stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי האריס

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1956 (בן 68) יוקוסוקה, יפן
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  בית הספר לשירות חוץ ע"ש אדמונד ולש  האקדמיה הימית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1978–2018 (כ־40 שנה)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת סיור VP-46 של הצי האמריקאי  מפקד כנף סיור אווירי 1 של הצי האמריקאי  סגן ראש המבצעים הימיים  מפקד כוח המשימה המשותף בבסיס גואנטנמו  מפקד הצי השישי של ארצות הברית  מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית  מפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מבצע קניון אל דוראדו  מלחמת המפרץ  מלחמת עיראק  מלחמת אפגניסטן  מבצע שחר האודיסאה
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה (3)  מדליית השירות המצוין של הצי (3)   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (3)  לגיון ההצטיינות (3)  כוכב הארד (2)  מדליית האוויר
 תפקידים אזרחיים
 שגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית
 
הארי בינקליי האריס (באנגלית: Harry Binkley Harris; נולד ב-4 באוגוסט 1956) הוא אדמירל בדימוס בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. מיולי 2018 עד ינואר 2021 כיהן כשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית.
ביוגרפיה

האריס נולד ביוקוסוקה שביפן, בן לאם יפנית ואב ששירת בצי ארצות הברית. הוא גדל בטנסי ובפנסקולה שבפלורידה.
ב-1978 סיים לימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת הסיף של המוסד.
האריס התגייס לצי ארצות הברית, הוא בחר לשרת בכוחות האוויר, אך מכיוון שהיה קצר ראייה לא יכול היה להיות טיס והוכשר כאיש צוות אוויר. הוא שירת כאיש צוות במטוסי P-3C אוריון בטייסת הסיור VP-44, שימש קצין טקטי על נושאת המטוסים "USS Saratoga" בתקופה שהשתתפה בתקרית חטיפת "אקילה לאורו" ב-1985 ובתקיפה האמריקאית בלוב ב-1986. במלחמת המפרץ שימש קצין מבצעים בטייסת VP-4 שהוצבה במפרץ הפרסי. הוא פיקד על טייסת הסיור VP-46, פיקד על בסיס התעופה של הצי באי וידבי שבמדינת וושינגטון ופיקד על כנף סיור אווירי 1 של הצי במהלך מלחמת אפגניסטן.
ב-2002 מונה לקצין מבצעים של הצי החמישי ועסק בתכנון פעילותיו לקראת מבצע חופש לעיראק. ב-2004 הוצב במטה הצי כקצין תכנון לנושא הגנה מפני פעולות טרור.
בשנים 2006–2007 שימש מפקד כוח המשימה המשותף בבסיס גואנטנמו. בתקופת פיקודו התאבדו שלושה עצירים זרים שהוחזקו במתקן המעצר בבסיס, האריס טען שההתאבדות הייתה מעשה מלחמתי נגד ארצות הברית, ולא נבעה ממצוקה.  בשנים 2007–2008 שירת כקצין מבצעים של פיקוד דרום של ארצות הברית ולאחר מכן שירת כסגן ראש המבצעים הימיים במחלקת ההגנה.
בנובמבר 2009 מונה למפקד הצי השישי של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2011. במסגרת זו פיקד על כוחות הצי במהלך התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (מבצע שחר האודיסאה). בתפקידו הבא שימש עוזר לראש המטות המשולבים. באוקטובר 2013 מונה למפקד צי האוקיינוס השקט.
במאי 2015 מונה למפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, הפיקוד הגדול ביותר במחלקת ההגנה, הוא שירת בתפקיד במשך שלוש שנים, עד מאי 2018.
במהלך הקריירה הצבאית שלו צבר למעלה מ-4,400 שעות טיסה, כולל כ-400 שעות טיסה במשימות סיור קרביות. הוא היה הקצין הוותיק ביותר בצי מקרב אנשי צוות האוויר ועל כן נשא את התואר "הינשוף האפור" ("Gray Owl").
בפברואר 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי בחר בהאריס לכהן כשגריר ארצות הברית באוסטרליה, בעקבות ההתפתחויות ביחסי ארצות הברית-קוריאה הצפונית, הוחלט על מינויו לשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית והוא נכנס לתפקידו ביולי 2018 וסיים את כהונתו בינואר 2021.
הערות שוליים

