stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת סין–יפן הראשונה
המלחמה > איי פנגחו

ב-23 במאי 1895 תקפו היפנים את איי פנגחו, השוכנים מערבית לטאיוואן. בקרב מהיר ומועט נפגעים הביסו החיילים היפנים את חיל המצב הסיני באיים וכבשו את העיר הראשית מקונג. כיבוש האיים איפשר ליפנים לדרוש את השליטה על האיים במשא ומתן לשלום שנערך חודש לאחר מכן.
סוף המלחמה

החתימה על הסכם שימונוסקי ב-17 באפריל 1895 סיימה את המלחמה. סין הכירה בעצמאותה של קוריאה, ומסרה לידי יפן את חצי האי ליאדונג, את טאיוואן ואת איי פנגחו. בנוסף, התחייבה סין לשלם ליפן פיצויים בסך שלושה מיליארד ין. סין נאלצה לחתום על הסכם סחר שאיפשר לספינות יפניות לפעול בנהר היאנגצה, מה שאפשר לתעשיינים יפנים להקים מפעלים בערים סיניות, ואילץ אותה לפתוח נמלים נוספים לסחר בינלאומי. בסופו של דבר נאלצו היפנים לוותר על ליאדונג, זאת בשל ההתערבות המשולשת, ותחת זאת נאלצו להסתפק ב-450 מיליון ין נוספים.
סוף המלחמה > הפלישה היפנית לטאיוואן

מספר פקידי ממשל סינים בטאיוואן התנגדו לסיפוח האי על ידי היפנים, והכריזו על עצמאות הרפובליקה של טאיוואן ב-23 במאי. בתגובה, שלחו היפנים כוח נחתים, שעלה לחוף בצפון האי ב-29 במאי. לאחר מערכה שנמשכה חמישה חודשים נכנעו כוחות הרפובליקה, והשליטה באי עברה לידי האימפריה היפנית.
תוצאות המלחמה

הצלחת היפנים במלחמה נבעה מתהליך המודרניזציה ותיעוש בו החלה יפן שני עשורים לפני כן. במלחמה הציגה יפן את עליונותה בטקטיקה ובאימונים, שהתבססו על דגם צבא מערבי. יוקרתה של יפן עלתה בעיני העולם, והניצחון ביסס את מעמדה כמעצמה אזורית, ואף כשוות ערך למדינות מערב.
עבור סין, חשפה המלחמה את חוסר יעילות השלטון, את השחיתות במערכת השלטונית ואת הידרדרות שושלת צ'ינג. בנוסף, היה ניצחון היפני מכה אנושה לכבודם העצמי של הסינים, שראו ביפנים תלמידי תרבותם, וכן אובדן טאיוואן. התבוסה במלחמה הייתה אף תמריץ להתעוררות הפיכות ולשינויים פוליטיים, אותם הובילו סון יאט-סן וקאנג יוויי. שנאת זרים גאתה בסין לאחר המלחמה, והתפרצה לכלל אלימות במרד הבוקסרים, חמש שנים מאוחר יותר. לאורך המאה ה-19 לא הצליחה שושלת צ'ינג למנוע כניסת כוחות זרים לתוך סין, ועובדה זו, בשילוב עם מרד הבוקסרים והקריאות לשינוי פוליטי, היו גורמים חשובים בהדחת השושלת ב-1912.
אף על פי שיפן השיגה את המטרות שהציבה לעצמה, ובעיקרן סיום ההשפעה הסינית על קוריאה, היא נאלצה לוותר על חצי האי ליאדונג (ובו עיר הנמל פורט ארתור) בתמורה לפיצויים גבוהים יותר. המעצמות האירופאיות, ובראשן האימפריה הרוסית, אף שלא הביעו התנגדות לאף מסעיפי הסכם שימונוסקי, התנגדו לשליטה יפנית בפורט ארתור, שכן לרוסים היו אינטרסים באזור. רוסיה פנתה לקיסרות הגרמנית ולצרפת, ואלה חברו אליה בהפעלת לחץ פוליטי על יפן, שנודע בשם ההתערבות המשולשת, ב-23 באפריל 1895.
ב-1898 חכרה רוסיה את חצי האי ליאדונג למשך 25 שנים, והקימה מעגן בפורט ארתור. היפנים זעמו על כך, אך היו מודאגים יותר מההתפשטות הרוסית אל תוך קוריאה. מעצמות אחרות, כגון גרמניה, צרפת ואנגליה, ניצלו את המצב בו הייתה נתונה סין על מנת לשפר את חוזי הסחר שלהם עם שושלת צ'ינג המתדרדרת ולפתוח נמלי מסחר נוספים.
היחסים בין יפן לרוסיה המשיכו להסלים בשנים שלאחר המלחמה. במהלך מרד הבוקסרים נשלח לבייג'ינג כוח בינלאומי על מנת לדכא את המהומות, וכחלק מהכוח שלחה רוסיה חיילים למנצ'וריה. בסיום המרד הסכימה הממשלה הרוסית לפנות את החיילים, אך תחת זאת בשנים שלאחר מכן רק הגדילה את חיל המצב שחנה שם. הרוסים לא היו מוכנים להגיע לפשרה עם היפנים, ולא האמינו שיעזו לתקוף מעצמה אירופאית, ולכן פעלו למימוש כוונות ההתפשטות שלהם במזרח אסיה.
יפן חתמה על ברית עם בריטניה ב-1902, שקבעה שאם תצא יפן למלחמה במזרח הרחוק, והיה וצד שלישי יתקוף אותה, תבוא בריטניה לעזרתה של יפן. כך, למעשה נמנעה התערבות צרפת או גרמניה במלחמה עתידית בין יפן לרוסיה. הבריטים, מצדם, רצו למנוע את ההתפשטות הרוסית באזור, שאיימה על האינטרסים שלהם. המתח הגובר בין רוסיה ליפן בנושא קוריאה הסלים עוד יותר כשהחלו הרוסים להתערב בענייני פנים בקוריאה, דבר שהוביל לפרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904–1905.
ראו גם

