stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית
היסטוריה > הקמת הקונפדרציה > הקונפדרציה השלמה

מסופק על ידי כל ההסכמות המשפטיות שבאסיפות השונות, הכריז סנטה קרוז על הקמתה של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בהצהרה חגיגית בלימה ב-28 באוקטובר 1836. להצהרה הזו הגיע, בין היתר, ברנרדו או'היגינס. ב־20 בדצמבר 1836 או'היגיניס שלח מכתב לחוסה דה סן מרטין שבארגנטינה, ובו הציג את סנטה קרוז באור חיובי. המכתב הגן על הזכות לאחד את בוליביה ורפובליקות פרו ועל השלטון של סנטה קרוז. המכתב הוביל לתמיכה של ארגנטינה בקונפדרציה החדשה.
ב-18 באפריל 1837 התכנס לראשונה קונגרס טאקנה, שכלל תשעה נציגים (שלוש מכל קונגרס מדיני). באותו היום אושר "חוק היסוד של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית", המכונה מאז "ברית טאקנה" שלמעשה אישר את הקיום של קונפדרציה מאוחדת של שלוש המדינות באמריקה הדרומית. לפיכך, ב־9 במאי 1837 הוכרזה הקונפדרציה כרשמית עם חתימת החוקה החדשה. באותו יום נכנס סנטה קרוז לתפקידו כנשיא והמגן העליון של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, והשאיר את אורבגוסו כנשיא המדינה הצפון-פרואנית.
היסטוריה > מלחמת הקונפדרציה

זמן מועט מאוד אחרי חתימת החוקה החלו לקום אויבים בתוך העם הפרואני כלפי סנטה קרוז, שנחשב למנהיג בוליביאני שהשתלט בכוח על המערכת הפוליטית של פרו. כמו כן, עד לאותו הזמן צ'ילה הייתה הכוח הפוליטי והכלכלה היציבה ביותר בדרום אמריקה, בזכות מחצבים ומשאבים טבעיים שבשטחה. נשיא צ'ילה, דיאגו פורטלס, ראה בפדרציה איום על האינטרס הכלכלי של צ'ילה. לכן, התכנס הפרלמנט הצ'יליאני בשאלה האם קיום הקונפדרציה כאיום מוחשי על כלכלתה של צ'ילה הוא עילה למלחמה.
כשצבאו של סנטה קרוז התקדם דרומה וכבש חלקים מברזיל וארגנטינה ממשלת צ'ילה הכריזה על מלחמה נגד הפדרציה, מלחמה שנקראה "מלחמת הקונפדרציה". הממשלה הורתה לצבא צ'ילה להתאחד עם חיילים מתנגדים לקונפדרציה מפרו ויחד להקים את 'צבא השיקום' שמטרתו לפרק את הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית ולהדיח את סנטה קרוז. צבא השיקום פלש לשטח מדינת דרום פרו, אולם הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד תושבים מקומיים. צבא הקונפדרציה ניצל את העיכוב של צבא צ'ילה, ומיהר לכבוש את גבעת פוקרפטה, שאותה תיאר סנטה קרוז כ'מרפסת של ארקיפה'.
סנטה קרוז הבחין ביתרון הצבאי הזמני של הקונפדרציה על צ'ילה, וניצל את המצב כדי להציג פלוגות בסביבת ארקיפה. לאחר מכן, שלח מכתב שלום לשלטונות הצ'יליאנים, ובו כתב שהוא אינו רוצה מלחמה, ואם באמת תתרחש כזו, צ'ילה תפסיד. ממשלת צ'ילה קיבלה את המכתב, והכריזה על הפסקת אש.
היסטוריה > מלחמת הקונפדרציה > הלחימה בין ארגנטינה לבין הקונפדרציה

מעט אחרי שהוכרזה הפסקת האש היא הוזנחה, וצ'ילה חידשה את כוחותיה לכיוון בוליביה. לא עבר זמן רב, וב-19 במאי 1837, שר החוץ הארגנטינאי ומושל מחוז בואנוס איירס, חואן מנואל דה רוסאס, הכריז מלחמה על הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, לאחר שחתם על הסכם ברית עם צ'ילה לטובת האינטרס המשותף של המדינות להישאר הכלכלות היציבות ביבשת.
הלחימה העזה החלה באוגוסט 1837 כאשר כוחות הקונפדרציה פלשו לרוב פרובינציית חוחוי ופרובינציית סלטה. הצבא הארגנטינאי נגיב בעוצמה ונרשמו אבדות רבות, אם כי אף אחד מהקרבות לא הוביל לתוצאה ברורה. במאי וביוני 1838 הביס צבא הקונפדרציה את צבאו של רוסאס בכמה קרבות מינוריים, כשהחשוב בהם היה קרב מונטנגרו (אנ'), שגרם לכוחות הארגנטינאים לסגת ומאז הגזרה לא התחממה שנית. לאחר שנראה היה שהארגנטינאים לא ימשיכו בלחימה מול הקונפדרציה, סנטה קרוז הורה לספח את השטחים שכבשו לקונפדרציה, ובכך הגדיל את שטחה עד שהייתה השנייה בגודלה ביבשת אמריקה הדרומית, אחרי ברזיל.
סנטה קרוז ראה בצבא הקונפדרציה צבא בלתי מנוצח, שכן בשנת 1837 נלחמו בצד הצ'יליאני בסך הכל 2,898 חיילים, לעומת הצד הבוליביאני בו לחמו 12,000 חיילים.
היסטוריה > מלחמת הקונפדרציה > הניצחונות הצ'יליאנים וניתוק פרו הצפונית

