stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורנליה ראו
הערות שוליים

↑  "Cornelia Rau: the verdict". The Sydney Morning Herald. 2005-07-18. נבדק ב-2007-10-17.
↑  "Rau's sister blames cult". The Age. Australia. 2005-02-08.
↑  "How a mentally ill woman danced her way to detention". The Age. Australia. 2005-02-12.
↑  Manne, Robert. "The Unknown Story of Cornelia Rau". The Monthly. אורכב מ-המקור ב-2006-08-19. נבדק ב-2020-07-09. September 2005 edition
↑  "My sister lost her mind, and Australia lost its heart". Sydney Morning Herald. 2005-02-07.
↑  כך על פי חקירת פאלמר.
↑  "Report of Palmer Inquiry into Cornelia Rau Matter". Australian Government Immigration Minister, Senator Amanda Vanstone. אורכב מ-המקור ב-17 ביולי 2005. נבדק ב-15 ביולי 2005. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Calls mount for Immigration judicial inquiry". Australian Broadcasting Corporation. 2005-07-15.
↑  "Rau calls for Vanstone to go". Australian Broadcasting Corporation. 2005-07-15.
↑  "Rau accepts wrongful detention compo: Govt". Australian Broadcasting Corporation. 2008-02-19.; "Rau wins $2.6m compo". Sydney Morning Herald. 2008-03-07.
↑  "Cornelia Rau held in Hamburg hospital". Sydney Morning Herald. AAP. 27 בנובמבר 2008. נבדק ב-20 בנובמבר 2012.  'In the NSW Supreme Court Justice Lucy McCallum said "Cornelia Rau is a person incapable of managing her affairs, and I order her estate be managed under the (Protected Estate Act).'  (quote from March 2008) {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Akerman, Pia (28 בנובמבר 2008). "Decision to let Cornelia Rau travel baffles her family". The Australian. נבדק ב-20 בנובמבר 2012. Her sister Christine said it "defied logic" that the Guardianship Board of South Australia had permitted her to travel overseas while authorising a three- to six-month break from her medication. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Marr, David (2009-02-21). "Cornelia Rau locked up in Jordan". Sydney Morning Herald.
↑  Stavrinos, Anthony (23 במרץ 2009). "Cornelia Rau in covert return". The Age. נבדק ב-20 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
איזבל פדרו

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1934 מונטווידאו, אורוגוואי 
 פטירה:  27 באפריל 2023 (בגיל 89 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
איזבל פדרו (נקראה גם יסכה קפלן, 1934 – 27 באפריל 2023) הייתה ציירת ואדריכלית אשר במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ביצעה במצרים פעולות ריגול בשליחות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ביוגרפיה

איזבל פדרו נולדה במונטווידאו בירת אורוגוואי, אביה, יצחק פדרו, יליד פולין, היה נצר למשפחה יהודית מיוחסת מספרד, עלה לארץ ישראל בשנת 1921 עבד בארץ כחלוץ, אך לאחר כמה שנים היגר לאורוגוואי שם נולדה איזבל בשנת 1934.
בתום לימודיה התיכוניים למדה איזבל אדריכלות וציור באוניברסיטה לאמנויות במונטווידאו, היא הייתה פעילה בארגוני נוער ציוניים ובשנת 1961, בהיותה בת עשרים ושבע וגרושה, עלתה לישראל.
במוסד

בעודה עולה חדשה יצרו אנשי המוסד בשנת 1962 קשר עמה והציעו לה לפעול בחו"ל למען ביטחון המדינה. הם הסבירו לה כי בשל הרקע האישי שלה היא מתאימה לפעילות החשאית במסווה של ציירת וצלמת המחפשת אתרי נוף לציור ולצילום. איזבל נעתרה לבקשתם. בתחילה הוטלה עליה משימה לצלם בארץ אתרים צבאיים ואסטרטגיים ואם תיתפס תמנע מלגלות כי היא עושה זאת במסגרת פעולה חשאית. היא עמדה במבחנים בהצלחה. בהמשך היא אומנה בפיענוח צילומי אוויר ובקריאת מפות טופוגרפיות, שימוש בכלי נשק ובמכשיר מורס. היא אובחנה כמוכשרת לשליחות ונפגשה עם ראש המוסד איסר הראל ולאחר שפרש נפגשה עם יורשו בתפקיד מאיר עמית.
באפריל 1963 יצאה איזבל פדרו לשליחיותה. תחנתה הראשונה הייתה בפריז שם פגשה ביצחק שמיר, שהיה מפקד היחידה שהפעילה סוכנים במדינות יעד. היא יועדה להישלח למצרים, שהייתה באותה עת, תחת שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, האויבת הראשית של מדינת ישראל. בשנות ה-50 של המאה ה-20 יצאו ממצרים פעולות חבלה של הפדאיון, ולאחר מלחמת סיני נמשכו יחסי האיבה בין שתי המדינות. שמיר הכין אותה לקראת יציאתה לשליחות במצרים והיא יצאה לדרכה.
בשליחות חשאית במצרים

