stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת הרכבת רמלה דרום
שירות רכבות בתחנה (בעתיד)

בתחנה צפויות לעבור רכבות למודיעין, לראשון לציון ולירושלים.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת מודיעין — ראשון לציון (עתידי)  מודיעין – מרכז • פאתי מודיעין • רמלה – דרום • ראשון לציון – הראשונים • ראשון לציון – מעוין שורק • ראשון לציון – משה דיין |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת ירושלים — ראשון לציון (עתידי)  ירושלים – יצחק נבון • רמלה – דרום • ראשון לציון – הראשונים • ראשון לציון – מעוין שורק • ראשון לציון – משה דיין |  |
הערות שוליים

↑  משה כהן, ‏"רכבת שורק" מתקרבת לפסים: החל שלב היישום של פרויקט התשתית בתוואי כביש 431, באתר מעריב אונליין, 7 בדצמבר 2018
↑  תוכנית מח/ 273 - מסילת ברזל ראשונים ענבה - סטטוס התוכנית: פרסום לאישור בעיתונים תאריך: 02/01/2015
↑  עמירם ברקת, ‏אלקטרה תקים את המקטע הראשון במסילת הרוחב בין מודיעין לראשון תמורת 385 מיליון שקל, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2019
↑  לירן סהר, תחנות רכבת הופכות לקניונים ומתחמי מגורים, באתר ynet, 8 ביוני 2016

.
תומאס גיירשפיכלר

תומאס גיירשפיכלר (בגרמנית: Thomas Geierspichler; נולד ב-14 באפריל 1976) הוא ספורטאי נכה אוסטרי שזכה במספר מדליות אולימפיות כולל זהב והשתתף ב-5 משחקים אולימפיאדת הנכים.
תומאס גיירשפיכלר נפגע בתאונת דרכים בשנת 1994. החל לאתאמן בגיל 22 ובשנת 1999 החל השתתף בתחרויות בין-לאומיות.
גיירשפילר השתתף לראשונה במשחקים פאראלימפיים בשנת 2000 בהם הצליח לסיים עם מדליה רק בתחרות ריצת 800 מ'. ב-2004 הוא זכה במספר מדליות כסף (בזהב זכה טושיהירו טקדה), אך בריצת 1500 מ' הוא הצליח לעבור את היפני וזכה במקום הראשון. בסך הכול באותה אולימפיאדת הנכים הוא זכה ב-5 מדליות.
במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) תומאס גיירשפיכלר זכה במדליית זהב בריצת מרתון ובנוסף לכך במדליית ארד ב-800 מ'.
במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) תומאס גיירשפיכלר זכה במדליית ארד ב-400 מ'.
תומאס גיירשפיכלר השתתף במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) אך לא הגיע למדליה.
בנוסף למשחקים פאראלימפיים תומאס גיירשפיכלר זכה בשלוש מדליות זהב באליפויות אירופה ובמדליות כסף וארד באליפויות העולם.
במהלך הקריירה הוא קבע שיאי במספר ענפי ריצה כולל 10000 מ' ומרתון.
תפארת ירושלים

ערך זה עוסק בארגון בירושלים במאה ה-19. אם התכוונתם לישיבה הקדומה של היישוב הספרדי הוותיק בירושלים, ראו .
חברת תפארת ירושלים הוא ארגון שהוקם בירושלים בראשית שנת 1873. הארגון היה משותף לספרדים ולאשכנזים כאחד, ובין מטרותיו היו סיוע לעניים מקופחי ה"חלוקה" של הפרושים, בני היישוב הישן, וקידום והפצת ההשכלה בקרב בני ירושלים.
החברה הוקמה בכ"ד בכסלו תרל"ה, וחודש לאחר מכן פורסם דבר קיומה, וכן מטרת ותקנות החברה, מעל גבי עיתון החבצלת.. מקימי החברה היו ישראל דב פרומקין (עורך החבצלת), חיים פרס, אברהם זוסמן, מיכל הכהן, בן ציון שלעז, אליעזר מוולאזין ואחרים. סקירה של פעולות החברה הופיעה דרך קבע מעל דפי עיתון החבצלת.
כחלק מפעילות החברה לקידום ההשכלה והתרבות בקרב בני ירושלים, הקימה החברה בשנת 1875 ספרייה בירושלים, עם החזון לעשותה ספריית העם היהודי. הספרייה נקראה בשם "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי", והיא הנציחה את דמותו של משה מונטיפיורי שסייע ליושבי ירושלים היהודים, ואף תרם לספרייה. הספרייה לא האריכה ימים, זאת משום שבני היישוב הישן עד מהרה פעלו לסגירתה, בתואנה כי היא מחזיקה "ספרי מינות", והספרייה נסגרה.
לקריאה נוספת