בסוף שנת 1837 צבא השיקום שהקים דיאגו פורטלס פלש לפרו הצפונית דרך קולומביה וגירש את כוחות הקונפדרציה מהבירה לימה, נשיא המדינה לואיס חוסה דה אורבגוסו (שחתם על הסכם כניסה לקונפדרציה מלכתחילה) הכריז על עצמאותה של פרו הצפונית כמדינה נפרדת מהקונפדרציה, מה שהוביל לניתוק הראשון והחשוב ביותר מהקונפדרציה. לאח שעזבו הכוחות הצ'יליאנים את פרו, סנטה קרוז ואורבגוסו חתמו על הסכם נוסף, שמשאיר את פרו הצפונית כחלק מהקונפדרציה, אך היא תקבל מעמד של אוטונומיה כמעט מוחלטת.
ההסכם לא האיר פנים לסנטה קרוז, שכן הצבא הפדרלי שהיה בפרו הצפונית לא היה יכול להתמודד עם ההתקפה הצ'יליאנית, וב־21 באוגוסט 1838 התרחש קרב פורטדה דה גיאס, שאפשר את הכיבוש המלא והסופי של לימה בידיי צבא השיקום. לאחר מכן, בתחילת ינואר 1839 החל הצבא הצ'יליאני להתקדם דרומה מלימה, לכיוון פרו הדרומית. בקרב קסמה הובס הצבא הפדרלי כמעט לחלוטין על ידי הצי הימי של צ'ילה, והיה לסימן המעיד על הקריסה הקרובה של הקונפדרציה. ב-20 בינואר 1839 התרחש קרב יונגאי, שבסופו הושמד כמעט לחלוטין הצי הפדרלי והוא הביא לסיום המלחמה ופירוק הקונפדרציה.
בקרב זה קיוו כוחות הקונפדרציה לגבור על הכוח הצ'יליאני, אך זה ביצע מארב והביס בצורה מוחלטת את האויב. הקונפדרציה נכנעה והתפרקה, וסנטה קרוז גלה לגואיאקיל שבאקוודור. את מקומו כנשיא בוליביה תפס סגנו, מריאנו אנריקה קאלבו. בפרו עלה כנשיא זמני אגוסטין גמארה.
ההישג האולי חשוב ביותר של צ'ילה במלחמה זו היה כיבוש שטחי גישת המים של בוליביה, שבמסגרתו הפכה בוליביה למדינה ללא מוצא לים. הבוליביאנים עדיין רואים בשטח זה כשלהם, והם ראו את הסיפוח הצ'יליאני של האזור כעילה למלחמה, שנקראה מלחמת האוקיינוס השקט. שטחי הגישה למים עדיין נמצאים בידיי צ'ילה, והיו למושא סכסוכים ומהומות בין המדינות. הכלכלה הבוליביאנית, החלשה גם כך מזו של צ'ילה, רואה בשטחי הגישה לים מקור הכנסה טבעי שנלקח בכוח על ידי צ'ילה, כביכול כדי לרמוס את כלכלתם.
היסטוריה > לאחר המלחמה

במרץ 1839, קבוצת איכרים פרואנים תומכי הקונפדרציה, בראשות אנטוניו הואצ'קה, לקחו נשק שהשאיר צבא השיקום והטילו מצור על העיר חונאטה. הצבא החדש של פרו, שהיה דליל ביותר אחרי מלחמת הקונפדרציה, התקשה להשתלט על המצב, אך לאחר כמה עימותים האיכרים עייפו מהסכסוך. הסכסוך נפתר ב-15 בנובמבר כאשר נחתם הסכם בין האיכרים לממשל, שאומר שמחוז אייקוצ'ו יכולים להחליט להיפרד למדינה נפרדת מפרו. הואצ'קה לא היה מרוצה מההסדר, ופרש כדי לחיות בג'ונגלים, שם הוא נפטר בשנת 1848.
היסטוריה > לאחר המלחמה > מלחמת פרו-בוליביה