פרדו נכנסה למצרים באשרת תייר עם דרכון של אורוגוואי. מאחר שבדרכונה היו חותמות של מדינת ישראל היא לכלכה אותו ובקונסוליה של אורוגוואי באמסטרדם החליפה אותו לדרכון חדש אותו הציגה במצרים. היא הגיעה למצרים כשהיא מצוידת במכשיר מורס ובמכשיר רדיו לקליטת שידורים בגלים קצרים. בהגיעה למצרים הצהירה כי היא מתעתדת ללמוד ארכאולוגיה ולעסוק בציור.
תחילה התגוררה איזבל פרדו במלון יוקרה בו התארחו מצרים בני המעמדות העליונים. היא התיידדה עם ארכאולוג שערך מסעות ברחבי מצרים, והוא הסכים לצרף אותה למסעותיו. בהמשך הכירה עיתונאי מצרי בכיר המקורב לשלטון המצרי. הוא הציג בפניה קצין צבא בכיר שהזמין אותה למועדון הספורט ברובע אל זמאלק בו הייתה לה הזדמנות להכיר את נשות החברה הגבוהה. אחת מהן נהגה להיפגש עמה בקפה "גרופי" בו הסתופפו קציני צבא מצרים בכירים. מכל ההיכרויות האלה שאבה שפע של מידע מודיעיני. במסעותיה ברחבי מצרים היא סקרה בסיסי צבא ושדות תעופה צבאיים. במהלך שירותה הצליחה פדרו להשיג את התוכניות של סכר אסואן, שהיה יעד אסטרטגי בעל חשיבות עליונה. את המידע שאספה, כולל מסמכים וצילומים, שלחה לישראל באמצעות מכרים מספרד שיצאו ממצרים ושיגרו את החומר בדואר לישראל, מבלי שידעו מה כלול במעטפות. בשנת 1965, אחרי שלוש שנים של שליחות במצרים, ביקשה פדרו לחזור לישראל כדי להקים משפחה. כששבה לארץ פרשה מן המוסד.
לאחר תום השליחות

בשובה לארץ עסקה באדריכלות פנים, השתלמה באמנות והציגה את ציוריה בתערוכות באירופה ובארצות הברית. זמן לא רב לאחר שובה לארץ היא נישאה לבן עמי קפלן איש עסקים מראשון לציון שבצעירותו היה חבר האצ"ל, נעצר על ידי הבריטים והיה כלוא למעלה משלוש שנים במחנה המעצר בלטרון. ולאחר קום המדינה היה פעיל בתנועת החרות. לזוג נולדו שני בנים. בהמשך היה בן עמי קפלן מועמד מטעם הליכוד לראשות העיר ראשון לציון וכיהן כחבר מועצת העיר. הוא נפטר בשנת 2005. איזבל המשיכה שנים רבות לעסוק בעיצוב פנים. התגוררה בתל אביב.
פדרו נפטרה ב-ז' באייר ה'תשפ"ג, 27 באפריל 2023.
הערות שוליים

↑  שמעון כהן, האישה שלנו (שלא הכרנו) בקהיר, באתר ערוץ 7, 8 במאי 2023
אני רוצה לחיות (שיר)

"אני רוצה לחיות" (מוכר כ"לחיות" או "רוצה לחיות") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור באוגוסט 1995, בהוצאת חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי ומיני-אלבום הבכורה שלה, איפיטמפה (1995). את השיר כתבה חנה גולדברג לצד הלחנה והפקה של עופר ניסים.
השיר דורג במקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי חנה גולדברג והולחן והופק על ידי עופר ניסים. מילות השיר עוסקות במערכת יחסים של אישה וגבר. הוא פוגע בה ושם את עצמו בראש סדר העדיפויות שלו. בהתחלה, הופץ השיר בשם "לחיות" בלבד אך בהמשך הוחלט לקרוא לו "אני רוצה לחיות", אם כי במספר מקומות נקרא "רוצה לחיות" בלבד.
בריאיון לראש אחד שאירע ביולי 1995 דיברה אינטרנשיונל על השיר והצהירה: ”כולנו רוצים לחיות עד כמה שאנחנו יכולים, אבל הדבר החשוב ביותר הוא איך לחיות את החיים שלנו. כולנו צריכים להשתמש בכל רגע כדי ליהנות מהחיים ולעשות כיף. אנחנו חיים רק פעם אחת”.
הצלחה

