stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיאנה גולודניצקי
ביוגרפיה

גולודניצקי סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה ב-1974 בכימיה פיזיקלית במכון למחקר מדעי על שם אנטולי קרפוב, במוסקבה ומהאוניברסיטה הטכנולוגית, קאזאן, רוסיה.
היא סיימה דוקטורט באלקטרוכימיה ב-1984 באוניברסיטה הטכנולוגית בקאזאן רוסיה.
בין השנים 1974–1991 הייתה חוקרת, ועמיתת מחקר בכירה במכון המחקר לטכנולוגיית מטוסים, קאזאן, ברית המועצות.
ב-1991 עלתה לישראל וב-1992 הצטרפה לסגל הבכיר של בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2011 גולודניצקי חברת הנהלה במרכז המחקר הלאומי להנעה אלקטרוכימית בישראל (INREP).
ב-2016 מונתה כעמיתה בחברה המלכותית לכימיה בממלכה המאוחדת.
בשנת 2018 מונתה לחברת ועדת המחקר והפיתוח של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2020 מונתה לנשיאת החברה הישראלית לאלקטרוכימיה, והתקבלה כעמיתה באגודה האלקטרוכימית, ארצות הברית והייתה החוקרת הישראלית החמישית שהתקבלה לאגודה מאז היווסדה.
מחקר

מחקריה עוסקים בין השאר בסינתזה, אפיון תופעת מעבר יונים בננו-מבנים של אלקטרודות ואלקטרוליטים מוצקים, עבור התקני אחסון אנרגיה. עבודתה הנוכחית מתמקדת בחקירת חומרים מרוכבים, בתהליכים אלקטרופורטים, במיקרו-סוללות תלת-ממדיות ובסוללות מודפסות בעלות גמישות ותכונות ייחודיות.
בנוסף יחד עם עמיתיה פיתחה לאחרונה את שיטת ספקטרוסקופיית הזמן של Terahertz (THz) לאפיון תוך דינמיקה של סיליקון-אלקטרוליט בין-פאזה בסוללת ליתיום עובדת.
גולודניצקי מייסדת שותפה של שלוש חברות הזנק: DEVIS Electrocopy, Honeycomb Microbatteries, SiLiB יחד עם הפרופסורים עמנואל פלד, פרננדו פטולסקי ומנחם נתן.
גולודניצקי מקיימת שיתופי פעולה בינלאומיים עם מדענים בארצות הברית וברחבי אירופה, וחברה במערכת כתב-העת המדעי The Open Electrochemistry Journal.
גולודניצקי פרסמה יותר מ-130 מאמרים, שישה פרקים בספרים מדעיים, יותר מ-230 פרסומי ועידה, ו-19 פטנטים.
פרסים ומלגות

1978 – מדליית ארד בתערוכת All-Union של טכנולוגיה חדשה, רוסיה
1999 – פרס מדליית הכסף של אבנר ברנר על מאמר מצטיין שפורסם ב"ציפוי וגימור משטח"
2010 – הישגים בולטים כמדענית עולה חדשה
2023 – הקרן הלאומית למדע- מענק על מחקרה בתחום מחסומי ממשק פולימר/קרמיקה – האתגר הבסיסי לקידום אלקטרוליטים מוצקים מרוכבים
הערות שוליים

1 2  פרופ' דיאנה גולודניצקי התקבלה כעמיתה באגודה האלקטרוכימית, ארה"ב, באתר manna.tau.ac.il
↑  פרופ' דיאנה גולודניצקי, באתר הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר
1 2  חלבונים בהרכבה עצמית: מענק יוקרתי לפרופ' מאונ' ת"א, באתר ynet, 30 בדצמבר 2020
↑  Silib הישראלית מגייסת - מגדילה טווח נסיעה של רכבים חשמליים, באתר Israel Defense, ‏2021-08-29
↑   שגיא כהן, הישראליות שסוללות את הדרך למהפכת החשמול — וגם מושכות את המשקיעים, באתר TheMarker‏, 26 באוגוסט 2021
↑  אוניברסיטת תל אביב, אנרגיה בזעיר אנפין, באתר הידען, ‏13 באוגוסט 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007376844505171  ORCID: 0000-0002-9897-190X  VIAF: 31150380579413371880   WorldCat (עם VIAF): 31150380579413371880
ג'ון גודאינף

