stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומא (כדורגל)
היסטוריה > המילניום החדש

בתחילת שנות ה-2000 חזרה רומא למרכז הבמה, כשבעונת 2000/2001 הצליחה לזכות בתואר האליפות השלישי בתולדותיה, כשניצחה במחזור האחרון את פארמה 3-1 וסיימה 2 נקודות יותר מהסגנית, יובנטוס. שחקן משמעותי ובולט בעונה זו היה הקפטן פרנצ'סקו טוטי שמעתה הפך לאחד השחקנים הכי משמעותיים בתולדות המועדון הרומאי, כשלצידו כיכבו קאפו, אלדאיר, גבריאל בטיסטוטה ווינצ'נצו מונטלה.
בעונת 2001/2002 הקבוצה הייתה קרובה להגן על התואר, אבל סיימה במקום השני, נקודה אחת אחרי יובנטוס. זו הייתה ההתחלה של סדרת עונות בה רומא סיימה באופן קבוע כסגנית האלופה, וגם לתואר ה"קופה איטליה". בעונת 2002/2003 הפסידה רומא בגמר ה"קופה איטליה" למילאן 2–4, ובעונת 2003/2004 סיימה הקבוצה כסגנית אלופה למילאן במסגרת הליגה. בינתיים, בנובמבר 2003, הוזרמו למועדון 37.5 מיליון יורו על ידי חברת "רומא 2000" על מנת לכסות את הפסדי המועדון מהעונה החולפת, כמו גם סכום של 44.57 מיליון יורו ביוני 2004. בתחילת העונה העוקבת חיזקה רומא את הסגל בשחקנים יקרים בדוגמת וולטר סמואל תמורת 25 מיליון יורו ואמרסון תמורת 28 מיליון יורו, אולם הקבוצה סיימה רק במקום השמיני בליגה, אחד המקומות הגרועים בעשרות השנים האחרונות.
ב-9 ביולי 2006, היו שחקני המועדון פרנצ'סקו טוטי, דניאלה דה רוסי, וסימונה פרוטה חלק מסגל נבחרת איטליה שניצחה בגמר מונדיאל 2006 את נבחרת צרפת החזקה וזכתה בתואר אלופת העולם. כמו כן בשנה זו התגלתה פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' שלרומא לא היה חלק בה, אבל הושפעה מכך שיריבותיה הישירות לתואר הוענשו והורדו לליגות נמוכות. על כן בעונת 2005/2006 חזרה הקבוצה לקדמת הבמה שהתחרה על תואר האליפות אבל סיימה רק כסגנית לאינטר. כמו כן, הפסיד המועדון בקרב על תואר ה"קופה איטליה" בגמר, גם הוא לאינטר. בשתי העונות העוקבות, 2006/2007 ו-2007/2008, סיימה רומא כסגנית האלופה פעמיים נוספות, מה שהפך עשור זה לעשור המוצלח ביותר שלה אי פעם. במפעל ליגת האלופות בעונות אלו הודח המועדון רק בשלב רבע הגמר המתקדם יחסית. למרות התחלה גרועה, בעונת 2008/2009 הצליחה הקבוצה להקדים את צ'לסי וסיימה במקום הראשון בבית האירופי לראשונה בתולדותיה, ולהגיע לשלב הנוקאאוט בשמינית הגמר, שם הודחה על ידי ארסנל בבעיטות עונשין. לאחר עונת 2009/2010 המאכזבת, סיים קלאודיו ראניירי את תפקידו כמאמן הקבוצה, והוחלף על ידי לוצ'אנו ספאלטי. בזמן ההחלפה היה המועדון בתחתית הטבלה בליגה, ולאחר מספר משחקים נחלה הקבוצה הצלחה מסחררת עם רצף של 24 משחקים ללא הפסד כולל ניצחון זכור על היריבה לאציו 2-1, לאחר פיגור 0–1. הג'ילארוסי כבר הובילו את טבלת הליגה בנקודה אחת, אבל הפסד לסמפדוריה בסוף העונה גרם לקבוצה להפסיד את תואר האליפות, שסיימה כסגנית גם בליגה וגם ב"קופה איטליה" לאינטר פעם נוספת. שנים אלו סגרו עשור מוצלח יחסית מבחינת רומא שהצליחה לזכות בתואר האליפות, 2 תוארי גביע איטלקי, 2 תוארי סופר-קופה איטליאנה, וסיימה כסגנית אלופה לא פחות משש פעמים. בנוסף, במסגרת האירופית הצליחה להגיע לרבע גמר ליגת האלופות פעמיים, לראשונה מאז 1984.
היסטוריה > תקופת מוריניו ותואר אירופי ראשון

