stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוצ'וק מהמט סעיד פאשה
קורות חייו > וזיר גדול – ראש ממשלה > בעיות לאומיות ומדיניות חוץ

בתאום עם הסולטאן התנגד סעיד קוצ'וק פאשה להתערבויות זרות בענייני המדינה העות'מאנית, אולם נאלץ להתמודד עם נסיגות מרובות בגבולות האימפריה. אחרי שהמונטנגרינים כבשו את הנמל אולצין בשנת 1878 בימי המלחמה בין רוסיה לטורקיה, בשלהי שנת 1880 בוצעה העברת הנמל באופן סופי למונטנגרו אחרי דיכוי התנגדות האלבנים באזור ובלחץ הצי הבריטי.
בשנת 1881 צרפת שלחה כוחות לתוניסיה, חתמה ב-12 במאי 1881 על הסכם בארדו עם הביי של תוניסיה והפכה את הארץ הזאת למושבה צרפתית.
ב-2 במאי 1882 פוטר סעיד פאשה קוצ'וק על ידי הסולטאן אחרי שהתנגד למהלכים של המונרך בנוגע למרד עוראבי פאשה במצרים. אבל הוחזר לראשות הממשלה ב-12 ביולי 1882. בנובמבר 1882 הוחלף שוב, על ידי אהמט טופיק פאשה אבל ב־1 בדצמבר הוחזר לתפקיד וכיהן בו שנתיים נוספות.
לא הצליח לעצור את הכיבוש הבריטי במצרים שהתחיל בימי המרד עוראבי.
ב-1884 ניסה להתפטר ואחרי אי הבנות עם הסולטאן בנוגע למשבר במזרח רומליה פוטר ב-25 בספטמבר 1885.
אחר כך, למשך עשר שנים ניהל סעיד פאשה חיים שלווים ומדי פעם ייעץ לסולטן בסוגיות מדיניות חוץ וחינוך.
נקרא שוב לראשות הממשלה ב-9 ביוני 1895 אחרי התעוררות השאלה הארמנית. מדינות המערב לחצו ליישומן של רפורמות חדשות באימפריה, לרבות צמצום סמכויות המיליציות "חמידייה" שעשו שמות בעת דיכוי הארמנים.
3 ימים אחרי שב-1 באוקטובר 1895 פרצו הפגנות ארמנים באסטנבול לא הצליחה המשטרה לעצור את צעידתם של המפגינים אל "השער העות'מאני" ובסופו של דבר הייתה שפיכות דמים. סעיד פאשה ביקש את פיטורי שר הפנים נזים פאשה, אך הסולטאן לא הסכים לכך ופיטר דווקא אותו ב-3 באוקטובר. הוצעה לו בהמשך משרת יועץ שמושבו בתוך אחד מבתי הפרוטוקול של הסולטאן. ההצעה נראתה לו חשודה, ונוגדת את המקובל ולכן חשש סעיד פאשה לחייו. ב-4 בדצמבר 1895 יחד עם בנו הקטן ביקש מקלט בשגרירות הבריטית. אחרי שקיבל מהסולטאן הבטחה בכתב לחירותו ולביטחונו האישיים עזב את בניין השגרירות וחזר לביתו. בפועל חי אחר כך תקופה של שש שנים וחצי תחת "שמירה" משטרתית כמו במעצר בית.
אחרי מותו של חליל ריפאת פאשה, ב-18 בנובמבר 1901 הסולטאן קרא שוב לסעיד לעמוד בראש הממשלה. המצב הכלכלי לא היה זוהר, ברומליה התעוררו מהומות. המעצמות האירופיות לחצו על הסולטאן שיבצע רפורמות באנטוליה, באלבניה ובמקדוניה קוצ'וק סעיד ראה את סמכויותיו מקוצצות. התלונן שתפקידו צומצם לרמה של "דחליל". היו לו כמה הצלחות בתחום הכלכלי, מה שעורר קנאתם של יריביו, בייחוד הסרסקר ריזה פאשה. סעיד פאשה איים בהתפטרות ובסופו של דבר הסולטאן הדיח אותו ב-14 בינואר 1903. שוב פעם הושם במשטר של פיקוח צמוד.
קורות חייו > ימי המונרכיה החוקתית

