stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של גואטמלה
אחרי הסכמי השלום > הנשיא פרס מולינה ופרשת 'לה לינֶאָה'

באפריל 2015, כשלוש שנים לאחר תחילת כהונתו של פרס מולינה ושל סגניתו רוֹקְסַנָה בַּלְדֵטִי (Roxana Baldetti), פרסמה סוכנות האו"ם נגד שחיתות,
CICIG, דו"ח המאשים בשחיתות מספר בכירים בממשל וביניהן גורמים בסביבתה של סגנית הנשיא ובנציבות מס הכנסה. הדו"ח שהוכן בעקבות מעקב בן למעלה משנה וכלל האזנות סתר חשף פרשיה שכונתה La Línea, שבמסגרתה גורמים רשמיים נהגו לקבל שוחד בתמורה להקלות בתשלום מכס.
חשיפת הפרשיה הביאה לגל של מחאות המוניות שאורגנו באמצעות הרשתות החברתיות. המחאות הביאו להתפטרותה המיידית של סגנית הנשיא. ככל שנמשכה הפרשה נחשפו יותר ויותר מקרי שחיתות ועשרות בכירים נאלצו להתפטר, וחלקם נאסרו. שיאה של הפרשה היה ב-21 באוגוסט 2015, כאשר התובעת הכללית הצהירה במסיבת עיתונאים כי יש ראיות ממשיות לכך שהנשיא וסגניתו לשעבר הם אלו שהובילו את התארגנות "לה לינאה". בלדטי נעצרה עוד באותו היום, אך הנשיא עצמו הצהיר, למרות לחץ ציבורי גובר, כי אין בכוונתו להתפטר.
התארגנויות המחאה שנערכו ב-27 באוגוסט כללו תהלוכות וחסימות כבישים ברחבי המדינה. לראשונה כללו ההתארגנויות גם השתתפות משמעותית מקרב האוכלוסייה הכפרית והילידית, שעד אז התמקדה בעיר הבירה. גם התארגנויות אלה, כמו קודמותיהן, התאפיינו במחאה לא אלימה. מאות עסקים ובתי ספר שבתו בתמיכה, ואנשי עסקים מובילים גם הם הצטרפו למחאה, וקראו לבית הנבחרים להסיר את חסינות הנשיא ולהעמיד אותו לדין.
בסופו של דבר הלחץ הגובר מכל שכבות האוכלוסייה אילצו את הנשיא להתפטר ב-2 בספטמבר, ולמחרת נעצר והועמד לדין. את מקומו תפס סגנו, אלחנדרו מַלְדוֹנַדוֹ אַגִירֶה, שכיהן עד לסיום מערכת הבחירות הסוערת, שבסיומה הושבע לנשיא גִ'ימִי מוֹרָאלֶס ב-14 בינואר 2016.
ראו גם

רצח העם בגואטמלה
ארתור תיאט

ארתור ניקולא תיאט (בצרפתית: Arthur Nicolas Theate; נולד ב-25 במאי 2000 בלייז' שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת איינטרכט פרנקפורט ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים

תיאט גדל במחלקות הנוער של מספר מועדונים בבלגיה, ביניהם ראסינג גנק וסטנדרד לייז', והגיע לאוסטנדה מליגת העל הבלגית בשנת 2020. ב-10 באוגוסט 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לבירסחוט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2020/2021. ב-4 באוקטובר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על מוסקרון במסגרת המחזור השמיני בליגה. בסך הכל ערך תיאט 35 הופעות ליגה במדי המועדון בעונת 2020/2021, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל תיאט למשך עונה לבולוניה 1909 מהסרייה א'. ב-18 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 6-1 לאינטר מילאנו במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-29 ביולי 2022 חתם בסטאד רן מהליג 1. ב-21 באוגוסט כבש שער בכורה בקבוצה, בניצחון 1-2 על אז'אקסיו.
באוגוסט 2024 הושאל תיאט לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה לעונה אחת, עם אופציית רכישה בתום תקופת ההשאלה. בפברואר 2025 חתם באופן קבוע בקבוצה.
קריירה בינלאומית

תיאט זומן לראשונה לסגל נבחרת בלגיה לקראת טורניר הגמר של ליגת האומות 2020/2021 בחודש אוקטובר 2021. ב-16 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ויילס.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר יורו 2024.
הערות שוליים