ב-4 במאי 2021 מונה זוז'ה מוריניו הפורטוגלי לאימון הקבוצה.
מוריניו הוביל את רומא לתואר אירופי ראשון אחרי 61 שנה (התואר הקודם היה גביע ערי הירידים בשנת 1961) לאחר זכייה בקונפרנס ליג. רומא גברה במשחק הגמר 1-0 על פיינורד הודות לשער של ניקולו זניולו. עוד קודם לכן, בשלב הבתים, הובסה רומא 1-6 על ידי בודה/גלימט הנורווגית. הייתה זו התבוסה הגבוהה ביותר של רומא מחוץ לליגת האלופות. בשמינית הגמר הדיחה רומא את ויטסה ארנהם, ברבע הגמר את בודה/גלימט ובחצי הגמר את לסטר סיטי. בליגה סיימה רומא במקום השישי.
אוהדים ויריבויות

האולטראס (הגרעין הקשה) של אוהדי רומא מתרכז ביציע הדרומי (Curva Sud) של הסטאדיו אולימפיקו.
בתחילת כל משחק מנוגן המנון הקבוצה "Roma Roma Roma", אשר נכתב ומבוצע על ידי אנטונלו ונדיטי, ובסיום כל משחק שבו רומא מנצחת מנוגן השיר "Grazie Roma" - 'תודה רומא', שנכתב גם כן על ידי הזמר.
לקבוצה אוהדים רבים בעיר רומא (בה הם מהווים את הרוב) ומחוצה לה. לאוהדי רומא יריבות מתוחה עם אוהדי אס אס לאציו, כאשר שתי הקבוצות משחקות אחת נגד השנייה בדרבי הרומאי הידוע בשנאה והטמפרמנט שלו.
הדרבי מאופיין לעיתים תכופות באלימות וקטטות בין מחנות האוהדים: בשנת 1979 נהרג אוהד קבוצת לאציו מזיקוק שנורה מיציע אוהדי רומא. בעונת 2003 אירוע חסר תקדים קרה כאשר ה"אולטראס" של א. ס. רומא גרמו לעצירת המשחק ודחייתו לאחר שהופצו שמועות כוזבות על כך שילד נהרג על ידי המשטרה זמן קצר לפני המשחק. בתקרית מפורסמת נוספת שאירעה בסוף משחק הדרבי בינואר 2005, שחקן לאציו פאולו די קאניו הצדיע לעבר אוהדי רומא במועל יד.
מבחינה ספורטיבית לרומא יריבות נוספת עם נאפולי, ולמפגשים ביניהם קוראים "דרבי דל סול" (Derby del Sole באיטלקית, בתרגום: "דרבי השמש"), כאשר הן שתי הקבוצות שנחשבות לאהודות ביותר מחוץ לצפון איטליה (כשרומא מייצגת את מרכז איטליה, ונאפולי את דרום איטליה).
אצטדיון

הקבוצה החלה את דרכה באצטדיון מוטובלודרומו אפיו בשנים 1927–1928. לאחר מכן עברה לשחק באצטדיון קאמפו טסטאקיו עד תחילת שנות ה-40. משנת 1940 שיחקה רומא באצטדיון נאציונלה PNF עד 1953. אחרי הריסת האצטדיון עברה לשחק בסטאדיו אולימפיקו ואצטדיון פלמיניו (שנבנה עבור אולימפיאדת רומא 1960 למשחקי הכדורגל וכיום הוא אצטדיון רוגבי). ב-2014, החליטה הקבוצה לעזוב את האולימפיקו הוותיק ולעבור לאצטדיון שעתיד להחנך ב-2027 בדרום מערב העיר (אצטדיון דלה רומא) שיכיל 52,500 מקומות ישיבה, ולא יכיל מסלול אתלטיקה בניגוד לסטאדיו אולימפיקו, דבר שיקרב את הקהל למגרש.
שחקנים מפורסמים

איטליה רודולפו וולק
שוודיה גונאר נורדאהל
ארגנטינה פדרו מנפרדיני
איטליה פאולו קונטי
איטליה ג'אנקרלו דה סיסטי
איטליה ברונו קונטי
איטליה ג'וזפה ג'אניני
איטליה פרנקו טנקרדי
איטליה רוברטו פרוצו
איטליה קרלו אנצ'לוטי
ברזיל פלקאו
פולין זביגנייב בונייק
גרמניה רודי פלר
ברזיל אלדאיר
איטליה פרנצ'סקו טוטי
ארגנטינה אבל באלבו
איטליה מרקו דל וקיו
איטליה דמיאנו טומאסי
ברזיל קאפו
צרפת ונסן קנדלה
איטליה וינצ'נזו מונטלה
ארגנטינה גבריאל באטיסטוטה
צרפת ז'ונתן זבינה
ברזיל אמרסון
ארגנטינה וולטר סמואל
איטליה אנטוניו קסאנו
איטליה דניאלה דה רוסי
איטליה כריסטיאן פאנוצ'י
צרפת אוליביה דאקור
רומניה כריסטיאן קיבו
ברזיל מאנסיני
איטליה אלברטו אקווילני
איטליה סימונה פרוטה
צרפת פיליפ מקסס
ברזיל רודריגו טאדיי
ברזיל דוני
צ'ילה דויד פיסארו
מצרים מוחמד סלאח
איטליה מקס טונטו
איטליה מרקו קאסטי
מונטנגרו מירקו ווצ'יניץ'
ברזיל חואן
ברזיל סיסיניו
נורווגיה ג'ון ארנה ריסה
ארגנטינה ניקולס בורדיסו
איטליה לוקה טוני
בוסניה והרצגובינה מיראלם פיאניץ'
בלגיה ראג'ה ניינגולן
הולנד קווין סטרוטמן
יוון קוסטאס מנולאס
איטליה אאוזביו די פרנצ'סקו
בוסניה והרצגובינה אדין דז'קו
איטליה אלסנדרו פלורנצי
אנגליה כריס סמולינג
תארים

