stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביל פינגר
ביוגרפיה > באטמן

בעקבות ההצלחה הגדולה של דמות הקומיקס סופרמן, נוצר ביקוש בתחום ליצירת דמויות של סופר-גיבורים. לאור הביקוש שנוצר, הגה בוב קיין את דמותו של באטמן ועיצב אותה כגבר בלונדיני עם כיסוי עיניים וכנפי עטלף קשיחות. את הדמות, אשר בעיצובה הושפע מדמותו של השחקן דאגלס פיירבנקס, כמו גם מדמותו הבדיונית של זורו ותוכניות לייצור כלי טיס של לאונרדו דה וינצ'י, הראה לפינגר, אשר הציע מספר שינויים שהביאו את הדמות לעיצובה המוכר יותר כיום – מסיכה שתכסה את כל הראש, הסרת האישונים, כפפות, גלימה במקום כנפיים ושינוי הצבע האדום לשחור-אפור. את העלילה הראשונה של באטמן אייר קיין וכתב פינגר, אשר נתן לדמות גם את שמה המלא – ברוס וויין. הדמות פורסמה לראשונה בחוברת #27 Detective Comics ב-30 במרץ 1939 (על שער החוברת כתוב "מאי 1939") והפכה מיד ללהיט. נוסף לבאטמן, יצר פינגר יחד עם קיין (וג'רי רובינסון) גם את דמותו של רובין, בן בריתו של באטמן ואת אויבם המושבע – הג'וקר.
לאחר מאבק משפטי של כעשרים וחמש שנים, ב-18 בספטמבר 2015 הודיעו DC קומיקס והאחים וורנר כי הם קיבלו את טענת צאצאיו של פינגר לגבי טענת הבעלות המשותפת על המותג "באטמן" הודות לעדויות שהוצגו בפני בית משפט (הקלטות של בוב קיין מדבר על כך שפינגר היה זה שעזר לו ליצור את הדמות ואת היקום שלה, ועדות מוקלטת שבה הוא התמקח עם פינגר על האחוזים שיקבל על עשייתו כיוון שקיין שאף להיות מוכר כיוצר הבלעדי של המותג) ומעתה יאזכרו את שמו בכל מוצר באטמן שייצא לשוק (עד אז באטמן שווק כיצירה של בוב קיין בלבד).
ביוגרפיה > גרין לנטרן

פינגר היה שותף גם ליצירת דמותו של גרין לנטרן המקורי אלן סקוט, יחד עם מרטין נודל. לדברי נודל, פינגר סייע בכתיבת הסיפור הראשון אחר שכבר המציא את הדמות בעצמו, אם כי שניהם קיבלו קרדיט בחוברת הראשונה (נודל תחת שם העט מאט דילון).
ביוגרפיה > דמויות נוספות

בנוסף לבאטמן, רובין, הג'וקר וגרין לנטרן, יצר פינגר יחד עם אחרים גם את דמויות הקומיקס הפינגווין, קאטוומן, באטגירל (בטי קיין), איש החידות, הדחליל, אלפרד פניוורת', דו-פרצוף, ג'יימס גורדון ולאנה לאנג.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

שמו של פינגר הונצח בהיכל התהילה של הקומיקס ע"ש ג'ק קירבי בשנת 1994 ובהיכל התהילה ע"ש וויל אייזנר ב-1999.
בשנת 2005 החלה במסגרת כנס קומיק-קון חלוקת פרס ביל פינגר להצטיינות בכתיבת קומיקס. הפרס מוענק בכל שנה לשני זוכים, אחד חי ואחד מנוח.
הערות שוליים

1 2  "Batman and Bill" - סרט דוקומנטרי, 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012501420305171  PLWABN: 9810582340305606  BNE: XX1500264  BnF: cb12731724f (data)  GND: 130468002  ISNI: 0000 0001 0797 1895  LCCN: n00042098  NKC: osa2016929248  SNAC: w6335516  SUDOC: 196895162  VIAF: 13417743   WorldCat (עם VIAF): 13417743
ג'ידאי גקי

