stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יומנה של ברידג'ט ג'ונס
צוות השחקנים

במהלך האודישנים נוצר ספק האם שחקנית אמריקאית כמו זלווגר יכולה לשחק אישה בריטית. אך זלווגר הצליחה מאוד בתפקידה וקטפה ביקורת טובה על הופעתה בסרט. בנוסף, היא גם הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. היא גם נאלצה לעלות במשקל לצורך התפקיד.
סאלי פיליפס, שמגלמת בסרט את חברתה הטובה של ברידג'ט, נבחנה לתפקיד הראשי, אך לא התקבלה עקב אלמוניותה. קייט וינסלט נבחנה אף היא לתפקיד, אך היא לא התקבלה מפני שהייתה צעירה מדי.
| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
רנה זלווגר: ברידג'ט ג'ונס
קולין פירת': מארק דארסי, עורך דין
יו גרנט: דניאל קליוור, המנהל של ברידג'ט
ג'ים ברודבנט: קולין ג'ונס, אביה של ברידג'ט
ג'מה ג'ונס: פמלה ג'ונס, אמהּ של ברידג'ט
סיליה אימרי: אונה אלקונברי
ג'יימס פוקנר: דוד ג'פרי
שירלי הנדרסון: ג'וד
ג'יימס קליס: טום
סאלי פיליפס: שרון "שאזה"
אמבת' דייוויץ: נטשה גלנוויל, בת זוגו של מארק דארסי
ניל פירסון: ריצ'רד פינץ'
פרקן סנוסק

| --- | --- |

 לידה:  2004 (בת 21 בערך) 
 מוקד פעילות:  שוודיה 
 סוגה:  epadunk 
 שפה מועדפת:  שוודית, אנגלית 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרקן סנוסק (בשוודית: Fröken Snusk; נולדה ככל הנראה ב-2004) היא זמרת שוודית. נכון לשנת 2025, זהותה האמיתית לא ידועה. במהלך הופעותיה חובשת על ראשה בלקלאווה, שמסתירה את פניה.
לפי הרשתות החברתיות, סנוסק נולדה בשנת 2004. בשנת 2022 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Rid mig som en dalahäst", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של שוודיה, "סוורייטופליסטן". ב-1 בדצמבר אישר תאגיד השידור השוודי כי סנוסק עתידה להשתתף ב"מלודיפסטיבלן" השנתי, הקדם השוודי לאירוויזיון 2024, עם השיר "Unga & fria".‏ היא התחרתה במקצה השני, שנערך ב-10 בפברואר 2024 בגטבורג. בסיום סבב ההצבעה השני דורגה במקום השלישי, והעפילה לשלב גלגל ההצלה. הוא נערך ב-2 במרץ, ובהתאם להצבעת הקהל דורגה במקום השלישי, והודחה מהתחרות. במאי 2024 זכתה בתוכנית "הזמר במסכה".
הערות שוליים

↑  Bark Gabriella, Lundqvist Mathilda (2023-01-07). "Vad är Fröken Snusks riktiga namn – och varför bär hon mask?". nyheter24.se (בשוודית). נבדק ב-2023-02-20.
↑  Van Waarden, Franciska (2023-11-01). "Sweden: Melodifestivalen 2024 Participants Revealed on December 1st". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2023-11-01.
↑  "The 30 artists competing in Sweden's Melodifestivalen 2024". Eurovision.tv. European Broadcasting Union (EBU). 2023-12-01. נבדק ב-2023-12-01.
↑  "Melodifestivalen 2024 - Deltävling 2: Göteborg". Mellopedia (בשוודית). SVT. נבדק ב-2024-02-10.
↑  "Melodifestivalen 2024 - Finalkvalet". Mellopedia (בשוודית). SVT. נבדק ב-2024-02-04.
↑  Erkenborn/TT, Kristina (17 במאי 2024). "Hon vinner årets "Masked singer"". נבדק ב-18 במאי 2024 – via Svenska Dagbladet. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: f802ddfc-0e45-4684-a9fd-ddbe561e9ca6
מרגלית סטנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 ליטא
 פטירה:  3 בדצמבר 2015 (בגיל 76 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרגלית סטנדר (1939 – 3 בדצמבר 2015) הייתה במאית ושחקנית תיאטרון ישראלית, ממייסדי תיאטרון באר שבע.
ביוגרפיה

סטנדר נולדה בליטא ב-1939 ושרדה את השואה כתינוקת בגטו קובנה. למדה בסטודיו ובמכון התיאטרלי בליטא ובמכון לתיאטרון בלנינגרד. ב-1957 עלתה לישראל ולמדה עברית, ובשנת 1960 התקבלה לשנת ניסיון בסטודיו של הבימה, בהנהלתו של צבי פרידלנד. בהמשך השלימה לימודי הוראת תיאטרון בסטודיו למשחק בטורונטו.
קריירה מקצועית

