stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיטת מונטסורי
שיטת מונטסורי בישראל > מונטסורי יער

מונטסורי יער היא גישה חינוכית המשלבת את עקרונות שיטת המונטסורי עם חוויות למידה בחיק הטבע. השיטה מתמקדת בלמידה אקטיבית דרך חקירה, ניסוי וטעייה בסביבה הפיזית והטבעית, ומציעה לילדים הזדמנויות ללמוד ולהתפתח תוך כדי חיבור ישיר לטבע ולקהילת הסביבה. גישה זו מאפשרת לילדים לפתח מיומנויות חברתיות, רגשיות ומוטוריות, תוך שמירה על עקרונות המונטסורי המקדמים עצמאות, יצירתיות ושיתוף פעולה. שיטת מונטסורי יער צוברת פופולריות ברחבי העולם כמודל חינוכי המערב את היתרונות של שיטת המונטסורי עם חשיפה לטבע ולסביבה הפיזית. עקרונות השיטה כוללים טיפוח אחריות, יצירתיות והבנה מעמיקה של תהליכים טבעיים, ובסיסם הוא למידה המבוססת על חוויות טבעיות, בהן כל חוויה – גדולה כקטנה – מהווה הזדמנות ללמידה. [דרוש מקור]
לקריאה נוספת

מרדכי סגל, משמעות הלמידה: עיונים בתורת דיואי, מונטסורי, פיאזה, בהקשר לשאלות התקופה, "הד הגן", 1969
דב ורדי ורחל מסינגר, מריה מונטסורי, סמינר הקיבוצים, 1970
טרי מלוי, מונטסורי והילד שלך: ספר אלף בית להורים, רשפים, 1985
מרדכי סגל, אורחות חינוך, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992 (עמ' 88–118)
רינה מרקוס, בית הילדים של ד"ר מריה מונטסורי, "הד הגן", 2002, גיליון ב', עמ' 44–53
אור סופר, "לך בעקבות הילד", הד החינוך, אוקטובר 2012, כרך פ"ז, גיליון 01, עמ' 68–71
מיכל גבאי, שיטת מונטסורי היא זוכת הגביע העולמי בקפיצה לרוחק \ ירחון מונטסורי ישראל, גיליון דצמבר 2018
דר' גלעד גולדשמיט, חינוך מקדם בריאות: חינוך מונטסורי וחינוך ולדורף (חינוך אנתרופוסופי). דברים, 2016, גיליון 9 עמ' 133–147
אביגיל זלמנוביץ מנור, מנכ"לית איגוד מונטסורי ישראל - https://www.montessori-israel.org/
הערות שוליים

↑   דני בר-און, הלכתי לסדנה שהבטיחה שאהיה אבא "בלי עצבים ובלי אשמה". היו שם רגעים מכוננים, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2024
1 2 3  דר. שלומית אביב, מונטסורי והילד במאה ה-21, הוצאה עצמית, 2017
1 2 3 4  רינה מרקוס, קאסה דה במבינו, הד הגן
1 2 3 4  Association Montessori International, Biography of Dr Maria Montessori
1 2  מרדכי סגל, אורחות חינוך, 1992, עמ' 93
↑  Maria Montessori on the Absorbent Mind, WOMEN, WORDS, AND WISDOM, ‏16 במאי 2019
↑  מרדכי סגל, משמעות הלמידה, הוצאת הד הגן, 1970
↑  Standing, E. M. (E. Mortimer), Maria Montessori : her life and work, New American Library, [approximately 1962]
↑  חן פונדק, מה למדת בגן היום ילד מתוק שלי, באתר כלכליסט, 2 בפברואר 2013
↑  Montessori education, Montessori Europe, ‏17.5.2019
↑  The History of the Montessori Education, WHITBY, ‏17 במאי 2019
↑  Montessori, Maria., From childhood to adolescence : including Erdkinder and the functions of the university, Schocken Books, 1973
↑  דר. גלעד גולדשמיט, חינוך מקדם בריאות: חינוך מונטסורי וחינוך ולדורף, דברים
1 2  רונית לסטר, שיטת מונטסורי, באתר הגיל הרך, ‏פברואר 2011 (ארכיון)
↑  טרי מלוי, מונטסורי והילד שלך, תל אביב, 1985
1 2  מיכל גבאי, מישורי התפתחות של האדם, על פי שיטת מונטסורי, ירחון מונטסורי ישראל
↑  דר. שלומית אביב, הסביבה המוכנה, ירחון מונטסורי ישראל
↑  מערכת האתר, רשימת גנים מונטסוריים, באתר חינוך מונטסורי 🔝 כל מה שצריך לדעת
↑  מערכת האתר, רשימת בתי ספר מונטסוריים, באתר חינוך מונטסורי 🔝 כל מה שצריך לדעת
↑  מרכז מונטסורי, באתר מרכז מונטסורי - הכפר הירוק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543683405171  BNE: XX525507  BnF: cb11932522n (data)  GND: 4122290-8  LCCN: sh85087063  NDL: 01072627  NKC: ph122781 
אביזר ללימוד גאוגרפיה
סביבה בבית ספר מונטסורי
אבא גנוב 3