הודעה על פתיחת החברה, מטרותיה, ותקנות החברה, פורסם בהחבצלת, שנה 3, גיליון 13, 17 בינואר 1873.
תקנות החברה, ירושלים, תרל"ג (1873). (פרטים בקטלוג הספרייה הלאומית)
ישעיהו פרס, מאה שנה בירושלים; מזכרונות איש ירושלים, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1964. עמודים 67-69.
ישראל חנני, תנועת ההשכלה בארץ ישראל, עמודים 76-83.
הערות שוליים

↑  מנוחה גלבוע, החבצלת, לקסיקון העיתונות העברית במאות השמונה-עשרה והתשע עשרה, ירושלים: מוסד ביאליק 1993, עמודה 200.
↑  זהו התאריך הנקוב בחתימת תקנות החברה, כפי שהתפרסמו בהחבצלת, שנה 3, גיליון 13.
↑  החבצלת, שנה 3, גיליון 13 (17 בינואר 1973). כמו כן פורסם הדבר גם מעל גבי עיתון המגיד, בגיליון מיום 12.02.1873, עמוד 68.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308051305171
תותח פריז

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מודל נשק 
 מדינה מייצרת:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 יצרן:  פרידריך קרופ AG 
 משתמשים עיקריים:  צבא הקיסרות הגרמנית 
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם הראשונה
 מידע טכני
 אורך:  37,000 מ"מ 
 משקל:  256 טון
 צוות:  80 חיילים
 מערכות נשק
 קליבר:  211 מ"מ   מאוחר יותר 238 מ"מ
 אורך קנה:  28 מטר מחורץ + 6 מטר חלק
 סוגי תחמיש:  21 cm high explosive 
 משקל פגז:  94 - 120 ק"ג
 מהירות לוע:  1600 מטר לשנייה
 טווח מקסימלי:  130 ק"מ
 
הכנת פגז לירי
תותח פריז (גרמנית: Paris-Geschütz או Kaiser Wilhelm Geschutz, מילולית: תותח הקיסר וילהלם, על שם וילהלם השני, קיסר גרמניה) היה תותח-על שנבנה על ידי תאגיד קרופ במטרה לטווח את העיר פריז ממרחק 130 ק"מ (אזור יער קרפי Crepy). התותח הופעל על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ממרץ עד אוקטובר 1918.
מטרה והשלכות

התותח לא יועד להרס תשתיות או למטרה צבאית אלא ללוחמה פסיכולוגית של הטלת מורא ופחד בלב אזרחים עירוניים. הירי הראשון של התותח, בשעה 7:18 בבוקר ה-21 במרץ 1918, עורר בהלה רבה. ביום שישי הטוב, 29 במרץ, פגע פגז פגיעה ישירה בכנסיית St-Gervais-et-St-Protais וגרם להרג 91 אזרחים ולפציעתם של 68. בסך הכול גרם התותח למותם של 256 מתושבי פריז ולפציעתם של 620.
לאור הצלחת התותח בהכבדה על מורל היריב היו ניסיונות לבנות בעת מלחמת העולם השנייה את "תותח לונדון" ("וי 3"), אך הפרויקט נפסק לאחר שבעלות הברית הפציצו את אתר הניסויים בתותח הייעודי. עם זאת, פיתוח אמצעי ירי לטווח רחוק המשיכו להניע את הגרמנים לייצור רקטות ה-V-1 ו-V-2.
נתונים טכניים

קליבר התותח היה 210 מ"מ ולאחר ירי של 56 פגזים הורחב לכדי 240 מ"מ. אורך הקנה היה 28 מטרים של קנה מחורץ ועוד 6 מטרים קנה חלק. כל פגז שנורה במהלך ירי רצוף היה בקליבר גדול מעט מקודמו.
מפעלי קרופ העשירו את הפלדה לייצור הקנה בכמות קטנה של היסוד מוליבדן. המוליבדן שהוסף לפלדה העלה את נקודת ההתכה של הפלדה ל-2,620 מעלות צלזיוס, כאלף מעלות יותר מעל נקודת ההתכה של ברזל. כן ביטל המוליבדן את תכונת הפריכות של הפלדה המתגלה בטמפרטורות גבוהות וגורמת להסדקותה.
משקל פגז היה בין 94 - 120 ק"ג, כל פגז נשא כ-7 ק"ג חומר נפץ ונורה למרחק 130 ק"מ, תוך הגעה לרום מרבי של 40 ק"מ ומהירות לוע של 1,600 מטר בשנייה (מעט פחות מפי 5 ממהירות הקול) ובכך השיג את נתוני הגובה, המרחק והמהירות הגדולים ביותר לכלי ירי עד המצאת ה-V-2. לצורך כל ירי בודד נדרשו 180 ק"ג אבק שרפה. זמן שהיית הפגז באוויר עד הפגיעה היה 170 שניות. דיוק התותח לא היה גדול והתאים למטרות בגודל עיר, כמו פריז. הטווח הגדול ביותר הושג בירי בזווית של 55°, כיוון שבזווית זו הגיעו הפגזים לשכבת אטמוספירה גבוהה יותר מאשר בירי בזווית 45° (שהיא, תאורטית, בהזנחת התנגדות האוויר, הזווית המיטבית לירי לטווח מקסימלי). בשכבה זו, הסטרטוספירה, האוויר דליל והתנגדותו קטנה וכך הושג טווח גדול יותר.
משקל התותח היה 256 טונות והוא נישא על גבי מסילת ברזל ייעודית. לכל תותח היה צורך בצוות הפעלה ותחזוקה של 80 לוחמים, אשר השתייכו לצי הגרמני הקיסרי, כיוון שהתותח הוגדר כתותח ימי והשתמש בטכנולוגיות דומות לתותחי ספינות. על הכוח פיקד אדמירל. שלושה תותחים בלבד שימשו במהלך שבעת חודשי ההפעלה וככל הנראה הושמדו על ידי הכוחות הנסוגים, משום שכוחות ארצות הברית שתפסו את נקודת הירי לא מצאו להם שריד.
נתונים טכניים > השוואה בין תותחי על גרמנים

