stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם פיט הבן
מורשתו

בספרי ההיסטוריה ידוע בשל התנגדותו הנחושה לצרפת הנפוליאונית, גם לנוכח ניצחונותיו החוזרים של נפוליאון על בעלות בריתה של בריטניה. זאת על אף העובדה שבמישור הצבאי לא הביאו מהלכיו של פיט לתוצאות הרצויות.
בזירה הפנימית, שעמדה מ-1793 בצלה של המלחמה, פיט הכניס מספר חידושים משמעותיים (כמו הנהגת מס ההכנסה), אך לא הצליח להשיג את רוב המטרות שאליהן שאף. לא עלה בידו לקדם רפורמה פרלמנטרית, הוא לא השיג שוויון זכויות לקתולים (אם כי איחד את בריטניה ואירלנד) והוא לא הצליח להביא לאיסור על סחר עבדים, מטרה שהושגה שנה לאחר מותו. חלק ממהלכיו בענייני פנים בעת המלחמה אף היו ריאקציונריים, עד שבתחילת המאה ה-19 שימש הכינוי Pittite, חסיד פיט, ככינויים של השמרנים בבריטניה.
חותם בולט השאיר ביחסי הכוחות בפוליטיקה הבריטית, כאשר במרוצת כהונתו הממושכת ביסס את תפקיד ראש הממשלה כמי שאחראי על השרים ומתאם את פעולתם.
הערות שוליים

↑  נאום מן ה-22 ביולי 1803, מובא אצל: אליסטר הורן, "כמה רחוק מאוסטרליץ", הוצאת דביר תשס"ה, עמוד 67, תרגום נעה יובל
↑  שם, שם
↑  צ'ארלס ג'ון פדורק, פרק מתוך "הנרי אדינגטון – ראש ממשלה 1801–1804", (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266533905171  PLWABN: 9810663782005606  BIBSYS: 90534126  BNE: XX1644994  BnF: cb11940067z (data)  BPN: 09669317  GND: 118792393  ISNI: 0000 0001 1029 3159  LCCN: n50044409  NDL: 00795182  NKC: xx0046148  NLA: 35424616  NLG: 110137  NTA: 069909059  RERO: 02-A012419738  SNAC: w6q81k2d  SUDOC: 027336808  TePapa: 68411  Trove: 947928  VcBA: 495/127314  VIAF: 72190413   WorldCat (עם VIAF): 72190413 
ויליאם פיט האב, הרוזן מצ'טהאם
פיט נואם בבית הנבחרים. ציור מאת K.A. Hickel
קריקטורה מ-1792: ויליאם פיט מבשר למלך ולמלכה על הירצחו של גוסטב השלישי מלך שוודיה
קריקטורה המתארת את פיט משסה כלבים בג'ון בול, דמות השור שמייצג את בריטניה, הכורעת תחת המיסים שהטיל פיט
סמל האצולה של ויליאם פיט הבן
סלע בוויילס שזכה לכינוי "ראשו של פיט"
ז'ינט נבה

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1919 פריז, צרפת 
 נהרגה:  28 באוקטובר 1949 (בגיל 30) האיים האזוריים, פורטוגל 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1935 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
ז'ינט נבה (בצרפתית: Ginette Neveu;‏ 11 באוגוסט 1919 – 28 באוקטובר 1949) הייתה כנרת צרפתייה מחוננת.
קורות חייה

נבה נולדה בפריז למשפחה מוזיקלית שבין בניה היה המלחין שארל-מארי וידור. היא למדה נגינה בכינור ואחיה, ז'אן-פול נבה, למד נגינה בפסנתר. ז'ינט למדה אצל אמה והתגלתה כילדת פלא בגיל שבע בנגינת הקונצ'רטו לכינור של מקס ברוך עם התזמורת הסימפונית של קלן בפריז. היא המשיכה ללמוד אצל לין טלואל וז'יל בושרי בקונסרבטואר של פריז, ולבסוף השלימה את הכשרתה המוזיקלית בהנחיית ג'ורג'ה אנסקו, נדיה בולאנז'ה וקרל פלש.
בגיל 15 השיגה נבה מוניטין בינלאומי כאשר זכתה בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי, ראשונה בין 180 מתחרים, ביניהם וירטואוז הכינור לעתיד, דוד אויסטרך, שהגיע למקום השני. היא הוחתמה על חוזה לסיור הופעות עולמי ובמהלך השנתיים הבאות הופיעה כסולנית בגרמניה, בפולין, בברית המועצות, בארצות הברית ובקנדה.
הקריירה הבינלאומית של נבה נקטעה במלחמת העולם השנייה אולם חודשה בתומה בלונדון. אחיה, הפסנתרן ז'אן-פול, ליווה אותה והשניים ערכו סיור מקיף באירופה שאחרי המלחמה (שכלל הופעה בפסטיבל האביב הבינלאומי למוזיקה בפראג), וכן ביקרו באוסטרליה ובדרום אמריקה. הם באו גם לביקורים חוזרים באולמות הקונצרטים החשובים של ארצות הברית. סגולותיה הכנריות - העוצמה, השליטה והמצלול הנקי - מציבים את ז'ינט נבה בין הכנרים הגדולים בעולם, על אף הקריירה הקצרה.
נבה הופיעה בקונצרט האחרון שלה ב-20 באוקטובר 1949. כעבור שבוע, ב-27 באוקטובר, יצאו היא ואחיה בטיסת אייר פראנס אל סדרת קונצרטים נוספת. מטוסם התנגש בצלע הר לאחר שני ניסיונות נחיתה כושלים בנמל התעופה בסאו מיגל שבאיים האזוריים. כל 48 נוסעי הטיסה, ביניהם אלוף האגרוף הצרפתי המפורסם מרסל סרדן, נספו.
אדית פיאף כתבה על נבה באוטוביוגרפיה שלה, "גלגל המזל": "הייתי מוכנה לנסוע אלפי מילין כדי לשמוע את ז'ינט נבה הדגולה...".
חטיבת קצב