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  איילת מנחמי
 הופק בידי:  יהודה ברקן, אודי סופר
 תסריט:  חיים מרין, שלמה משיח
 שחקנים ראשיים:  יהודה ברקן, עירית שלג, בן ציון
 מוזיקה:  עדי כהן
 צילום:  אמנון זליאט
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  רועי הפקות בע"מ
 הקרנת בכורה:  28 ביוני 1991
 משך הקרנה:  83 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סרט קודם:  אבא גנוב 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
אַבָּא גָּנוּב 3 הוא השלישי בטרילוגיית סרטים ישראליים בכיכובו של השחקן יהודה ברקן, אשר יצא לאקרנים בשנת 1991. שני קודמיו בטרילוגיה הם: "אבא גנוב" (1987) ו"אבא גנוב 2" (1989).
תקציר העלילה

צ'יקו הטברני ובן בן ה-12 גרים כעת באילת עם גליה ובתה אפרת. סאם ויינברג בן זוגה של מגי אימו של בן, קנה שטחים בעיר, חתם על חוזה, והשקיע מיליוני דולרים במיזם לבניית קניון באזור הנמל, שעלול לפגוע בפרנסה של עובדי הנמל ולזרוק עשרות משפחות לרחוב. את ויינברג מייצג ברונו, עוזרו של עורך הדין קוגלר. גליה היא היועצת המשפטית של ראש עיריית אילת, הופמן. מצב זה יוצר מתח בינה ובין צ'יקו.
בעת הפגנת הדייגים מול בניין ראש העירייה, בן מדבר ללבו של ראש העיר, אך קוגלר לא מתרכך, מאחר שלטענתו החוזה חתום והכל חוקי. צ'יקו שורף את השלט המכריז על הקמתו הקרובה של הקניון, ומעודד את עובדי הנמל לצאת ולהילחם נגד התוכנית הפוגעת בדייגים.
גליה מתפטרת מתפקידה כיועצתו המשפטית של ראש העיר, צ'יקו סולח לה, והיא זוכה בחיבתם ובאמונם של עובדי הנמל. היא מבטיחה להם לטוס לבאר שבע ולהשיג שם בבית המשפט המחוזי צו מניעה זמני כדי שלא ינסו לחדש את בניית הקניון. היא אומרת להם שיש להם סיכוי טוב לקבל אותו.
אחרי שצ'יקו מגלה ששרפו לו את הבית שהיה בבנייה, הוא מתפרץ לתוך הדיסקו "שיבא" שבמלון המלך שלמה עם העוגה לכבוד יום הולדתו של בן. הוא מכה את ברונו ומטיח את פרצופו של קוגלר בעוגה, וכתוצאה מכך נעצר.
מגי ובעלה סאם מגיעים במטוס לאילת. מגי הולכת לתחנת המשטרה לראות את צ'יקו. היא מציעה לו שבן יטוס איתה לאמריקה לשלושה שבועות לחופשת פסח, ובתמורה היא תשכנע את בעלה להזיז את הקניון 500 מ' צפונית מהנמל ולבנות לצ'יקו בית חדש ואת ברונו לבטל את התלונה נגדו. צ'יקו לא כל כך מאמין לה.
מגי נפגשת עם גליה, ואומרת לה שהיא מרגישה אשמה על שהיא לא הייתה לצדו של בן ולא ראתה אותו גדל. מגי מבקשת מגליה שתנסה לשכנע את צ'יקו לקבל את ההצעה שלה.
אפרת ובן מגיעים ושומעים במקרה את השיחה ביניהן. גליה מבינה אותה כאמא, אך לא כעורכת דין.
גליה אומרת למגי שכדאי שתשאל לדעתו של בן. גליה מדברת על זה עם צ'יקו בתאו בתחנת המשטרה. בן אומר לאביו שהוא רוצה לנסוע עם אמו לאמריקה לשלושה שבועות לחופשת פסח, למורת רוחו של צ'יקו.
צ'יקו לא יודע אם מגי תיתן לו לחזור, ובן אומר לו בביטחון רב שאין לו לאן לחזור ושהוא מעדיף אמא באמריקה מאשר אבא בבית סוהר.
בן נפרד מאביו בתא המעצר ומשאיר לו מכתב. צ'יקו קורא את המכתב ומגלה את ההקרבה שבנו מקריב עבורו: בן לא רצה לנסוע לאמריקה, ואם הוא עושה זאת, זה כדי שאביו ייצא מהכלא ושהדייגים לא יאבדו את מקור הפרנסה שלהם.
הסמל דורך על השעון שלו ושובר אותו, משחרר את צ'יקו כמה דקות לפני השעה אחת בצהריים, בניגוד למה שקוגלר אמר לו. צ'יקו רץ לשדה התעופה, בן יוצא מהמטוס, ושניהם נפרדים בחיבוק חם ומרגש. בסוף צ'יקו נותן לבן לטוס, ובן מבטיח לחזור לאחר חופשת הפסח. חופשה קצרה אצל אימו מגי, ובן זוגה סאם.
צוות השחקנים

