stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיטורי הצבא הרומי
כתרים

הכתרים היו מערכת העיטורים הגבוהה ביותר של הצבא הרומי והוענקו לחיילים שביצעו פעולות יוצאות דופן בחשיבותן בשדה הקרב.
כתר המצור (לטינית: Corona Obsidionalis) היה העיטור הגבוה ביותר שחייל רומי יכול היה לקבל. הכתר היה עשוי מחומרים שנלקחו משדה הקרב כגון דשא, פרחים או עלים. מהבודדים שזכו בכתר זה מוכרים פאביוס מאקסימוס, לאחר סילוק חניבעל מאיטליה, לוקיוס קורנליוס סולה בקרב נולה, קווינטוס סרטוריוס, פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס ואוגוסטוס קיסר.
הכתר האזרחי (לטינית: Corona Civica) היה העיטור השני בחשיבותו בצבא הרומי. הכתר הוענק לחייל שהציל את חייו של חייל אחר בשדה הקרב. בין המפורסמים שזכו בעיטור ניתן למנות את יוליוס קיסר. כמו כן, אוגוסטוס קיסר זכה גם בעיטור זה (בנוסף לכתר המצור).
הכתר הימי (לטינית: Corona Navalis) היה עיטור שהוענק למלח הראשון שעלה על ספינת אויב ולמפקדי הצי הרומי על השמדת צי האויב. האדם הראשון שהכתר הוענק לו היה מרקוס ויפסניוס אגריפה בזכות ניצחונו על ציו של סקסטוס פומפיוס.
כתר החומה (לטינית: Corona Muralis) היה עיטור שהוענק לחייל הרומי הראשון שטיפס על חומה של עיר נצורה והניף את הנס הרומי. בגלל יוקרתו הרבה הכתר הוענק רק אחרי חקירה שאימתה את נכונות הטענות של המועמד.
כתר הזהב (לטינית: Corona Aurea) היה עיטור שהוענק לחייל רומי שהרג אויב בשדה הקרב ושמר על עמדתו במהלך הקרב.
כתר האומץ (לטינית: Corona Vallaris) היה עיטור שהוענק לחייל רומי שהיה הראשון להיכנס למחנה האויב.
כתר הניצחון (לטינית: Corona Triumphalis) היה עיטור שהוענק למפקדי צבא רומים בזמן עריכת טריומף.
כתר התשואה (לטינית: Corona Ovalis) היה עיטור שהוענק למפקדי הצבא הרומי שהשיגו ניצחון במלחמה שלא הוכרזה, כנגד אויב נחות או כנגד אויב שנחשב על פי חוקי המלחמה לפושע (לדוגמה שודדי ים), כאשר שהניצחון הושג בקלות ובלי שפיכות דמים רבה.
אותות

האותות היו עיטורים בעלי חשיבות משנית מהכתרים, הם הוענקו לחיילים מצטיינים על ידי מפקדיהם בסיום הקרבות.
פאלרה (לטינית: Phalera) היה עיטור בצורת דיסק העשוי מזהב, כסף או ברונזה שנלבש על המדים, על העיטור בדרך כלל היו מוטבעות פניו של הקיסר או אישיות חשובה אחרת.
הסטה פורה (לטינית: Hasta Pura) היה עיטור בצורת חנית מזהב, ללא חוד הברזל (ומכאן שמה בלטינית, "חנית טהורה", כלומר ללא ברזל).
טורקווס (לטינית: Torques) היה עיטור בצורת שרשרת מזהב.
גביע שהוענק לחייל שהרג אויב שלא במסגרת שדה הקרב.
אוגוסטוס עונד את הכתר האזרחי
אגריפה עונד את הכתר הימי
רובובי

רוֹבּוֹבִּי (מאנגלית: RoboBee; מילולית: רובוט-דבורה) הוא רובוט המסוגל לעוף, אשר פותח על ידי אוניברסיטת הרווארד.
גודל הרובוט כ-3 ס"מ, ומשקלו כ-80 מיליגרם והוא מנופף בכנפיו 120 פעמים בשנייה. נכון ל-2016 הוא נחשב למכשיר בעל יכולת טיסה הקטן ביותר שיוצר אי-פעם.
הרובוט עתיד לשמש למטרות שמירה והצלה ולהאבקה מלאכותית.
הערות שוליים

