stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הודו–פקיסטן
שיתוף פעולה בטיפול באסונות טבע > רעידת האדמה בפקיסטן

בתגובה לרעידת האדמה בקשמיר שהתחוללה ב-8 באוקטובר 2005, הציעה הודו סיוע לפקיסטן. הנציבים העליונים (שגרירים) בשתי המדינות התייעצו זה עם זה בנוגע לשיתוף הפעולה בפעולות הסיוע. הודו שלחה 25 טונות של ציוד לפקיסטן, כולל מזון, שמיכות ותרופות. חברות הודיות גדולות, כמו אינפוסיס, הציעו סיוע שערכו הגיע ל-226,000 דולר. ב-12 באוקטובר הטיס מטוס תובלה מדגם איליושין Il-76 82 טונות של ציוד סיוע, כולל תרופות, 15,000 שמיכות ו-50 אוהלים. קצין בכיר בחיל האוויר ההודי ציין שהם התבקשו על ידי ממשלת הודו להיות בכוננות לטיסות נוספות. ב-14 באוקטובר שיגרה הודו משלוח שני עם ציוד סיוע לפקיסטן שהגיע באמצעות רכבת דרך מעבר הגבול ואגה. משלוח זה כלל 5,000 שמיכות, 370 אוהלים, 5 טונות של יריעות פלסטיק ו-12 טונות תרופות. משלוח שלישי של תרופות וציוד סיוע נוסף נשלח זמן קצר לאחר מכן באמצעות רכבת. הודו גם התחייב להעניק סיוע לפקיסטן בשווי של 25 מיליון דולר. כמו כן פתחה הודו שלושה מעברי גבול לאורך קו השליטה. מחוות אלו סימלו עידן חדש של אמון, ידידות ושיתוף פעולה בין הודו לבין פקיסטן.
קשרים חברתיים > קשרים תרבותיים

הודו ופקיסטן, במיוחד צפון הודו ומזרח פקיסטן, חולקות במידה מסוימת תרבויות, מטבחים ולשונות משותפים, בזכות המורשת ההודו-ארית המשותפת שלהן שמשתרעת על פני שתי הארצות ועל פני חלק ניכר מצפון תת-היבשת ההודית ומחזקת את הקשרים ההיסטוריים בין שתיהן. זמרים, מוזיקאים, קומיקאים ובדרנים פקיסטניים נהנים מפופולריות רחבה בהודו וזוכים לתהילה בתעשיית הסרטים ההודית, בוליווד. באופן דומה, תעשיות המוזיקה והקולנוע ההודיות זוכות לפופולריות רחבה בפקיסטן. בהיותה ממוקמת בחלק הצפוני של דרום אסיה, ורובה בתת-היבשת ההודית, תרבותה של פקיסטן דומה במידה זו או אחרת לזו של צפון הודו, במיוחד צפון-מערב הודו.
אזור פנג'אב פוצל בין מדינת פנג'אב שבהודו לבין מחוז פנג'אב שבפקיסטן בעקבות קבלת העצמאות וחלוקת הודו ב-1947. העם הפנג'אבי הוא כיום הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בפקיסטן ובמקביל הוא מהווה קבוצה אתנית חשובה בצפון הודו. מייסד דת הסיקיזם נולד בחלק הפקיסטני של פנג'אב, בעיר ננקנה סהיב. מדי שנה חוצים מיליוני עולים לרגל סיקים את הגבול כדי לבקר את האתרים הקדושים שבעיר. הסינדהים הם הקבוצה האתנית המקורית המתגוררת במחוז סינד שבפקיסטן. סינדהים הינדואים רבים היגרו ב-1947 להודו. בנוסף, מיליוני מוסלמים שהיגרו מהודו אל פקיסטן שאך נוסדה הפכו לידועים בתור ה"מוהג'יר". הם התיישבו בעיקר בקראצ'י ועדיין שומרים על קשרים עם קרובי משפחותיהם בהודו.
קשרים חברתיים > קשרים גאוגרפיים

גבול הודו–פקיסטן הוא הגבול הבינלאומי הרשמי המפריד בין המדינות ההודיות פנג'אב, ראג'סטאן וגוג'ראט לבין המחוזות הפקיסטניים של פנג'אב וסינד. מעבר הגבול בואגה הוא מעבר הכביש היחיד הקיים בין שתי המדינות והוא שוכן על הדרך הראשית הגדולה המקשרת בין לאהור שבפקיסטן לבין אמריטסר שבהודו. מדי ערב מתקיים במעבר הגבול בואגה טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן ובו מורדים דגלי שתי המדינות ומשמרות מצבאות שתי המדינות מבצעים טקסים רבי רושם ולוחצים איש ידי זולתו.
קשרים חברתיים > קשרים לשוניים