את קריירת המשחק שלה החלה סטנדר בדרכה מלנינגרד לישראל כששיחקה במשך שמונה חודשים ביידיש בתיאטרון היהודי הממלכתי בוורשה, בהנהלתה של אידה קמינסקה.
תפקידה הראשון על הבמה בישראל היה כמחליפה של גילה אלמגור בהפקה של "הלילה ה-12" בקאמרי בבימויו של שמואל בונים ב-1959. שנה לאחר מכן ליהק אותה בונים לתפקיד בקומדיה "רוזנים ואביונים" לצד אברהם חלפי, תרצה אתר ועודד קוטלר.
ב-1961 שיחקה בהצגות "שועלים קטנים" בבימוי היי קיילוס, "הגברת השחורה מהסינטות" מאת ג'ורג' ברנרד שו בבימויו של גרשון פלוטקין, "כנרת כנרת" מאת נתן אלתרמן, גם כן בבימויו של פלוטקין, ו"מרי סטיוארט" של שילר בבימויו של פלוטקין.
ב-1962 השתתפה בתסכית על פי המחזה "נער השעשועים של העולם המערבי" מאת ג'ון מילינגטון סינג לצד אבנר חזקיהו, גילה אלמגור, עדנה פלידל ושמוליק סגל. באותה שנה גם החליפה את גילה אלמגור בהצגה "האידיוטית" בבימויו של סם בסקוב.
ב-1963 שיחקה בהצגות "גיבור היום" של הסופר הבלגי מישל דה גלרוד בבימויו של שמואל בונים, "מהומה רבה על לא דבר" לצד חנה מרון, יוסי ידין, עודד קוטלר ואחרים, ו"הבובה ה-17" של המחזאי האוסטרלי ריי לולר בבימויה של נולה צ'לטון.
בין השנים 1965–1970 שיחקה סטנדר בתיאטרון חיפה, בין היתר בהצגות "ערב מאושר בפארק אווניו" בבימוי דוד לוין, "מעיין הכבשים" בבימויו של אלברטו קוולקאנטי, ו"שלוש אחיות" של צ'כוב בבימויו של יוסף מילוא.
ב-1970, לאחר ששבה לארץ מלימודיה בטורונטו הקימה וניהלה סטודיו לדרמה בבאר שבע, וב-1973 התגייסה ליוזמה להקמת תיאטרון בעיר לצד נעמי בלומנטל. עם הקמתו של תיאטרון באר שבע הייתה לאחת השחקניות הראשיות בו, ושימשה כנציגת השחקנים בהנהלה הציבורית עד לשנת 1996. במשך כ-25 שנים כיכבה בעשרות הצגות שהועלו בתיאטרון באר שבע, ביניהן "טרטיף" בבימוי עדנה שביט (1974), "בית ברנרדה אלבה" בבימוי יורם פאלק (1976) ו"מידה כנגד מידה" בבימוי עמית גזית (1981).
בשנותיה בבאר שבע סטנדר גם ביימה, בין היתר את ההצגות "ההבטחה" מאת אלכסיי ארבוזוב (1974) "לא ביום ולא בלילה" ו"תרגיל בחמש אצבעות" (1980). תפקידה האחרון על הבמה בבאר שבע היה בהצגה "כסף של אחרים" ב-1997. שנה לאחר מכן היא ביימה בתיאטרון את "מנהל הבית" מאת פינטר. לאחר פרישתה מתיאטרון באר שבע שיחקה ב-2004 בהצגה "גן עדן טרום חובה" שכתב וביים ניקו ניתאי ב"תיאטרון קרוב". בשנת 2005 כתבה וביימה את המונודרמה "והוא האור" המבוססת על רומן מאת לאה גולדברג. במונודרמה שיחקה עירית שילה והיא הוצגה בפסטיבל החורף של "תיאטרון קרוב". ב-2008 ביימה באותו תיאטרון את ההצגה "שתי נשים וגבר" מאת דליה כהן-קנוהל. כמו כן השתתפה לצד תמי ספיבק ודוד אזולאי בסרט הקצר "גם ילדים התחילו קטנים" בבימויו של יניב ברמן (2006), וכן שיחקה בסרט "בדרך אל החתולים", בבימויו של חורחה גורביץ' על פי רומן מאת יהושע קנז (2009).
חיים אישיים

סטנדר נישאה לפיזיקאי ד"ר אהרון לונקה וב-1966 נולד בנם הראשון. בעקבות עבודתו של בעלה עברו השניים ב-1967 להתגורר בקנדה, שם נולדה ביתם השנייה. לונקה נפטר ב-1989 וסטנדר נפטרה בפתאומיות בשנת 2015 לאחר שאושפזה בבית החולים איכילוב בתל אביב. היא הותירה אחריה את בן זוגה משה ביאלי ואת שני ילדיה – אביטל לונקה, מנמ"רית חברת דיפלומט וד"ר יוסי לונקה, מרצה במחלקה למתמטיקה ולמדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה.
הערות שוליים

