stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין ברושאט
פונקציונליזם > "היטלר וראשית 'הפתרון הסופי'" (1977)

במאמרו "היטלר וראשית 'הפתרון הסופי': על התזות של דייוויד אירווינג", (1977), מתח ברושאט ביקורת על טענת הסופר האנגלי דייוויד אירווינג כפי שהתפרסמה בספרו של אירווינג Hitler's War משנת 1977, לפיה היטלר רצה לגרש יהודים ולהפוך את אירופה ל"יודנפריי" ("נקייה מיהודים") אך לא ידע על השואה עד סתיו 1943. רצח העם של היהודים, כתב אירווינג, נעשה בעקבות פקודה של היינריך הימלר ובכירים נאצים אחרים. חיבורו של ברושאט פורסם לראשונה בכתב העת Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte (רבעון להיסטוריה) ומאוחר יותר באנגלית בשם "היטלר וראשית 'הפתרון הסופי': הערכה של התזות של דייוויד אירווינג".
ברושאט קיבל את העובדה כי אין הוכחות לפקודה בכתב מאת היטלר ל"פתרון הסופי לשאלת היהודים". מול הקיפאון בחזית המזרחית, נוכח מערכת הרכבות האירופית ששימשה לגירוש יהודים לפולין באופן מתמשך, ונוכח ה"בעיה" של שלושת מיליוני יהודי פולין שהגרמנים כפו סגירתם בגטאות, פקידים גרמנים בפולין פתחו בתוכניות הרג מאולתרות מיוזמתם, טען אירווינג. רצח העם של היהודים עבר פיתוח "stück- und schubweise" ("טיפין טיפין"), כתב אירווינג, מכיוון שהגרמנים הובילו את עצמם ל"Sackgasse" ("סמטה ללא מוצא").
חיבורו של ברושאט היה הסיפור הראשון על מקורות השואה על ידי היסטוריון מכובד, שבו האחריות על רצח העם לא הוטלה על היטלר לחלוטין. כריסטופר בראונינג כתב כי לאחר חיבורו של ברושאט, "שערי המבול נפתחו", והנושא מתי והיטלר קיבל החלטה להרוג את היהודים הפך לזמן מה לסוגיה המרכזית של ההיסטוריוגרפיה של השואה.
פונקציונליזם > "היטלר וראשית 'הפתרון הסופי'" (1977) > ביקורת על דייוויד אירווינג

ברושאט היה ביקורתי כלפי התייחסותו של אירווינג למקורות, והאשים אותו בכך שהוא ניסה שוב ושוב לעוות את התיעוד ההיסטורי לטובת היטלר. הוא טען כי אירווינג התמקד יותר מדי באירועים צבאיים על חשבון ההקשר הפוליטי הרחב יותר, וכי אירווינג קיבל את הטענות הנאציות כדבריהן, כמו למשל הטענה כי תוכנית "המתות החסד" של "חולים חשוכי מרפא" החלה בספטמבר 1939 לפינוי מקום של חולים לחיילים גרמנים פצועים, כאשר למעשה החלה זו בינואר 1939 או, לפי מחקר מעודכן יותר, באוקטובר 1939. ברושאט מתח ביקורת על טענתו של אירווינג לפיה פתק שכתב הימלר ובו נאמר "ללא חיסול" ביחס לשיירת רכבת בנובמבר 1941 של יהודי גרמניה שעברו דרך ברלין לריגה (משלוח שאותו התכוונו האס אס לחסל בירי בעת ההגעה לריגה) הוא הוכחה לכך שהיטלר לא רצה בשואה. ברושאט טען כי ההערה "ללא חיסול" התייחסה רק לרכבת ההיא וכנראה הייתה קשורה לחששות שמא כתבים אמריקנים ישאלו על גורלם של יהודי גרמניה המגורשים למזרח אירופה.
ברושאט מתח ביקורת על אירווינג, על כך שזה קיבל את טענותיו "המומצאות" של אובר-גרופנפיהרר קרל וולף כי לא ידע על השואה (טענתו של אירווינג הייתה שאם וולף לא ידע על כך, כיצד יכול היה היטלר לדעת?), למרות שוולף הורשע בפשעי מלחמה בשנת 1963 על סמך ראיות תיעודיות המשלבות אותו בשואה. ברושאט האשים את אירווינג בכך שביקש ליצור רושם מטעה מוועידה של היטלר ויורש העצר ההונגרי, אדמירל מיקלוש הורטי, באפריל 1943, על ידי עיבוד הטקסט כך שהיטלר ייראה פחות אנטישמי מכפי שהיה בטקסט המקורי.
היסטוריה של חיי היומיום ופרויקט בוואריה (1977–1983)

