stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורג וילהלם פרידריך הגל
הגל והיהדות

יחסו של הגל אל היהדות ואל היהודים היה מורכב. על פי הביוגרף הראשון של הגל, קארל רוזנקרנץ, היהדות היוותה עבור הגל "חידה אפלה" שאילצה אותו להתמודד עימה בכל תקופות הגותו. ירמיהו יובל טוען בספרו 'חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים' כי: ”לפי הדיאלקטיקה של הגל, כל צורת תרבות מיוחדת מעלה תרומה מבהקת כלשהי לתולדות העולם ולרוח העולמית, ולאחר מכן היא יורדת מבימת ההיסטוריה (היא "מושמת לעל" [...]). אולם היהודים המשיכו לשרוד זמן רב לאחר שטעם קיומם נעלם [...] עתה, עם המהפכה הצרפתית ובשורת השחרור באירופה, נכנסו היהודים לעולם המודרני ותבעו את מקומם וזכויותהם בתוכו; והגל, למרות דעותיו הקדומות, היה מוכן להעניק ליהודים את זכויותיהם. אבל הוא לא ידע מה לעשות בהם בעידן המודרני כיהודים, אף לא כיצד להסביר את שרידותם במונחי שיטתו”.
בתיאור גס, ניתן לקבוע כי בצעירותו, כאשר שלל את הנצרות, הגל ראה את היהדות כמולידתה ולכן כאחראית לה ולפגמיה ה"פוזיטייבים". בבגרותו, כאשר ראה את הנצרות כשלב דיאלקטי נחוץ וחיובי בתהליך התפתחותה של הרוח, ראה את הדת היהודית, "דת הנשגב", כשלב נחוץ בדרך למימוש ידיעת האל במהלך התפתחותה של הרוח, אם כי נותר ביקורתי כלפיה. אולם הגל היה גם תומך מושבע בזכויות אזרח ואמנציפציה ליהודים כפרטים, ושלל את התניית אלו בהתנצרות. הגל סבר כי הענקת זכויות אזרח תהווה הכרה מצד המדינה באנושיותם והתנגד לביטויי שנאת יהודים באופן נחרץ. בין היתר, הוא גם סייע לתלמידו הבכיר אדוארד גנז היהודי להתקבל לאוניברסיטה למשרת הוראה (אף שלבסוף נאלץ להתנצר).
הגותו של הגל השפיעה הן על עולם הרוח היהודי והן על התנועה הציונית. ניתן לציין את הגותו של נחמן קרוכמל וספרו 'מורה נבוכי הזמן', משה הס שהתשייך להגליאנים השמאליים, הרב שמואל הירש וספרו Die Religionsphilosophie der Juden (פילוסופיית הדת של היהודים). הגותו של הגל השפיע על עולם הרוח היהודי גם דרך ביקורת מצד הוגים יהדים כמו ההיסטוריון צבי גרץ והפילוסופים פרנץ רוזנצוויג ועמנואל לוינס.
ביבליוגרפיה > כתבים עיקריים ותרגומים לעברית > ספרים שפרסם בחייו

הפנומנולוגיה של הרוח , 1806
הקדמה לפנומנולוגיה של הרוח, תרגום: ירמיהו יובל, הוצאת מאגנס, מהדורה ב', 2001
פנומנולוגיה של הרוח - כרכים א'–ב', תרגום: רועי בר ואלעד לפידות, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2020–2024
מדע הלוגיקה, 1812–1816
האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים, 1817-1830
קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט, או, מתווה למשפט הטבע ולמדע המדינה, 1821
קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט, תרגום: גדי גולדברג, הוצאת שלם, 2011
ביבליוגרפיה > כתבים עיקריים ותרגומים לעברית > ספרים שפורסמו לאחר מותו

הרצאות על האסתטיקה
הרצאות על הפילוסופיה של הדת
הרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית
הרצאות על ההיסטוריה של הפילוסופיה
מבוא לתולדות-הפילוסופיה,תרגום: מרדכי בן-אשר, הוצאת מאגנס, תשכ"ג
ביבליוגרפיה > חיבורים נוספים שתורגמו לעברית