קוטארו סאטומי בMito Kōmon
ג'ידאי גקי (בקאנג'י: 時代劇) הוא ז'אנר יפני של קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה של דרמה תקופתית. ה"תקופה" במקרה זה מתייחסת בדרך כלל לתקופת אדו, שלהי התקופה הפיאודלית, בין השנים 1603–1868. סרטים בז'אנר זה מתמקדים בדרך כלל בחיים של סמוראים, איכרים, בעלי מלאכה או סוחרים מתקופה זו. סרטים אלו מכונים לעיתים סרטי צ'מברה, למרות שמדובר בתת-ז'אנר. לז'אנר זה יש מאפיינים ייחודיים הכוללים סוג איפור, שפה ייחודית וכדומה.
רוב סרטי ז'אנר זה מתרחשים באדו (שמה הקודם של טוקיו, בירת יפן כיום). אחרים מציגים את הרפתקאותיהם של אנשים הנודדים ממקום למקום. סדרת הטלוויזיה Zenigata Heiji וAbarenbō Shōgun אופיינית לסגנון הג'ידאי גקי. בסרטי הזטואיצ'י מוצג סגנון המסעות באותה תקופה.
בין אם נושא התפקיד הראשי הוא סמוראי פשוט או נושא במשרה נכבדת, שיאם של סרטי הג'ידאי גקי הוא בדרך כלל מאבק עם חרב עצומה לקראת סופו של העלילה. הדמות הראשית של העלילה תמיד מנצחת, אם בעזרת חרב או jutte**.
מאפיינים בג'ידאי גקי

ישנם כמה מאפיינים הקיימים ברוב סרטי הג'ידאי גקי:
לרוב עיניהם של הגיבורים מאופרות, ושיער הרשעים בדרך כלל סתור.
סגנון הדיבור מיושן, והשפה נוטה להיות פורמלית וארכאית.
בסדרות טלוויזיה ארוכות כמו Mito Kōmon וZenigata Heiji הגיבורים הראשיים לפעמים משתנים, ללא שיש נימוק ברור לשינוי השחקן. שחקן חדש תופס את מקומו של הישן והעלילה ממשיכה כרגיל. סגנון זה דומה לסדרות טלוויזיה של ג'יימס בונד.
בקרבות-חרב, בשעה קבוצה גדולה של לוחמים תוקפת את הדמות הראשית, הם לעולם לא תוקפים יחד. תחילה מפרטת הדמות הראשית את פשעיהם של ה"רשעים". לאחר מכן הם מתחילים לתקוף - יחידים או בזוגות, וכולם מובסים בקלות. הקרבות הללו הם שיא הסרט וסצנות הללו יש מבנה מיוחד משלהם וגם מוזיקה ייחודית.
בנג'מין רוברט היידון

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1786 פלימות', הממלכה המאוחדת 
 התאבד:  22 ביוני 1846 (בגיל 60) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 צאצאים:  פרדריק היידון 
 חתימה:   
 
בנג'מין רוברט היידון (באנגלית: Benjamin Haydon‏; 26 בינואר 1786 – 22 ביוני 1846) היה צייר בריטי שהתמחה בתמונות היסטוריות גדולות, אף שצייר כמה נושאים ודיוקנאות של זמנו. הוא סבל מבעיות כלכליות לאורך חייו, שהובילו למספר תקופות מאסר בגין חוב. הוא התאבד בשנת 1846.
הוא העביר הרצאות על אמנות וניהל יומנים נרחבים שהתפרסמו לאחר מותו.
ראשית חייו

היידון נולד בפלימות', בנם היחיד של בנג'מין רוברט היידון, מדפיס ומוציא לאור מצליח, ואשתו מרי, בתו של הכומר בנג'מין קובלי, בדבון. בגיל צעיר הוא גילה יכולת ללימודים, שטופחה בקפידה על ידי אמו. בגיל שש הוא הוכנס לבית הספר בפלימות', והמשיך בבית הספר תיכון בפלמפטון, שם קיבל סר ג'ושוע ריינולדס את מרבית השכלתו. קריאת הספר של אלבינוס עוררה בו אהבה לאנטומיה, ומילדותו רצה להיות צייר.
מלא מרץ ותקווה, הוא עזב את הבית, ב־14 במאי 1804, ללונדון, שם נכנס לבתי הספר המלכותיים של האקדמיה. בשנת 1807, בגיל 21, הציג היידון לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות את הציור "המנוחה במצרים", אותו קנה תומאס הופ כעבור שנה לחדר המצרי בבית העירוני שלו. זו הייתה התחלה טובה עבור היידון, אשר זמן קצר לאחר מכן קיבל משימה מלורד מולגרב והזמנה לסר ג'ורג' ביומונט. בשנת 1809 סיים את תמונתו של דנטאטוס, אף על פי שהגדילה את תהילתו, הביא למריבה לכל חייו עם האקדמיה המלכותית, שהוועדה שלה תלתה אותה בחדר צדדי קטן במקום באולם הגדול. באותה שנה הוא לקח על עצמו את תלמידו הראשון, צ'ארלס לוק איסטלייק, לימים דמות מובילה בממסד האמנות הבריטי.
הקשיים הכלכליים שנמשכו כל חייו החלו בשנת 1810, כאשר בתגובה לכך שהיידון זכה להצלחה מסחרית מסוימת, הפסיק אביו לשלם לו את הקצבה השנתית בסך 200 פאונד. הוא גם היה מעורב בסכסוכים עם ביומונט, עבורו צייר תמונה של מקבת', ועם ריצ'רד פיין נייט, שהכעיס את היידון בכך שהוא הכחיש את הערך האסתטי וגם את הערך הכספי של הפסלים מהפרתנון, שהובא באותו הזמן לבריטניה על ידי לורד אלגין.
היידון הוקסם מ"שיש אלגין", והאמין שהם מספקים עדויות לכך שאמנים יוונים קדומים למדו אנטומיה. "פסק הדין של שלמה", ההפקה הבאה שלו, נמכר תמורת 700 פאונד לשני בנקאים בפלימות', ההכנסה לא הספיקה כדי לשלם את כל חובותיו, אך היא שמרה על האשראי שלו, ואפשרה לו להמשיך וללוות.
שיא הקריירה

