stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבלק
מבני אבלק בירושלים

המבנים המפוארים ביותר שהותירו אחריהם הממלוכים בארץ מרוכזים סביב הר הבית בירושלים, וברחובות המובילים אליו. ישנם מאפיינים דומים רבים לבניית פאר זו, אך הבולט מכולם הוא השימוש באבני אבלק אדומות ולבנות. דוגמאות לאדריכלות ממלוכית ירושלמית:
מדרסת טשתמוריה
ספריית ח'אלדיה (ברכת ח'אן)
כילאניה
טאזיה
תנכיזיה (המחכמה)
קבר חאתון טורקאן
ארמון הגבירה טונשוק ותורבת (קבר) סית טונשוק
מעון תכיה
מדרסת ארע'וניה
מדרסת מוזהריה
מוטפאריה
בית החולים רצציה
הסלאמיה
הדוואדריה
גם על הר הבית עצמו ישנו עושר של מבני אבלק ממלוכיים, דוגמת מדרסת אשרפיה, מדרסת עות'מאניה, שער מוכרי הכותנה ועוד. הממלוכים אף שיפצו את הסטווים המקיפים את רחבת הר הבית הגדולה, ולאורך הכותל המערבי נשתמרה מערכת קמרונות יפהפייה, עשויה כולה בתשליבי אבלק.
ראו גם

אדריכלות ממלוכית
מוקרנס
אולה פון בויסט

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1955 (בן 69) המבורג, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Carl-Friedrich Arp von Beust 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת המבורג 
 תפקיד:  נשיא הבונדסראט של גרמניה (1 בנובמבר 2007–31 באוקטובר 2008)  חבר הפרלמנט של המבורג  ראש עיריית המבורג 
 מפלגה:  המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית 
 חתימה:   
 
אולה פון בויסט (בגרמנית: Ole von Beust; נולד ב-13 באפריל 1955) הוא פוליטיקאי גרמני, אשר כיהן כראש עיריית המבורג והיה נשיא הבונדסראט.
ביוגרפיה

אולה פון בויסט נולד בהמבורג. לאימו שורשים יהודים ובתקופת הנאצים היא סבלה מחוקי נירנברג.
בשנת 1971 התקבל למפלגה הנוצרית-דמוקרטית והחל לפעול במסגרתה. בשנת 1975 החל לימודי משפטים באוניברסיטת המבורג. בשנת 1978 נכנס לפרלמנט העירוני. בשנת 1983 סיים את לימודי המשפטים והחל לעבוד בתחום.
בשנת 2001 נבחר לראשות העיר המבורג במקום אורטווין רונדה. בשנת 2003 הוא פיטר את סגנו פיטר שיל ממפלגת אופנסיבה D. הדבר גרם למשבר פוליטי והוביל לבחירות חדשות. בשנת 2004 הוא נבחר מחדש, כאשר מפלגתו זכתה לרוב בפרלמנט העירוני. בשנת 2008 הוא נבחר בפעם השלישית, אך מפלגתו נזקקה להקמת קואליציה.
בשנת 2010 החליט לעזוב את הפוליטיקה ועזב את התפקיד. הוא פתח משרד עורכי דין ועסק בתחום היועץ עסקי.
בראיונות אביו ציין שבויסט הוא הומוסקסואל. כאשר שואלים את בויסט בנושא, הוא מפנה את המראיין לאביו.
אדמונד שרל-רו

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1920 ניי-סיר-סן, צרפת 
 פטירה:  20 בינואר 2016 (בגיל 95) 6th arrondissement of Marseille, צרפת 
 שם לידה:  Marie Charlotte Élisabeth Paule Edmonde Charles-Roux 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות סן פייר 
 תקופת הפעילות:  מ-1946 
 מעסיק:  Elle, ווג פריז 
 תפקיד:  נשיאה (2002–2014) 
 בן או בת זוג:  גסטון דפר (1973–7 במאי 1986) 
 פרסים והוקרה:  פרס גונקור (1966)  קצין גבוה בלגיון הכבוד  צלב המלחמה 1939-1945 
 
אדמונד שרל-רו (בצרפתית: Edmonde Charles-Roux;‏ 17 באפריל 1920 – 20 בינואר 2016) הייתה עיתונאית וסופרת צרפתייה.
ביוגרפיה

