אורי דסאו
פעילות אוצרותית

דסאו החל לפעול כאוצר אומנות צעיר בגיל 24. התערוכה הראשונה שאצר ״נחשו מי מת״, גלריה דביר, יולי 2003, התייחסה לדמותו של יאסר ערפאת, מייסד הארגון לשחרור פלסטין (פת"ח) ויו"ר הראשון של הרשות הפלסטינית. שם התערוכה הוא ציטוט מתוך סצנה מהסרט הישראלי שלאגר (1979) בבימויו של אסי דיין ובכיכובם של הגשש החיוור. העובדה שערפאת נפטר בנובמבר 2004, כשנה לאחר שהתקיימה התערוכה, הפכה את התערוכה בדיעבד למעין נבואה מקברית שהתגשמה. בתערוכה הוצגו עבודות של אבנר בן גל, אלי פטל, תמר גטר, ומיכל נאמן ופבל וולברג, לצד יצירות שנעשו במיוחד לתערוכה על ידי האמנים רותי נמט ואדם רבינוביץ. בנוסף הוצגו בה מקטעים מתוך הסרטים של אורי זוהר, אסי דיין ואפרים קישון.
התערוכה השנייה שאצר דסאו, ״חזרת״, התקיימה בגלריה גבעון בשנת 2005. שם התערוכה התייחס למאכל, למחלה ולשורש ח.ז.ר. בתערוכה הקבוצתית הוצגו עבודות שנעשו במהלך עשורים שונים על ידי אמנים ישראלים ואירופאים בני דורות שונים: אלי פטל, אדם רבינוביץ, רפי לביא, משה גרשוני, משה ניניו, יולנדה פיבר וכן דניאל כהן, שפעל כצלם פפראצי בישראל ותצלומיו הוצגו בתערוכה לצד שתיים מיצירותיו של רפי לביא משנת 1999. החיבורים שיצר דסאו בתערוכה בין עבודותיהם של אמנים בני דורות שונים וממקומות שונים על רקע המשמעויות השונות של המילה "חזרת" תרמו ליצירת מתח פרשני והעשירו את ההקשרים. בשנת 2006 אצר דסאו בביתן הלנה רובינשטיין, שתי תערוכות יחיד: ״תרדמון״ ו-״הטבע המקורי״ של האמנים אלי פטל ואדם רבינוביץ. ב-2008 אצר את התערוכה ״מושבת עונשין״ במשכן לאמנות בעין חרוד בהשתתפותם של אבנר בן-גל, מיכל הלפמן, אדם רבינוביץ, טל ר., פבריס ג׳יג'י וכריסטוף בוכל. התערוכה הציגה עסקה עבודות שנעות ממעמד של אובייקט למעמד של סביבה ושמה דגש על הממד הפרפורמטיבי והתיאטרלי של אובייקטים פיסוליים ועל תביעתם לצופה אקטיבי.
בנובמבר 2010 אצר את התערוכה ״תורת השלבים״ במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בהשתתפותם של האמנים אפרת שלם, ג'ניפר אלורה וגיירמו קלזדייה, וואליד בשטי, וולפגנג טילמנס, חיים דעואל לוסקי, ינאי טויסטר, משה ניניו, סטן ברקהאג', שאנון אבנר, תומאס דימנד ותומאס רוף. בתערוכה הוצגו עבודות צילום, קולנוע ווידאו של אמנים ישראלים ובינלאומיים. התערוכה עוררה דיון על זהותו, מעמדו ומצבו של המדיום הצילומי על ידי שיבוש, פירוק הגדרות הצילום וגילוי היבטים אחרים של המדיום. ב-2011 אצר את הביאנלה השלישית בהרצליה, ״המכה השנייה״ בהשתתפותם של נחום טבת, גיל מרקו שני, פבל וולברג, גרגור שניידר, אבנר בן-גל, רותי נמט ואמנים נוספים. בספטמבר 2014, בגלריה הלאומית החדשה בברלין אצר יחד עם אודו קיטלמן, מנהל המוזיאון תערוכת יחיד למשה גרשוני, ״לא אבא לא אמא״. בתערוכה הוצגו כשמונים עבודות שמסכמות ארבעה עשורי פעילות של גרשוני. היא נפתחה בשחזור המיצב "מי ציוני ומי לא" משנת 1979, שבוצע מחדש בלובי של קומת האוסף של המוזיאון. המילים בעברית זעקו מן הקיר, והצגתן במוזיאון בברלין עטפה אותן טענה אותן במשמעויות שונות מאלה שהיו לעבודה כשהוצגה לראשונה בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב.
ב-2020 פרסם דסאו את ״המשולחים: תערוכה בפורמט דפוס״ במגזין תיאוריה וביקורת (מס. 53). התערוכה מציגה שבעה אמנים שעזבו את ישראל בגיל צעיר, טרם הבשלתם היצירתית או לקראתה, ושהשתלבו בעולם האמנות במערב. האמנים הם: יעקב אגם (יליד 1928), חיים סטיינבך (יליד 1944), סרג' שפיצר (1951–2012), מייקל קלג ומרטין גוטמן (ילידי 1957), אבשלום (1964–1993), ומיקה רוטנברג (ילידת 1976). דסאו חיבר בין אמנים בני דורות שונים דרך זווית ביוגרפית אישית ומנקודת מבט היסטורית כרונולוגית רחבה יותר, והציע להתייחס לישראל כמרחב שננטש ונותר מאחור. אצל חלק מהאמנים בתערוכה מרכיב העזיבה פנימי לעבודה ואצל אחרים זהו מרכיב חיצוני, שהפיכתו לפנימי בתערוכה חושפת את האופן בו מעשה האוצרות כופה עצמו מבחוץ אל תוך העבודה. דסאו מתייחס לעזיבת ארץ ישראל כדי להמחיש את ההשלכות של מעשה האוצרות, להנכיח אותו כשרירותי אך גם כמהותי.