stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערב הסעודית (ספר)
הערות שוליים

↑  Waterbury, John (ביוני 2013). "On Saudi Arabia: Its People, Past, Religion, Fault Lines—and Future by Karen Elliott House". Foreign Affairs. נבדק ב-24 ביוני 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Totten, Michael J. (16 בנובמבר 2012). "Closed Kingdom 'On Saudi Arabia,' by Karen Elliott House". The New York Times. נבדק ב-1 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lipsky, Seth (26 בספטמבר 2012). "Karen of Arabia". The New York Sun. נבדק ב-14 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ferraris, Zoë (19 בנובמבר 2012). "'On Saudi Arabia,' by Karen Elliott House". Sfgate. נבדק ב-24 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "On Saudi Arabia: Its People, Past, Religion, Fault Lines—and Future". Publishers Weekly. 18 באוקטובר 2012. נבדק ב-14 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Karen Elliott House". Al-Monitor. נבדק ב-1 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lipsky, Seth (26 בספטמבר 2012). "Karen of Arabia". The New York Sun. נבדק ב-14 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑
↑  Totten, Michael J. (16 בנובמבר 2012). "Closed Kingdom 'On Saudi Arabia,' by Karen Elliott House". The New York Times. נבדק ב-1 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Newcomb, Rachel (23 בספטמבר 2012). "Saudi Arabia: A Potential Powder Keg". Washington Post. נבדק ב-26 ביוני 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑
↑
↑  Totten, Michael J. (2012-11-16). "Closed Kingdom". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-03-19.
↑  Newcomb, Rachel (2012-09-22). "Opinion | ON SAUDI ARABIA Its People, Past, Religion, Fault Lines — and Future By Karen Elliott House". The Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2025-03-19.
↑  סן פרנסיסקו כרוניקל, ביקורת, באתר אמזון
↑  Book Talk: On Saudi Arabia: Its People, Past, Religion, Fault Lines, UNA-NYC, ‏2013-09-23 (באנגלית אמריקאית)
דניאל דנקלין

דניאל דנקלין (באנגלית: Daniel Dunklin; ‏) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל החמישי של מדינת מיזורי בין השנים 1832–1836. קודם לכן היה סגן מושל מיזורי השלישי בין השנים 1828–1832. הוא נחשב ל"אבי בתי הספר הציבוריים" של מיזורי. על שמו נקרא מחוז דנקלין השוכן באזור "המגף של מיזורי".
ראשית חייו

דניאל דנקלין נולד ב-1790 בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית, בנם של שרה מרגרט (סאליבן) וג'וזף דנקלין הבן. בשנת 1805 רכש אביו אדמה במחוז קולדוול שבקנטקי והתכוון להעביר לשם את משפחתו, אך הוא נפטר לפני שההעברה יצאה לפועל. אחיו הבכור של דנקלין ואמו הצליחו להעביר את המשפחה לשם בשנה העוקבת. דנקלין, שהיה אז נער, ניסה לעסוק בחקלאות ללא הצלחה, ובמקביל למד את כתביו של ויליאם בלקסטון ואחרים בתקווה לפתח קריירה כעורך דין.
בשלהי 1810 עבר דנקלין עם אמו לטריטוריית לואיזיאנה (ששמה שונה לטריטוריית מיזורי ב-1812). בתחילה התגוררו בסנט ג'נבייב, וב-1811 התיישבו באזור העיר פוטוסי דהיום, על קרקע שקיבל דנקלין במענק מהאימפריה הספרדית. במהלך מלחמת 1812 שירת במיליציית מיזורי ונלחם בקרבות אחדים במיזורי ובאילינוי.
לאחר המלחמה שב דנקלין לזמן קצר לקנטקי כדי להינשא לאהבת נעוריו, אמילי ויליס "פמלה" היילי, ב-2 במאי 1815. זמן קצר לאחר מכן חזרו השניים לאזור פוטוסי, שם עסק דנקלין בכרייה וכן הקים וניהל פונדק. עד אז גם הגשים את חלומו הישן, והפך לעורך דין פעיל באזור.
תחילת דרכו הציבורית