ברושאט היה חלוץ ה-Alltagsgeschichte (היסטוריה של חיי היומיום). הוא הוביל את "פרויקט בוואריה" בין 1977 ל-1983, מבט מקיף על היסטוריה של חיי היומיום בבוואריה בין השנים 1933–1945. ששת הכרכים Bayern in der NS-Zeit ("בוואריה בעידן הנאצי") תיארו פעולות כמו סירוב להצדיע במועל יד כצורה של התנגדות. שישה כרכים אלה תיארו את ההתנגדות כעניין שבתחום האפור, עניין שלא היה חד משמעי, וציינו כי אנשים שסירבו להתנהג כפי שרצה המשטר הנאצי בתחום אחד, לעיתים קרובות צייתו בתחומים אחרים. לדוגמה, האיכרים הבוואריים עשו עסקים עם סוחרי בקר יהודים בשנות השלושים, למרות מאמציו של השלטון הנאצי לעצור אותם, ועם זאת, הביעו לא פעם תמיכה בחוקים האנטישמיים.
באמצעות עבודתו על פרויקט בוואריה, גיבש ברושאט את המושג Resistenz (חסינות), השונה מ"התנגדות" במובן Widerstand. Resistenz התייחס ליכולתם של מוסדות כמו הוורמאכט, הכנסייה הקתולית והביורוקרטיה הממשלתית ליהנות מ"חסינות" מפני תביעות הנאצים לכוח מוחלט ולהמשיך לתפקד על פי ערכיהם המסורתיים, מבלי שיצטרכו לערער על מדיניותו של המשטר הנאצי ועל הבלעדיות המונופוליסטית שלו ביתר תחומי החיים והממשל. ברושאט השתמש במושג החסינות כדי לקדם את הדעה כי ברמה המקומית התקיימה המשכיות רבה בגרמניה בין תקופת ויימאר לתקופת הנאצית.
היסטוריזציה של גרמניה הנאצית > "פניה להיסטוריזציה של הנאציזם" (1985)

ב"פניה להיסטוריזציה של הנאציזם", חיבור שפורסם בכתב העת Merkur במאי 1985, טען ברושאט כי על היסטוריונים לגשת לחקר גרמניה הנאצית כמו לחקרה של כל תקופה היסטורית אחרת, ללא שיפוט מוסרי. בהמלצתו על גישה של Alltagsgeschichte שתאפשר סקירת גוני האפור על ידי בחינת נורמליות היומיום וגם הברבריות של המשטר, כתב ברושאט כי "לא כל ההתפתחויות המשמעותיות ההיסטוריות שהתרחשו בגרמניה בתקופת הנאציזם, רק שירתו את המשטר למטרות שליטה לא אנושית ודיקטטורית". ברושאט השתמש כדוגמה ברפורמה רחבת היקף במערכת הביטוח הלאומי הגרמנית שהוצעה בשנת 1940 על ידי חזית העבודה הגרמנית (ה-DAF, Deutsche Arbeitsfront), שלטענתו הייתה במובנים רבים מבשרת תוכנית הביטוח הלאומי של גרמניה המערבית בשנת 1957, עם תכונות כמו פנסיה שהובטחה על ידי מדינה ושתשלומיה הותאמו לרמת התוצר (מה שלא היה מפתיע בהתחשב בכך שגרמנים רבים עבדו בגיבוש שתי התוכניות - זו הנאצית וזו הגרמנית-שלאחר-המלחמה).
מושג ה"היסטוריזציה" של ברושאט זכה לביקורת מצד ההיסטוריון הישראלי עמר ברטוב, שהאשים את ברושאט בהיותו אפולוגטיקן גרמני המבקש להפחית בתיאור הסבל היהודי. ברטוב טען כי ברושאט קרא להיסטוריונים גרמנים לגלות אמפתיה רבה יותר להיסטוריה שלהם. לדעתו של ברטוב, אמפתיה מעולם לא הייתה חסרה, אלא רק כלפי הקורבנות. היסטוריונים הרחיקו את עצמם מהפושעים, אך לא מהעם הגרמני, "שעמדו מהצד (לעיתים קרובות תוך הסכמה שבשתיקה)". גילוי אמפתיה לקורבנות היה "חוסם את האפשרות להזדהות עם עצמם, והיה יוצר בכך נטל פסיכולוגי בלתי נסבל". כנגד זה, ההיסטוריון הגרמני ריינר זיטלמן (Rainer Zitelmann) הציע כי גישתו של ברושאט הייתה פורה וטען שכשם שלא הכל היה רע בברית המועצות, לא הכל היה גרוע בגרמניה הנאצית, וכי המשטר הנאצי ביצע רפורמות חברתיות מוצלחות רבות. כמה חוקרים תמכו בטיעוניו של ברושאט, כולל ההיסטוריון האמריקאי ג'ון לוקאץ' (שלדבריו תהליך ההיסטוריזציה החל למעשה לפני למעלה מ-30 שנה), הפילוסוף הגרמני יורגן הברמס, ההיסטוריון הגרמני הנס מומזן, וההיסטוריון הבריטי ריצ'רד ג'. אוונס .
היסטוריזציה של גרמניה הנאצית > פולמוס ההיסטוריונים