במוזיקה, חטיבת קצב או מחלקת קצב (מכונה בלשון הדיבור באופן רווח בשם "רית'ם סקשן" על פי המונח באנגלית: Rhythm section), היא חטיבה בהרכב של מוזיקה קלה או של ג'אז, שאחראית על הקצב, ההרמוניה והחיבור ביניהם.
בג'אז כוללת חטיבת קצב מלאה פסנתר, קונטרבס, מערכת תופים ולעיתים גיטרה או כלי הקשה נוספים. חטיבת קצב צנועה יותר בג'אז תכלול רק בס ותופים, או רק בס ופסנתר (מעטים ההרכבים שבהם אין בס בכלל).
ברוק ובפופ, חטיבת קצב מכילה תופים, גיטרה בס, ולעיתים גם גיטרה חשמלית, קלידים או די ג'יי.
במקרים מסוימים, הבס עשוי להיות מוחלף על ידי האוקטבות הנמוכות של הפסנתר או הקלידים, אך זה מגביל את הפסנתרן/קלידן.
על אף שחטיבת הקצב היא לא המובילה ברוב המקרים שבהם היא נכללת בהרכבים רחבים יותר, גם לכלים החברים בה ניתן ביטוי רב במהלך הנגינה. לחטיבת הקצב תפקיד חיוני לתפקוד הבסיסי של הרכב ג'אז או מוזיקה קלה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'ימנסטיק טרגונה