↑  Roberto Martinez selects 26 devils for the World Cup באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית, 10 בנובמבר 2022 (באנגלית)
↑  25 Devils go to EURO 2024 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית, 28 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת בלגיה – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 קורטואה •  2 אלדרווירלד •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 לוקאקו •  10 א. אזאר •   11 קרסקו •  12 מיניולה • 13 קסטילס •  14 מרטנס • 15 מנייה • 16 ת. אזאר • 17 טרוסארד • 18 אוננה • 19 דנדונקר • 20 פנאקן • 21 קסטאן • 22 דה קטלארה • 23 בטשואיי • 24 אופנדה • 25 דוקו • 26 דבאסט • מאמן: מרטינס |  1 קורטואה •  2 אלדרווירלד •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 לוקאקו •  10 א. אזאר •   11 קרסקו •  12 מיניולה • 13 קסטילס •  14 מרטנס • 15 מנייה • 16 ת. אזאר • 17 טרוסארד • 18 אוננה • 19 דנדונקר • 20 פנאקן • 21 קסטאן • 22 דה קטלארה • 23 בטשואיי • 24 אופנדה • 25 דוקו • 26 דבאסט • מאמן: מרטינס | בלגיה |
| נבחרת בלגיה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 קסטילס •  2 דבאסט •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 טרוסארד •  10 לוקאקו •   11 קרסקו •  12 קמינסקי • 13 סלס •  14 לוקבאקיו • 15 מנייה • 16 ורנקס • 17 דה קטלארה • 18 מנגאלה • 19 בקאיוקו • 20 אופנדה • 21 קסטאן • 22 דוקו • 23 פרמירן • 24 אוננה • 25 דה קויפר • מאמן: טדסקו |  1 קסטילס •  2 דבאסט •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 טרוסארד •  10 לוקאקו •   11 קרסקו •  12 קמינסקי • 13 סלס •  14 לוקבאקיו • 15 מנייה • 16 ורנקס • 17 דה קטלארה • 18 מנגאלה • 19 בקאיוקו • 20 אופנדה • 21 קסטאן • 22 דוקו • 23 פרמירן • 24 אוננה • 25 דה קויפר • מאמן: טדסקו | בלגיה |
המשטר הישן

לואי ה-14, הידוע בכינויו "מלך השמש", היה השליט שבתקופתו הגיע המשטר הישן לשיאו כצורת שלטון אבסולוטית. דיוקנו המפורסם, שצויר בשנת 1701 על ידי הצייר יאסנט ריגו, משקף את כוחו ואת תפארת המלוכה האבסולוטית בצרפת.
המשטר הישן (בצרפתית: Ancien Régime בתרגום מילולי: "שלטון ישן") היה המערכת הפוליטית והחברתית של ממלכת צרפת שהופלה על ידי המהפכה הצרפתית. המהפכה ביטלה בשנת 1790 את המערכת הפיאודלית של האצולה הצרפתית, ובשנת 1792 הובילה להוצאתו להורג של המלך ולהכרזת הרפובליקה. כיום, הביטוי "המשטר הישן" משמש כמטאפורה נפוצה ל"מערכת או אופן שלטון שכבר אינו תקף".
המערכת המנהלתית והחברתית של המשטר הישן בצרפת התפתחה לאורך שנים של בניית מדינה, חקיקה (כגון פקודת וילר-קוטרה משנת 1539), ועימותים פנימיים. ניסיונות שושלת ולואה לבצע רפורמות ולבסס מחדש שליטה על המרכזים הפוליטיים המפוזרים של צרפת הופרעו על ידי מלחמות הדת בין השנים 1562–1598.
במהלך שלטון שושלת בורבון, מרבית שלטונם של אנרי הרביעי (שלט בשנים 1589–1610) ולואי השלושה עשר (שלט בשנים 1610–1643), וכן השנים הראשונות של שלטון לואי הארבעה עשר (שלט בשנים 1643–1715), הוקדשו לריכוזיות מנהלתית. אף על פי שהתפיסה של "מלוכה אבסולוטית" (שבה המלך רשאי להוציא צווים באמצעות lettres de cachet, בתרגום מילולי "מכתבי חותם" או "מכתבים חתומים") קידמה את הרעיון של מדינה ריכוזית, צרפת בתקופת המשטר הישן נותרה מדינה של חוסר אחידות מערכתית: חלוקות אדמיניסטרטיביות, משפטיות, שיפוטיות וכנסייתיות חפפו זו לזו, והאצולה הצרפתית נאבקה לשמר את השפעתה על מערכת המשפט המקומית ועל זרועות המדינה. בנוסף, ה"פרונד" ועימותים פנימיים משמעותיים אחרים התנגדו באלימות למגמות הריכוזיות.
המאבק לריכוזיות היה קשור ישירות לשאלות של כספים מלכותיים ויכולת ניהול מלחמות. העימותים הפנימיים והמשברים השושלתיים במאות ה-16 וה-17 – בין קתולים לפרוטסטנטים, הסכסוכים בתוך משפחת הבסבורג, וההתרחבות הטריטוריאלית של צרפת במאה ה-17 – דרשו סכומי כסף עצומים, שנאספו באמצעות מיסים כגון מס הקרקע(אנ') (בצרפתית: taille) ומס המלח (בצרפתית: gabelle), וכן על ידי גיוס אנשים ושירותים מהאצולה.
ב-14 ביולי 1789, ההמון הצרפתי הסתער על כלא הבסטיליה, אירוע שסימל את תחילת המהפכה הצרפתית ולימים נחשב לנקודת הסיום של המשטר הישן. אירוע זה הונצח בציור בצבעי מים מאת האמן ז'אן-פייר הואל.
אחד המפתחות לריכוזיות היה החלפת מערכות הפטרונות האישיות, שהתבססו על המלך ואצילי החצר, במערכות מוסדיות שהתבססו על המדינה. מינוי אינטנדנטים(אנ') (מושלי מחוזות שמונו כנציגי השלטון המלכותי) החליש משמעותית את שליטת האצולה האזורית. תהליך דומה התרחש כאשר בית המלוכה החל להסתמך יותר על אצולת הגלימה (בצרפתית: noblesse de robe) – כלומר שופטים ויועצים מלכותיים ממעמד שאינו אצולה מסורתית.
גם הקמת ה-פרלמנטים האזוריים נועדה בתחילה להכניס את השלטון המלכותי לשטחים שסופחו לאחרונה, אך ככל שהפרלמנטים צברו ביטחון עצמי, הם החלו להפוך לגורמים של חוסר יציבות ושל התנגדות לריכוזיות המלכותית.
מקור המונח