רוח הנצרות וגורלה, רסלינג, 2005
"ההוכחה האונטולוגית לקיום האל" (תרגום: יפתח הלרמן-כרמל, מיכל סגל), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה', 2015
"מי חושב מופשט?" (תרגום: טל מאיר גלעדי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016
"מטרת האמנות" – מתוך הרצאות על האסתטיקה (מגרמנית: מיכל סגל), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ט"ו, 2022
ביבליוגרפיה > בגרמנית

Die Positivität der christlichen Religion (1795/96)
Das älteste Systemprogramm des deutschen Idealismus (1796/97, fragmentarisch)
Der Geist des Christentums und sein Schicksal (1799/1800)
Die Verfassung Deutschlands (1800–1802)
Mancherlei Formen die beim jetzigen Philosophieren vorkommen (1801)
Die Differenz des Fichteschen und Schellingschen Systems der Philosophie (1801)
Über das Wesen der philosophischen Kritik (1802)
Wie der gemeine Menschenverstand die Philosophie nehme (1802)
Verhältnis des Skeptizismus zur Philosophie (1802)
Glauben und Wissen oder Reflexionsphilosophie der Subjektivität in der Vollständigkeit ihrer Formen als Kantische, Jacobische und Fichtesche Philosophie (1803)
Über die wissenschaftlichen Behandlungsarten des Naturrechts (1803)
Phänomenologie des Geistes (1806/07; ursprünglich als erster Teil eines unvollendeten früheren Systems)
Wer denkt abstrakt? (1807)
Wissenschaft der Logik (1812–1816, überarbeitet 1831)
Friedrich Heinrich Jacobis Werke (1817)
Verhandlungen in der Versammlung der Landstände des Königreichs Württemberg im Jahr 1815 und 1816 (1817)
Grundlinien der Philosophie des Rechts (1821)
Vorlesungen über die Philosophie der Geschichte (gehalten 1822–1831, aus Notizen und Mitschriften 1837 postum herausgegeben von Eduard Gans)
Vorlesungen über die Philosophie der Religion (gehalten 1821–1831, aus Notizen und Mitschriften 1832 postum herausgegeben von Philipp Konrad Marheineke)
Vorlesungen über die Ästhetik (gehalten 1820–1829, aus Notizen und Mitschriften 1835–1838 postum herausgegeben von Heinrich Gustav Hotho)
Solgers nachgelassene Schriften und Briefwechsel (1828)
Hamanns Schriften (1828)
Über Grundlage, Gliederung und Zeitenfolge der Weltgeschichte. Von Joseph von Görres (1830)
Über die englische Reformbill (1831)
Vorlesungen über die Geschichte der Philosophie (gehalten 1805/06 in Jena, 1816–1818 in Heidelberg und 1819–1831 in Berlin, aus Notizen und Mitschriften 1833–1836 postum herausgegeben von Karl Ludwig Michelet)
לקריאה נוספת בעברית

שלמה אבינרי, תורת המדינה של הגל, ספרית פועלים, 1975.
אברהם יסעור, משנתו המדינית של הגל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976.
ירמיהו יובל, שפינוזה וכופרים אחרים, ספרית פועלים, 1988.
ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996.
ארתור דנטו, "תזת קץ האמנות אצל הגל", תרגום: אביעד שטיר, המדרשה 13, סתיו 2010.
טרי פינקרד, הגל - ביוגרפיה (2 כרכים), תרגום: ד"ר טלי וולף, עריכה מדעית: רועי בר, הוצאת רסלינג, 2010, 2016.
פיני איפרגן, הטרגדיה בחיים האתיים: הפילוסופיה של הגל ורוח המודרניות, אוניברסיטת בר-אילן, 2010.
שחר פרדי כסלו - "הֶגֶל על דבָריוּת ורעיוניוּת באמנות", בצלאל: כתב עת לתרבות חזותית וחומרית, גיליון #2, 2015.,
מיכל סגל, מסביב למשולש – הבשורה על פי הגל, כרמל, 2018.
"סימפוזיון: מסביב למשולש – הגל, נצרות והגות עכשווית. מומחי הגל משיבים למיכל סגל". מיכל סגל – דברי-פתיחה ושאלות. משיבים: טרי פינקרד, דייוויד קולב, ז'אן פרנסואה קרווגן, טום רוקמור, הווארד קיינז, ג'ון סטיוארט, אלן ווד, פירמין שטקלר-וייטהופר, רוברט סטרן, פיטר הודג'סון, תומאס א. לואיס, ג'ורג' די ג'ובאני, תומאס סרן הופמן, דיטר הנריך; מיכל סגל – סוף דבר, הכל נשמע: דברים בעקבות הסימפוזיון. בתוך: דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016. עמ' 556–687
"פנומנולוגיה של הרוח" בעברית: רב־שיח לרגל התרגום החדש. משתתפים: פיני איפרגן, עאזר דקואר, גל כץ, מיכל סגל; מנחה: שאול סתר. תיאוריה וביקורת(53), חורף 2020.
ביאורים