↑  הארץ‏, מפקד גואנטנמו: התאבדות העצירים היא מעשה מלחמתי, באתר וואלה, 11 ביוני 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019103387  VIAF: 22156495386817561696   WorldCat (עם VIAF): 22156495386817561696
קורט טיד

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1956 (בן 68) ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית  University of Bordeaux 1  Porter-Gaud School  Joint Forces Staff College 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1978–2018 (כ־40 שנה)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר  מפקד המבצעים הימיים במפרץ הפרסי  מפקד הצי הרביעי של ארצות הברית  ראש אגף מבצעים במטות המשולבים  עוזר יושב ראש המטות המשולבים  מפקד פיקוד דרום של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת עיראק  מבצע חירות מתמשכת
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה (2)  מדליית השירות המצוין של הצי   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות (4)
 
קורט וולטר טיד (באנגלית: Kurt Walter Tidd; נולד ב-26 במרץ 1956) הוא אדמירל בדימוס בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
ביוגרפיה

טיד הוא בנם של מרגרט ואמט טיד. אביו היה תת-אדמירל בצי ארצות הברית ואחיו הגדול מרק שירת כאדמירל משנה ושימש הכומר הראשי של הצי. ב-1974 סיים את לימודיו בתיכון בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
ב-1978 סיים תואר ראשון באקדמיה הימית של ארצות הברית, ב-1986 סיים תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת בורדו בצרפת והוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של המטות המשולבים.
בתום לימודי באקדמיית הצי התגייס לצי ארצות הברית. הוא שירת כקצין קשר ומכונות במשחתת הטילים המונחים USS Semmes, כקצין מכונות בנושאת המטוסים USS America, סגן מפקד קבוצת המשחתות והסיירות 8, קצין מבצעים במשחתת USS Deyo, קצין מטה במשחתת USS Leftwich, בשנים 1997–1998 פיקד על המשחתת USS Arthur W. Radford. בשנים 2004–2005 פיקד על פלגת המשחתות 50, על כוח המשימה 55 ועל המבצעים הימיים במפרץ הפרסי. בשנים 2008–2009 פיקד על קבוצת התקיפה 8 כמפקד נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר. בשנים 2011–2012 פיקד על הצי הרביעי של ארצות הברית ומפקדת כוחות הצי של פיקוד דרום.
תפקידי המטה שלו כללו שירות כמתכנן אסטרטגי בלשכת ראש המבצעים הימיים ובמפקדת נאט"ו, שירות בחטיבת התכנון והאסטרטגיה של הצי במחלקת ההגנה, אנליסט בלשכת מזכיר הצי של ארצות הברית, בשנים 1998–2001 שימש עוזר לענייני מבצעים במפקדת הצי בפיקוד מרכז של ארצות הברית והצי החמישי. לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 היה סגן לענייני מבצעים בכוח התכנון "DEEP BLUE" למלחמה בטרור שהוקם במפקדת ראש המבצעים הימיים ושירת בתפקיד עד 2003. בשנים 2005–2007 שירת כראש תחום מלחמה בטרור וראש תחום מדיניות יכולות אסטרטגיות במטה המועצה לביטחון לאומי. ביולי 2012 מונה לראש אגף מבצעים במטות המשולבים ובאוקטובר 2013 מונה לעוזר יושב ראש המטות המשולבים.
בינואר 2016 מונה למפקד פיקוד דרום של ארצות הברית. שירת בתפקיד עד נובמבר 2018 ופרש משירות הקבע.
במהלך שירותו עוטר פעמיים במדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, במדליית השירות המצוין של הצי, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה וארבע פעמים באות לגיון ההצטיינות. כמו כן עוטר באות לגיון הכבוד מממשלת צרפת. מיוני 2015 ועד פרישתו נשא טיד בתואר "Old salt" כקצין הימי בעל הוותק הרב ביותר בצי.
לאחר שירותו משמש עמית בכיר באוניברסיטה לביטחון לאומי, חבר בוועדה המייעצת של ארגון "Spirit of America"(אנ') ויושב ראש תוכנית המלגות אולמסטד.(אנ')
קרומוב