שרל-רו נולדה בניי-סיר-סן, בתו של פרנסואה שרל-רו, דיפלומט שכיהן כשגריר צרפת בצ'כוסלובקיה. במלחמת העולם השנייה התנדבה לשמש כאחות, בתחילה בלגיון הזרים הצרפתי ולאחר מכן הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצרפתית. היא קיבלה את עיטור צלב המלחמה.
ב-1946 החלה לעבוד במגזין הנשים Elle והייתה חלק מצוות העיתון במשך שנתיים עד שעברה לעבוד ב"ווג" פריז, ב-1954 מונתה לעורכת האחראית של המגזין, במהלך עבודתה חיברה בין אופנה לבין סוגים נוספים של יצירות אומנות, ב-1966 עזבה את "ווג".
ב-1966 יצא לאור הרומן שכתבה "Oublier Palerme", שזכה בפרס גונקור. הרומן עובד לסרט בשם "The Palermo Connection" שבוים על ידי פרנצ'סקו רוזי.
היא הכירה את גסטון דפר, ראש עיריית מרסיי, ב-1973 הם התחתנו. ב-1983 הצטרפה לארגון הספרות "Académie Goncourt" וב-2002 מונתה לנשיאת הארגון.
ב-2010 קיבלה אות מטעם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
אורית גרוס

| --- | --- |
אורית גרוס
אורית גרוס
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אורית גרוס (נולדה בישראל ב-1955) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה

גרוס נולדה ב-1955, לברכה ודוד בלייך.
היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה, תואר שני בטיפול באמצעות אומנויות, והכשרה בפסיכותרפיה.
גרוס עובדת כתרפיסטית ומדריכה בתוכנית להכשרת מטפלים באמצעות אמנויות בסמינר הקיבוצים. מאמרים שכתבה פורסמו בכתבי –עת מקצועיים, כמו גם שני פרקים בספר בשפה אחרת(הקישור אינו פעיל), (הוצאת מודן).
גרוס החלה לכתוב פרוזה רק בעשור האחרון. סיפוריה פורסמו בעתון 77 ובקשת החדשה, ומאז הוציאה לאור מספר ספרים.
אורית גרוס מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה.
ספריה

סיפורים מאחורי הגב - הוצאת כרמל, (2003)
קליפות שקופות - הוצאת כרמל, (2006)
רצפת חול - הוצאת הקיבוץ המאוחד, (2012)
אספת דיירים - הוצאת כרמל (2019)
פרסים

ספרה "סיפורים מאחורי הגב" זיכה אותה בפרס שרת החינוך על ספר ביכורים.
הנימוקים לפרס:
"קובץ סיפוריה של אורית גרוס משלב מצבי חיים יומיומיים וחשיבה מרפרפת מהרהרת על מה שהיומיומיות הזאת מסוגלת לחולל. הסיפורים רוקחים מן המובן והמוכר הלוך נפש משיק למתרחש החשוף והמציאותי. רובדי הלשון תואמים את העלילות הקטנות הרוחשות בבית וקרוב אליו. הסיפורים ניחנים בכוח הבחנה דק ואמפתי המחולל מסע בין דמויות אבודות למחצה. מכל זאת נובעת ספרות מקורית וקול אותנטי, הגורם הנאה רבה ואולי אף נחמה.על כן נבחר ספר זה כראוי לפרס ביכורים."
לקריאה נוספת

הסיפור "אין לי" מתוך הספר "אספת דיירים"
קראו את הפרק הראשון של "קליפות שקופות", באתר וואלה, 8 בינואר 2007
אורית גרוס, ארוחה משפחתית, באתר ynet, 14 באוקטובר 2003
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', פרסי שרת החינוך בתחומי היצירה הספרותית יוענקו ביום ראשון, באתר ynet, 18 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300433105171  LCCN: no2004014883  VIAF: 55331891   WorldCat (עם VIAF): 55331891
אולואה

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  358 קילומטרים
 אגן ניקוז:  22,817 קמ"ר 
 מוצא:  Intibucá Department 
 יובלים:  Higuito River 
 שפך:  מפרץ הונדורס 
 מדינות באגן הניקוז:  הונדורס הונדורס
  (למפת הונדורס מוגדלת) טגוסיגלפה לה סייבה סן פדרו סולה צ'ולוטקה קומאיאגואה ניקרגואה אל סלבדור גואטמלה בליז הים הקריבי האוקיינוס השקטאולואה(למפת הונדורס רגילה) טגוסיגלפה לה סייבה סן פדרו סולה צ'ולוטקה קומאיאגואה ניקרגואה אל סלבדור גואטמלה בליז הים הקריבי האוקיינוס השקטאולואה
 
