stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד סנפורד
עוזר התובע הכללי של ארצות הברית > ארצות הברית נגד שיפ

כעוזר התובע הכללי, שימש סנפורד כראש צוות התביעה במשפט החשוב, "ארצות הברית נגד שיפ" (United States v. Shipp) ב-1907. בתיק זה היה מעורב השריף ג'וזף שיפ, שהורשע בכך שאפשר ביצוע מעשה לינץ' באסיר אפרו-אמריקאי שהיה נתון לצו הביאס קורפוס של בית המשפט העליון של ארצות הברית. על האופן שבו ניהל סנפורד את התביעה, בעיקר נאום הסיכום שלו, נאמר שהוא היה חלק מ"משפט אמריקאי גדול". משפט זה היה היחידי שנוהל בפני בית המשפט העליון, שבו בית המשפט יישם את סמכות השיפוט המקורית שלו (בדרך כלל שומע בית המשפט העליון אך ורק עתירות). המשפט זכה לסיקור נרחב בעיתונות. שיפ ונאשמים נוספים שהועמדו לדין יחד עמו במקרה זה הורשעו במשפט.
שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי

ב-14 במאי 1908 מונה סנפורד על ידי הנשיא תאודור רוזוולט כשופט בשני בתי משפט פדרליים מחוזיים, זה של המחוז המזרחי של טנסי וזה של המחוז המרכזי של טנסי, במקומו של השופט צ'ארלס דיקנס קלארק שנפטר. ב-18 במאי אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בכהונתו זו שימש סנפורד עד למינויו ב-1923 לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

בעצת ידידו של סנפורד, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם האוורד טאפט, מינה אותו הנשיא וורן הרדינג ב-24 בינואר 1923 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, במקומו של השופט מאלון פיטני שהתפטר. ב-29 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט. במקביל לכהונתו זו הוא שימש גם כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב החמישי.
בשבע שנות כהונתו על כס השיפוט כתב סנפורד 130 פסקי דין. פסק הדין הידוע ביותר פרי עטו היה פסק הדין "גיטלו נגד ניו יורק" (Gitlow v. New York), בו הוא כתב את חוות דעת הרוב. בה בעת שפסק הדין אישר את חוקי המדינות שאסרו את הפצתה של ספרות אנרכיסטית, הוא יישם כמה מסעיפי מגילת הזכויות (במקרה הזה סעיף חופש הדיבור שבתיקון הראשון לחוקה) באופן זהה במדינות על סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14 לחוקה. לפסק דין זה היו השלכות יוצאות דופן על הפסיקות של בית המשפט העליון שהתבססו על מגילת הזכויות בתקופת נשיאותו של ארל וורן, שבהמשך עשה שימוש דומה בנימוקים לשילובם של תיקונים נוספים לחוקה ולהרחבת חירויות האזרח. פסק הדין גיטלו נגד ניו יורק צוטט כתקדים בתיקים כמו פסק הדין "ניר נגד מינסוטה" (Near v. Minnesota) מ-1931, שהבטיח את חופש העיתונות; פסק הדין "גריוזוולד נגד קונטיקט" (Griswold v. Connecticut), שהכיר בחוקתיות של הזכות לפרטיות; ופסק הדין "מקדונלד נגד עיריית שיקגו" (McDonald v. City of Chicago) מ-2010, שהכיר בזכות לשעת נשק.
סנפורד כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "האינדיאנים של אוקנוגן נגד ארצות הברית", שנודע גם בשם "תיק וטו הכיס" (Pocket Veto Case), שבו אושרה סמכות הנשיא להטיל וטו כיס. חוות דעת ראויות לציון נוספות שהוא כתב היו בפסק הדין "קוריגן נגד באקלי" (Corrigan v. Buckley) מ-1926, שאישר את זכות הקניין של סוחרים שהופלו על בסיס גזעי; פסק הדין "טיילור נגד ווס" (Taylor v. Voss) מ-1926; ופסק הדין "פיסק נגד קנזס" (Fiske v. Kansas) מ-1927.
סנפורד הצביע עם הרוב בפסק הדין "מאיירס נגד ארצות הברית" (Myers v. United States) מ-1926, שאישר את סמכות הנשיא לפטר פקידי ממשל ללא הסכמת הסנאט, ובפסק הדין "אקס פארטה גרוסמן" (Ex parte Grossman), שהכיר בהרחבת סמכות החנינה של הנשיא למקרים של הרשעה בעוון ביזיון בית המשפט. סנפורד כתב חוות דעת משלימה לחוות דעת המיעוט של טאפט בפסק הדין "אדקינס נגד בית החולים לילדים" (Adkins v. Children's Hospital) מ-1923.
בעיני רבים נחשב נשיא בית המשפט העליון טאפט כמנטור של סנפורד. השניים צידדו באופן הדדי זה בחוות דעתו של זה. הם היו חלק מהחוג הפנימי השמרני של בית המשפט שנהגו להיפגש בימי ראשון בביתו של טאפט למטרות חברתיות.
מותו

