stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטיול הפנימי
ביקורת

יצחק לאור אמר על הסרט: ”זהו סרט הקולנוע הישראלי היפה ביותר שראיתי.”
דליה קרפל שאלה את אלכסנדרוביץ': ”הושמעה כלפיך טענה שהסרט 'מבוים מדי', במובן זה שבחרת בקפידה את המטיילים ולא עשית שימוש בקבוצת תיירים אקראית, ושבעצם הנחית אותם לגלם את עצמם.” על כך השיב אלכסנדרוביץ': ”אינך יכול להורות לאדם מה הוא צריך לשמש עבור הסרט שלך.” עוד הסביר כי כדי להימנע ממצב שבו הדובר הפלסטיני ניצב מול מצלמה ישראלית ומרגיש צורך "לדבר בשם האומה", המצלמות הועמדו מאחרי גבם של הדוברים במטרה לאפשר שיחה אותנטית ככל הניתן גם בנוכחות מצלמות. סצנות שונות בסרט, כמו זו בה הישיש יחיא חוזר לכפר ענאבה ומאתר, על בסיס זיכרון ילדות, את בית הקברות של הכפר ובו קבר אביו, היו ספונטניות לחלוטין.
השפעות

בסרט הקצר "טייק 3" משנת 2015, שביימה איילת בכר, היא עוסקת בדמותו של אבו מוחמד יחיא, שהופיע קודם לכן גם בסרט של רם לוי משנת 1969.
ראו גם

שלטון החוק (סרט)
מסעות ג'יימס בארץ הקודש
הערות שוליים

↑  הטיול הפנימי | NFCT, באתר nfct.org.il
↑  רוני דורות, "אני כבר לא מצלם את המציאות אלא את העיניים שמביטות בה", באתר הארץ, 19 בנובמבר 2020
↑  הטיול הפנימי - ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים, באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים, ‏2 באוגוסט 2021
↑  מרב יודילוביץ', דוקאביב. כל הזוכים, באתר ynet, 1 באפריל 2001
↑  יצחק לאור, קולנוע: הממשות ככפיל שאינו קיים, תקריב  01, ספטמבר 2015
↑  כיום ח'רבת בית-ענבה. הכפר נכבש במבצע דני במלחמת העצמאות ומאוחר יותר נהרס בהוראת הממשלה. על אדמותיו הוקם המושב כפר שמואל.
↑  דליה קרפל, טיול  מולדת, באתר הארץ, 1 בינואר 2002
↑   טייק 3  |  Take 3 |  تيك 3, סרטון בערוץ "Zochrot", באתר יוטיוב (אורך: 15:30)
הממלכה הקדומה (מצרים)

בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים (2700 לפנה"ס - 2200 לפנה"ס בקירוב), מצרים הייתה מורכבת מאזור נהר הנילוס מדרום לאבו (הידוע גם בשם "אי הפילים"), וכן מסיני ונאות המדבר במדבר המערבי, עם שליטה/שלטון מצרי מצפון לנוביה ועד האזור שמדרום לאשד השלישי.
בהיסטוריה המצרית העתיקה, הממלכה הקדומה היא התקופה המשתרעת בשנים 2700–2200 לפני הספירה. היא ידועה גם בתור "עידן הפירמידות" או "עידן בוני הפירמידות", שכן היא כוללת את שלטונם של בוני הפירמידות הגדולים של השושלת הרביעית, כמו המלך סנפרו, שבתקופת שלטונו השתכללה אמנות בניין הפירמידה, והפרעונים ח'ופו, חעפרע ומנכאורע, שהזמינו את בניית הפירמידות בגיזה. מצרים השיגה את השיא המתמשך הראשון שלה כציוויליזציה במהלך תקופה זו, הראשונה מבין שלוש תקופות "ממלכה" (אחריה הממלכה התיכונה והממלכה החדשה), אשר מסמנות את נקודות השיא של הציוויליזציה בעמק הנילוס התחתון.
המושג "ממלכה קדומה" כאחת משלוש "תקופות זהב" נטבע בשנת 1845 על ידי האגיפטולוג הגרמני ברון פון בונסן (Christian Charles Josias von Bunsen), והגדרתו התפתחה באופן משמעותי לאורך המאות ה-19 וה-20. לא רק שהשליט האחרון בתקופה השושלתית הקדומה היה קשור לשני המלכים הראשונים של הממלכה הקדומה, אלא שה"בירה", מעון המלוכה, נשארה באִנְבּוּ־חֶץ (Ineb-Hedj), השם המצרי של ממפיס. ההצדקה הבסיסית להפרדה בין שתי התקופות היא השינוי המהפכני באדריכלות המלווה בהשפעות על החברה המצרית ועל הכלכלה של פרויקטי בנייה בקנה מידה גדול.
הממלכה הקדומה נחשבת לרוב כתקופה מהשושלת השלישית ועד לשושלת השישית (2686–2181 לפני הספירה). המידע מהשושלות הרביעית עד השישית של מצרים הוא דל, והיסטוריונים רואים בהיסטוריה של התקופה ממש "כתובה באבן" ובעיקר אדריכלית בכך שדרך האנדרטאות וכתובותיהן הצליחו החוקרים לבנות היסטוריה. האגיפטולוגים כוללים גם את השושלות השביעית והשמינית בממלכה הקדומה כהמשך לממשל, שרוכז בממפיס. בעוד שתקופה הממלכה הקדומה אופיינה בביטחון פנים ושגשוג, אחריה באה תקופה של חוסר אחדות ודעיכה תרבותית יחסית שכונתה על ידי אגיפטולוגים כתקופת הביניים הראשונה. בתקופת הממלכה הקדומה, שליט מצרים (שלא נקרא פרעה עד תקופת הממלכה החדשה) הפך לאל חי ששלט באופן מוחלט ויכול היה לדרוש את השירותים והעושר של נתיניו.
תחת ג'וסר, השליט הראשון של השושלת השלישית בממלכה הקדומה, הועברה בירת מצרים העתיקה לממפיס, שם הקים ג'וסר את חצרו. עידן חדש של בנייה החל בסקארה בתקופת שלטונו. האדריכל של המלך ג'וסר, אמחותפ, מיוחס לפיתוח הבנייה באבן ועם תפיסת הצורה האדריכלית החדשה, פירמידה מדורגת (אנ'). הממלכה הקדומה ידועה בעיקר בזכות מספר רב של פירמידות שנבנו בתקופה זו כמקומות קבורה לשליטי מצרים.
היסטוריה > עליית הממלכה הקדומה

