stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורנצו ברנרדו
ביוגרפיה

לורנצו ברנרדו נולד ב-1534 בוונציה למשפחה מיוחסת. הוא התחנך בעירו ויועד לתפקידי דיפלומטיה לפי מסלול המשרות הוונציאני. ב-1554 החל את הקריירה הדיפלומטית שלו עת כיהן כעוזרו של שגריר הרפובליקה של ונציה לממלכת צרפת. בין 1559 ל-1562 ובין 1569 ל-1571 כיהן בסנאט הוונציאני. במהלך המלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1573-1570) לחם בשורות צבא הרפובליקה כמפקד גליאצה. הוא כיהן בשורת תפקידים מנהליים בוונציה וב-1584 מונה לפודסטה בוורונה וכיהן שנה בתפקידו. בין 1585 ל-1587 כיהן כשגריר בפועל (אנ') בקונסטנטינופול. ב-1588 נשלח כמפקד צבאי לעיר ברשיה. ביולי 1590 ביקש להשתחרר מתפקידו לאחר פטירת בנו סבסטיאנו, משום שנדרש לתמוך באלמנת בנו וילדיה הצעירים.
עם זאת, באפריל 1591 התבקש ברנרדו לנסוע לקונסטנטינופול ולדאוג לחזרתו לוונציה של השגריר המכהן ג'ירולאמו ליפומאנו אשר הורשע שלא בפניו בעוון בגידה ושחיתות כלכלית, ונידון למוות. ברנרדו הפליג בים האדריאטי ונחת בדוברובניק וממנה המשיך לקוטור, בודווה ואולצין ומשם במסע רגלי לעיר לז'ה (אנ'). ברנרדו לווה על ידי חיל משמר מקרב היניצ'רים. במסעותיו עבר דרך כפרים ויישובים נידחים בהם לא ביקר מערב-אירופי לפני כן. הוא הגיע לקרויה וממנה לטירנה, לאלבסן ומשם לסטרוגה. בהמשך חנה במונסטיר שם צוין בפניו שבעיר ישנם 1,500 בתים ו-200 מהם (13.34 אחוזים) הם של יהודים. ברנרדו מציין שהוא ומלוויו התארחו אצל הרב שמואל נחמיאס. ברנרדו כינה בכתביו את הרב נחמיאס "קונסול" היהודים בעיר. במקורות בעברית מצוין כי שמואל נחמיאס כיהן כרב הראשי של יהודי מונסטיר ב-1591. עוד מצוין, כי היה אחיו של ראש קהילת סלוניקי באותה העת אברהם נחמיאס (מתועד גם כאברהם אבן נחמיאס). ממונסטיר נסע ברנרדו לסלוניקי וב-15 ביוני הגיע לקונסטנטינופול. בהגיעו לקונסטנטינופול הצליח לשכנע את השלטונות העות'מאניים ובהמשך את ליפומאנו עצמו לשוב לוונציה. ליפומאנו הושב לוונציה וממנה נשלח לאי לידו. במהלך ההפלגה ללידו טבע אם כתוצאה מהשלכה יזומה מהספינה או ששם קץ לחייו.
ברנרדו נשאר בקונסטנטינופול כשגריר בפועל והעביר דיווחים מודיעיניים על המגעים הדיפלומטיים בין העות'מאנים לבין האימפריה הספרדית בדבר הסכם שביתת נשק. הוא סיים את תפקידו ב-1592 ושב לוונציה.
ברנרדו תיעד באופן מפורט את מסעו לקונסטנטינופול והעביר דיווחים מפורטים על סדרי המנהל, פריסת הצבא, קווי התחבורה השונים, נתונים דמוגרפיים ואתנייים, אדריכלות היישובים השונים, וסקירות כלכליות נרחבות. סקירותיו פרשו לראשונה לעין מערבית את אופן ההתנהלות באימפריה והיוו מקור ראשוני למחקרים מאוחרים יותר ובכלל זה גם על קהילות יהודיות באזורים אלו.
היה נשוי לאָנְיֶזֶה דִי ג'וֹבָאנִי מוֹצֶ'נִיגוֹ (באיטלקית: Agnese di Giovanni Mocenigo) ולזוג היו 3 ילדים. לורנצו ברנרדו הלך לעולמו בוונציה ב-1592 והוא בן 57 שנים.
הערות שוליים

↑  Lorenzo Bernardo:Journey of the Venetian Ambassador, באתר lbanianhistory.net (באנגלית).
↑  שלמה אלבוחר, קהילת מונסטיר (ביטולה), מקדוניה, הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים, 2005, עמוד 253.
↑  Robert Mihajlovski‏, THE SEPHARDIC COMMUNITY OF BITOLA-MANASTIR, 1496-1943, באתר sefarad.org (באנגלית).
1 2 3  לורנצו ברנרדו-ביוגרפיה, באתר treccani.it (באיטלקית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1236030435  ISNI: 0000 0005 0012 1918  LCCN: no2019042321  RERO: 02-A028216559  VIAF: 5572155345601706430005   WorldCat (עם VIAF): 5572155345601706430005
ישראל יוסף בנימין