גם השליט החדש של פרו, אוגוסטין גמארה, לא ראה ברעיון האיחוד של פרו ובוליביה רעיון רע, אלא דווקא היה שותף למחשבותיו של סנטה קרוז על האינטרס של מדינה אחת על הרי האנדים. אך בתוכניתו לא ניתן היה ליצור קונפדרציה שבה בבירור לבוליביה השלטון המרכזי, כפי שהיה המקרה של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. נהפוך הוא, גמארה, יליד קוסקו, ראה בשטח בוליביה כשטח שנלקח בעבר ושייך עדיין לפרו, בהתבסס על הרעיון שלפני שהוקמה הרפובליקה של בוליביה ורפובליקות פרו היו כל תושבי האזור עם אחד - האינקה.
לכן, גמארה החליט שהרעיון הטוב ביותר הוא לספח בכוח את שטח בוליביה אל תוך שטח פרו, כפי שהבוליביאנים עשו לפרואנים ב-1836. הצבא החדש וחלש של פרו פתח במלחמה נגד בוליביה, שעתידה להיקרא "מלחמת בוליביה-פרו", שבעזרתה חשב גמארה שהוא יוכל לספח את שטחי בוליביה תוך כיבוש האזור. המלחמה לא נמשכה זמן רב, וגמארה מת יחד עם חיל הפרשים שלו כאשר נתקלו בהתנגדות עזה מהצד הבוליביאני לאחר שפלשו לשטח המדינה.
חלוקה מינהלית

הקונפדרציה הפרו בוליביאנית מחולקת לשלוש מדינות - הרפובליקה של בוליביה, פרו הצפונית ופרו הדרומית - כאשר כל אחת מרפובליקות פרו מחולקת ל-5 מחוזות, ובוליביה ל-7.
| מחוזות הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית> סדר גודל | מחוזות הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית> שם המחוז | מחוזות הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית> שם בספרדית | מחוזות הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית> מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | האמזונס | Amazonas | פרו הצפונית |
| 10. | לה ליברטד | La Libertad | פרו הצפונית |
| 17. | האילאס | Huaylas | פרו הצפונית |
| 14. | לימה | Lima | פרו הצפונית |
| 8. | ג'ונין | Junín | פרו הצפונית |
| 9. | אייקוצ'ו | Ayacucho | פרו הדרומית |
| 7. | ארקיפה | Arequipa | פרו הדרומית |
| 13. | ליטורל | Litoral | פרו הדרומית |
| 12. | פונו | Oruro | פרו הדרומית |
| 3. | קוזקו | La Paz | פרו הדרומית |
| 15. | אורורו | Puno | בוליביה |
| 6. | לה פאז | Cuzco | בוליביה |
| 16. | קוקבמבה | Cochabamba | בוליביה |
| 5. | פוטוסי | Potosí | בוליביה |
| 2. | סנטה קרוז | Santa Cruz | בוליביה |
| 4. | טאריג'ה | Tarija | בוליביה |
| 11. | צ'וקיסאקה | Chuquisaca | בוליביה |
חלוקה מינהלית > סמלים ומחוזות לאומיים > פרו הצפונית

המדינה הצפון-פרואנית כללה את המחוזות לה ליברטד, אמסונאס, לימה וג'ונין ובירתה הייתה העיר לימה. גבולותיה היו עם אקוודור מצפון, ברזיל ממזרח, פרו הדרומית מדרום והאוקיינוס השקט ממערב. בשנת 1836 נקבע מחוז האילאס, שהופרד ממחוז ג'ונין.
נשיאי הרפובליקה בשנים בהן הייתה חברה בקונפדרציה היו לואיס חוסה דה אורבגוסו (21 באוגוסט 1837–11 באוגוסט 1838) וחוסה דה לה ריבה (11 באוגוסט 1838–24 בינואר 1839). סמליה הרשמיים של הרפובליקה נלקחו מהרפובליקה של פרו ולאחר איחודן של שתי הפרואניות הם שימשו ומשמשים כסמלה של פרו.
חלוקה מינהלית > סמלים ומחוזות לאומיים > בוליביה

הרפובליקה הבוליביאנית הצטרפה לקונפדרציה כמדינה הבירה שלה בשם מדינת בוליביה. היא כללה הכי הרבה מחוזות (7): קוקבמבה, צ'וקיסאקה, לה פאז, אורורו, פוטוסי, סנטה קרוז וטאריג'ה; בירתה הזמנית העיר סוקרה.
נשיאי המדינה היו אנדרס דה סנטה קרוז (גם נשיא הפדרציה והמגן העליון שלה; 28 באוקטובר 1836 - 20 בפברואר 1839) ואחריו לזמן קצר מאוד מריאנו אנריקה קאלבו (20 בפברואר 1839 - 22 בפברואר 1839) דגלה וסימלה של המדינה נלקחו מהרפובליקה של בוליביה, והיוו השראה לדגלה וסימלה של בוליביה המודרנית.
חלוקה מינהלית > סמלים ומחוזות לאומיים > פרו הדרומית