פולמוס ההיסטוריונים בין השנים 1986–1988 החל במאמר שכתב ההיסטוריון הגרמני ארנסט נולטה לעיתון השמרני פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג ביוני 1986: "העבר שלא יעבור". במקום שיילמד כמו כל תקופה היסטורית אחרת, כתב נולטה, העידן הנאצי היה תלוי מעל גרמניה כמו חרב. בהשוואה בין אושוויץ לגולאג, טען כי השואה הייתה תגובה לפחדו של היטלר מברית המועצות. חלקים מהטיעון של נולטה דמו לזה של ברושאט, אך ברושאט מתח ביקורת נוקבת על דעותיו של נולטה בחיבור שכותרתו "Wo sich die Geister scheiden" ("שם הדרכים נפרדות") באוקטובר 1986, גם ב"די צייט". הוא מתח ביקורת במיוחד על טענה קודמת של נולטה לפיה חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית בזמן מלחמת העולם השנייה, הכריז למעשה מלחמה על גרמניה בשנת 1939, בשם יהדות העולם. ברושאט כתב כי מכתבו של ויצמן לנוויל צ'מברלין, בו הבטיח את תמיכת הסוכנות היהודית נגד היטלר, אינו בגדר "הכרזת מלחמה", וגם לוויצמן לא היה הכוח המשפטי להכריז מלחמה: "מעובדות אלה עשוי להתעלם פובליציסט ימני עם רקע חינוכי מפוקפק אך לא הפרופסור ארנסט נולטה." ברושאט טען שאנדראס הילגרובר התנסח באופן שקרוב לאפולוגטיקה נאצית ושהטיעונים של נולטה (בלי כוונה מצדו) הפכו לאפולוגטיקה כזו. הוא סיים את חיבורו בטענה שכדי להבטיח לעם הגרמני עתיד טוב יותר, אין לשכנע אותם להיות פחות ביקורתיים כלפי עברם.
היסטוריזציה של גרמניה הנאצית > פולמוס ההיסטוריונים > ויכוח עם שאול פרידלנדר

קריאתו של ברושאט ל"היסטוריזציה" של העידן הנאצי הביאתו לדיון נמרץ עם שלושה היסטוריונים ישראלים במחצית השנייה של שנות השמונים: אוטו דב קולקה, דן דינר, ומעל לכל ההיסטוריון הצרפתי-ישראלי, שאול פרידלנדר. הוויכוח בין ברושאט לפרידלנדר התנהל באמצעות סדרת מכתבים בין שנת 1987 עד מותו של ברושאט בשנת 1989. בשנת 1990 תכתובת ברושאט-פרידלנדר תורגמה לאנגלית ופורסמה בספר Reworking the Past: Hitler, The Holocaust and the Historians' Debate, בעריכת פיטר בולדווין.
חיים אישיים

ברושאט התחתן עם אליס וולטר בשנת 1953; לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
עבודות נבחרות

