stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר פוטין
דעת קהל, צנזורה, ביקורת

פוטין שמר על פופולריות רבה בציבור הרוסי במהלך כל תקופת כהונתו. בשתי מערכות הבחירות בהן התמודד ובמערכת הבחירות בה התמודד מדבדב, קיבלו פוטין ומדבדב את תמיכת הרוב המכריע של הציבור, כמו גם במערכות הבחירות לדומה. עם זאת, בצידה של פופולריות זו נשמעים קולות ביקורתיים, הטוענים כי הציבור הרוסי תחת ממשלו של פוטין אינו נהנה מחופש הדיבור, וכי זכויות האזרח שלו נפגעות.
ערוצי הטלוויזיה הגדולים ברוסיה נמצאים בשליטתו המלאה של פוטין. ערוץ 1, בעבר ORT, היה עד שנת 2001 בשליטתו של האוליגרך בוריס ברזובסקי ושימש אותו להשמעת ביקורת קשה על פוטין. בשנת 2001 החלו אנשי פוטין בחקירות נגד ברזובסקי, בטענה כי הלה מעל בכספים. המצב הבהיר לברזובסקי כי עליו למכור את כל נכסיו ולהימלט מרוסיה. ברזובסקי מכר את מניותיו בערוץ לרומן אברמוביץ', מקורבו של פוטין, אשר הפסיק את השמעת הביקורת על פוטין בערוץ. מהלך דומה אירע בשנת 2000 לקבוצת התקשורת "מוסט" שבבעלות איש העסקים ולדימיר גוסינסקי. הקבוצה כללה את ערוץ הטלוויזיה הפופולרי NTV. לטענתו של גוסינסקי הוא נעצר, ושוחרר בתנאי שימכור את מניותיו במוסט לקבוצת גזפרום, הנמצאת בשליטת פוטין. צוות החדשות העצמאי של NTV עבר לתחנה TV6 המתחרה. מספר חודשים לאחר מכן הוגשו תביעות אזרחיות נגד התחנה, על ידי בעלי מניות המקורבים לפוטין, והיא אולצה להפסיק ולפעול. הערוץ המשיך לשדר בשם TVS, אך צוות החדשות נותר במריו. ביוני 2003 הורתה הממשלה הרוסית על הפסקת שידורי הערוץ, ולאחר מכן שב לשדר שידורי מוזיקה וספורט בלבד. עיתונאים מסוימים הוגדרו כסוכנים זרים.
בשנת 2006 החלה קבוצה בשם "רוסיה אחרת" בראשה עמדו אלוף העולם בשחמט לשעבר גארי קספרוב, ואדוארד לימונוב מנהיג המפלגה הלאומית בולשביקית לארגן עצרות מחאה ומצעדים נגד פוטין. המשטרה מנעה חלק מהעצרות, ולעיתים עצרה את המשתתפים בהם, לרבות קספרוב, מעצר שזכה לתהודה עולמית. המתנגדים לפוטין זכו לתמיכה מעטה ברחוב הרוסי.
בתחילת 2005 הקימו תומכי פוטין תנועת נוער בשם "נאשי" (שלנו). התנועה מצהירה כי היא תנועה דמוקרטית ואנטי-פאשיסטית, אך יצא לה שם של תנועה אלימה. לתנועה הצטרפו עשרות אלפי בני נוער, המחונכים לערכים לאומניים רוסיים ולתמיכה בפוטין. נטען כי התנועה מחנכת "שישים אלף מנהיגים". נאשי הוקמה על רקע מעורבותם של בני נוער באירועי המהפכה הכתומה באוקראינה ובאירועים דומים, וזכתה לתמיכתם של בכירים המקורבים לפוטין. מבקריו של פוטין מכנים את התנועה "פוטין יוגנד" על שם "היטלר יוגנד". אחרים משווים את התנועה לתנועות נוער סובייטיות בזמן ברית המועצות וטוענים כי החברים בה עוברים שטיפת מוח נגד האופוזיציה, וכי פוטין זוכה בקרב התנועה לפולחן אישיות.
ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" כתב בדו"ח מינואר 2008:
כאשר התקרבו הבחירות לפרלמנט ולנשיאות בסוף שנת 2007, הכביד המשטר בראשות פוטין על החברה האזרחית ועל חופש האספה. הבנייה מחדש בצ'צ'ניה אינה מסוגלת להעלים את הפרות זכויות האדם החמורות שם, הכוללות עינויים, חטיפות ומעצרים בלתי חוקיים. הביקורת הבינלאומית על מצב זכויות האזרח ברוסיה מושתקת, והאיחוד האירופי אינו מצליח להתעמת עם רוסיה באשר למצב זכויות האדם באופן מתמיד ועקבי.(הקישור אינו פעיל, 25.11.2024)
בתקופת נשיאות פוטין, כלי תקשורת עצמאיים ספגו פגיעה רבה. כך למשל, באפריל 2013 הוא חתם על חוק המאפשר סגירת כלי תקשורת. בדצמבר 2013 חתם על צו נשיאותי לסגירת סוכנות הידיעות רי"א נובוסטי והחלפתה בסוכנות רוסיה היום.
משפחתו וחייו האישיים