|  | תותח פריז | קרופ K5 | שוורר גוסטב | V-3 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
תמונה: 
יצרן: קרופ
| משתמשת | הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית |
| ייעוד מקורי | פגיעה באוכלוסייה אזרחית | פגיעה במטרות מבוצרות | פגיעה במטרות מבוצרות | פגיעה באוכלוסייה אזרחית |
| מערכה | מלחמת העולם הראשונה | מלחמת העולם השנייה | מלחמת העולם השנייה | מלחמת העולם השנייה |
| קוטר | 211 מ"מ בגרסאות אחרות 238 מ"מ | 283 מ"מ | 800 מ"מ | 150 מ"מ |
| אורך קנה | 34 מטרים | 32 מטרים | 32.48 מטרים | 127 מטרים |
| מהירות לוע | 1640 מטרים/שנייה | 1120 מטרים/שנייה | פגז נפיץ - 820 מטרים/שנייה פגז חודר שריון -720 מטרים/שנייה | 1500 מטרים/שנייה |
| טווח מקסימלי | 130 ק"מ | 64 ק"מ | 38-48 ק"מ (תלוי בחימוש) | 165 ק"מ |
| קצב אש | 1.2 פגזים/שעה (20 פגזים ביום) | 15 פגזים/שעה | 1.5-2 פגזים/שעה (פגז כל 30–45 דקות) | 12 פגזים/שעה |
| משקל פגז | 94-120 ק"ג | 248-265 ק"ג | 4,800 - 7,100 ק"ג | 140 ק"ג |
לקריאה נוספת

Henry W. Miller, The Paris Gun: The Bombardment of Paris by the German Long Range Guns and the Great German Offensive of 1918, Jonathan Cape, Harrison Smith, New York, 1930
Gerald V. Bull, Charles H. Murphy, Paris Kanonen: The Paris Guns (Wilhelmgeschutze) and Project HARP, E. S. Mittler, Herford, 1988
Herbert Jäger, German Artillery of World War One, The Crowood Press, ISBN 1-86126-403-8
הערות שוליים

↑  סם קין, הכפית הנעלמת, דביר 2013 עמ' 104-106
↑  ‏קירוב ראשוני וחישוב נומרי של המסלול (המאמר מכיל בלבול נפוץ ומכנה את התותח "ברטה הגדולה", אף שמדובר בתותח אחר (בעברית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4211608-9
תומאס גירטין

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1775 לונדון/סאות'ווארק-לואישהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  9 בנובמבר 1802 (בגיל 27) לונדון/סאות'ווארק-לואישהאם, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Thomas Girtin 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 הושפע על ידי:  תומאס מלטון 
 
תומאס גירטין (באנגלית: Thomas Girtin‏; 18 בפברואר 1775 – 9 בנובמבר 1802) היה צייר מים וחרט אנגלי. חברו של ויליאם טרנר. גירטין מילא תפקיד מפתח בהכרת צבעי המים כצורת אמנות מכובדת.
ביוגרפיה