| --- | --- |
 בימוי:  אנדריי רזנקוב 
 שחקנים ראשיים:  ולדימיר וודובצ'ניקוב ואלרי בארינוב מיכאיל גורבוי קסניה קוטפובה יורי סטפאנוב וילה האאספאלו יואוזאס בודראיטיס אלברט פילוזוב אמליה מורדווינובה אנדריי רודנסקי יורי סולומין יקטרינה ואסילייב סרגיי יושקביץ' 
 מוזיקה:  אאוג'ן דוגה 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  מוספילם 
 הקרנת בכורה:  2003 
 משך הקרנה:  112 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט היסטורי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קרומוב (ברוסית: Кромовъ) הוא סרט היסטורי רוסי משנת 2009 שבוים על ידי הבמאי הרוסי אנדריי רזנקוב על פי סיפורו של וסילי ליוואנוב "עושרו של הנספח הצבאי". הסרט מהווה הפקה משותפת של חברת "קונסטנטה-פילם" ותאגיד הסרטים "מוספילם".
עלילה

1916, פריז. קולונל אלכסיי אלכסייביץ' קרומוב מתמנה לנספח הצבאי של האימפריה הרוסית בצרפת. משימתו העיקרית היא לספק נשק לצבא הרוסי.
לאחר הדחתו של ניקולאי השני מהמלוכה פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917, היה חשבון הבנק של הרוזן אלכסיי אלכסייביץ' קרומוב בבנק צרפתי מרופד סכום אסטרונומי של 250 מיליון רובל בזהב, שהוקצה לצורך אספקה צבאית. כשהאימפריה קרסה והתחילה מלחמת האזרחים ברוסיה, היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה וצרפת שובשו.
הרוזן קרומוב, שהיה בפריז, יכול היה בקלות לנכס לעצמו את הסכומים שעברו בירושה. יתר על כן, המחלקה הצבאית, אותה הוביל, חדלה להתקיים והוא היה האפוטרופוס והמנהל היחיד של הכסף הזה - רק חתימתו - "קרומוב" הייתה משמעותית. עם זאת, אלכסיי אלכסייביץ' לא ידע לסחור במצפונו, ומלים כמו "כבוד הקצין" ו"פטריוטיות" היו דגלו האישי.
בפאתי פריז, הוא מנהל משק בית קטן למאכל דל, לובש חליפות ונעליים, אך לא הוציא לעצמו אגורה אף לא אגורה אחת מחשבון הבנק. בני ארצו הרבים של הרוזן קרומוב (מונרכיסטים, אנרכיסטים, סוציאליסטים-מהפכנים, בולשביקים, ליברלים, מהגרי עבודה פשוטים), חלקם באמצעות שכנוע וחלקם מפחד, ניסו להשתלט על מיליוני "הזהב" הללו. הציד האמיתי אחר הכסף החל.
הרוזן יצר לעצמו אויבים רבים, אמו התנערה ממנו, חבריו הסתלקו, אשתו עזבה, אך אלכסיי אלכסייביץ' חוזר בעקשנות על אותו הדבר: "זה הכסף של רוסיה! אני אחזיר אותם למולדתם כשיוקם שם שלטון אמיתי, יהיה אשר יהיה!..." ורק בשנת 1925, לאחר חידוש היחסים הדיפלומטיים בין צרפת לרוסיה הסובייטית, העביר הרוזן אלכסיי אלכסייביץ' קרומוב את כל הכסף לבולשביקים באמצעות נציגם המוסמך ליאוניד בוריסוביץ' קרסין.
שחקנים ודמויות

ולדימיר ודוביצ'נקוב – הרוזן אלכסיי אלכסייביץ' קרומוב
אמליה מורדווינובה – יליזבטה קרומובה
יורי סולומין – הגנרל מיכאיל קונסטנטינוביץ' טומילין
יקטרינה ואסילייב – סופיה דמיטרייבנה, אמו של קרומוב
אלברט פילוזוב – פיוטר פטרובי ', רואה חשבון
אנדריי רודנסקי – קולונל סטנבוק
יוזאס בודראיטיס – מנהל מחסן
מיכאיל גורבוי – ואדים אלכסנדרוביץ' גונצ'רוב
ולרי בארינוב – השגריר מסרין
קסניה קוטפובה – נטליה ולדימירובנה טרחאנובה
יורי סטפנוב – רב-סרן איוואן סמרין
ויל האפסלו – פקיד בנק
סרגיי יושקביץ' – גרושבסקי
איגור גורדין – לזרב
לובומיראס לאוציאוויצ'יוס – חייל
הפקה