אדוארד סנפורד נפטר באופן פתאומי ב-8 במרץ 1930 בוושינגטון די. סי. כתוצאה מאי-ספיקת כליות חריפה שאירעה בעקבות עקירת שן. הוא נפטר שעות ספורות לפני פטירתו של טאפט, שפרש מכהונתו כנשיא בית המשפט העליון חמישה שבועות קודם לכן. לאור הנוהג שחברי בית המשפט העליון נוכחים בטקסי ההלוויה של שופטים שהלכו לעולמם, יצר אירוע מותם של השניים, "סיוט לוגיסטי" בשל הצורך שהשופטים ייסעו מהלווייתו של סנפורד בנוקסוויל ישירות לטקס ההלוויה של טאפט בוושינגטון. כפי שאירע לעיתים קרובות במהלך הקריירות שלהם, מותו של טאפט, שקודם לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון, היה גם נשיא ארצות הברית, האפיל על מותו של סנפורד. סנפורד נטמן בבית הקברות גרינווד שבנוקסוויל.
הערות שוליים

1 2 3 4  Lewis Laska, "Edward Terry Sanford," Tennessee Encyclopedia of History and Culture, 2009.
1 2  The Trial of Sheriff Joseph Shipp et al. Famous American Trials. (1907) Archived 2011-01-01 at the Wayback Machine. University of Kentucky.
↑  "University of Tennessee "Torchbearer"". Archived from the original on 2010-06-02.
↑  John Vile, Knoxville Iron Company v. Harbison. Tennessee Encyclopedia of History and Culture
↑  Mark Curriden, A Supreme Case of Contempt. ABA Journal, June 2009.
↑  "Newspaper accounts, Trial of Joseph Shipp". Archived from the original on 2010-01-28.
1 2  Edward T. Sanford at Oyez.org.
↑  Near v. State of Minnesota Ex Rel Olsen, 283 U.S. 697 (1931), accessed at FindLaw.com.
↑  Griswold v. Connecticut, 381 U.S. 479 (1965), accessed at FindLaw.com.
↑  McDonald et al. v. City of Chicago, Illinois, et al., accessed at FindLaw.com.
↑  Christensen, George A. (1983) Here Lies the Supreme Court: Gravesites of the Justices, Yearbook". Archived from the original on September 3, 2005. Supreme Court Historical Society at Internet Archive.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317534205171  LCCN: n85185626  SNAC: w6h44dxf  VIAF: 50664965   WorldCat (עם VIAF): 50664965
יעקב עובד

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1929 (בן 95) חאסקובו, ממלכת בולגריה 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת אוקספורד 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  יד טבנקין 
 תרומות עיקריות
 חקר האנרכיזם בארגנטינה, האנרכו-קומוניזם, סוציאליזם אוטופי וקהילות קומונאליות.
 
