stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם רונאי
הערות שוליים

1 2  גואל פינטו, מת השחקן אברהם רונאי, באתר הארץ, 1 במאי 2005
↑  ב. דוד, חבר "להקת הכרמל" - כוכב קולנוע, דבר, 20 באוקטובר 1950
↑  דף ההפקה מ-1987 בארכיון הבימה, באתר התיאטרון
יוסי עוזרד, בכורה  ברכט ופירוטכניקה - "מעגל הגיר הקווקזי" בהבימה, חדשות, 27 בנובמבר 1987
↑  תיאטרון - "בקץ הימים" מאת חיים הזז בתיאטרון "הבימה", "העולם הזה", גיליון 1833 מ-18 באוקטובר 1972, עמוד 11
↑  עדנה פיינרו, פולחן המתים, "העולם הזה", גיליון 2278 מ-29 באפריל 1981, עמוד 55
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428487205171  GND: 1061865398  MusicBrainz: f27d66d1-becc-41ce-8789-71c639ddab9e  VIAF: 101622692   WorldCat (עם VIAF): 101622692
עמוס מלכא

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1953 (בן 71) ח' בשבט ה'תשי"ג
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1972–2002 (כ־30 שנה)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד חטיבה 27  מפקד חטיבה 211  מפקד חטיבת מנשה  מפקד חטיבה 460  מפקד עוצבת הפלדה  ראש מפקדת חילות השדה  ראש אמ"ן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים    מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה
 עיטורים
  אות לגיון ההצטיינות (ארצות הברית)
 תפקידים אזרחיים
 איש עסקים
 
עמוס מלכא (נולד ב-24 בינואר 1953) הוא אלוף בדימוס בצה"ל; ב-1996–1998 כיהן כראש מפקדת חילות השדה (מפח"ש, לימים זרוע היבשה) ובשנים 1998–2001, כראש אמ"ן.
ביוגרפיה

התגייס לחיל השריון ב-1972, ובמלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת כוח בה"ד 1 במעברי הגידי והמיתלה. לאחר המלחמה סיים את קורס הקצינים, ועבר דרך כל שלבי הפיקוד במסגרת חיל השריון: מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, סגן-מפקד גדוד, ומפקד גדוד 429 של חטיבה 211 במלחמת שלום הגליל במהלכה נפצע ביום הרביעי של הלחימה. שירת כמפקד חטיבה 27 וחטיבה סדירה 211. מלכא הקים את חטיבת מנשה בגזרת ג'נין בעת האינתיפאדה הראשונה ובכך היה לאיש השריון הראשון שפיקד על חטיבת בט"ש (ביטחון שוטף). פיקד על חטיבת ההדרכה המרכזית של חיל השריון (חטיבה 460), בה מוכשרים מפקדי טנקים (מט"קים) וקציני שריון. ב-1992 קיבל מלכא דרגת תת-אלוף ומונה לפקד על אוגדת מילואים, ושנה לאחר-מכן מונה לפקד על עוצבת הפלדה.
ב-1996 קיבל דרגת אלוף ומונה לראש מפח"ש (מפקדת חילות-השדה, כיום זרוע היבשה), וב-1998 מונה לראש אמ"ן. כראש אמ"ן הוא העריך שניתן להגיע להסכם עם יאסר ערפאת אם ישראל תסכים שמזרח ירושלים תהיה בירת המדינה הפלסטינית, תתן למדינה הפלסטינית לפחות 97% משטח יהודה ושומרון עם חילופי שטחים ביחס 1:1 על השטח הנותר, ותסכים להכיר באחריותה לבעיית הפליטים, תוך נכונות לקלוט כמה עשרות אלפי פליטים. הוא הזהיר את אהוד ברק שערפאת לא יסכים לפחות מכך, ומצד שני יצא נגד טענתו של עמוס גלעד שנאמרה לאחר מספר שנים, שלא היה ניתן להגיע להסכמות עם ערפאת בשום מחיר, ואמר שטענתו של גלעד לא נאמרה לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה. מלכא טען שהאינתיפאדה השנייה פרצה בגלל עליית אריאל שרון להר הבית וערפאת הצטרף לאינתיפאדה רק לאחר שפרצה, ולא יזם אותה. הוא גם טען שנסיגה מלבנון ונאום קורי העכביש שבא בעקבותיה חיזקו את הנכונות של הפלסטינים לנהל מאבק אלים נגד ישראל, הגם שלשיטתו לא הם הניעו את פרוץ האינתיפאדה השנייה.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מצה"ל

