stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל יהודי בינלאומי לתרבות עכשווית
הפקות בולטות בפסטיבל > 2018

בכורה, הצגה "נמר חברבורות" (יעקב שבתאי) - קבוצת התיאטרון הירושלמי
בכורה ישראלית, הצגה "the chess player" - ריצ'רד מקלווין (ארצות הברית)
מופע מוזיקה "פס הקול של ישראל" - אייל שכטר, מיכאל גוטליב, הדרה לווין, מיכאל בן שמעון, טל לוי, אושי-אושרת מאסלה.
בכורה ישראלית, מחזמר "jew you love me" - אנסמבל הקברט היהודי (לונדון).
בכורה, הצגה "שלום. בית" - תיאטרון רחל קשת.
מופע תיאטרון-מחול "שמימיים" (זוכת פרס פסטיבל עכו) - אופיר נהרי.
בכורה, "גב אל גב" - הדר גלרון ומיכה ביטון במופע מוזיקלי-קומי.
הפקות בולטות בפסטיבל > 2019

בכורה ישראלית להצגה "מאדאם רובינשטיין".
בכורה ישראלית לפרפורמנס 'אחרי הפיצוץ'- בשיתוף קהל.
מופע מוזיקלי של המוזיקאית והזמרת מגי היקרי – במוזיקה מזרחית מערבית.
בכורה ירושלמית להצגה "שריקה" מאת הדר גלרון.
המופע נר קטן – מופע חדש של ד"ר זאב קיציס והלובלין בלוז במוזיקה וסיפורי חסידים.
הפקות בולטות בפסטיבל > 2020

בכורה "חלונות 2020" - 4 הצגות ו-2 הפוגות מוזיקליות.
מופע מוזיקלי "תפילה שבורה" - בעקבות שירי התפילה של ליאונרד כהן.
בכורה להצגת הילדים "דו רה מווו" - מחזמר לכל המשפחה.
מופע מוזיקלי - "השושנה הפורחת" שירי לדינו מוכרים.
בכורה "האדמו"ר האחרון" - אודיסאה חסידית. מבוססת על סיפור חייו של האדמו"ר מיאבלונה, מייסד כפר חסידים.
מופע מוזיקלי - דימה XR - מופע בכורה של ראפ רוסי שמשתלח בגזענות ומשמיע את קולם של החלשים.
הפקות בולטות בפסטיבל > 2021

בכורה "הקשבה נעימה" על נאמנות והקשבה בימים של חמדנות וערוצי מידע אינסופי.
מופע סטנד אפ מאת השחקנית יונה קפח.
קבורקה - מופע קרקס לכל המשפחה זוכה המקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בכורה בעברית של ההצגה "גימפל תם", המבוססת על סיפור מאת יצחק בשביס זינגר.
ההצגה "דון קישוט או לא להיות" מאת תיאטרון "הכפכף הנודד".
"רבע לשבע" - הצצה נדירה לעולם היהודי-חרדי.
ההצגה "רווקות" מאת תיאטרון הנשים החרדי 'פסיספו'.
מופע מוזיקלי - להקת גוטה גוטה במופע נעילת הפסטיבל.
הערות שוליים

↑  על הפסטיבל
↑  טל נוימן, ‏גונבת את ההצגה: יוצרת התיאטרון הדתייה שחיה את החלום, באתר ‏מאקו‏, 16 במאי 2017
↑  kaiser antonino dance ensemble
↑  PLAYING THE GAME
↑  the jewish cabaret
↑  הטראומה הפכה להצגה: המונולוגים שאחרי השריפה בכרמל, באתר ynet, 25 בנובמבר 2018
פנחס פולונסקי

ערך זה עוסק באתלט ישראלי. אם התכוונתם לחוקר ומפיץ יהדות, ראו .
פנחס פולונסקי (23 בנובמבר 1929 - 27 בנובמבר 2013) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל, שיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית ושיאן המכביה ביידוי פטיש.
ביוגרפיה

פולונסקי נולד בנהלל למשה ולשרה פולונסקי, עולים מפלונסק שבפולין. בגיל 4 עבר עם לכפר חיים והיה לילד הראשון בכפר. בגיל 14 התייתם מאביו והחל לעבוד במשק המשפחתי. שני אחיו הצעירים היו אתלטים מצטיינים. עטרה, הייתה אלופת ישראל ואלופת המכביה בזריקת דיסקוס. אחיקם, השתתף אף הוא בתחרויות האתלטיקה של המכביה.
בגיל 18 התגייס למשטרה הצבאית ועם שחרורו בגיל 20, חזר למשק המשפחתי, פיתח והגדיל אותו. במקביל, פיתח קריירה באתלטיקה. הוא התאמן בקבוצת הפועל כפר חיים.
ביוגרפיה > אלוף ושיאן המכביה