תומאס גירטין נולד בסאות'ווארק, לונדון, בנו של יצרן מברשות עשיר ממוצא הוגנוטי. אביו נפטר בזמן שתומאס היה ילד, ואמו התחתנה עם מר ווהן, שרטט. גירטין למד רישום כילד (השתתף בשיעורים אצל תומאס מלטון), ולמד אצל אדוארד דייס (1763–1804), צייר מים טופוגרפי.
גירטין האמין כי מילא את תקופת חניכותו בת שבע השנים, אם כי ישנם דיווחים לא מאושרים על עימותים בין המורה לחניך, שהביאו לכך שגירטין נכלא כחניך עקשן. אבל אין ספק שדייס לא העריך את כישרונו של תלמידו, וזלזל בו גם לאחר מותו בגיל צעיר.
בגיל צעיר התיידד גירטין עם ויליאם טרנר והם הועסקו בהדפסים ובצבעי מים. גירטין הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות משנת 1794. הרישומים האדריכליים והטופוגרפיים שלו ביססו את המוניטין שלו. השימוש שלו בצבעי מים לנופים היה כזה שיוחס לו הקרדיט של יצירת אווירה רומנטית. הוא יצא למספר סיורי שרטוטים, בצפון אנגליה, צפון ויילס ומדינת מערב אירופה.
בשנת 1799 הוא נקשר לפטרונים משפיעים כמו ליידי סאת'רלנד ואספן האמנות סר ג'ורג' ביומונט.
בשנת 1800 התחתן עם מרי אן בורט, בת ה-16, בתו של צורף אמיד, והקים בית ליד הייד פארק, בסמוך לצייר פול סנדבי. ב־1801 הוא הפך למבקר רצוי בבתי הכפר של פטרוניו כמו הארווד ווד וטירת מולגרב, והצליח לגבות 20 גינאה תמורת כל ציור, אך בריאותו הלכה התדרדרה.
בסוף 1801 ותחילת 1802 בילה חמישה חודשים בפריז, שם צייר צבעי מים ועשה סדרה את רישומי עפרון אותם חרט עם שובו ללונדון. הם פורסמו בפריז לאחר מותו.
באביב ובקיץ 1802 הפיק גירטין פנורמה של לונדון, "איידומטרופוליס", בגובה של 6 מטר ורוחב של 30 מטר שהוצגה בהצלחה באותה שנה. הפנורמה הייתה בולטת בזכות הטיפול הנטורליסטי שלו באור האורבני ובאווירה.
בנובמבר אותה שנה נפטר גירטין בחדר הציור שלו. הוא נקבר בחצר הכנסייה של סנט פול, קובנט גארדן בלונדון.
עבודתו

נופיו המוקדמים של גירטין דומים לרישומים טופוגרפיים מהמאה ה-18, אך בשנים מאוחרות יותר פיתח סגנון רומנטי נועז יותר, שהשפיע לאורך זמן על הציור האנגלי. הנוף של הצפון עודד אותו ליצור פלטת צבעי מים חדשה של חומים חמים, אפור צפחה, אינדיגו וסגול. הוא זנח את המנהג של הצללה תחתונה ואז הוספת כתמי צבע פסטליים, לטובת משיכות מכחול רחבות של צבע חזק.
הוא התנסה בשימוש בעט, דיו חום ולכה, כדי להוסיף גוונים עשירים יותר. על פי הדיווחים, מותו המוקדם של גירטין גרם לטרנר להעיר: "לו היה תום גירטין חי הייתי צריך לגווע ברעב."
תערוכות ורטרוספקטיבות

במוזיאון הבריטי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט יש אוספים של עבודותיו.
המוזיאון הבריטי קיבל אוסף גדול של ציורי צבעי מים של גירטין מהאספן צ'יימברס הול.
ביולי 2002 ארגנה גלריית טייט בריטניה תערוכה, "תומאס גירטין: אמנות האקוורל", שמטרתה "לחשוף את גאונותו הטכנית".
גלריה

פנים מנזר לינדיסארן
חורבות מנזר לינדיסארן
קתדרלת דראהם וגשר
מנזר גייסבורו ביורשייר
ליד גבול סקוטלנד
כנסיית קירקסטייל, יורקשייר
סנט דניס בפריז
ליד כנסיית בולטון
הערות שוליים

↑  Morris, Susan. "Girtin, Thomas". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press
↑  Collections Online | British Museum, www.britishmuseum.org
↑  Dorment, Richard. Drowning in watercolours The best work by Turner's rival Thomas Girtin.... The Daily Telegraph 24 July 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277589805171  AAG: 2290  BNE: XX5529068  BnF: cb14974802k (data)  CiNii: DA10661519  GND: 102481997  ICCU: SBLV304093  ISNI: 0000 0000 8343 0751  LCCN: n85306897  MusicBrainz: eb2e042f-37a2-4b45-8315-9251157865af  NGV: 4231  NKC: ola2003192313  NTA: 268434905  RERO: 02-A005895048  RKD: 31987  SNAC: w6kw8bww  SUDOC: 058660267  TePapa: 876  ULAN: 500009169  VcBA: 495/138793  VIAF: 39651268   WorldCat (עם VIAF): 39651268 
ג'ון הופי, דיוקן של תומאס גירטין
תפאורה