אליפות איטליה (3):
זכייה: 1941/1942, 1982/1983, 2000/2001
קופה איטליה (9):
זכייה: 1963/1964, 1968/1969, 1979/1980, 1980/1981, 1983/1984, 1985/1986, 1990/1991, 2006/2007, 2007/2008
סופר קאפ איטלקי (2):
זכייה: 2001, 2007
גביע ערי הירידים (1):
זכייה: 1960/1961
הקונפרנס ליג (1):
זכייה: 2021/2022
ליגת האלופות:
סגנות: 1983/1984
ראו גם

לוגו המועדון מ-1979 ועד 1997
לוגו המועדון מ-1997 עד 2013
פרנצ'סקו טוטי,  שיאן ההופעות ומלך השערים של רומא בכל הזמנים
יציע הCurva Sud המאכלס את הגרעין הקשה שבאוהדי רומא, בשנת ה"סקודטו" של 2001
Achtung, die Kurve!

|  כללי |
| --- | --- |
 תאריך הוצאה:  1993
 סוגה:  זירת קרב מרובת משתתפים
 פיתוח:  Filip Oščádal Kamil Doležal
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק מחשב מרובה משתתפים 
 פלטפורמות:  DOS 
 
Achtung, die Kurve!, הידוע גם בשם Curve Fever או Achtung, הוא משחק נחשים חופשי מרובה משתתפים עבור MS-DOS. המשחק תומך בשניים עד שמונה שחקנים בו זמנית. המשחק הוא גרסה של המשחק הצ'כי "Červi" ("תולעים") משנת 1993, השונה בכך שבקווים של הנחשים יש כעת חורים. המחברים של המשחק הם Filip Oščádal (ידוע גם בשם פרד ברוקר) ו-Kamil Doležal מצ'כיה שיצרו את המשחק הזה עבור Commodore Amiga. המשחק נכתב עבור המעבד Motorola 68000.
במהלך השנים נכתבו גרסאות שונות למשחק, חלקן למשחק על מחשב בודד (כגון pune ו-Zatacka), וחלקן מאפשרות משחק ברשת (כגון Curve Fever ו-Curve Fever Pro).
ישנן גם גרסאות קוד חופשי למשחק (כגון "achtungkurve.com" ו-"achtungkurve.net").
מהלך המשחק

כל שחקן מתחיל ככנחש באורך נקודה במקום אקראי על המסך, נע במהירות קבועה, ומשאיר שובל במסלול בו הנחש שלו זחל. כל שחקן שולט על הנחש שלו על ידי שני כפתורים בלבד כדי לפנות שמאלה או ימינה. מהירות הפנייה מוגבלת כך שלא ייתכנו פניות חדות.
כאשר שחקן מתנגש בשובל כלשהו של או בגבול מגרש המשחקים, השחקן מפסיד, והקו שהשאיר על המסך נשאר עד סוף המשחק. המשחק מסתיים כאשר כל השחקנים מלבד אחד התנגשו.
טורנירים

בקיץ 2004 באוטרכט, הולנד, התקיים טורניר Achtung הראשון. הטורניר היה להצלחה גדולה וסלל את הדרך לטורנירים נוספים.
באוקטובר 2007, התקיים טורניר שני בג'קרטה, אינדונזיה, מול קהל של כ-400 איש.
בשנת 2012, התקיים טורניר עולמי של המשחק שבו יכלו שחקנים להשתתף באופן מקוון.
הערות שוליים

↑  "Official history of Curve Fever | Hidden Monster Games". אורכב מ-המקור ב-2021-01-07. נבדק ב-2022-03-25.
↑  Zataka (אורכב 09.05.2017 בארכיון Wayback Machine) on sourceforge.net
↑  achtungkurve.com
↑  "simenheg/zatackax". GitHub. נבדק ב-13 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  achtungkurve.net
↑  "achtung die kurve 2". John Rush Art. נבדק ב-5 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Paumgarten, Mathias; Strauß, David. "Achtung die Kurve". STRAVID · Robuste Softwareentwicklung aus Salzburg. נבדק ב-5 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Maikkon wins the first worldwide tournament! | Achtung, die Kurve!". אורכב מ-המקור ב-2012-01-26. נבדק ב-2012-01-17.
יקי יושע

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1951 (בן 73) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1972
 עיסוק:  במאי ותסריטאי
 האתר של יקי יושע
 פרופיל ב-IMDb
 
