stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לא להיות לבד
הערות שוליים

↑  דניאל שירין, צפו: מה גרם למרגי לדמוע על הבמה?, באתר ישראל היום, 21 באוקטובר 2021
1 2 3  מאיה כהן, איך לא להיות לבד? זה מה שלמרגי יש להגיד על זה, באתר ישראל היום, 21 באוקטובר 2021
↑  גאיה חלמיש, ‏באווירת אייטיז: מרגי השיק את ה-EP החדש, באתר ‏מאקו‏, 20 באוקטובר 2021
↑  לירון זייד, ‏עם יד על הלב: יהונתן מרגי על האלבום החדש, השחרור מצה"ל והפרידה מנועה קירל, באתר ‏מאקו‏, 24 באוקטובר 2021
1 2  לילך מרקוביץ, אף פעם לא לבד: מרגי משתף "אני פנוי להצעות", באתר פרוגי, 22 בדצמבר 2021
↑  צוף ישראלי, ‏שכחו מהסופה "כרמל", ההופעה של מרגי בבארבי היא הדבר שבאמת צריך לדבר עליו, באתר מעריב אונליין, 22 בדצמבר 2021
↑  עמי פרידמן, נועה קירל, האקס שלך לא נופל ממך, באתר ישראל היום, 22 בדצמבר 2021
↑  מיכאלה חזני, להתראות נעורים: בהופעה בבארבי מרגי הוכיח שהוא בליגה של הגדולים, באתר ynet, 22 בדצמבר 2021
↑   בן שלו, מרגי הגיע ל"בארבי", והעולם לא קרס, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2021
↑  עומרי פיינשטיין, ‏מרגי קופץ בחזרה לאייטיז. כלומר לפני שבכלל נולד. וזה נשמע מעולה, באתר "Time Out ישראל", 21 באוקטובר
↑  דור מאיר מועלם, ‏אפלטון. ניטשה. מרגי, באתר ‏מאקו‏, 29 באוקטובר 2021
↑  דודי פטימר, ‏מרגי הוא מכונת פופ משומנת, אך האלבום החדש הוא נוסחתי ולא מתרומם, באתר מעריב אונליין, 23 באוקטובר 2021
| מרגי |
| --- | --- | --- |
דיסקוגרפיה
| מיני-אלבומים | מה יהיה • לא להיות לבד • Dark Side of the Rainbow • ‏Shadows of Blue • מרגיש כמו אהבה |  |
| סינגלים | "תני לי רגע" • "הזוג הזה" • "אני לא אני" • "הכל שקוף" • "אסור" • "דיבור נגוע" • "לא יוצא למסיבות" • "אמבולנס" • "סגול בהיר" • "אנג'ל" • "לא להיות לבד" • "Sucks to Know You (FU)" ‏• "Lie Like This" • "צונאמי" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Hoodie" |  |
| ערכים קשורים | הכוכב הבא לאירוויזיון 2018 • טדי הפקות • Mobile1 Music • סבן מיוזיק גרופ |  |
לואיס אסבדו

לואיס מיגל אָסֶבֶדוֹ טָבָּארֶס (בספרדית: Luis Miguel Acevedo Tabárez; נולד ב-5 באוקטובר 1996) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ בדאנוביו.
קריירה

אסבדו נולד במונטווידאו שבאורוגוואי. אחיו, ניקולאס, גם הוא כדורגלן. הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של סרו, וב-7 בפברואר 2019 עבר לפניארול.
באפריל 2021 הושאל לדאנוביו מהליגה האורוגוואית השנייה עד לתום דצמבר 2021.
הערות שוליים

↑  "Nicolás Acevedo - 10 Things To Know". נבדק ב-27 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Uruguay – L. Acevedo – Profile with news, career statistics and history – Soccerway". int.soccerway.com. נבדק ב-9 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  El sueño de Luis Acevedo que se gestó en dos ruedas y hoy disfruta, ovaciondigital.com.uy, 28 February 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ובנושא אורוגוואי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליל תיפח

ליל תיפח הוא כינוי נהוג בתרבות עולם הישיבות לליל יום ההולדת ה-20 של גברים רווקים.
המנהג ומקורו

גיל עשרים מוזכר בתלמוד הבבלי כתאריך יעד לנישואין שאין לאחר את זמנם מעבר לו.
הרב אברהם אזולאי כתב שלפי תורת הקבלה על גבר שמגיע לגיל עשרים להישאר ער באותו הלילה ולערוך "משמר" – לימוד תורה במשך כל הלילה. כך כתב גם רבי אריה ליב אפשטיין בספר "הפרדס". הרב בן ציון מוצפי העיר שדבריהם לא קשורים כלל לגברים רווקים דווקא.
לפי המסורת, נשלמת דעתו של האדם רק עם מלאת לו עשרים שנים, ועונשי כרת ומיתה בידי שמים אינם חלים על אדם הצעיר מגיל זה. על בסיס זה, נועד המנהג לפתוח את שנות בגרותו של האדם בדרך טובה.
סיבה נוספת למנהג היא תיקון לקללה המוזכרת כלפיו בתלמוד ולפיה אומר עליו הקדוש ברוך הוא כביכול: ”תיפח עצמותיו!” - לפי ההלכה הותר לדחות את גיל הנישואין לצורך לימוד תורה, ובלימוד לילי זה, מצהיר הלומד על כוונתו להתמיד בלימוד התורה.
המנהג מיושם בעיקר בקרב תלמידי ישיבה חרדים.
ביקורת