יעקב עוֹבֵד (נולד ב-19 בפברואר 1929) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות הקומונות בעולם, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, עמית מחקר ביד טבנקין ומייסד האגודה הבינלאומית לחקר הקומונות. חבר קיבוץ פלמחים.
מתמחה בחקר האנרכיזם בארגנטינה, האנרכו-קומוניזם, סוציאליזם אוטופי וקהילות קומונאליות.
פעילות מחקרית

הדוקטורט של עובד על האנרכיזם בתנועת הפועלים בארגנטינה בתחילת המאה ה-20 התפרסם בשנת 1978 כספר בספרדית בהוצאת Siglo XXI, ויצא במהדורה שנייה מורחבת בשנת 2013 בהוצאת Imago Mundi בבואנס-איירס.
בשנת 1986 פִרסם עובד את ספרו המקיף מאתיים שנות קומונה בארצות הברית, ולאחר מכן ספרים נוספים על קומונות בנות זמננו. נוסף על ספריו על הקומונות פִרסם עובד ספרים ומאמרים על אנרכיזם, על הגות אוטופית אנרכו-קומוניסטית וכן על קומונות אנרכיסטיות במלחמת האזרחים בספרד.
בשנת 2014 פרסם עובד מאמר ייחודי על ההשכלה הגבוהה הקיבוצית העצמאית הסוקר את תולדות הקורס למדעי החברה בסמינר אפעל, שבו היה תלמיד ומורה.
פרסים מחקריים

"האגודה האמריקאית לחקר הקומונות" (Communal Studies Association, USA) העניקה לפרופסור יעקב עובד בשנים 2000 ו-2004 פרסי הצטיינות על מחקריו ועל תרומתו לקידום הקשרים הבינלאומיים:
Distinguished Scholar Award, Communal Studies Association, USA, 2000
Distinguished Service Award, Communal Studies Association, USA, 2004
"האגודה האירופית לחקר האוטופיה" (Utopian Studies Society) העניקה בשנת 2009 אות הוקרה לפרופסור עובד על תרומתו לייסודה: Founding Membership Award
"האגודה הבינלאומית לחקר הקומונות" העניקה בשנת 2010 עיטור הוקרה לפרופסור עובד על מפעל חייו המדעי: Founding Member Award
ספריו

Anarchism and the Workers Movement in Argentina (Spanish), Mexico City: Siglo Veintiuno, 1978
El anarquismo y el movimiento obrero en Argentina Edicion Definitiva (Spanish), 2nd edition, Buenos Aires: Imago Mundi, 2013
מאתיים שנות קומונה בארצות הברית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ויד טבנקין, 1986
Two Hundred Years of American Communes, New Brunswick, USA and Oxford, UK: Transaction Books Press, 1988
Two Hundred Years of American Communes, 2nd edition, New Brunswick, USA: Transaction Books Paperback, 1993
אחים רחוקים: תולדות הקשרים בין התנועה הקיבוצית והברודרהוף, אפעל: יד טבנקין, 1993
Distant Brothers: History of the relations between the Bruderhof and the Kibbutz, Efal: Yad Tabenkin, 1993
עדות האחים: תולדות תנועת הברודרהוף, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ויד טבנקין, 1996
The Witness of the Brothers: History of the Bruderhof Communal Movement, 1920–1994, New Brunswick, USA: Transaction, 1996
The Witness of the Brothers History of the Bruderhof Communal Movement, 1920–1994, 2nd edition, N.J. USA: Transaction paperback, 2012
קומונות וקהילות שיתוף במחצית השנייה של המאה העשרים, אפעל: יד טבנקין, 2009
Comunas-Comunidadeas Colectivistasen el Mundo (Spanish), Buenos Aires: Acervo Cultural, 2012
Globalization of Communes, 1950–2010, N.J. USA: Transaction Publishers, 2013
השכלה גבוהה בתנועה הקיבוצית: הקורס הדו-שנתי באפעל, אפעל: יד טבנקין, 2014
מחקרים נבחרים