מלחמת רוסיה יפן
מלחמת סין–יפן השנייה
לקריאה נוספת

Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2002. ISBN 9780674009912.
Jane, Fredrick T. The Imperial Japanese Navy. W. Thacker & co., 1904.
Paine, S. C. M. The Sino-Japanese War Of 1894-1895: Perceptions, Power And Primacy. Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521617451.
הערות שוליים

↑  Jansen, עמ' 431.
↑  ניו יורק טיימס, 1894.
↑  Jane, עמ' 112.
↑  Battle of Seonghwan ( Song Hwan) July 29, 1894.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285631605171  BNE: XX4416833  BnF: cb13736005k (data)  LCCN: sh85024296  NDL: 00568553  NKC: ph656392  NLK: KSH1998041556 
מפת הקרבות במלחמה
מצושימה, אוניית הדגל של הצי הקיסרי היפני
טיבוע קאושינג
קרב נהר יאלו
כניעת המפקדים הסינים לאחר קרב וייהאיוויי. למעשה, המפקד הסיני התאבד לפני שנכנע.
הסכם שימונוסקי - הסכם הכניעה של סין
13 (אלבום של הדלתות)

13 הוא אלבום האוסף הראשון של להקת הרוק האמריקאית הדלתות, שיצא לאור על ידי חברת התקליטים אלקטרה רקורדס ב-30 בנובמבר 1970. שם האלבום מתייחס לשלושה-עשר השירים שנכללו, הכוללים מגוון שירים מחמשת אלבומי האולפן שלהם שיצאו עד לאותה נקודה. על עטיפת האלבום הופיעה מדבקה שקופה שעליה נכתב: "אוסף של שלושה-עשר שירי דלתות קלאסיים". זהו אלבום האוסף היחיד של הלהקה שיצא בזמן שהסולן ג'ים מוריסון היה בחיים.
האלבום הגיע למקום ה-25 בבילבורד 200. הוא הוחלף על ידי אוספים מאוחרים יותר של דלתות, כגון The Best of the Doors המצליח יותר, ולא יצא מחדש על גבי תקליטור.
רקע

13 היה פרויקט שיזמה חברת התקליטים אלקטרה רקורדס, שרצתה מוצר מהלהקה לעונת חג המולד, והלהקה הסכימה לו באי רצון. מוריסון אפילו הסכים לגלח את זקנו לצילומי עטיפת האלבום, אך חברת התקליטים בחרה בתמונה צעירה יותר של הזמר, כפי שעשו גם עבור אלבום ההופעה החיה של הלהקה, Absolutely Live, שיצא ביולי של אותה שנה. הסופר דני סוגרמן כתב בספר זיכרונותיו על הלהקה, No One Here Gets Out Alive: "אלקטרה רצתה ללא ספק את ג'ים מוריסון 'היפה'". גם תדמיתו של מוריסון גדולה בהרבה מזו של הגיטריסט רובי קריגר, הקלידן ריי מנזרק והמתופף ג'ון דנסמור, וסוגרמן אמר כי "למרות שריי, רובי וג'ון התרגלו לתשומת הלב המופנית כלפי סולנם, זה הרגיז את ג'ים". העטיפה האחורית של האלבום מציגה את הלהקה עם פסל קטן של לודוויג ואן בטהובן (יש שטענו בטעות שהוא של האוקולטיסט אליסטר קראולי).
רשימת רצועות

| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> כותב(ים) | צד א'> אלבום מקורי ושנה | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Light My Fire  | רובי קריגר, ג'ים מוריסון | The Doors (1967) | 6:50 |  |  |  |  |  |
| 2. | People Are Strange  | מוריסון, קריגר | Strange Days (1967) | 2:10 |  |  |  |  |  |
| 3. | Back Door Man  | וילי דיקסון, האולין וולף | The Doors (1967) | 3:30 |  |  |  |  |  |
| 4. | Moonlight Drive  | מוריסון | Strange Days (1967) | 3:00 |  |  |  |  |  |
| 5. | The Crystal Ship  | מוריסון | The Doors (1967) | 2:30 |  |  |  |  |  |
| 6. | Roadhouse Blues  | מוריסון, דלתות | Morrison Hotel (1970) | 4:04 |  |  |  |  |  |
| צד ב'> מס' | צד ב'> שם | צד ב'> כותב(ים) | צד ב'> אלבום מקורי ושנה | צד ב'> משך | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Touch Me  | קריגר | The Soft Parade (1969) | 3:15 |  |  |  |  |  |
| 2. | Love Me Two Times  | קריגר | Strange Days (1967) | 3:23 |  |  |  |  |  |
| 3. | You're Lost Little Girl  | קריגר | Strange Days (1967) | 3:01 |  |  |  |  |  |
| 4. | Hello, I Love You  | מוריסון | Waiting For The Sun (1968) | 2:22 |  |  |  |  |  |
| 5. | Land Ho  | מוריסון, קריגר | Morrison Hotel (1970) | 4:08 |  |  |  |  |  |
| 6. | Wild Child  | מוריסון | The Soft Parade (1969) | 2:36 |  |  |  |  |  |
| 7. | The Unknown Soldier  | מוריסון, דלתות | Waiting for the Sun (1968) | 3:10 |  |  |  |  |  |
משתתפים

מתוך מהדורת אלקטרה מ-1970:
מוזיקאים
ג'ים מוריסון - שירה
ריי מנזרק - פסנתר, עוגב
רובי קריגר - גיטרה, גיטרה בס
ג'ון דנסמור - תופים
ייצור
פול רוטשילד - מפיק
ז'ק הולצמן - מפקח הפקה
ברוס בוטניק - מהנדס
הערות שוליים

↑  Hopkins, Jerry; Sugerman, Danny, No One Here Gets Out Alive, 1980, עמ' 318, ISBN 978-0-446-60228-0
↑  The Doors (The J. Paul Getty Museum Collection), The J. Paul Getty Museum Collection (באנגלית)
↑  "Jim Morrison & The Doors, in garage with automobile, hand held cloth backdrop. John Densmore looking at Beethoven bust. Hollywood, California by Edmund Teske on artnet Auctions", Artnet.com
↑  Rachel Brett, Occultist Aleister Crowley's Influence On Popular Music, Louder Than War, ‏2017-11-17 (באנגלית בריטית)
↑  13 (Album notes). The Doors. New York City: Elektra Records. 1970. Back cover. EKS 74079.
| הדלתות |
| --- | --- | --- |
ג'ים מוריסון • ריי מנזרק • רובי קריגר • ג'ון דנסמור
| אלבומי אולפן | The Doors‏ (1967) • Strange Days‏ (1967) • Waiting For The Sun‏ (1968) • The Soft Parade‏ (1969) • Morrison Hotel‏ (1970) • L.A. Woman‏ (1971) • Other Voices‏ (1971) • Full Circle‏ (1972) • An American Prayer‏ (1978) |  |
| אלבומי הופעה | Absolutely Live‏ (1970) • Alive, She Cried‏ (1983) • Live at the Hollywood Bowl‏ (1987) • In Concert‏ (1991) |  |
| אלבומי אוסף | 13‏ (1970) • Weird Scenes Inside the Gold Mine‏ (1972) • The Best of the Doors‏ (1973) • Greatest Hits‏ (1980) • The Doors Classics‏ (1985) • The Best of The Doors‏ (1985) • Essential Rarities‏ (1999) • The Best of The Doors‏ (2000) • The Very Best of The Doors‏ (2001) • Legacy: The Absolute Best‏ (2003) • The Very Best of The Doors‏ (2007) • The Future Starts Here: The Essential Doors Hits‏ (2008) • The Platinum Collection‏ (2008) • The Singles‏ (2017) |  |
| אלבומי פסקול | The Doors‏ (1991) • When You're Strange: Music from the Motion Picture‏ (2010) |  |
| סינגלים | "Break on Through (To The Other Side)" / "End of the Night"‏ • "Light My Fire" / "The Crystal Ship"‏ • "People Are Strange"‏ • "Love Me Two Times" / "Moonlight Drive"‏ • "The Unknown Soldier" / "Waiting For The Sun"‏ • "Hello, I Love You" / "Love Street"‏ • "Touch Me"‏ • "Wishful Sinful"‏ • "Tell All the People"‏ • "Runnin' Blue"‏ • "You Make Me Real" / "Roadhouse Blues"‏ • "Love Her Madly" / "Riders on the Storm"‏ • "The Mosquito" / "Treetrunk"‏ • "Gloria" / "Moonlight Drive"‏ |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | הדלתות • פמלה קורסון • פול רוטשילד |  |
דיסקוגרפיה של הדלתות • שירי הדלתות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 1add142b-9704-37b8-afb4-44d9f00860b6
סנוב

