ארתור ווטקינס
ביוגרפיה > כהונה בסנאט > ענייני האינדיאנים

ווטקינס מונה ליושב ראש ועדת הפנים של הסנאט לענייני האינדיאנים ב-1947, זמן קצר לאחר שנבחר לסנאט. למרות שאמונותיו המורמוניות בנוגע לאינדיאנים צוטטו על ידי רבים כבסיס למדיניות הסיום האינדיאנית בה נוקט ווטקינס, הוא גם הושפע לא רק מהילדות שלו שגדל במערב בשולי שמורת אוינטה ואוראי, אך גם על ידי תנועות תרבותיות שונות באותה תקופה. "תרבות הקונפורמיות" – לחץ אינסופי להיות יציב ונורמלי, ולפחד מה"איום הקומוניסטי חסר האל" – שאפיין את אמריקה של שנות החמישים, דחף את החברה כולה להתענג על תחושת החופש האמריקאית, כמו גם האחריות.
ניתן לראות בבירור את הערכים הללו במה שווטקינס כינה את מדיניותו, "שחרור האינדיאני ממעמד שמורות", משווה אותה להצהרת האמנציפציה, ששחררה עבדים במהלך מלחמת האזרחים. ווטקינס היה הכוח המניע מאחורי סיום המעמד. תפקידו כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט של ארצות הברית לענייני האינדיאנים נתן לו מינוף עצום לקביעת כיוון המדיניות האינדיאנית הפדרלית והוא ביסס את השפעתו באמצעות מחוקקים מערביים אחרים. בעוד שמפלגתיות אולי מילאה תפקיד, ייתכן שהמיקום הגאוגרפי היה מניע חזק בהרבה מהשתייכות למפלגה. הריכוז הגדול ביותר של אוכלוסיות ילידים ואדמות פדרליות נמצא במדינות מערביות, וכך גם פארקים לאומיים ופרויקטים של סכרים.
בתחילה הוא נפגש עם חבר הקונגרס הרפובליקני של ויומינג ויליאם ה. הריסון ואורם לואיס, הרפובליקני באריזונה ועוזר מזכיר הפנים, כדי למפות אסטרטגיה ב-27 בפברואר 1953. שיחות שלאחר מכן נערכו עם חבר הקונגרס הרפובליקני של דקוטה הדרומית אליס ברי, הסנאטור הדמוקרטי בנבדה פטריק מק'קארן, הסנאטור הרפובליקני של דקוטה הדרומית קארל א. מונדט, הסנאטור הרפובליקני של דקוטה הצפונית ויליאם לנגר, והסנאטור הדמוקרטי של וושינגטון הנרי מ. ג'קסון. לאחר סדרה של התייעצויות, המדיניות שחזה ווטקינס נקבעה עם ארבעה עקרונות יסוד:
1. לבטל חוקים שהתייחסו לאינדיאנים כשונים מאמריקאים אחרים;
2. לפרק את ה-BIA, לתת אחריות על ענייניהם לשבטים עצמם, או במידת הצורך להעביר חלק מחובותיו לסוכנויות פדרליות ומדינתיות אחרות;
3. להפסיק את הפיקוח הפדרלי על אינדיבידואלים; ו
4. להפסיק את אחריות האפוטרופסות הפדרלית לשבטים אינדיאנים ומשאביהם.
בתחילת יוני 1953, הסנאטור ג'קסון הציג את חוק הסיום בסנאט והנציג הריסון הציג אותה בבית הנבחרים. הרגע המכונן לחקיקה של ווטקינס הגיע ב-1 באוגוסט 1953, עם קבלת החלטה 108 של בית הנבחרים, שהפכה את המדיניות השוטפת של הממשל הפדרלי לביטול וקבעה את שלושת-עשר השבטים הראשונים שיוכלו עליהם. העברת ההחלטה לא סיימה, כשלעצמה, אף שבט, אך היא קבעה כי על בסיס שבט אחר שבט, תחוקק חקיקה למי שייחשב מספיק מסוגל לקיים את עצמם.
ווטקינס וחבריו המחוקקים פעלו מתוך אמונה שהם צריכים "לתקן את הבעיה האינדיאנית" אחת ולתמיד, והם האמינו שהטמעה של השבטים בתרבות המיינסטרים היא התקווה הטובה ביותר שלהם להישרדות. זו הייתה בעיה דחופה, שעלתה לממשלה כסף בזמן של חובות מלחמה עצומים, ונראה שהאמצעים הצדיקו את המטרה המבוקשת.
