stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליס לא גרה כאן יותר

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  מרטין סקורסזה 
 הופק בידי:  David Susskind 
 תסריט:  רוברט גטשל 
 עריכה:  מרשה לוקאס 
 שחקנים ראשיים:  אלן בורסטין הארווי קייטל ג'ודי פוסטר הארי נורת'אפ בילי גרין בוש לליאה גולדוני דיאן לאד ויק טייבאק קריס קריסטופרסון אלפרד לותר Mia Bendixsen 
 מוזיקה:  Richard LaSalle 
 צילום:  קנט וייקפורד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בדצמבר 1974
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  אריזונה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   alicedoesntlivehereanymore
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אלן בורסטין)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אליס לא גרה כאן יותר (באנגלית: Alice Doesn't Live Here Anymore), הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1974. את הסרט ביים מרטין סקורסזה והוא נכתב על ידי רוברט גטשל. בסרט מככבת אלן בורסטין כאלמנה אשר מטיילת עם בנה הצעיר לאורך דרום-מערב ארצות הברית בחיפוש אחר חיים טובים יותר. את בנה מגלם אלפרד לותר ה-3 וקריס קריסטופרסון מגלם את דייוויד, חקלאי שהיא פוגשת במהלך דרכה. החיפוש אחר האושר מביא אותה ואת בנה להתמודדויות מורכבות.
סקורסזה, למרות היותו יוצר דרמות ודמויות גבריות, העמיד הפעם, באופן נדיר, דמות נשית במרכז העלילה. זהו סרטו הרביעי.
עלילה

כאשר בעלה של עקרת הבית אליס הייאט, נהג משאית בסוקורו, ניו מקסיקו, נהרג בתאונה, היא מחליטה למכור את רכושה, לארוז את מה שנותר ולקחת את בנה טומי למונטריי, קליפורניה, בתקווה להחיות את קריירת השירה שלה אותה נטשה כשהתחתנה.
הם מתאכסנים זמנית בפיניקס, אריזונה, שם אליס מוצאת עבודה כזמרת בבר מוזנח. היא פוגשת את בן (הרווי קייטל), בחור צעיר אשר מפתה אותה להיכנס איתו למערכת יחסים מינית בעיקרה. הקשר ביניהם מגיע לסופו כשאשתו של בן מחליטה להתעמת עם אליס. בן, חסר רחמים, מכה את אשתו מאחר שהפריעה לו ברומן שלו. אליס חוששת לביטחונה ולביטחון בנה ולכן היא עוזבת את העיר במהירות.
על מנת שתוכל לחסוך כסף נאלצת אליס לעבוד בטוסון כמלצרית בדיינר. היא מתיידדת עם הצוות - פלו, מלצרית קשוחה ועצמאית, וורה הביישנית וחסרת היכולת. אליס פוגשת את דייוויד, חקלאי גרוש מקומי אשר מבין כי הדרך לליבה של אליס עוברת דרך טומי בנה.
אליס שעדיין פגועה רגשית ממערכת היחסים הקשה שהייתה לה עם בעלה ומסיום הקשר עם בן, מהססת להיכנס למערכת יחסים נוספת. למרות זאת, היא מוצאת כי דייוויד משפיע לטובה על טומי שבינתיים התחבר עם אודרי (ג'ודי פוסטר). אודרי היא טומבוי חכמולוגית ועצמאית הגונבת מחנויות. היא נאלצת לדאוג לעצמה מאחר שאימה עובדת כזונה. השפעתה על טומי שלילית.
אליס ודייוויד מתאהבים אך מערכת היחסים שלהם מתערערת כאשר אליס מתנגדת לדרך בה הוא מחנך את טומי. השניים מתפייסים ודייוויד מציע למכור את החווה שלו ולעבור למונטריי על מנת שאליס תוכל לנסות להגשים את חלום ילדותה.
בסופו של דבר אליס מחליטה להישאר בטוסון מאחר שהיא מבינה כי את חלומה להיות זמרת ניתן להגשים בכל מקום.
הפקה

בשנים אלו, לא היו הרבה סרטים שבמרכז סיפורם עמדה אישה. אלן בורסטין הייתה באמצע צילומי הסרט "מגרש השדים" כשהאחים וורנר פנו אליה והביעו עניין רב לעבוד איתה על פרויקט נוסף. בורסטין חשבה כי תוכל לעשות סוף סוף סרט שונה שמסופר מנקודת המבט הנשית שהייתה קרובה לליבה. כשבורסטין קראה את התסריט היא אהבה אותו מאוד ושלחה אותו לאחים וורנר אשר הסכימו להפיקו. בורסטין חיפשה במאי צעיר ומרענן שיביים את הסרט. לאחר התייעצות עם פרנסיס פורד קופולה בחרה בורסטין במרטין סקורסזה. סרט זה היה סרט האולפנים הגדול הראשון שלו.
הסרט צולם באמאדו (אריזונה), טוסון ופיניקס. הדיינר של מל עוד קיים בפיניקס.
פרסים ומועמדויות

