stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלה (דושאן)
תיאור היצירה

הקומפוזיציה של הציור מכילה תערובת של דימויים גאומטריים הנדמים כחלקים במכונה מכנית לא ברורה. דושאן מצייר את הציור בגוונים חומים המזכירים את הציור הקוביסטי, אולם התיאור איננו אנליזה או פירוק והרכבה של אובייקט ממשי, אלא הרכבה של אידיאל נשי - "הכלה" בדמות מכונה.
התעניינותו של דושאן בדמותה של הכלה קשורה לתפיסת מצב הכלולות כמימוש של המיניות. בציור נוסף שבו מופיעה "מכונת הכלה" - "המעבר מבתולה לכלה" (Le passage de la vierge à la mariée), מקיץ 1912 - מציב דושאן את הכלה במוקד של שינוי דינאמי בקומפוזיציה. הכלה המוצגת בציור היא מכונה עצמאית וסגורה, אולם ברישום "הכלה מופשטת על ידי הרווקים" (1912) מתוארת הכלה כמוקד למעין תקיפה או רמזים של אלימות מצד שתי מכונות של "רווקים" המקיפים את הכלה. מכונת הכלה המתוארת בציור מופיעה, תוך השמטות מעטות, ביצירתו של דושאן "הזכוכית הגדולה".
הציור ניתן כמתנת נישואין על ידי דושאן לפרנסיס פיקבייה, שהיה שותף מרכזי של דושאן בתנועת הדאדא בניו יורק. דושאן הסביר לאשתו, לה היה נשוי כשלושה חודשים, את משמעות הנישואין בציור - "אמן מבטא עצמו בעזרת נשמתו ועם הנשמה הוא חייב להיטמע, זה מה שחשוב". 
בין הבעלים הנוספים של הציור היו פול אלואר ואנדרה ברטון, אשר מכר את הציור לאוסף של בני הזוג לואיז ווולטר ארנסברג, אשר נתרם בשלמותו למוזיאון פילדלפיה לאמנות.
הערות שוליים

↑  מצוטט בתוך: Mink, Janis, Marcel Duchamp, Art as Anti-Art, Benedikt Taschehen, Köln, 1995, p. 76.
כנגן המנגן

כנגן המנגן הוא שמו של אלבום הבכורה של הזמר ירמיהו. האלבום יצא בשנת 2000, וניגונים ממנו נכנסו לרפטואר של תזמורות חתונות כמו תזמורת שלהבת ואיילת השחר. שמו של האלבום לקוח מפסוק בספר שמואל המתאר את השראת הנבואה על שאול המלך על ידי נגינתו של דוד.
רשימת השירים

ערך זה הוא קצרמרבנושא אלבומים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק שולזינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בפברואר 1904 
 פטירה:  20 בדצמבר 1956 (בגיל 52) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת ראדין  ישיבת מרכז הרב 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 בדצמבר 1956 
 אב:  אליהו דוד שולזינגר 
 צאצאים:  משה מרדכי הלוי שולזינגר  שמואל שולזינגר 
 חותנים:  אברהם חיים צ'צ'יק
 
יצחק הלוי שולזינגר (ו' באדר ה'תרס"ד, 22 בפברואר 1904 – ט"ז בטבת ה'תשי"ז, 20 בדצמבר 1956) היה רב ושוחט בכפר גנים (היום שכונה בפתח תקווה) ולאחר מכן ראש השוחטים והפוסק בענייני שחיטה בחיפה. כיהן כרב בית הכנסת "יוסף" בשכונת יל"ג בהדר הכרמל.
תולדות חייו

נולד לרב אליהו דוד הלוי שולזינגר ולחוה בת הרב משה יהודה ליב הכהן. אביו היה תלמיד חכם ופעיל ציבור, ועל שמו רחוב בפתח תקווה.
למד בישיבת ראדין בראשות הרב נפתלי טרופ (הגרנ"ט). בתרפ"ד עלה לארץ עם משפחתו ולמד כעשר שנים בישיבת מרכז הרב בראשות הרב הרב קוק. קיבל הסמכה לרבנות מהרב קוק בא' באלול תרפ"ט ומהרב יעקב משה חרל"פ בתשרי תרפ"ז. כמו כן נסמך על ידי הרב אבא יעקב בורוכוב. את שלושת סמיכות אלו הדפיס בראש ספרו "אמרות יצחק" על חומש בראשית. נשא לאשה את בתו של הרב אברהם חיים צ'צ'יק, משמשו של הראי"ה קוק.
בהקדמת ספרו "אמרות יצחק" הקדיש כמה פסקאות לרבותיו בישיבת מרכז הרב:
והיתה מנת חלקי להסתופף בצלו הקדוש של רבנו, אור ישראל וקדושו, רכבו ופרשיו, נזר הדור, מורי ורבי, רבן של ישראל, הרב הראשי הראשון לארץ ישראל, מרן הגאון מוהר"ר אברהם יצחק הכהן קוק זצוק"ל. הכהן והשופט של המקום הקדוש ... רבנו זצ"ל היה מנהיג ושפט את כל העם בצדק, שמסר את נפשו למען הצדק ולימד זכות על העם והארץ ... שנים רבות זכיתי לצקת מים על ידיו הקדושות, לשמוע ולהקשיב בהלכה, אגדה, מוסר ודברי מחשבה קדושים ועמוקים ולכל הגה שהיה יוצא מפי כהן גדול בקדושה ובטהרה
בהמשך תיאר את קרבתו לראש הישיבה הבא, הרב יעקב משה חרל"פ, תוך שימוש בביטויי הערכה עמוקים. למד שחיטה אצל השו"ב הירושלמי הרב מנחם מנדל פרוש. בתרצ"ג מונה כרב ושוחט בכפר גנים. בהמשך כיהן כראש השוחטים והפוסק של בית המטבחיים בחיפה. היה מרבני המזרחי, כיהן כרב בית הכנסת "יוסף" ששכן בבית הספר נצח ישראל ומסר שיעורים בבית הכנסת המרכזי בעיר.
הרב שולזינגר נפטר בפתאומיות בבוקר יום ט"ז בטבת ה'תשי"ז.
עמדותיו

