stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיור
בישראל > ביטחון שוטף

מעבר ליחידות הסיור המיוחדות, בכל יחידה קרבית בצה״ל מתבצעים משימות סיור ברכבי סיור שטח (האמרים ממוגנים) באותה הגזרה (המוגדרת כקו מבצעי) שאותה יחידה תופסת, משימות סיור לשם ביטחון שוטף, הגנת יישובים ואזרחים, סיכול אירוע פח״ע ואויב, ובחלק מהגזרות גם סיורים הנדסיים של חיל ההנדסה יחד עם חיל הרגלים כנגד מטענים, חומרי נפץ, מיקוש וחבלה. הסיורים בביטחון השוטף הם לרוב רכובים אך גם רגליים כשנדרש. בצוות הלוחמים של רכבי הסיור, נמצאים בדר״כ עליו חייל קלע, חייל נגביסט וחייל חובש, לצד שאר הלוחמים ומפקדי סיור. רכבי הסיור חמושים באמצעים רבים כגון רקטות לאו, מקלע מאג, משקפות, עכברים, ציוד קשר, עזרה ראשונה, ציוד אמצעי ראיית לילה, ציוד לחימה ונשקם האישי של הלוחמים.
לכל לוחם חמוש גם ברימון. על אחד מרכבי הסיור חמוש עליו מקלע בראונינג. (מק״כ).
יחידות סיור קיימות בכל גדוד חיל רגלים, חיל שריון וחיל הנדסה במערך הצבאי ותפקידם הוא השגת מודיעין קרבי, לחימת חוד ופתיחת תאי שטח לכוחות הלחימה. מחלקת הסיור (מחס"ר) בפלוגה המסייעת.
בכל חטיבת חי"ר פלוגת סיור (פלס"ר)) חטיבתית - (החל מ-2006 אוחדו הפלס"ר, פלוגת החבלה ההנדסית (פלחה"ן) ופלוגת הנ"ט (פלנ"ט) לגדוד אחד - גדוד הסיור (גדס"ר).
פלוגות הסיור החטיבתיות ניכסו לעצמן את השם "סיירת". יחידות סיור נקראות גם סיירות.
על פי תורת הלחימה (תו"ל) גם בכל גדוד שריון צריכה להיות קיימת מחלקת סיור ובחטיבה פלוגת סיור. לרוב התקן של הסיור מאויש רק ביחידות המילואים.
בישראל > סיירות

הסיירות הראשונות בצה"ל היו סיירת צנחנים, סיירת גולני וסיירת שריון. באמצע שנות ה-50 הוקמו הסיירות הפיקודיות (סיירת אגוז, סיירת שקד, סיירת חרוב) וגם סיירת מטכ"ל.
במרוצת השנים הסיירות התפתחו ליחידות מובחרות בצה"ל, ולתופעה ייחודית בתרבות הישראלית. הדבר קרה במידה רבה בזכות פרסומה של סיירת מטכ"ל.
כיום צה"ל מפעיל יחידות סיור שונות בכל החילות הלוחמים ובכל הזרועות. הבולטות הן: סיירת מטכ"ל, מחלקות סיור של חיל ההנדסה, סיירות בחטיבות חי"ר (סיירת צנחנים, סיירת גולני, סיירת גבעתי, סיירת נח"ל), פלס"ר שריון בחיל השריון (בשנת 2021 נסגרו במסגרת תהליכי התייעלות פנימיים של הצבא ונשארו פלס"רי שריון במילואים בלבד), וסיירת יעל של יהל"ם.
בישראל > יחידות מובחרות ויחידות התנדבות

בסלנג הישראלי, המונח "סיירת" נהפך לכינוי לכל יחידה מובחרת, לדוגמה, "סיירת דובדבן".
יום מיונים ליחידות מובחרות במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל נקרא "יום סיירות".
המדור המטפל במיון מלש"בים ליחידות התנדבות במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל נקרא "מדור סיירות".
היחידות המיוחדות ויחידות הסיור הן יחידות התנדבות אולם הייעוד שלהן שונה מהותית.
יחידות מיוחדות בעלות יעוד מסוים שפועלות עמוק מעבר לקווי האויב ומבצעות פעולות חשאיות זוכות להכשרה ארוכה במיוחד, במסגרת ההכשרה שלהן נכללת גם חלק מהכשרת הסיור, אולם מושם בה דגש על הפעלת הייעוד המסוים של אותה היחידה ולאו דווקא הסיור. היחידות הייעודיות נחשבות ליחידות מובחרות ואף יחידות עילית. הן אינן יחידות סיור ואינן סיירות.
דוגמאות ליחידות מיוחדות שאינן יחידות סיור: שייטת 13, מגלן, שלדג ודובדבן.
ראו גם