המדינה הדרום-פרואנית כללה את המחוזות ארקיפה, קוסקו, אייקוצ'ו ופונו ובירתה הייתה טאקנה. בשנת 1837 נקבע מחוז ליטורל, שהופרד ממחוז ארקיפה כדי להיות בלעדי לעיר טאקנה. נשיאי הרפובליקה בשנים בהן הייתה חברה בקונפדרציה היו רמון הררה (17 בספטמבר 1837 - 12 באוקטובר 1838) ופיו דה טריסטאן (12 באוקטובר 1838 - 23 בפברואר 1839).
את סמלי המדינה בחרו בוועידת סיקואני. מכיוון שפרו הדרומית הייתה זו שבמקור חתמה על אמנת הקונפדרציה ורק לאחר מכן כבשה את פרו הצפונית, סמלי המדינה היו חייבים להיות קשורים לבוליביה. הדגל והסמל למעשה מורכבים משילוב של דגל בוליביה בזמנו ודגל הרפובליקה של פרו. לאחר התפרקות הקונפדרציה החליפה פרו הדרומית את הדגל, כדי לשדר היפרדות מבוליביה.
דמוגרפיה

הדת השלטת בקונפדרציה היא נצרות, ובפרט נצרות קתולית. אך המוצא האתני העיקרי היה ילידי האינקה. מכיוון שבעבר, לפני הקמת הרפובליקות, היו בני האינקה שולטים בכל האזור, איחוד הרפובליקות לקונפדרציה נראה היה בעיני רבים כישועה שתחזיר את בני האינקה לחיות יחד כעם אחד. אלא שהלאומיות שחשו הבוליביאנים הייתה חזקה מכדי להזדהות עם הפרואנים, ובוליביה הייתה המדינה השולטת בקונפדרציה.
אותו חזון של איחוד מדינות האינקה הוביל לאחר התפרקות הקונפדרציה למלחמת בוליביה-פרו, בה ניסה השליט החדש של פרו אגוסטין גמארה לספח בכוח את בוליביה לתוך פרו כדי להביא מדינת אינקה חדשה.
לקריאה נוספת

"La sociedad arequipeña y la Confederación Perú-Boliviana, 1836-1839" מאת טניה מיכאלה מקיטו קולק, 2003 (247 עמודים). לגרסה אינטרנטית של הספר (בספרדית).
הערות שוליים

↑  Phillip Taylor Parkerson, Andrés de Santa Cruz y la Confederación Perú-Boliviana, 1835-1839, Biblioteca del Bicentenario de Bolivia, 2019, עמ' 189
↑  Fuentes para el estudio de la Historia de Chile - Universidad de Chile, www.historia.uchile.cl
↑  Agenda de Reflexión: Nº373 - El Gran Mariscal Andrés Santa Cruz y el “roto” chileno, web.archive.org, ‏2007-12-13
↑  Estado Mayor General del Ejército, Historia del Ejército de Chile, Santiago, Chile: Publicaciones Militares y Biblioteca del Oficial, 1984, עמ' 208
↑  Historia Militar de Chile (2), Issuu (באנגלית)
↑  Diez años de historia política del Perú, 1834-1844, Modesto Basadre, עמ' 68
↑  Altuve-Febres Lores, 1996: 4; Husson, 1992: 88
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535525005171  LCCN: n95012207  VIAF: 140157154   WorldCat (עם VIAF): 140157154 
חלוקה מדינית של הקונפדרציה. בירוק: פרו הצפונית, בצהוב: פרו הדרומית, בכתום: בוליביה.
אווטאר (הינדואיזם)

עשר האוואטרות של וישנו
אווטאר (בסנסקריט: अवतार, אַוַטָארַה), היא "התגלמות" של אל. מקור המילה בסנסקריט הוא "ירידה"; בהשאלה – ירידת האל לעולם והתגשמותו באדם או בחפץ.
רקע היסטורי

במקור זהו מושג תאולוגי מרכזי בוישנויזם (הפלג בהינדואיזם שגורס שווישנו הוא האלוהות הגדולה ודבק בו) ומציין את ההתגלמויות של האל וישנו. המושג הופיע בצורה מוקדמת וראשונית בבהגאוואד גיטה והציג את התורה לפיה וישנו מתגלגל בדמויות היסטוריות שונות, כדי להציל את הדהרמה בתקופות שהאנושות נקלעת למצוקה. פיתוח של דוקטרינה זו נמצא בפוראנות הוישנאויות, המפרטות עשר התגלמויות קאנוניות של האל וישנו -הדאשא-אווטארה: הדג (מאטסיה), הצב (קורמה), חזיר הבר (וראהא), חצי-איש-חצי-אריה (נאראסימהא), הגמד (ואמנה), 'ראמה עם הגרזן' (פאראשוראמה), ראמה, קרישנה, הבודהה, התגלמותו העתידית של וישנו (קלקי).
מנקודת מבט של חקר הדתות, יש הרואים באווטארות גלגולים של אלים מקומיים אשר יוחסו לאל וישנו וסופחו בדרך זאת לוישנאויזם. לפי תפיסה זו, האווטארה היא מכניזם נוח לקבלה של אלוהיות לתוך המערכת הוישנאוית, מצד אחד, ולשמירה על העליונות של האל וישנו על פני אלים מקומיים, מן הצד השני.
המונח אווטארה התפרש אל מעבר לתאולוגיה של האל וישנו בווישנואיזם, בהינדואיזם המודרני נעשה שימוש נרחב יותר במונח אווטארה גם ביחס לדתות אחרות. כך למשל, ישנם המשתמשים בו בהתייחס לישו.
שימושים מודרניים במונח