ישראל בן יוסף בנימין
ר' ישראל בן יוסף בנימין (1818 - 3 במאי 1864; ידוע בכינויו "בנימין השני") היה נוסע וסופר מפורסם.
חייו ומסעותיו

ישראל בן יוסף בנימין נולד בעיר פאלטישעני, אז בנסיכות מולדובה. הוא היה סוחר עצים בנסיכות מולדובה, שכשל בעסקיו, ופשט את הרגל, ובהשפעת סיפור מסעותיו של בנימין מטודלה, החליט להיות נוסע, וכינה עצמו "בנימין השני". מטרת מסעותיו המוצהרת הייתה איתורם של עשרת השבטים האבודים.
בשנת 1845, כשהוא מותיר בביתו אשה בהריון ובן, יצא למסעו הראשון למזרח ונסע דרך וינה וקושטא. הוא ביקר במצרים, ארץ ישראל, סוריה, עיראק, ארמניה, כורדיסטן, איראן, אפגניסטן, הודו, סין ועוד. במהלך מסעו פגש במזרח שבטים שונים בהם ראה את צאצאי עשרת השבטים. את מסעו סיים בשנת 1851 וחזר לאירופה, שם טרח בהדפסת ספרו של נתן נטע הנובר "יוון מצולה", על גזירות ת"ח ות"ט.
לאחר מכן יצא למסע בצפון אפריקה, וביקר בלוב, אלג'יריה, תוניסיה, ומרוקו. כשחזר ממסעו פרסם את ספרו "מסעי ישראל" שזכה לתהודה רבה. הספר נדפס לראשונה בצרפתית (פריס 1856), לאחר מכן בגרמנית (הנובר 1858) ותורגם לעברית, בידי דוד גורדון (ליק, 1859). הוא גם תורגם ללאדינו, בידי ר' יהודה נחמה מסלוניקי (סלוניקי 1863).
בזכות נסיעות אלה שערך נודע באירופה מצב היהודים הנורא במרוקו. הוא עורר את העמים הנאורים לסייע להם ופנה לסולטאן מטורקיה וביקש לעזור ליהודים היושבים בכורדיסטן. כמו כן פנה לנפוליון השלישי ומלכי בריטניה לעזרת היהודים בפרס.
בשנת 1859 יצא לצפון אמריקה, בה שהה כשלוש שנים, וכשחזר לאירופה פרסם את רשמיו בספרו "שלוש שנים באמריקה". על מסעו זה זכה בנימין לעיטורי כבוד ממלכי שוודיה והנובר.
בשנת 1864 החל בהכנות למסע נוסף למזרח, אך נפטר בפתאומיות, בעוני וחוסר כל, ונקבר בלונדון.
זכרונותיו של בנימין פותחים צוהר חשוב להכרת חיי הקהילות היהודיות בזמנו.
תרגום ספרו לעברית

ספר מסעי ישראל: בו יסופר מאחינו בני ישראל בארצות אסיה ואפריקה, מצבם המדיני והמוסרי, מדותיהם דעותיהם ומנהגיהם / ככל אשר ראה כהר"ר ישראל בן יוסף בנימין, ועתה נעתק לשפת עברית מאת דוד גארדאן, ליק: דפוס צ"ה פעטצאלל, תרי"ט-1859. הספר באתר HebrewBooks.
ראו גם

דוד יוסף עזרא
כריסטופר ג'ון פילדס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בספטמבר 1956 (בן 68) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטופר ג'ון פילדס (באנגלית: Christopher John Fields; נולד ב-23 בספטמבר 1956) הוא במאי קולנוע, מורה ושחקן קולנוע אמריקאי. בשנת 1997 הקים תיאטרון והוא מנהלו האמנותי עד היום.
ביוגרפיה

הוא נולד בניו יורק בספטמבר 1956 לסידני ודורותי פילדס.
הוא שיחק במספר סרטים בקריירה שלו בין השאר בזודיאק, בדרמה מאת דייוויד פינצ'ר מועדון קרב, אפולו 13, המשחק גם הוא של דייוויד פינצ'ר, פארק היורה של סטיבן ספילברג בתור בילי, והנוסע השמיני 3 בתור ריינז. כמו כן הוא הופיע במספר סדרות טלוויזיה כמו ER,‏ NYPD Blue, בוסטון פאבליק, אלי מקביל ו"The Guardian".
הוא ביים 2 סרטים קצרים שזכו בפרסים: "Out the Window" ו-"Sunnyslope".
הוא גם משחק בתיאטרון במגוון הצגות בתיאטרון ברודוויי ובאוף ברודוויי, עליהם זכה בפרסים שונים. כמו כן הוא במאי תיאטרון והיה מנהל אמנותי של התיאטרון "Ojai Playwrights Conference" מ-1995 עד 2000.
כיטרידיומיקוסיס