אלן בורסטין זכתה בפרס האוסקר על תפקידה בסרט, דיאן לאד הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה ורוברט גטשל היה מועמד לפרס התסריט המקורי.
במסגרת באפט"א, זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר, בורסטין זכתה אף היא בפרס השחקנית הטובה בתפקיד הראשי, דיאן לאד זכתה בפרס שחקנית המשנה וגטשל זכה בפרס על התסריט הטוב ביותר. מרטין סקורסזה היה מועמד לפרס הבימוי אך הפסיד לפרנסיס פורד קופולה (הסנדק 2).
דמויות

אלן בורסטין – אליס הייאט, עקרת בית בת 35 שעבדה פעם כזמרת.
אלפרד לותר – טומי, בנה הפטפטן בן 11
קריס קריסטופרסון – דייוויד, חקלאי, לקוח קבוע במזנון של מל
בילי גרין בוש – דונלד, נהג משאית, בעלה של אליס
דיאן לאד – פלו, מלצרית חדת לשון
ג'ודי פוסטר – אודרי, נערה עם נטיות עברייניות
הרווי קייטל – בן, גבר חם מזג ואלים
מרטין סקורסזה מופיע בהופעת קמע כלקוח המזנון של מל. לורה דרן, בתה של דיאן לאד, מופיעה בתור ילדה האוכלת גלידה.
גמר גביע אירופה וליגת האלופות

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1956
 ארגון מפעיל:  אופ"א
 מספר מתמודדים:  2
 יבשת:  אירופה
 זוכה:  ריאל מדריד
 הכי הרבה זכיות:  ריאל מדריד (15)
 
גביע אירופה בכדורגל (כיום ליגת האלופות) הוא טורניר כדורגל עונתי שנוסד ב-1956. הליגה פתוחה לכל האלופות של הליגות הכלולות באופ"א (למעט ליכטנשטיין שלה אין ליגה), וכן לקבוצות שסיימו במקום השני עד הרביעי בליגות הבכירות. לפני עונת 1992/1993 נקרא הטורניר בשם "גביע אירופה". בשנים הראשונות לקיומו רק האלופות יכלו להתחרות בו, אך ב-1997 הותר גם לקבוצות שסיימו במקום השני. ריאל מדריד זכתה בגמר הראשון של הטורניר.
אם קבוצה מנצחת בשלושה משחקי גמר רצופים, או חמישה בסך הכל, היא רשאית לשמור ברשותה את הגביע כך שמתחילים בהכנתו של גביע חדש. נכון ל-2022 שש קבוצות הגיעו להישג זה: ריאל מדריד, אייאקס אמסטרדם, באיירן מינכן, מילאן, ליברפול וברצלונה.
ריאל מדריד זכתה בטורניר חמש  עשרה פעמים מאז היווסדו, והיא הקבוצה שעשתה זאת הכי הרבה פעמים. היא זכתה גם בין 1956 ל-1960, ובכך קבעה שיא של חמש זכיות רצופות. יובנטוס היא הקבוצה שהפסידה בגמר הכי הרבה פעמים (7).
היסטוריה > שלוש זוכות ואסון הייזל

