stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמל העיר ירושלים
סמליל קו רקיע

בשנים האחרונות משתמשת עיריית ירושלים בפרסומים שונים בסמליל קו רקיע של העיר, בליווי הסיסמה "משהו טוב קורה בירושלים!". זאת במקביל לשימוש בסמל העיר המקורי. השימוש בסמליל קו הרקיע הוא חלק ממגמה ארצית שהחלה בתל אביב. בשנת 2011 עדכנה העירייה את סמל קו הרקיע לגרסה מעוצבת יותר, הכוללת בין היתר גם את כיפת הסלע, סמל קו הרקיע עוצב בסטודיו "דוד ויוסף תקשורת חזותית".
לקריאה נוספת

אליק מישורי, "שורו הביטו וראו - איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית", הוצאת "עם עובד"/ספריית אופקים, תש"ס 2000, חלק ג' פרק ט'.
הערות שוליים

↑  יובל סער, מעצבת הסמלים שוויתרה על האגו ועל הקרדיט, באתר הארץ, 27 במרץ 2012
↑  אנציקלופדיית וילנאי לירושלים עמ' 121, ערך אריה
↑  ראו: בצלאל לנדוי, הכותל - סמל ירושלים בגולה (מחניים - דעת)
| דגל ישראל סמלי מחוז ירושלים |
| --- | --- | --- |
| ערים | ירושלים • בית שמש | מפת מחוז המרכז |
| מועצות מקומיות | אבו גוש • מבשרת ציון • קריית יערים | מפת מחוז המרכז |
| מועצות אזוריות | מטה יהודה | מפת מחוז המרכז |
מחוז הצפון • מחוז חיפה • מחוז תל אביב • מחוז המרכז • מחוז ירושלים • מחוז הדרום • מחוז יהודה ושומרון
מתווה (סקיצה) לסמל העיר, עלי גרוס, 1949
דגל עיריית ירושלים
סמלילי קו הרקיע של עיריית ירושלים
ניגר איש עבר הירדן

ניגֶר איש עבר הירדן (? - 68 לספירה) היה מצביא יהודי, נציב באדום, ממפקדי הצבא היהודי במרד הגדול.
כרבים ממנהיגי המרד הגדול, כל הידוע על ניגר לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו ואין מקורות נוספים המעידים על חייו. המקור היחיד בו הוא נזכר, הוא הספר "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", שם הוא מתואר כאחד מגדולי גיבורי המלחמה היהודים של זמנו.
מקום הולדתו של ניגר הוא גם מקור כינויו: הוא "היה מילידי ארץ עבר הירדן (ביוונית: פראיה) ונקרא על שמה 'איש עבר הירדן' (ביוונית: איש פריָה)" (ובאנגלית: Niger the Peraean).
ההתקפה על גאלוס בדרך בית חורון

בשנת 66 לספירה, עוד בשלב המוקדם של המרד הגדול, לאחר שהמורדים סילקו את חיל המצב הרומאי תחת פלורוס, הנציב ביהודה, ואת צבאו של המלך היהודי אגריפס, יצא הנציב הרומאי בסוריה, קסטיוס גאלוס, לדכא את המרד הספונטני. כשסיים "לטהר" את הגליל (אוקטובר 66), ירד עם צבאו דרומה לחבל יהודה. לאחר שעבר בקיסריה, אנטיפטריס ולוד, יצא עם לגיונותיו בדרך בית חורון לכיוון ירושלים וחנה בגבע (או גבעון).
כשראו המוני עולי הרגל העושים את חג הסוכות בירושלים, שהמלחמה מתקרבת לעיר הבירה, תפסו נשק בידם ויצאו לתקוף את המחנה הרומאי, כשהם בוטחים במספרם העצום. המוני היהודים התנפלו על הרומאים, הבקיעו את ביצורי המחנה שלהם והחל קרב פנים אל פנים. לאחר הרג רב במחנה הרומאי, נהדף ההמון היהודי על ידי הפרשים הרומאים וחזר לירושלים. למרות הנסיגה, הייתה הפשיטה ניצחון יהודי. בקרב נהרגו 515 חיילים רומאים (כ-400 רגלים והשאר פרשים) לעומת 22 חללים יהודים בלבד. יוסף בן מתתיהו מציין את גיבורי הקרב: "מונבז וקאנדיאוס ויחד עמם גם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי".
עם נסיגת היהודים לירושלים, תקף שמעון בר גיורא בעורף הלגיון הרומאי, שעלה בדרך בית חורון לכיוון ירושלים, והצליח להבריח את החיל המאסף ולקחת ממנו שלל. את שלושת הימים בהם התמהמה לגיונו של גאלוס בגבע, ניצלו היהודים לתפיסת ראשי ההרים במעלה בית חורון לצורך שליטה על הדרך מלוד לירושלים.
הקמת ממשלת המרד בירושלים