השליט הראשון של הממלכה הקדומה היה ג'וסר (בסביבות 2691 ל-2625 לפני הספירה) מהשושלת השלישית, אשר הורה על בניית פירמידה (פירמידת המדרגות) בנקרופוליס של ממפיס, סקארה. אדם חשוב בתקופת שלטונו של ג'וסר היה הוזיר שלו, אמחותפ.
בעידן זה נודעו מדינות מצרים עתיקות עצמאיות כנומים, תחת שלטון השליט. השליטים לשעבר נאלצו ליטול על עצמם את תפקיד המושלים או לעבוד בדרך אחרת בגביית מיסים. המצרים בעידן זה האמינו שהשליט הוא התגלמותו של הורוס, המקשר בין העולם האנושי והרוחני. השקפות מצריות על מהות הזמן בתקופה זו קבעו שהיקום פעל במחזוריות, ופרעה עלי אדמות פעל כדי להבטיח את יציבותם של המחזורים הללו. הם גם תפסו את עצמם כאנשים שנבחרו במיוחד.
הפירמידה של ג'וסר בסקארה
מקדש ג'וסר בסקארה
ראש שליט, 2650–2600 לפני הספירה בקירוב, מוזיאון ברוקלין. הייצוגים המוקדמים ביותר של שליטי מצרים הם בקנה מידה קטן. מהשושלת השלישית נוצרו פסלים המציגים את השליט בגודל טבעי. ראש זה העונד את כתר מצרים העליונה גדול מקנה מידה אנושי.
היסטוריה > שיא הממלכה הקדומה

הממלכה הקדומה וכוחה המלכותי הגיעו לשיא תחת השושלת הרביעית (2613–2494 לפני הספירה). סנפרו, השליט הראשון של השושלת הרביעית, החזיק בשטח מלוב העתיקה במערב ועד לחצי האי סיני במזרח ועד לנוביה בדרום. יישוב מצרי נוסד בבוהן שבנוביה שהחזיק מעמד במשך 200 שנה. אחרי ג'וסר, סנפרו היה בונה הפירמידה הגדול הבא. הוא הזמין בניית לא אחת, אלא שלוש פירמידות. הראשונה נקראת פירמידת מיידום (אנ'), על שם מיקומה במצרים. סנפרו נטש אותה לאחר שהחיפוי החיצוני נפל מהפירמידה. פירמידת מיידום הייתה הראשונה עם חדר קבורה מעל הקרקע.
תוך שימוש ביותר אבנים מכל פרעה אחר, הוא בנה את שלוש הפירמידות: פירמידה שהתמוטטה כעת במיידום, "הפירמידה הנוטה" (אנ') בדחשור ו"פירמידה אדומה" (אנ') בצפון דחשור. עם זאת, הפיתוח המלא של סגנון הבנייה של הפירמידה הושג לא בסקארה, אלא במהלך בניית הפירמידות הגדולות בגיזה.
את סנפרו ירש בנו, ח'ופו (2589–2566 לפנה"ס), שבנה את הפירמידה הגדולה של גיזה. לאחר מותו של ח'ופו, ייתכן שבניו ג'דפרע (אנ') (2566–2558 לפנה"ס) וחעפרע (2558–2532 לפנה"ס) רבו. האחרון בנה את הפירמידה השנייה ואת הספינקס הגדול של גיזה (בחשיבה מסורתית). בדיקה מחודשת של עדויות הובילה את האגיפטולוג ואסיל דוברב להציע שהספינקס נבנה על ידי ג'דפרע כאנדרטה לאביו ח'ופו. לחלופין, הוצע כי הספינקס יהיה פרי יצירתם של חעפרע וח'ופו עצמו.
היו משלחות צבאיות לכנען ולנוביה, כשהשפעה מצרית הגיעה עד הנילוס אל מה שהיא היום סודאן. השליטים המאוחרים יותר של השושלת הרביעית היו מנכאורע (2532–2504 לפני הספירה), שבנה את הפירמידה הקטנה מבין שלושת הפירמידות הגדולות בגיזה; שפססכאף (2504–2498 לפנה"ס); ואולי, צ'דפתה (2498–2496 לפנה"ס).
היסטוריה > השושלת החמישית

