stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'תרצ"ו
נולדו

א' בטבת – ויקטור בריילובסקי, חבר הכנסת מטעם מפלגת שינוי
כ"ז בטבת – אורי ברנשטיין, משורר וסופר ישראלי
י"ט בשבט – בנימין בן אליעזר, איש צבא, חבר הכנסת ושר, מראשי מפלגת העבודה
כ"ג בשבט – מישאל חשין, שופט בית המשפט העליון
כ"ה באדר – דן צלקה, סופר ישראלי (נפטר ה'תשס"ה)
ז' באייר – זובין מהטה, מנצח ומוזיקאי ישראלי, זוכה פרס ישראל
י' בסיוון – זבולון המר, שר וחבר הכנסת מטעם המפד"ל (נפטר ב-ה'תשנ"ח)
כ"ד בסיוון – אברהם (בייגה) שוחט, פוליטיקאי ישראלי
כ"ה בתמוז – שמעון יוליס, מבקר משרד הדתות
כ"ט באלול – אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון של ישראל (ה'תשנ"ה–ה'תשס"ו)
נפטרו

א' בתשרי – רבי יצחק מאיר השיל, אבי חסידות קופיטשניץ
ב' בסיוון – רבי ישראל הגר מויז'ניץ (ה"אהבת ישראל")
כ"ז באדר – רבי מרדכי זוסיא טברסקי, האדמו"ר מטריסק
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
ג'רג' בנצה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בדצמבר 1941 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  28 באוקטובר 2006 (בגיל 64) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1966) 
 
לוח זיכרון של ג'רג' בנצה במעונו הקודם, בכתובת 27 רחוב יוז'ף קטונה בבודפשט
ג'רג' בנצה (במקור פלדי, בהונגרית: Bence György; בודפשט, 8 בדצמבר 1941 – בודפשט, 28 באוקטובר 2006) היה פרופסור באוניברסיטה, פילוסוף, יועץ פוליטי מ-1990 עד 1994, אחר כך פרשן פוליטי.
משפחתו

ג'רג' בנצה נולד במשפחה יהודית, אביו, שאנדור פלדי, קיבל דוקטורט במשפטים, אך לא התקבל ללשכת עורכי הדין בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לחזית המזרחית באוקראינה ומת באזור נהר הדון. אמו באה ממשפחה זעיר בורגנית. בענף אמה הסבא של ג'רג' בנצה היה אמן נברשות וברונזה בעל תואר במכללה לרישום וציור תעשייתי. הוא שרד את השואה ואת תקופת מפלגות הימין ומפלגת צלב החץ יחד עם סבתו של בנצה. אמו למדה זמן מה בגימנסיה היהודית אך לא סיימה את לימודיה ועבדה בחנות של אביה. היא גורשה למחנה ריכוז באוסטריה ושרדה. אחרי מלחמת העולם השנייה, כאלמנה, נישאה לפאל בנצה, ששרד אף הוא את השואה וחזר משירות העבודה והפך לקומוניסט קנאי. אשתו של ג'רג' בנצה הייתה מריה מ. קובאץ' שהייתה העורכת של הוצאת הספרים האקדמית. היא גם לימדה באוניברסיטת מדיסון-ויסקונסין והייתה פרופסורית באוניברסיטה המרכז-אירופאית במשך 22 שנים. נולד להם בן אחד: אדם אלדאר בנצה.
קורות חיים

