stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בראגה
אתרים חשובים > מחוץ למרכז העיר

בום ז'זוש דו מונטה (Bom Jesus do Monte) - כנסייה בסגנון נאו-קלאסי מהמאה ה-18 עד תחילת המאה ה-19, עם מדרגות מפוארות בארוקיות והרכבל הראשון בחצי האי האיברי. המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2019.
כנסיית פאלפרה (Falperra) נבנתה במאה ה-18, בסגנון בארוק, עם חזית רוקוקו ובסיס בצורת מחומש.
המנזר טיבאנש (Tibães) - מנזר בנדיקטיני, מהחשובים בפורטוגל, מבחינה אומנותית, עם ציפויים פנימיים בזהב מהמאה ה-18.
מתחם הקודש (הסנקטואריום) סמיירו, נבנה במאות 19–20, ומוקדש למרים הקדושה ויעד לעליות לרגל.
האצטדיון העירוני בראגה (Estádio Municipal de Braga) בנוי בתוך גבעת מונטה קשטרו הנשקפת מעל העיר.
הקפלה פרוטואזו הקדוש, בנויה בסגנון טרום-רומאנסקי מהמאה ה-7.
כנסיית אולאליה הקדושה - בסגנון רומנסקי, בקרבת כנסיית בום ז'זוש דו מונטה.
גבעת שמור (Chamor) עם האנדרטה של הלב הקדוש, בעלת גובה של 20 מ'.
סטה פונטש - מערכת עתיקה לאספקת מים.
המצודה דונה שיקה (Dona Chica) בפלמיירה (Palmeira)
התעשייה והמסחר

התעשיות העיקריות של בראגה הן תעשיות הבניין, עיבוד המתכות והמכנית, כמו כן התפתחה תעשיית מחשבים, התכנות והאינטרנט.
החינוך, המדע והטכנולוגיה

בשנת 1973 קמה בעיר אוניברסיטת מיניו. החל משנת 1967, קיימת בבראגה גם שלוחה של האוניברסיטה הפרטית הוותיקה של פורטוגל, האוניברסיטה הקתולית הפרטוגזית (Universidade Católica Portuguesa).
בשנים האחרונות נוסד בעיר גם מרכז מחקר בינלאומי - המעבדה הננוטכנולוגית האיברית בשיתוף עם ספרד.
שדות תעופה

שדה התעופה בפלמיירה.
ספורט

בבראגה פועל מועדון הכדורגל המפורסם ספורטינג קלאב בראגה, המשתתף במשחקי ליגת העל בכדורגל של פורטוגל.
ערים תאומות

ברזיל סנטו אנדרה, ברזיל
גינאה ביסאו ביסורה, גינאה ביסאו
ספרד אסטורגה, ספרד
צרפת קלרמון-פראן, צרפת
צרפת פיטו, צרפת
כף ורדה סאו ניקולאו, כף ורדה
לקריאה נוספת

Geraldo J.A. Coelho Dias - As religiões da nossa vizinhança: História, Crença e Espiritualidade, Univ. De Porto 2006
Jose Faur - The shadow of history: Jews and conversos at the dawn of modernity SUNY Press 1992
Bernardino José de Senna Freitas - Memórias de Braga, Imprensa Catholica, Braga 1890
הערות שוליים

↑  המתחם הקדוש בום ז'זוש דו מונטה בבראגה באתר אונסק"ו (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552789405171  BNE: XX456588  BnF: cb119492770 (data)  GND: 4007926-0  LCCN: n80090110  MusicBrainz: 778d0331-7074-4571-84b3-5edb7fafecd6  NKC: ge383694  SUDOC: 027455505  VIAF: 137162836   WorldCat (עם VIAF): 137162836 
כנסיית סאו פאולו, המאה ה-16
בניין עיריית בראגה ומזרקת השקנאי מהמאה ה-18
כנסיית ישוע הטוב - בום ז'זוש דו מונטה עם גרם המדרגות
מראה העיר בראגה מהמתחם בום ז'זוש
ישי ריבו

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1989 (בן 36) כ"ח בשבט ה'תשמ"ט מרסיי, צרפת 
 מוקד פעילות:  ישראל, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-2012
 עיסוק:  זמר-יוצר
 סוגה:  רוק, פופ, נשמה, מוזיקה יהודית מקורית
 סוג קול:  בריטון
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר
 חברת תקליטים:  דברי שיר, NMC
 שיתופי פעולה בולטים:  שלמה ארצי, מוטי שטיינמץ, נתן גושן, אמיר דדון, אברהם פריד, מרדכי בן-דוד,עמיר בניון, דוד דאור, עומר אדם.
 www.ishayribo.com
 