בינתיים, ניסיונו של אגריפס לפייס את המורדים ולשכנעם לפרוק את נשקם נכשל. שני שליחיו הותקפו באכזריות ולאחר שאחד מהם נרצח, התעורר זעם העם על המורדים. כשראה קסטיוס גאלוס את תחילתן של המלחמות הפנימיות בין היהודים בירושלים, ניצל את ההזדמנות כדי לתקוף את העיר. לאחר 5 ימים בהם לא הצליח לפרוץ את החומה הצפונית של הר הבית, נואש פתאום גאלוס מהמצור ונסוג בחזרה למחנה שהקים בקרבת ירושלים. הנסיגה הפתאומית העירה במורדים תעוזה מחודשת והם החלו לרדוף אחרי הרומאים המבוהלים ולזנב בהם עד רדת החשכה, אז "הספיקו הרומאים להימלט אל בית-חורון".
הנסיגה הרומאית מירושלים סיפקה לרבים מנכבדי היהודים את ההזדמנות לעזוב את העיר, אותה דימה יוסף בן מתתיהו "לאניה טובעת בים". אבל לא כל שכבת האצולה נטשה את ירושלים. כשחזרו הרודפים לעיר, משכו אליהם, בין אם מרצון או בכח, את אלה שעד אז התנגדו למלחמה. הם התאספו איתם ביחד בהר-הבית והקימו את ממשלת המרד. מושלים צבאיים מונו לפקד על חבלי הארץ השונים, כאשר על חבל אדום מונו יהושע בן צפא ואלעזר בן חנניה, ממשפחות כהנים גדולים. מושלי אדום החדשים מטעם הממשלה הלאומית "הוצנחו" על ניגר, שהיה בעצמו "ראש אדום בימים ההם" ומעתה נאלץ לסור למרותם.
שמעון בר גיורא, לעומתו, שגם הוא לא מונה לתפקיד צבאי בכיר על ידי הממשלה הלאומית, נדחק לידי הקנאים הקיצוניים והצטרף אל הסיקריים המתבצרים במצדה, משם ערך פשיטות על בתי העשירים בחבל אדום. כשהתגברו מקרי השוד והרצח, הגיבו מושלי אדום בהקמת צבא מקומי ושמירה על הכפרים.
ההתקפה על אשקלון

