stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל גורניצקי
ביוגרפיה

גורניצקי נולד בגרודנו, שהייתה אז חלק מליטא (כיום בלארוס). גורניצקי קיבל חינוך יהודי ציוני וכללי, והיה פוליגלוט בעל שליטה ב-13 שפות (ביניהן: רוסית, אנגלית, עברית, פולנית, לטבית, יידיש, גרמנית, צ'כית, צרפתית, ערבית, איטלקית, ליטאית ואספרנטו). גורניצקי קיבל תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת פריז (1911) ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת קייב (1914). הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1917 והיה חבר באיגוד עורכי הדין היהודיים בליטא. בין השנים 1921–1935 גר ועסק בעריכת דין בריגה, והתמחה בעיקר בתחומי הנפט, הבנקאות והביטוח.
בשנת 1914 ברח גורניצקי עם משפחתו לסנט פטרסבורג עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ושב לריגה רק בשנת 1920. בשנת 1926 נאסר לזמן קצר בגין הסתרת ה"הרפתקן הבינלאומי" ליברמן. גלי האנטישמיות באירופה באותה תקופה בצירוף חקיקת חוקים אשר הגבילו עיסוקם של עורכי דין יהודיים בגרמניה, הובילו להחלטתו לעלות לישראל בשנת 1936. הוא התיישב ברח' הגליל בתל אביב, בבית שקנה בביקורו הראשון בפלשתינה בשנת 1933 (כאשר באותו ביקור גם קנה נכס ברחובות אשר השכיר בהמשך לחיים ויצמן). בשנות ה-40 עבד בוועדה לסיוע למהגרים ופליטים שהגיעו לארץ מלטביה.
גורניצקי עבר את בחינות הלשכה לעורכי דין זרים בישראל בשנת 1937, מספרו בפנקס עורכי הדין היה 577, ובהמשך הוסמך כנוטריון. בשנת 1938 ייסד את משרד עורכי הדין י. גורניצקי ושות' (אשר בעת הקמתו נקרא גורניציקי את א. פולונסקי, עורכי דין). משרדו, שממוקם כיום בשדרות רוטשילד בתל אביב אך בעת הקמתו היה ברחוב אחד העם, ניהל תיקים של חברות ענק ושל אישים בכירים בישראל, ובמסגרת זאת מונה גורניצקי ל"מחסל" (המכונה כיום "מפרק") של חברות רבות שהגיעו לחדלות פרעון. בין היתר היה גורניצקי גם חבר בקרן לביטוח הדדי של חברי הסתדרות עורכי-הדין היהודיים בארץ-ישראל, ונציג ציבור במועצה שמינה שר האוצר, לוי אשכול לפי תקנות מילווה מלחמה (איגרות חוב למוכ"ז), התשי"א-1951, וכן במועצה שמינה קודמו, שר האוצר אליעזר קפלן. כמו כן, היה היועץ המשפטי של מייסדי חברת "עלית" בתחילת דרכם.
בשנת 1913 נשא גורניצקי לאישה את נינה נחמה ברלין (ילידת 1892), אותה פגש בשנת 1911 כאשר שניהם היו סטודנטים בצרפת. לבני הזוג נולדו שלושה בנים: תאומים, ירוחם ואוריאל, אשר הלכו בדרכו של אביהם והפכו לעורכי דין ידועים בזכות עצמם. בראשית שנות ה-50 הם הצטרפו למשרד שהקים אביהם. ירוחם (1921–1997), הבכור, עמד בראש המשרד בין השנים 1956–1994. אוריאל (לימים אוריאל גורני) (1921-2002) היה שותף במשרד אך בחלק משנותיו כעורך דין כיהן בתפקידים במגזר הציבורי. אוריאל נישא לרות דונקלבלום, בתו של ד"ר מנחם דונקלבלום, לימים שופט בית המשפט העליון בהרכבו הראשון, ועל שמו ייסדה משפחתו את פרס גורני למשפט ציבורי. הבן הצעיר רפי (1927–2004) היה לאיש עסקים ואלוף ישראל בטניס בשנות ה-50.
ישראל גוניצקי נפטר ב-24 במאי 1956 ונקבר בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
הערות שוליים