ב-20 באוגוסט 1995 נכנס "אני רוצה לחיות" למצעד הסינגלים השבועי העברי של רשת ג' ודורג במקום השישי. ב-17 בספטמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שלושה שבועות ברציפות. ב-10 בדצמבר יצא השיר מהמצעד לאחר 11 שבועות רצופים מאז כניסתו.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | המצעד העברי השבועי של רשת ג' | 1 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כלל העולם | אוגוסט 1995 | תקליטור | IMP דאנס |  |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  דנה אינטרנשיונל - אני רוצה לחיות (באנגלית), 1995, נבדק ב-2023-06-23
↑  10.12.1995 – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 20 באוגוסט 1995, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 17 בספטמבר 1995, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 1 באוקטובר 1995, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 22 באוקטובר 1995, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 10 בדצמבר 1995, פזמונט
| דנה אינטרנשיונל |
| --- | --- | --- |
| אלבומים • סינגלים • וידאוגרפיה • שירים | אלבומים • סינגלים • וידאוגרפיה • שירים |  |
| אלבומי אולפן | דנה אינטרנשיונל • אומפטמפה • איפיטמפה • מגנונה • חופשייה • יותר ויותר • החלום האפשרי • הכל זה לטובה |  |
| אלבומים אחרים | דיווה – האוסף • האלבום • אוסף הסינגלים • 101 כלבים דלמטים |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1998 • אירוויזיון 2011 • עופר ניסים • "דנה קמה" • "מחווה לדנה אינטרנשיונל" |  |
| דנה אינטרנשיונל – שירים |
| --- | --- | --- |
| דנה אינטרנשיונל | "פטה מורגנה" • "סמר-מר" • "מי שלא רוצה אותי" • "משחק הדמעות" • "No Alibi" • "ערוסה" • "Yes Sir, I Can Boogie" • "סעידה סולטנה" (2015) • "דנה אינטרנשיונל" • "ההצגה חייבת להמשך" |  |
| אומפטמפה | "לילה טוב אירופה" • "פטראנס" • "אני לא יכולה בלעדיך" • "ישנן בנות" • "Umpatampa" • "Qu'est-Ce Que C'est?" • "Right Now" •‏ "100% גבר" • "בתולה" • "Zomba" • "דרור יקרא" • "נוסעת לפטרה" |  |
| איפיטמפה | "אני רוצה לחיות" • "מי שלא רוקד עומד" • "פלאש גורדון" • "לילה טוב אירופה" • "דנה אינטרנשיונל" • "Qu'est-Ce Que C'est?" • "בתולה" |  |
| מגנונה | "מגנונה" • "Let Kiss" • "דון קיחוטה" • "יש בו אש" • "I'm Gonna Let" ‏• "Cinquemilla" • "מנפנפת" • "אות משמים" • "סיפור אהבתם של חס וחלילה" • "בוא" |  |
| דיווה – האוסף | "Power" • "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" • "זמר שלוש התשובות" |  |
| חופשייה | "Dror Yikra (Traditional Prayer for Freedom)" •‏ "Free" • "מוכר הפרחים" • "Love Is All There Is" •‏ "Language of Love" • "עד סוף הזמן" • "La Vita è Bella" •‏ "Tease Me" •‏ "Glamorous" • "אני אוהבת" • "This Is the Night" •‏ "If You Don't Love Me The Way I Am" •‏ "Woman in Love" •‏ "Diva" |  |
| יותר ויותר | "ניצחתי" • "תן לחיות" • "אלף ימים של אהבה (קשר)" • "יותר ויותר" • "לקום בבוקר" • "אתה הורס" • "אתה הדי.ג'י. שלי" • "הרגשה טובה" • "שיר" • "בדרך אל החופש" • "הכל יהיה ורוד" • "ואחרי הכל" • "עד סוף הזמן" |  |
| החלום האפשרי | "עד היום" • "תחלום" • "תגיד לי, מי?" • "מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" • "החלום האפשרי" • "בסוף יהיה טוב..." • "רק לא היום" • "Gotta Move On" •‏ "Superman" • "סיפור קצר" • "ניצחתי" (גרסה אקוסטית) |  |
| הכל זה לטובה | "הכל זה לטובה" • "יום הולדת" • "בראשית" • "לא מאמינה" • "יאללה באלגן" • "סרט הודי" • "Love Boy" • "את מוכנה" • "איפה הלב" • "אתה ממגנט אותי" • "יום אחר" • "חורבות האהבה" |  |
| שירים אחרים | "Power" • "וזה לא מה ש..." • "במקום הכי נמוך בתל אביב" • "האם זו אהבה" • "עליי" • "Ding Dong" • "כשהגברים רוקדים" • "מה לעשות?" • "Loca" • "עיר שלמה" • "Down on Me" • "ילדים זה שמחה" • "אמונות קטנות" • "We Can Make It" • "רותי" • "יש לי אהבה (לה קוסטה)" • "נשארת איתך" • "Diva to Diva" •‏ "Just the Way You Are" • "מקהלה עליזה" • "אחלה גבר" • "לה קוקרצ'ה" • "Big D*** Energy" • "הכרזת מלחמה" • "שקיעה אחת" • "הכוס הכחולה" • "תדליקו את האור" |  |
פשמישל

