stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדס רגולסקי
הערות שוליים

↑  Grad School of Journalism -- American Journey, projects.journalism.berkeley.edu
↑  רנן פריד‏, הולכות בעקבות עמנואל, באתר וואלה, 8 בינואר 2007
↑  סיסטרס אחיות מעבר לים, באתר און לייף
↑  "אני הכי מתגעגע לצחוק שלה, הוא היה מיוחד ותמיד הצחיק אותי" - ספירלה, באתר ספירלה, ‏10 במאי 2016
↑  רעות עוזיאל, ‏"אנחנו מסתכלות לכם בעיניים ומבטיחות שלא ניסוג", באתר ‏מאקו‏, 13 בפברואר 2023
↑  סיגל בן דוד, ‏"סיפורה של שפחה"? המחאה שמזהירה - כך ייראו חיי נשים לאחר אישור הרפורמה המשפטית, באתר מעריב אונליין, 1 במרץ 2023
↑  הדס רגולסקי כריסי – מכון גשר למנהיגות
זיגפריד ון וריסלנד

זיגפריד ון וריסלנד
זיגפריד אדולף (צדוק) וַן וריסלנד (לעיתים: פריסלנד, פריזלנד, וריזלנד; Siegfried van Vriesland;‏ 2 במאי 1886, תרמ"ו, הארלם, הולנד – 4 בדצמבר 1939, כ"ב בכסלו ת"ש, תל אביב), עורך דין במקצועו, היה פעיל ציוני, מראשוני התנועה הציונית בהולנד, גזבר ההנהלה הציונית (1919–1929) וחבר ההנהלה (1923–1927); הקונסול הכללי של הולנד בארץ ישראל (מ-1929); ממנהלי חברת אשלג ארץ-ישראלית (1929–1938) ומנכ"ל נמל תל אביב (1938–1939).
קורות חיים

זיגפריד אדולף (צדוק) ון וריסלנד נולד בהארלם שבהולנד בשנת 1886, השני משלושת ילדיהם של דאופיה לבית סכולמֶסטר ואדולף איזידור ון וריסלנד. אחיו הצעיר, ויקטור ון וריסלנד (Victor E. van Vriesland;‏ 1892–1974), היה לימים משורר ומבקר הולנדי.
זיגפריד קיבל חינוך יהודי וכללי. למד משפטים באוניברסיטת ליידן, ובעת לימודיו, בשנת 1910, היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונים ההולנדית. עבד כעורך דין ברוטרדם. משנת 1913 ועד 1918 כיהן כמזכיר כבוד של ועד ציוני הולנד.
ב-1918 הוזמן ון וריסלנד על ידי ד"ר חיים ויצמן להצטרף לוועד הצירים, ובאפריל 1919 הגיע ללונדון כדי להתחיל בתפקידו. ביוני אותה שנה עלה לארץ ישראל כגזבר ועד הצירים, ופעל לרה-ארגון של הקרנות הציוניות. על רקע מאורעות תרפ"א הצטרף לשורות ההגנה העצמית היהודית.
ון וריסלנד היה חובב אמנות ותמך באמני הארץ.
בקונגרס הציוני שנערך בשנת 1923 נבחר ון וריסלנד כחבר ההנהלה הציונית. לאחר הקונגרס של 1925 התפטר מתפקידו ונסע לפעול במסגרת ההנהלה בארצות הברית. כעבור כמה שנים, כשהועמד הארי סאקר בראש ההנהלה, שב ואן פריזלנד לתפקידו כמנהל מחלקת הכספים.
בשנת 1929 פרש מההנהלה הציונית והחל לעבוד כמנהל בחברת אשלג ארץ-ישראלית תחת משה נובומייסקי. מאותה שנה כיהן כקונסול הכללי של הולנד, לאחר שמשנת 1927 היה קונסול הולנד בירושלים.
ב-1 ביוני 1938 החל ון וריסלנד לכהן כמנכ"ל נמל תל אביב, כמה חודשים לאחר פתיחתו. הוא עבד שם כשנה וחצי, עד מותו. על רקע הלחץ והקשיים בניהול הנמל שם קץ לחייו בדצמבר 1939. מסע הלוויה שלו החל בתל אביב והסתיים בבית הקברות בהר הזיתים ירושלים, בלוויית קהל רב.
אשתו של ון וריסלנד, שמחה (ז'נט), ילידת הולנד 1886, הייתה עורכת הכבוד של ביטאון התנועה הציונית בהולנד, De Joodse Wachter ("דה יודסה ואכטר", 'השומר היהודי'), בשנים 1913–1918, ולאחר עלייתה הייתה כתבת השטח בירושלים של עיתונים הולנדיים שונים. בשנת 1948 היא נהרגה בהתקפה ערבית על שיירה לירושלים ליד לטרון בעת מלחמת העצמאות. היא הייתה בתו של הרב יעקב הופיין ואחותו של הבנקאי אליעזר זיגפריד הופיין, מנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה.
לזכרו של ון וריסלנד ניטע גן וריסלנד בהרצליה.
לקריאה נוספת