פוטין היה נשוי ללודמילה פוטינה, ילידת 1958, אותה פגש עת הייתה סטודנטית לפילולוגיה באוניברסיטת לנינגרד. פוטינה הייתה בעברה דיילת. הזוג נישא ב-1983 כאשר פוטין היה בן 30, גיל מבוגר לנישואים יחסית לנהוג ברוסיה. לזוג שתי בנות, מריה (1985) ויקטרינה (קטיה) (1986). אשתו ובנותיו של פוטין שומרות על פרטיותן, ולא נחשפו כמעט בציבור עד 2018. תדמיתה של לודמילה הייתה של עקרת בית, ולדבריה פוטין שומר על שני עקרונות, כי "אישה צריכה לעשות הכל בבית" וכי "אסור לשבח אישה כי הדבר מקלקל אותה". פוטין משתדל לשמור על תדמיתו כאיש משפחה וכאב מסור.
באתר "פרוקט" דווח כי נשיא רוסיה החל בסוף שנות ה-90 ברומן עם סבטלנה קריבונוגיך, מנקה בסנט פטרסבורג שהתעשרה במהירות, וכי לשניים יש בת. בקרמלין הכחישו.
ביוני 2013 התראיין פוטין בטלוויזיה הרוסית יחד עם אשתו, לודמילה, והשניים הודיעו כי הם מתגרשים לאחר 30 שנות נישואים. בשנת 2008 דיווח העיתון "מוסקבה קורספונדנט" שפוטין התגרש בחשאי מפוטינה, ונישא למתעמלת הצעירה אלינה קבייבה, ולאחר הידיעה נסגר העיתון, לפי הדיווחים ב-2009 ילדה קבייבה בת ונטען שפוטין הוא האב, וב-2019 כלי תקשורת דיווחו שקבייבה ילדה לפוטין תאומים. בשנת 2022 במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה נמנעה ארצות הברית מלהטיל עיצומים כלכלים על קבייבה מפאת הקשר האישי בין השניים מחשש לתגובה אגרסיבית של פוטין.
אביו של פוטין היה קומוניסט מתוך הכרה, ולפיכך אתאיסט, אך אמו, לדבריו, הייתה בעלת רגשות דתיים עמוקים. פוטין עצמו הגיע להכרה דתית לאחר שאשתו הייתה מעורבת בתאונת דרכים בשנת 1993. בנוסף, העיד שהוא נושא על עצמו כל העת את צלב הטבילה שלו, לאחר שאמו ביקשה ממנו שיבורך בכנסיית הקבר בירושלים.
ולדימיר פוטין דובר גרמנית כמעט כשפת אם, וידוע כי הוא דובר גם אנגלית טובה. פוטין אוהב לשמור על כושר גופני, והוא אמן באמנות הלחימה הרוסית סמבו בה החל להתאמן בגיל 14, בהדרכתו של אהרון בוגוליובוב. הוא גם פעיל בג'ודו בו הוא מחזיק בחגורה שחורה דאן 9. פוטין כתב ספר בשם "להתאמן עם פוטין", שיצא לאור באנגלית עם הכותרת: "ג'ודו: היסטוריה, תאוריה, פרקטיקה". הוא גאה בכושרו, והתיר לפרסום תמונות, שזכו לתהודה רבה, של מסע דיג אליו יצא עם אלבר השני, נסיך מונקו בהן הוא נראה ללא חולצה.
פוטין ידוע כחובב שחמט ואף יודע לנגן מעט בפסנתר. הוא מחזיק באוסף שעונים יוקרתיים שהיקר שבהם נאמד בכחצי מיליון דולר.
אל מול הנתונים הרשמיים הצנועים עומדות שמועות והאשמות לפיהן פוטין הוא מהאנשים העשירים בעולם, וכי צבר בחשאי יותר ממאתיים מיליארד דולר.
משפחתו וחייו האישיים > מצבו הבריאותי