↑  https://www.guinnessworldrecords.com/world-records/512460-smallest-tethered-flying-robot-capable-of-landing
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שושלת צ'לוקייה

| --- | --- |

 
 היקף משוער של שטחי צ'לוקייה בסביבות שנת 636
 ממשל
 משטר:  מלוכה
 ראש המדינה:  מהאראג'ה
 שפה נפוצה:  קאנדה סנסקריט
 עיר בירה:  בדאמי (אנ')
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  543
 פירוק:   
 תאריך:  753
 ישות קודמת:  שושלת קדאמבה (אנ') שושלת וקאטאקה
 ישות יורשת:  שושלת רשטראקוטה שושלת צ'לוקייה המזרחית (אנ')
 דמוגרפיה
 דת:  הינדואיזם בודהיזם  ג'ייניזם
 
שושלת צ'לוקייה הייתה שושלת מלכים הודית קדומה ששלטה בחלקים נרחבים של דרום ומרכז הודו בין המאות ה-6 וה-12. במהלך תקופה זו, היו שלוש שושלות בשם זה שהיה ביניהן קשר, אם כי כל אחת מהן הייתה עצמאית. השושלת הקדומה ביותר, הידועה בשם "שושלת צ'לוקייה של בדאמי", שלטה מווטאפי (העיר בדאמי (אנ') המודרנית) מאמצע המאה ה-6. "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" קמה כממלכה עצמאית עם דעיכתה של שושלת קדאמבה (אנ') ששלטה מהעיר בנאבסי (אנ') ועלתה במהירות לגדולה בתקופת שלטונו של המלך פולאקשין השני. לאחר מותו של פולאקשין השני, קמה ממלכה עצמאית תחת שלטון שושלת צ'לוקייה המזרחית (אנ') במזרח הדקאן. הם שלטו מוונגי (אנ') עד המאה ה-11 בערך. במערב הדקאן, עלייתה של שושלת רשטראקוטה באמצע המאה ה-8 האפילה על "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" לפני שקמה לתחייה על ידי צאצאי השושלת כשושלת צ'לוקייה המערבית (אנ'), בסוף המאה ה-10. שושלת צ'לוקייה המערבית שלטה מקליאני (בסאוואקליאן (אנ') המודרנית) עד סוף המאה ה-12.
שלטון שושלות צ'לוקייה מציין אבן דרך חשובה בהיסטוריה של דרום הודו ותור הזהב בהיסטוריה של קרנאטקה. המבנה הפוליטי בדרום הודו עבר משלטונן של ממלכות קטנות יותר לאימפריות גדולות עם עלייתה לשלטון של "שושלת צ'לוקייה של בדאמי", ממלכה שבסיסה בדרום הודו שהשתלטה וגיבשה את כל האזור בין הנהרות קאברי (אנ') ונרמאדה (אנ'). עלייתה של אימפריה זו תרמה להקמת ניהול יעיל, הרחבת מסחר הפנים והסחר עם ארצות זרות ופיתוח סגנון חדש של אדריכלות המכונה "אדריכלות צ'לוקית". ספרות קאנדה (אנ'), שזכתה לתמיכה מלכותית בחצר ממלכת רשטראקוטה במאה ה-9, קיבלה חסות נלהבת בשושלת צ'לוקייה המערבית במסגרת מסורות הג'ייניזם והלינגאיאטיזם (אנ'). שושלת צ'לוקייה המזרחית פרשה את חסותה על ספרות טלוגו במאה ה-11.
תקופות בהיסטוריה של צ'לוקייה

הצ'לוקים שלטו על רמת דקאן בהודו במשך למעלה מ-600 שנה. במהלך תקופה זו, הם שלטו כשלוש שושלות קרובות, אך עצמאיות. אלו הן "שושלת צ'לוקייה של בדאמי" (הנקראת גם "הצ'לוקים המוקדמים"), ששלטה בין המאה ה-6 למאה ה-8, ושתי השושלות האחיות, "שושלת צ'לוקייה של קליאני" (הנקראת גם שושלת צ'לוקייה המערבית (אנ') או "צ'לוקים מאוחרים"). ו"שושלת צ'לוקייה של ונגי" (הנקראת גם שושלת צ'לוקייה המזרחית (אנ')).
תקופות בהיסטוריה של צ'לוקייה > צ'לוקייה של בדאמי