פלוגת סיור
גדוד סיור
קומנדו
מודיעין קרבי
כוחות מיוחדים
יחידות מובחרות בצה"ל
לקריאה נוספת

גבריאל ברקאי, סיור בירושלים בעקבות מפת מידבא, אריאל, 116, תשנ"ו, עמ' 113–125
יוסי גולדברג, שולה וידריך, עירית עמית-כהן, תל אביב - עיר גלויה : סיור, מבט וסיפור בפינותיה הנשכחות של העיר, נתניה : הוצאת אחיאסף, 2009.
הערות שוליים

↑  אחרי 70 שנה: פלס"ר 7 נסגרת - ורק המורשת נשארת, נבדק ב-2021-09-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533866005171  BnF: cb11951098p (data)  GND: 4143395-6  LCCN: sh85085277  NKC: ph600461
מרקוס תוראם

מרקוס ליליאן תוראם אוליאן (בצרפתית: Marcus Lilian Thuram-Ulien; נולד ב-6 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת החלוץ באינטר מילאנו ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים

את ילדותו העביר תוראם בצרפת והוא גדל ושיחק במחלקות הנוער של סושו מונטליאר, את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית השנייה ערך תוראם ב-20 במרץ 2015 כבר בגיל 18, במשחק ליגה מול שאטורו. הוא סה"כ שיחק 43 משחקים בסושו וכבש שער בודד ב-14 באפריל 2017, במהלך הפסד הליגה 1–3 לטור.
ב-5 ביולי 2017, כאשר היה בן 20 חתם תוראם במועדון  גנגאן מהליגה הראשונה. באוגוסט 2018 זכה תוראם לתשומת לב רבה במהלך משחק הליגה מול פריז סן-ז'רמן בו שיחק אל מול ג'אנלואיג'י בופון, שהיה חבר לקבוצתו של אביו ליליאן תוראם.
ב-9 בינואר 2019, סייע תוראם לגנגאן להדיח את פריז סן-ז'רמן מרבע גמר גביע הליגה הצרפתית, לאחר שכבש פנדל בתוספת הזמן. עשרים יום אחרי זה כבש תוראם את שער השוויון בחצי הגמר מול  מונקו אך גנגאן הפסידה את המשחק בסופו של דבר בדו-קרב פנדלים.
ב-22 ביולי 2019, חתם תוראן בבורוסיה מנשנגלדבך מהליגה הגרמנית בעבור 12 מיליון אירו, על חוזה של 4 שנים. תוארן קיבל את הספרה 10 המכובדת והפך לחלוץ המרכזי של הקבוצה בעקבות עזיבתו של תורגן הזאר לבורוסיה דורטמונד.
תוראם ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בורוסיה מנשנגלדבך ב-9 באוגוסט 2019 במהלך הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני. ב-22 בספטמבר 2019, לאחר חמש הופעות בבונדסליגה הצליח סוף סוף תוראם לכבוש את שערו הראשון על אדמת גרמניה במהלך ניצחון קבוצתו 1–2 על פורטונה דיסלדורף.
ב-1 ביולי 2023 חתם תוראם באינטר מילאנו האיטלקית כשחקן חופשי. ב-3 בספטמבר, הוא כבש את שערו הראשון בניצחון 4–0 על פיורנטינה .  ב-3 באוקטובר, הוא הבקיע את שערו הראשון בליגת האלופות עבור המועדון בניצחון 1–0 על בנפיקה בשלב הבתים, והפך לצרפתי השלישי שכובש בתחרות זו עבור אינטר אחרי יורי דז'ורקף (1998 נגד שטורם גראץ ) ופטריק ויירה (2006 נגד באיירן מינכן ).
קריירה בינלאומית

נכלל בסגל נבחרת צרפת לטורניר מונדיאל 2022.
ב-22 בנובמבר 2022, במהלך משחקה של נבחרת צרפת נגד נבחרת אוסטרליה במסגרת שלב הבתים של מונדיאל 2022, ערך תוראם את הופעת הבכורה שלו.
ב-4 בדצמבר 2022, במהלך שלב שמינית הגמר מול נבחרת פולין בישל מרקוס בישול בכורה בנבחרת.
נכלל בסגל נבחרת צרפת לטורניר יורו 2024.
חיים אישיים

תוראם נולד בפארמה שבאיטליה, הוא בנו של מלך ההופעות של נבחרת צרפת בכדורגל בכל הזמנים לשעבר ליליאן תוראם. אחיו, קפרן תוראם, משחק ביובנטוס מהליגה האיטלקית. מרקוס נקרא על שמו של הסופר הג'מייקני מרקוס גארבי.
תארים