נהר אולואה מתפתל דרך אל פרוגרסו (אנ')
נהר אולואה (בספרדית: Ulúa) הוא נהר במערב הונדורס. הוא מתחיל מהאזור ההררי המרכזי של המדינה, קרוב ללה פאס ומתמשך צפונה כ-240 קילומטר, עד לקצה המזרחי של מפרץ הונדורס. בדרך, מצטרפים אליו נהר Sulaco, נהר Jicatuyo, נהר Otoro ונהר Chamelecón.
עמק נהר אולואה מפורסם בכלי הקלציט המעוטרים שלו, המתוארכים לתקופת המאיה. אחד מהם נמצא באוסף של המוזיאון הבריטי.
הערות שוליים

↑  British Museum Collection
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315528502   WorldCat (עם VIAF): 315528502 
ערך זה הוא קצרמרבנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של אמריקה המרכזית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אדוארד גיבון

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1737 פאטני, סארי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  16 בינואר 1794 (בגיל 56) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 ענף מדעי:  היסטוריה, התקופה הקלאסית, ספרות מדע פופולרי 
 מקום מגורים:  פאטני 
 מקום קבורה:  Fletching 
 מקום לימודים:  מודלין קולג'  Kingston Grammar School  בית הספר וסטמינסטר  אוניברסיטת אוקספורד 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
אדוארד גיבון
אדוארד גיבון (באנגלית: Edward Gibbon;‏ 27 באפריל 1737 – 16 בינואר 1794) היה היסטוריון אנגלי וחבר הפרלמנט הבריטי, בן המאה ה-18. גיבון נחשב לאחד ההיסטוריונים המשפיעים ביותר מאז טקיטוס. חיבורו החשוב "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", שפורסם לראשונה ב-1776, היה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום.
אמרתו הידועה: ”ההיסטוריה אינה אלא רשימת הפשעים, הטירופים והאסונות של האנושות”.
חייו

גיבון נולד בפטני הסמוכה ללונדון כילד יחיד להוריו, ועל פי תיאורו בזכרונותיו, היה ילד חולני, מוזנח על ידי אימו, מורעב על ידי אומנתו. לאחר שאימו מתה כשהיה בן 10 נשלח ללמוד בבית הספר קינגסטון. בגיל 14 שלח אותו אביו למודלין קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
גיבון לא התאים במיוחד לאוקספורד, והאירוע החשוב ביותר שחווה שם הוא המרתו לקתוליות ב-8 ביוני 1753. מחלוקות דתיות היו באותה עת דבר שבשגרה באוקספורד, וככל הנראה הושפע גיבון בן ה-16 מאופנה דתית זו. הוא עצמו תיאר מאוחר יותר, בלשון ההמעטה הסרקסטית שלו: "מאז ילדותי, הייתה לי חיבה למחלוקת דתית". תוך שבועות מספר הוציאו אביו מאוקספורד, ושלח אותו ללימודים פרטיים אצל כומר קלוויניסט בלוזאן שבשווייץ. בחסותו למד חמש שנים, תקופה לה הייתה השפעה עמוקה על המשך חייו של גיבון. הוא המיר את דתו חזרה לפרוטסטנטיות, אך חשוב מכך, השנים בשווייץ העשירו את יכולתו המרשימה ללימודים ורכישת ידע. בנוסף, הוא פגש את אהבת חייו: בתו של הכומר, צעירה בשם סוזאן קירשו.  שוב חדר אביו לחייו הפרטיים של בנו בכך שהטיל וטו על הנישואים, ותבע כי יחזור מיד לאנגליה. "נאנחתי כמאהב, צייתי כבן", כתב גיבון מאוחר יותר. קירשו הפכה לימים אשתו של ז'אק נקר, שר האוצר של צרפת, ואמה של מאדאם דה סטאל.
עם שובו לאנגליה פרסם גיבון את ספרו הראשון, "ניסיון בלימוד הספרות" (1758). משנת 1759 ועד לשנת 1763 שירת גיבון במיליציה של המפשייר. לאחר מכן יצא ל"טיול הגדול" באירופה, שכלל גם ביקור ברומא. שם, בשנת 1764, חשב גיבון לראשונה על כתיבת ההיסטוריה של האימפריה הרומית.
ב-1772 מת אביו, והותיר לו ירושה קטנה שאיפשרה לו לחיות ברמה סבירה בלונדון. הוא החל לכתוב ב-1773, והחלק הראשון של "ההיסטוריה של שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית" יצא לאור ב-1776.
גיבון סבל ממחלה שגרמה לאשכיו להתנפח בצורה יוצאת דופן. הוא עבר טיפולים רפואיים רבים לניקוז הנוזל שגרם להתנפחות, אך המצב הלך והחמיר. מחלתו הסבה לו סבל פיזי ואף מבוכה רבה, בעיקר מכיוון שאופנת התקופה כללה לבישת מכנסיים צמודים, וגבריות הוערכה לפי כישוריו ברכיבה על סוס. גיבון היה לאדם בודד.
בחינה של יצירתו