הרב שולזינגר ראה את עצמו כתלמיד מובהק של הראי"ה קוק והיה בעל השקפות ציוניות דתיות. ספרו "אמרות יצחק" על התורה משובץ לאורכו בהתייחסות חוזרת ונשנית למדינת ישראל כאתחלתא דגאולה ובשבחים לחיילי צה"ל, לצד מודעות לקונפליקט הדתי מול התנהלותה ואופיה החילוני של המדינה. דרשה מיוחדת הוא הקדיש להסכמת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר על הקמת המדינה. בראש הספר נדפסו הסכמות של הרבנים יעקב משה חרל"פ, יצחק אריאלי, שלום נתן רענן, יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובן ציון עוזיאל, זאת כתבי סמיכה לרבנות מהרב קוק ומהרב חרל"פ.
בניו של הרב שולזינגר נמנים עם הציבור החרדי. בספר שהוציאו לאחר פטירתו, תחת השם "אמרות יצחק תניינא", נדפסה הקדמה ביוגרפית על הרב שולזינגר, שבה הושמטו קשריו עם הראי"ה קוק, ישיבת מרכז הרב ורבניה, לצד אריכות רבה על לימודיו בישיבת ראדין וישיבות אירופה. לימודיו בישיבת מרכז הרב אוזכרו במשפט סתמי: "ולמד בירושלים עיה"ק כעשר שנים". בנוסף, כאשר ציטטו בניו מדברים שבהם הזכיר את רבותיו, הם מחקו אזכורים אלו באופן שיטתי.
משפחתו

בשנת תרצ"ד נשא לאישה את סימה, בתו של אברהם חיים צ'יצ'יק שהיה שמשו של הראי"ה קוק.
בניו:
הרב שמואל הלוי שולזינגר - רבה של קריית אתא
הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר - בעל "משמר הלוי"
הרב אלעזר שולזינגר - חתנו של שלמה לורינץ
בתו טובה נישאה לישראל פרנקוס
חיבוריו

אמרות יצחק : על התורה - יצא לאור ב"דפוס הפועל המזרחי", ירושלים תש"י.
אמרות יצחק תנינא - לחיבור זה מצורף החיבור "תולדות יצחק" ובו חידושים ופלפולים מבני המחבר. יצא לאור ב"דפוס אשל", בני ברק (זיכרון מאיר) תשל"ד.
ספר משמר הלויים : על סדר הדפים במסכת חולין.  יצא לאור על ידי בניו, בני ברק תש"מ (הדפסה שנייה תשנ"ה).
לקריאה נוספת

הרב משה צבי נריה, 'בשדה הראי"ה', כפר הרא"ה תשנ"א, עמלה של תורה, עמ' 465–472.
הרב איתם הנקין, 'שכתובי היסטוריה במשפחות תלמידי הראיה קוק זצ"ל', אסיף ג (תשע"ו), עמ' 1148–1155.
הערות שוליים

↑  הרב טרופ אמר עליו: "שקדן ומתמיד נפלא כזה לא ראיתי מעודי!" והרב קוק התבטא עליו: "ר' יצחק הוא ממצויני המצוינים בישיבתנו!"
↑  לדוגמה ראה עמ' יא, רפו, רפט, רצא, קנג-קנד, רמח-רמט, ועוד רבים
↑  על כל זאת ראה: הרב איתם הנקין, 'שכתובי היסטוריה במשפחות תלמידי הראיה קוק זצ"ל', אסיף ג (תשע"ו), עמ'1148–1155.
↑  יצחק את סימה יחיו, דואר היום, 26 בינואר 1934
↑  פרסום נשואין, שערים, 24 בנובמבר 1960, עמ' 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286133505171  LCCN: n98102562  VIAF: 252511866   WorldCat (עם VIAF): 252511866
יצחק מנחם מנדל דנציגר

רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר (תר"ם-בכ"ג באלול תש"ב, 1880-1942) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות אלכסנדר שהייתה החסידות הגדולה בפולין. נרצח במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה

נולד באלכסנדר בתר"ם לרבי שמואל צבי דנציגר, האדמו"ר השלישי של חסידות אלכסנדר ומחבר ספר "תפארת שמואל", ולשרה רבקה לבית גורמן. סבו מצד אביו היה רבי יחיאל דנציגר, מייסד החסידות.
למד אצל דודו, הישמח ישראל, הרבי מאלכסנדר השני, ולאחר פטירתו למד מאביו. הוכתר לאדמו"ר בתרפ"ד לאחר פטירת אביו. הדגיש את הענווה, אהבת ישראל וקירוב רחוקים. וכן הקפיד בייחוד על נתינת צדקה בכל יום ותפילה בציבור ודרש בקביעות דברים אלו מחסידיו.
הקים את רשת ישיבות אלכסנדר "בית ישראל" ברחבי פולין. בליל הסדר בחג הפסח היו באים אליו אלפי חסידים, וגם בימים הנוראים, ומאות מדי שבת.
הוא חי בצמצום ורוב היום עסק בלימוד תורה בנגלה ובנסתר.
ביוגרפיה > אגודת ישראל

כמו אביו התפארת שמואל התנגד גם הוא בחריפות נגד אגודת ישראל. לאורך כל השנים היה לחץ חזק מאוד מהרבה אישים חשובים וחזקים שרצו שאלכסנדר ייכנס לאגודה, אך עם כל זה דחה זאת מכל וכל ולא נכנסו לאגודה לעולם. אלכסנדר בפולין הייתה הסמל של פרומקייט וקנאות, וניצבת הרחק מהפוליטיקה.
בשנת תרצ"ז נערכה הכנסייה הגדולה במארינבאד, והרבנים ביקשו אז את העקידת יצחק לבוא ולנאום, העקידת יצחק אז נשא נאומו המפורסמת, בה בכה בבכי מר על הצרות והגזירות שנשמעו אז, אך בניגוד למה שהיה נראה בתחילה, זה לא קירב את חסידות אלכסנדר אל האגודה, כאשר לאחר הכנסייה שוב סירב העקידת יצחק בחריפות לכל ניסיון להכניס את אלכסנדר לאגודת ישראל. בבחירות השתתפה כמפלגת חרדים בלתי-מפלגתית.
ביוגרפיה > בימי השואה

באלול תרצ"ט (1939), מיד כשפרצה המלחמה, רמז כי סבל היהודים יהיה גדול בהרבה מאשר בפרעות ת"ח ות"ט. ביום הראשון של אמירת הסליחות באותה שנה בכ"ו באלול (10 בספטמבר 1939) נכנסו הנאצים לאלכסנדר והציתו את בית הכנסת. וכן החרימו את בית המדרש של הרבי ואת דירתו ודירות צאצאיו.
בטבת ת"ש (ינואר 1940) הרסו את בית המדרש, את ישיבתו של הרבי, דירתו ושרפו את ספרייתו וכתביו. בראשית ינואר הופיע גיליון מיוחד של הדר שטירמר, עיתון התעמולה של הנאצים, שהוקדש לרבי מאלכסנדר שהופיעו בו תמונתו, תמונת בית המדרש, המקווה והדירה, בצירוף סיפורים שקריים.
זמן קצר הסתתר האדמו"ר מאלכסנדר בלודז', אך נאלץ לעזוב ועבר לגטו ורשה. במהלך נדודיו השיגו בעבורו אישור עלייה לארץ, אך הוא לא רצה לעזוב את חסידיו באמרו "בתוך עמי אנכי יושבת". בגטו עבד בשם בדוי בבית חרושת לנעליים של שולץ בהנהלתו של אברהם הנדל, כמו אדמו"רים אחרים. בגטו המשיך לחזק את חסידיו, וגם שלח מכתבי חיזוק לחסידים ומקורבים בגטאות אחרים ועודדם ללמוד ולהתפלל. היה בגטו ורשה כשנתיים שבהן השתתף בחברה להלוויית המת כדי למנוע ביזיון לגופות המתים, דבר שהיה מצוי מאוד בתנאי הגטו.
באלול תש"ב (1942) נתגלתה זהותו האמיתית, והגרמנים העלו אותו לאחת מהרכבות לטרבלינקה שבה נרצח.
לאחר השואה הוכתר חתן דודו רבי יהודה משה דנציגר לאדמו"ר החמישי בשושלת אלכסנדר
משפחתו