בסוף מאי 1814 ניצל היידון את הפסקת פעולות האיבה עם צרפת כדי לבקר בפריז יחד עם חברו דייוויד וילקי, ולראות את אוספי האמנות שנאסף על ידי נפוליאון מרחבי אירופה במוזיאון הלובר. הרבה ממה שראה שם אכזב אותו: הוא תיאר את ההשתנות של רפאל, ציור שרצה במיוחד לראות, כ"קטן וחסר חשיבות". באולפן של פרנסואה ג'רארד ראה דיוקן של נפוליאון, והחל לפתח קסם למנהיג הצרפתי המובס, אם כי בניגוד לכמה מחבריו הרדיקליים יותר כמו ויליאם הזליט, היידון מעולם לא העריץ אותו פוליטית.
כשחזר לאנגליה, הוא צייר את "כניסתו של ישו לירושלים", שלימים היה הגרעין של הגלריה האמריקאית לציור, שהוקם על ידי בן דודו ג'ון האווילנד מפילדלפיה. בעודו מצייר יצירה גדולה אחרת, "תחייתו של לזרוס", הבעיות הכלכליות שלו גברו, והוא נעצר אך לא נכלא. באוקטובר 1821 הגדיל את התחייבויותיו כאשר נישא למרי היימן, אלמנה עם שני ילדים צעירים, אותה הכיר כבר שנים אחדות. בשנת 1823 שהה היידון חודשיים בכלא בגין חוב, שם קיבל מכתבי נחמה ממעריציו. בהיותו שם, הוא הגיש עתירה לפרלמנט לטובת מינוי "ועדה שתחקור את מצב עידוד הציור ההיסטורי", שהוצגה על ידי לורד ברום.
במהלך 1825, בעקבות הסכם לתמיכה כספית בו עם עורך דינו, תומאס קירסי, פנה היידון, לציור פורטרטים, ובתחילה זכה להצלחה ניכרת. עבודותיו בז'אנר זכו לביקורת קשה בעיתון השבועי של תיאודור הוק ג'ון בול. מאוחר יותר האשים היידון את המאמר באובדן קהל הלקוחות שלו, וצנח לחוב בלתי ניתן לניהול. לאחר תקופת כליאה שנייה בשנת 1827, הוא צייר ציור בהשראת אירוע שהיה עד שם, והתמונה נקנתה על ידי המלך ג'ורג' הרביעי תמורת 500 ליש"ט. מעודד מהצלחה זו, הוא צייר תמונה נוספת, וחזר לבית הסוהר כדי להכין ציורים של כמה מהאסירים. ציור שלישי של החיים באותו הזמן, הראה את הקהל במופע של תיאטרון בובות, בתקווה שהמלך יקנה יצירה זו. התמונה לא נקנתה, והוא האשים את יועץ המלך ויליאם סגווייה.
כתומך ברפורמה בפרלמנט, היה לו רעיון לצייר בד גדול מפגישה פוליטית ונאומו של תומאס אטווד, מנהיג האיחוד הפוליטי של בירמינגהם. ניסיונות גיוס מנויים למימון הציור נכשלו, ורק סקיצות בוצעו, אך היידון אכן קיבל עמלה מראש הממשלה החדש, לורד גריי, לתמונת האירוע הרפורמי שנערך בגילדהול.   הציור הושלם בשנת 1834 והכיל 597 דיוקנאות בודדים. הוא גם עשה ציור של הפגישה של האגודה למלחמה בעבדות, עכשיו בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
שנים מאוחרות