בעשור שלאחר זכיית היונייטד רק שלוש קבוצות זכו בטורניר, כל אחת שלוש פעמים, והעפילו באופן קבוע לשלבים המתקדמים. הקבוצה הראשונה שעשתה זאת הייתה אייאקס אמסטרדם ההולנדית, שהפסידה למילאן בגמר של 1969. לאחר הזכייה של פיינורד ב-1970 הצליחה אייאקס לזכות בשלוש אליפויות רצופות (ניצחונות על פנאתינאיקוס, אינטר ויובנטוס) כשהיא משחקת בסגנון הטוטאל פוטבול בהנהגתם של יוהאן קרויף, רוד קרול, יוהאן ניסקנס, ארי האן ופיט קייזר.
כל אחד מהשחקנים הללו היה יכול לשחק במגוון עמדות ותפקידים, כולל חילופים בין חלוצים למגנים. שיטת המשחק הזו פותחה על ידי רינוס מיכלס ושופרה על ידי סטפן קובץ'(אנ'), ועד לעזיבתו של קרויף לברצלונה ב-1973 נראה היה כי לא ניתן לגבור על אייאקס שהשתמשה בה. ב-20 השנים שלאחר מכן לא זכתה אייאקס להצלחות רבות בטורניר.
באיירן מינכן הייתה הקבוצה הבאה שזכתה בטורניר, ועשתה זאת שלוש פעמים ברציפות בין 1974 ל-1976. מנהיג הקבוצה באותה תקופה היה פרנץ בקנבאואר, ולצידו שיחקו ספ מאייר, גרד מילר, אולי הנס ופול ברייטנר. באיירן הוסיפה שינויים משל עצמה לטוטאל פוטבול ההולנדי. היא גברה על אתלטיקו מדריד במשחק חוזר ב-1974, על לידס יונייטד במשחק מתוח בפארק דה פראנס ב-1975, ועל איי אס סנט אטיין במשחק שנערך בגלאזגו ב-1976. באיירן לא הצליחה לשחזר את הצלחתה לאחר הגמר בסקוטלנד, ולא זכתה בתואר במשך עשרים וחמש שנים.
בשנת 1977 זכתה ליברפול לראשונה בתולדותיה, ופתחה ברצף של שש זכיות אנגליות רצופות בגביע, ושבע זכיות מתוך שמונה אפשריות. היא גברה על בורוסיה מנשנגלדבך בתוצאה 3-1 ברומא, וב-1978 הייתה לקבוצה הבריטית הראשונה שזוכה בגביע פעמיים ברציפות, לאחר שגברה על קלאב ברוז' הבלגית במשחק שנערך בומבלי.
ליברפול הודחה בסיבוב הראשון של הטורניר ב-1979, ובמקומה זכתה בתואר נוטינגהאם פורסט לאחר ניצחון בגמר במינכן על מאלמה השוודית, ובהדרכתו של המאמן הידוע בריאן קלאף. כעבור שנה היא ניצחה את המבורג בסנטיאגו ברנבאו, ובכך הפכה לזוכה היחידה בטורניר עם יותר ניצחונות בו מאשר אליפויות בליגה המקומית.
ליברפול הצליחה להעפיל לגמר של 1981, שנערך בפריז, וגברה בו על ריאל מדריד בתוצאה 1-0. כעבור שנה זכתה בגביע אסטון וילה, לאחר שגברה בגמר ברוטרדאם על באיירן מינכן. המבורג הצליחה לזכות בגביע בשנה שלאחר מכן בעקבות ניצחון על יובנטוס, ולמנוע זכייה אנגלית בתואר לראשונה מזה שבע שנים.
ליברפול חזרה וזכתה בתואר ב-1984 לאחר ניצחון על רומא, והייתה לקבוצה הראשונה מאז ריאל מדריד בשנות ה-50 שזוכה בגביע ארבע פעמים. משחק זה זכור בשל התנהגותו של השוער ברוס גרובלאר(אנ') מליברפול, שעשה מחוות גופניות מלגלגות לכיוונם של שחקני רומא לפני שבעטו לעברו את הכדור. היא הצליחה להעפיל לגמר גם בשנה שלאחר מכן, אך הפסידה בתוצאה 0-1 ליובנטוס (משער בפנדל של פלאטיני) במשחק שזכור בגלל מותם של 39 אוהדי יובנטוס באצטדיון הייזל.
בעקבות אסון הייזל הוחלט להשעות את כל הקבוצות האנגליות מתחרויות אירופיות למשך חמש שנים, ואילו על ליברפול, שאוהדיה נתפסו כאחראים לאסון, הוטלה השעיה של שנה נוספת. ההשעיה פגעה רבות בהצלחתן של קבוצות הכדורגל האנגלי, שנאבקו להותיר את חותמן לאחר ששבו מההשעיה. רק כעבור 14 שנים מהאסון הצליחה קבוצה אנגלית לשוב ולזכות בתואר.
היסטוריה > לאחר האסון