ג'רג' בנצה סיים את הגימנסיה ע"ש אטילה יוז'ף בבודה. בשנת 1966 סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) עם תואר בפילוסופיה. הוא הפך לעוזר מחקר במכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ממנה הודח ב-1968 מסיבות פוליטיות. הוא נאסר להעסקה ולפרסום ב-1972, כך הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו, שהושלמה ב-1972 בהנחיתם של ג'רג' לוקאץ' ושל ג'רג' מרקוש. רק 17 שנים מאוחר יותר, ב-1989 הצליח להציג ולהגן על עבודתו זו. עד לחילופי המשטר בשנת 1989 עבד כעורך ומתרגם עצמאי (פרילנס). ב-1983, בלחץ ארגוני זכויות אדם בינלאומיים קיבל דרכון לראשונה, מה שאיפשר לו להרצות ולחקור באוניברסיטאות אמריקאיות מספר פעמים. ב-1977, יחד עם יאנוש קיש, יזם הצהרת סולידריות לטובת אמנת 77.
כאשר המשטר התחלף הוא זוכה מכל אשמה ושמו טוהר וכן בוטל איסור העסקתו הקודם והשלכותיו. אז מונה לפרופסור חבר בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת ELTE במחלקה לפילוסופיה ומאז 1990 לימד שם כפרופסור פילוסופיה חברתית מודרנית ומחשבה מדינית. בנוסף לעבודתו המדעית וההוראתית, פעל גם כיועץ ופרשן מדיני.
מאז 1986 יזם ותחזק את הטור הביקורתי שהופיע בפריז בהונגרית ושמו היה "עלי דפנה וקוצים". מיום היווסדו ב-1989 ועד 1995 היה חבר מערכת של BUKSZ (Budapest Review of Books), בשנים 1991 -1993 היה נשיא המשותף של ועדת העורכים, ובשנים 1994–1995 היה נשיא ועדת העורכים. בשנת 1992 הקים יחד עם András Veér את ה-Invisible College. המכללה פעלה עד שנת 2003 ובשנת 1997 הוענק לה פרס חנה ארנדט.
בין 1990 לבין 1994, הוא היה יועץ של ויקטור אורבן. ב-1992 - 1993 היה חוקר מוזמן (עמית) ב- Woodrow Wilson International Center for Scholars (Washington, DC). בשנת 2005, הקים את הביקורת המקוונת בשם Metazin, שבה היה העורך הראשי עד מותו. ב-2006 הפך לחבר מערכת של ספריית הסופרים הפילוסופיים שהושקה מחדש. בשנת 2007, לאחר מותו, הוענק לו פרס אלברט סנט-ג'רג'י.
עבודותיו העיקריות

Kritikai előtanulmányok egy marxista tudományfilozófiához, Disszertáció, 1972, az 1989-ben lezajlott védés dokumentumaival. MTA Filozófiai Intézete, Budapest, 1990. ISBN 963 7065 199.
Bence György, Kis János, Márkus György: Hogyan lehetséges kritikai gazdaságtan? (1972), T–Twins, Budapest, 1993.
Bence György és Kis János, Marc Rakovski álnéven: A szovjet típusú társadalom marxista szemmel (1977) Magyar Füzetek Könyvei, Párizs, 1986.
Political Justice in Post-Communist Societies: The Case of Hungary, The Woodrow Wilson International Center for Scholars, Washington, D.C., 1991.
Seymour Martin Lipset, György Bence: „Anticipations of the failure of communism”. Theory and Society 23 (1994):2, 169–210.
Válogatott politikai-filozófiai tanulmányok, 1990-2006; szerk., előszó, utószó Pogonyi Szabolcs; L'Harmattan, Bp., 2007 (Politikai filozófia)
אבי בסר

| --- | --- |

 לידה:  1967 (בן 58 בערך) דימונה, ישראל 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה של האישיות
 מקום מגורים:  ירושלים
 עיסוק:  פסיכולוג חינוכי מומחה, מרצה וחוקר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מנחה לדוקטורט:  ביאטריס פריאל
 מוסדות:  המועצה להשכלה גבוהה, ועד ראשי המכללות המתוקצבות (ור"מ), המכללה האקדמית ספיר, המכללה האקדמית הדסה, ירושלים
 פרסים והוקרה:  חייל מצטיין בית הנשיא, הדלקת משואות העיר דימונה
 מספר צאצאים:  2
 avibesser.weebly.com
 תרומות עיקריות
 חקר אישיות, פגיעות וחוסן, חשיפה לאירועי טרור PTSD, דיכאון ודיכאון שלאחר לידה
 
אברהם (אָבִי) בֵּסֶר (1967, דימונה) הוא פרופסור מן המניין וראש החוג להפרעות בתקשורת במכללה אקדמית הדסה ירושלים, המכשיר קלינאיות תקשורת. משנת 2013 ועד 2019 כהן כמשנה לנשיא המכללה האקדמית ספיר. הוא חוקר בתחום הפסיכולוגיה ופסיכולוג חינוכי מומחה. מייסד ויו"ר "הקתדרה לחקר האישיות, מעברי חיים ואירועי לחץ" במכללת ספיר.
כתביו > ספריו

"Handbook of the Psychology of Narcissism":
"The Implications of Personality Traits"
כתביו > פרקים בספרים

