ג'ובאני בורומאו
קריירה

בשנת 1934 התמנה ג'ובאני למנהל בית החולים "Fatebenefratelli" (אנ') שברומא. הוא והכומר מאוריציו ביאלק (Maurizio Bialek) פעלו לשיפוץ בית החולים אשר החל בשנת 1922, והפכו אותו מהוספיס ישן למוסד מודרני ורב תועלת. בית החולים לא היה בשליטת המשטר הפאשיסטי, אלא היה שייך למסדר "הקדוש יוחנן" אשר רכש אותו בשנת 1892 מממלכת איטליה והפך אותו לחלק מרשת בינלאומית של בתי חולים.
בין הצוות הרפואי היו שני רופאים צעירים בעלי תפקיד רופף, ויטוריו עמנואל סאקרדוטי ואדריאנו אוסיציני: הם השאירו את הזיכרונות הידועים ממקור ראשון היחידים מהחיים בבית החולים במהלך המלחמה. סאקרדוטי היה יהודי ואחיינו של פרופסור אלמג'יה, מורו של בורומאו. אוסיציני היה אנטי-פשיסט קתולי שחמק מהכלא כמה פעמים. בשנת 1998 סאקרדוטי העניק ראיון ארוך בקרן השואה ובשנת 2005 כתב אוסיציני ספר זיכרונות בשם אי על הטיבר.
דרך זיכרונותיהם אנו למדים שאחרי שביתת הנשק ב-8 בספטמבר 1943, במהלך הכיבוש הנאצי של רומא, הפכו הפטבנפרטלי לכור היתוך של נמלטים, קרביניירי, שוטרים קולוניאליים, עריקים, לוחמי התנגדות, אנטי-פשיסטים, ובסופו של דבר, לאחר השחרור, גם פשיסטים רפובליקניים. גם אוסיציני וגם סאקרדוטי מציינים כי לאחר העימותים החמושים ב-8 בספטמבר 1943, התארגנה בחשאי קבוצת רופאים בבית החולים כדי להציע סיוע רפואי ללוחמי ההתנגדות. סאקרדוטי מצהיר שמכיוון שהוא היה "בסכנה" בכל מקרה, הוא נשלח לעיתים קרובות ליערות סביב רומא כדי לטפל בפרטיזנים פצועים. מעל הכל מספר סאקרדוטי כי הוא סיפק טיפול, ותרופות כאשר היו זמינות, ליהודים רבים שחיו בגטו הישן, ברחוב שמול בית החולים.
ב-8 בספטמבר 1943, לאחר ההכרזה על שביתת הנשק של קסיבילה בין איטליה לבעלות הברית, נטשו המלך והצבא את רומא. מוסוליני שוחרר על ידי בעלי בריתו הגרמנים והקים את הרפובליקה האיטלקית החברתית (RSI) ששטחה השתרע מדרום נאפולי ועד הרי האלפים. הצבא לא קיבל פקודות מדויקות ורבים ממפקדיו הלכו בעקבות פייטרו באדוליו והמלך. רומא נפלה תחת שליטה גרמנית בראשות הרברט קאפלר. הנציב פייטרו קרסו לקח על עצמו את האדמיניסטרציה של RSI שסיפקה לקפלר תשתית, כוח אדם ומידע. מלבד ה-SS הגרמני, מיליציה פשיסטית ומשתפי פעולה היו בכל מקום. העיר סבלה ממחסור חמור במזון. לאחר גירוש של 1,200 יהודים ב-16 באוקטובר 1943, במהלך 9 חודשי הכיבוש, הואשמו ונעצרו יותר מ-1,000 יהודים, והועברו למכנה הריכוז פוסולי די קארפי ולאחר מכן לאושוויץ.
על פי התצהיר של סאקרדוטי בקרן השואה, בפטבנפרטלי היו שני מקרים של סיוע ליהודים. גם אוסיציני וגם סאקרדוטי מצהירים כי קבוצה קטנה של יהודים אושפזה עם אבחנה של מחלת קוך, שהייתה נפוצה למדי באותם ימים. הרופאים התייחסו באופן פנימי גם לחולי "קוך" הנמלטים באמצעות אות הקוד "K", בהתייחסות למפקד הגרמני ארתור קסלרינג. אוסיציני מייחס את הרעיון של מילת הקוד K לסאקרדוטי. עם זאת, סאקרדוטי זכר את זה כלא יותר מאנקדוטה, וכאשר התבקש לזהות את מקור מילת הקוד, הגיב: "אני לא יודע, זה היה משהו שאנשים אמרו, אולי הבמאי".
זיכרונם של אוסיציני וסאקרדוטי. בנוגע לפרשת העזרה ליהודים שונה מהותית בתאריכים, מספר האנשים ומהלך האירועים. שניהם שונים מספרו של בנו של בורומאו על הצלת היהודים על ידי אביו, שנכתב ב-2007, לפיכך שנים רבות אחרי האחרים. סאקרדוטי ואוסיציני נתנו קרדיט לבורומאו על אנושיותו.
השתתפותו של בורומאו בהתנגדות לא הייתה נושא למחקרים ושמו אינו מופיע בשום תיאור היסטוריוגרפי מרכזי. לדברי אוסיציני, הוא תמיד היה חשדן בברית הקתולית עם המשטר הפשיסטי, ובזמן הכיבוש הגרמני, נטה לכיוון ההתנגדות, למרות שמעולם לא השתתף בה באופן פעיל. לדברי בנו של בורומאו, יחד עם פריור בילאק, בורומאו החזיק מכשיר קשר במרתף בית החולים כדי לשמור על קשרים עם הפרטיזנים, במיוחד עם חברו הקרוב רוברטו לורדי. בראיון שלו, סאקרדוטי טען שבאופן כללי הרופאים בפטבנפרטלי התרחקו מפוליטיקה. הוא הזכיר את בורומאו בשמו רק פעם אחת והגדיר אותו "אדם קתולי מאוד".
לבורומאו היו למעשה קשרים הדוקים לוותיקן. לאחר המלחמה הוא התיידד עם אלצ'ידה דה גספרי, גם הוא אנטי-פשיסט בעל קשרים חזקים בוותיקן, שהיה ראש ממשלה בין 1945 ל-1953. כחבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית, הוא הפך ליועץ לבריאות הציבור של עיריית רומא. בורומאו מת בבית החולים פטבנפרטלי באוגוסט 1961.