↑  היסטוריית משרד "גורניצקי ושות'"
↑  אודות כך ראו Advocates of Latvia 1919–1945, שפורסם בשנת 2007, עמ' 206.
↑  לרשימת העוברים את בחינות הלשכה לעורכי דין מחו"ל בשנת 1937 ראו העיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה (א"י), מס' 735, עמ' 952–953, (4.11.1937).
↑  ראו י"פ 217, ט' באדר התשי"ב, 6.3.1952, עמ' 495.
↑  ראו י"פ 1138, ה' טבת התשכ"ה, 10.12.1964, עמ' 736.
↑  לרישום השותפות על השם המעודכן, יחד עם בניו ירוחם ואוריאל, ראו העיתון הרשמי של מדינת ישראל (הממשלה הזמנית), מס' 21, 15.9.1948, עמ' 140.
↑  לרישום השותפות ראו העיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה (א"י), מס' 1137, עמ' 893 (30.10.1941)
↑  לדוגמה ראו העיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה (א"י), מס' 1458, עמ' 1117, 29.11.1945.
↑  ראו הפרקליט ג, עמ' 331 (1946).
↑  ראו י"פ 386, ז' בכסלו תשמ"ו, 2.12.1954, עמ' 191.
↑  ראו י"פ 187, י"ב באלול התשי"א, 13.9.1951, עמ' 1327.
↑  ישראל גורניצקי באתר GRAVEZ
טיבינגן

| --- | --- |
סמל טיבינגןסמל טיבינגן
טיבינגן מלמעלה
טיבינגן מלמעלה
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  באדן-וירטמברג באדן-וירטמברג
 תאריך ייסוד:  המאה השישית
 שטח:  108.12 קמ"ר
 גובה:  341 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  93,615 (31 בדצמבר 2023)
 קואורדינטות:  48°31′12″N 9°03′20″E﻿ / ﻿48.52°N 9.0555555555556°E﻿ / 48.52; 9.0555555555556 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.tuebingen.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטיבינגן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטיבינגן(למפת באדן-וירטמברג רגילה) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןטיבינגן(למפת באדן-וירטמברג מוגדלת) שטוטגרט מנהיים קרלסרוהה פרייבורג היידלברג היילברון אולם פפורצהיים רויטלינגן בוואריה צרפת שווייץ ריינלנד פפאלץ  הסןטיבינגן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טיבינגן (בגרמנית: Tübingen, ‏האזנהקובץ:De-Tübingen.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
גאוגרפיה

העיר נמצאת 30 קילומטר דרומית לשטוטגרט, והיא שוכנת לגדות נהר הנקר, יובלו של הריין. יובלו של הנקר עצמו, האָמר (Ammer), עובר אף הוא בעיר. בשנת 2002 התגוררו בעיר כ-83,000 תושבים. שטחה גדול יחסית - 108 קמ"ר - וצפיפות האוכלוסייה בה נמוכה - כ-760 איש לקמ"ר.
טיבינגן היא אחת מערי האוניברסיטה המובהקות של גרמניה. אוניברסיטת טיבינגן נוסדה ב-1477, וכיום מהווים 25,000 הסטודנטים הלומדים בה כמעט שליש מתושבי העיר. בשל כך בטיבינגן אווירה אקדמית עשירה.
בטיבינגן שלושה מכוני מקס פלאנק: מכון לביולוגיה התפתחותית, מכון לקיברנטיקה ביולוגית ומכון למערכות אינטליגנטיות (לאחרון קיים סניף נוסף בשטוטגרט). זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1995, כריסטיאנה ניסליין-פולהרד, מנהלת את אחת המחלקות במכון לביולוגיה התפתחותית.
קיימות ראיות כי בעידן האימפריה הרומית היה יישוב באתר של טובינגן המודרנית, אך רק ב 1191 מוזכרת העיר לראשונה ברשומות בכתב. ככל שעבר הזמן, צברו הרוזנים של טובינגן בהדרגה כוח והשפעה. בסופו של דבר, הדוכס של ממלכת וירטמברג הכיר ביתרונותיה של העיר וקנה אותו בשנת 1495. מאז, העיר כמעט תמיד השתייכה בלב הממלכה ואחר כך בלב המדינה הפדרלית של וירטמברג.
טיבינגן מהווה עיר תיירותית ראשונה במעלה, ותיירים רבים פוקדים אותה מדי שנה, במיוחד בחודשי הקיץ. העיר העתיקה של טיבינגן היא מהגדולות והנאות שבערי גרמניה; היא נשתמרה בצורה טובה ולא נהרסה במלחמת העולם השנייה. בעיר העתיקה עשרות סמטאות צרות, מפותלות ומרוצפות אבן. שלושת האתרים החשובים ביותר בעיר העתיקה הם כנסיית גאורג הקדוש, הכנסייה הראשית של טובינגן; בית העירייה העתיק, אשר חזיתו מכוסה כולה בציורים נאים; וטירת הוהנטיבינגן (Hohentübingen), המוקפת חומה והנמצאת כ-50 מטרים מעל לפני העיר העתיקה. הטירה צנועה יחסית לטירות אחרות, כגון טירת היידלברג, וחלק מחדריה משמשים את אוניברסיטת טיבינגן - בטירה שוכנות המחלקה לארכאולוגיה והמכון לחקר ההיסטוריה של האמנות.
טיבינגן שוכנת בגבולו הצפוני של האזור הגאוגרפי המכונה היורה השוואבית (בגרמנית: Schwäbische Alb). מצפון לעיר שוכן יער גדול, שנבוך (Schönbuch). הגובה במרכז העיר הוא כ-350 מטרים מעל לגובה פני הים; השכונות הגבוהות ביותר של טיבינגן שוכנות כ-100 מטרים מעל לגובה מרכז העיר. על גבעות העיר פזורות נקודות תצפית רבות.
טיבינגן מהווה מרכז תחבורתי אזורי. בעיר ארבע תחנות רכבת; התחנה המרכזית גדולה יחסית לגודל העיר.
רחוב בטיבינגן
רחוב ברובע העתיק של טיבינגן
מזרקת סנט ג'ורג' ליד הקתדרלה בטיבינגן
מזרקת נפטון בכיכר השוק בטיבינגן
שוק הפרחים בכיכר השוק בטיבינגן
בית עיריית טיבינגן עם השעון האסטרונומי
שער הכניסה הראשי לטירת הוהנטיבינגן
החלק הפנימי של טירת הוהנטיבינגן
שער הכניסה הפנימי לטירת הוהנטיבינגן
מגדל הלדרלין בו גר המשורר פרידריך הלדרלין 36 שנים בבידוד
הערות שוליים