בתחרות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש, בשיא מכביה חדש של 32.96 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיא מהמכביה השנייה של בלא וייס, לפני רפאל מאירון מישראל (32.33 מטר) ולוי מבלגיה (30.13 מטר).
ביוגרפיה > שיאן ישראל

בתחרות שנערכה בהרצליה בינואר 1951 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא הפועל חדש של 34.91 מטר, שיפור לשיא בן השנה של רפאל מאירון (33 מטר). חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במרץ הוא קבע ביידוי פטיש שיא ישראלי חדש של 41.80 מטר, לפני רפאל מאירון (36.58 מטר), שיפור לשיא הישראלי בן ה-10 שנים של בלא וייס (37.14 מטר) חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בזגרב, שביוגוסלביה ב-1 במאי הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא ישראלי חדש של 44.22 מטר. שיאו הישראלי החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי זוהר שוהם (47.38 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה פולונסקי במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 39.36 מטר, אחרי מרטין אנגל מארצות הברית (53.83 מטר) וב. פיליפס מאוסטריה (41.13 מטר).
חייו האישיים

בגיל 20 נישא פולונסקי למרים מילר ונולדו לזוג שלושה ילדים: משה, יובל וניר. במשק הוא גידל גידולים רבים, ירקות, כותנה, והיה מחלוצי גידולי הוורדים בארץ.
נפטר בכפר חיים בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
גלריה

פנחס אורז פסיפלורות במשק
פנחס ותזמורת המנדולינות של כפר חיים
פנחס בריקודי עם בכפר חיים
הערות שוליים

↑  פנחס פולונסקי, במקום 26 ברשימת 50 הטובים ביותר בכל הזמנים ביידוי פטיש בישראל, באתר של איגוד האתלטיקה בישראל
↑  דבר הספורט - במכביה, דבר, 1 באוקטובר 1950
↑  פ. פולונסקי מכפר חיים זרק את הפטיש - 34,91 מ', על המשמר, 14 בינואר 1951
↑  דבר הספורט - 3 שיאים ל"הפועל" באתלטיקה קלה, דבר, 18 במרץ 1951
↑  ברל'ה זילברברג, 11 שיאים חדשים הושגו ע"י ספורטאי "הפועל" בחו"ל, על המשמר, 3 במאי 1951
↑  הישגי הפועל בזגרב, דבר, 1 ביוני 1951
↑  פגיעה במרפק -ושיאים בפטיש, מעריב, 20 באפריל 1960
אטול פאלמירה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס השקט 
 קואורדינטות:  5°53′00″N 162°05′00″W﻿ / ﻿5.8833333333333°N 162.08333333333°W﻿ / 5.8833333333333; -162.08333333333
 שטח:  3.9 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית 
 אוכלוסייה:  0 (2018)
 אזור זמן:  UTC-11
 על שם:  USS  פאלמירה 
 מגלה:  אדמונד פאנינג 
 תאריך גילוי:  1798 
    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    
 
אטול פאלמירה (באנגלית: Palmyra Atoll היינו אטול תדמור) הוא אי בלתי מיושב בשטח 12 קמ"ר הנמצא במרכז האוקיינוס השקט, כאחד מאיי הקו הצפוני.
האי מצוי צפונית לאי קיריבטי.
גאוגרפיה

לאטול פלמירה קו חוף באורך 14.5 ק"מ, ונקודת עגינה אחת הידועה בשם "הלגונה המערבית". האי מורכב משונית, שתי לגונות רדודות, וכ-50 איונים ומשטחי חול, עליהם גדלים בעיקר עצי קוקוס.
האיים הגדולים הם האי בארן במזרח, האי קופר בצפון (הגדול באיים) והאי קאולה בדרום.
בצפון נמצאים האי סטרואון, האי קופר, האי אוויאש, האי קוויל והאי ויפורוויל המחוברים ברצועת חול, במזרח האי נמצאים יהאי פאפאלה והאי פליקן המחוברים ברצועות חול, ובדרום נמצאים האי בירד, האי הוליי, האי אנג'ניר, האי מרי והאי פרדייס המחוברים ברצועות חול.
ממשל