במאה ה-6, עם שקיעתה של שושלת גופטה וממשיכיה המיידיות בצפון הודו, החלו להתרחש שינויים גדולים באזור שמדרום לרכס וינדהיה (אנ') - הדקאן והטמילקאם (אנ') (ארץ הטמילים). עידן הממלכות הקטנות פינה את מקומו לאימפריות גדולות באזור זה. שושלת צ'לוקייה הוקמה על ידי פולאקשין הראשון (אנ') בשנת 543. פולאקשין הראשון כבש את וטאפי (בדאמי המודרנית במחוז בגאלקוט, קרנאטקה) והפך אותה לבירתו. פולאקשין הראשון וצאצאיו מכונים "הצ'לוקים של בדאמי". הם שלטו על אימפריה שכללה את כל מדינת קרנאטקה ואת רוב שטחה של אנדרה פרדש בדקאן.
פולאקשין השני, ששמו לפני ההכתרה היה ארייה, שלט על כל הדקאן והוא אולי הקיסר הידוע ביותר של שושלת בדאמי. הוא נחשב לאחד המלכים הבולטים בהיסטוריה ההודית. המלכות שלו היו נסיכות משושלת אלופה (אנ') של דרום קנארה (אנ') ושושלת הגנגה המערבית (אנ') של טלאקד (אנ'), קלאנים עמן ניהלו הצ'לוקייה קשרי משפחה ונישואים קרובים. פולאקשין השני הרחיב את אימפריית הצ'לוקייה עד לקצה הצפוני של ממלכת פלאווה ועצר את הצעדה דרומה של הארשה מממלכת קנאוג' (אנ') על ידי הבסתו על גדות הנהר נרמאדה (אנ'). לאחר מכן הוא הביס את שושלת וישנוקונדינה (אנ') בדרום-מזרח דקאן, אולם נרסימהווארמן הראשון (אנ') משושלת פלאווה הביס אותו בשנת 642 וכבש את בדאמי באופן זמני. ההנחה היא שפולאקשין השני, "הגיבור הגדול", מת בקרב.
בעקבות מותו של פולאקשין השני חלה דעיכה קצרה בשושלת צ'לוקייה של בדאמי עקב סכסוכים פנימיים כאשר בדאמי נכבשה על ידי שושלת פלאווה לתקופה של שלוש עשרה שנים. היא התאוששה בתקופת שלטונו של ויקראמדיטיה הראשון (אנ'), שהצליח לדחוק את ממלכת פלאווה מבדאמי ולהשיב את הסדר על כנו לאימפריה. ויקראמדיטיה הראשון נטל על עצמו את התואר "ראג'אמאלה" (מילולית "שליט המלאים" או פלאווה). שלטון שלושים ושבע השנים של ויג'איאדיטיה (אנ') (696–733) הייתה תקופת שגשוג והוא ידוע בפעילות ענפה של בניית מקדשים.
האימפריה הייתה שוב בשיאה בתקופת שלטונו של ויקראמדיטיה השני (אנ') המהולל (733–744) הידוע לא רק בשל פלישותיו החוזרות ונשנות לטריטוריה של טונדאימנאלאם וניצחונותיו הבאים על המלך ננדיווארמן השני (אנ') משושלת פלאווה, אלא גם בטוב ליבו כלפי העם. והמונומנטים של קאנצ'יפורם, בירת שושלת פלאווה. לפיכך הוא נקם את ההשפלה המוקדמת יותר של הצ'לוקים על ידי הפלוואים וחרט כתובת קאנדה על עמוד הניצחון במקדש קאילאסנאתה (אנ'). בתקופת שלטונו פלשו ערבים מסינד (פרובינציה של הכליפות) (אנ') לדרום גוג'ראט שהיה תחת שלטון צ'לוקייה, אך הערבים הובסו וגורשו על ידי אוואניג'נאשראיה פולאקשין (אנ'), מושל חבל נווסארי מטעם שושלת צ'לוקייה. מאוחר יותר השתלט ויקראמדיטיה השני על הממלכות המסורתיות האחרות של האזור הטמילי, שושלת פנדיה (אנ'), אימפריית צ'ולה (אנ') ושושלת צ'רה (אנ') בנוסף להכניעה של שליט שושלת קלאבהרה (אנ'). מלך הצ'לוקייה האחרון, קירטיווארמן השני (אנ'), הופל על ידי דנטידורגה (אנ'), מייסד שושלת רשטראקוטה בשנת 753. בשיאם שלטו הצ'לוקים באימפריה עצומה המשתרעת בין הנהרות קאברי (אנ') בדרום ונרמאדה (אנ') בצפון.
תקופות בהיסטוריה של צ'לוקייה > צ'לוקייה של קליאני