בסופו של דבר הצטרף קוצ'וק סעיד פאשה בשנת 1908 לתומכים בהחזרת החוקה לפי דרישות הטורקים הצעירים.
עלה שוב לגדולה בימי מהפכת 1908. ב-22 ביולי 1908 ירש את תפקידו של מחמוד פריד פאשה כווזיר גדול, והיה לוזיר הגדול הראשון במשטר המונרכיה החוקתית המחודש. אולם ב-6 באוגוסט אותה השנה הוחלף מיוזמת הטורקים הצעירים על ידי יריבו הקפריסאי היותר ליברלי, קמיל פאשה
ב-17 בדצמבר 1908 נפתח מחדש גם הבית העליון של הפרלמנט וקוצ'וק סעיד הועמד בראשו.
ב־13 באפריל 1909, לפי לוח השנה הרומי 31 במרץ, פרץ מרד שביקש להחזיר את השלטון האבסולוטי של הסולטן ולחזק מחדש את כוחה של דת האסלאם והשריעה ("תקרית 31 במרץ"). הטורקים החדשים הצליחו לדכא את המרד וב-23 באפריל הדיחו את עבדול חמיד השני והחליפו אותו באחיו רשאט, שהועלה על כס המלכות כמהמט החמישי. קוצ'וק סעיד פאשה עמד בראש ישיבת הפרלמנט שהכריזה על הדחת עבדול חמיד השני וש שראו בכך מעשה חוסר נאמנות.
בימי המונרכיה החוקתית עמדה טורקיה העות'מאנית מול אתגרים חדשים.
ב-1911 הציגה איטליה אולטימטום לשער העליון והודיעה שתכבוש את טריפולי ואת קירנאיקה. הווזיר הגדול אברהים חאקי פאשה הרגיש אובד עצות והתפטר ועל סעיד פאשה קוצ'וק הוטל ב-30 בספטמבר 1911 להרכיב ממשלה חדשה. אבל גם הוא לא הצליח להגיע לשום הישג מול פלישת האיטלקים ללוב. האופוזיציה האשימה את שלטון הטורקים החדשם ("המועצה לאחדות ולקדמה") באוזלת יד. הוא התפטר סופית ב-16 ביולי 1912. ב-31 בינואר 1913 נבחר ליושב ראש מועצת המדינה וב-12 ביוני 1913 לראש הסנאט
הוא נפטר בפברואר 1914 ונקבר בצלו של עץ דולב על יד פתח היציאה של המסגד של קבר איוב באיסטנבול.
שונות

בשנת 1908 רכש מהמט סעיד פאשה את הארקדה המפורסמת הידועה כיום כ"צ'יצ'ק פסאז'" ("פסאז' הפרחים") ברובע ביולו באיסטנבול. הפסאז' ידוע בשם זה משנות ה-1940. עד אז נקראה Sait Paşa Pasajı (הפסאז' סעיד פאשה), מכיוון שהיה בבעלותו של הפאשה בעשור הראשון של המאה ה-20.
שונות > מורשתו

ברנרד לואיס ראה בקוצ'וק מהמט סעיד פאשה "דמות מפתח ברפורמות " בתקופה החמידית. ההיסטוריון אנוור זיא קאראל ציין את היותו אדם "חרוץ, מלומד וישר", אם כי העריך שלא נמנה עם גדולי המנהיגים, בגלל דבקותו בשיטה ה"דספוטית של עבדול חמיד השני.
הנרי לם תיאר את קוצ'וק סעיד בשנת 1906 כ"פטריוט כן, אדם בעל אינטליגנציה גבוהה, וידע רחב, ועצמאות אופי, שלא תמצא כמוהו בין המנהיגים הטורקים של ימינו". מעריכים כי קוצ'וק סעיד תרם תרומה חשובה לבנייתם של מוסדות המדינה הטורקית המודרנית.
הוא התנגד למדיניות ה"עות'מאניזם" שאפיינה את התנזימאט ואת מחברי החוקה משנת 1876 ובראשם מידהט פאשה. העדיף את גישת הסולטאן עבדול חמיד השני ששם דגש מעל הכל על היסוד האסלאמי ועל נאמנותם של כלל המוסלמים באימפירה לסולטאן הח'ליפה, ובתוכם התמקד בכל זאת במרכזיות המוסלמים הטוקרים מאנטוליה. שלל את הרעיון של הסולטאן לאמץ את השפה הערבית כשפה רשמית של האימפריה, וטען שזו עלולה לסמן את "קץ הטורקיות"
פרסים ואותות הוקרה

1900 – העיטור "אלכסנדר נבסקי" של רוסיה.
ספרים

Sait Paşa, Küçük, : Sait Paşaʾnın hatıratı. Dersaadet [İstanbul] : Sabah Matbaası, 1328 [1912])
לקריאה נוספת