מלכא פרש מצה"ל ב-2002 ופנה לעסקים; הוא הקים את חברת AM-DASC העוסקת בייעוץ ביטחוני ובקידום מיזמים טכנולוגיים, משמש כדירקטור חיצוני בחברת אי.די.בי. פיתוח, וכדירקטור בבנק אוצר החייל. ב-2005 מונה ליו"ר אלבר, העוסקת בליסינג ומימון. בינואר 2007 מונה ליו"ר חברת פלסן סאסא העוסקת בפתרונות מיגון לשוק הביטחוני המקומי והבינלאומי. מכהן כיו"ר חבר המנהלים של חב' לוג'יק, כדירקטור בחברת נייטרון אבטחת מידע שייסד ניר גייסט ודירקטור בחברת דלק מערכות רכב.
ב-2023 התבטא כנגד הרפורמה המשפטית במסגרת מכתב אלופי השריון שהזהיר מהשלכותיה על הרס הדמוקרטיה לטענתו, בראיונות ובטורים בתקשורת ובנאומים בהפגנות.
לקריאה נוספת

עמוס הראל ואבי יששכרוף, המלחמה השביעית, הוצאת ידיעות ספרים, 2004
עפר שלח ורביב דרוקר, בומרנג, הוצאת כתר, 2005
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, תמונות קצרות ממלחמת שולל, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2002.
↑  חיים רמון, 30 שנה להסכם אוסלו – חיסול תהליך אוסלו ושכתוב ההיסטוריה, באתר "דיומא", 1 בספטמבר 2023
↑  דיאנה בחור-ניר, גלעד: "לצערי, הערכותיי בעניין ערפאת התבררו כמוצדקות", באתר ynet, 10 ביוני 2004
 מלכא מכחיש שהאשים את גלעד בסילוף מודיעין, באתר וואלה, 11 ביוני 2004
↑  עמוס מלכא, שכתוב בדיעבד, באתר ynet, 30 ביוני 2004
↑  פליקס פריש, ‏"אי אפשר לומר לשר הביטחון: קח מהתקציב שלך ותחלק אוכל", באתר גלובס, 23 בנובמבר 2004
↑  שירות גלובס, ‏שמעון פרס בעדותו בפני ועדת וינוגרד: "אם זה היה תלוי בי, לא הייתי נכנס למלחמה", באתר גלובס, 22 במרץ 2007
↑  עמוס מלכא עדות ועדת וינוגרד | PDF, באתר Scribd (באנגלית)
↑  אור הלר, פרסום ראשון: מכתב אלופי השריון נגד המהפכה המשפטית, באתר חדשות 13, 7 בפברואר 2023
↑  בכיר לשעבר במערכת הביטחון: "מזהה סכנות לעתיד אופייה של המדינה", באתר מעריב אונליין, 8 בפברואר 2023
↑  עמוס מלכא, דעה - התחושה היא שגונבים לנו את המדינה, באתר ישראל היום, 13 במרץ 2023
↑  עמוס מלכא, "מכריז על הקפאה של הרפורמה": הנאום שנתניהו בוחר לא לנאום, באתר ישראל היום, 13 בפברואר 2023
↑  דורון סולומון, המחאה נמשכת: האלוף במיל. עמוס מלכא ישא דברים בעצרת בחורב, באתר mynet‏ חיפה, 8 באפריל 2023
↑  עמוס מלכא ביבנה 4.3, נבדק ב-2023-05-29
↑  איתן גליקמן, ראש אמ"ן לשעבר: "כמו פוטין, גם נתניהו לא הבין שלא נוותר", באתר ynet, 27 במאי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413363905171  VIAF: 30156675130633582494   WorldCat (עם VIAF): 30156675130633582494
האנדרטה לפיגועי 11 בספטמבר בסטטן איילנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פסל 
 על שם:  פיגועי 11 בספטמבר 
 מיקום:  סטטן איילנד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2003
 תאריך פתיחה רשמי:  2003 
 חומרי בנייה:  שיש 
 קואורדינטות:  40°38′48″N 74°04′35″W﻿ / ﻿40.6467°N 74.0764°W﻿ / 40.6467; -74.0764
 he
 
האנדרטה בסטטן איילנד, ניו יורק, לזכר נפגעי 11 ספטמבר
האנדרטה לפיגועי 11 בספטמבר בסטטן איילנד (באנגלית: Postcards (memorial), כלומר "גלויות") היא פסל חוצות בסנט ג'ורג' (אנ'), סטטן איילנד, ניו יורק, ארצות הברית. היא נבנתה בשנת 2004. זוהי אנדרטה קבועה לזכר 274 תושבי סטטן איילנד שנהרגו בפיגועי 11 בספטמבר של 2001 ובפיגוע במגדלי התאומים בשנת 1993. בין ההרוגים, רבים שעבדו במרכז הסחר העולמי, שוטרים ולוחמי אש שהצטרפו למאמצי החילוץ ונהרגו כאשר המגדלים התמוטטו, ונוסע אחד בטיסה 93 של יונייטד איירליינס, שנהרג בהתרסקות בשנקסוויל (אנ'), פנסילבניה. אדם אחד שנהרג בהפצצת מרכז הסחר העולמי ב-1993 מיוצג גם כן.
עיצוב האנדרטה