הרחקת הקבוצות האנגליות גרמה לסיום תקופת הדומיננטיות שלהן בטורניר. בשלוש השנים שלאחר האסון זכו בטורניר שלוש קבוצות חדשות: סטיאווה בוקרשט ב-1986 (עם ניצחון על ברצלונה בגמר), פורטו ב-1987 (עם ניצחון 2:1 על באיירן מינכן אחרי שפיגרה 1:0) ופ.ס.וו. איינדהובן ב-1988.
מילאן הצליחה לזכות בתואר ב-1989, והגנה על זכייתה בשנה שלאחר מכן. הזכיות הללו ידועות בזכות משחקם של שלושת ההולנדים מרקו ואן באסטן, רוד חוליט ופרנק רייקארד. ב-1991 החמיצה מילאן את ההזדמנות לזכות בגביע שלישי ברציפות, והפסידה לכוכב האדום בלגרד שגברה על מרסיי בדו-קרב פנדלים לאחר שהגמר ביניהן הסתיים בתיקו 0-0. הגמר של 1991 היה היחיד בשנים 1989 עד 1998 שבו לא נטלה חלק קבוצה איטלקית. האיסור על הקבוצות האנגליות כבר לא היה בתוקף עם תחילת עונת 1990/1991, אך ליברפול (שזכתה באליפות אנגליה) לא הייתה יכולה להשתתף בטורניר כיוון שעליה הוטל עונש של שנה נוספת.
הקבוצות האנגליות חזרו לטורניר ב-1991, לאחר שחזרו להשתתף בעונה שלפני כן בטורנירים אחרים (מנצ'סטר יונייטד זכתה בגביע המחזיקות). אולם, הן לא זכו להצלחה רבה בחמש השנים שלאחר תום ההשעיה בגלל "חוק שלושת הזרים" שמנע מהן לשתף את שחקניהן הטובים ביותר.
קבוצות הסרייה א' האיטלקית העפילו לשבעה גמרים רצופים, אך ניצחו רק ב-2. בגמר של 1992, שנערך בוומבלי, גברה ברצלונה של המאמן יוהאן קרויף על סמפדוריה משער של רונאלד קומאן בהארכה, אחרי 0:0 בסיום 90 דקות.
לפני עונת 1992/1993 שונה שם המפעל ל"ליגת האלופות". מרסיי ניצחה בגמר של 1993 את מילאן, בתוצאה של 1:0, אך הושעתה מהמפעל בשנה שלאחר מכן לאור שערוריית שחיתות, כיוון שאליפות צרפת נשללה ממנה לאחר שהתברר כי טאפי ביצע עבירות בספרי החשבונות שלה. מרסיי היא הקבוצה הצרפתית היחידה (נכון ל-2017) שזכתה בטורניר.
ב-1994 גברה מילאן על ברצלונה בתוצאה 4 - 0, וזאת אף על פי שלפני המשחק נחשבה כבעלת סיכויים נמוכים לנצח בגלל היעדרם של שחקני מפתח בהגנה. מרסל דסאי, מגן מילאן, שיחק במרסיי כשזו גברה על הקבוצה האיטלקית ובכך קבע שני תקדימים: הוא היה השחקן הראשון שזוכה בתואר במשך שנתיים רצופות עם שתי קבוצות שונות, והוא היה גם השחקן הראשון שמנצח עם קבוצה אחת, עובר לקבוצה השנייה ואז מנצח גם איתה.
מילאן העפילה גם לגמר שלישי ברציפות ב-1995, אך הפסידה בתוצאה 0 - 1 לאייאקס אמסטרדם ששיחקה עם החלוץ בן ה-19 פטריק קלייברט. היה זה הניצחון הראשון של הקבוצה ההולנדית מאז 1973, אז ניצחה בשלושה גמרים ברציפות, וחלק משמעותי מהסגל שהוביל את אייאקס לניצחון בגמר שיחק גם במדי נבחרת הולנד. אייאקס העפילה גם לגמר של 1996, אך הפסידה ליובנטוס בדו-קרב פנדלים אחרי 1:1 בסיום 90 דקות.
היסטוריה > לאחר קבלת חוק בוסמן

