stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עידן קרח
גורמים לתקופות הקרח (תופעות גלובליות)

כמה גורמים יכולים ליצור ירידת טמפרטורה שתוביל לתקופת קרח:
פעילות השמש – הפעילות ועוצמת הקרינה של השמש משתנה. כאשר השמש פעילה יש בה יותר כתמי שמש ועוצמת הקרינה עולה. שינוי העוצמה משפיע על האקלים בכדור הארץ.
זרם הגולף – זרם הגולף מניע זרמי מים חמים המשפיעים על האקלים באירופה. בתקופות מסוימות התקרר הזרם ולכן לא היה גורם משמעותי שחימם את הטמפרטורות באזור. נוסף על כך בתקופות הקרח עצמן האוקיינוס שבו עובר הזרם היה קפוא ומנע מן הזרם להגיע לאזור החופים.
שינוי במסלול כדור הארץ סביב השמש (על פי מחזורי מילנקוביץ') – מסלולו של כדור הארץ סביב השמש הוא אליפטי אך אינו קבוע. יש מחזוריות של שינויי האקסצנטריות של המסלול הנמשכת 100,000 שנים לערך, המשפיעה על הטמפרטורה בכדור הארץ.
שינוי בכיוון ציר כדור הארץ (על פי מחזורי מילנקוביץ') – ציר הסיבוב של כדור הארץ נטוי. נטייתו היא ביחס למישור תנועת הכדור סביב השמש, מישור זה נקרא מישור המילקה. לציר זווית נטייה קבועה וזווית פגיעת קרני השמש בקווי רוחב שונים בכדור הארץ מושפעת מזווית הציר. כאשר זווית הציר משתנה, משתנה גם פיזור קרני השמש על כדור הארץ ושינוי זה יכול לגרום לשינוי הטמפרטורה. זווית הציר הנוכחית היא בערך 23.4°. ככל שזווית הנטייה קרובה יותר ומאונכת למישור המילקה, פחות קרני שמש פוגעות בקווי הגובה הגבוהים. שינוי כזה עשוי לגרום להיווצרות תקופת קרח.
שינוי בהרכב האטמוספירה – שינוי בכמות גזי החממה בעיקר פחמן דו-חמצני משפיעה על הטמפרטורה של כדור הארץ.
האפקט ההפוך – בתקופות הבין-קרחוניות האקלים היה חם יחסית וקרחונים החלו להימס. המסת הקרחונים משמעותה שהמים, שהיו בעבר קפואים, מתווספים לאוקיינוסים בכמויות גדולות. מים אלה קרים מאוד ומתוקים שלא כמי האוקיינוס. תופעה זו גורמת לאפקט הפוך: המים הקרים משפיעים על טמפרטורת האוקיינוס ויכולים להורידה בכמה מעלות. השינוי הקיצוני בטמפרטורת האוקיינוסים משפיע על האקלים בכדור הארץ כולו ויכול לגרום לעלייה גדולה בשיעור הסערות שבהן יורדים משקעים רבים, וכך גדלים הקרחונים. אפקט הפוך נוסף אשר נגרם מההתחממות המהירה הוא עלייה בכמות האדים באטמוספירה. ההתחממות גורמת לאידוי יתר היוצר מסך של עננים באטמוספירה וזה חוסם את קרינת השמש וגורם להתקררות האקלים.
חורף געשי – דומה במהותו לחורף גרעיני, ונגרם כאשר ענן נרחב של אפר געשי הנפלט בהתפרצות געשית בעוצמה גבוהה מחזיר את קרינת השמש בחזרה לחלל ומוריד את הטמפרטורה על פני השטח.
ראו גם

עידן הקרח הקטן
עידן הקרח האחרון
תרדמת

ערך זה עוסק בתרדמת בבני אדם. אם התכוונתם לתרדמה של בעלי חיים, ראו .
.
| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D003128
 סיווגים
 ICD-10:  R40.2 
 ICD-11:  MB20.1 
 
ברפואה, תרדמת (באנגלית: Coma, "קומה") היא מצב חולי שבו הגוף שוקע למצב ממושך של חוסר הכרה, ללא יכולת להעירו. תרדמת נובעת משלל סיבות, כגון הרעלה, שבץ, טראומה גופנית, נטילת סמים מסוימים וסיבות רבות אחרות.
אדם הנמצא בתרדמת ממעט מאוד להגיב לסביבתו, ובוודאי אינו מתקשר עם האנשים. תרדמת עלולה להימשך זמן רב, אפילו שנים. לעיתים החולה מפתח מחזור ערות-שינה ומצבו משתפר עד כדי הגדרתו כצמח או כבעל הכרה מינימלית, והוא עשוי אף להתעורר ולחזור לחיים רגילים, ולעיתים מסתיימת התרדמת במוות, באופן טבעי או כתוצאה מהמתת חסד, כלומר ניתוק החולה ממכשירים התומכים בהמשך חייו. סטטיסטית, ככל שמשך התרדמת ארוך יותר כך קטנים סיכויי השיפור במצב.
קיים רצף של הכרה מעורפלת עד לתרדמת, שהיא המצב ההכרתי החמור ביותר. מצבים הקודמים לתרדמת מסווגים לפי מספר רמות – כגון stupor (קהות חושים) – מצב בו המטופל מגיב רק לגירוי חזק וכואב, או drowsiness (נמנום) – מצב בו המטופל מגיב לגירויים חלשים יחסית וער למשך תקופות קצרות. רמת הערות נמדדת על ידי מדד גלאזגו שפותח בשנות השבעים.
במחקר שנעשה במשך שנים על מאות חולים, על ידי נוירולוגים ברחבי העולם נמצא שרבים מהחולים הנמצאים בתרדמת הם למעשה בעלי מודעות.
פיזיולוגיה של תרדמת

תרדמת היא מצב דמוי שינה, בו החולה אינו מבצע תגובה תכליתית לסביבה, ואינו יכול להתעורר. העיניים סגורות ואינן נפתחות באופן ספונטני, החולה אינו מדבר ואין תנועות תכליתיות של הפנים והגפיים. גירוי ורבאלי (כגון פנייה אל החולה בדיבור) לא גורר אחריו תגובה כלשהי. בעת גירוי כאב אין תגובה כלל, או שיש תנועות רפלקס לא תכליתיות המתווכות דרך חוט השדרה או מסלולים בגזע המוח.
תרדמת נובעת מהפרעה של אחד משניים – אזור בגזע המוח הקרוי מערכת ההפעלה הרשתית (reticular activating system ובקיצור RAS), או שתי ההמיספרות של המוח הגדול – מאחר שאלו הם האזורים במוח האחראיים על מצב ההכרה.
פעילות חריגה של אונות מוח, או פעילות מופחתת של המסילה התלמו-קורטיקלית הנקראת מערכת ההפעלה הרשתית יהיו כמעט בכול המצבים הסיבה להכרה מעורפלת. במצב תקין, מערכת זו אחראית ליצירת מצב ערות דרך המסילות העוברות ממנה אל קליפת המוח. מכאן עולה כי הסיבות לתרדמת יכולות לנבוע מנגעים שגורמים להרס המסילה התלמו-רטיקולרית. סיבות נוספות היא הרס של חלקים גדולים בשתי המיספרות המוח, או דיכוי של התפקוד הרטיקולו-צרברלי על ידי תרופות, רעלנים, או מצבים מטבוליים שונים כגון היפוגליקמיה, אנוקסיה (מחסור בחמצן ברקמות המוח), אורמיה, ואי ספיקה כבדית.
הקרבה של המסילה התלמו-קורטיקלית לאזורים האחראים על פעילות האישון ותנועות העין, מסייעת לאבחון הסיבה לתרדמת במצבים רבים. כך, למשל, הגדלה של האישונים וחוסר תגובה שלהם לאור כמו גם אובדן תנועות עיניים לצדדים, למעלה או למטה, מלמדת כי ככל הנראה הפגיעה המוחית היא בחלקו העליון של גזע המוח. באופן הפוך, שימור תגובת האישונים לאור ושימור תנועות העיניים מלמדים כי ככל הנראה הפגיעה המוחית היא בשתי ההמיספרות או פגיעה מטבולית (ולא פגיעה בחלק העליון של גזע המוח).
טיפול חירום בתרדמת

טיפול מיידי בחולה בתרדמת כולל הבטחת נתיב אוויר, נשימה וסירקולציה (ABC), כמו גם אבטחת עמוד שדרה צווארי. יש לקחת בדיקות דם לגלוקוז, אלקטרוליטים, תפקודי כבד וכליה, ספירת דם וקרישה. אם התרדמת נגרמה כתוצאה מהיפוגליקמיה יש לתת תמיסת דקסטרוז תוך ורידית (25 גרם), ואם יש אנצפלופתיה כתוצאה משתיית אלכוהול (וורניקה) יש לתת 100 מ"ג של תיאמין ונלוקסון. כמו כן יש לקחת בדיקות דם לגזים – כדי להעריך את מצב הנשימה והאם קיימת בעיה במאזן חומצה ובסיס וגם על מנת להעריך סיבות מטבוליות אשר הביאו לתרדמת. כמו כן, אם קיימים פרכוסים יש לטפל בהם מייד.
השלב השני של טיפול בתרדמת כולל ביצוע ניקור מותני, אם קיימים סימנים מנינגיאליים. יש לבצע בדיקה גופנית כללית ובדיקה נוירולוגית, וכן בדיקת CT.
השלב המאוחר יותר בטיפול בתרדמת כולל בדיקת אק"ג, תיקון אלקטרוליטרי (היפונתרמיה או היפרנתרמיה), תיקון הפרעות חומצה-בסיס, צילום חזה ובדיקות טוקסיקולוגיה של דם ושתן. כמו כן יש לבצע EEG.
אנמנזה

כאשר מגיע חולה השרוי בתרדמת, יש לברר את משך התפתחותה של התרדמת שהוא הקריטריון המשמעותי ביותר. כך למשל, הופעה פתאומית של תרדמת יכולה לרמז על בעיה ווסקולרית – למשל שבץ של גזע המוח או דימום תת-עכבישי. מהלך איטי יותר, של ימים עד שבוע או יותר, אופייני לגידול, מורסה מוחית או המטומה סאב-דוראלית כרונית. תרדמת שמופיעה לאחר מצב בלבולי או מצב של דליריום, ללא הופעה של סימני צד, היא כנראה עקב סיבה מטבולית. אם התרדמת התרחשה לאחר סימנים כגון שיתוק חלקי של הגוף, אפזיה וכדומה, והתקדמה במהירות, יש לחשוד בדימום תוך-מוחי.
בדיקה גופנית לחולה השרוי בתרדמת

סימני טראומה: תרדמת יכולה להיגרם כתוצאה מטראומה. סימני טראומה כוללים עיניים נפוחות – raccoon eyes, דימום מאחורי עור התוף, זליגת נוזל שדרתי מתוך האף והאוזניים (רינוראה, אוטוראה). בנוסף יש למשש את הראש לשברים דחוסים או נפיחות של רקמה רכה.
לחץ דם: לחץ דם גבוה אצל חולה תרדמת יכול להעיד על מצב בסיסי שגרם לתרדמת – כגון שבץ או דימום תוך מוחי. לחץ דם גבוה, מעל 250/150, יכול לגרום לאנצפלופתיה היפרטנסיבית.
טמפרטורה: היפותרמיה מופיעה בתרדמת הנגרמת על ידי אתנול (אלכוהול) או תרופות סדטיביות, וכן היפוגליקמיה, אנצפלופתיה כבדית ומצבים נוספים. לעומת זאת, היפרתרמיה מאפיינת מצבים כגון מכת חום, סטטוס אפילפטיקוס, היפרתרמיה ממאירה, הרעלה של אנטיכולינרגיים, דימום באזור הפונס, וכן נגעים בהיפותלמוס.
סימני גירוי מנינגיאלי: סימנים כמו קשיון עורף או סימנים אחרים המשמשים לבדיקת גירוי מנינגיאלי יכולים להעיד על כך שיש דלקת קרום המוח או דימום תת-עכבישי. סימנים אלו אובדים בתרדמת עמוקה.
בדיקת פונדוס: בבדיקת עיניים עם אופתלמוסקופ ניתן להעריך האם קיימת פפילאדמה (בצקת פטמות של דיסק עצב הראייה) או דימומים ברשתית, שיכולים להעיד על יתר לחץ דם או לחץ תוך-גולגולתי מוגבר.
בדיקה נוירולוגית

הבדיקה הנוירולוגית בחולה עם תרדמת יכולה להעיד על הסיבה לתרדמת. בבדיקה נוירולוגית אצל חולה עם תרדמת מתרכזים בבדיקת האישונים, תנועות גלגל העין ותגובות מוטוריות לכאב בעיקר.
בדיקת אישונים: אישונים תקינים הם שווים בגודלם ובקוטר של 3–4 מ"מ. הם מתכווצים בצורה סימטרית בתגובה לאור (רפלקס אור). יכולות להיות מספר פתולוגיות במוח שהביאו לתרדמת ומכאן לפתולוגיות בצורת האישונים – אישוני סיכה, בקוטר של 1–1.5 מ"מ, מרמזים על מנת יתר של אופיאטים (למשל, הרואין), או נזק למוח ברמת אזור הפונס. אישוני סיכה יכולים להופיע גם בהרעלות אחרות, טיפות עיניים המכווצות את האישון וכן מצבים כגון עגבת עצבית (נוירוסיפיליס). אישונים מורחבים, פיקסטיביים – הם אישונים הגדולים מ-7 מ"מ ושאינם ראקטיביים. לרוב זה נובע בדרך כלל מלחץ על עצב III לאורך מסלולו, אולם מופיע גם בהרעלת תרופות אנטי-כולינרגיות או סימפטומימטיות. הסיבה השכיחה ביותר להופעת אישונים אלו היא מצב שבו התרחשה הרניאציה טרנס-טנוריאלית של אונה טמפורלית מדיאלית, עקב אפקט מסה אשר יצר לחץ סופרה-טנטוריאלי. אישונים בקוטר תקין, פיקסטיביים, (כלומר אינם מגיבים לאור) הם לרוב תוצאה של פגיעה בגזע המוח באזור המוח האמצעי. אישונים א-סימטריים (מצב של אניזוקוריה) יכולים להופיע אצל 20% מהאוכלוסייה כממצא נורמלי (כאשר ההבדל הוא עד 1 מ"מ). אצל חולה בתרדמת, הופעה של אישונים א-סימטריים בגודלם מרמזת על פגיעה מבנית של עצב III או המוח האמצעי.
תנועות עיניים: אצל חולה בתרדמת, תנועות גלגל העין נבחנות על ידי המערכת הוסטיבולרית – על ידי סיבוב פסיבי של הראש (רפלקס "עיני בובה") או על ידי גירוי עור התוף עם מים קרים ("טסט קלורי"). כאשר אין עירוב של גזע המוח, חולה בתרדמת יגיב להזלפת מים קרים על ידי סטיית המבט של העיניים לצד הגירוי עצמו – כלומר, אם טופטפו מים קרים לאוזן שמאל, חולה בתרדמת יזיז את עיניו לכיוון אוזן שמאל אם אין מעורבות של גזע המוח. לעומת זאת, חוסר תגובה מוחלט של העיניים במבחן קלורי פירושו פגיעה בגזע המוח או הפרעה מטבולית הנוטה לפגוע בגזע המוח (הרעלת תרופות סדטיביות). כאשר מבחן קלורי מדגים תזוזה של עין אחת בלבד יש לחשוד במעורבות של עצב III.
תגובה מוטורית לכאב: התגובה המוטורית לכאב אצל חולה תרדמת נבחנת על ידי הפעלת לחץ חזק במספר מקומות – אזור הסטרנום (שפשוף עצם בית החזה), הפעלת לחץ על מיטת הציפורן ומקומות נוספים. התגובה לגירוי הכאב עצמו עוזרת למקם את רמת הפגיעה המוחית ומספקת מידע על עומק התרדמת בו שרוי החולה – כאשר התרדמת היא בינונית, החולה יכול למקם כאב על ידי שליחת יד לכיוון אתר הכאב. תגובה חמורה יותר היא תגובה דה-קורטיקציה – תגובה הכוללת כיפוף המרפק, מתיחת ברך וקרסול או קירוב הכתף: תגובה זו אינה ממקמת את הכאב אולם קשורה באופן קלאסי לנגעים המערבים את אזור התלמוס ישירות, או מסה הלוחצת על התלמוס מלמעלה. תגובה מסוג דה-צרברציה היא תגובה חמורה עוד יותר מתגובה דה-קורטיקציה, וכוללת מתיחה של המרפק (אקסטנציה), סיבוב פנימי של כתף וביצוע אקסטנציה של הרגל). תגובה זו נוטה להופיע כשתפקוד המוח האמצעי פגוע.
פתופיזיולוגיה

הצעד החשוב ביותר בהערכה של חולה בתרדמת הוא להחליט האם חוסר ההכרה הוא כתוצאה מפגיעה מבנית במוח (ואז לעיתים יש צורך בהתערבות נוירו-כירורגית דחופה), או תוצאה של אנצפלופתיה מפושטת (עקב הפרעה מטבולית, מנינגיטיס או פרכוסים) שאינה דורשת ניתוח וניתנת לטיפול תרופתי.
קיימת חלוקה פשטנית לשלושה סוגים של תרדמת על פי הסבר פתו-פיזיולוגי: סוגים אלו מתייחסים למיקומם ביחס לטנטוריום ולהתבטאותם הקלינית. סוג מרכזי אחד הוא נגעים מבניים באזור סופרה-טנטוריאלי במוח, למשל המטומה אפידוראלית, המטומה סאב-דוראלית, דימום ברקמת המוח כתוצאה מטראומת ראש, שבץ וגידולים מוחיים. סוג מרכזי אחר הוא נגעים מבניים באזור סאב-טנטוריאלי (מתחת לטנטוריום) – כגון מצב בו יש חסימה של עורקים בזילאריים, דימום של הצרבלום, פונס או דימומים בגומה האחורית. סוג שלישי ואחרון כולל אנצפלופתיות דיפוזיות, כגון אנצפליטיס, מנינגיטיס, דימום תת-עכבישי, היפוגליקמיה, הרעלת סמים, אנצפלופתיה כבדית, הפרעות אלקטרוליטיות ועוד.
תרדמת ממקור סאב-טנטוריאלי

תרדמת המתחילה לפתע עם סימנים פוקאליים של גזע המוח – למשל, חוסר תגובה של האישון לאור למשל או מצבים אחרים הקשורים לפתולוגיות בתנועות העיניים – מרמזת על נגע באזור הנמצא מתחת לטנטוריום (סאב-טנטוריאלי). דוגמאות לכך הן אישונים בגודל תקין אולם לא מגיבים לאור כאשר יש פגיעה בגזע המוח באזור המוח האמצעי, אישוני סיכה (בעלי קוטר נמוך מאוד) שאינם מגיבים כאשר הנגע הוא בגזע המוח באזור הפונס, סטיית מבט לצד השני מאזור הנגע ולכיוון השיתוק עצמו, או תנועות עיניים לא מצומדות (כגון INO).
דוגמאות למצבים אשר יכולים להביא לתרדמת ממקור סאב-טנטוריאלי הן:
חסימה של עורק בזילרי על ידי תסחיף או קריש דם: לרוב מצב זה מתרחש אצל חולים מבוגרים, בעלי היסטוריה של יתר לחץ דם, טרשת עורקים או אירועים איסכמיים זמניים. העורק הבזילרי הוא עורק המספק דם לאזור גזע המוח, לרבות אזור הנקרא RAS אשר אחראי על רמת ההכרה. פגיעה בעורק זה תביא לירידה במצב ההכרה, כאשר עד 50% מהחולים המגיעים לבית החולים בשל פגיעה בעורק זה שרויים כבר בתרדמת. תפקוד האישונים משתנה ותלוי במקום הנגע עצמו, ואילו סטיית מבט נפוצה בעיקר לכיוון מטה או הרחק מהנגע. הטיפול הוא מתן נוגדי קרישה, והפרוגנוזה תלויה במידת הפגיעה בגזע המוח.
דימום באזור הפונס: זהו דימום מוחי לא נפוץ (מהווה 6% ממקרי הדימום המוחי). הוא מתרחש אצל חולים הסובלים מיתר לחץ דם, והקליניקה היא של הופעה פתאומית של תרדמת. התרדמת מאופיינת באישוני סיכה, אובדן תנועות עיניים לטרליות, ואם החולה שורד מעבר למספר שעות – מופיעה היפרתרמיה חמורה (עליה משמעותית בחום הגוף). לא קיים טיפול אפקטיבי למצב זה כיום.
דימום או אוטם בצרבלום: דימום בצרבלום או התפתחות של אוטם בצרבלום יכולים להשתנות מבחינת הקליניקה – הקליניקה יכולה להיות חריפה – היווצרות תרדמת ומוות מהיר, או צורה המתפתחת באופן פרוגרסיבי תוך שעות וימים. הבעיה בדימום או אוטם בצרבלום היא שהידרדרות במצב עלולה להופיע בפתאומיות, ולכן יש חשיבות בהשגחה על החולים והטיפול המוקדם. כאשר החולה טרם נכנס לתרדמת, ניתן בניתוח להפחית את הלחץ באזור ולהביא לשיפור משמעותי של התסמינים. עם זאת, כאשר החולה כבר בתרדמת, הסיכוי להישרדות הוא נמוך.
המטומה של הגומה האחורית הנקראת גם Posterior fossa subdural & epidural hematoma: אלו הם נגעים די נדירים, שחשוב לזהותם כי הם ניתנים לטיפול. קיימת היסטוריה של טראומת ראש באזור עורפי. טראומה זו מביאה לעירוב גזע המוח תוך שעות (עד שבועות), וממצאים בבדיקה נוירולוגית קשורים ללחץ על גזע המוח – כגון אטקסיה, ניסטגמוס, ורטיגו והקאות. לעיתים יש קשיון עורף ופפילאדמה. מקור ההמטומה הוא קרע של הסינוסים הטרנסברסליים או הסיגמואידלי, והטיפול הוא כירורגי (דה-קומפרסיה).
אבחנה מבדלת של תרדמת

קיימים מצבים שונים אשר יכולים לדמות תרדמת אולם אינם נחשבים תחת ההגדרה של תרדמת. בין מצבים אלו ניתן לכלול את הבאים:
חוסר תגובה פסיכוגני – Psychogenic unresponsiveness: מצב זה מאובחן בדרך השלילה על ידי מתן עדות משכנעת מצד קרובי החולה. מצב זה מתרחש אצל חולי סכיזופרניה קטטונית, הפרעות סומטופורמיות כמו הפרעת קונברסיה, או התחזות (malingering). הבדיקה הגופנית הכללית היא תקינה וכן הבדיקה הנוירולוגית. האישונים הם בגודל תקין ומגיבים לאור, וה-EEG תקין. ניתן לבצע טסט קלורי אצל חולים אלו וכך לאבחנם – חולים אלו יתאפיינו עם ניסטגמוס ערני ותקין כתגובה למבחן קלורי, בעוד שבמצבי תרדמת אמיתיים אין ניסטגמוס.
מצב בו החולה שרוי במצב ווגטטיבי ("צמח"): חולים אלו נכנסו לתרדמת עקב היפוקסיה או איסכמיה מוחית, או נזק מבני למוח, אולם הם חוזרים לערות אך לא לערנות. לאחר כחודש, מצב זה מוגדר מצב ווגטטיבי קבוע, או persistent vegetative state. חולים אלו פוקחים עיניים ספונטנית ומקיימים מעגלי שינה-ערות, וזה מה שמבדיל אותם מחולים בתרדמת, ומוכיח גזע מוח תקין ותפקוד אוטונומי תקין. חולים אלו אינם מבינים או יוצרים שפה, ואינם מבצעים תנועות תכליתיות. מצב זה עלול להימשך שנים. חזרה להכרה לאחר מצב ווגטטיבי מסיבות לא טראומטיות היא נדירה אחרי שלושה חודשים, ובסיבות טראומטיות היא נדירה לאחר שנה. עם זאת, קיימים תיאורי מקרה בעולם הכוללים חזרה להכרה מלאה לאחר שנים רבות בהן החולה היה שרוי במצב ווגטטיבי.
תסמונת הנעילה או "Locked in syndrome": זוהי תסמונת המתרחשת כאשר נוצר חיתוך או פגיעה בגזע המוח מתחת לרמת האזור אשר אחראי על ההכרה (כלומר, מתחת ל-reticular formation). התוצאה היא פגיעה במסלולים עצביים יורדים באופן בו החולה משותק לחלוטין בכל ארבעת גפיו ואילם, אולם ההכרה היא מלאה והחולה ער וערני. חולים אלו נראים בתרדמת אולם הם מבינים הוראות ועל כן במהלך בדיקתם יש להגיד להם לפקוח את עיניהם, להביט למעלה או למטה או על קצה האף, כדי לגלות תנועות אלו. ה-EEG הוא תקין. הפרוגנוזה של החולים משתנה ותלויה במחלה הבסיסית ובגודל הנגע. התמותה ממצב זה היא בדרך כלל מדלקת ריאות, כאשר אלו ששרדו יכולים להחלים באופן מלא או חלקי במשך שבועות עד חודשים.
מוות מוחי: כדי לאבחן מוות מוחי, דרושה הפסקה לא הפיכה של כל תפקודי המוח. אבחנת מוות מוחי בילדים מתחת לגיל 5 צריכה להיעשות בזהירות. הקריטריונים לקביעת מוות מוחי הם הפסקה של פעילות מוחית (חוסר תגובתיות לכאב או דיבור, היעדר רפלקסים של גזע המוח – אין תגובות של אישונים, קרנית, רפלקס הקאה, מבחן קלורי כושל וכן הלאה, וכן תגובות נשימתיות חסרות – החולה אינו מבצע מאמץ נשימתי למרות עליית רמת הפחמן הדו-חמצני בדם), קביעה כי הפגיעה היא בלתי הפיכה (יש לדעת את הסיבה לתרדמת והיא חייבת להיות בלתי הפיכה – חובה לשלול לעניין זה הרעלת סדטיביים, היפותרמיה, שוק וחסימה נוירו-מוסקולרית, היות שמצבים אלו יכולים לגרום לתמונה קלינית הדומה למוות מוחי, אך תיתכן בהם החלמה נוירולוגית), ועקביות בחוסר התפקוד המוחי – לצורך העניין, יש להדגים כי גם לאחר 6 שעות ה-EEG הוא שטוח, לאחר 12 שעות האק"ג מאשר את המוות המוחי, או 24 שעות בפגיעת מוח כתוצאה מחוסר אספקת חמצן, ללא EEG המאשר זאת. ניתן לבחון באופן מיידי מוות מוחי על ידי הדגמה של חוסר זרימת דם למוח על ידי אנגיוגרפיה מוחית או טכניקת דופלר.
כשיטת טיפול

לעיתים נעשה שימוש בברביטורט כדי לגרום לחולה לעבור למצב של תרדמת. שיטות טיפול רפואי חדשניות משתמשות בתרדמת מלאכותית לעיכוב פעילויות שליליות בגוף, עד למתן תרופה מתאימה.
הערות שוליים

↑   איתי משיח, המחקר הזה מעורר צמרמורת: רבים ממי ששקועים בתרדמת הם למעשה בעלי מודעות, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284729205171  BnF: cb119440924 (data)  GND: 4122101-1  LCCN: sh85028781  NKC: ph137957 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
זוטה

| זוטה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: זוטה
שם מדעי
 Micromeria ‏בנתם, 1829
זוּטָה (שם מדעי: .Micromeria Benth) היא סוג צמחים ממשפחת השפתניים. הסוג מונה 89 מינים ו-31 תת-מינים הכוללים צמחים עשבוניים רב-שנתיים ובני-שיח בלבד. תפוצתה הטבעית היא מארצות אגן הים התיכון  והמזרח התיכון אל הודו ומשם אל דרום מרכז סין ומזרח ההימלאיה, ומצפון אפריקה דרומה עד דרום אפריקה, ומאלסקה עד קליפורניה. מאפייניו הבולטים של הסוג הם: עלים קטנים, פשוטים, תמימים וריחניים; הפרחים קטנים וערוכים בדּוּרִים דּוּרִים לאורך גבעול התפרחת. הפרחים בעלי גביע דמוי צינור או פעמון וצינור הכותרת ישר.
שמות וטקסונומיה (סיווג לפי מאפיינים)

השם "זוטה" הוא תרגום של השם הלטיני, שפירושו 'דבר פעוט', שכן חלק ממיני הזוטה, פרטיהם זעירים, ועליהם ופרחיהם קטנים. כאשר השם מופיע בסמיכות, הוא נהגה זוטת, כמו במקרה של זוטת סיני. השם "זוטה" ניתן לסוג .Micromeria L על ידי חיים נחמן ביאליק ואומץ במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 13, הערה 214) משנת 1930 ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 581 בעמ' 31.
מאגרי הצמחים הבינלאומיים מציינים שמות אחרים לצמחים בישראל וסביבתה והנושא עדיין בבירור. זוטה לבנה (Micromeria fruticosa (L.) Druce) משויכת בישראל, הן במילונים והן באתרי האינטרנט, לסוג Micromeria ואילו בעולם היא משויכת משנת 2006 לסוג קְלִינוֹפּוֹדְיוֹן (.Clinopodium L) המונה 168 מינים, ולא רק זאת היא נחשבת כשם נרדף לתת-מין (Clinopodium serpyllifolium subsp. fruticosum). לסוג זה נציג נוסף הגדל בחרמון - קְלִינוֹפּוֹדְיוֹן מְנֻצֶּה (Clinopodium vulgare). בערך זה השם המדעי הוא כפי שמופיע באתר צמחיית ישראל וסביבתה.
מאפיינים

הגבעולים בדרך כלל רְבוּעִים. הפטוטרות קצרות מאוד או חסרות. הלוואים חסרים. העלים נגדיים, קטנטנים, פשוטים ותמימים ובדרך כלל יושבים והם מכוסים פחות או יותר בצפיפות במעטה צמרי קצר הדוק ומשוטח ובבלוטות. העלים דמויי ביצה או אליפסה, אורכם (של רובם) גדול לכל היותר פי 3 מרוחבם. עלי התפרחת דמויי עלים רגילים (בשונה מצתרנית). דורי הפרחים חיקיים (יוצאים מחיקם של עלי התפרחת) וערוכים לאורך גבעול התפרחת. ובכל דּוּר פרח אחד או הרבה פרחים.
הגביע, דמוי פעמון או דמוי צינור ישר או מעוקל במקצת, בעל 13 עורקים, לעיתים רחוקות בעל 15 עורקים או בעל עורקים לא בולטים. האוגן בעל 5 שניים כמעט שוות או שהוא לפעמים דו-שפתני במקצת (בעל שיניים שונות זו מזו בגודלן או בצורתן או גם בעמדתן, 3 מהן מהוות על פי רוב שפה אחת והשתיים האחרות שפה שנייה). הגביע שעיר או לא ומכוסה בבלוטות וגם לועו שעיר.
הכותרת דו-שפתנית באופן ברור, קטנה מ-2.5 ס"מ וצבעיה הם לבן או ורוד או אדמדם עד סגול. צינור הכותרת ישר ומתרחב מעט באזור הלוע שהוא קירח מבפנים (חסר טבעת של שערות). צינור הכותרת בולט או אינו בולט מהגביע. השפה העליונה זקופה ושטוחה, שפתה תמימה וקודקודה מפורץ או בעלת 2 אונות, והיא בדרך כלל קצרה מהשפה התחתונה. השפה התחתונה פרושה ובעלת שלוש אונות כמעט שוות או בלתי שוות ואז האונה האמצעית שטוחה פחות או יותר (בשונה מנפית) וגדולה מהאונות הצדדיות והבולטות. בדרך כלל שפתם של האונות תמימה או גלית או מפורצת.
האבקנים מעורים אל צינור הכותרת, מספרם 4 והם זקופים וראשיהם נוטים זה לזה פנימה (בשונה מנפית). זוג אחד ארוך מהזוג השני.
מיני הסוג בישראל וסביבתה

בישראל וסביבתה קיימים 6 מיני זוטה (אם מכלילים את זוטה לבנה בסוג) הגדלים כצמחי בר ארבעה בישראל אחד בדרום סיני ואחד בירדן.
מיני הסוג בישראל וסביבתה > זוטה לבנה

זוּטָה לְבָנָה (Micromeria fruticosa (L.) Druce) - בן-שיח ריחני שגובהו 40 עד 100 ס"מ, נפוץ בחבל הים-תיכוני בארץ ישראל. פרחיו לבנים. הפרחים אינם יושבים בדורים שבחיקי עלים אלא ערוכים בתפרחות קטנות ומסועפות הנישאות על עוקצים ארוכים הנראות כקרקפות קטנות וצפופות. השם המדעי העדכני הוא Clinopodium barbatum. [ראה ערך מורחב].
מיני הסוג בישראל וסביבתה > זוטה מעורקת

