כתובת אזתוד
פירוש הכתובת

ההפניות בפירוש לעיל – הטור והשורה/שורות – מובאים לפי העותק השלם ביותר של הכתובת, הכתובת הפיניקית שבשער התחתון.
טור א', שורה 1 – אנכ: פתיחת הכתובת בגוף ראשון אפיינית לכתובות שמיות צפון־מערביות מלכותיות בפיניקית (מצבת כלמו, מצבת יחומלך, כתובת תבנת ועוד), בארמית (כתובות פנמו הראשון ובר־רכב משמאל) ובמואבית (מצבת מישע). כך אף נפתחות עשרת הדברות: "אנכי יהוה אלהיך אשר...". בכתובות אשוריות ובבליות קדומות, בהשפעת הנוהג השומרי, מופיע שם המלך ותאריו ורק לבסוף anāku, אך בכתובות המלכים הנאו־אשורים מופיע תחילה anāku ורק לאחר מכן שם המל ותאריו – ככל הנראה בהשפעה ארמית. הופעת ה־anāku תחילה מתועדת גם בכתובת אידרימי (אנ') האכדית, שהיא אמנם מהמאה ה־14 לפנה"ס, אך נכתבה בידי מלך שמי צפון־מערבי.
טור א', שורה 1 – אזתוד: הגיית השם משוחזרת כ־azatiwada (אַזַתִוַדַ) לפי המקבילה הלווית, azatiwatas. השם הוא לווי, ומשמעותו היא "אהוב תִוַת (אנ')" (אל השמש הלווי). ניתן להשוות אליו את השם Ἑστϝεδιον (אֶסְטְוֶדיון), וריאציה של שם העיר אספנדוס שבפמפיליה, וייתכן שהעיר הוקמה על־ידי אדם אחר בעל שם זהה.
טור א', שורה 1 – הברכ בעל: בולט השימוש בה' הידיעה בצירוף סמיכות, המעלה קשיים דקדוקיים. פרשנויות שונות הועלו לצירוף זה. הפרשנות הנפוצה היא ש"ברכבעל", אולי כמלה אחת, משמש כתואר בפני עצמו, "המבורך על־ידי בעל". ייתכן שמקור הצורה החריגה הוא הניסיון של הסופר לתרגם לפיניקית מונח לווי: (DEUS)SOL-mi-sá CAPUT-ti-i-sá, ככל הנראה "ברוך/אהוב השמש", המוכר גם מכתובות אחרות. קיימות דוגמות ליידוע הנסמך בפיניקית ("המזבח נחשת" במצבת יחומלך) ובעברית (שמות, כ"ח, ל"ט, ל"ט, כ"ז; ישעיהו, ל"ו, ח'). הצעה אחרת שהועלתה לאור הבעייתיות הדקדוקית היא ש"הברכ" איננה מלה מיודעת, אלא מקבילה של המלה האכדית (ממקור לא שמי) abarakku – מנהל (של בית או מקדש); פרשנות זאת מחוזקת לאור הימצאות המלה בכתבי אבלה, גם שם, ככל הנראה, עם ה' כעיצור ראשון. ואכן, המקבילה הלווית למלה בחלק זה של הכתובת היא CAPUT-ti-i-sá, בעוד המקבילה להופעה של המלה "ברכ" בטור ג' שורה 2 היא מלה אחרת. ייתכן שיש למצוא את המלה אף על כמה חותמים בפיניקית מאנטוליה, רובם נושאים שמות פרטיים שאינם שמיים בוודאות, וכולם, כמו אזתוד, לא מציינים את שם אביהם. תוכנם הוא: "לננשלבש הברכ", "לפהלפש הברכ", "לאצי הברכ החתמ ז", "למוננש הספר הברכ החתמ ז", "לאשלתהי הברכת". התואר "הברכ בעל" מופיע גם בכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי. עם זאת, בעיה כרונולוגית בהצעה זאת היא שהתואר abarakku הוחלף כבר בתקופה האשורית התיכונה בתואר masennu. בעיה נוספת היא הופעת השם "בעל", לצד התואר "עבד בעל" הקודם לו. בהקשר זה, הוצע ש"בעל" ב"הברכ בעל" אולי מציין את אדוניו של אזתוד שלא נזכר בשמו (אך חוקרים הטילו ספק רב בפירוש זה); ייתכן ש"בעל" ב"עבד בעל" מציין לא את האל הכללי הנפוץ בעל אלא בעל אישי של אזתוד, הוא בעל־כרנתריש.