בתקופה זו נאלץ עולם הכדורגל להסתגל לשינויים הרדיקליים שנכנסו לתוקף בגלל חוק בוסמן, שלפיו שחקנים לאחר תום חוזה רשאים לעבור לקבוצות אחרות ללא צורך לשלם סכום העברה תמורת כרטיס השחקן שלהם. המשמעות המרכזית של החוק עבור קבוצות ליגת האלופות הייתה ביטול מכסת השחקנים הזרים ממדינות האיחוד האירופי, כיוון שהם לא נחשבו יותר לזרים ויכלו לשחק בחופשיות בכל אחת ממדינות האיחוד.
בורוסיה דורטמונד תחת אימונו של המאמן אוטמר היצפלד זכתה בגביע היחיד בתולדותיה ב-1997 לאחר שניצחה את מנצ'סטר יונייטד בחצי הגמר ואת האלופה המכהנת יובנטוס בגמר בתוצאה של 3:1, וזאת אף על פי שנחשבה כבעלת סיכויים נמוכים לנצח בגמר.
כעבור שנה החליטה אופ"א לאפשר גם לקבוצות שסיימו במקום השני בליגה שלהן להתחרות בטורניר. הבסיס להחלטה זו היה הרצון לכלול קבוצות בכירות נוספות ובכך להגביר את הפופולריות של הטורניר. למרות השינוי הייתה זו ריאל מדריד, אלופת ספרד, שזכתה בגביע ראשון מאז 1966 לאחר שניצחה את יובנטוס שהעפילה לגמר שלישי ברציפות.
עונת 1998/1999 זכורה בתור עונת ה"טרבל" של מנצ'סטר יונייטד. יונייטד סיימה ללא הפסד את משחקי הבית המוקדם שכלל את ברצלונה ובאיירן מינכן, ואז הדיחה את האיטלקיות אינטר ויובנטוס. לפני הגמר זכתה היונייטד באליפות הפרמייר ליג ובגביע ה-FA. הקפטן רוי קין היה מושעה מהגמר, והחליף אותו השוער הדני פטר שמייכל ששיחק את משחקו האחרון בקבוצה.
באיירן מינכן, יריבת יונייטד, הייתה מועמדת גם כן לזכייה בטרבל והצליחה להוביל במשחק כבר לאחר שש דקות בעקבות שער של מריו באסלר. נראה היה כי באיירן תנצח במשחק, וכאשר השופט פיירלואיג'י קולינה הורה על תוספת זמן של שלוש דקות כל השחקנים (כולל שמייכל) נעו לעבר רחבת העונשין של באיירן לפני שדייוויד בקהאם בעט את בעיטת הקרן. מהלך זה הוכיח את עצמו לאחר שהמחליף טדי שרינגהאם הצליח להבקיע את שער השוויון. כדקה לאחר מכן בעט בקהאם קרן נוספת, שבאמצעותה בישל שרינגהאם את שער הניצחון לאולה גונאר סולשייר הנורווגי. אלכס פרגוסון, מאמן היונייטד, אמר בראיון שלאחר המשחק "כדורגל, לעזאזל", בציטוט שמסמל את אותו הגמר. הייתה זו זכייתה הראשונה של יונייטד מאז 1968, והראשונה של קבוצה אנגלית מאז ליברפול ב-1984.
רשימת הגמרים וסטטיסטיקות > זכיות לפי קבוצה

| מועדון | זכיות | סגנות | עונות זכייה | עונות סגנות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ספרד ריאל מדריד | 15 | 3 | 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1966, 1998, 2000, 2002, 2014, 2016, 2017, 2018, 2022, 2024 | 1962, 1964, 1981 |
| איטליה מילאן | 7 | 4 | 1963, 1969, 1989, 1990, 1994, 2003, 2007 | 1958, 1993, 1995, 2005 |
| גרמניה באיירן מינכן | 6 | 5 | 1974, 1975, 1976, 2001, 2013, 2020 | 1982, 1987, 1999, 2010, 2012 |
| אנגליה ליברפול | 6 | 4 | 1977, 1978, 1981, 1984, 2005, 2019 | 1985, 2007, 2018, 2022 |
| ספרד ברצלונה | 5 | 3 | 1992, 2006, 2009, 2011, 2015 | 1961, 1986, 1994 |
| הולנד אייאקס | 4 | 2 | 1971, 1972, 1973, 1995 | 1969, 1996 |
| איטליה אינטר מילאנו | 3 | 3 | 1964, 1965, 2010 | 1967, 1972, 2023 |
| אנגליה מנצ'סטר יונייטד | 3 | 2 | 1968, 1999, 2008 | 2009, 2011 |
| איטליה יובנטוס | 2 | 7 | 1985, 1996 | 1973, 1983, 1997, 1998, 2003, 2015, 2017 |
| פורטוגל בנפיקה ליסבון | 2 | 5 | 1961, 1962 | 1963, 1965, 1968, 1988, 1990 |
| אנגליה צ'לסי | 2 | 1 | 2012, 2021 | 2008 |
| אנגליה נוטינגהאם פורסט | 2 | 0 | 1979, 1980 | – |
| פורטוגל פורטו | 2 | 0 | 1987, 2004 | – |
| גרמניה בורוסיה דורטמונד | 1 | 2 | 1997 | 2013, 2024 |
| סקוטלנד סלטיק | 1 | 1 | 1967 | 1970 |
| גרמניה המבורג | 1 | 1 | 1983 | 1980 |
| רומניה סטיאווה בוקרשט | 1 | 1 | 1986 | 1989 |
| צרפת אולימפיק מרסיי | 1 | 1 | 1993 | 1991 |
| אנגליה מנצ'סטר סיטי | 1 | 1 | 2023 | 2021 |
| הולנד פיינורד | 1 | 0 | 1970 | – |
| אנגליה אסטון וילה | 1 | 0 | 1982 | – |
| הולנד פ.ס.וו. איינדהובן | 1 | 0 | 1988 | – |
| יוגוסלביה הכוכב האדום בלגרד | 1 | 0 | 1991 | – |
| ספרד אתלטיקו מדריד | 0 | 3 | – | 1974, 2014, 2016 |
| צרפת סטאד ריימס | 0 | 2 | – | 1956, 1959 |
| ספרד ולנסיה | 0 | 2 | – | 2000, 2001 |
| איטליה פיורנטינה | 0 | 1 | – | 1957 |
| גרמניה איינטרכט פרנקפורט | 0 | 1 | – | 1960 |
| יוגוסלביה פרטיזן בלגרד | 0 | 1 | – | 1966 |
| יוון פנאתינאיקוס | 0 | 1 | – | 1971 |
| אנגליה לידס יונייטד | 0 | 1 | – | 1975 |
| צרפת סנט אטיין | 0 | 1 | – | 1976 |
| גרמניה בורוסיה מנשנגלדבך | 0 | 1 | – | 1977 |
| בלגיה קלאב ברוז' | 0 | 1 | – | 1978 |
| שוודיה מאלמה | 0 | 1 | – | 1979 |
| איטליה רומא | 0 | 1 | – | 1984 |
| איטליה סמפדוריה | 0 | 1 | – | 1992 |
| גרמניה באייר לברקוזן | 0 | 1 | – | 2002 |
| צרפת מונקו | 0 | 1 | – | 2004 |
| אנגליה ארסנל | 0 | 1 | – | 2006 |
| אנגליה טוטנהאם הוטספר | 0 | 1 | – | 2019 |
| צרפת פריס סן-ז'רמן | 0 | 1 | – | 2020 |
רשימת הגמרים וסטטיסטיקות > הופעות בגמר לפי מדינה

