stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניטשה והציונות
סקירה כללית

בין הסוגיות הבולטות בהגותו של ניטשה שנמצאו רלוונטיות עבור הוגים ומנהיגים ציוניים, בולטת קריאתו של ניטשה ל"היפוך הערכים" המגולמת בדמות של ה"על-אדם", אשר מצאה הדים בשאיפה הרווחת בקרב ציונים רבים לזנוח את דמות היהודי הגלותי לטובת דמותו של העברי או "היהודי החדש", על גרסאותיה השונות. בדומה לזאת, ביקורתו של ניטשה כלפי היהדות-הכהנית כראשית "מוסר העבדים", שעם זאת נבדלת מהחיוניות של היהדות המקראית המקורית, הדהדה את הרצון להתגבר על היהדות-הרבנית, לטובת חזרה לערכים שורשיים בארץ ישראל.
כוח המשיכה שהיה לניטשה כלפי יהודים משלב מוקדם, מעיד באיזה מרחב פרשנויות ניתן היה להבינו, לשאוב ממנו ולהשתמש בו [...] יהודים הבחינו נכון באיבתו לאנטישמיות ובהערצה שרחש לאומתם; הם היו שותפים להערצתו לתקופת התנ"ך בהשוואה להיהדות (התלמודית) המאוחרת; לעיתים קרובות הבינו שלא כהלכה את התנגדותו לליברליזם, כאילו זו צורה פרועה יותר של המהפכה האנטי־מסורתית, החילונית בעיקרה שהתחילה במאה ה־18 [...] ניטשה נתפס בעיקר כפילוסוף של חיוניות, של כוח טבעי החוזר ומאשר את עצמו מתחת להררים של מצוות וחוקים ודפים עבשים של למדנות נודנית וחיי כפיפות, שהשחיתו אותו. ליהודים המודרניים הייתה בדרך־כלל דעה הרבה יותר רעה על חייהם בגלות מכפי שהיתה לניטשה, והפילוסופיה שלו – עם כל הפרזותיה – נראתה לחלק מהם כהשראה או חיזוק לתיקון חייהם על־ידי שיבה אל מקורות החיים, העוצמה, היצר והטבע.
ציונים ניטשאניים > אהרן דוד גורדון (1856–1922)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ציונים ניטשאניים > בנימין זאב הרצל (1860–1904)

"חוזה המדינה", בנימין זאב הרצל, מייסד ונשיא ההסתדרות הציונית, היה אמביוולנטי לגבי האידאולוגיה של ניטשה. למרות זאת, קיים דמיון בין תפיסת "היהודי החדש" שלו לבין ה"על-אדם" של ניטשה. לפי יעקב גולומב, ניתן להקביל בין דמותו של יעקב סמואל ממחזהו של הרצל הגטו החדש לבין דמותו של זרתוסתרה בספרו של ניטשה כה אמר זרתוסטרה. האידיאלים של סמואל אינם עולים בקנה אחד עם מנטליות העדר, הוא גאוותן ואינו מפגין "רסנטימנט", אינו מבקש ליישם ערכים ומוסר, ונמצא במסע להתגבר על "האני" הישן שלו.
גולומב גם מייחס להרצל השפעה מניטשה בספרו מדינת היהודים שם הוא כותב: ”מי שרוצה לבנות בנין חדש במקום הבנין הישן, עליו להרוס תחילה את הישן ואחרי כן לבנות את החדש”, בדומה לאמירתו של ניטשה בספרו לגנאלוגיה של המוסר ”"מה זה בעצם, כינונו של אידיאל או הריסתו?" [...] כדי לכונן מקדש, מן ההכרח להחריב מקדש”. עם זאת, הוא מציין שאף שהרצל הזכיר ביומניו האישיים פילוסופים רבים (בהם: אפלטון, שופנהאואר, קאנט, הגל, אריסטו, פיירבאך, ברנטנו, פיכטה, שלינג, וולטר, ורוסו), ניטשה אינו מוזכר ביומניו.
ציונים ניטשאניים > מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (1865–1921)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ציונים ניטשאניים > חיים ויצמן (1874–1952)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חיים ויצמן הזכיר את ניטשה פעמים רבות במכתביו לאשתו לעתיד, למשל בשנת 1902 כתב: "אני שולח לך את ניטשה: למדי לקרוא ולהבין אותו. זהו הדבר הטוב והמשובח ביותר שאני יכול לשלוח לך".
ציונים ניטשאניים > מרטין בובר (1878–1965)