קלוב ז'ימנסטיק דה טרגונה (בקטלאנית: Club Gimnàstic de Tarragona), או כפי שמוכר יותר בקיצור "נסטיק" (Nàstic), הוא מועדון ספורט ספרדי מהעיר טרגונה, שבקטלוניה. קבוצת הכדורגל שלו כיום משחקת בליגה השלישית בספרד.
המועדון נוסד בשנת 1886, מה שהופך אותו לאחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר בספרד. למועדון קבוצת מילואים בשם פובלה דה מאפומט, ועוד ארבע קבוצות מקצועניות בענפי ספורט אחרים, כגון אתלטיקה, כדורסל, טניס, התעמלות, טניס שולחן וקטרגל, אך למעשה קבוצת הכדורגל נוסדה רק בשנת 1914, כשהישג השיא שלה הוא תקופה בת 3 שנים בליגה הבכירה בשנים 1947-1950.
מאז שנת 1972, משחקת הקבוצה את משחקי בית באצטדיון "נואו אסטאדי", אשר מכיל 14,591 צופים.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-1 במרץ 1886 על ידי קבוצה של 15 אנשים שנפגשו בבית קפה בשדרת הרמבלה. מירב חברי המועדון היה שייך למעמד הביניים, והמועדון נועד, כפי ששמו מרמז, לקידום ענף ההתעמלות. מאוחר יותר החל המועדון לעסוק בסיף, טיולים רגליים, אגרוף ורכיבה על אופניים. בשנת 1914 המועדון אימץ קבוצת כדורגל מקומית, שנשאה את השם אולימפיק דה טרגונה וכתוצאה מכך קמה קבוצת הכדורגל של המועדון, תוך שימוש בצבעי הקבוצה: אדום, לבן ושחור. באותם ימים, היא שיחקה את משחקיה באצטדיון "אבנידה" (Avenida).
בינואר 1918, ערכה ז'ימנסטיק את הופעת הבכורה בליגה הקטלנית, וב-1927 זכתה באליפות הליגה השנייה. בשנת 1943, לאחר שכבר הוקמה מערכת הליגות בספרד, עלתה לראשונה לליגה השלישית, ובעונה שלאחר מכן, העפילה לליגה השנייה.
את עונת 1946/1947 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה השנייה, הישג שהביא אותה לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה. בשנת 1947, עונת העלייה לליגה הראשונה, הגיע אף לחצי גמר גביע הגנרל לאחר שהדיחה את ברצלונה, אך הודחה בידי אספניול.
עונת הבכורה בליגה הראשונה, 1947-1948, הסתיימה גם כעונת השיא שלה, כאשר סיימה במקום השביעי בליגה. באותה עונה אף רשמה את שמה בהיסטוריה של מועדון ריאל מדריד, כאשר הייתה לקבוצה הראשונה אשר הצליחה לנצח כקבוצת חוץ באצטדיון נואבו צ'מרטין. הקבוצה שיחקה באותה עת 3 עונות רצופות בליגה הראשונה, עד שירדה בתום עונת 1949/1950, לאחר הפסד בפלייאוף לקבוצת אלקויאנו.
3 שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, ירדה ז'ימנסטיק  שוב, הפעם לליגה השלישית, בה שיחקה 19 עונות ברצף, עד שנת 1972, אז חזרה לשחק בליגה השנייה, אך למשך 4 שנים בלבד, כאשר בשנת 1976 ירדה פעם נוספת. מלבד גיחה קצרה לליגה השנייה בעונת 1979/1980, שיחקה ז'ימנסטיק  בליגה השלישית עד שנת 2001, כאשר בתוך התקופה הזו היא מגיעה לשפל של ירידה פעמיים לליגה הרביעית לעונה אחת, בשנים 1986 ו-1990.
בשנת 2001 חזרה לליגה השנייה לאחר תקופה בת 21 שנים, אך אף על פי שירדה שוב בתום עונה זו, בשנת 2004 חזרה שוב לליגה השנייה, אך הפעם שמרה על מקומה שם, ואחרי שתי עונות בליגה השנייה, בשנת 2006 העפילה לליגה הבכירה לאחר תקופה בת 56 שנים. בליגה הראשונה, תחת הדרכת המאמן לואיס ססאר סאמפדרו, הקבוצה לא הצליחה להציג יכולת מספקת, ובילתה מתחת לקו האדום 33 מחזורים מתוך 38, ולבסוף חזרה לאחר עונה אחת בלבד לליגה השנייה.
לאחר הירידה, ז'ימנסטיק לא הצליחה להאבק על העלייה חזרה, והתמקמה כקבוצת אמצע טבלה בשתי העונות שלאחר מכן, אך בשלוש העונות הבאות נלחמה על חייה בתחתית, כשבתום עונת 2011/2012 ירדה לליגה השלישית לאחר 8 שנים. בשנת 2015 שבה הקבוצה לליגה השנייה לאחר ניצחון על קבוצת וסקה.
ז'אק נקר

סוזאן קורשו
ז'אק נקר (צרפתית: Jacques Necker; ‏30 בספטמבר 1732 - 9 באפריל 1804) היה מדינאי וכלכלן צרפתי ממוצא שווייצרי, ששימש כשר האוצר של לואי השישה עשר והיה דמות מפתח בתקופת המהפכה הצרפתית.
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

נקר נולד ברפובליקת ז'נבה (כיום בשווייץ). אביו נולד בעיירה קוסטרין שבפרוסיה (כיום בפולין). לאחר שהאב פרסם מספר עבודות בנושא משפט בינלאומי, הפך לפרופסור למשפט אזרחי בז'נבה, וקיבל אזרחות של ז'נבה.
ב-1747 נשלח נקר לפריז כדי לשמש כפקיד בבנק של איזק ורנה, חבר של אביו. ב-1762 הפך לשותף, והודות למספר תחזיות כלכליות מוצלחות התעשר עד מאוד. לאחר מכן, ייסד יחד עם פייר טלוסון, גם הוא יליד ז'נבה, את הבנק "טלוסון, נקר וסייה". טלוסון היה מנהל הבנק בלונדון, ונקר היה מנהלו בפריז.
ב-1763 התאהב נקר במאדאם דה ורמנו, אלמנתו של קצין צרפתי. בביקורה בז'נבה, פגשה ורמנו את סוזאן קירשו, בתו של כומר מאזור לוזאן שהייתה מאורסת לאדוארד גיבון, והתלוותה אליה בשובה לפריז ב-1764. כשחזרו השתיים, התאהב נקר בקירשו ונישא לה טרם סוף השנה. ב-22 באפריל 1766 נולדה להם בת, אן לואיז ז'רמן דה סטאל, שלימים נודעה כמאדאם דה סטאל.
אשתו של נקר עודדה אותו למצוא משרה ציבורית. בהתאם להמלצתה, התמנה נקר למנהלה של חברת הודו המזרחית הצרפתית, סביבה התפתח ויכוח נוקב בין מנהלי החברה, מחזיקי המניות והמיניסטריון המלכותי, בנוגע לאופן ניהולה ומידת עצמאותה של החברה. המיניסטריון, שחשש לערעור יציבותה הכלכלית של החברה, שכר את שירותיו של אנדרה מורלה, כדי שיכריע את הוויכוח לטובת חופש מסחרי באזור, על חשבון זכויותיהם של בעלי המניות והמונופול של החברה על הסחר. לאחר שהוכיח את יכולות הניהול הכלכליות שלו, הגן על עצמאותה של החברה מפני התקפותיו של מורלה במזכר שפרסם ב-1769.
במקביל, הלווה נקר כספים לממשל הצרפתי, ומונה לשגרירה של רפובליקת ז'נבה בפריז. ב-1773 זכה נקר בפרס האקדמיה הצרפתית, וב-1775 פרסם את ה"מאמר על החקיקה והמסחר בתבואה", בו תקף את מדיניות הסחר החופשי של אן רובר ז'אק טורגו, שר האוצר באותה עת. אשתו של נקר האמינה כי הוא יכול לזכות במשרה כלכלית חשובה, ולכן גרמה לו לוותר על חלקו בבנק, אותו העביר לאחיו לואי.
חייו > שר האוצר