עד סוף שנת 1789, המונח המשטר הישן היה בשימוש נפוץ בצרפת בקרב עיתונאים ומחוקקים כדי לתאר את המוסדות של החברה הצרפתית שלפני המהפכה. המונח הופיע לראשונה בדפוס באנגלית בשנת 1794 (שנתיים לאחר הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה) ושימש במקור ככינוי גנאי.
מנקודת המבט של המטריאליזם ההיסטורי, ניתן להגדיר את המשטר הישן כמבנה חברתי-כלכלי—כלומר, שילוב ייחודי של אופני ייצור ויחסים חברתיים בתוך הקשר מרחבי-זמני מסוים, היוצר את העל-מבנה הפוליטי שלו ומצדיק את קיומו באמצעות אידאולוגיה תואמת.
במובן זה, שלוש תכונות מאפיינות חברה תחת המשטר הישן:
מערכת כלכלית: נמצאת במעבר מפיאודליזם לקפיטליזם.
יחסים חברתיים: מאופיינים במתח בין החברה המעמדית (בה הזכויות והפריבילגיות נקבעות על פי לידה) לבין המעמד הבורגני, שאינו מסוגל לתפוס את מקומו של המעמד השליט, אשר נותר בידי בעלי הזכויות המיוחסות.
מערכת פוליטית: מתאפיינת במונרכיה אבסולוטית, או לכל הפחות מונרכיה סמכותנית. המתח המרכזי בתחום זה נובע מההתנגשות בין ריכוז הכוח לבין שימור הפריבילגיות השונות (אישיות, מעמדיות וטריטוריאליות), אשר הובילו לקיומן של מערכות משפט ושיפוט מגוונות.
ההיסטוריון סיימון שאמה ציין כי "כמעט מהרגע שבו נטבע המונח, 'המשטר הישן' נקשר באופן אוטומטי עם מסורתיות והתנוונות. הוא העלה בדמיון חברה שהתאבנה כל כך מרוב אנכרוניזם, עד שרק זעזוע אלים ביותר יכול היה לשחרר את האורגניזם החי שבתוכה. מוסדותיה היו רדומים, כלכלתה בלתי ניידת, תרבותה מנוונת ומעמדותיה החברתיים נוקשים – כך שהמשטר הישן לא היה מסוגל להתחדש בכוחות עצמו".
מדיניות חוץ > מלחמת תשע השנים (1688–1697)