הפילוסוף מרטין בובר, אף שהיה ביקורתי כלפי הגותו של ניטשה, עמד על הנחיצות להטמיעהּ בציונות. כפי שעלה בנאומו בקונגרס הציוני החמישי, בובר ראה בהגות הניטשאנית גורם הכרחי ללילדה מחדש של היהדות, משום שלתפיסתו ניטשה היה ”המעורר והבורא של ערכי חיים חדשים ושל תחושת עולם חדשה”.
בובר סבר כי אלפיים שנות הגלות אפשרו להמיר את העוצמה הפיזית של העם היהודי לעוצמה רוחנית בקרב היהודים. הדחף המהותי של הרנסאנס היהודי היה לשחרר את האנרגיה הרוחנית, מתוך אמונה ששמירה על הרוח מפנימה את האינסטינקטים של האדם, אשר לאחר מכן מופנים נגד עצמו. ניטשה חשב שהפעולה הנכונה לנקוט לאחר דה-רוחניות היא לקדם את הדחף האסתטי של האדם. חזונו של בובר הדגיש את הרעיון של פיוס העם היהודי לחיים של יצירתיות, אושר ובריאות. הפילוסופיה הדיאולוגית של בובר, אשר שואפת להתגבר על האינדיבידואליות החד-צדדית של האקזיסטנציאליזם, קיבלה ביטוי מעשי בהיותו שותף להקמת התנועה הציונית "ברית שלום", ששמה לה למטרה לייצר דיאלוג יהודי-ערבי.
ציונים ניטשאניים > הלל צייטלין (1871–1942)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ציונים ניטשאניים > זאב ז'בוטינסקי (1880–1940)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ציונים ניטשאניים > פרנץ רוזנצווייג (1886–1929)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ציונים ניטשאניים > גרשם שלום (1897–1982)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ציונים ניטשאניים > ברוך קורצווייל (1907–1972)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ציונים ניטשאניים > ישראל אלדד (1910–1996)

ישראל אלדד היה ממנהיגי הלח"י, סופר, משורר, פובליציסט, ודוקטור לפילוסופיה, שנודע גם כמתרגם של רוב כתבי ניטשה לעברית.
ציונים אנטי-ניטשאניים > מקס נורדאו (1849–1923)

אשהיים טוען כי "נורדאו תיעב את ניטשה" וכי רוב הקטגוריות של הגותו הן בגדר מראה הפוכה לגישותיו של ניטשה, שכן שניהם דיברו למשל בגנות ה"ניוון".
לעומת זאת, גולמב טוען כי אף שנורדאו תקף את ניטשה בוולגריות הוא נמשך לקריאתו של ניטשה לעיצוב הרמוני של אישיות אותנטיות.
ציונים אנטי-ניטשאניים > אחד העם (1856–1927)

אחד העם, אבי הציונות הרוחנית, הביעה התנגדות להישענות של רבים בציונות על הגותו הלא יהודית של ניטשה. כך למשל במאמרו "שנוי הערכין" (התמכתב עם קיראתו של ניטשה לשינוי כל הערכים) וטען כי שינוי הערכים ברוח ניטשה מנוגד ליתרונה המוסרי של היהדות על פני אומות אחרות.
אנשים מישׂראל אשר נמשך לבם אחר “האדם העליון” במובנו של ניטשה, ובכרעם ברך לפני “צרתוּסטרא”, כפרו בנביאי ישׂראל והלכו להם לתקן חייהם הפרטיים על פי “ערכין חדתין” אלו. אבל קשה להבין – וכל שכן לסבול במנוחה – חזיון זר כזה, כי יבואו אנשים לגבול ישׂראל ותורה חדשה זו בידם, לתקן בה חיי האומה כולה, בהאמינם בתומתם, כי העם הזה, אשר כל עצמוּתו, כמעט מאז נראה על במת ההיסטוריא הכללית, לא היתה אלא כעין מחאה תמידית עזה מצד הכוח הרוחני נגד כוח הזרוע והסַייף; אשר כל עוז רוחו מימי קדם ועד עתה נובע רק ממקור אמונתו החזקה ב“תעודתו” המוסרית, בחובתו וכשרונו להתקרב יותר משאר העמים אל האידיאל של השלמוּת המוסרית; – כי העם הזה, יוכל פתאום, אחר שנות-אלף, “לשנות את הערכין” שלו, לוַתּר על יתרונו הלאומי בעולם המוסרי, בשביל להיות “זנב לאריות” בעולם הסַייף; להרוס את מקדשו הגדול לאלהי הצדק, בשביל לבנות על מקומו במה קטנה ושפלה (יותר מזה הן לא תשׂיג ידו!) לאליל הגבוּרה הגשמית.
אנטי-ציונים ניטשאניים > גיאורג ברנדס (1842–1927)