בשנת 1815 מינה אותו מושל הטריטוריה, ויליאם קלארק, לשריף מחוז וושינגטון, תפקיד בו כיהן עד 1821. עם קבלתה של מיזורי כמדינה בארצות הברית נוצר צורך בחוקה מדינתית. דנקלין נבחר כחבר בוועידת החוקה של מיזורי בשנת 1820, ושנים לאחר מכן שירת בממשל המדינתי שסייע בהקמתו. הוא נבחר לבית הנבחרים של מיזורי וכיהן בו כשנה, ולאחר מכן שב לעסקיו הרבים בפוטוסי. ב-1828 נבחר דנקלין לסגן המושל השלישי של מיזורי.
מושל מיזורי

בבחירות 1832 הגיע דנקלין למשרה הגבוהה ביותר במדינה כאשר הביס את ג'ון בול מהמפלגה הרפובליקנית הלאומית, עם 50.8% מהקולות לעומת 45.2% – ובכך הפך למושל מיזורי החמישי. דנקלין השתייך לזרם ה"שומר הישן" של הפוליטיקה הג'פרסוניאנית. בהתאם לכך, הוא התנגד לבנק השני של ארצות הברית, תמך בשיפורים פנימיים ברמת המדינה והתנגד למכסים גבוהים מנימוקים של זכויות המדינות בארצות הברית. בדומה לסנאטור תומאס הארט בנטון ודמוקרטים ג'קסוניאנים נוספים, תמך דנקלין תמך בתורת המטבע היציב (hard-money currency).
כמושל, הוא שלט גם ברשת של פטרונות פוליטית בבירה ג'פרסון סיטי. במסגרת מערכת הפטרונות, עורכי עיתונים ואנשים ממעמד הביניים יכלו להביע נאמנות למפלגה באמצעות כתיבת מאמרים אוהדים, תמיכה במועמדי המפלגה, ארגון כנסים פוליטיים ושכנוע מצביעים. בתמורה, המושל ומנהיגי המפלגה יכלו לגמול לעורכים על ידי מינוי לתפקידי ניהול נתיבי דואר, סיפוק מנויים לעיתון, או הענקת חוזים משתלמים להדפסת מסמכים רשמיים. קלווין גאן וג'ון סטיל היו שני עורכים שקיבלו חוזים מדנקלין להדפסת פרוטוקולי האספה הכללית של מיזורי בבירת המדינה.
ב-1833, אחד מצעדיו הראשונים של דנקלין כמושל היה מינוי ועדה לענייני חינוך. גוף בן שלושה חברים זה נועד לבחון את צורכי המדינה ולגבש תוכנית להקמת מוסדות חינוך ציבוריים. דו"ח הוועדה הוצג למושל ב-1834, ובזכות מאמציו התקבלו המלצותיה על ידי האספה הכללית בשנה שלאחר מכן. בכך, למעשה, הוקמה מועצת חינוך מדינתית, נקבעו סטנדרטים למערכת החינוך ונמצא מקור למימונה, מה שהציב את מיזורי בחזית החינוך של ארצות הברית, תוך שהיא אף מקדימה מדינות ותיקות בחוף המזרחי.
דנקלין גם הניח את היסודות להקמת אוניברסיטת מיזורי, כאשר בשנת 1834 המליץ על מכירת אדמות לטובת מימון האוניברסיטה וקביעת אתר להקמתה. בתקופת כהונתו הופחת משמעותית החוב המדינתי של מיזורי, ונוספו תשע מחוזות חדשים למדינה. בנוסף, הוא פיקח על בניית בית הסוהר המדינתי של מיזורי ופעל לצמצום הענישה הגופנית במערכת הכליאה של המדינה.
מושל מיזורי > הבעיה המורמונית

