משל כיכרי הכסף
פרשנויות > כלימוד לנוצרים > כיכולות אישיות

באופן מסורתי, משל כיכרי הכסף שימש כאמצעי של ישו לדרבן את תלמידיו להשתמש ביכולות והכישרונות שלהם בשירותם לאלוהים, וכן ללקיחת סיכונים למען מלכות אלוהים. מתנות אלה כוללות את היכולות האישיות ("כישרונות" במובנם היומיומי), כמו גם כהון אנושי. המשל מרמז שהכשל להשתמש באחת מן המתנות, יגרור תוצאת משפט כנגד התלמיד שכשל. מנקודת מבט פסיכולוגית, הכישלון הוא התוצאה מידית של חוסר היכולת לחוש את אהבת אלוהים. שני העבדים הראשונים היו מסוגלים לתפוס את האלוהות בגישה חיובית, כמי שהוא בעל גישה של "הבנה, חסד ונדיבות", ואילו העבד השלישי רואה את אלוהים כ"קשה, תובעני וביקורתי".
פינלי מציע את הפרשנויות שלהלן כלקחים המיועדים לנוצרים:
האיש האציל (לוקאס י"ט, 12) או האיש (מתי כ"ה, 14) שהוא המשיח.
מסעו של האדון למקום אחר ושובו (מתי כ"ה, 14–15; מתי כ"ד, 19; לוקאס י"ט, 12; לוקאס י"ט, 15) מדבר על המשיח כמסעו של המשיח בעת עלייתו השמימה, בעוד ששובו מציין את ביאתו השנייה של המשיח.
הפקדת נכסיו של האדון לעבדיו בזמן שהוא לא נוכח הם מתנות המשיח שניתנו למאמינים בציפייה שהם ייצרו מהם פירות (רווחים) רוחניים למלכות אלוהים. בזמן העדרו, הוא מצפה מהמאמינים "לסחור ולעשות עסקים עם זה", עד שובו (לוקאס י"ט, 13).
הערכתו את העסקים שהם ניהלו במהלך היעדרו מתקיים לאחר שובו מתבטא במתן דין וחשבון על פעילותם (מתי כ"ה 19 ולוקאס י"ט 15). מה שמסמל את משפטו של המשיח, על המאמינים בלבד, בהערכה לשירותם למשיח באמונה.
התגמול החיובי לשני העבדים מבוסס על נאמנותם בכך שעשו שימוש ראוי בנכסים שהופקדו בידם על ידי המשיח - המשימות שהוטלו עליהם בנמשל. זהו כנראה הגמול החיובי של המשיח על שירותם הנאמן למענו, לאותם מקרב המאמינים אשר שרתו באמונה ונאמנות את המשיח.
הגמול השלילי לעבד הלא נאמן מדבר כנראה על משפטו של המשיח למאמינים הלא נאמנים.
המשורר ג'ון מילטון הוקסם מהמשל (בפירושו המסורתי), בהתייחסו אליו שוב ושוב, בעיקר בסונטה "When I consider how my light is spent" (אנ'):
כַּאֲשֶׁר אֲנִי חוֹשֵׁב עַל אוֹר עֵינַי הַמִּתְמַעֵט,

בְּטֶרֶם מַחֲצִית יָמַי, בְּעוֹלָם מֶרְחָב וַעֲשִׁישָׁה,

וְכִשָּׁרוֹן (גם, כיכר) אֲשֶׁר הַסְתָּרָתוֹ מִיתָה עוֹנְשָהּ,

שׁוֹכֵב בִּי מְבֻזְבָּז, אֲבָל נַפְשִׁי – בּוֹ לְשָׁרֵת

בּוֹרְאִי – גּוֹבֵר חֶפְצָהּ, וְגַם תֵּת לְפָנָיו אֶת

הַדִּין וְהַחֶשְׁבּוֹן, פֶּן יַעֲנֵנִי בִּגְעָרָה;

"הַאִם יִדְרֹשׁ הָאֵל עָמָל, וְלֹא יִתֵּן אוֹרָה?",

אֶשְׁאַל בְּאַהֲבָה. אֲבָל הַסַּבְלָנוּת, כְּדֵי לְהָאֵט

אֶת הַדִּיבּוּר, מִיָּד עוֹנָה: "הָאֵל, אֵין חֶפֶץ בּוֹ

בַּעֲבוֹדַת אָדָם אוֹ בְּמַתְּנוֹתָיו; מִי שֶּׁיֵטִיב

לָשֶׂאת את קַל עֻלּוֹ, הוּא שֶׁיֵטִיב לְשָׁרְתוֹ. בִּמְדִינוֹתָיו

מוֹלֵך הוּא, רָצִים לְמָרוּתוֹ רִבּוֹא,

אָצִים לְלֹא לֵאוּת לְאֹרֶך אֶרֶץ וְיַמִּים:

הַעוֹמְדִים בְּצִפִּיָּה, גַם הֵם מְשָרְתָיו.
המקור באנגלית
When I consider how my light is spent,

Ere half my days, in this dark world and wide,

And that one Talent which is death to hide

Lodged with me useless, though my Soul more bent

To serve therewith my Maker, and present

My true account, lest he returning chide;

“Doth God exact day-labour, light denied?”

I fondly ask. But patience, to prevent

That murmur, soon replies, “God doth not need

Either man’s work or his own gifts; who best

Bear his mild yoke, they serve him best. His state

Is Kingly. Thousands at his bidding speed

And post o’er Land and Ocean without rest:

They also serve who only stand and wait."
(תרגום: נדב סלוטקי)
מבקרים אחדים מפרשים את השיר כדרבון לנכונות לקבל את רצון אלוהים, וכביקורת על אי-הבנת המשל כמילולי או ככלכלי, בהמתנה סבלנית, תוך ויתור על צבירת עושר במגמה להוכיח את עצמך - כדרך הנכונה לעבוד את אלוהים. בעוד שמחבר השיר משיח את דאגותיו בהיותו בעל הישגים מוגבלים בלבד, מזכירה לו הסבלנות, כי אלוהים אינו זקוק "לפועלם של בני אדם". ייתכן אף שמילטון מתייחס לאלוהים כאל מלך), או כאל האדון שבמשל.