(1957). "Die Memeldeutschen Organisationen und der Nationalsozialismus". Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 5(3), July, 273–278.
(1960). "Die Anfänge der Berliner NSDAP, 1926/27". Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 8, 85–118.
(1960). Der Nationalsozialismus: Weltanschauung, Programmatik und Wirklichkeit. Hannover: Funke. OCLC 252075880
(1961). Nationalsozialistische Polenpolitik, 1939–1945. Stuttgart: Deutsche Verlags-Anstalt. OCLC 903721883
(1961). "Betrachtungen zu Hitlers Zweitem Buch". Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 9, 417–430.
with Ladislaus Hory (1964). Der kroatische Ustascha-Staat, 1941–1945. Stuttgart: Deutsche Verlags-Anstalt. OCLC 469813212
(1966). German National Socialism, 1919–1945. Santa Barbara, CA: Clio Press. ISBN 978-0874360516
(1966). "Faschismus und Kollaboration in Ostmitteleuropa zwischen dem Weltkriegn". Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 14(3), July, 225–251.
(1968). "Deutschland-Ungarn-Rumänien, Entwicklung und Grundfaktoren nationalsozialistischer hegemonial-Bündnispolitik 1938–41". Historische Zeitschrift, 206(1), February, 45–96.
with Helmut Krausnick, Hans Buchheim and Hans-Adolf Jacobsen (1968). Anatomy of The SS State. Collins: London.
(1969). Der Staat Hitlers: Grundlegung und Entwicklung seiner inneren Verfassung . ISBN 0-582-48997-0
(1981). The Hitler State: The Foundation and Development Of The Internal Structure Of The Third Reich. London: Longman. ISBN 0-582-49200-9
(1970). "Soziale Motivation und Führer-Bindung im Nationalsozialismus". Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 18, 392–409.
with Elke Fröhlich, Falk Wiesemann, et al. (eds.) (1977–1983). Bayern in der NS-Zeit. Volumes I–VI. Munich and Vienna: R. Oldenbourg Verlag.
(1977). "Hitler und die Genesis der 'Endlösung'. Aus Anlaß der Thesen von David Irving". Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte , 25(4), 739–775.
(1979). "Hitler and the Genesis of the 'Final Solution': An Assessment of David Irving's Theses". Yad Vashem Studies, 13, 73–125.
(1985). Reprinted in H. W. Koch (ed.). Aspects of the Third Reich. London: Macmillan, 390–429. ISBN 0-333-35272-6.
(1983). "Zur Struktur der NS-Massenbewegung". Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 31, 52–76.
with Norbert Frei (eds.) (1983). Das Dritte Reich: Ursprünge, Ereignisse, Wirkungen . Würzburg: Ploetz. ISBN 978-3876400839
(1983). Also published as Das Dritte Reich im Überblick: Chronik, Ereignisse, Zusammenhänge. Munich and Zürich: Piper, 1983. ISBN 9783492110914
(1984). Die Machtergreifung: der Aufstieg der NSDAP und die Zerstörung der Weimarer Republik . ISBN 0-85496-517-3
(1987). Hitler and the Collapse of Weimar Germany. Leamington Spa: Berg. ISBN 0-85496-509-2
(1986). Nach Hitler: der schwierige Umgang mit unserer Geschichte. Munich: Oldenbourg. ISBN 978-3486538823
(1986). "Wo sich die Geister scheiden. Die Beschwörung der Geschichte taugt nicht als nationaler Religionsersatz". Die Zeit 3 October.
(1993). "Where the Roads Part: History Is Not a Suitable Substitute for a Religion of Nationalism", in James Knowlton and Truett Cates (translators). Forever In The Shadow of Hitler? Atlantic Highlands, NJ: Humanities Press, 1993, 125–129. ISBN 0-391-03784-6
לקריאה נוספת

Institut für Zeitgeschichte.
Henke, Klaus-Dietmar and Natoli, Claudio (eds.) (1991). Mit dem Pathos der Nüchternheit: Martin Broszat, das Institut für Zeitgeschichte und die Erforschung des Nationalsozializmus ("With the Pathos of Sobriety: Martin Broszat, the Institute of Contemporary History, and the Examination of National Socialism"). Frankfurt: Campus-Verlag. מסת"ב 978-3593345406ISBN 978-3593345406
Pätzold, Kurt (1991). "Martin Broszat und die Geschichtswissenschaft in der DDR". Zeitschrift für Geschichtswissenschaft, 39, 663–676.
משולם (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  אייל בלחסן, נועם שיזף
 הופק בידי:  אסף אמיר
 תסריט:  אייל בלחסן, נעם שיזף, חגי לזר
 עריכה:  חגי לזר
 שחקנים ראשיים:  עוזי משולם
 מוזיקה:  מיכאל אמת
 צילום:  עודד קירמה
 מדינה:  ישראל
 חברת הפקה:  נורמה הפקות
 חברה מפיצה:  ערוץ 8, הוט
 הקרנת בכורה:  29 בספטמבר 2015
 משך הקרנה:  51 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אייל בלחסן ונעם שיזף, יוצרי הסרט "משולם", צילום: עופר וקנין
משולם הוא סרט תיעודי שיצרו אייל בלחסן ונועם שיזף בשנת 2015. הסרט עוסק בהתבצרות הרב עוזי משולם עם חסידיו החמושים בביתו ביהוד, בטענה שמדינת ישראל העלימה את פרשת חטיפת ילדי תימן. הסרט מביא הקלטות, וצילומים מהאירוע.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בחיפה ב-29 בספטמבר 2015.
הסרט מבקר את הממסד ואת משטרת ישראל.
רקע