טור א', שורות 1–2 – עבד בעל: "עבד אִל" הוא כינויו של המלך כרת בעלילת כרת, ו"עבד יהוה" הוא כינוים של מנהיגים רבים במקרא.
טור א', שורה 2 – מלכ דננימ: תואר זה מתייחס, ככל הנראה, לאורכ ולא לאזתוד.
טור א', שורה 2 – דננימ: בכל מקום שבו מופיע המונח "דננימ" בפיניקית, מקביל לו המונח הלווי à-TANA-wa/i. הדננים הם, אפוא, תושבי עמק אדנ (אדנה). הופעת היו"ד בפיניקית, שבה אין אמות קריאה, מצביעה על הקריא "דננִיִם" (השוו לכתיב "צדנים" = צידונים בכתובת המרזח).
טור א', שורה 3 – לאב ולאמ: לכך ניתן להשוות את הכתוב במצבת כלמו: "למי כת אב ולמי כת אמ ולמי כת אח" (למי הייתי אב, ולמי הייתי אם, ולמי הייתי אח), וכן בספרות האכדית שבה מתארים אלוהות "כאב ואם".
טור א', שורה 4 – עמק אדנ: שתי מילים אלה מופיעות בכתובת אזתוד תמיד בצירוף.
טור א', שורות 4–5 – לממצא שמש ועד מבאי: מקביל לכך הביטוי "פני מבא השמש וצדא מצא השמש" (אל פני מבוא השמש ומצד מוצא השמש) בכתובת מקרתחדשת (KAI 78), והביטוי הארמי "מן מוקא שמש ועד מערב" (KAI 215 שורה 13). בכתובות תגלת־פלאסר השלישי באכדית מופיע הביטוי ṣit šamšu adi ereb šamši (צאת השמש עד מערב השמש). הביטוי אף קרוב לביטוי המקראי מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ וְעַד מְבוֹאוֹ, המופיע בצורות מעט שונות במלאכי, א', י"א, תהלים, נ', א' וקי"ג, ג', וכן מופיעים במקרא ביטויים אחרים העוסקים במוצא השמש ומערבה.
טור א', שורה 6 – שבע ומנעמ: משמעות המלה "שבע" (שׂוֹבַע) בכתובת היא "שפע", כמו למשל בבראשית, מ"א, כ"ט–ל"א. לזוג "שבע ומנעמ" מקבילה בתהילים ט"ז: "תּוֹדִיעֵנִי אֹרַח חַיִּים, שֹׂבַע שְׂמָחוֹת אֶת פָּנֶיךָ, נְעִמוֹת בִּימִינְךָ נֶצַח".
טור א', שורה 6 – עקרת: מילה יחידאית בפיניקית, לא מוכרת מכתובות אחרות, ועלו השערות רבות לפירושה. היו שפרשו לפי "עקאר" ו"עקאראת" בערבית כסוג של בניין. המקבילה הלווית, (*255) ka-ru-na-zi, מוכרת מכתובות אחרות, לרוב מצוינת כדבר שממלאים. לכן, הוצע לפרש כמקום אחסון לדגנים. כן הוצע לשחזר את שורש המלה כ"ק־ר־נ", המקורב לשורש ג־ר־נ, שורש המלה העברית והאוגריתית "גורן", כאשר ה־ע בתחילת המלה היא מוספית ללא הסבר, וה־נ עברה הידמות לתוך הסיומת ת (סיומת ליחיד ורבים בנקבה).
טור א', שורה 6 – פער: מקביל ללווית pa-há+ra/i עם סימן המזהה עיר. העיר מזוהה עם העיר paḫar, עיר מלכותו של מלך קוה המוזכרת בכתובות שלמנאסר השלישי, והעיר paḫura המוזכרת בכתבים חתיים. העיר אולי אף מוזכרת על אובייקט ממקור לא ידוע ועליו כתובת פיניקית: "פער חמנ". הוצע לזהות את פער עם העיר Παγρας ‏(Pagras) המופיעה בכתבי תלמי ומזוהה עם האתר מודרני בגרס (אנ') בקצה המזרחי של קיליקיה; אך מאחר שפער מתוארת בכתבי שלמנאסר כעיר מלכותו של מלך קוה, לא סביר שהייתה עיר מבצר בקצה גבולו, ולכן הוצע לזהות את העיר באזור התל החשוב מופסוהסטיה (אנ'), שההרים מסביבו נקראו בעת העתיקה Pagrika orê, והוא עצמו קרוי על שם מופסוס ("מפש" בכתובת אזתוד).