נישא לחנה בת מיכאל אורבך, נולדו להם אחד עשר ילדים. רובה הגדול של המשפחה נרצח בשואה, כולל כל נכדיו. כולם נרצחו כנראה בטרבלינקה. ילדיו הידועים:
רבי ירחמיאל ישראל יוסף - נישא לטובה חוה בת רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא שנפטרה באלכסנדר בתמוז תרצ"ט. ילדיהם: שרה רחל, רוזה אסתר, שמואל נתן דוד.
יעקב פנחס שרגא פייבל - בן הזקונים שנפטר כבחור בי"ג באדר תרצ"ח.
מרת רוזה מינדיל - נישאה לרב אלימלך שפירא, ראב"ד גלובנה, ובן הרב פישל שהיה ראב"ד בלוינה. ילדיהם: ירחמיאל יעקב שרגא, ומלכה. כולם נרצחו.
פייגה - נישאה לרב חיים אלתר באומגרטן. ילדיהם: חיה רוזה, מלכה ושמואל צבי. כולם נרצחו.
מרת הינדה פרל - נישאה לרב יוסף הלוי הורוביץ-שטרנפלד, בן רבי ברוך קלמיש, הרבי מפילץ-חנצ'ין. ילדיהם: יחיאל, שמואל צבי ואסתר ברכה. כולם נרצחו.
מרת אסתר מלכה - נישאה לרב יעקב יחזקאל הכהן רבינוביץ, בן רבי נתן נחום, הרבי מקרימילוב. ילדיהם: שמואל צבי ושרה יהודית. כולם נרצחו.
מרת רחל - נישאה לרב מנחם מנדל הלברשטאם, בן הרב נחום, ראב"ד אשציסק. ילדיהם:   שמואל צבי, רוזה פייגה ושרה אסתר. רחל, בעלה וילדיהם נרצחו.
מרת לאה - נישאה לרבי חיים הלוי הולשטוק, בן רבי יחזקאל, הרבי מאוסטרובצה. בנם: שמואל צבי. כולם נרצחו.
מרת סימה - נישאה לרבי מסלונים שנרצח בשואה, רבי שלמה דוד יהושע וינברג, בן רבי אברהם וינברג השני, ה"בית אברהם", שהיה האדמו"ר מסלונים לפניו. בתם: שרה אסתר. כולם נרצחו.
מרת בריינדיל - נישאה לרב נפתלי צבי בורנשטיין, בן רבי שמואל בורנשטיין, הרבי מסוכטשוב. בנה: שמואל.
דבורה הדסה.
כתביו

תורותיו של האדמו"ר רבי יצחק מנחם. ספרייתו של הרבי בפולין שבה היו כרכים רבים גדושים בשיחותיו, רשומים בכתב יד על התורה וכל הש"ס, אבדה בשואה. לאחר השואה, ליקט האדמו"ר האמונת משה מפי החסידים את דברי התורה ששמעו מפיו, והוציא לאור את הספר עקידת יצחק.
לקריאה נוספת

הרב יהודה מקובר (ראש ישיבת אלכסנדר בבני ברק), רועה נאמן - תולדות האדמו"ר בעל ה"עקידת יצחק" ותיאור של חצר אלכסנדר שבין שתי מלחמות העולם, "מכון זכר נפתלי", ירושלים תש"ן, עמ' 454, 464-463, 468 (ציטוט של חלק מהדברים בספר מופיע כאן).
יהודה מקובר, 'רבי יצחק מנחם דנציגר אדמו"ר מאלכסנדר הי"ד', בית יעקב : ירחון לענייני חינוך, ספרות ומחשבה, אלול תשכ"ו, עמ' 21-20.
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ו, בני ברק, תשמ"ח, עמ' פה-קיא.
ד"ר יצחק אלפסי, החסידות, ספריית מעריב, ירושלים תשל"ז.
ד"ר יצחק אלפסי, החסידות מדור לדור : חלק ב - מדור ששי ועד לימינו, "מכון דעת יוסף", ירושלים תשנ"ח, עמ' 435.
כמו כן מופיעים אזכורים וביוגרפיות קצרות עליו בספרות על השואה וקהילות אירופה החריבות:
אלכסנדר (על ידי לודז') (בעריכת נחמן בלומנטל), "ארגון יוצאי אלכסנדר בישראל", תל אביב תשכ"ח, עמ' 33, 46, 49-48, 235, 247-243.
דנוטה דומברוסקה ורחל גרוסבאום-פסטרנק, פנקס הקהילות : פולין : כרך ראשון - לודז' והגליל, יד ושם, ירושלים תשל"ו, עמ' 58-57.
מנשה אונגר, אדמו"רים שנספו בשואה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ט, עמ' 167.
פנינה מייזליש, רבנים שנספו בשואה בערכים עליו ועל בניו ר' אברהם חיים, ר' יחיאל, ר' יעקב ור' שמואל.
הרב יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה : אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, חלק א', "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק תשט"ז.
אנציקלופדיה שמע ישראל, חלק א', מכון "שמע ישראל", ירושלים תשנ"ז.
אסתר פרבשטין, בסתר רעם.[דרושה הבהרה]
הלל זיידמן, אישים שהכרתי : דמויות מעבר קרוב במזרח אירופה, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ל, עמ' 22.
הלל זיידמן, יומן גיטו ווארשה, בהוצאת "אומה ומולדת", תל אביב תש"ו.
הרב יהושע משה אהרונסון, עלי מרורות : יומנים, שו"ת, הגות - בשואה : פרקי חיים מרתקים של רב בישראל בשנים הרות גורל (תרגם לעברית: יהושע אייבשיץ, ההדירה: אסתר פרבשטין), בני ברק תשנ"ו, עמ' 343-342.
הרב שמעון הוברבנד, קידוש השם : כתבים מימי השואה (מתוך ארכיון רינגלבלום בגיטו ורשה) (בעריכת נחמן בלומנטל ויוסף קרמיש), הוצאת "זכור", תל אביב תשכ"ט, עמ 253, 254, 255, 297-296.
הערות שוליים