ישי ריבּוֹ (נולד ב-3 בפברואר 1989, כ"ח בשבט ה'תשמ"ט) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם ישי ריבּוֹח במשפחה דתית לראובן ורוחמה ריבוח, וגדל במרסיי שבדרום צרפת. בגיל שמונה וחצי עלה עם משפחתו לישראל. בתחילה, התגוררה המשפחה בכפר אדומים, בקרוואן במשך כחמש שנים. המשפחה עברה תהליך של התחרדות ולאחר שש שנים, עברה ליישוב תל ציון. ריבו למד בכמה ישיבות חרדיות, בהן גם בישיבה ספרדית בשם "שיח יצחק" במודיעין עילית, ובישיבה לעולים מצרפת בירושלים. שירת שנה וארבעה חודשים בחיל החימוש במסגרת ישיבת הסדר. לאחר נישואיו עבר ללמוד במדרשת זיו בשכונת שערי חסד בירושלים.
פרסים ומועמדויות

| מצעד | שנה | מועמד | קטגוריה | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| המצעד השנתי של קול פליי | 2020 | "כתר מלוכה" | שיר השנה | זכייה |  |
| המצעד השנתי של קול פליי | 2020 | ישי ריבו | זמר השנה | זכייה |  |
| אנשי השנה במוזיקה של כיכר השבת | 2021 | ישי ריבו | קליפ השנה | זכייה |  |
| אנשי השנה במוזיקה של כיכר השבת | 2021 | "סיבת הסיבות" | שיר השנה |  |  |
| אנשי השנה במוזיקה של כיכר השבת | 2021 | "סיבת הסיבות" | שיר השנה | זכייה |  |
| המצעד השנתי של קול פליי | 2022 | "תכף יפתח" | שיר השנה | מקום 5 |  |
| מצעד המוזיקה השנתי של קול ברמה | 2022 | "תכף יפתח" | שיר השנה | מקום 2 |  |
| אנשי השנה במוזיקה של כיכר השבת | 2022 | ישי ריבו | זמר השנה | מקום 3 |  |
| המצעד השנתי של קול חי מיוזיק | 2023 | "אני שייך לעם" | שיר השנה | מקום 3 |  |
| המצעד השנתי של קול פליי | 2023 | "אני שייך לעם" | שיר השנה | מקום 6 |  |
| המצעד השנתי של קול ברמה | 2023 | "אני שייך לעם" | שיר השנה | מקום 5 |  |
| אנשי השנה במוזיקה של כיכר השבת | 2024 | "פורחים לשובם" | שיר המלחמה | מקום 3 |  |
| אנשי השנה במוזיקה של כיכר השבת | 2024 | ישי ריבו | זמר השנה | זכייה |  |
| המצעד השנתי של קול חי מיוזיק | 2024 | ישי ריבו | זמר השנה | זכייה |  |
| המצעד השנתי של קול פליי | 2024 |  |  | בהמתנה |  |
| המצעד השנתי של קול ברמה |  | בהמתנה |  |  |  |
חיים אישיים

ריבו נשוי ליעל, בתו של הרב אבנר טוניק, ראש ישיבת "נחת רוח" שבמושב תפרח, ולהם חמישה ילדים. הם מתגוררים בשכונת קריית משה בירושלים. במקביל לקריירת השירה שלו, ריבו עוסק בהשקעות בנדל"ן באמצעות חברה בבעלותו, חברת ישי ריבו בע"מ, דרכה הוא רוכש דירות לצורכי השכרה לתיירות לטווח קצר.
באוקטובר 2024 סיפר ריבו כי כבר שנה הוא לא משתמש בטלפון חכם אלא עבר לטלפון "מוגן" (ללא רשתות חברתיות אלא רק ווטסאפ), כדי לנצל את זמנו.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2014: תוכו רצוף אהבה
2016: פחד גבהים
2018: שטח אפור
2019: אלול תשע"ט
2024: סוף חמה לבוא
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

2020: במה קהל ואהבה
מישלינג

טבלה המתארת את החלוקה הגזעית בגרמניה על פי חוקי נירנברג. בעמודה האמצעית, מישלינגה מדרגה ראשונה; בעמודה השנייה משמאל מישלינגה מדרגה שנייה.
מִישְׁלִינְג (בגרמנית: Mischling, ברבים Mischlinge; "בן-תערובת" או "בן-כלאיים") הוא מונח מחוקי נירנברג בגרמניה הנאצית, שהתייחס לצאצאים של גרמנים ארים ויהודים; בשנות ה-20, שיעור ההתבוללות בנישואים בקרב יהודי גרמניה הגיע ל-45%. המישלינג סווגו בחוקי הגזע לשני מעמדות, בני-תערובת מדרגה ראשונה, כלומר ילדים של הורה יהודי מלא והורה ארי, ובני-תערובת מדרגה שנייה, מי שהיה להם סב יהודי מלא אחד. גרמנים ממוצא יהודי רחוק יותר לא נרשמו כבני-תערובת. המשטר שאף בדרך כלל לבודד את אלו מדרגה ראשונה, שנחשפו לרדיפות ולגירושים למחנות הריכוז, ולשלב בחברה את אלו מן הדרגה השנייה.
היסטוריה > מקור המונח

