stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליגת העל של בוסניה והרצגובינה
היסטוריה > אחרי המלחמה (1996–2000)

שלוש ליגות כדורגל נפרדות אלו פעלו בבוסניה והרצגובינה עד שנת 1998, וחלקם עד שנת 2000. מאז פיפ"א ואופ"א גילו תמיכה רק בהתאחדות שפעלה בחסות מוסדות המדינה הרשמיים והמוכרים בעולם, במהלך המלחמה ולפני הסכם דייטון, וגם לאחר חתימתו, הם אישרו את האיחוד בין שלושת הארגונים כ-N / FSBiH. זה בא גם כתוצאה מהחלטת פיפ"א להכיר דווקא ב-N / FSBiH כבר ביולי 1996, בעוד שבאותה שנה אופ"א הכירה ב-N / FSBiH כחברה סמוכה עד שנת 1998, אז הכירו בחברותה המלאה. משמעות הדבר הייתה שרק מועדוני N / FSBiH וצוותה הלאומי יכלו להתמודד ברמה הבינלאומית והרשמית.
לאיחוד הסופי קדמו כמה שלבים. בהתחלה נוצר פלייאוף שבו מועדונים שיחקו עבור האלופה בחסות N / FSBiH. הרעיון היה שפלייאוף בחסות N / FSBiH מאוחדת צריך להפגיש בין מועדונים שמתחרים תחת שלושה ארגונים נפרדים בפעם הראשונה, אך נדחה על ידי ההתאחדות הסרבית, ומשאיר מועדונים מההתאחדות הקרואטית וה-N / FSBiH לפלייאוף משותף בעונות 1997/1998 ו-1999/2000, בעוד שפלייאוף 1998/1999 בוטל בגלל היסוס ההתאחדות של קרואטיה לגבי ההחלטה באילו משחקי אצטדיונים יש לשחק. הפלייאוף בעונה הבאה חודש בפעם האחרונה לפני ההסכמה המלאה והסופית על N / FSBiH המאוחדת ותחרותה, ליגת העל של בוסניה והרצגובינה (פרמייר ליגה), בסתיו 2000.
היסטוריה > יצירת ליגת העל של בוסניה והרצגובינה (משנת 2000 ועד 2016)

ההסכמה המלאה והסופית על ה-התאחדות ה-N / FSBiH המאוחדת והתחרות שלה שנקראה "ליגת העל של בוסניה והרצגובינה", התרחשה בסתיו 2000. עם זאת, בעונת 2000–2001 שהייתה הראשונה נראו מועדונים מהפדרציה של בוסניה והרצגובינה בלבד, בעוד מועדונים מהיישות של רפובליקת סרפסקה המשיכו להתחרות בליגה נפרדת משלהם וההתאחדות שלהם עדיין סירבה להצטרף ל-N / FSBiH המאוחדת ולצרף את הקבוצות שלה לתחרות החדשה. עם זאת, אופ"א ופיפ"א מעולם לא התכוונו להכיר בארגון נפרד זה ולא בתחרות שלו, מה שאומר שמועדונים מהיישות הזאת לא יכלו להתחרות מחוץ לשטח שלה ולא יראו שום כדורגל בינלאומי. מצב זה אילץ את המועדונים להפעיל לחץ כדי שארגונם יצטרף גם הוא ל-N / FSBiH, וכעבור שנתיים הפכו גם הם לחלק מהתחרות הזאת, החל מעונת 2002/2003. מאז שנת 2000 "ליגת העל של בוסניה והרצגובינה" היא הליגה הבכירה, הרשמית והמוכרת בכדורגל של בוסניה והרצגובינה, כאשר שתי ליגות אזוריות: הליגה הראשונה של רפובליקת סרפסקה והליגה הראשונה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, הפכו להיות ליגות המשנה שמזינות את הליגה הבכירה בקבוצות שמתחרות ביניהם על העלייה לליגה זו.
היסטוריה > שינוי הפורמט (2016 ואילך)

עד עונת 2015/2016 הליגה הבכירה שוחקה כליגה של 16 קבוצות עם 2 סיבובים בלבד. במהלך עונת 2016/2017 ועונת 2017/2018 ליגת העל של בוסניה והרצגובינה שכונתה בגלל חסות "ליגת טלקום" שינתה את מתכונתה לחלוטין, והפחיתה מספר הקבוצות המתחרות בה מ-16 ל-12, ומכונה לעיתים "Liga 12" (ליגת ה-12), כאשר לוח זמנים של המשחקים גם השתנה בהתאם, והכניסה לפלייאוף השתנתה גם היא (המכונה גם "פלייאוף האליפות"). המועדונים שיחקו כרגיל את הליגה ולאחריה, על פי מיקומם בטבלה, הם נכנסו לפלייאוף או או לפליי-אאוט. על פלייאוף האליפות התמודדו 6 המועדונים המובילים בעונה הסדירה, כאשר כל מועדון שיחק זה בזה פעמיים, על המקומות שמבטיחים העפלה לתחרויות של ליגת האלופות, ומקום שני ושלישי מבטיחים העפלה לליגה האירופית, בעוד שישה מועדונים התמודדו ב"פליי-אאוט" – שהוא הפלייאוף התחתון והתמודדו על הירידה לליגות המשנה.
לאחר מכן שונתה שוב המתכונת, ומאז עונת 2018/2019, הליגה לא משוחקת כשתי העונות האחרונות לפני כן. אחרי שכל 12 המועדונים שיחקו אחד נגד השני פעמיים (בבית ובחוץ) הם ישחקו נגד השני בפעם השלישית, וישחקו גם בבית או בחוץ, וזה תלוי בלוח הזמנים שלהם. כלומר בליגה עצמה יש 33 מחזורים מלאים, במקום 22 מחזורים ואז חלוקה לפלייאוף.
אלופות הליגה לפי עונות

קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע בוסניה והרצגובינה באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
אליפויות לפי קבוצה

| # | קבוצה | אליפויות | סגנויות | עונות זכייה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | זרינסקי מוסטאר | 8 | 2 | 2004/2005, 2008/2009, 2013/2014, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018, 2021/2022, 2022/2023 |
| 2 | ז'לייזניצ'אר | 6 | 7 | 1997/1998, 2000/2001, 2001/2002, 2009/2010, 2011/2012, 2012/2013 |
| 3 | סרייבו | 5 | 4 | 1998/1999, 2006/2007, 2014/2015, 2018/2019, 2019/2020 |
| 4 | שירוקי ברייג | 2 | 5 | 2003/2004, 2005/2006 |
| 5 | בוראץ באניה לוקה | 3 | 1 | 2010/2011, 2020/2021, 2023/2024 |
| 6 | ברוטניו | 1 | 1 | 1999/2000 |
| 7 | לאוטר טרבינייה | 1 | - | 2002/2003 |
| 8 | מודריצ'ה | 1 | - | 2007/2008 |
| 9 | סלאביה סרייבו | - | 1 |  |
| 10 | סלובודה טוזלה | - | 1 |  |
| 11 | טוזלה סיטי | - | 1 |  |
אליפויות לפי ערים

| # | מחוז | אליפויות | קבוצות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | סרייבו | 11 | ז'לייזניצ'אר (6), סרייבו (5) |
| 2 | מוסטאר | 7 | זרינסקי (7) |
| 3 | שירוקי ברייג | 2 | שירוקי ברייג (2) |
| 4 | ציטלוק | 1 | ברוטניו (1) |
| 5 | טרבינייה | 1 | לאוטר (1) |
| 6 | מודריצ'ה | 1 | מודריצ'ה (1) |
| 7 | באניה לוקה | 1 | בוראץ באניה לוקה (2) |
הסכם אלג'יר

ערך זה עוסק בהסכם בין איראן ועיראק משנת 1975. אם התכוונתם להסכם בין אריתריאה ואתיופיה משנת 2000, ראו .
| --- | --- |
 חותמים:  סדאם חוסיין, מוחמד רזא שאה פהלווי 
 מקום יצירה:  אלג'יר 
 תאריך יצירה:  6 במרץ 1975 
 שפות:  ערבית, פרסית 
 
הצדדים להסכם
סדאם חוסיין
מוחמד רזא שאה פהלווי
הסכם אלג'יר הוא הסכם שנחתם בין איראן לעיראק בשנת 1975 במטרה לפתור את סכסוך הגבול בין המדינות. ההסכם גובש בין השאה האיראני, מוחמד רזה פהלווי, לבין סדאם חוסיין מטעם עיראק. הצהרה התחלתית על ההסכמה נחתמה על ידי הנציגים הבכירים ב-6 במרץ 1975 בעיר אלג'יר, וזו גובשה לאמנה שנחתמה ב-13 ביוני בבגדאד. באופן רשמי ההסכם נועד להביא קץ לסכסוך הגבול בין המדינות – בגבול הימי בשט אל-ערב ובמחוז ח'וזסתאן במערב איראן, שבו חיים בעיקר ערבים ולא פרסים. עם זאת, השפעתו העיקרית הייתה הפסקת התמיכה האיראנית החשאית במרידה הכורדית נגד משטר הבעת' בעיראק. ההסכם הופר על ידי עיראק חמש שנים לאחר החתימה עליו, עם הכרזת סדאם חוסיין ב-17 בספטמבר 1980 כי נהר שט אל-ערב שייך לעיראק, ופרוץ מלחמת איראן–עיראק מיד לאחר מכן.
הרקע להסכם > סכסוך הגבולות

עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית וממלכת פרס התקיים סכסוך הגבולות ביחס לשט אל-ערב, הנתיב הימי היחיד של עיראק למפרץ הפרסי ממערכת הנהרות של הפרת והחידקל. לפני המאה ה-19 השליטה בנתיב המים עד גדתו המזרחית הייתה בידי העות'מאנים. אולם בעקבות גילוי נפט באי ח'ורהמשר שנמצא בקרבה לגדה האיראנית של השט, הוענקה לאיראן שליטה על אי זה ועל שני איים נוספים בפרוטוקול קונסטנטינופול של 1913. באוקטובר 1936, בעקבות הפיכה צבאית בראשות הגנרל בכר סדקי שהפילה את הממשלה בעיראק, חל שינוי במדיניות החוץ. במקום התמקדות במדינות החוץ, הממשלה פעלת להסדרת היחסים עם השכנות טורקיה ואיראן. ביולי 1937, כחודש לפני הפיכת נגד שהובילה לנפילת הממשלה, איראן ועיראק חתמו על הסכם חדש לתיחום הגבול. ההסכם חזר על קווי פרוטוקול קונסטנטינופול מ-1913, מלבד תוספת של שמונה ק"מ לאיראן באזור האי עבדאן, בו איראן הקימה נמל גדול והגבול מ-1913 לא איפשר לספינות לעגון בנמל שהקימה בלי אישור עיראקי. לפיכך, ההסכמה שנשמרה בין המדינות עד 1969 קבעה כי עיראק תשלוט בכל מי השט מלבד באזורים קרובים לערים האיראניות ח'ורהמשר ועבדאן, שם חלוקת המים התבצעה בדיוק באמצע המרחק בין שתי הגדות. מלבד זאת, הספינות שהפליגו בשט יכלו להשתמש אך ורק בנתבים עיראקיים ושילמו דמי מעבר לעיראק.
בעקבות עליית משטר הבעת' לשלטון, ביולי 1968 שבה הממשלה העיראקית לתבוע שליטה מלאה על כל מימי השט. העלאת תביעה נושנה זו באה בעיתוי לא טוב, לאור התחזקות מעמדה האסטרטגי של איראן במפרץ הפרסי. השאה מוחמד רזה פהלווי החליט להפגין התנהלות המתאימה, בראייתו, למעצמה הראשונה של המזרח התיכון, וב-19 באפריל 1969 האיראנים ביטלו באופן חד-צדדי את ההסכם מ-1937. התואנה של המשטר האיראני הייתה "התגרות" של עיראק נגד ספינות איראניות שנעו על השט, אך בפועל המהלך נבע מאמונתו של השאה כי המשטר בבגדאד חלש מדי מכדי להגיב.
ב-22 באפריל עברה לראשונה ספינה איראנית בליווי אוניות הצי האיראני מבלי לשלם את דמי המעבר לעיראק. שתי המדינות החלו לפרוס את צבאותיהן על גדות השט. יום לפני עזיבת הצי הבריטי את המפרץ הפרסי ב-30 בנובמבר 1971 איראן השתלטה על ארבעה איים במפרץ הפרסי, בעקבות צעד זה ניתקה בגדאד את היחסים הדיפלומטיים עם טהראן. המשטר בבגדאד החל לקרוא להתקוממות עממית של הערבים במחוז ח'וזסתאן (אותו הם כינו "ערביסטאן") שבאיראן סמוך לגבול עם עיראק, שמרבית תושביו אינם דוברים פרסית. כמו כן, בגדאד הורתה על גירושם של איראנים ומלומדים שיעים מעיראק. האיראנים מצידם, החלו להעניק תמיכה כלכלית וצבאית למורדים הכורדים בעיראק. לאחר פניות לא-פומביות רבות מצד השירות החשאי באיראן (הסאוואכ),, השאה, והכורדים ישירות בביקור של היועץ האמריקני לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר באיראן, ביקש ממנו השאה "לסייע לכורדים להפוך את החיים לקשים עבור שכננו ואויבנו העיראקי". לאחר מספר פגישות בין אנשי ברזאני ונציגים של הממשל האמריקני, בשלהי יולי 1972 נשיא ארצות הברית ניקסון אישר סיוע אמריקני חשאי לברזאני דרך ה-CIA, בסך מיליוני דולרים. הסיוע האמריקני הועבר מה-CIA דרך איראן וכלל אמל"ח סובייטי רב והעברות מזומנים ישירות לחשבונו של ברזאני. מיד לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, פנה המשטר העיראקי לטהראן בבקשה לחדש את היחסים הדיפלומטיים, כנראה מחשש לתקיפה ממזרח, בעת בה עיראק מעורבת במלחמה בחזית הסורית. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות חודשו בראשית 1974 אך היחסים בין המדינות לא השתפרו באופן משמעותי, וההתנגשויות האלימות לאורך הגבולות לא פסקו.
גיבוש ההסכם