המכה הגדולה שהונחתה על קסטיוס גאלוס הפילה אימה על הקיסר נירון, שבחר באספסינוס, גנרל עטור ניצחונות בבריטניה, לפקד על דיכוי המרד ביהודה. אספסינוס, בעזרת בנו, טיטוס, אסף "את כל צבאות הרומאים אשר בסוריה", יחד עם הלגיונות ה-5 וה-10, וחילות העזר של מלכי האזור, כדי לכבוש את ארץ יהודה (67 לספירה).
אבל תבוסתו של גאלוס, מאידך, גם הגבירה את תאוות הניצחון בקרב המורדים, שהחליטו להרחיב את ההתקפה לאזורים נוספים בארץ, הרחק מירושלים. העיר שנבחרה להיות המטרה הראשונה היא אשקלון, ש"איבת עולם הייתה בינה ובין היהודים". יוסף בן מתתיהו מציין את שמותיהם של שלושת מפקדי הפעולה: "שרי-חיל ואנשי-מעלה בגבורתם וחכמתם, והם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי ויחד איתם יוחנן האסי" (מפקד מחוז תמנה, לוד, יפו ואמאוס).
אשקלון הייתה אמנם עיר מבוצרת, אבל נתונה להגנת גדוד חי"ר אחד בלבד ויחידת פרשים (500 או 120 רוכבים), תחת פיקודו של אנטוניוס. היהודים הגיעו בסערה לשערי העיר, אך אנטוניוס, שכבר ידע על ההתקפה המתוכננת, לא נבהל מכמות האנשים או מעוצמת התלהבותם, ויצא אליהם עם הפרשים שלו. הרומאים עמדו בהתקפה והצליחו להדוף את המטפסים על חומת העיר. למרות היתרון המספרי והמוראלי של היהודים, הקרב הפך מיד לכישלון. היהודים הפגינו נחיתות צבאית, כאשר המון רגלי של "אנשים צפופים בלי סדר" ללא ניסיון קרבי, הסתער עם כל הבא ליד, מתוך זעם ולא מתוך תכנון מוקדם, על "אנשי צבא מזוינים מכף רגל ועד ראש", "גיבורי חיל מלומדי מלחמה" בצבא מסודר, חיילים מקצועיים על סוסים, המצייתים לפקודות.
השורות הראשונות של המערך התוקף התמוטטו מול הרוכבים הרומאים ונלחצו אחורה אל השורות האחוריות "וחרב איש הייתה באחיו". הקרב מול חומת אשקלון הסתיים בבריחת היהודים לכל עבר, כשהשטח המישורי מעניק יתרון לרוכבים הרומאים. הרומאים השיגו את הנמלטים, אגפו אותם והרגו בהם בעזרת רומחים ללא קושי. הלוחמים היהודים, שהתבישו "ממנוסתם המהירה", עוד ניסו להשיב מלחמה וקיוו להפוך את תוצאת הקרב, אבל הניצחון הרומאי היה בלתי נמנע. הקרב הסתיים רק בלילה כשלרומאים פצועים מעטים בלבד. בין החללים הרבים בצד היהודי, היו גם שני המפקדים, יוחנן וסילס. המפקד השלישי, ניגר, נשאר בחיים ומצא מקלט יחד עם המוני הפצועים בעיירה האדומית שעלית (או שעלים. ביוונית: סאליס).
ההתקפה על אשקלון > ההתקפה השנייה על אשקלון

למרות התבוסה הכואבת, לא עבר זמן רב והיהודים יצאו להתקפה נוספת על אשקלון, הפעם במספר גדול יותר של אנשים, אבל עם אותם חסרונות צבאיים. אנטוניוס הציב להם מארב בדרכם לעיר ושוב הסב להם חללים רבים. כמו בהתקפה הראשונה, גם הפעם בין ניצולי הקרב היה ניגר, "אשר הפליא להראות את גבורתו בעת מנוסתו". היהודים הנמלטים וניגר בתוכם מצאו מקלט במבצר בכפר בשם בלצדק. חייליו של אנטוניוס ויתרו על הניסיון לכבוש אותו וכדי לודא את הריגתו של ניגר, הציתו אש בחומת המבצר. כשראה ניגר את המבצר נשרף סביבו, קפץ לתוך מערה עמוקה בחלקה האחורי של המצודה ונקבר תחת ההריסות. כשראו החיילים שהאש עלתה מתוך המגדל, שבו לאשקלון בשמחת ניצחון על מותו של "שר-הצבא הגדול מכל היהודים בגבורתו". כעבור 3 ימים, בזמן החיפושים אחר עצמותיו כדי להביאן לקבורה, שמעו המחפשים את קולו של ניגר בוקע מן המערה. חזרתו בשלום של ניגר נראתה ליהודים השמחים מעין אות אלוהי, שהאיש הזה "נועד להוציא ולהביא את צבאותיהם במלחמה העתידה".
מלחמת אחים ורצח פוליטי בירושלים