גיאורג מוריס כהן ברנדס היה מבקר ספרות דני ממוצא יהודי שעמד על קשרי ידידות עם ניטשה. הוא היה מהראשונים שלימדו את הגותו באירופה, ובך עודד את הפצת רעיונותיו. ברנדס ביקש להשתחרר מהמסורת ומכבלי היהדות, והשיל מעצמו כל רגש של לאומיות. הוא החשיב את עצמו לאדם קוסמופולטי פן-אירופאי ודחה את הציונות כביטוי של לאומנות-רומנטית. ב-1889 שלח הרצל לברנדס עותק של ספרו "מדינת היהודים" ונתקל בתגובה צוננת מצד ברנדס.
אנטי-ציונים ניטשאניים > דוד פרישמן (1859–1922)

דוד פרישמן שהיה מחלוצי הספרות העברית המודרנית, היה הראשון לתרגם לעברית את כה אמר זרתוסטרא (בתרגומו: כֹּה אָמַר סָרַתּוּסְתְּרָא). אולם פרישמן גם החזיק בעמדות אנטי-ציוניות.
לקריאות נוספות

סטיבן אשהיים (עורך), מורשת ניטשה בגרמניה - 1890–1990, תרגמה מאנגלית חנה אשהיים, תל אביב: עם עובד, תשס"ח 2008
דוד אוחנה, זרתוסטרא בירושלים: פרידריך ניטשה והמודרניות היהודית, הוצאת מוסד ביאליק, 2016
יעקב גולמב, ניטשה העברי, בעריכת חיים פסח, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2009
יעקב גולומב (עורך), ניטשה בתרבות העברית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2002.
יעקב גולומב, "על הפולמוס 'הנטשאני' בין אחר־העם למיכה יוסף ברדיצ'בסקי", מסביב לנקודה : מחקרים חדשים על מ"י ברדיצ'בסקי, י"ח ברנר וא"ד גורדון, בעריכת: אבנר הולצמן; גדעון כ"ץ; שלום רצבי, עיונים בתקומת ישראל; עיונים בתקומת ישראל (סדרה) תשס"ח 2008
יעקב גולומב, זהות בלא נחת: על יהודי שוליים נאורים וזיקתם אל ניטשה, ירושלים: מאגנס, 2022
ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996
ירמיהו יובל, ניטשה והיוצאים מן הגטו: דיאלוג לא שלם, עיון: רבעון פילוסופי, כרך ס"ד (תשרי תשע"ו / אוקטובר 2015), עמ'. 393-404
יותם חותם, גנוסיס מודרני וציונות: משבר התרבות, פילוסופית החיים והגות לאומית יהודית, הוצאת מאגנס, 2007.
רון מרגולין, "הדתיות הנסתרת בכפירתו של ניטשה: על קריאותיהם של אהרן דוד גורדון ומרטין בובר בכתבי ניטשה", עיון ס"ד (תשע"ו), עמודים 418–430
סירן (קנטל)

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  אוברן-רון-אלפ אוברן-רון-אלפ
 מחוז:  קנטל
 שטח:  51 קמ"ר
 גובה:  700 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  456 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  9.1 נפש לקמ"ר (2019)
 קואורדינטות:  44°57′17″N 2°07′40″E﻿ / ﻿44.954722222222°N 2.1277777777778°E﻿ / 44.954722222222; 2.1277777777778 
 https://www.siran-minervois.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי סירן(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי סירן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סירן (בצרפתית: Siran) היא קומונה במחוז קנטל באוברן-רון-אלפ הצרפתי. היישוב ממוקם כ-30 ק"מ מעיר המחוז  אוריאק.
היסטוריה

בשנת 1793 התגוררו ביישוב 1255 תושבים. במפקד אוכלוסין של שנת 1921 מספר תושבים פחת מ-1000. כיום מתגוררים בו פחות מ-500 תושבים.
הבניין הבולט בעיירה הוא בניין הכנסייה שנבנה בשנת 1752 ומאז עבר מספר שיפוצים. הוא כולל מגדל בגובה של 25 מטר. ביישוב פועל מוזיאון האקורדיון שמושך אליו תיירים רבים לאורך כל השנה.
בזמן מלחמת העולם השנייה בעיר פעלה אמפארו אוטרו שהצילה יהודים וקיבלה הכרה כחסיד אומות העולם.
סמל הפלמ"ח

סמל הפלמ"ח הוא סמלו הרשמי של ארגון הפלמ"ח. הסמל, אשר עוצב בבסיסו על ידי אריה אלחנני ולאחר מכן עובד לצורתו הסופית על ידי אנשי הפלמ"ח יצחק מאיר והצייר נפתלי בזם, הורכב משיבולים מוזהבים וחרב כסופה, המסמלים את המלאכה ואת ההגנה. הסמל נחשף לראשונה ביולי 1945, בכינוס השני של הפלמ"ח.
היסטוריה

