stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך דר גרוסה (אוניית מערכה, 1911)
היסטוריית שירות

האונייה הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ היימדאל כתחליף לאוניית ההגנה החופית המיושנת היימדאל, השדרית של פרידריך דר גרוסה הונחה במספנת AG Vulcan בהמבורג ב-26 בינואר 1910. היא הושקה ב-10 ביוני 1911, ולאחר מכן ערכה AG Vulcan ניסויי קליטה. בטקס ההשקה שלה, הנסיכה אלכסנדרה ויקטוריה השיקה את האונייה והפילדמרשל קולמר פרייהר פון דר גולץ נשא נאום. לאחר מכן היא הועברה לווילהלמסהאפן והוכנסה לשירות בצי ב-15 באוקטובר 1912. לאחר מכן ערכה תרגילים בים הבלטי, ואחר כך ליגה לקיל לעבודות התאמה אחרונות. ב-22 בינואר 1913, הספינה הייתה מוכנה סוף סוף לשירות פעיל.
לאחר כניסתה לשירות בינואר 1913, פרידריך דר גרוסה ערכה ניסויים ימיים לפני שהפכה לספינת הדגל של הצי ב-2 במרץ, במקום SMS דויטשלנד. האונייה השתתפה בסבב תמרוני הצי הראשון שלה בפברואר 1913, שנערכו בקטגט ובים הצפוני. בחודש הבא התקיים סבב תרגילים נוסף, בין 12 ל-14 במרץ. האונייה נכנסה למעגן לתחזוקה תקופתית באפריל, והייתה מוכנה לאימונים ארטילריים עד סוף החודש. תמרוני צי נרחבים נערכו בים הצפוני בין 5 ל-27 במאי. פרידריך דר גרוסה, כאוניית המערכה החדשה ביותר של חיל הים, נשלחה לקיל לשבוע קיל ביוני. בהיותה שם, ביקרו אותה המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי ואשתו אלנה. באמצע יולי ערך הצי את הפלגת הקיץ השנתית שלו לנורווגיה, שנמשכה עד אמצע אוגוסט. במהלך השייט, פרידריך דר גרוסה ביקרה ב-Balholmen, נורווגיה. תמרוני הסתיו נערכו לאחר חזרת הצי; הם נמשכו מ-31 באוגוסט עד 9 בספטמבר. תרגילי יחידה ואימוני ספינה בודדים נערכו באוקטובר ובנובמבר.
בתחילת 1914, פרידריך דר גרוסה השתתפה בהכשרה נוספת של ספינה ויחידה. תמרוני האביב השנתיים נערכו בים הצפוני בסוף מרץ. תרגילי צי נוספים נערכו באפריל ומאי בים הבלטי והצפוני. הספינה נסעה שוב לשבוע קיל באותה שנה. למרות המתיחות הבינלאומית הגואה בעקבות רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד ב-28 ביוני, צי הים הפתוח החל את הפלגת הקיץ שלו לנורווגיה ב-13 ביולי. במהלך השייט האחרון בזמן שלום של הצי הקיסרי, הצי ערך תרגילים מול סקיין לפני שהמשיך לפיורדים הנורווגיים ב-25 ביולי. למחרת החל הצי לחזור לגרמניה, כתוצאה מהאולטימטום של אוסטריה-הונגריה לסרביה. ב-27, כל הצי התאסף מול כף סקודנס לפני שחזר לנמל, שם הם נותרו במצב מוכנות מוגברת. מלחמה בין אוסטריה-הונגריה וסרביה פרצה למחרת, ובתוך שבוע הצטרפו כל המעצמות האירופיות הגדולות לסכסוך.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