המונח אווטאר נדד אל מחוץ למרחב ההודי ולמרחב הדתי, ומשתמשים בו בכמה הקשרים באופן מושאל.
בעולם המחשבים משמש המונח לציון ייצוג של משתמש, למשל בפורום אינטרנט, צ'אט או משחק מחשב.
המונח גם משמש לציון "שכנוע עצמי" בתהליכי התפתחות והעצמה אישית, היינו אוטוסוגסטיה ואפקט פיגמליון תהליכים שבהם פרט או כלל עוברים תהליכי שכנוע עצמי לרעיון תפיסה שאיפה או דעה מסוימת מתוך מטרה שכך יקרה בפועל וכאן בא לידי ביטוי אלמנט התגשמות הישות העליונה בישות הגשמית.
בשיווק מודרני המונח "אווטאר" מתייחס לדמות של הלקוח המייצגת קבוצה או פלח אוכלוסייה מוגדרים, שנבחרו לשווק אליהם מוצר מסוים. הקמת המתווה של דמות זו היא אחת היסודות של הקמפיין השיווקי המודרני.
ממרץ 2014 המילה העברית שתוקנה עבור המילה אווטאר היא יצגן.
ראו גם

הינדואיזם
מיתולוגיה הינדואית
בהקטי
בהגאוואד גיטה
וישנו
וישנויזם
לקריאה נוספת

עמרם פטר, המיתולוגיה ההודית, ספרי תל אביב, 2001.
אופירה גמליאל, שיוה ביער האורנים: סיפורים מהמיתולוגיה ההודית, הוצאת כתר, 1999.
יוחנן גרינשפון, הינדואיזם: מבוא קצר, הוצאת מפה, 2005.
קים נוט, הינדואיזם, הוצאת ידיעות אחרונות, 1998.
הערות שוליים

↑  עומר כביר, יצגן במקום אווטאר: הכירו את המונחים החדשים של האקדמיה ללשון, באתר כלכליסט, 9 במרץ 2014
| הינדואיזם ומיתולוגיה הינדואית |
| --- | --- | --- |
| טרימורטי (האלים הראשיים) | הבורא: ברהמה • המגן והמשמר: וישנו • ההורס והבורא-מחדש: שיווה |  |
| אלים נוספים | אינדרה • גאיטרי • גנש • דנוונטרי • הנומאן • לקשמי • סראסווטי  • פרוואטי • קאלי • קרישנה • ראמה • שאקטי |  |
| כתבים | אופנישדות • בהגווד גיטא • ודות (ריג • סמא • יג'ור • אטרווה) • מהאבהארטה • ראמאיאנה • פוראנות |  |
| מושגים בהינדואיזם | מנטרה (אום • הרא קרישנה) • אטמן • ארבע הווארנות • ברהמן • יוגה • פוג'ה • פרה קדושה • ודאנטה • סמסרה • מוקשה |  |
| חגים ומועדים | דיוואלי • הולי • מהא שיוורטרי • קומבה מלה |  |
| קטגוריות | אלים הינדואים • הינדואיזם • מיתולוגיה הודית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295829105171  BnF: cb124710793 (data)  LCCN: sh85010505  LNB: 000224057  NKC: ph316279 
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היום הבין-לאומי לסולידריות עם העם הפלסטיני

| --- | --- |

 מדינה:  בין־לאומי 
 סוג:  מועד בין-לאומי 
 סיבה:  פלסטינים 
 מועד
 תאריך:  29 בנובמבר
 
היום הבין-לאומי לסולידריות עם העם הפלסטיני הוא יום בינלאומי המאורגן על ידי האו"ם. ביום זה נערכים אירועים במטה האומות המאוחדות בניו יורק וגם במשרדי האו"ם בז'נבה ווינה.
יום זה מצוין ב-29 בנובמבר הידוע ככ"ט בנובמבר, היום שבו אישרה העצרת הכללית של האו"ם את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל. על ציונו החליטה העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1977.
מוסקבה