אליפות אירופה עד גיל 19: 2016
אליפות: 2023/2024
הערות שוליים

↑  Toni Weeler, Marcus Thuram Becomes Third French Inter Milan Player To Score In Champions League – Joins Arsenal Legend & 1998 FIFA World Cup Winner, SempreInter.com
↑  Marcus Thuram convoqué באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הצרפתית, 14 בנובמבר 2022 (בצרפתית)
↑  סגל הנבחרת בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת צרפת, 16 במאי 2024 (בצרפתית)
| נבחרת צרפת – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 לוריס •  2 פבאר •  3 קימפמבה •  4 וראן •  5 לאנגלה •  6 פוגבה •  7 גריזמן •  8 למאר •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 טוליסו • 13 קאנטה •  14 רביו • 15 זומה • 16 מנדנדה • 17 סיסוקו • 18 דין • 19 בנזמה • 20 קומאן • 21 הרננדס • 22 בן ידר • 23 מניאן • 24 דובואה • 25 קונדה • 26 תוראם • מאמן: דשאן |  1 לוריס •  2 פבאר •  3 קימפמבה •  4 וראן •  5 לאנגלה •  6 פוגבה •  7 גריזמן •  8 למאר •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 טוליסו • 13 קאנטה •  14 רביו • 15 זומה • 16 מנדנדה • 17 סיסוקו • 18 דין • 19 בנזמה • 20 קומאן • 21 הרננדס • 22 בן ידר • 23 מניאן • 24 דובואה • 25 קונדה • 26 תוראם • מאמן: דשאן | צרפת |
| נבחרת צרפת – מונדיאל 2022 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 לוריס •  2 פבאר •  3 דיסאסי •  4 וראן •  5 קונדה •  6 גנדוזי •  7 גריזמן •  8 צ'ואמני •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 קולו מואני • 13 פופאנה •  14 רביו • 15 ורטו • 16 מנדנדה • 17 סאליבה • 18 אופאמקאנו • 19 בנזמה • 20 קומאן • 21 ל. הרננדס • 22 ת. הרננדס • 23 אראולה • 24 קונטה • 25 קמבינגה • 26 תוראם • מאמן: דשאן |  1 לוריס •  2 פבאר •  3 דיסאסי •  4 וראן •  5 קונדה •  6 גנדוזי •  7 גריזמן •  8 צ'ואמני •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 קולו מואני • 13 פופאנה •  14 רביו • 15 ורטו • 16 מנדנדה • 17 סאליבה • 18 אופאמקאנו • 19 בנזמה • 20 קומאן • 21 ל. הרננדס • 22 ת. הרננדס • 23 אראולה • 24 קונטה • 25 קמבינגה • 26 תוראם • מאמן: דשאן | צרפת |
| נבחרת צרפת – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 סמבה •  2 פבאר •  3 קלאוס •  4 אופאמקאנו •  5 קונדה •  6 קמבינגה •  7 גריזמן •  8 צ'ואמני •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 קולו מואני • 13 קאנטה •  14 רביו • 15 תוראם • 16 מניאן • 17 סאליבה • 18 זאיר-אמרי • 19 פופאנה • 20 קומאן • 21 מנדי • 22 הרננדס • 23 אראולה • 24 קונטה • 25 ברקולה • מאמן: דשאן |  1 סמבה •  2 פבאר •  3 קלאוס •  4 אופאמקאנו •  5 קונדה •  6 קמבינגה •  7 גריזמן •  8 צ'ואמני •  9 ז'ירו •  10 אמבפה •   11 דמבלה •  12 קולו מואני • 13 קאנטה •  14 רביו • 15 תוראם • 16 מניאן • 17 סאליבה • 18 זאיר-אמרי • 19 פופאנה • 20 קומאן • 21 מנדי • 22 הרננדס • 23 אראולה • 24 קונטה • 25 ברקולה • מאמן: דשאן | צרפת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1274642108  VIAF: 7636167082554158570004   WorldCat (עם VIAF): 7636167082554158570004
סביאטוסלב ריכטר

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1915 (יוליאני) ז'יטומיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 באוגוסט 1997 (בגיל 82) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1934 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אמנות מוזיקלית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  מלודיה 
 פרסים והוקרה:  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1986)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1990)  פרס הפדרציה הרוסית (1996)  הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1995)  פרס גלינקה (1987)  פרס רוברט שומאן של צוויקאו (1968)  מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין  מפקד מסדר האמנויות והספרות  פרס גראמי  פרס לנין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  גיבור העמל הסוציאליסטי  עיטור לנין  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  עיטור מהפכת אוקטובר  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  אמן העם של ברית המועצות  פרס סטלין  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.sviatoslavrichter.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
סביאטוסלב ריכטר
סְבִיָאטוסְלָב תאופילוביץ' ריכטר (ברוסית:  Святослав Теофилович Рихтер‏; 1915–1997), פסנתרן רוסי ממוצא גרמני. הוכר כאחד הפסנתרנים הגדולים ביותר של המאה ה-20. נודע ברפרטואר הנרחב, בטכניקה חסרת המאמץ ובסגנון הפואטי שלו.
ביוגרפיה > נעוריו

