אניטה לוס
חזרתה לניו יורק

בסתיו 1946, כשהיא לא תחת חוזה, לוס חזר לניו יורק כדי לעבוד על המחזה "יום הולדת שמח" ("Happy Birthday"), קומדיית מסיבת קוקטייל סרויאנית שנכתבה עבור הלן הייז. למחזה היו מספר התחלות שווא בשנה שלפני כן, אך כעת המשיך עם ג'ושוע לוגן כבמאי, והופק על ידי רודג'רס והמרשטיין. הוא נפתח בבוסטון, אבל הקהל לא אהב זאת בהתחלה. לוס המשיכה לשפר את התסריט לאורך כל זמן ההופעות בוסטון; כאשר הוא נפתח בניו יורק בתיאטרון ברודהרסט (Broadhurst Thearte) הוא היה להיט ורץ ל-600 הופעות. קתרין הפבורן הייתה להוטה לשחק בגרסת המסך, אבל הצנזורה ההוליוודית לא הייתה מוכנה שאישה "תעלה על המסך עבור שתי מערכות ותתוגמל היטב". במקביל לכך, בחייה הפרטיים, לוס מכרה את ביתה בסנטה מוניקה לאחיינית שלה.
שוב בניו יורק, היא וחברתה משכבר הימים, התסריטאית פרנסס מריון, עבדו על מחזה עבור זסו פיטס. כמה רומנים הגיעו אליה, כולל מוריס שבלייה. שני מפיקים בברודוויי רצו גרסה מוזיקלית של "גברים מעדיפים בלונדוניות" והביאו את ג'וזף פילדס כמחבר שותף. לוס, שלא חיבבה את פילדס, איימה לעזוב את ההפקה, אלא אם יבטיחו לה שלעולם לא תצטרך לעבוד איתו שוב. המופע נפתח בפילדלפיה עם קרול צ'אנינג, שלא הייתה ידועה באותה תקופה, עד שהגיעה לניו יורק. זו הייתה הצלחה נוספת מבחינתה של לוס. צ'אנינג הפכה במהרה לכוכבת מובילה, כאשר המופע הוצג במשך 90 שבועות ויצא לסיבוב הופעות לשנה נוספת. המפיקים סגרו את התוכנית כשנודע להם שצ'אנינג נכנסה להריון. הרמן לוין הגיב: "הייתי משוכנע שהתוכנית לא תעבוד בלי קרול." גרסת קולנוע מוזיקלית הופקה ב-1953, בבימויו של הווארד הוקס ובעיבודו של צ'ארלס לדרר. כיכבו בו ג'יין ראסל ומרילין מונרו. ללוס לא היה שום קשר להפקה, אבל חשבה שמונרו הייתה בהשראת הליהוק של צ'אנינג.
ההצלחה של בלונדיניות בפעם השנייה פירושה שללוס הייתה חשיפה גדולה יותר מאי פעם. היא עברה לדירה מרווחת יותר במלון לנגדון וקנתה מכונית חדשה. בשנת 1950 כתבה לוס את "עכבר נולד", רומן נוסף, ולאחר שששלחה למו"ל שלה, היא בחרה לוותר על הטיול שלה לאירופה, לראשונה מזה 20 שנה. הרומן לא נחל הצלחה רבה והוגדר כמתון, אבל אז לוס כבר עבדה על עיבוד דרמטי לג'יג'י של קולט.[10] ההפקה הייתה בעיצומה לפני שקולט דיווחה שהיא מצאה את ה"ג'יג'י" שלהם - היא ראתה את אודרי הפבורן בלובי של מלון במונטה קרלו. ג'יג'י עלה בסתיו 1951 והמשיך להופיע עד אביב 1952, עד אז הפבורן הפכה לכוכבת מובילה, עם חוזה A-List לפרמאונט.
במהלך נסיעותה הרבות, לוס עבדה על עיבודים נוספים לשנים הבאות, תוך כדי שגם עברה לדירה חדשה. הדירה הייתה של פול סוואן. המחזמר הבא שלה, "אדל המדהימה" בכיכובה של תמי גריימס עם מוזיקה של אלברט סלדן, הועלה ונסגר במהירות. גם אמרסון וגם בעלה של הלן הייז, צ'ארלס מקארתור, נפטרו במרחק של מספר שבועות אחד מהשני, ובעקבות זאת לוס והלן הייז, האלמנות הטריות, החלו בעבודה משותפת, כאשר לוס עבדה על עיבוד לצילומיה של הייז, "אנסטסיה" בלונדון. לוס עבדה ונסעה גם כשהיא מטופלת בכאבים בידה, שמנעו ממנה לכתוב. ב-1959 לוס החלה בעיבוד נוסף של קולט, "שרי" ("Chéri"), עם קים סטנלי והורסט בוכהולץ בתפקידים הראשיים, אך מחזה זה רץ חודשיים בלבד.
לוס המשיכה לכתוב במגזינים, ופרסמה בקביעות בהארפר'ס בזאר, בואניטי פייר ובניו יורקר. הביוגרף גארי קארי מציין: "היא הייתה מספרת סיפורים מלידה ותמיד הייתה בשיא כשעיצבה מחדש מפגשים בחיים האמיתיים כדי ליצור אנקדוטות משעשעת." לוס החלה לכתוב מספר כרכי וספרי זכרונות וביניהם ניתן למצוא את כרך של זיכרונות בשם "נערה כמוני", שפורסם בספטמבר 1966. בנוסף ספרה משנת 1972, "פעמיים בקלילות: ניו-יורק אז והיום" ("Twice Over Lightly: New York Then and Now"), נכתב בשיתוף פעולה עם החברה והשחקנית הלן הייז. "נשיקת פרידה מהוליווד" ("Kiss Hollywood Good-by") היה ספר זיכרונות הוליוודי על שנות ה-MGM שלה, שפורסם בשנת 1974 וזכה להצלחה גדולה. כמו כן ב-1978 לוס פרסמה ספר נוסף בשם "בנות תלמדג' ("The Talmadge Girls") שעסק באחיות השחקניות קונסטנס טלמדג' ונורמה טלמדג'. לוס הפכה לאשת חברה ניו יורקית בולטת בתצוגות אופנה, אירועי תיאטרון וקולנוע, נשפים וחגיגות. עם כל ספר חדש הגיע זרם חדש של ראיונות והסיפורים על אניטה הפכו מוגזמים יותר ויותר. עד מהרה דווח שהיא מכרה את התסריט הראשון שלה בגיל 12.