↑  Tübingen - Germany's quintessential university town, History
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564243505171  BNE: XX461492  BnF: cb11940575z (data)  GND: 4061147-4  HDS: 006607  LCCN: n79065962  LNB: 000322839  MusicBrainz: 23cb8729-ff45-42d0-88d3-f24670e0da19  NKC: ge131192  RERO: 02-A027646544  SUDOC: 027343189  VIAF: 312794388   WorldCat (עם VIAF): 312794388
מרג'ורי אסטיאנו

| --- | --- |

מרג'ורי אסטיאנו, 2012
 לידה:  8 במרץ 1982 (בת 42) קוריטיבה, ברזיל 
 שם במה:  Marjorie Estiano 
 שם לידה:  Marjorie Dias de Oliveira 
 סוגה מועדפת:  פופ רוק 
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 תקופת הפעילות:  2003–הווה (שחקנית) 2004 – הווה (זמרת)
 עיסוק:  , שחקנית, זמרת
 פרסים והוקרה:  Melhores do Ano Award for song of the year (2005)  Melhores do Ano Award for best actress in a TV series or miniseries (דצמבר 2021)  Contigo! TV Awards for best actress in a series or miniseries (2017)  Melhores do Ano Award for best actress in a TV series or miniseries (דצמבר 2017)  Quem Award for for best supporting actress in TV series (2011)  Contigo! TV Awards for best actress in a series or miniseries (דצמבר 2019) 
 אסטיאנו
 פרופיל ב-IMDb
 
מרג'ורי אסטיאנו (בפורטוגזית: Marjorie Estiano, נולדה ב-8 במרץ 1982 בקוריטיבה שבברזיל) היא שחקנית וזמרת ברזילאית. היא התפרסמה לראשונה בשנת 2004 כשגילמה את דמותה של נטשה פררה בסדרת הנעורים "Malhação" של ערוץ ריד גלובו. היא כיכבה בשלוש טלנובלות שונות והייתה לאנטגוניסטית בשתיים נוספת. אסטיאנו שיחקה במספר סרטים והוציאה מספר אלבומים.
ביוגרפיה

אסטיאנו נולדה בשנת 1982, בעיר קוריטיבה במדינה הברזילאית פרנה, בשם מרג'ורי דיאס דה אוליברה לאורנדיר לימה דה אוליברה ומרסל דיאס, ילדה שנייה בין שלושה אחים. היא למדה אומנויות שונות בעיר סניק. כשסיימה את לימודיה עברה לסאו פאולו על מנת לשפר את יכולות המשחק שלה, שם למדה מוזיקה במשך שנתיים.
קריירה

בשנת 2009 היא שיחק בטלנובה "הדרך להודו". בשנת 2012 החלה לככב בטלנובלה "מצד לצד" בתפקיד של העיתונאית לאורה. הטלנובלה הצליחה מאוד בברזיל מולדתה ואף זכתה בפרס אמי הבין-לאומי לטלנובלה הטובה ביותר לשנת 2013.
בשנת 2014 שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "אימפריה", שם גילמה את דמותה של קורה.
בשנת 2024 שיחקה בדרמה הפוליטית-היסטורית "אני עדיין כאן" של הבמאי וולטר סאלס (אנ') (מהבמאי של "דרום אמריקה באופנוע", "מים אפלים" ו"בדרכים") בתור אליאנה פאיבה, אחת מבנותיה של האקטיביסטית יוניס פאיבה (אנ'), אותה גילמה פרננדה מונטנגרו.
הערות שוליים

↑  Aguinaldo Silva parabeniza seu casal de protagonistas globo.com
↑  "F5 - Televisão - "A Vida da Gente" terá protagonistas na abertura - 25/09/2011" uol.com.br.
↑  Marjorie Estiano inicia leitura do personagem da próxima novela SRZD.com
↑  "Marjorie Estiano" (בפורטוגזית). נבדק ב-2017-02-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb177762076 (data)  GND: 1178185982  ISNI: 0000 0003 7266 1847  LCCN: no2019101390  MusicBrainz: b1900042-2890-4e33-a2d1-89eb6c209459  SUDOC: 230525717  VIAF: 62154196726820110452   WorldCat (עם VIAF): 62154196726820110452
חברת ספנות ארץ-ישראלית