ריכטר נולד בז'יטומיר, אוקראינה, לאב גרמני ולאם חצי-רוסייה וחצי-גרמנייה. הוא גדל באודסה. שלא כרגיל, הוא רכש את עיקר הכשרתו המוזיקלית בכוחות עצמו, אם כי אביו (שהיה פסנתרן ונגן עוגב) ואחד מתלמידי אביו (נבלן צ'כי) הקנו לו את יסודות החינוך המוזיקלי. עוד כילד הצטיין ריכטר בקריאה מן הדף והתאמן דרך קבע עם להקות אופרה ובלט מקומיות. הוא פיתח התלהבות, שעמדה בעינה כל חייו, לאופרה ולמוזיקה קאמרית וווקאלית, שמצאה את ביטויה בפסטיבלים שארגן בגראנז' דה מזליי, צרפת ומוזיאון פושקין במוסקבה. הוא החל לעבוד באופרה של אודסה כמלווה חזרות.
ביוגרפיה > ראשית הקריירה

ב-19 במרץ 1934 הופיע ריכטר ברסיטל הראשון שלו, במועדון המהנדס של אודסה; אך לימודי הפסנתר הרשמיים שלו החלו רק כעבור שלוש שנים, כשהחליט לפנות אל היינריך נויהאוס, פסנתרן מפורסם ומורה לפסנתר, בקונסרבטוריון של מוסקבה. מספרים שתוך כדי מבחן הקבלה של ריכטר לחש נויהאוס לתלמיד אחר "האיש הזה הוא גאון". אף כי נויהאוס לימד הרבה פסנתרנים גדולים, בהם אמיל גיללס וראדו לופו, אומרים שהוא ראה בריכטר את "התלמיד הגאון, שלו חיכה כל חייו", אף כי "עליו להודות, שהוא לא לימד את ריכטר דבר."
בשלב מוקדם בקריירה שלו ניסה ריכטר את ידו גם בהלחנה ונראה שניגן כמה מחיבוריו במבחן הקבלה שלו אצל נויהאוס, אך הוא ויתר על ההלחנה זמן קצר אחרי שעבר למוסקבה. כעבור שנים הסביר את החלטתו במילים הבאות: "ההסבר הטוב ביותר שיש לי הוא, שלא ראיתי צורך להוסיף לכל המוזיקה הגרועה שיש כבר בעולם."
בשנת 1940, כשהיה עדיין סטודנט, הופיע ריכטר לראשונה בפומבי בנגינת הסונאטה לפסנתר של סרגיי פרוקופייב, מלחין ששמו נקשר מאז ואילך ביצירותיו. הוא נודע גם כמי שהשתמט משיעורי חובה פוליטיים בקונסרבטוריון והושעה פעמיים בשנתו הראשונה. כל חייו התרחק מן הפוליטיקה של ברית המועצות ומימיו לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
ביוגרפיה > מאחורי מסך הברזל

ריכטר פגש את הסופרן נינה דורליאק בשנת 1945. כעבור זמן קצר ליוה אותה בפסנתר בתוכנית שכללה שירים מאת רימסקי-קורסקוב ופרוקופייב. "הייתה זו הפגישה הראשונה בקשר שיימשך לכל אורך חייהם. ריכטר ודורליאק לא נישאו מעולם באופן רשמי, אבל היו חברים ובני-זוג קבועים. היא הייתה הגורם המאזן, המעשי לטבעו האימפולסיבי. היא זו שמתחה לו את השעון, הזכירה לו פגישות שקבע וניהלה את התחייבויותיו המקצועיות" (גפן 1999). בשנת 1949 זכה ריכטר בפרס סטלין, שהוביל למסעות קונצרטים ברחבי רוסיה, מזרח אירופה וסין.
הקונצרט הראשון של ריכטר מחוץ לברית המועצות היה בצ'כוסלובקיה ב-1950. ב-1952 הוזמן ריכטר לשחק בתפקיד פרנץ ליסט בהפקה חוזרת של סרט תיעודי מ-1946 על חיי גלינקה. בתפקיד הראשי שיחק בוריס סמירנוב.
ב-1953 הצטווה ריכטר לנגן בהלוויית סטלין. בהתרסה נגד ההוראה לנגן יצירה קצרה ונכאת רוח, בחר ריכטר לנגן את הפרלוד ופוגה במי מינור, בעלי האופי המיסטי, מתוך הפסנתר המושווה של באך. ריכטר סירב להפסיק את הנגינה, על אף הפרעות והצקות חוזרות ונשנות, ובסופו של דבר, כך אומרים, גררו אותו חיילים מעל הבמה, אבל רק אחרי שגמר לנגן.
בשנת 1960 העז שוב פנים כנגד השלטונות כאשר ניגן בהלווייתו של בוריס פסטרנק.
ביוגרפיה > מעבר למסך הברזל

