בני דרור
היסטוריה

מושב בני דרור נוסד בשנת 1946 על ידי חיילים משוחררים, רבים מהם שוחררו מהצבא הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה. המושב הוקם במטרה להקים יישוב עברי במרכז הארץ, והקבוצה הראשונה שהגיעה הייתה מורכבת מאנשים שהיו חלק מההגנה והפלמ"ח, והשאר ובני גלויות מיוון, ארגנטינה, הונגריה, טורקיה, מרוקו, גרמניה, בלגיה, מצרים, צרפת ופולין, כמו גם ילידי הארץ.
ביום י"ב באייר תש"ו (12 במאי 1946), הקבוצה הראשונה, בראשות אברהם גורוכוב ואורי זוסמן, עלתה על הקרקע במחנה זמני שנקרא "גן עדן", סביב עצי האקליפטוס, והחלה את דרכם להקמת המושב. החיילות משוחררות, כמו גם חיילים ששירתו במצרים, הצטרפו למושב.
ההתחלה הייתה קשה מאוד. המתיישבים התגוררו באוהלים ובצריפים, וחיו יחד בחיי קיבוץ, עם מטבח וחדר אוכל משותף. על מנת להתפרנס, הסכימו לעבוד בפרדסים ובגידול תפוחי אדמה באזור.
בפרוץ מלחמת העצמאות הופנו מאמצי תושבי הכפרים הערביים שבשרון והכוחות הערביים הלוחמים לשבש את דרכי התחבורה היהודית ולנתק את הכביש המרכזי; הם חיבלו והטרידו את היישובים היהודיים וגרמו נזקים חמורים בנפש וברכוש. תודות לעוז עמידתם של היישובים ולפעולות הצבאיות השונות הפכה התוקפנות הערבית לנסיגה כללית.
"התחילה מלחמת העצמאות. מסביבנו מכל עבר היו כפרים ערביים. טירה מצד כפר הס שמה מארב לאנשינו וקטלה ארבעה מחברינו. יעקב שפירא ז"ל, חיים גוטמן ז"ל, זאב ליטווין ז"ל, יצחק דוידוביץ ז"ל". סיפר אריה חצרוני בספרו 'בצבת הקיום',"במשך כמה ימים לא יכולנו להביאם לקבר ישראל. מכפר קלנסווה, שמצד עין שריד, נזרקה פצצה שהתפוצצה על יד חדר האוכל שלנו וחברנו מ.ח. ניצן נפגע קשה ובדרך לבית החולים נפטר.
החבר אליעזר קובלסקי נפצע קשה, שכב ששה עשר ימים בביה"ח בילינסון, נאלצנו להעבירו לטיפול בבית-הבראה, כי קשתה המלחמה ובתי החולים שהיו קיימים אז, לא יכלו להכיל את כל הנפגעים. תימניה שעברה אז בדרך לעבודתה נהרגה במקום. יש לציין, כי שאר יושבי הכפרים מול אבן-יהודה עזבו הכל וברחו על נפשם. ודווקא טירה וקלנסווה נשארו במקומן וקיבלו עליהן את שלטון ישראל. אחרי פגיעת הפגז הראשון העברנו את הנשים, הילדים והורי החברים, מפני הסכנה, לאבן יהודה. החברים עצמם היו לנים בפרדסים. מלחמת העצמאות נגמרה. רבים נפלו בשדות הקרב-מן הטובים שבינינו".
לאחר אובדן כל חברי המסגריה בקרב טירה, החברים התלבטו היכן תמוקם נקודת הקבע, וכיצד המשק יתפרנס ללא אנשי המקצוע של הענף המניב ביותר. הועלו מס' הצעות ושוב חזרו החברים לאותה גבעה, בראשה האקליפטוסים.
מחשש שיתפרק עקרון המושב השיתופי - התעקשו החברים לבנות את הבתים בצורת חצי עיגול, כדוגמת נהלל, ולא כמושב עובדים בהם בתי החברים מרוחקים אחד מהשני וחלקות האדמה בעיבודם מקיפים כל בית.
המעבר ליישוב הקבע ארך זמן, דור המייסדים, מקימי המושב, אשר קיבלו חינוך ציוני עוד טרם התגייסו לצבא הבריטי, הונחו על ידי אדיאולוגיה סוציאליסטית הדוגלת בשוויון ושיתוף. מידי ערב היו פורסים מחצלת גדולה על האדמה החולית ושוחחו שיחות רעים. לימים נהגו להתכנס במרכז היישוב בו צמח הדשא. עם הזמן, קמה גם משתלת פרחים וגינת ירק, ובני המושב החלו להקים רפת ולגדל תרנגולות.
"ניגשנו במרץ לבנות את היישוב על גבנון, שגדלו עליו שבעה עצי אקליפטוס עתיקי ימים, כקילומטר מכביש תל אביב חיפה. המחנה הישן שלנו בכפר-זיו נתמלא בעולים חדשים". כתב אריה חצרוני בספרו 'בצבת הקיום', "התחלנו לבנות שלושים בית לפי תוכנית הצנע של הסוכנות בימים ההם - כל בית על שטח של עשרים ושמונה מטרים מרובעים שהכיל שני חדרים, שאחד מהם היה קטן יותר. בו פינת בישול ופינת אוכל וגם מקום שינה לילדים. השירותים היו במרחק כעשרים מטר מהבית. בית שימוש אחד לשתי משפחות, ולידם מקלחת מפח. באחד הצריפים שהבאנו מהמחנה, שהיה בכפר זיו, שוכנה הנהלת החשבונות. ביתר החדרים של הצריף גרו משפחות חדשות שנתקבלו לשנת מועמדות".
בני דרור התפתח ממחנה זמני ליישוב קבע, ובמשך הזמן צבר הישגיים כלכליים וחברתיים, כאשר כיום המושב מהווה חלק מרכזי בחיי הקהילה באזור גוש תל מונד.