בפרשת חטיפת ילדי תימן נעלמו ומתו, לפי הטענות, אלפי ילדים של משפחות תימניות. הרב משולם וחסידיו התבצרו ב–1994 בביתו ביהוד במשך 52 יום בדרישה שתוקם ועדת חקירה ממלכתית בפרשה. ההתבצרות הסתיימה בחילופי אש שבהם נהרג אחד מאנשיו של משולם.
בעקבות הפרשה שהה משולם בכלא שש שנים וחצי.
הפקה ושידור

יוצרי הסרט בלחסן ושיזף התקשו לגייס כספים לטובת הפקת הסרט, עד שמצאו סיוע באנשי ערוץ 8. היוצרים נסמכו על חומרים שסיפק בנו של משולם, שהיגר לטורונטו, ועל ראיונות עם בכירי המשטרה באותו הזמן כמו אסף חפץ. הסרט מציג את סיפורו של משולם מזווית אוהדת.
מלבד ערוץ 8 בהוט, שודר הסרט באוקטובר 2017 בערוץ כאן 11.
בשנת 2022 שודר בערוץ כאן 11 סרט הדוקו-דרמה "חידת משולם", שבו מתואר סיפורו של עוזי משולם. בשונה מסרט זה מלבד עדויות, צילומי וידאו והקלטות מהתבצרות הרב משולם וחסידיו, נעשה שחזור אירוע ההתבצרות באמצעות שחקנים, את משולם מגלם השחקן יואב לוי.
הערות שוליים

↑  משולם, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-32 בחיפה
↑  שי גל 2, ‏ההתבצרות של עוזי משולם: הקלטות חדשות, באתר ‏מאקו‏, 25 בספטמבר 2015
1 2  יקי הפשטיין, מי ירה ראשון? עדויות חדשות בפרשת עוזי משולם, באתר nrg‏, 6 באוקטובר 2015
↑  עינב שיף / ידיעות אחרונות, 12 באוקטובר 2015
1 2   איתי שטרן, מבט חדש על סיפורו של עוזי משולם, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2015
אליאס הוטר

| --- | --- |
 לידה:  1553 גרליץ, ממלכת בוהמיה 
 פטירה:  1605 (בגיל 52 בערך) 
 מעסיק:  אוניברסיטת לייפציג 
 
אליאס הוטר (בגרמנית: Elias Hutter;‏ 1553, גרליץ או אולם – ~1605, נירנברג או פרנקפורט) היה הבראיסט גרמני. מחברן של מהדורות רב־לשוניות של המקרא.
ביוגרפיה

הוטר למד בשטרסבורג, לאחר מכן למד שפות מזרחיות באוניברסיטה הלותרנית של ינה. כיהן כפרופסור לעברית באוניברסיטת לייפציג. בעקבות פרסום המילון העברי-גרמני שלו ב-1578, הוזמן על ידי הנסיך הבוחר אוגוסט מסקסוניה לשמש כמורה פרטי לעברית בדרזדן.
מתוך אמונה דתית אך גם מונע מתחושת שליחות בלשנית-פדגוגית, האמין הוטר בצורך לקרוא את התנ"ך בשפות שונות ומתוך השוואה ביניהן, בחיפוש אחר מימון למיזמי ההדפסה שלו בתחום העברית, עבר ב-1583 לליבק וכעבור שנתיים (ב-1585) להמבורג. שם הצליח להוציא לאור את התנ"ך בשפת המקור החל משנת 1586. המיזם לא זכה להצלחה כלכלית משמעותית.
משנת 1594 ניסה את מזלו בנאומבורג, ומ-1597 בנירנברג, כמדפיס וכסוחר ספרים. בנירנברג חזר הוטר להוראת שפות (בין תלמידיו בתקופה זו: האוריינטליסט הגרמני דניאל שוונטר (אנ'), שלימים היה פרופסור באלטדורף הסמוכה נירנברג).
בין השנים 1598 ל-1603 הצליח לפרסם מספר יצירות, כל אחת מהן לפחות בארבע שפות. ב-1604, בשל חובות, נאלץ לעזוב את נירנברג ועבר זמנית לפרנקפורט על נהר מיין.
על שנותיו האחרונות של הוטר לא ידועים פרטים, ידוע רק שהיה עדיין בחיים ב-1605, אך כבר לא חי ב-1609.
מיצירותיו