מלחמת תשע השנים (1688–1697), בין צרפת לבין קואליציה של אוסטריה והאימפריה הרומית הקדושה, הרפובליקה ההולנדית, ספרד, אנגליה וסבויה, שנקראה הברית הגדולה נערכה ביבשת אירופה ובימים הסובבים אותה, וכן באירלנד, צפון אמריקה והודו. זו הייתה המלחמה העולמית הראשונה באמת.
לואי ה-14 יצא ממלחמת צרפת-הולנד בשנת 1678 כמונרך החזק ביותר באירופה וכשליט אבסולוטי עם ניצחונות צבאיים רבים. באמצעות שילוב של תוקפנות, סיפוח ואמצעים חצי-חוקיים, הוא פעל להרחבת הישגיו על מנת לייצב ולחזק את גבולות צרפת, דבר שהגיע לשיאו במלחמת האיחודים הקצרה (1683–1684). הפסקת האש של רטיסבון שהתקבלה וכתוצאה מכך הבטיחה את גבולותיה החדשים של צרפת למשך 20 שנה, אך פעולותיו הבאות של לואי ה-14, ובמיוחד ביטול האדיקט (צו) של נאנט בשנת 1685, הובילו להידרדרות בעליונותו הצבאית והפוליטית. החלטתו של לואי ה-14 לחצות את הריין בספטמבר 1688 נועדה להרחיב את השפעתו וללחוץ על האימפריה הרומית הקדושה לקבל את תביעותיו הטריטוריאליות והשושלתיות, אך לאופולד הראשון ונסיכי גרמניה החליטו להתנגד, והפרלמנט של הולנד וויליאם השלישי צירפו את ההולנדים ואת האנגלים למלחמה נגד צרפת. לואי ה-14 עמד מול קואליציה עוצמתית שמטרתה הייתה לרסן את שאיפותיו.
עיקר הלחימה התרחשה סביב גבולות צרפת בארצות השפלה הספרדיות, חבל הריין, דוכסות סבויה וקטלוניה. הקרבות נטו בדרך כלל לטובת צבאותיו של לואי ה-14, אך עד 1696, צרפת הייתה נתונה במשבר כלכלי. המעצמות הימיות (אנגליה והרפובליקה ההולנדית) גם הן היו מותשות כלכלית, וכאשר סבויה פרשה מהברית, כל הצדדים היו להוטים להסכם משא ומתן. לפי תנאי חוזה רייסווייק (1697), לואי ה-14 שמר על אלזס בשלמותה, אך נאלץ להחזיר את לורן לשליטה מקומית ולוותר על כל הישגיו בגדה הימנית של הריין. בנוסף, לואי ה-14 הכיר בוויליאם השלישי כמלך אנגליה הלגיטימי, והרפובליקה ההולנדית רכשה את מערכת מבצרי המחסום שלה בארצות השפלה הספרדיות כדי לסייע באבטחת גבולותיה. עם זאת, עם מותו הקרוב של קרלוס השני מספרד, שהיה חולה וללא ילדים, סכסוך חדש על ירושת האימפריה הספרדית עמד בקרוב לשלב את לואי ה-14 ואת הברית הגדולה במלחמה האחרונה: מלחמת הירושה הספרדית.
מדיניות חוץ > תקופת רגיעה: 1715–1740

הרבע מאה שלאחר חוזה אוטרכט היה תקופה של שלום, ללא מלחמות גדולות. המעצמות העיקריות התישו את עצמן בלחימה, וסבלו מאבידות רבות, חיילים נכים, ציים הרוסים, עלויות פנסיה גבוהות, חובות כבדים ומיסים גבוהים. בשנת 1683, המיסים העקיפים הניבו הכנסה של 118,000,000 ליברות, אך עד 1714, הכנסות אלו צנחו לרק 46,000,000 ליברות.
לואי ה-14, שהיה להוט לצאת למלחמות, הלך לעולמו והוחלף על ידי ילד חולה וחלש, שהיה השורד האחרון של שושלת בורבון. מותו של לואי ה-14 עלול היה להוביל את צרפת לעוד סבב של מלחמות, אך לואי ה-15 חי עד שנות ה-1770. המדינאי המרכזי שקבע את מדיניות החוץ של צרפת היה הקרדינל פלרי, שהבין כי צרפת זקוקה לשיקום ולכן נקט במדיניות של שלום.
צרפת סבלה ממערכת מיסים לקויה, שבה גובי המיסים שמרו לעצמם חלק גדול מההכנסות, והאוצר תמיד היה במצוקה. מערכת הבנקאות בפריז הייתה לא מפותחת, ולכן האוצר נאלץ ללוות כספים בריבית גבוהה מאוד. לעומת זאת, מערכת הכספים של לונדון הייתה מתוחכמת להפליא, ומימנה לא רק את הצבא הבריטי אלא גם את צבאות בעלות בריתה.
המלכה אן מתה, והיורש שלה, המלך ג'ורג' הראשון, היה מבית הנובר. הוא העביר את חצרו ללונדון אך מעולם לא למד אנגלית באופן שוטף, והקיף את עצמו ביועצים גרמנים. הוא הקדיש את רוב זמנו ותשומת ליבו לענייני הנובר. גם שלטונו היה מאוים, שכן הטוענים לבית סטיוארט, שנתמכו זמן רב על ידי לואי ה-14, איימו שוב ושוב לפלוש דרך אירלנד או סקוטלנד, וזכו לתמיכה משמעותית מהסיעה הטורית(אנ').
עם זאת, בין השנים 1722–1740, סר רוברט וולפול היה מקבל ההחלטות המרכזי (בתפקיד שעתיד להיקרא "ראש ממשלה"). וולפול התנגד בתוקף לאפשרויות מיליטריסטיות, וקידם תוכנית שלום, שהוסכמה על ידי פלרי, וכתוצאה מכך שתי המדינות יצרו ברית.
הרפובליקה ההולנדית נחלשה מאוד מבחינה צבאית ולכן הסכימה עם גישת השלום הבריטית. בווינה, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג הסתכסכו עם המלך הבורבוני החדש של ספרד, פליפה החמישי, בנוגע לשליטת ההבסבורגים ברוב איטליה, אך היחסים עם צרפת נותרו ללא דרמות משמעותיות.
פרוביניציות וחלוקות מנהליות > התרחבות טריטוריאלית