כל קורבן מסטטן איילנד זכה לכבוד בלוח גרניט בגודל 23 ס"מ × 28 ס"מ הנושא את שמו, תאריך הלידה ומקום עבודתו ב-11 בספטמבר 2001, כמו גם את הפרופיל שלו בצללית. קו האמצע בין שני הקירות ("גלויות" במינוח האמריקאי) מצביע ישירות על הגראונד זירו (ראו בתמונה משמאל), ובכך מתייחס למגדלי התאומים של מרכז הסחר העולמי שנהרסו ב-11 בספטמבר. הצלליות הבודדות נראות כולן כמסתכלות לאותו כיוון - לכיוון הגראונד זירו. ההשפעה של עמידה בין הקירות יכולה להיות עוצמתית למדי - חלקם חוו סוג של "אחדות" עם אלה שאבדו ומיוצגים בצלליות, כאשר כולם מסתכלים יחד לעבר אתר המגדלים החסרים.
ההתקפה על המגדלים יצרה שריפה והרס כה מסיביים, עד שרק מעט שרידים הניתנים לזיהוי נמצאו לקבורה. לדברי ג'יימס מולינרו (אנ'), נשיא הרובע של סטטן איילנד דאז, "אולי 60 אחוז מהאנשים שהפרופיל שלהם נמצא כאן, קרוביהם, יקיריהם, לא קיבלו שרידים. זה בית הקברות שלהם".
היסטוריה

האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הניו יורקי מסאיוקי סונו, שזכה בתחרות העיצוב שהתקיימה בתחילת 2003. הוא הוזמן לעצב את האנדרטה לאורך החוף הצפוני של סטטן איילנד, ליד טרמינל סנט ג'ורג', המשקיף על נמל ניו יורק, מנהטן התחתית ופסל החירות. הבנייה החלה ב-11 בספטמבר 2003. הפתיחה וההקדשה נערכו ב-11 בספטמבר 2004.
בשנת 2018, על פי בקשת נשיא הרובע ג'יימס אודו (אנ'), משרדו של ראש העירייה ביל דה בלאזיו הקצה 250,000 דולר מהחברה לפיתוח כלכלי של העיר ניו יורק (אנ') לשיפוץ האנדרטה. הניקוי החל ביולי 2019.
הערות שוליים

↑  Staten Island September 11 Memorial, Staten Island USA.Com
↑  'Postcards' 9/11 Memorial Vandalized, The Huffington Post, August 21, 2010
↑  Visit Postcards Memorial, tripbucket
↑  Jeffrey Karl Ochsner, "The Staten Island September 11 Memorial: Creativity, Mourning and the Experience of Loss," in Adele Tutter and Léon Wurmser, eds., Grief and Its Transcendence: Memory, Identity, Creativity, pp. 30-47
↑  Amanda Farinacci, Staten Island Memorials Honor Lives Of 274 Locals Lost, NY1, May 9, 2011 by WayBack Machine
↑  The Staten Island September 11th Memorial, Medium.Com, Sep 19, 2023
↑  Mary Engels, 'Postcards' Gets Nod For S.i. 9/11 Memorial, New York Daly News. June 18, 2003
↑  Mary Engels, 9-11 Groundbreakung for Memorial on S.I., Daly News NY Local, August 28th 2003
↑  9/11 Memorial Unveiled On Staten Island, NY1, September 10, 2004 by WayBackMachine
↑  Victoria Priola, Mayor dedicates $250K in 'TLC' for Postcards 9/11 Memorial on Staten Island, Silive.Com, Jul. 27, 2018
↑  Paul Liotta, Postcards Memorial Cleanup Project to Begin Friday, Silive, Jul. 10, 2019
צלליות חלק קטן מקורבנות הפיגועים, המביטים לכיוון הגראונד זירו באנדרטה
דריגה נזרבייבה

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1963 (בת 61) טמירטאו, קזחסטן 
 מדינה:  קזחסטן קזחסטן
 השכלה:  הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה  האוניברסיטה הלאומית של קזחסטן ע"ש אל-פאראבי 
 מפלגה:  אסר, נור אוטאן, נור אוטאן 
 בן או בת זוג:  רחאט אלייב (?–יוני 2007) 
 
 פרסים והוקרה
 אביר מסדר האמנויות והספרות  מדליית אסטנה  מסדר "הקהילייה"  מדליית "20 שנים לעצמאות רפובליקת קזחסטן"  מדליית "25 שנים לעצמאות רפובליקת קזחסטן"  מדלייה לציון עשור לפרלמנט של קזחסטן  מדליית "20 שנה לחוקת רפובליקת קזחסטן"  מסדר הנמר  מדליית "10 שנים לעצמאות רפובליקת קזחסטן"  מסדר קורמט  מסדר פארסאט  מדליית עשור לאסטנה 
 