מאז תחילת סתיו 2012 החלה העיתונות ברוסיה לדווח על כמה מהבעיות הבריאותיות של פוטין. במהלך פסגת APEC בספטמבר בולדיווסטוק, הבחינו המשקיפים כי פוטין הלך בצליעה ניכרת. אז משכה את תשומת לבם של העיתונאים ניידותו הפחותה מהרגיל של ראש המדינה וביטול מספר נסיעות. מזכיר העיתונות הנשיאותי דמיטרי פסקוב אמר כי לנשיא הייתה פציעת ספורט רגילה - הוא מתח שריר במהלך אימונים. באוקטובר טענה רויטרס כי עקב בעיות בגבו נאלץ פוטין לחבוש תחבושת ונזקק לניתוח. ב-27 בנובמבר 2012, אישר נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, כי בזמן שהתאמן בג'ודו, סבל פוטין בגבו.
ב-30 בנובמבר 2012 הודיעה הסוכנות היפנית קיודו צושין כי ביקורו של ראש ממשלת יפן יושיהיקו נודה במוסקבה בדצמבר נדחה בשל מצבו הבריאותי וכאבי הגב של פוטין. בתגובה להודעה זו, הסביר פסקוב כי ראש ממשלת יפן, שמסר את הצהרתו, הסתמך על מידע כוזב. ראש הסגל הנשיאותי, סרגיי איוואנוב, אמר כי לפוטין אין בעיות בריאותיות, אך אמר כי הוא סובל מפציעת ספורט קלה.
ב-24 בדצמבר 2012, במהלך ביקורו של פוטין בהודו, דיווחה סוכנות האינדיאן אקספרס, המצטטת מקורות ממשלתיים, כי פוטין הקדיש זמן לטיפול רפואי בגבו. מאותה סיבה בוטלה ארוחת הצהריים המסורתית עם ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג, כמו גם ארוחת הערב עם נשיא הודו פרנב מוקהרג'י.
פוטין ספקן בנוגע לנטילת תרופות, גם אם מדובר בגלולות רגילות להצטננות, כפי שהעיד באוגוסט 2013 המנהל הכללי של המרכז הרפואי של המחלקה לניהול נכסים נשיאותיים, סרגיי מירונוב. פוטין מעדיף תרופות עממיות כמו תה עם דבש, אמבטיה, עיסוי. הוא מתרגל שחייה כהליך התאוששות והתאמה ללחץ. לטענת רופאו, גופו של פוטין צעיר בהרבה מגילו בפועל. במקרה חירום טיפולים מתקיימים בבית החולים הקליני המרכזי.
בתחילת נובמבר 2020 הועברו דיווחים על מחלת פרקינסון בה לכאורה לוקה פוטין. דיווחים שהגיעו מרוסיה טענו כי תמונות וצילומים של הנשיא ולדימיר פוטין מעידים על כך שהוא לוקה במחלה. עוד נטען באותם דיווחים, שהגיעו למערכת הצהובון הבריטי "סאן", כי משפחתו של פוטין מתחננת בפניו שישחרר את אחיזתו ממנהיגות רוסיה. דיווחים אלו אינם מוכחים ועודם נחקרים. דובר הקרמלין הכחיש את הדיווחים והדגיש כי אין לפוטין כוונה להתפטר מתפקידו.
לקריאה נוספת

נטליה טימאקובה, נטליה גבורקיאן ואנדריי קולסניקוב, בגוף ראשון. שיחות עם ולדימיר פוטין (От первого лица. Разговоры с Владимиром Путиным), הוצאת ואגריוס, 2000.
מאשה גסן, פוטין: האיש ללא פנים, מאנגלית: מיכל קירזנר אפלבום, ידיעות ספרים, ספרי עליית הגג, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
מרטין סיקסמית, הנפט של פוטין - המאבק על עתידה של רוסיה, תרגום – אלה בשן, הוצאת מודן, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
אנה פוליטקובסקיה, רוסיה של פוטין, תורגם מאנגלית על ידי אראלה טלנברג-לרר, הוצאת מעריב והוצאת כתר, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד לוקאס, המלחמה הקרה החדשה: כיצד מאיים הקרמלין של רוסיה על המערב, תרגמה מאנגלית כרמית גיא, ספריית אפקים עם עובד, תשס"ט 2009. (הספר בקטלוג ULI)
סטיבן לי מאיירס, הצאר החדש: עלייתו ושלטונו של ולדימיר פוטין, עם עובד, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266728805171  PLWABN: 9810695459105606  BIBSYS: 40926  BNC: 000761598  BNE: XX1544403  BnF: cb136071802 (data)  CiNii: DA1275886X  GND: 122188926  ICCU: VIAV104264  ISNI: 0000 0001 2130 7085  LCCN: n00093163  LNB: 000065487  MusicBrainz: 833f5372-a2a5-4932-8a5c-399184f29541  NCL: 014445968  NDL: 00823152  NKC: jn20001103098  NLA: 49284054  NLG: 199074  NLK: KAC200102931  NLR:   NSK: 000269250  NTA: 191565962  RERO: 02-A006223353  RSL: 000080360  SELIBR: 220649  SNAC: w6m40cxf  SUDOC: 060563249  S2AuthorId: 88466278  Trove: 1489947  VIAF: 125145970358732252841   WorldCat (עם VIAF): 125145970358732252841 
פוטין ואמו, מריה איבנובנה, 1958
פוטין במדי קג"ב
פוטין בנעוריו
בוריס ילצין מעניק לפוטין את העותק ה"נשיאותי" של החוקה הרוסית, 31 בדצמבר 1999
טקס השבעתו של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה בשנת 2000
ולדימיר פוטין נפרד מבוריס ילצין, 31 בדצמבר 1999
ולדימיר פוטין בעת הקדנציה הראשונה שלו כנשיא
ולדימיר פוטין ב-2005.
ולדימיר פוטין, 2010
פוטין ומדבדב
ראובן ריבלין בביקור בקרמלין עם ולדימיר פוטין במרץ 2016
פוטין, ינואר 2018
פוטין במשרדו, 2018.
פוטין נשבע אמונים, 2018
פוטין בדצמבר 2020.
פוטין צופה בתרגיל צבאי, לצידו שר ההגנה, סרגיי שויגו, 2013.
פוטין עם ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט והשר זאב אלקין בסוצ'י, אוקטובר 2021. בנט ניסה ללא הצלחה לתווך בין רוסיה לאוקראינה במלחמה ביניהן.
בלוק דירות בקייב לאחר הפגזות רוסיות, המתקפה על קייב, 25 בפברואר 2022.
פוטין ביפן, דצמבר 2016
פוטין וג'ורג' ווקר בוש בשנת 2007
פוטין ושרדר
פוטין וראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, מאי 2013
פוטין עם ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן, פברואר 2017
בול מאזרבייג'ן מ-2001 בו נראה פוטין לוחץ את ידו של נשיא אזרבייג'ן, היידר אלייב, על רקע העיר באקו
פוטין, נתניהו וזאב אלקין. 9 במאי 2018
שלט ענק "מוסקבה מצביעה לפוטין" לקראת הבחירות לדומה, 2007
לורה בוש (משמאל) מארחת את לודמילה פוטינה (מימין) 2002
מכון לבון