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1922 ינה, State of Thuringia (1920–1952), רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  25 ביוני 2023  (בגיל 100) אוסטין, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה של מצב מוצק, פרס נובל, הנדסת חומרים, סוללת יוני ליתיום 
 מקום קבורה:  Austin Memorial Park Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת שיקגו 
 מנחה לדוקטורט:  קלרנס זנר 
 מוסדות:  המשמר הלאומי האווירי (1942–1948)  אוניברסיטת אוקספורד (1976–1986)  אוניברסיטת טקסס באוסטין  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  פרס וושינגטון (2021)  מדליית קופלי (2019)  פרס נובל לכימיה (2019)  מדליית בנג'מין פרנקלין (2018)  פרס ולש בכימיה (2017)  פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט (2015)  Clarivate Citation Laureates (2015)  פרס צ'ארלס סטארק דרייפר (2014)  המדליה הלאומית למדעים (2011)  חבר זר של החברה המלכותית (2010)  פרס אנריקו פרמי (2009)  פרס יפן (2001)  Olin Palladium Award (1999)  עמית ACM (1995)  פרס פון היפל (1989)  מדליית יובל המאה (1975) 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 פיתוח זיכרון גישה אקראית, פיתוח סוללת ליתיום-יון וניסוח חוקי גודאינף-קאנאמורי
 
ג'ון באניסטר גודאינף (באנגלית: John Bannister Goodenough;‏ 25 ביולי 1922 – 25 ביוני 2023) היה פיזיקאי אמריקאי יליד גרמניה בתחום פיזיקה של מצב מוצק שנודע בתרומתו לפיתוח זיכרון גישה אקראית, פיתוח סוללת יוני ליתיום ובניסוח חוקי גודאינף-קאנאמורי. כיהן כפרופסור באוניברסיטת טקסס באוסטין. זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2019, זוכה פרס נובל המבוגר אי פעם.
ביוגרפיה

גודאינף נולד ביינה שבגרמניה, בנם של ארווין (אנ') (1893-1965), והלן. הוא גדל בניו הייבן שבקונטיקט, שם לימד אביו היסטוריה של הדתות באוניברסיטת ייל. בגיל 12 נשלח לפנימיית גרוטון במסצ'וסטס. ב-1944 סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת ייל. במלחמת העולם השנייה שירת כקצין באיים האזוריים, לאחר המלחמה קיבל מלגה מיוחדת ליוצאי צבא ללימודי פיזיקה באוניברסיטת שיקגו, במחלקה בה לימדו באותה העת אנריקו פרמי ואדוארד טלר. ב-1951 סיים תואר שני וב-1952 השלים תואר שלישי, כשאת עבודת הדוקטורט שלו ביצע תחת הנחייתו של פרופסור קלרנס זנר. לאחר הלימודים החל לעבוד במעבדת לינקולן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שם הניח את היסודות לפיתוח זיכרון גישה אקראית לתעשיית המחשבים וביחד עם ג'ונג'ירו קאנאמורי ניסח סט כללים המכונים חוקי גודאינף-קאנאמורי, לקביעת התכונות המגנטיות של מגוון רחב של חומרים.
ב-1976 מונה לפרופסור ולמנהל מעבדת הכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1979 פיתח תא חשמלי נטען בעל צפיפות אנרגיה גבוהה הכולל מתכת ליתיום כאלקטרודה השלילית ותחמוצת ליתיום קובלט כאלקטרודה החיובית. פיתוח זה היה הבסיס לסוללה נטענת יוני ליתיום בה נעשה כיום שימוש במגוון רחב של מכשירים ניידים וכלי רכב חשמליים. ב-1986 מונה לפרופסור באוניברסיטת טקסס באוסטין.
גודאינף חיבר שלושה ספרים בתחום עיסוקו ומאות מאמרים אקדמיים.
נפטר ב-25 ביוני 2023.
פרסים וכיבודים

חבר האקדמיה למדעים של הודו (1980)
חבר האקדמיה הצרפתית למדעים (1992)
פרס יפן (2001)
פרס אנריקו פרמי (ארצות הברית, 2009)
עמית זר בחברה המלכותית (הממלכה המאוחדת, 2010)
המדליה הלאומית למדעים (ארצות הברית, 2011)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית, 2012)
פרס צ'ארלס סטארק דרייפר (ארצות הברית, 2014)
פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט (ישראל, 2015)
פרס וולץ' לכימיה (אנ') ‏(2017)
מדליית בנג'מין פרנקלין בכימיה (2018)
מדליית קופלי (2019)
פרס נובל לכימיה (2019)
משנת 2009 מעניקה העמותה המלכותית לכימיה פרס על שמו של גודאינף לתורמים בתחום הנדסת חומרים
מגדל הנביאים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים
 שימוש:  מסחר, משרדים, תיאטרון
 מיקום:  חיפה
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1986
 תאריך פתיחה רשמי:  1986 
 אדריכל:  משה צור
 מידות
 גובה:  58 מ' 
 קומות:  15
 