↑  דף עד של הרב דנציגר באתר יד ושם
↑  נח זבולוני,ראשי ישיבות מסרבים להביע תמיכה ב "אגודת ישראל", דבר 6.10.1988
↑  מודפס בספרו עקידת יצחק עמוד קע"ד
↑  בציריך ובכנסיה הגדולה, הצופה, 20 באוגוסט 1937
↑  כתבת הנאצה על חסידי אלכסנדר והאדמו"ר באתר זכור - אמונה בימי השואה
↑  אודות אברהם הנדל ובית החרושת שלו ראו: אברהם הנדל, באתר יד ושם
הנתיב האחרון של גדולי התורה בגיטו ווארשה, בית יעקב, גיליון 47, ניסן תשכ"ג (1963), עמ' 9-6, באתר היברובוקס
↑  בפורום היידי שבקישור החיצוני השלישי מופיעים אחד-עשר ילדים שמהם רק שני בנים: ר' ירחמיאל ישראל יוסף ויעקב פנחס שרגא פייבל. באתר GENI (הקישור החיצוני השני) מופיעים שלושה-עשר ילדים הכוללים ארבעה בנים שמהם השניים לעיל והנוספים הם ר' שמואל ור' אברהם חיים. בספר "רבנים שנספו בשואה" מופיעים ארבעה בנים שהם ר' אברהם חיים, הרב יחיאל, ר' יעקב בונם ור' שמואל.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שמואל צבי דנציגר | האדמו"ר מאלכסנדר | הבא: יהודה משה דנציגר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310311205171  GND: 124029191  ISNI: 0000 0001 0264 2953  LCCN: nr91004551  VIAF: 64929437   WorldCat (עם VIAF): 64929437
יצחק שבילי

| --- | --- |

יצחק שבילי 1924 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1903 טביליסי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 ביוני 1976 (בגיל 73 בערך) עַכּוֹ, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
יצחק שבילי (1903, טביליסי, גאורגיה - 23 ביוני 1976, עכו), מטובי רוכבי הסוסים בארץ, זכה בתחרויות רכיבה רבות. שירת במשטרת המנדט כשוטר ולאחר מכן היה בין הפרשים היהודים הבודדים ששירתו במשטרה. בהמשך מונה על ידי הבריטים כמפקד היהודי הראשון של תחנת משטרה בתקופת המנדט (תחנת המשטרה בנהלל). בתפקידו זה עזר רבות להגנה להוציא לפועל מבצעים ביטחוניים. לאחר הקמת המדינה המשיך לשרת במשטרת ישראל, ופרש לגמלאות לאחר 40 שנות שירות.
קורות חייו > ילדותו

שבילי נולד ב-1903 בטביליסי שבגאורגיה כיצחק צֵצִילִיאַשְׁווִילִי (בגאורגית: ცეცილიაშვილი). לפני לידתו, הוריו עלו לארץ ישראל ב-1878 אך שבו לגאורגיה שם נולדו יצחק ואחיו. ב-1908 שבה המשפחה לארץ והתיישבה בירושלים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גורשה אם המשפחה עם הילדים לאלכסנדריה כשאביו נשאר לשמור על בית המשפחה בירושלים.
בהגיעם לאלכסנדריה השתכנה המשפחה במחנה הפליטים אבארי. שבילי החל לטפל בסוסים של חטיבת פרשים אוסטרלית שחנתה בסמוך למחנה הפליטים. הנער התחבב על החיילים ובסיועו של מפקדם, בריגדיר הורזוולט, התקבל ללימודים בפנימיה צבאית. בפנימיה התמחה ברכיבה ובטיפול בסוסים, השתתף במרוצי סוסים וזכה במדליות. עם סיום המלחמה שבו אמו ואחיו לירושלים, אך שבילי נשאר במצרים והמשיך לעבוד עם סוסיהן של משפחות יהודיות מצריות עשירות.
קורות חייו > השירות במשטרת המנדט