דגל החברה. האות P לפלשתינה-א"י
חברת ספנות ארץ-ישראלית (Palestine Shipping Co. Ltd) נוסדה בשנת 1934 במטרה להוציא הון מגרמניה הנאצית. בעלי החברה היו ארנולד ברנשטיין, איש ספנות ושיט, וקבוצת יהודים גרמנים שעלו לארץ ישראל.
הם רכשו אונייה וקראו לה "תל אביב" ומשנרשמה, קבלה את סימנה א/ק1 (אוניית קיטור מספר אחת). "תל אביב" הייתה דגם מעורב למטען ולנוסעים. שופרה והותאמה להשיט 400 נוסעים בתאים נוחים מאווררים וברמה אחידה. ב-17 במאי 1935 נרשמה במרשם האוניות בנמל חיפה, והניפה דגל צי מנדטורי.
הורדת מחיר כרטיס הנסיעה של מתחרים שהפעילו 'מהלכים' אצל שלטונות נמל טרייסטה, וקשריהם של אלה עם בעלי החברה האיטלקית המתחרה בקו הזהה, חברת 'לויד טרייסטינו' (אנ'), הפכה את פעילות החברה להפסדית והיא התמוטטה. נאמר אז כי "רק חברה הזוכה לתמיכה ממשלתית מתאימה יכולה לשאת בכך וחברת הספנות הישראלי, למרות יומרת השם לא זכתה לתמיכת מוסדות היישוב".
באוקטובר 1937 נמכרה אונייתה היחידה "תל אביב" לחברת ספנות יפנית.
לקריאה נוספת

דוד רמז. לרוח הים. תל אביב, הוצאת חבל ימי לישראל, תשי"ב-1952. עמ' 29-32.
ירמיהו הלפרן. תחית הימאות העברית. תל אביב, "הדר" הוצאת ספרים בע"מ, תשכ"א. הדפסה חוזרת בסיוע משרד הביטחון/ההוצאה לאור, יוני 1982. עמ' 338.
רב חובל זאב הים.  ספינות מספרות – תולדות הספנות הישראלית". תל אביב, הוצאת ספרים אחיאסף בע"מ, 1968. עמ' 117-120.
שמואל טולקובסקי. יהודים יורדי-ים. תל אביב, הוצאת אותפז, 1970. עמ' 173-174.
צבי הרמן. הכובשים בים נתיבה – תולדות הספנות העברית. תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם החבל הימי לישראל, 1978. עמ' 62-64.
רב חובל הלל ירקוני. הים, האנייה ועם ישראל. חיפה, פרדס הוצאה לאור, 2009. עמ' 211.
דניאלה רן. "תרומתה והשפעתה של העלייה הגרמנית להתפתחות הספנות בארץ ישראל". עבודה לתואר מוסמך באוניברסיטת חיפה, 1993. עמ' 59-63.
הערות שוליים

↑  האניה "תל אביב" מפליגה ליאפאן, הארץ, 18 באוקטובר 1937
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008712540005171
ארמון סנסוסי

ערך זה עוסק בארמון בפוטסדאם. אם התכוונתם לארמון סנסוסי בצפון האיטי, ראו .
ארמון סנסוסי (בגרמנית: Schloss Sanssouci, בצרפתית "ללא דאגות") היה ארמון הקיץ של מלכי פרוסיה, אותו תכנן פרידריך הגדול. הארמון ממוקם בפוטסדאם שכיום גובלת עם ברלין. סנסוסי נחשב לגרסה הגרמנית של ארמון ורסאי, אף שהוא בנוי בסגנון רוקוקו וקטן יותר ממקבילו הצרפתי, שנבנה בסגנון הבארוק. הארמון ידוע בזכות המקדשים ומבני השטות המצויים בפארק שמסביבו.
הארמון נבנה על ידי האדריכל הפרוסי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף בין השנים 1745–1747, על מנת לספק לפרידריך מקום מגורים פרטי שבו ינוח מהעומס שהיה מוטל עליו בארמון המלוכה שבברלין. מטרה זו הובעה באמצעות שמו של המקום, שבצרפתית פירושו "ללא דאגות". קנובלסדורף פוטר ב-1746 לאחר שלא הסכים על מיקומו של הארמון בתוך הפארק, והוחלף על ידי האדריכל ההולנדי יאן באומן (Jan Bouman).
הארמון היה גם מקום מגוריו של המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הרביעי במאה ה-19. פרידריך העסיק את האדריכל לודוויג פרזיוס על מנת לבצע עבודות שיפוץ והרחבה בארמון, ואילו פרדיננד פון ארנים הופקד על שיפור מראה הגנים. ככלל, העיר פוטסדאם וארמונותיה (בהם סנסוסי) היו מקום מגורים מועדף על משפחת המלוכה הגרמנית עד נפילתו של בית הוהנצולרן ב-1918.
הארמון נבנה כווילה חד-קומתית בעלת עשרה חדרים עיקריים, והוקם בראש גבעת טרסות השוכנת במרכז הפארק. השפעת טעמו האישי של פרידריך הגדול על עיצובו וקישוטו הייתה כה גדולה עד כדי כך שהסגנון האדריכלי של הארמון מכונה "רוקוקו פרידריכיאני", ויחסו של המלך לארמון היה כה עז שהוא הביע את משאלתו להיקבר במקום. מיקומו של סנסוסי מעל כרם רחב ידיים משקף את האידיאל הקדם-רומנטי של הרמוניה ושילוב בין האדם לטבע – נוף טבעי המסודר בקפידה בידיו של האדם.
היסטוריה > תקופת פרידריך הגדול