Besser, A. (2005) Interpersonal Relatedness and Self–Definition: A Model for Mood Shift Vulnerability in the Transition to Motherhood. In Lev Wiesel R. & Cwikal, J. (Eds.). Mental Health in Israeli Women: Guard yourself. Jerusalem: Brookdale, pp. 109–140. (In Hebrew).
Besser, A., Vliegen, N., Luyten, P., & Blatt, S. J. (2008). A psychodynamic perspective on depression. In W. Hansson and E. Olsson (Eds.), New Perspectives on Women and Depression (pp. 15–62). Nova Science Press. ISBN 978-1-60456-648-2
Besser, A., Flett, G. L., & Hewitt, P. L. (2010). Silencing the Self and Personality Vulnerabilities Associated with Depression. In Jack, D. & Ali, A. (Eds.), Silencing the Self Across Cultures: Depression and Gender in the Social World (pp. 285–312). New York, NY: Oxford University Press. ISBN 0195398092, 9780195398090
Besser, A., & Priel, B. (2010). Perceived social support, malevolent maternal representations, and older adults’ depressed mood. In S. Carmel (Ed.), Aging in Israel: Research, Policy and Practice (Schnitzer Studies in Israel Society): NJ: Transaction Publishers. ISBN 1412811651
Weinberg, M., Besser, A., Campeas, M., Shvil, E., & Neria, Y. (in press). Reactions of Civilians Exposed to Terrorism and War Trauma in Israel: The Role of Intra - and Interpersonal Factors. In X (Eds.), Advances in Psychology Research. Volume 94 (pp. 1–53). Nova Science Press. ISBN 978-1-62081-696-7
Itzhaky, L., Besser, A., & Zeigler-Hill, V. (2014). It is just not funny: Narcissism and Humor Style. In A. Besser (Ed.), Handbook of Psychology of Narcissism: Diverse Perspectives. (pp. 315–332). New York: Nova Science Publishers, Inc. ISBN 978-1-63463-005-4
Weinberg, M., Besser, A., Zeigler-Hill, V., Pincus, A. L., & Neria, Y. (2014). Narcissism and Psychological Distress among Civilians Exposed to War Trauma. In A. Besser (Ed.), Handbook of Psychology of Narcissism: Diverse Perspectives. (pp. 399–416). New York: Nova Science Publishers, Inc. ISBN 978-1-63463-005-4
Spivak, O., Besser, A., & Zeigler-Hill, V. (2014). Vulnerable and Grandiose Narcissism Under Threat: Disparities and Similarities. (pp. 399–416). In A. Besser (Ed.), Handbook of Psychology of Narcissism: Diverse Perspectives. (pp. 429–454). New York: Nova Science Publishers, Inc. ISBN 978-1-63463-005-4
כתביו > מאמרים

פרסם מעל ל-130 מאמרים מדעיים בכתבי עת בינלאומיים בתחום הפסיכולוגיה.
הערות שוליים

↑  מס רישיון 27-4607
↑  הקתדרה לחקר האישיות, מעברי חיים ואירועי לחץ, באתר האינטרנט של מכללת ספיר
↑  טכס מינוי המועצה להשכלה גבוהה הארבע-עשרה, באתר המל"ג, באתר מל"ג, ‏6 אפריל 2022
↑  פרופ' אבי בסר מונה לתפקיד יו"ר הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במדעי החברה, הניהול והמשפטים במל"ג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601505005171  ORCID: 0000-0002-0294-3315  VIAF: 310715007   WorldCat (עם VIAF): 310715007
דוד בנבנשתי

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1897 סלוניקי
 פטירה:  16 במאי 1993 (בגיל 96)
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1982) 
 
דוִד בֶּנְבֶנִשְׂתִּי (25 בינואר 1897 – 16 במאי 1993) היה גאוגרף ומחנך ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשמ"ב-1982 בהקניית ידיעת הארץ ואהבתה ויקיר ירושלים (1969).
ביוגרפיה