במחצית המאה ה-15 צרפת הייתה קטנה יותר משהיא כיום, ופרוביניציות גבוליות רבות (כגון רוסיון, סרדאן(אנ'), קונפלן(אנ'), ואייספיר(אנ'), קפסיר(אנ'), קאלה, ברן(אנ'), נווארה(אנ'), רוזנות פואה(אנ'), רוזנות פלנדריה, ארטואה, דוכסות לורן, אלזס, שלוש הבישופויות, פראנש-קונטה, סבויה, בראס(אנ'), בוגה(אנ'), ז'קס(אנ'), ניס, פרובאנס, דופינה וברטאן) היו אוטונומיות או השתייכו לאימפריה הרומית הקדושה, לכתר אראגון או לממלכת נווארה; כמו כן, היו מובלעות זרות כמו קונטה ונסן.
בנוסף, פרובינציות מסוימות בתוך צרפת היו לכאורה נחלתן האישית של משפחות אצולה. בפרט, בורבונה(אנ'), פורז (אנ')ואוברן היו בשליטת בית בורבון עד שהן שולבו בכוח בתחום המלכותי בשנת 1527 לאחר נפילתו של שארל השלישי, דוכס בורבון.
מן המחצית המאוחרת של המאה ה-15 ועד המחצית המאוחרת של המאה ה-17, ושוב בשנות ה-60 של המאה ה-18, התרחבה הטריטוריה הצרפתית במידה רבה ונעשה ניסיון לשלב טוב יותר את הפרובינציות כחלק שלם של הממשל.
פרוביניציות וחלוקות מנהליות > התרחבות טריטוריאלית > רכישות צרפתיות בין השנים 1461–1768

תחת לואי האחד-עשר – פרובאנס (1482), דופינה (1461, תחת שליטה צרפתית מאז 1349)
תחת לואי השנים-עשר – דוכסות מילאנו (1500, אבדה ב-1521), ממלכת נאפולי (1500, אבדה ב-1504)
תחת פרנסואה הראשון – ברטאן (1532)
תחת אנרי השני – בפועל שלוש הבישופויות (מץ, טול, ורדן) (1552), קאלה (1559)
תחת אנרי הרביעי – רוזנות פואה (1607)
תחת לואי השלושה-עשר – ברן ונווארה (1620, תחת שליטה צרפתית מאז 1589 כחלק מנחלתו של אנרי הרביעי)
תחת לואי הארבעה-עשר
הסכם וסטפליה (1648) – ערי הדקאפול באלזס ושלושת הבישופויות באופן חוקי
הסכם הפירנאים (1659) – ארטואה, קטלוניה הצפונית(אנ') (רוסיון, סרדאן)
הסכם ניימכן (1678–1679) – פראנש-קונטה, רוזנות פלנדריה
הסכם רייסוויק (1697) – אלזס ושטרסבורג
תחת לואי החמישה-עשר – דוכסות לורן (1766), קורסיקה (1768)
כספי המדינה

הרצון לייעל את גביית המיסים היה אחת הסיבות העיקריות למרכזיות המנהלית והמלכותית בצרפת במהלך התקופה המודרנית המוקדמת. מס הקרקע(אנ') הפך למקור הכנסה מרכזי למלוכה. פטורים מתשלום כללו אנשי כמורה ואצולה (למעט קרקעות לא-אציליות שהוחזקו ב־pays d'état (בצרפתית), ראו בהמשך), פקידי הכתר, אנשי צבא, שופטים, פרופסורים באוניברסיטה וסטודנטים, וכן ערים מסוימות (בצרפתית: villes franches, בתרגום חופשי: "ערים חופשיות") כמו פריז.
הפרובינציות התחלקו לשלושה סוגים:
ב־pays d'état (בתרגום חופשי:"ארץ המדינות", כלומר "פרובינציות בעלות אספות פרובינציאליות"), כגון ברטאן, לנגדוק, בורגון, אוברן(אנ'), ברן(אנ'), דופינה, פרובאנס וחלקים מגסקוניה כמו ביגור(אנ'), קומינג' (אנ') וארבעת העמקים(אנ') — היו פרובינציות שנרכשו לא מכבר ושמרו על אוטונומיה מקומית מסוימת בענייני מיסוי וניהול כספים— הוערך המס על ידי אספה מקומית (המייצגת את שלושת המעמדות), והמס היה לרוב "ריאלי", וניהלה משא ומתן על גובה המיסים עם נציגי המלך וחילקה אותם בין האזורים השונים. לכן הוטל על קרקעות לא-אציליות (אצילים שהחזיקו בקרקעות כאלה חויבו לשלם עליהן מס).
ב־pays d'élection (בתרגום חופשי: "ארץ הבחירה", הנחלות הוותיקות ביותר שהיו תחת כתר צרפת; חלק מהפרובינציות החזיקו בעבר באוטונומיה הדומה לזו של pays d'état, אך איבדו אותה עקב רפורמות מלכותיות) הופקדה הערכת המס וגבייתו בידי פקידים פקידים שנבחרו על ידי המלך (לפחות בתחילה, אם כי בהמשך המשרות הפכו לתפקידים שנרכשו בכסף). במסגרת זו, המס היה בדרך כלל "אישי" ולכן הוטל על יחידים לא-אציליים. נחשב לשטח בשליטה ישירה של הכתר הצרפתי ולרוב לא נהנה מאוטונומיה פיננסית
ב־pays d'imposition (בתרגום חופשי: "ארץ ההטלה") היו לרוב שטחים שנוספו לצרפת מאוחר יותר, ולכן השליטה בהם הייתה ריכוזית יותר, (הם דומים במידה מסוימת ל־pays d'état ולעיתים מסווגים יחד איתם), באזור זה המיסים נקבעו ישירות על ידי המדינה ללא משא ומתן עם נציגים מקומיים. גביית המס הייתה בפיקוח האינטנדנט המלכותי.
כספי המדינה > היסטוריית המיסוי