יהודה ברקן - יצחק (צ'יקו) בן-דוד
בן ציון - בן בן-דוד
עירית שלג - גליה בן-דוד
חלי גולדנברג - מגי ויינברג
אורי שמיר - עו"ד נתן קוגלר
לני רביץ - סאם ויינברג
אילנה ברקוביץ' - אפרת רשף
יגאל עדיקא - השוטר דלומי
מישה גל - אלכסנדר ברונו
גאולה נוני - מריומה
זארה ורתניאן - מורדוך
הפקה

הסרט "אבא גנוב 3" היה הסרט היחיד שצולם בישראל בזמן מלחמת המפרץ, דבר שגרם לשינוי העלילה המקורית בכך שהשחקניות הראשיות, אלונה קמחי וקרן מור, הוחלפו בעירית שלג (גליה) וחלי גולדנברג (מגי) עקב המלחמה.
בתחילה פורסם שבסרט משתתפת הזמרת עדנה לב, אך לב לא השתתפה בסרט, אלא בשירהּ, "תדליק אותי", שכתב יהונתן גפן והלחין יאיר קלינגר. שיר זה הושמע בסצנת הפתיחה והופיע בפסקול לצד שירה של ריקי גל, "ילד אסור ילד מותר". שירה של לב לא הוקלט במקור לפסקול, אלא לאלבומה, "הדרך אלי", מ-1989.
הערות שוליים

↑  ההופעה המביכה של עדנה לב, באתר nrg
↑  אתר, ‏הזמרת עדנה לב נדונה לחצי שנת מאסר על-תנאי בגין הטרדה, איומים ותקיפת שוטר, באתר גלובס, 3 במרץ 2009
אלית ובר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1972 (בת 53) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אולפנית ישורון  בית הספר לתיאטרון חזותי  סמינר הקיבוצים 
 
אלית ובר (נולדה ב-3 בינואר 1972) היא במאית תיאטרון, בובנאית וביבליותרפיסטית. ביצירותיה משלבת תיאטרון בובות עם מחול, אנימציה ועוד.
הושפעה מאומני בובות בין-לאומיים כמו פרנק זונלה, אילקה שונביין (צר'), פיליפ ז'אנטי (צר'), ניקול מוסו ונוויל טרנטר (גר').
גדלה בפתח תקווה ולמדה בתיכון ישורון בעיר. בוגרת מצטיינת של בית הספר לתיאטרון חזותי, ובעלת תואר ראשון בתיאטרון ותואר שני בטיפול ביבליותרפיה, שניהם מסמינר הקיבוצים.
הצגות שיצרה > הצגות ילדים

מוצרט הקטן - הצגת יחיד של גדית כהן בשילוב תיאטרון אצבעות, חפצים, ויצירות מוזיקליות שהלחין מוצרט. ההצגה הוצגה ברחבי העולם בחסות משרד החוץ הישראלי וזכתה בפרסים רבים -
זוכת פרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2008
פרס הבמה לילדים להצגה הבינתחומית הטובה ביותר 2009
מקום ראשון בפסטיבל הבינלאומי בפלובדיב 2009
מקום ראשון בפסטיבל הבינלאומי להצגות ולאנימציה בבוקרשט 2009
מקום ראשון בפסטיבל הילדים בבאניה לוקה 2011
חייל הבדיל האיתן - עיבוד זוכה פרס העיצוב בפסטיבל הצגות ילדים חיפה לסיפור של אנדרסן. תיאטרון קמגולם, 2010
דודי שמחה - בימוי, עיבוד ועיצוב לספרו של ע. הלל. תיאטרון המדיטק, 2011
אלמלא - זוכת פרס הצגת היחיד הטובה ביותר של פרס הבמה לילדים ונוער, 2014
המסע אל האי אולי - על פי סיפור באותו שם של מרים ילן שטקליס. תיאטרון הקרון, 2018
הצגות שיצרה > הצגות למבוגרים