הינדוסטנית היא הלינגואה פרנקה של צפון הודו ושל פקיסטן, וכן שפה רשמית בהודו ובפקיסטן בכתב ההינדי והאורדו, בהתאמה. האורדו הסטנדרטית ניתנת להבנה על ידי דוברי הינדית. הינדוסטנית מובנת ונעשה בה שימוש כלינגואה פרנקה בפי אוכלוסיות דרום אסיאתיות רבות כולל תושבי סרי לנקה, נפאל ובנגלדש והיא השפה שבשימוש בבוליווד.
קשרים חברתיים > קשרי נישואים

במקרים לא מעטים מתקיימים קשרי נישואים בין תושבי הודו לבין תושבי פקיסטן. באפריל 2010 נישאו שחקן הקריקט הפקיסטני המפורסם שואיב מאליק וכוכבת הטניס ההודית סניה מירזא. טקס החתונה זכה לתשומת לב תקשורתית ונאמר שהוא שיתק את שתי המדינות.
קשרים חברתיים > קשרי ספורט

תחרויות הקריקט והוקי השדה בין הודו לבין פקיסטן מקבלות לעיתים גוון פוליטי. במהלך פלישת ברית המועצות לאפגניסטן נסע הגנרל מוחמד זיא אל-חאק להודו כדי לעסוק ב"דיפלומטיית קריקט" במטרה למנוע מהודו לתמוך בברית המועצות ולפתוח בחזית נוספת. יותר מעשור לאחר מכן ניסה פרבז מושארף לעשות דבר דומה, אך ללא הצלחה. בטניס שיחק הטניסאי ההודי רוחאן בופאנה בהצלחה עם בן זוגו למשחק, אסלאם אל-חאק קורשי הפקיסטני והם כונו "אינדו-פק אקספרס".
קשרים חברתיים > קשרים בתפוצות

גודלן הרב של האוכלוסיות ההודיות והפקיסטניות בארצות רבות ברחבי העולם יצרה קשרים משמעותיים ביניהן. אוכלוסיית אזרחי הממלכה המאוחדת ממוצא הודי היא המיעוט האתני הראשון בגודלו במדינה ואילו אוכלוסיית אזרחי הממלכה ממוצא פקיסטני היא המיעוט האתני השני בגודלו ונאמר שהם מקיימים יחסים ידידותיים אלו עם אלו. די מקובל שיתקיימו שכונות כמו "הודו הקטנה" ו"פקיסטן הקטנה" זו לצד זו במובלעות אסיאתיות בערים שונות ברחבי העולם. בערים כמו ברמינגהאם, בלקברן ומנצ'סטר חיות אוכלוסיות של הודים ושל פקיסטנים אלו לצד אלו בשלום ובהרמוניה. אזרחי בריטניה, הן אלו ממוצא הודי והן אלו ממוצא פקיסטני, מוגדרים יחדיו בקטגוריה של "אסיאתיים בריטים" (British Asians). בבריטניה פועל גם "פורום הידידות ההודי-פקיסטני". בארצות הברית מוגדרים הודים ופקיסטנים תחת הקטגוריה של "אמריקאים דרום-אסיאתיים" (South Asian American) והם חולקים מאפיינים תרבותיים שונים.
חבר הפרלמנט האירופי סג'ד כרים, הוא בריטי ממוצא פקיסטני. הוא חבר פורום הידידות עם הודו של הפרלמנט האירופי והוביל את פתיחתה של אירופה לסחר חופשי עם הודו. כרים ניצל בקושי מההתקפה על מלון טאג' מהאל במסגרת מתקפת הטרור במומבאי ב-2008.
ראו גם

יחסי החוץ של הודו
יחסי החוץ של פקיסטן
יחסי קזחסטן–רוסיה

| יחסי קזחסטן–רוסיה |
| --- | --- |
קזחסטן: רוסיה


קזחסטן: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
2,724,900: 17,098,242
אוכלוסייה
20,740,160: 144,335,057
תמ"ג (במיליוני דולרים)
261,421: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,605: 14,005
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב עם נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב
יחסי קזחסטן–רוסיה הם היחסי החוץ הדו-צדדיים בין קזחסטן לפדרציה הרוסית. לקזחסטן שגרירות במוסקבה, קונסוליה כללית בסנקט פטרבורג, אסטרחן ואומסק. לרוסיה שגרירות באסטנה וקונסוליות באלמטי ובאורל. אסטנה ומוסקבה הם בעלות ברית צבאיים ופוליטיים.
סקירה כללית

קזחסטן ורוסיה שניהם חברים מייסדים של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה, ארגון האמנה לביטחון משותף, והם מהווים בנוסף חלק ממועצת השותפות האירו-אטלנטית וחבר המדינות. שניהם הקימו את האיחוד הכלכלי האירואסייתי עם בלארוס. לאחר קריסת ברית המועצות, נושא הנשק הגרעיני היה מרכזי ביחסים הדיפלומטיים בין קזחסטן לרוסיה, המערב והקהילה הבינלאומית הרחבה יותר. בשנים האחרונות ניסתה קזחסטן לאזן את הקשרים בין שני הצדדים על ידי מכירת נפט וגז טבעי לשכנתה הצפונית במחירים נמוכים באופן מלאכותי, מה שמאפשר השקעה כבדה מעסקים רוסים, וכריתת הסכם על קוסמודרום בייקונור ובמקביל לסייע למערב במלחמה בטרור. רוסיה אף סייעה לממשלה לדכא הפגנות בשנת 2022. מתחילת מלחמת אוקראינה - רוסיה היו מספר מחלוקות בין המדינות.
הסכמי גבול