באוקטובר 1776 מונה נקר לשר האוצר של צרפת. כשמונה קיבל את התואר "מנהל האוצר" (Contrôleur des finances), ושנה לאחר מכן שונה שם התפקיד ל"מנהל הכללי של האוצר" (Contrôleur général des finances). נקר צבר פופולריות רבה בקרב העם, בעיקר הודות לניסיונו בביצוע רפורמה במס, במסגרתה ייגבה מס הגולגולת באופן שוויוני יותר. הישגו הכלכלי המרשים הגדול ביותר היו נסיונותיו לסגור את החוב הלאומי הצרפתי וכינון הבטחת ההכנסה על ידי המדינה. נקר התייחס לכלכלה הצרפתית כבנקאי ולא כפוליטיקאי, ולכן לא נחשב לגדול כמו טורגו, שהיה הכלכלן הגדול בדורו. מדיניותו, במסגרתה הועדפו הלוואות כספים על חשבון העלאת המיסים, כמעט והצעידה את המדינה, שתמכה ועזרה במימון מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לפשיטת רגל.
נקר לא פעל די למניעת המהפכה הצרפתית ההולכת וקרבה, והקמת הפרלמנטים האזוריים הייתה רק יישום חלקי של תוכנית טורגו לארגון אדמיניסטרטיבי מחודש של צרפת. ב-1781 פרסם את "דו"ח המלך" (compte rendu du roi), בו תואר מאזן כלכלי ורוד של צרפת. זמן לא רב לאחר מכן פוטר מתפקידו עקב השפעת האצולה שהתנגדה לרפורמות המתוכננות לכלכלת צרפת שכללו מס חדש שיוטל עליהם על מנת למנוע את המשבר הכלכלי ההולך וקרב.
לאחר פיטוריו החל נקר לעסוק בכתיבה, וב-1784 פרסם את "אמנת המנהל הכלכלי של צרפת" (Traité de l'administration des finances de la France). בנוסף גידל את בתו היחידה, שב-1786 נישאה לשגריר שוודיה והפכה למאדאם דה סטאל. על אף עיסוקיו, לא הצליח נקר להתנתק מתפקידו הקודם, וב-1787 גורש למרחק 40 ליגות מפריז, בשל הפרסום הרחב שנתן לדעותיו ולהתקפותיו על מחליפו במשרת שר האוצר, שארל קאלון.
כאשר התמוטטה כלכלת צרפת ב-1788 העם, שקרא רבים מספריה של מאדאם נקר ושוכנע כי נקר הוא היחיד שיכול "לעצור את הגרעון", דרש את חזרתו של נקר לתפקיד, והוא מונה פעם נוספת למנהל הכללי של האוצר.
חייו > המהפכה הצרפתית

נקר היה דמות מפתח בתקופת המהפכה הצרפתית. הוא סיים את המרד בדופינה בהופכו את פרלמנט המורדים לחוקי. במקביל, החל לארגן את אספת המעמדות של שנת 1789. בתחילה נחשב למצילה של צרפת, אך התנהלותו בפגישת הממשלה הצביעה על כך שהתייחס לאספה כמוסד שעליו לחלק כסף גרידא, ולא לבצע רפורמות. נקר כינס שנית את הממשלה, המליץ על ייצוג כפול למעמד השלישי והכיר בזכותם לבחור ולהיבחר. הוא קיווה להימנע מעימות וניסה לדבר אל לבו של המעמד השני, אך האריסטוקרטים סירבו לאפשר ייצוג כפול למעמד השלישי, וב-11 ביולי הוא הואשם בפרוץ המהפכה, פוטר וגורש מצרפת. נקר קנה לו אויבים רבים במעגל המלכותי, כולל אחיו הצעיר של המלך, שארל העשירי ומי שהחליפו בתפקיד שר האוצר, הברון דה ברטיי.
החדשות אודות פיטוריו של נקר הגיעו לפריז בערב ה-12 ביולי. הפריזאים הניחו שפיטוריו הוא ניסיונם של הגורמים השמרניים לשמור על כוחם. ההמונים התחילו להתקבץ ברחבי העיר, הובילו לנפילת הבסטיליה יומיים מאוחר יותר, והמלך נאלץ להחזירו לתפקיד. הוא התקבל בשמחה בכל עיר בה ביקר, אך כשהגיע לפריז, הוכיח שוב כי בבסיסו הוא אינו מדינאי: בהאמינו כי יוכל להציל את צרפת לבדו, סירב לפעול לצד מירבו או לה פאייט. אהדתו בציבור נעלמה לאחר שפעולתו הממשית היחידה הייתה לבקש מהאסיפה הלוואות נוספות, ובספטמבר 1790 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר ההתפטרות נסע לאחוזתו, אותה רכש ב-1784, בעיירה ליד ז'נבה. זמן קצר לאחר מכן מתה אשתו. נקר מת ב-9 באפריל 1804.
וולפגנג קפן