Dergah Yayınları 1982 (הווזירים הגדולים האחרונים) İbnülemin Mahmut Kemal İnal Son Sadrazamlar
NazimTektaş, Sadrâzamlar Osmanlı'da İkinci Adam Saltanatı, İstanbul:Çatı Yayınevi 2002
Ercümen Kuran, Küçük Said Paşa as a Turkish Modernist, 1970
Azmi Özcan, Said Paşa (Küçük) Hüseyin Paşa (Ağa) Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi, İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş. C.2 p.491-492 1999ISBN 975-08-0072-9
, Sinan Kuneralp Son Dönem Osmanlı Erkan ve Ricali (1839 - 1922) Prosopografik Rehber, İstanbul:ISIS Press,1999, ISBN 9784281181.
Selçuk Akșin Somel The Modernization of Public Education in the Ottoman Empire, 1839-1908 Brill, Leiden, 2001.
Theoharis Stavrides Studies on the history of Cyprus under Ottoman rule Isis Istanbul 2012.
Mesut Uyar, Edward J Erickson - A Military History of the Ottomans ABC-CLIO, Santa Barbara 2009
p.205
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Z.Kurșun2008
↑  İbnülemin Mahmut Kemal İnal II 1982 עמ' 999-995
↑  סיפורי טולצ'ה פרק ה אתר עיריית טולצ'ה באינטרנט
1 2 3 4  Ercümend Kuran 1970
↑  M.Uyar, E.J.Erickson 2009 עמ' 207-205
↑  H.A.R.Gibb 1954
↑  S.A.Somel עמ' 175
↑  Britannica Encyclopedia on line - The 1875-1876 Crisis
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1180770269  TDVİA: said-pasa-kucuk  VIAF: 798155286609287180006   WorldCat (עם VIAF): 798155286609287180006
ראג'ה

ערך זה עוסק בתואר שליט. אם התכוונתם לאסכולת יוגה, ראו .
רָאגָ'ה (בסנסקריט: राजा) הוא תואר למונרך המקובל בתת-היבשת ההודית. המקבילה הנשית היא "רני" או "ראני". שליטים מסוימים נתנו לעצמם את התואר הזה כאמצעי להאדיר את יוקרתם בקרב נתיניהם. המילה מַהָא-רָאגָ'ה (תרגום מילולי - מלך גדול; המקבילה הנשית: מהא-ראני) מרמזת על ראג'ה שכבש ראג'ות אחרים, ובכך הפך ל"שליט אדיר".
המלה משמשת בהודו כדי להבדיל בין שליט הינדי לבין נוואב (Nawab) (אנ') או שאה מוסלמי, ונמצאת עדיין בשימוש נרחב שם. בהודו היו גם שליטים בעלי מעמד דומה שנקראו "חאן" ו"ניזאם". התארים השונים שימשו את שלטי המדינות הנסיכותיות בהודו הבריטית, ועד 1969 העניקה ממשלת הודו מענקים קבועים לשליטים התורשתיים הללו, למרות שסמכותם השלטונית נלקחה.
מכניסת חוקת הודו לתוקף ב־26 בינואר 1950 ועד לחקיקת חוק ארגון מחדש של המדינות בספטמבר 1956 בראשות מדינות שהיו בעבר מדינות נסיכותיות ("מדינות חלק ב'") עמד ראג'פורק, שהיה בעל מעמד מקביל למושל.
מדינת ראג'סטאן קרויה מדינת המלכים כיוון שהיא נוצרה מאיחוד מדינות נסיכותיות שבראשן עמדו ראג'ות.
מקור המילה הוא במילה הפרסית העתיקה Raz וניתן למצוא שרידים שלה גם בניבים ושמות בערבית (רָאזָה למשל באיראן ועיראק). המילה התפשטה גם לשפות דרום-מזרח אסיה. בתאילנד הגרסה היא רָאט (râ:t) או רָאטְצַ'- בסמיכות (-râtchá) למלך והמלך "הגדול" נקרא מַהָארָאט (máhǎ:râ:t).
שליט הממלכה המלאית פרליס ידוע עד היום כ"ראג'ה של פרליס". הראג'ות הלבנים של סרווק בבורנאו היו ג'יימס ברוק והשושלת שלו.
ראקוטיס

| --- | --- |

 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  1916
 חפירות:  ארכאולוגיה ימית
 ארכאולוגים:  גסטון ג'ונדט, כמאל אבו אל-סעדאת, פרנק גודיו
 מיקום
 מדינה:  מצרים 
 מיקום:  הזרוע הקנופית של הנילוס על יד אלכסנדריה
 קואורדינטות:  31°12′03″N 29°53′14″E﻿ / ﻿31.200722222222°N 29.887222222222°E﻿ / 31.200722222222; 29.887222222222
 he
 
ראקוטיס (במצרית: r-ꜥ-qd(y)t, ביוונית: Ῥακῶτις) היה שמה של עיר בחוף הצפוני של מצרים על יד אלכסנדריה. מקורות קלאסיים מהתקופה היוונית-רומית הן ביוונית עתיקה והן בשפה המצרית מציעים את ראקוטיס כשם עתיק יותר לאלכסנדריה לפני בואו של אלכסנדר מוקדון.
ראקוטיס הייתה ממוקמת ממערב לזרוע הקנופית הסתומה כעת, של הנילוס. בניגוד לנמלים בתוך הדלתא של הנילוס, היא הייתה נגישה באופן בטוח לספינות גדולות, וניתן היה לספק ממנה מספיק מים לעיר באמצעות תעלה. העיר מתוארת גם כביתם של זקיפים שהגנו על הממלכה המצרית מפני זרים.
אטימולוגיה