ב-1973 עיראק החלה בגישושים כלפי איראן בניסיון לגרום להפסקת התמיכה האיראנית במורדים הכורדים, לאור הבנתה כי הצבא העיראקי לא יצליח לדכא את המרידה בהיקפה הנוכחי. המגעים הראשונים בין המדינות החלו בפגישה של שרי החוץ מעיראק ומאיראן בז'נבה בשבוע האחרון של אפריל 1973.‏ בשיחות חשאיות אלו (בין המדינות לא היו יחסים דיפלומטיים באותה העת) הנציגים העיראקיים התעקשו לקיים את המשא ומתן במסגרת החוזה מ-1937 (שהעביר את מרבית שטחי השט לשליטת עיראק), אך הנציגים האיראנים קבעו כי הסכם זה הוא בטל ומבוטל ויש לקיים דיון מחודש על הגבול, בתמורה להסדרת היחסים בין המדינות. בעקבות כישלון הצדדים להגיע להסכמה כלשהי, לאורך תקופה מסוימת לא התקיימו פגישות בין הצדדים. השאה החליט לא להפגין גמישות, והיה נחוש לקבל בדיוק ממחצית השט ורק לאחר השגת הסכמה זו מעיראק הוא היה מוכן לדון על שיפור היחסים בין המדינות (קרי, הפסקת התמיכה בכורדים). הוא טען כי אין במה לדון בנוגע לשט, לאחר קביעת העובדות על ידי איראן בביטול הסכם 1937 באפריל 1969 וכי חלוקת השט חייבת להיות לאורך קו האמצע.
במאי 1974 המדינות הקימו ועדה לסימון הגבול ביניהם, אך עיראק לא ששה לוותר על דרישותיה. בפסגת הליגה הערבית ברבאט באוקטובר 1974 נערכה פגישה בין נציגים משתי המדינות בתיווך של מלך ירדן חוסיין. המגעים בין איראן לעיראק נמשכו באופן לא סדיר, משום שעיראק לא ששה לוותר על דרישותיה הטריטוריאליות. איראן הגבירה את תמיכתה הצבאית בכורדים ועיראק נאלצה להתקפל - במהלך פגישות בין הצדדים ולבסוף שתי פגישות בין השאה מוחמד רזה פהלווי וסדאם חוסיין בפסגת מדינות אופ"ק באלג'יריה במרץ 1975, הצליחו הצדדים לגבש הסכמה.
מהותו של ההסכם הייתה ויתור היסטורי מצידה של עיראק על שטחים, תמורת הבטחה איראנית להפסיק מלעורר מרידות פנים-עיראקיות שערערו את יציבות משטר הבעת'. לשאה האיראני היה אינטרס משלו לסיום הסכסוך, מתקפת צבא עיראק בקיץ 1974 הצליחה לכבוש שטחים כורדיים רבים. בשנים קודמות של הסכסוך, הכורדים ניצלו את חודשי החורף המושלגים כדי לשוב ולתפוס את הטריטוריה שאיבדו. עם זאת, בחורף של 1975 הכורדים לא הצליחו לעשות זאת, והמתקפה העיראקית הצפויה באביב הייתה עלולה לחסל את ההתנגדות הכורדית לחלוטין. השאה לא היה מוכן לשמר התנגדות זו במחיר הגברת המעורבות הצבאית של מדינתו בסכסוך, מחשש להתדרדרות למלחמה בהיקף מלא עם עיראק. מלבד זאת, השאה השתמש בכורדים כדי להשיג את הנחוץ לו מעיראק, ולא היה מעוניין בהצלחת מאבקם. הצלחת המאבק הכורדי והשגת עצמאות מסוימת לכורדים בעיראק, עלולה הייתה לגרום לעליית תביעה דומה מצד המיעוט הכורדי באיראן. החלטה הרת גורל זו התקבלה על ידי השאה באופן עצמאי, מבלי התייעצות עם גורמים בכירים אחרים ושיקפה את מגמת החלשות השפעתם של מקורבים ויועצים לשאה.
סדאם חוסיין, שבאותה העת כיהן באופן רשמי כסגן ראש מועצת הפיקוד המהפכני (מספר 2 במשטר תחת הנשיא וראש מועצת הפיקוד המהפכני אחמד חסן אל-בכר), היה למעשה מכתיב המדיניות העיראקית. הוא היה שבחר בנקיטת גישה תקיפה נגד הכורדים שהולידה את הסכסוך היקר שזכה לשם "מלחמתו של סדאם" ונחשף לביקורת מצד גורמים אחרים בהנהגת המשטר. לכן, פתרון המשבר בצורה מכובדת היה חשוב במיוחד עבורו. סדאם היה זה שגיבש את ההסכם עם השאה, חתם עליו, ופעל לשיווקו כהצלחה למשטר בזירה הפנימית בעיראק.
נוסח ההסכם