#invoke:תבנית מידע
מגילת היסוד של מכון לבון, תשמ"א 1980
מכון לבון או בשמו המלא המכון לחקר תנועת העבודה ע"ש פנחס לבון, הוא ארכיון ומכון מחקר לתולדות תנועת העבודה היהודית בארץ ישראל ובפזורה היהודית. הארכיון הוקם על ידי דוד קלעי בשנת 1932 ועד הקמת בניין מכון לבון נקרא "ארכיון העבודה".
ארכיון העבודה

ארכיון העבודה הוקם בנובמבר 1932 ביוזמתו של ברל כצנלסון וש. איזנשטדט. הארכיון עסק באופן פעיל באיסוף חומר ארכיוני ממגוון גופים הקשורים לתנועת העבודה, וכן בשליחת שאלונים למילוי על ידי חברי התנועה. בראשית 1936 עבר הארכיון לבית האדום#invoke:פרמטריםתבנית:הערהתבנית:הערה. בסוף 1941 הוחרם הבית האדום על ידי הצבא הבריטי, והארכיון נסגר. הוא חידש את פעולתו בסתיו 1942 ברחוב מקוה ישראל 17תבנית:הערהתבנית:הערה. בפברואר 1947 הוחרם המבנה ברחוב מקוה ישראל על ידי השלטונות הבריטים והארכיון הועבר חזרה אל הבית האדוםתבנית:הערהתבנית:הערהתבנית:הערה. בשנת 1952 עבדו בארכיון, שהיה כפוף ישירות לוועד הפועל של ההסתדרות, שמונה עובדיםתבנית:הערה. בשנת 1953 עבר הארכיון לבית ליסין.
מנהלו הראשון של הארכיון היה ד"ר ש. אייזנשטדט. אחריו ניהל את הארכיון, עד מותו, דוד קלעיתבנית:הערה. לאחר מכן ניהלו את הארכיון יעקב זרובבל ובנימין יצחק מיכליתבנית:הערה.
הספרייה ההסתדרותית המרכזית

