היתר מכירה
תולדות ההיתר > בימי המושבות - היתר המכירה הראשון

במהלך ימי הביניים, מצוות השמיטה כמעט ולא עלתה על הפרק, מכיוון שהעם היהודי ברובו חי מחוץ לארץ ישראל ואת מצוות השמיטה ניתן לקיים אך ורק בארץ. גם במהלך העת החדשה היהודים המעטים שחיו בארץ ברובם לא עסקו בחקלאות. בשלהי המאה התשע־עשרה, לקראת שנת השמיטה ה'תרמ"ב (1882), היו בארץ שתי מושבות בלבד: גיא אוני (ראש פינה) ופתח תקווה. שתי המושבות נעזבו עוד בטרם החלה שנת השמיטה, בשל מחלות קשות שפקדו את מייסדיהן. במהלך השנים תרמ"ג–תרמ"ח (1883–1888) חודשה ההתיישבות בפתח תקווה ובראש פינה והוקמו מושבות נוספות: ראשון לציון, זכרון יעקב, נס ציונה, יסוד המעלה, גדרה ומזכרת בתיה.
כשהתקרבה שנת השמיטה תרמ"ט, עלתה השאלה כיצד לנהוג בשנת השמיטה, בהתחשב בכך שכל המושבות התבססו על עבודה חקלאית וכרעו תחת קשיים כלכליים. השבתת העבודה במשך שנה שלמה טומנת בחובה סכנה להמשך קיומן של המושבות שהיו בראשית צעדיהן. פקידי הברון רוטשילד וראשי חובבי ציון פנו עוד בראשית שנת תרמ"ח לפוסקים בבקשה להתיר את עבודת האדמה בשנת השמיטה תרמ"ט. המניע לבקשתם זו היה שהמושבות החדשות היו בראשית צעדיהן והשבתת העבודה במשך שנה שלמה עלולה, חלילה, לגרום לקטיעת התפתחותם בעודן באבן ולסתימת הגולל על רעיון חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל. לאחר ליבון הלכתי ועיון רב חתמו בחודש שבט תרמ"ח הרב שמואל מוהליבר מביאליסטוק, הרב ישראל יהושע טרונק מקוטנא והרב שמואל זנוויל קלפפיש מורשה על היתר למכירת הקרקע לזמן מוגבל לנוכרים בכפוף למספר תנאים, וזאת כהוראת שעה, כדי להפקיע את פירות הארץ מקדושתם ולאפשר ביצוע עבודות מסוימות בשדה על ידי נוכרי ובחלקן גם על ידי ישראל. להיתר זה הצטרף גם "רבן של כל בני הגולה", רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה (שנחשב אז הפוסק המרכזי באירופה), בנימוק ש"אם לא נבקש עצה והיתר יכול להיות, כי תושם הארץ חס וחלילה, ויהיה חורבן לקולוניות חלילה וזה נוגע להצלת מאות נפשות". הרב יצחק אלחנן ספקטור התנה את הסכמתו במספר תנאים נוספים מעבר לתנאים שנקבעו בהיתר שלושת הרבנים.
בין המצדדים בהיתר היו גם הרב חיים אלעזר וקס מקאליש, הרב מרדכי אליאשברג מבויסק, הרב יוסף ענגיל מגדולי הונגריה ועוד.
בקרב רבני היישוב הישן בארץ ישראל עורר ההיתר פולמוס בין-עדתי. רבני העדה הספרדית הרב יעקב שאול אלישר והרב רפאל מאיר פאניז'יל תמכו בהיתר המכירה, בין השאר בהתבסס על היתרים דומים שהתירו רבני ירושלים הספרדים בדורות קודמים. לעומתם, רבני ירושלים האשכנזים, ובראשם הרב יהושע לייב דיסקין והרב שמואל סלנט, התנגדו להיתר וקבעו כי אין להתחמק משמירת השמיטה, ואדרבה יש לשמוח על ההזדמנות לשמור מצווה חשובה זו שבמשך מאות בשנים לא הייתה אפשרות לקיימה. גם הרב מרדכי גימפל יפה, רבה של רוז'ינוי, מראשי חובבי ציון, שעלה לארץ ערב שנת השמיטה תרמ"ט, התנגד נחרצות להיתר באמרו שלא ייתכן שבשמיטה הראשונה שבאפשרות עם ישראל לקיים מצווה זו, נפספס אותה. בפסק רבני ירושלים צידדו גם הרבנים: רבי יהודה אריה ליב אלתר בעל ה"שפת אמת", הנצי"ב מוולוז'ין, הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבריסק 'בית הלוי', הרב דוד פרידמן מקרלין, הרב יוסף זכריה שטרן משאוויל ועוד.
רוב המושבות פעלו בהתאם להיתר המכירה ועבדו את האדמה. אולם חלק מחקלאי פתח תקווה (שהיו נאמנים לרבני ירושלים) וכל חקלאי מזכרת בתיה (שהיו נאמנים לרב מרדכי גימפל יפה ולרבני ירושלים) שמרו את מצוות השמיטה מבלי להסתמך על היתר המכירה. הדבר הביא לסכסוך חריף ביניהם לבין פקידי הברון רוטשילד, ולקרע עמוק בין הברון רוטשילד לרב שמואל מוהליבר. הוויכוח הגדול סביב נושא השמיטה שהיה בשנת תרמ"ט ידוע בשם "פולמוס השמיטה".
בשתי השמיטות הבאות, הפולמוס שכך ורבני ירושלים, הרב דיסקין והרב שמואל סלנט הביעו תמיכה בעל פה בהיתר מכירת העצים על מנת לקוץ על מנת להתיר עבודות שאסורות מדרבנן, פתרון שהוצע על ידי הרב נפתלי הרץ הלוי וסודר על ידו ובהמשך על ידי חתנו הרב יוסף צבי הלוי. היתר זה הוסכם על ידי הרב דיסקין רק כהוראת שעה, ואף הרב נפתלי הירץ הסתייג מהיתר זה באמרו שנראה כהערמה, והוא הוסיף תיקונים לנוסח ההיתר. בשמיטה שלאחריה, בשנת תר"ע, הופסק גם היתר זה על ידי מתנגדי ההיתר ובראשם הרידב"ז.