דוד בנבנשתי נולד בסלוניקי ב-1897, נצר למשפחת רבנים ידועה בסלוניקי. סבו הרב בנבנשתי שמואל יוסף היה אב בית דין בסלוניקי. בילדותו הקים עם חבריו, נתן שלם ויצחק רפאל מלכו, את "אגודת דורשי עברית" 1910. עלה לארץ ישראל ב-1913. בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים והתגייס לגדוד העברי בצבא הבריטי ושירת בו שנתיים. בשנים 1920–1926 לימד בזכרון יעקב, במאיר שפיה ובכפר הילדים גבעת המורה שליד עפולה. היה חבר בארגון "ההגנה" ונפצע בהגנת ירושלים במלחמת השחרור. בשנים 1926–1963 היה מורה ומנהל בית הספר היסודי ("העממי") "בית הכרם" בירושלים. ב-1927 הקים ביחד עם חבריו נתן שלם ופנחס כהן את אמא"י (אגודת משוטטים ארץ ישראלית), שהייתה הקבוצה המאורגנת הראשונה שארגנה סיורי עומק ברכב וברגל בארץ ישראל ובארצות השכנות. בעל תואר MA מן האוניברסיטה העברית בירושלים (1935) בתחום ידיעת א"י. ב-1964 שימש מנהלו הראשון של יד יצחק בן-צבי, וכן היה בין יוזמי וראשי אגודת אכסניות הנוער, יושב ראש מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ויושב ראש ועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים.
בנבנשתי פרסם סדרה של ספרי לימוד על ארץ ישראל שהיו מיועדים לתלמידי בתי הספר, אשר נהפכו לספרי הלימוד הסטנדרטיים ללימוד המולדת. שרטט והוציא ביחד עם בן-ציון לוריא מפות קיר גדולות שהיו תלויות בכיתות בתי הספר ברחבי מדינת ישראל. ספרו החשוב ביותר ביחד עם פנחס כהן הוא "מורה דרך בארץ-ישראל", שהיה מורה הדרך הראשון לסיורים ברגל בארץ-ישראל (1937), ושמש את סיירי הפלמ"ח. כתב מאמרים רבים בנושאי מסורתה התרבותית והלשונית של קהילת סלוניקי ויהדות ספרד. נשלח פעמים אחדות להציל אוספים ארכיוניים של קהילות יוון שנכחדו בשואה. בנבנשתי כתב מספר ספרים אוטוביוגרפיים על חייו: "זכרונות נעורים: לקט", "משאלוניקי לירושלים: פרקי חיים", "הגדוד העברי בימי מלחמת העולם הראשונה: יומן", "דרכו של מורה: פרקי חיים בהוראה".
דוד בנבנשתי היה נשוי ללאה לבית פרידמן, שעלתה לארץ-ישראל מסובאלק שבליטא ב-1924 ועבדה כאחות ציבורית בקליניקות לאם ולילד של הדסה במשך כששים שנה. בנו, ד"ר מירון בנבנשתי, היה סופר ועיתונאי בעיתון "הארץ" וסגן ראש עיריית ירושלים, בנו השני, ד"ר רפאל (רפי) בנבנשתי, הוא היסטוריון כלכלי, יועץ לשיתוף פעולה אזורי והיה יועץ כלכלי לבנק העולמי, לשר האוצר ולשר לשיתוף פעולה אזורי, ונכדו, איל בנבנשתי, הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטאות קיימברידג', תל אביב וניו יורק.
אוטוביוגרפיה

משאלוניקי לירושלים: פרקי חיים, 2 כרכים, ירושלים: ועד הספרדים ועדות המזרח בשתוף עם המכון לחקר יהדות שאלוניקי והמרכז לשלוב המורשת של יהדות ספרד והמזרח, תשמ"א–תשמ"ג 1982.
הערות שוליים

↑  אוסף דוד בנבנישתי, תיק 33, ספריית יד יצחק בן-צבי.
↑  על הספר: בספרות ובאמנות, דבר, טורים 5–6, 3 בדצמבר 1937; 
"מורה דרך בארץ-ישראל, דבר, 24 בפברואר 1938.
↑  ביקורת: נ. אילון, מורה דרך בירושלים, הצופה, 25 באפריל 1941.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258537505171  GND: 118916769  ISNI: 0000 0004 3362 168X  LCCN: n50082042  NTA: 312796951  SUDOC: 076942066  VIAF: 298394683   WorldCat (עם VIAF): 298394683 
בנבנישתי בחברת "אגודת המשוטטים". ראשון מימין למטה: ישראל הירשפלד
דוד בנבנשתי קיצוני ימני בשורה התחתונה, בצוות שופטי חידון התנ"ך העולמי, לשנת 1987
קואצ'לה

| --- | --- |


 סוג:  פסטיבל מוזיקה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  Empire Polo Club 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1999–הווה (כ־26 שנים) 
 קואורדינטות:  33°40′42″N 116°14′02″W﻿ / ﻿33.67838983°N 116.23402117°W﻿ / 33.67838983; -116.23402117
 www.coachella.com
 he
 