תפאורה מודרנית
תַּפְאוּרָה היא כלל המרכיבים המשמשים לעיצוב חלל ההתרחשות בהצגת תיאטרון – איורים, מבנים ואביזרים בשולי הבמה ועליה. התפאורה יכולה להכיל כל מערך עיצוב, מאביזר בודד על הבמה כגון כיסא או סולם (בדרך כללי בהצגות תיאטרון מודרני) ועד מערכות מתחלפות של חדרים ונופים (בדרך כלל בהצגות אופרה). כמו כן התפאורה משמשת מקום מסתור לשחקנים כאשר אינם על הבמה וכלי ליצירת הפתעות לקהל כגון הגחת שחקנים ממקומות בלתי צפויים. אמנות יצירת התפאורה, כמו גם התלבושות ואמצעים נוספים, נקראת עיצוב במה. תפאורה לקולנוע וטלוויזיה נקראת לרוב "סט" (set).
היסטוריה

ההיסטוריה של התפאורה ארוכה כהיסטוריה של התיאטרון. התפאורה ה"קלאסית" מורכבת מבד שעליו מצוירת הדמיה של החדר או הנוף שבו מתרחשת התמונה (סצנה). לעיתים משולבים בתפאורה כזו אלמנטים המקנים תחושה של מרחב תלת-ממדי.
בתיאטרון השייקספירי ובתקופתו התפאורה הייתה מבוססת על מבנה תקני של שתי קומות ומרפסת. בקומה התחתונה נבנו חדרים אחדים שאחד מקירותיהם חסר – וכך הוצג תוכנם לקהל. כך, למשל, בתיאטרון הגלוב היו בקיר האחורי של הבמה שלוש דלתות בקומה הראשונה שנפתחו לאחורי הקלעים ומרפסת בקומה השנייה. על המרפסת ישבו הנגנים שליוו את ההצגה, וכן השתמשו בה לסצנות מרפסת כגון זו שבמחזה "רומיאו ויוליה". כמו כן שימשה המרפסת מקום מושב לאנשים שהיו מוכנים לשלם כסף רב ולראות את ההצגה בקרבה הגדולה ביותר.
מאז המאה ה-17 האופרה החדירה תחכום רב לתחום התפאורות, והציגה תפאורות מתחלפות הנעות על ציר ונמשכות מעלה ומטה באמצעות חבלים וכדומה. התפאורה חרגה מתחום אחורי הבמה, ואביזרים שונים תפסו את שטח הבמה, כגון כורסאות של חדרי-אורחים ומתקני גן. החלפת התפאורה בין תמונות שונות הצריכה לעיתים הפסקה ממושכת. התפאורות המפוארות ביותר עוצבו במאה ה-19 עבור פסטיבל ביירוית, חלקן על ידי ריכרד וגנר עצמו.
השאיפה לריאליזם הגיעה לשיאה בשנים 1910–1920. באותן שנים התווספו לתפאורה מרכיבים שאפשרה הטכנולוגיה, כגון משחקי תאורה, מאווררים שייצרו רוח, הקרנת קטעי סרטים ושימוש בהם כחלק בלתי-נפרד מהתפאורה והשמעת קולות מוקלטים. בד בבד התפתח גם זרם מופשט, סימבולי ומינימליסטי שבו פיסת בד כחול יכולה לייצג ים ודלת בודדת על במה חשופה מאפשרת מעבר בין שני חדרים, ללא תיאור פרטני של תכולתם. אחת מנקודות הציון של הזרם המופשט היא הצגת הכיסאות של אז'ן יונסקו בה כל התפאורה אינה אלא כיסאות, הנוספים לבמה על ידי השחקנים עצמם. גם מחזותיו של סמואל בקט (למשל מחכים לגודו) מוצגים כמעט ללא תפאורה.
עם התפתחות הטכנולוגיה התווספו לתפאורה המסורתית מרכיבים כמו אקרני טלוויזיה על הבמה, שליטה ממוחשבת בתזוזת פריטי תפאורה, העלאת מוצגים אמתיים על בימת התיאטרון (כגון מכונית נוסעת) ועוד.
ראו גם

עיצוב במה
לקריאה נוספת

דן אוריין, התפאורה בדרמה ובתיאטרון, בית הספר לחינוך של התנועה הקיבוצית ארנים 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534164905171  NKC: ph819873
תחנת הרכבת רעמסס

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1856 
 מיקום
 מדינה:  מצרים מצרים
 קואורדינטות:  30°03′49″N 31°14′50″E﻿ / ﻿30.063611111111°N 31.247222222222°E﻿ / 30.063611111111; 31.247222222222
 מידע על התחנה
 בעלים:  רכבות במצרים 
  (למפת קהיר מוגדלת) תחנת הרכבת רעמסס(למפת קהיר רגילה) תחנת הרכבת רעמסס
 