ב-1925 חזר שבילי לארץ וגויס למשטרת המנדט כפרש. בתחילת דרכו עסק במרדפים אחרי גנבים ומבריחים באזור ירושלים תוך שהוא מנצל את הידע שלו בעברית, אנגלית וערבית. במהלך שירותו השתתף בתחרויות רכיבה ואף זכה בפרסים ומדליות.
ב-1928 הוצב לשירות במשטרת עקבה שם שירת תשעה חודשים שבסופם חזר לירושלים.
ב-1939, לאחר שקודם לדרגת סרג'נט (סמל), מינוהו הבריטים למפקד תחנת המשטרה בנהלל. התחנה הוקמה ב-1936 בתחילת המרד הערבי הגדול והייתה אחת מעשרות תחנות משטרה ושלטון שהקימו הבריטים, באותה תקופה, ברחבי הארץ. מטרת התחנה הייתה לשמור על ביטחון תושבי היישובים היהודים והערבים בסביבה. עם הגיעו לתחנה שיפרו השלטונות הבריטים את המיגון בה על ידי עיבוי הקירות, הקמת 2 מצדיות עם חרכי ירי ובניית חומת מגן הקפית. שבילי גר בתחנה וב-1940 הצטרפה אליו משפחתו. תחת פיקודו שירתו שוטרים יהודים וערבים, פרשים ויחידה רכובה על טנדרים.
בנוסף לפעילות המשטרתית הרשמית, עסקו השוטרים היהודים של התחנה (ושבילי בראשם) בסיוע לארגון ההגנה בפעולות ביטחוניות שונות באזור הצפון.
בתקופת שרותו כונה על ידי ערביי הסביבה "אבו חאדר" על שם בנו אליהו.
קורות חייו > לאחר הקמת המדינה

לאחר הקמת המדינה המשיך את שירותו במשטרת ישראל וב-1949 הועבר לשרת במשטרת עכו. כמו כן עסק בתפקידים מיוחדים הקשורים לערביי ישראל. פרש ב-1965 לגמלאות לאחר 40 שנות שירות.
קורות חייו > חייו האישיים

שבילי נשא לאישה את אסתר ונולדו להם 2 ילדים. בנו אליהו נקרא על שם אביו של שבילי ועבד כמדען ברשות לפיתוח אמצעי לחימה. בנו השני אברהם (רמי) שירת כראש אגף חקירות בשב"כ (נולד ב-1939 ונפטר ב-2007). יצחק שבילי נפטר ב-1976.
קורות חייו > התחנה בנהלל

תחנת המשטרה בנהלל עברה לאחר מלחמת העצמאות לידי צה"ל אך ננטשה בשנות ה-60. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 וביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שוקמה התחנה, והוקם בה מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ-ישראל. בנו של שבילי, רמי, תרם חפצים אישיים של אביו למוזיאון.
ראו גם

היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה
הערות שוליים

↑  באחד המקורות אף הוגדר כפרש הראשון שמונה לשרת במשטרת המנדט
↑  במסגרת גירוש יהודים נרחב שביצע השלטון העותמאני מתל אביב, ירושלים ועוד יישובים בתקופת מלחמת העולם הראשונה
↑  עוד כ-3,500 מגורשים הגיעו למחנה זה
↑  שבילי גויס על ידי מפקד המשטרה הבריטי של מחוז ירושלים, אלן סונדרס.
↑  ניצחונותיו, כחוגר זוטר, היו לצנינים בעיני המפקדים הבריטים אי לכך הוציא המפקח הכללי, רוי ספייסר, תקנה מיוחדת שהתירה רק לקצינים להשתתף בתחרויות הרכיבה
↑  מינוי זה בא בעקבות לחץ המוסדות בארץ וראשי היישובים בצפון למנות לתחנה מפקד יהודי
↑  התחנה הוקמה כווילה ים-תיכונית בניגוד להרבה תחנות שהוקמו באותה תקופה במודל מצודות טגארט
↑  משטרת נהלל ההיסטורית באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
↑  זמן קצר לפני פרישתו קודם לדרגת פקד
↑  כשלמד אליהו בבית הספר בנהלל הציע מנהל בית הספר, יצחק צסיס, לעברת את שם משפחתו מצציליה שווילי לשבילי, ושם זה התקבל על כל המשפחה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517345505171  ISNI: 0000 0004 0266 074X  VIAF: 298095091   WorldCat (עם VIAF): 298095091 
יצחק שווילי בחצר הקישלה, 1928
יצחק שאולי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בינואר 1935 (בן 89) ארגנטינה ארגנטינה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1953
 עיסוק:  במאי
 יצירות בולטות:  "קרובים קרובים", "חצי המנשה"
 פרופיל ב-IMDb
 
יצחק שאולי (נולד ב-25 בינואר 1935) הוא במאי, שחקן, שדרן רדיו ועורך טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה

יצחק שאולי נולד ב-1935 בארגנטינה. בהיותו בן 13, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. שאולי הוא דודו של במאי הקולנוע איתן גרין.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל בתוכניות "עד מאה ועשרים" ו"צריך לחיות", בהן השתתפו גם יהורם גאון, אריק איינשטיין, עליזה רוזן ויוסי פרוסט. במסגרת התוכנית "צריך לחיות" כיכב במערכון "הנידון למחבוש ברח" שנכתב על ידי אפרים קישון.
עם סיום שירותו הצבאי, שימש מספר שנים כמורה מחנך ובמקביל, כמבקר קולנוע בעיתון "מעריב לנוער".
בשנת 1962 נסע בשליחות לברזיל, שם למד בבית הספר לקולנוע מטעם משרד החוץ הברזילאי, בהנהלתו של הבמאי השוודי ארנה סוקסדורף.
ביוגרפיה > משחק