↑  יוסף לפיד, שחקנית חדשה, באתר ⁨⁨מעריב, ‏15 בפברואר 1960
↑  תמר אבידר, פנים חדשות בתיאטרון, באתר ⁨⁨מעריב, ‏8 במרץ 1963
↑  א. בן מאיר, ⁨"רוזנים ואביונים" בקאמרי, באתר ב⁨חרות⁩, ‏24 ביוני 1960
↑  עזרא זוסמן, ⁨שועלים קטנים ב"קאמרי", באתר דבר, ‏⁩21 באפריל 1961
↑  ⁨הממשלה תעניק ל"קאמרי" רבע מיליון ל"י להשלמת האולם, באתר ⁨למרחב⁩, ‏12 באוקטובר 1961
↑  ⁨בכורת "כנרת כנרת" בתיאטרון הקאמרי, באתר ⁨על המשמר, ‏31 בדצמבר 1961
↑  ⁨במת המאזין, באתר ⁨הארץ⁩, ‏15 ביוני 1962
↑  נתן דונביץ, ⁨הפרימאדונות הקטנות, באתר ⁨הארץ⁩, ‏9 בדצמבר 1962
↑  ⁨הצגות בכורה, באתר מעריב, ‏1 במרץ 1963
↑  ⁨מהומה עד לא דבר ב"קאמרי", באתר ⁨הצופה⁩, ‏14 ביוני 1963
↑  ⁨תיאטרון שעת מותו של המלך, באתר ⁨הארץ⁩, ‏25 באוקטובר 1963
1 2   יאיר אשכנזי, מתה השחקנית והבמאית מרגלית סטנדר, ממייסדות תיאטרון באר שבע, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2015
עולמו של דייב

| --- | --- |

 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  פרד ברון
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  מיאמי 
 מספר עונות:  4 
 מספר פרקים:  98 
 הפקה
 הפצה:  CBS מדיה ונצ'רס 
 אורך פרק:  30 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  CBS 
 תקופת שידור מקורית:  20 בספטמבר 1993 – 18 ביולי 1997 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
עולמו של דייב (באנגלית: Dave's World) היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה במקור ברשת CBS מ-20 בספטמבר 1993 עד 27 ביוני 1997. הסדרה התבססה באופן רופף על חייו של ההומוריסט ובעל הטור זוכה פרס הפוליצר דייב בארי וכיכב בה הארי אנדרסון כגרסה בדיונית של דייב בארי. התוכנית שודרה במשך ארבע עונות וכללה בסך הכל 98 פרקים.
תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתרחשת במיאמי שבפלורידה ומתמקדת בכותב הטור דייב בארי (מגולם על ידי הארי אנדרסון), אשתו בת' (מגולמת על ידי דליין מתיוס), ובניהם, ווילי (אנדרו דוקוט) וטומי (זיין קרני) אשר מתמודדים עם אתגרים שונים בחיי היומיום.
צוות השחקנים הראשי

הארי אנדרסון בתפקיד דייב בארי, בעל טור שנון וסרקסטי.
דליין מתיוס בתפקיד בת' בארי, אשתו האוהבת התומכת של דייב אשר מנהלת את משק הבית.
זיין קרני בתפקיד טומי בארי, בנם הבכור של דייב ובת'.
אנדרו דוקוט בתפקיד ווילי בארי, בנם הצעיר של דייב ובת'.
שאדו סטיבנס בתפקיד קני בקט, העורך האופטימי של דייב אשר הופך מאוחר יותר לחזאי.
משאח טיילור בתפקיד שלדון ביילור, החבר הכי טוב של דייב מהתיכון אשר עובד כמנתח פלסטי. הוא מפסיד את כל הונו במהלך הסדרה.
סקירה

| עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 23 | 23 | 20 בספטמבר 1993 | 2 במאי 1994 |
| 2 | 25 | 25 | 12 בספטמבר 1994 | 22 במאי 1995 |
| 3 | 26 | 26 | 13 בספטמבר 1995 | 20 במאי 1996 |
| 4 | 24 | 24 | 13 בספטמבר 1996 | 27 ביוני 1997 |
מדיה ביתית

בשנים 2008 ו-2009 שתי העונות הראשונות של הסדרה יצאו לשווקים במהדורת DVD.
יהודה קלצקי

| --- | --- |

שער ספרו שארית יהודה
 לידה:  תרי"ב (1852) סובאלק
 פטירה:  כ' בתמוז תרע"ה (2 ביולי 1915) ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט ציון
 כינויים נוספים:  יודל
 ידוע בשל:  ספר על מסעי הצלב ושרפת התלמוד בפריז
 מקצוע:  שליח ציבור, סופר
 השקפה דתית:  יהדות 
 
יהודה קלצקי (ידוע גם בשם: קאלעצקי; או: קאלעטצקי; באנגלית: Julius Kaletzky; תרי"ב, 1852 – כ' בתמוז תרע"ה, 2 ביולי 1915) היה מחבר יהודי־אמריקאי שהיגר ממזרח אירופה. חיבר ספר העוסק בהיסטוריה יהודית, בדגש על מסעי הצלב ושרפת התלמוד בפריז.
ביוגרפיה