המונח "מישלינג" שימש במקורו לתיאור של בעלי חיים מגזע מעורב (מילים דומות קיימות בספרדית וצרפתית). לראשונה נעשה בו שימוש בתקופת האימפריה הקולוניאלית הגרמנית, לתיאור צאצאים של המתיישבים הלבנים והילידים בקולוניות הגרמניות.
בתקופת רפובליקת ויימאר המונח הורחב כדי לכלול את "ממזרי הריינלנד" (Rheinlandbastard), צאצאים שילדו נשים גרמניות מחבל הריין לחיילים שחורים מצבא צרפת שהועסקו שם כחלק מצבא הכיבוש וזאת כחלק מרדיפת השחורים תחת השלטון הנאצי.
היסטוריה > גרמניה הנאצית

בגרמניה הנאצית הורחב המושג "מישלינג" וכלל צאצאים של גרמנים ויהודים או צוענים.
עם חקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935 מעמדם הנחות של המישלינגה הוגדר באופן רשמי בחוק להגנת הדם והכבוד הגרמני. בנספח לחוקי נירנברג שפרסם שר הפנים של גרמניה הנאצית ב-14 בנובמבר 1935, הוגדרו באופן רשמי כללי חלוקת האוכלוסייה לגרמנים ארים, ליהודים ולמישלינגה, שחולקו לשתי קבוצות:
מישלינג מדרגה ראשונה, שמבחינת מוצאו הוא חצי לא-גרמני (שאחד מהוריו לא ארי), שלא היה שייך לדת היהודית ושלא היה נשוי ליהודי ב-15 בספטמבר 1935; מישלינג מדרגה ראשונה היה רשאי להינשא למישלינג מדרגה ראשונה ואז הוא וילדיו המשיכו להחשב כמישלינג מדרגה ראשונה, אלא אם ילדיו חונכו כיהודים או נערכה בהם ברית מילה שאז נחשבו כיהודים. אם נישא המישלינג ליהודי/ה נחשבו הוא וילדיו ליהודים. במקרים אחדים היה רשאי מישלינג מדרגה ראשונה לבקש אישור להינשא לארי ואז ילדיהם נחשבו כארים, אלא אם חונכו כיהודים.
מישלינג מדרגה שנייה, מי שמבחינת מוצאו הוא רבע לא-גרמני (שאחד מסביו אינו ארי) או מי שהיה ממוצא ארי אך היה נשוי ליהודי. למישלינג מדרגה שנייה היה אסור להינשא למישלינג אחר מדרגה שנייה או ראשונה אלא עם ארי טהור בלבד, על מנת לדלל את הדם היהודי בצאצאיו.
לפי הגדרות אלו, ב-1939 חיו בגרמניה הנאצית כ-72,000 מישלינגה מדרגה ראשונה ו-39,000 מישלינגה מדרגה שנייה.
ככלל, מדיניות הממשל הנאצי הייתה לשלב את המישלינגה מדרגה שנייה בחברה הארית, בעוד שהמישלינגה מדרגה ראשונה נחשבו ליהודים. על מישלינגה נאסר להצטרף למפלגה הנאצית ולהתגייס לאס אס ולארגוני מפלגה אחרים, אולם עד שנת 1940 הותר להם לשרת בוורמאכט אך קידומם עוכב, ובדרך כלל אלו שהיו מדרגה ראשונה לא יכלו להתקדם מעבר לדרגות הזוטרות. נאסר עליהם לקיים יחסי מין עם ארים, נשללו מהם זכויות האזרח, והם נתקלו בקשיים במציאת עבודה, חוו נידוי חברתי ונתקלו בקשיים להתקבל ללימודים גבוהים.
לקראת ועידת ואנזה (1942) היו ויכוחים רבים בין האס אס בראשות היינריך הימלר, לבין משרד הפנים בייצוגו של וילהלם שטוקרט, בשאלת מעמד בני התערובת בפתרון הסופי. לבסוף הוסכם שיש להתייחס למישלינגה מדרגה שנייה כגרמנים לכל דבר, מלבד מקרים חריגים, אולם יש להתייחס למישלינגה מדרגה ראשונה כלא-גרמנים, והדעות נחלקו בשאלה האם להשמידם או להסתפק בעיקורם. לבסוף העיקור נתפס כפעולה לא ישימה בעת מלחמה והם נשלחו להשמדה.
בשנת 1943 התקבלה ההחלטה על ידי פריץ זאוקל כי המישלינגה (מלבד אלה שעובדים בעבודות החיוניות למאמץ המלחמתי) יגויסו לעבודות כפייה במסגרת ארגון טוט; בשנת 1944 הורה היינריך הימלר על רציחתם של מישלינגה שעובדים במחנות ליד החזית.
פטור מחוקי הגזע