יישום המנהג באופן גורף עורר ביקורת מצד רבנים, הרב שלמה זלמן אוירבך העיר לבחור שעדיף שיישן באותו לילה בזמן השינה וכך ילמד טוב יותר ביום המחרת וכך נקטו גם הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יוסף שלום אלישיב, והרב יעקב משה הלל, הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן אמר שאם יפסיד סדר לימוד אחד כדי לעשות משמר.
הערות שוליים

1 2  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף כ"ט, עמוד ב'.
↑  חסד לאברהם מעין ב נהר ו
↑  דבריו הובאו בתוך: רבי אליעזר פאפו אורות אלים סימן תרטז
↑  עמוד ג בשם רבו הרב יצחק אייזיק חבר
↑  בתוך: הרב ישי מזלומיאן, שמחה לאי"ש עמ' קלז
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק ט"ו, הלכה ב'.
↑  על טעמים אלו, ראו: פנחסי, תורת הישיבה, ירושלים תשס"ו, פרק כב: ענייני שידוכין ונישואין - ליל שנת עשרים. עמ' רפו.
↑  הליכות שלמה - תפילה, פרק ה', הערה 56.
↑  אורחות הישיבה עמ' מו
↑  מפי האיש עמ' יב
↑  וישב הים, ח"ב, סימן יב.
↑  אפיקי איל עמ' שמז
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
לואי מארי דה קאפארלי

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1756 צרפת שאטו די פְלַגה, מחוֹז אוט-גָארוֹן, צרפת
 פטירה:  27 באפריל 1799 (בגיל 43) האימפריה העות'מאנית עכו, האימפריה העות'מאנית
 מדינה:  צרפת 
 כינוי:  רגל של עץ
 השכלה:  École royale du génie de Mézières 
 השתייכות:  הצבא הצרפתי צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1791–1799 (כ־8 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיה
 עיטורים
 שמות החקוקים בשער הניצחון בפריז 
 
קברו של גנרל קאפארלי בעכו
בית הקברות לחיילי נפוליאון בעכו
לואי מארי מקסימיליאן דה קאפארלי די פלגה (Louis Caffarelli, בעברית נכתב גם כ"קפרלי" או "קפארלי"; 13 בפברואר 1756, שאטו די פְלַגה, מחוֹז אוט-גָארוֹן, צרפת – 27 באפריל 1799, עכו). דה קאפארלי היה מהנדס צבאי במסע נפוליאון בארץ ישראל ב-1799 והחייל הצרפתי בעל הדרגה הגבוהה ביותר שנהרג בעת המצור על עכו.
ביוגרפיה

קאפארלי נולד למשפחת אצולה ממוצא איטלקי, בדרום צרפת. התחנך בבית הספר המלכותי להנדסה במזייר והיה לקצין הנדסה. ומונה בשנת 1792 כקצין תותחנים בצבא של הריין. באותה השנה בעקבות סירובו להכיר בהדחתו של המלך לואי ה-16, נאסר למשך 14 חודשים. שב לצבא בשנת 1795 והיה למפקד גדוד ועסק בבניית ביצורים. ב-17 בדצמבר 1795 הוא נפגע מפגז במעבר נאהה, אושפז לתקופה ארוכה ואיבד את רגלו השמאלית. למרות זאת, הוא קודם לדרגת גנרל חטיבה, והצטרף לצבא הצרפתי שיצא למצרים, בפיקוד נפוליאון. במצרים השתתף בשיפור הגנת קהיר, ובשיפור התחבורה בין אלכסנדריה לנילוס.
קאפארלי השתתף בקרבות בארץ ישראל, כולל כיבוש יפו. ב-1799 הוא תכנן את הסוללות והעמדות ששימשו את הצרפתים במצור על עכו. במהלך המצור הוא נפצע שוב מכדור של צלף טורקי, ונאלצו לקטוע את זרועו הימנית עד למרפק, אולם לאחר כשבועיים הוא נפטר מנמק.
קאפארלי היה בין הדמויות הציוריות בצבאו של נפוליאון. בטרם הגיעו לעכו, איבד את רגלו באחד הקרבות של צבא צרפת באירופה. במסע נפוליאון למצרים ולארץ ישראל, כונה "רגל של עץ" או "האבא של הקביים". כאשר הצבא נקלע למצב רוח קודר, נהגו לומר: "הוא לא חושש - רגל אחת שלו באירופה".
קברו של קאפארלי