"המשטר החוסטיציאליסטי בארגנטינה", מבפנים, כרך י"ח, עין-חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1955
"השורשים של המהפכה בקובה", מבפנים, כרך כ"ה, עין-חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1964
Anarchist Culture in Argentina at the Beginning of the 20th Century, Latino América: Anularlo/Estudios Latinoamericanos, no. 17, UNAM, México, 1985
The Future Society According to Kropotkin (Hebrew), Shorashim, 6, Tel Aviv: HaKibbutz Hameuchad Publ. House and Yad Tabenkin, 1991
Influence of Spanish Anarchism on the Formation of Argentinian Anarchism (Spanish), in: Estudios Interdisciplinarios de América Latina v el Caribe, Universidad de Tel-Aviv: Escuela de Historia Enero Junlo, 1991
The future society according to Kropotkin, Cahiers du Monde Russe et Sovietbue: École des Hautes Études et Sciences Sociales, Paris, July 1992
Communismo Libertarlo and Communes in the Spanish Collectivization, in: Anarchism–Communitv and Utopia, Praha: Institute of Philosophy, Chechoslovakian Academy of Sciences, Filosoficky ustav, AVCR, 1993
The Uniqueness of Anarchism in Argentina, Estudios Interdisciplinarios de América Latina, vol. 8/1, Enero/Junio, 1997
Introduction to Peter Kropotkin, Fields Factories and Workshops, New Brunswick N.J.: Transaction Publishers, 1993
The Rise and Fall of Anarcho Communism in Argentina, in: Z. Medin & R. Rein (eds), Society and Identity in Argentina, (Hebrew), Mifalim Universitaim, 1997
Mouvements Commaunautaire au XX siècle, in: Utopie La quête de la société idéale en Occident (French), Bibliothèque Nationale de France, 2000
Communal Movements in the Twentieth Century, in: Utopia The Search of Ideal Society, Oxford UK: The New York Public Library, 2000
"אנרכו-קומוניזם וקולקטיביזציה", בתוך: רענן רייך (עורך), הפשיזם לא יעבור: מלחמת האזרחים בספרד, אוניברסיטת תל אביב: זמנים, 2000
"צדק חברתי בקומונות", בתוך: אברהם יסעור, יעקב עובד, דני רוזוליו ומנחם רוזנר (עורכים), צדק חברתי ושוויון בעולם משתנה, בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2003
"מגמות קומונאליות בעולם", מפנה, 41, אפעל: יד טבנקין, ספטמבר 2003
"הפלוריאליזם בקומונות בנות זמננו", מפנה, 55, אפעל: יד טבנקין, 2007
L'anarchisme dans le movement des kibbutz, in: Juifs et anarchists, Paris: Édtions de l'éclat, 2008
"Una inmigración peculiar: La Sociedad de Hermanos en Paraguay", Buenos Aires: El Hilo Rojo – Ediciones Paidos, 2009
"קיבוצים וקומונות: היבטים השוואתיים", בתוך: אביבה חלמיש וצבי צמרת (עורכים), הקיבוץ: מאה שנים ראשונות, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2010
The International Association of kibbutzim and Communes, in: M. Palgi & S. Reinarz (eds), One Hundred Years of Kibbutz Life, New Jersy: Transaction Publishers, 2011
Anarchist Utopians and the Kibbutz Movement, in: Artur Blaim & Ludmila Gruszewska (eds), Spectres of Utopia, Oxford: Spectres of Utopia Peter Lang, 2012
Communes and Communities: History and Perspective, in: Eliezer Ben Rafael, Yaacov Oved and Menachem Topel (eds), The Communal Idea in the 21st Century, Boston: Brill Leiden, 2013
הערות שוליים

↑  אפרת שלום, שבט אחים גם יחד, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274968305171  GND: 1031187073  ISNI: 0000 0000 8401 3511  LCCN: n78098934  NKC: jo2013766386  NTA: 09720059X  SUDOC: 117566446  VIAF: 93807174   WorldCat (עם VIAF): 93807174 
פרופ' יעקב עובד מרצה בכנס בינלאומי על חקר הקומונות
אורי ירום

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  8 במאי 1931 כ"א באייר ה'תרצ"א
 פטירה:  8 בינואר 2012 (בגיל 80)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  חי"ש  פלמ"ח    צבא הגנה לישראל
 דרגה:   סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 טייס  מייסד מערך המסוקים של צה"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
  עיטור המופת
 תפקידים אזרחיים
 טייס אל על
 
אורי ירום (8 במאי 1931 – 8 בינואר 2012) היה איש צבא ישראלי, אשר שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי וייסד את מערך המסוקים של החיל. ירום עוטר במהלך שירותו בעיטור המופת והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
ביוגרפיה