זוּטָה מְעֹרֶקֶת (.Micromeria nervosa Benth) - בן-שיח נמוך (בן קיימא), ים-תיכוני, גובהו 15 עד 40 ס"מ ופרחיו ורודים. הוא מסתעף מבסיסו בלבד לגבעולים זקופים שאינם מסתעפים. רובו מתייבש בקיץ, העלים נושרים ורק חלקם התחתון של הגבעולים נותר ירוק כל השנה. הזרעים והגביע המשתייר מהווים יחידת תפוצה שנישאת ברוח במהלך הקיץ (בשונה מזוטה צפופה). שלא כמו מינים אחרים של זוטה אין מין זה מתאים כתבלין לתה.
מאפיינים: הגבעולים רבועים, זקופים ושעירים. העלים נגדיים, פשוטים תמימים וקטנטנים דמויי ביצה קטנטנה שאורכה 5 עד 6 מ"מ, אך קודקודה מתחדד. העלים חסרי פטוטרת. צידו העליון של העלה קירח, צידו התחתון קירח או מכוסה בשערות קצרות והדוקות, אך לא בשערות ארוכות. העלים הצעירים מדיפים ריח לימון. התפרחות נושאות דורי פרחים שעירים ובזאת זוטה מעורקת ניכרת ונבדלת משאר מיני הזוטה ורודי הפרחים. הדורים, שאורכם כס"מ אחד, ערוכים לאורך גבעול התפרחת, הדורים התחתונים רחוקים זה מזה ואילו הדורים בראש הגבעול צפופים ומרובי פרחים ויוצרים מעין שיבולת קצרה. הגביע דמוי פעמון מאורך מאוד, עם 13 עורקים בולטים ו-5 שיניים כמעט שוות, דמויות זיף ונוטות החוצה (בשונה מזוטה צפופה) ואורכן 2/3 מאורך הצינור  הגביע מכוסה שערות ארוכות ומפושקות (בשונה מזוטה צפופה), שאורכן עולה על קוטר צינור הגביע. שעירות זו מעניקה לזוטה המעורקת את הופעתה הצמרית. הכותרת דו-שפתנית, אורכה 5 מ"מ. הכותרת ורודה בכללה, על השפה התחתונה משני עברי הלוע מופיעים שני כתמים לבנים. המאבקים בצבע סגול כהה.
תפוצה ובית גידול: משרעת התפוצה העולמית היא ים-תיכונית בכל אגן הים התיכון כולל מצרים למעט מערב אגן הים התיכון. בישראל זוטה מעורקת מצויה בכל אזורי צפון הארץ ומרכזה. היא גדלה במחשופים של סלעי גיר רכים. בסלעי נארי שורשיה חודרים דרך הגומות שבסלע ומגיעים אל המים והמינרלים שבשכבות הרכות. היא גדלה גם בסדקים של סלעי גיר ודולומיט קשים. אולם היא נדירה באבן חול, בקרקע סחף ובקרקע חרסיתית עמוקה. הפריחה מסוף ינואר עד תחילת יוני.
מיני הסוג בישראל וסביבתה > זוטה צפופה

זוּטָה צְפוּפָה (.Micromeria myrtifolia Boiss. & Hohen) - צמח עשבוני רב-שנתי (בן קיימא) ריחני וקטן גובהו 20 ס"מ והוא מסתעף רק מבסיסו לגבעולים רבים, ופרחיו רבים וצפופים בצבעי לילך או ורוד.
מאפיינים: הגבעולים רבועים, שעירים, אלכסוניים ואינם מסתעפים. העלים נגדיים, קטנים פשוטים ותמימים, דמוי אזמל צר, שמתחדד בהדרגה לקראת הקצה ומכוסים בחלקם האחורי בשערות ארוכות. הדורים בתפרחות הם מרובי פרחים וערוכים לאורך הגבעול. הדורים רחוקים מאוד זה מזה ובכל דור 20 עד 30 פרחים בצבעי לילך או ורוד. הפרחים יושבים בצפיפות בחיק עלי התפרחת. עוקץ הפרח קטן. הגביע כמעט שאינו שעיר ושערותיו קצרות יחסית, אין לגביע שערות ארוכות, אלא שערות זעירות והדוקות (בשונה מזוטה מעורקת). שיני הגביע דמויי מרצע, רכונות זו לזו (בשונה מזוטה מעורקת) ואורכן קטן ממחצית אורכו של הגביע. הכותרת דו-שפתנית. לוע הכותרת כהה. אונות השפה התחתונה בהירות. הפרי נותר על הצמח זמן רב כשהוא הדוק לגבעול (בשונה מזוטה מעורקת). הפרודות מחודדות מאוד בראשן. הפריחה מסוף פברואר עד תחילת ספטמבר.
תפוצה ובית גידול: התפוצה העולמית משתרעת ממזרח התיכון ועד אירן. הוא גדל בבתות על קרקע של סלעים רכים ובסדקים של מחשופים של סלעי גיר קשים בחבל הים תיכוני והאירנו-טורני. הוא נפוץ בשפלה המרכזית בשדרת ההר בגולן ובמדבר יהודה.