בל"ג בעומר תש"א (15 במאי 1941) החליט המטה הארצי של 'ההגנה' על הקמת הפלמ"ח, ראשי תיבות של "פלוגות מחץ". לאחר הכינוס הראשון של הפלמ"ח, נדרש היה לעצב סמל ודגל לארגון. חברי הארגון פרסמו מספר הצעות. בניהן פטיש וחרב, חרב ומסביבה נחש מתפתל, ברק, חבצלת, ומגן דוד שבמרכזו מתנוסס הכיתוב "פלמ"ח".
הסמל שנבחר נחשף לראשונה ב־20 ביולי 1945, בכינוס השני של הפלמ"ח, כפי שתואר בספר הפלמ"ח: ”לשפת נחל חרוד מתקיים הכינוס הארצי השני של החטיבה. הרמ"א מוסר למתכנסים את דגל הפלמ"ח, שעליו מתנוסס, לראשונה, סמל החטיבה: שתי שבלים וחרב”. טקס חשיפת הדגל והסמל מתואר ביתר פירוט בידי יגאל אלון ב ספרו "מגמות ומעש". במסדר הנעילה של הכנס בהשתתפות אלפי אנשים, ובנוכחות אישי ציבור רבים, מסר ישראל גלילי, ממלא מקום הרמ"א, את הדגל ליצחק שדה, מפקד הפלמ"ח: "במרכז הדגל רקום סמל הפלמ"ח, שהובא לראשונה בפני החטיבה והציבור כולו - שתי שבלי זהב משולבות חרב מכסיפה".
הסמל מבטא את אופיו של הפלמ"ח, המשלב בין היעוד הצבאי ליעוד ההתיישבותי. החרב, הלקוחה מסמל מפקדי המחלקות ב"הגנה", ושלובו שיבולים במקום עלי זית, כסמל העבודה העברית. מעצבו היה האדריכל אריה אלחנני, אשר עיצב גם את סמל ההגנה וסמל צה"ל. מיכל גולן, בתו של אלחנני, טוענת שאביה הגה את רעיון העיצוב. אחרים מייחסים זאת לחברת הפלמ"ח שושנה ספקטור.
בשנות המנדט הבריטי הסמל היה חשאי. עם זאת, במלחמת העצמאות, עוד לפני הכרזת העצמאות, הוא פורסם בפומבי והופיע במרכז סמלי שלוש חטיבות הפלמ"ח: חטיבת יפתח, חטיבת הראל וחטיבת הנגב, וכן בסמל הפלי"ם שם נוסף עוגן לחרב. זכאי אות מלחמת הקוממיות נהגו לענוד את סמל הפלמ"ח על אותותיהם, עד אשר בוטל רשמית.
בתרבות, מזוכר סמל הפלמ"ח ברמיזה, בשיר הורה היאחזות מאת יחיאל מוהר: ”הוחלט ונלקחה שיבולת, הרכיבוה – חרבות”.
עיצובים שונים לסמל הפלמ"ח

סמל חטיבת יפתח
סמל חטיבת הראל
סמל חטיבת הנגב
סמל הפלי"ם
הערות שוליים

↑  יהודה זיו, על דעת המקום: שלושה בסיכָּה אחת, או בעקבות סמל הפלמ"ח, באתר עונג שבת, ‏11 באפריל 2013
↑  הידעת? סמל הפלמ"ח הרשמי הוצג לראשונה ביולי 1945, פלמ"חודשי, ‏יולי 2013
↑  ספר הפלמ"ח, כרך א, עמ' 261-260
↑  סמל הפלמ"ח ודגלו, אתר הפלמ"ח - פלוגות המחץ של ההגנה
↑  סמל הפלמ"ח | פלמ"ח - מורשת רעננה, באתר מורשת רעננה
יגאל אלון עונד את סמל הפלמ"ח על דש בגדו
סטאר 1142

| --- | --- |

Star 1142, כבאית
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  "Fabryka Samochodów Ciężarowych "Star
 שנות ייצור:  1986–2000
 הרכבה:  פולין פולין
 מודל קודם:  סטאר 200
 אורך:  7,280 מ"מ
 רוחב:  2,380 מ"מ
 גובה:  3,300 מ"מ
 משקל:  5,150 ק"ג (ריק), (מטען: 6,350-6,500 ק"ג)
 בסיס גלגלים:  3,900 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 6,840 סמ"ק, המפיק 150 כ"ס  (מנוע דיזל, מסוג "S-359M")   6 צילינדרים, 6,840 סמ"ק, המפיק 170 כ"ס ב-2,400 סל"ד (מנוע טורבו דיזל, מסוג "T359E")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
סטאר 1142 (בפולנית: Star 1142) היא משאית, בעלת הנעה 4x2, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הפולנית "Fabryka Samochodów Ciężarowych "Star בין השנים 1986–2000.
דגמי "סטאר 1142" בשרות הצבא הפולני, ובשרות מכבי אש, הפולני כבאיות.
בקבינה - 3 מקומות ישיבה (כולל נהג).
תמונות