האמנות הספרותית של גיבון, סגנונו המעולה והאירוניה המבריקה, כנראה לא היו נותנים ליצירתו את האלמוות שהיא זוכה לה אילולא גם הצטיינה בדיוק מפליא ושיפוט מרשים, שלא נראו כמעט בכתיבה היסטורית או ספרותית בכלל. וינסטון צ'רצ'יל העיד שכתיבתו של גיבון כבשה אותו לחלוטין, והעניקה לו השראה לכתיבתו שלו.
גיבון לא הסתפק בתיאורים מיד שנייה כאשר ניתן היה להשיג מקורות ראשוניים, וכאשר ציטט מקור שניוני הוא תמיד נזהר לציין מהיכן לקח אותו ועל מי הוא מסתמך.
ניתן לסכם את דעתו של גיבון על ההיסטוריה של ימי הביניים במשפט המפורסם, "תיארתי את ניצחונם של הברבריות ושל הדת". חשוב להבין באופן ברור את הקריטריון שהוא השתמש בו. הוא חי במאה ה-18, והיה בן דורם וחבר לדעתם של לוק ומונטסקייה. החירות הפוליטית שלו כאנגלי הייתה חשובה לו ביותר. הקריטריון שדרכו שפט גיבון ציוויליזציה והתקדמות היה מידת שמירת אושרו של האדם, ולמען אושר זה, כך סבר, חירות פוליטית היא תנאי הכרחי. דעותיו היו הומניסטיות; הוא התנגד לעבדות והיה בעד ביטולה. זאת, ועוד רעיונות אחרים שהחזיק בהם, נחשבו כמהפכניים לאותה תקופה.
ליצירה "שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית" היו גם מתנגדים, בדרך כלל מבקרים והיסטוריונים דתיים שראו לצנינים את ביקורתו ובדיקתו את ההיסטוריה הכנסייתית, ואת מניעיהם של הקדושים ומלומדי הכנסייה. הפרק החמישה עשר, שמתעד את הסיבות והגורמים לקליטה המהירה של הנצרות ברחבי האימפריה הרומית, הוא שהפריע במיוחד לאנשים אלה, וגרם לאיסורו של הספר עד לזמן האחרון (באירלנד, לדוגמה, הותר למוכרו רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים). למרות זאת, ספרו נחשב לאחד מספרי ההיסטוריה הטובים ביותר שנכתבו, ומשמש השראה להיסטוריונים.
הערות שוליים

↑  אנגליה עברה מלוח השנה היוליאני ללוח השנה הגרגוריאני בשנת 1752, כך שיום הולדתו נחוג מאותה שנה ואילך ב-8 במאי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261763005171  PLWABN: 9810560587205606  BIBSYS: 90053005  BNC: 000115694  BNE: XX1722374  BnF: cb11904825c (data)  CANTIC: a11000570  CiNii: DA00375637  GND: 118717286  HDS: 041416  ICCU: CFIV040137  ISNI: 0000 0001 2124 4125  LCCN: n80005416  LNB: 000003392  NDL: 00440838  NKC: jn20000601790  NLA: 35122113  NLG: 67404  NLK: KAC199609988  NSK: 000033922  NTA: 068374909  RERO: 02-A003294477  RSL: 000085074  SELIBR: 188197  SNAC: w6bc40vf  SUDOC: 026890305  TDVİA: gibbon-edward  Trove: 832837  VcBA: 495/71284  VIAF: 24601933   WorldCat (עם VIAF): 24601933
אוריאל לוינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בן 62 בערך) 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת בזל 
 תפקידים:  רופא 
 
אוריאל לוינגר (נולד בשנת 1962) הוא רופא ישראלי, מומחה בתחום האתיקה רפואית, ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין. מנהל מחלקה פנימית במרכז רפואי לניאדו.
קורות חיים

נולד בבני ברק לרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר. למד בבית הספר "רזי-לי" בבני ברק. בבחרותו עברה משפחתו להתגורר בבזל, שם מונה אביו כרב הקהילה היהודית IGB. למד רפואה באוניברסיטת בזל. השתלם בראומטולוגיה באוניברסיטת ניו יורק ובנוירופיזיולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. הוא מומחה לרפואה פנימית, ומשמש רופא פנימאי בכיר בבית החולים לניאדו. הוא מרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
ד"ר לוינגר השתלם באתיקה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים ובמכון לפסיקה הלכתית בירושלים. הוא ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין. הוא מרצה בנושאי אתיקה רפואית, וכן בנושאי רפואה פנימית,  בשלוחה של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות של אוניברסיטת חיפה במכללה החרדית בבני ברק.
ד"ר לוינגר מומחה בנושאי רפואה והלכה. הוא מפרסם מאמרים בנושאים אלו וכן בנושאי אתיקה רפואית בכתבי עת שונים, וכמו כן מרצה בנושאים אלו בפורומים שונים. במסגרת פעילותו בבית החולים בילינסון הוא מקיים פעילות מחקרית ושיתופי מחקר עם מוסדות אקדמיים שונים בישראל בנושאי רפואה והלכה והיסטוריה של הרפואה. הוא מקורב לרב יצחק זילברשטיין.
נשוי להדסה באואר, ומתגורר בפתח תקווה.
מפרסומיו

ד"ר אוריאל לוינגר, רפואה והלכה בהבנתו של הרמב"ם ביד החזקה, אתר דעת
אוגדיי חאן

| --- | --- |

 לידה:  1186 Khamag Mongol 
 פטירה:  11 בדצמבר 1241 (בגיל 55 בערך) 
 שם לידה:  ᠣᠭᠡᠳᠡᠢ 
 מדינה:  האימפריה המונגולית האימפריה המונגולית
 בן או בת זוג:  Boraqchin Empress Hutieni Möge Khatun טורגנה חאטון 
 
 
אוגדיי חאן היה בנו השלישי של ג'ינגיס חאן, והח'אן הגדול השני של האימפריה המונגולית. בתקופת שלטונו המשיכה התפשטות המונגולים, ואוגדיי עצמו היה מעורב בכיבוש צפון סין ומרכז אסיה. ייסד ופיתח את חרחורין, בירת האימפריה המונגולית.
מעמדו של אוגדיי במשפחה הג'ינגיסית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בחירתו של אוגדיי לתפקיד החאן הגדול

עוד טרם מותו של ג'ינגיס חאן היו בקרב משפחתו שני אחים כטוענים הראשיים לכתר החאן הגדול, גוצ'י וצ'אגאטאי. חילוקי הדעות ביניהם, אשר הובילו אף לנגיעה בנקודה הכואבת בהיסטוריה המונגולית – הטענה לפיה ג'וצ'י הוא ממזר ואינו בנו הביולוגי של ג'ינגיס חאן, איימה לפרק את המשפחה. במצב זה, החליט ג'ינגיס ח'אן כי הפתרון הטוב ביותר הוא שלא לצדד באחד משני בניו המתגוששים, אלא לבחור בשלישי, השלו וטוב המזג אשר מבחינות רבות היווה מועמד פשרה מוסכם על הכול – אוגדיי (טולוי, הבן הרביעי, שימש כעוצר למשך שנתיים לאחר מותו של ג'ינגיס חאן והיה הבן הצעיר ביותר, לכן היה מחוץ לתמונה). בעקבות זאת, לאחר מותו של ג'ינגיס ח'אן כונס קורילטאי בשנת 1229 אשר הכתיר את אוגודיי כח'אן הגדול החדש.
מדיניות הפנים בתקופת אוגודיי

בתחום הפנים הנהיג אוגודיי מהפכה זוטא בסדרי החיים המונגולים. עד לתקופה זו המונגולים חיו חיי נוודות, אשר התבטאו בנדידה בלתי פוסקת ברחבי הערבה האירו-אסייתית העצומה. עם עלייתו לשלטון, ביקש אוגודיי לפעול להקמת מוקד ריכוזי אחד לשם שליטה באימפריה כולה – הקמת בירה חדשה. בעוד מדובר במהלך אשר מבחינות רבות נגד את אורח החיים המונגולי באותה תקופה, נדמה כי אוגודיי ביקש להתמודד עם השינויים העצומים שחלו בעקבות פועליו של אביו. בעוד שהאימפריה צמחה לממדים עצומים, וסחורות מוחרמות זרמו מכל רחבי האימפריה, היה צורך בהקמת מנגנון מנהלי אשר יאפשר שליטה אפקטיבית ברחבי האימפריה. לאזור הקמתה של הבירה החדשה נבחר עמק אורחון, אזור קדוש עבור המונגולים השאמניסטים. הקמת הבירה החלה בשנת 1235, כאשר השם שניתן לבירה היה קאראקורום (במונגולית - הרים שחורים).
ההתפשטות המונגולית בתקופת אוגדיי