קואצ'לה (המכונה רשמית פסטיבל המוזיקה והאמנויות של עמק קואצ'לה ולעיתים גם פסטיבל קואצ'לה) הוא פסטיבל מוזיקה ואמנויות שנתי הנערך במועדון האמפייר פולו באינדיו, קליפורניה בעמק קואצ'לה (אנ') במדבר קולורדו (אנ'). הפסטיבל נוסד על ידי פול טולט וריק ואן סנטן ב-1999, וכיום מאורגנת על ידי Goldenvoice.‏ האירוע מארח אמנים מוזיקליים ממז'אנרים מוזיקליים רבים, כולל רוק, פופ, אינדי, היפ הופ ומוזיקת דאנס אלקטרונית, וכמו כן מציג מיצבים ופסלים אמנותיים.
הפסטיבל, אשר מתקיים מדי שנה באפריל-מאי, לא התקיים ב-2020 ו-2021 עקב מגפת הקורונה.
הערות שוליים

↑  Cromelin, Richard (3 בינואר 2004). "Rick Van Santen, 41; L.A. Promoter Helped to Advance Punk Rock Bands". Los Angeles Times. p. B18. ארכיון מ-9 בינואר 2017. נבדק ב-8 בנובמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Melas, Chloe; Gonzalez, Sandra (10 במרץ 2020). "Coachella to be postponed over coronavirus concerns, sources say". CNN. ארכיון מ-13 במרץ 2020. נבדק ב-10 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2007089823  MusicBrainz: dad0c049-b26b-46ea-8bf7-82617ee80b69  VIAF: 136264942   WorldCat (עם VIAF): 136264942
מקס פטיפייר

מקס אדואר פטיפייר (בצרפתית: Max Petitpierre;‏ 26 בפברואר 1899 נשאטל – 25 במרץ 1994 נשאטל) היה פוליטיקאי ועורך דין שווייצרי, נשיא הקונפדרציה השווייצרית בשנים 1950, 1955 ו-1960. בשנת 1949 כיהן כסגן נשיא שווייץ. פטיפייר נבחר במועצה הפדרלית של שווייץ בדצמבר 1944 ונשאר חבר בה עד יוני 1961. בשנים 1944–1961 הוא עמד בראש המחלקה הפוליטית של המועצה הפדרלית. הוא ייצג את המפלגה החופשית דמוקרטית (רדיקל-דמוקרטית).
קורות חייו > ילדות וצעירות

מקס פטיפייר נולד בשנת 1899 בעיר נשאטל בשווייץ הרומנדית (מערב שווייץ) כבנם של העורך דין אדואר פרדינאן פטיפייר ושל מטילד אוגוסטה וויטייה (Vuithier).
הוא למד משפטים לתואר ראשון (1921) ולתואר "דוקטור במשפטים" (1924) באוניברסיטת נשאטל וכן באוניברסיטאות בציריך ומינכן. בימי לימודיו היה חבר באיגוד הסטודנטים "צופינגן"
אחרי שהוסמך כעורך דין בשנת 1922 ובנוטריון – בשנת 1925, ירש את מקום אביו משרד עורכי הדין הוץ ופויפייר בנשאטל.
קורות חייו > הקריירה המשפטית והאקדמית

פטיפייר פנה בהמשך גם לקריירה אקדמית והחל משנת 1926 לימד משפט אזרחי ודיון אזרחי כמרצה והחל משנת 1932 כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת נשאטל. בשנת 1939 כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים.
קורות חייו > קריירה פוליטית

בשנת 1937 נבחר פטיפייר מטעם המפלגה הרדיקל-דמוקרטית (או חופשית-דמוקרטית) במועצה הגדולה של הקנטון נשאטל, מפלגה של הבורגנות הליברלית, ומשנת 1940 במועצה הכללית של העיר נשאטל.
בשנים 1942–1944 היה חבר במועצת המדינות, כשייצג את השנטון שלו בבית העליון של הפרלמנט השווייצרי. בימי מלחמת העולם השנייה כיהן פטיפייר כחבר בוועדה המוסמכת, רשות "פיקוח" של המועצה הפדרלית בזמן המלחמה.
פטיפייר עמד בשנת 1943 גם בראש האספה שהחליטה על מיזוגן של הכנסייה הלאומית והכנסייה העצמאית שבקנטון נשאטל.
בשנים 1943–1945 עמד פטיפייר בראש הקאמרה השווייצרית של ענף השעונים. בשנת 1944 הוא נבחר למועצה הפדרלית (הממשלה) וקיבל את תיק החוץ – ראשות המחלקה הפולטית. הוא כיהן בתפקיד זה למשך 16 שנה ברציפות.
חייו הפרטיים