פרנהיים - עיבוד ומוזיקה של סיפור מאת עגנון להפקת תיאטרון סיפור וחפצים אינטימית המתרחשת כולה על שידת טואלטה נשית מופע הגמר של ובר בבית הספר לתיאטרון חזותי.
איך בטעות - בימוי בשיתוף אביטל דבורי של הצגה של קבוצת דדלוס. תיאטרון הקרון, 2006
נמר חברבורות- קרקס בקצה בוגרשוב - בימוי, עיצוב ועיבוד לבמה על פי סיפור קצר מאת יעקב שבתאי. תיאטרון תמונע, 2008
הוא לא נמר - הצגה בשילוב אלמנטים קרקסיים בובות גוף וחפצים. תיאטרון הגברת, 2016
מסע בין סיפורים בסוכות - בימוי והנחיה של תיאטרון דוקומנטרי בהשתתפות תושבי באר יעקב במסגרת פסטיבל אושפיזין, 2017
מעט מידי מעיל - 2017
הרוקמת - הצגת יחיד של אורלי ויסברוד. הצגה של פחות משעה על התרחשויות היסטוריות מרכזיות בנות למעלה ממאה שנים לצד מאורעות אישיים מאוד של משפחה קטנה אחת. תיאטרון בביט, 2019
אשת - הפקה משותפת של המרכז לאומנויות ותרבות בבוסטון והקונסוליה הישראלית בניו אינגלנד, בהשתתפות רננה רז, יובל פינגרמן וחמש בובות. ההצגה הועלתה גם במסגרת פסטיבל עכו, 2022
כבר לא אָ לוֹמָאגֶע - עיבוד עיצוב ובימוי של סיפורה האמיתי של השחקנית טובה קלינגר ואימה. מרכז תיאטרון בובות חולון, 2022
חיים אישיים

ובר היא גרושה ואם לילדה. מתגוררת בכרכור.
הערות שוליים

↑  תיאטרון בובות למבוגרים, באתר אי"ב - ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון
↑  אלית ובר, באתר בית הספר לתיאטרון בובות
↑  מוצרט הקטן, באתר www.thefringe.co.il
↑  חייל הבדיל | אסף אלברשטיין - הצגות לילדים סקרנים, באתר אסף אלברשטיין -הצגות
↑  חייל הבדיל - תיאטרון קמגולם, נבדק ב-2022-08-10
↑  נגה שביט-רז, בחזרה לרחוב שמגר 5: דודי שמחה שב אל הבמה, באתר הארץ, 26 ביוני 2011
↑  בכיוון הרוח פרס הבמה לתאטרון ילדים ונוער, באתר בכיוון הרוח-במה לספרות תרבות הגות
↑  אלמלא / Otherwise, נבדק ב-2022-08-10
↑  תיאטרון הקרון, באתר traintheater.co.il
↑  מופעים לילדים, הצגות לילדים - פרנהיים - אלית ובר, באתר www.habama.co.il
↑  פרנהיים - אלית ובר, טריילר ואחריו חלק 1 של ההצגה, נבדק ב-2022-08-10
↑  רוני נלקין, איך בטעות: קבוצת דדלוס/תאטרון הקרון : רעיון, עיצוב, חלל ובובות - אלית ובר, בימוי - אביטל דבורי, אלית ובר, סל תרבות ארצי - משרד החינוך והתרבות, 2006. (בiw)
↑  יונתן קלדרון, הפך נמר חברבורותיו בתיאטרון אתגר, באתר nrg
↑  הוא לא נמר, באתר תיאטרון הגברת
↑  הוא לא נמר He is not a tiger, נבדק ב-2022-08-10
↑  מתנס באר יעקב | פסטיבל אושפיזין: מסע בין סיפורים בסוכות, באתר מתנס באר יעקב
↑  מעט מאוד מעיל - מאת ענת גיגר שבתאי ואלית ובר, נבדק ב-2022-08-10
↑  marthayodaat, לרקום עבר, לרקום עתיד, באתר מרתה יודעת, ‏2019-05-24
↑  הרוקמת, נבדק ב-2022-08-10
↑  Eshet, נבדק ב-2022-08-10
↑  פסטיבל עכו, באתר www.accofestival.co.il
↑  Simply-Smart, כבר לא אָ לוֹמָאגֶע, באתר www.puppetcenter.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312260705171  VIAF: 297526085   WorldCat (עם VIAF): 297526085
תזמורת הבארוק ירושלים

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1989
 מייסד:  דוד שמר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ירושלים, ישראל
 אולם קונצרטים:  אולם ימק"א ירושלים  היכל התרבות (תל אביב)  אולם רפפורט חיפה  בית העם ברחובות
 מנצח:  דוד שמר
 http://www.jbo.co.il/
 