השושלת החמישית (2494–2345 לפנה"ס) החלה עם שלטונו של אוסר כאף (2494–2487 לפנה"ס) והתאפיינה בחשיבות הגוברת של פולחן אל השמש רע. כתוצאה מכך, הוקדשו פחות מאמצים לבניית מתחמי פירמידה בהשוואה לתקופת השושלת הרביעית ויותר לבניית מקדשי שמש באבו סיר. את אוסר כאף ירש בנו סחו רע (2487–2475 לפנה"ס), שפיקד על משלחת לפונת. את מקומו של סחו רע ירש בנו, נפריר כא רע (2475–2455 לפנה"ס). נפריר כא רע הציג את הפרנומן (אנ') בטקס המלכותי. אחריו משלו שני שליטים לתקופות קצרות מועד, בנו נפרף רע (2455–2453 לפנה"ס) ושפסס כא רע, האחרון בעל הורות לא ודאית. ייתכן ששפסס כא רע הודח על ידי אחיו של נפרף רע, נ-אוסר (2445–2421 לפנה"ס), פרעה ששלטונו האריך ימים ובנה רבות באבו סיר והחל מחדש את פעילות המלוכה בגיזה.
הפרעונים האחרונים של השושלת היו מנכאו ח'ר (2421–2414 לפנה"ס), צ'ד כא רע (2414–2375 לפנה"ס), ואוּנַס (2375–2345), השליט הקדום ביותר שכתבי הפירמידות רשומים על קירות הפירמידה שלו.
האינטרסים המתרחבים של מצרים במוצרי סחר כגון הובנה, קטורת כגון מור ולבונה, זהב, נחושת ומתכות שימושיות אחרות העניקו השראה למצרים הקדמונים לבנות ספינות מתאימות לשיט בים הפתוח. הם סחרו עם לבנון בארז ושטו לכל אורכו של ים סוף לממלכת פונת - אריתריאה של ימינו - תמורת הובנה, שנהב ושרף ארומטי. בוני ספינות של אותה תקופה לא השתמשו ביתדות עץ או מחברי מתכת, אלא הסתמכו על חבלים כדי לשמור על מבנה ספינותיהם. קרשים ומבנה העל נקשרו היטב ונכרכו יחדיו. בתקופה זו נראתה גם סחר ישיר בין מצרים לשכנותיה האגאי ואנטוליה.
שליטי השושלת שלחו משלחות למחצבות האבן ולמכרות הזהב של נוביה ולמכרות סיני. יש אזכורים ותיאורים של מסעות צבאיים בנוביה ובאסיה.
היסטוריה > דעיכה אל תקופת הביניים הראשונה