לאחר חזרתו ארצה, שיחק שאולי במספר הצגות: "הטיירה" (1965) בבימוי נעמי פולני (תיאטרון "פשוש"), יחד עם ליאור ייני ועליזה רוזן; בקומדיה "הזוג המוזר" (1967) בבימוי ראובן מורגן ("תיאטרון "בימות"), לצידם של השחקנים בומבה צור וגדעון זינגר, וב"עלי כינור" (1968) בבימויו של אברהם ניניו (תיאטרון הבימה), לצידם של נסים עזיקרי ורפאל קלצ'קין.
בשנת 1972 שימש כעוזר במאי וכשחקן בסרטו של אברהם הפנר, "לאן נעלם דניאל וקס".
ביוגרפיה > מגיש רדיו וטלוויזיה

בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הגיש שאולי את תוכנית הרדיו "הצגה שלישית" בגלי צה"ל, וחלק מסדרות תוכנית הטלוויזיה "מסך גדול מסך קטן" העוסקת בענייני קולנוע.
ביוגרפיה > בימוי בטלוויזיה

את עיקר פרסומו עשה שאולי בעבודתו בטלוויזיה הלימודית ובערוץ 1, שם ביים את תוכניות "גם אנו שופטים" (1978), "מצב משפחתי", "ליד עריסת הקולנוע" (בהנחיית יהורם גאון), סדרת הנוער "לא כולל שירות" בהשתתפות להקת צעירי תל אביב (1993-1990) והסדרה הקומית "חצי המנשה" (1996).
בין התוכניות שביים, בולטת "זהו זה!". התוכנית שודרה בין השנים 1978 ו-1998 והפכה לקאלט ישראלי. בתחילה ביים את הפינות "נוח בר מוח" עם ספי ריבלין ושולה חן, "סערה בכוס תה", פינת הלשון עם תיקי דיין וספי ריבלין. בהמשך, החל לביים ולערוך תוכניות. ביים את הפרקים : "סופר בפולנית", "החיידק המזמר", "טופסיו", "כיפה אדומה", "ג'יימס בונד", "צ'ארלי צ'פלין", "השמן והרזה" ו"חברת החשמל".
בשנים 1983–1986, יצר, יחד עם המפיקה רישה טירמן, את הסיטקום הישראלי הראשון "קרובים קרובים", אותו גם ביים ובו השתתפו, בין היתר, חנה מרון, יהורם גאון, תיקי דיין, לאורה ריבלין ואילן דר. הסדרה זכתה להצלחה עצומה ובפרס כינור דוד.
בשנת 1994 ביים שאולי את קלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" המבוססת על שיריו של יהודה אטלס, ובו השתתפו שירילי דשא, עמי טראוב, שרית סרי, יואב הייט, והילד אדם בסנטה.
בתחילת שנות האלפיים ביים שאולי אופרות סבון טלוויזיוניות: בשנת 2001 ביים את הטלנובלה "לגעת באושר", לאחר מכן, את "לחיי האהבה" (2002), "משחק החיים" (2003), "מיכאלה" (2004) ו"המקום" (2008).
ביוגרפיה > בימוי בתיאטרון

את דרכו כבמאי תיאטרון החל שאולי במסגרת עצרות וחגים בקיבוצים. בהמשך, ביים את הצגות היחיד "פרחים לעכבר לבן" ו"קהיר, פברואר 78" (מבוסס על הספר "דוד אוגוסט, קהיר פברואר") בהשתתפות השחקן אלכס פלג. בתיאטרון לילדים ולנוער ביים את "ועכשיו כולם ביחד" - סדרת מחזות תיאטרון מאת מרים קיני. בתיאטרון החאן הירושלמי ביים את ההצגה "אתה קולט אותי?" (1990) ובתיאטרון "הבימה" מחווה ל"רביעיית מועדון התיאטרון". בנוסף ביים את הצגת הבידור "חגיגות סיום רוטציה" בהשתתפות טוביה צפיר ; "האגף הסגור" עם טוביה צפיר ויואב צפיר והצגת היחיד של רבקה מיכאלי "בת 26 פעם שנייה". בשנת 1983 ביים את "ימי בנימינה", מופע משיריו של אהוד מנור.
בעשור השני של המאה ה-21 מביים שאולי בתיאטרון היידישפיל. במסגרת זו ביים את הקומדיה "הזכייה הגדולה" מאת שלום עליכם, "המגילה" על פי שירי איציק מאנגר, "געבירטיג", "אמא יהודייה ב-10 שיעורים", "בעלת הארמון" מאת לאה גולדברג, "כוכבים נוצצים" (אשר זכתה לפרס הצגת הבידור של השנה), "ספסל הזהב", "שירת חב"ד" ו"החיים על פי בודו".
ב-13 ביולי 2010, בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה, הוענק לו פרס על מפעל חיים.
הצגות בבימויו