ירום נולד בשם אורי לוינשטיין בבית החולים הדסה בתל אביב וגדל במושב בית עובד. למד בכפר הנוער בן שמן. כנער בן 16 וחצי התנדב לחי"ש, צורף לגדוד ברק של חטיבת גולני במלחמת העצמאות והשתתף בקרב דגניה-צמח. ירום התגייס לפלמ"ח בעקבות אחיו וכלוחם בגדוד הראשון של חטיבת יפתח השתתף בקרב על אלטלנה, במבצע דני ובמבצע גי"ס. לאחר שהשתחרר עבד כימאי, אך לאחר זמן קצר התגייס שוב לצה"ל.
קריירה > קריירה צבאית

ירום החל את שירותו בחיל האוויר בקורס טיס מספר 6 אותו סיים ב-1952. הוא שירת כטייס מוסקיטו בחצור אך בשל בעיות בריאות עבר למטוס פייפר. באפריל 1954 השתתף כטייס במבצע שנונית לחילוץ כוח צה"ל שנתקע על שרטון בחוף סעודיה. ירום שימש כמדריך טיסה בבית הספר לטיסה בסירקין.
ב-1956 עבר קורס הסבה למסוקי סיקורסקי S-55 בארצות הברית ולאחר מלחמת סיני מונה למפקד גף מסוקים בטייסת הפילים. ירום יצא עם משלחת צה"ל להשתלמות בצרפת ובאלג'יריה ללמוד את נושא התפעול המבצעי של מסוקים בצבא הצרפתי, וב-1 בינואר 1958 הקים את טייסת 124, "טייסת החרב המתהפכת", שהייתה טייסת המסוקים הראשונה בחיל האוויר. הטייסת כללה 2 מסוקי הילר 360 קלים (אחד לא שמיש), שני מסוקי סיקורסקי S-55 ומסוק סילוני קל מדגם אלואט II שהתקבל בתרומה. בהמשך נרכשו עוד 4 מסוקי S-55 אזרחיים. הטייסת שימשה למשימות חיפוש והצלה ולחילוץ נפגעים, ויעודה בחירום היה חילוץ טייסים.
באוקטובר 1957 זכה ירום לרישום לזכות ממפקד חיל האוויר, לאחר שחילץ עם מסוקו וצוותו חייל צה"ל שנפגע בנפילה לנקיק במצדה. ירום פעל על מנת לשלב את הטייסת במשימות נוספות וחבר אל מפקד סיירת מטכ"ל אברהם ארנן. השנים הגו יחד רעיונות לשימוש במסוקים כמובילי כוחות הסיירת במבצעיה החשאיים מעבר לקווי האויב.
ביוני 1958, במהלך חיפוש אחרי ספינת חיל הים ״נגבה״ על מנת לחלץ מלח שנפצע קשה מהתחשמלות, ביצע ירום נחיתת חירום על סיפון נושאת המטוסים של הצי השישי האמריקאי - USS Wasp בעקבות תקלה במערכת הדלק ושהייה ממושכת מדי באוויר. לירום לא היה קשר עם נושאת המטוסים והוא נחת עליה ללא אישור. לאחר הנחיתה, בשיחת טלפון עם האדמירל מפקד הצי שאל אותו האדמירל ״האם אתה מודע לכך שנחתת על ספינת מלחמה אמריקאית?״ לכך השיב ירום ״חשבתי שזו אחת משלנו״.
ב-1962 נקלטו בטייסת 124 מסוקי סיקורסקי S-58 חדשים מדגם צבאי, שניתנו במתנה על ידי גרמניה המערבית לאחר ביקור בישראל של שר ההגנה, פרנץ יוזף שטראוס. מסוקים אלו אפשרו נשיאת כוחות בתצורה בטוחה וחשאית יותר, וב-10 באוגוסט 1963 יצא לדרכו "מבצע חלוץ" בו הובל כוח של סיירת מטכ"ל למצרים במסוקם של ירום והנווט רפי סברון. משתתפי המבצע זכו אחריו בצל"ש הרמטכ"ל, כשעבור ירום וסברון הומר הצל"ש בהמשך לעיטור המופת. המבצע פרץ דרך למבצעים דומים נוספים (מבצעי שרקרק, שלדג, נקר וכחל), שהיו חיוניים להצלחת צה"ל במבצע מוקד ובמלחמת ששת הימים באוגוסט 1963 סיים את תפקידו כמפקד הטייסת.
בשנים 1965–1967 פיקד ירום על בסיס חיל האוויר שדה דב. הוא מונה לנספח צבאי של חיל האוויר בארצות הברית, אך בשל הכוננות לקראת מלחמת ששת הימים הוקפא מינויו והוא נותר בישראל. ירום התנדב לשרת במלחמה כטייס מן השורה בטייסת החרב המתהפכת תחת פיקודו של חניכו לשעבר, אליעזר כהן. לאחר המלחמה ועד 1970 שירת כנספח אווירי בארצות הברית.
קריירה > לאחר סיום שירותו הצבאי