 קואורדינטות:  32°48′56″N 34°59′51″E﻿ / ﻿32.815614°N 34.997572°E﻿ / 32.815614; 34.997572
  (למפת חיפה מוגדלת) מגדל הנביאים(למפת חיפה רגילה) מגדל הנביאים(למפת הגליל המערבי רגילה) מגדל הנביאים(למפת הגליל המערבי מוגדלת) מגדל הנביאים
 
מגדל הנביאים הוא פרויקט מסחר ומשרדים השוכן בקצה הצפוני של רחוב הנביאים, על גבול הדר הכרמל וואדי ניסנאס שבחיפה.
המבנה כולל 5 מפלסים מסחריים מעל 2 קומות חניון ומעליו 9 קומות המיועדות למשרדים.
מגדל הנביאים, מבט מרחוב חורי כלפי מזרח.
היסטוריה

המגדל תוכנן בסוף שנות ה-70 על מגרש של שבעה דונם בו שכן בעבר בית משפחת ח'ורי ששיכן את משרדי הרכבת המנדטורית. יזם המגדל היה זכריה דרוקר והבנייה החלה בסוף שנת 1981. המתכנן היה האדריכל משה צור שביקש לשוות מראה של צמיחה מתוך העיר. בתי הקולנוע בבניין נפתחו באוגוסט 1985. המגדל נחנך רשמית בשנת 1986 ונחשב למרכז הקניות, הבידור והמשרדים הגדול בחיפה.
המגדל מתנשא לגובה של 58 מטרים ובן 16 קומות, ומקיף שטח כולל של כ-34,000 מ"ר. צורתו מורכבת ממספר גושים מלבניים והוא מחופה בזכוכית רפלקטיבית. כתובת המגדל היא רחוב ח'ורי 2.
בקומה הראשונה במגדל שוכן תיאטרון אל-מידאן, תיאטרון ערבי שהוקם בשנת 1994 על בסיס בתי קולנוע שנסגרו. במגדל שוכנים גם אולפני הרדיו והטלוויזיה של "מכאן 33" והשלוחה הצפונית של "כאן 88", בשטח האולפנים ששימש בעבר את רשות השידור ומשמש כיום את תאגיד השידור הישראלי. שאר הקומות מאכלסות שימושי משרדים, מרפאות ומסחר. בעבר שכנו במגדל משרדי ממשלה, ביניהם משרדי מחוז חיפה של משרד החינוך, משרדי רישום מקרקעין (טאבו) ולשכת הפרסום הממשלתית, אך לאחר בניית מגדל המפרש בקריית הממשלה עברו המשרדים לבניין החדש.
אף על פי שהמגדל אינו גבוה ביחס למגדלים אחרים בחיפה, מיקומו מביא לכך שהוא בולט בנוף העיר ונראה היטב מהעיר התחתית וממגדל המפרש.
כיום הקניון שבכניסה למגדל נחשב למוזנח ופועלות בו חנויות בודדות בלבד.
גלריית תמונות

מראה כללי של המגדל מכיוון הרחוב
מעבר פנימי בקומה מסחרית
חלקו העליון של הבניין
ראו גם

מגדל ארמון
הערות שוליים

↑  ביטאון  איגוד האדריכלים ומתכנני הערים, משה צור, אא 3  עמ' 16
↑  הודעה, מעריב, 10 ביולי 1980
1 2 3  35 מיליון דולר יושקעו בהקמת פרוייקט מגדל הנביאים בחיפה, דבר, 1 בנובמבר 1981
↑  ר. בן צבי, 2 בתי קולנוע חדשים בהדר הכרמל, מעריב, 20 באוגוסט 1985
↑  אמיר גילת, פנורמה חיפנית, מעריב, 12 בספטמבר 1986
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות ובנושא חיפה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לשכר גאה

| --- | --- |

מראה בעיר לשכאר גאה
 מדינה:  אפגניסטן אפגניסטן
 מחוז:  הלמנד
 ראש העיר:  מטיעאללה בהיר (مطیع الله بهیر)
 שטח:  1,891 קמ"ר
 גובה:  773 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  194,473 (21 בספטמבר 2020)
  ‑ צפיפות:  102.8 נפש לקמ"ר (21 בספטמבר 2020)
 קואורדינטות:  31°35′38″N 64°22′18″E﻿ / ﻿31.593819444444°N 64.371611111111°E﻿ / 31.593819444444; 64.371611111111 
 אזור זמן:  UTC +4:30
 אתר העיר
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אפגניסטן מוגדלת) קאבול קנדהאר הראת מזאר-י שריף ג'לאלאבאד תאלקאן ח'וסת שברגאן ע'זני א י ר א ן  פקיסטן הודו סין טג'יקיסטן אוזבקיסטן טורקמניסטןלשכר גאה(למפת אפגניסטן רגילה) קאבול קנדהאר הראת מזאר-י שריף ג'לאלאבאד תאלקאן ח'וסת שברגאן ע'זני א י ר א ן  פקיסטן הודו ס. טג'יקיסטן אוזבקי. טורקמניסטןלשכר גאה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לַשְׁכָּר גָאהּ (בפשטו: لښکرگاه; בפרסית: لشکرگاه; או בשמה ההיסטורי בוסת (בפרסית: بُسْت, תעתיק: בֹּסְת)) היא עיר בדרום-מערב אפגניסטן ובירת מחוז הלמנד. העיר שוכנת במפגש הנהרות ארגנדאב והלמנד, כ-550 ק"מ דרום-מערבית לבירה קאבול, בגובה 773 מטרים מעל פני הים. לפי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020 מתגוררים בעיר 194,473 בני אדם. ישנה פעילות חקלאית רבה באזור זה, למרות צחיחותו.
היסטוריה