פטיפייר נפטר בגיל 95 בנשאטל. הוא נמנה עם ראשי המדינה לשעבר שחיו חיים ארוכים ביותר.
פטיפייר היה נשוי פעמיים: בשנת 1925 עם דניז ואוור (Wavre), בת של נוטריון, וב-1928 עם אנטואנט אליזה לבית רוז'מון (1903–2002) אחות הסופר דני דה רוז'מון, גם הוא יליד נשאטל. לזוג נולדו שלושה בנים ובת.
בנו של מקס פטיפייר, ז'יל פטיפייר, היה לימים פרופסור למשפט אזרחי באוניברסיטת ז'נבה וחבר במועצה הלאומית ובמועצת המדינות של שווייץ. להבדיל מאביו, הוא לא הצליח להיבחר ליועץ פדרלי (שר). בתו של פטיפייר, אליאן, התחתנה עם הסופר ניקולא בובייה.
הנצחה

1948–2008 – התנהלה בעיר לוזאן קרן מקס פטיפייר שנועדה להעניק כל שנה פרס על שם מקס פטיפייר לאישים שתרמו תרומה חשובה להעלאת קרנה של שווייץ בזירה העולמית
זוכי פרס מקס פטיפייר היו:
1985 – ז'אן הרש
1987 – ז'אן טינגלי
1988 – דניאל שמיד
1990 – ניקלאוס וירת
1997 – אגון אמאן
2000 – משרד האדריכלות הרצוג ודה מרון
2002 – ז'אן-פרנסואה ברז'ייה (ראו ועדת ברז'ייה)
2004 – אדולף אוגי
הקרן בוטלה בשנת 2008.
לקריאה נוספת

Seize ans de neutralité active, éd. de la Baconnière, Neuchâtel, 1985
(שש עשרה שנים של נייטרליות פעילה" – קובץ כתבי מקס פטיפייר, כולל שיחותיו עם פייר מנדס פראנס ב-1954, עם שארל דה גול ומישל דברה ב-1960
P.-A. Bovard, Nos Excellences à Berne, d'Henri Druey à Pierre Graber 1848–1977 (récit et portraits), éd. de Peyrollaz, 1997
International Commission of Experts (ICE) (2002). Switzerland: National Socialism and the Second World War. Pendo Verlag. p. 597. ISBN 3-85842-603-2.Final Report
William Z. Slany . US and Allied Efforts to Recover and Restore Gold and Other Assets Stolen Or Hidden by Germany During World War II. DIANE Publishing. 1997 p. 100.
Daniel Trachsler – Bundesrat Max Petitpierre:Schweizerische Aussenpolitik im Kalten Krieg, 1945–1961, NZZ – Libro Zurich 2011
הערות שוליים

↑  אתר מינינגר
1 2 3  Le Temps 2011
↑  G.Kreis Aussenpolitik בלקסיקון ההיסטורי של שווייץ 2012
↑  באתר רשות השידור השווייצרית
↑  באתר הסוכנות הטלגרפית היהודית
↑  W.Slany 1997
↑  dodis
↑  S.Jaberg 2012
↑  Obituary: Max Petitpierre, International Review of the Red Cross (באנגלית) מאמר הספד בבטאון הצלב האדום הבין-לאומי International Review of the Red Cross
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277989805171  GND: 124769942  HDS: 004647  ISNI: 0000 0000 8348 0361  LCCN: n81086410  NKC: pna20191039054  NTA: 067898157  SNAC: w6jq13mq  SUDOC: 159487080  VIAF: 115004429   WorldCat (עם VIAF): 115004429
ג'ון סטנלי גראוול

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1917 ווסטר, ארצות הברית 
 פטירה:  5 ספטמבר 1986  (בגיל 68)
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית 
 ידוע בשל:  צוות אוניית המעפילים אקסודוס, עדות באו"ם לטובת תוכנית החלוקה
 השכלה:  Bangor Theological Seminary  מכללת רנדולף-מייקון 
 השקפה דתית:  מתודיזם 
 