תזמורת הבארוק ירושלים היא תזמורת ישראלית המתמחה בביצוע אותנטי של יצירות מתקופת הבארוק, שמקום מושבה הקבוע הוא ירושלים.
את התזמורת ייסד בשנת 1989 המנצח ונגן הצ'מבלו דוד שמר. הייתה זו תקופת שגשוג למוזיקה עתיקה ובעולם קמו תזמורות בארוק רבות, שהתמחו בביצוע בכלים אותנטיים, אך בישראל היה מחסור הן בכלים והן בנגנים. בתקופה הראשונה נאלצו נגני התזמורת להתפשר, הן בנגינה בכלים מודרניים עם מיתרי גיד והן בהופעה בהתנדבות מלאה, הן של הנגנים והן של המנצח.
המנצח האנגלי אנדרו פארוט משמש כמנצח כבוד של התזמורת.
כיום תזמורת הבארוק ירושלים תופסת מקום נכבד בעולם המוזיקה הישראלי, עם קהל מאזינים נאמן בסדרות מנויים ואורחים ידועי שם מרחבי העולם. מנצחה, דוד שמר, מאמין, שלמוזיקה עתיקה יש פוטנציאל רב יותר להגיע אל הדור הצעיר מאשר למוזיקה קלאסית, המדברת אל הקהל המבוגר יותר.
התזמורת מופיעה בדרך קבע באולם ימק"א בירושלים, בהיכל התרבות בתל אביב, באולם רפפורט בחיפה ובית העם ברחובות.
חיים ישראלי

| --- | --- |

חיים ישראלי, 2011
 לידה:  1 בנובמבר 1927 
 פטירה:  7 ביוני 2011 (בגיל 83) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1998) 
 
חיים ישראלי (1 בנובמבר 1927 – 7 ביוני 2011) היה בכיר במשרד הביטחון, שנחשב כיועצם הקרוב של מרבית שרי הביטחון של מדינת ישראל במשך למעלה מחמישים שנה. חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ח (1998).
ביוגרפיה

חיים ישראלי נולד בעיירה מוטאל שבפולין (בתחומי בלארוס של ימינו), ונקרא על שם דודו הרב מאיר חיים דולינקו (1882–1917), רבה של מוטלה אשר נפטר בדמי ימיו במלחמת העולם הראשונה ממחלת הטיפוס. משפחתו הוגלתה לקזחסטן וכך נמנע ממנה גורל מרבית יהודי העיירה, שנרצחו במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה קיבלה המשפחה אישור לעבור לפולין ומשם הם עברו לגרמניה, בנתיב של "הבריחה". במחנה מעבר בגרמניה הכיר ישראלי את מי שהייתה עתידה להיות אשתו, שרה. לאחר הגעתו לארץ נמנע גיוסו לצה"ל מסיבות בריאותיות, לכן הוצב לעבודה זמנית בארכיב של משרד ראש הממשלה. לאחר זמן מה הצליח לשכנע את רופאי לשכת הגיוס לגייס אותו ובשנת 1950 נשלח לעבוד, במסגרת שירותו הצבאי, במשרד הביטחון.
בנו הוא הרב פרופסור עודד ישראלי.
היה לעוזרו הקרוב של נחמיה ארגוב, שלישו הצבאי של ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון.
במסגרת תפקידיו במשרד הביטחון שימש מזכיר לשכת שר הביטחון ב-1950; מנהל לשכת שר הביטחון ב-1956; עוזר אישי לשר הביטחון ב-1968; עוזר שר הביטחון וסמנכ"ל לתפקידים כלליים ב-1977; ועוזר שר הביטחון ומשנה למנכ"ל ב-1987.
במהלך שנים אלו עבד בשירותם של 14 שרי ביטחון. אלה למדו להכיר ולהוקיר את יושרו, חוכמתו, נאמנותו והדיסקרטיות שעליה הקפיד. לכולם היה מאוד מסור. אך הערצתו הגדולה ונאמנותו הראשונית היו לדוד בן-גוריון, שר הביטחון הראשון של מדינת ישראל. גם לאחר שבן-גוריון פרש מתפקידיו הממלכתיים וחזר לצריפו בשדה בוקר, המשיך ישראלי לטפל בענייניו ולקיים עמו קשר אישי הדוק ורצוף עד יומו האחרון. בן-גוריון כתב עליו, כי "אילו היו כולם נאמנים כמוהו - היינו שוכנים בגן עדן."
ישראלי התנדב לשרת בעמותות ובקרנות ציבוריות, וברובן הוא המשיך להתנדב גם לאחר פרישתו לגמלאות:
יו"ר דירקטוריון בנק אוצר החייל
חבר בעמותת יד בן-גוריון
יו"ר הוועד המנהל של המכון למורשת בן-גוריון
יו"ר הוועד המנהל של בית בן-גוריון (לפי צוואת בן-גוריון)
יו"ר החברה להפצת משנתו של בן-גוריון (לפי צוואת בן-גוריון)
חבר עמותה ציבורית להנצחת משה דיין
יו"ר חבר הנאמנים של מרכז דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב
חבר בהנהלת מוסד אלתרמן
חבר המועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלות
יו"ר ועדת ההיגוי של המועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלות
חבר המועצה של המרכז להנצחת זכרו של יצחק רבין
חבר הנהלת עמותת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל
יו"ר מועצת הקרן לשלום מייסודם של יצחק רבין ושמעון פרס
חבר הנהלת המוסד על שם יעקב הרצוג
חבר מועצת המוזיאונים
חבר הקרן על שם גיל עברי
חבר קרן איסלר
חבר בוועד המנהל של "משואה"
פרסים

ב-1998, ביום העצמאות ה-50 של מדינת ישראל, קיבל את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
מנימוקי השופטים:
חיים ישראלי הוא ראש וראשון ומופת אישי למשרתי הציבור במדינת ישראל...משמש בהתמסרות אין קץ בהנהלת משרד הביטחון, בתפקידים אחראים ורגישים ביותר, מימי שר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון, לצידם של כל שרי הביטחון ועד ימינו אלה.