דריגה נורסולטנגיזי נזרבייבה (בקזחית: Дариға Нұрсұлтанқызы Назарбаева; נולדה ב-7 במאי 1963) היא מדינאית קזחית ובתו של נשיא קזחסטן לשעבר נורסולטן נזרבאייב. מכהנת כנשיאת הסנאט הקזחי מאז 20 במרץ 2019 ובעבר כיהנה כסגנית ראש הממשלה בשנים 2015–2016.
קריירה

נזרבייבה נולדה בטמירטאו. עבדה כראש סוכנות הידיעות הרשמית הממשלתית, ח'באר. הקימה את המפלגה הקזחי "אסר" ותנועת "הכל ביחד". "אסר" התמזגה בהמשך עם מפלגתו של נזרבייב האב, "אוטאן" ביולי 2006.
אנליסטים רבים האמינו שהנשיא נזרבייב הכין את בתו כיורשת, עם פרישתו או מותו. יחסיה עם אביה התדרדרו מאז 2007, בין השאר בשל הביקורת שהיא נטתה להביע כנגד ממשלו.
נזארבייבה היא זמרת אופרה חובבת נלהבת. למרות היעדר הכשרה ווקלית רשמית, היא מבצעת לעיתים קרובות אריות אופרה בקונצרטים ובאירועים.
ב-13 במאי 2013, היא ערכה קונצרט, שאורגן על ידי הרוזן פייר שרמטייב, בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, עם תזמורת לאמורו בהנחיית דמיטרי יבלונסקי ולהקת סאזגן סאזי בהנהגת בגדט טילגנוב ועם כמה אמנים כמו הפסנתרן טימור אורמנצ'ייב ואחרים. בין הנוכחים היו אלכסנדר אורלוב, שגריר רוסיה בצרפת, שגרירים, דיפלומטים או משקיעים אחרים והסופר הצרפתי ז'אן-פייר טיולה.
ב-3 באפריל 2014 נבחרה לכהן כסגן יו"ר המג'יליס, הפרלמנט הקזחי. ב-11 בספטמבר 2015 מונתה לתפקיד סגנית ראש הממשלה. שנה לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 2016, היא מונתה לחברה בסנאט והוסמכה לכהן כראש ועדת החוץ והביטחון של הסנאט ב-16 בספטמבר אותה שנה.
בשנת 2017 היא יזמה הפקת סרט, טומיריס, על חייה של מלכה עתיקה.
במרץ 2019 מונתה ליושבת ראש הסנאט הקזחי.
חיים אישיים

לנזרבייבה היו נישואים ארוכים לאיש העסקים והפוליטיקאי הקזחי רחאט אלייב עד לגירושין ביוני 2007. אלייב טוען כי הגירושין הוצאו לפועל ללא הסכמתו וכי אלו נכפו עליו על ידי הנשיא נזרבאייב. לנזרבאייבה שני בנים מאלייב, נוראלי ואיסולטן, ובת בשם ונרה. היא גם סבתא לנכדה, אחרי שאשתו של נוראלי ילדה את לורה אלייבה בשנת 2003.
הערות שוליים

↑  קזחסטן באתר מחלקת המדינה של ארצות הברית
↑  קזחסטן: השבר לכאורה נפתח במשפחת נזרבייב RadioFree Europe / RadioLiberty
↑  "Dariga Nazarbayeva appointed Vice PM of Kazakhstan". Kazinform. 11 בספטמבר 2015. נבדק ב-17 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הנשיא הקזחי מינה את דריגה נזרבייבה כסגנית ראש הממשלה
↑  "בתו של הנשיא הקזחי מונתה לראש ועדה בסנאט", רדיו אירופה החופשית / ליברטי רדיו, 16 ספטמבר 2016
↑  https://lenta.inform.kz/en/kazakhfilm-sataifilm-to-start-work-on-historical-film-about-tomiris_a3015630 יוזמה להפקת סרט טומיריס
↑  סוכנויות הידיעות, זמרת האופרה תירש את אביה הרודן?, באתר ynet, 20 במרץ 2019
↑  חתנו של נזארבייב התגרש, מוסקבה טיימס, 13 ביוני 2007
↑  Моя семья СЕМЬЯ
↑  У старшего сына Дариги Назарбаевой Нарали родилась дочь Лаура
האחווה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  פאבל לונגין
 הופק בידי:  פאבל לונגין 
 תסריט:  פאבל לונגין
 שחקנים ראשיים:  קיריל פירוגוב ויטאלי קישצ'נקו פיודור לברוב יאן צפניק 
 מוזיקה:  קוזמה בודרוב 
 צילום:  איגור גריניאקין 
 מדינה:  רוסיה 
 חברה מפיצה:  לוקו פילמס
 הקרנת בכורה:  10 במאי 2019
 משך הקרנה:  112 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  דרמה סרט מלחמה
 תקציב:  15 מיליון דולר
 הכנסות:  522,725 אלף דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
האחווה (ברוסית: Братство; שווק באנגלית בשם "Leaving Afghanistan") הוא שמו של סרט מלחמה רוסי בבימויו של פאבל לונגין, המוקדש לנסיגת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן בשלב האחרון של המלחמה באפגניסטן. תחילה תאריך השחרור לאקרנים ברוסיה הוכרז במקור ל-6 בדצמבר 2018, אך לאחר מכן הוא נדחה לחצי שנה ל-9 במאי 2019 אך תאריך יציאתו נדחה שוב פעם, ל-10 במאי, עקב חילוקי דעות באשר לעיתוי צאת הסרט ביום הניצחון.
תקציר עלילת הסרט