ערך זה עוסק בעיר בפולין. אם התכוונתם לנסיך בוהמיה האגדי, מייסד שושלת פז'מיסל, ראו .
פְּשֶׁמִישְׁל (בפולנית: Przemyśl, ביידיש: פשעמישל ובכתבים הרבניים: פרעמיסלא) היא עיר בדרום-מזרח פולין, בחבל גליציה ההיסטורי. בעת מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה, ולאחר מכן נבנה בה גטו (פול') גדול, ובו יותר מ-20,000 יהודים, שרבים מהם נספו בשואה.
היסטוריה

התיישבות באזור מוכרת עוד מהמאה ה-9. ידוע שבשנת 981 היישוב נכבש על ידי רוס של קייב. במשך השנים עבר השטח מרוס של קייב לפולין ובחזרה. בשנת 1340 העיר עברה לפולין עד 1772. במסגרת חלוקת פולין הראשונה העיר עברה לשליטה של אוסטרו-הונגריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו קרבות קשים סביב מבצר העיר, שהצליח לעצור את הכוחות הרוסים העדיפים מספרית, זמן רב. בסופו של דבר הצבא הרוסי כבש את העיר ויותר ממאה אלף חיילים אוסטרים נשבו. במתקפת נגד שנה מאוחר יותר העיר נכבשה בחזרה בידי הצבא הגרמני והאוסטרו-הונגרי. אביגדור המאירי השתתף בקרבות בגזרה זו, ומתאר, בספרו השגעון הגדול, את השתתפות היהודים בקרבות אלו, ובמיוחד את גבורתה של יחידה יהודית במוצהר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה קמה ממשלה מקומית עם נציגי הלאומים השונים בעיר: פולנים, יהודים ואוקראיינים. אך קבוצת מורדים אוקראינים כבשה את חלקה המזרחי של העיר, ועצרה וכלאה את ראש הממשלה המקומית ושריו. בצד המערבי שלטו פולנים, ועם הקמת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, הצבא הפולני הגיע לעיר, ולאחר אולטימטום כבש גם את חלקה המזרחי.
במלחמת העולם השנייה בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב חלקה המזרחי עבר לברית המועצות. במהלך מבצע ברברוסה העיר נכבשה בידי הגרמנים.
החל משנת 1945 היא חלק של פולין.
הקהילה היהודית

נותרו עדויות על התיישבות יהודית בפשמישל כבר בסוף המאה ה-11.
הקהילה היהודית > התקפות, עלילות דם והשריפה הגדולה

בשנת 1628 (ה'שפ"ח) רחוב היהודים הותקף. בית החולים היהודי וחנויות של יהודים נבזזו. זאת בעקבות שני עשורים של טענות נגד הסוחרים היהודים בידי ה"בורגרים" - סוחרים ממעמד ביניים ממוצא גרמני בעיר.
שנתיים לאחר מכן אשה נוצרייה העידה בבית המשפט שיהודי בשם משה (מושקו) שמוקלר פיתה אותה לגנוב ולהביא לו מלחם הקודש הנוצרי. האשה והיהודי הועלו על המוקד (בט"ז בניסן ובכ"ד בניסן בהתאמה), ויום כ"ד בניסן נקבע לתענית בקהילת פשמישל לדורות, לזכר אירוע זה.
בשנת 1678 (ה'תל"ח) הרובע היהודי בעיר נשרף, והאציל (סובייצקי) דחה את מועד פרעון החובות של היהודים, על מנת להקל עליהם להשתקם.
בשנת 1759 (ה'תקי"ט) נערך בפשמישל משפטם של שישה יהודים, בהם אשה אחת, המואשמים בעלילת דם שרצחו ילד נוצרי על מנת להשתמש בדמו לאכילה עם מצות בפסח. האשה הושלכה לכלא והגברים נידונו למוות, ונהרגו.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם הראשונה ואחריה > המצור הרוסי והמצודה תחת השלטון האוסטרי