אטול פלמירה מהווה טריטוריה של ארצות הברית ומשכך הוא כפוף לכל הזכויות הניתנות על ידי חוקת ארצות הברית ואולם, השטח אינו מאורגן מבחינה פורמלית, מאחר שאין חוק של הקונגרס הקובע כיצד ינוהל השטח. מאחר שאין כלל תושבים באי שאלת הממשל באי היא תאורטית בלבד כיום. בכך האי מהווה טריטורייה ייחודית של ארצות הברית.
כיום האי נמצא בבעלות חברה פרטית – "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) ומנוהל בפועל מהמשרד לענייני איים במחלקת הפנים של ארצות הברית, הנמצא בוושינגטון.
המים הריבוניים סביב האי (12 מילים ימיים) נשלטים על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית והוכרזו בשנת 2001 כשמורת טבע.
כלכלה ותחבורה

כיום אין פעילות כלכלית באי.
מרבית הדרכים באי נבנו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ולא תוחזקו מאז, ועל כן לא ניתן כמעט להשתמש בהם כיום.
יש באי מסלול נחיתה לא מרוצף שאורכו כ-2,200 מטרים.
היסטוריה > גילוי האי

האטול נתגלה לראשונה בשנת 1798 על ידי רב החובל האמריקאי אדמונד פאנינג מקונטיקט, כאשר ספינתו "בטסי"
ב-7 בנובמבר 1802, בשל עלייתה של אונייתם, ה"פאלמירה" על שרטון באטול, נחתו לראשונה רב החובל סוול ואנשיו על האטול, שהיה בלתי מיושב, והיו האנשים הראשונים שכף רגלם דרכה על האטול.
היסטוריה > האי כשטח ארצות הברית

בשנת 1859 הכריזו הן חברת הגואנו האמריקנית והן חברת הגואנו של ארצות הברית שהאי בבעלותם. בהמשך העניקה ממשלת ארצות הברית לחברת הגואנו של ארצות הברית את הזיכיון לכרות באי גואנו בהתאם לחוק איי הגואנו משנת 1856, אולם הדבר מעולם לא יצא אל הפועל – בעיקר בשל העובדה שלא היה כל גואנו באי.
ב-26 בפברואר 1862 הורה מלך הוואי קמהאמהה הרביעי, לרב החובל זנאס בנט ולרב החובל ג'נסון ב. וילקסון שניהם אזרחי הוואי, להגיע אל האי ולהשתלט עליו בשמו של המלך.
ב-15 באפריל 1862 הפך האי רשמית לחלק מממלכת הוואי.
רב החובל בנט מכר את זכויותיו באי לוילקסון, אשר נותר הבעלים של האי והוריש אותו לילדיו. שנים מהם מכרו את האי לאדם בשל ויקוקס אשר מכר את זכויותיו באי ל"חברת ניווט האוקיינוס השקט", אשר ניסתה ליישב את האי בין ספטמבר 1885 ואוגוסט 1886.
בשנת 1898 סופח האי לארצות הברית, יחד עם סיפוחה של הוואי.
מאחר שממשלת בריטניה הראתה עניין באטול ואף סיפחו אותו רשמית בשנת 1889, ועל מנת שלא יהיה ספק בשליטת ארצות הברית באי, סופח האי עצמו (ולא כחלק מהוואי) בשנית על ידי ארצות הברית בחוק משנת 1911.
חברת ניווט האוקיינוס השקט העבירה את זכויותיה באי בשנת 1888, ובהסכם נוסף משנת 1911 להנרי ארנסט קופר האב, והיורש השלישי של וילקינסון העביר את זכויותיו באי לאדם בשם רינגר, אשר מכרו את זכויותיהם באי לקופר בשנת 1912, והוא נותר הבעלים היחיד של אדמות האי.
ב-19 באוגוסט 1922 מכר קופר את האי ללסלי ואלן פולרד לאו עבור $15,000.00, אשר הקימו באי חברה לגידול קוקוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הולאם האי, זמנית, על ידי צי ארצות הברית, ונוסד באי שדה תעופה ימי. משפחת פולרד לאו תבעו את הצי ואף הגיעו עד בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע לבסוף בשנת 1947 כי האי שייך להם.
בשנת 1959 כאשר הוואי הפכה למדינה של ארצות הברית, באופן רשמי היה האי חלק ממנה (קודם להפיכת הוואי למדינה, היה האי באופן רשמי חלק ממחוז הונולולו).
בשנת 2000 נרכש האי על מנת להקים בו שמורת טבע. ב-2011 הוכרה שמורת חיות הבר הלאומית של האטול (Palmyra Atoll National Wildlife Refuge) כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
מרגרט פולר

| --- | --- |

מרגרט פולר בדאגרוטיפ היחיד הידוע שלה, 1846
 לידה:  23 במאי 1810 קיימברידג', ארצות הברית 
 פטירה:  19 ביולי 1850 (בגיל 40) פייר איילנד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Sarah Margaret Fuller 
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום מגורים:  Cherry Street, Brattle Street 
 ידועה בשל:  השתייכות לתנועת הטרנסצנדנטליזם האמריקאית
 מקצוע:  מורה עיתונאית מבקרת
 השקפה דתית:  פמיניזם, טרנסצנדנטיות 
 בן או בת זוג:  Giovanni Angelo Ossoli 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1995) 
 חתימה:  
 