ערך זה עוסק בכינוי לאדם מתנשא ואליטיסט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
איור של המאייר הצרפתי ויקטור אז'ן ז'רוזה (צר')
סנוב הוא כינוי לאדם המתנשא על סביבתו, ורואה עצמו כשייך לקבוצה נעלה מסיבה כלשהי, למשל מוצא, מעמד כלכלי, אינטלקט, אנינות טעם ומומחיות בתחום כלשהו (כמו יין, קפה או מוזיקה), חינוך, צורת דיבור ועוד. סנוביות נחשבת למהותית במיוחד כאשר הבסיס לתחושת העליונות רעוע במיוחד.
מקורה של המילה באנגלית. לראשונה נעשה בה שימוש במשמעותה הנוכחית בחלק הראשון של המאה ה-19 בבריטניה, אך מקורה אינו לגמרי ברור. אפשר שהתפתחה בדרך כלשהי מ-snab שמופיעה במילון מ-1781 במשמעות "סנדלר סקוטי". ככל הנראה אין רגליים לסברה כי המקור הוא בראשי התיבות sine nobilitate, היינו, "ללא אצולה", שבהם כונו תלמידים בבית הספר היוקרתי איטון שהוריהם לא היו אצילים.
המילה זכתה לפופולריות בעקבות ספרו של ויליאם מקפיס ת'אקרי "The complete book of snobs" - אסופה של טורים סאטיריים שפורסמו בעיתון פאנץ' ויצאה לאור ב-1848. הספר מונה סוגים שונים של סנובים ושל התנהגויות סנוביות בחברה בת הזמן, ומבוסס על ניסיונו העשיר של ת'אקרי בחברתם של סנובים.
בחברה של ימינו, שבה הריבוד למעמדות מעורפל יותר מאשר בחברה הוויקטוריאנית, לובשת תופעת הסנוביזם צורות שונות והדינמיקה שלה מורכבת יותר מאשר זרימה של אופנות מחוגי האצולה מטה.
לקריאה נוספת

ישראל כהן, "הסנוב הישראלי", מאזנים, ינואר 1973, עמ' 128–137. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
ילדי בית העץ (סדרת ספרים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רן כהן אהרונוב
 איורים:  יניב שמעוני
 סוגה:  הרפתקאות, מתח, דרמה, קומדיה
 הוצאה
 הוצאה:  התו השמיני (ספרים 1, 2, 3) כנרת (ספרים 4, 5, 6)
 תאריך הוצאה:  2015 (ספר ראשון), 2017 (ספר שני), 2018 (ספר שלישי), 2019 (ספר רביעי), 2021 (ספר חמישי), 2024 (ספר שישי)
 מספר עמודים:  71 (ספר ראשון)   80 (ספרים שני ושלישי)   79 (ספר רביעי)   78 (ספר חמישי)   87 (ספר שישי)
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  6
ילדי בית העץ הוא סדרת ספרים המבוססת על המיזם המוזיקלי המצליח באותו השם. את הספר כתב רן כהן אהרונוב ואייר יניב שמעוני.
לסדרה שישה ספרים, והיא מתרחשת כשנה לפני עלילת הסדרה המקורית.
עלילה > מבצע חורשה

לערן, מאיה ויואב יש בית עץ משותף. שלהם ורק שלהם מאז שהיו קטנים. זהו המקום שבו הם נפגשים, מדברים, שמחים, עצובים, שרים, משתוללים, רבים ומשלימים. עכשיו נודע להם שבית העץ בסכנה, והם חייבים לפעול, ומהר.
עלילה > לשחרר את כפיר

שמונה ימים לפני סוף החופש הגדול מופיע מתחת לבית העץ אורח משונה מאוד. בעוד ערן, יואב, מאיה ואמיר מנסים לגלות מאיפה הוא הגיע ולמה דווקא איליהם, הם נקלעים לפרשיה מסובכת ומותחת, שמעורבים בה ילדים גדולים יותר משכונה אחרת. ילדי בית העץ מבינים שהפעם המוזיקה שלהם לא תספיק. הם יצטרכו לחשוב על רעיון מבריק כדי לצאת מההרפתקאה הזאת בשלום.
עלילה > ילד לא רגיל