| מדינה | מספר זכיות | מספר סגניות | המועדונים הזוכים |
| --- | --- | --- | --- |
| ספרד ספרד | 20 | 11 | ריאל מדריד (15), ברצלונה (5) |
| אנגליה אנגליה | 15 | 11 | ליברפול (6), מנצ'סטר יונייטד (3), נוטינגהאם פורסט (2), צ'לסי (2), אסטון וילה (1), מנצ'סטר סיטי (1) |
| איטליה איטליה | 12 | 17 | מילאן (7), אינטר (3), יובנטוס (2) |
| גרמניה גרמניה | 8 | 11 | באיירן מינכן (6), בורוסיה דורטמונד (1), המבורג (1) |
| הולנד הולנד | 6 | 2 | אייאקס (4), פיינורד (1), פ.ס.וו. איינדהובן (1) |
| פורטוגל פורטוגל | 4 | 5 | בנפיקה ליסבון (2), פורטו (2) |
| צרפת צרפת | 1 | 6 | אולימפיק מרסיי (1) |
| רומניה רומניה | 1 | 1 | סטיאווה בוקרשט (1) |
| סקוטלנד סקוטלנד | 1 | 1 | סלטיק (1) |
| יוגוסלביה יוגוסלביה | 1 | 1 | הכוכב האדום בלגרד (1) |
| בלגיה בלגיה | 0 | 1 | - |
| יוון יוון | 0 | 1 | - |
| שוודיה שוודיה | 0 | 1 | - |
הערות שוליים

↑  UEFA Champions League – Statistics Handbook 2012/13 (עמ' 141)
↑  המשחק במקור תוכנן להתקיים באצטדיון אטאטורק, איסטנבול, טורקיה, אך הועבר עקב מגפת הקורונה בטורקיה.
↑  הגמר ב-2020 נערך ללא קהל עקב מגפת הקורונה באירופה.
↑  המשחק תוכנן במקור להיערך באצטדיון אטאטורק, איסטנבול, טורקיה,אך הועבר עקב מגפת הקורונה בטורקיה. עוד לפני כן, המשחק הועבר מגזפרום ארנה, סנקט פטרבורג, רוסיה.
↑  הגמר ב-2021 נערך בנוכחות קהל מוגבלת עקב מגפת הקורונה באירופה.
↑  המשחק במקור תוכנן להתקיים בגזפרום ארנה, סנקט פטרבורג, רוסיה, אך הועבר לפריס עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה. עוד לפני כן, המשחק תוכנן להיערך באצטדיון אטאטורק, איסטנבול, טורקיה.
↑  המשחק תוכנן במקום להתקיים באליאנץ ארנה, מינכן, גרמניה, אך הוא הועבר לאיסטנבול, כאשר מינכן תארח את הגמר ב-2025.
| משחקי גמר גביע אירופה וליגת האלופות |
| --- | --- | --- |
| גביע אירופה לאלופות | 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 |  |
| ליגת האלופות | 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 |  |
Rachel Stamp

| --- | --- |
 מקום הקמה:  לונדון, אנגליה
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 סוגה:  מוזיקת רוק
 חברת תקליטים:  Serena/Cargo Records
 myspace.com/rachelstamp
 חברים
 שאהינה דאקס  וויל קרודסון  דייוויד ריידר פראנגלי
 חברים לשעבר
 תייפולסנדרה  מייק רו  קליף האריס  בל  אלן ואן קליף  רובין גאי
 