צי הים הפתוח, כולל פרידריך דר גרוסה, ערך מספר סריקות והתקדמות לים הצפוני. הראשון התרחש ב-2–3 בנובמבר 1914, אם כי לא נתקלו בכוחות בריטיים. אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד צי הים הפתוח, אימץ אסטרטגיה שבה סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה של אדמירל פרנץ פון היפר פשטו על ערי חוף בריטיות כדי לפתות חלקים מהצי הגדול שבו הם עלולים להיהרס על ידי צי הים הפתוח. הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914 הייתה המבצע הראשון מסוג זה. בערב 15 בדצמבר, צי הקרב הגרמני שכלל כשנים עשר דרדנוטים - כולל פרידריך דר גרוסה וארבע אחיותיה - ושמונה פרה-דרדנוטים הגיעו לטווח של 10 מיל ימי (19 קילומטרים; 12 מיל) משייטת מבודדת של שש ספינות קרב בריטיות. התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבים בחושך שכנעו את אינגנול שהוא מתמודד עם הצי הגדול כולו. בהוראת הקייזר וילהלם השני להימנע מסיכון הצי שלא לצורך, אינגנול הפסיק את הקרב והפנה את צי הקרב חזרה לכיוון גרמניה.
בעקבות אובדן SMS בליכר בקרב שרטון דוגר בינואר 1915, הקייזר פיטר את אינגנול מתפקידו ב-2 בפברואר. אדמירל הוגו פון פול החליף אותו כמפקד הצי. פול ערך סדרה של תמרוני צי ב-1915, שבהן פרידריך דר גרוסה השתתפה; בראשון ב-29–30 במרץ, הצי יצא לצפון טרשלינג וחזר ללא תקלות. אחר התרחש ב-17–18 באפריל, שם פרידריך דר גרוסה ושאר הצי חיפו על פעולת מיקוש של קבוצת הסיור II. שלושה ימים לאחר מכן, ב-21–22 באפריל, צי הים הפתוח התקדם לעבר שרטון דוגר, אם כי שוב לא הצליח לפגוש כוחות בריטיים.
קבוצת הסיור השנייה ביצעה עוד מבצע הנחת מוקשים ב-17–18 במאי, פרידריך דר גרוסה ושאר הצי יצאו החוצה בתמיכה. פחות משבועיים לאחר מכן, ב-29–30 במאי, הצי ניסה לערוך סריקה בים הצפוני, אך מזג אוויר סוער אילץ את פול לבטל את המבצע כ-50 מיילים ימיים (93 ק"מ) מחוץ ל-Schiermonnikoog. הצי נשאר בנמל עד 10 באוגוסט, אז התייצב במפרץ הלגולנד כדי לחפות על החזרה של סיירת העזר Möwe. חודש לאחר מכן, ב-11–12 בספטמבר, הצי חיפה על עוד מבצע הנחת מוקשים ליד גדת סווארט. המבצע האחרון של השנה, שנערך ב-23–24 באוקטובר, היה התקדמות ללא תוצאה לכיוון שונית הורנס.
ב-11 בינואר 1916 החליף אדמירל ריינהרד שר את פול, שסבל מסרטן הכבד. שבוע לאחר מכן ב-18, הניף שר את דגלו על סיפון פרידריך דר גרוסה. שר הציע מדיניות אגרסיבית יותר שנועדה לכפות עימות עם הצי הגדול הבריטי; הוא קיבל אישור מהקייזר בפברואר. המבצעים הראשונים של שר בוצעו בחודש הבא, ב-5–7 במרץ, עם סריקה ללא אירועים של ההופדן. ב-25–26 במרץ, ניסה שר לתקוף כוחות בריטיים שפשטו על טונדרן, אך לא הצליח לאתר אותם. גיחה נוספת לשונית הורנס בוצעה ב-21–22 באפריל.
ב-24 באפריל, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I של היפר ערכו פשיטה על החוף האנגלי. פרידריך דר גרוסה ושאר הצי הפליגו בתמיכה מרוחקת. סיירת המערכה זיידליץ פגעה במוקש בדרכה אל המטרה, ונאלצה לסגת. שאר סיירות המערכה הפגיזו את העיירה לואוסטפט ללא התנגדות, אך במהלך ההתקרבות לירמות', הם נתקלו בסיירות הבריטיות של כוח הארוויץ'. דו-קרב ארטילרי קצר התפתח לפני שכוח הארוויץ' נסוג. דיווחים על צוללות בריטיות באזור גרמו לנסיגת קבוצת הסיור I. בשלב זה, שר, שהוזהר מפני הגיחה של הצי הגדול מבסיסו בסקפה פלו, נסוג גם הוא למים בטוחים יותר בחופי גרמניה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > המבצעים הבאים בים הצפוני