בהסכם אלג'יר ויתרה עיראק על דרישותיה למרבית מימי השט אל-ערב, והסתפקה בקביעת קו דרך העמק (thalweg) לקו הגבול המימי. בנוסף, נקבע כי הגבול בין איראן לעיראק יקבע על פי פרוטוקול קונסטנטינופול מ-1913, קרי, עיראק ויתרה על זיקתה לאזורים הערביים במערב איראן. איראן התחייבה על פי קווי 1913 להעביר שטחים בסך 1,500 קמ"ר שאיראן תפסה בהתכתשויות סביב הגבול מתחילת שנות ה-70. שטחים אלו נועדו להעניק לעיראק עומק אסטרטגי מסוים שהיה חסר לה מפני תקיפה איראנית (בגדאד נמצאת כ-100 ק"מ מהגבול ואילו טהראן 700). בנוסף, המדינות "יתחייבו לקיים פיקוח הדוק ואפקטיבי על גבולן המשותף כדי לשים קץ לחדירות בעלות אופי חתרני מכל מקור אפשרי". קרי, איראן התחייבה להפסיק את תמיכתה בכורדים (בה מעולם לא הודתה) ולמנוע הסתננותם של לוחמים ותחמושת לכורדים. המדינות הסכימו לשוב לימי ה"שכנות הטובה, "חברות" ו"שיתוף הפעולה" ולקיים ביקורים של בכירים בארץ השכנה במהרה. חלק חשוב בהסכם קובע כי ההסכם הוא מקשה אחת (ההסכם אכן לא חולק לסעיפים) והפרה של חלק אחד של ההסכם, "סותרת את רוח הסכם אלג'יר". קרי, המדינה הנפגעת לא תהיה חייבת להמשיך לעמוד בהסכם.
נוסח ההסכם > מהסכם לאמנה

ההצהרה קבעה כי ב-15 במרץ שרי החוץ של איראן ועיראק, בנוכחות נציג מאלג'יריה יפגשו בטהראן להכנת הקרקע להקמת ועדה משותפת לשתי המדינות לסימון הגבול החדש. שרי החוץ נפגשו במועד זה, ובתום יומיים של פגישות ההצהרה גובשה לפרוטוקול שנחתם על ידי שני הצדדים. הפרוטוקול פירט את ההתחייבויות שכל מדינה לוקחת על עצמה לסימון מחדש של הגבול המשותף. ב-13 ביוני 1975 בבגדאד שתי המדינות חתמו על האמנה שגובשה ביניהן, שכללה שלושה פרוטוקולים ומפות הנספחות אליהם. שמה הרשמי של האמנה היה "אמנת איראן - עיראק על גבולות בינלאומיים ויחסי שכנות טובה". פרוטוקול אחד ציין את כל סמני הגבול בין השט אל-ערב למפגש הגבולות עם טורקיה בצפון, הפרוטוקול השני פירט את קו הגבול הימי בשט, על פי נקודות ציון. הפרוטוקול השלישי תיאר את האזורים בהם התבצעו חדירות בין גבולות המדינות, כך שהמדינות יוכלו לאבטח את גבולותיהן ולמנוע סיוע למורדים בשטחן.
השלכות ההסכם

המדינות הקימו ועדה משותפת שסימנה את הגבול לאורכו, מפקדות משותפות הוקמו במספר מקומות לאורך הגבול לפיקוח התנועה. סימון הגבול המשותף הסתיים ב-26 בדצמבר 1975 עם חתימת הצהרת כוונות משותפת. השטחים שהובטחו לעיראק לא הועברו במלואם, עם זאת איראן קיימה את הבטחתה בנוגע לכורדים. היא משכה את הסיוע הכלכלי והצבאי מהמורדים הכורדים באופן מיידי ובלי להודיע להם על כך מראש. טהראן הסיגה את צבאה בחזרה לאיראן ואטמה את הגבול למניעת הברחות. השאה הורה ל-CIA ולמוסד הישראלי להפסיק את מתן הסיוע משטחו למורדים הכורדים, והסיוע הופסק עם סגירת הגבול. להערכת האמריקנים השאה סבר כי לאחר חתימת ההסכם חוסיין יפתח במשא ומתן עם הכורדים, עם זאת מיד לאחר החתימה המשטר העיראקי פתח במתקפה בהיקף רחב במיוחד על הכורדים שנמשכה שבוע, שבסופו הצליח השאה להשיג הפסקת אש זמנית. ב-1 באפריל המשטר תקף מחדש את האזורים הכורדים וחיסל במהרה את כיסי ההתנגדות הנותרים. שבועיים לאחר חתימת ההסכם והפסקת הסיוע מאיראן, בפגישה בין השאה למוסטפא ברזאני, השאה שכנע את ברזאני להיכנע. ברזאני הכריז "הלחימה נגמרה... אנו לבד, ללא חברים". המרידה הכורדית חוסלה.
מאות אלפי פליטים כורדים ברחו מעיראק והתיישבו במחנות פליטים באזורי הגבול עם איראן (לאחר שנשקם של הלוחמים נלקח מהם), ועם טורקיה. בין הפליטים היה מוסטפא ברזאני, מנהיג המרידה הכורדית. המשטר חידש את מאמצי ה"ערביזציה" שלו עם דיכוי המרידה, וגרר התנגדות אלימה מחודשת מצד הכורדים. הכורדים שלא נהנו כעת מתמיכת מעצמות זרות נחשפו בתגובה להעברה בכפייה לחלקים אחרים של המדינה. בין השנים 1978–1979 כ-600 כפרים כורדיים נשרפו עד היסוד וכ-200,000 כורדים גורשו מצפון עיראק.
הפרות ההסכם