השושלת השישית הגיעה לשיא בתקופת שלטונם של פפי הראשון ומר נ רע הראשון עם מסחר פורח, מספר משלחות כרייה וחציבה ומסעות צבאיים גדולים. מבחינה צבאית, התרחבות אגרסיבית לתוך נוביה סימנה את שלטונו של פפי הראשון. לפחות חמש משלחות צבאיות נשלחו לכנען.
ישנן עדויות לכך שמר נ רע לא רק היה פעיל בנוביה כמו פפי הראשון אלא גם שלח פקידים לשמור על השלטון המצרי בנוביה מהגבול הצפוני ועד לאזור שמדרום לאשד השלישי.
בתקופת השושלת השישית (2345–2181 לפנה"ס) נחלש כוחו של פרעה בהדרגה לטובת נומארכים (מושלים אזוריים) רבי עוצמה. אלה כבר לא היו שייכים למשפחת המלוכה והאחריות שלהם הפכה למשפחתית, וכך נוצרו שושלות מקומיות עצמאיות במידה רבה מהסמכות המרכזית של פרעה. עם זאת, פיקוח על שיטפונות הנילוס עדיין היה נושא לביצוע עבודות גדולות מאוד, כולל התעלה לאגם מוֹירִיס בסביבות 2300 לפני הספירה, שהייתה כנראה גם מקור המים למתחם הפירמידה של גיזה מאות שנים קודם לכן.
הפרעות פנימיות החלו במהלך שלטונו הארוך להפליא של פפי השני (2278–2184 לפנה"ס) לקראת סוף השושלת. מותו, שקרה מאוחר יותר מזה של יורשיו המיועדים, עשוי היה ליצור מאבקי ירושה. המדינה גלשה למלחמות אזרחים עשרות שנים בלבד לאחר סיום שלטונו של פפי השני.
המכה האחרונה הייתה הבצורת של המאה ה-22 לפני הספירה באזור שהביאה לירידה דרסטית במשקעים. במשך כמה שנים לפחות בין 2200 ל-2150 לפני הספירה, דבר שמנע את ההצפה העונתית של הנילוס.
לא משנה מה סיבתה, התמוטטות הממלכה הקדומה גררה עשרות שנים של רעב וסכסוכים. כתובת חשובה על קברו של ענח'טיפי (אנ'), נומארך בתחילת תקופת הביניים הראשונה, מתארת את מצבה העגום של המדינה כאשר הרעב פקד את הארץ.
גלריה

פסל השליט ח'ופו במוזיאון קהיר
פסל השליט חעפרע במוזיאון קהיר
פסל אבן חול אפורה של מנכאורע והמלכה חאמרנבטי השנייה במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות
פסלי רע-חוטפ (אנ') ונופרט (אנ') במוזיאון קהיר
הכוהן קאפר (Kaaper) בסביבות 2500 לפני הספירה
פסל Majordomo Keki, השושלת השישית במוזיאון הלובר
לקריאה נוספת

Brewer, Douglas J. Ancient Egypt: Foundations of a Civilization. Harlow, UK: Pearson, 2005
Callender, Gae. Egypt In the Old Kingdom: An Introduction. South Melbourne: Longman, 1998
Kanawati, Naguib. Governmental Reforms In Old Kingdom Egypt. Warminster: Aris & Phillips, 1980
Kanawati, Naguib., and Alexandra Woods. Artists of the Old Kingdom: Techniques and Achievements. 1st English ed. Egypt: Supreme Council of Antiquities Press, 2009
Lehner, Mark. The Complete Pyramids. London: Thames and Hudson, 1997
Málek, Jaromír., and Werner Forman. In the Shadow of the Pyramids: Ancient Egypt During the Old Kingdom. Norman: University of Oklahoma Press, 1986
McFarlane, A., and Anna-Latifa Mourad. Behind the Scenes: Daily Life In Old Kingdom Egypt. North Ryde, N.S.W.: Australian Centre for Egyptology, 2012
Metropolitan Museum of Art. Egyptian Art in the Age of the Pyramids. New York: Metropolitan Museum of Art, 1999
Papazian, Hratch. Domain of Pharaoh: The Structure and Components of the Economy of Old Kingdom Egypt. Hildesheim: Gerstenberg, 2012
Ryholt, Kim S. B. The Political Situation in Egypt during the Second Intermediate Period c. 1800–1550 BC. Copenhagen: Museum Tusculanum, 1997
Sowada, K., and Peter Grave. Egypt In the Eastern Mediterranean During the Old Kingdom: An Archaeological Perspective. Fribourg: Academic Press, 2009
Strudwick, Nigel. The Administration of Egypt In the Old Kingdom: The Highest Titles and Their Holders. London: KPI, 1985
Warden, Leslie Anne. Pottery and Economy In Old Kingdom Egypt. Boston: Brill, 2013
Wilkinson, Toby. Early Dynastic Egypt. London: Routledge, 2001
טראפיק

ערך זה עוסק בסרט פשע אמריקאי משנת 2000. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  Traffik 
 בימוי:  סטיבן סודרברג 
 הופק בידי:  לורה ביקפורד אדוארד זוויק מרשל הרשקוביץ'
 תסריט:  סטיבן גייגן
 עריכה:  סטיבן מיריונה
 שחקנים ראשיים:  מייקל דאגלס   בניסיו דל טורו   סטיבן באואר   קתרין זיטה-ג'ונס
 מוזיקה:  קליף מרטינז 
 צילום:  פיטר אנדרוס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Focus Features, Bedford Falls Productions 
 חברה מפיצה:  Focus Features
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 27 בדצמבר 2000
 משך הקרנה:  147 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית ספרדית
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט מתח פוליטי 
 מקום התרחשות:  מקסיקו, טקסס, וושינגטון די. סי., מרילנד 
 תקציב:  46 מיליון דולר
 הכנסות:  207,515,725 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   traffic
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (בניסיו דל טורו)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ג'ים ווב)  פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (סטפן מיריון)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (סטיבן סודרברג)  פרס איגוד מבקרי הקולנוע של דאלאס-פורט וורת' לסרט הטוב ביותר  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טראפיק (באנגלית: Traffic) הוא סרט פשע אמריקאי משנת 2000 בבימויו של סטיבן סודרברג, המתמקד בסחר בסמים מכמה זוויות. בסרט משחקים מייקל דאגלס, דון צ'ידל, בניסיו דל טורו, לואיס גוזמן, דניס קווייד וקתרין זיטה-ג'ונס. הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר שמתוכם זכה בארבעה.
הסרט יצא לאקרנים בסוף 2000.
עלילה