במפת ז'אקוטן משנת 1799 מופיע מקום קברו באזור עכו, באזור בו שוכנים בשנות האלפיים המכללה האקדמית גליל מערבי וכפר הנוער מנוף. המהנדס ב. דיכטר, אשר חקר את תולדות העיר עכו, אכן מצא בקצה שטחה של המכללה מספר קברים נטושים, שלא דמו לקברים מוסלמים. הקברים היו ללא זיהוי, כנראה במטרה למנוע חבלה בהם. במקום היה קבר בולט, והמסורת המוסלמית שהשתמרה במקום, זיהתה את המקום כ"קבר קאפארי". באישור רשות העתיקות ומשרד הבריאות, ובנוכחות נציגי צרפת הוסרה המצבה מהקבר, והתגלה בו שלד ללא רגל שמאל וללא זרוע ימין. ממשלת צרפת הציבה במקום אנדרטה המנציחה את קאפארלי.
על האנדרטה שהוקמה על קברו נכתב:
א"י .‎R.F‏

‎ICI REPOSENT‏

‎LE GENERAL LOUIS CAFFARELLI‏

‎ET SES COMPAGNONS‏

‎DE L'ARMEE DE NAPOLEON BONAPARTE‏

‎MORTE AU SIEGE DE SAINT JEAN D'ACRE‏

1799
ובחלק התחתון התרגום לערבית ולעברית:
פ.נ.

גנרל קפארלי ועמיתיו

מצבאו של נפוליון בונפרט

אשר נפלו במצור על עכו

1799
אחת לשנה, בתחילת נובמבר, מתקיים ברחבת הקברים טקס זיכרון צבאי, בנוכחות שגרירה של צרפת בארץ, הקונוסול שלה בחיפה ואישים נוספים.
קאפארלי בקולנוע

הבמאי המצרי יוסוף שאהין, המרבה לעסוק בסרטיו בהיסטוריה של מצרים, נתן לדמותו של קאפארלי מקום מרכזי בסרטו "להתראות, בונפרטה". בסרט, קאפארלי, בניגוד לנפוליאון, מתייחס בהבנה ובסובלנות למוסלמים המקומיים, ואינו מנסה "לתרבת" אותם.
לקריאה נוספת

אלי שילר, "כיצד נתגלה קברו של הגנרל קאפארלי", בתוך: עכו ואתריה, עמ' 177, ירושלים: הוצאת אריאל, 1983
יעקב מלכין

| --- | --- |

יעקב מלכין, ציור מאת אשתו פליס פזנר מלכין, 1992
 לידה:  3 באוגוסט 1926 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  21 ביולי 2019 (בגיל 92) 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  פליס פזנר מלכין 
 צאצאים:  סיון מלכין-מס, עירד מלכין 
 www.yaakovmalkin.com
 
יעקב מַלכּין (3 באוגוסט 1926 – 21 ביולי 2019) היה סופר ומחזאי, עורך, מתרגם, מבקר תרבות ומחנך ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לאמנויות וממייסדי החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. הוגה מרכזי באתיקה הומניסטית חילונית יהודית ומאז 1994 כיהן כמנהל אקדמי של מוסדות השכלת מבוגרים ומורים כגון תמורה ומיתר, ועורך כתב העת "יהדות חופשית".
ביוגרפיה