פחות משש שנים לאחר החתימה על ההסכם, פרצה בין המדינות מלחמת איראן–עיראק, שהעילה לה הייתה אותו סכסוך גבולות. מלחמת איראן–עיראק נמשכה שמונה שנים, ולמרות הצלחות צבא עיראק בתחילתה, הצליחו האיראנים להדוף את הצבא עיראק לגבולות שלפני המלחמה. על פי החוק הבינלאומי, אין למדינה זכות לדחות באופן חד-צדדי הסכם שהיא אשררה, ובהסכם אלג'יר לא קיים סעיף המאפשר את ביטולו באופן חד צדדי, כפי שעשה סדאם חוסיין כשהכריז ב-17 בספטמבר 1980 כי השט אל-ערב הוא חלק משטחה של עיראק. הלחימה לאורך הגבול התלהטה באופן מיידי לאחר הצהרה זו, וב-20 בספטמבר הכריז נשיא איראן אבולחסן בני-סדר על גיוס כללי.
לאחר שמונה שנים של מלחמה, חזרו המדינות לגבולות שבהם התחילה המלחמה. עם זאת, סדאם סירב לשוב ולאשר כי הגבולות יוותרו על פי קווי הסכם אלג'יר. בין המדינות התקיימה הפסקת אש מתוחה במשך שנתיים. מיד לאחר פלישת עיראק לכווית ב-2 באוגוסט 1990 וסימנים מעידים לתגובה מערבית אפשרית, סדאם שאף לישר את ההדורים עם איראן, כדי להבטיח שאיראן לא תנצל את מעורבות צבא עיראק בכווית כדי להכות ממזרח. ב-14 באוגוסט 12 ימים לאחר התחלת המלחמה, שלח סדאם חוסיין איגרת לנשיא איראן אכבר האשמי רפסנג'אני שבה הציע לאשר מחדש את תנאי הסכם אלג'יר ולבצע החלפת שבויים. רפסנג'אני ניצל את ההזדמנות וב-18 באוגוסט החלו חילופי השבויים בין המדינות. עם זאת, משטר הבעת' השתמש בתואנות שונות כדי לדחות את סימון הגבול הקרקעי בין המדינות. שרידי מלחמת שמונה השנים עדיין נותרו לאורך השט, עשרות ספינות ומוקשים ששוקעו במהלך הלחימה הפכו את המעבר בנתיב הימי לבלתי אפשרי. עם זאת, עלות משיית כל שרידי המלחמה הוערכה ביותר מ-5 מיליארד דולר, ועיראק, שסבלה מסנקציות שהטיל האו"ם לאחר מלחמת המפרץ, לא הייתה נכונה לשלם על המשייה.
כיום, מספר ארגוני ביון בינלאומיים מאמינים כי איראן מפירה את סעיפי ההסכם העוסקים במניעת פעילות חתרנית בשטחה של המדינה האחרת. לאור מעצרים של מספר חברי כוח קודס בעיראק ועדויות לאספקת תחמושת, אימונים ומימון למורדים שיעים עיראקיים.
הפרה בולטת של ההסכם בוצעה על ידי איראן ב-23 במרץ 2007 כשפריגטה בריטית שנמצאה במים הטריטוריאליים של עיראק נעצרה על ידי חיל הים של משמרות המהפכה האיראניים ו-15 הבריטים שעליה הובאו בכפייה לאיראן. באמנה המקיפה שנחתמה בין המדינות על בסיס הסכם אלג'יר פורט כי האזור בו נאסרו הבריטים שייך לעיראק. המלחים הבריטים שוחררו לאחר 12 ימים.
עם נפילת סדאם

אחרי נפילת משטר הבעת' עם פלישת כוחות הקואליציה לעיראק ב-2003 והקמת ממשלות שיעיות ודתיות יותר, היחסים בין המדינות הפכו לידידותיים יותר. בנובמבר 2007 המדינות הקימו ועדה משותפת לדיון בפינוי הנתיב הימי משרידי המלחמה ובשימוש באוצרות הטבע שהתגלו על קרקעית השט, עם הגידול ההדרגתי בשטח החופים. במהלך הדיונים האלו מספר בכירים עיראקים טענו כי ההסכם אינו תקף. או דורש שינויים רבים. בדצמבר 2007 הצטרף לקריאות אלו גם נשיא עיראק הכורדי, ג'לאל טלאבאני כי ההסכם אינו תקף. לאור ביקורת איראנית רבה, טלאבאני חזר בו מהצהרה זו במהרה והבהיר כי התכוון בהצהרתו לכך שיש צורך לבצע שינויים באמנה. בדיונים בין המדינות בטהראן העיראקים הציגו שורה של הסתייגויות מההסכם וביקשו לסמן מחדש את הגבול בין המדינות. לאחר מספר סבבי דיונים, ב-22 בפברואר 2008 המדינות חתמו על הסכם בו קבעו כי הן יחלו בסימון הגבול ביניהן, בעקבות הריסת סימוני הגבול במהלך המלחמה, ויפעלו יחדיו למיפוי השט ופתיחת הנתיב הימי לתנועה.
עונת 2019/2020 בליגת העל בכדורגל