בעת כתיבת התסריט העלילה התבססה על אירועים ואנשים אמיתיים. אב הטיפוס של הרוזן קרומוב היה הרוזן אלכסיי אלכסייביץ' איגנטייב, מחבר הספר המפורסם "חמישים שנות שירות". למעשה, הסרט "קרומוב" הוא סיפורו של הרוזן איגנטייב (הנספח הצבאי האמיתי של האימפריה הרוסית בצרפת), שבאמת חסך את כל הכסף ובשנת 1925 העביר את הכסף לרוסיה באמצעות נציגה ברית המועצות ליאוניד בוריסוביץ' קראסין.
הרעיון להכין את הסרט נולד לאחר שקונסטנטין פילימונוב קרא את סיפורו של וסילי ליוואנוב "עושרו של הנספח הצבאי" (Богатство военного атташе), המוקדש לסיפור זה. ליוואנוב מכר את הזכויות לעיבוד קולנועי לחברת "קונסטנטה-פילם". עם זאת, אחד ממחברי התסריט, מיכאיל פטוחוב, מציין שעלילת הסרט "קרומוב" נכתבה בכוונה לא על הרוזן איגנטייב ולא על פי הספר "עושרו של הנספח הצבאי". המחברים, מבלי לפגוע באירועים אמיתיים, רצו לדבר על הקצינים הרוסים באופן כללי - על אותה תקופה טרגית ועל גורלם של מהגרים רוסים, על מעלליהם ופגיעותם.
הקרנת הבכורה של הסרט "קרומוב" התקיימה בבית הקולנוע "אוקטובר" במסגרת הקרנה מחוץ לתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה. לאחר מכן הסרט הוצג מספר פעמים בבתי הקולנוע על המסך הגדול, אך הסרט זה לא הפך לשובר קופות. בשל חילוקי דעות עם מפיקי הסרטים ליוואנוב דרש להסיר את שמו מהקרדיטים ולא להזכיר את סיפורו "עושרו של הנספח הצבאי", שהיה הבסיס לסרט הקולנוע.
הערות שוליים

↑  Владимир Вдовиченков, актер: «Мы все меряем деньгами» - Афиша - Новости
↑  Константин Филимонов, бизнесмен и кинопродюсер: «Пробью любую стену, но ломать людей не стану» - Афиша - Новости
ניקה המתירה את סנדלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  410-409 לפנה"ס
 טכניקה וחומרים:  שיש
 ממדים בס"מ
 גובה:  165
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון האקרופוליס אתונה שביוון
"ניקה המתירה את סנדלה" הוא תבליט שיש יווני המתוארך סביב השנים 410-409 לפנה"ס. התבליט, בגובה של כ-165 ס"מ, הוצג כחלק מלוח המעטר מעקה במקדש אתנה ניקה, ובו סדרה של תאורי האלה ניקה, אשר מוקם בקרבת הכניסה לאקרופוליס באתונה. התבליט מוצג במוזיאון האקרופוליס באתונה.
בתבליט מופיעה ניקה, המופיעה כאישה חסרת כנפיים, עומדת על רגלה האחת ובעזרת ידה היא מנסה להתיר את הסנדל שלרגלה המורמת. החלק ובו ראשה לא נשמר. עיצוב הקומפוזיציה של הדמות הוא דינמי ומלא בתנועה. הגוף מתואר בצורה מושלמת מתחת למעטה הבגד הדק. גם עיצוב הבגד עצמו הוא דינמי ויוצר דגמים המנותקים מן התיאור האנטומי של הגוף. "עין הצופה נמשכת אל משחק התנועות וחופש הקווים שבתבליט". תיאור כזה משייך את התבליט לאמנות של סוף התקופה הקלאסית ותחילת ההלניסטית באמנות יוון העתיקה.
הערות שוליים

↑  אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004, עמ' 145.
הביסקסואלית