יקי (יעקב) יוֹשָע (נולד ב-17 באפריל 1951) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, שזכה להכרה בינלאומית. בישראל עוררו סרטיו לא פעם מחלוקות ציבוריות.
ביוגרפיה

יקי יושע נולד בתל אביב בשנת 1951. בנעוריו היה חבר בלהקת קצב בשם "המפלצות", ביחד עם אודי קדישזון שהיה סולן הלהקה. הלהקה הופיעה במועדונים על ציר רחוב המסגר בתל אביב - מועדון "קליפסו" ברמלה. יחד עם חברו ללהקה ינקול גולדווסר, החל יושע לעסוק בקולנוע, והשניים יצרו כמה סרטים עצמאיים קצרים: "שלום ו..." (1968), סרט קצר באורך 15 דקות; "הסוף" (1969), סרט קצר באורך 20 דקות (עם השיר "THE END" של להקת "הדלתות" כשיר הנושא); וסרט בשם "הרוצחים" על פי סיפור של ארנסט המינגוויי.
ביוגרפיה > שנות ה-70

בשנת 1972, בעודו בן 21, ביים יושע (בסיוע המפיק אורגד ורדימון) את "שלום, תפילת הדרך", סרטו הראשון באורך מלא שעסק בלבטים ומצוקות הנעורים בישראל של לפני מלחמת יום כיפור. הסרט הופק באופן עצמאי, כאשר מרבית המשתתפים ואנשי הצוות היו חבריו הקרובים. יושע אף כתב את התסריט ואת פסקול הסרט, ואף גילם את שלום, הדמות הראשית בסרט, ורעייתו דורית שהייתה נערת התסריט והמפיקה, גילמה גם את חברתו בסרט. בשל אילוצי תקציב, צולם הסרט בפרק זמן של למעלה משנה, והעריכה נמשכה פרק זמן דומה. לבסוף נתקבל "סרט ההיפים הראשון ואולי גם האחרון שנעשה בארץ" (לילי יודינסקי, "מעריב"). סרט זה נחשב לסרט הפוליטי הישראלי הראשון ואף הוגדר על ידי הביקורות כ"כמעט נבואי". בקופות לעומת זאת, היה הסרט, שהוקרן מיד לאחר מלחמת יום כיפור - כישלון מוחלט.
ב-1978 ביים את הסרט "סוסעץ", על פי ספרו של יורם קניוק, אשר נחשב עד היום לאחת מיצירות המופת של הקולנוע הישראלי. שמוליק קראוס, שגילם את הדמות הראשית, הלחין למילים של יענקל'ה רוטבליט את שיר הנושא שהושר על ידי אריק איינשטיין. "סוסעץ" היה הסרט הראשון שייצג את ישראל בפסטיבל הבמאים בפסטיבל הקולנוע בקאן. הסרט השתתף בפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים ובפסטיבל הסרטים באוקספורד גרף את הפרס המיוחד של השופטים ואת פרס השחקן הטוב ביותר (גדליה בסר). הסופר יורם קניוק, שהסרט מבוסס על ספרו, אמר בריאיון שאהב את הסרט שהיה עבורו הפתעה גדולה וכי הסרט דומה יותר לחוויות מהן ״שאב״ את הספר.
ביוגרפיה > שנות ה-80

ב-1981 יצא סרטו השלישי, "העיט", אשר עסק במפעלי הנצחת חללי צה"ל ועורר זעם רב בחברה הישראלית שראתה בסרט פגיעה באחד הערכים המקודשים לה ביותר. הסרט הוקרן בישראל בגרסה מצונזרת, ייצג את המדינה בפסטיבל קאן והוקרן בחו"ל בגרסתו המלאה.
ב-1982 ביים את הסרט "כביש ללא מוצא" עם ענת עצמון ויהורם גאון. התסריט נכתב בהשראת סיפור אמיתי על זונה שהשתתפה בסרט תיעודי על חייה תוך תקווה לשקמם. ברוס ספרינגסטין תרם שלושה שירים לפסקול הסרט, שהולחן ברובו על ידי יצחק קלפטר. כמו שני סרטיו הקודמים, גם "כביש ללא מוצא" ייצג את ישראל בפסטיבל קאן.
ב-1984 יצא הסרט "מכת שמש" - סרט נעורים על החופש הגדול האחרון - אחרי התיכון, לפני הגיוס לצה"ל. את "מכת שמש", שיר הנושא, כתבו שמוליק קראוס ויענקל'ה רוטבליט ושר יובל בנאי, ששיחק לצידה של ענת עצמון. שיר אחר בפסקול, "קור כלבים", מושר על ידי זמרת הרוק אנד רול והבלוז ליבי הארט.
באמצע שנות השמונים עבר יושע ללוס אנג'לס וניסה את מזלו בהוליווד, אך לא הצליח. ב-1992 ביים מותחן ארוטי "תגובה מינית", עם שאנון טוויד, שהופץ על ידי טריסטאר-קולומביה. הסרט שלא זכה להצלחה מסחרית, החזיר את יושע לישראל.
ביוגרפיה > שנות ה-90