לא הכל מסתדר לילדי בית העץ בתחילת שנת הלימודים: שני לא בטוחה שהיא רוצה להיות חברה של יואב, מאיה נפגעת מהבנות בכיתה, ואיתי, אח של אמיר, נשלח לבית ספר אחר. שאיתי נעלם, החבורה מבינה שהיא צריכה לקחת את העניינים בידיים. זה הזמן להכריז על שביתה איטלקית, וגם אם שר החינוך בכבודו ובעצמו לא מצליח לעזור, הם כבר ימצאו פתרון משלהם. כי אם לילדי בית העץ יש מטרה טובה, הם לא יוותרו אף פעם.
עלילה > אבירי השולחן הירוק

דברים משונים מתרחשים בחורשה של ילדי בית העץ. מישהו שופך בלילות ערמות של פסולת בניין בלב הטבע, ובבית העץ מתגלים שק שינה ומזוודה מוזרה. האם יש קשר בין שני הדברים? ילדי בית העץ נחושים לפתור את התעלומה בעצמם, למרות הסכנה, כי שיש להם מטרה טובה, הם אף פעם לא מוותרים.
עלילה > הסוד של סבא אפרים

סודות ישנים וחדשים מעסיקים את ילדי בית העץ. אצל סבא של מאיה בבית מתגלה דלת סתרים של כספת קטנה, אבל לפני שמתברר מה בדיוק החפצים המשונים שמוחבאים שם, מישהו פורץ את הכספת ונעלם. ילדי בית העץ יוצאים גם הפעם לחשוף את האמת.
דמויות > דמויות ראשיות > חבורת ילדי בית העץ

מאיה - הוותיקה מהחבורה. אוהבת לשיר. בינה לבין אמיר הילד החדש בחבורה מתרקם רומן. בית העץ הוא שלה. חברה טובה של שני.  חברת ילדות של יואב.
יואב - אחד מילדי החבורה. החבר הכי טוב של ערן. חבר של שני. חבר ילדות של מאיה.
ערן - אחד מילדי החבורה, אוהב לנגן על גיטרה. החבר הכי טוב של יואב.
אמיר - הילד החדש בחבורה. אחיו הגדול של איתי.
דמויות > דמויות נוספות

שני - החברה החדשה של מאיה, וחברה של יואב. אביה הוא שיקה. נראתה לראשונה בספר השני. יש לה ידע רב בבעלי חיים.
שיקה - אביה של שני. נראה לראשונה בספר השני.
אלברט - הפקח הראשי. יש לו שפם קצר ומגולגל. נראה לראשונה בספר הרביעי.
הפקח - הפקח האחר של החורשה, וחבר טוב של אלברט. נראה לראשונה בספר הרביעי.
איתי - אחיו הקטן של אמיר המתואר כאוטיסט.
אפרים - סבא של מאיה. הופיע לראשונה בספר החמישי. נפטר בספר השישי.
הנוכלים - קבוצת פורצים שפרצו בספר החמישי לכספת של סבא של מאיה.
דמויות > חיות

לוקה - הכלבה של מאיה.
כפיר - החמור החדש של החבורה. נראה לראשונה בספר השני. איתי מאוד אוהב אותו.
רשימת ספרי הסדרה

| מ'ס | שם ספר | שנת יציאה |
| --- | --- | --- |
| 1 | "ילדי בית העץ: מבצע חורשה" | 2015 |
| 2 | "ילדי בית העץ: לשחרר את כפיר" | 2017 |
| 3 | "ילדי בית העץ: ילד לא רגיל" | 2018 |
| 4 | "ילדי בית העץ: אבירי השולחן הירוק" | 2019 |
| 5 | "ילדי בית העץ: הסוד של סבא אפרים" | 2021 |
| 6 | "ילדי בית העץ: חברות במבחן" | 2024 |
עיבודים

ילדי בית העץ הוא מיזם מוזיקלי. בשנת 2016, שנה לאחר יציאת הספר הראשון, היה עיבוד מלא של הספר, בסדרת טלוויזיה באותו השם ששודרה בערוץ כאן חינוכית, אך העלילה היא שנה לאחר עלילת הספרים. הסדרה היא אחת הנצפות ביותר בערוץ כאן חינוכית, ולה שבע עונות.
אפרת לכטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1987 (בת 37) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 מעסיק:  חדשות 12 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  efratlachterpage
 טוויטר:  EfratLachter
 
אפרת לכטר (נולדה ב-11 במרץ 1987) היא עיתונאית ישראלית, כתבת התוכנית "אולפן שישי" בחברת החדשות של ערוץ 12.
ביוגרפיה