בשנת 1921 הוחל בהקמת ספרייה של ההסתדרות הכללית על בסיס ספריית ועדת התרבות של אחדות העבודה, שאיחדה בתוכה את ספרית פועלי הגליל וספריית פועלי יהודה. מטה הספרייה שכן בבית בין שכונות נוה צדק ונווה שלום וממנה הופצו ספרים לכ-60 ספריות מקומיות בריכוזי פועלים ברחבי ארץ ישראלתבנית:הערה. לספרייה היו שני ספרנים שאחד מהם היה נודד בין הספריות המקומיות להביא את הספרים אל הקוראיםתבנית:הערה. בשנת 1925 כבר היו לספריה מעל 100 סניפיםתבנית:הערה. בשנת 1928 היו לספריה 60,000 כרכיםתבנית:הערהתבנית:הערה. בשנת 1930 חדלה הספרייה להתקיים ובמשך מספר שנים הספרים שכבו בלא שימוש והעלו אבקתבנית:הערה.
בראשית 1936 הוקמו בבית האדום חדרי העיון על שם נחמן סירקיןתבנית:הערה שבו הונגשו לקהל הרחב חלק מהספרים שנותרו מהספרייה המרכזית. חדרי העיון כללו בעיקר ספרי עיון במגוון תחומי הדעת, בדגש על ארבעת המדורים ידיעת הארץ, ידיעת הלשון, ידיעת עמנו ומדעי החברהתבנית:הערה, אך גם ספרי שירה וספרות עברית. המדורים הפופולריים ביותר היו של "ספרות העבודה" ומילונים ואנציקלופדיותתבנית:הערה. בעקבות החרמת הבית האדום על ידי הצבא הבריטי בסוף 1941 עברו חדרי העיון לרחוב מקוה ישראל 4תבנית:הערה. חדרי העיון שבו לבית האדום אולם פונו מהם בתחילת 1948 ונדדו למקום צר בבית הספר לפעילי ההסתדרות. בעקבות זאת, נמסרו חלק מהספרים למרכז התרבות של ההסתדרות ואלו מצאו את דרכם לסוחרי נייר משומשתבנית:הערהתבנית:הערה.
בשנת 1953 עברו חדרי העיון לבית ליסין, עם פתיחתו. לצד חדרי העיון נפתח גם ספרייה כלכלית על שם בננסוןתבנית:הערהתבנית:הערה. לצדם של חדרי העיון קמו עם השנים ספרית הוועד הפועל, ספריה פדגוגית וספריה מוניציפלית על שם הגלרתבנית:הערה. בשנת 1961 הוחלט על איחודם לספריה מרכזית אחתתבנית:הערה שתתרכז במדעי החברה והרוח, תפעיל חדרי עיון ותשאיל ספרים רק דרך הספריות המקומיות של מועצות הפועלים. ספרי מדעי הטבע, ספרות ילדים וספרות יפה הוצאו מהספרייהתבנית:הערה. במהלך התארגנות הספרייה המאוחדת הוקם בה מדור בתחום מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, על שם שמואל אלישיב, במימון משותף של משרד החוץ, ההסתדרות הכללית ומשפחתותבנית:הערה.
מכון לבון

בנובמבר 1976 הוחלט על ידי המועצה להנצחת פנחס לבון להקים את מכון לבון, בניין בסמוך לבית הספר לפעילי ההסתדרות, אליו יועברו ארכיון העבודה והספרייה המרכזית של ההסתדרות, מבית ליסיןתבנית:הערה. בנובמבר 1980 הונחה אבן הפינה לבניין של המכון ברחוב נהרדעא 5 בתל אביב. ההסתדרות הכללית תרמה את המגרש והבנייה מומנה על ידי ממשלת גרמניה המערביתתבנית:הערה. המכון נפתח לשימוש הקהל הרחב בשנת 1985.
יושב הראש הראשון של המכון היה מזכיר ההסתדרות, ירוחם משלתבנית:הערה. הוא נאלץ להתפטר ממשרה זו באוקטובר 1993, בעקבות תחקיר של ידיעות אחרונות, על בזבוזים של מיליוני שקלים בתקופת כהונתותבנית:הערה. בשנות ה-90 מכרה ההסתדרות את בניין המכון, והוא הועבר למתחם בית הספר התיכון המקצועי עמל ליידי דייוויס תל אביב, במבנה שבעבר שימש לסדנאות עבודה.
בארכיון הגדול של המכון רוכזו תעודות, מסמכים, כתבי יד, דברי דפוס וכרזות, צילומים וסרטים, שנאגרו בארכיוני ההסתדרות הכללית וחבריה. בין השאר כולל האוסף כמחצית מעיזבון התמונות של הצלם אברהם סוסקין.
בשל גודלו של הארכיון וערכם של אוצרותיו, נעזרים בו חוקרים של תנועת העבודה, תולדות התנועה הקיבוצית ותולדות היישוב העברי בארץ ישראל.
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:בקרת זהויות
↑  ארכיון ומוזיאון העבודה, דבר, 20 בספטמבר 1933
↑  למלאת 15 שנה למות של מיכאל הלפרן, דואר היום, 21 בנובמבר 1934
↑  שאלון לותיקי העלייה הראשונה והשנייה, דבר, 23 בדצמבר 1934
↑  מידיעות ארכיון העבודה, דבר, 10 במאי 1935
אנטליה

ערך זה עוסק בעיר בדרום טורקיה. אם התכוונתם ל, החלק האסייתי של טורקיה, ראו .
| --- | --- |
סמל אנטליה

פוטומונטז' של אנטליה
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  הים התיכון
 נפה:  אנטליה
 ראש העיר:  מוהיטין בג'ק (מפלגת העם הרפובליקאית)
 שטח:  20,723 קמ"ר
 גובה:  30 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,696,249 (2023)
  ‑ צפיפות:  130.1 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  36°54′29″N 30°41′44″E﻿ / ﻿36.90812°N 30.69556°E﻿ / 36.90812; 30.69556 
 אזור זמן:  UTC +3
 האתר הרשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראנטליה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחוראנטליה(למפת מחוז הים התיכון רגילה) אדנה מרסין קהרמאנמרש אנטקיה אספרטה הים התיכון הים האגאי מרכז אנטוליה מז. א.  ד. מז. א. סוריה י.אנטליה(למפת מחוז הים התיכון מוגדלת) אדנה מרסין קהרמאנמרש אנטקיה אספרטה הים התיכון הים האגאי מרכז אנטוליה מז. א.  ד. מז. א. סוריה י.אנטליה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אנטליה (בטורקית: Antalya; ביוונית: Αττάλεια – אטאליה) היא עיר נמל לחופי הים התיכון בדרום-מערב טורקיה, בירת הנפה הקרויה על שמה ועיר הנופש הגדולה בריביירה הטורקית ובמדינה כולה. נמל התעופה הבינלאומי של אנטליה הוא השני בגודלו בהיקף תנועת הנוסעים במדינה, והוא מהווה שער כניסה לרבים מהתיירים הפוקדים את טורקיה מדי שנה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir – "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-2.7 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר המאוכלסת ביותר במחוז הים התיכון ולאחת מהגדולות בטורקיה כולה. פריט הנוף הידוע בעיר הוא הצריח המחורץ (Yivli Minare) בעיר העתיקה, שהפך לסמל העיר.
היסטוריה