נולד בסובאלק בתרי"ב (1852) לרבי יצחק אייזיק, בן הרב חיים שלמה מבריסק, חתנו של הרב יהודה בכרך. ולרייזיל, בת הגביר רבי מרדכי הלוי. הוא נישא לבלומה, בתו של רבי שמואל.
בגיל 16 קיבל היתר הוראה והיגר לארצות הברית קודם שנת תרל"ה. בערך בשנת תרמ"ב (1882) החל לשמש כשליח ציבור בבית המדרש "בית תפילה" בעיר סינסינטי, אוהיו, תפקיד שבו שירת במשך שנים. בשנת תרנ"ט (1899) פרסם בניו יורק ספר שכתב, העוסק בנושאים היסטוריים יהודיים, ובהם מסעי הצלב ושרפת התלמוד בפריז.
בסוף ימיו התגורר בניו יורק, ברחוב 5 מספר 1267 (1267 5th Ave), ונפטר שם ביום שישי כ' בתמוז תרע"ה (2 ביולי 1915) כבן 63, ונקבר בבית הקברות מאונט ציון בניו יורק.
חיבוריו

קלצקי חיבר ספר העוסק בהיסטוריה יהודית, שבו דן, בין היתר, במסעי הצלב ובשרפת התלמוד בפריז. הספר פורסם תחילה כסדרת מאמרים בעיתונו של כתריאל צבי שרהזון, יידישעס טאגעבלאט, מ-כ"א בתשרי תרנ"ו (אוקטובר 1895) עד י"ט באייר תרנ"ו (8 במאי 1896) תחת השם "גזרת שמד". לאחר מכן נערך והודפס כספר בשם "שארית יהודה", שראה אור בניו יורק בשנת תרנ"ט (1899).
משפחתו

בנו, יצחק (Isidore Kallet), עורך דין. (נולד ב-כ"ז באדר א' תרמ"ג, 6 במרץ 1883, נפטר 17 ביולי 1925, בן 40). נישא בספטמבר 1909.
בתו, דבורה, נולדה ב-1884.
בתו, רחל, נישאה ללואיס אייזיק.
בתו, "הלן" (Helen).
בתו, עני.
הערות שוליים

↑  נפטר בסייני בשנת תרנ"ב, בן 75 שנה.
↑  דוד טבלי אפרתי, תולדות אנשי שם, ורשה תרל"ה, עמ' 18, עטרת זקנים הערה ד, באתר היברובוקס; אליעזר אפרתי, אבן ציון, ורשה תרכ"ו, עמ' 15, באתר היברובוקס.
↑  נולדה בשנת תרי"ג, נפטרה י"א באלול תרפ"ז, בת 74.
↑  לפי ברנרד דרכמן, הוא שימש כחזן בסינסינטי החל משנות העשרים לחייו.
↑  בית תפילה - יהדות נסתרת בסינסינטי, באתר Google Sites
↑  לפי מצבתו ועיתונים שונים. לעומת זאת, ב-American Jewish Year Book, כרך 18 (1916–1917, עמ' 108), ובעיתון The Sentinel, נכתב שהיה בן 68.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299532605171  LCCN: nr93020092  VIAF: 36789897   WorldCat (עם VIAF): 36789897
חביצה

ערך זה עוסק במאכל. אם התכוונתם לתהליך יצירת חמאה, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קינוח הנאכל בכפית או במזלג קטן, מגדנאות 
 מרכיבים עיקריים:  חלב, ביצה, וניל 
 
חביצה (באנגלית: Custard - "קאסטרד") היא קרם העשוי חלב או שמנת, חלמון ביצה וסוכר. זהו הקרם הבסיסי במגדנאות במטבחים האירופאיים. הכנת הקרם נעשית על ידי ערבוב המרכיבים ובישולם תוך ערבוב באמבט מרים כדי שהחלמון לא יתקשה במהירות, עד לקבלת סמיכות. הסמיכות של החביצה משתנה בהתאם לצורך ויכולה לנוע בין מרקם דמוי שמנת מתוקה לבין פודינג.
גרסאות

לחביצה שלוש גרסאות עיקריות:
קרם אנגלז או רוטב וניל - הגרסה הנוזלית ביותר. להכנת רוטב וניל יתווסף לרכיבים מקל וניל חצוי לאורכו, אשר לאחר חימום קל יוסרו ממנו הגרגירים ויוחזרו לרוטב להמשך הערבוב.
קרם פטיסייר - קרם מעט סמיך יותר העושה שימוש בקורנפלור או קמח לבן. מידת ההסמכה של הפטסייר משתנה בהתאם ליעודו - למילוי פחזניות, למשל, מתאים קרם בעל מרקם רך. למילוי טארטים מתאים קרם סמיך ויציב.
קרם דיפלומט - זוהי חביצה שהתווספה לה קצפת, לקבלת מרקם אוורירי. במטבח השווייצרי קרם דיפלומט מוגש כקינוח בפני עצמו.
הקרם מתובל לרוב בווניל וסוכר, ולעיתים גם בתבלינים מלוחים או חריפים להכנת פשטידות ומאפים.
היסטוריה