במהלך שלטונו, השלימו המונגולים ב-1234 את הרס שושלת ג'ין, ונאבקו בשושלת סונג ששלטה בדרום סין. ב-1235 פתחו המונגולים, בפיקודו הישיר של החאן, במלחמה לכיבוש סין שנמשכה 45 שנה ונסתיימה בניצחונה של האימפריה. הצבאות המונגוליים שיעבדו את קוריאה וייצבו את שליטתם באיראן. כמו כן התרחבה האימפריה מערבה תחת פיקודו של באטו חאן, וכבשה את הונגריה, רוסיה ופולין. שליטתם של המונגולים באסיה בתקופתו של אוגדיי הובילה ליציבות פוליטית ביבשת והובילה לפתיחתה מחדש של דרך המשי.
מותו של אוגדיי והשלכותיו

מותו של אוגדי ב-1241 הובילה לסיומו הבלתי צפוי של הכיבוש המונגולי באירופה. השמועות על מותו הגיעו אל מפקדי הצבא במזרח אירופה, והם מצדם שבו למונגוליה לבחירתו של החאן הבא. בנו גויוק ירש את מקומו, לאחר חמש שנים בהן שלטה אשתו טורגנה חאטון בתור עוצרת.
ראו גם

ג'וצ'י
צ'אגאטאי חאן
טולוי
גויוק חאן
קאידו
אוריאל נספולי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1884 נאפולי, איטליה 
 פטירה:  1973 (בגיל 88 בערך) 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 
אוריאל נספולי (באיטלקית: Uriel Nespoli, ‏15 בינואר 1884 - יוני 1973) היה מנצח איטלקי, שנולד בנאפולי.
חייו

נספולי, שהיה תלמידו של לאופולדו מוניונה, התמחה באופרה איטלקית. הוא נחשב ל"אוצר לאומי" באיטליה ובשנת 1931 הועבר בחשאי לארצות הברית לביטחונו האישי. תחילה כיהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של יוסטון, שחזרה לפעולה אחרי הפסקה של 13 שנים מאז 1918, כאשר התפרקה עקב מלחמת העולם הראשונה ומחסור כללי במימון. אחרי שניצח על קונצרטים באביב 1931 וכל עונת 32–1931, פוטר נספולי ממשרתו ביוסטון. הוא המשיך בקריירת הניצוח בניו יורק והיה המנצח השלישי שניצח על לה בוהם של פוצ'יני, עובדה שעליה לא סלח כנראה מעולם לפוצ'יני, עמיתו ומכרו הוותיק. עם זאת, נראה שנספולי היה בברזיל כשהאופרה עלתה על הבימה בהצגת הבכורה.
בין מיודעיו הרבים הייתה גם זמרת הסופרן האופראי רוזה פונסל, שאליה שלח כמה זמרי אופרה לעתיד לקבל שיעורים בוילה פאצ'ה שלה בבולטימור.
מראי מקום

Roussel, Hubert. The Houston Symphony Orchestra 1913-1971. Austin: University of Texas Press, 1972. ISBN 0-292-73000-4.
Social Security Death Index (United States). Accessed via RootsWeb.com.
אורית גידלי

| --- | --- |

אורית גידלי, 2022
 לידה:  16 בינואר 1974 (בת 50)
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אורית גידָלי (נולדה ב-16 בינואר 1974) היא משוררת וסופרת ילדים ישראלית, מנחת כתיבה ומנהלת שותפה של "סדנאות הבית".
ביוגרפיה

גידלי היא בוגרת הקולג' הבינלאומי בניו מקסיקו, בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית ותואר שני במסלול הכתיבה באוניברסיטת בן-גוריון. היא מנחת סדנאות כתיבה מאז שנת 2000 ומלמדת במחלקה לספרות של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2014 ייסדה את בית הספר לכתיבה ספרותית, "סדנאות הבית", יחד עם שותפה, הסופר אשכול נבו. בית הספר מקיים מעל מאה סדנאות כתיבה שנתיות בישראל ומחוצה לה, וחבר באיגוד האירופי של בתי ספר לכתיבה ספרותית.
גידלי כתבה ארבעה ספרי שירה וארבעה ספרי ילדים. שיריה פורסמו במוסף תרבות וספרות הארץ, מוסף הספרות של ידיעות אחרונות, כתבי העת "כרמל", "גרנטה", "מאזניים" ו"משיב הרוח". המופע "ארזת לבד", המבוסס על ספרה "עשרים נערות לקנא", הוצג בפסטיבל עכו בשנת 2006. התרגום לאנגלית של המבחר הדו לשוני משיריה בהוצאת אוניברסיטת טקסס (אנ'), ספרה "עשרים נערות לקנא", בתרגומה של מרצלה שולק, היה מועמד לפרס פן בשנת 2017.
על ספר שיריה האחרון 'התאומים' כתב מבקר הספרות עדו ניצן שהוא אחד הטקסטים היפים שנכתבו בעברית. בביקורת על ספרה "ערש" כתב המשורר והמבקר אלי הירש כי "ספרה החדש מציב אותה בחזית השירה הישראלית" ומצביע על כך שבתוך מסורת שירה של אבות ובנים, מביאה גידלי את קולה הייחודי של האם הכותבת. שירתה של גידלי מתאפיינת בדחיסות רגשית, והתבוננות עדינה ואינטימית על זוגיות, משפחה ואהבה על כל מורכבותם. ברשימה על ספרה "סמיכות" כתב המשורר יצחק לאור: ”השורות הללו... הן התמודדות ראויה עם מה שהשאיר אחריו יהודה עמיחי. בספר המופלא הזה, פגשתי את מה שלא פגשתי כבר שנים רבות: את היכולת העשירה לאהוב. אקרא לרוח העולה מן הספר הזה קדושה”. מאפיינים אלו מופיעים גם בספרי הילדים שלה שעוסקים בנושאים כואבים בכנות גבוהה ובמעטפת מחויכת.
ספרי הילדים של גידלי תורגמו למעל חמש עשרה שפות, והיו לרבי מכר. הוול סטריט ג'ורנל אפיין את כתיבתה כ-"מקסימה ואינטליגנטית רגשית", יותם שווימר כתב שהיא "חגיגה של תפיסה ילדית".
כמנחת כתיבה גידלי ליוותה דורות של כותבים ומשוררים, בגישה הבנויה על משוב מקצועי חד הנובע מנקודת מוצא של אהבה לטקסט, יצירה ושמחה. בין ספרי השירה שערכה: "ומה יש עוד", שרי שביט; "יבוא", רוני אלדד; "כותנה", ילי שנר.
גידלי היא אם לשלושה ומתגוררת ברחובות.
ספריה > ספרי שירה

עשרים נערות לקנא, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספריית פועלים, 2004 (2003)
סמיכות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, (2009)
ערש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, (2015)
Twenty Girls To Envy Me מבחר שירים דו-לשוני במהדורה עברית-אנגלית בתרגום מרצלה שולק, הוצאת אוניברסיטת טקסס, (2016)
התאומים, הוצאת מקום לשירה, (2022)
ספריה > ספרי ילדים

נונה קוראת מחשבות, איורים: איה גורדון-נוי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2011)
נונה ומחק האוויר, איורים: איה גורדון-נוי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2015)
אנשים נגעו בירח, איורים: תמי בצלאלי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2018).
חד-קרן מסוג קרנף, איורים: עמר הופמן, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2019).
מוכנה מוכנה, איורים: עמר הופמן, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2023)
פרסים

פרס שר התרבות ליצירה בתחום ספרות הילדים והנוער ע"ש דבורה עומר על הספר "חד-קרן מסוג קרנף"
הערות שוליים

1 2  טל מרמלשטיין, זאת המסיבה שלה, באתר ישראל היום, 13 בינואר 2020
↑  Book Review // Twenty Girls to Envy Me: Selected Poems of Orit Gidali, Moment Magazine - The Next 5,000 Years of Conversation Begin Here, ‏2017-02-06 (באנגלית)
↑  אלי הירש, אורית גידלי, ערש, ידיעות אחרונות, מדור ספרות, 4.12.2015
↑  סמיכות - אורית גידלי, באתר www.text.org.il
↑  יצחק לאור, שירת הקדושה, באתר הארץ, 7 ביוני 2009
↑  Gurdon, Meghan Cox (2012-09-07). "CHILDREN'S BOOKS: A Round-the-Globe Chain of Good Cheer". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2020-04-27.
↑  פתאום שמעתי זום / אורית גידלי על מפעל חיים והמצאתו מחדש / מנהיגות בימי קורונה (4), באתר 
רווחים::, ‏2020-04-06
↑  ומה יש עוד, באתר www.abayit-books.com
↑  יבוא, באתר פרדס הוצאה לאור (באנגלית)
↑  כותנה, באתר הוצאת כרמל
↑  כרמית ספיר-ויץ, המשוררת אורית גידלי מעדיפה חיים, באתר nrg‏, 13 בפברואר 2009
↑  הוכרזו הזוכים בפרס שר התרבות בתחום היצירה הספרותית לשנת 2021, באתר GOV.IL
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300733405171  BNE: XX5631694  BnF: cb161173257 (data)  GND: 137550936  ISNI: 0000 0000 7850 8438  LCCN: no2004039353  NLK: KAC201402809  VIAF: 26772830   WorldCat (עם VIAF): 26772830
אדוארד גלייזר