| --- | --- |
צילום משנות ה-1950
צילום משנות ה-1950  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 ביוני 1906 גרייפסוואלד, ממלכת פרוסיה, אז בקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  15 במרץ 1996 (בגיל 89) מינכן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Wolfgang Arthur Reinhold Koeppen
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של מינכן 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביכנר (1962)  Stadtschreiber von Bergen (1974)  פרס אימרמן (1967)  פרס אנדריאס גריפיוס (1971)  פרס פראנץ נאבל (1987)  פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות (1965) 
 
וולפגנג ארתור ריינהולד קפן (בגרמנית:Wolfgang Arthur Reinhold Koeppen, ‏ 23 ביוני 1906 - 15 במרץ 1996) היה סופר גרמנים, מהידועים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה
בזכות הרומנים שלו - "יונים בדשא" (1951), "החממה" (1953) ו"מוות ברומא" (1954) שמציירי תמונה של החברה הגרמית אחרי המלחמה, תוך שימוש בשיטות כמו-קולנועית, והמזכירים את כתיבתם של דוס פסוס, דבלין או פוקנר.
מאוחר יותר כתב קפן לעיתים רחוקות, בעיקר ספרי מסע.
קורות חייו > ילדות וצעירות

קפן נולד ב-1906 בגרייפסוואלד בפומרניה לאם לא נשואה, מארי קפן (1925-1877), תופרת שעבדה לאחר מכן כלחשנית בתיאטרון של גרייפסוואלד.  
אביו, ריינהולד הלבן (יליד 1877), שלא הכיר בו כבן ולא יצר איתו כל קשר, היה רופא עיניים, מרצה בקליניקה האונברסיטאית  בגרייפסוואלד, מאוחר יותר רופא עיניים בברלין, ובזמן הפנוי חובב שיט על הקרח וטיס בכדורים פורחים. קפן גדל בבית סבתו אמילי בבאנהופשטראסה מס.4, ואחרי מותה ב-1908 עבר עם אמו לטורון, בפומרליה (פומרניה המזרחית (כיום בפולין), ובהמשך לאורטלסבורג, כיום העיר שצ'יטנו בפרובינציית  ורמיה-מזוריה בפולין, אז בפרוסיה המזרחית, בבית אחות אמו, אולגה קפן.  דודתו עבדה במשק הבית של מפקח בניין בשם תאודור וילה, בעל ספרייה גדולה בה בילה קפן באותם הימים שעות רבות בקריאה.
את לימודיו התחיל בבית ספר יסודי באורטלסבורג. ב-1912 עבר עם אמו בחזרה לגרייפסוולאד אולם כעבור שנתיים חזרו לפרוסיה המזרחית וב-1919-1915 הוא למד בגימנסיה הריאלית של אורטלסבורג.  בגלל בעיות כלכליות הפסיק את לימודיו.  אחרי מלחמת העולם הראשונה שב קפן לגרייפסוואלד ועבד שם כשליח עבור מוכר ספרים.  
עבד בהתנדבות בתיאטרון המקומי והאזין כמאזין חופשי להרצאות באוניברסיטת גרייפסוואלד בתחומי הספרות הגרמנית (בקורסים של פאול מרקר וולפגנג שטאמלר) ,הפילוסופיה וההיסטוריה של האמנות.  מאוחר יותר פקד קורסים גם באוניברסיטאות המבורג, אוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין ווירצבורג. ב-1920 התגורר במינכן. 
ב-1922 עבד קפן כעוזר טבח בצי הסוחר בים הבלטי וב-1923-1922 כפועל במפעל, סדרן בקולנוע ,בייצור קרח בהמבורג. הועסק בהמשך שחקן בתיאטרון באי ריגן אחר כך בתיאטרון בויסמר. בגיל 18 ב-1924 התיישב בברלין, בה עבד כבוחן נורות ליבון במפעל אוסרם.
ב-1926 עבד כדרמטורג ועוזר במאי ושחקן בתיאטרון בוירצבורג אך לא הצליח ליישם את רעיונותיו לגבי אמנות התיאטרון המודרני.בשנה הבאה חזר לברלין והצטרף לקולקטיב התיאטרוני  -Dramaturgische Kolektiv - של ארווין פיסקטור. קפן התפרנס באותם הימים מעיתונאות ועבודות מזדמנות. הוא פגש שם את השחקנית ממוצא יהודי זיביל שלוס. אהבתו הנכזבת אליה נתנה לו מאוחר יותר השראה לכתוב את הרומן הראשון שלו. בברלין התוודע קפן גם לסופרים ארנסט טולר, אגון ארווין קיש, ולטר מרינג ואחרים ולמוציא לאור ברונו קסירר.
קורות חייו > המשך חייו ופעילותו הספרותית