צפרדע נגועה בכיטרידיומיקוסיס
כיטרידיומיקוסיס (באנגלית: Chytridiomycosis) היא מחלה מידבקת שמשפיעה על מחלקת הדו-חיים. הגורם לה היא פטריית ה-Chytrid, ובשמה המדעי- Batrachochytrium dendrobatidis. הכיטרידיומיקוסיס הביאה לירידה דרמטית ואף להיכחדותם של דו-חיים  במערב צפון אמריקה, מרכז אמריקה, דרום אמריקה ומזרח אוסטרליה. כיום, לא קיים אמצעי יעיל למדידת השפעות המחלה באזורי בר. המחלה תורמת לירידה גלובלית באוכלוסיות הדו-חיים, שכנראה והשפיעה על 30% ממיני הדו-חיים בעולם.
מחלת הכיטרידיומיקוסיס משפיעה על מינים מסוימים, מינים אחרים חסינים למחלה. מספר דו"חות שנכתבו בנושא גילו כי אוכלוסיות מסוימות יכולות לשרוד, אם הן מגלות רמה נמוכה של 'עמידות'. יצוין כי מרבית המחקרים שנערכו במעבדות אינם רלוונטיים מבחינה אקולוגית, מה שמקשה על השלכת מסקנותיהם על חיי הבר.
העדות הראשונה למחלה נצפתה בצפרדע הרפואית (Xenopus laevis). מכיוון שסוג זה משונע רבות ברחבי העולם מסיבות שונות, ייתכן שהוא העביר את המחלה למקומות אחרים. עם זאת, מחקרים אחרים מציעים כי המחלה הייתה קיימת בצפון ובמרכז אמריקה במשך מספר עשורים.
מחקרים מעבדתיים שונים העלו את האפשרות שתפקודה של הפטרייה נפגע קשות בטמפרטורות גבוהות, וכן כי חשיפה של חסרי זנב נגועים לטמפרטורה גבוהה תהרוג את הפטרייה. עובדה זו מסבירה מדוע מחלת הכיטרידיומיקוסיס נוטה להופיע באזורים קרירים.
הערות שוליים

↑  Stuart, S. N., J. S. Chanson, et al. (2004). "Status and trends of amphibian declines and extinctions worldwide." Science 306: 1783-1786
↑  Retallick, R. W. R., H. McCallum, et al. (2004). "Endemic Infection of the Amphibian Chytrid Fungus in a Frog Community Post-Decline." PLoS Biology 2(11): e351
↑  Berger, L., R. Speare, et al. (2004). "Effect of season and temperature on mortality in amphibians due to chytridiomycosis." Australian Veterinary Journal 82: 31-36
↑  Woodhams, D. C., R. A. Alford, et al. (2003). "Emerging disease of amphibians cured by elevated body temperature." Diseases of aquatic organisms 55: 65-67
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564161005171  LCCN: sh2006004818  NDL: 01179641
לוי אמיתי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד מג"ב עוטף ירושלים  מפקד מג"ב מרכז  מפקד מג"ב איו"ש  ראש חטיבת האבטחה באגף שיטור וביטחון
 
לוי אמיתי הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב, שירת כראש חטיבת האבטחה באגף שיטור וביטחון.
אמיתי החל את שירותו במשטרת ישראל כשהתגייס לימ"מ ושירת ביחידה כלוחם וכקצין. שימש מפקד מחלקה וסמ"פ של פלוגה כ"ג במג"ב, פלוגה ארצית שהייתה אחראית על הפרות סדר. ב-1993 מונה למפקד גזרת השפלה וב-1995 למ"פ מג"ב קלקיליה ומפקד מג"ב שכם. ב-1998 מונה לקצין אג"ם של מג"ב ירושלים, ב-2004 מונה למפקד מג"ב עוטף ירושלים. ב-2006 מונה למפקד מרחב מג"ב מרכז וב-2009 למפקד מרחב מג"ב איו"ש. ב-2012 מונה לראש חטיבת האבטחה באגף שיטור וקהילה. לוי פרש מהשירות ב-2016. בתקופת כהונתו של אמיר אוחנה כשר לביטחון הפנים כיהן כיועצו לענייני משטרה.
יואן אלכסנדרו

| --- | --- |

יואן אלכסנדרו בפרלמנט
 לידה:  25 בדצמבר 1941 טופה מיקה (בהונגרית: פוסטאטופה) מחוז קלוז', טרנסילבניה, כיום רומניה אז ממלכת הונגריה 
 פטירה:  16 בספטמבר 2000 (בגיל 58) בון, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Ion Șandor
 מדינה:  רומניה, גרמניה 
 לאום:  רומני
 עיסוק:  משורר, מסאי, פובליציסט, מתרגם, פילולוג, פוליטיקאי, מחנך
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בוקרשט
 שפות היצירה:  רומנית 
 סוגה:  שירה דתית
 יצירות בולטות:  פואמות Cum să vă spun” (איך אומר לכם) Imnele Transilvaniei (המנוני טרנסילבניה) Vămile pustiei (מכסי המדבר)
 בת זוג:  אולווינה גרטה לבית שפיץ
 
יואן אלכסנדרו (ברומנית: Ioan Alexandru, שמו במקור יון שאנדור Ion Şandor; ‏ 25 בדצמבר 1941 טופה מיקה, מחוז קלוז' – 16 בספטמבר 2000 בון, גרמניה) היה משורר, מסאי, מתרגם, פילולוג ופוליטיקאי רומני. נחשב למשורר הדתי החשוב ביותר של רומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה ובעיני מבקרים אחדים - לאחד ממשמיכי הזרם ה"אוטוכטוניסטי" לקח חלק במהפכה הרומנית (1989) ואחריה היה ממקימי המפלגה הנוצרית דמוקרטית לאומית של האיכרים וסגן יושב הראש שלה. כיהן כחבר בבית הנבחרים ובסנאט הרומני.
רקע משפחתי ושנות לימודיו

יואן אלכסנדרו נולד בטרנסילבניה, בכפר טופה מיקה (בהונגרית - פוסטה-טופה) במחוז קלוז', בשנת 1941, בימי הסיפוח מחדש של האזור להונגריה בהתאם לתכתיב וינה. כפרו שוכן בין יערות עצי אלון בגבעות המקדימות את ההרים המערביים של טרנסילבניה. הוריו היו האיכרים יואן שאנדור וולריה לבית קוזאר. במשפחתו נולדו דורות רבים של זמרי כנסייה אורתודוקסים.
אחרי שנות בית הספר העממי בכפרו למד בגימנסיה בכפר סן מיכאי הסמוך. בשנים 1958–1962 למד בבית הספר התיכון "גאורגה באריציו" בעיר קלוז' ובשנת 1962 התקבל לפקולטה לשפה ולספרות רומנית באוניברסיטת קלוז'. כעבור שנתיים המשיך את הלימודים באוניברסיטת בוקרשט. כסטודנט הצטיין בכישוריו הספרותיים ונחשב לאחת מתקוות השירה רומנית.
בימי לימודיו באוניברסיטה היה עורך הכתב העת של הסטודנטים "אמפיתיאטרו". בתום הלימודים נשאר כמדריך באוניברסיטה ולימד לצידה של זויה דומיטרסקו בושולנגה בקתדרה ללימודי אמינסקו שנסגרה לבסוף על ידי המשטר צ'אושסקו. בשנים 1968–1972 אחרי שזכה בתחרות, קיבל בהמלצת מרטין היידגר מלגה מהקרן ע"ש הומבולדט הגרמנית כדי להשתלם בגרמניה (בפרייבורג, אכן, מינכן) ובשווייץ (בזל). למד יוונית ועברית, פילוסופיה, תאולוגיה ותולדות האמנות. מונע על ידי חיפוש שורשיו הרוחניים ביקר באותן השנים בטורקיה (באיסטנבול), יוון, בהר אתוס, בברית המועצות, ישראל (במקומות הקדושים של הנצרות), צרפת, ספרד ואיטליה.
בשנת 1973 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בספרות באוניברסיטת בוקרשט בנושא "המולדת אצל פינדארוס אמינסקו".
לפי עדות המטרופוליט קליניק, שהכיר את יואן אלכסנדרו מקרוב, בהתחלת שנות ה-1970 הייתה למשורר התגלות של השילוש הקדוש ונשבע על פתק נייר כתוב בדמו שלא יכתוב לעולם שום שיר שבו לא יזכיר את בורא עולם.
פעילותו בהוראה ובפוליטיקה

בשובו לרומניה היה לפרופסור בפקולטה לפילולוגיה בבוקרשט, לימד שירה השוואתית, עברית מקראית, כמו כן ציוויליזציה ביזנטית במכון לאמנות ע"ש ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט. הרצאותיו העניקו מקום במיוחד לממדים הדתיים של הקיום והתרבות, מתוך אמונה נוצרית עמוקה, בתקופה שבה המשטר הקומוניסטי דחף את חיי הדת אל שולי החברה. החל משנת 1964 היה חבר באגודת הסופרים הרומנים ומשנת 1979 - חבר באיגוד הבינלאומי לסופרים "די קוגה".
בימי המהפכה בבוקרשט, ב-22 בדצמבר 1989, ניסה עם צלב בידו לדבר אל לב החיילים שעמדו מול המוני המפגינים נגד המשטר צ'אושסקו ונגד המפלגה הקומוניסטית השלטת. באותם הימים נמנה עם האנשים שהקימו מחדש בבית של קורנליו קופוסו את "המפלגה הלאומית של האיכרים" תחת השם "המפלגה הנוצרית דמוקרטית הלאומית של האיכרים".
ב-20 במאי 1990 נבחר מטעמה לפרלמנט הרומני כנציג של הונדוארה. ב-27 בספטמבר 1992 נחבר כסנטור מטעם העיר אראד. ב-26 בספטמבר 1991 בעת המינריאדה עמד מול הכורים שפלשו לבניין הפרלמנט והצליח בדבריו עם צלב בידו לשכנעם להירגע ולעזוב את המקום.
אחרי עשורים של משטר אתאיסטי ביקש יואן אלכסנדרו להחזיר עטרה ליושנה ולהעמיד את החברה הרומנית על עקרונות המורשת הנוצרית, בגרסתם האורתודוקסית הרומנית. אחרי שבמאי 1990 השתתף בכנס העולמי "בעד החיים" באוסלו, יחד עם המהנדס סילביו דספה, הקים אלכסנדרו בשנת 1990 את הארגון "פרו ויטה" הרומני המעודד את הילודה ונאבק נגד ההפלות המלאכותיות בשם קדושת זכויות העובר. כמו כן הקים "קבוצת תפילה" בפרלמנט הרומני ותמך בהטבעת הערכים הנוצריים בחוקה ובחוקים של רומניה. ביקש להציב צלב על קיר הפרלמנט ולהנהיג תפילה ושיעורי דת בבתי-הספר.
בביקוריו בארצות הברית התלהב מאוד מהאופן שבו כל האומה בראש עם הנשיא ובתי הנבחרים מתאחדת שם בתפילה.
פעילותו כמשורר ומסאי

פרט לכתבי הקודש והפולקלור הרומני, השפיעו במיוחד על יצירתו אמינסקו, דנטה, אפרים הסורי, סאפו, אפלטון, סופוקלס, רומנוס המשורר, סן חואן דה לה קרוס, הלדרלין, פול קלודל והיידגר.
יואן אלכסנדרו פרסם לראשונה בשנת 1960 - את שירו "Floarea mea" (הפרח שלי) במגזין הספרותי "טריבונה" המופיע בקלוז'.
מאז היה פעיל מאוד בחיי הספרות על ידי פרסום שירים, מסאות, רשימות, ראיונות, ב"טריבונה", "קונטמפורנול" ובכתבי עת אחרים. קנה לעצמו שם במיוחד הודות לספריו הראשונים: 
Infernul discutabil, 1966 ‏ (המסתיים בשיר "אדיפוס"), 1965 Cum să vă spun, 1964, Viaţa deocamdată.
שיריו הכתובים בתקופה ראשונה זו בחרוזים לבנים, "מתארים מצבים ומשחזרים ריגושים אופייניים לחיים הכפריים".
בשובו מחו"ל נעשה דתי מאוד וסגנון שירתו הפך להתקרב להמנונים הביזנטיים, עם חרוזים, חדורים אדיקות דתית, לפעמים תוך כדי שימוש בניסוחים מיסטיים-פטריוטיים. הנושאים העיקריים המאפיינים את שיריו הם ההיסטוריה של עמו, האור, הכפר, הוריו, הגעגועים לשורשים, היקום. בנימה נבואית, ראה בשירה כלי בשורה על תחייתו של ישו. אחרי מהפכת 1989 הקים כתב עת בשם "רנאשטריה" (התחייה) ברוח האידאולוגיה הנוצרית שבה דגל.
בשנת 1995 באולם בית האיגודים המקצועיים בעיר אראד בזמן שנשא נאום-דרשה במסגרת מסע לחזרה בתשובה, לקה באירוע מוחי קשה עם שיתוק שריתק אותו לכיסא גלגלים. הובל לסגד בהונגריה, אחר כך להמשך טיפול בגרמניה, שם עבר תהליך שיקומי כמעט 4 שנים.
אחרי חזרתו המוגבלת לתפקוד, קיבל אורחים והתראיין, שלח מסרים ליקיריו ברומניה.
נפטר באופן פתאומי בגיל 59 בעיר בון ב-16 בספטמבר 2000. הובא לקבורה ברומניה, באזור הולדתו, במנזר ניקולה, על יד היישוב פיזשו גרלי.
יואן אלכסנדרו היה נשוי לאולבינה, ממוצא גרמני, ונולדו להם חמישה ילדים.
ציטוט

על המורשת הנוצרית והרומנים:
אלהים דיבר בעברית, כריסטוס בארמית, הדברים נקבעו ביוונית, אך הטיפו אותם על עצמות הקדושים המעונים בשפת המשפט של האימפריה הרומית, של הלטיניות. רוב הקדושים, שליחי עמנו, בשפה לטינית בעלת לב רומאי, על דרכי רומא, על עצמות הקדושים המעונים בישרו את הדבר הזה. שפה לטינית זו גילינו את מתיקותה בחך פינו, מסוגלת לשאת את דבר אלהים ולהאציל אומה זו
פרסים ואותות כבוד

1965 - פרס איגוד הסופרים הרומנים - על קובץ השירים "Viaţa deocamdată"
1981 - פרס איגוד הסופרים בבוקרשט
1985 - מדליית זהב של התנועה הבודהיסטית היפנית סוקה-גקאי לקידום ערכי המוסר
1993 - כסנטור, קיבל מהקונגרס של ארצות הברית דגל אמריקאי "אולד גלורי" כאות הוקרה על התנהגותו האמיצה בימי מהפכת בוקרשט בדצמבר 1989
הנצחה

26 ביוני 2009 - הוקמה הקבוצה האזרחית "יואן אלכסנדרו" לקידום "הערכים המסורתיים הרומנים השאובים מהמוסר הנוצרי", על ידי חברים, תלמידים ושותפים לדרך (סילביו דספה, הכומר וסילה בלצטסקו,גבריאל קלימוביץ', מריאן מונטיאנו, ויקטור נגארה)
2010 - המפלגה הנוצרית דמוקרטית לאומית של האיכרים הקימה פרס ע"ש יואן אלכסנדרו לקידום הערכים הנוצריים והלאומיים
2012 - נגן החליל והזמר גריגורה לשה יחד עם השחקן ויקטור רבנג'וק ערכו את המופע "Lumina lină" עם שירי יואן אלכסנדרו
קובצי שירים

Cum să vă spun, 1964 (איך לומר לכם)
Viața, deocamdată, 1965 (החיים, לפי שעה)
Infernul discutabil, 1967 (השאול השנוי במחלוקת)
Vămile pustiei, 1969 (מכסי המדבר) מוקדש לדומיטרו סטנילואיה
Vina (versuri) (1967); (האשמה)
Poeme (1970); (פאמות)
Imnele bucuriei (1973); (המנוני השמחה)
Imnele Transilvaniei, 1976, Imnele Transilvaniei II (1985); (המנוני טרנסילבניה)
Imnele Moldovei, 1980 (המנוני מולדובה)
Poezii-Poesie (1981); (שירים)
Imnele Țării Românești, 1981 (המנוני ולאכיה)
Imnele iubirii, 1983 (המנוני האהבה)
Imnele Putnei, 1985 (המנוני פוטנה)
Imnele Maramureșului, 1988 (המנוני מרמורש)
Amintirea poetului (2003); (זיכרון המשורר)
Lumină lină: Imne (2004); (אור חלק: המנונים)
פרוזה

Bat clopotele în Ardeal (1991), רומן (הפעמונים מצלצלים בטרנסילבניה)
מסות

כתב כ-220 מסות.
1971 -Spiritualitate antică şi spiritualitate bizantină în poezie (רוחניות קדומה ורוחניות ביזנטית בשירה)
1978 Iubirea de Patrie, Editura Dacia (אהבת המולדת)
1985 Iubirea de Patrie, Editura Eminescu
פובליציסטיקה

Căderea zidurilor Ierihonului sau Adevărul despre Revoluție (1993); (נפילת חומות יריחו או האמת אודות המפכה)
תרגומים

יואן אלכסנדרו תרגם מיוונית את האודות של פינדרוס, מעברית את שיר השירים ומגרמנית, יחד עם אשתו - את מכתבים אל משורר צעיר מאת ריינר מריה רילקה.
בשנת 1987 ערך אוסף של שירה רומנית מבסרביה "Constelaţia Lirei" ("קונסטלציית הלירה").
הערות שוליים

↑  E.Ţarălungă
↑  Ion Bălu
↑  אתר הקבוצה האזרחית "יואן אלכסנדרו"
↑  אתר הקבוצה האזרחית "יואן אלכסנדרו"
↑  קליניק – השבועה של יואן אלכסנדרו
↑  אתר הקבוצה האזרחית "יואן אלכסנדרו"
↑  Marie McFressie
↑  Marie McFressie
↑  Al.Ştefănescu
↑  Al.Ştefănescu
↑  על מות הקדושים של ברנקוביאנו ובניו – רישומים מהרצאות של יואן אלכסנדרו, הובאו על ידי סילביו דספה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284328005171  PLWABN: 9810705195305606  BnF: cb12262067s (data)  GND: 129332348  ICCU: PALV015677  ISNI: 0000 0001 1593 1105  LCCN: n85358163  MusicBrainz: 34830871-63af-4f1e-bf05-7dfd4cb6741c  NKC: jn19990000106  NTA: 070002894  SUDOC: 031399037  VIAF: 9906513   WorldCat (עם VIAF): 9906513 
מנזור ניקולה במחוז קלוז', שבו נקבר יואן אלכסנדרו
כפר סמיר

| --- | --- |

השכונה יחד עם בית הקברות היהודי חוף הכרמל
 מידע
 שם נוסף:  ח'ירבת א-סואמיר
 עיר:  חיפה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  שלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
 אוכלוסייה:  20−40
 קואורדינטות:  32°47′59″N 34°57′34″E﻿ / ﻿32.79970833°N 34.95955833°E﻿ / 32.79970833; 34.95955833
 שכונות נוספות בחיפה
  (למפת חיפה מוגדלת) כפר סמיר(למפת חיפה רגילה) כפר סמיר(למפת הגליל המערבי רגילה) כפר סמיר(למפת הגליל המערבי מוגדלת) כפר סמיר
 
כפר סמיר היא שכונה בחיפה, הממוקמת בין שכונת נווה דוד בצפון לתחנת מרכזית חוף הכרמל. השם סמיר במקורו מגיע מהשומרונים שכנראה ישבו גם באזור זה לאחר גלות בבל.
היסטוריה

כפר סמיר, נוסד בתקופה העות'מאנית וישב על ובסמוך לשרידי חורבת קסטרא, אתר ארכאולוגי של עיר גדולה שהתקיימה מהתקופה הביזנטית מהמאה ה-4 ועד המאה ה-7, ושרידי יישוב קטן יותר שהתקיים בתקופה המוסלמית הקדומה עד שננטש בסוף המאה ה-10. האתר נמצא במבואותיה הדרומיים של העיר חיפה על שלוחה של הר הכרמל, ומשתרע על שטח של כ-250 דונם. זיהוי האתר עם "קסטרא של השומרונים" נעשה בהנחה ששמו של כפר סמיר שימר את השם שומרונים בשמו. ממצאי החפירה באתר אינם מאשרים זיהוי זה.
ב-1931 יזם עזיז כיאט את הקמתו של חוף רחצה מוסדר, חוף כיאט, על קרקע שבבעלותו על חופו של כפר סמיר. התשתית שנבנתה על ידו כללה מבני רחצה מסודרים ומסעדה.
בשנת 1934 הופקע ממשפחת כיאט שטח רחב בכפר סמיר, על ידי ממשלת המנדט, לטובת הקמת מתחם בתי הקברות של חיפה. המתחם מוכר גם בשם "בית הקברות כפר סמיר". משפחת כיאט תכננה לבנות במקום מתחם תיירות ונופש שישתרע מנחל שיח, שם הקימו את בוסתן כיאט, ועד חוף כיאט. השטח היה בזמנו "מחוץ לעיר" ונועד להחליף את בתי הקברות הישנים שגם הם נבנו מחוץ לעיר בזמנם אך בינתיים בנייני העיר סבבו אותם. המדובר בבתי הקברות של העדות יוונית-אורתודוקסית והיוונית-קתולית המצויים בין דרך יפו לבין דרך העצמאות, בית הקברות היהודי בדרך יפו ובית הקברות הצבאי הבריטי השוכן לידו.
כיום נמצא כפר סמיר בפתחו של נחל שיח, והוא מיושב על ידי משפחה נוצרית אחת, אחמדית אחת ויהודית אחת. הכפר נמצא בתוך שטחה של שכונת נווה דוד, ובחלקו העליון של הכפר בתוך ואדי שיח ישנם שני מעיינות אשר נובעים בכל ימות השנה. למעיין העליון מיוחס קשר לאליהו הנביא ועל כן אנשים רבים פוקדים אותו בעיקר בתקופת חגי תשרי.
250px
תחנת הרכבת כפר סמיר

ממשלת המנדט בנתה מחנה צבאי בין מתחם בית הקברות למסילת החוף (שאחר כך היה למחנה של צה"ל ומתחם של תע"ש - מרכז שיקום ואחזקה מש"א רכב 7200). המחנה שימש את חיל החימוש המלכותי (Royal Army Ordnance Corps). ליד המחנה נבנתה תחנת רכבת, תחנת הרכבת כפר סמיר, מעט מצפון לנקודה שבה הוקמה תחנת הרכבת חיפה – חוף הכרמל. התחנה שימשה להעברת אספקה ותחמושת למחנה. לקראת סיום המנדט הבריטי, במרץ 1948 הוצע המחנה והציוד בו למכירה.
התחנה ממשיכה לפעול כתחנת רכבת תפעולית של רכבת ישראל, במקום ארבע מסילות ברזל המשמשות לדיור רכבות.
היישוב הפרהיסטורי