↑  את המושג "משפט" (בגרמנית: Recht) יש להבין גם כ"זכות", "צדק", "צודק", "ראוי" ו"נכון".
↑  ירמיהו יובל הציע את התחדיש "שימה לעל" והמתרגם גדי גולדברג בחר להשתמש במילה "סילוק".
מרד גטו ביאליסטוק

מרד גטו ביאליסטוק היה התקוממות בגטו ביאליסטוק נגד שלטונות הכיבוש הגרמנים הנאצים במלחמת העולם השנייה. המרד החל בליל 16 באוגוסט 1943 והיה מרד הגטאות השני בגודלו שאורגן בפולין הכבושה בידי הנאצים לאחר מרד גטו ורשה שהתחולל באפריל–מאי 1943. מרד זה הובל על ידי הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי (Antyfaszystowska Organizacja Bojowa), סניף של הגוש האנטי-פשיסטי בוורשה.
המרד החל עם הכרזת הגרמנים על גירוש המוני מהגטו. המטרה העיקרית הייתה לשבור את המצור הגרמני ולאפשר למספר המרבי של יהודים לברוח ליער קנישין. קבוצה של כ-300 עד 500 מורדים, חמושים ב-25 רובים ו-100 אקדחים, כמו גם בבקבוקי תבערה תוצרת בית, תקפו את הכוח הגרמני המכריע. רבים מהמורדים נהרגו. מנהיגי המרד התאבדו. כמה עשרות לוחמים הצליחו לפרוץ מהגטו החוצה ולהגיע ליער קנישין, שם הצטרפו לקבוצות פרטיזנים אחרות.
רקע

גטו ביאליסטוק הוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין הכבושה זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות. בפברואר 1943 התרחש גל הגירוש הראשון למחנה ההשמדה טרבלינקה, במהלך מבצע ריינהרד.
ניתוח

יבגני פינקל טוען כי "ההשוואה בין גטאות מינסק, קרקוב וביאליסטוק מצביעה על קשר ישיר בין הסיכוי להתקוממות לבין התפקיד המוביל של הציונים במחתרת". בביאליסטוק הציוניים המקומיים, יחד עם חברי קיבוץ תל חי, היו מאורגנים היטב והיו בעלי ניסיון בפעילות חשאית מתקופת פעילותם במחתרת עוד לפני הכיבוש הנאצי. הם ארגנו בהצלחה מרד ושכנעו את הסיעה הקומוניסטית היריבה להצטרף. בקרקוב הציונים היו פחות מאורגנים ולעיתים היו תלויים בשיתוף פעולה עם הקומוניסטים. כך לא הצליחו לממש התקוממות למרות כוונתם לעשות כן. ההבדל בין הפעילות הקומוניסטית והציונית הוסבר במידת קרבתם של הציונים לזהות יהודית; הם העדיפו להגן על הכבוד היהודי עד הסוף גם כשהמחיר היה השמדה, ואילו הקומוניסטים העדיפו לברוח לאזורים מיוערים ולהתארגן מחדש.
הערות שוליים