בניגוד לתקווה המשיחית שהתיישבה בלב היהודים, מכונת המלחמה הרומאית לא נעצרה ולאחר שסיים את מלאכת כיבוש הגליל (בסוף שנת 67), פנה טיטוס לירושלים. בתקופת ה"המתנה" למצור הרומאי על ירושלים, התרחב הפילוג בעם בין רוב תושבי העיר, שתמכו בהנהגה הלאומית המתונה, לבין הקנאים הקיצוניים, שהאשימו את האליטות בבגידה. מלחמת אחים פרצה והקנאים נאלצו להתבצר בעזרה הפנימית של הר הבית, כשהממשלה הלאומית מונעת מהם לצאת. הקנאים הזעיקו לעזרתם את האדומים, "עם פריץ ואוהב מדנים, המחכה תמיד לעת מהומה ושמח לכל מהפכה", כשהם מאשימים את הממשלה בבגידה במרד וכניעה לרומאים. כשחברו האדומים לקנאים בירושלים, הם פצחו במסע עונשין נגד המנהיגים המתונים והמשפחות העשירות. כשהבינו האדומים שהולכו שולל על ידי הקנאים, הם עזבו את ירושלים, מה שלא מנע מהקנאים להמשיך במסע חיסול שכבת ההנהגה הלאומית (שנת 68). הם רצחו את נכבדי העיר וגם את גיבורי המלחמה, מתוך חשש שאלה יתעמתו איתם ויענישו אותם. לא נשארה מפלגה שלא העלילו עליה כדי לחסלה. "הם לא הבדילו בין אשמה גדולה ובין קטנה, ורק עונש אחד גזרו על החייבים – הוא עונש המוות". לאחר מספר רציחות פוליטיות של ראשי הממשלה הלאומית, חנן בן חנן, יהושע בן גמלא ויוסף בן גוריון, גם תורו של ניגר הגיע. הקנאים "סחבו אותו ברחובות העיר" תוך שהוא זועק ומראה את פצעי המלחמה שעל גופו, המעידים על כך ש"הפליא גבורה במלחמותיו עם הרומאים". כאשר הוצא משערי העיר, הבין ניגר שלא יוכל להינצל מהלינץ' והחל להתחנן לרוצחיו שיקברו את גופתו לאחר מותו. אבל הם הודיעו לו שאפילו את החסד הזה לא יקבל והוציאו אותו להורג. לפני מותו, ניגר עוד הספיק לקלל את רוצחיו ולנבא את סופם: ש"יבואו הרומאים וינקמו מהם את דמו", שיסבלו ממוות ורעב, וירצחו זה את זה. יוסף בן מתתיהו טוען, שמותו של ניגר הסיר את חששם של הקנאים "פן יבוא איש לשים קץ לשלטונם", אך יחד עם זאת, שקללתו של ניגר את הקנאים נתגשמה, כאשר "כעבור זמן קצר קמו מריבות ביניהם וכל איש טעם את טעם שגעון חברו".
בתרבות

דמותו של ניגר נזכרת בספרו של הווארד פאסט, "ברניקה החשמונאית". ניגר הוא בין כארבע מאות הקרואים בקבלת פנים שעורכת ברניקי לחברי הסנהדרין הגדולה. הוא מלווה בקבלת הפנים את הכהן הגדול ומכונה בספר "נשיא המלחמה המוזר של היהודים הנוודים בארץ גלעד ובמדבר חסר־הנתיבות שממזרח לגלעד".
לקריאה נוספת

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, מתורגמים מן המקור היווני על ידי ד"ר י. נ. שמחוני עם מבואות, הערות ומפתחות, הוצאת "מסדה", תרפ"ג 1923, מהדורת 1968.
הערות שוליים

1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, הערות ובאורים (תרגום שמחוני), ספר ג', ב', א'
1 2 3  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', כ', ד'.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, הערות ובאורים (תרגום שמחוני), ספר ב', י"ט
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', י"ט, א'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', י"ט, ב'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', י"ט, ג'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', י"ט, ה'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', י"ט, ז'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', י"ט, ח'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', כ', א'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', כ', ג'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב', כ"ב, ב'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ג', א', א'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ג', א', ב'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ג', א', ג'
1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ג', ב', א'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ג', ד', ב'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ג', ב', ב'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ג', ב', ג'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ב', ה'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ג', ב'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ג', י"ב
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ד', א'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ה', א'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ה', ה'
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ה', ב'
1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', ו', א'
↑  הוארד פאסט, ברניקה החשמונאית (במקור באנגלית: "בתו של אגריפס"); מאנגלית: אוריאל שלח, תל אביב: הוצאת הדר, תשכ"ו; עמ' 186.
סבואה עילית

| --- | --- |
אנסי
אנסי
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  אוברן-רון-אלפ אוברן-רון-אלפ
 מושל:  כריסטיאן מונטיל
 נפות במחוז:  4 רבעים, 53 קנטונים, 294 קהילות
 בירת המחוז:  אנסי 
 תאריך ייסוד:  14 ביוני 1860 
 על שם:  סבויה 
 שטח:  4,388 קמ"ר
 גובה:  1,160 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  מון בלאן 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  841,482 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  144 נפש לקמ"ר (1999)
 קואורדינטות:  46°00′00″N 6°20′00″E﻿ / ﻿46°N 6.3333333333333°E﻿ / 46; 6.3333333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.haute-savoie.pref.gouv.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוט-סבואה (בצרפתית: Haute-Savoie, "סבואה העילית") הוא מחוז בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ. הוא נקרא על-שם סבויה ההיסטורית. בירת המחוז היא העיר אנסי.
הערות שוליים