הצ'לוקים חזרו לגדולתם בשנת 973 לאחר למעלה מ-200 שנות תרדמה כאשר חלק גדול מהדקאן היה תחת שלטון שושלת רשטראקוטה. שושלת היוחסין של מלכי האימפריה הזו עדיין נתונה לוויכוח. תאוריה אחת, המבוססת על עדויות ספרותיות וכתובות מאותה תקופה בתוספת הממצא שמלכי שושלת צ'לוקייה המערבית השתמשו בתארים ובשמות הנפוצים בשימושם של מלכי שושלת צ'לוקייה המוקדמת, מציעה שמלכי שושלת צ'לוקייה המערבית השתייכו לאותו שושלת משפחית כמו שושלת צ'לוקייה של בדאמי המפוארת של המאה ה-6. בעוד שעדויות כתובות אחרות של צ'לוקייה מצביעות על כך שלמשפחת מלוכה זו לא היה קשר לשושלת צ'לוקייה המוקדמת.
טאילאפה השני (אנ'), שליט שהיה וסאל של שושלת רשטראקוטה מטרדאוואדי - (מחוז ביג'אפור (אנ') בקרנאטקה) הפיל את קרקה השני (אנ') משושלת רשטראקוטה, הקים מחדש את שלטון צ'לוקייה במערב דקאן והשיב לשלטונו את רוב שטחה של האימפריה הקודמת של הצ'לוקייה. הצ'לוקים המערביים שלטו למעלה מ-200 שנה והיו בסכסוך מתמיד עם אימפריית צ'ולה (אנ'), ועם קרוביהם, "שושלת צ'לוקייה של ונגי" (הנקראת גם שושלת צ'לוקייה המזרחית (אנ')). ויקראמדיטיה השישי (אנ') נחשב באופן נרחב לשליט הבולט ביותר של השושלת החל מראשית שלטונו, שנמשך חמישים שנה, הוא ביטל את השימוש בשיטה הנפוצה של תקופת סאקה (אנ') לקביעת תאריכים והקים את "תקופת ויקראמה". רוב כתובות הצ'לוקייה הבאות מתוארכות על בסיס תקופה חדשה זו. ויקראמדיטיה השישי היה מנהיג צבאי שאפתן ומיומן. תחת הנהגתו הצליחו הצ'לוקים המערביים לסיים את השלטון של הצ'ולה על ונגי ולהפוך למעצמה הדומיננטית בדקאן. תקופת שושלת צ'לוקייה המערבית הייתה עידן חשוב בהתפתחות ספרות קאנדה (אנ') וספרות סנסקריט (אנ'). השושלת התפרקה סופית לקראת סוף המאה ה-12 עם עלייתן של אימפריית הויסאלה (אנ'), שושלת פנדיה (אנ'), שושלת קקאטייה (אנ') ושושלת סאונה (ידאווה) (אנ').
תקופות בהיסטוריה של צ'לוקייה > צ'לוקייה של ונגי

פולאקשין השני כבש את מזרח הדקאן, המקביל למחוזות החוף של אנדרה פרדש המודרנית בשנת 616, והביס את שרידי ממלכת וישנוקונדינה (אנ'). הוא מינה את אחיו קובג'ה וישנוווארדהאנה למשנה למלך בשנת 621. לפיכך, הצ'לוקים המזרחיים היו במקורן ממוצא קאנדה. לאחר מותו של פולאקשין השני, ממלכת המשנה של ונגי התפתחה לממלכה עצמאית וכללה את האזור שבין נלור (אנ') לוויסאקפאטנאם.
לאחר שקיעתה של אימפריית צ'לוקייה של בדאמי באמצע המאה ה-8, התלקחו מחלוקות טריטוריאליות בין שושלת רשטראקוטה, השליטים החדשים של מערב הדקאן, והצ'לוקים המזרחיים. במשך חלק ניכר ממאתיים השנים הבאות, נאלצו הצ'לוקים המזרחיים להיות וסאלים של שושלת רשטראקוטה. מלבד הצלחה צבאית נדירה, כמו זו של ויג'איאדיטיה (808–847 לערך), רק בתקופת שלטונו של בהימה הראשון (בסביבות 892–921) יכלו הצ'לוקים הללו לחגוג מידה מסוימת של עצמאות. לאחר מותו של בהימה הראשון, אזור אנדרה ראה שוב מחלוקות ירושה והתערבות בענייני ונגי על ידי הרשטראקוטים.
מצבם של הצ'לוקים המזרחיים המזרחי השתנה בסביבות 1000. דנארנווה, מלכם, נהרג בקרב בשנת 973 על ידי מלך הטלוגו צ'ודה בהימה, ששלט באזור במשך עשרים ושבע שנים. במהלך תקופה זו, שני בניו של דנארנווה מצאו מקלט בממלכת צ'ולה (אנ'). פלישתו של צ'ודה בהימה לטונדאימנאלאם, טריטוריה של הצ'ולה, ומותו לאחר מכן בשדה הקרב פתחו עידן חדש ביחסי צ'ולה-צ'לוקיה. סקיטווארמן הראשון, בנו הבכור של דנארנווה הוכתר כשליט ונגי בשנת 1000, אם כי בכפיפות למלך ראג'ראג'ה הראשון (אנ') מממלכת צ'ולה. מערכת היחסים החדשה הזו בין הצ'ולה לממלכת חוף אנדרה לא הייתה מקובלת על שושלת צ'לוקייה המערבית, שבתקופה זו החליפו את שושלת רשטראקוטה כמעצמה העיקרית במערב הדקאן. שושלת צ'לוקייה המערבית ניסתה לבטל את השפעת הצ'ולה הגוברת באזור ונגי אך לא הצליחה.
בתחילה, הצ'לוקים המזרחיים עודדו את השפה והספרות בקאנדה, אם כי, לאחר תקופה מסוימת, גורמים מקומיים השתלטו והם נתנו חשיבות לשפת הטלוגו. ספרות הטלוגו חייבת את צמיחתה לשושלת צ'לוקייה המזרחית.
ספרות