למישלינגה הייתה היכולת לקבל פטור מחוקי הגזע באמצעות הכרזה עליהם כ"ארים של כבוד", וכך לקבל שוויון זכויות. הפטור ניתן למישלינגה שהצטיינו בעיסוקם או למישלינגה שנפצעו קשה במלחמה. מישלינגה שנפלו במהלך הקרבות הוכרזו אחרי מותם כארים. עם זאת, מרבית אנשי המישילנג לא קיבלו אישור להפוך לארים, וקיבלו תעודת דם גרמני שאישרו שהם אמנם לא ארים טהורים, אך גם לא חלק מ"הגזע היהודי".
על המישלינג היה לשלוח בקשה אל אדולף היטלר, שהיה הסמכות היחידה שיכלה לאשר את הפטור. הבקשה הייתה צריכה לכלול תמונת פרופיל, אילן יוחסין משפחתי וביוגרפיה עם פירוט של פעילות פוליטית וצבאית. אלפי מישלינגה זכו באישור על היותם ארים. עוד דרך לקבל פטור מחוקי הגזע הייתה על ידי הצהרה של אם המישלינג שבעלה לא היה אביהם האמיתי של ילדיה; בדרך כלל יחסו את האבהות לארי שכבר נפטר.
יחס החברה למישלינג

המישלינגה מצאו את עצמם בין הפטיש לסדן: הם היו חלק משני הצדדים, הגרמני והלא-גרמני, אבל לא היו שייכים לחלוטין לאף אחד מהם. לרובם היו קרובי משפחה שהושמדו בידי הנאצים, ובתקופות מסוימות חלקם היו בסכנת מוות וניסו לשרוד, לעיתים דווקא באמצעות שירות פטריוטי בחזית המלחמה. לעיתים נדחו מישלינגה יהודים-למחצה (שבמקרים רבים ראו את עצמם כלא-יהודים) בידי ארגוני עזרה יהודיים, שהעדיפו לעזור ליהודים גמורים.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין הגרמני ממאי 1939 התגוררו ברייך 72,000 בני-תערובת מדרגה ראשונה ו-42,000 מדרגה שנייה. ב-42% מנישואי התערובת לא הניבו ילדים, ב-26% נולד ילד אחד (הסופר בריאן מארק ריג זכה לפרסום רב עקב טענתו שרבבות מישלינגה שירתו בכוחות המזוינים, אך היא התבססה על אומדן שרירותי שערך).
מאות מישלינגה קיבלו את עיטור צלב הברזל, ציון לשבח על האומץ שגילו בקרבות (מתוך כ-4.5 מיליון שהוענקו במלחמה). עשרים חיילים וקצינים ממוצא יהודי זכו בצלב האבירים של צלב הברזל (מתוך כ-7,500 שקיבלוהו בסך הכל).
כמה בני-תערובת, או חשודים בהיותם כאלו, זכו לפרסום רב. אולי המפורסם ביותר היה הלמוט שמידט, מישלינג מדרגה שנייה, שכיהן כקנצלר גרמניה בין השנים 1974–1982.
הערות שוליים

↑  Beate Meyer. Wenn Spekulationen zu Tatsachen werden. "די צייט", 6 בנובמבר 2003. (בגרמנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559273805171  LCCN: sh2003006751
ציר-על

ציר-על (באנגלית: Superdelegate) הוא כינוי לציר בוועדה הדמוקרטית הלאומית של המפלגה הדמוקרטית הבוחרת במועמדה לנשיאות ארצות הברית, אשר מתמנה אוטומטית מתוקף תפקידו במוסדות המפלגה או כנבחר מטעמה. בניגוד לצירים הרגילים אשר נבחרים במערכת הבחירות המקדימות כצירים מטעם מועמד מסוים לנשיאות על מנת להצביע עבורו בוועידה (ולכן מכונים "צירים מחויבים"), צירי העל חופשיים להחליט על הצבעתם בוועידה על פי שיקול דעתם, ולשנות את החלטתם עד הרגע האחרון.
צירי העל כוללים את כל חברי שני בתי הקונגרס והמושלים המכהנים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ואת חברי הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC). מעמד של צירי-על ניתן גם לכל מי שכיהנו אי פעם כנשיאים, סגני נשיאים, יושבי ראש בית הנבחרים, ומנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט מטעם המפלגה.
צירי-העל מהווים כיום כ-20% מכלל צירי הוועידה. עקרונית, אם מערכת הבחירות המקדימות היא צמודה, צירי-העל יכולים להכריע את המרוץ. אולם בפועל, גם במקרים בהם צירי-העל היו יכולים להכריע את המרוץ, הם הצביעו ברובם עבור המועמד שניצח בבחירות המקדימות עצמן וזכה ברוב הצירים הרגילים.
מקור המושג