המיקום והמבנה של סנסוסי מעל הכרמים משקפים את האידיאל הקדם-רומנטי ואת השילוב בין אדם לטבע, בנוף שתוכנן על ידי האדם. עם זאת, לייצור היין יש תפקיד משני בלבד בתכנון הארמון וגן התענוגות. הגבעה שעליה בנה פרידריך הגדול את טרסות הכרמים שלו תוכננה להיות מוקד האתר, והוא החליט לבנות בראשה ארמון קטן שאותו כינה "ארמון הכרם הקטן שלי" (mein Weinberghäuschen). פרידריך רצה לנוח ללא דאגות ולעסוק בתחביביו האמנותיים בארמון, הנמצא בלב נוף טבע כפרי. מסיבה זו אמור היה הארמון לשמש את פרידריך ואורחיו רק במהלך חודשי הקיץ - מסוף אפריל עד תחילת אוקטובר.
פרידריך הורה לבנות את הארמון החדש עשרים שנה לאחר הקמת סנסוסי, והחליט למקמו במערב הפארק. גם ארמון זה היה בנוי בסגנון הבארוק, אך הוא היה גדול יותר מסנסוסי, מנוגד לאתוס המעצב שלו כמקום מנוחה, ונועד להפגין את עוצמתו של פרידריך כלפי העולם. עיצובו של הארמון נועד גם להדגים כי יכולותיה של פרוסיה עודן קיימות חרף הנזקים הכבדים שספגה במלחמת שבע השנים, שהסתיימה זמן קצר לפני כן. פרידריך אף אמר על המבנה החדש כי הוא נועד למטרות ראווה.
הרעיון של ארמון גדול-ממדים מרשים הוביל להשוואת ארמונות פוטסדאם לארמון ורסאי, כשסנסוסי ממלא את תפקידו של הטריאנון הקטן. אנלוגיה זו לא הייתה מבוססת על הרעיונות המקוריים שעמדו בבסיס הקמת סנסוסי, שהיה הארמון שעבורו הוקם הפארק. בניגוד לטריאנון הקטן, סנסוסי אינו מקום שנבנה מתוך תפיסה של יציאה מהארמון הגדול יותר, בעיקר משום שהוא קדם לו בשנים אחדות; בניגוד לטריאנון הקטן, המהווה רק חלק מגני ורסאי, סנסוסי תוכנן כיחידה שלמה בפני עצמה.
בחלקו של הפארק שממזרח לארמון נמצא מבנה גלריית התמונות של סנסוסי, שהוקם בין 1755 ל-1764 בפיקוחו של האדריכל יוהאן גוטפריד בירינג (Johann Gottfried Büring). הגלריה נבנתה במקום שבו שכנה בעבר חממה, שבה גידל פרידריך פירות טרופיים. בדומה לארמון, גם הגלריה היא מבנה ארוך ונמוך.
היסטוריה > השינוי הסגנוני