ב-18 באוגוסט 1916, פרידריך דר גרוסה השתתפה במבצע להפגזת סנדרלנד. אדמירל שר ניסה לחזור על התוכנית המקורית של 31 במאי: שתי סיירות המערכה הגרמניות המועילות, מולטקה ופון דר טאן, מתוגברות בשלוש דרדנוטים מהירות יותר, היו אמורים להפגיז את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את סיירות המערכה של ביטי. שר, פרידריך דר גרוסה, תפליג מאחור עם שאר הצי ותספק תמיכה. במהלך הפעולה ב-19 באוגוסט 1916, פנה שר צפונה לאחר שקיבל דיווח כוזב מצפלין על יחידה בריטית באזור. כתוצאה מכך, ההפגזה לא בוצעה, ועד השעה 14:35 הוזהר שר מפני התקרבות הצי הגדול ולכן סובב את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
מבצע צי נוסף התרחש ב-18–19 באוקטובר, אם כי הוא הסתיים מבלי להיתקל ביחידות בריטיות. הצי אורגן מחדש ב-1 בדצמבר; ארבעת אוניות המערכה מסדרת קניג נשארו בשייטת השלישית, יחד עם באיירן שנכנסה לשירות לאחרונה, בעוד חמשת אוניות המערכה מסדרת קייזר, כולל פרידריך דר גרוסה, הועברו לשייטת IV. במרץ 1917 נכנסה לשירות אוניית המערכה החדשה באדן, שנבנתה כדי לשמש כספינת דגל של הצי; ב-17, שר הוריד את דגלו מפרידריך דר גרוסה והעביר אותו לבאדן. ב-4–5 ביולי, אנשי הצוות על סיפון פרידריך דר גרוסה ערכו שביתת רעב במחאה על האיכות הירודה והכמות הלא מספקת של המזון שניתן להם. קציני הספינה התרצו, האכילו את הצוות בארוחה של מרק גריסים והסכימו להקים Menagekommission, מועצה שנתנה למתגייסים קול בבחירת המנות והכנתם. אי כפיפות נוספת על כמה כלי שיט התרחשה ב-11 ביולי, והמנהיגים נעצרו והועמדו למשפט. מקס רייכפיטש, המסיק של פרידריך דר גרוסה נידון למוות והוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-5 בספטמבר בקלן.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > מבצע אלביון

בתחילת ספטמבר 1917, בעקבות הכיבוש הגרמני של נמל ריגה הרוסי, החליט הצי הגרמני לחסל את כוחות הצי הרוסי שעדיין החזיקו במפרץ ריגה. הפיקוד העליון של הצי הקיסרי הגרמני (גר') תכנן מבצע לתפיסת האי הבלטי אסל, ובמיוחד את סוללות התותחים הרוסיות בחצי האי סורבה. ה-Admiralstab הוציא פקודות ב-18 בספטמבר למבצע משותף עם הצבא לכיבוש איי אסל ומון; המרכיב הימי העיקרי כלל את ספינת הדגל, מולטקה, וכן את שייטות אוניות המערכה השלישית והרביעית של צי הים הפתוח. יחד עם תשע סיירות קלות, שלוש שייטות סירות טורפדו ועשרות ספינות לוחמת מוקשים, כל הכוח מנה כ-300 ספינות, נתמכות על ידי למעלה מ-100 מטוסים ושישה צפלינים. כוח הפלישה הסתכם בכ-24,600 קצינים וחיילים. מול הגרמנים עמדו הפרה-דרדנוטים הרוסיות הישנות סלאבה וצסארביץ', הסיירות המשוריינות באיאן, אדמירל מקרוב ודיאנה, 26 משחתות, וכמה סירות טורפדו וסירות תותחים. חיל המצב באסל מנה כ-14,000 איש.
המבצע החל בבוקר 12 באוקטובר, כאשר מולטקה וספינות השייטת השלישית הפגיזו עמדות רוסיות במפרץ טגה בעוד פרידריך דר גרוסה ושאר השייטת הרביעית הפגיזו סוללות תותחים רוסיות בחצי האי סורבה באסל. ארטילריית החוף בשני המקומות שותקה במהירות על ידי התותחים הכבדים של ספינות הקרב. בבוקר 14 באוקטובר, פרידריך דר גרוסה, קייזרין וקניג אלברט נותקו כדי לתמוך בכוחות הגרמנים שהתקדמו לעבר אנסקול. שלוש האוניות ירו על הסוללה בזרל במשך שעה, מה שגרם למרבית צוותי התותחים הרוסים להימלט מתפקידיהם.
עד 20 באוקטובר, הלחימה באיים התפוגגה; מון, אסל ודאגו היו ברשות הגרמנים. ביום הקודם, ה-Admiralstab הורה על הפסקת הפעולות הימיות והחזרת הדרדנוטים לצי הים הפתוח בהקדם האפשרי. ב-27 באוקטובר, פרידריך דר גרוסה יצאה מהים הבלטי והוחזרה לים הצפוני. עם שובה, היא חידשה את תפקידי השמירה. האונייה השתתפה בהתקדמות חסרת התוצאות לנורווגיה ב-23–25 באפריל 1918. לאחר מכן, היא נכנסה למזח היבש לצורך תחזוקה מקיפה, שנמשכה בין 26 ביולי ל-28 בספטמבר.
היסטוריית שירות > גורל