השימוש בתערובות ביצים וחלב בבישול אירופאי ובייחוד במטבח האנגלי מקורו בימי הביניים ומבוסס על מאכלים מהמטבח הרומאי. מקור המילה הלועזית "קאסטרד" באנגלית עתיקה ומשמעה בצק של טארט, אך בספרי מתכונים מהמאה ה-15 מופיע המאכל בשם "קרם מורתח" (Creme Boylede).
ראו גם

רפרפת
קרם ברולה
זביונה
זופה אינגלזה
הערות שוליים

↑  האוסף המתוק של "על השולחן", הוצאת על השולחן מרכז גסטרונומי 2002, עורכת: קרין גורן, עמ' 176-174
גרביל

ערך זה עוסק בסוג של מכרסם החי בטבע. אם התכוונתם לחיית מחמד בשם זה, ראו .
| גרביל |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: עכבריים
תת־משפחה:: גרביליים
סוג:: גרביל
מינים
 כ-40 מינים
שם מדעי
 Gerbillus ‏דמארה, 1804

Gerbillus perpallidus
גֶּרְבִּיל (שם מדעי: Gerbillus) הוא סוג של מכרסם ממשפחת העכבריים. חי באזורי מדבר וסלעים באדמות חמות ברחבי מרכז אסיה, במזרח התיכון ובאפריקה. הגרבילים מזכירים עכברים בעלי פרווה זהובה ולבנה ואוזניים ארוכות. הם מתרבים מתחת לאדמה, ויוצאים בלילות לחפש מזון צמחי.
בישראל מצויים המינים הבאים:
גרביל החולות (Gerbillus pyramidum)
גרביל דרומי (Gerbillus gerbillus)
גרביל החוף (Gerbillus andersoni)
גרביל זעיר (Gerbillus henleyi)
גרביל הערבה (Gerbillus nanus)
גרביל צ'יסמן (Gerbillus cheesmani).
מינים

Gerbillus amoenus
Gerbillus brockmani
Gerbillus famulus
Gerbillus garamantis
Gerbillus grobbeni
גרביל זעיר (Gerbillus henleyi)
Gerbillus mauritaniae
Gerbillus mesopotamiae
Gerbillus muriculus
גרביל הערבה (Gerbillus nanus)
Gerbillus poecilops
Gerbillus principulus
Gerbillus pusillus
Gerbillus syrticus
Gerbillus vivax
Gerbillus watersi
Gerbillus acticola
Gerbillus agag
גרביל החוף (Gerbillus andersoni)
Gerbillus aquilus
Gerbillus burtoni
גרביל צ'יסמן (Gerbillus cheesmani)
Gerbillus dongolanus
Gerbillus dunni
Gerbillus floweri
גרביל דרומי (Gerbillus gerbillus)
Gerbillus gleadowi
Gerbillus hesperinus
Gerbillus hoogstraali
Gerbillus latastei
Gerbillus nancillus
Gerbillus nigeriae
Gerbillus occiduus
Gerbillus perpallidus
Gerbillus pulvinatus
גרביל החולות (Gerbillus pyramidum)
Gerbillus rosalinda
Gerbillus tarabuli
Gerbillus campestris
Gerbillus simoni
איליאדה

| --- | --- |

 
 מידע כללי
 מאת:  הומרוס 
 שפת המקור:  יוונית הומרית 
 סוגה:  פואמה 
 סדרה
 ספר קודם:  Cypria 
 הספר הבא:  Aethiopis, Posthomerica 
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  המקור היווני תרגומי האיליאדה לעברית
 
האיליאדה (ביוונית: Ἰλιάς, אִילִיאס, נגזר מן השם "אִילִיוֹן" – שמה האחר של טרויה) היא הראשונה מבין שתי היצירות האפיות בתרבות היוונית אשר מיוחסות להומרוס (השנייה היא האודיסיאה) ובה נפרש לאורך 15,693 טורים יצוג נוקב של טרגדיות, חורבן, חברוּת ומשפחה בעת מלחמה. רוב החוקרים מתארכים חיבור שתי היצירות (אשר השפיעו רבות על תרבות המערב) למחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס. האיליאדה נכתבה ביוונית הומרית, וחולקה בתקופה ההלניסטית לעשרים וארבעה מזמורים (או ספרים), בקצר (מזמור יט) 424 טורים ובארוך (מזמור ה) 909.
פפירוס אוקסירינכוס 551 מן המאה השנייה: כתב-יד קדום של האיליאדה, המכיל קטעים בכרך י"ד של היצירה (הרה פוגשת את שר השינה).
האפוס עוסק במלחמת טרויה אך מציג סיפור המלחמה בדרך אחרת. השנה היא העשירית והאחרונה למצור על טרויה, והשירה נפתחת ללא אקספוזיציה ("In medias res") ומגוללת עלילה של כשלושה שבועות. האיליאדה אינה מתארת את תחילת מלחמת טרויה ואת הסיבות לה (אך אלו מאוזכרים) ואינה כוללת את סיום המלחמה בתכסיס הסוס הטרויאני (המוזכר רק כבדרך אגב, בחלק השמיני באודיסיאה (שורות 492–495)). גם מות אכילס בחץ מקשת פאריס שפגע בעקבו, אינו מוזכר באיליאדה.
המילה הפותחת את היצירה היא "Μῆνιν" (מֵנין) שפירושה ביוונית "זעם" או "חרון אף", ולאחר תיאור נסיבות כעסו של אֲכִילֵס, גדול הגיבורים היוונים,על אגממנון, המפקד העליון של הצבא היווני, עובר האפוס לתיאור נטישתו ותבוסות היוונים בפני הֶקְטוֹר, נסיך טרויה ובכיר לוחמיה, שהורג בקרב את פאטרוקלוס, חברו הטוב של אכילס. אכילס חוזר להילחם, הורג את הקטור בדו-קרב ומתעלל בגופתו. בפרקי הסיום, נעתר אכילס לבקשת פריאמוס, מלך טרויה ואביו של הקטור, להשיב את גופת בנו. היצירה מסתיימת בתיאור הלווייתו של הקטור, והטור האחרון: "כָּכָה חָגְגוּ קְבוּרָתוֹ שֶׁל-הֶקְטוֹר מַכְנִיעַ-הַסּוּסִים".
האפוס מתחיל בכעס של אכילס ומסתיים בהתפייסותו ומשקף המלחמה שברקע: העדרו של אכילס נותן יתרון לטרויאנים. השלמת הטרויאנים עם מותו של הקטור מבהירה גם לקורא שגורל המלחמה נחרץ.
תרגומים לעברית