פרידריך הגדול נהג לשהות בארמון בכל קיץ עד מותו, ובין 1786 (שנת פטירתו של פרידריך) לבין אמצע המאה ה-19 הארמון כמעט שלא היה מאוכלס כלל וסבל מהזנחה. לאחר מותו החל עידן חדש בתולדות הארמון, שהתאפיין בשינוי בסגנון האדריכלי. הנאו-קלאסיציזם, שהיה פופולרי ברחבי אירופה, החל לחדור לפוטסדאם ולברלין בתקופת שלטונו של הקיסר החדש פרידריך וילהלם השני, למרות חוסר הפופולריות שלו אצל הקיסר. פרידריך וילהלם השני הורה לבנות ארמון חדש בסגנון אופנתי יותר לאותה תקופה, ולא הרבה לשהות בסנסוסי.
בחדר קבלת הפנים וחדרי השינה נערכו שינויים סגנוניים מקיפים לאחר מותו של פרידריך וילהלם השני. האדריכל פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף הופקד על הריהוט מחדש. פרידריך וילהלם השני[דרושה הבהרה] בנה את הארמון החדש בסגנון הבארוק בין 1763 ל-1769, אך ארדמנסדורף דגל בשימוש בסגנון נאו-קלאסי. כתוצאה מהשפעתו הפך סנסוסי לארמון הראשון בפוטסדאם ובברלין שחלקו הפנימי מעוצב בסגנון זה. ב-1797 ירש את כס המלכות פרידריך וילהלם השלישי; הוא ביקר בסנסוסי עוד פחות מאביו, והעדיף לבלות את חודשי הקיץ במקומות אחרים.
כמאה שנים לאחר הקמת סנסוסי עלה לשלטון המלך פרידריך וילהלם הרביעי, שהיה רומנטיקן ורחש הערכה רבה לעולמו של פרידריך הגדול. לאורך שנות חוסר השקט הפוליטי של אמצע המאה ה-19 ביקש פרידריך הרביעי "להתקרב" אל אבותיו באמצעות מגורים בארמון, על מנת לחזק את הלגיטימיות של שלטונו. לאחר שהוכתר למלך ב-1840, עבר ביחד עם אשתו לחדרי האירוח של הארמון. הוא הביא עמו רהיטים חדשים, שנועדו להשלים את חסרונם של רהיטים מתקופת פרידריך הגדול, אשר אבדו במשך השנים. בתקופתו בוצעו שינויים מבניים נוספים בארמון עצמו ובחלק מהמבנים השוכנים בפארק. החדר שבו מת פרידריך הגדול היה אמור לעבור שחזור למראה המקורי שלו, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל מאחר שהתוכניות המקוריות אבדו. ואולם הכיסא שבו מת פרידריך הגדול הוחזר לסנסוסי ב-1843.
פרידריך וילהלם היה פטרון של האמנויות, והביא לבנייתם של כמה מבני כנסייה בסגנון הנצרות המוקדמת בפארק, שחיקו כנסיות דומות ברומא. ב-26 ביולי 1844 ניסה היינריך לודוויג צ'ך, עובד מדינה לשעבר שלא התקבל בחזרה לשירות המדינה והרגיש נבגד בשל כך, להתנקש ביריות אקדח במלך פרידריך וילהלם ובאשתו בחצר הארמון, אך בני הזוג לא נפגעו.
בשנת 1857 סבל פרידריך וילהלם מכמה מקרי שבץ. העדות על מותו של המלך נמסרה מפי שלישו הצבאי, שהיה אחראי גם להודיע על כך לקרוביו של המלך. זה הזדרז לדווח לאחי המלך, וילהלם הראשון, על מותו הקרוב של המלך. משפחת המלוכה הגיעה מברלין לארמון תוך זמן קצר, והדבר עורר תשומת לב רבה בציבור. כך אירע שהמלך מת מוות פומבי כמעט. השבץ שפקד אותו ב-2 בינואר 1861 שם קץ לחייו. לפי צוואתו הוא נקבר בכנסיית השלום שבפארק, אך רק לאחר שלבו הוצא מגופו ונקבר בנפרד בכניסה לקבר משפחתו בארמון שארלוטנבורג. אשתו, אליזבת לודוויקה, התגוררה בסנסוסי במשך שלוש שנים נוספות, ולאחר מותה נקברה לצדו.
היסטוריה > התקופה המודרנית

לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולמרות קִצהּ של המונרכיה הגרמנית, נותר הארמון בבעלות בית הוהנצולרן; ואולם ב-1 באפריל 1927 הוא הועבר לחזקתה של מנהלת הארמונות והגנים (Verwaltung der Staatlichen Schlösser und Gärten) של פרוסיה.
כשהחלו ההפצצות האוויריות על ברלין במלחמת העולם השנייה, הוחלט להעביר את עבודות האמנות החשובות ביותר מהארמונות הקיסריים לשעבר, ובהם מסנסוסי. המבנה העיקרי של הארמון נותר ללא פגע, על אף שב-1945 התחוללה לחימה עזה בקרבת מקום. אולם, טחנת הרוח העתיקה שנבנתה בפארק בתקופת פרידריך הגדול נהרסה.
מרבית הפריטים שנלקחו מסנסוסי הועברו בסוף המלחמה לברית המועצות, ורק ב-1958 הושב חלק קטן מתוכם. סנסוסי השתמר היטב במשך 50 שנות קיומה של גרמניה המזרחית, בניגוד למבנים מפורסמים אחרים באזור פוטסדאם, והפך גם לאטרקציה תיירותית. בנוסף לכך פעלה ממשלת גרמניה המזרחית על מנת שהארמון יוכרז כאתר מורשת עולמית, והשיגה זאת בשנת 1990, שבה הצהירה ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו כי:
הארמון והפארק של סנסוסי, המתוארים לעתים קרובות כ'וורסאי הפרוסית', הם סינתזה של התנועות האמנותיות של המאה ה-18 בערים ובחצרות המלוכה של אירופה. אוסף זה הוא דוגמה ייחודית ליצירה האדריכלית ולתכנון הנוף.
בקשתו של פרידריך הגדול להיקבר בסמוך לכלביו בסנסוסי לא מולאה על ידי יורשו, והוא נקבר לצד אביו במצודת העיר פוטסדאם. רק בשנת 1991, ביום השנה לפטירתו של המלך, הועברו עצמותיו לקבורה בחצר הגפנים של ארמונו האהוב. ב-1992 הושבה לארמון הספרייה הישנה שלו, ובין 1993 ל-1995 נמצאו שלושים ושישה ציורי שמן שנחשבו לאבודים. ב-1995 הוקמה "קרן הארמונות והגנים בברלין-ברנדנבורג", שמטרתה הייתה לטפל בארמונות הקיסריים לשעבר בברלין ובברנדנבורג, כולל סנסוסי, שבהם מבקרים בכל שנה כשני מיליון תיירים.
אדריכלות > החלק הפנימי