↑  עד תום 2015 השתייך המחוז לחבל רון-אלפ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562052205171  BnF: cb11881908t (data)  GND: 4089179-3  LCCN: n80149001  MusicBrainz: 9b0f2c8c-722a-4991-bb12-e1817bb933b9  NKC: ge630244  SUDOC: 026603063  VIAF: 140311233   WorldCat (עם VIAF): 140311233 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סילוואשווארד

| --- | --- |
סמל סילוואשווארדסמל סילוואשווארד

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון הונגריה
 מחוז:  הווש הווש
 נפה:  נפת בלפאטפלווה
 שטח:  37.82 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,376 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  48°06′14″N 20°23′13″E﻿ / ﻿48.104°N 20.387°E﻿ / 48.104; 20.387 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://szilvasvarad.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.סילוואשווארד(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.סילוואשווארד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סילוואשווארד (בהונגרית: Szilvásvárad) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסילוואשווארד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,898 תושבים ובשנת 2023 רק 1,406 תושבים.
האזור מיושב מתקופת הברזל, הוא מוזכר לראשונה בתעודות משנת 1332 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
יהודי סילוואשווארד

יהודים חיו בסילוואשווארד במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1901 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת אוזד. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 23 |  |
| 1880 | 37 | 1,061 |
| 1910 | 31 |  |
| 1920 | 42 |  |
| 1930 | 27 |  |
| 1941 | 20 | 1,438 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי סילוואשווארד שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז הווש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | אגר  |  |
| ערים |  בלפאטפלווה •  פיזשאבון •  ג'נג'ש •  ג'נג'שפטה •  הטוון •  הווש •  קישקרה •  לרינצי •  פטרוואשארה •  ורפלט |  |
| כפרים | אפץ •דורמאנד •אצ'ד • אנדורנקטאליה • באטור • דמיין • אגרבקטה • אגרבוץ' • אגרצ'הי • אגרסלוק • אגרסולאט • פלדברה • פלשטארקאן • הוושרניוש • קרצ'נד • מקלאר • נג'טאליה • נוסוואי • נובאי • אושטורוש • סרוושקה • סוץ' • אבשאר • אטקאר • אדאץ' • דטק • דומוסלו • ג'נג'שהלאס • ג'נג'שאורוסי • ג'נג'שוימוש • ג'נג'שטריאן • הלמאיוגרה • קראצ'ונד • קישנאנה • לודש • מרקז • נג'פיגד • נג'רדה • פאלושוורשמרט • וץ' • וישונטה • ויסנק • מאטראסנטאימרה • אטאן • בוצונאד • ארדטלק • ארק • הוושווזקן • קמלה • פיי • טרנבוד • טרנמרה • טרנארש • טרנסנטמיקלוש • טרנז'דאן • טנק • טיסנאנה • זראנק • בולדוג • צ'אן • הרד • הורט • קרקהרסט • נג'קקנייש • פטפיבאניה • רוז'סנטמארטון • סיצ'י • זג'ווסאנטו • בלטון • בקלצה • ביקסנטמארטון • נג'ווישניו • סילוואשווארד • אלדברה • בשנייטלק • אגרפרמוש • קאל • קאפולנה • קומפולט • מזסמרה • מזטארקאן • נגיוט • פורוסלו • שרוד • סיהלום • טופלו • אוילרינצפלווה • בודון • ביקסק • ביקסנטארז'בט • ארדקוושד • פדמש• אישטנמזיה • איוואד • קישפיזש • מאטרבלה • מאטרדרצ'קה • פראד • פראדששוואר • רצ'ק • שירוק • סאילה • סנטדומונקוש • טרנללס • טרפש • וארסו |  |
| יישובים בנפת בלפאטפלווה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | בלפאטפלווה • בלטון • בקלצה • ביקסנטמארטון • מיקופלווה • מונושבל • נג'ווישניו • סילוואשווארד |  |
סבואנו