מלכין נולד בוורשה בירת פולין, ועלה לארץ ישראל בגיל 7. אביו, דב בר מלכין, היה מרצה ומבקר ספרות ותיאטרון בעיתונות בפולין ובישראל.
מלכין למד ולימים גם הרצה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית בירושלים, בסורבון, ובאוניברסיטת ניו יורק.
החל משנת 1944, במקביל ללימודיו, פרסם מאמרי ביקורת ספרות, תיאטרון וקולנוע בעיתונות הישראלית, ושימש עורך הירחון ”על החומה“ של תנועת השומר הצעיר (1946-1944). במלחמת 1948 שימש קצין שידורים של ההגנה וצה"ל (1948-1947) בתחנת השידור המחתרתית תלם שמיר בועז, שהפכה, עם קום המדינה, לקול ישראל.
בשנת 1949 פעל במחנות ההסגר של המעפילים בקפריסין והרצה שם (ביידיש), ומילא תפקידים בצרפת ברשת הרכש הצבאי. בשנת 1951 ניהל והרצה במכללת פורמנסקי בניו יורק ליהדות כתרבות, ובשנת 1956 ייסד וניהל אולפן לעברית בקארטייה לאטין בפריז, במקביל לעבודתו כעוזר הנספח לתרבות בשגרירות ישראל בפריז.
בין השנים 1952 ל-1956 לימד מלכין במכללת סמינר הקיבוצים בתל אביב לימודי ספרות השוואתית ותנ"ך כספרות. במקביל פעל כמנהל מחלקת הרפרטואר של תיאטרון הבימה ומרצה לדרמה בבית הספר לתיאטרון של התיאטרון הקאמרי והבימה.
בין השנים 1958 ל-1971 ייסד וניהל את מרכזי קהילת התרבות הראשונים - בית רוטשילד ובית הגפן בחיפה. מרכזים עירוניים אלו נוהלו לראשונה על ידי קהילות חברים שהתארגנו כעמותות עצמאיות והנהיגו והנחו את עשרות הפעילויות והחוגים החברתיים שפעלו בהם, כולל סינמטק חיפה, שנבנה בתחום בית רוטשילד. בשנים אלו הרצה מלכין בתחום האסתטיקה והרטוריקה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות של הטכניון, ובפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים.
מלכין ערך מספר סיורי הרצאות על יהדות בספרות העולם: בשנת 1960 באוסטרליה, ב-1965 בארצות הברית וב-1970 בצרפת.
בשנת 1963 מלכין כתב והקריא את קטעי הקריינות בסרט בירושלים של הבמאי דוד פרלוב.
בין השנים 1971 ל-1981 ייסד וניהל את המכללה הקהילתית ”מטה יהודה“ שם למדו התלמידים במסלולי לימוד אישיים בנושאים לפי בחירתם. בשיתוף עם ”אמפייר סטייט קולג‘“ של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY), שם החלה שיטה הלימודים האישיים לפעול לראשונה, סוגלה השיטה לתנאים ולאופני הלימוד בישראל ולדרישות הייחודיות לסטודנטים עובדים ביישובי אזור מטה יהודה.
מ-1969 ועד 1994 לימד באוניברסיטת תל אביב אסתטיקה וביקורת של התיאטרון והקולנוע. ב-1971 ייסד, יחד עם דיקן הפקולטה החדשה לאמנויות, פרופ'  משה לזר, את החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ופעל כנציג האוניברסיטה בצוות ההקמה וההפעלה של סינמטק תל אביב, וכעורך "דפי הסינמטק“ ביחד עם אורי קליין. "דפי הסינמטק“ היו מאמרי ביקורת שהוגשו לצופים לפני כל סרט שהוקרן עם תחילת פעילותו של סינמטק תל אביב.
מלכין כיהן כעורך הראשי של כתב העת "יהדות חופשית: כתב עת ליהדות כתרבות", שאותו ייסד ב-1995 ושיצא לאור בדפוס עד 2004. מלכין כיהן עד יום מותו בתור המנהל האקדמי (”פרובוסט“) של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית אשר מרכזיו בירושלים ובדטרויט. המכון מכשיר בעלי תואר אקדמי ראשון לתפקידי מדריכי קהילות ובעלי תואר שני ושלישי לתפקידי רבנים במסלול לימודים ועבודה עצמית במשך ארבע שנים.
ביוגרפיה > משפחה

בשנת 1950 נישא מלכין לציירת פליס פזנר מלכין, והתגורר עמה עד מותו בירושלים. לשניים נולדו שני ילדים: עירד מלכין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בהיסטוריה (2014), והרב סיון מלכין-מס, דקאנית "תמורה" (ירושלים), המכון להכשרת רבנים חילונים ומנהיגות קהילתית של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית.
עבודתו

כתבי יעקב מלכין התמקדו בעיקרי האתיקה ההומניסטית הלא דתית שהובעו לטענתו באורחות החיים של רוב היהודים בישראל ובעולם. מלכין תפס את היהדות כתרבות פלורליסטית - חילונית ודתית. הוא טען כי הפלורליזם אפיין את היהדות מאז עידן התנ"ך, אז התאפיינה תרבות העם היהודי בריבוי אלים, דתות, פולחנים, אמונות ודעות. מאז העידן ההלניסטי התפתחו ביהדות תרבויות, אמונות ודעות שונות ביהדויותיה.
בניגוד להוגים אתאיסטים כדוגמת ריצ'רד דוקינס, כריסטופר היטצ'נס, וסם האריס, שראו באתאיזם ”אי אמונה“, מלכין הקדיש את כתביו לאמונות ההומניסטיות הרווחות בציבור הלא דתי במערב באופן כללי, ובעם היהודי בכלל זה. מלכין טען כי אין בעולם ”אנשים לא מאמינים“, אלא בני אדם המביעים באורחות חייהם ומעשיהם מגוון אמונות. אלו כוללות אמונות דתיות, המתאפיינות במחויבות לציית למנהיגי הדת המדברים לכאורה בשם האלוהים, ואמונות לא-דתיות, הכוללות אמונה באדם כריבון לחייו וכמעצב את כללי התנהגותו, כיחיד וכחברה, מתוך שאיפה להגשים את מטרת החיים האנושיים - האושר.
בספריו "במה מאמינים יהודים חילוניים?“, “היהדות החילונית - אמונה, ערכים ורוחניות“ ו“האמונה האתאיסטית של יהודים חילוניים“ הביע מלכין את השקפתו על האמונה ההומניסטית באדם כריבון לחייו, ממנה נובעות הן התודעה הלאומית והן האמונה בזכויות כל אדם וכל עם. מלכין סבר כי אמונה זו נוגדת את ה"דתות אלוהיות", המחייבות את המאמינים בשמירת כל צווי מנהיגיהן, כולל אלה המנוגדים לעיקרי ההומניזם והצדק האוניברסלי. האמונה ההומניסטית גם נוגדת ”דתות חילוניות אידאולוגיות“ כקומוניזם ונאציזם אשר גם המאמינים בהן מחויבים לציית לכל הצווים, המצוות וההוראות של מנהיגיהם בשם המטרה המקדשת את האמצעים, גם כשאלה גורמים לשואה או לגולאג.
האמונות ההומניסטיות הלא דתיות באדם כריבון כוללות אגנוסטים כסוקרטס, דאיסטים כאפיקורוס, פנתאיסטים כשפינוזה ואיינשטיין, ואתאיסטים כג'ון סטיוארט מיל וברטראנד ראסל המשוחררים ממחויבות לדת אלוהית או אידאולוגית. אמונות אלו גם שונות מהרלטיביזם הפוסט מודרני בהיותן מחויבות למצוות האתיקה ההומניסטית וכללי הצדק האוניברסליים כפי שנוסחו על ידי קונפוציוס והלל הזקן: לא יעשה אדם לזולתו את מה שהוא שונא שיעשו לו. מכללי צדק אלו נובעים ערכי המוסר של שוויון, חירות, וזכויות אדם לכל אדם ולכל עם.
ספרים שכתב > יהדות