| --- | --- |

 תקופת התחרות:  24 באוגוסט 2019 – 7 ביולי 2020 (319 ימים) 
 מספר משתתפות:  14
 הזוכה:  מכבי תל אביב
 מספר משחקים:  240
 מספר שערים:  495 (2.06 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  1,326,615 (5,528 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  אוסטרליה ניקיטה רוקאביציה   (22 שערים)
 השחקן המצטיין:  ישראל דן גלזר, מכבי תל אביב
 → 2018/20192020/2021 ←
עונת 2019/2020 בליגת העל הייתה העונה ה-21 של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל. מכבי תל אביב זכתה באליפות ה-23 בתולדותיה (ה־19 מקום המדינה) והשנייה ברציפות.
הליגה הסדירה כללה 14 קבוצות ששיחקו ביניהן בשני סיבובים בני 13 משחקים כל אחד - 26 מחזורים בסך הכל. לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון (6 קבוצות, שסיימו את העונה הסדירה בששת המקומות הראשונים בטבלה, ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 משחקים כל אחד) ופלייאוף תחתון (8 קבוצות, שסיימו את העונה הסדירה בשמונת המקומות האחרונים בטבלה, ששיחקו ביניהן במשך סיבוב אחד בן 7 משחקים) שכללו תוספת של 10 ו-7 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 36 ו-33 מחזורים בהתאמה. על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות, ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הפועל כפר סבא וסקציה נס ציונה הצטרפו לליגה לאחר שסיימו את עונת 2018/2019 בליגה הלאומית במקומות הראשונים.
לאחר שבפלייאוף העליון בעונה שלפניה הופעלה לראשונה מערכת ה-VAR, בעונה זו הוכנסה המערכת לשימוש מלא לאורך כל העונה.
לקראת עונה זו חתמה מנהלת הליגות על הסכם חסות לשלוש שנים עם הבורסה לניירות ערך בתל אביב, ולפיו תקרא הליגה "ליגת הבורסה לניירות ערך".
בסיום העונה סקציה נס ציונה והפועל רעננה ירדו לליגת המשנה.
התפרצות נגיף הקורונה

במרץ 2020 התגלה שחולה קורונה נכח בדרבי התל אביבי. כתוצאה מכך נדרשו אוהדים ששהו בשער 8 באצטדיון בלומפילד להיכנס לבידוד ביתי.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל הוחלט על דחייה בפתיחת משחקי הפלייאוף בשבוע. בהמשך נדחו המשחקים בתחילה עד לסוף חודש מרץ ולאחר מכן עד להודעה חדשה, כמו כל אירועי הספורט באותה תקופה. השבתת הליגה הובילה את הקבוצות לחתימה על הסכמים עם השחקנים על קיצוץ בשכרם בסכומים שנעו בין 25 - ל-50 אחוזים מהשכר. חלק מהסכמים מתייחסים גם לעונה הבאה. שחקני קבוצת הפועל באר שבע סירבו לחתום בתחילה על ההסכם המוצע. בעקבות כך הודיעה אלונה ברקת, הבעלים, על עזיבת הקבוצה והעברת הטיפול לידי נאמן עד למכירה.
הליגה חודשה ב-30 במאי ללא קהל, כאשר בפלייאוף העליון התקיימו שני משחקים בכל שבוע על מנת לסיים את העונה מוקדם ככל האפשר. למשחקי הליגה הגיעו בסך הכל 1,326,615 אוהדים. ירידה מהעונה שעברה בעקבות נגיף הקורונה במשחקי סיום העונה.
קבוצות

הליגה כוללת 14 קבוצות, 12 ששיחקו בליגה בעונת 2018/2019, אליהן הצטרפו הפועל כפר סבא וסקציה נס ציונה שהעפילו מהליגה הלאומית.
| קבוצה | עיר | אצטדיון | מספר מושבים |
| --- | --- | --- | --- |
| בית"ר ירושלים | ירושלים | טדי | 31,733 |
| בני יהודה תל אביב | תל אביב | בלומפילד | 29,400 |
| הפועל באר שבע | באר שבע | טרנר | 16,126 |
| הפועל חדרה | חדרה | נתניה | 13,610 |
| הפועל חיפה | חיפה | סמי עופר | 30,942 |
| הפועל כפר סבא | כפר סבא | המושבה | 11,500 |
| הפועל רעננה | רעננה | המושבה | 11,500 |
| הפועל תל אביב | תל אביב | בלומפילד | 29,400 |
| מועדון ספורט אשדוד | אשדוד | הי"א | 7,800 |
| מכבי חיפה | חיפה | סמי עופר | 30,942 |
| מכבי נתניה | נתניה | נתניה | 13,610 |
| מכבי תל אביב | תל אביב | בלומפילד | 29,400 |
| סקציה נס ציונה | נס ציונה | המושבה | 11,500 |
| עירוני קריית שמונה | קריית שמונה | קריית שמונה | 5,300 |
קבוצות > כוח אדם וחסויות