שורש השם, qd, פירושו "קונסטרוקציה, מבנה". הקידומת r-ꜥ יכולה לשמש כמורפמה נגזרת היוצרת שם פעולה משם הפועל, כך שסבירות שפירוש השם בכללותו הוא "אתר בנייה" או "בנייה בתהליך". מישל שאבו מה - אקול פראטיק דה אוטז אטיד טוען שייתכן שראקוטיס פשוט היה השם המצרי של אתר הבנייה של אלכסנדריה; בעוד ג'ון ביינס טוען שסגנון השם והקשרו הלשוני מעידים על כך שהשם ישן יותר.
תיאורים קלאסיים

ייתכן שהעיר המקורית כללה גם את האי פארוס, נמל המוזכר באודיסאה של הומרוס כממלכת פרוטאוס. פלוטארכוס כותב כי התייחסות זו השפיעה על אלכסנדר בהחלטתו לייסד בירה חדשה בנמל פארוס.
"לפיכך, הוא קם בבת אחת והלך לפארוס, שבאותה תקופה היה עדיין אי, קצת מעל הפה הקנובי של הנילוס, אבל עכשיו הוא הצטרף ליבשת על ידי דרך. וכאשר הוא ראה אתר של יתרונות טבעיים עולים (שכן זוהי רצועת אדמה כמו מספיק לאיסטמוס רחב המשתרע בין לגונה גדולה לרצועת ים המסתיימת בנמל גדול), הוא אמר שהוא ראה עכשיו שהומרוס לא רק ראוי להערצה בדרכים אחרות, אלא גם אדריכל חכם מאוד, והורה להכין את תוכנית העיר בהתאם לאתר זה."
הטקסט הקדום ביותר מאלכסנדריה, שנמצא על אסטלה של אחשדרפן התואר של מושלי הפרובינציות בשפת הירוגלפים, משנת 311 לפנה"ס, מחודש תחות. הוא מתייחס ל-r-ꜥ-qd כשם הקודם של העיר.
סטראבון, בתיאורו של אלכסנדריה, מתאר את ראקוטיס כביתם של זקיפים מצריים השומרים על הנילוס.
"מלכי מצרים לשעבר, שהיו מרוצים ממה שהיה להם, ולא רצו בסחר חוץ, הביעו סלידה מכל יורדי הים, ובמיוחד מהיוונים (שבגלל העוני של ארצם הרסו וחשקו ברכושם של עמים אחרים), והציבו כאן שומר, שהיו לו פקודות להרחיק את כל האנשים שהתקרבו. לשומר הוקצה כמקום מגורים המקום שנקרא ראקוטיס, שהוא כיום חלק מהעיר אלכסנדריה, הממוקם מעל ארסנל. באותה תקופה, לעומת זאת, זה היה כפר. הארץ על הכפר נמסרה לרועים, שגם הם יכלו (ממספרם) למנוע מזרים להיכנס לארץ".
פליניוס האב מזכיר את ראקוטיס כשמו הקודם של אתר אלכסנדריה.
"עם זאת, בצדק הגדול ביותר, אנו עשויים להרעיף את שבחינו על אלכסנדריה, שנבנתה על ידי אלכסנדר מוקדון על שפת הים המצרי, על אדמת אפריקה, במרחק של שנים-עשר מיילים משפך החופה וליד אגם מאראוטיס 25; המקום שנשא בעבר את שמו של ראקוטיס."
אלכסנדריה תוכננה על ידי דינוקרטס, אדריכל ומתכנן ערים יווני מנוסה מרודוס, שעיצב את העיר החדשה על פי הסגנון האדריכלי ההלניסטי הפופולרי בעולם היווני באותה תקופה. הכפר הקטן הקיים ראקוטיס, שהיה אז נמל דייגים, הפך לרובע המצרי של העיר, הממוקם בצד המערבי. ייתכן שהמצרים המשיכו להתייחס לכל העיר כאל ראקוטיס, ובמקרים מסוימים התרעמו על קיומה.
טקיטוס מספר סיפור על הכוהנים המצריים שבעקבות בקשתו של תלמי הראשון סוטר, שביקש ברכה לבניית אלכסנדריה, קיבלו הוראות להשיג פסל מסוים ממקדש "התופת של יופיטר "(פלוטו) שבפונטוס (בחוף הצפוני של טורקיה המודרנית, לחופי הים השחור). תחילה הם ביקרו את האורקל פיתיה בדלפי, שאישרה שהם צריכים להסיר את הפסל ממקומו, אך לא את בת לווייתו הנשית (פרספונה). כשהם מגיעים למלך סקידרוטמיס בסינופה, הם מוצאים אותו לא שש להיפרד מהפסל. לאחר מכן האל עזב את המקדש מרצונו והחבורה חזרה לאלכסנדריה, שם הוקם מקדש חדש בראקוטיס, באתר ההיסטורי של מקדש סראפיס ואיזיס.
מקדש, מתאים לפאר העיר, הוקם במקום שנקרא ראקוטיס, שם עמדה קפלה שהוקדשה בימים עברו לסראפיס ואיסיס.
ארכאולוגיה