סטאר 1142 בשרות הצבא הפולני
סטאר 1142, מנוע טורבו
סטאר 1142, מנוע טורבו
סטאר 1142
סטאר 1142
סטאר 1142
סטאר 1142
סטאר 1142 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
סטאר 1142
סטאר 1142
סטאר 1142
ראו גם

סטאר 20
סטאר 742
סטאר N52
סטאר 200
סטאר 244
סטאר S2000
סטאר 1466
סטאר 266M
לקריאה נוספת

סטאר 1142 - תמונות מסרטים (imcdb.org/vehicles)
הערות שוליים

↑  דגמי משאיות חברת סטארauta-prl.pl/index.php?page=star
↑  סטאר 1142 - היסטוריהtirstop.pl/star-1142
↑  סטאר 1142polskie-auta.pl/stara/star1142
סטראולפיס גיגאס

| סטראולפיס גיגאס |
| --- | --- |
 בס ענק
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צינוניים
סוג:: סטראולפיס
מין:: בס ענק
שם מדעי
 Stereolepis gigas ‏איירס, 1859

בס ענק (שם מדעי: Stereolepis gigas) הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת הצינוניים המזכיר מין של דקר (בעבר השתייך למשפחת הדקריים) והוא המין הגדול במשפחתו. הוא חי לחופי מערב אמריקה הצפונית בצפון האוקיינוס השקט ומצוי כיום בסכנת הכחדה חמורה עקב דיג יתר.
מין זה יכול להגיע לאורך מרבי של 2.5 מטרים ולמשקל 250 ק"ג ובספר מ-1910 נכתב שפרט אחד הגיע למשקל 360 ק"ג. דגים אלה מגיעים לבגרות בגיל 11–12 שנה ויכולים להגיע לגיל 75 שנה או אף יותר, עד 100 שנה. צבע הדג אפור-בהיר עם כתמים חומים ושחורים. הוא בעל ראש עם פה גדול ושפתיים בשרניות ובעל סנפירים רחבים בעלי מספר אונות מחודדות.
הוא חי במימיו הקרירים של חופי קליפורניה ממפרץ הומבולדט בצפון עד למפרץ קליפורניה שלחופי מקסיקו בדרום. הוא חי באזורים רדודים המוקפים ביערות קלפ או בשוניות סלעים. דג זה הוא טורף שלמרות גודלו יכול להאיץ במהירות כדי לרדוף אחרי טרף ולעיתים נודד גם הרחק מהחופים. הוא ניזון ממיני דגים שונים כמו אנשובי, מקרל, בוניטו, מיני רעפנוניים, לברקיים ומשפתנים ראשתנים ומגוון בסרטנים.
דג זה היה נפוץ בעבר אך במאה ה-19 החלו לדוג אותו בכמויות מסחריות ולמטרות ספורט, מה שגרם להתמעטות גורפת שלו. כיום הוא מוגן בחוק החל מ-1982 אך הוא מתאושש לאט. מעריכים כי 500 פרטים חיים כיום, מהם 40–50 פרטים מגיעים להתרבות באי סנטה קטלינה.
הערות שוליים

↑  סטראולפיס גיגאס באתר הרשימה האדומה של IUCN
סירן

| --- | --- |
סמל סירןסמל סירן
עיריית סירן
עיריית סירן
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  איל-דה-פראנס איל-דה-פראנס
 מחוז:  רמות הסן
 רובע:  רובע ננטר
 ראש העיר:  כריסטיאן דופוי
 שטח:  3.79 קמ"ר
 גובה:  36 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  49,104 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  12,036 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  48°52′N 2°13′E﻿ / ﻿48.87°N 2.22°E﻿ / 48.87; 2.22
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.ville-suresnes.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי סירן(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי סירן(למפת איל-דה-פראנס רגילה) ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מוסירן(למפת איל-דה-פראנס מוגדלת) ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מוסירן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סירן  או סורן (בצרפתית: Suresnes) היא קומונה בפרבריה המערביים של פריז, צרפת. נכון לשנת 2008 מתגוררים בסירן 45,617 תושבים, והיא אחת הערים הצפופות באירופה  ביחס לשטחה. העיר מרוחקת כ- 9 ק"מ ממרכז פריז. נהר הסן עובר בסירן.
בסירן ממוקמת אנדרטת פורט מון-ולריין, לזכר הגיבורים הצרפתים שנפלו במלחמת העולם השנייה.
החיבור בין סירן לפריז מתאפשר באמצעות שני קווים של רכבת פרברית, וכן גשר כביש מעל נהר הסן, שעליו עוברת הדרך גם ליער בולון.
ערים תאומות