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת דרמה, סדרת טלוויזיה קומית, סדרת להט"ב 
 יוצרים:  דזירה אח'וואן רואן ריילי
 בימוי:  דזירה אח'וואן
 שחקנים:  דזירה אח'וואן מקסין פיק בריאן גליסון
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיק:  קייטי קרפנטר
 מפיקים בפועל:  נעמי דה פיר
 הפצה:  הולו 
 עורכים:  סלינה מקארתור
 אורך פרק:  27–30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 4 (הממלכה המאוחדת) הולו (ארצות הברית)
 רשת שידור בישראל:  Yes הטלוויזיה בלוויין
 תקופת שידור מקורית:  10 באוקטובר 2018 – 14 בנובמבר 2018 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הביסקסואלית (באנגלית: The Bisexual) היא סדרת דרמה קומית שיצרו דזירה אח'וואן ורואן ריילי, ובכיכובם של אח'וואן, מקסין פיק ובריאן גליסון. הסדרה היא הפקה משותפת של ערוץ 4 הבריטי ושל חברת הולו האמריקאית. שידור הבכורה של הסדרה היה ב-10 באוקטובר 2018 בממלכה המאוחדת, וב-16 בנובמבר 2018 בארצות הברית.
תקציר עלילה

ליילה היא אישה צעירה שלוקחת הפסקה ממערכת היחסים שלה עם סיידי, בת הזוג שלה יותר מעשר שנים. היא מתחילה לחקור את הביסקסואליות שלה, ומתמודדת עם התגובות של חבריה.
צוות השחקנים

דזירה אח'וואן – לילה
מקסין פיק – סיידי
בריאן גליסון – גייב
אווה בירת'יסטל – לורה
ג'ון דגליש – ג'ון-כריס
ביקורת

הת'ר הוגן ממגזין Autostraddle כינתה את התוכנית "מבריקה", והוסיפה "הדמויות של אח'וואן לא תמיד עושות או אומרות את הדבר הנכון, אבל הכתיבה שלה משופעת בחמלה". קלאריסה לאפרי מהאינדפנדנט נתנה לסדרה ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וציינה שהתוכנית היא "מה שקומדיה בריטית צריכה כדי לפרוץ את הסטריאוטיפים ולהתקדם". לוסי מנגן מהגרדיאן נתנה לתוכנית רק שני כוכבים מתוך חמישה ותיארה אותה כ"לא מצחיקה ולא דרמטית".
הערות שוליים

↑  Mitchell, Molli (3 באוקטובר 2018). "The Bisexual on Channel 4 air date, cast, trailer, plot: When does the series start?". Express.co.uk. נבדק ב-6 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stanford, Eleanor (13 בנובמבר 2018). "In 'The Bisexual,' Desiree Akhavan Grapples With All Kinds of Sexuality". The New York Times. נבדק ב-6 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "When does The Bisexual air on Channel 4, and who's in the cast? Everything you need to know about the new comedy drama". Radio Times. נבדק ב-26 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hogan, Heather (2018-11-15). "Hulu's "The Bisexual" is Here to Make Every Queer A Little Uncomfortable". Autostraddle. נבדק ב-25 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Loughrey, Clarisse (2018-10-10). "The Bisexual review: What British comedy needs to break through the stereotypes and move forward". Independent. נבדק ב-26 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mangan, Lucy (2018-10-10). "The Bisexual review – a comedy-drama that is neither funny nor dramatic 2 / 5 stars 2 out of 5 stars". The Guardian. נבדק ב-26 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
ג'יימס פוגו

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1959 (בן 65) וירג'יניה, ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  האקדמיה הימית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1981–2020 (כ־39 שנים)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד הצוללת "USS אוקלהומה סיטי"  מפקד פלגת הצוללות השישית  מפקד קבוצת הצוללות השמינית  מפקד הצי השישי של ארצות הברית  מנהל מטה הצי  מפקד כוחות הצי באירופה ואפריקה
 עיטורים
  מדליית השירות המצוין של הצי   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות (4)
 
ג'יימס ג. פוגו השלישי (באנגלית: James G. Foggo III; נולד ב-2 בספטמבר 1959) הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון כיהן כמפקד כוחות הצי בפיקוד אירופה ואפריקה.
ביוגרפיה