במקסיקו, השוטרים חוויאר רודריגז (בניסיו דל טורו) ומנולו סאנצ'ס (ג'אקוב וורגז) עוצרים בלדרי סמים. אך מבצעם מופסק על ידי הגנרל סלזר (תומאס מיליאן) ששוכר אותם למצוא את הרוצח השכיר פרנסיסקו פלורס (קליפטון קולינס) שעובד עבור האחים אוברגון. לאחר עינויים רבים, פלורס חושף את שמותיהם של חברי כנופיית האחים אוברגון. ומאוחר יותר, חוויאר ומנולו מגלים שהגנרל סלזר מחסל את כנופיית האחים אוברגון כדי להקים ארגון סמים משל עצמו. לאחר שמנולו נרצח מפני ניסיונו לחשוף את הגנרל סלזר, חוויאר מחליט לחשוף אותו וכך הוא גורם למעצרו.
בינתיים, רוברט ווייקפילד (מייקל דאגלס) מתמנה להיות עוזרו הרשמי של נשיא ארצות הברית לענייני מיגור סמים. בעוד שהוא מוזהר על ידי קודמיו בתפקיד שזהו תפקיד שאי אפשר לישמו. ביתו של רוברט, קרולין (אריקה כריסטיאנסן), היא צורכת סמים. יום אחד היא נעצרת ורוברט מגלה על הדבר. ובנוסף הוא מגלה שאשתו, ברברה (איימי אירווינג), ידעה לגבי התמכרותה של קרולין במשך חצי שנה. לאחר שרוברט שב מביקור במקסיקו, ביתו בורחת לעיר סינסינטי ששם היא עוסקת בזנות במטרה להרוויח כסף כדי לקנות סמים. לבסוף, רוברט מוצא את קרולין באמצעות חברה, סת אברהמס (טופר גרייס).
בסן דייגו, שוטרי "DEA" מונטל גורדון (דון צ'ידל) וריי קסטרו (לואיס גוזמן) עוצרים את הדייג אדוארדו רואיז (מיגל פרר) שעוסק במסחר בסמים. אדוארדו חושף את מנהלו, קרלוס איילה (סטיבן באואר), תמורת חסינות. אשתו של קרלוס, הלנה (קתרין זיטה-ג'ונס), מחליטה לשכור את פלורס שיתנקש באדוארדו כדי שכך יסתיים משפטו של בעלה. פלורס שותל פצצה במכוניתם של שוטרי ה-"DEA", אך לבסוף הוא מצליח להרוג רק את השוטר ריי. לבסוף, הלנה עושה עסקה עם חואן אוברגון שיתנקש בחייו של אדוארדו.
צוות שחקנים > עלילת מקסיקו

בניסיו דל טורו – חוויאר רודריגז
ג'אקוב וורגז – מנולו סאנצ'ס
מריסול פדילה סאנצ'ס – אנה סאנצ'ס
תומאס מיליאן – ארטורו סלזר
סלמה הייק – רוסאריו
צוות שחקנים > עלילת ווייקפילד

מייקל דאגלס – רוברט ווייקפילד
איימי אירווינג – ברברה ווייקפילד
אריקה כריסטיאנסן – קרולין ווייקפילד
טופר גרייס – סת אברהמס
די. וו. מופט – ג'ף שרידן
ג'יימס ברולין - ראלף לאנדרי
אלברט פיני - ראש סגל הבית הלבן
צוות שחקנים > עלילת אילה