אפרת לכטר, בת לישי ונגה לכטר, גדלה בחיפה וסיימה את בית הספר הריאלי העברי בעיר. את שירותה הצבאי עשתה ביחידת דובר צה"ל כדוברת מבצעית בשטחים. אחרי שחרורה מהצבא, סיימה תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת מאוניברסיטת תל אביב, ולימודי עיתונאות בבית הספר "כותרת". בהמשך למדה לתואר שני ואת התזה שכתבה, הקדישה לפתרון סכסוכים בינלאומיים. הייתה עוזרת הוראה בחוג למדע המדינה והיום מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת רייכמן.
החלה את דרכה העיתונאית בגיל 23 כתחקירנית בתוכנית "עובדה". לאחר ארבע שנים עברה להיות כתבת תחקירים ומגזין בחברת החדשות בכלל וב"אולפן שישי" בפרט.
בשנת 2019 נסעה לסוריה לסקר את המלחמה באזור, והייתה לישראלית הראשונה שנכנסה לעיר הסורית א-רקה, ששימשה "בירת המדינה האסלאמית". בין השנים 2015–2017 נשלחה מספר פעמים לעיראק לסקר את המלחמה נגד ארגון דאעש ולתעד את חטיפות הנשים היזידיות, והייתה העיתונאית הישראלית היחידה שהתלוותה לכוחות הכורדים בקרבות לכיבוש העיר מוסול. בנוסף, נסעה לאפריקה שם חשפה סחר בלתי חוקי בנשק ישראלי במדינות תחת אמברגו בינלאומי.
בקיץ 2021 סיקרה לכטר עבור חדשות 12 את הנסיגה האמריקנית מאפגניסטן.
בשנת 2022 סיקרה את העימות בין אוקראינה ורוסיה, ככתבת חוץ עבור חדשות 12, בערים קייב, אודסה, לבוב וערים נוספות במזרח אוקראינה.
באוגוסט 2023 הודיעה שהיא עוברת להתגורר באופן זמני בארצות הברית, לאחר שנבחרה לאחת מ-19 העיתונאיות בתוכנית היוקרתית של אוניברסיטת מישיגן.
לכטר נשואה לעומר ויש להם שני בנים.
פרסים והוקרה

2012 - פרס "העיתונאי הצעיר", על שם דב יודקובסקי, על עבודתה כתחקירנית בתוכנית "עובדה".
2012 - פרס "פרימור" על תחקיר הלוביסטים שערכה בשיתוף עם עמרי אסנהיים.
2018 - נבחרה לרשימת 30 המבטיחים של המגזין "פורבס".
פרס פורום היוצרים הדוקומנטריים על התחקיר בכתבתו של איתי אנגל, שחשף חטיפות פליטים בסיני ומכירתם בישראל עבור כופר.
2022 - אות האבירות של מרכז פרס לשלום.
הערות שוליים

↑   אפרת לכטר, ‏המסע למרתפי העינויים של דאעש, באתר ‏מאקו‏, 14 ביוני 2019
↑  כתבת חדשות 12 עוברת זמנית להתגורר בארצות הברית", באתר מעריב אונליין, 7 באוגוסט 2020
↑  פרס העיתונאי הצעיר 2012, באתר העין השביעית, 5 בפברואר 2013
↑  Forbes under 30 אפרת לכטר, באתר פורבס
↑  "עיתונאית פורצת דרך": אות האבירות של מרכז פרס לשלום יוענק לכתבת חדשות 12 אפרת לכטר, באתר N12, ‏2 במרץ 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוק אלטרנטיבי

| --- | --- |

להקת אואזיס, אחת הבולטות בז'אנר הרוק האלטרנטיבי.
 מקורות סגנוניים:  פאנק רוק, פוסט-פאנק, הארדקור פאנק, גל חדש, רוק אנד רול, מוזיקה אלקטרונית
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-80 בארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד
 מוצא:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 כלים:  גיטרה בס, תופים, גיטרה, סינתיסייזר
 פופולריות מיינסטרים:  מוגבלת מלבד מספר תת-ז'אנרים ונגזרות
 נגזרות:  גל חדש, גראנג'
 תת-סוגות
 אינדי רוק, אימו, בריטפופ, גיק רוק, גראנג', פוסט-בריטפופ, קולג' רוק, דרים פופ, רוק גותי
 סוגות היתוך
 מטאל אלטרנטיבי, רוק אלטרנטיבי נוצרי, מטאל גותי
 סצינות אזוריות
 מסצ'וסטס - סיאטל - אילינוי – מרילנד – מנצ'סטר
 