ב-1995 כתב וביים יושע את סדרת הדרמה "המונה דופק", שעסקה בחייו ומצוקותיו של נהג מונית תל אביבי (עמוס לביא).
ב-1997 הוסיף לעבוד עם עמוס לביא בשני סרטי טלוויזיה: "שאכטה" ו"משחק חייו".
באותה שנה כתב יושע וביים את "קשר דם", סרט אפל על משולש אהבה מסוכן השואב את מקורותיו מהסיפור המקראי על יעקב, רחל ולאה.
שנה לאחר מכן ביים יושע את "שבזי", סרט באורך מלא, המבוסס על הסדרה "המונה דופק".
ב-1999 התלווה יקי יושע לנסיעות ליליות בניידות משטרה ותיעד את המרדפים, המעצרים והרגעים שביניהם. לילות אלו הפכו לסדרת טלוויזיה דוקומנטרית בשם "שוטרים".
ביוגרפיה > שנות ה-2000

ב-2000 תיעד את ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל ואת ההכנות אליו בסרטו "הר האושר". על הקריינות הופקד ליאם ניסן. במהלך הצילומים פגש יקי יושע את ניצב אליק רון, מפקד המחוז הצפוני של משטרת ישראל, שהיה לנושא סרטו התיעודי הבא "החשוד העיקרי" (2002).
בין השנים 2003–2005 ביים יושע ארבעה סרטים תיעודיים על חבורת נוצרים החיים על פי עיקרי האמונה של ראשוני תלמידיו של ישו מנצרת.
במרץ 2008 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספרו הראשון "עוד אני הולך". לדברי יושע: "עוד אני הולך' הוא האח הגדול של "שלום", ומציג את הצעירים המתחבטים במצב החברתי והפוליטי שהם חיים בו, כשהם מבוגרים בשנות דור. הסרט שילך בעקבות הספר, יתחקה אחר יפי הבלורית והתואר שבלוריתם כבר נשרה, שהתואר שלהם מפוקפק, ושהמקום שבו הם חיים – לא עלינו."
בסוף 2010 יצא סרטו "עוד אני הולך".
חיים אישיים

יקי נשוי למפיקה דורית יושע והשניים שיתפו פעולה ברבים מסרטיו. לזוג שתי בנות - נילי יושע, צלמת המתגוררת בארצות הברית; ושלי יושע, מנהלת תסריט.
הערות שוליים

↑  גלאי, יגאל. "תפרן בן 26 עשה סרט - עם כח-רצון״, ימים ולילות, מעריב, 7.2.1978, עמ׳ 24-25
↑  הדברים נאמרו בריאיון לעיתון "גלריה" מתאריך 09.08.07
↑  Dorit Yosha, IMDb (באנגלית אמריקאית)
↑  איתי עמוס, נילי יושע, באתר ספר הקולנוע הישראלי, ‏2015-06-29
↑  Shelly Yosha, IMDb (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307132205171  PLWABN: 9810641031505606  BnF: cb161902477 (data)  ISNI: 0000 0000 7732 686X  LCCN: no2008094600  SNAC: w63g244s  VIAF: 7205228   WorldCat (עם VIAF): 7205228
חיות פשע

| --- | --- |

 סוגה:  בידור, קומדיה
 יוצרים:  רועי עידן, יובל שגב 
 כותבים:  רועי עידן, יובל שגב 
 בימוי:  יובל שגב 
 שחקנים:  מאור כהן,  גל זייד, יובל שגב, רועי עידן
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  9 
 הפקה
 חברת הפקה:  ביפ ערוץ הצחוק, HOT
 אורך פרק:  25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ביפ, HOT
 תקופת שידור מקורית:  2007–2008
 
חיות פשע היא קומדיה ישראלית שיצרו הקומיקאי יובל שגב והתסריטאי רועי עידן, ששודרה בין השנים 2007 ל-2008 בערוץ ביפ. בסדרה ישנם קטעים מונפשים, קטעים בהם מופיעות בובות וכן קטעים בהם מופיעים שחקנים. את הסדרה כתבו שגב ועידן וביים יובל שגב. את קטעי האנימציה יצר רועי עידן.
במרכז הסדרה נמצא משה קקון, נרקומן שנעצר על ידי המשטרה עקב מעורבותו לכאורה בגנבת פצצה ביולוגית ממכון ויצמן עבור חזבאללה. קקון נאלץ לעבור חקירה על ידי רב פקד מוטי כץ. החוקר כץ הוא רפ"ק בדימוס ששוחרר מבית המשוגעים והוחזר למשטרה כדי לנהל את החקירה. כץ משתמש באמצעים לא קונבנציונליים בחקירה כדי להוציא מידע מקקון לגבי צמד הפושעים אבי העכבר ויגאל הנמר, שלטענת קקון עומדים מאחורי גנבת הפצצה. כל פרק מורכב מסצנות של חקירה ומפלשבקים של קקון המספר לכץ על חבריו העבריינים. בכל אחד מפרקי הסדרה (למעט הפרק הראשון והפרק האחרון) כץ משתמש בשיטת חקירה הקשורה למה שקקון מספר (כך למשל בפרק שבו אבי ויגאל עוסקים בסחר בסמים, כץ וקקון בולעים את התרופות הטיפוליות של כץ ונכנסים להזיות; בפרק שבו אבי ויגאל מתחזים לניצולי שואה, כץ לובש מדי חייל אס אס ומלביש את קקון במדי אסיר יהודי; בפרק שבו יגאל מתגלה כזמר מוכשר, כץ גורם לקקון "לזמר" והשניים שרים את מרבית השורות שלהם במהלך הפרק).
פרקי הסדרה