שנת 1988. מלחמת אפגניסטן מגיעה לקצה, אבל כדי לחזור הביתה על החיילים לעבור בשטח הנמצא בשליטת המוג'הדין. לייטננט וסילי ז'לזניאקוב מוביל את חייליו במעבר צפוף הנמצא בשליטת כנופיה צמאת דם אלא שהוא ייאלץ להיכנע בפני מנהיגי הכנופיה על מנת להציל את חיי חייליו.
צוות השחקנים

יאן צפניק
אלכסנדר קוזנצוב
אולג וסילקוב
קיריל פירוגוב
ויטלי קישצ'נקו
פיודור לברוב
אנטון קוזנצוב
מיכאיל קרמר
קיריל ירמיצ'וב
ארסלן מורזאבקוב
וסילי בוטקביץ'
רומן קולוטוחין
יבגני זלנסקי
ג'ון בחנבאייב
דילובאר ניגמאטוב
אנטון מומוט
הפקה

הסרט מתבסס על זיכרונותיהם של קציני מודיעין בכירים בסוכנות הביון הרוסית. הסרט מבוסס על אירועים הקשורים למבצע פינויה של חטיבת הרובאים הממונעת ה-108 ממישור צ'ריקר אל מעבר סאלאנג. בחודש מאי 2016, דיבר לונגין על הסרט באירוע גיוס כספים של קרן הקולנוע הרוסי באומרו: "הנושא המרכזי של הסרט הוא להפשיט את הגבורה, כמו בסרט "הם נלחמו למען המולדת". צופים יראו כיצד מתוך קרבות המלחמה הקשים נולד משהו הירואי, ידידות ועולות שאלות מוסריות גדולות מאוד". לונגין גם ציין כי הסרט לא יהיה דומה לעבודתו הקודמת: "אני תמיד משנה ז'אנרים, והפעם החלטתי לצלם דרמה צבאית עם אלמנטים של קומדיה. זה תמיד קורה במלחמה: בזמנים קשים אנשים מנסים נפשית להקל על חייך באמצעות צחוק".. בתחילה הונח כי בנו של הבמאי אלכסנדר לונגין יביים ושהסרט יצולם בטג'יקיסטן.
בשל המצב הבלתי יציב באפגניסטן הסרט צולם בדאגסטן, טג'יקיסטן וקירגיזסטן. הצילומים הושלמו באוקטובר 2017 ובמהלכם הובא ציוד צבאי אמיתי לצורך סצנות הקרב.
שיווק

בפברואר 2018 הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בברלין, בו חתם לונגין על חוזה עם חברת לוקו פילמס הצרפתית, שתעסוק בהפצה הבינלאומית. קדימון הסרט הראשון הופץ בפברואר 2019.
הערות שוליים

↑  Loco Films Boards Lungin’s Big-Budget Russian War Movie ‘Leaving Afghanistan’ (EXCLUSIVE)
↑  "האחווה" במאגר ההכנסות של קרן הקולנוע הרוסי
↑  Brotherhood (2018) - קדימונים, תאריכי הבכורה, חדשות - FilmPro
↑
↑  "Братство": Павел Лунгин представил новый фильм об Афганской войне, דיווח (ברוסית) - "האחווה": פאבל לונגין הציג את סרטו החדש על מלחמת אפגניסטן
↑  הבמאי פאבל לונגין מסיים לעבוד על הסרט "האחווה" - מוסקבה הערב
↑  סרטו של פאבל לונגין "האחים" ישוחרר בסתיו - RIA Novosti, 03/19/2018
↑  סרטו של פאבל לונגין "האחווה" מספר על המלחמה באפגניסטן
↑  צילומי הסרט של פאבל לונגין "האחווה" בעיצומם / תרבות חדשות / Tvkultura.ru
↑  סרטו של פאבל לונגין "האחווה" ישוחרר בסתיו
↑  הסרט "אחווה" מאת פבל לנגן הוצג בשוק הקולנוע הרוסי ה-105 - 7 ימים.
↑  לונגין יצלם סרט על המלחמה באפגניסטן: קולנוע: תרבות: Lenta.ru
1 2  סרטו של פאבל לונגין על המלחמה באפגניסטן ישוחרר בנובמבר
↑  https://capost.media/news/culture/snyatsya-v-filme-pavla-lungina-bratstvo-smogut-zhiteli-makhachkaly-i-bbenta-/
↑  https://etokavkaz.ru/news/32331
↑  פאבל לנגן יצלם סרט על נסיגת הכוחות הסובייטיים מאפגניסטן בדגסטן. תרבות - TASS
↑  Братство - Официальный трейлер
לאופולד פון מילדנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בנובמבר 1902 פראג 
 פטירה:  1968 (בגיל 65 בערך) 
 שם לידה:  Leopold Itz Edler von Mildenstein 
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
לאופולד פון מילדנשטיין (בגרמנית: Leopold von Mildenstein)‏ (30 בנובמבר 1902 – נובמבר 1968) היה המפקד הראשון של המחלקה היהודית באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, שבראשית תקופת השלטון הנאצי בגרמניה תמך בכוונות הציונות ליישב את היהודים בארץ ישראל, למד עברית ועל היהדות והתנגד לאנטישמיות הגסה של עיתון המפלגה הנאצית, דר שטירמר.
ראשית דרכו, יחסו לציונות וביקורו בארץ ישראל