אחד הנושאים השנויים במחלוקת במהלך כהונתו של דנקלין היה הטיפול במתיישבים המורמונים במדינה. בשנת 1831, ג'וזף סמית' הבן הקים מאחז של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים במחוז ג'קסון שבמיזורי, מתוך חזון שתוקם שם עיר ציון (אנ') בסמוך לעיירה אינדפנדס. זרם המתיישבים החדשים הדאיג את תושבי המקום הלא-מורמונים, שחששו לאבד את השפעתם הפוליטית. בעקבות זאת בוצעו סדרת פעולות אלימות מצד מתנגדי המורמונים, שהובילו לגירושם בכוח של המתיישבים למחוז קליי הסמוך בשנת 1833.
סמית' פנה למושל דנקלין בבקשה לסעד. דנקלין מצדו המליץ למורמונים לפנות למערכת המשפט כדי לתבוע את זכויותיהם. במכתב מאוקטובר 1833 כתב: ”נסו את יעילות החוקים; השופט באזורך הוא שוחר השלום. אם אחד מכם יגיש תצהיר לפניו ויצהיר כי חייו נתונים לאיום וכי הוא מאמין שהם בסכנה, חובתו תהיה לעצור את הפוגעים ולחייבם לשמור על השלום.”
המורמונים פירשו את דבריו של דנקלין כהבטחה לקבלת תמיכה צבאית מצד כוחות המדינה כדי לשוב לאדמותיהם במחוז ג'קסון, והדבר מילא תפקיד בתוכניות "מחנה ציון". סוגיית המורמונים המשיכה להיות סוגיה נפיצה בפוליטיקה של מיזורי גם עבור יורשו של דנקלין, לילברן בוגס, עד שבוגס פרסם את צו מס' 44 של מיזורי, שנודע כ"צו ההשמדה".
דנקלין התפטר מתפקידו בקיץ 1836, לאחר שקיבל מינוי פדרלי מנשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון לתפקיד מודד כללי של מיזורי ואילינוי. בתפקיד זה, במהלך ארבע השנים הבאות, הוא פיקח על מדידת כמעט כל המחוזות שמדרום לנהר המיזורי. ב-1843 שוב היה מעורב במדידות כחבר בוועדה שנועדה להסדיר את גבול מיזורי-ארקנסו.
בערוב ימיו ומותו

מלבד מעורבותו בוועדת הגבולות של ארקנסו, הקדיש דנקלין את שנותיו האחרונות לענייניו העסקיים ולמשפחתו. ב-1840 מכר את כל נכסיו ועסקיו באזור פוטוסי ועבר להתגורר בחווה חקלאית ליד הרקולנאום שבמיזורי. דנקלין, שהיה רוב חייו אדם אמיד ובעל אדמות, נקלע לסערה עזה בעת ששהה מחוץ לביתו. לאחר שנרטב לחלוטין, פיתח דלקת ריאות ונפטר זמן קצר לאחר מכן ב-25 באוגוסט 1844. הוא נטמן בשדה מחוץ לביתו. צאצאיו לא הצליחו בעסקים כמוהו, ונאצלו למכור את האחוזה. שטח קטן ממנה נשמר כבית עלמין משפחתו, וגופותיהם של דנקלין ורעייתו הוצאו מקברן ונקברו מחדש במקום. בהווה מתוחזק האתר כאתר ההיסטורי המדינתי "קברו של המושל דניאל דנקלין".
הערות שוליים

↑  דניאל דנקלין, באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית)
↑  The Father of Public Schools, באתר Mo. Department of Natural Resources (באנגלית)
↑  1832 Missouri Gubernatorial Election results, באתר Our Campaigns (באנגלית)
| מושלי מיזורי מיזורי |
| --- | --- | --- |
| מושלי טריטוריית מיזורי | ג'יימס וילקינסון • מריווד'ר לואיס • בנג'מין הווארד • ויליאם קלארק |  |
| מושלי מדינת מיזורי | אלכסנדר מקניר • פרדריק בייטס • אברהם ויליאמס • ג'ון מילר • דניאל דנקלין • לילברן בוגס • תומאס ריינולדס • מרדית' מילס מרמדיוק • ג'ון אדוארדס • אוסטין קינג • סטרלינג פרייס • טראסטן פולק • הנקוק לי ג'קסון • רוברט מרסלוס סטיוארט • קלייבורן פוקס ג'קסון • המילטון רוואן גאמבל • וילארד פ. הול • תומאס קלמנט פלטשר • ג'וזף מקלרג • בנג'מין בראון • סילאס וודסון • צ'ארלס הנרי הרדין • ג'ון פלפס • תומאס תאודור קריטנדן • ג'ון מרמדיוק • אלברט מורהאוס • דייוויד פרנסיס • ויליאם ג'ואל סטון • לורנס סטיבנס • אלכסנדר דוקרי • ג'וזף פולק • הרברט האדלי • אליוט וולפולק מייג'ור • פרדריק גרדנר • ארתור הייד • סם ארון בייקר • הנרי קאולפילד • גאין ברספילד פארק • לויד סטארק • פורסט דונל • פיל דונלי • פורסט סמית' • פיל דונלי ג'יימס בלייר • ג'ון דלטון • וורן הרנס • קיט בונד • ג'וזף טיסדייל • קיט בונד • ג'ון אשקרופט • מל קרנהאן • רוג'ר וילסון • בוב הולדן • מאט בלאנט • ג'יי ניקסון • אריק גרייטנס • מייק פרסון • מייק קיהו |  |
זכריא אל-אגא