לאורך השנים זכתה האיליאדה למספר רב של תרגומים לעברית.
המשורר שאול טשרניחובסקי תרגם את האיליאדה לעברית בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. הוא הקפיד לשמור על המשקל האפי (הקסמטר דקטילי) וכתב בהברה אשכנזית. הוא נסמך על היכרות מעמיקה עם השפה העברית לרבדיה השונים ויש שימצאו אותו קשה לקריאה.
בשנת 2012 תרגם אברהם ארואטי את האיליאדה לעברית בשנית, בתרגום פרוזה, ובתוספת מבוא והערות. למהדורה השנייה נוסף גם מפתח שמות. בשנת 2016 יצא תרגום שלישי מאת אהרן שבתאי, שחוזר לצורה השירית של המקור.
| תרגום טשרניחובסקי | תרגום אברהם ארואטי | תרגום אהרן שבתאי |
| --- | --- | --- |
|   שִׁירִי, בַּת-הָאֱלֹהִים, חֲרוֹן אַף אֲכִילֵס בֶּן-פֵּלֵס,  אַף הָאֲבַדּוֹן, שֶׁהֵמִיט מַתְּלָאוֹת בְּלִי-קֵץ עַל-אֲכַיִּים,  רַבּוֹת נְפָשׁוֹת עֲצוּמוֹת הִשְׁלִיךְ אֶל-יַרְכְּתֵי הַדֵס,  נַפְשׁוֹת גִּבּוֹרִים, וְאוֹתָם נָתַן טֶרֶף לִכְלָבִים  אַף לְצִפּוֹר כָּל-כָּנָף – עֲצָתוֹ שֶׁל-זֵאוּס הִיא קָמָה –  לְמִן-הַיּוֹם בּוֹ רִאשׁוֹנָה הִתְפָּרְדוּ בַּמְּרִיבָה בֶּן-אַטְרֵס  שַׁלִּיט עוֹצֵר בָּעָם – וַאֲכִילֵס הַגִּבּוֹר הַנֶּהְדָּר.   |    זעם אַכִילֵּס בן־פֵּלֶאוּס, שירי אלה, הזעם הנורא אשר המיט  אין ספור מכאובים על האַכַיִים, והשליך נפשות גיבורים רבות  ואיתנות אל הָאדֵס; עשה את גופותיהם טרף לכלבים ולכל בעלי  הכנף, ותוכניתו של זֶאוּס נתממשה — למן היום בו לראשונה  נחלקו במריבה בן־אַטְרֶאוּס, מלך בני האדם, ואַכִילֵּס הנהדר.   |    שירי, אֵלָה, על חֲמַת אַכִילֵס בנו של פֵּלֶאוּס,  חֵמָה קטלנית שגרמה אין־ספור ייסורים לאַכַאִים,  השליכה אל הַדֵס בהמונים נפשות רבות כוח  של גבורים, ואת גופותיהם הפקירה כטרף  לכלבים ולכל העופות, וכך מֻמְשָׁה תוכנית זֵאוּס  מאז היום שבו פתחו בריב ובמחלֹקת  בן אַטְרֶאוּס שליט הגברים ואַכִילֵס האלוהי.   |
תולדות היצירה והפולמוס בשאלת המחבר