השם "ציר-על" אינו שם רשמי. הוא נטבע כנראה ב-1981 על ידי הפעילה הפמיניסטית סוזן אסתריץ', שייצגה בוועדה שהמליצה על הנהגת צירי-העל את מחנה טד קנדי שהתנגד לרעיון. היא השתמשה בו ככינוי ביקורתי, כדי למחות על מתן כוח רב לאנשי הממסד המפלגתי, שבסופו של דבר יהיו ברובם המכריע גברים ולבנים. אולם היום המושג איבד את הקונוטציה השלילית שלו.
היסטוריה

עד ל-1968, רוב צירי ועידות המפלגות כלל לא נבחרו בבחירות מקדימות, אלא מונו על ידי בכירי המפלגה. לאחר הוועידה הסוערת של המפלגה הדמוקרטית בשנת 1968 בשיקגו בה נבחר מועמד שכלל לא השתתף בפריימריז, מונתה ועדה מקגאוורן-פרייזר שהביאה לשינוי דרמטי בהליך בחירת הצירים לוועידת המפלגה הדמוקרטית. לקראת הוועידה של 1972 נבחרו כבר רוב צירי הוועידה בבחירות מקדימות וגם השאר נבחרו באסיפות בחירה (caucuses) ולא מונו על ידי המנגנון המפלגתי.
שינויים אלה, והמועמדים שנבחרו כתוצאה מהם - ג'ורג' מקגאוורן ב-1972 וג'ימי קרטר ב-1976 ו-1980 גרמו להרגשה שהשינויים גרמו לאיבוד שליטה של אנשי ממסד המפלגה ולהשתלטות של קבוצות שוליים שהביאו לבחירת מועמדים ליברליים מידי. אחרי ועידת מפלגה סוערת נוספת ב-1980, בה ניסה טד קנדי לשכנע צירים שנבחרו מטעם קרטר לשנות את הצבעתם בטענה שלו יש סיכוי גדול יותר בבחירות הכלליות, מונתה ועדת האנט, שהמליצה ב-1982 לשמור מקומות בוועידה למנהיגי המפלגה ונציגיה הנבחרים.  התוכנית המקורית הועידה לצירי העל כ-30% מסך הצירים הכולל, אולם בעקבות ביקורת הושגה פשרה על פיה בוועידה הראשונה בה מונו צירי על, ב-1984, הם מנו רק 14% מסך הצירים הכולל. המספר הלך ועלה בעקביות וכיום צירי העל מהווים כ-20% מכלל הצירים.
תחילה, ב-1984, המעמד ניתן באופן אוטומטי רק לראשי המפלגה בכל מדינה ולסגניהם. הדמוקרטים בקונגרס הורשו לבחור עד 60% מחבריהם לחלק מן המקומות שנותרו. יתר המקומות נבחרו על ידי המפלגה בכל האחת מהמדינות, עם עדיפות למושלים וראשי ערים גדולות. ב-1988 זכו גם כל חברי ועדת המפלגה (DNC) וכל המושלים הדמוקרטים באופן אוטומטי במעמד של ציר-על. מ-1996 נהנים ממעמד ציר-על כל חברי הקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
תפקידם של צירי העל