במלחמת העולם הראשונה כ-8000 יהודים נותרו בעיר בעת המצור הרוסי הראשון על העיר, רבים מהם סייענים אזרחיים לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. בי"ג באלול תרע"ד, 3 בספטמבר 1914, מפקד הגרמנים באזור, הגנרל קונרד, העביר את מפקדתו מפשמישל לנובי שץ, על פי פקודות המטה הגרמני, לאחר שאלו הזהירוהו שלא יצליחו לספק לו סיוע. הגרמנים הצליחו להדוף את ההתקפות והמצור הוסר בהושענה רבה, כ"א בתשרי תרע"ה, 11 באוקטובר 1914.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם הראשונה ואחריה > המצור הרוסי השני

חודש פחות יום אחר כך, החל מצור שני, כאשר שש אוגדות רוסיות מקיפות את המתחם.
דואר היה מגיע עם יוני דואר, בעזרת בלוני מימן ובהטלה ממטוסים. לעיתים הדואר נפל בשטח הרוסי. אלו בדקו אותו והעבירו אותו לחיילי הצבא האוסטרו-הונגרי לאחר צינזור.
ב-13 בפברואר 1915 (כ"ט בשבט, תרע"ה) דיווחו עריקים של הצבא האוסטרו-הונגרי לרוסים שהמזון היחיד שנותר בפשמישל היה שימורי בשר סוס. דברים אלו דווחו בעיתון הלונדון דיילי ניוז למחרת. רוב היהודים נותר בעיר, למרות פינוי כפוי בחלקו של תושבים אמידים, ולמרות שתי תקופות המצור. עקב המצב החלו להתגלע מתחים בין הלאומים השונים בתוך הצבא האוסטרי, בעיקר בין גרמנים לסלאבים, כולל תליית חשודים בריגול, והוצאתם להורג בכיתות ירי. החיילים היהודים הוצאו מתוך יחידותיהם והועברו ליחידה נפרדת המיוחדת להם, ששירתה במפקדה שבתוך העיר.
בתקופה זו, שלש מתקפות גדולות של הצבא הגרמני להצלת הנצורים האוסטרים בפשמישל נכשלו. במתקפה השלישית התקבלה הודעת טלגרף לפיה על הכוחות הנצורים לפרוץ החוצה. הרוסים הצליחו לפענח את הצופן הגרמני, אם כי גם בלעדיה סיכויי ההצלחה היו קלושים.
ב-17 במרץ (ב' בניסן), הרוסים הציעו מעבר חופשי לכל מי שירצה לצאת. תותחים כבדים הובאו לראשונה למערכה והחלה הרעשה כבדה.
תוך שלושה ימים חומות המבצר נהרסו והופלו במקומות רבים והאוסטרים החלו לברוח תוך השמדת ציוד ומזון. הם פוצצו את כל הגשרים ואת הנשק הכבד שברשותם.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם הראשונה ואחריה > הכיבוש הרוסי וגירוש היהודים