תחנת הרכבת רעמסס (בערבית: محطة رمسيس) היא תחנת הרכבת המרכזית של קהיר, מצרים. השם נגזר משמו של מלך מצרים העתיקה והפרעה, רעמסס השני.
היסטוריה

תחנת הרכבת המקורית נבנתה כמסוף קישור מקו הרכבת שמחבר את אלכסנדריה וקהיר ב-1856. מבנה התחנה הנוכחי הוקם ב-1892 ושופץ לראשונה ב-1955.
בינואר 2001 חודשה התחנה בהתאם לסטנדרטים בינלאומיים, עשור לאחר מכן בעקבות מהפכת 25 בינואר שנערכה במדינה הוחלט לשדרג פעם נוספת את התחנה, היא נבנתה מאפס והפכה לתחנה חדשה וממוזגת, התחנה חוברה לרציפי הרכבת בעזרת דרגנועים, מבקרי השדרוג טוענים כי המודרניזציה שעברה התחנה הייתה מוקצנת מדי והרסה חלק ניכר מהעיצוב המקורי של המקום.
הודא שעראווי, פמיניסטית מצרית שכונתה במדינות ערב "אם הפמיניזם" הסירה כאן את הרעלה שלה כאקט מחאתי ובכך יזמה יחד עם מספר מחברותיה את "מהפכת כיסוי הפנים", בה הנשים הסירו וקרעו את כיסוי הפנים, ה"ניקאב", מעל פניהן ויחד יצאו לרחובות בפנים חשופות.
בפברואר 2019 אירעה בתחנה תאונת רכבת, התאונה קרתה לאחר שהרכבת דהרה במהירות אל עבר מחסום בתחנה ונשמטה מהמסילה. כתוצאה מכך ניצת מכל הדלק של הרכבת ונגרמה שרפה. 25 בני אדם נהרגו בתאונה ועוד 50 נפצעו.
מבנה

מחוץ לתחנה היה בעבר פסלו של רעמסס השני שהועבר לאזור גיזה ב־25 באוגוסט 2006, כהכנה הסופית במוזיאון הגדול המצרי, שם הוצב ב-2018.
הפסל המצרי "תחיית מצרים" הוצב בתחנה ב-20 במאי 1928 ונחנך בטקס רב רושם, שהיה גם הפגנת כוח של מפלגת הוופד. בטקס נכחו אלף איש, בהם כל חברי בית הנבחרים והסנאט; הרב הראשי של מצרים, חיים נחום אפנדי; הפטריאך הקופטי; ראשי העולמא של אוניברסיטת אל-אזהר; אינטלקטואלים ואנשי תקשורת ממצרים ומהעולם. "נסיך המשוררים", אחמד שאוקי, פרסם מקאמה לכבוד האירוע ובו תיאר את מוח'תאר כיוצרה של הזהות הלאומית המצרית בתקופה המודרנית. אולם מאוחר יותר, עם התחזקות הכוחות האסלמיים, תואר הפסל כיצירה פגנית המבקשת להתרפס מול האסתטיקה האירופאית ונטע זר שיש להסירו. באביב 1955 הורה נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר להסיר את הפסל ממקומו המרכזי ולהעתיקו לשולי העיר, לשכונת גיזה, תוך הנמכת כן הבסיס שלו משבעה מטרים לשניים בלבד.
שירותי רכבת

תחנת רעמסס משרתת את הרוב המכריע של שירותי הנוסעים הבין עירוניים של רשת הרכבות הלאומית של מצרים.
ראו גם

רכבות במצרים
הערות שוליים

↑  "Saving Cairo Station" (Egypt Independent)
↑  AP ו-ynet, האסון במצרים: בגלל קטטה בין נהגי רכבת, באתר ynet, 28 בפברואר 2019
↑  אוריאל בארי, ‏קשה לצפייה: תיעוד מאסון תאונת הרכבת בקהיר, באתר "סרוגים", 27 בפברואר 2019
הכניסה לתחנת הרכבת
רציפי הרכבת
דלת הכניסה הראשית לתחנה
תסמונת פאזת השינה הדחויה

| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 גורם:  night owl 
 תסמינים:  נדודי שינה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1188944 
 סיווגים
 ICD-10:  G47.2 
 ICD-11:  7A60 
 