במה מאמינים יהודים חילוניים? (עברית, אנגלית), הוצאת ספרית פועלים, 2000
מלכין חוקר את אמונת היהודים החילונים המאמינים באדם כריבון לחייו וחופשי לבחור את דרכו, והבוחרים לראות את היהדות כתרבות. בהאמינם בזכויות כל אדם וכל עם לחירות, שוויון ועצמאות, הם מחויבים לכללי צדק, מוסר ודמוקרטיה המאפשרת הבטחתם. מכאן אמונתם של יהודים חילונים בחופש ממיצוות מנהיגי דת הנאמרות בשם אל על טבעי.
”האמונה האתאיסטית של יהודים חילונים“ (בצרפתית עם הקדמה מאת אלבר ממי), הוצאת אל-אונס (EL OUNS), פריז 2002
הספר דן בזיקת אמונתם של יהודים חילוניים להשקפת עולמם ההומניסטית. הספר שואל מאילו בחינות עליונים הערכים הנובעים מההומניזם על מצוות הדת היהודית והאמונות באלוהים כיצירה אנושית לעומת האמונות בסמכותו כבורא האדם והעולם. הספר דן ביישום האמונות בכללי התנהגות המעצבים את אורח החיים, בצורה חדשה לחגים המסורתיים וביצירת חגים חדשים. הספר כולל מילון מושגי מפתח בשיח על יהדות כתרבות העם היהודי ותולדותיה.
”יהדות ללא אל? יהדות כתרבות, תנ"ך כספרות“ (עברית, אנגלית), הוצאת כתר וספרית היהדות החילונית, ירושלים 2003
בספר זה דן מלכין בפלורליזם שאפיין את היהדות כבר בעידן התנ"ך - בו עבדו היהודים אלים רבים, ויצרו יצירות חילוניות כ"שיר השירים" ו-”מגילת אסתר“ או יצירות ספקניות ואפיקוריאניות כ"איוב“ ו“קהלת“ בצד יצירות שהביעו אמונה באל בלעדי, צודק ושולט בעולם כולו. התנ"ך, אנתולוגיה המייצגת את היהדות כתרבות העם היהודי בעת היווצרו, מציג את המונותאיזם המוסרי של הנביאים, ויצירות מופת ספרותיות על גיבורים ספרותיים ורבי פעלים וחטאים, כמו כל הגיבורים הספרותיים ביצירות מופת בספרות העולמית, וכמו אלוהים, אברהם, יעקב, משה ודוד.
”היהדות החילונית - אמונה, ערכים ורוחניות“ (אנגלית, רוסית), הוצאת ולנטין-מיטשל, לונדון 2004
הקדמה מאת הרב שרוין ויין
הספר דן באמונות יהודים חופשיים מדת בעלי תפיסות שונות של האלוהים, במחויבות לערכים מוסריים ובהבדל ביניהם לבין מצוות הדת, בזהות היהודית הלאומית הנבדלת מהזהות היהודית הדתית, ברוחניות המתלווה לחיי התרבות וחוויותיה החברתיות, הפיוטיות והתבוניות ביהדות החילונית ביחס לאלוהים וגיבורים ספרותיים אחרים בתנ"ך.
”אפיקורוס ואפיקורסים - השפעת האפיקורסים וההגות של אפיקורוס ביהדות“ (אנגלית, ופרק בעברית על נושא זה ב"תרבות היהדות החילונית"), הוצאת מיילן פרס דטרויט וספריית היהדות החילונית, ירושלים 2007
הספר דן בעיקרי הגות אפיקורוס והשפעת האפיקוריאניות בעידן ההלניסטי על תרבויות העמים והיהדות, ייצוגה ביצירות "קהלת" ו"איוב", והעדויות על התפשטות האפיקורסיות ביהדות, התרבות היחידה שאימצה את שם אפיקורס ככינוי למאמינים בריבונות האדם. על התרבות האפיקורסית ביהדות מימי בית שני מעידים פסקי דין מות שהוצאו נגדם על ידי רבנים וכתב הפולמוס של סעדיה גאון נגד חיוי הבלכי (חז"ל הגדירו את אמונת האפיקורסים באמרם כי "אוטומטון הוא העולם").
”הגן של אפיקורוס - אתאיזם, יהדות וחתירה לאושר“ (עברית), הוצאת חרגול-מודן, תל אביב 2014
הספר דן בפילוסוף אפיקורוס ובאמונתו האתיאיסטית-הומניסטית באדם כמידת כל הדברים, אמונה בהגשמת זכותו של האדם לחיים, לחופש, לשוויון, להנאה ולחתירה לאושר. הספר הוא נוסח מחודש ומתוקן לפרק "אפיקורוס ואפיקורסים: השפעת אפיקורוס היווני ו'אפיקורסים' יהודים על היהדות", בתוך יעקב מלכין (עורך), 'תרבות היהדות החילונית – הגות חדשה בישראל' (כתר וספריית היהדות החילונית, 2006).
ספרים שכתב > אמנות, תיאטרון וקולנוע