שרה מרגרט פולר אוסולי (באנגלית: Sarah Margaret Fuller Ossoli, ידועה כמרגרט פולר; 23 במאי 1810 – 19 ביולי 1850) הייתה עיתונאית, מורה ומבקרת אמריקאית. פולר ידועה בשל פעילותה למען זכויות האישה והשתייכותה לתנועת הטרנסצנדנטליזם האמריקאית. היא הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה שמילאה תפקיד של מבקרת ספרות בעיתונות האמריקאית. ספרהּ "נשים במאה ה-19" (Woman in the Nineteenth Century), אשר יצא בשנת 1845, נחשב ליצירה הפמיניסטית המשמעותית הראשונה בארצות הברית.
פולר נולדה בקיימברידג', מסצ'וסטס. אביה, טימותי פולר (אנ'), היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, והוא העניק לה חינוך ביתי מוקדם בטרם נרשמה לבית ספר. לאחר לימודיה עבדה כמורה. בשנת 1839 החלה להתעניין במה שכינתה "השיחות" (conversations): דיונים שהתנהלו בקרב נשים בלבד, ואשר נועדו לפצות על חוסר היכולת שלהן לרכוש השכלה אקדמאית רשמית. בשנת 1840 הפכה פולר לעורכת הראשית של המגזין הטרנסצנדנטליסטי הראשון, The Dial, וארבע שנים לאחר מכן הצטרפה לצוות ה"ניו יורק טריביון" ועבדה תחת הוראס גרילי. עד לשנות השלושים לחייה צברה פולר בניו אינגלנד מוניטין של אישה משכילה ואינטלקטואלית בקרב נשים וגברים, והייתה האישה היחידה שהורשתה להשתמש בשירותי הספרייה במכללת הרווארד.
עבודתה המקורית הראשונה "נשים במאה ה-19" פורסמה לראשונה בשנת 1843, ויצאה שנתיים לאחר מכן במתכונת של ספר. בשנת 1849 היא נשלחה לניו יורק ככתבת מטעם העיתון. היא הפכה במהרה למעורבת במהפכת איחוד איטליה, ונהייתה מקורבת לג'וזפה מציני. היא הכירה את ג'ובאני אוסולי (Ossoli), ולשניים נולד ילד. בשנת 1850 הפליגו השלושה לארצות הברית, אך הספינה שבה שהו נהרסה בסמוך ללונג איילנד והם טבעו. גופתה של פולר לא נמצאה מעולם.
פולר הייתה פעילה למען זכויות האישה, במיוחד למען זכותן של נשים לרכוש השכלה ותעסוקה. בנוסף, היא עודדה רפורמות חברתיות נוספות כמו התנועה לביטול העבדות ורפורמת בתי הכלא (אנ') בארצות הברית. פעילים חברתיים רבים אחרים למען זכויות נשים ופמיניזם, בהם סוזן ב. אנתוני, ציינו את פולר כמקור השראה לפעילותם. עם זאת, רבים מבני-זמנה לא הביעו תמיכה בה; בהם ידידתה לשעבר, הסוציולוגית הארייט מרטינו, אשר טענה שפולר הייתה יותר "דברנית" מאקטיביסטית. זמן קצר לאחר מותה דעכה חשיבותה בארצות הברית, והעורכים אשר הכינו את כתביה לפרסום האמינו שתהילתה תיעלם לאחר זמן קצר ולא הקפידו על דיוק בפרסום, ועל כן רבים מהחומרים צונזרו או שונו בטרם הפרסום.
יחסי גיאנה–ונצואלה

| יחסי גיאנה–ונצואלה |
| --- | --- |
גיאנה: ונצואלה


גיאנה: ונצואלה
שטח (בקילומטר רבוע)
214,969: 912,050
אוכלוסייה
833,136: 28,452,167
תמ"ג (במיליוני דולרים)
16,786: 482,359
תמ"ג לנפש (בדולרים)
20,148: 16,953

יחסי גיאנה–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה השיתופית של גיאנה והרפובליקה הבוליברית של ונצואלה. על היחסים בין שתי המדינות השכנות מעיב בעיקר הסכסוך על גיאנה אסקיבה (מסומן בירוק בהיר במפה), חבל ארץ שנשלט בידי גיאנה אך נתבע על ידי ונצואלה.
סכסוך גבול