בינואר 2005 חתמו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ונשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, על הסכם המאשר מפה רשמית של גבול קזחסטן–רוסיה. ב-23 במאי 2009, שתי המדינות הציבו את סמן הגבול הראשון שלהן על 7,591 קילומטרים (4,717 מיל) גבול בין אטיראו, קזחסטן, למחוזות אסטרכאן ברוסיה. התיחום צפוי להימשך 10 עד 15 שנים.
מחלוקות > מדינה

בשנת 2013, הנשיא ולדימיר פוטין עורר מחלוקת כאשר טען כי "קזחסטן מעולם לא הייתה ישות עצמאית", במה שנראה כתגובה לכאורה להתפתחות הלאומנות הגוברת בקרב קזחסטן. דבריו של פוטין בנושא הובילו לתגובה קשה של הנשיא נזרבייב, שהודיע כי המדינה תחגוג 550 שנה לחאנות הקזחית, אשר למעשה מפריך את טענתו של פוטין כי מדינה קזחית מעולם לא התקיימה. הוא גם איים לפרוש מהאיחוד הכלכלי האירואסייתי, באומרו כי עצמאותה של המדינה היא "האוצר היקר ביותר" שלו וכי "לעולם לא ייכנע" לוותר על עצמאותם של הקזחים.
מחלוקות > הסכסוך האוקראיני-רוסי

קזחסטן סירבה לבקשת מוסקבה לסייע במלחמת רוסיה-אוקראינה והבהירה כי אינה מכירה בעצמאותן של הרפובליקות העממיות דונצק ולוהנסק שבמזרח אוקראינה. רוסיה הכירה בהן. נשיא קזחסטן קאסים-ג'ומארט טוקאייב אמר שאם יכירו בכל קבוצה אתנית בתור אומה, יהיו בעתיד הקרוב עוד 600 מדינות לאום, מציאות שתוביל לכאוס. טוקאייב הדגיש כי מדינתו לא מכירה באזורים בדלניים מסביב לעולם וכי הוא לא התכוון לחרוג מהקו הזה עבור רוסיה. לאחר הרחבת הגיוס ברוסיה לצורך הלחימה באוקראינה, טוקאייב הודיע כי יערוב לביטחונם האישי של כל הנמלטים מרוסיה בעקבות הרחבת הגיוס. משרד החוץ של קזחסטן הודיע גם כי זימן את שגריר רוסיה במדינה ל"שיחה רצינית" בעקבות דרישותיה של מוסקבה לגרש את שליח המדינה באוקראינה.
יחסי סחר

שווי הסחר הכולל בין קזחסטן לרוסיה בשנת 2018 היה 18,219,255,476 דולר, שהם מהווים גידול בשיעור של 5.68% ביחס לשנת 2017. הייצוא לקזחסטן היה: 12,923,333,532 שהם יותר מהסחר ב-2017 ב-4,86%. הייצוא לרוסיה היה: 5,295,921,944 שהם יותר מהסחר ב-2017 ב-7.71%.
המוצרים העיקריים של הסחר הם: מכונות, מוצרים מינרליים, מתכת, כימיקלים, אספקה חקלאית, נעליים. זרם ההשקעה הישירה ברוסיה ברפובליקת קזחסטן לתקופה 2005–2014. הסתכם ב-9.1 מיליארד דולר, ואילו של קזחסטן ברוסיה - 2.9 מיליארד דולר.
אחד היחסים הפעילים והגדולים ביותר הם בתחום הדלק. מעבר נפט קזחי דרך רוסיה מתבצע גם במסגרת קונסורציום הצינור הכספי (CPC‏). 50 אחוזים מהחברה נמצאת בבעלות ממשלות רוסיה וקזחסטן, ו-50 אחוז - על ידי חברות כרייה שמימנו את הזמנת השלב הראשון של הפרויקט.
חברות רוסיות גדולות כמו לוקויל (5 מיליארד דולר), גזפרום (מיליארד דולר), INTER RAO UES‏ (0.2 מיליארד דולר) משקיעות בכלכלת קזחסטן. Rusal‏ (0.4 מיליארד דולר). חברת Rosatom State Corporation, Rosneft OJSC, Bank VTB OJSC, VEB, Mechel OJSC, Severstal OJSC משקיעים בכלכלת קזחסטן.
רוסיה הודיעה ביולי 2022 כי היא מפסיקה את יצוא הנפט של קזחסטן דרכה למשך 30 ימים בעקבות "שיקולים סביבתיים". לפי השערות, הסיבה האמיתית קשורה לתמיכה שהציגה קזחסטן באוקראינה (עימה רוסיה הייתה במלחמה) ובאיחוד האירופי. בית המשפט ברוסיה הפך את ההחלטה. באוגוסט 2022, הממשל בנור-סולטן החליט להסיט חלק מיצוא הנפט לאזרבייג'ן מחודש ספטמבר 2022.
מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. 
 מייסדים:  מרטין אינדיק 
 יושב ראש:  רוברט סטלוף 
 תקופת הפעילות:  1985–הווה (כ־40 שנה) 
 אתר רשמי
 
מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון (באנגלית: The Washington Institute for Near East Policy, בראשי תיבות: WINEP) הוא צוות חשיבה אמריקאי הממוקם בוושינגטון, ומתמקד במדיניות החוץ של ארצות הברית כפי שהיא נוגעת למדינות דרום-מערב אסיה. המכון נוסד בשנת 1985, והצהרת הכוונות שלו אומרת שהיא מבקשת "לקדם הבנה מאוזנת ומציאותית של אינטרסים אמריקאים במזרח התיכון ולקדם מדיניות שתבטיח אותם".
סגן הנשיא ג'ו ביידן נואם במכון וושינגטון, 1 במאי 2015
נשיא המדינה ראובן ריבלין מקבל מדליה הכבוד של המכון לשנת 2020. מימין לשמאל: רובין נוישטיין, נציגת ועד הנאמנים של מכון וושינגטון, נשיא המדינה וגדי איזנקוט עמית מחקר במכון, נובמבר 2020
רקע

המכון נוסד בשנת 1985 על ידי קבוצה של אזרחים אמריקאים במטרה ללמוד מן הניסיון והמחקר של אנשי אקדמיה ובכירים לשעבר בממשל. מטרת המכון הייתה "להתמקד במחקר חדשני בנושאים אזוריים שלא זוכים לטיפול מקיף על ידי הארגונים הקיימים".
בין מייסדי המכון בשנה זו היה מרטין אינדיק, דיפלומט אקדמאי אוסטרלי, ולשעבר סגן מנהל איפא"ק. אינדיק ביקש לייצר מוסד לימוד ומחקר על-מפלגתי והערכות לא תלויות במזרח התיכון. הוא ראה את המכון כ"ידידותי לישראל, אבל מבצע מחקרים אמינים במזרח התיכון באופן מציאותי ומאוזן". בכך נועד המחקר להיות יותר עצמאי ובעל איכות אקדמאית. מתחילתו, המכון התמקד בעיקר במחקר ביחסי מדינות ישראל-ערב, נושאים מדיניים וביטחוניים, ובמדיניות ארצות הברית במזרח התיכון בכללותה. בעקבות מאורעות חדשים שהתרחשו בשנות התשעים, כמו התפרקות ברית המועצות, מלחמת המפרץ הראשונה, והשינויים האסטרטגיים שחלו באזור, הרחיב המכון את סדר היום שלו וביקש להתמקד גם בטורקיה ובעלייה של האסלאם הפוליטי. תחת הנהגתו של אינדיק, המכון צבר מוניטין של מרכז למחקר מעמיק ואמין במדיניות המזרח התיכון, ומשך בין היתר גם אינטלקטואלים ערבים להתעניין בפרסומיו.
לאחר שמונה שנות ניהול עזב אינדיק את המכון ושירת בשורת תפקידים דיפלומטיים בארצות הברית, כולל שגריר ארצות הברית בישראל, השליח המיוחד של ארצות הברית לנושא המשא ומתן הישראלי-הפלסטיני, עוזר מיוחד לנשיא ביל קלינטון ומנהל בכיר לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה במועצה לביטחון הלאומי, ועוד. אינדיק היה סגן הנשיא ומנהל התוכנית למדיניות חוץ במכון ברוקינגס.
דוחות שהתפרסמו בכלי התקשורת