גרמניה האן-מונדן, גרמניה
גרמניה מחוז גטינגן, גרמניה
ישראל חולון, ישראל
ספרד קולמנאר וייחו, ספרד
הממלכה המאוחדת האקני, לונדון, הממלכה המאוחדת
סרביה קרגוייבץ, סרביה
אוסטריה פילאך, אוסטריה
סימפוניה מס' 38 של מוצרט

וולפגנג אמדאוס מוצרט. זהו דיוקן שלאחר המוות מאת ברברה קראפט, 1818-1819
הסימפוניה מס' 38 ברה מז'ור קכל 504 נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט. הסימפוניה הזו מכונה סימפונית "פראג", על שם העיר פראג אשר ידוע כי מוצרט התחבב על תושביה ושתושביה התחבבו על מוצרט, יותר מאשר תושבי וינה. בנוסף, מכונה הסימפוניה גם "הסימפוניה ללא מנואט", משום שהיא הסימפוניה ה"בוגרת" היחידה של מוצרט (ממס' 32 ואילך) אשר כוללת רק שלושה פרקים, והיא חסרת פרק ריקודי כגון מנואט. היצירה מהווה נקודת מפתח ביצירה הסימפונית עד אז ומוצרט מוותר על כתיבת פרק המנואט בסימפוניה, מה גם שהסימפוניה מורכבת למעשה משלושה פרקים בצורת סונאטה, ולכן הם מכילים חומר מוזיקלי רב כך שאין צורך בעוד פרק מנואט לצידם.
הסימפוניה נכתבה במהלך שנת 1786. הסימפוניה הולחנה לאחר פסק זמן של מוצרט בכתיבת סימפוניות שהיה בן 3 שנים, ושהפריד בין סימפונית פראג לבין הסימפוניה הקודמת אשר נכתבה על ידי מוצרט: הסימפוניה מס' 36 (הסימפוניה אשר פעם חשבו אותה למס' 37 נכתבה למעשה על ידי מיכאל היידן, אחיו הצעיר של המלחין הנודע יוזף היידן) הידועה בכינוייה "לינץ".
כתב היד של היצירה שמור בספרייה היאגֶלֹונית (Biblioteka Jagiellonska) בקרקוב.
הלחנה וביצוע בכורה

בסוף שנת 1786 התקיימה בפראג הופעת הבכורה של האופרה האחרונה שכתב מוצרט: נישואי פיגארו. האופרה התקבלה בפראג בחום ובהתלהבות מרובה יותר מכפי שהתקבלה אצל הקהל הוינאי, מס' חודשים לפני כן. ההצלחה חיבבה את מוצרט על הקהל הצ'כי, ומוצרט חש קרבה למקום. בשעה שירדה קרנו בווינה, הפופולריות שלו בקרב אנשי הבירה הצ'כית רק הלכה וגברה, כאשר כל בכורה מוזיקלית של אחת מיצירותיו נחוגה ברוב פאר ובכבוד רב. עד היום מפורסם הביטוי שבו השתמש מוצרט לתיאור יחסיו עם תושבי העיר: "הפרגאים שלי מיטיבים להבינני" (Meine Prager verstehen mich). מלבד תהילה זכה מוצרט בפראג לתגמול נאה בעבור יצירתו, הן בתשלום ישיר עבור קונצרטים אותם נתן והן בתמלוגים על שימוש ביצירותיו. עקב ההצלחה ערך מוצרט מסע הופעות בפראג, שבמהלכו כתב לא רק את הסימפוניה הפראגית אלא גם עוד שתי יצירות מפתח בתולדות המוזיקה הקלאסית: האופרה דון ג'ובאני והסרנדה לכלי מיתר: מוזיקת לילה זעירה.
תאריך סיום הסימפוניה אשר כתוב על גבי הפרטיטורה הוא ה-6 בדצמבר 1786. הסימפוניה נוגנה בהופעת בכורה באולם קונצרטים שבפראג בתאריך ה-10 בינואר 1787, כ- 10 חודשים לפני הופעת הבכורה של האופרה דון ג'ובאני, ומס' שבועות לאחר הופעת הבכורה בפראג של האופרה נישואי פיגארו. יש הטוענים שלסימפונית פראג יש גם מן האופי של האופרת בופה של הקומדיה האיטלקית נישואי פיגארו, וגם מן האופי הטראגי של האופרה סריה והדרמה ג'וקוזו (דרמה קומית) של דון ג'ובני, מאחר שהסימפוניה נכתבה בסמוך כל כך לשתי האופרות הללו.
הרכב ומבנה