בנמל אלכסנדריה קיים מיזם הארכאולוגיה הימית מתמשך. נחשפו פרטים על ראקוטיס לפני הגעתו של אלכסנדר. בשנת 1916, בזמן הכנות לבניית נמל חדש, מצא המהנדס הצרפתי גסטון ג'ונדט, התקן של נמל עתיק ומתוחכם ממערב לפארוס. כמאל אבו אל-סעדאת, המשיך במחקר בשנות ה-60 עם צוללת ארכאולוגית חלוצית. הוא מצא עוד חורבות ושבר פסל של 25 טון. מערך חיפוש נוסף החל בשנות ה-90 בפיקוחו של פרנק גודיו (אנ'). הוא מצא חפצים רבים כולל שנים עשר ספינקסים, חלקם ככל הנראה הוסרו מהליופוליס על ידי התלמיים.
בנמל המזרחי של אלכסנדריה, נמצאו כלונסאות וקרשים מעץ מתוארכים כימית וסטרטיגרפית לשנת 400 לפנה"ס וחרסים המתוארכים לשנת 1000 לפנה"ס.
ניתוח כימי עדכני של חפצים שנמצאו בנמל גילה רמות גבוהות של עופרת מהאלף ה-3 לפנה"ס, שהגיעו לשיא בסביבות תחילת המאה ה-23 לפנה"ס (הממלכה הקדומה), ושוב סמוך לתחילת האלף הראשון לפנה"ס (השושלות התשע עשרה והעשרים) וגם בעידן ההלניסטי שלאחר כיבוש אלכסנדר. הם מרמזים על רשת סחר נרחבת הכוללת יבוא מתכות מקפריסין וטורקיה.
חלק מהשרידים של ראקוטיס או כולם עשויים להיות מתחת לעיר המודרנית המאוכלסת בצפיפות, אלכסנדריה, ובכך להישאר מחוץ לתחום לארכאולוגים. ניסיונות חיפוש בשכונת אלכסנדרין בעלת אותו השם, לא גילו שרידים של עיר קדומה.
חשיבות

חשיבותה של ראקוטיס נותרה עניין לדיון. אם ראקוטיס אכן היה לא יותר מחצר בניין, ייתכן שהוא היה חלק חסר משמעות מהציוויליזציה המצרית לפני הגעתם של פולשים הלניים שבסופו של דבר הקימו את הממלכה התלמיית.
לקריאה נוספת

זאהי חוואס, עורך. (2003). אגפטולוגיה בשחר המאה העשרים ואחת: הליכים של הקונגרס הבינלאומי השמיני של אגיפטולוגים, קהיר, 2000. כרך 2: היסטוריה, דת. הוצאת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר.מסת"ב 977 424 714 0.
הערות שוליים

↑  Mark Depauw, "Alexandria, the Building Yard"; Chronique d'Égypte 75(149), pp. 64–65. doi:10.1484/J.CDE.2.309126.
1 2 3 4 5  Michel Chaveau, "Alexandrie et Rhakôtis: Le Point de Vue des Égyptiens"; in Alexandrie : une mégapole cosmopolite (Proceedings of ninth colloquium at Villa Kérylos, Beaulieu-sur-Mer, 2–3 October 1998); Cahiers de la Villa Kérylos 9); Académie des Inscriptions et Belles Lettres, 1999.
↑  John Baines, "Possible implications of the Egyptian word for Alexandria", Journal of Roman Archaeology, Vol. 16 (2003), pp. 61–63. (Appendix to Judith McKenzie, "Glimpsing Alexandria from archaeological evidence".)
↑  Ahmed Abdel-Fattah, "The Question of the Presence of Pharaonic Antiquities in the City of Alexandria and its Neighboring Sites (Alexandria pre-Alexander the Great"; in Hawass (2003), pp. 63–73.
↑  Plutarch, Alexander, chapter 26, www.perseus.tufts.edu
↑  Daniel Ogden, "Alexander and Africa (332–331 BC and beyond) : the facts, the traditions and the problems"; Acta Classica supplement 5, January 2014.
↑  Ahmed Bey Kamal, Catalogue Général des Antiquités Égyptiennes du Musée du Caire: Nos. 22001–22208: Stèles Prolemaiques et Romaines. Cairo: L'Institut Franćais d'Archéologie Orientale, 1905; Cairo Museum #22182, p. 168.
↑  Strabo, Geography, BOOK XVII., CHAPTER I., section 6, www.perseus.tufts.edu
↑  Pliny the Elder, The Natural History, BOOK V. AN ACCOUNT OF COUNTRIES, NATIONS, SEAS, TOWNS, HAVENS, MOUNTAINS, RIVERS, DISTANCES, AND PEOPLES WHO NOW EXIST OR FORMERLY EXISTED., CHAP. 11.—THE CITIES OF EGYPT., www.perseus.tufts.edu
↑  Michael Sabottka, Kathrin Machinek, & Colin Clement, "Le Serapeum d'Alexandrie – Résumé"; Institut Français d'Archéologie Orientale. Das Serapeum in Alexandria. Untersuchungen zur Architektur und Baugeschichte des Heiligtums von der frühen ptolemäischen Zeit biszur Zerstörung. Etudes Alexandrines (15), pp.XI-XIII, 2008.
↑  Tacitus, Histories, 4.83–84. See also Plutarch, Moralia, "Isis and Osiris" §28.
↑  Victor V. Lebedinsky, "The Potential of Egyptian–Russian Cooperation in Underwater Archaeology: An Historical Perspective"; in Hawass (2003), p. 289.
1 2 3  Jean-Daniel Stanley et al., "Alexandria, Egypt, before Alexander the Great: A multidisciplinary approach yields rich discoveries"; GSA Today 17 (8), August 2007; doi:10.1130/GSAT01708A.1.
↑  A. Véron, J. P. Goiran, C. Morhange, N. Marriner, & J. Y. Empereur, "Pollutant lead reveals the pre-Hellenistic occupation and ancient growth of Alexandria, Egypt"; Geophysical Research Letters 33(6), 2006.
↑  Alain J. Véron et al., "A 6000-year geochemical record of human activities from Alexandria (Egypt)"; Quaternary Science Reviews 81, 2013.
רוברט ברנס וודוורד