בן-גוריון אמר עליו כי הוא אחד האנשים היקרים ביותר שפגש בחייו. משה דיין אמר כי הוא 'אנציקלופדיה מהלכת שכוללת בתוכה הכל'. חיים לסקוב כינהו "המצפון והמצפן של מערכת הביטחון". שרי ביטחון אחרים נעזרו בו ללא הרף וראו בו אישיות שאין מהימנה ממנה. יצחק רבין קבע כי חיים ישראלי הוא "הרצף הענייני של הביטחון, ובדרך כלל הצליח לתקן מה שהשרים האחרים קלקלו...

אצל חיים ישראלי הצטלבו כמה תכונות שרק לעיתים רחוקות מופיעות יחדיו באיש אחד, קל וחומר אצל בעל שררה: אמונה עזה בנצח ישראל, חכמת חיים מיוחדת, ידע רב, זיכרון פנומנלי, כושר ארגון ועשייה ואולי המיוחד ביותר – אנושיות מרשימה וצניעות של אמת. אלפי אנשים, ואולי עשרות אלפי אנשים, יעידו כי הוא בעל כושר האזנה יוצא דופן ובעל נכונות נדירה לחפש תשובות ראויות לכל שאלה ומצוקה שהופנו לטיפולו. הוא מעולם לא נתן מנוח לעצמו ולאחרים במערכת הביטחון ובמערכות מקבילות, כל עוד פנייה של אזרח לא זכתה לתשובת- אמת. למרות זאת שמע הציבור הרחב רק לעיתים רחוקות על פעלתנותו, על הישגיו ועל מעמדו...
פרסים > פרסים ואותות הערכה נוספים

1992: פרס בן-גוריון
1993: אות "גור אריה" של איגוד החיילים המשוחררים.
1997: אות אביר איכות השלטון
התשנ"ז: יקיר "ביחד"
לקריאה נוספת

יעקב אגמון, שאלות אישיות - מבחר ראיונות - ריאיון עם חיים ישראלי בתאריך 21 ביולי 1987, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 167–178
מגילת חיים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005 - ספרו האוטוביוגרפי
ישראל רוזנסון ועודד ישראלי (עורכים), חיל ברוח, ביטחון ומחשבה חינוכית: מוגש לחיים ישראלי בהגיעו לגבורות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ט 2009
מספר מאמרים בתוך ספר היובל:
חנה זינגר (ישראלי), "חיים ישראלי - קורות חיים", עמ' 11–18
שמעון פרס, "להיות ישראלי", עמ' 19–22
אליקים רובינשטיין, "שרות לאומה ויד מושטת לפרט", עמ' 23–28
צפניה דרורי, "מצפון ומצפן", עמ' 29–33
בספרם של צבי צמרת וחנה יבלונקה (עורכים), העשור הראשון - תש"ח תשי"ח (ירושלים, יד יצחק בן צבי, תשנ"ח), נמצא ראיון עמו, הדן בעיקר בהיכרותו עם בן-גוריון.
הערות שוליים

↑  מכתב ליואב לביא (לוין), 1 במרץ 1965, ארכיון בן-גוריון
↑  רשימת מקבלי פרס ישראל לשנת תשנ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311734805171  BnF: cb15022327m (data)  ISNI: 0000 0000 6661 7717  LCCN: no2005078276  VIAF: 34735159   WorldCat (עם VIAF): 34735159
אילן ליזרוביץ

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1963 (בן 62) בני ברק
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  רמת השרון
 מקצוע:  כתב חדשות  יועץ תקשורת  מרצה
אילן ליזרוביץ (נולד ב-22 בינואר 1963, כ"ו טבת, ה' תשכ"ג) הוא עיתונאי, יועץ תקשורת ודובר, ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1963 בבני ברק. התחנך בתיכון 'רמז' והתמחה במגמת ביולוגיה. לאחר סיום לימודיו התגייס לחיל הנח"ל במסגרת הגרעין בקיבוץ שמיר, והעביר את שירותו כחייל סדיר בלבנון ולאחר מכן במילואים בחיל התותחנים בשטחים במהלך ימי האינתיפאדה הראשונה. לאחר מכן, החל לשרת ביחידת דובר צה"ל, שם התמחה בהעברת סדנאות עמידה מול מצלמה לבכירי צה"ל.
לימודים וקריירה חדשותית