כתובת איהולה (אנ') של פולאקשין השני (634) שנכתבה על ידי משורר החצר שלו רוויקירטי בשפת הסנסקריט ובכתב קאנדה נחשבת כיצירת שירה קלאסית. נשמרו כמה חרוזים של משוררת בשם ויג'יאנאקה שמתארת את עצמה כ"סראסווטי האפלה". ייתכן שהיא הייתה מלכתו של הנסיך צ'נדראדיטיה (אנ') (בנו של פולאקשין השני). סופרים מפורסמים בסנסקריט מתקופת הצ'לוקייה המערבית הם ויג'נאנשווארה (אנ'), שזכה לתהילה על ידי כתיבת מיטאקשארה (אנ'), ספר על החוק ההינדי, והמלך סומשווארה השלישי (אנ'), חוקר ידוע, שחיבר אנציקלופדיה של כל האמנויות והמדעים בשם מנאסולאסה.
מתקופת צ'לוקייה של בדאמי יש התייחסויות לקיומה של ספרות בקאנדה, אם כי לא שרד ממנה הרבה. אולם כתובות מתייחסות לקנאדה כ"שפה הטבעית". כתובת קאפה אראבהאטה (אנ') מבערך שנת 700 במשקל טריפאדי (אנ') (שלוש שורות) היא היצירה הזמינה המוקדמת ביותר בשירה בקאנדה. "קרנאטשווארה קתה" אשר צוטט מאוחר יותר על ידי ג'יאקירטי, שמשערים כי הוא הספד על פולאקשין השני והיה שייך לתקופה זו. סופרים נוספים בקאנדה, שיצירותיהם אינן קיימות כעת, אך שמותיהם ידועים מאזכורים עצמאיים הם סיאמקונדאצ'אריה (650), אשר נאמר כי חיבר את ה"פראבהריטה", וסריווראדהאדווה (המכונה גם טומונולוראצ'אריה, 650 או קודם לכן). המחבר האפשרי של צ'ודאמני ("תכשיט רכס"), פרשנות ארוכה על לוגיקה.
עם זאת, שלטון הצ'לוקים המערביים והמזרחיים הוא אירוע מרכזי בהיסטוריה של ספרות קאנדה וטלוגו בהתאמה. במאות ה-9–10, פעלו כבר כמה מהסופרים הבולטים ביותר בשפת הקאנדה. "שלושת אבני החן" של ספרות קנאדה (אנ'), הסופרים אדיקאווי פמפה (אנ'), סרי פונה (אנ') ורנא (אנ') השתייכו לתקופה זו. במאה ה-11. ספרות טלוגו נולדה בחסותם של הצ'לוקים המזרחיים עם ננאיה בהטה כסופר הראשון.
מנהל וחברה בממלכת צ'לוקייה של בדאמי > צבא

הצבא היה מאורגן היטב וזו הייתה הסיבה להצלחתו של פולאקשין השני מעבר לרכס וינדהיה. הוא כלל חיל רגלים, פרשים, חיל פילים וצי רב עוצמה. הנוסע הסיני שוואנדזאנג כתב שלצבא של צ'לוקייה היו מאות פילים שהושקו במשקאות חריפים לפני קרב. עם הצי שלהם הם כבשו את רוואטידוויפה (גואה), ואת פורי בחוף המזרחי של הודו. כתובות של רשטראקוטה משתמשות במונח "קרנאטאקבאלה" ("הכוח של קרנאטקה") כאשר מתייחסים לצבאות צ'לוקייה החזקים.
מנהל