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1917 בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  8 ביולי 1979 (בגיל 62) קיימברידג', ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה אורגנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  תיכון קווינסי 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  רוברט שפירו, Christopher S. Foote, Kendall Houk, Steven A. Benner, רונלד ברסלו, ויליאם ר. ראוש, סטוארט שרייבר, Daniel S. Kemp 
 פרסים והוקרה:  מדליית קופלי (1978)  מדליית דייווי (1959)  מדליית יובל המאה (1951)  חבר זר של החברה המלכותית (26 באפריל 1956)  Robert Robinson Award (1964)  פרס רוג'ר אדמס בכימיה אורגנית (1961)  פרס ויליאם ה. ניקולס (1956)  מדליית לבואזיה (1968)  המדליה הלאומית למדעים (1964)  פרס וילארד גיבס (1967)  פרס נובל לכימיה (1965)  פרס ארתור קופ (1973)  פרס החברה האמריקנית לכימיה למחקר בכימיה אורגנית סינתטית (1957)  פרס רמסן (1958)  פרס האגודה הרפואית האמריקאית להישג מדעי (1971) 
 בן או בת זוג:  יודוקסיה וודוורד (ספטמבר 1946–?) 
 
רוברט ברנס וודוורד (באנגלית: Robert Burns Woodward;‏ 10 באפריל 1917 - 8 ביולי 1979) היה כימאי אורגני אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1965 על הישגיו הרבים בתחום הבנת המבנה המולקולרי האורגני והסינתזה האורגנית ובכללם ניסוח חוקי וודוורד. בנוסף לפרס נובל בו זכה, זכו בפרס נובל שתי עבודות נוספות להן היה שותף מרכזי, סינתזה של הפרוצן (Ferrocene) עם ג'פרי וילקינסון (Geoffrey Wilkinson שזכה בפרס ב-1973) וניסוח חוקי וודוורד-הופמן עם רואלד הופמן (שזכה בפרס ב-1981, שנתיים לאחר מותו של וודוורד). כמו כן נודע וודוורד כמי שגילה את התהליך המלא לסינתוזה של ויטמין B12. וודוורד הנחיל לעולם הכימיה האורגנית שיטות חשיבה. ניתוח וגישה מתוכננת לסינתזה הכימית.
תולדות חייו