Rachel Stamp (רייצ'ל סטאמפ) היא להקת רוק אנגלית שהוקמה בשנת 1994 בלונדון. אלבום הבכורה שלהם, Hymns for Strange Children, יצא בשנת 2000, ולאחריו Oceans of Venus בשנת 2002.
היסטוריה

הלהקה נוסדה בשנת 1994 כאשר דייוויד ריידר פראנגלי פגש את וויל קרודסון, ולאחר מכן צירף את קליף האריס ומייק רו. הלהקה חתמה בחברת WEA אך נשרה מהחוזה לפני שיצא אלבום הבכורה שלה, בעקבות עזיבתו של אחרי ההחתמות של אמנים חדשים בלייבל, קלייב בלאק. האריס ורו עזבו זמן קצר לאחר מכן, וקרודסון וריידר פראנגלי צירפו את המתופף רובין גאי.
תחת השם רייצ'ל סטאמפ יצאו מספר מיני-אלבומים תחת הלייבל העצמאי שלהם "Bitch Vinyl" והלהקה צברה קהל מעריצים נאמן. היא קיבלה סיקור חיובי ממגזינים כמו Kerrang!, Melody Maker ו-Metal Hammer, ואף הופיעה בסרט G.M.T. Mean Time שהופק על ידי טיילור הקפורד. נגן הקלידים שאהינה דאקס הצטרף ללהקה בתקופה זו, ויחד הקליטו את אלבום הבכורה Hymns For Strange Children, שהוקלט תוך שבועיים בהפקת ג'ון פרייר. האלבום הגיע לראש טבלת האלבומים העצמאיים של NME, ובאותה תקופה הלהקה הופיעה כמופע המרכזי במועדון אסטוריה אשר בלונדון.
בהמשך חתמה הלהקה בלייבל Pure Stirling Records, שהוציא את אלבומם השני, Oceans Of Venus, אשר הופץ גם בארצות הברית על ידי Captiva Records ובגרמניה על ידי Sony Music. הקליפ של הסינגל Black Cherry הושמע בערוץ VH1. לאחר מכן עזב רובין גאי את הלהקה, והיא יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית כחלק מסיבוב "United II" יחד עם Pigface ו-Dope.
לאחר מכן, הלהקה נכנסה להפסקה ארוכה, אך מעולם לא הודיעה רשמית על פירוק. בשנת 2009 התאחדה הלהקה להופעת קאמבק ב-O2 Academy Islington בלונדון, לקידום אלבום הלהיטים שלהם, Now I'm Nailed To Your Bedroom Wall, I've Only Got Myself To Blame, ואחריו יצאה לסיבוב הופעות קצר ברחבי בריטניה.
חברי הלהקה > חברים נוכחיים

דייוויד ריידר פראנגלי – גיטרה בס ושירה
וויל קרודסון – גיטרה מובילה
שאהינה דאקס – קלידים
חברי הלהקה > חברים לשעבר

תייפולסנדרה – סינתיסייזרים (1995)
מייק רו – סינתיסייזרים (1995–1997)
קליף האריס – תופים (1995–1997)
רובין גאי – תופים (1997–2002, 2009–2024) (נפטר)
בל – תופים (2003–2005) (חבר גם ב-Killing Miranda)
אלן ואן קליף – תופים (2003–2004) (חבר גם ב-Ariel-X)
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

Hymns for Strange Children (יצא ב-21 בפברואר 2000)
Oceans of Venus (גרסה בריטית: 13 במאי 2002, גרסה אמריקאית: 21 באוקטובר 2003)
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

Sweet Shop (מהדורה מוגבלת, 3 במאי 2004)
Now I'm Nailed to Your Bedroom Wall, I've Only Got Myself to Blame (יצא ב-27 באפריל 2009)
דיסקוגרפיה > סינגלים / EPs

"Pop Singer" (יצא ב-26 בפברואר 1996)
"Hey Hey Michael You're Really Fantastic" (יצא ב-5 באוגוסט 1996)
"Bring Me The Head of Rachel Stamp EP" (יצא ב-11 בנובמבר 1996)
"My Sweet Rose EP" (יצא ב-8 בדצמבר 1997)
"I Got the Worm" (יצא ב-29 ביוני 1998)
"I Wanna Be Your Doll" (יצא ב-2 במרץ 1999)
"Spank" (יצא ב-20 בספטמבר 1999)
"Black Cherry" (יצא ב-22 באפריל 2002)
דיסקוגרפיה > אלבומים לא רשמיים

Fight the Force of Evil (אלבום גנוז שהוקלט בין 1996–1997)
Ravenous (אלבום בלתי גמור, 2004)
הערות שוליים