הסימפוניה כתובה לתזמורת קלאסית טיפוסית (התזמורת חסרה רק שני קלרינטים הכוללת: 2 חלילים, 2 אבובים, 2 בסונים, 2 קרנות יער, 2 חצוצרות, טימפאני וכלי מיתר (כינורות ראשונים ושניים, וילות, צ'לים וקונטרבסים).
הסימפוניה, כאמור, מכילה רק שלושה פרקים, בניגוד למבנה המקובל של התקופה הקלאסית, הבנוי מ-4 פרקים (מהיר, איטי, ריקוד ומהיר). שלושת פרקי הסימפוניה הם:
אדאג'יו- אלגרו. כתוב במשקל של ארבעה רבעים (ההקדמה כתובה גם היא באותו המשקל).
אדאנטה. כתוב במשקל של שש שמיניות.
פרסטו. כתוב במשקל של שני רבעים.
הרכב ומבנה > הפרק הראשון

הפרק הראשון של הסימפוניה הוא אחד הפרקים התוססים והמלאים ביותר שכתב מוצרט בסימפוניות שלו. לא פלא, שברוב הביצועים נוהגים לחזור ולנגן פעם שנייה גם את האקספוזיציה, וגם את הפיתוח והרפריזה. הפרק מתחיל בהקדמה איטית ומסתורית. מבין כל הסימפוניות של מוצרט (41 במספר) רק שלוש מכילות הקדמה איטית לפני תחילת הפרק המהיר: הסימפוניה הקודמת ("לינץ"), הסימפוניה הנוכחית והסימפוניה הבאה. מתוך שלוש ההקדמות הללו, זוהי ההקדמה הארוכה ביותר, ובעלת התוכן המוזיקלי העמוס ביותר. יש המוצאים דמיון רב בין ההקמה לבין האוברטורה (פתיחה) של האופרה דון ג'ובאני, הן בסולם, בערכים הריתמיים ובמוטיבים. ההקדמה מחולקת לשלושה חלקים עיקריים:
החלק הפותח בן 15 תיבות המתחלק להקדמה ולנושא מלודי שבא לאחריה. חלק זה מתחיל בצורה חגיגית ומלאת הוד והדר, והמשכו רגוע ומלודי. תיבות הפותחות של ההקדמה האיטית מזכירות מאוד את התיבות הפותחות של הסימפוניה האחרונה שכתב מוצרט, כשנתיים לאחר מכן, סימפונית יופיטר, מס' 41.
החלק האמצעי בן 11 תיבות. חלק זו מורכב כולו מסקוונצות ארוכות על נושא יחיד שעובר סולמות רבים.
החלק האחרון, שהוא למעשה נקודת עוגב ארוכה על צליל הדומיננטה לסולם רה מז'ור, התו לה. בחלק זה מוגבר המתח והציפייה לקראת החלק המהיר של הפרק הראשון.
הנושא הראשון של הפרק מוצג מייד לאחר פרמטה קצרה. הנושא מאוד מלא חיים וערני, ובתצוגתו הראשונה אף מסתורי, והוא מורכב ממס' גדול יחסית של מוטיבים: הסינקופות בכינורות השניים, הנושא עצמו בכינורות הראשונים, התשובה של כלי הנשיפה. לאחר הופעתו הכפולה מופיעה נושא סוער וערני שכל התזמורת מנגנת. חלק זה מרגיש כמו הגשר לנושא השני, אך מוצרט מתחכם ולאחר הגשר המדומה מופיע הנושא הראשון שנית, מה שיוצר את התחושה שמדובר בפרק מונוטוני (שבו יש רק נושא ראשי אחד, והנושא הראשון משמש גם כנושא השני), אך אין זה נכון. לאחר הגשר האמיתי מופיע נושא שני חדש לגמרי בסולם הדומיננטה. מאוד בולט שמוצרט מפתח את הנושאים כבר באקספוזיציה תוך כדי שימוש בקטעי מעבר פוגאליים וקנונים רבים. הנושא השני עונה על הציפיות והוא מנוגד באופיו לנושא הראשון: הוא שליו ורגוע יותר, והוא כמו נושא "נשי", לעומת הנושא הראשון, ה"גברי".
גם נושא זה מורכב ממלודיה ארוכה אשר מתחלקת למוטיבים רבים ועדינים. לאחריו חוזר הגשר המדומה והסוער שמוביל את הפרק אל קבוצות הסיום המורכבות בעיקר מנושא זה. לאחר החזרה על האקספוזיציה מתחיל חלק הפיתוח של הסימפוניה, שהוא אחד מהפיתוחים העשירים ביותר שכתב מוצרט אי פעם. חטיבת הפיתוח היא למעשה חלק פוגאלי וקנוני ארוך מאוד, ובו משתלבים כל הנושאים של הפרק (למעט הנושא השני) למעין קונטרפונקט הומופוני גדול וארוך. זה המקום לציין כי כל הפרק עשיר בפוגות קטנות, גם באקספוזיציה וגם בפיתוח וברפריזה. הפיתוח מאוד עשיר וסבוך. לקראת סוף הפיתוח חוזר הגשר המדומה, מה שמעלה את החשד כי הגיעה כבר הרפריזה, אך אז מפותח הנושא הראשון, המהווה בעצם את המוטיב המוביל אל הרפריזה, תוך כדי נקודת עוגב על הצליל לה. ברפריזה אין שינויים גדולים, מלבד קיצוצים נרחבים שעושה מוצרט בנושאים המוכרים. מבצעים רבים נוהגים לחזור גם על הפיתוח והרפריזה.
עם כל החזרות, הן על האקספוזיציה והן על הרפריזה והפיתוח נמשך הפרק בין 15 ל-18 דקות.
הרכב ומבנה > הפרק השני