וודוורד נולד בבוסטון, בהיותו בן שנה מת אביו ממגפת השפעת הספרדית. וודוורד הצעיר גילה התעניינות רבה בכימיה ותשוקה לנושא. עוד כנער קרא בגרמנית את אחד מהמאמרים המדעיים החשובים בתחום, אודות תגובת דילס-אלדר. בשנת 1936, והוא בן 19 בלבד קיבל וודוורד תואר דוקטור לכימיה מן המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסינתוז ההורמון אסטרוגן. ב-1939 הגיע וודוורד לאוניברסיטת הרווארד, שם עבד רוב ימיו.
תרומתו העיקרית בשנות הארבעים היא בתחום הספקטרוסקופיה בתחום העל-סגול עבור אנליזה כימית של חומרים אורגניים. וודוורד גיבש תחילה מספר גדול של ממצאים אמפיריים וניסח את חוקי וודוורד לניתוח מבנים מולקולריים. ב-1944 הצליח לסנתז כינין אלקלואידי, עבור טיפול במלריה. התהליך לא היה יעיל מספיק לשם ייצור תרופה, אך היווה ציון דרך בתחום הסינתזה הכימית, כיוון שנערך מתוך חקירה והבנה של מבנים וחוקים ברמה המולקולרית ולא בדרך של ניסוי וטעיה, דרכה של הכימיה האורגנית עד אז.
בהמשך סינתז וודוורד חומרים כגון כולסטרול, קורטיזון, סטריכנין, כלורופיל, צפלוספורין, קולכיצין ועוד, שלפני כן נחשבו בלתי אפשריים לייצור סינתטי. במחקריו התמיד וודוורד לחפש ולהשתמש בכל חידוש שיוכל לשפוך אור על מבנה החומר ואימץ טכנולוגיות חדשניות כגון תהודה מגנטית גרעינית. וודוורד תפס את חשיבותה של הסטריאוכימיה, כלומר הבנת הייצוג התלת-ממדי של המולקולות והקשרים והנחיל לעולם הכימיה המולקולרית את החשיבה התלת־ממדית כאחד המפתחות החיוניים לסינתזה נכונה. ב-1965 קיבל וודוורד את פרס נובל על שורת הסינתזות של חומרים אורגניים שביצע ועל הצבת השיטות והתהליכים על בסיס מדעי איתן.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש וודוורד כיועץ למועצת הייצור המלחמתית בנושא הפניצילין. עיקר נסיונותיו בתקופה זו היו פיצוח מבנה מולקולת הפניצילין, על מנת שניתן יהיה לייצרה בכמויות גדולות. באותה עת נדרשו טונות של הפטריה Penicillium chrysogenum על מנת לייצר מיליגרמים ספורים של התרופה. וודוורד לא הצליח במשימתו והמבנה המולקולרי של הפניצילין פוענח לבסוף ב-1945 על ידי דורותי קרופוט הודג'קין.
בשנות החמישים הצליחו וודוורד ועמיתו הבריטי ג'פרי וילקינסון, ששהה אז בהרוורד, לסנתז פרוצן (Ferrocene), מולקולה אורגנית בשילוב ברזל (נוסחה כימית: Fe(C5H5)2), תרומה פורצת-דרך לכימיה אורגנומתכתית. וילקינסון זכה עבור עבודתו בתחום זה בפרס נובל ב-1973 יחד עם ארנסט אוטו פישר. וודוורד עצמו, כמו גם אחרים, סבר שהיה עליו לקבל את הפרס יחד עם וילקינסון.
בשנות השישים קיבל דרגת פרופסור למחקר, ששחרר אותו מכל חובות ההוראה. בראשית שנות השישים שיתף וודוורד פעולה עם עמיתו השווייצרי אלברט אשנמוזר (Albert Eschenmoser) וצוות של למעלה ממאה סטודנטים ועוזרי מחקר כדי לסנתז ויטמין B12. העבודה שפורסמה ב-1973 היא פאר של עבודת מחקר, תכנון וייצור דקדקני בעל מעל מאה שלבים שכולם מעוגנים בחוקים ובכללים כימיים. באותה שנה ערך וודוורד חישובים, המבוססים על חוקי הסימטריה והתכונות הכימיות של אורביטלים מולקולריים, להבהרת המבנה התלת-ממדי של תוצרי תגובות כימיות. הוא העביר את שאלת המחקר לרואלד הופמן, שביצע חישובים במקביל לפי מודלים תאורטיים. הופמן אימת את ממצאיו של וודוורד והם התפרסמו כחוקי וודוורד-הופמן (Woodward-Hoffmann rules). הופמן זכה על חלקו בפרס נובל לכימיה בשנת 1981 (כשנתיים לאחר מותו של וודוורד, שסביר שהיה זוכה לפרס נובל שני לו היה חי), לאחר שהחוקים אוששו בניסויים רבים.
ב-1963 הקים וודוורד מכון מחקר על שמו בבזל, שווייץ. בנוסף כיהן כחבר בחבר הנאמנים של MIT ושל מכון ויצמן למדע.
פרסים ואותות הוקרה

1959 - מדליית האמפרי דייווי מאת החברה המלכותית הבריטית
1964 - המדליה הלאומית למדעים
1965 - פרס נובל בכימיה
1968 - מדליית אנטואן לבואזיה מאת החברה הכימית הצרפתית
1970 - חבר מסדר השמש העולה מאת קיסר יפן
בין תוארי הדוקטור לשם כבוד הרבים שקיבל, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטכניון בחיפה בשנת 1966.
ריצ'רד ג'אקל

| --- | --- |
ריצ'רד ג'אקל, 1968
ריצ'רד ג'אקל, 1968
 לידה:  10 באוקטובר 1926 לונג ביץ', ארצות הברית 
 פטירה:  14 ביוני 1997 (בגיל 70) וודלנד הילס, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1943 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון הוליווד  The Harvey School 
 צאצאים:  בארי ג'אקל 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד הנלי ג'אקל (באנגלית: Richard Hanley Jaeckel; ‏ 10 באוקטובר 1926 - 14 ביוני 1997) היה שחקן קולנוע אמריקאי, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1971 על הופעתו בסרט "כל בניו היו גיבורים".
ביוגרפיה