בתום שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון במדעי המדינה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן, למד לתואר שני בתקשורת ועיתונות באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודים אלו, החל לעבוד ככתב בקול ישראל בנושאי כלכלה, ספורט ופוליטיקה ואחרים. בינואר 1994, הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2, שהייתה אז בחודשיה הראשונים, ושימש בה ככתב שטח במשך יותר מ-16 שנים. ליזרוביץ סיקר בעיקר את תחומי ההתיישבות ביש"ע וכן את תחום הכלכלה, ובלט בעת שדיווח חדשות לבקרים את אירועי האינתיפאדה השנייה ואת הליך ההתנתקות מרצועת עזה. לאחריה, החל ליזרוביץ להרצות על התהליך בפני סטודנטים וחברי קהילות יהודיות ופלסטיניות בארצות הברית מטעם חברת החדשות של ערוץ 2.
בשנת 2004, עבר ליזרוביץ השתלמות בת חודש באטלנטה, במהלכה סיקר את מערכת הבחירות הנשיאותית בין ג'ורג' בוש הבן לג'ון קרי.
קריירה פוליטית ועסקית

בשנת 2009, פרש ליזרוביץ מתחום העיתונאות והחל לכהן כיועץ תקשורת של שר התחבורה, ישראל כ"ץ עד לשנת 2011. בשנת 2012, עבר לשמש כדובר חברת נתיבי תחבורה עירוניים, האמונה על הקמת הרכבת הקלה בגוש דן.
בשנת 2016, שימש כמנהל השיווק של חברת 'קומפדיה' המפתחת מוצרי מציאות מדומה ורבודה עבור צה"ל, המשטרה, משרד החינוך ותעשיות אחרות.
חזרה לעיתונות וקריירה חינוכית

בשנת 2018, חזר ליזרוביץ לעולם החדשותי בתור כתב ועורך כלכלי בעיתון 'ישראל היום'. כשנה לאחר מכן, התמחה כמדריך טיולים בחו"ל והחל להדריך טיולי קבוצות מאורגנים בגאורגיה, רוסיה ויעדים נוספים. עם פרוץ מגפת הקורונה בשנת 2020, ליזרוביץ החל את לימודיו לתעודת הוראה כחלק מתוכנית להסבת אקדמאים בסמינר הקיבוצים.
לאחר סיום לימודיו, לימד בבית ספר יסודי ובחטיבת ביניים ברמת השרון, היסטוריה, אזרחות וחינוך פיננסי וזאת בנוסף להיותו מחנך. היה מורה לגאוגרפיה, תנ"ך ותקשורת בתיכון "אהל שם" ברמת גן, וכיום הוא מורה לגאוגרפיה בתיכון חדש הרצליה.
ליזרוביץ משמש כמרצה לתקשורת, פרסום ועמידה מול מצלמה בבחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, ובמספר מכללות, בתי ספר, ארגונים ומוסדות.
חיים אישיים

ליזרוביץ' מתגורר ברמת השרון, נשוי לסמדר ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  אילן ליזרוביץ', באתר mako
↑  אודי גפן, איך עושה מתנחל?, באתר nrg‏, 8 ביולי 2004
↑  אייל אברהמי, אוכלים מכף ידם, באתר העין השביעית, 1 במאי 2005
↑  ענת קם‏, ליזרוביץ' עוזב את חדשות 2, באתר וואלה, 20 באוקטובר 2009
↑  דניאל שמיל, אילן ליזרוביץ' מונה לתפקיד דובר נת"ע, באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2012
↑  אלכסנדר כץ, איזה קאמבק: ליזרוביץ חוזר לעיתונות ומצטרף לישראל היום, באתר אייס, 3 בינואר 2018
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אילן ליזרוביץ".
היידי מוזס

| --- | --- |

 לידה:  1983 (בת 42 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מפלגה:  הליכוד 
 
היידי מוזס (נולדה ב-ו' בניסן ה'תשמ"ב, 30 במרץ 1982) היא לוביסטית ופעילה להט"בית.
ביוגרפיה