סביבת לשכר גאה הייתה תחת שלטון השושלת הצפארית במאה ה-9. העיר נכבשה על ידי האימפריה הדוראנית בשנת 1747. הבריטים הגיעו לאזור בשנת 1840 במסגרת המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה, אך עזבו כשנה מאוחר יותר. לשכר גאה שימשה מקום מרכזי חשוב לכוחות האפגניים בזמן המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנים 1878–1880.
בשנת 1992 (לאחר סיום מלחמת אפגניסטן) נפלה העיר לידי המוג'אהדין, ובשנים שלאחר מכן נכבשה שוב בידי הטליבאן. היא שוחררה משלטון הטליבאן בשנת 2001 בידי חיל הנחתים של ארצות הברית וכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. העיר הותקפה פעמים רבות על ידי הטליבאן בשנת 2008.
ב-13 באוגוסט 2021, בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן, כבשו כוחות הטליבאן את העיר.
גלריית תמונות

נהר הלמנד (אנ') בלשכר גאה
שקיעה מעל נהר הלמנד בלשכר גאה
שייט בסירה על נהר הלמנד
אצטדיון כדורגל בלשכר גאה
המכון להכשרת מורים של מחוז הלמנד בלשכר גאה
שרידי העיר העתיקה בוסת
המסגד הראשי בלשכר גאה
פארק מירוויס ניכה
רחוב בסגנון אמריקאי בלשכר גאה
הערות שוליים

↑  Afghanistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  Birsel, Robert (13 באוגוסט 2021). "Taliban capture Afghanistan's Lashkar Gah, capital of Helmand - police official". Reuters. ארכיון מ-2021. נבדק ב-13 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2052862-0  LCCN: n2010025822  NARA: 10037630  SUDOC: 17180967X  VIAF: 143305369   WorldCat (עם VIAF): 143305369 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אפגניסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבצר מרגט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה, אתר ארכאולוגי 
 מיקום:  Marqab 
 מדינה:  סוריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1062
 תאריך פתיחה רשמי:  1062 
 
 קואורדינטות:  35°09′04″N 35°56′57″E﻿ / ﻿35.151111°N 35.949167°E﻿ / 35.151111; 35.949167
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמבצר מרגט(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמבצר מרגט
 
מבצר מרגט, הידוע גם בשם הערבי קלעת מרקב (قلعة المرقب), הוא מבצר צלבני גדול שנבנה על ידי מסדר ההוספיטלרים והשתמר במצב טוב יחסית. כיום נמצא המבצר בתחומי סוריה ומצבו הלך והידרדר עד לשנת 2007 שבה החלו עבודות שימור מוגבלות.
מבנה