| --- | --- |
 מדינות:  הפיליפינים
 אזורים:  מרכז וצפון איי ויסאיאס, דרום מסטבה, בחלקים נרחבים של מינדנאו, ובאזורים נוספים ברחבי הפיליפינים
 דוברים:  כ-21 מיליון (2007)
 שפת אם:  כ-21 מיליון (2007)
 כתב:  אלפבית לטיני (אלפבית סבואנו)
 משפחה:  אוסטרונזית מלאיו-פולינזית פיליפינית מרכזית סבואנו
 לאום:  הפיליפינים (בצורת הפיליפינית)
 מוסד:  האקדמיה לאמנות של ויסאיאן (Visayan Academy of Arts and Letters)
 קוד שפה:  ceb 
 קוד ISO 639-2:  ceb 
 קוד ISO 639-3:  ceb 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
סֶבּוּאַנוֹ (Cebuano), הנקראת גם ביסאיה (Bisaya) או ביניסאיה (Binisaya, Visayan באנגלית), היא שפה אוסטרונזית המדוברת במרכז ובדרום הפיליפינים על ידי כ-20 מיליון איש. השפה מדוברת כשפת אם באזור מרכז וצפון איי ויסאיאס, על ידי הקבוצה האתנית הוויסאיאנית (אנ'), והיא השפה השנייה המדוברת ביותר במדינה לאחר טאגלוג. השפה משמשת כלינגואה פרנקה במרכז איי ויסאיאיס ובמינדנאו. שמה של השפה ניתן לה על שם הדיאלקט המרכזי שלה, המדובר באי סבו.
השפה תועדה לראשונה על ידי המערב בשנת 1521, על ידי המשכיל האיטלקי אנטוניו פיגאפטה, אשר התלווה למסעות פרדיננד מגלן. מאז הגילוי ועד המאה ה-20 כמעט ואין תיעוד של השפה בכתב.
לאחר עצמאות הפיליפינים בשנת 1946, נבחרה טאגלוג לשפה הרשמית במדינה, והיא מכונה "השפה הפיליפינית". סבואנו איבדה מיוקרתה והפכה לשפה השנייה המדוברת ביותר במדינה.
ויקיפדיה

למרות מספר הדוברים המועט יחסית, ויקיפדיה בשפת סבואנו היא השנייה בגודלה בעולם, הודות לבוט Lsjbot שכתב כמעט את כל הערכים בשפה.
לקריאה נוספת

Anssi Räisänen, Nida Räisänen, A Handbook of Cebuano, Lulu Press, 2007
Bunye, Maria Victoria R., and Elsa Paula Yap. Cebuano grammar notes. Vol. 5. University of Hawaii Press, 1971.
Wolff, John U. Beginning Cebuano. Yale University Press, 1967.
Andrew M. Nelson, An Introduction to Cebuano, Rotary Press, 1964
סבו

ערך זה עוסק באי ופרובינציה בפיליפינים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סֶבּוּ (בסבואנו: Lalawigan sa Sugbo; בפיליפינית: Lalawigan ng Cebu) הוא אי בקבוצת איי ויסאיאס בפיליפינים. האי הוא גם פרובינציה במדרג של "פרובינציית אי בעלת רמת הכנסה ראשונה", הממוקם במחוז המנהלי מרכז ויסאיאס, ומכיל את האי המרכזי עצמו ועוד 167 איים קטנים יותר. בירת האי היא סבו סיטי (אף על פי שמבחינה מנהלית היא עצמאית מהפרובינציה), העיר העתיקה ביותר והבירה הראשונה של הפיליפינים, המהווה חלק של מטרופולין סבו יחד עם ארבע הערים השכנות (דנאו סיטי, לאפו-לאפו סיטי, מנדאואה סיטי וטליסאי סיטי) ושמונה יחידות שלטון מקומי אחרות. נמל התעופה הבינלאומי מקטן-סבו, הממוקם באי מקטן, הוא נמל התעופה השני העמוס ביותר בפיליפינים.
סבו היא אחת הפרובינציות המפותחות ביותר בפיליפינים, עם סבו סיטי כמרכז ראשי של מסחר, חינוך ותעשייה בוויסאיאס. בעשור הפך האי למרכז עולמי עבור ייצור רהיטים, תיירות, עסקים ותעשייה כבדה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בין המאות ה-13 וה-16, סבו שהיה ידוע אז בשם Zubu (או Sugbo) היה מיושב על ידי הינדים, בודהיסטים, מוסלמים, הנשלט על ידי ראג'ות ודאטוים.
הערות שוליים