הממשל, ברמות גבוהות יותר, עוצב באורח קפדני על פי המנגנון האדמיניסטרטיבי של מגדהה ושושלת סאטווהאנה. האימפריה חולקה ל"מהארשטראקים" (פרובינציות), ולאחר מכן ל"רשטראקים" (מנדלה), "וישאיה" (מחוז), "בהוגה" (קבוצה של 10 כפרים) הדומה ליחידת ה"דסאגראמה" ששימשה את שושלת קדאמבה. בדרגים הנמוכים של הממשל, סגנון הקדאמבה שלט במלואו. לוחות הסנג'אן של ויקראמדטיה הראשון אפילו מזכירים יחידת מנהל בשם "דסאגראמה". בנוסף למחוזות אימפריאליים, היו אזורים אוטונומיים שנשלטו על ידי וסאלים כגון האלוּפּה, הגנגה, הבנה והסנדרקה. אסיפות וגילדות מקומיות טיפלו בנושאים מקומיים.
חבורות של "מהאג'אנים" (ברהמינים מלומדים) דאגו ל"אגרהארות" (הנקראות "גהאטיקה או "מקום להשכלה גבוהה") כמו בבדאמי שבהם לימדו 2000 מהאג'אנים ובאיהולה של לימדו 500 מהאג'אנים.
על התושבים הוטלו מיסים שונים הקרויים: "הרג'ונקה" - מס על מטענים, "קירוקולה" - מס על סחורות קמעונאיות במעבר, "בילקוד" - מס מכירה, "פנאיה" - מס בטל (אנ'), סידאיה - מס מקרקעין והוודארבולה - מס המוטל לתמיכה במלך.
מנהל > מטבעות

המלכים של שושלת צ'לוקייה של בדאמי טבעו מטבעות שהיו בסטנדרט שונה בהשוואה למטבעות של הממלכות הצפוניות. למטבעות היה מקרא בנגארי ובקאנדה. על המטבעות של מנגאלשה היה סמל של מקדש בצד הנושא ו'שרביט בין מנורות' או מקדש בצד הערך. למטבעות של פולאקשין השני היה אריה מעוטר הפונה ימינה בצד הנושא ומקדש בצד הערך. משקלם של המטבעות היה 4 גרם ונקרא בקאנדה העתיקה "הוּן" (או הוֹננוּ) והיו להם יחידות קטנות יותר כמו "פאנה" (או פאנאם) ורבע פאנה (המקבילה של קאנדה של ימינו היא "האנה" - שפירושה המילולי "כסף"). מטבע זהב בשם "גדיאנה" מוזכר בתיעוד במקדש ויג'יישווארה בפטאדקל, שלימים נודע בשם "וראהה" (הסמל המלכותי שלהם).
מנהל > דת

גם השיוויזם וגם הווישנויזם שגשגו בתקופת ממלכת צ'לוקייה של בדאמי, אם כי נראה שהראשון היה פופולרי יותר. מקדשים מפורסמים נבנו במקומות כמו פטאדקל, איהולה ומהאקוטה, והוזמנו כמרים (אראשקים) מצפון הודו. הקרבנות הוודיים, נדרים דתיים (וראטה) ומתנות (דנה) היו חשובים. מלכי הבדאמי היו חסידי ההינדואיזם הוודי והקדישו מקדשים לאלים הינדים פופולרים באיהולה. פסלי אלים מעידים על הפופולריות של האלים ההינדים כמו וישנו, שיווה, קארטיקיה, גנפאתי, שאקטי, סוריה וספטה מטריקאס (אנ') ("שבע אימהות אלוהיות"). מלכי הבדאמי ביצעו גם את טקס האשוואמדהה (אנ') ("קורבן סוסים"). ידוע כי היה נהוג גם הפולחן של אלת הפוריות לג'ה גאורי (אנ'). גם הג'ייניזם היה דת בולטת בתקופה זו. מלכי השושלת היו עם זאת חילוניים ועודדו באופן פעיל את הג'ייניזם. אחד ממקדשי מערת בדאמי מוקדש לאמונה הג'יינית. במתחם איהולה הוקמו גם מקדשים ג'יינים, המקדש במגוטי הוא דוגמה כזו. רוויקירטי, משורר החצר של פולאקשין השני היה ג'ייני. המלכה וינאיאווטי קידשה מקדש לטרימורטי ("השילוש של האלים ההינדים") בבדאמי. פסלים של הטרימורטי, האריהארה (אנ') (חצי וישנו, חצי שיווה) וארדהאנארישווארה (חצי שיווה, חצי אישה) מספקים עדויות רבות לסובלנותם הדתית. הבודהיזם היה בדעיכה, לאחר שהתפשט לדרום-מזרח אסיה. עובדה זו זה מאושרת על ידי כתביו של שוואנדזאנג. בדאמי, איהולה קורטוקוטי ופוליגרה (לקשמשווארה (אנ') המודרנית במחוז גדאג (אנ') של ימינו) היו מקומות לימודי דת עיקריים.
מנהל > חברה