חלוקות המיסוי השתנו פעמים רבות מאז המאה ה־14. לפני המאה ה־14, הפיקוח על גביית המיסים המלכותיים נעשה בדרך כלל בידי הבייליף(אנ') (היה נציג מנהלי של המלך, תפקידו של הבייליף היה אכיפת הצדק, פיקוח על המנהל המקומי, וניהול הכספים האזוריים בתחום שיפוטו) והסנשאלים (אנ') (היה פקיד מלכותי הממונה על מערכת המשפט והניהול של פרובינציות דרומיות שנקראו סנשליות) בתחומי סמכותם. רפורמות במאות ה־14 וה־15 הובילו לכך שניהול הכספים המלכותי בצרפת הופקד בידי שני גופים כלכליים שפעלו במשותף: ארבעה גנרלי הכספים או הממונים על הכספים(צר'), שהיו אחראים על גביית מיסים (כמו מס הקעקע, aids [מס עקיף שהוטל על מוצרי צריכה ובפרט על יין] וכדומה) באמצעות גובי מס, וארבעת הגזברים של צרפת(צר') שהיו מופקדים על הכנסות מנכסי הכתר (ה־"התחום המלכותי"(אנ')).
יחד, כונו אנשי שני הגופים הללו "אדוני הכספים" (בצרפתית:Messieurs des finances). ארבעת החברים בכל גוף חולקו על פי אזורים גאוגרפיים (למרות שהמונח "généralité"(אנ') מופיע רק בסוף המאה ה־15. מדובר על מחוז מנהלי ומיסוי בצרפת תחת המשטר הישן). האזורים נקראו לנגדואיל(אנ')(ככל הנראה הכוונה לאזור בצפון צרפת, שבו דיברו בצרפתית תקנית ושפות דומות לה), לנגדוק (אשר היה בדרום צרפת), אוטר-סן-ואה-יון (Outre-Seine-and-Yonne) ונורמנדי (נוסף ב־1449, בעוד השלושה הקודמים מוקדם יותר), כשמנהלי אזור לנגדואיל נהנו בדרך כלל מיוקרה טקסית. עד 1484 עלה מספר האזורים לשש.
במאה ה־16, מלכי צרפת, בניסיון להדק את הפיקוח הישיר על הכספים המלכותיים ולעקוף את המנגנון הכפול שהואשם בפיקוח לקוי, ביצעו רפורמות מנהליות רבות, ובהן ארגון מחדש של מינהל הכספים והגדלת מספר האזורים. בשנת 1542 חולקה צרפת ל־16 אזורים גאוגרפיים. מספרן עלה ל־21 בסוף המאה ה־16 והגיע ל־36 בזמן המהפכה הצרפתית; השתיים האחרונות נוספו ב־1784.
ניהול האזורים בתקופת הרנסאנס עבר רפורמות שונות. בשנת 1577 הקים אנרי השלישי חמישה גזברים בכל אזור גאוגרפי, ויחד הם יצרו "לשכת כספים"(צר'). במאה ה־17 הפיקוח על האזורים הועבר לידי האינטנדנטים, שהיו אחראים על הכספים, המשפט והמשטרה, עד שהמונחים אזור גאוגרפי (הכוונה פה ל-généralité) והאינטנדנטים (הכוונה ל-intendance) נעשו כמעט נרדפים.
עד סוף המאה ה־17 נקראו גובי המס receveurs. בשנת 1680 הוקם משטר ה־פרם ז'נרל, שפעל כמערך מכס ומס עקיף בזיכיון, ובמסגרתו רכשו פרטים את הזכות לגבות את מס הקרקע בשם המלך באמצעות חוזים לתקופות של שש שנים (חלק מהמיסים, כמו ה־aides ומס המלח, הוגדרו במתכונת כזו כבר מ־1604). גובי המס העיקריים במערכת זו כונו פרמייֶה ז'נרוֹ (בצרפתית: fermiers généraux, בתרגום חופשי: "חקלאים-כלליים").
מס הקרקע היה רק אחד מבין מיסים רבים. היו גם ה־taillon(אנ') (מס למטרות צבא), מס המלח הארצי, מכסים ארציים (ה־aides) על מוצרים שונים (יין, בירה, שמן ומוצרים אחרים), מכסים מקומיים על מוצרים ייחודיים (ה־douane) או על מוצרים שנכנסו לעיר (ה־octroi) או נמכרו בירידים, וכן מיסים מקומיים נוספים. לבסוף, הכנסייה נהנתה ממס חובה או מעשר כספים.
לואי ה־14 יצר כמה מערכות מיסוי נוספות, בהן מס גולגולת, שהחלה ב־1695 וחלה על כל אדם, כולל אצילים וכמורה (אם כי ניתן היה לרכוש פטור בסכום חד־פעמי גדול), וכן מס "העשירי" (בצרפתית: "dixième"בדומה למעשר כספים) (בין 1710–1717, ושוב מ־1733), שהוטל כדי לממן את הצבא והיווה מס אמיתי על הכנסה ועל ערך הנכסים. בשנת 1749, בימי לואי ה־15, נכנס לתוקף מס חדש המבוסס על "העשירי", מס "העשרים" (בצרפתית: vingtième(אנ') שהיווה 5% מסך ההכנסה ומכאן שמו 1/20), שנועד לצמצם את הגירעון המלכותי ונשאר בתוקף עד סוף המשטר הישן.
כספי המדינה > היסטוריית המיסוי > תשלומים בעד החזקת משרות מדינה