טור א', שורות 7–8 – סס על סס ומגנ על מגנ ומחנת על מחנת: בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי נכתב "סס [על סס ומ]חנת על מחנת". להוספת "דבר על דבר" השוו במיוחד במכתב מהתקופה האמורית ממרי: kussâm eli kussîm bitam eli bitim epirī eli epirī ālam eli ālim (כסא על כסא, בית על בית, עפר על עפר, עיר על עיר); וכן, ללא חזרות, בתהלים, ס"א, ז', ישעיהו, ל', א', ירמיהו, ד', כ' ואיוב, ט"ז, י"ד, וככל הנראה גם בכתובות ספירה (KAI 222 B שורה 30). הזוג "סוס ומגן" מופיע גם במקרא בהקשרים של הכנות למלחמה (ירמיהו, מ"ו, ג'–ד', ט'; ובדומה, ישעיהו, כ"ב, ו').
טור א', שורה 8 – ושברת מלצמ: ביטוי קשה. בתחילה, נחלקו המפרשים אם מדובר בהמשך של "בעבר בעל ואלמ" (כלומר, "בעבור בעל והאלים ושברת מלצמ"), או פועל בגוף ראשון "שברתי" ושם עצם ברבים "מליצים". המלה "מלצ" (ביחיד) מוכרת מפיניקית כשם של משרה, ככל הנראה מתורגמן, על בסיס בראשית, מ"ב, כ"ג. אולם, למלה יש גם משמעות של "מתווך" או "שליח" (ישעיהו, מ"ג, כ"ז, איוב, ל"ג, כ"ג, דברי הימים ב', ל"ב, ל"א), הגם שמשמעות זאת נטולת מטען שלילי. הפועל "שבר", אף שמוכר מאוד משפות שמיות אחרות, לא מתועד בפיניקית מחוץ לכתובת אזתוד; כאמור לעיל, רוב הפעלים מופיעים בצורת המקור המוחלט, ולכן היינו מצפים לראות "ושבר אנכ" במקום "ושברת". לכן, חלק מהחוקרים פרשו בהתחלה ש"שברת מלצמ" הם שליחים אלוהיים, אלוהויות זוטרות. "שברת", לפי פירוש זה, הוא "צבר" (בחילופי ש־צ נדירים, כגון צחק–שׂחק). אף על פי כן, צורת הפועל בעבר בגוף ראשון כן מופיעה בכתובת, למשל "ודננימ ישבת שמ" (ודננים הושבתי שם). חוקרים אחרים העדיפו לתרגם "שברת" כ"שברתי", ו"מלצמ" כ"מורדים", "יהירים" (כלומר, אצילים יהירים), "מתנגדים", "חצופים" וכיוצא באלה. השורש ל־י־ץ אכן בא במקרא, במיוחד בספר משלי, כמנוגד ל"חכם", "עניו" ו"נבון" ומקביל ל"כסיל", "פתי", "רשע" ו"עריץ", וכן כמה פעמים בתקבולת ל"רע" – תקבולת הקיימת גם בכתובת אזתוד. המקבילה הלווית לא עוזרת לפרש את המונח.
טור א', שורה 9 – ותרק אנכ: פירושו, מההקשר, הוא "עקרתי, השמדתי", אך השורש לא ודאי. הוצע לפרש פועל זה לפי השורש ר־י־ק ("לרוקן"), ר־ת־ק בשיכול עיצורים, או ת־ר־כ הארמי ("לגרש") והאכדי ("לנפץ"), בהוספת נחציות לעיצור האחרון. המקבילה הלווית לא עוזרת לפרש את הפועל.
