האימפריה הפרנקית
הקרולינגים

מאז ימיו של פפין הזקן המלך היה בעצם חסר סמכויות. המאיורדומי, שהיו ממשפחת הקרולינגים, היו בעצם אלו ששלטו בממלכה. מצב זה הגיע לשיאו במהלך שלטונו של קרל מרטל, הזכור בהיסטוריה כמגן הנצרות באירופה נגד המוסלמים. קרל איחד את הפלגים השונים של הפרנקים, הביס את אויביהם והגדיל את האימפריה. כשהמלך חסר הסמכויות מת היה קרל כל כך בטוח בכוחו שהוא לא טרח אפילו למנות מלך, כפי שמשפחתו עשתה במשך דורות, אלא פשוט הכריז על עצמו כ"נסיך הפרנקים".
בנו של קרל מרטל, פפין הגוץ, ירש את תפקיד "מאיורדומוס" וסיים את מלאכתו של אביו בכך שהוא הגדיל את האימפריה הפרנקית דרומה ומזרחה והוכרז כמלך על ידי הצבא הפרנקי. האפיפיור, שהיה זקוק לצבא הפרנקי שיגן עליו, תמך בפפין כמלך האמיתי של הפרנקים.
פפין שלט כמלך נבחר. על אף שהבחירות למלוכה התרחשו לעיתים רחוקות, החוק הגרמאני קבע כי המלך היה חייב להסתמך על ראשי צבאו. מנהיגים אלו שמרו על זכותם לבחור במלך יותר "ראוי" מתוך השבט השולט אם הם הרגישו כי המלך הנוכחי לא יוכל להוביל אותם לניצחונות. אף על פי שבצרפת המלוכה הפכה מאוחר יותר לתורשתית, האימפריה הרומית הקדושה לא הצליחה להפטר מחוק זה והמשיכה לבחור את מנהיגיה עד התפרקותה.
פפין ביסס את מעמדו בשנת 754 בהיכנסו לברית עם האפיפיור סטפנוס השני בטקס מרהיב שנערך בבזיליקת סן-דני בו משח האפיפיור את המלך ואת משפחתו והכריז עליו כ"מגן הרומאים" (Patricius Romanorum). פפין פתח במלחמה נגד הלומברדים שהשתלטו על רוב שטחי המגף האיטלקי ולבסוף הכריח את מלכם להחזיר אזורים רבים לאפיפיורות, שהיו הבסיס למדינת האפיפיור.
עם מותו של פפין הגוץ ב-768 בניו, קרל וקרלומן, שוב חילקו את הממלכה. אולם קרלומן פרש למנזר ומת זמן קצר לאחר מכן, בהשאירו את הממלכה כולה לאחיו, העתיד להפוך לקרל הגדול. החל משנת 772 קרל כבש את שטחי הסקסונים ואיחד אותם עם הממלכה הפרנקית. במסגרת מערכה זו נכפתה על הסקסונים התנצרות בכוח הזרוע - אופן התנצרות שלא היה מקובל אז ושספג ביקורת מחוגים מסוימים בכנסייה; המנהיג הסקסוני וידוקינד הסכים לעבור הטבלה כחלק מהסכם השלום בינו לבין קרל. בנוסף, לאחר ניצחון בקרב בשנת 787 הורה קרל הגדול על הריגתם של אלפי אסירים סקסונים פגנים. הסקסונים הובסו לבסוף בשנת 804, וכך התפשטה האימפריה הפרנקית מזרחה והגיעה עד נהר האלבה. במטרה להקל על הכנסת כל הסקסונים לדת הנוצרית ייסד קרל מספר דיוקסיות במזרח האימפריה. באותה התקופה כבש קרל את שטחי הלומברדים וכך הוכנסה גם צפון איטליה תחת שליטתו, בעודו מחדש את הבטחתו לאפיפיור שהפרנקים יגנו על אדמותיו. ב-788 כבש קרל גם את בוואריה ועד 796 הרחיב את האימפריה שלו לכיוון דרום מערבה-מזרח עד שכללה את אזור אוסטריה של היום וחלקים מקרואטיה.
קרל יצר אימפריה שהשתרעה מהפירנאים בדרום מערב ועד לאוסטריה במזרח, וכללה כמעט את כל שטחה של צרפת המודרנית ואת צפון איטליה. קרל הפך למנהיג הנצרות המערבית ולמגן הכנסייה. הפטרונות שהוא נתן למרכזים נזיריים עוררה את הרנסאנס הקרולינגי, ובנוסף הוא בנה ארמון באאכן, מערכת דרכים מפותחת ואף תעלת מים.
בדצמבר 800 הכתיר האפיפיור לאו השלישי את קרל הגדול כ"קיסר הרומאים" בטקס ברומא, שתואר בידי המקורות של התקופה כאקט מפתיע שלא תואם קודם עם קרל. אף שקרל העדיף את התואר "קיסר, מלך הפרנקים והלומברדים" הוכרה האימפריה הפרנקית רשמית בטקס כיורשת של האימפריה הרומית המערבית, דבר שהעלה את חמתו של קיסר האימפריה הביזנטית מיכאל הראשון שטען כי האימפריה בשליטתו ירשה את האימפריה הרומית המערבית. בסופו של דבר הוא הכיר בקרל הגדול כקיסר נוסף. ההכתרה נתנה לגיטימציה קבועה לעליונות הקרולינגים בין הפרנקים.
עם מותו של קרל הגדול ב-814 היו באימפריה הפרנקית שטחים שמעולם לא נכללו באימפריה הרומית המקורית. בניגוד לרומאים, קרל הגדול ניצח את הגרמאנים, הגדיל את האימפריה שלו עד לנהר אלבה והשפעתו הגיעה אפילו עד הערבות הרוסיות.