ערך זה עוסק בבירת רוסיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מוסקבה או מוסקווה (ברוסית: Москва, ‏האזנהקובץ:Ru-Москва.oga‏Ⓘ‏) היא בירת רוסיה, עיר בעלת מעמד פדרלי, המרכז המינהלי של המחוז הפדרלי המרכזי ומרכז מחוז מוסקבה שאינה כלולה בו, העיר הגדולה ביותר ברוסיה והסובייקט הכי גדול שלה. נכון לשנת 2021, מתגוררים בה 13,010,112 תושבים, והיא העיר המאוכלסת ביותר באירופה.
מוסקבה הייתה בירתן ההיסטורית של נסיכות מוסקבה, רוסיה הצארית, האימפריה הרוסית (1728–1730), רוסיה הסובייטית וברית המועצות. מוסקבה היא המרכז הפוליטי, התרבותי, הכלכלי, התעשייתי, הדתי, החינוכי והתעבורתי ברוסיה. רשויות השלטון של המדינה נמצאות בעיר, שגרירויות של מדינות זרות, מטה מרבית הארגונים המסחריים הגדולים ברוסיה ועמותות ציבוריות. שטח העיר עמד עד להרחבתו במהלך קיץ 2012 על כ-1,081 קילומטר רבוע ומאז יולי 2012 הוא כ-2,561 קמ"ר.
מוסקבה היא אחת משלוש הערים הפדרליות של רוסיה (האחרות הן סנקט פטרבורג וסבסטופול) והיא העיר הגדולה ביותר בשטחה באירופה, והמאוכלסת ביותר באירופה (איסטנבול שנמצאת גם היא באירופה מאוכלסת מעט יותר, אך חלק משטחה נמצא באסיה). העיר שוכנת על נהר מוסקבה במרכז המישור המזרח אירופי, בין נהרות וולגה ואוקה. כסובייקט פדרלי מוסקבה גובלת במחוזות מוסקבה וקלוגה.
מוסקבה היא מרכז התיירות הפופולרי ביותר ברוסיה. הקרמלין, הכיכר האדומה, מנזר נובודוויצ'י וכנסיית העלייה השמיימה בקולומנסקויה כלולים ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
אטימולוגיה

העיר מוסקבה נקראת על שם נהר מוסקבה (רוסית עתיקה: гра́д Моско́в; מילולית: "העיר שעל נהר מוסקבה"). מקור השם לא ידוע, על אף שקיימות מספר תאוריות. רוב ההשערות מבוססות על השפה הפינית לאור העובדה שפינים היו התושבים המקוריים של האזור עד להגעת הסלאבים. תאוריה אחת גורסת כי מקור השם במילה הפינית העתיקה maska ava, שפירושה "אמא דובה".
היסטוריה

גילה המדויק של מוסקבה אינו ידוע. היישובים הראשונים קמו בשטח מוסקבה בתקופה הנאוליתית, כ-8 אלף שנה לפני הספירה.
ההתייחסות הראשונה למוסקבה מתוארכת ל-1147 כשיורי דולגורוקי קרא לנסיך רפובליקת נובגורוד "בוא אלי, אחי, למוסקבה".
היסטוריה > נסיכות מוסקבה

תשע שנים מאוחר יותר, ב-1156, קרא דולגורוקי לבניית חומת עץ, שנבנתה מספר פעמים מחדש, מסביב לעיר. בשנים 1237–1238 שרפו המונגולים את העיר עד לעפר ותושבים רבים נלקחו בשבי. העיר התאוששה והפכה לבירת נסיכות עצמאית ב-1327. מיקומה המבטיח על מקורו של נהר הוולגה תרם לפיתוחה הקבוע. מוסקבה צמחה לנסיכות יציבה ומשגשגת למשך שנים רבות ומשכה מספר גדול של פליטים מכל רחבי רוסיה.
תחת שלטונו של איוואן הראשון, החליפה העיר את מקומה של טבר כמרכז הפוליטי של נסיכות ולדימיר, והפכה לגובת המסים היחידה של השליטים המונגולים. היות ששילם מס גבוה, זכה איוואן לזיכיון החשוב מהחאן. שלא כמו נסיכויות אחרות, מוסקבה לא חולקה בין בניו לאחר מותו, אלא עברה בשלמותה לבנו הבכור. ב-1380 הוביל הנסיך דמיטרי דונסקוי ממוסקבה צבא רוסי מאוחד לניצחון חשוב על אורדת הזהב בקרב קוליקובו. שנתיים בלבד לאחר מכן נבזזה מוסקבה על ידי החאן טוכטמיש. ב-1480, איוואן השלישי השיג עצמאות מלאה משליטי אורדת הזהב, ואפשר למוסקבה להפוך לכוח המרכזי ברוסיה. בזמנו של איוואן הפכה העיר לבירתה של אימפריה שעתידה לכלול את כל שטחה של רוסיה המודרנית ושטחים נוספים.
היסטוריה > רוסיה הצארית

ב-1571 הטטרים מקרים תקפו ובזזו את מוסקבה, ושרפו את כולה פרט לקרמלין.
ב-1609 החל הצבא השוודי, בפיקודם של הרוזן יאקוב דה לה גארדי ואוורט הורן, את מסעו מנובגורוד אל מוסקבה, כדי לעזור לצאר וסילי שויסקי להיכנס לעיר ב-1610 ולדכא את המרד שפרץ נגדו. הצבא עזב את העיר בשנה שלאחר מכן, לאחר פלישתו של האיחוד הפולני-ליטאי. במהלך המלחמה, נכנס ההטמן סטאניסלב ז'ולקיווסקי למוסקבה לאחר שהביס את הרוסים בקרב קלושינו.
תחילת המאה ה-17 הייתה עשירה בהתקוממויות ובסופו של דבר שוחררה מוסקבה משליטת פולין ב-1612. במהלך המאה ה-17 היו גם התקוממויות נוספות כמו מהומת המלח של 1648, מהומת הנחושת של 1662 ומרד מוסקבה של 1682.
היסטוריה > האימפריה הרוסית