טור א', שורה 10 – ויטנא אנכ בת אדני בנעמ: "יטנא" הוא פועל פיניקי נפוץ במיוחד שמשמעו "להציב, להקים". התרגום הלווי ל"יטנא... בנעמ" הוא u-sa-nú-há, המשמש בהמשך הכתובת לתרגום הפועל "ברכ" (טור ג', שורה 2). "בת" (בית) בא פה במשמעות "בית מלוכה". פירוש הצירוף כ"הבית של אדֹנִי" יביא למסקנה שאזתוד היה וסאל, ולכן, פרשו חלק מהחוקרים ש"אדני" מתייחס לאדונוּתו, שלטונו של אזתוד, ו"ובית אדני" הוא "בית השלטון שלי". ייתכן, עם זאת, ש"אדני" מתייחס לאלוהי אזתוד ("אדון" בפיניקית מכוון לרוב לאלוהות), ו"בית" בהקשר זה משמעו "מקדש".
טור א', שורה 10 – שרש: כמה חוקרים תרגמו מילולית "שורש". "שורש" במשמעות "צאצאים" מתועד בכתובת אשמנעזר: אל יכנ למ שרש למט ופר למעל ותיאר בחימ תחת שמש (אל יהיה להם שורש למטה, ופרי למעלה, ותואר בחיים תחת שמש), במקרא (ישעיהו, י"א, י', י"ד, ל'), בכתובות ספירה, במלה האכדית šuršu, ואולי גם בשתי כתובות פיניקית מקרבת לפש.
טור א', שורה 11 – וישב אנכ על כסא אבי: לפי המקבילה הלווית, הפועל "ישב" הוא בבניין "יִפעִל" (המקביל הפיניקי לבניין הפעיל העברי). בפיניקית, "אבי" יכול להיות "אביו (שלו)" או "אבי (שלי)". לכן, המשמעות היא "והושיב אנכי (אותו/אותם) על כסא אביו". עם זאת, בולט בהיעדרו מושא המשפט, הן בפיניקית והן בלווית. לישיבה והושבה על כסא האב השוו מלכים א', ב', י"ב וב', כ"ד.
טור א', שורה 12 – באבת: משמעות המשפט היא שהמלכים האחרים לא התייחסו אל אזתוד רק כשווה להם אלא כיבדוהו כאביהם; במזרח הקרוב הקדום מקובל היה שמלך פונה למלך רם־מעלה ממנו כאביו. עם זאת, אין הבנה דקדוקית ודאית של המלה "באבת". השדה הסמנטי "אבהות" מחוזק לאור הכתובת הלווית. היו שפרשו שמשמעות המלה היא "אבהות" (בצורה הדומה במיוחד ל־abūtu באכדית), אך פרשנות זאת איננה מקובלת על כל החוקרים. הצעה נוספת היא שמדובר בצורת הריבוי "אבוֹת".
טור א', שורה 12 – חמית: למלה זאת מקבילה המלה האוגריתית "חמית" והצורה הכנענית במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) ḫu-mi-tu, ומשמעותה "חומות" או "מבצרים". ייתכן שצורת ריבוי זאת של "חומה" מופיעה אף במקרא: בנוסח המסורה נכתב "בראש המיות תקרא בפתחי שערים בעיר אמריה תאמר" (משלי, א', כ"א), אך לפי המקבילה τεῖχος בתרגום השבעים נראה שהמקור היה "חמיות".
טור א', שורות 12–13 – בצדקי ובחכמתי: צירוף זה מופיע גם בכתובת פנמו השני: "בחכמתה ובצדקה"; הצמד חכם־צדיק מופיע כמה פעמים במקרא (דברים, ט"ז, י"ט; משלי, י"א, ל', כ"ג, כ"ד; קהלת, ט', ו').
טור א', שורה 15 – בעל אגדדמ: בעלי גדודים (במשמעות "כנופיות") עם אל"ף פרוסתטית המלה השניה; השוו לביטוי "שרי גדודים" במקרא (שמואל ב', ד', ב', מלכים א', י"א, כ"ד), למשמעות "כנופיות" ל"גדודים" ראו גם הושע, ו', ט', ז', א'.