לאחר פרישתו מצה"ל היה מנכ"ל חברת "מסוק", חברת שירותי מסוקים אזרחית. בטיסה במסגרת זו ביצע נחיתת אונס שבסיומה התהפך המסוק והתרסק, וירום ושתיים מהנוסעות נפצעו.
במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס מילואים. בין פעולותיו הייתה חילוצם של עמירם לוין ואליעזר כהן לאחר פציעתם בשדה התעופה פאיד.
עבד במשך כ-20 שנה כטייס בחברת אל על. בבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב במקום העשירי ברשימת מפלגת מולדת, בבחירות לכנסת השלוש עשרה הוצב במקום השביעי ברשימה.
נפטר בינואר 2012 והובא למנוחות בבית הקברות מורשה. הותיר אחריו 3 ילדים ונכדים ונכדות.
לקריאה נוספת

אורי ירום, "מבצעי הליקופטרים", תורת הפעלת מסוקים, 1961
אורי ירום, "כנף רננים", (אוטוביוגרפיה), הוצאת משרד הביטחון, 2001.
הערות שוליים

↑  אורי ירום, "כנף רננים", הוצאת משרד הביטחון, 2001, עמ' 17
↑   אליעזר (צ'יטה) כהן, צבי לביא, ‏השמים אינם הגבול - סיפורו של חיל האויר הישראלי, ספרית מעריב, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר, עמ' 129
↑  אבינעם מיסניקוב, 18.10.57 צל"ש מח"א לרב"ט אברהם פרלס ולטר"ש חיים זילברמן, אתר מרחב אווירי
↑  שי לוי, ‏פדיחה: כשמסוק ישראלי ביצע נחיתה ללא אישור על נושאת המטוסים האמריקנית, באתר ‏מאקו‏, 2 ביולי 2017
↑  כהן, עמ' 224
↑   עיטור המופת, באתר צה"ל, 5 ביוני 2017
↑  עופר דרורי, מבצע חלוץ, באתר הגבורה
↑  "ניסיתי לבצע נחיתת אונס, כשנגע המסוק בקרקע - התהפך והתרסק, מעריב, 6 באוגוסט 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445323205171  ISNI: 0000 0003 6950 5501  LCCN: nr2001038580  VIAF: 59012883   WorldCat (עם VIAF): 59012883
ביל ראסל

ויליאם פלטון "ביל" ראסל (באנגלית: William Felton "Bill" Russell;‏ 12 בפברואר 1934 – 31 ביולי 2022) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר בקבוצת בוסטון סלטיקס, ונחשב עד היום לאחד מגדולי השחקנים בתולדות המשחק. היה השחקן המרכזי בשושלת הגדולה של בוסטון סלטיקס שזכתה ב-11 אליפויות ליגת ה-NBA במהלך 13 שנותיו בליגה. יחד עם שחקן ההוקי קרח הנרי רישר, מחזיק ראסל בשיא האליפויות לשחקן בודד בליגת ספורט כלשהי בצפון אמריקה. ראסל זכה גם בתארים אישיים רבים, ובהם חמישה תוארי ה-MVP של ה-NBA ו-12 הופעות במשחק האולסטאר. הוא נבחר ב-2020 לשחקן הרביעי בטיבו בתולדות הליגה על ידי אתר ESPN.
גביע השחקן הטוב של סדרת גמר ה-NBA נקרא על שמו של ביל ראסל.
ראסל, שהיה בגובה של 2.08 מטרים (6.8 רגל), התאפיין ביכולת חסימת הזריקות ובשמירה האישית שלו, שהיו מהסיבות העיקריות להצלחתה של בוסטון סלטיקס. הוא נודע גם ביכולת קליטת הריבאונדים שלו: הוא זכה חמש פעמים בתואר מלך הריבאונדים של ה-NBA וקלט 21,620 ריבאונדים במהלך הקריירה, אשר מציבים אותו במקום השני ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA. בנוסף הוא אחד משני שחקנים בלבד שקלטו יותר מחמישים ריבאונדים במשחק בודד. ראסל מעולם לא היה שחקן ההתקפה המרכזי של בוסטון, אך תרם לקבוצה משמעותית גם בקליעת נקודות.
החל מ-1966 שימש ראסל בתפקיד מאמן-שחקן (אנ') בבוסטון, ובכך הפך למאמן האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות ה-NBA. לאחר פרישתו ממשחק ב-1969 עבר לאמן את סיאטל סופרסוניקס למשך ארבע עונות, ועבד במשך עונה אחת גם בסקרמנטו קינגס.
בשנת 1975 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל בתור שחקן, ובשנת 2021 הוצג בו בתור מאמן.
נעוריו וראשית דרכו ככדורסלן