החדרים העיקריים בסגנון הבארוק, כולל חדרי השינה, נמצאים בפיאנו נובילה, שבסנסוסי הייתה קומת הקרקע לפי החלטתו של פרידריך. לאגפים המשניים יש קומות עליונות, והחלק המרכזי ששימש את המלכים תפס את כל גובהו של המבנה. הנוחות הייתה מרכיב חשוב במתאר של החדרים. הארמון ביטא גישה עדכנית לאותה התקופה באדריכלות הצרפתית, באמצעות חדריו שניצבו בשני טורים זה מול זה. החדרים הראשיים פנו לכיוון הדרום ואל הגן, וחדרי המשרתים בטור האחורי פנו לכיוון צפון. החדרים בכל טור חוברו זה אל זה באמצעות דלתות. הם נבנו בצורת אנפילדה, כך שניתן להעריך את כל אורכו הפנימי של הארמון במבט אחד.
פרידריך הגדול הכין שרטוטים שבהם תיאר את הקישוטים והמראה שביקש, ואלו פורשו על ידי אמנים כגון יוהאן אוגוסט נאהל, אשר יצרו את חפצי האמנות וקישטו את החדרים בסגנון הרוקוקו. פרידריך לא הקדיש תשומת לב רבה לכללי הנימוסים וההליכות, ורצה להיות מוקף בחפצי אמנות בעלי יופי רב. הוא ארגן את חדריו הפרטיים לפי טעמו וצרכיו האישיים, ולעיתים התעלם מהמנהגים האופנתיים שרווחו באותה תקופה. הפעולות הללו הולידו את המונח "רוקוקו פרידריכיאני".
אזור הכניסה המרכזי, המורכב משתי מבואות – "אולם הכניסה" ו"אולם השיש" – נמצא במרכז המבנה הראשי, ושימש כחדרי התכנסות עבור אורחים ואנשי חצר המלך. החדרים הסמוכים לאולם השיש הופכים בהדרגה ליותר אינטימיים, כפי שהיה מקובל במסורת הבארוקית של חדרים רשמיים. באופן זה היה אולם השיש לחדר קבלת האורחים הראשי מתחת לכיפה המרכזית. חמישה חדרי אורחים נבנו בכיוון מערב מאולם השיש. חדריו הפרטיים של המלך נבנו בצד המזרחי, וכללו חדר קבלת קהל, חדר מוזיקה, חדר עבודה, חדר שינה, ספרייה וגלריה ארוכה בקצה הצפוני.
גן הטרסות