לגיאנה ולוונצואלה היסטוריה ארוכה של ויכוחים סביב הגבול שלהן. כבר ב-1840 טענה ונצואלה העצמאית לבעלות על כל שטחה של הקולוניה הבריטית גיאנה שמעבר לנהר אסקיבו, כ-62% משטחה של המושבה.
בשנת 1897 הועבר הנושא לבוררות בינלאומית. גיאנה טוענת שהגבול בין המדינות הובהר בפסק הדין של הוועדה משנת 1899, בעוד ונצואלה כינתה אותו "מזימה אנגלו-רוסית". ב-1962 הכריזה ונצואלה כי לא תציית עוד להחלטת הבוררות, שמסרה לגיאנה שטח עשיר במינרלים באגן אורינוקו. האזור השנוי במחלוקת, שמכיל גם מרבצי זהב, נחושת ויהלומים, נקרא על ידי ונצואלה גיאנה אסקיבה.
ב-1966 קיבלה גיאנה עצמאות מהממלכה המאוחדת, ובאותה שנה הוקמה ועדת גבול ב-1966 עם נציגים מגיאנה, ונצואלה ובריטניה. הוועדה לא הצליחה להגיע להסכמה. ונצואלה כבשה את האי אנקוקו. ב-1967 ונצואלה הטילה וטו על בקשתה של גיאנה להיות חברה בארגון מדינות אמריקה (OAS). ב-1969 תמכה ונצואלה במרד של הבדלנים הרופונים באזור המחלוקת.
ב-1970 הסכימה ונצואלה, תחת לחץ דיפלומטי אינטנסיבי, להקפאה של המחלוקת ל-12 שנים בפרוטוקול פורט אוף ספיין, אך ב-1981 סירבה לחדש את הפרוטוקול. עם זאת, ב-1990 תמכה ונצואלה בבקשתה של גיאנה להצטרף ל-OAS בעקבות חילופי שלטון בשתי המדינות, והיחסים ביניהן השתפרו.
בשנת 1999 התלקחה המתיחות בין המדינות פעם נוספת כאשר כוחות ונצואלה התאספו ליד הגבול, מה שהוביל להפגנות אנטי-ונצואלניות נסערות בבירה ג'ורג'טאון. ב-2007 טענה גיאנה שכוחות ונצואלה השמידו מכרה זהב גיאני ליד הגבול.
בשנת 2013 תפס חיל הים של ונצואלה ספינת חיפוש נפט הפועלת במים שנויים במחלוקת הנטענים כאזור כלכלי בלעדי על ידי שתי המדינות. חברת אקסון מוביל ושותפיה המסחריים גילו 46 שדות נפט בגיאנה מאז 2015. בשנת 2023 לבדה נמצאו ארבעה שדות נפט מול חופי גיאנה, האחרון שבהם באוקטובר, כולם באזור אסקיבו השנוי במחלוקת.
הסכסוך הועבר לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) בשנת 2018. ונצואלה לא השתתפה בדיון, בטענה שלבית הדין אין סמכות שיפוט. בספטמבר 2020 הודיעה ארצות הברית כי תצטרף לגיאנה לסיורים ימיים באזור.
ב-21 בינואר 2021 נעצרו 12 דייגים על ידי כוחות צי ונצואלה שפעלו בנהר ואיני, שנקבע בבוררות לשטח גיאנה. הם שוחררו ממעצר ב-3 בפברואר.
בספטמבר 2022 פרסם נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו תמונה של מפל קאיטור, אחד המפלים הגדולים בעולם, יחד עם מפה המציגה את גיאנה אסקיבו בוונצואלה. משתמשים גיאנים רבים דרשו מפייסבוק וטוויטר להסיר את "הפרסומים הבלתי חוקיים והתוקפניים".
בספטמבר 2023 אישרה האספה הלאומית של ונצואלה משאל עם להחלטה על הזכויות על אזור אסקיבו, שנקבע ל-3 בדצמבר 2023.
באוקטובר 2023 דווח כי צבא ונצואלה בונה מסלול טיסה סמוך לגבול עם גיאנה אסקיבה "כדי לפתח" את האזור. נשיא גיאנה, ערפאן עלי, אמר כי המדינה לא תוותר על "אינץ'" מהאזור.
בנובמבר 2023 העביר ראש ממשלת גיאנה מארק אנתוני פיליפס את הנושא לטיפול ארגון מדינות אמריקה והאשים את ונצואלה בהתאספות צבאית סמוך לגבול. מזכ"ל הארגון לואיס אלמגרו, הקהילייה הקריבית וארצות הברית הביעו את תמיכתם בגיאנה. בנוסף ביקשה גיאנה מבית הדין הבין-לאומי צו מניעה "דחוף" לביטול משאל העם בוונצואלה. ב-14 בנובמבר הסכים בית המשפט לדון בנושא, אך לא נקבע לכך מועד.
סחר