סטיבן באואר – קרלוס אילה
דניס קווייד – ארני מצגר
קתרין זיטה-ג'ונס – הלנה אילה
קליפטון קולינס – פרנסיסקו פלורס
דון צ'ידל – מונטל גורדון
לואיס גוזמן - ריי קסטרו
מיגל פרר - אדוארדו רואיז
פיטר ריגרט - מיכאל אדלר
בנג'מין בראט - חואן אוברגון
ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 91%. הסרט זכה להיות ברשימת הסרטים הטובים ביותר לשנת 2000 של מגזינים רבים כמו: הניו יורק טיימס, ניו יורק דיילי ניוז ורולינג סטון. הופעתו של בניסיו דל טורו זכתה לביקורות מהללות. בנוסף, הסרט קיבל מספר רב של מועמדויות וזכיות לפרסים יוקרתיים.
הסרט יצא בארצות הברית בדצמבר 2000. בסוף השבוע הראשון לצאתו בהפצה כללית הסרט הכניס כ-15.5 מיליון דולר. נכון ל-2011 הסרט הכניס כ-124 מיליון דולר בארצות הברית וכ-83.4 מיליון דולר בשאר מדינות העולם.
פרסים ומועמדויות > זכיות

פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (סטיבן סודרברג)
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (בניסיו דל טורו)
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (סטיבן מיריונה)
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (סטיבן גייגן)
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר - (סטיבן גייגן)
פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר - סרט קולנוע
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (בניסיו דל טורו)
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (בניסיו דל טורו)
פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר (סטיבן גייגן)
פרסים ומועמדויות > מועמדויות

פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (סטיבן סודרברג)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (בניסיו דל טורו)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (קתרין זיטה-ג'ונס)
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (סטיבן סודרברג)
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (סטיבן מיריונה)
קיסר יפן

קיסר יפן (בקאנג'י: 天皇, טֶנוֹ, מילולית: קיסר שמימי) לעיתים כונה על ידי אירופאים "המיקאדו" (בקאנג'י: 帝 או 御門, מילולית "השער המכובד"), הוא סמל מדינת יפן על פי החוקה הנוכחית, רשמית הוא ראש המדינה והעומד בראש המשפחה הקיסרית. בנוסף, הוא ראש דת השינטו, שמחשיבה אותו כנצר לאמטראסו, אלת השמש.
מאז תחילתה של ההיסטוריה היפנית ועד לאמצע המאה ה-19 נע תפקידו של הקיסר ביפן הלוך וחזור מתפקוד כפקיד רשמי בעל תפקידים טקסיים בלבד ועד לשלטון במדינה כשליט קיסרי בפועל. תחת החוקה הנוכחית של יפן, הקיסר הוא דמות טקסית בעיקרה המהווה סמל שלטוני הכפוף לחוקת המדינה, בדומה לשרידי מלכות אחרים בעולם.
שושלת הקיסרים היפנית נחשבת לשושלת הקיסרים העתיקה בעולם והיחידה ששרדה עד ימינו. הקיסר הנוכחי ביפן הוא הקיסר נארוהיטו, שעלה לכס הקיסר לאחר שאביו הקיסר אקיהיטו פרש בשנת 2019.
משכנו של קיסר יפן מאז אמצע המאה ה-19 הוא הארמון הקיסרי של טוקיו (נודע בשם ארמון קוֹקִיוֹ), אשר נמצא בליבה של טוקיו, לפני המעבר לארמון זה התגוררה המשפחה הקיסרית בעיר קיוטו.
תארוך

חלק מהתאריכים והפרטים המובאים בערך זה נמצאים תחת מחלוקת מתמדת המתנהלת בקרב ההיסטוריונים של יפן. מרשימת קיסרי יפן בעבר עולה כי חלק מהקיסרים הנמנים עליה מתו בגיל צעיר מאוד, כזה שמערער את עובדת היותם בעלי יכולת שלטונית כלשהי, שלטונם של אחדים מהנמצאים ברשימה היה למעשה שלטון שמאחוריו התקיים שלטון צללים של קיסר שפרש כביכול לנזירות, אך המשיך למעשה לשלוט בפועל, וחלק מהקיסרים מילאו תפקיד טקסי משני כל כך עד שהקשר בינם ובין שלטון בפועל היה מקרי בהחלט. עם זאת, ישנה חשיבות רבה למניית כל אחד מהקיסרים הרשמיים של יפן ברשימה כיוון שתקופת שלטונו של קיסר מסוים היא דרך החלוקה המקובלת לתקופות היסטוריות בהיסטוריה של יפן אפילו בימינו.
תפקידים

תפקידו של הקיסר מוגדר בפרק הראשון של החוקה של יפן. הפסקה הראשונה במסמך מגדירה את הקיסר כסמל המדינה. הפסקה השביעית מסמיכה אותו לתפקיד ראש המדינה הכפוף לייעוץ ולאישור הממשלה. בניגוד למונרכיות חוקתיות אחרות, לקיסר יפן אין סמכויות נוספות כגון הסמכת ראש ממשלה, פיטורי ראש ממשלה, פיזור הפרלמנט וכיוצא בזה.
על אף שהוא ממלא חלק גדול מתפקידיו של ראש המדינה, ישנה מחלוקת רבת שנים ביפן לגבי האם הקיסר צריך להיות ראש המדינה בפועל או האם הוא אמור להיות דמות שרק מתנהגת כראש מדינה. מאמציהם של פלגים שמרניים ביפן של שנות החמישים של המאה ה-20 להגדרת הקיסר מפורשות כראש המדינה בפועל עלו בתוהו, אולם הקיסר ממלא גם כיום את מרבית התפקידים הדיפלומטיים אותם ממלא כל ראש מדינה בעולם.
היסטוריה