בשנת 2011, המכון הוציא דו"ח שכותרתו "לדמיין את הגבול". הדו"ח, שזכה לתשומת לב רבה בתקשורת, שרטט מפות שביקשו ליישב את התביעה הפלסטינית לריבונות על הגדה המערבית, יחד עם הדרישה הישראלית לשליטה על רוב האוכלוסייה היהודית המתיישבת. הדו"ח הסתמך על נתונים סטטיסטיים, והציע חילופי שטחים מסוימים על מנת להבטיח שמדינה פלסטינית עתידית תהיה אפשרות בת-קיימא ותקבל שטחים איכותיים. המכון הוציא תדריכים לפקידי ממשל אמריקאים, ישראלים, פלסטינים ובכירים על המפות.
בשנת 2012 פרסם המכון מאמר בעיתון הניו יורק טיימס שכותרתו "כיצד דאעש מתרחב", בו הוא סוקר את ההתפשטות של ארגון המדינה האסלאמית על שטחי המזרח התיכון. לדבריו, מטרת הארגון היא לבנות אימפריה קולוניאלית רחבה על פני מדינות רבות, וכי שנה לאחר שהודיע על מטרת 'ההתרחבות', פעיליו ממוקמים ביותר מתריסר מדינות. הדו"ח ציין כי בניגוד לקבוצות טרור אחרות, המדינה האסלאמית אינה מקפידה רק על יישום ואכיפה של חוקי השריעה, אלא היא מבקשת למשול באופן פעיל, באמצעות מתן שירותים כמו מערכת משפט, מים, וכבישים.
לאחר ההשתלטות של הקבוצה הסונית המיליטנטית דאעש על שטחים באזור עיראק פרסם הניו יורק טיימס כי עמית חוקר מהמכון, מייקל נייט, התריע כבר בשנת 2012 בפני המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית על עליה בהתקוממות בקרב המיעוט הסוני בעיראק ובסכנה הכרוכה בכך, אך זו לא נקטה כל אמצעי בניסיון לעצור את הסכנה.
בראשית 2013 הנפיק המכון דו"ח, שעוסק בארגוני הטרור האיראניים - כוח אל-קודס (היחידות המיוחדות של משמרות המהפכה האיראניים) והחזבאללה. לפי הדו"ח ארגונים אלה פועלים הן באופן עצמאי והן במשותף במגמה להגביר את פעילותיהם ברחבי העולם ב-2013. הארגונים מפיקים לקחים מסדרה של ניסיונות פיגועים כושלים בשנתיים האחרונות, משתכללים ונעשים מתוחכמים יותר, וצפויים להעלות את רמות ואיכות הפיגועים שהם מתכננים בעזרת תאי טרור מקומיים המקבלים השראה מאל-קאעידה. הדו"ח העריך כי פעולות הטרור יתרחבו ככל שיתרבו ניסיונות המערב לסכל את תוכנית הגרעין האיראנית. לפי הדו"ח יעדי הטרור נותרו כשהיו: מטרות אמריקניות, ישראליות ויהודיות.
בשנת 2007 הוציא המכון מסמך העוסק בנושא הגרעין האיראני ובדיאלוג שמתקיים בין ישראל וארצות הברית בנושא. בנייר מדיניות זה, מתמקד צ'אק פרייליך במכשולים העומדים בפני הדיאלוג הישראלי-אמריקני בסוגיית הגרעין. זאת תוך כדי בחינת מספר המלצות מדיניות אשר עשויות לתת מענה לבעיית המכשולים האלה.
חוקרי המכון הם אינטלקטואלים החולקים את הניתוח שלהם עם הציבור, לעיתים קרובות באמצעי הדפסה ושידור. כל תפוקת המכון זמינה דרך אתר האינטרנט שלה בשתי שפות: אנגלית וערבית.
פעילויות

נכון להיום, מכון וושינגטון מנהל תשע תוכניות מחקר פרטיות:
תוכנית רובין לחקר הפוליטיקה הערבית - מתמקדת בהתפתחויות חברתיות, פוליטיות, וכלכליות בעולם הערבי.
פרויקט קורת ליחסים ישראל-ערבים - ניתוח נושאי הליבה הנוגעים לסכסוך בין ישראל ושכנותיה הערביות, ומציאת פתרונות שיהיו מוסכמים על הצדדים.
תוכנית ברנשתין למדינות המפרץ ואנרגיה - מתמקד בשימור הברית הערבית של המפרץ הפרסי, ובתפקידם כמקור עיקרי של נפט וגז טבעי.
תוכנית ווטרבי למדינות איראן-ארצות הברית - ניתוח, דיאלוג פרטי, דיון ציבורי, והמלצות אופרטיביות להתמודדות עם האתגרים שמציבה איראן.
תוכנית ללימודי צבא וביטחון – עוסק בנושאים המשפיעים על אינטרסים ביטחוניים של ארצות הברית.
תוכנית ג'נט ואלי ריינהרת בנושאי לוחמה בטרור ומודיעין - ניתוח של קבוצות מיליטנטיות, רשתות התמיכה הלוגיסטיות והפיננסיות שלהם, ומדיניות לוחמה בטרור.
פורום פיקרא - מטרתו לעורר דיון ציבורי וליצור רעיונות לדמוקרטיה פוטנציאלית במדינות ערב.
תוכנית המחקר על טורקיה - דיון על הסביבה הפוליטית, הדיפלומטית והאסטרטגית של טורקיה.
תוכנית קרן דיאן וגילפורד גלייזר בנושא תחרות המעצמות והמזרח התיכון - מוקדש לחקר ההשפעה הסינית והרוסית במזרח התיכון ומחוצה לו.
הערות שוליים