מקור מרכזי נוסף למימון המדינה היה גביית תשלומים בעבור משרות מדינה (כמו רוב חברי הפרלמנטים, מגיסטראט [המונח מתייחס במערכות ממשל ומשפט שונות לקצין אזרחי האחראי על אכיפת החוק וניהול ענייני משפט ומינהל. דומה לשופט](אנ'), "אדון הבקשות"[היו יועצים משפטיים של המלך, שטיפלו בבקשות ופניות פרטיות למלך בענייני צדק ומינהל](אנ') ופקידי כספים). חלק ניכר מהתשלומים היה גבוה מאוד, אך חלק מהמשרות הקנו מעמד אצולה ויכלו להוות יתרון כלכלי. השימוש במשרות כמקור רווח הפך לנוהג מקובל כבר במאה ה־12 וה־13. חוק משנת 1467 הפך משרות אלו לבלתי הפיכות אלא במקרה של מוות, התפטרות או שלילה מן המחזיק בתואר, ומרגע שנרכשו המשרות, הן נטו להפוך למשרות תורשתיות שעברו בתוך המשפחה, בתמורה לתשלום בעבור העברת התואר.
במאמץ להגדיל את ההכנסות, פנתה המדינה לא פעם ליצירת משרות חדשות. לפני שהדבר נאסר בשנת 1521, ניתן היה להשאיר את תאריך תחילת העברת התואר לא מוגדר. בשנת 1534, כלל שאומץ מתוך מנהגי הכנסייה ביטל את זכות היורש אם מחזיק המשרה הקודם נפטר בתוך ארבעים ימים ממועד ההעברה, ואז המשרה חזרה לרשות המדינה. עם זאת, תשלום חדש בשם "ירושת תפקיד בתנאים מועדפים" (בצרפתית: survivance jouissante) הגן מפני כלל זה. בשנת 1604 יצר סולי(אנ') מס חדש, ה"מס שנתי"(אנ') בשיעור של אחד חלקי שישים מערך המשרה הרשמי, שאיפשר לבעל התואר להימנע מכלל הארבעים יום. ה"מס שנתי" והתופעה של "ונאליות"(אנ')(מכירת) המשרות הפכו לנקודות מחלוקת מרכזיות במרד הפרלמנטרי של שנות ה־1640, הנקרא "הפרונד".
המדינה דרשה גם "מתנה חופשית" (free gift), שהכנסייה גבתה מבעלי משרות כנסייתיות באמצעות מיסים שנקראו ה־décime(צר') (בערך אחד חלקי עשרים מערך המשרה הרשמי, נקבע בימי פרנסואה הראשון).
כספי המדינה התבססו במידה רבה גם על הלוואות פרטיות (ממשפחות הבנקאות הגדולות באירופה) וציבוריות. המקור הציבורי החשוב ביותר להלוואות היה מערכת ה־rentes sur l'Hôtel de Ville של פריז – מעין מערכת איגרות חוב ממשלתיות שהציעה למשקיעים ריבית שנתית. המערכת נכנסה לשימוש לראשונה בשנת 1522 בתקופתו של פרנסואה הראשון.
עד שנת 1661 עמד בראש המערכת הפיננסית של צרפת לרוב המפקח העליון על האוצר הצרפתי (שר האוצר הצרפתי)(אנ'). באותה שנה הודח המפקח הכללי ניקולא פוקה מהתפקיד, והוחלף בתפקיד חלש יותר שנקרא המפקח הכללי על הכספים(אנ').
משפט > בתי משפט נמוכים