בשנת 2019 ייצאה ונצואלה לגיאנה סחורה בשווי של 8.96 מיליון דולר אמריקאי, אשר כללה בעיקר נפט מזוקק, וייבאה ממנה סחורות בשווי 73.9 מיליון דולר, בעיקר אורז.
דן מרזוק

דן מרזוק הוא עורך דין ישראלי המכהן כמזכיר הכנסת החל מ-1 באפריל 2022.
ביוגרפיה

מרזוק שירת בכנסת כ-14 שנים. את תחילת דרכו עשה כמתמחה ולאחר מכן שימש במשך שלוש שנים כעוזר למזכיר הכנסת לשעבר, איל ינון. עם מינויו של ינון ליועץ המשפטי לכנסת, החל מרזוק לשמש כעוזרו הבכיר, תפקיד אותו מילא כעשר שנים. במסגרת זו מילא שורה של תפקידים מרכזיים בייעוץ המשפטי של הכנסת.
לאחר סיום תפקידו בכנסת, הקים מרזוק משרד עורכי דין, והחל לשמש כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
בינואר 2022 הודיע יושב ראש הכנסת מיקי לוי על החלטתו למנות את דן מרזוק למזכיר הכנסת, במקומה של ירדנה מלר הורוביץ לאחר שזו פרשה לגמלאות, ולאחר קבלת המלצת ועדה מייעצת, שפעלה לראשונה בתולדות הכנסת. מינויו של מרזוק אושר בנשיאות הכנסת והוא החל לכהן כמזכיר הכנסת ב-1 באפריל.
מרזוק הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמסלול האקדמי המכללה למנהל ותואר שני במשפט ציבורי בתוכנית המשותפת של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
הערות שוליים

↑  עמוד ה-LinkedIn של מרזוק
1 2 3 4  אנה ברסקי, ‏לראשונה בתולדות הכנסת: המזכיר החדש נבחר בוועדה מייעצת, באתר מעריב אונליין, 17 בינואר 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמואל מקארוב

רבי שמואל מקארוב (-י"ד באייר תק"פ, 1820) היה אדמו"ר חסידי בדור הרביעי לחסידות. היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי יעקב יצחק מלובלין.
תולדותיו

רבי שמואל התגורר בניישטאט הסמוכה לקרקוב. בפעם הראשונה שנסע לרבי אלימלך מליזענסק, במשך כמה שבועות, כל פעם שהתקרב לרבי אלימלך אמר לו הרבי שיש ממנו ריח נבילה. כשהבין שכוונתו למידת הגאווה והחל לתקן חטא זה, החל רבי אלימלך לקרבו. בערב שבת שאחר כך הגיע כפרי לרבי אלימלך ואמר לו שאין לו כסף לחתן את בתו. רבי אלימלך אמר לו לחתנה עם שואב המים שלו. רבי אלימלך קרא לרבי שמואל לבוא עמו לחתונה, העביר על עיניו את מטפחתו והראה לו שאש מלהטת סביב הרוקדים. מאז החל לקרבו ובהמשך אף כיהן כבעל תפילה אצלו בימים נוראים. אחר פטירת רבי אלימלך החל לנסוע לתלמידו של רבי אלימלך, החוזה מלובלין. באותה תקופה עבר מניישטאט לסוקולוב שבגאליציה לכהן שם כרב. אחר פטירת החוזה מלובלין בשנת תקע"ה (1815), החל לשמש באדמו"רות בקארוב ובוונגרוב. חיבר קונטרס בשם שיר לחסידים על דרך החסידות, בצורת שיר. נפטר בט"ו באייר תק"פ (1820).
בנו רבי דוד גרנטשטיין מקארוב-פראגה כיהן אחריו לחלק מהחסידים. היה תלמידם של החוזה מלובלין ושל אביו. היה נוסע כאדמו"ר לרבי אורי מסטרליסק ולרבי שמחה בונים מפשיסחא. נפטר בוורשה. (הסופר ר' יחיאל גרנטשטיין היה נינו).  בן נוסף היה רבי שלמה, שהיה חסיד קוז'ניץ. נכדו, רבי דוד נחמן, שהיה חסיד קוצק, עלה לארץ ישראל בשנות התר"כ, נשא את מרת שיינדיל נחמה בת הרב אברהם אליעזר מושלי, והוא אבי משפחת קירשנבוים הירושלמית.
מתלמידיו