ביל ראסל נולד בווסט מונרו שבלואיזיאנה לצ'ארלס ולקייטי ראסל, ממוצא אמריקאי אפריקאי. משפחתו סבלה רבות מגזענות בווסט מונרו, ובעקבות כך הלכה בדרכם של שחורים רבים שניסו למצוא עבודה במהלך מלחמת העולם השנייה ועברה להתגורר באוקלנד שבקליפורניה, כאשר היה ראסל בן 8.‏ המשפחה סבלה מעוני גם באוקלנד, וראסל בילה את מרבית ילדותו בשיכונים זמניים. אמו נפטרה כשהיה בן 12.
ראסל שיחק בנבחרת הכדורסל של בית ספר תיכון מקלימונס, אך בשנה השנייה כמעט והוצא מסגל הקבוצה. המאמן ג'ורג' פואלס הבחין בפוטנציאל האתלטי של ראסל ושכנע אותו לעבוד קשה על מנת להצליח. ראסל, שסבל מהתעללויות גזעניות, שמח בתמיכה שקיבל ממאמנו הלבן. לאחר סיום לימודיו בתיכון הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סן פרנסיסקו ב-1954.
ראסל היה לסנטר הפותח של אוניברסיטת סן פרנסיסקו (University of San Francisco). לראשונה בהיסטוריה, פתחו בחמישיית קבוצת מכללות שלושה שחקנים שחורים: ראסל, קיי סי ג'ונס (חברו של ראסל לעתיד בבוסטון סלטיקס) והאל פרי. ראסל הוביל את הקבוצה לשתי זכיות בטורניר אליפות המכללות בשנים 1955 ו-1956, כאשר יכולתו ההגנתית החזקה תרמה לקבוצה במידה רבה. במקביל להשתתפותו בנבחרת הכדורסל, התחרה גם בתחרויות אתלטיקה במסגרת האוניברסיטה. לאחר סיום לימודיו קיבל ראסל הצעה להצטרף לקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס, אך במקום זאת העדיף לגשת לדראפט ה-NBA, שם נבחר במקום השני על ידי בוסטון סלטיקס.
לפני שהתחיל לשחק ב-NBA, היה ראסל לקפטן נבחרת ארצות הברית שהשתתפה באולימפיאדת מלבורן ב-1956. באותה תקופה נאסר על מקצוענים להשתתף באולימפיאדה והוועד האולימפי הבינלאומי אסר בתחילה על ראסל להשתתף מאחר שכבר חתם על חוזה מקצועני בבוסטון, אך הוא העדיף לבסוף את ההשתתפות באולימפיאדה על פני חתימה לעונה ראשונה מלאה ב-NBA. ראסל הוביל את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות. ארצות הברית שלטה בטורניר וניצחה בהפרש ממוצע של 53.5 נקודות לכל משחק.‏
קריירה ב-NBA > תחילת הקריירה