תסמונת פאזת השינה הדחויה (אנגלית: DSPS ,Delayed sleep-phase syndrome, מוכרת בעברית גם כתסמונת השעון הביולוגי הדחוי) היא הפרעת שינה כרונית, המתבטאת בשעון ביולוגי עם תזמון מאוחר מהרגיל. אנשים הסובלים מתסמונת זו נוטים להירדם ולהתעורר בשעות מאוחרות מהמקובל בחברה. להפרעה זו ישנו ביטוי גם בשינויים במחזורים יממתיים אחרים של הגוף, כגון שיא הערות, טמפרטורת הגוף ופעילות הורמונלית. אנשים הסובלים מהתסמונת מתארים קשיי הרדמות עד שעה מאוחרת קבועה, אך אם אינם סובלים מהפרעת שינה אחרת בנוסף לתסמונת זו, השינה עצמה נורמלית ואינה שונה משינה המתרחשת בשעות מקובלות מבחינה חברתית. בנוסף, הם מתקשים להתעורר בבוקר בשעות המקובלות לתחילת הלימודים או העבודה ולתפקד בבקרים בצורה תקינה, אך אם ניתנת להם אפשרות לשעת הירדמות והשכמה טבעית, התפקוד היומי נורמלי, ללא תסמינים של ישנוניות יומית. תסמונת זו דומה לתופעת הג'ט לג, אך בניגוד אליה, התסמונת היא כרונית ולא זמנית. מקור התסמונת הוא ככל הנראה במאפיינים גנטיים, והיא אינה מושפעת מגורמים רפואיים או נפשיים.
התסמונת מתפתחת בתקופת הילדות או ההתבגרות אצל כ-7% מהאוכלוסייה, אך נעלמת בדרך כלל מאוחר יותר. כ-0.15% מהאוכלוסייה הבוגרת (3 אנשים מתוך 2000) סובלים מתסמונת זו באופן כרוני ברמות חומרה שונות, בחלוקה שווה בין גברים לנשים.
התסמונת זוהתה והוגדרה לראשונה בשנת 1981 על ידי ד"ר אליוט ד. ויצמן, במרכז הרפואי מונטיפיורי בניו יורק, והיא אחראית לבין 7 עד 10 אחוזים מהתלונות על נדודי שינה כרוניים. בשל העדר מודעות מספקת, מאובחנת תסמונת זו לעיתים כנדודי שינה רגילים או כהפרעה פסיכיאטרית.
תיאור תסמינים

על פי ההגדרה הבינלאומית להפרעות שינה, התסמינים של תסמונת זו הם:
איחור קבוע ומתמיד בשעות ההירדמות וההשכמה ביחס לשעות המקובלות חברתית (בדרך כלל הירדמות לאחר 2 בלילה).
שינה בעלת מחזור שינה ומשך זמן רגילים, במידה והיא אינה מופרעת מסיבות חברתיות.
שינה ללא יקיצות והפרעות אחרות, לאחר הירדמות.
קושי משמעותי בסיגול מחזורי שינה בשעות מוקדמות יותר.
משך זמן מתועד בן לפחות שבועיים של הירדמות והשכמה בשעות מאוחרות מהרגיל.
לאחר דילוג על מחזור שינה אחד, עשוי להופיע מחזור שינה של בין 12 ל-18 שעות.
התסמינים אינם מאפיינים כל הפרעת שינה אחרת.
במידה ומתבצעת בדיקת מעבדה, ביטוי להפרעה זו אמור להתגלות בבקרה בת 24 שעות של שעות השינה ושל שינויים בטמפרטורת הגוף.
דרגות החומרה של התסמונת נמדדות לפי זמן האיחור הממוצע של מחזור השינה מהמקובל. בתסמונת קלה ישנו איחור של עד שעתיים, בתסמונת רגילה האיחור הוא של כ-3 שעות, ובתסמונת חמורה האיחור במחזור השינה הוא של יותר מ-4 שעות.[דרושה הבהרה][דרוש מקור]
סימנים המבדילים תסמונת זו מהפרעות שינה אחרות הם:
יכולת טובה, ולעיתים טובה מהרגיל לשינה בשעות הבוקר.
שעת הירדמות קבועה באופן יחסי, והירדמות מהירה במידה ושעת השכיבה לשינה קרובה לשעת ההירדמות. ילדים הסובלים מתסמונת זו עשויים להתנגד לשעת השכבה מוקדמת, אך התנגדות זו נעלמת במידה ושעת ההשכבה קרובה לשעת ההירדמות.
שינה טבעית ורגילה כאשר ישנה אפשרות למחזורי שינה טבעיים, לדוגמה בסופי שבוע ובחופשות.
תופעה כרונית המתרחשת בפרק זמן של לפחות חודש.
אנשים עם תסמונת זו מאופיינים בדרך כלל כ'חיות לילה', ומדווחים כי שעת שיא הערות והיצירתיות חלה בלילה. ניסיון עצמי להירדמות בשעות מוקדמות מהרגיל מתאפיין בקשיי הירדמות ונדודי שינה, ולעיתים אף אי-הירדמות עד הבוקר. מאמצים שונים שנעשים על ידי הסובלים מתסמונת זו להקדמת מחזור השינה באמצעים שונים (כגון תרפיה, אלכוהול, כדורי שינה), נכשלים בדרך כלל. בעקבות כך הסובלים מהתסמונת נזקקים לעזרה בהשכמה מבני משפחה או משעון מעורר. מאחר שהתופעה מתרחשת בדרך כלל בילדות ובתקופת ההתבגרות (בשיעור של כ-7% בתקופה זו), פעמים רבות ההורים הם אלו שפונים לעזרה לאחר קשיי השכמה ניכרים.
ישנם אנשים המתמודדים עם הפרעה זו באמצעות בניית סדר יום שונה מהמקובל חברתית, באופן התואם למחזור השינה שלהם.
מבחינה ביולוגית, תסמונת זו נגרמת בעקבות שיבוש בשעון הביולוגי בגוף, שאינו מגיב, או מגיב באיחור רב להחשכה בערב, ולהארה בבוקר. שעת ההירדמות אצל אנשים בעלי תסמונת זו אינה מושפעת מחסך בשינה, ובניגוד לאנשים רגילים, חסך שינה אינו מאפס את השעון הביולוגי. לא ידוע על גורם ישיר לתסמונת זו, וההערכה היא כי מקור תסמונת זו בגן פגום, ועל כן יש לתסמונת זו נטייה משפחתית. ישנם כמה מקרים מתועדים של פגיעת ראש כגורם לתסמונת זו.
אבחון