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  "פרחים לעכבר לבן" (הצגת יחיד בהשתתפות אלכס פלג)  "קהיר, פברואר 78" (הצגת יחיד בהשתתפות אלכס פלג)  "חגיגות סיום הרוטציה"  "האגף הסגור"  "בת 26 פעם שנייה" ("שי נשר הפקות")  "אתה קולט אותי?" (תיאטרון החאן)  "ימי בנימינה" (איתן גפני)  "ועכשיו כולם ביחד" ("המשפחה") (תיאטרון לילדים ולנוער) |  "טווס הזהב" - חגיגת העשור של תיאטרון יידישפיל  "געבירטיג" - ת. יידישפיל  "אמא יהודיה ב - 10 שיעורים" - ת. יידישפיל  "קערת העץ" - ת. יידישפיל  "20 עד 120" - חגיגות עשרים שנה לתיאטרון יידישפיל  "בעלת הארמון" - ת. יידישפיל  "אַ שיין מיידעלע" - ת. יידישפיל  "הזכייה הגדולה" - ת. יידישפיל |  "יושקה מוזיקאנט" - ת. יידישפיל  "כוכבים נוצצים" - ת. יידישפיל  "די מגילה" - ת. יידישפיל  "ספסל הזהב" - ת. יידישפיל  "מוטב מאוחר" - ת. הספרייה  "שירת חב"ד" - ת. יידישפיל  "החיים על פי בודו" - ת. יידישפיל  "הזוג המוזר" - ת. יידישפיל |
פרסים

על פועלו בתיאטרון ובטלוויזיה זכה יצחק שאולי במספר פרסים:
בשנת 1985 זכתה הסדרה "קרובים קרובים" בבימויו, בפרס כינור דוד.
בשנת 1996 זכתה הסדרה "חצי המנשה" בפרס בתחום הקומדיה המקורית, בפסטיבל ניו יורק לטלוויזיה.
ההצגה "כוכבים נוצצים" שביים במסגרת תיאטרון היידישפיל זכתה בפרס הצגת הבידור של השנה.
פרס על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה (2010).
פרס על מפעל חיים מטעם אוניברסיטת בר-אילן (2023).
יצחק שחיבר

| --- | --- |

 לידה:  1912 חלב, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  18 באוגוסט 1990 (בגיל 78 בערך) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  סוריה, לבנון, ארגנטינה 
 מקום פעילות:  ארגנטינה
 תקופת הפעילות:  ? – 18 באוגוסט 1990 
 רבותיו:  הרב סלים זעפראני, הרב משה טוויל
 
הרב יצחק משה שחיבר (ה'תרע"ב, 1912 - כ"ז באב ה'תש"ן, 18 באוגוסט 1990) היה רב, פוסק, משיירי חכמי ארם צובא ורבה של קהילת הספרדים בבואנוס איירס, ארגנטינה.
ביוגרפיה > ילדותו

נולד בחלב שבסוריה בשנת ה'תרע"ב, לרב משה שחיבר.
בהיותו צעיר לימים התייתם מאביו, ובשל הרעב הגדול ששרר אז, הוא ואחיו עבדו שעות רבות ברוכלות כדי לסייע בפרנסת המשפחה. אחיו אברהם נפטר בילדותו מרעב, בפתח אחת החצרות. ברם, למרות הקשיים הרבים השקיע את כל זמנו הפנוי בלימוד תורה בהתמדה.
למד תורה בישיבת דגלי תורה מפי מורו ורבו הרב משה טוויל מעלי הכהן ומפי הרב סלים זעפראני. בהמשך ירד ממנו עול פרנסת אחיו ואמו, והוא עסק בתורה משך שמונה עשרה שעות ביממה, עד שהיו רבותיו מפצירים בו מעת לעת שיצא מספר דקות אל החצר לשאוף אוויר צח ולנוח מעט.
ביוגרפיה > תלמוד התורה בחלב

הרב משה טוויל הרבה לשבחו ובהיותו בן שמונה עשרה בלבד הפקיד בידיו את ניהול תלמוד התורה הגדול של חלב, בו למדו אז כשבע מאות ילדים, מפיהם של כארבעים מלמדים. משרה זו סייעה לו מאוד בפרנסתו ופרנסת ביתו.
בשנת ה'תש"ה שלח מכתב אל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בו הוא קובל על כך שראשי הציונות מעלים ילדים מארם צובא וממקומות אחרים אל ארץ הקודש ושם הם ממירים את דתם ועוקרים מהם את הדת והמצוות.
כעבור מספר שנים נפל למשכב ובמשך שישה חודשים היה מרותק למיטתו, ועלה חשש לחייו. באותו זמן מינה כממלא מקום את הרב שחוד (שאול) שרים תחתיו לניהול הת"ת.
בהמשך התרפא ושב לאיתנו, והרב טוויל מינה אותו לאחראי על קשרי הקהילה היהודית מול הממשל הסורי, ובמסגרת מינוי זה פעל רבות לפיתוח הקהילה וחיזוק מעמדה. אחר פרעות חלב סייע ליהודים רבים מחלב להבריח את משפחותיהם מחוץ לסוריה, וכאשר נודע הדבר לשלטונות וחפשוהו - ברח גם הוא ללבנון.