היידון התפרסם כמרצה לציור, ומשנת 1835 ואילך נסע ברחבי אנגליה וסקוטלנד בסיורי הרצאות. הוא ערך מבצעים לקישוט מבני הציבור במדינה בציורי היסטוריה המציגים את פאר העבר של האומה, ותוך שלושה ימים מרגע הרס ארמון ווסטמינסטר בשריפה, בשנת 1834 ביקר את ראש הממשלה, לורד מלבורן, על מנת לשכנע אותו בחשיבות החסות הממשלתית לאמנות, במיוחד ביחס להזדמנויות שמציעה הבנייה המחודשת שהאסון הביא. אף על פי שתוכנית בנוסח הצעותיו בוצעה למעשה בבתי הפרלמנט, להיידון לא היה חלק בכך. כאשר בשנת 1843 נערכה תערוכה באולם ווסטמינסטר, לבחירת עיצובים לציורים לקישוט בתי הפרלמנט, הוא הגיש שני סטים מצוירים - אך הם לא הוזמנו ולא נמצאו מתאימים.
מותו

קשייו התגברו עד כדי כך שחובותיו הגיעו ליותר מ-3,000 לירות שטרלינג. הוא היה מאוכזב וחסר תקווה, והוא התאבד. הוא השאיר אלמנה ושלושה ילדים ששרדו, שנתמכו בנדיבות על ידי חבריו, בהם סר רוברט פיל, הרוזן ד'אורסי, תומאס טלפורד ולורד קרלייל.
הוא נקבר בכנסיית סנט מרי, פדינגטון, לונדון. בשנת 1885 בית העלמין הוסב לפארק. מצבתו היא אחת האבנים השמורות הבודדות ועל אף שנשחקה, שמו עדיין קריא.
מורשת

בשנת 1839 החל היידון לעבוד על אוטוביוגרפיה, תוך שהוא שואב חומרים מיומניו הנרחבים. לפני מותו השלים את סיפור חייו עד שנת 1820. הוא פורסם בשלושה כרכים בשנת 1853, בעריכת טום טיילור, עם חומרים נוספים מהיומנים, בכותרת "חייו של בנג'מין רוברט היידון", הצייר ההיסטורי, מתוך האוטוביוגרפיה שלו וכתבי העת.
להיידון היו מספר תלמידים. אלה כללו את צ'ארלס ואדווין לנדסייר, ויליאם ביוויק, ג'ון ג'קסון ואדוארד צ'טפילד.
גלריה

ישו נכנס לירושלים
רחוב סנט גיימס
ונוס ואנכיס
ברכה לילדים
הוועידה נגד העבדות
נפוליאון בונפרטה
ארתור ולסלי
ג'יימס הנרי לי האנט
ג'ון קיטס
מרי ראסל מיטפורד
הערות שוליים

↑  public domain: Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Haydon, Benjamin Robert". Encyclopædia Britannica. 13 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 111–112.
↑  The Body Politic - Exhibitions - Royal Academy of Arts, web.archive.org, ‏2007-06-09
↑  O'Keefe, Paul (2009). A Genius for Failure:The Life of Benjamin Robert Haydon. London: The Bodley Head
↑  Review of A Genius for Failure, TLS (באנגלית)
↑  Benjamin Robert Haydon | English painter and writer, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270798005171  AAG: 2442  BIBSYS: 4009208  BNE: XX4984750  BnF: cb129137523 (data)  CANTIC: a12311704  GND: 11877350X  ICCU: SBLV077794  ISNI: 0000 0000 8108 7793  LCCN: n50034039  NGV: 1003  NLA: 35181005  NLG: 62707  NTA: 068360258  RKD: 36646  SNAC: w6q242w1  SUDOC: 067040381  Trove: 854624  ULAN: 500021184  VcBA: 495/171430  VIAF: 29662326   WorldCat (עם VIAF): 29662326
ג'יגר (כלי מדידה)

ג'יגר במידות שונות
ג'יגר או כוס מדידה הוא כלי למדידת אלכוהול המשמש ברמנים בחישוב כמות האלכוהול לקוקטיילים. הג'יגר דומה בצורתו לגביע והוא בעל בית קיבול משני צידיו. צד אחד מיועד למידה הסטנדרטית הידועה בשם "מידת הבית" והצד השני הוא בדיוק חצי ממנה.
בכל מדינה נהוגה מידת הבית משלה. מידת הבית הנהוגה בישראל היא בין 50 ל-60 מ"ל.
הערות שוליים