באותה תקופה, שבטים אינדיאנים רבים הגיבו נגד מדיניות מוצעת זו; בהמשך הרומן שלה, "שומר הלילה", לואיז ארדריך מצטטת ממכתביו של סבה, פטריק גורנו, ששימש כיו"ר הוועדה המייעצת של להקת הרי הצבים Chippewa. בשפל כוחם של האינדיאנים, המשלחת של ועדה זו נדחקה לאחור, כותב ארדריך, בהיותה הלהקה האינדיאנית הראשונה ש"עלתה הגנה עזה וניצחה". The Menominee, בראשות עדה דיר זכתה להכרה פדרלית, פרטים המתוארים בספר הזיכרונות שלה, Making a Difference: My fight for Native Rights and Social Justice.
עד 1954, המדיניות עמדה בסימן שאלה גם בכנס של מדעני חברה, בעיקר אנתרופולוגים, שהגיעו למסקנה כי המחשבה ש"התבוללות של האינדיאני האמריקני בזרם הרגיל של החיים האמריקאים היא בלתי נמנעת, ששבטים וקהילות אינדיאנים ייעלמו" היא בלתי מוצדקת לחלוטין.
למרות שהחקיקה הייתה אמורה לתת לשבטים מידע ולקבל את הסכמתם, שבטים רבים חשו לחץ להסכים. לדוגמה, ה-Menominee קיבל הקצאה של 8.5 מיליון דולר ב-1951 כדי ליישב תביעה של ניהול כושל של BIA, אבל כדי לקבל את התשלום, נאמר להמציא תוכנית לסיום. כשדיבר עם שבטי קלאמת, ווטקינס קרא את ברכתו של אלוהים עם סיום ואם זה לא היווה מספיק מוטיבציה, שלוש האפשרויות שהוצעו כוונו בבירור להפסקת היחסים השבטיים עם הממשלה: 1) לפרוש מהשבט ולקבל הסדר במזומן עבור כל חלק שהגיע להם מנכסי השבט; 2) להישאר בשבט ולעזור להקים אגודה שבטית שתנהל את תחומי האמון במקום הממשל הפדרלי; או 3) לסרב להסדר במזומן והממשלה תמנה אפוטרופוס לניהול שאר הנכסים של השבט. אפילו אומת האוסאז' של אוקלהומה נקראה על ידי הנציב לענייני האינדיאנים, דילון ס. מאייר, להתכונן לסיום ולתשלום מיסים מכיוון ש"המדינה הטובה בעולם" הייתה זקוקה לתמיכה כספית מכל האזרחים כדי להילחם בקומוניסטים בקוריאה הצפונית.
כאשר ווטקינס הציע לסיים את שבט האינדיאנים פאיוטה ביוטה, למרות העובדה שהם לא עמדו באמות המידה הקבועות של "מוכנות" של המדיניות, זה לא כלל הגנות על זכויות המינרלים של השבט. רק מחאה ציבורית על אובדן זכויות המינרלים אילצה הוספת הגנות על הנפט שלהם לחשבון הסיום שלהם. הדעה הרווחת הייתה שזכויותיהם של ילידי אלסקה ליער הלאומי טונגאס ננטשו לטובת אינטרסים של עץ תאגידי. סיום מערב אורגון של שבטי סילץ והגראנד רונד נתפסו על ידי מתיישבים ופוליטיקאים של המדינה כאמצעי לשחרור משאבי טבע שבטיים כאמצעי ללא עלות לשיפור הכלכלות המקומיות.
עוד לפני שווטקינס הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש, המדיניות שבה נקט התבררה כבעלת השפעות הרות אסון על העמים הילידים, כצפוי. השבטים נותקו משירותי חינוך, בריאות, דיור, תברואה ומקורות שירות ומשאבים נלווים. התוכנית גרמה ישירות לריקבון בתוך השבט כולל עוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים לימודיים נמוכים, התפוררות המשפחה, דיור לקוי, שיעורי נשירה גבוהים מבית הספר, סחר בנשים אינדיאניות לזנות, מספרים לא פרופורציונליים במוסדות עונשין, עלייה בתמותת תינוקות, ירידה בתוחלת החיים ואובדן זהות. בנוסף, עידן הקונפורמיות עבר לתוך שנות שנות ה-60 וקריאותיו לשינוי חברתי ורגישות גוברת לזכויות המיעוט ולמעמד האישה.