המבצר שוכן על גבעה געשית המתנשאת לגובה של 360 מטרים וצופה ממרחק של שני קילומטרים על הים התיכון ועל העיר הסורית בניאס, על הדרך בין טריפולי שבלבנון ועיר הנמל הסורית לטקיה. ההיסטוריה המוקדמת של האתר איננה ידועה, ועל הגבעה עצמה זוהו מבנים שמקורם בביצורים מוסלמיים שנבנו בסמוך למסע הצלב הראשון על ידי אמירים מוסלמיים. המוסלמים כנראה המשיכו להחזיק במבצר גם לאחר הקמת רוזנות טריפולי. במהלך שנות השבעים של המאה ה-12 נתפס המבצר על ידי השליט של רוזנות טריפולי, ובשנת 1186 נמכר לאבירי המסדר הצבאי ההוספיטלרי. ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והפכו אותו למפקדת המסדר בסוריה. מבחנו הראשון של המבצר הגיע בשנת 1188 - לאחר קרב קרני חיטין צרו עליו צבאות מוסלמיים אך לא הצליחו לכבשו. לאחר מסע הצלב השלישי נכלא בו השליט הביזנטי המורד של קפריסין איסאק קומננוס (אנ') שהעז לעמוד בדרכו של ריצ'רד לב הארי. המבצר הורחב וחוזק עד שהפך לשני בגודלו ובתפארתו רק לקראק דה שבלייה.
במהלך אפריל 1285 הטיל הסולטאן הממלוכי קלאוון מצור על מבצר מרגט ולאחר חודש הצליחו חפריו למוטט את החומה החיצונית הצפונית, וחיל המצב נכנע בתמורה לרשות לצאת מהמבצר עם רכושו. המבצר לא נהרס אלא שוקם והוצב בו חיל מצב ממלוכי.
מרגט הוא מבצר ענק השייך למבצרי ההרים הצלבניים ונבנה כ"מצודה קונצנטרית", כלומר מבצר פנימי עצמאי בעל מערכת חומות ומגדלים החולשים על מערכת ביצורים חיצונית המקיפה אותו. האלמנט המרשים ביותר במבצר מרגט הוא מגדל עגול גדול מידות ששימש כמגדל העוז של הטירה. בשיפולי המבצר התפתחה עיר שנהנתה מההגנה והביטחון שהעניקו הביצורים.
ראו גם

מבצר צלבני
מבצרים צלבניים במזרח התיכון
לקריאה נוספת

Hugh Kennedy, Crusader Castles, Cambridge University Press, 1994, pp. 163-179
Adrian J. Boas, Archaeology of the Military Orders, Routledge, 2006, pp.136-139, 246-247
גלריה

מבט על המצודה הפנימית של מרגט
חומת הטבעת החיצונית של מרגט
בתוך אחת החצרות של מבצר מרגט
שער לקפלה הצלבנית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1122485867
לין ביאו

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
לִין בִּיָאוּ (במנדרינית: 林彪;‏ 5 בדצמבר 1907 – 13 בספטמבר 1971) היה מדינאי, פוליטיקאי, מהפכן ומצביא סיני. לין היה דמות מרכזית במלחמת האזרחים הסינית ומראשי ההנהגה של המפלגה הקומוניסטית של סין אחרי המלחמה. לאחר המלחמה נשאר לין נאמן ליושב הראש של המועצה המרכזית של המפלגה, מאו צה טונג. הוא תרם להנחת היסודות למהפכת התרבות בסין, ואחריה שירת כמשנה למאו.
בדירוג עשרת המרשלים הגדולים של צבא השחרור העממי, נחשב לין הבא אחר ז'ו דה ופנג דה-חואי.
מהפכן > שנותיו הראשונות

לין ביאו נולד למשפחה צנועה במחוז חוביי שבמרכז סין, בתקופת שושלת צ'ינג. את השכלתו היסודית הוא רכש בבית הספר בכפר בו גדל.
ב-1921 הוא למד בחטיבת הביניים בווּהָאן, בירת המחוז. בתקופת לימודיו הוא הושפע מהמהפך החברתי והתרבותי שהתרחש בארצו. בשנת 1911 הפילה מהפכת שינהאי את פויי קיסר סין והשליטה את הרפובליקה הסינית, אשר עד מהרה הפכה לדיקטטורה צבאית בראשות יואן שה-קאי. לאחר מותו של האחרון בשנת 1916, התחלק הכוח הפוליטי בין מצביאים שונים, והחלה תקופת המצביאים. באותן שנים לין החל להתעניין בסוציאליזם ובקומוניזם, ובשנת 1923 הצטרף לליגת הנוער הסוציאליסטית.
מהפכן > בקוומינטנג

בשנת 1925 נסע לין לגואנגג'ואו בדרום, כדי להירשם לאקדמיה של וומפואה (הואנגפו). שם החלה לא רק הקריירה הצבאית שלו, אלא גם חברותו הרשמית במפלגה הקומוניסטית.
סין סבלה בתקופה זו מכאוס ופילוג פוליטי שנמשכו כעשור. ממשלת בייאנג הייתה למעשה בובה פוליטית, שהושפעה ממצביאים כגון וו פאיפו, ג'אנג דזוו-לין ודואן צ'ירוי. בניסיון לאחד מחדש את סין, הקים אבי מהפכת שינהאי סון יאט-סן את המפלגה הלאומית (מפלגת הקוומינטנג) בגואנגדונג. בעזרת תמיכה כספית מידי ברית המועצות ואיחוד כוחות עם המפלגה הקומוניסטית הסינית, הקים יורשו של סון יאט-סן, צ'יאנג קאי שק, אקדמיה צבאית, במטרה להכשיר את הקצינים לצבא המהפכני.
כשנה בלבד לאחד תחילת לימודי לין באקדמיה, צ'יאנג קאי שק יזם את המשלחת הצפונית לאיחוד סין ביולי 1926.
למרות חוסר ניסיונו הפגין לין יכולות מרשימות. כעבור כמה חודשים, כשהגיע מסע המשלחת לגדות נהר היאנגצה במרכז סין, לין קודם מפיקוד על מחלקה לפיקוד על גדוד.
סין אוחדה ברובה בשנת 1927.
מהפכן > מלחמת האזרחים