היידי היא השמינית מבין עשרת ילדיו של מנחם אליעזר מוזס, לשעבר חבר כנסת מטעם יהדות התורה. גדלה בבית חרדי בשכונת גאולה בירושלים, ומגיל צעיר גילתה סימני מרדנות בחברה החרדית. בין היתר סירבה לדבר יידיש, התעקשה לרכוב על אופניים, וכבר בגיל 6 החלה להתעניין בפוליטיקה והייתה קוראת עיתונים שאביה הביא הביתה. למדה בבית הספר החרדי "בית יעקב", ובגיל 14 נשלחה לשנתיים למנצ'סטר למוסד לבנות חרדיות שנחשבות לסוררות, ושם נחשפה לראשונה ללסביות והחלה להבין שגם היא נמשכת לנשים.
בגיל 16 שבה לירושלים והתארסה בשידוך עם יצחק, חסיד מאקאווא, שלא פגשה לפני כן, ולאחר 7 חודשים השניים נישאו.
בגיל 23 וכשהיא אמא לבן ולבת עזבה את בעלה, חזרה להתגורר בבית הוריה עם הילדים, והחלה ללמוד לימודי רפואה אלטרנטיבית. הוריה לחצו עליה לעזוב את השכונה החרדית והיא עברה לגור בשכונת רחביה, שם פתחה גם קליניקה לטיפולים אלטרנטיביים.
בגיל 25 השתמשה לראשונה בחייה במחשב, ובאותה תקופה החלה גם בתהליך יציאה מהארון ונעזרה בארגון בת קול. לאחר יציאתה מהארון לא דיברה עם אביה במשך חמש שנים. השניים חזרו לקשר במהלך כהונתו של האב כחבר כנסת, אך חבריו לסיעת יהדות התורה בחרו שלא לדבר עם היידי.
קריירה פוליטית

מאז שנת 2008 פועלת מוזס כלוביסטית חברתית ומשתתפת בדיוני ועדות הכנסת בנושאי רווחה, חינוך ובריאות. לדבריה ההשראה לכניסה לפוליטיקה הייתה ציפי לבני, ששמה פורסם בעיתונים החרדיים ללא תמונתה.
היא מסייעת הן לקהילת היוצאים מהעולם החרדי והן לקהילת הלהט"ב ומקדמת חוקים חברתיים כגון חוק היתומים החרדים, חוק הנקה במרחב הציבורי וחוק המגשרים.
בשנת 2014 הקימה את תנועת "אנה אפנה" שמאתרת שבאבניקים בגיל העשרה כדי להחזיר אותם לבני משפחותיהם, בשנת 2016 השתתפה ביום הקהילה הגאה שצוין לראשונה בכנסת, ומשתתפת בקביעות בישיבות השדולה למען הלהט"ב
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 ב-2019 התמודדה בפריימריז של מפלגת הליכוד והוצבה במקום ה-51 לא ריאלי. בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 הוצבה במקום ה-53 ברשימה ובבחירות לכנסת ה-24 הייתה במקום ה-52 ברשימת המועמדים.
לקראת הפריימריז בליכוד לכנסת ה-25 התפרסמה כשחילקה בכנס פעילים "שרשרת נאמנות" מוזהבת עם דמותו של בנימין נתניהו, אך הגיעה רק למקום ה-66 בהצבעה עצמה.
עמדותיה

מוזס מתנגדת לגיוס חרדים, בעד העלאת גיל הנישואים, והקמת קואליציה על בסיס מפלגות גדולות שלא תהיה תלויה במפלגות קטנות או סקטוריאליות שיעכבו קידום חוקים חברתיים.
בראיון עימה אמרה היא מעוניינת להגיע למשרד הרווחה ולהקים בו גוף פיקוח.
הערות שוליים

1 2 3  מאת מירי סער, היידי מוזס גדלה כחרדית, התחתנה בגיל 16, עזבה את הדת והפכה ללסבית תל אביבית, באתר מגזין את, ‏2018-03-18
↑    עמיחי אתאלי, היידה היידי, באתר "ידיעות אחרונות", 19 בינואר 2017
1 2 3  נעמה אביטל, איך אומרים "אני לסבית" ביידיש?, באתר wdg.co.il, ‏2016-08-24
↑  היידי מוזס הדליקה נרות עם אביה הח"כ. צפו, באתר כיכר השבת, ‏2018-12-06
1 2  שלום ירושלמי, בת חורגת לאלוהים, באתר nrg
↑  אריק בנדר, ‏הכר את המועמד: היידי מוזס תיאבק בהדרת הקשר בין ילדים להוריהם, באתר מעריב אונליין, 3 בפברואר 2019
1 2  דב גיל-הר‏, בתו הלסבית של הח"כ החרדי: "אבא ואני הצלחנו להגיע להכרה והבנה", באתר וואלה, 24 בפברואר 2016
↑  ערוץ 7, בכנס הליכוד: היידי מוזס, ישראל כ"ץ ושרשרת הנאמנות לנתניהו, באתר ערוץ 7, ‏2022-07-18
↑  https://twitter.com/kann_news/status/972170946785181696, Twitter
↑  היידי מוזס I לוביסטית בכנסת ופעילה חברתית I חיתון קטינות במדינת ישראל, נבדק ב-2022-08-06
עדה ואלרי טל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוגוסט 1936 בוקרשט, רומניה
 פטירה:  14 באוקטובר 1994 (בגיל 58) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
 
עדה ואלרי טל (15 באוגוסט 1936 – 14 באוקטובר 1994) הייתה שחקנית קולנוע ישראלית, מחלוצות הטרנסג'נדריות בישראל. נחשבת לשחקנית הקולנוע הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל.