stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העדה החרדית
תולדות העדה

בשנת 1918, לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים הוקם "ועד העיר האשכנזי", ובשנת 1919 התמנו הרבנים יוסף חיים זוננפלד ויצחק ירוחם דיסקין לעמוד בראשו. מטרת הוועד הייתה לייצג את הקבוצות היהודיות האורתודוקסיות הלא ציוניות בעיר ירושלים, כעדה נפרדת שקראה לעצמה ה"עדה חרדית", בעוד ששאר הקבוצות היהודיות בעיר, הוצגו על ידי ועד העיר ליהודי ירושלים שהייתה בשליטת אנשי הישוב החדש. כדי לזכות בגיבוי ותמיכה של גוף חזק ובעל אמצעים, הצטרפו אנשי "ועד העיר האשכנזי" לאגודת ישראל העולמית.
תולדות העדה > הפרישה מכנסת ישראל

בראשית ימיה הונהגה במנדט הבריטי חוקת הקהילות, שקבעה כי לכל עדה בארץ זכות לניהול עצמי. את היהודים ייצגה "כנסת ישראל". כאשר הרבנות הראשית לארץ ישראל, בראשות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הוכרה כסמכות הדתית עבור היהודים. בגוף זה היה רוב גדול לציונים והציבור החרדי נחלק כיצד יש להתייחס לכנסת ישראל. הרב יוסף חיים זוננפלד הוביל קו שתבע בידול מוחלט. בשנת 1936 התאחדו בתי הדין של הפרושים ושל החסידים והוקם ארגון העדה החרדית, שתפס את מקומו של ועד העיר האשכנזי כארגון המיצג את החרדים הלא־ציונים בירושלים. הארגון נרשם כאגודה עות'מאנית ונקרא - "העדה החרדית פרושים וחסידים ועד העיר לקהילת האשכנזים", ובשנת 2008 נרשם כעמותה ברשם העמותות במשרד המשפטים. באותו הזמן פרשה גם אגודת ישראל מהארגון כנסת ישראל.
בשנת 1924 התמנה הרב משה בלוי לעמוד בראש ועד העיר האשכנזי. ששימש במקביל כראש אגודת ישראל בארץ ישראל. בעשר השנים שעמד בראש הוועד, נחשב הוועד לסניף הירושלמי של אגודת ישראל העולמית.
תולדות העדה > המתיחות עם אגודת ישראל

במהלך שנות העשרים התגברה העלייה לארץ ישראל של אנשי אגודת ישראל מפולין וממזרח אירופה. העולים נקטו בגישה מתונה יותר מזו של בני היישוב הישן וההבדלים בין שתי הקבוצות שבתוך אגודת ישראל התעצמו. בעוד בני היישוב הישן ביקשו לשמר את אורח החיים הישן והתנגדו בין השאר להקמת בתי ספר לבנות, הרי שהעולים מפולין ביקשו להקים בתי ספר בית יעקב. הקרע הגדול בין הזרמים היה בשאלת יחסה של העדה החרדית עצמה אל המוסדות הציוניים, שהתגלע בחריפות לאחר מותו של הרב יוסף חיים זוננפלד. עוד בחיי הרב זוננפלד עלתה שאלת השתתפות לבחירות לעירייה בשנת תרפ"ו. בהמשך עלתה שוב השאלה בשנת תרצ"ה, בזמן הנהגתו של הרב יוסף צבי דושינסקי. בשני המקרים תמכו ראשי העדה החרדית בהצבעה, ואילו הקנאים ורבני הונגריה התנגדו. גם אגודת ישראל עצמה הייתה שסועה, וחילוקי דעות קשים שררו בין אגודת ישראל הירושלמית בראשות הרב בלוי, ובין אגודת ישראל העולמית בראשות ד"ר יצחק ברויאר מגרמניה והרב יצחק מאיר לוין.
חילוקי הדעות החריפים בין אנשי אגודת ישראל ואנשי היישוב הישן החריפו, וקבוצת קנאים מהעדה החרדית בראשות הרב עמרם בלוי, אחיו של משה בלוי, הקימו בשנת 1935 קבוצה חדשה בתוך העדה החרדית בשם "חברת החיים", אשר בשנת 1938 שינתה את שמה לנטורי קרתא.
בחודש טבת תש"ד (1944) התקיימה אספה של העדה החרדית בפתח תקווה, ובכינוס היה רוב גדול לאנשי אגודת ישראל מחוץ לארץ ותומכיהם. לכינוס הוזמן הרב פנחס עפשטיין מרבני העדה החרדית, והיחס אליו היה שולי ומזלזל. הרב עפשטיין ראה ביחס אליו פגיעה בכבודו ויצא מהכינוס באופן הפגנתי. האירוע גרם למתח אדיר בין אגודת ישראל ובין קהילת נטורי קרתא. בבחירות להנהגת 'העדה החרדית' שנערכו בשנת 1945 קיבלה סיעת 'נטורי קרתא' את רוב הקולות והשתלטה על הנהגת 'העדה החרדית'. אנשי אגודת ישראל על כל פלגיהם פרשו סופית מהעדה החרדית.
תולדות העדה > עם קום המדינה

עם כינונה של מדינת ישראל ולקראת הבחירות לאספה המכוננת התגלעה מחלוקת קשה בין אגודת ישראל לעדה החרדית, שכבר פעלה באותו הזמן כגוף נפרד. העדה החרדית פרסמה כרוזים בהם היא אסרה על כל הסרים למרותה להצביע לבחירות מטעם מדינת ישראל. בפועל, הגרעין הקשה של היישוב הישן היה מרוכז בירושלים, ואכן אז רוב החרדים שבעיר ירושלים לא השתתפו בהצבעה, ובהצבעות שלאחריה.
בשנת תשט"ז הגיע האדמו"ר מסאטמר לירושלים, כיוון שהאדמו"ר גם נקט באותה גישה מחמירה ביחס למדינת ישראל, וראה עין בעין עם העדה החרדית את הפעילות בהתמודדות עם המדינה, הוחלט כי האדמו"ר ישמש כנשיא העדה החרדית - תואר שניתן במיוחד לכבודו.
בנוסף לקהילות יוצאי הונגריה, שמטבע הדברים הושפעו מדעתו של הרבי מסאטמר, משתייכות גם קהילות ירושלמיות מבני היישוב הישן לעדה החרדית (ראו להלן). כיום חלוקת התפקידים בבד"ץ של העדה החרדית היא לפי גודלן וחשיבותן של הקהילות.
תולדות העדה > פרשת גולובנציץ

בשנת 2013 התגלעה מחלוקת בתוך העדה החרדית ביחס לגילוי מערות קבורה במתחם בנייה בבעלות משפחת גולובנציץ בבית שמש. הגאב"ד הרב יצחק טוביה וייס ורוב חברי הבד"צ צידדו בעמדת ארגון אתרא קדישא שאלו הם קברי יהודים ואסרו את הבנייה אף על פי שמאות דירות כבר נמכרו לחרדים. לעומתם, פסק הראב"ד הרב משה שטרנבוך כי אלו מערות של גויים.
המחלוקת הובילה לדרישה לעריכת בחירות להנהלת העדה, בנימוק שלקהילות "קהל פרושים" ו"ברסלב בירושלים" אין ייצוג בגוף זה. על אף טענות אלו, בשנת תשע"ה חתמו רבני "קהל פרושים" על מכתב שאינם מעוניינים בחברי הנהלה. לאחר דין ודברים הוחלט על הוספת חברי הנהלה חדשים מקהילת "ברסלב" ומ"קהל פרושים".
היחס לציונות

בהחלטה לאחר מאורעות תרפ"ט מחה בית הדין של העדה על כוונת ראשי היישוב להצהיר על בעלות הערבים על מתחם הכותל המערבי. בהחלטה נאמר שהכותל המערבי שייך לכל עם ישראל, "בכל מקום שהם", ואיש אינו מוסמך לשום ויתור בשמם. לדברי הבד"צ, "מוטב שיחתמו על ביטול הצהרת בלפור ולא ח"ו שלהם [הערבים] הבעלות על הכותל".
גאב"ד בית הדין של העדה החרדית הרב יוסף צבי דושינסקי הופיע בפני ועדת פיל ואמר ש"על יסוד ההכרה במציאות שפזורי עם התורה מרגישים את עצמם עוד היום כבנים של ארץ הקדושה ניתנה הצהרת בלפור". ו"אין לבדוק כל אחד אם הוא חרדי או לא". יש להסיר את כל ההגבלות הממשלתיות בעליה וברכישת קרקעות. אמר הרב דושינסקי באוזני ראש הוועדה.
העדה החרדית מתנגדת לרעיון הציונות הן כיוון שהוגיה היו יהודים חילונים, והן משום שהם מאמינים כי עם ישראל יגאלו רק בביאת המשיח, והקדמת הגאולה היא חטא. מצד שני הגישה הרשמית בעדה היא התנגדות לגילויי אהדה לפלסטינים, הפגנות תמיכה בהם והתרועעות עם מנהיגיהם, פעולות שמבצעים חלק מאנשי נטורי קרתא.
היחס לציונות > היחס למוסדות המדינה

אנשי העדה עורכים הפגנות נגד חילולי שבת בפרהסיה הציבורית בישראל, וכן עמדו בראש מאבקים נגד הקמת הבריכה המעורבת הראשונה בירושלים, ונגד הפעלת בתי קולנוע בשבת (כמו קולנוע אדיסון), וכן ערכו הפגנות נגד חפירות ארכאולוגיות בקברים שהם רואים כחיטוטי שכבי.
מיעוט אנשי העדה מדבר יידיש, ודוגל בלא לדבר כמעט כלל עברית מודרנית, הנחשבת בעיניהם כשפתם של הציונים. בני עדות המזרח שבהם מדברים ביניהם עברית. ההתכתבויות נעשות בלשון הקודש.
היחס לציונות > היחס לבחירות

חברי העדה החרדית מקפידים לא להשתתף בבחירות לכנסת והם רואים בכך איסור חמור. דעה זו מבוארת מבין היתר בספרו של האדמו"ר מסאטמר ויואל משה.
העדה החרדית אוסרת גם על הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות. העדה סבורה אף שישנם איסורים הלכתיים בהצבעה עבור גוף שאינו כפוף לשמירת ההלכה, וכן בוחר נשים למשרות ציבוריות.
היחס לציונות > תקציבי ממשלה

אנשי העדה החרדית מקפידים לא לקחת תקציבים ממשלתיים למוסדות חינוך, והם מחרימים מוסדות המקבלים תקציבים כאלה בגלוי. לפי השקפת העדה החרדית זהו איסור חמור, בשל החשש מהתערבות שלטונית בסדרי החינוך (לכן, עיקר ההתנגדות היא על מוסדות חינוך יסודיים, ולא על ישיבות גדולות וכוללי אברכים). ישיבות העדה החרדית אומנם אינן נתמכות בידי המדינה, אך מבקר המדינה מצא שרבים מתלמידיהן רשומים בישיבות אחרות, המקבלות תמיכה.
חלק מבני העדה החרדית מסרבים לקבל את קצבאות הביטוח הלאומי בשל התנגדותם למדינה, אך באופן רשמי אין איסור על כך, הנימוק הוא שזהו החזר על דמי הביטוח שממילא מחויבים האזרחים לשלם.
קבוצות בתוך העדה החרדית

העדה החרדית מורכבת מקבוצות וקהילות קטנות יותר, כיום ישנן מספר קהילות הרואות את עצמן ככפופות לעדה החרדית, מביניהם: קהילת סאטמר בישראל, חסידות תולדות אהרן, חסידות תולדות אברהם יצחק, חסידות דושינסקיא, קהל פרושים, חסידות משכנות הרועים, קהל חסידי ירושלים, הקהילה הוותיקה של ברסלב בירושלים, קהילת תפארת ירושלים, קהילת אנשי ירושלים.
קהילות בריסק קרובות לעדה החרדית ורבניהן משתתפים לעיתים בכינוסים של 'העדה' או חותמים על מודעות מטעמה, אך אנשי בריסק אינם משתייכים באופן רשמי לעדה. מלבדן, רבים מהחרדים הירושלמים רואים את עצמם כפופים לעדה החרדית. במספר קהילות אחרות חלק קטן מחברי הקהילה הם בעלי אוריינטציה לעדה החרדית, כמו חסידות רחמסטריווקא, חסידות פינסק קרלין וחסידות סלאנים. לאחרונה, חסידות בוהוש מזדהה אף היא עם עמדות העדה החרדית.
קבוצות בתוך העדה החרדית > קהילות שפרשו מהעדה החרדית

חסידות בעלזא הייתה חלק מהעדה החרדית, עד שלאחר מאבקים החליט האדמו"ר רבי יששכר דב רוקח לפרוש ממנה בתחילת שנות השמונים. הפרישה עוררה סערה גדולה, ועוד שנים רבות אחר כך התקיימה יריבות קשה בין הפלגים בעקבות הפיצול. בעקבות הפיצול החרימו רבני העדה את מוסדות בעלזא, ובתגובה החרימו אנשי בעלז את מוסדות העדה וייסדו מערכת כשרות משלהם, בשם בד"ץ מחזיקי הדת.
גם חסידות קרלין-סטולין הייתה שייכת בעבר לעדה החרדית עד שפרשו בעקבות החלטת האדמו"ר מקרלין-סטולין לקחת תקציבים ממשרד החינוך למוסדות החינוך של החסידות. חלק מהחסידים הקימו את "קהל חסידי ירושלים" שאימצה את מנהגי חסידות קרלין אך כפופה לבד"ץ העדה החרדית.
בעבר נמנו גם "קהל עדת ירושלים" בראשות הרב נתן יהודה לייב מינצברג על שורות בני העדה החרדית, אך אלו פרשו מהעדה בעקבות חילוקי דעות. חלק מחברי הקהילה שסירבו לפרוש מהעדה החרדית והקימו לשם כך מסגרות אחרות, כמו "תפארת ירושלים" ו"אנשי ירושלים".
קבוצות בתוך העדה החרדית > ריכוז דמוגרפי

חלק נכבד מבני העדה מרוכזים באזור שכונות גאולה ומאה שערים בירושלים, אך ישנם רבים שיצאו לגור בשכונות אחרות כמו גבעת שאול, רמות, רמת שלמה ועזרת תורה. ריבוי טבעי ומחסור במקומות מגורים זולים בירושלים הובילו להתפתחות של קהילות חדשות מחוץ לירושלים.
רוב בני הדור הצעיר של העדה החרדית מתגוררים בבית שמש. בשכונות העיר ישנם בתי הוראה ומורי הוראה מטעם הבד"צ ומתגורר בה חבר הבד"צ הרב יהושע רוזנברגר, שהוא המנהיג בפועל של העדה במקום. קהילות העדה מפעילות עשרות מוסדות חינוך לבנים ולבנות, כמו גם רשת כוללים עם מאות אברכים בנשיאות גאב"ד העדה.
ריכוזים קטנים יותר של אנשי העדה החרדית ישנם גם בבני ברק, באחוזת ברכפלד שבמודיעין עילית, באלעד, בחריש, טבריה, נוף הגליל וביתר עילית.
קבוצות בתוך העדה החרדית > לבוש

מבחינת הלבוש ניכרים רבים מאנשי העדה בכובע סמט שטוח ורחב תיתורה (הנקרא בסלנג יידישאי סוּפֶּר). הנשים לובשות בגדים צנועים מאוד עם צבעים לא בולטים, ומקפידות לכסות את ראשן במטפחת הדוקה (ולא בפאה נוכרית). חלק נכבד מחסידי העדה החרדית המשתייכים לחצרות חסידיות שונות נוהגים ללבוש את הלבוש המסורתי הירושלמי.
בעדה החרדית, בשונה מהעמדה החרדית הרגילה, אין זו נורמה מחייבת עבור הגברים לעסוק בלימוד תורה בכולל לאורך החיים. הגברים יוצאים לעבוד בעבודות שונות שאינן דורשות השכלה אקדמית. רבים מהם במלאכות הקשורות לדת, כגון סופר סת"ם, השגחת כשרות, שחיטה וכדומה, ומהם גם אנשי עסקים מצליחים.
המבנה הארגוני של העדה

לעדה החרדית מערכות קהילתיות נפרדות, שהחשובה שבהן היא בית הדין שלה. בית דין זה התפצל מבית הדין הכללי, שהסתפח למסגרת הרבנות הראשית בעת הקמתה בתחילת תקופת המנדט הבריטי. סמכות בית הדין של העדה החרדית מקובלת במלואה רק על אנשי עדה זו. למרות זאת, העדה החרדית רואה את עצמה כבעלת האפוטרופסות הציבורית מאז הקמתה על ידי רבי יוסף חיים זוננפלד, מי שהוכר בציבור החרדי כרבה של ירושלים. לכן מכנה עצמו בית הדין שלה "בית דין צדק לכל מקהלות האשכנזים".
בית הדין לדיני ממונות מתכנס בבנייני זופניק, ושם מוציאה גם את הפסקים הנוגעים לעניינים אקטואליים. לבד"ץ חשיבות כבית דין פרטי המכריע בחלק מן הסכסוכים בענייני ממונות בעולם החרדי. עם השנים, כוחו של בית הדין נחלש עם הקמת בתי דין רבים נוספים, כמו בית דין צדק בני ברק שהוקם בתשכ"ח ובית הדין לממונות של המועצה הדתית בירושלים בשנת תשל"ח ועוד.
המבנה הארגוני של העדה > גאב"ד

בראש העדה החרדית עומד בפועל הבד"ץ שלה, בית דין צדק. הגאב"ד הוא מנהיגה הרוחני של העדה. עד יולי 2022 מילא תפקיד זה הרב יצחק טוביה וייס, שבעבר כיהן כדיין בקהילה החרדית של אנטוורפן. תפקיד הגאב"ד הוא בעיקרו ייצוגי, אך לפתחו מגיעות להכרעה השאלות העקרוניות והמסובכות, והוא נחשב בעל הסמכות העליונה בעדה.
במקביל לתפקיד הגאב"ד ישנו גם תפקיד הראב"ד, שהוא ראש ההרכבים של בית הדין בפועל. כיום מכהן בתפקיד הראב"ד הרב משה שטרנבוך.
המבנה הארגוני של העדה > חברי הד"ץ והנהלת העדה

הנהלת העדה החרדית עוסקת בענייניה השוטפים של הקהילה והיא ממנה דיינים חדשים נקראים גם "חברי הבד"ץ", את הראב"ד ואת הגאב"ד. בהנהלה יש ייצוג יחסי לקהילות החברות בה. סגן יו"ר ההנהלה נקרא מזכיר העדה. בעבר היו קיימים גוף של שבעים ואחד חברים ובתוכו גוף של עשרים ושלושה חברים (בדומה למתכונת העתיקה של הסנהדרין). שני גופים אלה אינם מתכנסים שוב ואין להם חשיבות מעשית.
המבנה הארגוני של העדה > קרן הצלה

העדה החרדית מנהלת בסיוע סאטמר את "קרן ההצלה", שתפקידה לספק תמיכה למוסדות חינוך אשר אינם מקבלים תקציבים ממשרד החינוך, התמיכה מהווה סיוע אלטרנטיבי למוסדות החינוך.
הכשר הבד"ץ - ועד הכשרות

לבד"ץ "העדה החרדית" יש מוניטין בציבור הכללי בשל מערכת הכשרות הכפופה לו. זהו גוף כשרות הגדול בישראל. מערכת הכשרות אינה כפופה מבחינה ניהולית להנהלת העדה החרדית אלא לוועדה הנפרדת בשם "ועד הכשרות".
מערכת הכשרות מחולקת לשתי ועדות, בנוסף לוועד הכשרות, בניהולו של הרב גבריאל פפנהיים, שתחת סמכותו מפעלי מזון ומסעדות קיימת גם ועדה נוספת בשם ועד השחיטה, את הוועדה הקים הרב מאיר ברנדסדורפר בעקבות כשלים שהתעוררו במערך הכשרות בתחום השחיטה, תחת סמכותו של הוועד קיימת מערך השגחה על משחטות ומוצרי בשר כשר. בשל ההשלכות הכלכליות שיש להסרת הכשר ממפעל לייצור מזון, מרכז ועד הכשרות של העדה החרדית כח רב
פרסומים

העדה החרדית מוציאה מעת לעת עדכונים לציבור הרחב באמצעות קול קורא ופאשקעווילים. עם השנים נוסדו ביטאונות שמביאות את דבר העדה החרדית.
שבועון העדה המופץ באלפי עותקים.
שבועון "קהלא קדישא" - נוסד בשנת תשע"ה.
"מגזין ההשגחה" בו סקירה על מפעל הכשרות הגדול בעולם.
מערכת הכשרות מוציאה בערב פסח "מדריך הכשרות" מדי שנה.
העדה החרדית הספרדית

בית דין נוסף הכפוף לעדה החרדית מבחינה מנהלית הוא בית הדין של "העדה החרדית הספרדית". בית הדין שהוקם ליהודים מעדות המזרח החולקים את אותה השקפה של עדה החרדית ביחס לממדינת ישראל ולציונות.
מספר המשתייכים ל"עדה החרדית הספרדית" מועט, אך בכנסים רבים של העדה החרדית מזמינים רב ספרדי (בדרך כלל הרב דוד בצרי או הרב יעקב משה הלל) שינאם בעברית לטובת הספרדים שאינם מבינים יידיש. לזרם שייכים 'תלמוד תורה יעב"ץ' ו'תלמוד תורה קריית ספר', וכן בית הספר היסודי לבנות 'בנות יהודית'. בבני ברק ישנם מוסדות "קדושת התורה" ו"עטרת יואל" תחת "מוסדות רבינו יואל", במימונם של חסידי סאטמר.
ראו גם

בד"ץ העדה החרדית
כשרות בד"ץ העדה החרדית
העדה
החברה החרדית
נטורי קרתא
לקריאה נוספת

אמנון לוי, החרדים, הוצאת כתר[דרושה הבהרה]
בנימין בראון, מדריך לחברה החרדית: אמונות וזרמים, הוצאת עם עובד והמכון הישראלי לדמוקרטיה, 2017, עמודים 158–184
הערות שוליים

1 2  ד"ר נרי הורוביץ, תשתית למיפוי החינוך החרדי בישראל, אגורא מדיניות, עמ' 253
↑  נכון לשנת 2012
↑  יאיר אטינגר, יש חרדים ויש את חרדי רמת בית שמש ב', באתר הארץ, 4 בדצמבר 2007
↑  ועד העיר האשכנזי בירושלים ת"ו, הארץ, 4 באפריל 1918
1 2  מנחם קרן-קרץ, 'העדה החרדית' בירושלים ויחסה למדינת ישראל, 1948‑1973, קתדרה 161, יד יצחק בן צבי, תשע"ז
↑  מנחם קרן-קרץ, העיתון קול ישראל וגיבוש הזהות החרדית בארץ ישראל בתקופת המנדט, קשר 51, 2018
↑  כאן בקישור ניתן לראות את תעודת העמותה
↑  מנחם פרידמן, החברה החרדית, עמ' 89-88
↑  צילום ההחלטה באתר בחדרי חרדים
↑  עדויות אגודת ישראל בועדה המלכותית, דבר, 21 בדצמבר 1936.
↑  כך לפי מה נשכתב בקול קורא שיצא מטעם בד"ץ העדה החרדית
↑  אנשיל פפר, כ-250 אברכים רשומים כלומדים בשבטי אבו ג'יוואד וחמריה ובבקה אל-גרביה, באתר הארץ, 29 באפריל 2002.
↑  נטע סלע, השד העדתי: הכול על פלג "העדה החרדית", שמכתיב את סדר היום בעיר, באתר nrg‏, 13 ביולי 2009
חזקי שטרן, ‏מסמכי השלום ההיסטוריים בין בעלזא ל'העדה' – נחשפים, באתר כיכר השבת, 24 בינואר 2012
↑  'תולדות אהרן' לחריש – 'תולדות אברהם יצחק' להר יונה כתבה באתר 'ביזנעס'.
↑  ראו למשל: על הברכיים..., מעריב, 17 ביולי 1966, על חברת המזון יכין.
| יהדות אורתודוקסית |
| --- | --- | --- |
| זרמים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסיה מודרנית • נאו-אורתודוקסיה |  |
| ארגונים רבניים | ק"ק כנסת ישראל • OU‏ • אגודת הרבנים • מועצת גדולי התורה • הרבנות הראשית לישראל • אגודת הרבנים בפולין • העדה החרדית • התאחדות קהלות החרדים • חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי • התאחדות הרבנים • ועידת רבני אירופה • מועצת חכמי התורה • מרכז רבני אירופה |  |
| הגות | עיקרי האמונה היהודית • תורה מן השמים • נצחיות התורה • אמונת חכמים • דעת תורה • טיעון העד (יהדות) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311532205171  LCCN: no89008303  VIAF: 144782654   WorldCat (עם VIAF): 144782654 
בית הוראה של העדה החרדית ברחוב ישעיהו בירושלים.
פנים בית המדרש של העדה בבניין זופניק
קריאה נגד ההשתתפות בבחירות לכנסת השלישית (ה'תשט"ו). בחתימת רבני הבד"צ, ונשיא העדה החרדית הרב יואל טייטלבוים – האדמו"ר מסאטמר
חסיד בן "העדה החרדית" בלבוש אופייני קורא מודעת אבל במאה שערים (2006)
בניין זופניק בשכונת גאולה בירושלים, בו יושבים משרדי העדה החרדית ומושב בית הדין שלה. ברחבה שלפני הבניין מתקיימות עצרות העדה החרדית
לוגו הכשרות של הבד"ץ של העדה החרדית
מודעה מטעם העדה החרדית הספרדית הקוראת שלא להשתתף בבחירות לרשויות המקומיות בישראל
דרמטוגליפיקה

הדרמטוגליפיקה (נקראת גם "תורת כתב העור") היא מחקר העוסק בצורה מדעית בחקר רכסי עור באצבעות האדם, טביעות אצבעות, קווים, בליטות וצורות של ידיים, להבדיל מהפסאדו-מדע של קריאה בכף היד.
דרמטוגליפיקה היא מדע צעיר יחסית, שפותח בשנת 1892, כאשר אחד הביולוגים המבטיחים ביותר בתקופתו ואחיינו של צ'ארלס דרווין, סר פרנסיס גלטון, הוציא לאור את מחקרו (שנחשב למחקר קלסי בתחום) בנושא טביעות האצבעות. אומנם כבר בתחילת המאה ה-17 מופיעים תיאורים של ציורי טביעת אצבעות בכתבי עת אנטומיים ידועים, ובראשית המאה ה-19 כתב החוקר הצ'כי יאן אוונגליסטה פורקינייה את החיבור "תורת הסיווג הפונדמנטלי של טביעות האצבע" (1823). הן סר גלטון והן המדענים האמריקאים קאמינס ומידלאו, הנחשבים לאבות שיטת הסיווג המקובלת כיום, עשו שימוש בתורת הסיווג הבסיסי של פורקינייה. ב-1901 פיתח סר אדוארד ריצ'רד הנרי (Henry) את "סיווג הנרי", שיטה לסיווג ולמיון טביעות אצבעות, הנמצאת בשימוש רשויות החוק (בשינויים קלים) עד ימינו אנו. לטביעות האצבעות צורות רבות ושונות. טביעות האצבעות אינן מושפעות מגורמים סביבתיים ואינן משתנות עם הזמן.
אוגוסט מארייט

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1821 בולון-סור-מר, צרפת 
 פטירה:  18 בינואר 1881 (בגיל 59) קהיר, ח'דיוות מצרים 
 שם לידה:  François Auguste Ferdinand Mariette 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  קהיר 
 תפקיד:  מנהל מוזיאון (1 ביוני 1858)  דירקטור (1 ביוני 1858)  אוצר (15 בפברואר 1855) 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר סנט מוריס ולזרוס  מפקד במסדר הכתר של איטליה  מפקד בלגיון הכבוד  אביר דרגה שנייה במסדר העיט האדום  מפקד עם כוכב של מסדר פרנץ יוזף 
 חתימה:   
 
אוגוסט מארייט
פסלו של מארייט בעיר הולדתו בולון-סיר-מר
קמע מזהב הנושא את שמו של פסר וזיר מתקופת הממלכה החדשה. הפריט נמצא בחפירות של מארייט, מוזיאון הלובר
פרנסואה אוגוסט פרדינאן מארייט (בצרפתית: François Auguste Ferdinand Mariette;‏ 11 בפברואר 1821 – 19 בינואר 1881) היה אגיפטולוג וארכאולוג צרפתי. חפר באתרים רבים במצרים, והיה מיוזמי הקמת המוזיאון המצרי.
קורות חייו > שנותיו הראשונות

מארייט נולד בעיר בולון-סור-מר שבצפון צרפת. הוא עבד בשרטוט ובעיצוב, והשלים משכורות כמורה על ידי מתן שיעורים פרטיים. בנוסף כתב מאמרים בנושאים היסטוריים וארכאולוגים לעיתונות המקומית.
לאחר שבן דודו שהיה חברו למחקר ולמסעות של שמפוליון נפטר, קיבל על עצמו מארייט לטפל במסמכיו של שמפוליון. הוא לימד את עצמו כתב חרטומים ואת השפה הקופטית. בשנת 1847 הכין קטלוג למוזיאון המצרי בעיר הולדתו, ובעקבות כך קיבל בשנת 1849 משרה צנועה במוזיאון הלובר.
קורות חייו > מסעו הראשון למצרים

בשנת 1850 נשלח על ידי מוזיאון הלובר למצרים כדי לאסוף עבורו כתבי יד קופטים עתיקים. הפטריארך הקופטי סירב לפתוח בפניו את המנזרים והוא לא הצליח במשימתו זאת. בתקופה שבה הגיע למצרים, סבלה הארכאולוגיה המצרית מגנבות, שוד עתיקות וחפירות שוד. סירובו של הפטריארך נגרם בגלל גנבת כתבי יד עתיקים, שאירעה מספר שנים קודם לכן על ידי נוסעים אנגלים שהשקו לשוכרה את הנזירים וגנבו את כתבי היד.
מארייט, שלא רצה שנסיעתו למצרים תהיה לחינם, החליט לבקר במקדשים. שבט בדואי איתו התיידד הוביל אותו לסקארה. המראה שהתגלה בפניו היה בעיקר מדבר של חול, הוא הצליח להבחין בספינקס אחד מתוך שורת ספינקסים שהייתה במקום, ובנוסף הבחין בקצה של פירמידת המדרגות. מארייט, שלא היה לו כל ניסיון בחפירה ארכאולוגית, החליט לחפור את האתר. לא היה לו רישיון חפירה ותקציבו היה קטן ביותר. הוא שכר 30 פועלים והחל לחפור באתר. לא היו למארייט כל הנחיות היכן וכיצד לחפור. לקביעת מקום החפירות התבסס על כתביו של סטראבו ועל השערותיו לגבי מיקום האתר. בין ממצאיו היה פסל הלבלר היושב. בשנת 1851 לאחר מספר חודשי חפירה חשף מארייט מקדש ושדרת ספינקסים שהופיעו בכתביו של סטראבו. מתחת ללוחות אבן של השדרה מצא מארייט מטמון של פסלים עשויים מברונזה. בהמשך החפירה התגלה לחופרים בית קברות של האל-הפר אפיס, שהיה האל של אזור ממפיס. בקבר נמצאו פרים חנוטים בתוך ארונות קבורה העשויים גרניט. משקל כל ארון קבורה היה כ-60 טון. בכל הקברים, למעט אחד, לא נמצאו כל פריטים נוספים, הם נגנבו כבר בתקופות קדומות. רק קבר אחד מתקופתו של רעמסס השני, נמצא שלם. ממצאיו כוללים גם את מציאת קברו של Khaemweset שהיה בנו הרביעי של רעמסס השני.
הידיעות על תגליותיו בקברי הפרים נפוצו בכל קהיר, והשלטונות המצריים וחופרים מתחרים האשימו אותו בגנבה. הוא הבטיח בתחילת החפירות שיעביר את ממצאיו למוזיאון בקהיר, אך היה מעוניין להעביר אותם למוזיאון הלובר שבשליחותו יצא למצרים. כדי להטעות את השלטונות, נהג במשך היום להעביר לשלטונות המצריים את ממצאיו מהחפירות הקודמות כגון פסלונים וקמעות, ובלילה ארז את הממצאים מתוך קברים שלטענתו עדיין לא נפתחו, והוציאם דרך דלת סתרים. הממצאים כללו תכשיטי זהב רבים. לאחר ששלח אותם למוזיאון הלובר הזמין את השלטונות המצריים והראה להם את הקברים הריקים. מארייט נשאר במצרים במשך ארבע שנים במהלכם חפר אתרים נוספים ושלח ממצאים רבים ללובר. על פי הסכם של ממשלת צרפת עם המוזיאון, מחצית מהממצאים הועברו למוזיאון ומחציתם האחרת נשארה במצרים. לאחר חזרתו לפריז בשנת 1854 מונה מארייט לתפקיד עוזר שימור במוזיאון הלובר.
קורות חייו > מנהל מחלקת העתיקות

לאחר ארבע שנים של גילויים במצרים, מארייט לא היה מרוצה מתפקידו במוזיאון. הוא הרגיש שהוא חייב לחזור למצרים באומרו "ידעתי שאמות או אשתגע אם לא אחזור מידית למצרים". בשנת 1857 חזר למצרים ביחד עם משפחתו כדי להמשיך בחפירות. הוא פגש את פרדיננד דה לספס שהשתדל למענו אצל מוחמד סעיד פאשה. ב-1 ביוני 1858 מונה על ידי המשנה למלך לתפקיד מנהל מחלקת העתיקות המצרית, היה המנהל הראשון שלה, ומילא תפקיד זה עד מותו.
תחת הנהלתו של מארייט השתנה אופי פעילות החפירות הארכאולוגיות במצרים. הייתה זו ראשית פעילות החפירות מטעם הממשלה. הוא יזם חפירות ארכאולוגיות רבות בו זמנית באתרים רבים, שהשתרעו מקהיר עד אסואן, ואף גייס תושבים כפריים בכפייה כדי שיבצעו את החפירות. מארייט עבד מהר, והתעניין בעיקר בחפצים. תצפיות מדוקדקות ותיעוד לא עניינו אותו. כדי לזרז את החפירות השתמש בדינמיט ובמוטות ברזל כדי לפרוץ לתוך הקברים. במסגרת פעילותו נפתחו כ-200 קברים באזור קהיר, והם רוקנו מכל חפציהם. הוא חפר במתחם הפירמידות בגיזה, בנקרופוליס של מיידום, באבידוס ובתבאי. במהלך חפירותיו נחשף קברה של חתשפסות בעמק המלכים, נחשפו מקדש אדפו, מקדש דנדרה ואתרים נוספים. הוא פינה את החול סביב הספינקס הגדול של גיזה עד סלע האם, ותוך כדי כך גילה אסטלה מפורסמת מגרניט ואלבסטר, "מקדש הספינקס".
במסגרת פעילותו עשה מארייט מאמצים להילחם בשודדי עתיקות. היו לו מתנגדים רבים, במיוחד ארכאולוגים בריטיים וגרמניים, שעד אז היה להם חופש פעולה לחפור במצרים. הוא לא נתן להם רישיונות חפירה, וכל החפירות נעשו תחת פיקוחו ובאחריותו. חלק מההתנגדות נבע מההסכם בין מצרים לצרפת, שהשאיר בידי הצרפתים מחצית מהממצאים שהתגלו, כשמארייט עצמו היה המחליט מה עובר לצרפת ומה נשאר במוזיאון בקהיר. אחד הסיפורים הידועים הוא מאבקו במושל באזור לוקסור. בתבאי נמצא הסרקופג מזהב עם התכשיטים של המלכה אחותפה הראשונה מהשושלת ה-17 (המאה ה-16 לפנה"ס). המושל המקומי החרים את התכשיטים ושיגר אותם בחשאי בספינה במורד הנילוס לשליט מצרים, אך מארייט עלה על סיפון הספינה ולקח את התכשיטים תוך איום ברובים.
קורות חייו > פעילויות נוספות

הקמת המוזיאון המצרי בקהיר - בעת הגעתו של מארייט למצרים, שכן המוזיאון המצרי בתוך מסגד מאובק. בעקבות פעילותו הרבה והממצאים הרבים שכנע מארייט את השליט להקים מוזיאון חדש. המוזיאון הוקם בשנת 1858 ברובע בולאק, אך נפגע בשיטפון בשנת 1878, ורוב רשימותיו וציוריו של מארייט נהרסו.
תערוכה של עתיקות מצריות בתערוכה בינלאומית בפריז - במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1867) (Exposition Universelle). התערוכה שכללה את תכשיטי המלכה אחתופה, זכתה לפרסום רב. הקיסרית אז'ני, אשתו של נפוליאון השלישי ביקשה לקבל את התכשיטים כמתנה, מארייט סירב והחזיר את התכשיטים למצרים.
כתיבת העלילה של האופרה אאידה - בשנת 1867 פנה אל מארייט השליט אסמאעיל פאשא וביקש ממנו לכתוב את עלילת האופרה, שעליה מבוססת הליברית של אנטוניו גילזאנצוני לאאידה מאת ג'וזפה ורדי. האופרה הוצגה בבית האופרה הח'דיוי בקהיר ב-24 בדצמבר 1871.
אחרית ימיו והנצחתו

במשך השנים זכה מארייט לתארי כבוד שונים. בשנת 1862 קיבל את התואר ביי ובשנת 1879 את התואר פאשה. בסוף ימיו הוא היה חולה מאוד וכמעט עיוור. בשנת 1880 הצטרף אליו האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו, אותו פגש בפריז בתערוכה העולמית. מספרו החליף אותו בתפקיד מנהל מחלקת העתיקות, לאחר מותו. מינוי מנהל צרפתי נעשה כדי להבטיח את העליונות של האגיפטולוגיה הצרפתית על זאת האנגלית. בחייו פרסם מארייט ספרים המתעדים את עבודתו. ספרו האחרון פורסם לאחר מותו, על ידי מספרו.
מארייט נפטר בינואר 1881. הוא נקבר בתוך סרקופג שהוטמן בגן המוזיאון המצרי. מעל הסרקופג הוצב פסלו. בשנת 1882 הוקם פסל לכבודו בעיר הולדתו בולון-סור-מר בצרפת. בשנת 1924 נקראה על שמו אוניית הנוסעים הצרפתית, "מארייט פשה" (בצרפתית SS Mariette Pacha), אונייה-אחות ל"שמפוליון". עיצוב הפנים של האוניות תוכנן בהשראת התגליות הארכיאולוגיות ממצרים העתיקה ושתיהן שימשו בקווי הנוסעים בין אירופה לבין מצרים ומזרח הים התיכון. בין השאר נהגו לעגון בנמל חיפה ועל כן שימשו עולים רבים. בשנת 1934 הועלו באונייה ארצה עצמותיו של ליאו מוצקין.