בשל השתתפותו במשחקים האולימפיים, ראסל לא יכול היה לשחק בעונת 1956/1957 מתחילתה והצטרף לבוסטון סלטיקס רק בדצמבר 1956. לאחר הצטרפותו לקבוצה הפך ראסל מיידית לסנטר המוביל שלה והשיג ממוצעים של 14.7 נקודות ו-19.6 ריבאונדים למשחק, שהקנו לו את תואר מלך הריבאונדים של ה-NBA. במהלך העונה שיחקו בסלטיקס שישה חברים עתידיים בהיכל התהילה: ראסל, הפורוורדים טום היינסון, ג'ים לוסקוטוף ופרנק רמזי שעלה מהספסל, והגארדים ביל שרמן ובוב קוזי. בשנים שקדמו להגעתו של ראסל נחשבה בוסטון סלטיקס לקבוצת התקפה חזקה אך כזו שמשחק ההגנה היה לנקודת התורפה שלה. הצטרפותו הוסיפה יכולת הגנתית חזקה לקבוצה, שגרמה לקבוצות היריבות לאבד כדורים רבים. ראסל נודע גם ביכולתו לחסימת הזריקות.
בוסטון סיימה את העונה הסדירה עם 44 ניצחונות ו-28 הפסדים - המאזן השני בטיבו בתולדותיה עד אז - והעפילה למשחקי הפלייאוף כמדורגת ראשונה במזרח. במשחק הראשון של סדרת גמר המזרח, מול סירקיוז נאשיונלס, קלע ראסל 16 נקודות וקלט 31 ריבאונדים. בוסטון סלטיקס ניצחה בתוצאה 0–3 בסדרה והעפילה לראשונה בתולדותיה לסדרת הגמר של ה-NBA. בסדרת הגמר פגשה הקבוצה את סנט לואיס הוקס, שהובלה על ידי בוב פטיט ושחקן בוסטון סלטיקס לשעבר אד מקאולי. 40 שניות לסיום המשחק השביעי שהכריע את הסדרה, חסם ראסל ניסיון קליעה של ג'ק קולמן שהיה יכול להכריע את המשחק לזכות סנט לואיס. המשחק המשיך לשתי הארכות; בשנייה האחרונה של המשחק החטיא פטיט ניסיון קליעה אחרון, ובוסטון ניצחה בתוצאה 123–125 וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונתו השנייה, 1957/1958, קלע ראסל 16.6 נקודות למשחק והוביל פעם נוספת את הליגה בריבאונדים, עם 22.7 בממוצע - שיא בתולדות הליגה עד אז. הוא זכה לראשונה בקריירה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA, אך באופן ייחודי, נבחר רק לחמישייה השנייה של העונה. מצב זה קרה פעמיים נוספות במהלך הקריירה של ראסל. הנהלת ה-NBA הסבירה את הבחירות בטענה שסנטרים אחרים הפגינו יכולות משחק מגוונות יותר מראסל, אך ראסל היה חשוב מכולם עבור קבוצתו. באותה עונה השתתף ראסל לראשונה במשחק האולסטאר. בוסטון סלטיקס ניצחה ב-49 משחקים בעונה הסדירה והעפילה לסדרת הגמר, שם פגשה פעם נוספת את סנט לואיס. לאחר שני משחקים עמדה הסדרה בשוויון 1-1, אך במשחק השלישי נפצע ראסל ברגלו ולא יכול היה להמשיך להשתתף בסדרה. ללא ראסל ניצחה בוסטון במפתיע את המשחק הרביעי, אך הפסידה לסנט לואיס בשני המשחקים הבאים ולא הצליחה לזכות בסדרה.
בעונת 1958/1959 המשיך ראסל את יכולתו הטובה עם ממוצעים של 16 נקודות ו-23 ריבאונדים למשחק. ראסל הוביל את בוסטון לקביעת שיא חדש בתולדות הליגה עם 52 ניצחונות בעונה, ולהעפלה נוספת לסדרת הגמר. הוא זכה עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, לאחר סוויפ של 0–4 על מיניאפוליס לייקרס. מאמן הלייקרס, ג'ון קונדלה, שיבח את ראסל באומרו: "אנחנו לא מפחדים מהסלטיקס ללא ביל ראסל. תוציאו אותו החוצה ואנחנו מסוגלים לנצח אותם... הוא אחד שהצליף בנו מבחינה פסיכולוגית".