מערכת המשפט באדמות סניוריאליות – כולל אדמות שהחזיקה הכנסייה או כאלו השוכנות בתוך הערים – בדרך כלל הייתה תחת פיקוח הסניור או פקידים הממונים מטעמו. במאה ה־15 הועבר חלק ניכר מתחומי השיפוט של הסניור אל בתי המשפט הנקראים בייליאז'ים(צר') (בצרפתית: bailli) או סנשוסה(אנ'), (בצרפתית: sénéchaussées, יחידות משפטיות ומנהליות ששימשו בתי משפט מחוזיים, עם סמכות משפטית רחבה יותר מזו של הסניור המקומי) ואל הפרזידיאו(אנ') (בצרפתית: présidiaux, בתי משפט גבוהים יותר שהיו אחראים על ערעורים ועל פיקוח משפטי, והם אלו שנתנו אישור להטלת עונש מוות), כך שהסניור נותר בעיקר עם עניינים הקשורים לחובות ולמיסים סניוריאליים, ועניינים קטנים של משפט מקומי. רק סניורים שהחזיקו בסמכות "צדק גבוה"(צר') (הצדק הסניוריאלי חולק ל"צדק גבוה" (High), "בינוני" (Middle) ו"נמוך" (Low)) יכלו להטיל עונש מוות, וגם זאת רק בהסכמת ה-פרזידיאו.
פשעים של עריקה, שוד דרכים וקיבוץ נדבות (המכונים cas prévôtaux) היו כפופים לפיקוחו של ה־prévôt(אנ') des maréchaux(צר'), אשר ביצע דין צדק מהיר ובלתי־משוחד. בשנת 1670, עברו תחומי אחריות אלה לפיקוחם של ה-פרזידיאו .
המערכת המשפטית הלאומית הורכבה מטריבונלים שנקראו בייליאז'ים בצרפת הצפונית ו־סנשוסה בצרפת הדרומית. מספרם של בתי משפט אלו עמד על כ־90 במאה ה־16, ועלה הרבה יותר עד סוף המאה ה־18. בראשם עמד לוטננט ג'נרל, והם חולקו לתת־יחידות שונות:
פרבוטה (Prévôté) בפיקוח פרבו (אנ') (Prévôt; פקיד בכיר עם סמכויות משפטיות);
(כפי שהיה בנורמנדי) תחומי השיפוט(צר') (Vicomtés) בפיקוח של ויקונט, תפקיד שיכול היה להיות מאויש על ידי לא-אצילים;
(בחלקים של צפון צרפת) קסטלנות (Châtellenies) בפיקוח של קסטלן (אנ') (Châtelain; בעל טירה), גם תפקיד שיכול היה להיות מאויש על ידי לא-אצילים;
(בדרום) תחומי השיפוט (Vigueries או Baylies) בפיקוח של ויגייה (Viguier; מגיסטראט אחראי על "ויגריה", מקביל לתקפיד "פרבו") או בייל (Bayle; תפקיד דומה לבאיי).
במטרה לצמצם את העומס על בתי הדין הנקראים פרלמנט (parlements), הוענקו לחלק מה־בייליאז'ים סמכויות מורחבות על ידי אנרי השני מצרפת, והם כונו פרזידיאו.
ה־פרבוטות (Prévôts) או מקביליהם היו שופטי דרג ראשון עבור מי שאינם אצילים וכן עבור אנשי כמורה. בתפקידם השיפוטי, ישבו לבדם אך נדרשו להתייעץ עם עורכי דין מסוימים, הנקראים avocats או תובעים, אותם בחרו בעצמם. במינוח המקצועי, עורכי דין אלה "זומנו למועצתם" (summoned to their council). ערעורים על פסיקותיהם הגיעו ל־בייליאז'ים, שהיו גם בעלי סמכות שיפוט בדרג ראשון על תביעות שהוגשו נגד אצילים. ל־בייליאז'ים ו־פרזידיאו הייתה גם סמכות שיפוט ראשונית על פשעים מסוימים המכונים cas royaux (משפטים בסמכות המלך), שבעבר היו בסמכות הסניורים המקומיים: חילול הקודש (sacrilege), פגיעה במלך או במלכות (lèse-majesté), חטיפה, אונס, כפירה, זיוף מטבע, הסתה, מרד ונשיאת נשק בלתי־חוקית. ערעורים על החלטות ה־בייליאז' הוגשו לפרלמנטים האזוריים.
בית הדין המלכותי החשוב ביותר היה ה־פרבוטה ובית המשפט הפרזידיאלי של פריז, השאטלה (Châtelet), שהיה נתון לפיקוחו של ה־פרבו של פריז, של סגניו בתחום האזרחי והפלילי, ושל פקיד מלכותי האחראי על שמירת הסדר הציבורי בבירה – הלוטנט ג'נרל של משטרת פריז.