מגפת המוות השחור כילתה כחצי מאוכלוסיית העיר, והיא חדלה לשמש כבירת רוסיה ב-1712, לאחר הקמתה של סנקט פטרבורג על ידי פיוטר הגדול על חוף הים הבלטי ב-1703. כשנפוליאון פלש לרוסיה ב-1812, תושבי העיר שרפוה והתפנו ממנה בפקודת הצאר אלכסנדר הראשון, לאחר שכוחותיו של נפוליאון הגיעו לעיר ב-14 בספטמבר. צבאו של נפוליאון, שנפגע מהרעב, מהקור ומהאספקה הדלה, אולץ לסגת מן העיר וכמעט הושמד בשל החורף הרוסי הקשה והתקפות הרוסים.
היסטוריה > בתקופה הסובייטית

במהלך מהפכת 1905 התרחשו בעיר קרבות בין השלטון לפועלים. לאחר מהפכת אוקטובר (1917) הפכה מוסקבה לבירת הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, וחמש שנים מאוחר יותר לבירת ברית המועצות. במהלך "מלחמת המולדת הגדולה" נגד הגרמנים במלחמת העולם השנייה, התמקמו מועצת ההגנה הלאומית הסובייטית והמטה הכללי של הצבא האדום במוסקבה.
בתקופת סטלין נהרסו מבנים עתיקים רבים, לרבות אנדרטאות ואזורים במרכז העיר, נסללו כבישים רחבים והוקמו אמצעי תחבורה רבים. במקביל הוקמו מספר רב של אזורי תעשייה, לטובת ריכוז כל המפעלים הלאומיים בעיר. בנוסף, הוקמו אוניברסיטאות רבות ומרכזי לימוד לשלל מקצועות.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקמו על בסיס תושבי העיר כ-16 דיוויזיות של מתנדבים לאומיים (כ-160,000 איש), כ-25 גדודים (כ-18,500 איש) וארבע חטיבות הנדסה. בנובמבר באותה השנה, נעצרה קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית בפאתי העיר, והחל הקרב על מוסקבה. בתי חרושת רבים פונו, יחד עם רוב התושבים והממשל מהעיר, ומה-20 באוקטובר הוכרזה העיר כנצורה. התושבים שנותרו בעיר בנו ואיישו הגנות נ"ט בזמן שהעיר הופצצה מן האוויר. במהלך הקרב סירב סטלין לעזוב את העיר ולכן המטה הכללי והמועצה נותרו גם הם בעיר. על אף המצור וההפצצות, המשיכו מבני הרכבת התחתית של מוסקבה לפעול, וקרוב לסוף הלחימה אף נפתחו קווים חדשים.
ב-1 במאי 1944 הוענקה לעיר מדליה על הגנת מוסקבה. ב-1947 הוענקה לעיר מדליה ליום השנה ה-800 ולראשונה נחגג יום העיר. ב-8 במאי 1965, הייתה מוסקבה אחת משתים עשרה הערים הסובייטיות להן הוענקו התואר עיר גיבורה, להנצחת יום השנה ה-20 לניצחון בעלות הברית.
ב-1980 אירחה העיר את משחקי הקיץ האולימפיים, שהוחרמו על ידי ארצות הברית ועל ידי מספר מדינות מערביות נוספות, בעקבות פלישת ברית המועצות לאפגניסטן ב-1979. בקצה המערבי של העיר הוקם הכפר האולימפי. רוב מתקני הספורט הוקמו בסמוך לאצטדיון לוז'ינקי.
היסטוריה > העיר כיום