פרק 1 - פצצה ביולוגית נגנבת ממכון ויצמן עבור חזבאללה. משה קקון, אסיר לשעבר שבמסגרת שיקומו קיבל עבודה כאפסנאי במכון הוא החשוד המיידי. קקון נתפס בחדר בבית מלון בעודו צורך קוקאין, כאשר בחדר נמצאת מזוודה עם כסף, ונעצר על ידי משטרת ישראל. במקביל, רפ"ק בדימוס מוטי כץ משתחרר מהמרכז לבריאות הנפש גהה על מנת לנהל את חקירתו של קקון. קקון טוען כי אין לו קשר לגנבת הפצצה ומסביר כי אבי העכבר ויגאל הנמר הם שעומדים מאחורי המעשה. קקון ישב עם אבי באותו תא בכלא איילון והכיר את יגאל דרך אבי. שחקן אורח: עידו תדמור.
פרק 2 - אבי ויגאל מפונים מדירתם לאחר שלא שילמו שכר דירה. השניים מבקשים לגור אצל קקון שמסכים, אך מתחרט על כך במהרה ומגרש אותם מדירתו. השניים עוברים לגור בהתנחלות ביהודה ושומרון ולאחר שמגורשים גם משם, תובעים ממדינת ישראל פיצוי כספי (פינוי-פיצוי, בדומה למפוני גוש קטיף) ומקבלים זאת. שחקן אורח: יוסף סוויד.
פרק 3 - אבי ויגאל מנסים להפוך לסוחרי סמים, בעוד שכץ וקקון מתחילים לסבול מהזיות לאחר שנטלו מהתרופות הטיפוליות של כץ. שחקן אורח: רועי לוי.
פרק 4 - אבי ויגאל שומרים על דירתה של שכנתם ניצולת השואה, ומחליטים לנצל את ההזדמנות ולהתחזות לניצולי שואה, ובכך לקבל כספי פיצויים מגרמניה. לבסוף, מסתבכים השניים עם מס הכנסה לאחר שלא מצהירים על קבלת הכספים. בינתיים, כץ מתלבש כחייל אס אס ומלביש את קקון במדי אסיר יהודי. שחקנית אורחת: דליה פרידלנד.
פרק 5 - על מנת לגרום לקקון לדבר, כץ מביא לחדר החקירות חבר מבית המשוגעים, אסיר לשעבר שישב בתא בכלא איילון עם קקון ועם אבי העכבר. שחקן אורח: ישראל אהרוני.
פרק 6 - לאחר ביקור במכון ליווי, אבי ויגאל מנסים את מזלם בייבוא זונות. בינתיים, אל קקון מגיעה אירנה, אחת מהזונות שאבי ויגאל ניסו לייבא. שחקן אורח: זבולון מושיאשווילי.
פרק 7 - יגאל הנמר מתגלה כזמר מוכשר, אלא שבעקבות התהילה הוא מדרדר לסמים ונכנס לכלא (אזכור לזוהר ארגוב). בינתיים, כץ גורם לקקון "לזמר", והשניים שרים את כל השורות שלהם. שחקנים אורחים: יוני בלוך, ליאון רוזנברג וחני פירסטנברג.
פרק 8 - כץ מביא את סבתו של קקון לחדר החקירות. אביו של יגאל משחרר אותו בערבות מהכלא וחושף בפניו כי ויתר על חיי הפשע, חזר בתשובה והקים ישיבה בבני ברק. אבי ויגאל מגיעים לישיבתו של אבא של יגאל, אך כאשר יגאל מגלה שאביו לא השתנה, עוזב יגאל את היהדות ומתאסלם. שחקן אורח: שי אביבי.
פרק 9 - קקון מגיע לסוף הסיפור. בעקבות התאסלמותם של אבי ויגאל, השניים התקרבו לארגון חזבאללה ששלח אותם לגנוב את הפצצה הביולוגית ממכון ויצמן. השניים גנבו את מדיו של קקון, שבאותו הזמן היה נתון להשפעת סמים, וחדרו למכון. לאחר שהצליחו במשימה, חזבאללה שילמו להם כסף בשביל שיתרחקו מהארגון ומהאסלאם בכלל. על מנת להתנקם בקקון, שגירש אותם מדירתו והרחיק אותם ממנו על מנת להשתקם, השניים מביימים כי קקון עמד מאחורי גנבת הפצצה ובורחים לריו דה ז'ניירו. קקון, שמתברר כחף מפשע, משוחרר ממאסרו. בדרכו החוצה, קקון אוסף את החפצים שהשאיר עם כניסתו למאסר, ביניהם המזוודה עם הכסף וספר פרי עטו שנקרא "עלילות אבי ויגאל", שעל כריכתו מצוירות דמויותיהם של אבי העכבר ויגאל הנמר. קקון מספר לסוהר כי הספר שינה לו את החיים, ולאחר מכן יוצא לרחוב. קטע אנימציה קצר מראה את אבי ויגאל מתמזגים והופכים לקקון, שכנראה המציא את הכול ועמד בעצמו מאחורי גנבת הפצצה, ואולי אף מאחורי שאר הסיפורים של אבי ויגאל המתוארים במהלך הסדרה. שחקנית אורחת: טלי פחימה.
הדמויות