טור א, שורות 16–17 – שתנמ תחת פעמי: ל"להשית תחת הרגליים" מקבילות במקרא: תהלים, ח', ז' (כֹּל שַׁתָּה תַחַת רַגְלָיו), תהלים, ק"י, א' (עַד אָשִׁית אֹיְבֶיךָ הֲדֹם לְרַגְלֶיךָ), תהלים, מ"ז, ד' (יַדְבֵּר עַמִּים תַּחְתֵּינוּ וּלְאֻמִּים תַּחַת רַגְלֵינוּ) ומלכים א', ה', י"ז (עַד תֵּת יהוה אֹתָם תַּחַת כַּפּוֹת רגלו [רַגְלָי]). רעיון דומה מופיע בספר יהושע, פרק י', פסוק כ"ד (קִרְבוּ שִׂימוּ אֶת רַגְלֵיכֶם עַל צַוְּארֵי הַמְּלָכִים הָאֵלֶּה וַיִּקְרְבוּ וַיָּשִׂימוּ אֶת רַגְלֵיהֶם עַל צַוְּארֵיהֶם).
טור א', שורות 17–18 – לשבתנמ דננימ בנחת לבנמ: ובדומה, ושבת נעמת ונחת לב בטור ב' שורה 7–8 וכן ובשבת נעמת ובנחת לב בטור ב' שורות 13–14. צירופים הכוללים "נחת" ומילים הנגזרות מהשורש י־ש־ב נמצאים גם במקרא: במדבר, י', ל"ו, דברים, י"ב, י', ישעיהו, ל', ט"ו, תהלים, קל"ב, י"ג–י"ד, איכה, א', ג'. צירופים כאלה אף נמצאו באוגריתית: "אַתֿבנ אַנכ ואַנחֿנ, ותנחֿ באִרתי נפש" (אשב נא אנכי ואנוח נא, ותנוח בקרבי נפשי), באכדית בכתבי מלכי בבל ומרי, למשל: šubat nēḫti šušubam (בשבת מנוחה להושיב), ואף בספרות הרבנית בספרי על דברים פרק ל"ב פסוק י"ב: "להושיב אתכם בנחת רוח".
טור א', שורה 18 – וענ אנכ: הפועל "לענות" מופיע במקרא במשמעות של "לייסר, לדכא" וכן "לאנוס אישה", ומתועד במשמעות "להכפיף" במצבת מישע: "עמרי מלך ישראל ויענו את מאב" (עמרי מלך ישראל עינה את מואב), "ויאמר גמ הא אענו את מאב" (ויאמר גם הוא: אענה את מואב).
טור א', שורה 18–21 – ארצת עזת במבא שמש... ישבמ אנכ בקצת גבלי במצא שמש: הפעולה של יישוב האויבים ממערב במזרח מופיעה גם בכתובת פנמו השני: ובנת מוקא שמש יבל מערב ובנת מערב יבל מו[קא ש]מש (ואת האוכלוסיות(?) שבמוצא שמש הוביל למערב, ואת האוכלוסיות(?) שבמערב הוביל למו[צא ש]מש).
טור א', שורה 19 – אש בל ענ כל המלכמ אש כנ לפני: המלך כלמו התפאר בכתובתו בצורה דומה: מאש פעלת בל פעל הלפניהמ (מה שעשיתי לא עשו אלה שהיו לפניי). גם מלכי אשור נהגו להתפאר שעשו דברים שלא עשו אבותיהם.
טור ב', שורה 4 – נשתעמ, ישתע: מהשורש ש־ת־ע, המופיע במקרא בתקבולת ל"ירא" (ישעיהו, מ"א, י', מ"א, כ"ג), ומוכר גם בשירה האוגריתית, בצורה תֿ־ת־ע, גם שם בתקבולת ל"ירא" (KTU 1.5 II, 1.6 VI). השורש מתועד אף בעמונית, בכתובת מצודת רבת עמון.