תסמונת זו מאובחנת באמצעות ניהול יומן לתיעוד זמני שינה ובדיקה קלינית במעבדת שינה, שמשמשת גם לשלילת הפרעות שינה אחרות. האבחנה נשללת במידה ודי בשעון מעורר וכח רצון על מנת להתעורר בשעות רגילות.
לעיתים תסמונת זו אינה מאובחנת כראוי, ומוחלפת עם הפרעות נפשיות כגון דיכאון, סכיזופרניה, נדודי שינה הנובעים מבעיה נפשית, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות או הפרעות שינה אחרות.
התמודדות וטיפול

הטיפול וטכניקות להתמודדות עם התסמונת ייחודיים לה בהשוואה לשאר הפרעות השינה, זאת כיוון שהשינה תקינה בתסמונת זו, אם אינה מופרעת מסיבות חברתיות.
טיפול באור - חשיפה לעוצמת אור מלאכותי גבוה (כ־10,000 לוקס) או אור שמש למשך 30–90 דקות, בזמן הסמוך לשעת ההשכמה הספונטנית, על מנת לעורר את השעון הביולוגי.
החשכת ערב - החשכה מלאכותית רבה ככל האפשר בזמן הסמוך לשעת ההירדמות, על מנת להקדים את השעון הביולוגי.
איחור מתמיד של זמן השינה - איחור זמן תחילת השינה עד תחילת הבוקר ולאחר מכן אל הצהריים והערב, עד הגעה לשעת לילה רגילה.
טיפול במלטונין - מלטונין הוא הורמון טבעי המשפיע על השעון הביולוגי ומחזור השינה. לקיחת כמות קטנה ממנו כשעה לפני זמן ההירדמות מובילה לישנוניות. תופעות לוואי של הורמון זה יכולות להיות הפרעות שינה, סיוטי לילה, ישנוניות ביום ודיכאון. הורמון זה משמש גם לטיפול ביעפת.
ראו גם

תסמונת מחזור עירות-שינה שונה מ-24 שעות
שינה
עייפות כרונית
שעון ביולוגי
שינה פוליפאזית
Neon Lights

"Neon Lights" (בעברית: אורות ניאון) הוא שיר של הזמרת האמריקאית דמי לובאטו מאלבום האולפן הרביעי שלה "Demi". השיר יצא ב-19 בנובמבר 2013 דרך חברת ההקלטות הוליווד רקורדס. בשיאו של השיר, הוא נכנס למקום ה-36 במצעד הבילבורד הוט 100, ובנוסף הגיע למקום ה-12 במצעד בניו זילנד שם זכה בתואר "זהב" לשיר.
וידאו קליפ

סרטון המוזיקה יצא ב-21 בנובמבר 2013. את הסרטון ביים ריאן פלוטה, שעבד בעבר עם לובאטו, כאשר ביים את הסרטון ל-"Made in the USA". הסרטון מתחיל כשניתן לראות את לובאטו עולה מתוך בריכה של מים. בסצנה הבאה, לובאטו מבצעת את ההקדמה של השיר בחדר שזוהר באור סגול, עם אורות ניאון. לאחר מכן יש סצנה שבה לובאטו נראית בתוך מועדון ריקודים שם היא שרה עם רקדני גיבוי ורקדנים רגילים. במהלך הקליפ, גשם של אורות ניאון מתחיל ליפול. הסצנות מוצגות שוב ושוב לאורך הסרטון. נכון למאי 2017 הקליפ צבר קרוב ל-200 מיליון צפיות והוא אחד מהנצפים ביותר של הזמרת.