ב-22 במרץ (ז' בניסן) העיר נכנעה, ובה כ-123,000 חיילים ופצועי לחימה ואלה הועברו 10,000 ליום למזרח. היו 15,000 חולי טיפוס וכולירה. המפקד הרוסי פרסם כרזות לפיהם התושבים יראו עצמם כאזרחי ממלכת רוסיה והפליטים היהודים מוזמנים לשוב לביתם. מפקד האוסטרים, הגנרל קוצ'מנק רשם בזכרונותיו שהוא חש אי-נוחות ממסירת האוכלוסייה היהודית הלא מוגנת לידיהם. החל שוד החנויות היהודיות בידי הקתולים שבעיירה בעיקר מחסני שיכר וחנויות תכשיטים, בחסות חיילים רוסים שהזהירו את היהודים שיישלחו לסיביר אם יתנגדו. היהודים הואשמו בידי האוכלוסייה והחיילים בניצול המצב ובניסיונות התעשרות ממכירת מצרכים במחיר מופקע.
הרב גדליה שמלקיש רב העיר החרדי שהצטרף לתנועת המזרחי הציונית ונחשב רבה של התנועה בגליציה, החליט להישאר בעיר עם קהילות היהודים שנותרה בה. הוא נקרא מספר פעמים באישון ליל אל המפקדה הרוסית, להגן על היהודים מפני עלילות בדבר בגידה.
בחג הפסח, יום שלישי, 30 במרץ, (ט"ו בניסן תרע"ה) הרוסים התעללו ביהודים אחדים, בין היתר תפסו את הרבי מברז'אן הקשיש, גזזו את זקנו ואת פאותיו, קשרו אותו לסוס וסחבו אותו ברחבי העיר. הרוסים גם הכו את אשתו. ב-8 באפריל יהודים שנאספו בידי הרוסים לעבודות ניקוי בכפייה, הוכו קשות. הרוסים ובראשם הקצינים ומפקד המשטרה המקומית הרוסית החלו לשדוד רהיטים וכלי בית ולשלוח אותם ברכבת לביתם, דבר שהביא לביקורת רבה מצד התושבים ולשבירת האמון. באחד הימים, בעל חנות שיכר יהודית מחה בפני חיילים רוסים שעסקו בשוד החנות שלו. אחד החיילים דקר אותו למוות בכידון הרובה שלו.
ימים מעטים לאחר החג, בקיץ 1915, בשבת, 17 באפריל, ג' באייר ה'תרע"ה, עצרו הרוסים את כל הגברים מגיל 15 עד 50, בטענה שהם מחפשים חיילי אויב שהתחמקו משבי. בסיום המהלך שולחו כ-15,000 איש לרוסיה ובמיוחד לסיביר. לפי עדותה של הלנה יבלנוקה, נוצרייה מיוחסת שגרה בעיר, עוד קודם לחג הרוסים דיברו על כך שיתנו ליהודים "לאכול את המצות שלהם ואחר כך כבר יטפלו בהם." הרוסים המתינו להתכנסות היהודים לתפילת השבת בבתי הכנסת ואז נכנסו עם שוטים והובילו אותם תוך הצלפה בקשישים ובנכשלים, מדרבנים אותם אל מקום האיסוף לקראת גירושם הכפוי. בין 15,000 העצירים המגורשים היו כ-4000 גברים יהודים בגיל צבא, אף שמעולם לא שירתו בצבא ובוודאי לא בזה האוסטרו-הונגרי. הם נשלחו רגלית ללבוב, ומשם ברכבת לרוסיה. ב-25 באפריל 1915 הצאר ניקולאי השני ביקר בפשמישל ושהה בבית משפחת פרנקל, היהודית, בעלת טחנת הקמח. נאסר על שארית היהודים בעיר להביט אל הרחוב, ושורות חיילים לאורך הרחובות פנו אל הבתים על מנת להבטיח זאת.
ב-30 במרץ התקבלה הוראת ארטמנוב, ראש העיר הממונה, האוסרת על יהודים בעלות על חנויות, והם אולצו למכור אותן או למסור אותן לקתולים תושבי המקום. ימים אחדים לאחר מכן שארית יהודי פשמישל גורשו מן העיר המבוצרת. הרב שמלקיש מונה בידי הרוסים לארגן את העזיבה המסודרת של יתרת יהודי העיר ברכבות שהוקצו לשם כך, והיה האחרון שעזב, ביום שני, 10 במאי, כ"ו באייר. שני בניו של הרב הוגלו לסיביר עם העצורים "השבויים", ואחד מהם נפטר שם מטיפוס הבהרות. תושביה הנוצרים נלקחו לעבודות כפייה, כולל ילדים.
ב-12 במאי לאחר הפסד הכוחות הרוסים בגרליץ, החלה הפצצת העיר בידי הגרמנים. הושלכו פתקים ממטוסים הקוראים לאזרחים שלא לדאוג ושאין רואים בהם חלק מן הלחימה. היו שמועות על כך שקוזקים תפסו כפריים בסביבה וירו בהם לתוך קברים שהם נאלצו לכרות לעצמם.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם הראשונה ואחריה > חזרת יהודי פשמישל לאחר הכיבוש הגרמני המחודש

ב-3 ביוני 1915 (כ"א בסיון) העיר נכבשה שוב בידי מעצמות המרכז (או "שוחררה" כפי שהרב שמלקיש כתב בזכרונותיו). קהילת יהודי פשמישל שלחה לקיסר פרנץ יוזף מברק, בו הם ברכו על גבורת חיילי המולדת, ואיחלו לו שהאל ישמור עליו ויצליח את צבאו. בתגובה פרנץ יוזף הודה לשולחים ונתן כתב הרשאה ליהודי העיר לשוב לבתיהם. הרב חזר לעיר ומצא שהיא כמעט ריקה מתושביה, ותנאי המחיה בה קשים. לאחר שהות בווינה במשך שנה, הוא חזר לעיר שוב ב-1917 לקהילה שהחלה לצמוח מחדש.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם הראשונה ואחריה > המשמר היהודי בימי תום מלחמת העולם

עם תום המלחמה והפסדם של מעצמות המרכז, הוקם משמר יהודי (מטעם "השומר הצעיר") בעיר, רובו אברכים ובחורי ישיבה, שלקח נשק ממחסני הנשק של הצבא האוסטרי, יחד עם קבוצות צבאיות של תושבי העיר האוקראינים והפולנים. המשמר היהודי שיתף פעולה עם שני הצדדים שהתייצבו משני צידי נהר הסן, אך גם חטף אש משני הצדדים, ללא הרוגים.
האוקראינים והפולנים פרקו את היהודים מנשקם לאחר שלשה ימים ואלו נותרו, בהסכמה, מחוץ למאבק. הצבא הפולני הגיע ראשון, וכבש את העיר כולה. החל מסע פרעות נגד יהודי העיירה השבים. נהרגו חמישה עשר יהודים ורכוש רב נהרס.
לדברי הרב שמלקיש יהודי אחד בלבד נורה ונהרג במהלך המלחמה, ורבים מאנשי המשמר היהודי נעצרו כמשתפי פעולה, אך שוחררו מאוחר יותר. כמו כן חנויות ובתים נשדדו במהלך הכיבוש.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם הראשונה ואחריה > בין המלחמות