שמו של ריכטר הגיע למערב באמצעות הקלטותיו. הקונצרטים הראשונים שלו במערב התקיימו במאי 1960, כאשר קיבל היתר לנגן בפינלנד. באותה שנה הותר לו סוף סוף להופיע בארצות הברית. הופעתו הראשונה שם הייתה בשיקגו ב-15 באוקטובר 1960, בנגינת הקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס, עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוח אריך ליינסדורף, והתקבלה בתשואות ובביקורות חיוביות. שיאו של מסע הקונצרטים של ריכטר בארצות הברית ב-1960
היה בקרנגי הול.
על הופעותיו של ריכטר באמריקה העיבו מחאות אנטי-סובייטיות, והוא הודיע שלא ישוב להופיע שם. ב-1961 ניגן לראשונה בלונדון. המבקרים הבריטיים לא קיבלו את נגינתו, ברסיטל מיצירות היידן ופרוקופייב, בעין יפה, אך יחסם השתנה מן הקצה אל הקצה לאחר קונצרט של שני הקונצ'רטי לפסנתר של ליסט.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

ריכטר אהב לנגן לפני קהל, אך שנא לתכנן קונצרטים שנים מראש. בשלהי חייו העדיף לנגן בהתראה קצרה ככל האפשר, באולמות קטנים וחשוכים, עם תאורה ממוקדת על התווים ותו לא. החשכת האולם, כך טען, עוזרת למקד את תשומת לב הקהל בנגינה, ללא הסחות דעת חיצוניות.
ב-1986 יצא ריכטר למסע קונצרטים בן שישה חודשים בסיביר, במהלכו הופיע בכ-150 רסיטלים, חלקם בעיירות שלא היה בהן אולם קונצרטים של ממש, לקהל מאזינים, שלחלקו הייתה זו ההזדמנות הראשונה לשמוע מוזיקה קלאסית. 
באותה שנה זכה בפרס לאוני סונינג למוזיקה.
בשנותיו האחרונות חלה ירידה מסוימת בטכניקה של ריכטר, הן בשל גילו והן בשל בעיות בריאות, אך למרות התסכול שגרם לו מצב זה, המשיך ריכטר לנגן ולהופיע בכמה מן היצירות התובעניות ביותר ברפרטואר הפסנתרני, ביניהן "מחזור המראות" של ראוול, הסונאטה השנייה של פרוקופייב והאטיודים והבלדה הרביעית של שופן.
הופעתו המוקלטת האחרונות של ריכטר, עם תזמורת יפנית בניצוח ידידו הוותיק, רודולף ברשאיי, הייתה בשנת 1994. הקונצרט, שכלל שלושה קונצ'רטי של מוצרט, יצא בתקליטור בחברת לורל.
הרסיטל האחרון של ריכטר התקיים בליבק, גרמניה ב-30 במרץ 1995. בתוכנית היו שתי סונאטות של היידן ו"וריאציות ופוגה" של מקס רגר על נושא של בטהובן, יצירה לשני פסנתרים, שריכטר ניגן עם הפסנתרן אנדריאס לוצביץ'.
ריכטר מת בביתו ליד מוסקבה מהתקף לב, אחרי תקופה ממושכת של דיכאון בגלל אי יכולתו לנגן לפני קהל. בשעת מותו, עבד ריכטר על "חמישה קטעים לפסנתר" של שוברט, מס' 459 ברשימת יצירותיו.
הערות שוליים