ג'ון סטנלי גראוול (באנגלית: John Stanley Grauel, היה ידוע בהגנה כ"הכומר יוחנן"; 12 בדצמבר 1917 – 6 בספטמבר 1986) היה כומר מתודיסטי וציוני אמריקאי. היה מצוות אוניית המעפילים אקסודוס ופעיל בארגון ההגנה. עדותו מול ועדת אונסקו"פ הייתה משמעותית בשכנוע ובהמלצות הוועדה על תוכנית החלוקה ב-1947.
בצעירותו

ג'ון סטנלי גראוול נולד בווסטר מסצ'וסטס, ארצות הברית, בדצמבר 1917. אמו הייתה מאוד דתייה, ואמונתה השפיעה על ג'ון עצמו.
במהלך השפל הגדול הוריו איבדו את מקום עבודתם והמשפחה נדדה אחר מקור פרנסה. הם הגיעו לווירג'יניה, שם המשפחה הצליחה לגייס כסף כדי שגראוול ילך ללמוד במכללת רנדולף-מייקון. אביו חלה בסרטן ונפטר בשנת 1936.
הוא השלים את לימודיו ב-1941, וסיים לימודי תאולוגיה בסמינר התאולוגי בבנגור, מיין בתור כומר מתודיסטי. הוא התחתן, אך אשתו ובנו נפטרו עקב סיבוכים בלידת בנו.
כחלק מהמוסד לעלייה ב'

בשנת 1942 החל גראוול לעקוב אחר הנעשה ליהודים באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה והחל להתעניין בתנועה הציונית. חברו, השופט יוסף גולדברג, שכנע אותו להצטרף ל"וועדת פלסטין האמריקאית" (American Palestine Committee), קבוצת לובי יהודית-אמריקאית הפועלת להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. בשנת 1943 הוא ויתר על משרתו ככומר כדי לנהל את פעילות הוועדה במשרדה בפילדלפיה. בשנת 1944 הוא נכח בפעם הראשונה במפגש פעילים ציונים והוא פגש את דוד בן-גוריון. בפגישה זו, למד על ארגון ההגנה ועל המוסד לעלייה ב', והחליט להצטרף.
גראוול היה חלק מצוות אוניית המעפילים אקסודוס. ה"הכיסוי" שלו היה עיתונאי של העיתון הנוצרי "The Churchman", ותפקידו היה לפרסם את סיפור אוניית אקסודוס ומסעה ברחבי העולם. תחת כיסויו כעיתונאי הוא עבר ברחבי אירופה במחנות העקורים והעביר מעפילים לאונייה. באונייה הוא שימש גם כעוזר מנהלי, טבח, ואיש הקשר בין הצוות ובין המעפילים. האונייה העבירה 4,554 מעפילים, ונתפסה על ידי השלטונות הבריטים ליד חיפה. לאחר שגראוול נעצר עם הצוות, הוא הזדהה בשמו וירד מהאוניה. הוא נחקר והושם במעצר בית במלון סבוי, שם הפקיד אמר לו שיש עיתונאים רבים בלובי. גראוול ניצל את ההזדמנות לספר לעיתונאים מכל העולם על האקסודוס. לאחר מכן, בעוד המשטרה באה לעוצרו, ארגון ההגנה עזר לו להימלט, ולהגיע לירושלים כדי להעיד בפני חורחה גרסיה גרנדוס, נציג אונסקו"פ.
כחלק מהמוסד לעלייה ב' > עדות בוועדת אונסקו"פ

גראוול העיד מול ועדת אונסקו"פ על הגירת היהודים לארץ ישראל ועל מה שקרה באוניית המעפילים אקסודוס. הוא העיד כי לא היה נשק בספינה במהלך הקרב מול הבריטים. בסיום עדותו קבע גראוול כי שום כוח לא יוכל למנוע מהעקורים 'העקשנים והנחושים' שבאירופה לעלות לארץ ישראל. עדותו, כאיש דת נוצרי, היה משמעותית ביכולתה לשכנע את חברי הוועדה. גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל, העירה כי עדותו היוותה "נקודת מפנה בעמדותיהם של נציגי האו"ם", וגרמה לחברי הוועדה לתמוך בהקמת מדינת ישראל ולהמליץ על תוכנית החלוקה ב-1947. באוטוביוגרפיה שלו, העיר גראוול, כי העובדה שהיה נוצרי, נתנה לעדותו משקל רב יותר מאשר עדותם של אנשי צוות יהודיים.
לאחר אקסודוס