בנו רבי דוד.
רבי יצחק מוונגרוב (היה גם תלמידו של החוזה מלובלין) נפטר בתק"פ, שנת פטירת רבו.
רבי יחזקאל מקוזמיר (גם תלמידו של רבי יצחק מוונגרוב, לפי המסורת בחסידות מודז'יץ, שניהם הועידו את רבי יחזקאל לממשיך). היה גם אצל החוזה מלובלין ונסע גם לרבי שמחה בונים מפשיסחא. שימש כאדמו"ר בשענה, פלונסק וניישטאט.
רבי נתן ממקאווא (חתן רבי חיים חייקל מאמדור).
רבי נח מקארוב (י"ד באייר תקנ"ד-כ"ו בתמוז תרט"ו) מצעירי תלמידיו של החוזה מלובלין והיה גם אצל רבי יצחק משה עזריאל מבלזיץ. התמנה לאדמו"ר בשנת תר"א אך נסע לרבי מנחם מנדל מקוצק. חיבר את הספר 'קב חן' (ברסלא, תרט"ו).
רבי מתתיהו מקוסוב (-תרי"א) בן הרב נחמן מאוז'ריאן. היה גם תלמידו של החוזה מלובלין. כיהן כאדמו"ר אך נסע לפשיסחא ולקוצק והיה מחשובי החסידים שם.
רבי חיים זאב מקאלושין.
לקריאה נוספת

מנחם מנדל בודק, סדר הדורות החדש.
יפאורה-תבורי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1990–הווה (כ־34 שנים)
 בעלות:  תפוזינה, דיאט פרי, ספרינג, מיץ פז, RC קולה, שוופס, קריסטל, עין גדי, מי עדן ו-Fruit Water
 מוצרים עיקריים:  משקאות קלים
 עובדים:  956 (2022)
  
 www.jafora.co.il
 
יַפְאוֹרָה-תבורי בע"מ היא חברה העוסקת בייצור ובשיווק של משקאות קלים בישראל.
יפאורה-תבורי נוסדה ב-1990 כמיזוג בין החברות "יפאורה" (1930) ו"תבורי" (1936). היא החברה השנייה בגודלה בישראל למשקאות קלים, ומשמשת גם כחברת הפצה של שני מותגי המים המינרליים המובילים בישראל מי עדן ועין גדי מים מינרליים.
היסטוריה > יפאורה

חברת יפ-אורה נוסדה ברחובות ב-1930 כמפעל לייצור מיץ תפוזים. באוגוסט 1935 נכנסו חמשת הקואופרטיבים הגדולים של מגדלי תפוזים ביישוב היהודי לשותפות עם המפעל, שהוגדל כדי שיוכל לעבד יותר מ-90,000 ארגזים בשנה. הקואופרטיב, שהשתמש במותג של פירות הדר מארץ ישראל, תפוזי ג'אפה (Jaffa Oranges), נקרא Jaffa Orange Products Company – ובקיצור Jaf-Ora, יפ-אורה.
בבניין היקב ייצרה החברה את "מיץ פז" - מיץ תפוזים שנסחט משטחי הפרדסים ששכנו באזור באמצעות 20 מסחטות ידניות.
בשנת 1969 החלה יפאורה לייצור ולשווק בישראל בזיכיון משקאות קלים תחת מותג המשקאות הבינלאומי "שוופס". בשנת 1987 שקלה "שוופס" לא לחדש את הזיכיון, עקב לחץ של החרם הערבי, אך לבסוף הסכימה לחדש אותו.
בפברואר 2007 רכשה יפאורה-תבורי את זכויות המותג "שוופס" בישראל ובשטחי הרשות הפלסטינית מקבוצת "קדבורי שוופס" העולמית, תמורת 9 מיליון שקל. במסגרת ההסכם רכשה החברה גם את השם וגם את ידע המותג, במקום לפעול תחת הסכם זיכיון. המשמעות של הרכישה היא שמאז יפאורה-תבורי רשאית לפתח מגוון מוצרים בלעדיים ולשווקם תחת שם המותג שוופס בישראל, ללא תלות בחברה העולמית.
היסטוריה > תבורי