↑  Famous and Infamous Germans from Russia
↑  Monsaingeon, pp. 12-14
1 2  Monsaingeon, p. 20
↑  Kevin Bazzana - Sviatoslav Richter (1915-1997), Notes to Richter in Leipzig, Music & Arts CD 1025.
↑  Sviatoslav Richter Chronology - 1950
1 2  http://www.newcriterion.com/archive/16/oct97/coleman.htm.
↑  Claudia Cassidy, Chicago Tribune, 1960.
↑  http://www.trovar.com/str/dates/a1960.html.
↑  David Fanning, Notes to Sviatoslav Richter performs Chopin and Liszt, BBC Legends CD 2000.
| זוכי פרס לאוני סונינג למוזיקה |
| --- | --- | --- |
| 1959–1980 | איגור סטרווינסקי (1959) • ליאונרד ברנשטיין (1965) • בירגיט נילסון (1966) • ויטולד לוטוסלבסקי (1967) • בנג'מין בריטן (1968) • בוריס כריסטוף (1969) • סרג'יו צ'ליבידאקה (1970) • ארתור רובינשטיין (1971) • יהודי מנוחין (1972) • דמיטרי שוסטקוביץ' (1973) • אנדרס סגוביה (1974) • דיטריך פישר-דיסקאו (1975) • מוגנס וולדיקה (1976) • אוליבייה מסייאן (1977) • ז'אן-פייר רמפל (1978) • ג'נט בייקר (1979) • מארי-קלייר אליין (1980) |  |
| 1981–2000 | מסטיסלב רוסטרופוביץ' (1981) • אייזק שטרן (1982) • רפאל קובליק (1983) • מיילס דייוויס (1984) • פייר בולז (1985) • סביאטוסלב ריכטר (1986) • היינץ הוליגר (1987) • פטר שרייר (1988) • גדעון קרמר (1989) • ג'רג' ליגטי (1990) • אריק אריקסון (1991) • גאורג שולטי (1992) • ניקולאוס הרנונקור (1993) • כריסטיאן צימרמן (1994) • יורי בשמט (1995) • פר נירגארד (1996) • אנדראש שיף (1997) • הילדגארד בהרנס (1998) • סופיה גוביידולינה (1999) • מיכלה פטרי (2000) |  |
| 2001–2020 | אן-סופי מוטר (2001) • אלפרד ברנדל (2002) • ג'רג' קורטג (2003) • קית' ג'ארט (2004) • ג'ון אליוט גרדינר (2005) • יו-יו מה (2006) • לארס אולריק מורטנסן (2007) • ארוו פרט (2008) • דניאל בארנבוים (2009) • צ'צ'יליה ברטולי (2010) • קאייה סאאריאהו (2011) • ז'ורדי סאוואל (2012) • סיימון ראטל (2013) • מרטין פרוסט (2014) • תומאס אדס (2015) • הרברט בלומסטדט (2016) • לאונידס קבקוס (2017) • מאריס יאנסונס (2018) • הנס אברהמסן (2019) • ברברה האניגן (2020) |  |
| 2021 ואילך | אנסוק צ'ין (2021) • פייר לורן איימארד (2022) • אוולין גלני (2023) • עמנואל פהו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267011705171  PLWABN: 9810629843405606  BNE: XX853168  BnF: cb12163923q (data)  CANTIC: a10488443  CiNii: DA03982454  GND: 118600532  ISNI: 0000 0001 1480 0293  LCCN: n81085651  LNB: 000039362  MusicBrainz: 2014bfbb-c65d-45dc-9973-35bead3833fa  NDL: 00621379  NKC: jn20000604649  NLA: 35355859  NLK: KAC201113748  NSK: 000478519  NTA: 070846170  SELIBR: 213399  SNAC: w6zs2zpr  SUDOC: 030167442  Trove: 923600  VIAF: 110760369   WorldCat (עם VIAF): 110760369
ניקולאי פיליוגין

| --- | --- |

ניקולאי פיליוגין
 לידה:  5 במאי 1908 (יוליאני) קראסנויה סלו, רוסיה 
 פטירה:  2 באוגוסט 1982 (בגיל 74) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית ע"ש באומן במוסקבה (1935) 
 מוסדות:  Russian Space Systems (1946)  המכון האווירוהידרודינמי המרכזי (רוסיה)  Gromov Flight Research Institute  MIREA – האוניברסיטה הטכנולוגית הרוסית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1967)  עיטור לנין (17 במאי 1958)  מדליית הפטיש והמגל (20 באפריל 1956)  גיבור העמל הסוציאליסטי (17 ביוני 1961)  עיטור לנין (17 במאי 1968)  מדליית הפטיש והמגל (17 ביוני 1961)  עיטור לנין (17 בספטמבר 1975)  מדיילת הזהב של קורוליוב (1976)  מדליית העוז (29 באפריל 1944)  עיטור לנין (20 באפריל 1956)  פרס לנין (1957)  גיבור העמל הסוציאליסטי (20 באפריל 1956)  עיטור מהפכת אוקטובר (26 באפריל 1971)  עיטור לנין (17 במאי 1978) 
 
ניקולאי אלכסייביץ' פיליוגין (ברוסית: Николай Алексеевич Пилюгин)‏ (5 במאי 1908 - 2 באוגוסט 1982) היה מהנדס סובייטי וחלוץ בתחום פיתוח מערכות הנחיה ובקרה לטילים, משגרי לוויינים וחלליות.
ביוגרפיה