בשנים 1991 עד 1995 נערכו סקרים תת-ימיים בחוף הסמוך לכפר-סמיר, מטעם היחידה לארכאולוגיה ימית ברשות העתיקות, ונמצאו שרידי יישוב מהתקופה הנאוליתית הקרמית. גובה פני הים עלה מאז והיישוב נמצא כיום מתחת למים.
בחורף 1991 נחשף על קרקעית הים, 15 מטר מקו החוף בעומק 0.5 מטר, קטע ריצוף עשוי מאבני גוויל קטנות (7-5 ס"מ) שהונחו על הקרקעית החרסיתית. על הריצוף התגלה שבר קערה דמוית עציץ עשויה מעץ. בחורף 1994 נחשף על קרקעית הים, בעומק 2.3 מטר, כ-65 מטר ממערב לקטע הריצוף, בור שנחפר בחרסית. חפירת בדיקה שנערכה בבור העלתה חרסית אפורה רכה ובה קטעי מקלע, ענפי עצים ועשרות חרצני זיתים רוויי מים. שלושת חלקי המקלעת העשויים מענפים דקים הם כנראה חלקי כלי שהתפרק. נראה כי המקלעת היא שריד של כלי קיבול, סל או עקל ששימש בתהליך הפקת שמן מזיתים. המקלעת תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 ל-4730-5000 לפנה"ס. כמה עשרות מטרים דרומית לבור נחשף מיתקן להפקת שמן זית ובו גפת שהכילה אלפי חרצני זיתים מרוסקים. מתאריך המקלעת שהתקבל ומתאריכי פחמן 14 של חרצני הזיתים, נראה כי ניתן לייחס את הממצאים למחצית הראשונה של האלף ה-5 לפנה"ס, התקופה הנאוליתית הקרמית, תרבות ואדי רבה.
באוקטובר 2014 נערכה חפירה תת-ימית נוספת באתר, שהתרכזה בבאר, ששימשה מקור מים ליישוב. זמנה של הבאר סביב 7,800 שנה לפני זמננו, והיא נמצאת בעומק של 5–7 מטר מתחת לפני הים ובמרחק של 200 מטר מהחוף. היא נבנתה מענפי עץ ומאבנים ונחשבת לאחד ממבני העץ הקדומים בעולם.
הערות שוליים

↑  קסטרא בימי המשנה והתלמוד — עיירה יהודית-נוצרית באתר רשות העתיקות
↑  על שפת הים, דואר היום, 15 ביולי 1931
↑  פנקס חיפני - בבית הקברות, הארץ, 9 במאי 1943
↑  יעל הורוביץ, סיפורה של משפחת הקדרים בכפר סמיר בחיפה, באתר חי פּה, 6 בספטמבר 2021
↑  מכירת רכוש הצבא וחיל התעופה המלכותי בארץ־ישראל - מודיעים בזה כי מציעים למכירה..., על המשמר, 9 במרץ 1948
↑  אהוד גלילי, ברוך רוזן ואליזבטה בוארטו, ‏חיפה, כפר סמיר, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 119, 10 ביולי 2007
↑  אהוד גלילי, דבורה צויקל, יונתן בנג'מין וג'ון מקרת, ‏חיפה, כפר סמיר, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 128, 14 בנובמבר 2016
מפת השלוחות למחנות צבאים בסמוך לכפר נויהרדטהוף ותחנת הרכבת כפר סמיר על קו החוף
ישראל יוסף אונגר

הרב ישראל יוסף אונגר (ה'תרכ"ח – א בתמוז ה'תש"ב) היה אדמו"ר בעיר טרנוב. נרצח בשואה במחנה ההשמדה בלז'ץ.
תולדותיו

נולד בשנת תרכ"ח לרבי יעקב יצחק אונגר (האדמו"ר הראשון מחסידות דז'בנה ומייסדה) ולחנה בתו של רבי מאיר הורוביץ (האמרי נועם)
בנערותו היה הרב ישראל יוסף תלמידו של הרב יהושע הורוביץ שהיה אז האדמו"ר השלישי מדזיקוב. בי"א בטבת תרע"ג כאשר נפטר הרב הורוביץ היגר הרב ישראל יוסף לעיר טרנוב שבדרום-מזרח פולין והתקבל שם כאדמו"ר. בניגוד לאחיו שהחלו לכהן כאדמו"רים לאחר מותו של אביהם, התמנה הרב ישראל יוסף לאדמו"ר מיד לאחר פטירת רבו. הוא נודע בתפילותיו בימים הנוראים אותם היה עורך בנוסח חסידי רופשיץ עליהם נמנה רבו.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה סירב להצעה להימלט לשטח שנשלט על ידי רוסיה והועבר לגטו שהקימו הנאצים בעיר. ביום ראשון של ראש חודש תמוז של שנת תש"ב צורף הרב ישראל יוסף אונגר עם רוב בני משפחתו לאקציה השנייה שערכו הנאצים בגטו ונשלח למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם נרצח. בנו הרב ראובן אונגר מילא את מקומו של באיו והיה אדמו"ר בעיירה קוזמיר אך גם הוא נרצח בשואה.
משפחתו

הרב ישראל יוסף אונגר היה נשוי לרבנית ברכה הורוביץ. שלושה מילדיהם נרצחו בשואה:
מאיר אליהו אונגר, נישא לבת הרב שלום הלברשטאם (נרצח בשואה)
ראובן אונגר, אדמו"ר בקוזמיר (נרצח בשואה)
חיה אסתר אשת הרב חיים צבי הירש הורוביץ (נרצחה בשואה)
אליעזר אונגר
הערות שוליים

↑  מאיר וונדר, האנציקלופדיה לחכמי גליציה, חלק א', עמ' 53-52
↑  יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות, חלק ב', עמ' תקצב-תקצג