1 2  "The anniversary of the uprising in Bialystok ghetto". Virtual Shtetl. Museum of the History of Polish Jews. נבדק ב-8 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Białystok ghetto resistance. Part of: History of Jewish community in Białystok". Virtual Shtetl. Museum of the History of Polish Jews. נבדק ב-8 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Tzipora Eker-Survitz, Bella Bryks-Klein (בדצמבר 1945).  Ada Holtzman (ed.). "Testimony of Dr. Szymon Datner". Walka i Zaglada Bialostockiego Ghetta. נבדק ב-20 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Black Book of Russian Jewry .p.202 reports 1 German killed 4 February 1943
↑  Tadeusz Piotrowski (2006). "Ukrainian Collaboration". Poland's Holocaust. McFarland. p. 217. ISBN 0786429135. נבדק ב-2013-04-30.
↑  [https://www.bialystok.ap.gov.pl/arch/powstanie_w_getcie.html
Powstanie w getcie białostockim 16 - 20 sierpnia 1943]
↑  "Yitzhak Fleischer, commander of Betar fighters in the Bialystok ghetto uprising". Ghetto Fighters House Archives. נבדק ב-8 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sara Bender (2008). The Jews of Bialystok During World War II and the Holocaust (Google Books preview). The End of the Ghetto. UPNE. pp. 253–263. ISBN 1584657294. נבדק ב-19 במרץ 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Alfred Katz (1970). Poland's Ghettos at War (Library of Congress: 78-120535). Google Book preview. Twayne Publishers. p. 90. נבדק ב-19 במרץ 2015. In the Bialystok Ghetto {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Radek Puśko (1 באוקטובר 2013). "Pamięć najlepszym świadectwem" [Memory is the best proof]. Fakty Białystok. Sources: Andrzej Lechowski, Ewa Rogalewska, Jerzy Antoniewicz, Adam Dobroński. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Historia Ewy Kracowskiej, która przeżyła getto
↑  Finkel, Evgeny (2015). "The Phoenix Effect of State Repression: Jewish Resistance during the Holocaust". American Political Science Review. 109 (2): 339–353 [p. 347]. doi:10.1017/S000305541500009X.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407566505171  LCCN: sh2014100252 
הריסות מעלות עשן בביאליסטוק (אוגוסט 1943)
היסטוריה של הפיזיקה

היסטוריה של הפיזיקה היא פירוט התהליכים והאירועים שבהם הועלו השאלות בתחומי הפיזיקה – חקר הטבע, ובמיוחד חקר תופעות הטבע המדידות, כגון תנועתם של כוכבים, דינמיקה של גופים על פני כדור הארץ, תנועת נוזלים, חום, אור וכיוצא באלה; כיצד התפתחו הכלים להתמודדות עם השאלות הללו – הכלים המחשבתיים והכלים הניסיוניים-טכנולוגיים, וכיצד התפתחו התורות הנותנות מענה לשאלות הללו, תורות המרכיבות את הפיזיקה המוכרת לנו כיום, וכן התורות אשר התגלו כבלתי נכונות ונחשבות היום כמיושנות.
עד המאה ה-20

את הפיזיקה נהוג לחלק לפיזיקה קלאסית הכוללת את המכניקה הניוטונית, משוואות מקסוול והתרמודינמיקה, וזאת פותחה ברובה לפני 1900. בערך המורחב ניתן למצוא את ניצני הפיזיקה, ובעיקר האסטרונומיה שבימי קדם, את המהפכה המדעית (המאה ה-12 בארצות ערב והמאה ה-16 באירופה) ואת המשך התפתחות הפיזיקה עד לסוף המאה ה-19.
החל מהמאה ה-20: לידתה של הפיזיקה המודרנית

בתחילת המאה ה-20 קרו שלוש מהפכות אשר שינו את פניה של הפיזיקה: הולדת תורת היחסות של איינשטיין, הולדת תורת הקוונטים וכן גילויה של הפיזיקה הגרעינית שהובילה מאוחר יותר לפיזיקה של חלקיקים ושל אנרגיות גבוהות. גילויים אלו הביאו לכך שהפיזיקה שנוצרה החל מהמאה ה-20 נחשבת לפיזיקה מודרנית, ועל התפתחותה ניתן לקרוא בערך המורחב.
בסוף המאה ה-19 ידעה המכניקה הקלאסית של עולם הפיזיקה להתמודד עם בעיות מורכבות הקשורות למצבים מאקרוסקופיים; תרמודינמיקה ותאוריה קינטית היו מבוססות היטב, ניתן היה להבין אופטיקה גאומטרית ואופטיקה פיזית במונחים של גלים אלקטרומגנטיים, וחוקי שימור האנרגיה, המומנטום והמסה היו מקובלים בהרחבה אף הם.
ההתפתחויות אלו היו עמוקות כל כך, עד כי מקובל היה לחשוב שכל החוקים החשובים בפיזיקה כבר התגלו, וכי מעתה המחקר יטפל בפתרון בעיות קטנות ונישתיות, ובמיוחד בשיפור השיטה והמדידה.
עם זאת, בסביבות שנת 1900 התעוררו ספקות כבדים על שלמותן של התאוריות הקלאסיות - ניצחון המשוואות של מקסוול, למשל, התערער בזכות אי-דיוקים שהחלו להופיע - וחוסר יכולתם להסביר תופעות פיזיקליות מסוימות, כגון התפלגות קרינת גוף שחור והאפקט הפוטואלקטרי (שכעשרים שנה לאחר מכן זכה אלברט איינשטיין בפרס נובל על תרומתו בתחום), בעוד שכמה מהניסוחים התאורטיים הובילו לפרדוקסים. פיזיקאים בולטים כמו הנדריק לורנץ, אמיל כהן, ארנסט וויכרט ווילהלם ויין האמינו כי שינוי כלשהו במשוואות מקסוול עשוי לספק את הבסיס לכל החוקים הפיזיים. חסרונות אלה של הפיזיקה הקלאסית מעולם לא נפתרו, ונדרשו רעיונות חדשים כדי להביא לפתרונם.
בתחילת המאה העשרים מהפכה גדולה זעזעה את עולם הפיזיקה, שהובילה לעידן חדש, הקרוי פיזיקה מודרנית.
החל מהמאה ה-20: לידתה של הפיזיקה המודרנית > מכניקת קוונטים