'ון וריזלנד (ון־פריזלנד), צ. א.', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 207. (הספר בקטלוג ULI)
צדוק ון וריסלנד: ליום השנה (Siegfried van Vriesland, May 2nd, 1886 - December 4th, 1939), ירושלים: (דפוס ירושלים), 1940. (עברית ואנגלית)
גדעון עפרת, 'הליטבינובסקים של ואן-פריזלנד', סטודיו, 8, 50–51 (1990), 60.
Raphael Patai (Ed.), Encyclopedia of Zionism and Israel, New York: Herzl Press, 1971, Vol 2, p. 1178.
הערות שוליים

1 2  Victor Emanuel van Vriesland, באתר המוזיאון ההיסטורי היהודי באמסטרדם (בהולנדית).
↑  דוד תדהר (עורך), "צדוק (זיגפריד) ון וריסלנד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 602.
↑  שמחה ון פריסלנד באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז (עם תצלום דיוקנה וביוגרפיה קצרה).
סמואל סטיימן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במאי 1909 ווסטר, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בדצמבר 1993 (בגיל 84) 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  דארטמות' קולג'  בית הספר למנהל עסקים טאק 
 ספורט
 ענף ספורט:  ברידג' 
 
סמואל מ. "סם" סטיימן (באנגלית: Samuel M. "Sam" Stayman;‏ 28 במאי 1909 – 11 בדצמבר 1993) היה שחקן ברידג', סופר ומנהל אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות סטיימן (ברידג'), אחת מקונבנציות ההגשה הנפוצות במשחק הברידג' ונחשבת לפופולרית בעולם ומוכרת על ידי מיליוני שחקני ברידג'; הקונבנציה נקראת על שמו שהיה הראשון שכתב עליה בשנת 1945. בהספד שלו שנכתב על ידי אלן טרסקוט כונה סטיימן "השחקן הידוע ביותר בעולם".
קורות חיים

סטיימן נולד בווסטרסטר, מסצ'וסטס. הוא סיים את לימודיו במכללת דארטמות' ובית הספר למנהל עסקים עמוס טאק בשנת 1930 וב-1931. הוא הפך למנהל טקסטיל מצליח (Stayman & Stayman) ולמנהל ניהול השקעות (Strand & Company). הוא חי בעיקר במנהטן.
סטיימן "שיחק בהתלהבות עד מספר ימים לפני מותו." הוא נפטר ממחלת הסרטן בביתו שבפאלם ביץ', פלורידה, בשנת 1993, בגיל 84. הוא הותיר אחריו אשתו השנייה ג'וזפין (הראשונה שלו, מרג'ורי, נפטרה בשנת 1960), שלוש בנות ובן, וכמה נכדים.
קריירת ברידג'

קונבנצית סטיימן הומצאה באופן עצמאי על ידי ג'ק מרקס ועל ידי שותפו הקבוע של סטיימן, ג'ורג' ראפה. הקונבנציה התחברה לשמו מכיוון שהיא פורסמה לראשונה במאמר שכתב סטיימן, במגזין "The Bridge World", יוני 1945. הוא גם מסר את שמו, מאוית לאחור, לקונבנצית נמיאטס, שהומצאה על ידי שותף קבוע אחר, ויקטור מיטשל.
סטיימן ורפה, ג'ון קרופורד והווארד שנקן, צ'ארלס גורן וסידני סילודור זכו בקערת ברמודה בשנת 1950, כשהם מייצגים את צפון אמריקה בטורניר עם בריטניה ו"אירופה". במשך השנים הבאות האירוע היה משחק ארוך ראש בראש עם אלופת אירופה שעשויה להיות בריטניה; סטיימן, ראפה, קרופורד ושנקן זכו בשניים הבאים בשנת 1951 ו-1953 עם חברי צוות שונים. Stayman זכה גם בתארים בצפון אמריקה.
בין השנים 1958 עד 1972, היה סטיימן נשיא מועדון Cavendish בניו יורק. כמנהל אדמיניסטרטיבי בברידג' הוא היה גזבר הליגה האמריקאית לחוזי הברידג' (ACBL) בין השנים 1966 עד 1969, וכיהן גם בקרן הצדקה של ACBL. הוא הוכר כחבר כבוד ב-ACBL בשנת 1969 ובאיגוד המורים האמריקני לברידג' (ABTA) בשנת 1979, לאחר שכתב לפחות כמה ספרים על הברידג'.
סטיימן נכלל בהיכל התהילה ACBL בשנת 1996.
הישגי הברידג' > חברות כבוד

היכל התהילה של ACBL, 1996
חברת כבוד ACBL לשנת 1969
חבר הכבוד של ארגון מורי אמריקן ברידג '(ABTA), 1979
הישגי הברידג' > ניצחונות