ב-1991 אירע במוסקבה ניסיון ההפיכה של חברי הממשלה שהתנגדו לרפורמות בשלטונו של מיכאיל גורבצ'וב. כאשר התפרקה ברית המועצות באותה השנה, המשיכה מוסקבה לשמש כבירת רוסיה.
מאז 1993 וכניסתה של כלכלת השוק למוסקבה, השתנתה העיר מ"בירה תעשייתית" שבה רוכזו בתקופה הסובייטית כל המפעלים החשובים ל"בירה מסחרית" בה מרוכזים רוב המשרדים והחברות הלאומיות של רוסיה, בדומה לרוב המדינות המערביות. השינוי הביא לעיר קמעונאות, שירותים, אדריכלות ואורח חיים מערביים, והוביל להקמת מרכזי סחר בינלאומיים. לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי במזרח אירופה ופתיחתה לעולם מתוכננת העיר להפוך לעיר עולם, ביחד עם איסטנבול.
ב-2009 אירחה לראשונה את תחרות הזמר של האירוויזיון. ב-2010 פוטר ראש העיר מאז 1992, יורי לוז'קוב, והוחלף בסרגיי סוביאנין. במהלך 2012 הורחב שטח העיר מכ-1.1 אלף קמ"ר לכ-2.5 אלף קמ"ר תוך הקמת שני אזורים מנהליים חדשים (11 ו-12 במפה) אליהם מתוכננים לעבור גם כל משרדי הממשלה. ב-2015 החל תהליך שיקום נהר המוסקבה ויובליו ביחד עם הקמת טיילת משני צדדיו.
בקיץ 2017 אירחה את משחקי גביע הקונפדרציות ושנה לאחר מכן את משחקי גביע העולם בכדורגל. במהלך מגפת הקורונה ברוסיה העיר הייתה מוקד התחלואה העיקרי במדינה.
הקרמלין, אתר היסטורי מבוצר בלב מוסקבה, המשקיף אל הכיכר האדומה ומשמש כמושב הרשמי של נשיא רוסיה
מגדל ספאסקאיה, כנסיית וסילי הקדוש, וגום בכיכר האדומה
כיכר מנז'
פארק זריאדיה
מבט לכיוון רחוב ארבאט החדש, ניתן לראות את מלון אוקראינה, בניין משרד החוץ של רוסיה, בניין קומקון, הבית הלבן של רוסיה, ובניין כיכר קודרין.
רחוב טברסקאיה, הרחוב הראשי של העיר
ארבאט, הוא אחת מהאטרקציות הפופולריות בעיר
מבט על מוסקבה סיטי מגבעת הדרור
פוליטיקה וממשל > שלטון מקומי

על פי חוקת הפדרציה הרוסית, מוסקבה נחשבת לסובייקט עצמאי של הפדרציה הרוסית, עיר פדרלית.
מערכת רשויות השלטון של מוסקבה מורכבת ממשלת מוסקבה (עיריית מוסקבה) שהיא הרשות המבצעת ומדומה העירונית של מוסקבה שהיא הרשות המחוקקת.
משנת 2006 עד 2012 לא נערכו בחירות ישירות לראשות העיר עקב שינויים באמנת העיר מוסקבה, ראש העיר מונה על פי צו נשיאותי. הבחירות הישירות הראשונות מתקופת ההצבעה ב-2003 היו אמורות להתקיים לאחר סיום כהונתו של ראש העיר הנוכחי בשנת 2015, אולם, בקשר להתפטרותו מרצונו החופשי, הבחירות התקיימו בספטמבר 2013.
בבחירות 2018 ניצח ראש העיר המכהן סרגיי סוביאנין שזכה ב-70.17% מקולות הבוחרים.
פוליטיקה וממשל > שלטון פדרלי

מוסקבה היא מושב הכוח בפדרציה הרוסית, כל רשויות השלטון של המדינה נמצאים בעיר למעט בית המשפט החוקתי של רוסיה שמשנת 2008 נמצא בסנט פטרבורג. במרכז העיר, באוקרוג המרכזי, שוכן הקרמלין, משכנו הרשמי של נשיא הפדרציה הרוסית.
מטה הרשות המבצעת שהיא ממשלת רוסיה נמצא בבית הלבן של רוסיה. הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית נמצאת ליד הכיכר האדומה ומועצת הפדרציה של רוסיה ובית המשפט העליון של רוסיה גם כן נמצאים במוסקבה.
חלוקה מנהלית של מוסקבה

העיר מחולקת ל-12 אוקרוגים מנהליים, 125 נפות ול-21 יישובים (שנמצאים באוקרוגים 11 ו-12 במפה). כל עשרת האוקרוגים נמצאים בשטח המנהלי של מוסקבה, מלבד העיר זלנוגרד (מספר 10 על המפה). ביולי 2012, בעקבות הרחבת שטח העיר הוקמו 2 אוקרוגים מנהליים חדשים (11 ו-12 במפה). לכל האוקרוגים והמחוזות המנהליים שלט הרלדי, דגל וראש מחוז משלהם. שלושה אוקרוגים (11,10 ו-12 במפה) נמצאים מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה.
אין במוסקבה אזורים מוגדרי גזע, כמו הצ'יינטאון הקיים בערים מסוימות בצפון אמריקה, מערב אירופה
או במזרח אסיה.
חלוקה מנהלית של מוסקבה > מחוזות מוסקבה

מחוז מרכז
מחוז צפון
מחוז צפון מזרח
מחוז מזרח
מחוז דרום מזרח
מחוז דרום
מחוז דרום מערב
מחוז מערב
מחוז צפון מערב
מחוז זלנוגרד
מחוז מוסקבה החדשה
מחוז טרויצק
כלכלה > רקע

מוסקבה היא אחת הערים המרכזיות באירופה מבחינה כלכלית ותרבותית. העיר עצמה מיצרת 17% מהתוצר הלאומי הגולמי של רוסיה (2017) .