פון מילדנשטיין נולד ב-30 בנובמבר 1902 בפראג, אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית, כבן למשפחה השייכת לרובד הנמוך ביותר של האצולה האוסטרית. הוא הוכשר כמהנדס. בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1932 גם לאס אס, והיה אחד האוסטרים הראשונים לעשות כן.
גילה עניין בציונות, ואפילו הרחיק לכת עד כדי ביקור בכנסים ציוניים כדי להעמיק את הבנתו בתנועה. הוא ראה ברעיון הציוני פתרון לבעיה היהודית ולהפיכתה של גרמניה למה שהנאצים קראו "יודנריין" (Judenrein, "נקייה מיהודים"). התנועה הציונית צברה פופולריות רבה בקרב יהודי גרמניה מאז עלה היטלר לשלטון ונטתה לשתף פעולה לשם ביצוע פתרון זה. ב-7 באפריל 1933, ימים אחדים לאחר עליית נאצים לשלטון, הכריז ה"יודישה רונדשאו" (Juedische Rundschau), ביטאון הפדרציה הציונית של גרמניה, כי מכל חלקי האוכלוסייה היהודית רק הפדרציה הציונית של גרמניה מסוגלת ליצור קשר עם הנאצים בתום לב כ"שותפים כנים". הפדרציה הטילה על אחד מפעיליה, קורט טוכלר, ליצור קשר עם תומכים אפשריים בציונות בקרב המפלגה הנאצית, במטרה להקל על עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל. טוכלר פנה לפון מילדנשטיין וביקש ממנו לכתוב משהו חיובי בעיתונות הנאצית על יישובם של היהודים בארץ ישראל. פון מילדנשטיין הסכים לשליחות עיתונאית זאת, בתנאי שיותר לו לבקר בארץ ישראל המנדטורית, עם טוכלר כמלווה.
באביב של שנת 1933 יצאה מברלין לארץ ישראל קבוצה של שני זוגות, טוכלר עם אשתו גרדה, ופון מילדנשטיין עם אשתו. בדו"ח שמסר טוכלר לימים לארכיון יד ושם הוא כתב: "מטרתנו הייתה ליצור בעיתון נאצי חשוב אווירה שתקדם את מפעל הבנייה בארץ ישראל". לדבריו גורמים מוסמכים בתנועה הציונית אישרו את יוזמתו. מילדנשטיין וטוכלר בילו ביחד בארץ חודש ימים. מילדנשטיין עצמו נשאר בארץ שישה חודשים, סייר בארץ לאורכה ולרוחבה, נפגש עם יהודים וערבים רבים, התארח במספר קיבוצים והתרשם עמוקות. הוא חזר לגרמניה כתומך נלהב של הציונות ואפילו החל ללמוד עברית.
פון מילדנשטיין שמר על קשריו עם משפחת טוכלר גם אחרי שזו עלתה לארץ ישראל, ומדי שנה היה שולח להם ברכות לראש השנה היהודי, בעברית.
לאחר הביקור