בשנת 1935 פיליוגין סיים את המכון הטכני על שם באומן במוסקבה. לאחר סיום הלימודים עבד במכוני מחקר ותכנון. בהתאם להמלצת סרגיי קורוליוב בשנת 1946 התמנה למתכנן ראשי של מערכות בקרה.
פיליוגין נטל חלק מרכזי בפיתוח הטיל הבליסטי הסובייטי R-7 סמיורקה, ובדגמיו השונים ששימשו לשיגור לוויינים וחלליות. היה מתכנן מערכת הבקרה והשליטה של המשגר הכבד "פרוטון". משנת 1948 ועד מותו, היה מנהל מכוני המחקר בתחום ההנחיה לטילים NII-885 ו - NII AP. לימים אוחדו לכלל משרד תכנון, מחקר ופיתוח, הקרוי בשם משרד התכנון פיליוגין והפעיל ברוסיה.
עיטורים

כוכב הזהב של גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים)
5 עיטורי לנין
עיטור מהפכת אוקטובר
פרס לנין
בייגל ירושלמי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  לחם, מאפה, Ka'ak 
 על שם:  ירושלים 
 מוצא:  לא ידוע
 אופן הגשה:  מוגש יחד עם שמן זית וזעתר
 מרכיבים עיקריים:  בצק, אבקת חלב, סוכר, שומשום
 
בייגל ירושלמי או כעך ירושלמי הוא סוג של בייגלה הדומה לקובריג, אך מקורו איננו ברור. צורתו האופיינית היא טבעת אליפטית, צרה וארוכה, והוא מעוטר בשומשום. בצורתו המקורית הוא מוגש יחד עם שמן זית וזעתר.
רכותו של הבייגל מושגת באמצעות אבקת חלב. הבצק מכיל כמות גבוהה יחסית של סוכר על מנת להקנות לבייגל טעם מתוק, ולעיתים קרובות הבייגלה אף אינו מכיל מלח.
הבייגל נמכר במאפיות ברחבי הארץ, ונפוץ בדוכנים בעיר העתיקה ובמחנה יהודה בירושלים.
הערות שוליים

↑   רונית ורד, כעכּ הראשון, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2013
1 2  קרין ורונן גורן, ששת: העוזר שלך במטבח - מאפים, תל אביב: על השולחן, 2005.
כרבולת (איבר)

כרבולת של תרנגול.
כרבולת היא איבר בשרני המצוי מעל ראשם של מיני תרנגולאים כמו תרנגול הודו, פסיונים, ובעיקר אצל תרנגול הבית. הכרבולת מצויה הן אצל זכרים והן אצל נקבות, אך גדולה יותר ובעלת צבע עז יותר בזכרים. צבע הכרבולת אדום עד כתום, בהתאם למין והגזע, כשאצל כמה גזעים (למשל גזע ה-משי וSebright) צבע הכרבולת יכול להגיע לצבע שחור ואף סגול.
בנוסף לכרבולת, יש לתרנגול דלדל (Wattle) אדום, שהוא איבר דומה לכרבולת אך המצוי מתחת לפניו של התרנגול.
מבחינה פזיולוגית ייתכן שתפקידם של איברי הכרבולת והדלדל לסייע בקירור בעל-החיים, על ידי יצירת משטח שבו זורם דם במארג נימים המשתרגים קרוב לפני העור ומאפשר לחום עודף להיפלט לסביבה, בדומה לתפקידם של תנוכי האוזן הגדולים אצל הפיל.
יחד עם זאת, במהלך ההתפתחות האבולוציונית של התרנגולאים התפתחו ככל הנראה הכרבולת והדלדל אצל הזכרים לכדי מבנה גדול יותר בעל צבע עז ובולט במטרה משנית להציג לנקבות את הכשירות והחוזק של הזכרים, מאחר שזכרים חולים או חלשים יהיו בעלי כרבולות ודלדל צבעוניים פחות. תצוגה זו, שמטרתה ליצור רושם אצל הנקבה שלזכר יש תכונות טובות אותם תוכל להוריש לצאצאיה, מצריכה השקעת משאבים ביולוגיים נוספים מצד הזכר ומפחיתה את יכולת ההסתתרות שלו מפני טורפים ומהווה לכן דוגמה לעקרון ההכבדה.
בעולם הצומח ישנם כמה צמחים בעלי פרחים או פירות דמויי כרבולת. הצמח כרבולת הוא דוגמה אחת לכך וקיבל את שמו בגלל הדמיון של פירותיו לכרבולת התרנגול מבחינת צורתם (אך לא מבחינת צבעם).
יצורים נוספים