קערת ברמודה (3) 1951, 1952, 1953
אליפויות צפון אמריקה בברידג' (20)
זוג צמד אדוני זוגות מאמן חיים (1) 1965
זוגות פתוחים (1928–1962) (1) 1959
ונדרבילט (4) 1942, 1946, 1950, 1951
צוותי מועצה להתאמה של מיטשל (4) 1952, 1962, 1963, 1980
(3) 1945, 1953, 1984
ספינגולד (7) 1942, 1944, 1948, 1950, 1952, 1955, 1959
הישגי הברידג' > אליפויות

אליפויות צפון אמריקה בברידג'
זוג זרעי מאסטר לחיים פון זדטוויץ (1) 1950
זוגות פתוחים של ורנר (1) 1945
ונדרבילט (4) 1944, 1945, 1952, 1969
צוותי מועצה להתאמה של מיטשל (3) 1948, 1955, 1965
רייזינגר (5) 1947, 1948, 1950, 1976, 1977, 1977
ספינגולד (2) 1947, 1969
פרסומים

סטיימן היה עורך תורם של "האנציקלופדיה הרשמית של ברידג '", שהופיע במספר מהדורות החל משנת 1964. הוא כתב שלושה ספרים.
Expert Bidding at Contract Bridge. New York: Wellington Associates, Inc. 1951. LCCN 51002419.
The Complete Stayman System of Contract Bidding. New York: Rinehart & Company, Inc. 1956. LCCN 56007005. 223 עמ '- מהדורת בריטניה, לונדון: רוקליף, 1956
Do You Play Stayman?. New York: Odyssey Press. 1965. LCCN 65019848. 207 עמ '- מהדורת בריטניה, פבר, 1969, ערכה והוצגה על ידי ויקטור מולו סמואל סטיימן, באתר OCLC (באנגלית)
מהדורה אמריקאית שנייה של האחרונה התפרסמה כ"דרך גבוהה לגשר המנצח ": אתה משחק את Stayman? (ניו יורק: ספריית אבן הפינה, 1970), עם הקדמה מאת עומר שריף . סמואל סטיימן, באתר OCLC (באנגלית) OCLC 2555487 תרגום סיני פורסם בשנת 1972. סמואל סטיימן, באתר OCLC (באנגלית) OCLC 436266374
מערכת Stayman השלם התפרסמה לפחות בתרגומים לצרפתית (1956) ואיטלקית (1965), שהוצגה על ידי פייר אלברן ומריו פרנקו. סמואל סטיימן, באתר OCLC (באנגלית) OCLC 68685407 סמואל סטיימן, באתר OCLC (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Do you Play Stayman? (Odyssey, 1965), back flap of dust jacket.
↑  "Induction by Year" (אורכב 05.12.2014 בארכיון Wayback Machine). Hall of Fame. ACBL. Retrieved 2014-11-12. 
 With linked citations.
↑  World Team Championship Winners
1 2  "von Zedtwitz LM Previous Winners" (PDF). American Contract Bridge League. 2014-06-18. p. 6. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-10-21. נבדק ב-2014-10-17.
1 2  "Vanderbilt Previous Winners" (PDF). American Contract Bridge League. 2014-03-24. p. 6. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-10-21. נבדק ב-2014-10-17.
1 2  "Mitchell BAM Winners" (PDF). American Contract Bridge League. 2013-12-01. p. 8. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-10-21. נבדק ב-2014-10-17.
1 2  "Reisinger Winners" (PDF). American Contract Bridge League. 2013-12-06. p. 6. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-10-21. נבדק ב-2014-10-17.
1 2  "Spingold Previous Winners" (PDF). American Contract Bridge League. 2014-07-21. p. 12. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-10-21. נבדק ב-2014-10-17.
↑  "Wernher Open Pairs Winners" (PDF). American Contract Bridge League. 2014-07-22. p. 4. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-10-21. נבדק ב-2014-10-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8386 2484  LCCN: no2003011110  VIAF: 272488349   WorldCat (עם VIAF): 272488349
כתובת תאודוטוס בן וטנוס

כתובת תאודוטוס בן וטנוס. נמצאת באגף לארכאולוגיה במוזיאון ישראל
כתובת תאודוטוס בן וטנוס היא לוח אבן חקוק ביוונית, הנקרא על שם האיש המוזכר בה. הכתובת שכנה ככל הנראה בחזית בית כנסת בירושלים בימי בית שני, והיא מתארת את מייסדיו. הכתובת נמצאה בחפירות שערך ריימון וייל בעיר דוד בירושלים בשנת 1913, והיא מתוארכת למחציתה הראשונה של המאה הראשונה לספירה.
תוכן הכתובת > הכתובת ביוונית

