קליפורניה
היסטוריה

קליפורניה יושבה כבר לפני 10,000 שנים, והייתה לאחד האזורים המגוונים תרבותית ומבחינה לשונית בתקופה הפרה-קולומביאנית. הערכות באשר לאוכלוסיית הילידים באזור באותה עת נעות בין 100,000 ל-300,000, אשר היוו כשליש מן אוכלוסיית הילידים בשטח שלימים יהפוך לארצות הברית המודרנית.
מגלה הארצות האירופי הראשון שחקר את אזור החוף של קליפורניה היה הפורטוגזי חואן רודריגס קבריו בשנת 1542. פרנסיס דרייק חקר את כל חוף המדינה ומיפה אותו בשנת 1579.
החל מראשית המאה ה-18 החלו הספרדים להתיישב לאורך החוף ובהמשך המאה הקימו את פרובינציית קליפורניה שהשתרעה על שטח נרחב שכלל את רוב דרום מערבה של ארצות הברית של ימינו ואת חצי האי באחה קליפורניה כחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. בתחילת המאה ה-19 פוצלה הפרובינציה לאלטה קליפורניה (קליפורניה עילית) שכללה את המדינות קליפורניה, נבדה, ויוטה, וחלקים מהמדינות אריזונה, ויומינג, קולורדו וניו מקסיקו של היום, ובאחה קליפורניה (קליפורניה תחתית) בחצי האי באחה. לאחר קבלת עצמאותה של מקסיקו מספרד במחצית הראשונה של המאה ה-19 היה האזור, כולל המיסיונים בקליפורניה, בשליטת ממשלת מקסיקו.
בשנת 1846, ערב מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נוסדה רפובליקת קליפורניה. רפובליקה זו נכבשה על ידי ארצות הברית, כאשר ג'ון סלואוט הפליג לתוך מפרץ סן פרנסיסקו והכריז על קליפורניה כעל שטח השייך לארצות הברית. בעקבות המלחמה חולקה קליפורניה בין מקסיקו (שקיבלה את באחה קליפורניה) לבין ארצות הברית.
בשנת 1848 מרבית האוכלוסייה, כ-4,000 תושבים, הייתה ספרדית-מקסיקנית. עם גילוי הזהב במדינה ותחילת הבהלה לזהב, החלה הגירה מאסיבית של אזרחים אמריקאים לבנים ממזרח ומרכז ארצות הברית לקליפורניה, וכן של סינים ומהגרים אחרים, וכך החלה התיישבות גדולה בה. עיקר המהגרים היו חקלאים מהמערב התיכון ומדרום ארצות הברית, וכן גם כורי פחם ואנשי עסקים.
באותה תקופה התרחש רצח העם של האוכלוסייה הילידית בקליפורניה. גודלה של אוכלוסייה זו ירד מכ-150,000 איש בראשית הבהלה לזהב ל-30,000 איש ב-1870 ועד ל-16,000 איש בראשית המאה ה-20. תהליך זה אירע עקב רעב, מחלות, שעבוד ומעשי טבח שמספר הקורבנות המצטבר שלהם בכל התקופה נע בין 9,000 ל-16,000 איש.
השפעות הבהלה לזהב היו משמעותיות. סן פרנסיסקו גדלה מיישוב קטן של 200 תושבים ב-1846 לעיר מתפתחת במהירות בעלת 36,000 תושבים בשנת 1852. כבישים נסללו, כנסיות ובתי ספר נבנו, וערים רבות נוסדו ברחבי קליפורניה. בשנת 1849 נכתבה חוקה למדינה, מושל ובית מחוקקים נבחרו, וקליפורניה הצטרפה בשנת 1850 כמדינה של האיחוד כחלק מפשרת 1850, ובה העבדות נאסרה, כך שהיא מנעה את התפשטות העבדות לחוף המערבי. ב-1854 נקבעה סקרמנטו כבירת קליפורניה.