↑  "Welcome to Cebu – History". www.sinulog.ph. אורכב מ-המקור ב-14 ביולי 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559827705171  BNE: XX4901423  BnF: cb13494330v (data)  LCCN: n84039641  MusicBrainz: d19b90e3-3a0a-49c7-aba6-1dbdb6c514da  NARA: 10036751  SUDOC: 176222987  VIAF: 123201954   WorldCat (עם VIAF): 123201954 
מסלול משלחת מגלן להקיף את העולם, שעברה במקום.
מאיורי פיגפטה של מקומיים סבואניים במהלך המסע.
סטפן טרלצקי

סטפן טרלצקי (Stefan Terlezki;‏ 29 באוקטובר 1927 – 21 בפברואר 2006) היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית וחבר פרלמנט בשנים 1983–1987. טרלצקי נולד בכפר סמוך לאנטוניבקה, כפר ליד טלומאץ' שבמערב אוקראינה של היום ושהיה חלק מפולין באותה התקופה. טרלצקי חי תחת הכיבוש של גרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה, וחי בברית המועצות אחר כך, ובעקבות כך הפך למתנגד למשטרים טוטליטריים.
ביוגרפיה > חייו מוקדמים

טרלצקי נולד באולישיב שליד אנטוניבקה. מורתו בבית הספר בכפר הייתה משוררת שירי הילדים האוקראינית מריאקה פידהיריאנקה (Марійка Підгірянка). אביו היה אולסקה טרלצקי, שעסק בחקלאות והועסק גם במפעל לבנים. אביו ארגן הפגנה בדרישה לקיצור שעות העבודה, ובעקבות כך נעצר לתקופה בידי הרשויות בפולין.
ביוגרפיה > תחת שלטון הנאצים ועד ההגירה לוויילס

ב-1939 נכבשה מערב אוקראינה על ידי כוחות רוסים, והיא סופחה לברית המועצות. אחד מדודיו של טרלצקי סווג כקולאק לאחר ששילם לשכנים שעזרו בקצירה. בעקבות זאת נשלח לסיביר. גם בני דודיו שהיו סטודנטים שנחשדו בפעילות לאומית אוקראינית נרדפו על ידי הרשויות. אולסקה טרלצקי בירך תחילה את הקומוניזם והיה ליושב ראש אנטוניבקה, אולם המשך פרש מכך.
לאחר הפלישה הגרמנית ב-1941, נשלח סטפן טרלצקי לעבודות כפייה, שבמסגרתן עסק בין בתיקון גשר רכבת מעל הדניסטר שהרס הצבא האדום בנסיגתו. טרלצקי היה גם עד לרציחתם של יהודים שהושלכו על ידי נאצים מגשר. סטפן נשלח על ידי אביו למטלות שונות לסיוע ליהודים באמצעות השגת אישורים מזויפים עבורם.
ב-1942 הגיעו הגרמנים לבית ספרו של טרלצקי, ולקחו בני נוער לעבודות כפייה עבור הרייך השלישי. טרלצקי שהיה אז בן 14, נשלח לעבוד עבור חקלאי אוסטרי בפויצברג ליד גראץ. ב-1943 נפטרה אולנה, אמו של טרלצקי.
במאי 1945 הגיעו כוחות הצבא האדום לפויצברג שהבטיחו להשיב את עובדי הכפייה למולדת. טרלצקי היה חלק מקבוצה שנשלחה ברכבת והגיעה למחנה בבורגנלנד שבמזרח אוסטריה, שם התבקש להתגייס לצבא האדום לטובת מלחמה ביפנים. טרלצקי ברח מהמחנה ושם לפויצברג, שהייתה לחלק מאזור הכיבוש הבריטי. הוא נשלח למחנה פליטים בפילאך שבקרינתיה שם עבד עבור הצבא הבריטי. ב-1948 הותר לו להגר לבריטניה, והוא הגיע להארוויץ', ומשם נשלח לוויילס. בווילס החל לעבוד בתחום המלונאות.
ביוגרפיה > חייו בוויילס וכחבר פרלמנט