ΘΕΟΔΟΤΟΣ ΟΥΕΤΤΗΝΟΥ ΙΕΡΕΥΣ ΚΑΙ
ΑΡΧΙΣΥΝΑΓΩΓΟΣ ΥΙΟΣ ΑΡΧΙΣΥΝ(ΑΓΩ)
Γ(Ο)Υ ΥΙΩΝΟΣ ΑΡΧΙΣΥΝ(Α)ΓΩΓΟΥ ΩΚΟ
ΔΟΜΗΣΕ ΤΗΝ ΣΥΝΑΓΩΓ(Η)Ν ΕΙΣ ΑΝ(ΑΓ)ΝΩ
Σ(ΙΝ) ΝΟΜΟΥ ΚΑΙ ΕΙΣ (Δ)ΙΔAΧ(Η)Ν ΕΝΤΟΛΩΝ
ΤΟΝ ΞΕΝΩΝΑ ΚΑ(Ι TΑ) ΔΩΜΑΤΑ ΚΑΙ ΤΑ ΧΡΗ
Σ(Τ)ΗΡΙΑ ΤΩΝ ΥΔΑΤΩΝ ΕΙΣ ΚΑΤΑΛΥΜΑ ΤΟΙ
Σ(Χ)ΡΗΖΟΥΣΙΝ ΑΠΟ ΤΗΣ ΞΕ(Ν)ΗΣ ΗΝ ΕΘΕΜΕ
Λ(ΙΩ)ΣΑΝ ΟΙ ΠΑΤΕΡΕΣ (Α)ΥΤΟΥ ΚΑΙ ΟΙ ΠΡΕ
Σ(Β)ΥΤΕΡΟΙ ΚΑΙ ΣΙΜΩΝ(Ι)ΔΗΣ
תוכן הכתובת > תרגום הכתובת

תאודוטוס בן וטנוס כהן וראש בית הכנסת (ארכיסינגוגוס)
בן ראש בית כנסת; נכדו של ראש בית כנסת
בנה את בית הכנסת לשם קריאת תורה ולימוד מצוות
(ו)את האכסניה והחדרים (ו)מתקני המים
לשם הארחת הנצרכים מן הנכר
שאותו (את בית הכנסת) יסדו אבותיו והזקנים וסימונידס
ניתוח הכתובת

מן התוכן ניתן להסיק כי הכתובת ניצבה בכניסה לבית כנסת (או על משקופו), שהיה בעיר דוד או בסביבתה. מאחר שהעיר חוותה חורבן פיזי גדול בשנת 70 לספירה, קשה לדעת האם הכתובת לא הושלכה אל מורדות עיר דוד מכל מקום אחר. הכתובת מלמדת על קיומו של בית כנסת ושל קומפלקס הארחה בירושלים, ששימש לקיום חיים יהודיים ולאירוח עולי רגל מחוץ לארץ.
מן הכתובת ניתן ללמוד על שושלת של "ראשי בית הכנסת" - תפקיד שנראה כי עבר מאב לבן, וכי נושאיו היו אחראיים על הקמתו ותחזוקתו של מוסד שכזה. שמו הנוכרי של בעל הכתובת - תאודוטוס בן וטנוס - מלמד כי ההשפעה ההלניסטית לא פסחה באותה עת גם על אלה שראו בלימוד תורה ובקיום מצוות חלק בלתי נפרד מחייהם. כך גם העובדה שהכתובת כתובה ביוונית, מצביעה על כך שרבים מהעולים לרגל ככל הנראה לא ידעו כלל עברית.
המעניין בתיאור תפקידיו של בית הכנסת הוא שלא מוזכרת בו כלל תפילה. נראה כי מדובר בתקופה בה טרם גובש עדיין תפקידו של בית הכנסת כמקום התייחדות עם האל, דבר הנפוץ הרבה יותר החל מימי המשנה והתלמוד. בתקופה שעדיין היה המקדש קיים, ובוודאי בירושלים שסביבו, הפולחן התרכז בבית המקדש בלבד, ובית הכנסת שימש להתכנסות ציבורית ולימוד בלבד.
לצד בית הכנסת, מציין תאודוטוס אכסניית אורחים וכן מתקני מים, בהם הכוונה ככל הנראה למקוואות. יש לציין כי במרחק של מטרים ספורים ממקום מציאת הכתובת חשף וייל שני מקוואות טוהרה. באין מונח ייחודי למקווה טוהרה ביוונית מציינת הכתובת מתקני מים, אך הכוונה למתקני ההטהרות האלה. עולי רגל שהתאכסנו באכסניה הנזכרת בכתובת נצרכו להם כדי להטהר טרם כניסתם להר הבית הסמוך.
ייחודה