מקובל לציין את תחילתה של התאוריה הקוונטית בשני מאמרים, האחד של מקס פלאנק מ-1900 והשני של אלברט איינשטיין מ-1905, בהן הופיעה לראשונה ההשערה שהאנרגיה איננה גודל רציף, אלא משתנה בקפיצות לא רציפות, ומורכבת ממנות (קוונטות) בדידות. פלאנק ואיינשטיין הראו כיצד השערה זו מסבירה תופעות ידועות הקשורות בקרינת גוף שחור והאפקט הפוטואלקטרי.
רעיון זה התפשט בהדרגה והוחל גם על תחומים אחרים. עד שנת 1925 התפרסמו כמה תאוריות המבוססות על קוונטיזציה בתחומים שונים הקשורים לתרמודינמיקה, קרינה אלקטרומגנטית, קיבול חום סגולי ומבנה האטום. תאוריות אלו נודעו לאחר מכן באופן קולקטיווי כ"תיאורית הקוונטים הישנה", והתאפיינו בערבוביה בין העקרונות הקוונטים החדשים והעקרונות הישנים מהפיזיקה הקלאסית, וזכו להצלחות לצד קשיים מרובים. הבעיות האמפיריות והתאורטיות חידדו את הצורך ביצירתה של תאוריה קוונטית חדשה, שתחליף כליל את הפיזיקה הקלאסית.
המונח מכניקת הקוונטים נטבע על ידי מקס בורן ב-1924, והבסיס המתמטי שלה הונח בשנים 1925–1926 במספר צורות שהתגלו כשקולות, על ידי בורן ואחרים. התאוריה התגלתה כמהפכנית לא רק בקוונטיזציה ממנה צמחה, אלא בגם בהחלפתם של הדימויים הוויזואליים האינטואיטיביים של הפיזיקה הקלאסית במושגים מתמטיים מופשטים, ובהצבת מגבלות על יכולתנו לצפות בעולם ולבצע תחזיות.
המשמעויות והפרשנויות למכניקת הקוונטים עוררו ויכוחים בקהילה המדעית מיד עם פרסומה, והם נמשכים בחלקם עד ימינו. כמה עמדות ואמירות מדיון זה הפכו מפורסמות בתרבות הפופולרית, כגון האמרה המבוססת על ציטוט של איינשטיין "אלוהים לא משחק בקוביות", והניסוי המחשבתי החתול של שרדינגר.
=ראו גם

היסטוריה של שיטות המדידה
היסטוריה של המתמטיקה
המהפכה הקופרניקאית
היסטוריה של האסטרונומיה
היסטוריה של התרמודינמיקה
היסטוריה של הכימיה
לקריאה נוספת

שמואל סמבורסקי, המחשבה הפיזיקאלית בהתהוותה: מן הפילוסופיה הקדם סוקראטית עד הפיזיקה של הקוואנטים, מוסד ביאליק, 1987, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
הערות שוליים

↑  Jon Agar, Science in the Twentieth Century and Beyond, Cambridge: Polity Press, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000199750  NKC: ph484352
גרייס פיילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בדצמבר 1922 הברונקס, ארצות הברית 
 פטירה:  22 באוגוסט 2007 (בגיל 84) Thetford, ורמונט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Grace Goodside 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ניו סקול, מכללת האנטר, אוניברסיטת ניו יורק, אקדמיית סנט קתרינה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  Robert Nichols (1972–2007) 
 פרסים והוקרה:  פרס פן/מלמוד (1994)  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1980)  פרס ריאה לסיפור הקצר (1993)  פרס השלום של ליגת המתנגדים למלחמה  מלגת גוגנהיים 
 
גרייס פיילי (באנגלית: Grace Paley;‏ 11 בדצמבר 1922 – 22 באוגוסט 2007) הייתה סופרת יהודייה-אמריקאית שכתבה בעיקר סיפורים קצרים ושירה. היא עסקה רבות בפעילות פוליטית, הייתה אקטיביסטית בנושא הפמיניזם ופעלה נגד מלחמות.
ביוגרפיה

גרייס גודסייד נולדה ליצחק גוטצייט ולאשתו מאניה רידניק שמוצאם במקור היה מאוקראינה, ועקב פעילות סוציאליסטית הוגלו לגרמניה ולסיביר. הם שוחררו ממאסר בשנת 1904 בעקבות לידת בנו של הצאר הרוסי ניקולאי השני, ושנתיים לאחר מכן היגרו לארצות הברית. הם שינו את שמם ל'גודסייד' והתמקמו ברובע הברונקס שבניו יורק, עם אמו של יצחק, בבושקה, ואחותו הקטנה מירה. זמן קצר לאחר מכן נולדו להם בן ובת, ו-14 שנים מאוחר יותר נולדה גרייס. יצחק היה דוקטור לרפואה ולמד אנגלית מקריאה בספרי דיקנס. המשפחה דיברה רוסית ויידיש בבית ואנגלית מחוצה לו.
בגיל 9 הצטרפה גרייס לתנועת הנוער הסוציאליסטית "הבזים" וקיבלה תפקיד במחזמר שהקבוצה העלתה, אך נאלצה על ידי אמה לעזוב את ההפקה, בטענה שאינה מוכשרת מספיק למלא את התפקיד. גרייס לא חזרה לתנועה, ולימים סיפרה שוויתרה על כל מעורבות בפעילות סוציאליסטית בשלוש השנים לאחר מכן.
גרייס נשרה מלימודיה בגיל 16. היא למדה בקורסים בקולג' העירוני, אבל לא סיימה את הלימודים ולא קיבלה תואר ממוסד כלשהו. בגיל 19 נישאה לג'ס פיילי והם גרו תחילה במחנות צבאיים עד שעברו לדירת מרתף בעיר ניו יורק. במהלך המלחמה, התפרנסה פיילי מעבודות מזכירות.
ב-1949 ילדה את בתה נורה, ושנתיים מאוחר יותר את בנה דני. ב-1967 נפרדו בני הזוג אך נשארו ידידים.
בשנת 1972 נישאה פיילי בשנית לרוברט ניקולס, שהיה בעצמו סופר וארכיטקט.
בשנת 2007, חלתה בסרטן השד. המחלה לא עצרה בעדה מלהגיע להפגנות ולעבור ראיונות רבים. פיילי נפטרה באותה שנה בגיל 85.
קריירה כסופרת

פיילי סיפרה, שהצליחה לפרסם את ספרה הראשון בדרך אקראית; היא נדחתה על ידי בתי הוצאה רבים, עד שעורך מסוים, שילדיו היו חברים של ילדיה, ביקש לראות את עבודתה. הספר (The little disturbance of man), שכלל לקט סיפורים קצרים, הקנה לפיילי שם כסופרת, ומיד אחרי פרסומו היא החלה לפרסם סיפורים בעיתונים מוכרים. רק 15 שנה מאוחר יותר הוציאה פיילי את האוסף השני של סיפוריה, ולטענתה, לא הייתה מוציאה אותו אז, לולא דונלד ברת'למי, שכן וחבר שדחק בה לעשות זאת.
אנשים רבים שאלו אותה מדוע כתבה כל כך מעט בשבעים שנות כתיבה, ועל כך פיילי ענתה בתשובות שונות. בדרך כלל היא האשימה את היותה עצלנית, וגרסה כי זהו הפגם הגדול ביותר שלה כסופרת, אך לפעמים הודתה ואמרה שהיא יכולה להשיג את אותן תוצאות בסיפור קצר שחבריה לתחום ישיגו ברומן ארוך. היא גם טענה שהיו לה דברים חשובים רבים לעשות עם זמנה הפנוי, כגון לגדל את ילדיה ולעסוק בפעילות פוליטית.
חייה האישיים של פיילי השפיעו רבות על יצירתה. ילדותה וחייה כאם עיצבו את כתיבתה ואת הדמויות החוזרות בסיפוריה. פיילי ציינה מספר פעמים שהדמות המוכרת ביותר שלה, רוז, מבוססת על עצמה ועל דילמות מילדותה. הגיבורים שאכלסו את סיפורה, תיאר רובין מורגן, הריחו מבצל, צווחו איש על רעותו ונאנקו במטבחים אפלים. הקורא היה יכול לצחוק בקול כשפגש את ההתאנות חסרת הרחמים בתוך האהבה המשפחתית, אך הצחוק עלה מתוך גבשושית חונקת בגרון.
פעילות פוליטית