גראוול חזר לארצות הברית והמשיך להיות בקשר עם מנהיגי הציונות. במקביל, המשיך את עבודתו ככומר.
בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים הוא הוביל פעילות כדי לעקוב אחר מצב היהודים הגרים במרוקו ובאלג'יריה. בשנת 1975 הוא הוביל מסע נוער יהודי לביקור במחנות ההשמדה באירופה.
גראוול גם היה מעורב בפעילויות זכויות האדם לטובת התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית וזכויות הילידים-האמריקאים.
עבור פעילותו, גראוול קיבל את עיטור לוחמי המדינה, מדליית סיוע הומניטרי ומדליית ירושלים.
מותו

נפטר בביתו ברוזוולט, ניו ג'רזי, ארצות הברית, ב-6 בספטמבר 1986.
הוא נקבר בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית במושבה הגרמנית בירושלים, בטקס עם משמר הכבוד של חיל הים הישראלי, נציגי המוסד לעלייה ב' ואנשי צוות מאוניית המעפילים אקסודוס.
על מצבתו רשום שמו וכינויו "הכומר יוחנן". בראש המצבה שני מגן דוד: האחד סמל צה"ל, השני אות הקוממיות. בתחתי המצבה שני עוגנים. כמו כן הכתובת "כל המקיים נפש אחת כאילו קיים עולם מלא". מתחת לשמו של ג'ון גראוול באנגלית ובעברית מופיעה המילה אקסודוס והמספר 47.
לקריאה נוספת

Elfenbein, Eleanor (ביוני 1983). Grauel: An Autobiography as Told to Eleanor Elfenbein. Ivory House. ISBN 978-0960889600. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  "John the Priest" (PDF). palyam.org. נבדק ב-28 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)By Jerry Klinger from the June 2009 Edition of the Jewish Magazine
↑  ג'ון גראוול (הכומר יוחנן), באתר מחנה המעפילים בעתלית(הקישור אינו פעיל)
1 2  ג'ון גראוול נקבר בירושלים אתר JTA, ספטמבר 1986
↑  רשימת אנשי הצוות על האקסודוס
↑  Immigration to Israel "Exodus 1947" Illegal Immigration Ship, jewishvirtuallibrary.org, ציטוט של כתבה מBaltimore Jewish Times מתאריך 25 ביולי 1947
↑  אלעד בן-דרור, 4, הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2019, עמ' 130, מסת"ב 9789652174338. (בעברית)
↑  García Granados, Jorge (1948).  HathiTrust Digital Library (ed.). The birth of Israel : the drama as I saw it. babel.hathitrust.org. New York, NY, USA: Alfred A. Knopf. pp. 173–187. נבדק ב-24 באוגוסט 2015. {{cite book}}:  (עזרה) Testimony of Grauel before UNSCOP
↑   עופר אדרת, הכומר האמריקאי שהיה על האקסודוס שכנע את העולם להקים מדינה ליהודים, באתר הארץ, 10 ביולי 2022
1 2  Rev. J. S. Grauel,68, A Supporter of Israel, הניו יורק טיימס, מדור הספדים, ‏10 בספטמבר,
↑  There was great gratification for me in knowing that my eyewitness report was now a matter of record. Inherent in the nature of the relationship between Christians and Jews was the fact that because I was a Christian, in this situation my testimony would be given greater credence than that of a Jewish crew member."Elfenbein, Eleanor (ביוני 1983). Grauel: An Autobiography as Told to Eleanor Elfenbein. Ivory House. ISBN 978-0960889600. {{cite book}}:  (עזרה) page 90
↑  Giants in a Quiet Corner "Jerusalem Mayor Teddy Kollek awarded him the Medal of Jerusalem"
↑  Burying John Grauel (Guest Post), mostlykosher.blogspot.com
↑  הג'רוזלם פוסט, 17 בספטמבר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262070805171  ISNI: 0000 0000 6698 2511  LCCN: n83021317  VIAF: 16137654   WorldCat (עם VIAF): 16137654 
אוניית המעפילים אקסודוס
ג'ון גראוול, יעקב גרבש (אורון) ואריה קול על סיפון האקסודוס לפני יציאתה מנמל בולטימור
מצבת גראוול בבית הקברות במושבה הגרמנית, בירושלים