"מבוא לצ‘פלין וברכט", הוצאת פן (PEN), חיפה 1963.
דיון השוואתי ביצירות צ'ארלי צ'פלין וברטולט ברכט, ודרכם בעיצוב דמויות ייחודיות וחיות ביצירות סאטיריות וחושפניות של הטבע האנושי, תוך ביטויי ביקורת חריפה כלפי תופעות חברתיות ופוליטיות.
"קולנוע וחופש האהבה - קולנוע כספרות", הוצאת ארכיון הסרטים הישראלי, חיפה 1964.
על סרטי פדריקו פליני - לה דולצ‘ה ויטה, שמונה וחצי, וסרטי אלן רנה - הירושימה אהובתי והמלחמה נסתיימה, וגישת הקולנוע כספרות זמננו לאהבה חופשית ממוסרות המסורת, והמצוקות הרוחניות של בני דורם של היוצרים בעולם המבוכה אחר מלחמת העולם השנייה.
”אמנות כאהבה“, הוצאת מסדה, תל אביב 1975 .
מסה באסתטיקה עם ציורי פליס פזנר מלכין
דיון בצד השווה בין חויית האהבה של האני לאת ואתה (בעקבות מרטין בובר) לחויית האהבה ליצירת אמנות ייחודית.
” ספרות התסריט - עיונים בצורה ספרותית חדשה“, הוצאת מסדה, תל אביב 1985.
דיון במאפייני התסריט כסוגה חדשה בספרות העולם ובתפקידיו החיוניים בעיצוב וברמת היצירה הקולנועית המבוססת עליהם. כולל תסריטים: תותי בר, האזרח קיין, כלב אנדלוזי, יצרים, לאט יותר, ופרסום ראשון של תסריט מאת שלום עליכם: ”טוביה אינו מתייאש“ (נכתב במקורו ברוסית).
ספרים שכתב > רטוריקה, חינוך, לימודי קהילה

”אמנות ההרצאה וארגון המחשבה המילולית“, הוצאת מסדה, תל אביב 1970
הספר מציג לראשונה בעברית את "הדגם הרטורי“ - שבעת רכיבי היסוד של טעון המארגן את המחשבה לנאום או הרצאה המורכבת מנאומים, ומשמש לניתוח וביקורת טקסטים. דגם זה משמש בסיס למדריכים לדיבור בציבור, וכדומה.
”איכות החיים ותחיית הקהילה“, הוצאת מסדה, תל אביב 1976
הספר בוחן את תרומת החיים בקהילה לאיכות החיים של חבריה לעומת חיי הסובלים ממצוקת ניכור ובדידות בחברה מודרנית בה התפוררו הקהילות המסורתיות. קהילות אלו, טוען הספר, הוקמו לראשונה ביהדות, אחרי חורבן מקדשיה וממלכותיה, כאשר ייסדו את בית הכנסת - מוסד דתי חסר תקדים שהיווה מרכז תרבות השייך ומונהג על ידי קהילה, ללא פולחן קרבנות. בספר כלול סיפור הקמתם והפעלתם של מרכזי קהילת תרבות חילונית בחיפה - בית רוטשילד, בית הגפן - מרכז קהילה יהודי ערבי, ובית נגלר בקרית חיים.
”הדיבור בציבור“, הוצאת האגודה לתרבות הדיבור בתמיכת המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך והתרבות, 1981
מדריך מעשי ליצירה והרצאה של נאומים והרצאות במסגרת שעורים ודיונים בבית הספר ובמסגרות חינוכיות אחרות, תוך שימוש ב“דגם הרטורי“ שהוצע בספר ”אומנות ההרצאה“.
”ההרצאה הדיון והשכנוע“ (עם פרקי יישום מאת עירד מלכין), הוצאת מסדה, תל אביב 1994
הספר מתאר ומסווג סוגי הרצאה לפי מטרותיהן ותפקידיהן בדיון ובהידברות. הספר מנתח יצירות מופת באמנות ההרצאה המובאות בתנ"ך וביצירות שייקספיר, לאור הדגם הרטורי ומקדיש פרק לכל אחד מרכיביו: הנושא כשאלה, הטענה המשיבה עליה, ההגדרה של מושגי מפתח, הנימוק לנכונות הטענה, הדוגמה המעגנת את הטענה במציאות, המסקנה הכוללת המלצה, השאלה החדשה הבוחנת את הטעון או מציעה נושא להמשכו. פרופ' עירד מלכין מציע בפרקי הסיום של הספר דרכי יישום שיטת הדגם הרטורי בהכנת עבודות סמינריוניות, עבודות תלמידים והענות למבחנים.
ספרים שכתב > יצירות ספרותיות ויצירות תיאטרון

