שרמן מינטון
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > ריסון שיפוטי

המרכיב המרכזי במשנתו השיפוטית של מינטון הייתה לוודא ולקיים את כוונת המחוקק המקורית. הוא המשיך לתת פירוש רחב לסמכויות הממשלה, כפי שנתן בחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר" (Youngstown Sheet & Tube Co. v. Sawyer), שבו נפסק שההשתלטות של הנשיא טרומן על כמה מפעלי פלדה בתקופת המלחמה כדי למנוע שביתות נגדה את החוקה. מכל פסקי הדין שבהם היה מינטון מעורב, חוסר ההסכמה שלו עם פסק דין הרוב הייתה התקיפה ביותר בתיק זה והוא נשא נאום תוכחה חריף במהלך הדיונים בהם התקבלה ההחלטה. הוא טען "שלא יכול להיות חלל ריק בסמכויות השלטוניות כאשר על הפרק עומד ביטחון האומה". על אף מחאתו הכבדה, לא עלה בידו להשפיע על בית המשפט כדי שיתיר לנשיא להשתלט על מפעלים ללא אישור הקונגרס. מינטון הצטרף לנשיא בית המשפט העליון פרד וינסון ולשופט סטנלי ריד בחוות דעת המיעוט שבה נקבע שלנשיא הייתה הסמכות לנקוט בצעדים אלו על סמך סעיף סמכויות המלחמה שבחוקה.
מינטון תיעב את ההפרדה הגזעית והיה נחוש בהצבעתו לפסילת נוהגי ההפרדה הגזעית בבתי הספר בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954. פסק דין זה היה אחד היחידים בו הוא פסק נגד הממשלה. לדבריו של ויליאם רדקליף, פסק דין הרוב שנכתב על ידי מינטון בפסק הדין "בארווס נגד ג'קסון" Barrows v. Jackson ב-1953 היה פסק הדין שנכתב באופן המיומן ביותר מכל פסקי הדין שהוא כתב. הוא ניסח את השאלה המורכבת של התיק: "האם ניתן לאכוף חוזה מגביל גזעית על ידי תביעה לפיצויים נגד חוזה שלכאורה הפר את החוק?" התשובה שניתנה לשאלה זו בפסק הדין הייתה שלילית.
בתחום זכויות האזרח, דבק מינטון בדוקטרינת "ההגינות הבסיסית" (fundamental fairness), מבחן שנקבע על ידי בית המשפט העליון ב-1937. באחד מפסקי הדין ציין מינטון שחופש הביטוי הוא לא זכות מוחלטת, וניתן לפקח עליה כך שלא תפר את זכויותיהם של האחרים. בפסק הדין "ארצות הברית נגד רבינוביץ'" (United States v. Rabinowitz), כתב מינטון שפסק הדין של בית המשפט שאישר את פסק הדין של בית המשפט בערכאה הנמוכה יותר שאפשרה למשטרה לערוך חיפושים בכלי רכב ללא הצגת צו, נתן את ההצדקה לעריכת החיפוש.
מינטון הצביע בעד אישור החקיקה נגד הקומוניסטים במהלך תקופת הבהלה האדומה, ותמך בעמדת הרוב בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" (Dennis v. United States) מ-1951, שאישר את הרשעתו של מנהיג המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. באותה תקופה, היה בית המשפט העליון מפולג בשאלת החוקיות של מבחני הנאמנות של הממשלה. רבות מסוכנויות הממשלה הפעילו מבחנים כדי לוודא שעובדי הממשלה לא יהיו קומוניסטים. הצבעתו של מינטון הייתה הקול המכריע בתיקים שנגעו למבחני הנאמנות. בפסק הדין "ביילי נגד ריצ'דסון" (Bailey v. Richardson) הכריעה הצבעתו של מינטון בעד אישור חוקיות מבחני הנאמנות, בעוד שבפסק הדין ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת' (Joint Anti-Fascist Refugee Committee v. McGrath) מ-1951, הוא הצטרף לחוות דעת המיעוט של ריד שבה נטען שלעותר לא הייתה זכות עמידה. בהדרגה השתנתה השקפתו של מינטון כך שאפשרה את מבחני הנאמנות, ובפסק דין "אדלר נגד מועצת החינוך של העיר ניו יורק" (Adler v. Board of Education) הוא כתב את דעת הרוב שאפשרה את מבחני הנאמנות על פי חוק פיינברג. הייתה זו ההצבעה החשובה ביותר, שכן היא אפשרה את המבחנים רק על פי החשד הקל ביותר בחוסר הנאמנות של האדם כלפי הממשלה.
על רקע חברותו לשעבר של מינטון בסנאט, האמינו ליברלים רבים שהוא יתמוך בעמדותיהם בבית המשפט. במשך כל תקופת כהונתו על כס השיפוט גרם להם מינטון בדרך כלל לאכזבה ועורר את זעמם כלפיו. עורך דין שכתב עבור כתב העת New Jersey Law Journal תייג את מינטון כ"דובר נגד החירות", וכינה אותו "אדם בעל כישורים שיפוטיים לקויים, שהצבעותיו נגד זכויות האזרח היו רבות יותר בהשוואה לאלו של כל אחד משופטי בית המשפט, ושכתב באופן יחסי מעט פסקי דין בנושאים אחרים". לינדה גוגין ציינה שמינטון היה אכזבה לליברלים בשל העובדה שהוא העדיף באופן עקבי את החוק והסדר על פני החירות. גוגין גם הגיעה למסקנה שלמינטון הייתה המחויבות החזקה ביותר לריסון השיפוטי ולנייטרליות האידאולוגית בשיפוט בהשוואה לכל שופט שכיהן לפניו ואחריו.