ייחודה של כתובת תאודוטוס הוא בכך שהיא הממצא הארכאולוגי היחיד מירושלים המצביע על קיומו של בית כנסת בעיר בתקופת בית שני, דבר הניכר מניתוח אפיגרפי של האותיות, הדומות לאותיות באבן הסורג ומניתוח שמות האישים המוזכרים בה. ידוע על בתי כנסת שפעלו ברחבי הארץ בימי הבית, אך זאת בעיקר ממקורות כתובים (כמו הברית החדשה). רק שבעה בתי כנסת זוהו מימי הבית, בהם בית הכנסת בקריית ספר (ח'רבת בד עיסא) ובמודיעין (ח'רבת אום אל עומדן) ובחרבת עתרי, בית הכנסת של גמלא, שמקורו כנראה בתקופה ההרודיאנית, ובתי הכנסת של לוחמי המרד הגדול במצדה והרודיון. השניים האחרונים היו כנראה מבנים מאולתרים שהוקמו בתוך מבנים אחרים, ובכל מקרה לא נשתמרה בהם כל כתובת המעידה בוודאות על שימושם.
לקריאה נוספת

ל' רוט-גרסון, הכתובות היווניות מבתי הכנסת בארץ ישראל, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז (1986), עמ' 76–86.
מ' שובה, הכתובות היווניות של ירושלים, בתוך: ספר ירושלים, (עורך: מ' אבי-יונה), ירושלים, תשט"ז, עמ' 362–365.
קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה, כרך 9.
קשטה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מוצרי חלב 
 מרכיבים עיקריים:  חלב 
 
שימוש בקשטה להכנת חלאוות אל-ג'בן בחומס
קשטה (ערבית: قِشْطَة) או אשטה (על-פי ההגייה המקובלת בגליל ובלבנון) הוא קרם חלב מתוק וסמיך המתקבל מבישול ארוך של חלב לא מפוסטר עשיר בשומן וקיפוי השכבה העליונה שמצטברת. התוצאה דומה לקאימק הטורקי, אם כי היא קרמית יותר. נהוג לאכול את הקשטה עם דבש ושקדים, או כמילוי לקינוחים כדוגמת קטאיף וחלאוות אל-ג'בן.
סוריה נחשבת ליצרנית המובילה של הקשטה באזור הלבנט, וממנה מייבאים אותו למדינות אחרות באזור כדוגמת ירדן ולבנון. הסיבה לכך היא שחלב לא מפוסטר הנדרש להכנת הקרם אינו חוקי במקומות רבים, כולל ישראל. בעקבות זאת, התפתחו מתכונים חלופיים להכנת הקשטה, ובהם בישול החלב עם קורנפלור, מסטיקא ומי ורדים, או שימוש בריקוטה פרסקה.
הערות שוליים

1 2  מאת שף קונדיטור מהדי ארסלאן, קישטה - קרם חלב, באתר השולחן
↑  מאת שף קונדיטור מהדי ארסלאן, חלוואת אלג'בן עם קישטה, באתר השולחן
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהודה כהן (מוזיקאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במרץ 1910 
 פטירה:  23 ביולי 1988 (בגיל 78) 
 
יהודה (וַלטר) כהן (בגרמנית: Yehuda Walter Cohen;‏ 14 במרץ 1910 – 23 ביולי 1988) היה מוזיקולוג, מבקר מוזיקה ומלחין ישראלי, עורך מוזיקלי ב"קול ישראל" והיסטוריוגרף של המוזיקה הקלאסית הישראלית.
ביוגרפיה