עד מלחמת העולם השנייה פעלו בעיר חמישה בתי כנסת גדולים: בית המדרש הגדול, ה"טמפל" (של הניאולוגים), הקלויז (של החסידים), בית הכנסת הישן ה"שול", ו"מניין הירט".
בין המלחמות, החל משנת 1934, אחד מאדמו"רי סדיגורה, רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן, התגורר בעיר ואף הקים בה ישיבה בשם 'משיבת נפש', אך עלה לישראל ב-1939, ממש לפני כיבוש פולין בידי הגרמנים.
הרב גדליה שמלקיש, מנהיג המזרחי בגליציה ואחיינו של הרב יצחק יהודה שמלקיש, שימש כראב"ד פשמישל (כמו גם כראב"ד קולומיה) גם בתקופה זו.
תנועות וארגונים ציוניים רבים היו פעילים בפשמישל, כמו ויצו, קרן היסוד, קק"ל, הנוער העובד, הרצליה, בני עקיבא ועזרא, וב-1937 נרשמו 2294 שוקלים - נותני 'שקלים' המהווים הרשאה להשתתפות בקונגרס הציוני.
בעיר הודפסו 11 עיתונים ביידיש בעברית ובפולנית, בהם שני עיתונים יומיים ביידיש.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה והשואה

ב-1933 18,000 תושביה היהודים של העיר היוו 28% מהאוכלוסייה. עם הפלישה לפולין גאתה אוכלוסייתה היהודית של פשמישל והגיעה לכדי 22,000 יהודים, לפחות 4,000 מהם פליטים, שסמכו על מעמדה המבוצר של העיר וקשרי היהודים עם הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה והשואה > לקראת חלוקת העיר

פשמישל נכבשה על ידי הגרמנים מידי הפולנים עשרה ימים לאחר תחילת הפלישה לפולין, ביום השני של ראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939).
יומיים לאחר הכיבוש, בימים הראשונים של עשרת ימי תשובה ה'ת"ש (מ-16 בספטמבר ועד 19 בספטמבר 1939) החל טבח ביהודי העיר, שנלקחו למקומות שונים ונורו או נקברו חיים בבורות. אחד מקברות האחים הללו, בבית הקברות היהודי בעיר נחקר לאחר המלחמה, ועליו הוצבה מצבה עם שמות 102 נרצחים שזוהו במקום, בעיקר ממנהיגי היהודים והמשכילים. בנוסף, במקומות שונים נערכו רציחות של פליטים וחסרי אזרחות, שבתקופה זו עדיין היו מיעוט בעיר. הגרמנים נהגו בתחילה לקחת עובדי כפייה ולהחזירם בשלום לבתיהם בתום יום העבודה. אך לאחר זמן קצר עובדים בודדים החלו להיעלם, ואחר כך קבוצות שלמות של עובדים. בסך הכל נרצחו כ-600 יהודים בימים אלו, בעיקר פליטים ממערב פולין.
בשבוע שלאחר הרציחות הראשונות העיר חולקה לשניים, משני צידי נהר הסן, כאשר עיקר העיר הישנה בצדו המערבי של הנהר נותר בידי הגרמנים והיתר בידי הרוסים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הגרמנים הודיעו ליהודי הצד המערבי של העיר שעליהם לעזוב. אשת הרופא היהודי, הגב' ברודנר, נשלחה לשוחח עם ראש העיר בלדיני (נרצח מאוחר יותר בידי הרוסים) ועם המושל הצבאי הגרמני, בתקווה לשנות את ההוראה. ראש העיר הודיע לה שיש לו עיסוקים חשובים יותר מאשר מצב היהודים. ואילו המושל הצבאי אמר שלא שמע על הוראה זו, וקבע שהם יכולים להישאר בבתיהם. בעקבות הודעתה למועצה היהודית על תגובות הבכירים, החלה עזיבה חפוזה של היהודים בשחיה או בסירות, מכיוון שרק גשרים צבאיים נותרו על הנהר, ונאסר על אזרחים לחצות עליהם. פולנים רבים נעמדו על הגדות על מנת לחזות בגירוש.
בעת נסיגת הגרמנים מצידו המזרחי של הסן, והעברת השלטון לרוסים בערב יום כיפור ה'ת"ש הגרמנים שרפו את בית הכנסת (הטמפל) הניאולוגי, ואת בית הכנסת הישן, מבנה אבן מ-1592 שהחליף את בית הכנסת הראשון שהיה עשוי כולו עץ. בשנת 2006 במוזיאון בגרמניה הוצג ציור דיוקן של קצין גרמני מצויר על גבה של יריעת ספר תורה מאחד מבתי הכנסת הללו בפשמישל.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה והשואה > פגיעות הסובייטים ביהודים