פרידריך דר גרוסה וארבע אחיותיה היו אמורות להשתתף בפעולה אחרונה של הצי בסוף אוקטובר 1918, ימים לפני ששביתת הנשק הייתה אמורה להיכנס לתוקף. עיקר צי הים הפתוח היה אמור להתייצב מבסיסם בווילהלמסהאפן כדי להעסיק את הצי הגדול הבריטי; שר - כעת גרוס-אדמירל של הצי - התכוון להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, כדי להבטיח עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, למרות האבידות הצפויות. עם זאת, רבים מהמלחים היו עייפים מהמלחמה חומשו שהמבצע ישבש את תהליך השלום ויאריך את המלחמה. בבוקר 29 באוקטובר 1918, ניתנה ההוראה להפליג מווילהלמסהאפן למחרת. החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ולאחר מכן בכמה ספינות קרב אחרות פתחו במרד. ב-30, אנשי הצוות על סיפון פרידריך דר גרוסה עסקו בצורות של התנגדות פסיבית, כולל "ללכת לאט" תוך חידוש מלאי הפחם של הספינה. התסיסה אילצה בסופו של דבר את היפר ושר לבטל את הפעולה. בהתבשר הקייזר על המצב הוא הצהיר "אין לי יותר צי".
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, נכלא בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו. לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לרויטר כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי. הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שאמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו. המשט האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות. לאחר שהספינות נכלאו, התותחים שלהן הושבתו באמצעות הסרת מכנסי התותחים שלהם, וצוותיהם הצטמצמו ל-200 קצינים ומלחים.
הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהביא בסופו של דבר לחוזה ורסאי. רויטר סבר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון של גרמניה לחתום על הסכם השלום. מבלי שידע שהמועד האחרון הוארך עד 23 ביוני, הורה רויטר להטביע את הספינות בהזדמנות הבאה. בבוקר 21 ביוני יצאה הצי הבריטי מסקפה פלו לביצוע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לאניותיו. פרידריך דר גרוסה התהפכה וטבעה ב-12:16. ב-1936 נמשתה הספינה ופורקה לגרוטאות; העבודה הסתיימה עד 29 באפריל 1937. ב-30 באוגוסט 1965, בריטניה החזירה את פעמון הספינה לגרמניה באמצעות הפריגטה שר; הוא שוכן כעת במפקדת הצי של הצי הגרמני בגליקסבורג.
פרידריך דר גרוסה מתישהו לפני 1917
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
חיילים גרמנים נוחתים באסל
פרידריך דר גרוסה מפליגה לסקפה פלו למעצר
מפה של הספינות הטבועות המציגה את פרידריך דר גרוסה (#2); לחץ לתצוגה גדולה יותר
קלאימור

המונח קלאימור (מגאלית סקוטית: claidheamh mòr ,אנגלית: claymore או "חרב עצומה") מתייחס לאחד משני סוגי חרבות סקוטיות. הוא יכול להתייחס לחרב דו ידנית עם אבטח מוצלב ששימשה בעיקר את ההיילנדס בסקוטלנד כשאבטחיה מופנים כלפי מטה, או חרב רחבה בעלת ניצב דמוי סל שאומצה במאה ה-16 על ידי הצבא הבריטי ועדיין נלבשת כחלק מהמדים המלאים של הגדודים הסקוטים. המונח הוא גם מקור שמו של מוקש הנ"א M18A1 claymore הנקרא בעברית "כלימגור".
הקלאימור הדו-ידנית (היילנדס)

הקלאימור הדו-ידנית היא חרב גדולה ששימושה העיקרי היה בימי הביניים ובתחילת העת החדשה. הסקוטים נעזרו בה בלוחמה השבטית וגם בעימותי גבול עם אנגליה בערך מ-1500 ל-1700 לספירה. הקרב האחרון הידוע בו שימשה הקלאימור נשק למספר רב של לוחמים היה הקרב על קיליקראנקי (Killiecrankie) ב-1689. היא הייתה קטנה במידת מה משאר החרבות הדו ידניות באותה תקופה.
אורך הקלאימור הממוצע הוא בערך 140 ס"מ אורך כולל עם ניצב של 33 ס"מ ולהב של 107 ס"מ. משקלה בקירוב הוא 2.5 ק"ג. קלאימור שנעטת עם מדים רשמיים בדרך כלל מכילה גולת ניצב בצורת גלגל מכוסה באגוז בעל צורת סהר.
הקלאימור הרחבה