כמה מסיפוריו המוקדמים פרסם קפן בעיתונים וכתבי עת שמאליים כמו    העיתון הקומוניסטי Die Rote Fahne. ב-1933-1931 הוא עבד כראש מדור, מבקר ספרות, תיאטרון וסרטים ועורך בעיתון הליברלי השמאלי "ברלינר ברסן-קוריר" (Berliner Börsen-Courier) וחיבר טקסטים עבור הקברט של אריקה וקלאוס מאן "Die Pfeffermühle" (טחנת הפלפל השחור). בסוף שנת 1933 התקבל כחבר ב"קאמרה הספרותית של הרייך" (Reichsschrifttumskammer) בעוד שהעיתון "ברלינר ברסן-קוריר" נסגר על ידי השלטון הנאצי.
באביב 1934 נסע קפן לאיטליה דרך ציריך.הוא ביקר בסיציליה, ונציה, ורפאלו
בנובמבר 1934 הרומן הראשון שלו  Eine unglückliche Liebe  (אהבה אומללה) פורסם על ידי ברונו קסירר שהעביר את פעילותו להולנד. קפן היגר להולנד יחד עם המשפחה היהודית מיכאליס  והתגורר בשוונינגן פרסם בהולנד גם את ספרו הבא,  Die Mauer schwankt (החומה רועדת). הוא שמר על קשר עם מהגרים גרמנים אחרים בהולנד, ביניהם קלאוס ואריקה מאן. מכיוון שההוצאה של קסירר היהודי הוחרמה על ידי הנאצים, ללא ידיעת הסופר פורסם הרומן Die Mauer schwankt מחדש ב-1935 בהוצאה לאור גרמנית תחת הכותרת Die Pflicht ("החובה"). עלילת הספר התרחשה ב-1918-1913 בימי הקיסרות הגרמנית ומלחמת העולם הראשונה ומכיוון שהתייחסה לנפילת הסדר הקיים נמצאה מתאימה לשלטונות המשטר החדש.
כפי שציין לימים המבקר דייוויד וורד, אף אחד מהרומנים של קפן באותה תקופה לא התייחס במישירין לעליית הנאצים לשלטון, אולם בלטה בהם "הרגשת הסכנה המתקרבת:חוסר איזון שביר ומעיק ולעולם לא פתור, הרומז למעמד הבלתי אפשרי של האמן בגרמניה של היטלר"
. אבל אחרי שלא הצליח להתפרנס בהולנד, ב-1938 חזר הסופר לגרמניה, על אף הזהרותיהם של האחים מאן. 
הוא עבד כתסריטאי באולפני הסרטים Tobis-Film בברלין, כמו כן  החל מ-1943 התיישב במינכן ועבד אולפני  Bavaria-Film-Kunst.  שם כתב  תסריטים לפי ספרים והתיידד עם איש קולנוע בשם פרדיננד מריאן. אף אחד מתסריטיו לא הגיע לידי שימוש, פרט לזה שכתב בשיתוף עם עוד שני עמיתים לפי ספרו של גוטפריד קלר "רומיאו ויוליה בכפר".
מנהל האולפנים במינכן איים עליו שימסור אותו לשלטונות על כי התחמק מגיוס לורמכט. אולם אחרי שהבית שבו התגורר במינכן נפגע  בהפגזה אווירית ורוב דייריו נהרגו  קפן שנמצא באותו זמן בברלין, עבר להסתתר במרתף מלון-מועדון לחובבי טניס בפלדאפינג על גדת האגם שטארנברג. המלון השתייך לגאורג זידהוף שגיסתו, מריון אולריך, (1984-1927) נערה בת שש עשרה, בת של עורך דין ממינכן, התאהבה בקפן ועזרה  גם היא להסתיר אותו. היא התחתנה איתו אחרי המלחמה, ב-1946.
קורות חייו > אחרי מלחמת העולם השנייה