המועד המדויק שבו חוברה האיליאדה אינו ידוע. בעקבות הרודוטוס, שמציין שהומרוס והסיודוס חיו "רק ארבע מאות שנה לפנַי", כלומר במהלך המאה ה-9 לפנה"ס, מרבית החוקרים מאחרים את חיבור היצירה מעט, וגורסים שהאיליאדה חוברה במהלך המאה ה-8 לפנה"ס. האירועים המתוארים ביצירה מתאימים מבחינת פרטים חומריים למציאות בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת, דהיינו שקיעת יוון המיקנית, לקראת סוף המאה ה-13 לפנה"ס. היצירה, אפוא, מאוחרת בכארבע מאות שנה לתקופה שבה היא עוסקת, ובמהלך המאות הללו שקעה התרבות ביוון ובמערב אסיה, לרבות אובדן ידיעת הכתב, ולכן מעט מאוד ידוע עליה. אף על פי כן, דומה שהאיליאדה מכילה שקיעים אותנטיים של התרבות המיקנית, שעברו בעל-פה מדור לדור עד ששובצו באיליאדה. דוגמה בולטת היא הקטע הארוך המכונה "קטלוג האניות", בשיר השני של האיליאדה, שהוא עשיר בשמות מקומות ועמים, אשר משקפים את המציאות בשלהי התקופה המיקנית, לפני הפלישה הדורית, ולא את המציאות של המאה ה-8 לפנה"ס.
כתב היד השלם הקדום ביותר של האיליאדה הוא Venetus A, אשר מצוי בספריית מרקוס הקדוש בוונציה, והוא מתוארך למאה ה-10 לספירה.
עיבוד מקוצר של האיליאדה בלטינית, ששרד עד היום, הוא איליאס לטינה (אנ'). היצירה מיוחסת לבאיביוס איטליקוס, מן המחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה.
לקריאה נוספת

תרגום האיליאדה לאנגלית חרוזה, משנת 1713. המתרגם: המשורר האנגלי אלכסנדר פופ. נמצא בפרויקט גוטנברג.
הומרוס, איליאס – ספר ראשון. תרגם דוד פרישמן. מוסקבה, התקופה, ספר ראשון, טבת–אדר תרע"ה / 1918.
הומרוס. ספר איליאס. מתורגמים מיונית על ידי שאול טשרניחובסקי. תל אביב, א.י. שטיבל, 1930.
הומרוס. איליאס – ארבעת הספרים הראשונים. תורגמו מיוונית בידי אפרים דבשני. ירושלים, [חסר מו"ל], תרצ"ב.
הומרוס. איליאדה ואודיסיה: שירים נבחרים עם מבוא כולל ביאורים והערות מתורגמים מיוונית על ידי שאול טשרניחובסקי. תל אביב, הוצאת דביר, תשי"ג.
הומירוס. איליאדה / אודיסיה. תרגם מיוונית שאול טשרניחובסקי. ירושלים ותל אביב, הוצאת שוקן, תשי"ד.
הומרוס, איליאדה ואודיסיה: שירים נבחרים. תרגום: שאול טשרניחובסקי, הוצאת דביר, תשכ"ט. עם מבוא, כולל ביאורים והערות.
הומרוס. איליאדה. תרגם מיונית שאול טשרניחובסקי. תל אביב, עם עובד, תשמ"ז.
הומרוס, איליאדה. תרגם אריה סתיו. הוצאת אריה ניר, תשס"ט. (התרגום הוא משפה שנייה ולא מיוונית עתיקה.)
הומרוס, האיליאדה. תרגם מאנגלית ומגרמנית יוסף האובן (נבו). הוצאת ירון גולן, תל אביב, 1995.
הומרוס, האיליאדה. תרגמה בלהה רוזנפלד. הוצאת עופרים בע"מ, 2004.
הומרוס. איליאדה. תרגום לפרוזה עברית אמנותית ופיוטית מאת אברהם ארואטי. ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ב 2012; מהדורה שנייה, בצירוף מפתח שמות מלא, תשע"ו 2016.
הומרוס. איליאדה. מיוונית: אהרן שבתאי. תל אביב, הוצאת שוקן, תשע"ו / 2016.
נתן שפיגל, הומרוס, הוצאת י"ל מאגנס, ירושלים, תשמ"ט. הספר מביא תקציר של עלילת האיליאדה, דן בדמויות המרכזיות בה, ומרחיב על השפעתה על תרבות המערב.
הערות שוליים

↑  בתרגומו של שאול טשרניחובסקי
↑  הוצאת מאגנס (האוניברסיטה העברית), איליאדה
↑  הוצאת שוקן, איליאדה
↑  הרודוטוס, היסטוריות, ספר שני.
↑  שיר א' של "איליאס" תורגם על ידי ש' טשרניחובסקי, ועמד להתפרסם בכרך א' של כתב העת "התקופה". "העורך דוד פרישמן תיקן עד לבלי הכר את תרגומו של טשרניחובסקי, ולבסוף חתם את שמו על התרגום בלוויית דברי הסבר שכנּותם מפוקפקת". עידו בסוק, ‏היֵלכו שניים יחדיו? – בן ציון כ"ץ כידיד וכמניח יסודות לביוגרפיה של שאול טשרניחובסקי, קשר 44, חורף 2013, 74–79
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524335905171  PLWABN: 9810662921405606  BNE: XX2548935  BnF: cb12008256j (data)  GND: 4135525-8  LCCN: n78030104  LNB: 000240124  MusicBrainz work: 1eeee35d-29f2-4ca2-9bf7-14b3db16903a  NDL: 01012133  NLA: 36220014  NLG: 177581  NSK: 000318497  SUDOC: 027538966  VcBA: 492/11209  VIAF: 316731083   WorldCat (עם VIAF): 316731083
ג'ק לורד