כאשר פנה צ'יאנג נגד בעלות בריתו הקומוניסטיות בשנת 1927 במסגרת טבח שאנגחאי, נטש לין את תפקידיו והצטרף לכוחות הקומוניסטים. באוגוסט 1927 הוא השתתף במרד הקומוניסטי הגדול הראשון בנאנצ'אנג, שהובל על ידי ג'ואו אנלאי ומנהיגים קומוניסטים אחרים.
באביב שנת 1928 הצטרף לין למאו דזה-דונג בגבעות דרום-מרכז סין וביסס את מעמדו כאחד המפקדים הטובים והפעילים ביותר בצבא האדום. משנת 1928 עד 1934 עזר להגדיל את השטח בשליטת הקומוניסטים במחוז ג'יאנגשי והגן עליו מפני התקפות חוזרות ונשנות של הלאומנים. בשנת 1932 הוא קודם בתפקיד, וקיבל את הפיקוד על הקורפוס. כאשר הוסגו הקומוניסטים לבסוף מבסיסם בג'יאנגשי, בשנת 1934 על ידי הלאומנים, הפך הקורפוס הראשון של לין לחיל חלוץ בנסיגה האפית, המכונה המצעד הארוך. במהלך הנסיגה נעו הכוחות הקומוניסטים דרך חונאן אל סצ'ואן ואל גאנסו עד אשר הגיעו דרך שאאנשי לשאנשי, שם הם הצליחו להתארגן מחדש. בקרב חברי המפלגה הקומוניסטית לין צבר מוניטין של מפקד מוכשר, שמעולם לא הפסיד בקרב. הוא מונה לנשיא האקדמיה של הצבא האדום הסיני ודורג אחרי שני הגנרלים הבכירים ביותר, ז'ו דה ופנג דה-חואי.
בשנת 1937 הייתה הפוגה זמנית במלחמת האזרחים בין הלאומנים לקומוניסטים, כאשר שני הצדדים הקימו חזית מאוחדת נגד אויבתם המשותפת - האימפריה היפנית. לין פיקד על אחד משלושת הגדודים הראשיים של הצבא האדום, וזמן קצר לאחר פרוץ המלחמה נגד האימפריה, בספטמבר 1937, גדודו נחל ניצחון מוקדם חשוב על הפולשים היפנים, אשר מנע את התקדמותם לשאנשי.
באביב 1938 נפצע לין ולא שב לשדה הקרב עד תום המלחמה. כיוון שפצעו לא נרפא, הוא נסע לברית המועצות לקבלת טיפול רפואי ונשאר שם למשך שלוש שנים. לאחר שובו לסין בשנת 1942, שימש זמן קצר כחבר צוות הקשר הקומוניסטי עם הלאומנים. בשנת 1943 שב לנשיאות האקדמיה הצבאית והמדינית בינאן[דרושה הבהרה]. כאשר התקרבה המלחמה עם יפן לסיומה בשנת 1945, הוא נבחר לראשונה לוועד המרכזי של הקונגרס הקומוניסטי, יחד עם 44 שותפים.
לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה, התחדשה מלחמת האזרחים בסין. לין נסע למנצ'וריה כמפקד של כוח, שבהמשך היה ל"צבא השדה הרביעי". לין ידע שכוחותיו אינם מסוגלים לשמור על הערים הגדולות נגד הצבא הלאומי של הגואומינגדנג, ועל כן בחר באסטרטגיה של פעולה בתוך הכפרים והתשת צבא האויב באמצעות לוחמת גרילה. בהמשך זוהתה אסטרטגיה זו עם מאו.
בהדרגה, הצליח לין לבודד את הלאומנים בערים. בסוף 1948 צבאו, שמנה 100,000 חיילים במקור, גדל לכוח של 800,000 חיילים. הוא כבש את מנצ'וריה בעזרת הגנרל ויי לי-חואנג, שבגד בגואומינגדנג והעביר לידי הקומוניסטים מאות אלפי חיילים ושטחים נרחבים. ניצחונו של לין במנצ'וריה הביא להתמוטטותם המהירה של כוחות הלאומנים בשאר סין. כוחותיו נעו דרומה וכבשו את בייג'ינג בינואר 1949.
בגואומינגדנג, התפטר צ'יאנג מתפקידו כנשיא הרפובליקה הסינית, בעקבות לחצים שהופעלו עליו מבפנים. לאחר מכן, החלה ממשלת הקליקות הזמנית, תחת לי דזונגז'ן, במשא ומתן להפסקת אש על גדות נהר היאנגצה. ההסכם יצא לפועל במרץ, אך בחודש מאי 1949 הורה מאו ללין להפר את הפסקת האש ולתקוף את הגואומינגדנג. לין הצליח לכבוש את נאנג'ינג, ובכך סיים פורמלית את שלטון הקוומינטנג על סין. לאחר מכן, הוא יצא למערכה במרכז המדינה. עד סוף אותו חודש נכבשה ווהאן, ובספטמבר הגיעו הכוחות לגואנגג'ואו. לין נודע כדמות שהיה לה חלק מרכזי בהצלחת הכוחות הקומוניסטיים בכיבוש דרום סין.
מדינאי > תחילת דרכו כמדינאי