חיי המשפחה של פיילי היו עמוסים בפעילות פוליטית. דיונים פוליטיים התנהלו עם שכנים וחברים, ומשפחתה נהגה לדון באירועים אקטואליים "גם בשולחן האוכל". עם זאת, חלק גדול מההיסטוריה הפרטית של משפחתה לא נחשף. כיהודים, ידעו בני משפחתה של פיילי סבל ואלימות עוד טרם הגרו לארצות הברית, אך הדבר לא התבטא בגלוי בעבודתה.
פיילי תיארה את ילדותה כ"במידת מה אופיינית ליהודים סוציאליסטים" שתאמה את גישתה כי יהדות וסוציאליזם הולכים יחדיו. כל חבריה היהודים הגיעו ממשפחות סוציאליסטיות וזה אופן החיים היהודי היחיד שהכירה. יצחק, אביה של פיילי, לא ביקר מעולם בבית כנסת, ולכן היא נהגה ללוות את סבתה לשם בחגים. סבתה בתמורה, הייתה מבדרת אותה בעזרת סיפורים על ויכוחים סוערים בין ילדיה שלה עוד ברוסיה: יצחק הסוציאליסט, גרישה האנרכיסטית, לובה הציונית ומירה הקומוניסטית.
מרבית חייה של פיילי הושקעו בפעילות פוליטית. בשנות ה-60 המוקדמות, תנועות הנשים הפמיניסטיות החלו לקום ופיילי מצאה בתוך הקהילה הזאת מקום לבטא את עצמה ולנתח את העולם סביבה. היא סיפרה ששם מצאה ארבע חברות "הכי-טובות", שלהן יכלה לספר "כל פרט אישי ואז לדבר על הכלכלה, החברה והטיפשות של הגברים בנושא".
האיום של מלחמה גרעינית הניע את רוב פעילותה הפוליטית, וב-1978 הייתה מאחד עשר הפעילים שנאסרו בעוון הנפת דגל אנטי-גרעיני על מדשאת הבית הלבן. היא נקנסה וישבה בכלא שישה חודשים. כחברה ב־War Resisters League, התנגדה למלחמת וייטנאם והייתה חברה גם במשלחת שלום להאנוי. ב-1985 ביקרה בניקרגואה ואל סלבדור אחרי שהפגינה בארצות הברית נגד גישת הממשלה כלפי מדינות אלה.
יצירותיה > אוספים של סיפורים קצרים

The little disturbance of man (1959)
Enormous changes at the last minuet (1974)
בערוב אותו יום (1985)
יצירותיה > אוספים של שירים

Leaning forward (1985)
Long walks and intimate talks (1991)
New and collected poems (1992)
(2006) איש זר שרק לְכלב, מבחר שירים
יצירותיה > פרסים

Rea Award for The Short Story (1993)
Ambassador Book Award for Fiction (1995)
Lannan Literary Award for Fiction (1997)
הערות שוליים