↑   Shaheena Dax, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
עצירת פתע

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ונתן מוסטוב
 הופק בידי:  דינו דה לורנטיס, מרתה דה לורנטיס
 תסריט:  ג'ונתן מוסטוב
 שחקנים ראשיים:  קורט ראסל  קת'לין קווינלן
 מוזיקה:  בזיל פולדורס
 צילום:  דגלאס מילסון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Dino De Laurentiis Corporation 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 במאי 1997
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט דרמה, סרט מתח, סרט פשע, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  אריזונה 
 תקציב:  36 מיליון דולר
 הכנסות:  50.2 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   breakdown
 דף הסרט ב־IMDb
 
עצירת פתע (באנגלית: Breakdown) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1997 בכתיבה ובימויו של ג'ונתן מוסטוב (אנ'), עם קורט ראסל וקת'לין קווינלן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אזרח תמים שנאבק באומץ ובנחישות עם סיכון חייו, בחבורת פושעים שחטפו את אשתו.
הסרט הצליח מסחרית והפך בארצות הברית לסרט פולחן.
תקציר העלילה

ג'ף טיילור (קורט ראסל) ואשתו איימי (קת'לין קווינלן) נסעים בג'יפ "גרנד צ'ירוקי" מהודר מבוסטון לסן דייגו כעת הם באזור מדברי שטוח באריזונה. בדרך הם כמעט מתנגשים במכוניתו של ארל (מ.סי. גייני) שיצא במהירות לכביש. בתחנת הדלק ארל מקנא בג'יפ של ג'ף לעומת מכוניתו המרופטת. בדרך המכונית נעצרת לפתע בגלל תקלה. הם תקועים במקום שומם עד שמגיע משאית גדולה שנוהג בה "רד" באר (ג'יי.סי.וולש) שמסכים לקחת את איימי למסעדה סמוכה משם תתקשר לשם חילוץ.
ג'ף מחכה לה לשווא. הוא מזהה את התקלה, מנע את הג'יפ ומגיע למסעדה אך המנהל אומר לו שאשתו לא הייתה שם. הוא ממשיך, מזהה את המשאית, עוצר אותה אבל רד אומר לו שאינו מכיר אותו. השריף בויל (רקס לין)מגיע למקום חוקר אותם, מחפש במשאית ולא מוצא דבר ומסתלק. ג'ף חוזר למסעדה ושם לוחש לו מישהו בשם בילי (ג'ק נוסוורת'י) כי אשתו הייתה שם ומכוון אותו למקום מסוים. מסתבר שזו מלכודת. הוא מצליח לברוח ומתנהל מרדף עוצר נשימה שבסופו הוא קופץ למים עם מכוניתו ושוחה בזרם אך נתפס בידי העבריינים רד, בילי, אל (ריץ' ברינקלי) וארל.
רד מכריח אותו לגשת לבנק סמוך ולמשוך משם 90.000 דולר. הפקיד מוכן לתת לו רק 500 דולר אבל ג'ף מנפח את החבילה בעזרת שטרות של דולר אחד. הוא נפגש עם ארל שקושר את ידיו ומתחיל לנסוע. הוא מצליח להשתחרר, קושר את ג'ף ומענה אותו ארל עד שהוא שמגלה לו היכן נקודת המפגש עם רד. ארל מצליח להשתחרר ומתחיל מאבק ביניהם. שוב פעם מגיע השריף בויד, ארל יורה בו אבל בויד מצליח להרוג אותו לפני מותו.
ג'ף מגיע לחניון המשאיות, מבחין במשאית של רד ונצמד אליה מלמטה ובמאמצים אדירים הוא מגיע לחווה של רד ומבחין איך שהפושעים כולאים את איימי במרתף. כל החבורה מתיישבת לאכול אבל אז מתפרץ ג'ף ומכריח את רב לשחרר את איימי. הם חוטיפים רכב ומנסים להימלט אבל העבריינים משתחררים ומתחיל מרדף מותח ביניהם לבין ג'ף ואשתו. המשך המרדף מתרסקות מכוניותם של בילי ואל ורד ממשיך במרדף עד לגשר נטוי על נהר עמוק. מתחיל קרב התנגשויות בין המשאית התלויה על בלימה ווהרכב בו נמצאים ג'ף ואיימי. ג'ף נאבק עם רד עד שרד צונח לנהר וג'ף מצליח לצאת משם ולגרום למשאית ליפול ולמחוץ את רד למוות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קורט ראסל | ג'ף טיילור |  |
| קת'לין קווינלן | איימי טיילור |  |
| ג'יי.טי. וולש | רד באר | עבריין |
| מ.סי. גייני | ארל | עבריין |
| ג'ק נוסוורת'י | בילי | עבריין |
| ריץ' ברינקלי | אל | עבריין |
| רקס לין | בויד | שריף |