"Via Sancta" – מהדורת תנ"ך בעברית, הכוללת נספח של מזמור קי"ז בתהילים ב־30 שפות
"Opus Quadripartitum" – מהדורת המקרא בארבע שפות: עברית, יוונית, לטינית וגרמנית, שהודפסה על ידי דוד וולטר בהמבורג ב־1596
פוליגלוטה של הברית החדשה (המכונה לעיתים "הפוליגלוטה של נירנברג") בשני כרכים (1599, נירנברג). ב-12 שפות: סורית, עברית, יוונית, לטינית, גרמנית, צ'כית (ניב בוהמי), איטלקית, ספרדית, צרפתית, אנגלית, דנית ופולנית.
ספרו של הוטר 'Lectiones Evangeliorum et Epistolarum', שראה אור ב-1601 בנירנברג
אמת המים של דלאוור

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 סוג:  אמת מים, תעלת מים 
 שימוש:  העברת מי שתייה לעיר ניו יורק מאגן הניקוז של נהר דלאוור
 מיקום:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1939–1945 (כ־6 שנים)
 מידות
 אורך:  170,000 מטר
 גובה מעל פני הים:  140 מ' 
 קואורדינטות:  41°16′56″N 73°40′04″W﻿ / ﻿41.2823°N 73.6679°W﻿ / 41.2823; -73.6679
 he
 
אמת המים של דלאוור (באנגלית: Delaware Aqueduct) היא אמת מים במערכת הובלת המים לעיר ניו יורק. היא שואבת מים ממאגרי המים: רונדאוט (אנ'), קנונסוויל (אנ'), נברסינק (אנ') ופפקטון (אנ') בגדה המערבית של נהר ההדסון, דרך תחנת ההשאיבה צ'לסי על הגדה המזרחית של נהר הדסון, מצפון ל גשר ניוברג-ביקון, ואז לתוך מאגרי: קנזיקו (אנ'), הענף המערבי (של נהר קרוטון) (אנ') ו-הִילְוְויוּ (אנ') יונקרס, ניו יורק, שם היא מסתיימת.
אמת המים נבנתה בין השנים 1939 ל-1945, והיא נושאת כמחצית מאספקת המים של ניו יורק. רוחבה 4.1 מ', ואורכה המקורי הוא 137 ק"מ, אך לאחר שהוארכה, אורכה 170 קילומטרים. אמת המים של דלאוור היא המנהרה הארוכה בעולם.
המערכת היא מערכת הזנת כבידה עם ראש הידראולי, המסופקת על ידי הפרש גובה של 300 מ' בין אגני הניקוז בצפון מדינת ניו יורק, לבין אזור החלוקה בעיר, שמספיקה כדי להביא מים בלחץ לקומה השישית של רוב הבניינים ללא שאיבה. 97% אחוז מהמים בעיר מגיעים לבתים ולעסקים באמצעות כוח הכבידה בלבד, ויש לשאוב רק כ-3 אחוזים ליעדם הסופי. כלור מתווסף למים כדי להשמיד חיידקים, ומוסיפים גם פלואוריד כדי לסייע במניעת עששת.
אגן הניקוז והמאגרים בו