עם הקמת הרפובליקה העממית של סין באוקטובר 1949, מונה לין למספר תפקידים בכירים בממשלה ובמפלגה. הוא שימש בתחילה כראש המינהל וראש המפלגה באזור "מרכז-דרום", וכך שלט בפועל על כשישה מחוזות בסין: גואנגדונג, האינאן, חונאן, חוביי, חנאן וגואנגשי. הוצע לו להפוך לראש חיל המשלחת במלחמת קוריאה, אך הוא ויתר על התפקיד עקב בעיות בריאות ועל כן הוצע התפקיד לפנג דה-חואי.
בשנת 1954, כאשר התארגן מחדש השלטון המרכזי, מונה לין לסגן ראש הממשלה של מועצת המדינה (או הקבינט) ולסגן יו"ר המועצה הלאומית להגנה. בין קציני הצבא הוא היה זוטר בדרגתו רק לז'ו-דה ופנג דה-חואי (שר ההגנה) הוותיקים. בשנת 1955 הוא קיבל מושב בלשכה המדינית, שמנתה 13 חברים. לאחר מכן, במאי 1958, הוא מונה כחבר בוועדת הקבע, שמנתה 7 מחברי של הלשכה המדינית. עם זאת, כשירותו הפיזית לשמש באופן אקטיבי במספר כה רב של תפקידים הייתה מועטה. בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי, סבל לין ממצב בריאותי גרוע כרוני, והופיע בציבור לעיתים רחוקות.
מדינאי > דמות מפתח

בסוף שנת 1958 החל לין לתפוס תפקיד פעיל וחשוב יותר בצבא ובמפלגה. פנג דה-חואי הודח מתפקידו כשר ביטחון בטענה שהוא חיבל במדיניות הקפיצה הגדולה קדימה, ובספטמבר 1959 מונה לין במקומו.
כשר ביטחון קידם לין רפורמה בצבא השחרור העממי, שהגבירה את רמת החינוך הפוליטי בקרב החיילים ושיפרה את הכשרתם הצבאית. החל מראשית שנות השישים שימש הצבא כדוגמה לטענה שניתן לשלב מומחיות מקצועית עם תודעה פוליטית, והצבא אף הפך למודל לחיקוי שאר החברה, כולל המפלגה עצמה. הרעיון שיש "ללמוד מצבא השחרור העממי" התפתח לכדי תנועה שהובילה בשנת 1965 לטיהור פוליטי נרחב במפלגה, שמאז 1966 נודע בשם המהפכה התרבותית הפרולטרית הגדולה. בין הנפגעים במהפכת התרבות היו פנג דה-חואי וליו שאוצ'י, שבמשך למעלה מ-20 שנה היה שני רק למאו בשרשרת הפיקוד. כ-40 מיליון סינים מתו במהלך אירועי המהפכה.
לין היה קשור ישירות לניסויים בנשק גרעיני, שהוצאו לפועל מתחת לאדמה בלופ נור ובעומקי מדבר גובי. בין הניסויים האלה היה גם ניסוי 596, ניסוי הגרעין המוצלח הראשון של סין העממית.
מדינאי > דמות מפתח > שני לכתר