הרוב המינימלי הנדרש לבחירת מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית הוא מעל מחצית המספר הכולל של הצירים (מחויבים ובלתי מחויבים). תפקידם של צירי העל מקבל חשיבות אם אף אחד מהמועמדים לא זכה בבחירות המוקדמות ברוב של 50% ממספר הצירים הכולל. כאשר מספר צירי-העל עומד על כ-20%, חצי ממספר הצירים הכולל הוא כחמש שמיניות (שהם כ-62%) ממספר הצירים המחויבים.
למרות שבשיטת חלוקת הצירים במפלגה הדמוקרטית (בה גם המפסיד זוכה בצירים בכל מדינה) לא קל להגיע ל-62% מכלל הצירים המחויבים, ברוב המקרים מסתמן מועמד מנצח בשלב מוקדם יחסית של עונת הבחירות המקדימות, והוא זוכה ברוב המוחלט של הצירים בשאר ההתמודדויות. רק פעמיים מאז הנהגת מוסד צירי העל הסתיימה עונת הפריימריז מבלי שאחד המועמדים זכה ברוב הצירים המחויבים. בשני המקרים רוב צירי-העל תמכו במועמד שזכה לרוב הצירים המחויבים:
בבחירות של 1984, המתחרים המרכזיים על מועמדות המפלגה לנשיאות היו וולטר מונדייל וגרי הארט. בתום עונת הפריימריז זכה מונדייל לרוב, אולם לא לרוב מוחלט של מספר הצירים. הארט לא פרש מהמרוץ, וההכרעה על זהות המועמד התקבלה בוועידה עצמה גם באופן מעשי, ולא רק להלכה - הייתה זו הפעם האחרונה בה זהות המועמד לא הוכרעה עוד לפני כינוס הוועידה. אולם בוועידה גם רוב צירי-העל תמכו במונדייל והוא זכה במינוי המפלגה.
בבחירות של 2008, נודעה לצירי העל חשיבות מיוחדת אחרי הסופר טיוזדיי כשהתברר שכנראה אף אחד משני המועמדים שנותרו, ברק אובמה והילרי קלינטון, לא יצליח לזכות ברוב מספיק רק מקרב הצירים המחויבים. בתחילת המרוץ, כשקלינטון נחשבה כבעלת רוב הסיכויים לנצח, היא זכתה לרוב מקרב צירי-העל שהכריזו על העדפתם. היא המשיכה לאחוז ביתרון בקרבם גם זמן מה אחרי שברק אובמה החל להוביל בקרב הצירים המחויבים. בשלב מסוים מחנה קלינטון חשב שהיא תצליח לזכות ברוב כולל של צירי הוועידה רק בזכות צירי העל, אם היא תשכנע אותם שלה יש סיכוי עדיף בבחירות הכלליות. על צירי-העל הופעל לחץ פוליטי עצום משני הצדדים, וחלק ממאמצי התעמולה של מחנה קלינטון אף הופנה אליהם לא פחות מאשר למצביעים בפריימריז. ראשי המפלגה חששו שחוסר ההכרעה יביא למלחמה פנימית שתזיק למפלגה בבחירות הכלליות ולחצו על צירי העל להכריז על החלטתם עד לסוף עונת הפריימריז, ולא לחכות לוועידה עצמה. כמו כן הובע חשש שזכייה אפשרית של קלינטון במינוי בזכות הכרעה של צירי-העל שתהפוך את רצון הבוחרים כפי שהתבטא בבחירת הצירים המחויבים, תגרום לקרע חמור במפלגה.  אולם כאשר ניצחונו של אובמה בקרב הצירים המחויבים הפך לעובדה מוגמרת,  השתפר מצבו גם בקרב צירי-העל, והוא זכה לרוב גם בקרבם. עם תום ההצבעות בפריימריז פרשה קלינטון מהמרוץ, וויתרה על המשך הניסיון לשכנע את צירי העל להכריע את המרוץ לטובתה.
הערות שוליים

↑  Elain Kamarck, A History of Superdelegates in the Democratic Party, John F. Kennedy School of Government, Harvard University (14.2.2008)
עונש מוות בישראל

עונש מוות מוכר בחוק הישראלי כעונש על עבירות ביטחון, כגון חרחור מלחמה, פגיעה בריבונות, בגידה, סיוע לאויב במלחמה, ורצח עם. עד שנת 1954 כלל החוק גם עבירות רצח. למרות זאת, בתולדות המדינה הוצאו להורג שני אנשים בלבד: הקצין מאיר טוביאנסקי שהואשם על לא עוול בכפו בבגידה נגד ישראל במהלך מלחמת העצמאות, ופושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן שנתלה מכוח החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. מספר אנשים נוספים נידונו למוות בגין פשעים שונים אולם עונשם הומתק בשל התנגדות מוסרית.
היסטוריה > בזמן המנדט הבריטי

בזמן המנדט הבריטי היה עונש המוות עונש חובה על עבירת רצח, והיה עונש אפשרי על עבירות ביטחוניות (כולל נשיאת נשק ללא היתר). ערבים רבים הוצאו להורג, בפרט בתקופת המרד הערבי הגדול במהלכו נתלו כמאה חמישים ערבים. שמונה אסירים יהודים, אנשי המחתרות, הוצאו להורג על עבירות הקשורות במאבק בשלטון הבריטי. איש מהם לא הורשע ברצח או בהריגה, אלא בהחזקת נשק, בירי ועוד (שמונה אלה נמנים עם 12 עולי הגרדום).
חריג לעניין זה היה שוטר עברי בתקופת המנדט, מרדכי שוורץ, שהורשע בשנת 1938 ברצח שותפו הערבי לאוהל. בעת חקירתו במשטרה ובמהלך משפטו טען שוורץ כי הייתה זאת תאונה, אך התביעה טענה כי ביקש לנקום את מותם של יהודים בידי ערבים בזמן המאורעות ובמיוחד את מותם של דניאל סטניצקי ואיסר טנקוס ממושב כרכור ב-30 ביולי 1937. גרסתו לא נתקבלה על דעת השופטים ושוורץ נדון למוות והוצא להורג.
היסטוריה > בשנים 1948–1954