↑  גדי אבקסיסי, שר המשקים, הוצאת ברטנדר, 2010
| קוקטיילים |
| --- | --- | --- |
| סוגי קוקטיילים | קוקטייל יין • קוקטיילי שלהבת • קוקטיילי חנקן נוזלי • סאוור • פונץ' |  |
| ציוד וכלים לקוקטיילים | שייקר •  כפית בר • מבחש • מסננת קוקטיילים • מגרסת קרח • ג'יגר |  |
| עיטורי קוקטייל | דובדבן מסוכר • מטריית קוקטייל • קשית שתייה |  |
| סירופים וציוד נוסף | מי סוכר • גרנדין • מכונת קפה • מסחטה • בלנדר |  |
| כוסות לקוקטיילים |  כוס מרטיני •  כוס אולד פאשנד •  כוס ברנדי סניפטר •  כוס הייבול •    כוס יין •  כוס מרגריטה •  כוס קולינס •  כוס שמפניה |  |
| אחר | בר • מסיבת קוקטייל • פליירינג • מוזג • איגוד הברמנים הבינלאומי • אנגוסטורה ביטרס • שמלת קוקטייל |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 פקולטה
 תקופת הפעילות:  1961–הווה (כ־63 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°06′28″N 34°48′06″E﻿ / ﻿32.107829087934°N 34.801791755802°E﻿ / 32.107829087934; 34.801791755802
 אתר רשמי
  (למפת גוש דן מוגדלת) בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב(למפת גוש דן רגילה) בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב
 
בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב פועל במסגרת הפקולטה למדעי החברה. בבית-הספר מתקיימים מחקרים ותוכניות לימודים לתואר ראשון (בוגר) לתואר שני (מוסמך) ולתואר שלישי (דוקטור).
היסטוריה

החוג לפסיכולוגיה של אוניברסיטת תל אביב הוא השלישי שהוקם בישראל. החוג הוקם בשנת 1961 על ידי פרופ' הנס קרייטלר, בקמפוס הראשון של האוניברסיטה באבו כביר. עם המורים הראשונים נמנו פרופ' ורה מהלר, שהייתה עוזרתו של קורט לוין, ולימדה תאוריות אישיות ופסיכולוגיה התפתחותית, פרופ' רודולפינה מנצ'ל, מומחית בינלאומית להתנהגות בעלי חיים ואילוף כלבים, ופרופ' ישעיהו ליבוביץ שבא מירושלים ללמד פסיכולוגיה פיזיולוגית.
האוריינטציה בראשית הדרך הייתה בעיקר קלינית, והתבססה על גישה אירופאית, עם מעט השפעות מן הפסיכולוגיה האמריקאית. דרך הלימוד כללה התעמקות במקורות הכתובים של אבות הפסיכולוגיה בליווי הדרכה צמודה.
לאחר כארבע שנים עבר החוג לקמפוס החדש של האוניברסיטה, ברמת אביב, והתמקם בבניין גילמן. האכסניה החדשה כללה מעבדה למחקר פסיכולוגי שנבנתה בתרומה של האגודה הפרה-פסיכולוגית האמריקאית, והייתה ציון דרך בכיוון ההתפתחות המחקרי. צוות המורים הלך וגדל, ולדור המייסדים, שהיה במקורו בעיקר אירופאי, נוספו בוגרי החוג, וכן חברי סגל שייצגו את הפסיכולוגיה האקדמית האמריקאית.
בשנת 1967 נפתחו לימודי תואר שני, תחילה במגמה הקלינית ובמגמה החינוכית ואחר כך נוספו מגמות בתחום החברתי, התעסוקתי, הקוגניטיבי והפסיכוביולוגי. בשנת 1978 נפתחה בחוג התוכנית ללימודי דוקטורט.
במשך שנים רבות היה החוג חלק מהפקולטה למדעי הרוח, אך במחצית שנות השמונים התנהל מאבק בין הפקולטות למדעי הרוח והפקולטה למדעי החברה על מיקומו הסופי. לבסוף גברה הפקולטה למדעי החברה, ומאז 1987 החוג הוא חלק ממנה.
בשנת 2012 שודרג מעמדו של החוג, והוא הפך לבית הספר למדעי הפסיכולוגיה. באותה שנה פורסם כי החוג פרסם את המספר הגבוה ביותר של מחקרים אקדמיים בישראל בנושאי פסיכולוגיה, בעשור שקדם לפרסום, ביחס לחוגי פסיכולוגיה באוניברסיטאות אחרות.
כיום בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה בתל אביב הוא הגדול מבין החוגים המקבילים בישראל בהיקף סגל ההוראה, המחקר ובמספר הסטודנטים. יושב הראש הנוכחי של בית הספר הוא פרופ' שגב ברק.
פעילות בית-הספר

לבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה יש שלושה יעדים עיקריים:
יצירת ידע בפסיכולוגיה
הפצת הידע (ברמות שונות ולקהלים שונים)
הפיכת הידע ליישומי.
בנוסף לאלו, קיימים יעדי-על של חינוך לחשיבה, לאתיקה ולמצוינות. יש מידה רבה של שילוב וחפיפה בין היעדים, המתבטא למשל בשילוב סטודנטים מכל התארים בפעילות מחקרית. מבין היעדים, בית הספר רואה את המצוינות במחקר ובהכשרת חוקרים צעירים ואיכותיים כמרכזי והחשוב ביותר. עיקר ההכשרה המחקרית מתבצע בתארים המתקדמים, אך גם תוכנית לימודי התואר הראשון מכוונת במידה רבה להכשרת הסטודנטים לחשיבה מדעית ולהמשך לימוד בתארים מתקדמים בפסיכולוגיה או בתחומים משיקים. עם זאת, בית-הספר מכיר בכך שתשתית ידע והבנה בסיסיים בפסיכולוגיה היא בעלת תרומה משמעותית לעיסוקים רבים הקשורים להתנהגות, גם ללא המשך ללימודים מתקדמים.
בתוכניות הקליניות בתואר שני – היעד המרכזי הוא הכשרת קלינאים איכותיים ומעודכנים על פי הדגם של Scientist-Practitioner. ביתר פירוט, המטרה היא להקנות לסטודנטים יסודות עיוניים והדרכה מעשית במגוון שיטות אבחון וטיפול נפשי, ובה בעת גם הכשרה והתנסות במחקר. היעד של עדכון מדעי ומקצועי לפסיכולוגים קליניים מתבצע בבית הספר גם בתוכניות לימודים חוץ תקציביות משלימות ובימי עיון להכשרה מתקדמת המיועדים לאנשי מקצוע.
בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה משקיע גם בתרומה לקהילה בדרכים מגוונות. למשל, בארגון לימודי השדה בתואר ראשון, שבהם הסטודנטים מתנסים בפעילות מודרכת בהקשר חינוכי או טיפולי מחוץ לאוניברסיטה; בימי עיון לקהל הרחב המתעניין בפסיכולוגיה; ובהופעות חברי בית הספר בתקשורת בנושאים בעלי עניין ציבורי, כמו התמודדות עם לחצים או אלימות. החל משנת תשס"ח (2007/8) משתלבים סטודנטים לתואר הראשון בתוכנית "אוניברסיטה בעם", ומלמדים (תמורת קרדיט) קורסי מבוא בפסיכולוגיה למבוגרים ובני נוער מאוכלוסיות מוחלשות אשר גישתן ללימודים גבוהים מוגבלת.
לימודי תואר ראשון בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה

תוכנית התואר הראשון בנויה בעיקר על קורסי מבוא, המקנים לתלמידים רקע בענפיה השונים של הפסיכולוגיה. כמו כן, מושם דגש על הכשרת הסטודנטים לעיסוק במחקר אמפירי, בשיטות מחקר, בסטטיסטיקה ובשימושי מחשב. בנוסף לכך מחייבות הדרישות עריכת מחקר אמפירי עצמאי והגשתו כעבודה סמינריונית.
הלימודים בבית-הספר הם במסלול דו-חוגי. מסלול זה הוא חובה לכל תלמיד בשנה א'. עם זאת, קיים גם מסלול לימודים חד-חוגי מורחב החל מהשנה השנייה ללימודיו של התלמיד.
את החשיפה לצדדים השימושיים של הפסיכולוגיה מקבל תלמיד התואר הראשון במסגרת "לימודי שדה" בהם הוא מתנסה בפעילות מודרכת בהקשר חינוכי או טיפולי מחוץ לאוניברסיטה.
תוכניות לימוד בלימודי תואר ראשון בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה

תוכנית משולבת בפסיכולוגיה ובביולוגיה בהדגש מדעי המוח (במסגרת בית הספר סגול למדעי המוח) - התוכנית מיועדת לקבוצה נבחרת של תלמידים בעלי עניין במדעי המוח. מטרת התוכנית לספק לתלמידים הכשרה אקדמית בסיסית בפסיכולוגיה, ביולוגיה וגם במדעי המוח. התוכנית כוללת התנסות במחקר באחת או שתיים ממעבדות מדעי המוח בפקולטות השונות בקמפוס (פסיכולוגיה, רפואה, מדעי החיים, הנדסה, מדעים מדויקים). בוגרי התוכנית יוכלו להמשיך בלימודים לתואר שני/דוקטורט ישיר במסגרת בית הספר למדעי הפסיכולוגיה, או בבית הספר סגול למדעי המוח, או בפקולטה למדעי החיים, או בפקולטה לרפואה, בהתאם לתנאי הקבלה בכל תוכנית.
תוכנית לימודים לתואר ראשון בפסיכולוגיה – מדעי המחשב בהדגש מוח (במסגרת בית הספר סגול למדעי המוח) - התוכנית מיועדת לסטודנטים מצטיינים המתעניינים במדעי המוח מההיבט החישובי וההתנהגותי-קוגניטיבי ומבוססת על תוכנית לימודים דו-חוגית בפסיכולוגיה ובמדעי המחשב, בשילוב קורסים ייעודיים במדעי המוח. מטרת התוכנית היא להקנות ידע בסיסי בנוגע לאופן שבו המוח מעבד מידע ברמה הקוגניטיבית וההתנהגותית, תוך שילוב כלים מתמטיים וחישוביים ממדעי המחשב למידול תהליכים אלה. תחום מחקר זה נמצא היום בחזית חקר המוח. בוגרי תוכנית זו יוכלו להשתלב בלימודי תואר שני או דוקטורט במדעי המוח, במדעי המחשב או בפסיכולוגיה וזאת בהתאם לתנאי הקבלה בכל אחד מהמסלולים.
לימודי תואר שני ושלישי בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה

לימודי התואר השני והשלישי נעשים בשש מגמות התמחות:
פסיכולוגיה קלינית מחקרית
פסיכולוגיה חברתית
פסיכולוגיה קוגניטיבית
פסיכוביולוגיה
קוגניציה ומוח
במגמה הקלינית מחקרית מוכשרים התלמידים למחקר עם הכשרה מקצועית-קלינית, וארבע המגמות האחרות מכשירות את התלמידים למחקר, עם אוריינטציה חזקה למחקר בסיסי.
הערות שוליים

↑  תומר ורון, על הספה: איזה חוג לפסיכולוגיה יצמיח את הפרויד הבא?, באתר פורבס, 23/11/2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383687005171  VIAF: 1665150172703400180006   WorldCat (עם VIAF): 1665150172703400180006
ג'יגר, קיסר אתיופיה

ג'יגר (געז ጊጋር; נולד ב-1745, מת בערך ב-1832) היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית. הוא שלט החל ב-3 ביוני 1821 ועד 18 ביוני 1830, למעט הפסקה של מספר ימים בחודש אפריל 1826 עת באדה מריאם השלישי תפס את השלטון.
ג'יגר ירש את אחיו, הקיסר יואס השני, בחסותו של מאריה, ראס באגמדיר. מאוחר יותר, ב-1826 הודח ג'יגר מכס השלטון בידי ראס וובה היילה מריאם, והאחרון המליך תחתיו את באדה מריאם השלישי. אולם לאחר ימים ספורים השיב ראס מאריה את המצב לקדמותו, וג'יגר שב אל הכס.
קיימת אי בהירות באשר לשאלת מוצאו המדויק: בימיו נחשב אמנם לבנו של הקיסר ייאסו השני, אולם יש הסוברים כי היה נצר לקיסר פאסילידס בדרך אחרת.
לפי כתביו של סמואל גובאט, לימים הבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים, אשר ביקר בגונדר ב-1830, ונפגש עם ג'יגר בארמונו בפאסיל גמב, היה הקיסר נזיר במשך שנים רבות. גובאט ציין כי:
"הוא (הקיסר) מתגורר בבית עגול קטן, שנבנה על-ידי יואס, על גבי הריסות חלק מהארמון שהוקם על-ידי הפורטוגזים...".
עוד ציין גובאט את מצבו העגום של הקיסר ואת חוסר סמכויותיו, דבר שאפיין את קיסרי תקופת השופטים. הוא עמד על כך שהקיסר היה תלוי לחלוטין מבחינה כלכלית במצביאים שהעניקו לו חסות, ואף סיפר כי הוא, גובאט, העניק לו במתנה את ספרי הבשורה ומעשי השליחים מתורגמים לאמהרית, אך הקיסר ביקש להחזירם תמורת מתנה "שימושית יותר", דוגמת בגד או בד משי.
ב-1830 הודח ג'יגר סופית מכהונתו על ידי ראס דורי, יורשו אל מאריה. גובאט ציין ב-26 בנובמבר 1832 כי נודע לו שג'יגר מצא את מותו בהרעלה.
הערות שוליים

↑  Ethiopia, the unknown land, Stuart Munro-Hay, I.B.Tauris publishers, 2008 ISBN 9781860647444. עמ' 109.
| השושלת הגונדרית |
| --- | --- | --- |
| תקופת התחייה | פאסילידס • יוהנס הראשון • ייאסו הראשון • יסחק ייאסו • ייאסו הראשון • תקלה היימנות הראשון • עמדה ציון • תקלה היימנות הראשון • טאוופלוס • נאבחנה יוהנס • טאוופלוס • יוסטוס (אינו מהשושלת) • דווית השלישי • בקפה • ייאסו השני • חאזקאיס • ייאסו השני • יואס הראשון |  |
| תקופת השופטים | יוהנס השני • תקלה היימנות השני • סוסניוס השני • סלומון השני • תקלה גיורגיס הראשון • ייאסו השלישי • תקלה גיורגיס הראשון • חאזקאיס • תקלה גיורגיס הראשון • באדה מריאם השני • תקלה גיורגיס הראשון • סלומון השלישי • יונס • תקלה גיורגיס הראשון • סלומון השלישי • דמטריוס תקלה גיורגיס הראשון • דמטריוס • אגוולה ציון • יואס השני • ג'יגר • באדה מריאם השלישי • ג'יגר • ייאסו הרביעי • גברה קראסטוס • סהלה דנגל • גברה קראסטוס • סהלה דנגל • יוהנס השלישי • סהלה דנגל • יוהנס השלישי • סהלה דנגל • יוהנס השלישי • סהלה דנגל |  |
האימפריה האתיופית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יואס השני | קיסר אתיופיה  3 ביוני 1821 - אפריל 1826 | הבא: באדה מריאם השלישי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: באדה מריאם השלישי | קיסר אתיופיה  אפריל 1826 - 18 ביוני 1830 | הבא: ייאסו הרביעי |
בית התפילה הבהאי בדלהי