למרות רציפותה לכאורה של השושלת הקיסרית ביפן, הכוח הממשי שהיה מונח בידיו של הקיסר השתנה רבות במהלך ההיסטוריה. הקיסרים הקדומים של יפן, שתוארו בכרוניקות עתיקות, דוגמת הקיסר ג'ימו, נחשבים כיום לדמויות מיתיות שלא התקיימו במציאות ואין אף ראיה היסטורית מוצקה לקיומן. ההיסטוריונים מאמינים שהקיסר הממשי הראשון של יפן היה הקיסר אוג'ין, אולם תאריכי שלטונו המדויקים אינם ברורים. הכרוניקות העתיקות מתארות את הקיסר היפני כצאצא ישיר של אלת השמש וכבן לשושלת ארוכה ורציפה שלא נקטעה לאורך ההיסטוריה, אולם החוקרים מפקפקים בקשר שבין הקיסר אוג'ין לבין אבותיו הקדומים המתוארים בכרוניקות אלו. בני המשפחה הקיסרית ביפן נטו מאז ומעולם להימנע מקשרי נישואים עם בני משפחות מלכותיות אחרות באסיה. אולם אין להסיק מכך שכל אבותיו של הקיסר יפנים. שבטים יפנים קדומים שמזוהים עם אבות המשפחה הקיסרית נמצאו כקשורים מאוד לחצי אי קוריאה העתיק, ולפי המיתוסים היפניים, אמו של הקיסר קאמו הייתה גם היא צאצאית למשפחת מלוכה מקוריאה.
החל משנת 1100 ועד לשנת 1868 היה הכוח השלטוני ביפן מצוי בידי השוגונים, ולא בידיו של הקיסר. השוגונים הקפידו לקשור את משפחותיהם למשפחה הקיסרית כדי לשמר את כוחם, וכך נוצרו משפחות רבות שהיו "חצי קיסריות". כאשר הגיעו ראשוני האירופאים ליפן במאה ה-15, הם תיארו את היחסים בין הקיסר לשוגון כמו היחסים בין האפיפיור ברומא לקיסרים האירופאים, בהתאמה.
עם פרסומה של החוקה הראשונה של יפן ב-1889, העביר הקיסר רבות מזכויותיו כשליט יחיד לנציגי העם, אולם הוא נשאר לעמוד בראש האימפריה. על אף שהושפעה מהחוקות האירופאיות, החוקה החדשה לא הייתה דמוקרטית כמו שציפו ביפן שהיא תהיה. הקיסר נשאר בעל סמכויות רחבות ועמומות שעד מהרה החלו להיות מנוצלות על ידי חוג הסובבים את הקיסר לטובת חיזוק מעמדו של חוג זה בצמרת השלטונית של יפן. בשנות השלושים של המאה ה-20 היה הפרלמנט היפני מורכב ברובו מאנשי צבא פשיסטים בהשקפתם אשר ניצלו את הקיסר ואת אלוהותו כסיבה להפיכתה של יפן לאימפריה לאומנית קיצונית שדוגלת בהתפשטות אל תוך המדינות שסובבות אותה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפך הקיסר לסמל שלמענו חונכו החיילים היפנים להילחם וגם למות. הקיסר עצמו למרות זאת, הוסתר ברוב תקופת המלחמה מעיני העולם, ותפקידו כמכריע במהלכי המלחמה שנוי במחלוקת, אם כי רוב החוקרים מניחים כיום כי הוא הוטה ותומרן על ידי מפקדי הצבא.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

לאחר כניעתה של יפן בפני כוחות בעלות הברית בסופה של מלחמת העולם השנייה, הפך הקיסר לסמל לאומי בלבד, ללא כל סמכות שלטונית, ותפקידו מקביל למשל לזה של מלכי בריטניה. כדי למנוע אנרכיה בחברה היפנית של סוף המלחמה, החליט הנציב האמריקאי ליפן דאגלס מקארתור להשאיר את הקיסר הירוהיטו על כיסאו, וזאת כדי לא לקטוע את רצף המשכיותה של המשפחה הקיסרית, קטיעה שהייתה מזעזעת בצורה קשה את יסודות החברה ביפן. הירוהיטו שמר אם כן על כיסאו, על אף ההתנגדות החריפה לכך מצד נשיא ארצות הברית הארי טרומן – שרצה להעמידו לדין בעוון פשעי מלחמה, אך עם זאת נשללה ממנו אלוהותו, והוא הפסיק למעשה לטעון להיותו "אל חי".
היסטוריה > המשכיות השושלת הקיסרית