טור ב', שורות 5–6 – אשת תכ לחדי דל פלכם: לפני פרסום הנוסחים הלוויים של הכתובת, הוצעו לקטע זה תרגומים רבים מאוד. מוסכם ש"אשת" משמעה "אישה" או "נשים", "דל" משמעו "עִם" (כפי שמופיע בכתובות פיניקיות אחרות), ו"פלכם" משמעם "פלכים" (מלה המוכרת גם מעברית, אוגריתית ואכדית); משמעויות אלה ודאיות גם לפי המקבילות הלוויות. "תכלחדי", והמקבילה הלווית "PES2.PES2(-)tà-ti", אינן ברורות לגמרי. "לחדי" הוא ככל הנראה "לחוד, לבד", ואילו התיבה הלווית משמעה ככל הנראה "אפילו". "תכ" הוא אולי "תלך" בהיבלעות ה־ל, וכך המשפט הפיניקי משמעו "בימיי אישה תלך לבד עם פלכים", והמשפט הלווי משמעו "בימיי אף נשים הלכו עם פלכים". התפארויות על השלווה בדרכים ניתן למצוא, למשל, גם בהמנון של המלך שולגי ובמצבת מרנפתח.
טור ב', שורה 10 – אזתודי: השם שנתן אזתוד לעירו. הגייתו הפיניקית משוחזרת, על סמך הכתיב הלווי, כ־azatiwadaya (אַזַתִוַדַיַ). שימוש בצורת סיומת זאת לשם עיר לא ידוע בעולם השמי הצפון־מערבי. מלכים במזרח הקדום כולו נהגו לבנות עיר לקראה על שמם, למשל דור שרוכין על שם שרוכין (סרגון השני).
טור ב', שורות 16–17 – ובל כנ מתמ לדננימ לל בימתי: בכתובת שבשער העליון ובכתובת שעל הפסל מופיע המשפט בסדר שונה: ובל כנ מתמ לל בימתי לדננימ. הכתובת שעל הפסל פורסמה ראשונה, ולכן חוקרים פרשו "מתמלל" כמלה אחת. "מתמלל" התפרש כפועל בבניין התפעל, אף שמשמעותו לא מוסכמת (לרוב מוצעת המשמעות "אומלל"). אחרים הפרידו בין "מתמ" ל"לל", ופרשו "מתמ" לפי המלה הארמית הסורית "מתום" והמלה האכדית matīma המופיעה במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) ובאבני כודורו בבליות תיכונות, במשמעות "לעולם לא", "אי פעם", ו"לל" כ"לילה", כלומר: "ולא היה אי־פעם לדננים לילה בימיי". כן הוצע לפרש "מתמ" כ"מתי", כלומר, "לא היה מתי, לא היה אי פעם". הצעה נוספת היא לפרש "מתמ" כ"מתים". החלק המקביל בכתובת הלווית פגום מכדי לסייע בהבנת המשפט.
טור ב', שורות 18–19 – ישב אנכ בנ בעל כרנתריש: בכתובת שעל הפסל נכתב ישב אנכ האלמ ז בעל כרנתריש ("הושיב אנכי (את) האל הזה בעל־כרנתריש"), כדי להבהיר שהכתוב מתייחס לפסל האלוהות עצמו. המלה "בנ" במשמעות "בוֹ, בתוכו" מוכרת מכתובת בן שפטבעל, ובצורת הרבים "בנמ" ("בהם") בכתובת אשמנעזר. הושבת אלוהות מתוארת גם בכתובת אשמנעזר.
טור ג', שורה 1 – המסכת: לפי חלק מהחוקרים, "מסכת" הן "מסכות", חפצי פולחן; אולם, בלווית מקביל ל"מסכת" ("FLUMEN")há-pa+ra/i-sá או FLUMEN-pari-i-sá, המזוהה ללא ספק כ"ארץ נהר" (ברוטקיזם (אנ') של העיצור האחד לפני האחרון), ולכן ייתכן שיש לפרש את המלה "מסכת" כ"ארץ/ארצות נהר". הוצע לפרש לפי השורש נ־ס־כ, באכדית nasāku, במשמעות "להשליך, לפזר".
טור ג', שורה 1 – זבח יממ: רוב החוקרים פרשו מונח זה כ"זבח הימים" (שמואל א', א', כ"א, כ', ו'); אולם, לדעת מנחם הרן, זבח הימים המקראי הוא חג משפחתי מסורתי שלא מתאים לאזכור בכתובת ראווה מלכותית. המונח המקביל בכתובת הלווית, (ANNUS)u-si pá?+ra/i או ("ANNUS")u-si |("ANNUS")pá?+ra/i-i, משמעו ללא ספק "שנה" כלומר, בכתובת הלווית הכוונה היא לזבח שנתי, וחלק מהחוקרים מפרשים כך גם את המונח הפיניקי "זבח ימם" והמונח העברי "זבח הימים".