הפרק השני של הסימפוניה הוא הפרק האיטי שלה. הפרק כתוב בסולם סול מז'ור, אשר בנוי על הקוורטה של הסולם של הפרק הראשון, רה מז'ור. הפרק מאוד שליו ורגוע ברובו, אך הוא כולל מספר "מצבי רוח" משתנים. הפרק כתוב במשקל שש שמיניות. לאורך כל הפרק הכלים ה"רעשניים", כלומר החצוצרות והטימפאני, לא מנגנים כלל. מאפיינו העיקרי של הפרק הוא שימוש רב בצלילים כרומטיים, כלומר צלילים שהם "זרים" לסולם (באמצעות כתיבה עם סימני היתק). בניגוד למבנה המקובל, הפרק כתוב בצורת סונאטה (איטית אמנם) מלאה (נושא ראשון ושני, פיתוח ורפריזה). לרוב נהוג שהפרק האיטי בנוי בצורה אחרת מצורת סונאטה, כגון צורת אריה: א-ב-א.  הנושא הראשון רגוע ושליו. הוא מנוגן בתחילה בסקציית כלי הקשת בלבד. מנעדו תחום בקוורטה, והסולם הכרומטי שמושמע לאחריו מפצה על כך. לאחר מכן חוזר הנושא בווריאציה עם צלילים כרומטיים רבים בכלי הנשיפה מעץ. לאחריו נפתח הגשר (אשר מכיל תיבות כרומטיות רבות), שמאופיין בקנון בין כלי הקשת בעלי המנעד הגבוה (הכינורות) לבין אלו עם המנעד הנמוך (הקונטרבסים והצ'לים). לאחר מכן המוזיקה הולכת ומתרחקת מסולם המוצא, בזמן שהמוזיקה הולכת ומאפילה יותר ויותר, עם פראזות מינוריות דרמטיות יחסית.
הנושא השני נשמע דומה מאוד לנושא הראשון, וגם הוא עשיר בצלילים כרומטיים. הנושא השני מחזיר את המוזיקה לאופיה הרגוע והשליו. הנושא כתוב בסולם הבנוי על הקווינטה של הסולם המקורי, סולם רה מז'ור (כסולם הפרק הראשון). לאחר מכן מופיעות קבוצות הסיום הרגועות והנינוחות. הפיתוח נפתח מיד לאחר האקספוזיציה, ללא כל עצירה בין שני החלקים, מה שמקנה למוזיקה זרימה והמשכיות. בפיתוח מפותחים כל הנושאים שנשמעו בפרק: שני הנושאים, מוטיב הגשר וקבוצות הסיום. הפיתוח ברובו קודר ודרמטי יותר מאשר האקספוזיציה. הפיתוח מלא בסקוונצות רבות שמרחיקות את המוזיקה מסולמו של הנושא השני. המבוא לפיתוח מורכב מסקוונצות מינוריות על נושא הקבוצות סיום. לאחר מכן מופיע הנושא הראשון שלוש פעמים, פעם במז'ור ופעמיים במינור. לאחר הדרמה של לב הפיתוח עם קנון בין קבוצות התזמורת על מוטיב הגשר, מופיעה נקודת עוגב ולאחריה מגיעה הרפריזה. הרפריזה נשארת זהה למדי ביחס לאקספוזיציה, מלבד קיצוצים מסוימים ושינויו ההכרחי של  סולמו של הנושא השני. הפרק נגמר בשלווה וברוגע של מוטיב קבוצות הסיום.
עם כל החזרות, הן על האקספוזיציה והן על הריפריזה והפיתוח נמשך הפרק בין 10 ל-12 דקות.