ירושת התואר קיסר ביפן מעוגנת בחוקי הפרלמנט. על פי החוק החל כיום (החל מ־1867), רק צאצאים זכרים של הקיסר יכולים להתמנות לתפקיד. עד 1867 החוק לא אסר על מינוי נשים לתפקיד, ובתקופות קודמות (בעיקר במאות הששית עד השמינית לספירה) שימשו נשים כקיסריות.
ב-2005 נשקלה בפרלמנט היפני האפשרות לשנות חוק זה כיוון שליורש העצר באותו הזמן, הנסיך נארוהיטו, בנו של הקיסר שכיהן אז, אקיהיטו, יש רק בת אחת. בחורף 2006 הושעה הדיון לגבי שינוי החוק עד שיתקדם הריונה של הנסיכה קיקו, אשתו של הנסיך פומיהיטו, בנו השני של הקיסר. ב-6 בספטמבר 2006 נולד לנסיכה קיקו בן זכר, ובכך נפתרה לעת עתה סוגיית הירושה, אשר העסיקה את המשפחה הקיסרית ואת העם היפני.
ב-2017 העביר הפרלמנט היפני תיקון לחוק, המאפשר לקיסר לפרוש מתפקידו בעודו בחיים, זאת בעקבות בקשתו של הקיסר המכהן, אקיהיטו. ב-1 במאי 2019 נארוהיטו החליף את אביו בתפקיד הקיסר. התיקון לחוק החיה מנהג שהיה נפוץ בעבר, קיסרים רבים התפטרו ופינו את כסאם בעודם בחיים. כיום אקיהיטו הוא האדם החי היחיד שמחזיק בתואר של קיסר לשעבר.
ראו גם

רשימת קיסרי יפן
יפן
הארמון הקיסרי של טוקיו
יום הולדתו של הקיסר
הערות שוליים

↑  בדומה לכינוי השער הנשגב שניתן לשליט האימפריה העות'מאנית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529363905171  GND: 4232704-0  LCCN: sh85069411  NDL: 00572851
וניאמין לויץ'

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1917 (יוליאני) חרקיב, הרפובליקה הרוסית 
 פטירה:  19 בינואר 1987 (בגיל 69) אנגלווד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חרקוב (1937) 
 מנחה לדוקטורט:  לב לנדאו 
 מוסדות:  Frumkin Institute of Physical Chemistry and Electrochemistry 
 תלמידי דוקטורט:  Yury Chizmadzhev, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד  Olin Palladium Award (1973)  מדליית מנדלייב (1963) 
 
וניאמין לויץ'  (ברוסית: Вениамин Григорьевич Левич‏;  30 במרץ 1917) - 19 בינואר 1987) היה פיזיקאי סובייטי-אמריקאי ממוצא יהודי. הוא היה מומחה באלקטרוכימיה והידרודינמיקה.
קורות חיים

וניאמין לויץ' נולד בשנת 1917 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1937 לויץ' סיים לימודים באוניברסיטת חרקוב. בהמשך הוא עבר למוסקבה בה סיים לימודי תואר שלישי. בשנת 1940 לויץ' התחיל לעבוד במכון לכימיה פיזיקלית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בהמלצת אלכסנדר פרומקין, איגור קורצ'טוב שיתף את לויץ' בפעילות ליצירת פצצה גרעינית.
בשנת 1955 לויץ' מונה לראש קתדרה באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני. במקביל משנת 1957 הוא היה מנהל מחלקה במכון לאלקטרוכימיה של האקדמיה.
בשנת 1958 לויץ' נבחר כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בהמלצת מסטיסלב קלדיש באוניברסיטת מוסקבה נפתחה קתדרה למכניקה כימית ולויץ' מונה למנהל הקתדרה החדשה.
בשנת 1972 לויץ' ביקש מהשלטונות אישור לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל. הוא קיבל סירוב שנומק על ידי כך שהוא בעל ידע רגיש בתחום גרעין ופוטר מעבודה. לויץ' הצטרף לתנועת הדיסידנטים וארגן סמינר למדענים שפוטרו מעבודתם בעקבות בקשה לעזוב את ברית המועצות. בשנת 1978 לפי בקשה אישית של אדוארד קנדי לויץ' קיבל אישור לעזוב את גבולות המדינה.
בשנת 1978 לויץ' הגיע לישראל ונקלט באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1979 הוא קיבל הזמנה מאוניברסיטת ניו יורק. באוניברסיטה זה הוא כיהן כפרופסור והקים מכון להידרודינמיקה.
לויץ' נפטר בשנת 1987 בניו ג'רזי, ארצות הברית.