זכריה אל-אגא (בערבית: زكريا الآغا; 13 בינואר 1942) הוא פוליטיקאי פלסטיני, חבר לשעבר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין, חבר בוועד המרכזי של פת"ח בשנים 1994 עד 2017, ושר השיכון הראשון של ממשלת הרשות הפלסטינית.
ביוגרפיה

זכריה נולד בח'אן יונס בשנת 1942. בשנת 1965 השלים לימודי תואר ראשון ברפואה וכירורגיה באוניברסיטת קהיר. בשנת 1971 סיים התמחות ברפואה פנימית. בין השנים 1974 ל-1987 היה ראש המחלקה הפנימית בבית החולים נאצר בחאן יונס, עד שפוטר מסיבות ביטחוניות על ידי הרשויות. בין השנים 1989 ל-1993 היה ראש המחלקה הפנימית בבית החולים אל-אהלי בעזה.
אל-אגא היה חבר מייסד של ההסתדרות הרפואית הערבית ברצועת עזה ב-1977, גזבר ההסתדרות הרפואית הערבית בין השנים 1978-1984, נשיא ההסתדרות הרפואית הערבית בשנים 1985-1992 וגזבר המועצה להשכלה גבוהה בירושלים בין השנים 1985-1992.
כמו כן, היה חבר באגודת בנק הדם בעזה מאז הקמתה וחבר באגודת הסהר האדום הפלסטיני.
אל-אגא סומן על ידי מדינת ישראל בשל פעילותו תומכת הטרור, הוא הורחק מעבודתו הממשלתית ב-1987, והיה במעצר מנהלי למשך כחצי שנה ב-1988, בשל מעורבותו הכלכלית בתמיכה באינתיפאדה הראשונה. לאורך העשור שבין 1981 ל-1990 נאסר עליו לצאת מרצועת עזה, ובינואר 1995 הוא נעצר למשך מספר שבועות לחקירה.
ב-16 בינואר 2004 הקים הנשיא הפלסטיני יאסר ערפאת את חבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר בעזה ומינה אותו לעמוד בראשותו.
פעילות פוליטית

זכריה היה חבר בתנועת השחרור הלאומי הפלסטינית מאז 1967, חבר בוועד המרכזי של פת"ח מאז 1992 ונציג התנועה ברצועת עזה בשנים 1993-2005. כמו כן, היה חבר הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין בין השנים 1996-2017.
הוא כיהן כראש המחלקה ליחסים לאומיים ובינלאומיים של הארגון לשחרור פלסטין, וכראש המחלקה לענייני פליטים של הארגון עד אפריל 2018. בנוסף, כיהן כראש ועד הפעולה הלאומי בעזה, ובתפקיד הנציב הכללי לגיוס וארגון לנפות הדרום ברצועת עזה עד 2016.
אל-אגא היה גם חבר במשלחת המשולשת הפלסטינית שניהלה משא ומתן מקדים לועידת מדריד (1991) עם שר החוץ האמריקני לשעבר ג'יימס בייקר, לצד פייסל חוסייני וד"ר חנאן עשראווי. בהמשך היה גם חבר במשלחת המשא ומתן הפלסטינית בוועידת מדריד ובוושינגטון בין השנים 1991-1993.
עם הקמת הרשות הפלסטינית, כיהן כשר השיכון בממשלה הראשונה בראשות יאסר ערפאת בשנים 1994-1995.
פורסט, מיסיסיפי