יהודה כהן נולד בשנת 1910 בעיר פראג שבאוסטריה (לאחר המלחמה בירת צ'כוסלובקיה), בנם של אמיליה לבית פישל ואביגדור כהן. למד מוזיקה והנדסה בעירו פראג.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל.
ב-19 במאי 1939 נישא לשושנה שלומוביץ, והיה אב לבת, חנה לירון. השתקע ברח' זמנהוף 9 בתל אביב.
כהן פעל כמלחין, מבקר מוזיקה, חוקר מוזיקה ומרצה למוזיקה. בצעירותו הקים בפראג תזמורת יהודית, שביצעה, בין השאר, יצירות שכתב בעצמו, בהן האופרטה "המכבים" והקנטטה "יוסף טרומפלדור".
כהן שימש כמבקר המוזיקה של היומון הישראלי בשפה הגרמנית "חדשות ישראל" (Israel-Nachrichten) וככתב שטח של עיתונים זרים בישראל.
הרצה על מוזיקה למנויי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. הרצה על מוזיקה ישראלית בערים שונות באירופה.
בשנת 1964 הרצה בנושא זה בכיתות האמן של פסטיבל ביירוית. בשנת 1966 זכה במדליה לפעילות תרבות מטעם ממשלת איטליה כהוקרה על פעולתו בהפצת המוזיקה האיטלקית.
כיהן כעורך התוכניות של מוזיקה קלאסית ב"קול ישראל" עד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1976 ערך מהדורה מעודכנת של ספרו של ידידו מקס ברוד בשפה הגרמנית "המוזיקה של ישראל" (Die Musik Israels), שהופיע במקור ב-1951. לספר, שראה אור בהוצאת ברנרייטר (Bärenreiter), הוסיף כהן חלק שני, שדן במוזיקה הישראלית מתחילת שנות ה-50 (קום מדינת ישראל) ועד זמנו. בביקורת על הספר בעיתון "דבר" נכתב כי כהן
בשנת 1990 ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד ספרו הגדול (468 עמודים) "נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוסיקאים בישראל".
ב"דבר העורך" בפתח הספר כתב עורך סדרת המוזיקה, ד"ר אבנר בהט: "ספר זה עבר דרך ארוכה עד לגרסתו הסופית. ראשיתו כנספח כמעט לקסיקוני... לספרו של מקס ברוד... המשכו – כמפעל עצמאי נרחב וממצה של יהודה כהן לבדו, אשר ספר זה היה לו למפעל חיים... זהו הספר המקיף ביותר על המוזיקה הישראלית עד כה, למעשה הספר היחיד הנותן סקירה שלמה על הנושא".
בדברי המבוא לספר כתב פרופ' הרצל שמואלי כי "יהודה כהן מצביע ביד אמונה על אותן יצירות, שבהן השתלבו לראשונה אצל הקומפוזיטורים השונים שילוב אורגני מקורות אלה עם טכניקות קומפזיטוריות מערביות".
הספר כולל למעלה ממאה ערכים על מלחינים, החל בראשוני העולים לארץ ישראל בשנות ה-30 וכלה בילידי שנות ה-40 וה-50. הערכים מכילים קורות חיים, רשימת יצירות וניתוח יצירות מייצגות בתקופות חיים שונות, בלוויית תמונות ודוגמאות תווים. בפרק "עידוד וביצוע" (עמ' 359–385) מפורטים חיי היצירה התוססים בתחום המוזיקה: מוסדות מבצעים (תזמורות ומקהלות); פרסים ומלגות; הוצאות לאור וארכיונים; מחקר ופרסומים. כמו כן יש בספר מילון מונחים אלף-ביתי, מ"אדג'ו" עד "תכליל", ומפתח שמות, יצירות ועניינים (בעריכת בת-שבע שפירא).
כהן השלים את כתב היד באמצע שנות ה-80, ולשם עדכונו הוסיפה לו בת-שבע שפירא נספח המציג את מלחיני הדור הצעיר יותר.
כהן, שראה בספר זה את מפעל חייו, נפטר לפני שראה אותו בדפוס.
יהודה כהן נפטר בתל אביב ביולי 1988, בגיל 78. נקבר בבית עלמין הדרום.
אלמנתו שושנה נפטרה ב-2010.
כתביו

נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוסיקאים בישראל, תל אביב: עם עובד (ספרי מוזיקה), תש"ן 1990.
Max Brod, Die Musik Israels. Werden und Entwicklung der Musik in Israel; Revidierte Ausgabe mit einem zweiten Teil „Werden und Entwicklung der Musik in Israel" von Yehuda Walter Cohen, Kassel [u.a.]: Bärenreiter, 1976.
ראו גם

מוזיקה קלאסית ישראלית
לקריאה נוספת

רנה ליטוין וחזי שלח (עורכים), מי מפחד מריכרד ואגנר: היבטים שונים של דמות שנויה במחלוקת; עברית: א. כרמל [ואחרים], ירושלים: כתר, 1984, עמ' 285.
'Cohen, Yehuda', in: Who's Who in Israel and in the Work for Israel Abroad, 1972, p. 80.
'Cohen, Yehuda', in: Who's Who in World Jewry, 1972, p. 173.
הערות שוליים

1 2  יהודה כהן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  דברים מאת צבי אבני, בפתח הספר "נעימי זמירות ישראל".
↑  אישים ומוסדות, מעריב, 20 באוקטובר 1966.
1 2  ביקורת: א. שקד, מוסיקה ישראלית ומה שיש בה, דבר, 14 ביולי 1976.
↑  אבנר בהט, דבר העורך, "נעימי זמירות ישראל", עמ' 7.
↑  הרצל שמואלי, דברי מבוא ל"נעימי זמירות ישראל", עמ' 11.
↑  ביקורת: יוסי שיפמן, 'עברית בצלילים – ניסיון שהצליח', גשר לז (124) (1991), 125–127.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308557805171  BIBSYS: 90198240  BnF: cb16332686t (data)  CiNii: DA1005730X  GND: 1136960848  ISNI: 0000 0000 8131 217X  LCCN: nr91040667  NTA: 074350153  VIAF: 52111420   WorldCat (עם VIAF): 52111420
בוזה (גלידה סורית)

| --- | --- |
גלידה סורית עם פיסטוקים
גלידה סורית עם פיסטוקים
 
 מאכלים
 סוג:  גלידה 
 מוצא:  סוריה 
 מרכיבים עיקריים:  חלב, שמנת מתוקה, אבקת סחלב, מסטיקא, סוכר, ופיסטוקים
 