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1967 (בן 57) מנהטן, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כלכלה עירונית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת שיקגו  Collegiate School 
 מנחה לדוקטורט:  José Scheinkman 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  ברוס סייסרדוט, סיימון ג'ייגר, ג'יימס פ. מאהון השלישי, תומאס בריוס, דניאל ק. פטר, Giacomo Antonio Maria Ponzetto, אורן זיו, ג'סי שפירו, Emir Kamenica 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה האקונומטרית (2005)  Clarivate Citation Laureates (2023)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
אדוארד גלייזר (באנגלית: Edward Glaeser; נולד ב-1 במאי 1967) הוא כלכלן אמריקאי החוקר כלכלה עירונית; חבר סגל באוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה

גלייזר נולד במנהטן ללודוויג ואליזבת גלייזר. אביו, יליד ברלין, היה אדריכל ודוקטור להיסטוריה של האמנות ועבד כהיסטוריון של אדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. אמו הייתה כלכלנית באקסון מוביל ובדלויט.
גלייזר קיבל את התואר הראשון שלו בכלכלה מאוניברסיטת פרינסטון ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו. ב-1992 הצטרף לסגל אוניברסיטת הרווארד שם הוא חבר במחלקה לכלכלה. נכון ל-2021 הוא מכהן כראש המחלקה לכלכלה. במסגרת כהונתו בהרווארד לקח חלק במספר מכוני מחקר בנושאי כלכלה עירונית. הוא עורך של סיטי ג'ורנל ובעבר היה עורך של ה-Quarterly Journal of Economics.
ביוגרפיה > מחקריו האקדמיים

עיקר כתיבתו של גלייזר היא בנושא כלכלה עירונית וערים. בפרט, עבודתו בוחנת את ההתפתחות ההיסטורית של מרכזים כלכליים, כמו מנהטן ובוסטון, וכיצד זו השפיעה על הכלכלה ועל הגאוגרפיה העירונית. עבודתו של גלייזר משתמשת בתאוריה כלכלית לנתח התנהגות כלכלית חברתית והתפתחות של ערים. מחקריו מנתחים נתונים מהעולם האמיתי ומאמתים את מימושם של המודלים הכלכליים התאורטיים.
גלייזר כתב טורים גם בעיתונות ובין היתר כתב בניו יורק סאן, הבוסטון גלוב, הניו יורק טיימס והניו ריפבליק.
במחקריו המוקדמים גלייזר הראה כיצד גיוון תעשייתי תורם יותר לצמיחה כלכלית מאשר התמחות בענפי תעשייה ספציפיים. במחקרו על אי-שוויון מ-1997 יחד עם דייוויד קטלר הם הראו איך להפרדה גזעית השפעות שליליות על אפרו-אמריקאים בארצות הברית, לרבות אבטלה, שכר נמוך, גישה לחינוך והיריון בגיל נעורים.
במחקרו מ-2000 בנושא השיעור הגבוה יחסית של עניים בערים, ביחס לפרוורים, טען גלייזר שעניים נמשכים לערים בשל ההזדמנויות הכלכליות וזמינות השירותים (כדוגמת תחבורה ציבורית) בערים וזאת בניגוד לתאוריות שגרסו שערים הן אלה שיוצרות אוכלוסייה יותר ענייה.
במחקר מ-2002 הסביר את עליית מחירי הדיור בארצות הברית בעליית תשומות הבנייה ובעיקר במגבלות על היתרי הבנייה שהגבילו את היצע הדירות. גם במחקריו מ-2008 ו-2011 ראה באיזור ורגולציה ממשלתית בנושא כגורם הגורם לעלייה במחירי הנדל"ן הפוגע בנגישות לדיור של אוכלוסיות מסוימות שהשוק אינו יכול לספק להן מענה.
ספרו שתורגם לעברית

ניצחון העיר: כיצד הטיבה העיר את חיי האנושות, הוצאת מודן, 2012
הערות שוליים

1 2  אורי פסובסקי, נוסחת גלייזר לבלימת מחירי הדיור המטורפים: "אתם צריכים לבנות מהר ולגובה, ולזכור שאפשר להרוס", באתר כלכליסט, 19 באוגוסט 2016
↑  נירית בן-ארי, "ניצחון העיר": מה מעיר את העיר, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261737705171  PLWABN: 9810599253205606  BIBSYS: 2045747  BnF: cb14579170n (data)  CANTIC: a12055281  CiNii: DA13874414  GND: 124526373  ISNI: 0000 0001 0906 2820  LCCN: no94021204  LNB: 000064857  MGP: 210587  NDL: 001119757  NKC: jx20071129004  NLG: 286727  NLK: KAC201109206  NSK: 000506225  NTA: 086200054  RERO: 02-A003300640  SELIBR: 383522  SUDOC: 081133472  VIAF: 59330025   WorldCat (עם VIAF): 59330025