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך ייסוד:  1860 
 שטח:  33.930929 קמ"ר
 גובה:  145 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בCity:  5,430 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  32°21′49″N 89°28′31″W﻿ / ﻿32.3636°N 89.4753°W﻿ / 32.3636; -89.4753 
 www.forest-ms.com
 he  Location in the United States
 
פורסט (באנגלית: Forest) היא עיר מחוז של מחוז סקוט, במיסיסיפי, ארצות הברית. האוכלוסייה של העיר הייתה 5'430 במפקד 2020.
גאוגרפיה

על פי לשכת למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של 34 קילומטרים רבועים.
דמוגרפיה

נכון למפקד 2020 של ארצות הברית, התגוררו בעיר 5,430 אנשים, 1,987 משקי בית ו-1,165 משפחות.
ההרכב הגזעי של העיר היה 40.35% לבנים, 50.88% אפרו אמריקאים, 0.40% אינדיאנים, 0.53% אסייתים, 0.07% תושבי האי הפסיפי, 5.85% מגזעים אחרים ו-1.92% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים היו 12.71% מהאוכלוסייה.
ההכנסה לנפש בעיר הייתה 16,484 דולר. כ-21.6% מהמשפחות ו-23.5% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 29.5% מהילדים מתחת לגיל 18 ו-13.8% מבני 65 ומעלה.
| התפתחות האוכלוסייה> מפקד | התפתחות האוכלוסייה> אוכלוסייה | התפתחות האוכלוסייה>  | התפתחות האוכלוסייה> %± |
| --- | --- | --- | --- |
| 1890 | 547 |  | — |
| 1900 | 761 |  | 39.1% |
| 1910 | 1,136 |  | 49.3% |
| 1920 | 1,188 |  | 4.6% |
| 1930 | 2,176 |  | 83.2% |
| 1940 | 2,735 |  | 25.7% |
| 1950 | 2,874 |  | 5.1% |
| 1960 | 3,917 |  | 36.3% |
| 1970 | 4,085 |  | 4.3% |
| 1980 | 5,229 |  | 28.0% |
| 1990 | 5,060 |  | −3.2% |
| 2000 | 5,987 |  | 18.3% |
| 2010 | 5,684 |  | −5.1% |
| 2020 | 5,430 |  | −4.5% |
U.S. Decennial Census
כלכלה

פורסט היא ביתם של מספר מפעלים לעיבוד עופות, כולל Koch Foods, Tyson Foods וחברת ה-Forest Packing.
לריית'יאון מרכז ייצור בפורסט; היא בונה ציוד אלקטרוני עבור מכ"מים ומערכות חיישנים אחרות.
הערות שוליים

תבנית:Scott County, Mississippi
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562248905171  LCCN: n83205375  MusicBrainz: d05d7899-27f5-4276-9641-9197ac64701e  VIAF: 145458681   WorldCat (עם VIAF): 145458681 
↑  "Find a County". National Association of Counties. אורכב מ-המקור ב-2011-05-31. נבדק ב-2011-06-07.
↑  "Census of Population and Housing". Census.gov. נבדק ב-4 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
שלט ברוכים הבאים, 1963
מרתון מאה השנים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מייקל פילסברי
 שפת המקור:  אנגלית
 נושא:  סין, יחסי ארצות הברית סין
 תקופת התרחשות:  המאה ה-20, המאה ה-21
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Henry Holt and Company
 מקום הוצאה:  ארצות הברית
 תאריך הוצאה:  2015
 מספר עמודים:  352
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  סלע מאיר
 תאריך:  2022
 תרגום:  ימימה עברון, אלחנן שפייזר
 מספר עמודים:  352
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-1250081346
מרתון מאה השנים: האסטרטגיה הסודית של סין להחלפת ארצות הברית כמעצמה החזקה בעולם (באנגלית:The Hundred-Year Marathon: China's Secret Strategy to Replace America as the Global Superpower) הוא ספר עיון משנת 2015 מאת מייקל פילסברי(אנ'). בספר, המחבר דן באסטרטגיה של סין לעקוף את ארצות הברית ולהפוך למעצמה הגלובלית המובילה עד שנת 2049. בהסתמך על ניסיונו הרב כאנליסט מדיניות ויועץ לענייני סין, פילסברי טוען שאסטרטגיה זו מושרשת עמוק במסורת המדינית והחשיבה האסטרטגית הסינית, תוך שימוש בשיטות הכוללות צמיחה כלכלית, ריגול ומניפולציה עדינה של הנורמות הבינלאומיות. פילסברי, שבעבר נחשב ל"מחבק פנדה" (כלומר אחד שחושב שכל מה שסין עושה זה דבר טוב), מבקר את הטקטיקות העדינות וארוכות-הטווח של סין ומנתח את האסטרטגיות ההיסטוריות שלה המשפיעות על מדיניותה כיום.
רקע