אבי העכבר (בובה - נעם עידן) - בובת עכבר לבושה אימונית. הוא עומד בראש צמד הפושעים אבי ויגאל. אבי מאמין שישאיר חותם בעולם רק אם יבצע פשעים ו"ידפוק את הממסד האשכנזי". חברו הטוב של משה קקון.
יגאל הנמר (בובה - יוני פירסטנברג) - טיגריס שמבצע פשעים גם הוא. שלא כמו אבי, אין לו כל מניע לביצוע הפשע, אלא שהוא נגרר אחרי אבי חברו ועושה את כל שהוא אומר לו.
משה קקון (מאור כהן) - נרקומן שישב בכלא עם אבי העכבר כיוון שהיו ברשותו סמים קלים. קקון, חברו של אבי, היה חלק מרכזי בהתקדמותם של אבי ויגאל בעולם הפשע. משה קקון טוען שאין לו קשר לפשע, ועל כן הוא מוכן לעבור חקירות אצל רפ"ק כץ ולהוכיח את חפותו.
רפ"ק מוטי כץ (גל זייד) - חוקר במשטרת ישראל. אושפז בגלל אי יציבות נפשית, אך גויס בחזרה למשטרה במיוחד לחקירתו של משה קקון. לחוקר כץ שיטות חקירה לא קונבנציונליות.
סנ"צ שוסטר (יורם לווינשטיין) - האחראי על החקירה.
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, שעשועון עם עידו רוזנבלום ותוכנית ריאליטי בביפ, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2007
סטיב ויטקוף

סטיבן צ'ארלס "סטיב" ויטקוף (באנגלית: Steven Charles "Steve" Witkoff; נולד ב-15 במרץ 1957) הוא איל נדל"ן, משפטן ודיפלומט אמריקאי-יהודי. התמנה על-ידי נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, לשליח המיוחד בממשלו למזרח התיכון.
הוא נחשב למקורב לדונלד טראמפ, ואף נכח לצדו במגרש הגולף בספטמבר 2024 במהלך ניסיון ההתנקשות בטראמפ.
ראשית חייו

ויטקוף נולד בברונקס בניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית וגדל בעיירות בולדווין הארבור ואולד וסטברי בלונג איילנד. בנם של מרטין, יצרן של מעילי נשים, ולויס ויטקוף. למד משפטים באוניברסיטת הופסטרה (אנ').
קריירה

לאחר סיום לימודיו ב-1983 עבד במשרד עורכי דין דרייר אנד טראוב, שם אחד מלקוחותיו היה דונלד טראמפ.
קריירה > נדל"ן

ב-1985 עבר לענף הנדל"ן. הוא שיתף פעולה עם עו"ד לורנס גלוק ממשרד דרייר אנד טראוב שבו עבדו, וביחד הקימו את חברת Stellar Management. הם רכשו בניינים זולים בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן. הוא צבר פורטפוליו קטן של בניינים ובשנת 1995, הוא התרחב למנהטן תחתית, וקנה מספר בנייני משרדים זולים. בשנת 1996, הוא השיג מימון מהבנק קרדיט סוויס פירסט בוסטון לרכישת מיידן ליין 33, מגדל בן 27 קומות שתוכנן על ידי פיליפ ג'ונסון. עד מהרה התפתחה מערכת יחסים קרובה עם קרדיט סוויס פירסט בוסטון וויטקוף רכש נכסים נוספים - בדרך כלל תוך שימוש במעט מאוד מכספו - כולל בניין דיילי ניוז (אנ') המפורסם.
בשנת 1998 רכש ויטקוף עם שותפו, רובי שראן, את בניין וולוורת' תמורת 137.5 מיליון דולר, והוא הרחיב את תיק ההשקעות שלו כדי לכלול רכישות נדל"ן בשיקגו, דאלאס ופילדלפיה. בשנת 1998 בוטלה ההנפקה המתוכננת של החברה שלו עקב קריסת שוק הנדל"ן, וויטקוף וגלוק פירקו את השותפות. גלוק לקח את נכסי המגורים וויטקוף את בנייני המשרדים. ויטקוף הקים את קבוצת ויטקוף והתרחב לבנייה למגורים ושיקום. הונו מוערך בכ-500 מיליון דולר, והוא מחזיק נכסים בלונדון, מיאמי וניו יורק.
קריירה > פוליטיקה