יונה ג'ונס, הוצאת חיפה, 1965
מחזה על יונה הנביא ועל קצין אמריקני בשם יונה ג'ונס הממונה על ענישת כל האשמים בקרב העם הגרמני אחרי מלחמת העולם השנייה. המחזה הוצג בתיאטרון חיפה בהצגה יחידה להשקת הספר - בהשתתפות חיים טופול בתפקיד לורד וזהרירה חריפאי בתפקיד מרתה, עם מוזיקה של יוחנן זראי ובבימוי דוד לוין. המחזה תורגם לצרפתית על ידי אלן שטלן והוצג בתיאטרון קפה פריז בשנת 2002.
שיר השירים, הוצאת חיפה, 1965
מחזה: גרסה דרמטית של הטקסט המקורי שבתנ"ך המתגלה כמחזה.
ונקבן: ונפשו קשורה בנפשו, הוצאת מסדה, תל אביב 1993
רומן קולנועי. ספורו של גולה ישראלי אנטי-ציוני החי בפריז ועימות חייו בחיי אביו ואחותו העומדת להתגייס לצה"ל אך מתאהבת בקצין צרפתי ובחייו בפריז. עלילות חייהם ואהבתם מתנגשות זו בזו ובגיבורים האחרים ברומן - חברים בקהילת קומוניסטים יהודים בפאריס, שוטר יהודי האינטרפול, ואביהם של רחלי ועמנואל הממשיך להאמין בציונות כהגשמת הבטחת זכויות כל אדם וכל עם לשוויון ועצמאות.
מדאה לאוריפידס - גרסה עברית ליצירתו של ארצ'יבולד מקליש
הוצג בתיאטרון הבימה בישראל ב-1956 ובפסטיבל בינלאומי בתיאטרון בפריז, סרה ברנרד, בתפקיד הראשי חנה רובינה, מוזיקה ולחן השירים-פאול בן-חיים.
המרתף - תסריט לסרט בבימוי שמעון ישראלי, 1964
ספרים שערך > יהדות