| --- | --- |

לורד כ"סטיב מקגרט" בתמונה שצולמה בעת צילומי העונה העשירית של הוואי חמש-אפס בשנת 1977
 לידה:  30 בדצמבר 1920 ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  21 בינואר 1998 (בגיל 77) הונולולו, הוואי, ארצות הברית
 שם במה:  ג'ק לורד
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1949–1980 (כ־31 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק  John Adams High School 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1955) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון ג'וזף פטריק ריאן (באנגלית: John Joseph Patrick Ryan), המכונה בשם הבמה ג'ק לורד (באנגלית: Jack Lord; ‏30 בדצמבר 1920 – 21 בינואר 1998), היה שחקן קולנוע, תיאטרון, וטלוויזיה אמריקאי.
ב-1955 שיחק בסרט "משפטו של בילי מיטשל" לצדו של גרי קופר. ב-1958 שיחק בסרט "איש המערב" לצדו של גרי קופר.
לורד ידוע בייחוד בתפקיד "סטיב מקגארט", גיבור סדרת הטלוויזיה "הוואי חמש-אפס" ששודרה בין 1968 ל-1980. הסדרה תיארה יחידת משטרה בהוואי, וזכתה לפופולריות רבה בעת שידורה, לא מעט בשל משחקו של לורד. בטרם כיכב בסדרה שיחק במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה. בין תפקידיו הידועים, תפקיד סוכן ה-CIA "פליקס לייטר" דמות חוזרת בסדרת סרטי ג'יימס בונד, אותה שיחק לורד בסרט "ד"ר נו".
משרד ראש הממשלה

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 תאריך הקמה:  1948
 ממשלה:   ממשלת ישראל
 שר:  בנימין נתניהו
 תאריך כניסה:  29 בדצמבר 2022
 מנכ"ל:  דרורית שטיינמץ (מ"מ)
 מטה מרכזי:  ירושלים ירושלים, קריית הממשלה ישראל
 תקציב:  3.7 מיליארד ש"ח (2024)
 pmo.gov.il
 
משרד ראש הממשלה הוא המשרד הממשלתי האחראי ליישום מדיניות ראש ממשלת ישראל, תיאום פעילויות משרדי הממשלה בתחומים השונים וניהול מהלכי שינוי ועבודות מטה ברמה הלאומית. זהו משרד המטה המרכזי של ממשלת ישראל. משרד ראש הממשלה ממוקם בקריית הממשלה בגבעת רם בירושלים.
לשכת ראש הממשלה, הפועלת כחלק מהמשרד, מסייעת לראש ממשלת ישראל בניהול סדר יומו ומרכזת את כלל ההיבטים בעבודתו. צוות הלשכה הבכיר כולל, בנוסף לראש הלשכה, חמישה בעלי תפקידים בכירים, המנהלים את יחידות המשרד השונות. מזכירות הממשלה אחראית לניהול ישיבות הממשלה השונות, ובראשה עומד מזכיר הממשלה. המזכירות הצבאית מהווה זרוע קישור בין המשרד לבין חלקים שונים במערכת הביטחון הישראלית. המטה לביטחון לאומי מרכז את עבודת המטה בתחומי החוץ והביטחון. דובר ראש הממשלה וראש מערך התקשורת, שבראשו עומד יועץ התקשורת הבכיר של ראש הממשלה. מערך ההסברה הלאומי מרכז את היבטי ההסברה השוטפים. מנכ"ל משרד ראש הממשלה מרכז את עבודת המטה בתחומי החברה והכלכלה, בין היתר באמצעות אגף כלכלה ותשתיות, האגף לממשל וחברה ואגף פנים, תכנון ופיתוח.
במשרד מספר יחידות נוספות, בהן: המחלקה העברית, המחלקה האנגלית, הלשכה המשפטית ומחלקת הבנא"מ (בינוי, נכסים, אפסנאות, משק). בשנים האחרונות חוזקו משמעותית יכולות התכנון וגופי המטה במשרד, כחלק מתפיסה כוללת שמטרתה לשפר את איכות הניהול בממשלת ישראל.
סגל ראש הממשלה

| משרה | איוש נוכחי |
| --- | --- |
ראש סגל ראש הממשלה: צחי ברוורמן
מנהל הלשכה (מכונה גם ראש הלשכה): יאיר קספריוס
מזכיר הממשלה: יוסי פוקס
היועץ לביטחון לאומי וראש המל"ל: צחי הנגבי
המזכיר הצבאי לראש הממשלה: אלוף רומן גופמן
מנכ"לית משרד ראש הממשלה: דרורית שטיינמץ (ממלאת מקום)
דובר ראש הממשלה וראש מערך התקשורת: עומר דוסטרי
ראש המועצה הלאומית לכלכלה: אבי שמחון
ראש מערך ההסברה הלאומי: מושיק אביב