החברה חולקה על פי שיטת הקאסטות ההינדית והדוואדסיות (אנ') הוכרו על ידי הממשלה. לחלק מהמלכים היו פילגשים (גאניקות) שזכו לכבוד רב, ופולחן ההצתה העצמית של אלמנות (הסאטי) נראה שלא קוים מאחר שאלמנות כמו וינייאוואטי וויג'יאנקה מוזכרות בתיעוד. היו עם זאת דוואדסיות במקדשים. הריקוד נטיאשאסטרה של החכם בהראטה (אנ'), המבשר של הבהארטאנטיאם, הריקוד הקלאסי של דרום הודו, היה פופולרי ונראה בפסלים רבים ומוזכר בכתובות. כמה נשים ממשפחת המלוכה נהנו מכוח פוליטי בממשל. המלכה ויג'יאנקה הייתה משוררת ידועה בסנסקריט, קומקומאדווי, אחותו הצעירה של ויג'יאדיטיה (והמלכה של המלך צ'יטראווהאנה משושלת אלופה) העניקה מספר תרומות ויזמה בניית מקדש ג'ייני בפוליגרה המכונה אנסאג'באסדי, והמלכות של ויקראמדיטיה השני, לוקאמהאדווי וטראילוקימהאדווי תרמו ואולי גם קידשו את מקדש לוקסווארה (נקרא כיום מקדש וירופאקשה), אך גם את מקדש מליקרג'ונה בהתאמה בפטאדקל.
בתרבות העממית

ניתן לראות את עידן הצ'לוקייה כתחילת מיזוג התרבויות של צפון ודרום הודו, סולל את הדרך להעברת רעיונות בין שני האזורים. זה נראה בבירור בתחום האדריכלות. הצ'לוקים יצרו את סגנון הארכיטקטורה המכונה "וסארה" הכולל אלמנטים של סגנון הנגארה הצפוני והסגנון הדראווידי הדרומי. במהלך תקופה זו, התרבות הסנסקריטית המתרחבת התערבבה עם השפות דראווידית המקומיות שכבר היו פופולריות. שפות דראווידיות שומרות על השפעות אלו גם כיום. השפעה זו סייעה להעשיר את הספרות בשפות אלו. המערכת המשפטית ההינדית חייבת רבות לעבודת הסנסקריט מיטאקשארה (אנ') שכתב ויג'נאנשווארה (אנ') בחצרו של מלך צ'לוקייה המערבית ויקראמדיטיה השישי. אולי היצירה הגדולה ביותר בספרות המשפטית, מיטאקשארה היא פרשנות על ינג'נאוולקיה, והיא מסה על חוק המבוססת על כתבים קודמים והתקבלה ברוב חלקי הודו. המזרחן האנגלי הנרי תומאס קולברוק (אנ') תרגם מאוחר יותר לאנגלית את הסעיף על ירושה, והעניק לו מקום במערכת המשפט ההודית הבריטית. היה זה בתקופת שלטון הצ'לוקייה המערבית שתנועת הבהקטי צברה תאוצה בדרום הודו, באמצעות עבודתם של הפילוסופים דוגמת רמאנוג'ה (אנ') ובסאווה (אנ'), והתפשטה מאוחר יותר לצפון הודו.
חגיגה בשם "צ'לוקייה אוטסאווה", פסטיבל בן שלושה ימים של מוזיקה ומחול, המאורגן על ידי ממשלת קרנאטקה (אנ'), מתקיימת מדי שנה בפטאדקל, בדאמי ואיהולה. האירוע הוא חגיגת הישגי הצ'לוקים בתחום האמנות, המלאכה, המוזיקה והמחול. התוכנית, שמתחילה בפטאדקל ומסתיימת באיהולה, נחנכת על ידי השר הראשי של קרנאטקה. באירוע זה לוקחים חלק זמרים, רקדנים, משוררים ואמנים נוספים מכל הארץ. בחגיגת 26 בפברואר 2006, 400 להקות אמנות השתתפו בחגיגות. גזרות צבעוניות של ה"וראהה", הסמל של הצ'לוקייה, יצירות מופת פיסוליות מפורסמות כגון האלה דורגה כ"מהישאסוראמרדהיני" (דורגה הורגת את השד מהישאסורה) נכחו בכל מקום. התוכנית בפטדאקל נקראת "אניוואריטאצ'ריגונד ודיקה" על שם האדריכל המפורסם של מקדש וירופאקשה, אניוואריטה גונדה. בבדאמי היא נקראת "צ'לוקייה ויג'איאמביקה ודיקה" ובאיהולה "רוויקירטי ודיקה" על שם המשורר והשר המפורסם (רוויקירטי) בחצר פולאקשין השני. אימאדי פוליקשי, סרט בקאנדה משנות ה-60 בכיכובו של דר. ראג'קומאר (אנ') חוגג את חייו ותקופותיו של המלך הגדול.
לקריאה נוספת