לאחר קום המדינה ועד לשנת 1954 חל במדינת ישראל עונש מוות מכוח פקודת החוק הפלילי, 1936, המנדטורית אשר המשיכה לחול בישראל על פי פקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948, שבה נקבע המשך תחולתם של חוקי המנדט הבריטי, כל עוד לא הוחלפו בחוקים ישראליים.
ביוני 1948 הוצא להורג מאיר טוביאנסקי לאחר שנשפט במשפט צבאי מהיר ובלתי חוקי. בהמשך טוהר שמו של טוביאנסקי, והאחראים להוצאה להורג נשפטו.
ב-10 בנובמבר 1949 אישר בית המשפט לערעורים את פסקי דין מוות הראשונים, שהוצאו על ידי בית משפט ישראלי מאז הקמת המדינה. שני הנידונים למוות היו מוחמד אחמד קנדיל ואחמד עבדול והאב אל קוטה מחיפה, שהורשעו ברצח סוחר סיגריות בשוק השחור ונידונו למוות בתלייה. גזר דין זה לא בוצע, שכן הנשיא חיים ויצמן המיר עונש זה בעונש של מאסר עולם, בשל התנגדותו העקרונית לעונש מוות.
ב-23 בנובמבר 1950 גזר בית המשפט המחוזי בתל אביב עונש מוות על דוד יעקובוביץ, לאחר שמצא אותו אשם ברצח בגן מאיר בתל אביב. גזר דין זה לא בוצע לאחר שבית המשפט העליון המיר את ההרשעה ברצח בהרשעה בהריגה.
ב-4 בינואר 1951 דן בית המשפט המחוזי למוות קאפו יהודי בשם יחזקאל אינגסטר. הוא הורשע במעשי פשע נגד האנושות והתעללות בעצירים יהודים במסגרת תפקידו כאחראי בלוק במחנות משנה (גריידיץ, פאולבריק ורייכנבך) של מחנה גרוס-רוזן. אינגסטר היה הראשון שנידון למוות על פי חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. עונש זה הומר ב-7 באפריל 1952 בערעור לבית המשפט העליון למאסר בפועל של שנתיים. אינגסטר שוחרר ממאסרו ב-26 ביוני 1952 מטעמי בריאות, בהתאם לצו שר המשטרה מיום 23 ביוני 1952. זמן קצר לאחר שחרורו מת אינגסטר ממחלת הסוכרת, שממנה סבל.
בתחילת שנות ה-50 הורשע יעקב מזרחי בשני מעשי רצח - רצח יצחק לוי ורצח חיים הנדלר - ונגזר עליו מוות בתלייה; בספטמבר 1953 הוקל עונשו על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי, למאסר עולם.
ב-29 במאי 1951 חנן הנשיא ששה נידונים למוות לאחר שערעורים שהגישו נדחו.
ב-2 בדצמבר 1953 נידון למוות אליהו גולדברג באשמת רצח, לאחר שש שנים יצא לחופשי לאחר שקיבל חנינה מנשיא המדינה.
נאשמים נוספים נידונו למוות בגין עבירות פליליות אך עונשם לא יצא אל הפועל לאור המתנה לכנסת להחלטתה בדבר החקיקה הראויה. כבר בדצמבר 1948 הוחלט שפסקי דין מוות יעוכבו עד להחלטה עקרונית של מועצת המדינה.
היסטוריה > ביטול עונש המוות על רצח (1954)