↑  How ISIS Expands, The New York Times
↑  "ארגוני הטרור הפיקו לקחים וישפרו את איכות הפיגועים ב-2013", באתר IsraeliLifeUSA
↑  Speaking about the Unspeakable:, www.washingtoninstitute.org
↑  The Washington Institute - Press Room - The Washington Institute for Near East Policy, www.washingtoninstitute.org
↑  Research Programs - The Washington Institute for Near East Policy, www.washingtoninstitute.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269884105171  GND: 1220480-8  ISNI: 0000 0001 0347 0014  LCCN: n88643215  VIAF: 154615334   WorldCat (עם VIAF): 154615334
פרידריך, נסיך הוהנצולרן-הכינגן

פרידריך, נסיך הוהנצולרן-הכינגן (בגרמנית: Friedrich von Hohenzollern-Hechingen; ‏22 ביולי 1776 - 13 בספטמבר 1838) היה הנסיך הלפני אחרון של הוהנצולרן-הכינגן.
ביוגרפיה

פרידריך היה הילד היחיד של הרמן, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ומקסימיליאנה, נסיכת גאבר, בתם של פרנסואה הראשון ז'וזף, נסיך גאבר השני ומארי אמור דזירה דה רובראי. פרידריך התחנך בשטוטגרט, ולאחר מכן למד בכמה אוניברסיטאות גרמניות. בשנת 1800 הגיע פרידריך לווינה, שם היה בן חסותו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1806 הוא ניהל את המשא ומתן עם נפוליאון בשם אביו, ובעקבות כך הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין. בין השנים 1806–1812 לחם פרידריך לצד הצרפתים במלחמות הנפוליאוניות, ואף נפצע קשה בשנת 1812 במהלך המערכה ברוסיה. בשנת 1810 מת אביו, ופרידריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1813 בעקבות קרב לייפציג הצטרף פרידריך למחנה הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ובשנת 1815 צירף את הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית. ב-13 בספטמבר 1838 מת פרידריך בהכינגן, ובנו קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-26 באפריל 1800 התחתן פרידריך בפראג עם הנסיכה פאולינה מקורלנד, דוכסית זאגאן, בתו של הדוכס האחרון של קורלנד, פטר פון בירון, ממנה היה לו ילד אחד:
קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן (1801–1869)
יחסי צ'אד–צרפת

| יחסי צ'אד–צרפת |
| --- | --- |
צ'אד: צרפת


צ'אד: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
1,284,000: 643,801
אוכלוסייה
20,711,238: 66,608,755
תמ"ג (במיליוני דולרים)
13,149: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
635: 45,503
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה נשיאותית למחצה
שגרירים
היסנה בראהים: אוולין דקורפס
יחסי צ'אד–צרפת הם היחסים בין הרפובליקה של צ'אד לבין הרפובליקה הצרפתית. בין השנים 1900 עד 1960 שלטה צרפת בצ'אד, עד שקיבלה המדינה עצמאות. שתי המדינות חברות כיום בארגון המדינות דוברות הצרפתית לה פרנקופוני ובאומות המאוחדות. לצ'אד יש שגרירות בפריז ולצרפת שגרירות בנג'מנה.
היסטוריה > תקופת השלטון הצרפתי

במסגרת המרוץ לאפריקה כבשו הצרפתים את שטחה של צ'אד בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. באפריל 1900 נלחמה צרפת נגד רב החובל רביח א-זובייר וכוחותיו במטרה להשתלט על השטח ובקרב קוסיירי הצליחה להביס אותם. לאחר מכן השתלטה צרפת על שטחי צ'אד (Territoire du Tchad) וצירפה אותה למושבה הצרפתית של אפריקה המשוונית הצרפתית בשנת 1910.
היסטוריה > תקופת השלטון הצרפתי > מלחמת העולם השנייה

בינואר 1939 מינו בצרפת את פליקס אבואה כמושל הראשון של צ'אד והמושל השחור הראשון של מושבה צרפתית. כמושל, אבואה העביר את השליטה בצ'אד לידי צרפת החופשית מידי צרפת של וישי. באוקטובר 1940, הגנרל הצרפתי שארל דה גול ביקר בצ'אד ונפגש עם אבואה בנג'מנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתפו חיילים מצ'אד בלחימה לשחרור בפריז. בזמן המלחמה הקימה צרפת גם שני גדודים ובהם חיילים מצ'אד.
היסטוריה > עצמאות

בשנת 1946, זמן לא רב לאחר מלחמת העולם השנייה, אימצה צרפת חוקה חדשה והעניקה אזרחות צרפתית מלאה לתושבי צ'אד ואישרה להקים אספות מקומיות בתוך האיחוד הצרפתי החדש. במרץ 1953 ערך דה גול ביקור נוסף בצ'אד. ב-1958 הצביעו תושבי צ'אד בעד במשאל עם שהעניק להם אוטונומיה גדולה יותר. כתוצאה מכך, התמוסס השלטון הצרפתי במדינה וב-11 באוגוסט 1960 הוענקה לצ'אד עצמאות מצרפת.
היסטוריה > לאחר העצמאות