אנטליה הוקמה בשנת 159 לפנה"ס על ידי אטלוס השלישי מלך פרגמון שקרא לה "אטאליה" על שמו. אטלוס השלישי הקים את העיר בהסכמת הרומאים ובמטרה להרחיב את שלטונו לעבר פמפיליה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס הייתה העיר נתונה לשליטתם של שודדי הים של פמפיליה, ובשנת 67 לפנה"ס הפך אותה גנאיוס פומפיוס מגנוס לאחד ממעוזיו במלחמתו בשודדים. העיר שגשגה בתקופה הרומית וכבר במאה ה-1 ביקר בה מייסד הקתוליות פאולוס, ביקור שתואר במעשי השליחים בברית החדשה:
אנטליה הייתה למרכז נוצרי במאה ה-2 והקיסר אדריאנוס ביקר בה בשנת 130 ובנה בה את שער אדריאנוס שלו שלושה פתחים, ומכאן שמו בטורקית "Üçkapılar" – "שלושה שערים". העיר המשיכה לשגשג גם בתקופת הביזנטית אף כי הייתה נתונה להתקפות הערבים, דבר שחייב את הקיסר ליאו השישי לבצרה ולהקים חומה סביבה. בראשית המאה ה-12 הוקפה העיר בנסיכויות בייליקיות והייתה נגישה רק מהים, אך ב-1118 חידש יוחנן השני את הגישה היבשתית אל העיר. הוונציאנים עשו שימוש בעיר לקשריהם המסחריים במזרח הים התיכון, והיא נכבשה לראשונה בידי הסלג'וקים ב-1207. ב-1426 נכבשה העיר בידי הסולטאן העות'מאני מורט השני. במאה ה-19 ועם שקיעתה של האימפריה ואובדן שטחיה, החלה הגירה של טורקים מהבלקן ומהקווקז אל העיר. ב-1911 מנתה אוכלוסייתה של העיר כ-25,000 איש, רובם טורקים, אך גם יוונים, ארמנים ויהודים. ב-29 באפריל 1919 נכבשה העיר בידי האיטלקים אשר נסוגו ממנה ב-1 ביוני 1921, והעיר הייתה לחלק מטורקיה עם הקמתה ב-1923. בשנות השבעים של המאה ה-20 החלה תנופת הפיתוח של ענף התיירות בריביירה הטורקית, והעיר גדלה בקצב מהיר והפכה לעיר החשובה באזור. הטרמינל הראשון בנמל התעופה נחנך ב-1 באפריל 1998 וכבר ב-2002 הגיע נפח תנועת הנוסעים בעיר ל-10 מיליון בשנה. טרמינל שני הוקם ונחנך בשנת 2006 ובשנה זו חלפו 14,642,043 נוסעים דרך השדה.
גאוגרפיה ואקלים

העיר ממוקמת על מצוק בגובה של 35 מטר במרכזו של מישור פמפיליה ולאורכו של מפרץ אנטליה. המישור מוקף בהרי הטאורוס מכל עבריו. ההרים מגינים על המישור מפני השפעותיו של האקלים היבשתי השורר ברמת אנטוליה, והאקלים באנטליה הוא ים תיכוני אופייני. בעיר כ-60 ימים גשומים בשנה והטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 10.6 מ"צ ובחודש יולי 28.3 מ"צ. טמפרטורת מי הים נעה בין 17 מ"צ ל-28 מ"צ.
כלכלה ותחבורה

עיקר הכנסותיה של העיר מענף התיירות, אך גם מחקלאות, מסחר ובמידה פחותה מכך גם מתעשייה. החקלאות כוללת גידול הדרים, ירקות, כותנה, פרחים ואפילו בננות. ההתפתחות המהירה בענף התיירות החל בשנות השבעים של המאה ה-20 הביאה להגירת תושבים אל העיר בהיקף ניכר, ויצרה תנופת בנייה של בתי מלון ואתרי נופש, ופרויקטים רחבי היקף כמו הקמת שדה התעופה ותחנת האוטובוסים המרכזית החדשה בצפונה של העיר. בעיר פועלת "אוניברסיטת הים התיכון" (Akdeniz Üniversitesi) שהוקמה בשנת 1982.
מנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה יוצאות טיסות סדירות לרחבי טורקיה וטיסות סדירות ושכר לאירופה ולישראל. העיר מקושרת בקווי אוטובוס לכל חלקי המדינה, ובקו מעבורת לוונציה. התחבורה הפנימית נסמכת על שירותי אוטובוס, דולמוש ועל קו חשמלית בן 8 ק"מ לאורך החוף.
אתרי תיירות > מבנים ותרבות