רוק אלטרנטיבי או מוזיקה אלטרנטיבית (באנגלית: Alternative rock) הוא מונח אשר נטבע בשנות השמונים המתאר סגנון מוזיקה אשר לא תאם לזרמי המוזיקה שרווחו באותה תקופה, והפך לשם כולל לסגנונות מוזיקה רבים ומגוונים.
גבולות סגנון זה רחבים מאוד וכוללים מגוון רחב של סגנונות, כמו: אינדי, פוסט פּאנק, הארדקור פּאנק, רוק גותי, קולג' רוק ולהקות הגל החדש. עם זאת, רוב להקות הרוק האלטרנטיבי חבות את הצלחתן לסגנון הפּאנק אשר הכין את הקהל למוזיקה מחתרתית, כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20. אף על פי שהז'אנר נחשב, על ידי רבים, לסוג של מוזיקת רוק ניכרות בסגנון השפעות גם של סגנונות מוזיקליים אחרים ובהם: פולק, רגאיי, ג'אז ואף מוזיקה אלקטרונית.
הרוק האלטרנטיבי חסר מאפיינים ברורים. רמת ה"בלתי-שגרתיוּת" של היוצרים בתחום נעה על-פני טווח רחב. בקצה האחד ניתן למצוא להקות "ידידותיות", אשר יצרו שירים קליטים ופופולריים ביותר והיו אהודים על קהל מכל הסוגים: אר.אי.אם., הסמית'ס, ניו אורדר; בקצה השני עומדות להקות אוונגרד (Avant-garde, "חלוציוֹת"), שיצירותיהן נמצאות על הגבול הדק שבין מוזיקה ובין "בליל צלילים", ושפנו קהל מצומצם ביותר: The Red Krayola ו-Anal Cunt, למשל.
התחום האפור שבין שני הקיצונים הוא זה המוגדר על-פי רוב כרוק אלטרנטיבי אמיתי. השירים בעלי קהל יעד מצומצם יחסית, ודורשים לעיתים השמעות חוזרות כדי לעכלם, אך המלודיה בהחלט נוכחת. אחת הלהקות החלוציות בתחום היא הפיקסיז (Pixies) מבוסטון, ארצות הברית, אשר נוסדה ב-1988. להקות רבות בשנות ה-90, ובראשן נירוונה, העידו כי הפיקסיז שימשו להן מקור להשראה.
אחד המאפיינים הברורים יותר של הרוק האלטרנטיבי הוא הליריקה. בשעה שנושאי השירים בסגנונות מוזיקליים אחרים ניתנים במקרים רבים לחיזוי ולהגדרה (סטיגמטיים לעיתים; רוק כבד: מוות, מיתולוגיה, מלחמה; בלוז: עלילות-חיים עגומות; ניו אייג': מיתולוגיה, היסטוריה, טבע), ברוק אלטרנטיבי נושאי השירים בעלי טווח רחב.
ראו גם

מטאל אלטרנטיבי
פולק רוק
הממשל הצבאי על ערביי ישראל

.
הממשל הצבאי על ערביי ישראל היה ממשל צבאי שהשליטה מדינת ישראל על היישובים הערביים שבשטחה, החל משנת 1948 ועד לביטולו ב-1 בדצמבר 1966.
ראש הכפר אום אל-פחם חותם בנוכחות אנשי הממשל הצבאי על שבועת אמונים למדינת ישראל, עם העברת הכפר לשלטון ישראלי (1949)
משרדי הממשל הצבאי בעכו - 1950
שלט של המשטרה הצבאית המזהיר מפני הימצאות דרומית לבאר שבע בשטחי הממשל הצבאי, 1950
הקמת הממשל הצבאי