"ההגדה הישראלית החדשה", הוצאת יהדות חופשית, ירושלים 1995
הגדה של פסח בעריכת מלכין המציעה מודל ומבנה חדש לסדר פסח כאלטרנטיבה להגדה המסורתית שבה אין זכר למשה ואהרון וסיפורם. בהגדה הצעות לרכיבי הטקס וסיפור משה, העומד במרכזה של ההגדה החדשה המוקדשת לחג החירות. הסיפור מדגיש את הזיקה של חופש לחוקה שביסוד העם היהודי על יסוד כללי צדק אוניברסליים כפי שהם מוצגים בעשרת הדיברות. הסיפור מדגיש כי העם היהודי הורכב ביסודו משבטי ישראל מ“ערב רב“ של בני עמים אחרים. ההגדה כוללת דוגמאות של יצירות יהודיות עתיקות וחדשות, נושאי דיון, ומחזה - שיר השירים - לקריאה בקולות משתתפי הסדר (לפי מסורת קריאת יצירה חילונית זו בקהילות דתיות ספרדיות ואשכנזיות בליל הסדר).
יהדות חופשית, הוצאת "יהדות חופשית", ירושלים 1998
אנתולוגיה בעריכת יעקב מלכין. נושאי המאמרים: החיים בצל רצח יצחק רבין / מבחן הערכים של החינוך החילוני והדת / הדת היהודית והדמוקרטיה הישראלית / ההלכות המסוכנות והמקודשות / התתכן מדינה יהודית ודמוקרטית / התמורה ביהודיות של ישראל / משיחיות דתית וחילונית / מקורות כוחן של המפלגות הדתיות בישראל / זהות יהודית בעתות שלום / התרבות העברית של תל אביב - בסיס לזהות יהודית חילונית / אלוהים כפיקציה משפטית / התמורה במושג האלוהים בהגות היהדות / גישה רציונלית למושג האלוהות / האמונה האתאיסטית באנושות - יוצרת האלוהים בכל התרבויות / שלושת המעגלים של הזהות הישראלית: הומניסטית, יהודית, ציונית / הצורך בישיבה חילונית / הניגוד בין מחויבות לכל מיצוות הדת לבין הומניזם / הוגים דתיים הומניסטיים / האופציה היהודית החילונית - צורך חיוני ליהדות אמריקה / המכללה ליהדות כתרבות (אשר כונתה אחר כך בשם ”מית"ר“).
"תרבות היהדות החילונית - הגות חדשה בישראל" (עברית, אנגלית), הוצאת כתר וספרית היהדות החילונית, ירושלים 2006
אנתולוגיה בעריכת מלכין, בהשתתפות 22 הוגים וסופרים ישראלים. הספר דן בהתפתחות ההגות ביהדות החילונית והאמונות הרווחות בה מאז שפינוזה ובנושאים: מי הוא יהודי / ייחוד היהדות הישראלית / מקורות ההומניזם ביהדות / תנ"ך והאלוהים בהגות ובתרבות היהדות החילונית. דיוקנאות מצוירים של מחברי המאמרים בספר מאת הציירת פליס פזנר מלכין.
כתב העת "יהדות חופשית" לדיונים ביהדות כתרבות ובתרבות היהדות החילונית (1995-)
1995-2004: כתב עת בדפוס הוצאת ”תחיל"ה - התנועה הישראלית ליהדות חילונית הומניסטית“ (ארבעה כרכים וחוברת קטלוג).
2008: כתב עת אינטרנטי בהוצאת תמורה - המכון הבינלאומי להשכלת רבנים חילונים, ירושלים.
מאות המאמרים בכתב העת דנים ביהדותם של יהודים חילוניים - חופשיים ממחויבות למיצוות הדת, שהיו קרויים בעבר "יהודים חופשיים". המשותף לרוב מגוון האמונות המבוטאות בכתבים שב“יהדות חופשית“ היא האמונה ההומניסטית באדם כריבון לחייו ובמחויבותו לכלל צדק.
ספרים שערך > אמנות, תיאטרון וקולנוע

”ד.ב. מלכין על האוניברסלי בשלום עליכם“ (עברית), הוצאת י.ל. פרץ, תל אביב 1969
עריכה ושכתוב של הרצאות דב בר מלכין בטכניון העברי על הריאליזם של שלום עליכם, לעומת הנטורליזם והרומנטיות בספרות היהודית על העיירה. גדולתו של האדם הקטן במרכז היצירה - הומור כתנאי לריאליזם כביצירת מארק טויין, צ‘כוב וצ‘פלין. בהרצאותיו בוחן ד.ב. מלכין את טוביה החלבן - רומן אהבה המייצג וחוזה התפוררותה של היהדות המזרח אירופאית.
"קלוזאפ - קבצים לאמנות הקולנוע והטלוויזיה"
הוצאת מסדה 1973/1974/1975/1978 (עורך יחד עם אורי קליין, איתן גרין, אירמה קליין, גידי אורשר)

ארבעה קובצי מאמרים בנושאי אמנות הקולנוע בישראל ובעולם, וייחוד אמנות זו מכל האמנויות. כולל תסריטים.
"לקסיקון האמנויות"
הוצאת מסדה, תל אביב 1975 (עורך יחד עם פליס פזנר מלכין)
לקסיקון ראשון בעברית על היוצרים באמנויות הפיסול, הציור, התיאטרון, הקולנוע, המוזיקה.
ספרים שערך > רטוריקה, חינוך, לימודי קהילה

"לימודים אקדמיים במסלול אישי“ (עורך), הוצאת המכללה הקהילתית "מטה יהודה" בשיתוף עם "אמפייר סטייט קולג'" של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY), ארצות הברית 1979
השיטה ודוגמאות של קורסים לפי חוזה לימודים אישי הנהוגים ב"אמפייר סטייט קולג'" של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY) אשר אומצו והותאמו לצורכי סטודנטים בישראל.
"דיאלוג" - קבצים לתרבות הדיבור וללימודי ההבעה (עורך, שני כרכים)
הוצאת המכון לתרבות הדיבור בישראל, ירושלים 1990
מאמרים בנושאי הרטוריקה היהודית, העברית והישראלית.
ספרים שתרגם

”ספורי המהפכה“ מאת דוד ברגלסון תורגם על ידי יעקב מלכין מיידיש לעברית ויצא לאור בהוצאת ספרית הפועלים בשנת 1948.
מדאה - תרגום מחדש (1955) למחזהו של אוריפידס, הוצג בתיאטרון הבימה (מוזיקה מאת פאול בן-חיים), עם חנה רובינא בתפקיד מדאה. הוצג גם בפסטיבל הבינלאומי של התיאטרון בפריז בשנת 1956 בתיאטרון שרה ברנאר.