קאליצ'י (Kaleiçi) – העיר העתיקה ובה טיילת. בעיר יש שלושה בניינים חשובים:
הצריח המחורץ (Yivli Minare) – מסגד עתיק מהתקופה הסלג'וקית ובו צריח שהיה לסימלה של העיר.
מגדל השעון (Saat Kulesi) – מגדל בכניסה לעיר
שער אדריאנוס (Üçkapılar – "שלושת השערים") – שער עתיק מהתקופה הרומית בעל שלוש קשתות שהוקם לכבוד בוא הקיסר הרומי אדריאנוס.
המוזיאון הארכאולוגי של אנטליה – מוזיאון ארכאולוגי גדול ומקיף של שרידים שנמצאו באזור אנטליה מתקופת האבן ועד התקופה הרומית המפוארת. במקום יש גם גן פסלים רומיים וחנות מזכרות.
אתר ארכאולוגי בעיר סידה, מוזיאון פתוח של עתיקות, ובהן, בית כנסת מהמאה השביעית לספירה, שהוקם על ידי אב שכול לזכר בנו הפעוט והתגלה בינואר 2022.
מוזיאון הקרמיקה – מוזיאון הנמצא בתוך בית עות'מאני ישן, בעיר העתיקה קאליצ'י ובו תערוכות של קרמיקה, וספרייה ציבורית.
הצריח המחורץ – סמל העיר
שער אדריאנוס
העיר העתיקה
המרינה בעיר העתיקה
אנטליה – העיר שעל הצוק
אתרי תיירות > אתרי טבע

דודן (Düden) – נחל הנשפך לים התיכון הנמצא בחלקו בשמורת טבע ובו שני מפלים:
מפל דודן תחתון – מפל בקצה נחל דודן ונשפך לים התיכון
מפלי דודן – כמה מפלים זה ליד זה בשמורת הטבע של נחל דודן במרחק כ-15 ק"מ צפונית לאנטליה הנשפכים מגובה רב לתוך בריכה גדולה מוקפת צמחייה. אפשר להיכנס למסלול קצר מאחורי המפלים.
מפלי קורשנלו (Kurşunlu Şelalesi) – כמה מפלים הנמצאים בתוך שמורת הטבע קורשנלו. המפלים נשפכים לתוך בריכה בסביבה משופעת בעצי אורן.
מערת קאראיאן – מערה במרחק כ-27 ק"מ על כביש בורדר. המערה התגלתה בשנת 1946 והתגלו בה שלדים של האדם הקדמון מלפני למעלה מ-50,000 שנה.
פארק קניון קפרולו – קניון ובו נהר קפרולו, במרחק כ-44 ק"מ מאנטליה. בקניון ניתן לראות אמות מים רומיות קדומות, ובנהר מתקיים גם שיט.
מפלי דודן התחתונים ממזרח למרכז העיר
מפלי דודן העליונים
חוף קוניאאלטי ותחנת החשמלית
מעבר לאתרי הטבע המיוחדים שיש לאנטליה להציע נבנה בה בשנים האחרונות אחד מפארקי המים הגדולים ביותר של אירופה והוא נקרא "פארק ארץ האגדות", הפארק מכיל בתוכו עשרות רכיבות שונות של רכבות הרים ואטרקציות מים והפך ב-3 שנים האחרונות למוקד עלייה לרגל בטורקיה.
ערים תאומות

גרמניה נירנברג, בוואריה, גרמניה
רוסיה רוסטוב על הדון, רוסטוב, רוסיה
ישראל בת ים, ישראל
ארצות הברית אוסטין, טקסס, ארצות הברית
רוסיה צ'בוקסרי, צ'ובשיה, רוסיה
רוסיה קאזאן, טטרסטן, רוסיה
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין גזימאוסה, הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין
קזחסטן טלדיקורגן, קזחסטן
ראו גם

הריביירה הטורקית
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) – Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  איתמר אייכנר, ד"ש מהמאה השביעית לספירה: בית כנסת עתיק נחשף בטורקיה, באתר ynet, 5 בינואר 2022
↑  אנטליה, באתר אנטליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564355105171  GND: 4079795-8  LCCN: n79063609  NKC: ge259162  NLG: 12597  VIAF: 137253070   WorldCat (עם VIAF): 137253070 
נמל אנטליה בציורו של הנוסע ההולנדי קורנליס דה ברוין, 1698
היהודי הנודד