צרפת הייתה התורמת והמדינה הזרה החשובה ביותר לצ'אד בשלושת העשורים הראשונים שלאחר מתן העצמאות ב-1960. בסוף שנות ה-80 הקשר הכלכלי עדיין היה חזק, וצרפת סיפקה סיוע בפיתוח המדינה בצורת הלוואות ומענקים, אם כי היא כבר לא הייתה הלקוח הגדול ביותר של צ'אד לייצוא חקלאי, אולם עדיין המשיכה לספק סיוע צבאי משמעותי.
צ'אד נשארה חברה בקהילה הפיננסית האפריקאית אשר הצמידה את ערך המטבע שלה לפרנק הצרפתי. למשקיעים פרטיים וממשלתיים צרפתים היה חלק ניכר מהמוסדות התעשייתיים והפיננסיים של צ'אד. בתקופת כהונתו של היסנה אברו הצטמצמה במעט התלות של צ'אד בצרפת.
העמדות הרשמיות של צרפת כלפי צ'אד השתנו מהמדיניות בתקופת שנות ה-70 בהנהגתו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן לזו של עידן פרנסואה מיטראן. יעדים כלכליים, פוליטיים ואסטרטגיים, שהדגישו את השמירה על ההשפעה הצרפתית באפריקה, ניצלו את המשאבים הטבעיים של צ'אד, וחיזקו את מעמדה של אפריקה כנקודת מוצא נגד התפשטות ההשפעה הסובייטית, הוחלפו בעמדות אנטי-קולוניאליסטיות. הבחירות בצרפת ב-1981, הובילו לשינוי המדיניות הצרפתית, לכזו המתנגדת להתערבות באפריקה, בין היתר במטרה להימנע מעימות עם לוב, מדינה חשובה באזור. במטרה למנוע עימות, הגביל מיטראן את הצבא הצרפתי בצ'אד להגנה על האזור שסביב נג'מנה בלבד.
ב-1990 תמכה צרפת, יחד עם לוב וסודאן, בניסיון ההפיכה המוצלח של אידריס דבי, שקיבל את השלטון מידי היסנה אברה.
היסטוריה > כיום

בשנת 2008 ציין נשיא צרפת ניקולא סרקוזי כי היחסים בין צרפת לצ'אד, שנוסדו בתקופה בעלת אופי פוליטי שונה, חייבים להשתנות או להסתיים. צרפת המשיכה לשמור על המעורבות הצבאית שלה בצ'אד והחזיקה בסיס חיל אוויר וכוחות נוספים במדינה. ב-2024 סולקה צרפת מצ'אד בהוראת השלטונות ונאלצה להוציא את כל כוחותיה הצבאיים מהמדינה.
היסטוריה > כיום > ביקורים רשמיים

בנובמבר 2007 ביקר נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בצ'אד.
ביולי 2014 ביקר נשיא צרפת דאז פרנסואה הולנד בצ'אד.
סחר

בשנת 2016 הסתכם היקף הסחר בין צ'אד לצרפת בסך כולל של 211 מיליון אירו. הייצוא העיקרי של צ'אד לצרפת הוא מסטיק ערבי ושמן. הייצוא העיקרי הצרפתי לצ'אד כולל: ציוד לרפואה, קמח, דגנים, ציוד אלקטרוני ורכבים. חברות צרפתיות כמו איר פראנס, לה מרידיאן, נובוטל, סוסייטה גנרל ועוד פועלות בצ'אד.
חברות בארגונים בינלאומיים

שתי המדינות חברות בכמה ארגונים בינלאומיים ובהם האו"ם ולה פרנקופוני.
קונסטנטין קואנדה