Bolon, Carol Radcliffe (1 בינואר 1979). "The Mahākuṭa Pillar and Its Temples". Artibus Asiae. 41 (2/3): 253–268. doi:10.2307/3249519. JSTOR 3249519. {{cite journal}}:  (עזרה)
Chopra, P.N.; Ravindran, T.K.; Subrahmanian, N (2003) [2003]. History of South India (Ancient, Medieval and Modern) Part 1. New Delhi: Chand Publications. ISBN 81-219-0153-7.
Cousens, Henry (1996) [1926]. The Chalukyan Architecture of Kanarese Districts. New Delhi: Archaeological Survey of India. OCLC 37526233.
Foekema, Gerard (1996). Complete Guide to Hoysala Temples. New Delhi: Abhinav. ISBN 81-7017-345-0.
Foekema, Gerard (2003) [2003]. Architecture decorated with architecture: Later medieval temples of Karnataka, 1000–1300 AD. New Delhi: Munshiram Manoharlal Publishers Pvt. Ltd. ISBN 81-215-1089-9.
Hardy, Adam (1995) [1995]. Indian Temple Architecture: Form and Transformation-The Karnata Dravida Tradition 7th to 13th Centuries. Abhinav Publications. ISBN 81-7017-312-4.
Houben, Jan E.M. (1996) [1996]. Ideology and Status of Sanskrit: Contributions to the History of the Sanskrit language. Brill. ISBN 90-04-10613-8.
Kamath, Suryanath U. (2001) [1980]. A concise history of Karnataka: from pre-historic times to the present. Bangalore: Jupiter books. LCCN 80905179. OCLC 7796041.
Karmarkar, A.P. (1947) [1947]. Cultural history of Karnataka: ancient and medieval. Dharwad: Karnataka Vidyavardhaka Sangha. OCLC 8221605.
Keay, John (2000) [2000]. India: A History. New York: Grove Publications. ISBN 0-8021-3797-0.
Michell, George (2002) [2002]. Pattadakal – Monumental Legacy. Oxford University Press. ISBN 0-19-566057-9.
Moraes, George M. (1990) [1931]. The Kadamba Kula, A History of Ancient and Medieval Karnataka. New Delhi, Madras: Asian Educational Services. ISBN 81-206-0595-0.
Mugali, R.S. (1975) [1975]. History of Kannada literature. Sahitya Akademi. OCLC 2492406.
Narasimhacharya, R (1988) [1988]. History of Kannada Literature. New Delhi, Madras: Asian Educational Services. ISBN 81-206-0303-6.
Ramesh, K.V. (1984). Chalukyas of Vatapi. Delhi: Agam Kala Prakashan. OCLC 567370037. 3987-10333.
Sastri, Nilakanta K.A. (2002) [1955]. A history of South India from prehistoric times to the fall of Vijayanagar. New Delhi: Indian Branch, Oxford University Press. ISBN 0-19-560686-8.
Sen, Sailendra Nath (1999). Ancient Indian History and Civilization. New Age Publishers. ISBN 81-224-1198-3.
Thapar, Romila (2003) [2003]. The Penguin History of Early India. New Delhi: Penguin Books. ISBN 0-14-302989-4.
Vaidya, C.V. History of Mediaeval Hindu India (Being a History of India from 600 to 1200 A.D.). Poona: Oriental Book Supply Agency. OCLC 6814734.
Various (1988) [1988]. Encyclopaedia of Indian literature – vol 2. Sahitya Akademi. ISBN 81-260-1194-7.
ביאורים

↑  כת דתית מונותיאיסטית של שיוויזם בתוך הדת ההינדית.
↑  בהינדואיזם, היא אמנית המוקדשת לפולחן ולשירות של אל או מקדש למשך שארית חייה.