מוכר גלידה מסטיק ערבית, "בוזה", בשוק העיר העתיקה של דמשק
בּ֫וּזָה (בערבית الآيس كريم واللبن "גלידת חלב" بوظة) הנקראת גם גלידה מסטיק ערבית היא גלידה סיבית ואלסטית, ברמת דביקות גבוהה שאמורה לעכב את המסתה בארצות ערב החמות, וגם קלה יותר מן הגרסה הטורקית, דונדורמה.
בתרבות הערבית

בסוריה ובמדינות ערביות הכנת הגלידה נחשבת לאומנות. המוכרים מכינים את הגלידה לעיני הלקוחות במיכלים עמוקים. כאשר מרקם הגלידה מתקשה הם נעזרים במכתש ועלי גדולים עשויים עץ. כתישת הגלידה מתבצעת תוך כדי ניגון ותיפוף.
בעיראק נהוג לאכול את הגלידה במקלות עץ מרובעים. נפוצה בעיקר בסוריה ולבנון בגלל הקרבה אל אזורי הגידול של עץ אלת המסטיק. ישנם מוכרי גלידה מסטיק ערבית הנוהגים לערוך מופע לתיירים בו הם טוחנים את המסטיקא בכלי עלי ומכתש תוך כדי שירה וניגון.
בעיר העתיקה של דמשק ישנה גלידרייה הנקראת "בקדש", והיא מפורסמת בכל רחבי העולם הערבי בזכות גלידת המסטיק הערבית שלה והיא מוקד משיכה פופולרי לתיירים.
ישיבת מעלות התורה

ערך זה עוסק בישיבה בירושלים. אם התכוונתם לספר מוסר, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ישיבה
 השתייכות:  ישיבה ליטאית
 תקופת הפעילות:  ה'תשמ"א 1981 – הווה
 מייסדים:  הרב שמואל אוירבך
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב צבי וידר הרב יוסף פטרוף
 תלמידים
 :  כ-70
 מיקום
 מיקום:  שערי חסד בירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′35″N 35°12′42″E﻿ / ﻿31.776419°N 35.211750°E﻿ / 31.776419; 35.211750
  (למפת ירושלים מוגדלת) ישיבת מעלות התורה(למפת ירושלים רגילה) ישיבת מעלות התורה
 
ישיבת מעלות התורה היא ישיבת קיבוץ בירושלים, שנוסדה על ידי הרב שמואל אוירבך, מנהיגה הרוחני של הפלג הירושלמי.
היסטוריה

הישיבה נוסדה בשנת ה'תשמ"א (1981) על ידי הרב שמואל אוירבך שעמד בראשה עד לפטירתו בשנת ה'תשע"ח, בהכוונתם של אביו הרב שלמה זלמן אוירבך ושל הרב שך. בית המדרש של הישיבה שוכן בקומה העליונה של בית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד.
בחודש אדר תשע"ח, לאחר פטירת הרב שמואל אוירבך, מונו שנים מתלמידיו לראשות הישיבה: הרב יוסף פטרוף והרב צבי וידר שמשמש רב קהילה, והיה מרבני הכולל בישיבה.
היסטוריה > מאבק משפטי ופינוי

פטרוני הישיבה היו האחים רייכמן מטורונטו, ובמיוחד האח אדוארד (בעליהם של "מרכז הפעמון" ו"הטחנה" בירושלים) שבשנותיו האחרונות התגורר בסמוך לישיבה. במסגרת תמיכתו בישיבה, העביר אדוארד רייכמן 1.2 מיליון דולר לצורך רכישת מגרש ברחוב אבן שפרוט 3 בירושלים ובניית בניין הישיבה בתחומו. לצורך כך נרשמה משכנתה על שמו ועל שם בנו ונחתם הסכם, שבו הוגדרה העברת הכספים כהלוואה שמועד פרעונה הוא 90 יום לאחר שיפסיק הרב אוירבך לכהן בראשה מסיבה כלשהי. בנוסף נכתב בהסכם שהבניין הממושכן ישמש כעירבון והוא יעמוד למימוש ולפירעון מיידי במקרה של אי-פירעון ההלוואה במועד זה.
לאחר פטירתו של ראש הישיבה הרב אוירבך, פתח יוסף רייכמאן בהליכי הוצאה לפועל נגד הישיבה, שבמסגרתם ביקש לממש את המשכנתה שבינתיים הגיעה לכעשרים מיליון שקל. מנגד פתחה עמותת הישיבה בהליך משפטי שבו נטען כי העברת הכספים לא הייתה הלוואה אלא תרומה. בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את טענת העמותה, אישר את טענותיו של רייכמאן וקבע שעל הישיבה לפנות את הבניין. בית המשפט העליון דחה את הערעורים של עמותת הישיבה בשתי עתירות משנת 2020 ושנת 2021.
התביעה לפנות את בניין הישיבה עוררה סערה רבה בפלג הירושלמי. הרבנים אשר דויטש, אברהם דב אוירבך, שלמה משה עמאר ודייני בית הדין של העדה החרדית יצאו במכתב כנגד ההליכה לערכאות. תומכי הישיבה התבצרו בבניין על מנת למנוע את פינויה.
במרץ 2021, לאחר שנדחה הערעור לבית המשפט העליון, פונה הבניין על ידי משטרת ישראל. בכלי התקשורת פורסמו לאחר הפינוי עדויות לוונדליזם של המתבצרים בבניין הישיבה.
ייחודה ומאפייניה