ב-1981 סיים לימודי תואר ראשון בכימיה באקדמיה הימית של ארצות הברית, הוא בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד ובעל תואר שני בלימודי ביטחון ואסטרטגיה מאוניברסיטת שטרסבורג בצרפת.
לאחר שהתגייס לצי ארצות הברית הוכשר כאיש צוות בצי הצוללות. שירת בצוללת התקיפה מסדרת סטרג'ן "USS Sea Devil", בצוללת הטילים הבליסטיים מסדרת בנג'מין פרנקלין "USS Mariano G. Vallejo" ובצוללת "USS Narwhal". הוא פיקד על צוללת התקיפה מסדרת סדרת לוס אנג'לס "USS אוקלהומה סיטי".
פיקד על פלגת הצוללות השישית של הצי, פיקד על קבוצת הצוללות השמינית ועל כוח הצוללות של מפקדת דרום נאט"ו בנאפולי. שימש סגן מפקד הצי השישי וקצין אג"ם של פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה. במהלך תפקיד זה שימש קצין האג"ם של כוח המשימה שהשתתף בתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב ב-2011. בתפקידו הבא שימש עוזר קצין אג"ם במטה הצי.
בדצמבר 2014 מונה למפקד הצי השישי וסגן מפקד פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה. בנובמבר 2016 מונה למנהל מטה הצי. באוקטובר 2017 הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד כוחות הצי באירופה ובאפריקה.
ג'וזף טופאלו

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1962 (בן 62) וייטסבורו, מדינת ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה הקתולית של אמריקה  האקדמיה הימית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1983–2018 (כ־35 שנים)
 דרגה:   תת-אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד פלגת הצוללות 3  מפקדת קבוצת הצוללות 10  מפקד כוח הצוללות באוקיינוס האטלנטי  מפקד כוחות הצוללות של ארצות הברית
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של הצי  לגיון ההצטיינות (5)
 
ג'וזף "ג'ו" א. טופאלו (באנגלית: Joseph "Joe" E. Tofalo; נולד ב-18 בינואר 1962) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוחות הצוללות בצי, כמפקד כוח הצוללות באוקיינוס האטלנטי ומפקד פיקוד הצוללות של נאט"ו.
ביוגרפיה

טופאלו גדל בעיירה וייטסבורו מדינת ניו יורק ובמדינות נוספות בארצות הברית בהן הוצב אביו. אביו פרנסיס שירת במשך 35 שנים כקצין בצי ארצות הברית ואמו מרגרט הייתה מהנשים הראשונים ששירתו בצי לאחר שהתנדבה לכך במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1983 סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות במדעי המחשב מהאקדמיה הימית של ארצות הברית. הוא בעל תואר שני בניהול הנדסי מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה.
לאחר הלימודים הצטרף לצי ארצות הברית והוכשר כאיש צוות בצי הצוללות. שירת כקצין בצוללת התקיפה "USS Flasher", בצוללת הטילים המונחים מסדרת אוהיו "USS מישיגן", ובצוללת התקיפה מסדרת לוס אנג'לס "USS מונטפלייר". פיקד על צוללת הטילים המונחים מסדרת אוהיו "USS מיין" ומספטמבר 2005 עד ספטמבר 2007 פיקד על פלגת הצוללות 3.
בדצמבר 2009 קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לעוזר לסגן לענייני מבצעים משותפים בפיקוד כוחות הצי. באוגוסט 2011 מונה למפקד קבוצת הצוללות 10. בדצמבר 2013 מונה לראש ענף לוחמה תת-ימית במטה הצי.
בספטמבר 2015 מונה למפקד כוחות הצוללות של צי ארצות הברית, מפקד כוח הצוללות באוקיינוס האטלנטי ומפקד פיקוד הצוללות של נאט"ו. הוא מילא תפקיד זה עד אוגוסט 2018.
טופאלו נשוי לסוזן והם הורים לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר הזיכרון של הצי האמריקאי
↑  Submarine Squadron 3 Changes Command, אתר צי ארצות הברית, 19 בספטמבר 2007
↑  Suzanne L. Tofalo, CPLP
אדגר מיטשל

| --- | --- |

אדגר מיטשל
 לידה:  17 בספטמבר 1930 הרפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  4 בפברואר 2016 (בגיל 85) וסט פאלם ביץ', ארצות הברית 
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 השכלה:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים  אוניברסיטת קרנגי מלון  Artesia High School (1948)  האקדמיה הימית של ארצות הברית  בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקני 
 עיסוקים נוספים:  טייס ניסוי, מהנדס אווירונאוטיקה
 תקופת השירות:  1966–1972 (כ־6 שנים)
 דרגה:  קפטן בצי ארצות הברית
 זמן שהייה בחלל:  216 שעות ו-1 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  2
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  כ-9 שעות ו-23 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  אדגר מיטשל
 משימות
 אפולו 14
 
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של הצי
 
אדגר דין "אד" מיטשל (באנגלית: Edgar Dean "Ed" Mitchell; ‏17 בספטמבר 1930 - 4 בפברואר 2016) היה אסטרונאוט, טייס ניסוי, מהנדס אווירונאוטיקה ועב"מולוג אמריקאי. היה האדם השישי ללכת על הירח, כאשר שימש כטייס רכב הנחיתה הירחי במהלך אפולו 14.
השכלה

נולד ב-17 בספטמבר 1930 בטקסס שבארצות הברית. בצעירותו, משפחתו עברה לניו מקסיקו, שם היה חלק מתנועת הצופים. ב-1945 השתתף בתנועת הנוער מסדר דה-מוליי. למד לטוס בגיל 13.
סיים תואר ראשון בניהול תעשייתי באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1952. בוגר תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, 1961. דוקטור במדעים באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, 1964.
בצי האמריקאי

מיטשל התגייס לצי האמריקאי ב־1952. שנה מאוחר יותר, סיים קורס קצינים. ב־1954 סיים את בית הספר לטיסה והוצב בטייסת הסיור ה־29 באוקינאווה.
בין השנים 1957 ל־1958 הטיס מטוסי A3 בטייסת התקיפה הכבדה 2 שהוצבה על נושאות המטוסים USS BON HOMME RICHARD ו־USS TICONGEROGA.
עד 1959 היה טייס בפרויקט מחקר בטייסת הפיתוח האווירי 5. בין 1964 ל־1965 היה ראש מחלקת ניהול הפרויקט של משרד השדה של הצי של המעבדה המאוישת הלוויינית. (תוכנית של חיל האוויר האמריקאי בשנות ה-60 של המאה ה-20, לטיסות מאוישות צבאיות על בסיס תוכנית ג'מיני). התאמן כטייס ניסוי תחת הנחייתו של צ'אק ייגר. כמו כן שימש מיטשל כמדריך בניווט והנחיה ומתמטיקה עבור המועמדים לאסטרונאוטים.
בנאס"א

מיטשל נבחן להיות אסטרונאוט כחלק מקבוצה 5, באפריל 1966. הוא שימש כאסטרונאוט גיבוי לאפולו 9 וכטייס גיבוי של רכב הנחיתה הירחי באפולו 10. כאשר נקלעה משימת אפולו 13 למצוקה, פעל מיטשל בסימולטור של נאס"א על מנת למצוא פתרון להחזרת האסטרונאוטים בבטחה לכדור הארץ. על פועלו עוטר יחד עם חברי צוות אפולו 13 במדליית החירות הנשיאותית.
בנאס"א > אפולו 14

ב-31 בינואר 1971, מיטשל, שהיה כבר קפטן בצי האמריקאי, המריא בטיסה לירח במשימת אפולו 14. מיטשל היה טייס רכב הנחיתה הירחי, והפך לאדם השישי שהלך על הירח. טיסת אפולו 14 נמשכה 9 ימים, דקה ו-58 שניות, במהלכה מיטשל ואלן שפרד שהו על הירח יום אחד, 9 שעות, 30 דקות ו-29 שניות.
במהלך המשימה, מיטשל ושפרד נחתו סמוך למכתש פרה מאורו, ביצעו מגוון ניסויים וחזרו עם כ-45 ק"ג של דגימות ואבני ירח. מיטשל ושפרד ביצוע שתי פעילויות חוץ רכביות על הירח, הראשונה נמשכה 4 שעות, 47 דקות, 50 שניות, והשנייה 4 שעות, 34 דקות, 41 שניות. סך הכול שהו השניים 9 שעות, 22 דקות ו-31 שניות מחוץ לרכב הנחיתה הירחי ועל פני הירח, ושהו הכי הרבה על פני הירח עד לאותו זמן.
בנאס"א > לאחר החזרה לכדור הארץ

לאחר אפולו 14 הוצב כטייס גיבוי של רכב הנחית הירחי של אפולו 16. ב-1972 פרש מיטשל מהצי האמריקאי ומנאס"א.
חוקר תודעתי ועב"מולוג

מיטשל הושפע מטיסתו לירח והאמין כי חווה חוויה מיוחדת במינה. במהלך הטיסה חזרה הוא ביצע ניסוי תודעתי תפישה על-חושית כאשר הוא התרכז בקלפים מתוך תקווה שארבעה מחבריו על כדור הארץ יוכלו לקלוט את מחשבותיו ולהבין מה הוא רואה. במשך שנתיים הוא לא גילח את הזקן שהתחיל לגדל על הירח וניסה להבין את החוויה שהרגיש במהלך החזרה לכדור הארץ, כפי שכתב בספרו "The way of the explorer".
בשנת 1973, מיטשל הקים את המכון למדעים נואטיים, מוסד מחקרי לפאראפסיכולוגיה וחקר התודעה האנושית.
בשנת 1985 היה אחד ממקימי האגודה לחוקרי החלל (הכוללת את כל מי שביצע לפחות הקפה אחת סביב כדור הארץ, טייסי חלל ותיירי חלל).
מיטשל היה עב"מולוג והאמין כי יש חיים מחוץ לכדור הארץ. ב-2009 הכריז כי הממשלה מסתירה עדויות לנחיתת חייזרים על פני כדור הארץ. נאס"א הכחישה את טענותיו.
משפחה

מיטשל היה נשוי והתגרש פעמיים. היו לו שלושה ילדים ביולוגיים ושלושה ילדים חורגים. הוא נפטר בגיל 85 בווסט פאלם ביץ', פלורידה, בפברואר 2016.
ספריו

מיטשל כתב מספר מאמרים וספרים. מספריו:
The Way of the Explorer: An Apollo Astronaut's Journey Through the Material and Mystical Worlds (1996), G. Putnam & Sons, hardcover, ISBN 0-399-14161-8,  2008 paperback edition: ISBN 1-56414-977-3, audio cassette edition: ISBN 1-57270-019-X
Psychic Exploration: A Challenge for Science (1974), G. Putnam & Sons, ISBN 0-399-11342-8
Earthrise: My Adventures as an Apollo 14 Astronaut (2014), Chicago Review Press, hardcover, ISBN 1-61374-901-5
פרסים והוקרה

1970 - מדליית החירות הנשיאותית
1971 - ד"ר לשם כבוד בהנדסה של אוניברסיטת קרנגי מלון
1971 - ד"ר לשם כבוד במדעים של אוניברסיטת מדינת ניו מקסיקו
1979 - ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת אקרון באוהיו
1996 - ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת אמברי רידל (Embry-Riddle University)
1997 - היכל התהילה של האסטרונאוטים בארצות הברית
2008 - היכל התהילה של מסדר דה-מוליי
היכל התהילה הבינלאומי של חקר החלל, במוזיאון חקר החלל בניו מקסיקו
מדליית השירות המצוין של הצי
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אדגר מיטשל במסדר התהילה דה-מוליי
1 2 3 4  מט שודל, אדגר ד. מיטשל, אסטרונאוט אפולו שהלך על הירח, נפטר בגיל 85, באתר וושינגטון פוסט, 5 בפברואר 2016
1 2 3 4 5 6  "Mitchell's official NASA biography" (PDF). NASA. בספטמבר 2007. נבדק ב-14 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Air Force to develop manned orbiting laboratory, הודעה לתקשורת מתאריך 10 בדצמבר 1963, באתר משרד הסיור הלאומי
↑  Edgar Mitchell, Sixth Astronaut to Walk on the Moon, Dies at 85, באתר SPACE.COM‏, 5 בפברואר 2016
↑  תיאור משימת אפולו 14, באתר נאס"א
1 2  ריצ'רד גולדסטין, אדגר מיטשל, האדם השישי ללכת על הירח, מת בגיל 85, באתר הניו יורק טיימס, 5 בפברואר 2016
↑  עמית ולדמן, חדשות 2, ‏האסטרונאוט לשעבר טוען בתוקף: אנחנו לא לבד ביקום, באתר ‏מאקו‏, 22 באפריל 2009
↑  אדגר מיטשל, באתר עמותת מלגות אסטרונאוטי תוכנית מרקורי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281673205171  PLWABN: 9810568044105606  BnF: cb12909722d (data)  CiNii: DA16954112  GND: 119469960  ICCU: TO0V167518  ISNI: 0000 0000 5745 9729  LCCN: n95117475  MGP: 237798  NARA: 10573988  NDL: 01218937  NKC: js20081203001  NLA: 61516728  NTA: 067621147  PIC: 291441  RERO: 02-A006254534  SELIBR: 394486  SNAC: w6c08xbx  SUDOC: 169128024  Trove: 1842152  VIAF: 79382281   WorldCat (עם VIAF): 79382281 
מיטשל בוחן מפה בזמן שהותו על הירח, ב-6 בפברואר 1971