הגרסה העדכנית קצרה הרבה יותר, חד ידנית, ששימשה בעיקר את היחידות הסקוטיות ומספר קצינים בריטים מהמאה השבע עשרה והלאה, ואפילו שימשה במספר קרבות במלחמת העולם השנייה. היא מיוצרת גם עם להב חד צדדי וגם עם דו צדדי. בדרך כלל שקלה הקלאימור בין קילו לקילו וחצי עם להב רחב בסביבות 75 עד 90 ס"מ אורך. הניצב עוצב כסלסלה על מנת להגן על יד הלוחם בקרב. החרבות הסקוטיות דמויות הסלסלה מובדלות בדרך כלל משאר החרבות דמויות הסלסלה על ידי קטיפה בצד הפנימי של הסל (בדרך כלל אדומה) ולפעמים גם ציציות קישוט קשורות מגולת הניצב. חרב זו, כמו קרובת משפחתה השיאוונה האיטלקית, בדרך כלל באה עם מגן עגול. סוג זה של קלאימור ניתן לראות בריקודים סקוטים מסורתיים. חרב זו נענדת על ידי הגדודים המלכותיים של סקוטלנד בניגוד לחרבות הקצרות שעונדים שאר הקצינים בצבא הבריטי.
ראו גם

חרב וולאס
איור של חרב קלאימור דו-ידנית
צילום של קלאימור רחבה
רוברבל דוס סנטוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בנובמבר 1969  (בן 55) סאו פאולו
 מדינה:  ברזיל 
 מקצוע:  קשת
 
רוברבל "טיקו" דוס-סנטוס (נולד ב-15 בנובמבר 1969 בסאו פאולו) הוא קשת ברזילאי.
תחילת דרכו

דוס סנטוס התחיל את קריירת הקשתות שלו בתור תחביב, כאשר קנה את הקשת הראשונה שלו ב-1989. ב-1995 הפך לקשת מקצועי והיה הקשת השני באיכות ביצועיו בברזיל. לאחר מכן, ב-1996 הוא זומן לנבחרת הקשתים של ברזיל במסגרת אליפות אמריקה שהתקיימה במקסיקו סיטי. שנה אחר כך, ב-1997, השתתף דוס סנטוס באליפות העולם בקשתות שבסופה סיים במקום השמיני.
אחרי גביע העולם בקשתות

בשנת 2006, ארגון הקשתות העולמי פיתח את התבנית החדשה של תחרות הגביע העולמי - גביע העולם בחץ וקשת. בגביע העולם יש ארבעה שלבים בארבע מדינות שונות. ארבעת הקשתים הטובים ביותר בכל קטגוריה מתחרים בשלב נוסף על גביע העולם.
בצורה חדשה זו של התחרות, ובזכות הפרס הכספי, הקשתים מרחבי העולם יכלו להיפגש בתדירות גבוהה יותר ולהתחרות ברמה גבוהה יותר.
בשנת 2006, דוס סנטוס ניצח בשלב השלישי באנטליה, טורקיה. זכייה זו הפכה אותו לברזילאי הראשון שניצח באירוע קשתות ברמה עולמית.
בשנת 2007, סיים במקומות: שלישי, רביעי ותשיעי בשלושה מתוך ארבעה שלבים, וכתוצאה מכך העפיל לתחרות גביע העולם בדובאי. בחצי הגמר, דוס סנטוס הפסיד לג'ורג' חימנס, קשת מאל סלוודור, בחץ שובר השוויון. לאחר מכן, דוס סנטוס הביס את סבסטיאן ברסור, קשת צרפתי, בקרב על המקום השלישי ועל מדליית הברונזה. את 2007 הוא סיים כמדורג במקום השלישי בדירוג הקשתים העולמי.
בשנת 2008, הוא שבר את שיא אמריקאי עם 1403 נקודות (מתוך 1440) בסיבוב בתחרות הקשתות הבין - לאומית, ובכך הפך לאדם ה-17 בעולם שמצליח להשיג מעל 1400 נקודות.
קולורדו (BB-45)