טור ג', שורה 1 – חרש, שורה 2 – קצר: ה"חרש" (חריש, סביבות אוקטובר–נובמבר) וה"קצר" (קציר, סביבות יולי) שבכתובת הפיניקית מקבילים בהתאמה לשני מונחים לוויים: "VITIS"(-)há+ra/i – מלה הקשורה בוודאות ליין, ומתפרשת כ"בציר" (סביבות ספטמבר–אוקטובר); ו־("*486") REL-tu-na – מלה שקריאתה לא ודאית, אך משמעותה עשויה להיות "קציר".
טור ג', שורות 2–4 – וברך בעל כר[נ]תריש אית אזתוד חימ ושלמ ועז אדר על כל מלכ: הביטוי "חיים ושלום ועוז" דומה לביטוי המצרי הנפוץ ꜥnḫ wḏꜣ snb – "חיים, בריאות, כוח". בנוסחאות ברכה במכתבים באכדית מהתקופה הבבלית הקדומה נפוץ הצירוף šulum u balāṭu (שלום וחיים), אשר ניתן למצאו אף במכתבים בארמית ממצרים, לדוגמה: "אל אחי וחפרע מן אחך מכבנת שלם וחין שלחת לך" (אל אחי וחפרע מִן אחיך מכבנת: שלום וחיים שלחתי לך). "חיים ושלום" באים כמה פעמים בצמד גם במקרא. בנוסחות הברכה הבבליות הקדומות ברכה כזאת יכולה להיות מובאת מהאל, למשל: dšamaš liballiṭka lū šalmāta lū balṭāta (שַמַש יחיה אותך, לו יהיה לך שלום, לו יהיו לך חיים); דוגמה נוספת היא נוסחת הברכה האכדית שבה שַמַש וסין (השמש והירח) נותנים חיים ושלום, ראו בפירוש לעיל לסוף הכתובת. דומה לכך בתהילים כ"ט "יהוה עֹז לְעַמּוֹ יִתֵּן, יהוה יְבָרֵךְ אֶת עַמּוֹ בַשָּׁלוֹם", וכן ישעיהו, כ"ז, ה'. הצמד dunnam u balāṭam ("עוז ושלום") מופיע גם בטקסטים אכדיים. גם "עוז וחיים" באים בצמד במקומות אחרים, הן במקרא (תהילים, כ"ז, א') והן בכתובת ענת-אתנה.
טור ג', שורות 5–6 – ארכ יממ ורב שנת: הביטוי "אֹרך ימים" נפוץ במקרא, ולצמד שבכתובת אזתוד דומים במיוחד הפסוקים משלי, ג', ב': "כִּי אֹרֶךְ יָמִים וּשְׁנוֹת חַיִּים וְשָׁלוֹם יוֹסִיפוּ לָךְ", איוב, ל"ב, ז': "אָמַרְתִּי יָמִים יְדַבֵּרוּ וְרֹב שָׁנִים יֹדִיעוּ חָכְמָה", ותהילים, ס"א, ז': "יָמִים עַל יְמֵי מֶלֶךְ תּוֹסִיף שְׁנוֹתָיו כְּמוֹ דֹר וָדֹר". צמדים דומים נמצאו גם באכדית, למשל באנומה אליש: urriku ūmī uṣṣibu šanāti (האריכו ימים, הוסיפו שנים), באשורית: liriku ūmīya limīd šanātiya (יאריך ימי, ירבה שנותי) ובנאו־בבלית: ūriki ūmūa šumīd šanātūa (יאריך ימי, יעצים שנותי). הנוסחה "ארך... רב..." מוכרת במקרא גם בביטויים אחרים. גם הצמד "ימים ושנים" מופיע במצבת יחומלך, בכתובת בקבוק תל סיראן, ופעמים רבות במקרא, באכדית ובאוגריתית.