בשנת 1936 הקימו יששכר טָבּוֹריסקי ובנו יעקב תבורי מפעל בפרדס חנה. בתחילת דרכו ייצר המפעל מתקני "סיפון" של מי סודה[דרוש מקור], ומשקאות קלים בהיקף של 500–800 בקבוקים ליום שנמכרו ליהודי וערביי הסביבה. במלחמת העולם השנייה התרחב מאוד היקף הייצור במפעל שעלה ל-5000 בקבוקים לשעה שסופקו בעיקר לצבא הבריטי. בשנים 1947–1949 זוהה המפעל כ"בית חרושת למים מינרליים".
לאחר קום המדינה, הפכה חברת "תבורי" לספקית המובילה של השק"ם.
בשנת 1954 החל תבורי לייצר בשותפות עם משה בורנשטיין את המשקה טמפו. ב-1957 פורקה השותפות עם בורנשטיין ותבורי השיק את המשקה המתחרה קריסטל.
בשנת 1960 הונחה אבן הפינה למפעל שני של תבורי שמוקם בבאר שבע ובשנת 1964 הוקם מפעל שלישי, בבת ים. בשנת 1964 השיקה החברה את מותג מים המינרליים "פונטנה" שהיה המשקה ה-18 בסדרת המוצרים של החברה.
בהמשך ייצרה "תבורי" גם את המותגים "טרופי", "טרופית" ו"ספרינג".
היסטוריה > יפאורה-תבורי

בשנת 1990, בעקבות חובות כבדים של תבורי, הוקמה חברה חדשה בשם יפאורה-תבורי, שהייתה 60% בבעלות יפאורה ו-40% בבעלות תבורי. החברה סגרה את המפעל של תבורי בפרדס חנה והתמקדה בייצור ברחובות ובת ים.
מוצרים

החברה מייצרת את המשקאות הבאים:
תפוזינה: המשקה מיוצר משנת 1994 ומתאפיין במספר טעמים ובהם: תות-בננה, אשכולית, לימונים, תות-תפוז, ענבים ותפוזים. בנוסף, למוצר שלושה טעמי דיאט: תפוזים, אשכוליות ולימונים. המשקה מכיל חתיכות פרי טבעי. בהשקת המשקה, הוא שווק כחלק מסדרת "ספרינג", אך סרטי הפרסומת שהופקו עבורו זכו להצלחה גדולה והביאו את המותג לנתוני מכירות חזקים, מה שהוביל בהמשך להחלטה לשווק את סדרת משקאות "תפוזינה" כמותג נפרד. בנוסף, לכל משקה וטעם הוצמד אחת מהאותיות הלטיניות: Z = תפוזינה, L = לימונינה, E = אשקולינה ו-G = ענבינה, אך במסגרת מיתוג מחדש לסדרת תפוזינה ב-2003 אוחדו כל הטעמים תחת המותג תפוזינה, וכיום מופיעה האות Z על כל הטעמים. ב-2025 הופחתה בכמחצית כמות הסוכר במשקאות המותג עתירי הסוכר, מכ-9 גרם סוכר לכ-4.5 גרם ל-100 מ"ל משקה.
דיאט-פרי
ספרינג: סדרת משקאות קלים שהושקה בשנת 1986. למשקה מספר גרסאות, ביניהן: תפוזים, מנגו, אפרסק, פירות-טרופיים, אננס-מלון, אגס-סברס-קיווי, תמציות פטל-דובדבנים-חמוציות, אשכולית-אננס, אגסים, עגבניות, משמש, תות-פירות-יער, פסיפלורה-בננה, תפוחים ותות-בננה. המשקה נמכר בקרטונים ובבקבוקי פלסטיק (1.5 ליטר). כמו כן, משווקת החברה את "ספרינג-שייקר" – משקה פירות על בסיס חלב סויה.
מיץ פז
RC קולה
שוופס: המשקה הגיע לארץ בשנת 1967, והיה המותג הבינלאומי הראשון שהצליח להיכנס לשוק הישראלי. למשקה מספר טעמים ובהם: ביטר-לימון, ג'ינג'ר אייל, טוניק ואשכולית.
קריסטל: סדרת משקאות בטעמים שונים.
"Fruit Water" - סדרת משקאות מים בטעמים. המשקה הושק בקיץ 2015.
עד 2002 ייצרה החברה את המשקה טרופית.
חברת עין גדי מים מינרליים לייצור מים מינרליים נמצאת בבעלות משותפת של חברת יפאורה-תבורי וקיבוץ עין גדי.
בעלי שליטה

חברת יפאורה-תבורי בע"מ נמצאת בבעלות מלאה של חברת יפ-אורה בע"מ, הנמצאת בבעלות קרור אחזקות בע"מ (כ-70%) וכלל תעשיות בע"מ. במרץ 2015 הוסכם שתשלובת תבורי בע"מ, שבידיה היו 15% ממניות יפאורה-תבורי בע"מ, תמכור מניות אלה ליפ-אורה בע"מ. העסקה משקפת ליפאורה-תבורי שווי של כ-800 מיליון ש"ח.