה בבהירות רבה איך מגלגל אבא בוז'נקו את המקלע על הסצינה, הטרקטוריסת רוקד מתחת לירח, הזקן שוכב מתחת לעץ התפוח, מיצ'ורין עובר דרך הרוח ועפים עליו עלים אדומים. אצל דובז'נקו הפריימים תפורים בתשוקה. כדי לזעזע - צריך להיות מזועזע.
במשך כל האומנות של דובז'נקו מחלחל נושא של אחדות בין האדם לטבע. במיוחד זה מתבטא בבירור בסרט "אדמה" וסרט "החיים בצבע" שהושחת על ידי הצנזורה. הוא אינו מעוניין באסתטיקת הקולנוע, דובז'נקו כאמן מעוניין בערך הייחודי של חיי אדם.
פילמוגרפיה > במאי

1926 - "פרי אהבה"
1926 - "וסיה הרפורמיסט"
1927 - "מזוודת השליח הדיפלומטי"
1928 - "זבניגורה"
1928 - "ארסנל"
1930 - "אדמה"
1932 - "איוון"
1935 - "איירוגרד"
1939 - "שורס"
1948 - "מיצ'ורין"
1951 - "להתראות, אמריקה!"
פילמוגרפיה > תסריטאי

1926 - "פרי אהבה"
1939 - "בוקובינה, אדמה אוקראינית"
1940 - "שחרור"
1943 - "הקרב על אוקראינה הסובייטית שלנו"
1945 - "ארץ מולדתי"
1945 - "ניצחון בגדה הימנית של אוקראינה"
1959 - "פואמה על הים" (הסרט לא הושלם על ידי המחבר)
1960 - "סיפור של שנים לוהטות" (הושלם על ידי יוליה סולנצובה)
1965 - "הדסנה הקסומה" (הושלם על ידי יוליה סולנצובה)
פרסים ואותות כבוד

1934 - פרס פסטיבל הסרטים של ונציה לסרט "איבן".
1941 - פרס המדינה ע"ש סטלין מדרגה ראשונה לסרט "שורס".
1949 - פרס המדינה ע"ש סטלין מדרגה שנייה לסרט "מיצ'ורין".
1959 - פרס לנין לתסריט ספרותי "פואמה על הים" (לאחר מותו).
הערות שוליים

↑  ראו הודעה אתר אוקרינפורם, ברוסית
↑  ראו מאמר מ. קוברוב במאמר על דובז'נקו, ברוסית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507931805171  PLWABN: 9810546487305606  BIBSYS: 2023581  BnF: cb127710877 (data)  CiNii: DA01909089  GND: 118638866  ICCU: NAPV099213  ISNI: 0000 0001 1064 0157  LCCN: n50041169  LNB: 000183012  NKC: jn19990210183  NLA: 35043280  NLK: KAC2020M2958  NTA: 070461341  RERO: 02-A000052866  SELIBR: 49713  SNAC: w6vx0w5w  SUDOC: 050582674  Trove: 810103  ULAN: 500471742  VIAF: 56736145   WorldCat (עם VIAF): 56736145
תאונת מטוס המיג-23 בבלגיה

| --- | --- |

מטוס מיג-23 סובייטי שדומה למטוס שמעורב בתאונה
 תאריך:  4 ביולי 1989
 מיקום:  קורטרייק, בלגיה
 גורם:  התרוקנות הדלק במטוס נטוש
 קואורדינטות:  50°45′34″N 3°18′41″E﻿ / ﻿50.759388888889°N 3.3115°E﻿ / 50.759388888889; 3.3115
 הרוגים:  1
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  מיג-23M
 מוצא:  בסיס חיל האוויר בגיץ', סמוך לקואובז'ק, פולין
 מפעיל:  חיל האוויר הסובייטי
 אנשי צוות:  1
 ניצולים:  1

נפגעים על הקרקע
 הרוגים:  1
  (למפת מרכז אירופה מוגדלת) מקום ההתרסקות(למפת מרכז אירופה רגילה) מקום ההתרסקות(למפת בלגיה רגילה) בריסל אנטוורפן ברוז' גנט לייז' ארלון שרלרואה נאמור צרפת הולנד גרמניה לוקס. הים הצפוני מקום ההתרסקות(למפת בלגיה מוגדלת) בריסל אנטוורפן ברוז' גנט לייז' ארלון שרלרואה נאמור צרפת הולנד גרמניה לוקסמבורג הים הצפוני מקום ההתרסקות
 
ב-4 ביולי 1989, מטוס קרב מדגם מיג-23 של חיל האוויר הסובייטי התרסק לתוך חווה סמוך לקורטרייק, בלגיה, תוך הריגת אדם אחד. הטייס נפלט מהמטוס מעל לשעה מוקדם יותר ליד העיר קואובז'ק בפולין, אחרי שחווה תקלות טכניות, אך המטוס המשיך לטוס עוד כ-900 ק"מ נוספים לאחר מכן ללא הטייס, עד שאזל לו הדלק והתרסק.