בשובו לגרמניה הביא עמו מילדנשטיין כמה תקליטים מזמרת הארץ. במהלך אחד מביקוריו של קורט טוכלר במטה הגסטפו שמע שם את "שיר העמק" מתנגן. כמו כן מסר במהלך תקופה זו, ידיעות מועילות לטוכלר.  עוד קיים מילדנשטיין  את הבטחתו לטוכלר ופרסם בשנת 1934 סדרה של שתים עשרה כתבות מצולמות אודות סיורו בארץ בעיתון הנאצי "דר אנגריף" (בגרמנית: "ההתקפה"), ביטאונו של יוזף גבלס, שנשאו את הכותרת "נאצי נוסע לפלשתינה". בעמודו הראשון של העיתון הופיעה מפת ארץ ישראל ולאחריה הכתבות בהן הביע מילדנשטיין אהדה לחלוצים ולמתיישבים היהודים ולהישגיהם, שיצרו לדבריו סוג חדש של יהודי. הוא תיאר יהודים חורשים את האדמה, מייבשים ביצות ומגשימים את הרעיון הציוני, המביא תועלת גדולה ליהודים ולעולם, משום שמולדת יהודית בפלשתינה היא לדבריו דרך אפשרית לרפא הפצע הקיים מזה דורות על העמים: הבעיה היהודית.
לרגל סדרת הכתבות הוציא העיתון הנאצי מטבע מיוחדת עם צלב הקרס מצידה האחד ומגן דוד מצידה האחר, כאשר את המגן דוד מקיף הכיתוב "נאצי נוסע לפלשתינה" (Ein Nazi fährt nach Palästina). הצעתו של מילדנשטיין שהפתרון לבעיה היהודית יהיה הגירה המונית לארץ ישראל התקבל על דעת הממונים עליו באס דה, ובאוגוסט 1934 הוא מונה לראש המחלקה היהודית (Judenreferent) החדשה שהוקמה באס דה.  בתפקידו זה  הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד האוכלוסייה היהודית להגר לארץ ישראל, ופיתח קשרים חיוביים עם הארגונים הציוניים. אנשי האס אס הונחו גם הם לעודד את פעילותם של הציונים בתוך הקהילה היהודית, בעדיפות על  המתבוללים, ובעיקר על פני הסוציאליסטים, מתנגדי הנאצים, שראו בהם סכנה אמיתית. כך גם לאחר תיקון   סעיף 4 (2)  בחוקי נירנברג, שהתיר להם להניף דגל ב"צבעים היהודיים", משמע - הדגל הציוני.
אדולף אייכמן סבר כי הפריצה הגדולה בקריירה שלו הגיעה ב-1934, כאשר זומנה לו פגישה עם מילדנשטיין, שהזמין אותו להצטרף למחלקתו. אייכמן סיפר שמילדנשטיין דחה באוזניו את האנטישמיות  הוולגרית של יוליוס שטרייכר וכי מילדנשטיין מסר לו את ספרו של הסופר הציוני אדולף ביהם על היהדות.  בקיץ 1935, כשנשא דרגת האס אס של אונטרשטורמפירר, השתתף מילדנשטיין בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן, כמשקיף מצורף למשלחת של יהודי גרמניה.
מן האס דה למשרד החוץ

לאחר סכסוך עם ראש האס דה, ריינהרד היידריך, בשנת 1936 פוטר מילדנשטיין מתפקידו בארגון והועבר למחלקת העיתונות הזרה במשרד החוץ. סיבת הפיטורין הייתה כי לדעת הממונים עליו הגירת היהודים לא התקדמה בקצב מהיר דיו. במקומו נתמנה לעמוד בראש המחלקה היהודית הרברט האגן. עם עזיבתו חל שינוי במדיניות המחלקה שהתאפיין בפרסום מנשר המזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהקמת מדינה יהודית חזקה במזרח התיכון, שנכתב על ידי מומחה אחר לעניינים יהודיים שהצטרף למחלקה – אדולף אייכמן, שצורף למחלקה ביזמת מילדנשטיין ואשר עתיד למלא תפקיד מכריע בפתרון הסופי. כאשר גרמניה נכנסה למלחמת העולם השנייה לא היה למילדנשטיין כל קשר יותר לענייני היהודים, הוא מילא תפקידו במשרד החוץ והמשיך לכתוב מאמרי תעמולה וספרים.
לאחר המלחמה