קונסטנטין קואנדה (ברומנית: Constantin Coandă‏; 1857–1932) - גנרל ופוליטיקאי רומני, ששירת כשר החוץ וראש ממשלת רומניה למשך תקופה קצרה (24 באוקטובר - 29 בנובמבר 1918).
קונסטנטין קואנדv למד קורסים ייעודיים בבתי הספר הצבאיים בבוקרשט ויאסי (1875–1878). בשנת 1880 נשלח להשתתף בקורסי אוניברסיטה בבית הספר הפוליטכני בפריס, שם השיג תואר במתמטיקה ובבית הספר לתותחנים בפונטנבלו. בשנת 1888 נשלח רס"ן קואנדה כנספח צבאי לווינה, אחר כך לבריסל, ומשנת 1892 הפך לתומך מלכותי של יורש העצר פרדיננד הראשון.
קונסטנטין הגיע לדרגת גנרל בצבא הרומני, ולאחר מכן נהפך למורה למתמטיקה בבוקרשט. בין שבעת בניו נמנה גם אנרי קואנדה.
פעילויות אחרות:
מורה בבית הספר לגשרים וכבישים בבוקרשט.
ציר לוועידת האג הבינלאומית.
נספח צבאי ודיפלומטי לרוסיה שבשליטת הצאר ניקולאי השני (1916-1918).
שר התעשייה (20 במרץ - 14 ביולי 1926).
שר מזכיר המדינה (10 באוגוסט 1926 - 4 ביוני 1927).
ב- 24 באוקטובר 1918 נבחר כראש ממשלת רומניה והשתתף בחתימת האמנה בין מדינות הסכמה של מלחמת העולם הראשונה ובין בולגריה. לאחר כהונתו הקצרה כראש ממשלה, שימש כנשיא הסנאט הרומני. ב-8 בדצמבר 1920 קונסטנטין קואנדה נפגע קשה בפיצוץ בבניין הסנאט, פיצוץ בו נהרגו שר המשפטים הרומני, דימיטריה גרצ'אנו והסנאטורים דימיטריה ראדו, הבישוף של אוראדיה וספיריה גאורגיו, נשיא מועצת הסוחרים. הפצצה שהתפוצצה בבניין הוטמנה על ידי קבוצת אנרכיסטים, קומוניסטים יהודיים ביניהם: מקס גולדשטיין, גלבר מוסקוביץ', לאון ליכטבלאו ושאול אוזיאס (יהושע).
הערות שוליים

↑  ENCICLOPEDIA ROMANIEI, Constantin Coandă
| ראשי ממשלת רומניה |
| --- | --- | --- |
| הנסיכויות הרומניות המאוחדות | ב' קטרג'יו • קרצולסקו • קוגלניצ'אנו • קרצולסקו • ל' קטרג'יו • י' גיקה • קרצולסקו • ש' גולסקו • נ' גולסקו • יון ק' ברטיאנו • ד' גיקה • א' גולסקו • יפוריאנו • י' גיקה • ל' קטרג'יו • פלורסקו • יפוריאנו • יון ק' ברטיאנו • ד' ברטיאנו • יון ק' ברטיאנו |     |
| ממלכת רומניה | יון ק' ברטיאנו • רוסטי • ל' קטרג'יו • פלורסקו • ל' קטרג'יו • סטורדזה • אאורליאן • סטורדזה • קנטאקוזינו • קארפ • סטורדזה • קנטאקוזינו • סטורדזה • יון (יונל) ברטיאנו • קארפ • מאיורסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • מרגילומן • קואנדה • יון (יונל) ברטיאנו • וייטויאנו • ואידה-ווייבוד • אוורסקו • יונסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • שטירביי • יון (יונל) ברטיאנו • ו' ברטיאנו • מאניו • מירונסקו • מאניו • מירונסקו • יורגה • ואידה-ווייבוד • מאניו • ואידה-ווייבוד • דוקה • אנג'לסקו • טטרסקו • גוגה • קריסטיה • קלינסקו • ארג'שאנו • ארג'טויאנו • טטרסקו • ג'יגורטו • אנטונסקו • סנטסקו • רדסקו • גרוזה |     |
| הרפובליקה העממית הרומנית והרפובליקה הסוציאליסטית רומניה | גרוזה • גאורגיו-דז' • קיבו סטויקה • מאורר • מנסקו • ורדץ • דסקלסקו |     |
| רומניה מאז 1989 | רומן • סטולוז'אן • וקרויו • צ'ורביה • דז'או • וסילה • אתאנאסיו • איסרסקו • נסטאסה • בז'ינאריו • פופסקו-טריצ'אנו • בוק • אונגוריאנו • פונטה • צ'ולוש • גרינדיאנו • טודוסה • דנצ'ילה - אורבן • קיצו • צ'וקה • צ'ולאקו |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 142430420  ISNI: 0000 0001 1887 3510  LCCN: no2011056426  SUDOC: 15184481X  VIAF: 156711908   WorldCat (עם VIAF): 156711908 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי פרו – קוריאה הצפונית

| יחסי פרו – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
פרו: קוריאה הצפונית


פרו: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
1,285,216: 120,538
אוכלוסייה
34,428,753: 26,541,336
תמ"ג (במיליוני דולרים)
267,603: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,773: 
משטר
רפובליקה: טוטליטריזם

יחסי פרו-קוריאה הצפונית הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין קוריאה הצפונית לפרו. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
היחסים הדיפלומטיים בין פרו וקוריאה הצפונית קפואים מאז 2017, כאשר הכריזה פרו על שגריר קוריאה הצפונית כאישיות בלתי רצויה ונתנה לו חמישה ימים לעזוב את המדינה בתגובה לשיגורי הטילים של המדינה שנערכו מוקדם יותר באותו החודש. לאחר מכן, גירשה פרו שני דיפלומטים צפון קוריאניים נוספים בדצמבר באותה שנה, לאחר שעל פי דיווחים, שניהם תכננו לתקוף את המשפחות של חברי הסגל הדיפלומטי של שגרירות ארצות הברית בפרו.