הממשל הצבאי המרכזי הוקם רשמית ב־21 באוקטובר 1948, לאחר שהכריזה עליו הממשלה הזמנית ב-1 באוקטובר 1948 (הגם שהיה קיים בפועל כבר מתחילת 1948, משעה שכוח המגן העברי השתלט על יישובים ערביים על פי עקרונות תוכנית ד' של ההגנה). הכלי המשפטי להקמתו היה "תקנות ההגנה (שעת חירום)" שחוקק שלטון המנדט הבריטי בשנת 1945 לנוכח התגברות פעולות הלוחמה של הארגונים היהודיים נגד השלטון הבריטי. עם הקמת המדינה, הוחלט להשאיר בתוקף את כל החוקים המנדטוריים (למעט תקנות הספר הלבן השלישי), וכך נותרו בתוקף גם "תקנות ההגנה (שעת חירום)". תקנות אלו אפשרו לממשל הצבאי פעולות כמו החרמת רכוש, הריסת מבנים, גירוש תושבים, הפקעת אדמות והגבלת תנועה ללא היתר מהמפקדות המקומיות שהוקמו ביישובים הערביים. בין היתר, השתמש הממשל הצבאי בתקנה 145, "המקנה למושלים הצבאיים את הסמכות להכריז על סגירת אזור מסוים ולהגביל את התנועה בו ואליו, או למנוע לגמרי את הכניסה אליו לאחר העברת תושביו. השימוש בתקנה זו הביא לצמצום הטריטוריה הערבית והיה אמצעי יעיל שאיפשר למוסדות המיישבים היהודיים ליצור פריסה יישובית יהודית חדשה, ולאכלס את העולים בבתים הערביים הנטושים, במיוחד בערים שננטשו על ידי הערבים." בד בבד, פעל הממשל הצבאי להגבלת ניידות הערבים ולהפקעת חלק מקרקעותיהם.
הממשל פעל בשלושה פיקודים - הגליל, המשולש הקטן והנגב. אף על פי שהממשל הצבאי הוטל לכאורה על שטח גאוגרפי, הרי שבפועל הוא חל כמעט אך ורק על הערבים, הן בשל אי אכיפתו על יהודים והן על ידי צמצומו לשטחים המאוכלסים בערבים בלבד. בחלק מהערים המעורבות, כמו יפו, רמלה ולוד בוטל הממשל הצבאי כבר ביולי 1949 (בחיפה לא הונהג כלל משטר צבאי מיוחד לאוכלוסייה הערבית), ובעכו בוטל המשטר הצבאי ביוני 1951. הערבים שחיו בערים אלו נהנו מחופש רב יותר, עובדה ששימשה את מתנגדי הממשל הצבאי כהוכחה לאי נחיצותו של המנגנון.
תחילה פעל הממשל במקביל ל"משרד המיעוטים", שהיה אחראי מבחינה הומניטרית על ערביי ישראל, אולם משרד זה בוטל ב־1949, והממשל הצבאי נשאר כגורם כמעט יחיד המטפל באוכלוסייה הערבית, תוך שהוא מונע ממשרדי הממשלה השונים מגע ישיר עמה. לממשל הצבאי היה תפקיד מכריע בעיצוב מרחב המחיה של הערבים, והוא שקבע את כללי המשחק והיחסים בין הערבים ליהודים בשני העשורים הראשונים לקיומה של ישראל. הממשל הצבאי היה הגוף שהשפיע באופן מכריע על הפריסה ועל היחסים הטריטוריאליים בין האוכלוסייה הערבית לאוכלוסייה היהודית במדינה וגם בתוך האוכלוסייה הערבית. הגורם המשמעותי היחיד בנוסף למנגנון הממשל הצבאי שטיפל באוכלוסייה הערבית, היה היועץ לענייני ערבים של ראש הממשלה. ב־1952 נעשה ניסיון שנכשל להקמת ועדת שרים שתטפל בענייני ערביי ישראל. מנגד, שיפור משמעותי במעמדם של ערביי ישראל הושג באמצעות ההסתדרות, שקיבלה ערבים לשורותיה החל מ־1958, הוועדה לענייני ערבים של מפא"י, והוועדה המרכזית לביטחון (בה היו חברים ראשי היחידות לטיפול בערבים במנגנוני הביטחון).
הוויכוח הציבורי אודות הממשל הצבאי

בעוד שבשנותיו הראשונות הייתה ההתייחסות לממשל הצבאי כאל רע הכרחי (בשל תמיכתם של ערביי ישראל בזמן מלחמת העצמאות במדינות ערב, והחשש מהיותם "גיס חמישי"), הרי שמאמצע שנות החמישים, וביתר שאת מאז טבח כפר קאסם, החלו מתחזקות הקריאות לביטולו. קריאות אלו אף הביאו למספר הצעות חוק לביטול הממשל הצבאי, אלא שכולן נפלו. בשנת 1955 נתמנתה ועדת חקירה, בראשות יוחנן רטנר ובהשתתפות דניאל אוסטר ויעקב סולומון, שבדקה האם יש לבטל את הממשל הצבאי על ערביי ישראל והחליטה כי אין מנוס מהמשך הממשל הצבאי כדי למנוע חזרת פליטים, להוות גורם מרתיע נגד פעילות עוינת ומניעת הפרעת הערבים להתיישבות עולים חדשים באזורי הספר.
מהדו"ח עלתה תמונה חד־ממדית ששיקפה את הלך הרוח בקרב הצמרת הביטחונית והמדינית של ישראל באותן שנים: הערבים הם יסוד לא נאמן, גיס חמישי, ועל כן הממשל הצבאי הוא הגורם היחידי היכול להתמודד עם סיכון זה. מסקנות הוועדה עוררו סערה בקרב המנהיגות של ערביי ישראל, מפ"ם ואנשי רוח יהודים. מפ"ם שהייתה חברה בקואליציה מתחה ביקורת חריפה על דו"ח רטנר ועל המלצותיו.
ב-1958 הוקמה ועדת שרים לבחינת נחיצותו של הממשל הצבאי, בראש הוועדה עמד שר המשפטים פנחס רוזן. הוועדה המליצה ברוב של שלושה מול שניים לבטל את הממשל הצבאי. ראש הממשלה דאז דוד בן-גוריון דחה את מסקנות הוועדה, על פי המלצות ראשי מערכת הביטחון.