לאחר תום המלחמה לא נחשב מילדנשטיין כפושע מלחמה ולא הועמד לדין, אך ספריו "סביב הארץ הבוערת על הירדן" (das brennende Land am Jordan) מ-1938 ו"המזרח התיכון כפי שנראה מן הדרך" (Naher Osten — vom Straßenrand erleb) מ-1941, נכללו לאחר המלחמה ברשימת הספרים האסורים בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ולאחר מכן בגרמניה המזרחית.
בתקופת ראשיתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הידועה כגרמניה המערבית, הצטרף מילדנשטיין למפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP), שהיא מפלגה ליברלית מתונה. בשנת 1954 ביקר בארצות הברית, לאחר שככל הנראה ניתנה לו אשרת כניסה לפי בקשת ממשלת גרמניה המערבית. בחודש מאי 1956 הוא נבחר לוועדת העיתונות של מפלגתו. בחודש דצמבר של אותה שנה הגיע דיווח של ה-CIA, סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, כי מילדנשטיין נמצא במצרים ומועסק על ידי ממשלתו של גמאל עבד אל נאצר בתחנת הרדיו "קול ערב".
בחודש יוני 1960, זמן קצר לאחר לכידתו של אייכמן על ידי "המוסד", פרסם מילדנשטיין הודעה כי פעל בשירות סוכנות הביון המרכזית וכסוכן מודיעין אמריקאי לשעבר יש לו חסינות מפני העמדה לדין. סוכנות הביון עצמה לא אישרה ולא הכחישה טענה זאת. 
בשנת 1964 פרסם מילדנשטיין ספר על ערבוב משקאות בשם "ערבוב עם אלכוהול ובלעדיו" (Mix mit und ohne Alkohol) ומאז לא ידוע עליו דבר.
שמו של מילדנשטיין ממשיך להזכר בספרים ובאתרי אינטרנט אנטישמיים וכאלו העוינים את מדינת ישראל, כראיה למה שהם מכנים "שיתוף הפעולה הציוני-נאצי". כותרות אופייניות: "השותפות ההיסטורית של הציונות עם אנטישמיים" "שיתוף הפעולה ההדוק בין הנאצים והציונים". גם התעמולה הסובייטית האנטי-ציונית נקטה בקו זה. ב-2 ביולי 1967 פרסם העיתון "איזבסטיה" מאמר פרי עטו של מי שהגדיר כמומחה לעניינים יהודיים וציוניים בשם יורי איבנוב, תחת הכותרת "את מי הם משרתים" שבו הביא הוכחות לדבריו על קשרים היסטוריים של המנהיגים הציוניים עם הנאצים ובו נכלל שמו של מילדנשטיין כמי שטיפח קשרים אלה.
"הדירה"

מלוויו של מילדנשטיין בביקורו בארץ ישראל בשנת 1933, קורט טוכלר ואשתו גרדה, עלו לארץ ישראל בשנת 1936. שניהם האריכו ימים, קורט טוכלר נפטר בשנת 1978 בהיותו בן 84 שנים וגרדה טוכלר נפטרה בשנת 2006 בהיותה בת 98 שנים. לאחר פטירתה של גרדה טוכלר באו בני המשפחה לפנות את חפציהם של בני הזוג בדירתם בתל אביב, ומצאו ערימות של חפצים, תמונות, מכתבים ומסמכים, ואז נודע להם על אודות הקשרים של בני הזוג טוכלר עם מילדנשטיין ועל ביקורם המשותף בארץ ישראל, שעליהם לא סיפרו בימי חייהם. אז גם נתברר לבני המשפחה כי בני הזוג טוכלר המשיכו לקיים חליפת מכתבים ארוכה עם בני הזוג מילדנשטיין לאחר המלחמה, ואף נסעו לגרמניה לבקרם פעמים רבות. נכדם של קורט וגרדה טוכלר במאי הקולנוע ארנון גולדפינגר, יצר על בסיס תגליות אלו סרט קולנוע תיעודי בשם "הדירה", שבו כלל גם ריאיון עם בתו של מילדנשטיין. הסרט זכה בפרס אופיר לשנת 2011 כסרט התיעודי הטוב ביותר.
הערות שוליים

1 2 3  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, פרק 1, עמ' 25–26, הערה ראשונה.
↑  באתר henrymakow.com.
↑  באתר davidicke.com.
↑  יורי איבנוב, את מי הם משרתים, מעריב, 9 ביולי 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311018305171  PLWABN: 9810613353105606  GND: 12495264X  ISNI: 0000 0000 1453 9569  VIAF: 60079012   WorldCat (עם VIAF): 60079012
בריס פון מינכהאוזן

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1874 הילדסהיים, פרובינציית הנובר, הרייך הגרמני 
 התאבד:  16 במרץ 1945 (בגיל 70) וינדשלאובה, State of Thuringia (1920–1952), הרייך הגרמני 
 שם לידה:  Börries Albrecht Conon August Heinrich Freiherr von Münchhausen 
 מדינה:  גרמניה, רפובליקת ויימאר, הקיסרות הגרמנית, גרמניה הנאצית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  בלדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1898 
 פרסים והוקרה:  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1932)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ורוצלב 
 
שער הספר "יהודה", שירים: פון מינכהאוזן, איורים: אפרים משה ליליין
בֶּריס אלברֶכט קוֹנוֹן אַוּגוסט היינריך, פרַייהֶר פון מינכהאוזן (בגרמנית: Börries Albrecht Conon August Heinrich Freiherr von Münchhausen;‏ 20 במרץ 1874 – 16 במרץ 1945) היה משורר רומנטי גרמני. הוא החל כאוריינטליסט פילושמי ופרו-ציוני, ששיריו, שהתפרסמו בכתב העת Ost und West, זיכו אותו מפי הרצל בכינוי "לורד ביירון של הציונות". עם זאת, דעותיו התהפכו והוא הפך לאנטישמי חריף, הצטרף כחבר פעיל למפלגה הנאצית, וסופו שהתאבד לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.