1 2 3 4  אלכסנדרה שוורץ, The Art and Activism of Grace Paley, The New Yorker, ‏May 8, 2017 Issue
1 2 3  Interviewed by Jonathan Dee, Barbara Jones, and Larissa MacFarquhar, Grace Paley, The Art of Fiction No. 131, The Paris Review
1 2  Grace Paley, The Rea Award For The Short Story
↑  August 27; Arts, 2007 | Robin Morgan |; culture. "L'Chaim! A Celebration of Grace Paley - Women's Media Center". womensmediacenter.com. Retrieved 2020-09-03.
↑  גרייס פיילי, תרגום: אסתר דותן, איש זר שרק לְכלב, מבחר שירים, פיתום הוצאה לאור, 2006
↑  Ambassador Book Award Winners
↑  Literary Awards by Year, lannan
ʌ כתבה על חייה של פיילי, The New Yorker, מאת אלכסנדרה שוורץ
ʌ ריאיון עם פיילי, The Paris Review, על ידי ג'ונתן די, ברברה ג'ונס, ולריסה מקפרקואר
ʌ מידע על זוכים,The Rea Award for the Short Story
ʌ מאגר זוכי פרסים לפי שנים, Lannan
ʌ Ambassador Book Award Winners, Good Reads
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266379205171  PLWABN: 9810572288305606  BIBSYS: 90081488  BNE: XX1058666  BnF: cb119184661 (data)  CiNii: DA02707476  GND: 118961810  ICCU: CFIV024484  ISNI: 0000 0003 6854 9107  LCCN: n79139236  LNB: 000240367  NDL: 00734260  NKC: js20030317013  NLA: 35406597  NSK: 000149153  NTA: 071099093  RERO: 02-A003666336  SNAC: w6x45mj3  SUDOC: 027056325  Trove: 941565  VIAF: 32001130   WorldCat (עם VIAF): 32001130
מריה מרגרטה קירך

| --- | --- |
 לידה:  25 בפברואר 1670 פאניצש, נסיכות הבוחר מסקסוניה 
 פטירה:  29 בדצמבר 1720 (בגיל 50) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 שם לידה:  Maria Margaretha Winkelmann 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה 
 מקום מגורים:  ממלכת פרוסיה 
 מוסדות:  האקדמיה הפרוסית המלכותית למדעים (1700) 
 בן או בת זוג:  גוטפריד קירך (מאי 1692–?) 
 צאצאים:  כריסטינה קירך, כריסטפריד קירך, Margaretha Kirch 
 
מריה מרגרטה קירך (לבית וינקלמן, 25 בפברואר 1670 - 29 בדצמבר 1720) הייתה אסטרונומית גרמנייה, ואחת האסטרונומיות המפורסמות הראשונות של תקופתה, בשל כתביה על הקשרים בין השמש לשבתאי, ושל נוגה עם צדק בשנים 1709 ו-1712 בהתאמה, והיא האישה הראשונה אשר גילתה כוכב שביט.
חיים אישיים

מריה התחנכה מגיל צעיר על ידי אביה, שהאמין שמגיע לה השכלה השווה לזו של הצעירים באותה עת. לאחר מות אביה נמשך החינוך שלה על ידי דודה. מכיוון שמריה גילתה עניין באסטרונומיה מגיל צעיר, היא ניצלה את ההזדמנות ללמוד אצל כריסטוף ארנולד, אסטרונום שעבד כאיכר בסומרפלד, ליד לייפציג. היא הפכה לשוליה הבלתי רשמית של ארנולד ואחר-כך לעוזרת שלו.
בזכות ארנולד, הכירה מריה את האסטרונום והמתמטיקאי גוטפריד קירך, אחד האסטרונומים הגרמנים המפורסמים ביותר של אותה תקופה. ב-1962 התחתנו מריה וגוטפריד, ולאחר מכן נולדו להם ארבעה ילדים, אשר ללא יוצא מן הכלל המשיכו את דרכם בלימוד אסטרונומיה. גוטפריד המשיך ללמד את מריה אסטרונומיה, מכיוון שבאותה התקופה נשים לא הורשו ללמוד באוניברסיטאות.
מריה וגוטפריד עבדו יחד כצוות. למרות זאת, נתפסה מריה כעוזרת שלו ובכך זכתה לפחות הערכה. יחד הם ערכו תצפיות וביצעו חישובים כדי להפיק לוחות שנה. בשנת 1697, בני הזוג גם החלו לתעד מידע אודות מזג האוויר. הנתונים שנאספו על ידי בני הזוג קירך שימשו לייצור לוחות שנה, ובנוסף היו שימושיים לצורכי ניווט. האקדמיה המלכותית למדעים בברלין עסקה במכירות של לוחות השנה שלהם, שכללה מידע על מחזור הירח, השמש, ליקויי החמה ומיקום השמש וכוכבי לכת אחרים.