בתום המלחמה התפרנס קפן ואשתו הצעירה מסחר בחפצי אמנות ועתיקות בשוק השחור. 
ב-1947 נתבקש קפן לכתוב את זיכרונותיו של אספן הבולים יאקוב ליטנר (1883 בודפשט - ניו יורק 1950) ששרד את השואה. הספר הופיע ב-1948 ללא אזכור שמו של קפן. נוצרה מחלוקת סביב השאלה עם קפן קיבל קודם כתב יד שיכוון אותו בעבודתו, והרומן לא מצא הרבה קונים.  ב-1992 פורסמה מהדורה חדשה שבה קפן זכה להכרה כמחברו. כתב היד המקורי של ליטנר פורסם גם הוא באנגלית בנשת 2000 ובגרמנית ב-2002.
ב-1951 פרסם קפן את הרומן  Tauben im Gras (יונים בדשא) שנבנה בעזרת שיטת זרם התודעה. המבקר מרסל רייך-רניצקי הגידר אותה כיצירה מזמעותית עבור הספרות בגרמנית. 
הספר Das Treibhaus (החממה) הופיע ה 1953 וב-2001 עקב תרגומו לאנגלית נבחר בין "הספרים החשובים " ברשימת הספרים של העיתון ניו יורק טיימס והוגדר על ידי לוס אנג'לס טיימס כאחד הספרים הטובים ביותר של השנה.
הרומן הגדול האחרון של קפן  Der Tod in Rom' (מוות ברומא) פורסם ב-1954.
גיבור של הרומן, גוטליב יודהיאן, גנרל אס.אס לשעבר שנידון למוות במשפטי נירנברג הצליח להימלט למדינה ערבית, שבה עזר לבניית צבאה.  הוא הגיע לרומא כדי לקנות כלי נשק ולפגוש בני משפחה, לרבות אשתו אווה. אחותה של אווה נשואה לפרידריך פפאפראט, שנבחר לראש העיר שבה הגנרל כיהן כמעמד בכיר בעת המשטר הנאצי. בנו של יודהיאן, אדולף נמצא גם הוא ברומא, בה עומד להיות מוסמך ככומר.  בנו של פפאפראט, זיגפריד, הוא מלחין צעיר שהגיע לרומא להאזין לביצוע בכורה של סימפוניה שכתב.  המנצח קירנברג נשוי לאילזה, אישה יהודיה, שניצלה בשואה בזכות יציאתה מגרמניה בליווי בעלה הנוצרי. הרומן "מוות ברומא" חוקר נושאים שונים הקשורים לשואה, לאשמה הגרמנית, לסכסוך בין הדורות ולהשתקת העבר.
כותרת הספר מתכתבת עם "מוות בוונציה" מאת תומאס מאן שהייתה כבר יצירה קלאסית בזמן כתיבת הרומן.
בזכות עמיתו הסופר אלפרד אנדרש נשלח קפן למסעות בעולם על מנת לכתוב תסכיות מסע לרדיו. הוא נסע לספרד (1955), רומא (1956), ברית המועצות, ורשה, האג ולונדון (1957) לארצות הברית (1958) ולצרפת (1959).
אשתו נפטרה ב-1984 והוא נפטר בבית אבות במינכן ב-1996 בגיל 90.
הוקרה

1962 - פרס גאורג ביכנר
1987 - פרס פרנץ נאבל
הנצחה

2000 - מיוזמתם של הסופרים גינטר גראס ופטר ריהמקורף קמה בגרייפסוואלד לזכרו של קפן קרן וולפגנג קפן האחראית על ארכיון וטיפוח מורשתו הספרותית.
ספרים

Eine unglückliche Liebe   1934
Die Mauer schwankt  1935
*Jakob Littners Aufzeichnungen aus einem Erdloch   1948/1992
Tauben im Gras   1951
Das Treibhaus  (1953)
Der Tod in Rom  1954
Amerikafahrt  1959
Jugend   1976
לקריאה נוספת

Dirk von Petersdorff  Literaturgeschichte der Bundesrepublik Deutschland. Von 1945 bis zur Gegenwart. C.H. Beck, München 2011 עמ'  10 - 15,
הערות שוליים

↑  David Ward Introduction to Koeppen's Pigeons on the Grass", A Portico Paperback,, Holms & Meier, New Yorl and London, 1991
↑  Schlant The Language of Silence: West German Literature and the Holocaust Routledge 1999 isbn=978-0415922203 pp.36-50
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263837205171  PLWABN: 9810690430705606  BIBSYS: 90061925  BNE: XX1332168  BnF: cb11909921g (data)  CiNii: DA00591494  GND: 118564471  ISNI: 0000 0001 2130 9312  LCCN: n82029207  LNB: 000173787  MusicBrainz: 5f60c629-3aa1-41e3-b329-31c8891f942f  NDL: 00469722  NKC: xx0003736  NLA: 35786969  NLG: 306234  NLK: KAC202131434  NSK: 000370913  NTA: 068638744  RERO: 02-A003464613  SELIBR: 240341  SUDOC: 026951789  VcBA: 495/80811  VIAF: 46763212   WorldCat (עם VIAF): 46763212 
בית הולדתו בגריפסוואלד, בבאנהופשטראסה מס. 4, כיום "בית קפן"
הספר "מוות ברומא" שהופיע ב-1954 בהוצאת זורקמפ
חג'אז