| קבוצה | נשיא | מאמן | קפטן | מלבישה | נותנת חסות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בית"ר ירושלים | משה חוגג | רוני לוי | עידן ורד | אומברו | קבוצת המילניום |
| בני יהודה תל אביב | ברק אברמוב | אלישע לוי | איציק עזוז | קאפה |  |
| הפועל באר שבע | אלונה ברקת | יוסי אבוקסיס | בן ביטון | קלמה | תדיראן |
| הפועל חדרה | אורן גולן | שרון מימר | מנשה זלקה | לוטו | פרינטר סנטר |
| הפועל חיפה | יואב כץ | חיים סילבס | גילי ורמוט | דיאדורה | מוקד התאמה |
| הפועל כפר סבא | יצחק שום | אופיר חיים | עומר פדידה | מקרון | Advice |
| הפועל רעננה | אשר אלון | אייל לחמן | שניר שוקר | ג'יבובה | קבוצת ME |
| הפועל תל אביב | איציק ושרון ניסנוב | ניר קלינגר | אוראל דגני | מקרון | הכשרה |
| מועדון ספורט אשדוד | רפי נידם | רן בן שמעון | טום בן זקן | נייקי | סגול השקעות |
| מכבי חיפה | יעקב שחר | מרקו בלבול | נטע לביא | נייק | וולוו |
| מכבי נתניה | אייל סגל | סלובודן דראפיץ' | אלמוג כהן | לוטו | צפון פנורמה |
| מכבי תל אביב | מיטש גולדהאר | סרביה ולדימיר איביץ' | שרן ייני | פילה | PinguinPickUp |
| סקציה נס ציונה | דודו עוז | עמיר תורג'מן | סהר לוי | דיאדורה | אלהום |
| עירוני קריית שמונה | איזי שרצקי | קובי רפואה | עידן נחמיאס | קאפה (חברה) | איתוראן |
שינויי מאמנים

| קבוצה | מאמן יוצא | סיבת עזיבה | תאריך עזיבה | מיקום בטבלה | מאמן נכנס | תאריך המינוי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הפועל תל אביב | קובי רפואה | פוטר | 14 במאי 2019 | טרום עונה | ניסו אביטן | 15 במאי 2019 |
| הפועל חדרה | ניסו אביטן | התפטר | 15 במאי 2019 | טרום עונה | אורי גוטמן | 26 במאי 2019 |
| עירוני קריית שמונה | שמעון הדרי | מינוי מאמן קבוע | 1 ביוני 2019 | טרום עונה | מסאי דגו | 19 במאי 2019 |
| סקציה נס ציונה | עופר טסלפפה | סיום חוזה | 27 במאי 2019 | טרום עונה | עמיר תורג'מן | 27 במאי 2019 |
| מ.ס. אשדוד | אבי בוחבוט | סיום חוזה | 27 במאי 2019 | טרום עונה | רוני אוואט | 27 במאי 2019 |
| בית"ר ירושלים | ניר קלינגר | פוטר | 4 ביוני 2019 | טרום עונה | רוני לוי | 6 ביוני 2019 |
| עירוני קריית שמונה | מסאי דגו | פוטר | 20 באוקטובר 2019 | 13 | קובי רפואה | 20 באוקטובר 2019 |
| הפועל תל אביב | ניסו אביטן | פוטר | 5 בנובמבר 2019 | 11 | ניר קלינגר | 5 בנובמבר 2019 |
| הפועל חדרה | אורי גוטמן | התפטר | 29 בנובמבר 2019 | 5 | שרון מימר | 10 בדצמבר 2019 |
| הפועל רעננה | מנחם קורצקי | התפטר | 10 בדצמבר 2019 | 13 | ניסו אביטן | 10 בדצמבר 2019 |
| הפועל באר שבע | ברק בכר | התפטר | 6 בינואר 2020 | 4 | יוסי אבוקסיס | 8 בינואר 2020 |
| בני יהודה תל אביב | יוסי אבוקסיס | התפטר | 8 בינואר 2020 | 7 | אלישע לוי | 8 בינואר 2020 |
| מ.ס. אשדוד | רוני אוואט | עבר לתפקיד עוזר מאמן | 21 בינואר 2020 | 10 | רן בן שמעון | 21 בינואר 2020 |
| סקציה נס ציונה | עמיר תורג'מן | פוטר | 5 בפברואר 2020 | 14 | ליאור זדה | 15 בפברואר 2020 |
| הפועל רעננה | ניסו אביטן | פוטר | 17 בפברואר 2020 | 14 | גל כהן | 17 בפברואר 2020 |
| הפועל כפר סבא | אופיר חיים | פוטר | 26 בפברואר 2020 | 11 | עמיר תורג'מן | 27 בפברואר 2020 |
| הפועל רעננה | גל כהן | עבר לתפקיד עוזר מאמן | 24 במאי 2020 | 14 | אייל לחמן | 24 במאי 2020 |