מבנים דמויי כרבולת בולטים אצל מיני עופות נוספים כמו כרבולתן הסלעים ועוד קוטינגיים, עגור כרבלתי, מיני קונדוריים, ברווז כרבולי ועוד.
גם אצל בעלי חיים שאינם עופות ישנן כרבולות למשל בני משפחת האיגואניים, הבסיליסקיים ולטאות מקרינות, דגים מהמשפחה כרבולניים, שפתוניים (המין Coris picta) ועקרבנוניים, וגם לכמה מהדינוזאורים היו כרבולות גדולות כמו למשל לבני משפחת ההדרוזאוריים.
אמיר פרחי

| --- | --- |

 לידה:  1983 (בן 41 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  תואר ראשון בממשל, אוניברסיטת רייכמן  תואר שני במדעי המדינה, אוניברסיטת חיפה  בוגר המכללה המלכותית הבריטית ללימודי ביטחון (RCDS)
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידת הפשיטה בשייטת  מפקד פלגת לוחמים בשייטת  ראש לשכת הרמטכ"ל  מפקד עוצבת חצי האש  מפקד שייטת 13  מפקד המרכז להכשרת פיקוד קרבי
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה  מבצע גשמי קיץ    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה    מבצע צוק איתן
 עיטורים
 אות ראש הממשלה על הישג מודיעני-מבצעי
 
מפקד שייטת 13, אל"ם אמיר פרחי, בשיחה עם לוחמים בשייטת
מפקד שייטת 13, אל"ם אמיר פרחי, בטקס סיום מסלול לוחמים בשייטת
מפקד שייטת 13, אל"ם אמיר פרחי, באימון ביחידה
אמיר פרחי (נולד ב-1983) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף המשמש כמפקד המרכז להכשרת פיקוד קרבי (קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים). שימש כמפקד שייטת 13, מפקד עוצבת חצי האש וכראש לשכת הרמטכ"ל.
ביוגרפיה

פרחי גדל ברמת גן. עם גיוסו לצה"ל ב-2002 התנדב לשייטת 13, לאחר סיום המסלול הלוחם לקח חלק במשך כשנה בפעילות היחידה ברצועת עזה ובאיו"ש באינתיפאדה השנייה, במהלכה החליף את מפקדו, אלי גינסברג, לאחר שנפגע במבצע אישית לוחצת. פרחי פיקד על צוות לוחמים במשך חמישה חודשים עד שנבחר לצאת לקורס קציני חי"ר אותו סיים בהצטיינות. ב-2005 מונה למפקד צוות ולחם במבצע גשמי קיץ ובמלחמת לבנון השנייה, בין היתר במבצע יער הנגב.
בשנים 2007-2009 שימש כמפקד יחידת הפשיטה בשייטת, ולחם בין היתר במבצע חורף חם ובמבצע עופרת יצוקה. בשנים 2009–2011 שימש מדריך ראשי בבית הספר להכשרת הלוחמים בשייטת, ופיקד על כוח במבצע רוחות שמיים 7. בשנת 2011 יצא ללימודי תואר ראשון ושימש כסגן מפקד גדוד הפושטים במילואים של היחידה, בין היתר במבצע צוק איתן. ב-2015 סיים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בהצטיינות וקורס מפקדי גדודים והושאל לתפקיד במערכת הביטחון. בשנים 2016-2017 מונה למפקד פלגת לוחמים בשייטת בדרגת סא"ל. בתפקיד זה הוענק לו אות ראש הממשלה על הישג מודיעני-מבצעי.[דרוש מקור]
בשנת 2017 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, ושימש בתפקיד גם תחת הרמטכ"ל אביב כוכבי. בסיום תפקידו ב-2019 הועלה לדרגת אלוף-משנה, ומונה למפקד עוצבת חצי האש, חטיבת קומנדו במילואים. בשנת 2020, במקביל לתפקידו כמפקד חטיבה השלים קורס מפקדי חטיבות ושימש כמפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות.
בשנת 2021 מונה למפקד שייטת 13, וסיים את תפקידו בשנת 2023.
 במהלך כהונתו כמפקד הוענקו לשייטת צל"ש הרמטכ"ל, ותעודת הערכה מטעם הרמטכ״ל על פעילויות מבצעיות חשאיות במערכה בין המלחמות. לאחר חזרתו מלימודיו בחו״ל, כחלק מתהליך המעבר לזרוע היבשה השלים פרחי הסבה מקצועית לשריון. ב-30 באוקטובר 2024 מונה למפקד המרכז להכשרת פיקוד קרבי  בדרגת תא"ל.
חיים אישיים

פרחי נשוי ואב לשניים. בעל תואר ראשון בהצטיינות בממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה מאוניברסיטת רייכמן ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. בוגר התכנית ללימודי אסטרטגיה גלובלית (Global Strategy Program) במכללה המלכותית הבריטית ללימודי ביטחון (RCDS).