ערך זה עוסק באזור בערב הסעודית. אם התכוונתם למקאם הקרוי "חיג'אז", ראו .
חִג'אז (בערבית: الحجاز) הוא אזור במערב ערב הסעודית. העיר המרכזית בחג'אז היא ג'דה, אך הוא מוכר יותר בשל העיר הקדושה למוסלמים שבו - מכה. כאזור, "החג'אז" הוא בעל משמעות היסטורית ופוליטית לעמים הערביים ולאסלאם.
מפה המראה את מיקום חג'אז בתוך ערב הסעודית
פירוש השם חג'אז הוא "מחסום" או "גבול".
חבל ארץ הררי זה משמש כמפריד גאוגרפי בין המישורים המדבריים של חצי האי ערב לבין ים סוף. החל במאה ה-7 היה האזור למרכז המדינה הערבית האסלאמית שהוקמה על ידי מוחמד וממשיכיו. אחרי שהועברה בירת המדינה לדמשק הפכה חג'אז לחלק מהח'ליפות האומיית ומאוחר יותר עברה תחת שליטת הח'ליפות העבאסית שבירתה הייתה בגדאד. בהמשך הייתה שנים רבות תחת שלטונן של מצרים ושל האימפריה העות'מאנית, אולם זכתה לתקופה קצרה של עצמאות פוליטית בראשית המאה ה-20. היה זה אחד מהאזורים שהוסתו למרוד בעות'מאנים על ידי לורנס איש ערב הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1916 הכריז חוסיין בן עלי, השריף של מכה, על עצמאות האזור, אולם בשנת 1924 נגזלו ממנו סמכויותיו על ידי אבן סעוד מנג'ד הסמוכה. הסיפוח היה שלב מכריע ביצירת ערב הסעודית.
ראו גם

מסילת הרכבת החיג'אזית
השושלת ההאשמית
ערבית חג'אזית
הערות שוליים

↑  עוזי רבי, סעודיה – ממלכת נפט במבוכי הדת והפוליטיקה (ספר 7 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ח–2007, עמ' 20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291598505171  BnF: cb11960276w (data)  GND: 4096070-5  LCCN: sh00003133  NKC: ge516945  SUDOC: 027596931  VIAF: 240357380   WorldCat (עם VIAF): 240357380
ויקיפדיה במלאיאלאם

| --- | --- |


 סוג:  אנציקלופדיית אינטרנט חופשית
 הקמה:  21 בדצמבר 2002 
 בעלות:  קרן ויקימדיה 
 שפה:  מלאיאלאם 
 הרשמה:  לא חובה
 ערכים:  85,993
 https://ml.wikipedia.org/ 
 הסטטיסטיקה של ויקיפדיה במלאיאלאם
  סטטיסטיקת צפיות של ויקיפדיה במלאיאלאם ב-30 הימים האחרונים   קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני –  ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
 
ויקיפדיה בשפת מלאיאלאם (במלאיאלאם: മലയാളം വിക്കിപീഡിയ) היא אנציקלופדיה אינטרנטית חופשית בשפה המלאיאלאם (אחת מהשפות הרשמיות בהודו), שהושקה ב-21 בדצמבר 2002. מיזם זה הוא הוויקיפדיה הגדולה ביותר מבין ויקיפדיות אחרות בשפות דרום-מזרח אסיאתיות. נכון ל-2 באוקטובר 2024 ישנם בוויקיפדיה במלאיאלאם 85,993 ערכים ו-231 משתמשים פעילים.
היסטוריה > ההתחלה

ויקיפדיה בשפת מלאיאלאם קיימת באתר wikipedia.org מ-21 בדצמבר 2002. כמעט כל המשתמשים בראשית דרכה לא היו תושבי מלאיאלם. גדילתה של ויקיפדיה זו באותה התקופה הוגבלה קשות עקב תקלות דפדפן, מערכת הפעלה, יוניקוד ועוד.
היסטוריה > שלב הצמיחה הראשונית

לקראת אמצע שנת 2004, כלי קלט ויוניקוד נעשו פופולריים. תופעת הבלוגים התפשטה בקרב דוברי מלאיאלם. ויקיפדים החלו להשתמש בכלים אלו והגיעו ל-100 ערכים בדצמבר 2004. יותר משתמשים הצטרפו לקראת אמצע שנת 2005 ובספטמבר של אותה השנה מונה מפעיל המערכת הראשון של ויקיפדיה זו. הוא הפך להיות הביורוקרט הראשון של הוויקיפדיה הזו כחודש לאחר מכן, והוויקיפדיה הפכה לעצמאית מבחינה ניהולית.
בשנת 2006 מספר משתמשים הצטרפו לאתר, עקב התפשטות השימוש בשפת מלאיאלאם במחשבים. ב-10 באפריל 2006 נפתח הערך ה-500; בספטמבר של אותה השנה נפתח הערך ה-1000. ב-15 בינואר 2007 מספר הערכים גדל ל-2000 וב-30 ביוני הוא גדל ל-3000.