טור ג', שורה 6 – רשאת נעמת: חלק ממפרשי הכתובת הפיניקית פרשו את "רשאת" כ"רשות" (שלטון) לפי המקבילה הארמית והאכדית רשא/רשי. הצעה נוספת היא לתרגם כ"זקנה, הזדקנות" לפי המלה "רשׂא" בגעז, שמשמעה "להזדקן", ונגזרותיה משמשות בתרגום התנ"ך האתיופי (אנ') לתרגום המילים "שיבה" ו"זקנים"; כך, "רשאת נעמת" היא ביטוי מקביל לביטוי העברי המוכר "שיבה טובה" (בראשית, ט"ו, ט"ו, כ"ה, ח'; שופטים, ח', ל"ב; דברי הימים א', כ"ט, כ"ח). לאור המקבילה הלווית tamihisa, יש המפרשים "רשאת" כ"שפע", אף שהתרגום של tamihisa כ"שפע" מבוסס על המלה החתית tam(m)etar, וחלק מהחוקרים מתנגדים לזיהוי בין המלה הלווית לחתית.
טור ג', שורה 7 – שבע ותרש: השוו משלי, ג', י': "וְיִמָּלְאוּ אֲסָמֶיךָ שָׂבָע, וְתִירוֹשׁ יְקָבֶיךָ יִפְרֹצוּ"; בהתאם לפסוק זה היו שפרשו "שבע" כ"דגן". בחלק המקביל בכתובת הלווית נכתב (DEUS)BONUS-sa (DEUS)VITIS-sá – "אלוהות הטוב ואלוהות היין"; "אלוהות הטוב" מזוהה ככֻמַרבִ (אנ'), שבתקופה מוקדמת יותר היה אל הדגן החורי.
טור ג', שורות 8–9 – בעל אלפמ ובעל צאנ: השוו למצבת כלמו: "בעל עדר" ו"בעל בקר". הזוג "אלפים וצאן" מצוי גם במקרא (דברים, ז', י"ג, כ"ח, ד', י"ח, נ"א; תהלים, ח', ח', קמ"ד, י"ג–י"ד), בשירה האוגריתית (KTU 1.4 VI, 1.6 I, 1.22 I) ובכתבים אשוריים באכדית.
טור ג', שורה 12 – מלכ במלכמ ורזנ ברזנמ: השוו לקללה שעל ארון אחירם: ואל מלכ במלכמ וסכנ בס<כ>נמ (מלך במלכים וסוכן (מושל) בסוכנים). הצמד "מלך ורוזן" מופיע במקרא (שופטים, ה', ג'; חבקוק, א', י'; תהלים, ב', ב'; משלי, ח', ט"ו, ל"א, ד' ואף י"ד, כ"ח) ובכתובת נאו־פונית ממכתר (אנ') (KAI 145).
טור ג', שורות 12–13 – אדמ אש אדמ שמ: המשמעות המדויקת שנויה במחלוקת, אך היא ככל הנראה "אדם אשר הוא בעל שם (מוניטין)" (בדומה ל"אנשי השם" בבראשית, ו', ד' ובמדבר, ט"ז, ב', ו־a-wi-il šu-mi-im, "איש שם", באכדית), או "אדם אשר נקרא אדם" (כלומר אדם פשוט, בלי תואר מיוחד). את האפשרות השנייה ניתן להשוות לנוסחה דומה באכדית בכתובות מהתקופה הבבלית הקדומה, כגון מחוקי חמורבי: lu šarrum lu bēlum lu iššakkum u lu awīlūtum ša šūmam nabiat (אם מלך, אם אדון, אם שליט, ואם אדם ששמו נקרא), ומימי יעדון־ליאְם מלך מרי: awīlum šū lu šarrum lu šakkanakkum lu rabiānum lu awīlūtum šumša (האיש ההוא, אם מלך, אם שר צבא (אנ'), אם שליט, אם אדם פשוט...).
הכתובת שעל הפסל, טור ד', שורות 14–15 – יאמר: הפועל "אמר" בא פה במשמעות "להחליט", הנפוצה בעברית, וכן מופיעה בכתובות ספירה: [...מן י]אמר להלדת ספריא [א]לן (מי שיחליט למחות את הכתובות האלה). בחלק זה של הכתובת, הכתובת שבשער התחתון מתנסחת "אשר ימחה את שם אזתוד...", "אשר יפעל לשער זר...", בעוד הכתובת שעל הפסל, וכן הכתובות הלוויות, מתנסחות "אשר יאמר למחות את שם אזתוד...", "אשר יאמר: אפעל לשער זר...".