ביולי 2024, נשא ויטקוף נאום בלילה הרביעי של הוועידה הלאומית הרפובליקנית, שם דיבר על ידידותו הקרובה עם טראמפ. ב-15 בספטמבר 2024, בזמן ששיחק גולף עם דונלד טראמפ במועדון הגולף הבינלאומי בווסט פאלם ביץ' שבפלורידה, אירע ניסיון התנקשות בחייו של טראמפ.
בנובמבר 2024 נבחר ויטקוף על ידי הנשיא הנבחר של ארצות הברית, דונלד טראמפ, לעמוד בראש הוועדה המכוננת שלו בנשיאותו השנייה הקרובה, יחד עם קלי לפלר. הוא נחשב לפרו-ישראלי, ומינויו נתפס כחיזוק הקשר בין ארצות הברית לישראל.
קריירה > השליח המיוחד של ארצות הברית למזרח התיכון

ביום שבת, 11 בינואר 2025, נפגש ויטקוף עם ראש הממשלה בנימין נתניהו והבהיר לו שטראמפ מצפה לעסקת חטופים "עכשיו". כלומר, באופן מיידי. כעבור 4 ימים הושג ההסכם.
ב-11 בפברואר הוביל לעסקת חילופי שבויים בין ארצות הברית לרוסיה במהלכה נפגש במשך שלוש וחצי שעות עם הנשיא ולדימיר פוטין בקרמלין. לפי הוושינגטון פוסט ויטקוף, ניהל את המשא ומתן על העסקה בחשאי. נוכחותו במוסקבה התגלתה רק כשטס לשם במטוסו הפרטי. במסגרת העסקה שוחרר מארק פוגל, אזרח אמריקאי שהיה כלוא ברוסיה מאז 2021 ונעצר באשמת הכנסת קנאביס רפואי לרוסיה. כחלק מעסקה עם הקרמלין הוטס אל מחוץ למדינה במטוסו של ויטקוף.
חיים אישיים

ויטקוף גר באפר איסט סייד במנהטן. בשנת 1987 התחתן עם לורן רפופורט, ונולדו להם שלושה בנים. ב-2019 עבר להתגורר במיאמי ביץ', פלורידה.
בשנת 2011 בנם אנדרו בן ה-22 מת ממנת יתר של אוקסיקודון במכון גמילה בקליפורניה. באוגוסט 2013 הגיש ויטקוף תביעה לבית המשפט העליון בלוס אנג'לס. התביעה טענה כי המתקן אפשר לאנדרו לעזוב, להתחמק מבדיקות שתן ולרכוש סמים אסורים באינטרנט במהלך שהותו. בעקבות התביעה, נסגר המכון. בנם זאק הוא מייסד שותף של World Liberty Financial, חברת מטבעות קריפטוגרפיים. בנם אלכסנדר הוא מנכ"ל משותף של קבוצת ויטקוף.
ויטקוף כיהן בוועד הפועל של מועצת הנדל"ן של ניו יורק, כנאמן עבור קרן Intrepid, ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת הופסטרה.
ראו גם

רובי שראן
הערות שוליים

↑  Steve Witkoff’s Nine Lives: Tough Guys Don’t Fold-They Crawl Back From the Abyss, Observer, ‏1999-12-06 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4 5 6  ציפי שמילוביץ, בנו של יצרן מעילים שהפך לבעל אימפריית נדל"ן: מיהו שליח טראמפ למזרח התיכון, באתר ynet, 22 בנובמבר 2024
↑  עידן יוסף, שליח אמריקני חדש למזהת: סטיב וויטקוף, איל נדלן פרו-ישראלי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 בנובמבר 2024
↑   במחווה לטראמפ, רוסיה שחררה מהכלא אזרח אמריקאי. ארה"ב שחררה בתמורה אסיר רוסי, באתר הארץ, 12 בפברואר 2025
↑  Rebecca San Juan (January 15, 2020). "The New York-based real estate development firm Witkoff is expanding to Miami," Miami Herald.
↑  Gary Baum, Wrongful Death Lawsuit Hits L.A. Rehab Center Following THR Investigation, The Hollywood Reporter, ‏2013-08-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  Eric Lipton, Ben Protess, and David Yaffe-Bellany (December 5, 2024). "Trump Organization Plans an Ethics Policy Without Banning Foreign Deals," The New York Times.
↑  John Otis (February 16, 2024). "A Cowboy and a Leopard Walked Into a Bar," The New York Times.
↑  "Ashner/Witkoff Stockholder Group Comments On New York REIT's Termination Of JBG Combination," WW Investors LLC, August 3, 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 0024 9946  LCCN: no2019055896  VIAF: 9502155708709322580008   WorldCat (עם VIAF): 9502155708709322580008