ג'אקל נולד בלונג ביץ' (אנ'), שבמדינת ניו יורק, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס.
ג'אקל התגלה על ידי מלהק כאשר חילק דואר ליד הסטודיו של חברת "פוקס המאה ה-20", הוא עבר את האודישן וקיבל תפקיד ראשון בגיל 17, בתור טוראי מארינס במהלך קרב גוודלקנל בדרמת המלחמה "יומן גוודלקנל". לאחר הופעת הבכורה שלו התגייס ג'אקל לצי האמריקני ושירת שם במשך כחמש שנים.
כשהשתחרר מהשרות שותף ג'אקל בשתי הפקות מצליחות שעסקו במלחמת העולם השנייה, "חולות איוו ג'ימה" אודות "קרב איוו ג'ימה" ההרואי, "שדה הקרב" של ויליאם ולמן, שהתבסס על "הקרב על הבליטה" ובו גילם את החייל האמריקאי בטיס ו"הערומים והמתים".
תפקידו במערבון " האקדוחן" היה קצר מאוד, בתור בחור צעיר ושחצן בשם אדי אותו הורג האקדוחן ג'ימי רינגו (גרגורי פק) בתחילת העלילה.
ג'אקל שיחק תפקיד משמעותי לראשונה במלודרמה הקלאסית "שובי שבא הקטנה", בתור טורק פישר הצעיר בו מאוהבת מארי הדיירת החדשה בביתם של הזוג המתפורר דוק (ברט לנקסטר) ולולה דילייני (שירלי בות').
הופיע בסרט המלחמה "התקף" על ימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה באירופה ובמערבון "3:10 ליומה".
בשנת 1960 הופיע לצד אלביס פרסלי במערבון של דון סיגל "כוכב לוהט".
בהמשך שנות ה-60 שיחק בדרמות המלחמה "12 הנועזים", בתור הסמל הקשוח קלייד בראון שעוקב אחר פעילותם של האסירים אותם הוא מאמן, ו"עיר ללא חמלה", בתור חייל אמריקאי הנאשם באונס נערה בכפר גרמני.
בשנת 1970 הופיע ג'אקל בסרטו של פול ניומן "כל בניו היו גיבורים", בתור ג'ו בן, סבו של חוטב העצים האנק סטמפר. על משחקו היה ג'אקל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1973 שיחק ג'אקל במערבון "פט גארט ובילי הנער", בתפקיד השריף קיפ מק'יני הרודף אחר הפושע בילי הנער (קריס קריסטופרסון).
ב-1984 השתתף בדרמת המסע הבדיונית "איש הכוכבים", בתור ראש הסוכנות לביטחון לאומי ג'ורג' פוקס.
ג'אקל נפטר ב-1997 ב"בית החולים לסרטים וטלוויזיה" שבלוס אנג'לס, ממלנומה. הותיר אחריו אישה, אנטויינט מארצ'ס, לה היה נשוי במשך 50 שנה, ושני בנים, ריצ'רד ג'אקל ג'וניור והגולפאי המקצועני בארי ג'אקל.
פילמוגרפיה נבחרת

יומן גוודלקנל (1943)
שדה הקרב (1949)
חולות איוו ג'ימה (1949)
האקדוחן (1950)
שובי שבא הקטנה (1952)
האיש האלים (1955)
התקף (1956)
3:10 ליומה (1957)
הערומים והמתים (1958)
השעות הנועזות (1960)
כוכב לוהט (1960)
עיר ללא חמלה (1961)
הצעירים והאמיצים (1963)
סיוט בשמש (1965)
פעם אחת לפני שאמות (1965)
12 הנועזים (1967)
החיוך הירוק (1968)
גשר השטן (1968)
קו רוחב אפס (1969)
צ'יסום (1970)
כל בניו היו גיבורים (1971)
פט גארט ובילי הנער (1973)
הגזרה (1974)
בריכת ציור (1975)
בראש מורם 2 (1975)
גריזלי (1976)
מאק:מלתעות המוות (1976)
דמדומי ההימורים האחרונים (1977)
הרבי משתגעת (1980)
כל הגולות (1981)
שיר דם (1982)
טיסה נעימה 2 (1982)
איש הכוכבים (1984)
זריחתו של ירח שחור (1986)
מחץ הדלתא 2 (1990)
מלך הקיקבוקסר (1991)
משני צידי החוק (1993)
משמר המפרץ (1989–2001)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

תחנת כבאים 23 (אנ')
ספנסר: להשכרה (1987-1985)