באוגוסט 1966 לין ביאו, בן ה-58, החליף, באופן מעשי, את ליו כיורשו העתידי של מאו. מינו זה הפך לרשמי באפריל 1969, כאשר לין הוסמך כ"יושב הראש לצד מאו" בחוקה החדשה. בשנים 1966 עד 1971 הצבא השתלט למעשה על התפקיד שמילאה בעבר המפלגה בשלטון בסין.
כאשר מאו הביא לחלוקה מחודשת בדרג הצבאי, הוא קידם קצינים זוטרים בדרגותיהם הצבאיות. כך, למשל, ראש המטה הכללי החדש היה בכלל קצין זוטר בשם חואנג יונג-שנג. חואנג אשר נודע כ"רודף שמלות", חיזר גם אחר יה צ'ון, אשתו של לין ביאו. יה צ'ון שיחקה ברגשותיו של חואנג, כפי שנתגלה בהקלטת שיחה טלפונית ביניהם.
לין באותו הזמן הפך את חיל האוויר של צבא השחרור העממי למרכז פועלו. הוא מינה את בנו בן ה-25 לין לי-גואו, אשר כונה ה"נמר", לסגנו בפועל. בנוסף הוא מינה את בתו לפקד על ההוצאה לאור של עיתונים שקידמו פרופגנדה צבאית. דוגמה לפועלו של לין באה לידי ביטוי בישיבת פוליטביורו במאי 1966. באותה ישיבה לין ייצג למעשה את מאו בתור יד ימינו וכאחראי על ביצוע פקודותיו. הוא הכריז, באותה הישיבה, כי כל אשר יתנגד למאו ”יוצא להורג... כל הארץ חייבת לדרוש את דמו.” הוא גם גינה יריבים פוליטיים במילים חריפות, ולמעשה העלה את הפתרון של הפיכה כאפשרות ריאלית, עקב דרישתו של מאו עצמו.
במקביל לביצור עמדתו של מאו, לין הוסיף לעסוק גם בענייני משפחה בוערים. מכתבים פוגעניים רבים הגיעו אליו ואל משפחתו, בהם נטען כי לאשתו הייתה פרשיית-אהבים עם ואנג שה-ויי, מנהיגם של המתנדבים הצעירים בינאן, אשר התנגד לשלטונו של מאו. בנקודה מסוימת, באחד המושבים של אסיפות הפוליטביורו לין הניח מסמך בפני המשתתפים ובו נכתב:
אני מצהיר בהן צדק:
1. יה צ'ון [אשתו של לין] הייתה בתולה טהורה כאשר התחתנה איתי. מאז ועד היום התנהגותה הייתה ללא רבב.
2. יה צ'ון לא קיימה קשרי אהבה כל שהם עם ואנג שה-ויי;
3. "נמר" ודודו הם בני ובתי הביולוגיים עם יה צ'ון;
4. כל הכתוב במכתבים האנטי-מהפכניים שכתבה [גברת לו אשר השמיצה את הזוג] הם דברי הבל.
עקב הפיכת אשתו לדמות פוליטית, לין היה מחויב לנקות את שמה. הייתה לכך חשיבות לא רק בשביל להגן עליה ולשמור על ניקיון תדמיתו הציבורית, אלא גם כדי להגן על ילדיהם. יש לציין כי, מלבד לין, גם ג'ואו אנלאי תמך במאו ללא סייג, בעיקר משום שביקש להגן על עצמו מפני הדחה ופגיעה פיזית, כפי שקרה לבכירים אחרים בזמן "מהפכת התרבות".
מדינאי > מאבק בברית המועצות

בסיום "מהפכת התרבות" בשנת 1969 גרעין השלטון של מאו היה בטוח ומצומצם. הוא הורכב מלין ביאו וג'ואו אנלאי כמו גם מראשי הצוות צ'ן בו-דא וקאנג שנג. במסגרת הפיצול הסיני-סובייטי, מאו שלח כוח צבאי אל האי המסוכסך והלא מיושב - ג'נבאו - בנהר אוסורי. בתגובה, אש ארטילריה רוסית שנורתה כפעולת תגמול, נתפסה כאיום ממשי על סין. מאו חשש כי הצבא האדום יפלוש לסין, ויראה את נחת זרועו לבייג'ינג. החשש היה כי דרך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית הרוסים יפלשו לשינג'יאנג. מסיבה זו, נוצר שוב קשר בקו הטלפוני החם עם מוסקבה, ונערכה שיחה עם ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין.
לבסוף נרגעו היחסים בין המדינות, ושגריר סובייטי חזר לבייג'ינג במהלך אוקטובר 1970.
תקרית לין ביאו > קרע עם מאו

עם הזמן החל מאו מסתכסך עם רוב כוחו של לין, אשר ניהל דיונים וקיבל הצעות חוק באסיפות סגורות, שנערכו על דעת עצמו. מאו החל לנסות להכשיל את לין: הוא הטיל וטו על הפיכתו הרשמית של לין לנשיא הרפובליקה העממית של סין, ונזף בו על כך שהיו לו למעשה יועצים מושחתים. בנוסף, הוא דרש שלין יקבל על עצמו "השפלה עצמית", אך האחרון סירב.
מבחינת מאו, היה זה "הקש ששבר את גב הגמל", והוא החל לנסות את כל שביכולתו, באופן חשאי, להפיל את לין.