מקדש הלוטוס בדלהי
המקדש מואר בלילה
השתקפות המבנה באחת הבריכות
מבט מרחוק
מפת מיקום בניו דלהי
בית התפילה הבהאי בדלהי, המוכר באופן עממי כמקדש הלוטוס, הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאיים ברחבי העולם, ונחשב ל"מקדש האם של תת-היבשת ההודית". המבנה שוכן בדרומה של ניו דלהי, בירת הודו, הוא הופיע במאות פרסומים, וזכה במספר פרסים אדריכליים. האדריכל של בית התפילה הזה הוא פריבורז צהבא, שהיה שותף גם בתכנון ובעיצוב של הטרסות במרכז הבהאי בחיפה. עיצובו הייחודי הושפע מפרח הלוטוס, הפרח הלאומי של הודו.
היסטוריה

מלאכת תכנון והקמת המבנה נמשכה כעשר שנים ועסקו בה 800 אנשי מקצוע. שרטוטי המבנה ועיצובו לבדם נמשכו 18 חודשים, ומספר דגמים בקנה מידה מלא הוקמו על מנת לבדוק את ייתכנותו ולבחון את שיטות ההקמה המוצעות. 700 בנאים ונגרים הועסקו בהקמת המבנה בכל נקודת זמן, ונעשה שימוש נרחב בשיטות בנייה מסורתיות ומודרניות כאחד. המבנה הוקדש ב-24 בדצמבר 1986 בנוכחות 8,000 איש, ונפתח לקהל ב-1 בינואר 1987.
המבנה

כיתר בתי התפילה הבהאיים, למבנה תשע צלעות ותשעה פתחים. הוא מעוצב ממשטחים דמויי "עלי כותרת", שלושה בכל אחת מתשע צלעותיו, ו-27 בסך הכל. גובהו של המבנה מעט מעל 40 מטר. כל "עלי הכותרת" עולים ונובעים מקומת בסיס משותפת, והם מתנשאים לשלושה גבהים שונים, דבר המעניק להם את מראה הפרח. שתי שורות העלים הפנימיות פונות כלפי פנים ומכסות על הכיפה הפנימית, והשורה הקיצונית פונה כלפי חוץ, ותשעת עליה סוככים על תשע דלתותיו של בית התפילה. העלים הפנימיים אינם סוגרים לחלוטין על המבנה ומאפשרים חדירת אור לתוכו דרך הכיפה הפנימית. העלים עשויים מבטון מזוין לבן, והם מצופים באריחי שיש לבן שהובא מהר פנטלי ביוון לאחר שעובד באיטליה, ובשכבת מגן מפני הלחות.
הכיפה הפנימית הדו-שכבתית נתמכת על ידי 54 קורות המחוברות זו לזו, והאולם המרכזי מוקף בתשע קשתות התומכות בשלד המבנה. האולם יכול להכיל עד 2,500 איש, ריצפתו המרכזית עשויה משיש לבן, בעוד שחלקה הסובב, המדרגות והמעברים עשויים מאבן חול אדומה. אל תשעת הפתחים מובילים תשעה שבילים, וביניהם תשע בריכות נוי המזכירות עלי גביע. הבריכות משמשות לצינון האוויר במבנה ובסביבתו, והוא משתקף בהן.
המבנה וגניו משתרעים על פני שטח של כ-105 דונם. בשטח שוכן מבנה נוסף המשמש כמרכז מבקרים, ובו ספרייה ומרכז אדמיניסטרטיבי. בית התפילה זכה ליותר מ-50 מיליון מבקרים, והוא נחשב למבנה הזוכה למספר המבקרים הגדול בעולם. בכל שנה פוקדים אותו כ-2.5 מיליון איש, ובחגים הינדים עשוי מספרם להגיע לכ-100,000 איש ביום.