יותר מ-90 אחוז מאספקת המים של העיר מגיעה מאגן הניקוז דלאוור/קטסקיל, כ-200 קילומטרים צפונית לניו יורק. 10 האחוזים האחרים מגיעים מאגן הניקוז של נהר קרוטון (אנ') שממזרח לנהר ההדסון. אגן הניקוז הכפול הזה (דלאוור/קטסקיל), שוכן על כ-250,000 דונם, בבעלות ציבורית ופרטית כאחד, אך מוסדר מאוד כדי לוודא שמזהמים יישארו מחוץ למים. מתוך 90 האחוזים מהמים שמספק אגן הניקוז של דלאוור/קטסקיל, מספק אגן הניקוז של דלאוור בלבד 50% ממי השתייה של העיר ניו יורק.
אמת המים של דלאוור מובילה מים מאגן ניקוז בגודל של כ-250 קמ"ר, באמצעות מאגרי רונדאוט, נברסינק, פֶפָקְטון וקנונסוויל דרך מנהרות דלאוור ונברסינק. שלושת המאגרים האחרונים נמצאים בתוך אגן הניקוז של נהר דלאוור, אך מאגר רונדאוט נחשב על ידי המחלקה להגנת הסביבה של העיר ניו יורק (NYCDEP) (אנ') כחלק ממערכת דלאוור, למרות היותו בתוך אגן הניקוז של נהר ההדסון.
מועצת אספקת המים הגישה בקשה למועצת האומדן והחלוקה (אנ') בשנת 1927, להשתמש בנהר דלאוור כמקור מים נוסף לעיר ניו יורק. זאת מכיוון שהמים שסופקו עד אז על ידי אמת המים החדשה של קרוטון ואמת המים של קטסקיל, לא הספיקו לענות על צורכי גידול האוכלוסייה בעיר. אף על פי שהבקשה אושרה, פרויקט אמת המים של דלאוור התעכב עקב ערעור בבית המשפט העליון, שהוגש על ידי מדינת ניו ג'רזי, כדי למנוע ממדינת ניו יורק להשתמש בנהר דלאוור כמקור מים. ניו יורק זכתה בתיק במאי 1931 ובניית אמת המים של דלאוור החלה במרץ 1937. האמה הושלמה ב-1944. מ-1950 עד 1964 הוקמו ברציפות ארבעה מאגרי רונדאוט (אנ'), נברסינק (אנ'), פֶפָקְטון (אנ') וקנונסוויל (אנ'), זאת מתוך ששת המאגרים של אגן הניקוז דלאוור/קטסקיל כולו, וכדי להשלים את מערכת דלאוור. המאגר הגדול ביותר מבין הארבעה הוא מאגר פֶפָקְטון, שמחזיק יותר מ-140 מיליארד גלונים – יותר מהספיקה של כל המערכת של הקרוטון. המאגרים, בגדה המזרחית של נהר ההדסון, מקבלים את המים ממערב דרך תחנת השאיבה של צ'לסי, ואז מתחת לנהר ההדסון, אל תוך המאגרים שממזרח לו: ה-ווסט בראנץ' (אנ'), קנזיקו (אנ') והילוויו (אנ'), ומסתיים בהילוויו, יונקרס, ניו יורק, ומשם למערכת הפנימית של אספקת המים של העיר – ראו מפת איור אמת המים של קטסקיל למטה משמאל.
האמה עוברת במקומות מסוימים עד לעומק של כ-750 מטר מתחת לפני השטח, ומגיעה לקוטר מרבי של 6 מטר ב-21 הקילומטרים האחרונים שלה.
במהלכם לעיר, סופגים המים במנהרה קרינה אולטרה סגולה, למניעת זיהומים.
אמת המים של דלאוור מספקת 1.3 מיליארד גלונים (4,900,000 מ"ק) ליום. רוחבה כאמור 4.1 מטר ואורכה 170 קילומטר, והיא המנהרה הארוכה בעולם. כאמור, אגן הניקוז של דלאוור מספק 50% ממי השתייה של העיר ניו יורק.
הובלת המים לבתי העיר

מימי שלושת אגני הניקוז המפורטים מעלה, מגיעים לשני מאגרי מים גדולים וסמוכים, שנמצאים בפאתיהּ הצפוניים של העיר: מימי המערכות של הקטסקיל והדלאוור למאגר הילוויו, שנמצא ביונקרס, ניו יורק; ומימי המערכת של קרוטון למאגר ג'רום ברובע ברונקס הסמוך, שמימיו משתלבים בהפצת המים לבתי העיר באמצעות המנהרות העירוניות שיוצאות ממאגר הילוויו, שהוא המאגר העיקרי שממנו מוזרמים המים לבתי העיר. ממאגר זה יוצאות 3 מנהרות עירוניות להובלת מים:
הובלת המים לבתי העיר > מנהרה עירונית מס' 1

המנהרה יוצאת מהחלק הדרומי של מאגר הילוויו דרך הברונקס ומנהטן. היא חוצה את הארלם ריבר ממש דרומית לגשר הגבוה, חוצה דרך מנהטן, דרומה מתחת לסנטרל פארק וממשיכה למרגלות רחוב קלינטון (אנ'). היא חוצה מתחת לאיסט ריבר לרחוב ברידג' בברוקלין (אנ'), ומסתיימת בשדרה השלישית שם (אנ') וברחוב שרמרהורן. מנהרה שמסתעפת ממנה מתחת לשדרת פלטבוש (אנ'), מפיצה את המערכת מתחת לרחוב לפאייט, לפיר טרמינל בפורט גרין פארק (אנ'). בברוקלין המנהרה מתחברת גם למנהרה העירונית מס' 2, ובאמצעותה למאגר תת-קרקעי בסילבר לייק פארק (אנ') אשר ברובע סטטן איילנד.
הובלת המים לבתי העיר > מנהרה עירונית מס' 2