הרוסים נכנסו לעיר רק שבוע לאחר מכן, בעת חג הסוכות. יהודים רבים חזרו לצד הרוסי עם כניסתם של אלו, אך כל המוסדות היהודיים הוצאו מחוץ לחוק, והציוד בהן הוחרם. בין היתר בית החולים היהודי, בית היתומים ובית הספר שבו למדו ביידיש, הועברו לרשויות והפסיקו לפעול תחת זהות לאומית. רוב הפעילים הציונים עזבו את העיר מפחד לחקירת נ.ק.ו.ד. המשטרה החשאית הסובייטית. כל המפעלים, ש-90% מהם היו בבעלות יהודית, הולאמו. המשרות הממשלתיות שניתנו ליהודים לא שילמו מספיק למחיה, ויהודים רבים נאלצו למכור את חפציהם האישיים. פעילים ציוניים נעצרו ונשפטו במשפטי בזק, לעונשים של 10 ו-15 שנה בכלא. בבית הכלא שנועד ל-300 איש לכל היותר, הוחזקו באופן קבוע כ-1500 איש, שהואשמו בריגול או בגידה.
בסביבות חג הפסח (מאי 1940) כ-7000 מהפליטים היהודים השוהים בצד הרוסי, בעיקר יהודים מאזור שלזיה, גרמניה ואוסטריה, הוגלו לרוסיה האסייתית.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה והשואה > הממשל הצבאי הגרמני בפשמישל, גירוש היהודים בחזרה למזרח העיר

ב-27 ביוני 1940 הגרמנים הקימו מנהלת אזורית בפשמישל, במסגרת מדינת הגנרל גוברנמן (השלטון הכללי - השלטון הגרמני האזרחי במזרח אירופה). יחד עם הקמת המנהלת, יהודי הצד המערבי (הגרמני) של העיר גורשו למזרחה, חלקם בכח הזרוע ובשחייה מעבר לנהר, תוך שוד רכושם. קבוצת זקנים ונשים שנותרו בעיר הועברו לשני בניינים בצידה המערבי של העיר. שנתיים לאחר מכן בניינים אלו יהיו יסוד לגטו העתידי.
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה והשואה > הגיטו בפשמישל, מסירת ה'צעירים' למחנה ההשמדה ינובסקה וגירוש היהודים למזרח העיר

הגרמנים החלו בשכנוע היהודים בכדאיות המעבר שלהם לשכונה בת 10 בניינים, שבהמשך ב-15 ביולי הפכה לגטו סגור.
הגרמנים מינו יודנראט לגטו בראשות ד"ר איגנץ דולדיג, שהרחיב את היקפה ל-20 איש, רבנים, רופאים ופוליטיקאים. וגם הקימו יחידת משטרה יהודית.
כמו כן הגרמנים הקימו לשכת עבודה בראשות פקיד אוקראיני, לשכה שחייבה את רוב היהודים בעבודות פרך משפילות, בהנחיית תושבי האזור ממוצא גרמני. שחרור ניתן רק לבעלי נכות קשה באישורו של ד"ר שמחה טננבוים.
שמועות על מהומות ופגיעות של נוצרים אוקראינים ופולנים ביהודים בטורניוו ובריישא הגיעו לידיעת המשטרה היהודית, והשלטונות הגרמניים הבטיחו להנהגה היהודית את "הגנתם" אם היהודים יתנהגו כראוי, וימסרו 1000 צעירים לעבודה במחנה ליד לבוב. ועדה הוקמה בראשות מספר ממנהיגי היהודים שבחרה את "הצעירים", בעיקר פליטים, ללא קשר לגיל ואלו נשלחו ב-18 ביוני 1942 למחנה השמדה ינובסקה בלבוב. שמועות שמעולם לא אומתו נסבו בעניין שוחד ורשימות כפולות שניהל ד"ר טננבוים. הנועדים לגירוש נשמרו על ידי המשטרה היהודית, ונלקחו בידי הגסטפו ושוטרי שופו(אנ') אל הקרונות. בעת הגירוש, קרובי משפחה שבאו להיפרד או למסור חבילות נורו בידי הגרמנים ברחוב ובסביבות התחנה, בתואנה שהם מהפועלים במשלוח המנסים לברוח.