הנוף הפנורמי הנשקף מהארמון נוצר כתוצאה מהחלטתו של פרידריך להקים כרם טרסות על המדרון הדרומי של גבעות רובע בורנשטדט שבפוסטדאם. לפני בניית הגנים היה האזור בית גידול עבור עצים רבים, אך הם נכרתו בתקופת שלטונו של "המלך-החייל" פרידריך וילהלם הראשון, על מנת לאפשר את הרחבתה של פוטסדאם.
ב-10 באוגוסט 1744 הורה פרידריך להפוך את הגבעה העירומה לכרם טרסות. לאחר מכן הוקמו שלוש טרסות שבמרכזן שביל קמור, אשר נועד להגביר את עוצמת אור השמש. בקיר הלבנים המרכיב את המחיצות של הקירות התומכים משובצות 168 גומחות בוהקות שבהן נשתלו תאנים, ולאורך קיר הלבנים נשתלו באמצעות הדליה גפנים משורגים מפורטוגל, איטליה, צרפת ומהעיירה הסמוכה נוירופין (Neuruppin). כל אחד מחלקי הטרסה חולק באמצעות רצועות של מדשאות, שעליהן נשתלו עצי טקסוס. עצים נמוכים שנשתלו מסביב לגפנים המשורגים יצרו גינות מלבניות נוספות המכונות בצרפתית "Parterre" ("פַּארְטֶר"), ובמרכזן של אלה נבנו במשך השנים 132 מדרגות שהובילו אל הפארק ויצרו למעשה שש טרסות.
ב-1745 נבנה למרגלות הגבעה גן בארוקי מקושט, שהיה מבוסס על הגינות המלבניות של ורסאי. ב-1748 נבנתה במרכז הגן המזרקה הגדולה; פרידריך לא זכה לראות את המזרקה פועלת, מאחר שהמהנדסים שאותם העסיק בבנייתה לא היו בקיאים במידה הדרושה בכללי ההידראוליקה הרלוונטיים. החל מ-1750 הוצבו פסלי שיש מסביב לבסיס המזרקה; גם מאפיין זה הועתק מוורסאי: פסלים של ונוס, מרקוריוס, אפולו, דיאנה, יונו, יופיטר, מרס ומינרווה, וכן תיאורים אלגוריים של ארבעת היסודות (אש, מים, אוויר ואדמה). חלק מהפסלים, כגון אלו של ונוס ומרקוריוס, נוצרו על ידי הפסל ז'אן-בטיסט פיגאל, וניתנו במתנה על ידי לואי החמישה עשר, מלך צרפת. הפסלים האחרים פוסלו בסדנה של פרנסואה גספר אדם, שחי ופעל באותה תקופה בברלין. ב-1764 הושלמה בנייתו של המבנה שיהיה ידוע בכינוי "טבעת האבן הצרפתית" (französisches Rondel). בסמוך לטבעת האבן שכן גן המטבח, שפרידריך וילהלם הראשון הורה להקים בזמן כלשהו לפני 1715.
כשתכנן פרידריך את הגן הוא העניק חשיבות רבה לשילוב של גן נוי וגן מעשי, ובכך הדגים פעם נוספת את אמונתו שהאמנות והטבע צריכים להיות מאוחדים.
מבנים בפארק > גלריית התמונות

גלריית התמונות (Bildergalerie) נבנתה בין 1755 ל-1764 תחת פיקוחו של האדריכל יוהאן גוטפריד בירינג. היא נמצאת ממזרח לארמון, והיא אחד המוזיאונים העתיקים ביותר בגרמניה שנבנו עבור שליט גרמני כלשהו.
פרידריך הגדול היה אספן נלהב של ציורים, והיה בעל נטייה לאמנות הרוקוקו. לאחר הכתרתו למלך פרוסיה ב-1740 הוא החל להתעניין בציורים המתארים סצנות היסטוריות, שנחשבו ליוקרתיים באותה תקופה. הוא אסף עבודות רנסאנס, מנייריזם ובארוק, שהיו בעיקר פרי יצירתם של אמנים איטלקיים ופלמיים. לאחר פתיחתו של המוזיאון הישן בברלין ב-1829 הועברו אליו כחמישים ציורים. בין הציורים הללו היו ציור אחד של אנטוניו דה קורג'ו, שלושה של רמברנדט ואחדים של פטר פאול רובנס, אנתוני ואן דייק ואנטואן ואטו. כמו כן, כל פסלי השיש הוצאו מהגלריה.
בין 1929 ל-1930 נפתחה הגלריה מחדש, ו-120 מתוך 159 עבודות האמנות שסומנו בקטלוג ככאלה שנרכשו על ידי פרידריך הוחזרו מברלין. במלחמת העולם השנייה הועברו הציורים לטירה שבעיירה ריינסברג. רק עשרה ציורים הוחזרו ממנה ב-1946, ובמשך שנים היה נראה שרובם אבדו לבלי שוב. אולם, ב-1958 החליטה ממשלת ברית המועצות להשיב אוסף גדול של ציורים שהוחרם על ידי חייליה. למרות זאת, חלק מהציורים נשארו באוספים רוסיים פרטיים.
הגלריה נבנתה במקום שבו שכנה בעבר חממה, ששימשה את פרידריך הגדול לגידול פירות טרופיים. בירינג החליף את החממה במבנה חד-קומתי ארוך בצבע צהוב, שבמרכזו כיפה גדולה. בצד הפונה אל הגן ניצבים פסלים בין החלונות. רובם נוצרו בסדנאות של יוהאן גוטליב היימילר ויוהאן פטר בנקרט, והם מתארים דמויות אלגוריות מהאמנות והמדע. הראשים שעל האבנים הראשות הם דיוקנאות אמנים.
האולם הראשי של הגלריה עוצב עם עיטורים מצופים במתכת על התקרה שלו. הרצפה תוכננה בצבעים דומים עם תבנית מעוינת של שיש איטלקי בצבע לבן ובצבע צהוב. על הקירות הירוקים תלויים ציורים בצפיפות זה לצד זה וזה מעל זה בסגנון הבארוק. ליד האולם הראשי יש חדר קטן יותר שבו מוצגים ציורים בעלי ממדים קטנים יותר.