הישיבה מונה כשבעים בחורים. יש בה גם כולל אברכים ובו כמאה אברכים.
הישיבה היא "ישיבת קיבוץ" - מסגרת לימוד לבחורים שכבר למדו לפחות שלוש שנים בישיבה גדולה, ורק לעיתים רחוקות מתקבלים גם בחורים צעירים יותר. לאור זאת בחיי הרב אוירבך לא היו בישיבה אנשי צוות חינוכי מלבדו. הבחורים למדו בעיקר בעצמם והיו שומעים שיעור דו שבועי מהרב אוירבך.
אנשי הישיבה החשיבו אותה כ"חבורה" שהתאספה סביב ראש הישיבה. הרב אוירבך עצמו היה גר בבניין הפנימייה של התלמידים. מועד סיום הסדרים היה כאשר הרב קם ממקומו כדי להתפלל.
סדרי הישיבה

רוב התפילות וסדרי הלימוד מתקיימים בבית כנסת הגר"א אשר מועמד לרשותם על ידי תושבי שכונת שערי חסד שרצו שהישיבה תוכל להמשיך להתקיים בשכונת שערי חסד בשביל שמירה על צביונה החרדי של השכונה.
תפילת שחרית התפילות והסדרים בשבתות וימים טובים מתקיימים בבית הכנסת "אגודה" שנתרם לשימוש הישיבה על ידי גמ"ח שערי חסד.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, ההמשך בישיבה: הרב יוסף פטרוף מסר שיעור ראשון • צפו, באתר בחדרי חרדים, 5 במרץ 2018
↑  פסק דין רע"א 4175/20 עמותת מעלות התורה נ' יוסף רייכמאן, ניתן על ידי בית המשפט העליון, 30 ביולי 2020
↑  פסק דין רע"א 9230/20 עמותת מעלות התורה נ' יוסף רייכמאן, ניתן על ידי בית המשפט העליון, 4 בינואר 2021
↑  בני יחזקאלי, אחיו של רה"י הוחתמו והבהירו: "איסור חמור לבצע שום פעולה", באתר בחדרי חרדים, 25 באוקטובר 2019
↑  אבי גדלוביץ', שערי חסד נצורה: המשטרה פינתה בכוח את ישיבת 'מעלות התורה', באתר בחדרי חרדים, 2 במרץ 2021
↑  בן שאול, מצבור אמל"ח, פגרי חיות ואיום התאבדות, באתר ערוץ 7, 21 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008712882005171  VIAF: 145950218   WorldCat (עם VIAF): 145950218
הקרב על בריטניה

הקרב על בריטניה (באנגלית: The Battle of Britain, בגרמנית: Luftschlacht um England) היה מערכה אווירית שהתחוללה במהלך מלחמת העולם השנייה בין הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, לבין חיל האוויר המלכותי הבריטי. המערכה התחוללה בחודשי הקיץ והסתיו של שנת 1940. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שבה התחוללה מערכה צבאית בצורה בלעדית בזירה האווירית, והייתה זו מערכת ההפצצות האוויריות הכבדה ביותר עד אז.
עיקר הקרבות התחולל בין מטוסי קרב בריטיים, שיצאו ליירט מפציצים גרמניים שבאו להפציץ מטרות בבריטניה, ובין מטוסי קרב גרמניים שליוו את המפציצים. מטרת הגרמנים הייתה להביס את חיל האוויר הבריטי, כדי להביא את בריטניה לחתימת שביתת נשק, או כדי להשיג עליונות אווירית שתאפשר את ביצוע מבצע ארי הים, הפלישה הגרמנית המתוכננת לבריטניה. המערכה הסתיימה בכישלון גרמני, והעליונות האווירית הגרמנית לא הושגה. הייתה זו הפעם הראשונה בה לא הצליחו הגרמנים להשיג את יעדיהם במערכה צבאית מאז תחילת המלחמה.
שמה של המערכה ניתן לה על ידי וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, בנאומו 'הייתה זו שעתם היפה ביותר':
מה שכונה בפי גנרל וייגאן הקרב על צרפת הסתיים. אני משער שהקרב על בריטניה עומד להתחיל.