המפלגה הדמוקרטית שלטה בפוליטיקה של קליפורניה בראשית דרכה, ועל אף שדרומיים דמוקרטים, שתמכו בפרישתה של המדינה מן האיחוד, היו מיעוט – הם היוו רוב בדרום קליפורניה ובמחוזות אחדים במרכזה. ב-1861, כשהחלה מלחמת האזרחים האמריקנית, ניסו תומכי הקונפדרציה של מדינות אמריקה להוביל לפרישתן של קליפורניה ואורגון מן האיחוד, ללא הצלחה. דרום קליפורניה, יחד עם תושבים דוברי ספרדית שלא היו מרוצים, כבר הצביעו עבור הקמת ממשלה חלופית ועצמאית וכן הקימו יחידות צבא, אך נמנעו מלממש זאת לאחר תקרית פורט סאמטר ולאחר שנשלחו למדינה כוחות צבאים פדרליים. עם המשך המלחמה שלחה קליפורניה בעיקר חיילים לצבא האיחוד, שהגיעו ברובם מן המחוזות התומכים בהישארותה שבצפון. עם פיצולה של המפלגה הדמוקרטית בצל המלחמה, בין תומכי האיחוד לבין תומכי הקונפדרציה, ניצלו זאת הרפובליקנים ותומכי לינקולן והשתלטו על הקונגרס של קליפורניה, וכן נשלחו כוחות על מנת לכבוש את האזורים הדרומיים תומכי הפרישה, כך שהותירו אותם ללא סמכות מעשית. עם זאת, כמה מתושבי הדרום הצליחו לחמוק מסיורי השמירה של האיחוד, ויצאו מזרחה על מנת להילחם עם צבאות הקונפדרציה.
בשנת 1869 נבנתה מסילת הרכבת הבין-יבשתית הראשונה אשר קישרה את החוף המערבי עם החוף המזרחי והקלה על המעבר וההתיישבות בקליפורניה. החקלאות והחוואות התפשטו ברחבי המדינה כדי לספק את צורכי המתיישבים החדשים. המתיישבים גילו כי אקלים המדינה טוב במיוחד לחקלאות, והחלו לגדל מגוון רחב של פירות הדר (בעיקר תפוזים) וכרמי גפן. שיטות תחבורה חדשות פותחו כאשר ספינות קיטור החלו בשירות סדיר.
הגירה לקליפורניה הואצה עם תחילת המאה העשרים, עם השלמתם של כבישים יבשתיים מרכזיים רבים המקשרים בין המדינה לשאר ארצות הברית. משנת 1900 לשנת 1965 גדלה אוכלוסיית קליפורניה מקצת יותר ממיליון תושבים לכך שהפכה למדינה המאוכלסת ביותר בארצות הברית. לפי משאל האוכלוסין שנערך ב-1940, רובה המכריע של אוכלוסיית המדינה הייתה לבנה (89.5%) יחד עם מיעוט היספאני ואסייתי. לצד זאת, בשל המשיכה לאקלים ים-תיכוני המתון ששרר במדינה, לקרקע הזולה ולגאוגרפיה המגוונת שלה, יוצרי קולנוע הניחו את התשתיות לאולפני סרטים בהוליווד במהלך שנות העשרים.
לאחר קבלת החלטת Deportation Act בנוגע להגלייה מרצון של תושבים ואזרחים ממוצא מקסיקני בשנת 1929, הוגלו כ-400 אלף תושבי קליפורניה (מתוך סך של 500–700 אלף גולים בכל מדינות דרום ארצות הברית) בין השנים 1929–1944. בשנת 2006 הייתה למדינה הראשונה לפרסם התנצלות על הגירוש, ובשנת 2012 הוגדר יום זיכרון לגירוש התושבים בלוס אנג'לס.
אל העשור השני של המאה ה-21 נכנסה קליפורניה עם גירעון של כ-60 מיליארד דולר, אך לאחר שעשתה רפורמה מנהלית, שכללה שורה של קיצוצים בהוצאות המדינה, הצליחה להגיע נכון לשנת 2017 לעודף תקציבי של מיליארד דולר.
לאורך עשור זה, תחת כהונתו של ג'רי בראון, ניסתה למצב עצמה קליפורניה כאחת המדינות המובילות את החזית הליברלית והסביבתית בעולם בכלל ובארצות הברית בפרט, וכך בשנת 2014 קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאוסרת על חלוקה חינמית של שקיות פלסטיק במרכולים משיקולים סביבתיים. בשנת 2017 הפכה למדינה הראשונה בארצות הברית שמכירה במגדר שלישי, ובשנת 2018 למדינה הראשונה בארצות הברית שמחייבת תאגידים למנות נשים לדירקטורונים שלהם.
באוקטובר 2018 מדינת קליפורניה הציבה עצמה בעיצומה של סערה תקשורתית סביב ביטול נייטרליות הרשת של ארצות הברית, כאשר המדינה החליטה לא לכבד את ההחלטה הפדרלית ולחוקק חוק מדינה שימשיך בה את נייטרליות הרשת. בעקבות החקיקה נתבעה קליפורניה על ידי ממשלת ארצות הברית.