ב-1955 נישא למארי בומפורד.
את הקריירה הפוליטית החל טרלצקי ב-1968 אז היה נציג המפלגה השמרנית במועצת העיר קרדיף. הוא התמודד בבחירות הכלליות לפרלמנט, אך הפסיד לג'יימס קלהאן במחוז קרדיף דרום מזרח.
טרלצקי נהנה מפרסום ציבורי כיושב ראש קבוצת הכדורגל המקומית קארדיף סיטי בין 1975 ל-1977. הוא סירב לנסוע לברית המועצות כאשר הקבוצה שיחקה נגד דינמו טביליסי, בנימוק שהוא לא מעוניין להסתכן להישלח לסיביר כעריק של הצבא האדום. אביו ואחותו היו נשלחו לסיביר בתקופתו של יוסיף סטלין.
בבחירות ב-1983 זכה טרלצקי להיות חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של מערב קרדיף. טלרצקי ביקש ממזכיר החוץ ג'פרי האו להעלות בפני מקבילו הסובייטי אנדריי גרומיקו, את המקרה של אביו. בעקבות זאת באוקטובר 1984 נפגש עם אביו בלונדון, ובהמשך הותר לאביו לחזור לאנטוניבקה, שבה נפטר ב-1986.
ב-1989 מונה טרלצקי לנציג של ממשלת בריטניה במועצת זכויות האדם של מועצת אירופה.
עם התפרקותה של ברית המועצות ב-1991 תמך טלרצקי באוקראינה העצמאית, והתנגד לקשרים החזקים עם רוסיה ולקיומם של בסיסי צבא רוסיים בחצי האי קרים. הוא תמך בעידוד השפה האוקראינית והימנעות מרוסית.
ב-2005 הוציא אוטוביוגרפיה "From War to Westminster".
הוא נפטר ב-21 בפברואר 2006.
הערות שוליים

1 2  Obituary: Stefan Terlezki, the Guardian, ‏2006-03-01 (באנגלית)
↑  Seperation Ends, The Press-Courier. (באנגלית)
↑  Stefan Terlezki, From War to Westminster, Casemate Publishers, 2005-10-19. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810685309005606  GND: 131951963  ISNI: 0000 0000 4128 2332  LCCN: n2006004042  SUDOC: 110536797  UKPARL: CoybtFBu  VIAF: 47909375   WorldCat (עם VIAF): 47909375 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סטפן טרלצקי".
סבואה (מחוז)

סבואה (בצרפתית: Savoie) הוא מחוז (Départements) בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ. בירת המחוז היא עיירת הסקי שאמברי.
מקור השם בחבל הארץ ההיסטורי סבויה (במקור הלטיני Sapaudia). במאה ה-11 נהפך לרוזנות סבויה, וב-1416 לדוכסות סבויה. חבל סבויה סופח לצרפת ב-1860 והוא פוצל למחוזות המודרניים סבואה עילית וסבואה.
בשטח המחוז נמצאים אתרי הסקי ואל טורנס - אתר סקי הגבוה באירופה, אלברוויל אירח את אולימפיאדת אלברוויל (1992) וטין.
הערות שוליים

↑  עד תום 2015 השתייך המחוז לחבל רון-אלפ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557330905171  BNE: XX452125  BnF: cb12155663d (data)  GND: 4118458-0  LCCN: n80115811  MusicBrainz: e39bdfe9-7cfc-4b1d-8f29-ae63663c889a  NARA: 10044290  SUDOC: 030065259  VIAF: 134440270   WorldCat (עם VIAF): 134440270 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחל יתיר

| --- | --- |

 מידע כללי
 יובלים:  נחל ביכרה, נחל ישוע, נחל מולדה, נחל אשתמוע, נחל חור, נחל סועה 
 שפך:  נחל באר שבע 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) נחל יתיר(למפת צפון הנגב רגילה) נחל יתיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יתיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יתיר
 
נַחַל יַתִּיר הוא נחל אכזב בצפון הנגב, המהווה אחד מיובליו של נחל באר שבע.
ראשיתו של הנחל בחיבור נחל אשתמוע עם נחל בכרה, למרגלות רכס יתיר, כשני ק"מ מזרחית לחורה. שמו של הנחל הוא כשמה של העיר המקראית והתלמודית הסמוכה יַתִּיר.
באפיק הנחל נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מתקופות שונות וכן מערכות סכרים. הנחל, שאפיקו הוא בכיוון דרום מערב, חוצה את כביש 31 תחת גשר, בנוסף, חוצה את הנחל שביל ישראל ועוברים בו מטיילים רבים.