ביולי 1949 הועלתה לראשונה מטעם הממשלה הצעת "חוק ביטול עונש מוות", והמרתו בעונש מאסר עולם. גם בהצעה הראשונית הביטול לא היה גורף: "על אף האמור בחוק זה, אדם שיצא חייב בדין על עבירת בגידה שנעברה בשעת חירום, יהיה צפוי לעונש מוות" (סעיף 3א). ביולי 1950 הניח שר המשפטים פנחס רוזן את הצעת החוק על שולחן הכנסת. קדמה לכך ועדת מומחים שהוקמה על ידי הממשלה בנושא. הוועדה צידדה בהחזקתו של עונש המוות, תוך הגבלת תחולתו. שר המשפטים דחה את המלצותיה.
ב-16 בפברואר 1954 חוקקה הכנסת את החוק לתיקון דיני העונשין (ביטול עונש מוות על רצח), תשי"ד-1954. החוק התקבל לאחר דיונים ממושכים בכנסת, שנערכו שלא על בסיס מפלגתי, כאשר נימוקי הביטול היו מבוססים על המסורת היהודית, על שיקולי מוסר כלל אנושיים ועל מיעוט ההרתעה שבעונש המוות. עד לביטול עונש המוות על רצח, כל עוד התנהל דיון ציבורי והליכי חקיקה לביטולו, עוכב ביצוע גזר דין המוות שהוטל בפרק זמן זה על פחות מעשרה מורשעים.
בדיוני הכנסת על הביטול חברי הכנסת התייחסו לעונש המוות הנהוג במשפט העברי ולסייגים הרבים שנתנו בו שהופכים את המשפט למוסרי וצודק יותר שעולים בקנה אחד עם עקרון יהודי אחר- שהאדם נברא בצלם אלוהים, ורק צו אלוהי יכול לשלול ממנו את זכותו לחיים. בנוסף, הובאה האמירה מהמשנה כי: ”אילו היינו בסנהדרין לא נהרג אדם מעולם”מנגד לאמירה זאת באותה משנה רבן שמעון בן גמליאל אמר: "אף הן מרבין שופכי דמים בישראל".
עונשי מוות לנאצים ולעוזריהם

ב-31 במאי 1962 הוצא להורג הפושע הנאצי אדולף אייכמן על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. ערעורו של אייכמן על הרשעתו במשפטו ברצח העם היהודי בשואה נדחה על ידי בית המשפט העליון, ונשיא המדינה, יצחק בן-צבי, דחה את בקשתו לחנינה. אייכמן הוצא להורג בתלייה בכלא רמלה.
האוקראיני ג'ון איוואן דמיאניוק נדון אף הוא למוות בישראל. דמיאניוק, שהוסגר לישראל מארצות הברית על חלקו בהשמדת היהודים במחנה ההשמדה טרבלינקה בתקופת השואה, עמד למשפט שארך כשלוש שנים, החל מחודש פברואר 1987. לאחר שהורשע כ"איוואן האיום" בפשעי מלחמה ונידון למוות על ידי בית המשפט המחוזי, ערער דמיאניוק לבית המשפט העליון, ושם נתקבל ערעורו, לאחר קרוב לשבע שנים שבהן היה עצור. בית המשפט העליון לא הטיל ספק כי המדובר באדם ששימש בתפקיד ואכמן, אך קבע כי לא הוכח מעבר לכל ספק סביר כי המדובר ב"איוואן האיום מטרבלינקה". דמיאניוק גורש מישראל ב-22 בספטמבר 1993.
עמדת המשפט הישראלי בנושא עונש מוות

על פי המשפט בישראל כיום, לפי חוק בתי המשפט (עבירות שענשן מוות), תשכ"א-1961, כל עבירה שעונשה מוות תידון בבית משפט מחוזי בהרכב של שלושה שופטים, שאחד מהם שופט של בית המשפט העליון, והעבירות שבית משפט אזרחי במדינת ישראל יכול להטיל עליהן עונש מוות (בעבר בוצע בתלייה) הן:
בגידה במדינת ישראל. בחוק הישראלי, מעשה לא נחשב לבגידה (או אף לעבירה) אם נעשה בתום לב (לפי סעיף 97 לחוק העונשין), וכמו כן, עונש המוות מוטל רק אם המעשים נעשו בתקופה של פעולות איבה צבאיות של ישראל או נגדה (לפי סעיף 96 לחוק העונשין). במגבלות אלה, על פעולות הבגידה הבאות מוטל עונש מוות:
פגיעה בריבונות - ביצוע מעשה הפוגע בכוונה תחילה בריבונותה של מדינת ישראל, או הגורם בכוונה תחילה לכך ששטח כלשהו ייצא מריבונותה (סעיף 97 לחוק העונשין).
חרחור מלחמה - ביצוע מעשה המביא בכוונה תחילה לידי פעולה צבאית נגד ישראל, כדי לסייע לאויביה (סעיף 98 לחוק העונשין).
סיוע לאויב במלחמה - ביצוע מעשה המסייע בכוונה תחילה לאויב של ישראל במלחמתו נגדה (סעיף 99 לחוק העונשין).
עשיית מעשה שהוא בגדר פשע כלפי העם היהודי או האנושות או פשע מלחמה, או רצח של אדם נרדף, בתקופת השלטון הנאצי, בארץ עוינת (חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950).
השמדת עם - בעקבות הצטרפות מדינת ישראל לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, שנתקבלה על ידי עצרת האומות המאוחדות ב-9 בדצמבר 1948, חוקק החוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם. חוק זה קובע שמי שנמצא אשם בהשמדת עם דינו מיתה.