| --- | --- |
אוניית צי ארצות הברית קולורדו מפליגה מחוץ לניו יורק, 1932
אוניית צי ארצות הברית קולורדו מפליגה מחוץ לניו יורק, 1932
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת קולורדו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  New York Shipbuilding Corporation 
 הוזמנה:  29 באוגוסט 1916
 תחילת הבנייה:  2 במאי 1919
 הושקה:  22 במרץ 1921
 תקופת הפעילות:  30 באוגוסט 1923 – 7 בינואר 1947 (23 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1959
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  33,100 טון (סטנדרט)
 אורך:  190.27 מטר
 רוחב:  29.67 מטר
 שוקע:  9.30 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,080 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 28,900 כוחות סוס (21.6 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 חימוש:  שמונה תותחים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה קולורדו (BB-45) הייתה אוניית מערכה של צי ארצות הברית שהייתה בשירות מ-1923 עד 1947. היא הייתה האונייה המובילה של האונייה המובילה של אוניות המערכה סופר-דרדנוט מסדרת קולורדו. השדרית שלה הונחה ב-29 במאי 1919, על ידי התאגיד לבניית ספינות של ניו יורק. היא הושקה ב-22 במרץ 1921, ונכנסה לשירות ב-30 באוגוסט 1923. היא הייתה חמושה בשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) וארבעה עשר תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ); שני תותחי 5 אינץ' הוסרו בשיפוץ.
קולורדו ערכה את מסע הבכורה שלה בשנת 1923, לאירופה. מאוחר יותר היא פעלה עם צי הקרב והפליגה דרך האוקיינוס השקט במהלך השנים שבין המלחמות. היא גם עברה שיפוץ נוסף, שבמהלכו ארבעת תותחים נגד מטוסים 3 אינץ' (76 מילימטרים) הוחלפו במספר שווה של תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/25 קליבר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, במאי 1942, זמן קצר לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה, קולורדו ביצעה סיור הגנתי ליד גשר שער הזהב כדי לעצור פלישה יפנית אפשרית. לאחר מכן היא הפליגה לפיג'י, כדי לעצור כל התקדמות יפנית נוספת לאוקיינוס השקט. לאחר מכן, היא תמכה בנחיתות על טאראווה, איי מרשל, סאיפאן, גואם וטיניאן. ב-24 ביולי 1944, במהלך ההפגזה על טיניאן, קולורדו קיבלה 22 פגיעות של סוללות חוף, אך המשיכה לתמוך בכוחות הפולשים עד ל-3 באוגוסט. מאוחר יותר היא הגיעה למפרץ לייטה ב-20 בנובמבר 1944, כדי לתמוך בחיילים אמריקאים שנלחמו על החוף. ב-27 בנובמבר היא נפגעה משתי קמיקזות שגרמו לנזק בינוני.
לאחר מכן, קולורדו הפליגה ללוזון ב-1 בינואר 1945, שם השתתפה בהפצצות טרום הפלישה במפרץ לינגאיין. היא חזרה לאוקינאווה ב-6 באוגוסט והפליגה משם ליפן לכיבוש המדינה, והגיעה לטוקיו ב-27 באוגוסט. ביציאה ממפרץ טוקיו ב-20 בספטמבר, היא הגיעה לסן פרנסיסקו ב-15 באוקטובר. היא הושמה מחוץ לשירות בעתודה בפרל הארבור ב-7 בינואר 1947, ונמכרה לגריטה ב-23 ביולי 1959. היא זכתה בשבעה כוכבי קרב במהלך שירותה. רבים מתותחי הנ"מ של קולורדו נמצאים במוזיאונים ברחבי מדינת קולורדו (פעמון הסיפון והעץ שלו נמצאים גם במוזיאונים וב-USO בנמל התעופה סיאטל-טקומה) או מותקנים על ספינת המוזיאון אולימפיה.
תכנון

בשנת 1916 הושלמה עבודת התכנון של הסדרה הבאה של אוניות המערכה שייבנו עבור צי ארצות הברית החל מ-1917. אוניות אלו היו עותקים כמעט ישירים של סדרת טנסי הקודמת, למעט הסוללה הראשית, שגדלה מ-12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) לשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ). סדרת קולורדו הוכיחה את עצמה כסדרה האחרונה של אוניות המערכה הסטנדרטיות.
קולורדו הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטר), רוחב של 97 רגל 6 אינץ' (29.72 מטר) ושוקע של 30 רגל 6 אינץ' (9.30 מטר). הדחק האונייה היה 32,693 טון בתפוסה סטנדרטית ועד 34,130 טון במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי ארבעה מנועים טורבו-חשמליים של ג'נרל אלקטריק עם קיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. מערכת ההנעה של האונייה דורגה ב-28,900 כוחות סוס (21,600 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש), אם כי בניסויי מהירות היא הגיעה ל-31,268 כוחות סוס (23,317 קילוואט) ומהירות של 21.09 קשרים (39.06 קמ"ש). היה לה טווח שיוט רגיל של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), אך היה ניתן להשתמש בשטח דלק נוסף בזמן מלחמה כדי להגדיל את הטווח שלה ל-21,100 מיילים ימיים (39,100 ק"מ) באותה מהירות. הצוות שלה מנה 64 קצינים ו-1,241 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 16 אינץ'/ 45 קליבר Mark 1 בארבעה צריחי תותחים על קו האמצע, שניים מקדימה ושניים מאחור בזוגות ירי-על. הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר, מותקנים בנפרד בקזמטים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. היא נשאה סוללת נ"מ של שמונה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר בצריחים בודדים בזווית גבוהה. כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היו לה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) מותקנים בגוף שלה מתחת לקו המים בכל צד רוחב. חגורת השריון הראשית של קולורדו הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) ואילו חזיתות הברבטות היו בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים).
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות

שדרית האונייה הונחה ב-29 במאי 1919 על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי. על שם המדינה ה-38, היא הושקה ב-22 במרץ 1921 ונכנסה לשירות ב-30 באוגוסט 1923 לצורך הניסויים והאימונים הראשונים שלה. המפקד הראשון של הספינה היה קפטן רג'ינלד ר' בלקנאפ. ב-29 בדצמבר 1923, עזבה קולורדו את ניו יורק, לכיוון פורטסמות' בבריטניה. לאחר מכן היא הפליגה דרומה לביקור בשרבורג ולאחר מכן ב-Villefranche-sur-Mer, צרפת. היא גם עצרה בנאפולי, איטליה, ובבסיס הצי הבריטי בגיברלטר. היא חזרה לניו יורק ב-15 בפברואר 1924. שם, האונייה עברה תיקונים ובדיקות נוספות לפני שיצאה לדרך ב-11 ביולי לחוף המערבי של ארצות הברית. היא הגיעה לסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-15 בספטמבר, שם הצטרפה לצי הקרב. היא נשארה חלק מהיחידה הזו במשך חמש עשרה השנים הבאות.
במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20, קולורדו נטלה חלק בסדרת בעיות הצי, שהיו אימונים רחבי היקף שנערכים מדי שנה. אלה התרחשו באוקיינוס השקט ובים הקריבי. בתקופה זו השתתפה גם בטקסים שונים ובביקורות ימיות עם שאר הצי. מ-8 ביוני עד 26 בספטמבר 1925, האונייה השתתפה במסע לביקור בסמואה האמריקנית, אוסטרליה וניו זילנד עם מספר אוניות מערכה נוספות מהצי. היא עלתה על שרטון ב-Diamond Shoals ליד קייפ האטרס, קרוליינה הצפונית, ב-1 במאי 1927, אך הוצפה מחדש ב-2 במאי 1927. קולורדו עברה שיפוץ בשנים 1928–1929, במהלכו ארבעת תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מילימטרים) הוחלפו בשמונה תותחי 5 אינץ' (130 מ"מ)/ קליבר 25. בין 10 ל-11 במרץ 1933, האונייה הפליגה ללונג ביץ', קליפורניה, כדי לסייע במאמצי הסיוע בעקבות רעידת אדמה.
בקיץ 1937, קולורדו הייתה ספינת ההדרכה של תלמידי NROTC מאוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת קליפורניה, ברקלי. היא העלתה את הסטודנטים של אוניברסיטת וושינגטון בפיוג'ט סאונד ב-15 ביוני, ואת הסטודנטים מאוניברסיטת קליפורניה ארבעה ימים לאחר מכן במפרץ סן פרנסיסקו. האונייה הגיעה להילו, הוואי, ב-26 ביוני והפליגה יומיים לאחר מכן לנתיבי לאהינה, שם התאמנו הצוערים בירי בתותחי קליבר 5 אינץ'/ 51 קליבר שבקזמטים שלהם הם שכבו בערסלים. החופשה בהונולולו החלה ב-1 ביולי, אך הופרעה למחרת כדי שקולורדו תוכל להצטרף לחיפוש אחר אמיליה ארהארט. היא נפגשה עם סירת משמר החופים של ארצות הברית איטאסקה ב-7 ביולי; ושיגרה מטוסים ימיים לחיפוש באיי פניקס. לאחר שערכה טקס חציית קו ב-9 ביולי, היא החזירה את תלמידי ה-NROTC לבתי הספר שלהם בחוף המערבי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה

מ-27 בינואר 1941, התבססה קולורדו בפרל הארבור, עברה אימונים אינטנסיביים ונטלה חלק במספר משחקי מלחמה עד ל-25 ביוני, אז עזבה את הוואי לעבר החוף המערבי. היא עברה שיפוץ במספנת הצי של פוגט סאונד, והיא לא נכחה במתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר. במהלך השיפוץ, סוללת ה-5 אינץ'/ 51 קליבר שלה צומצמה ל-8 תותחים, הן כדי ליצור מקום ליותר תותחי נ"מ והן כדי לשחרר חלק מהם לחמש ספינות סוחר נגד פושטות שטח.
לאחר השיפוץ ערכה קולורדו תרגילי אימונים נרחבים לאורך החוף המערבי. ב-31 במאי, היא ומרילנד סיירו ליד גשר שער הזהב כדי להגן על סן פרנסיסקו מכל התקפה יפנית. זמן מה לאחר מכן היא חזרה לפרל הארבור כדי להשלים את ההכנות האחרונות לפעולה. היא פעלה בסביבת איי פיג'י וההברידיים החדשים בין 8 בנובמבר 1942 ל-17 בספטמבר 1943 כדי למנוע כל התפשטות יפנית נוספת באוקיינוס השקט. היא הפליגה מפרל הארבור ב-21 באוקטובר 1943 כדי לספק הפגזה טרום הפלישה ותמיכה באש לפלישה לטאראווה, וחזרה לנמל ב-7 בדצמבר 1943. לאחר שיפוץ נוסף בחוף המערבי, חזרה קולורדו לנתיבי לאהינה, באיי הוואי, ב-21 בינואר 1944 ויצאה למחרת חעבר איי מרשל. היא סיפקה את ההפגזות והתמיכה באש לפני הפלישה לפלישות לקווג'לין ולאנווטאק עד ל-23 בפברואר, אז פנתה למספנת הצי Puget Sound לשיפוץ נוסף.
היא הצטרפה ליחידות אחרות שעמדו להפליג לאיי מריאנה בנמל בסן פרנסיסקו. היא יצאה ב-5 במאי וחלפה על פני פרל הארבור וקווג'לין להפגזות טרום הפלישה בסאיפאן, גואם וטיניאן לאחר 14 ביוני. במהלך ההפגזה על טיניאן ב-24 ביולי היא נפגעה מ-22 פגיעות של סוללות חוף יפניות בקוטר 150 מ"מ, 43 אנשי צוות נהרגו ו-198 נפצעו; היא המשיכה להפגיז את האי ולספק תמיכה באש לכוחות הפלישה. לאחר שעברה תיקונים נרחבים לאורך החוף המערבי, היא הגיעה למפרץ לייטה כדי להתחיל בפלישה ללייטה. שבוע לאחר הגעתה היא נפגעה על ידי שני מפציצי קמיקזה, שהרגו 19 אנשי צוות, נפצעו 72 ונגרם נזק בינוני לספינה. למרות הנזק, היא הפגיזה את מינדורו לפי לוח הזמנים בין 12 ל-17 בדצמבר 1944. לאחר מכן היא המשיכה לאי מאנוס לתיקונים דחופים.
היא חזרה ללוזון ביום השנה החדשה 1945 כדי להשתתף בהפגזה שלפני הפלישה על מפרץ לינגאיין. היא נפגעה מירי מקרי שמונה ימים לאחר מכן. הירי פגע במבנה העילי שלה, וגרם ל-69 נפגעים (18 הרוגים, 51 פצועים). לאחר מספר תיקונים באי אוליטי, היא הצטרפה לכוח משימה 54 (TF 54), קבוצת ההפגזה לפני הפלישה לאוקינאווה, ב-Kerama Retto. היא שהתה באוקינאווה עד 22 במאי, סיפקה חיפוי נגד מטוסים ותמיכה באש לכוחות הפלישה. ב-6 באוגוסט היא חזרה לאוקינאווה הכבושה כדי להפליג ליפן לשם כיבושה. ב-27 באוגוסט, היא חיפתה על הכיבוש המוטס של שדה התעופה אטסוגי. קולורדו זכתה בשבעה כוכבי קרב על שירותה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

קולורדו עזבה את מפרץ טוקיו ב-20 בספטמבר 1945 לסן פרנסיסקו. היא הגיעה לשם ב-15 באוקטובר, ולאחר מכן הפליגה לסיאטל לרגל יום הצי (27 באוקטובר). היא הייתה חלק מכוח מבצע מרבד קסמים, שביצעה שלוש הפלגות לפרל הארבור כדי להעביר 6,357 חיילים הביתה, לפני שחזרה למספנת הצי ברמרטון לצורך השבתתה. היא הושמה מחוץ לשירות בעתודה ב-7 בינואר 1947 ונמכרה לגרוטאות ב-23 ביולי 1959.