ערך זה עוסק בדמות מאגדת עם נוצרית. אם התכוונתם לצמח, ראו .
גוסטב דורה, "היהודי הנודד"
מאוריצי גוטליב, "אחשוורוש" (היהודי הנודד), 1876
שמואל הירשנברג, "היהודי הנצחי", 1899
היהודי הנודד או היהודי הנצחי, המכונה גם "אחשוור" (במקור: "אחשוורוש", אם כי לא ברור הקשר המבלבל בין אחשוורוש ממגילת אסתר לבין דמותו של היהודי הנודד) הוא שמה של דמות אנטישמית מאגדת עם נוצרית.
בימי הביניים התעוררה אגדת היהודי הנודד; שהייתה והתקבלה כמטפורה ליהודים. ברוב גרסאות האגדה, היהודי הנודד היה סנדלר בשם אחשוורוש שסירב לאפשר לישו לנוח על כסאו בדרכו לצליבה ולכן ישו הענישו בקללה, שלעולם לא ימות או ימצא מנוחה אלא ינדוד סובל בעולם עד לחזרתו של ישו ביום הדין הסופי. בדרך כלל, המצב הארור הזה התפרש לאמור שאחשוורוש יכפר על חטאיו בנדידה וקבצנות ממושכת עד שבסופו של דבר ישו יגאל אותו באחרית הימים. הנדודים המתמידים של היהודי מוגברים לאור פחדו מגילוי זהותו האמיתית על ידי הנוצרים, דבר הגורם לו לעבור ממקום למקום ללא הרף ולחוסר יציבות או שגשוג.
אם כי במקורות מסוימים, יש הטוענים כי היהודי הנודד הוא בעצם ממלא מקומו ומגלם דמותו של ישו, שבעבר היהודים התנכלו לו והיום הנוצרים או המוסלמים מתנכלים לו. וכי חוסר יציבות זו ונדודיו נועדו בעצם להזהיר אחרים שאם לא יסייעו, יתנו עבודות או תרומות ובעצם לא ילמדו מלקחיו של אותו סנדלר עם ישו לאחר עזיבתו של היהודי הנודד את אותו מקום או אפילו במהלך שהותו שם, המקום יקלע לבזיזות, מחלות, פרעות ואסונות.
מקורות האגדה

אזכור ראשון בכתב לסיפור היהודי הנודד מופיע במידע שנרשם בכנסיית סנטה מאריה דה פראריה שבבולוניה, ובו דווח על נזירים שפגשו את היהודי הנודד בארמניה בשנת 1223. בשנים שלאחר מכן הופיע הסיפור בכתביהם של היסטוריונים אחדים, והתפשט במערב במאה השלוש עשרה על ידי חיבורו של הנזיר מתאוס מפאריס.
אחת האגדות מספרת שכאשר הובל ישו למוות ועל כתפו הצלב הכבד, ביקש לפוש בביתו של יהודי, אך זה גרשו וזירזו ללכת לקראת גורלו. ישו הגיב על כך ואמר לו: אני אלך, ואולם אתה היהודי תהיה נע ונד בארץ עד שובי. לפי נוסח אחד של האגדה, היה אותו יהודי סנדלר ירושלמי ושמו אחשוורוש או בנוסח אחר אחשוור; ולפי נוסח אחר- שומר ביתו של פילאטוס ושמו קרתפילוס.
הסיפור זכה לתפוצה רבה במגילה בת ארבעה עמודים, שנדפסה ככל הנראה בליידן בשנת 1602 על ידי כריסטופר קרוצר; אך לא נתגלה אף מדפיס בשם זה, ומקום הדפסת המגילה ויוצרה לא נתגלו מעולם.
האגדה פשטה במהרה ברחבי גרמניה, בלא פחות מ-8 מהדורות בשנת 1602; בסך הכל הופיעו בגרמניה כ-40 מהדורות לפני סוף המאה ה-18. ידוע על כ-8 מהדורות בהולנדית ופלמית; הסיפור עבר במהרה גם לצרפת. המהדורה הצרפתית הראשונה הופיעה בבורדו בשנת 1609, ובאנגליה בשנת 1625 כפארודיה. המגילה תורגמה לשפות הדנית, השוודית והצ'כית.
דיווחים על הופעתו כביכול של היהודי הנודד

בספרו "אטלס להיסטוריה יהודית" מונה מרטין גילברט כארבעים מקומות שבהם נערכו, לכאורה, מפגשים עם היהודי הנודד.
מקומות מפגש (לא רק לפי גילברט): המבורג 1547; ספרד 1575; וינה 1599; ליבק 1601; פראג 1602; לובק 1603; בוואריה 1604; איפרס 1623; בריסל 1640; לייפציג 1642; פריז 1644; סטמפורד 1658; אסטרכן 1672; פרנקנשטיין 1676[דרוש מקור]; מינכן 1721; אלטבך 1766; בריסל 1774; ניוקאסל 1790. ההופעה האחרונה שצוינה התרחשה בארצות הברית בשנת 1868 כאשר הוא נצפה מבקר מורמוני בשם אוגריידי.