המנהרה הושלמה בשנת 1935. היא עוברת ממאגר הילוויו מתחת למרכז ברונקס, איסט ריבר ומערב קווינס לברוקלין, שם היא מתחברת למנהרה מס' 1 ולמנהרת ריצ'מונד לסטטן איילנד. כאשר הושלמה, היא הייתה מנהרת המים הארוכה ביותר בעולם.
הובלת המים לבתי העיר > מנהרה עירונית מס' 3

המנהרה שהושלמה חלקית, היא פרויקט הבנייה הגדול ביותר בהיסטוריה של העיר ניו יורק. זה מתחיל במאגר הילוויו ביונקרס, ניו יורק ואז חוצה מתחת לסנטרל פארק במנהטן, כדי להגיע לשדרה החמישית ברחוב 78. משם היא עוברת מתחת לאיסט ריבר והאי רוזוולט לתוך אסטוריה, קווינס. משם זה ימשיך לברוקלין.
ראו גם

מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק
ביאורים

↑  לצפייה במיקום המדויק של תחנת השאיבה צ'לסי, ראו כאן.
↑  לצפייה במפה כוללת של אמת המים והמאגרים ממערב וממזרח לנהר הדסון, כאשר אמת המים של דלאוור מסומנת בקו אדום ראו כאן.
↑  מדובר במקור פרטי, אך הוא משיח לפי תומו בעניין אמת המים של ניו קרוטון, ואינו סותר מקורות אחרים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Delaware Aqueduct, Britannica Encyclopedia
↑  DEP Announces Major Milestone For Delaware Aqueduct Repair As Tunneling Machine Completes Excavation, NYC Environmental Protection, August 16, 2019
1 2 3 4 5 6  Charles Merguerian, A History of the NYC Water Supply System, Charles Merguerian, Geology Department, Hofstra University, 2000
1 2  History of New York City Drinking Water, NYC Environmental Protection
↑  NYC Water 101: From the Catskill Aqueduct and Robotic Measurements to Your Tap, 6sqft.com./New York City
1 2  NYC’s Reservoir System, NYC - The Official Website of the City of New York
↑  Rondout - Rondout Dam, WayBack Machine, 2 Oct 2023 - 8 Feb 2004
↑  DEP Announces Major Milestone For Delaware Aqueduct Repair As Tunneling Machine Completes Excavation, NYC - Environmental Protection
↑  History of New York City Drinking Water, NYC - The Official Website of the City of New York
↑  USGS 413345073574001 Chelsea Pumping Station, U.S.G.S.
↑  NYC Water 101: From the Catskill Aqueduct and Robotic Measurements to Your Tap, 6sqft.com./New York City
↑  elaware Aqueduct, Britannica Encyclopedia
↑  NYC’s Reservoir System, NYC - The Official Website of the City of New York
↑  DEP Announces Major Milestone For Delaware Aqueduct Repair As Tunneling Machine Completes Excavation, NYC - Environmental Protection, August 16, 2019
↑  Michael Minn, Alexander Hamilton Bridge, michaelminn.com
↑  Emily S. Rueb, How New York Gets Its Water, The New York Times, March 24, 2016
↑  World Longest Tower, Popular Science, December 1932, p.35.
↑  Chan Sewell, Tunnelers Hit Something Big: A Milestone, The New York Times, August 10, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545593105171  LCCN: sh85036543  VIAF: 315126987   WorldCat (עם VIAF): 315126987 
אמת המים של קטסקיל ממוצאה במאגר אשוקָאן, ועד למאגר הילוויו ביונקרס, ניו יורק. הקו שממשיך דרומה לתוך מנהטן, וחוצה את האיסט ריבר לברוקלין, קווינס וסטטן איילנד, מבטא את חלק ממנהרות העברת המים ממאגר הילוויו, לבתי העיר. למערכת זו בתוך העיר זורמים גם מי אמת המים של דלאוור.
המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות

| --- | --- |

צו סודי המורה על הקמת המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה הנאצית
 תאריך הקמה:  10 באוקטובר 1936
 תאריך פירוק:  מאי 1945
 
אנדרטה לזכר קורבנות הומוסקסואלים של המשטר הנאצי בברלין
המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות (בגרמנית: Reichszentrale zur Bekämpfung der Homosexualität und der Abtreibung) היה השיטה העיקרית למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות בגרמניה הנאצית בין השנים 1936–1945.