פילסברי שימש כעוזר תת-מזכיר ההגנה לתכנון מדיניות בממשלו של רונלד רייגן וכעוזר מיוחד לענייני אסיה במשרד מזכיר ההגנה בממשלו של ג'ורג' ה.וו. בוש. הוא גם היה חבר בצוות של ארבע ועדות בסנאט של ארצות הברית.
באפריל 2023, פילסברי נבחר כאחד מהאנשים המשפיעים ביותר בוושינגטון די.סי. לשנת 2023.
תקציר

הספר מרתון מאה השנים מבוסס על ראיונות עם עריקים סינים ועל בדיקת מסמכים מסווגים שנחשפו, במטרה לערער על הדעה הרווחת בחוגי מדיניות החוץ של ארה"ב לפיה עלייתה של סין תביא לשלום ולשגשוג עולמי.
בספר, פילסברי טוען כי האסטרטגיה ארוכת-הטווח של סין היא להחליף את ארצות הברית ככוח הדומיננטי בעולם. התאוריה שלו מבוססת על הבנתו את ההיסטוריה הסינית (במיוחד תקופת המדינות הלוחמות), ניתוח הצעות של גורמים מיליטנטיים בממשל הסיני, ובחינת האסטרטגיות הצבאיות של סין.
פילסברי טוען שסין, בהשראת האסטרטג הסיני הקדום סון דזה, מיישמת את אסטרטגייתה באופן כמעט בלתי מאותגר במשך עשורים. הוא מסיק כי חוסר הבנתה של ארה"ב את "מרתון מאה השנים" של סין מהווה את כישלונה המודיעיני הגדול ביותר ב-50 השנים האחרונות. לטענתו, האסטרטגיה של סין נובעת מתחושת הקורבן ההיסטורית שלה ומהרצון להשיב את מקומה הדומיננטי בזירה הגלובלית.
אלמנטים מרכזיים באסטרטגיה שמזהה פילסברי כוללים:
יצירת תמריצים המקהים את ההערנות של ארה"ב, כך שהיא לא תראה בסין יריבה.
תמרון האליטות האמריקאיות כך שיתמכו במדיניותה של סין.
הסתרת ההתקדמות שלה בטכנולוגיות צבאיות.
ניצול הפתיחות הכלכלית של ארה"ב כדי להשיג יתרונות כלכליים וטכנולוגיים.
עיצוב מוסדות ונורמות בינלאומיות כך שיתאימו למודל הממשל הסיני.
ביקורת

בפברואר 2015, "מרתון מאה השנים" הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הוושינגטון פוסט, ועיתון The Christian Science Monitor כלל אותו ברשימת עשרת הספרים המובילים של החודש.
מבקרים מוושינגטון פוסט ופוקס ניוז שיבחו את פילסברי על עומק הידע והתובנות שלו בנוגע לחשיבה האסטרטגית הסינית, והגדירו את הספר כקריאת השכמה לקובעי המדיניות האמריקאים. לעומת זאת, PBS NewsHour טען שהספר מפריז בהערכת יכולותיה וכוונותיה של סין, בהתבסס יתר על המידה על דעותיהם של גורמים מיליטנטיים בממשל הסיני. רסמוסן ריפורטס מתח ביקורת על הספר על כך שאינו עוסק בדעות מנוגדות. במדיום תואר כי הספר מרתק ושיטתי, המשכנע כי סין פועלת באסטרטגיה ארוכת טווח להפוך למעצמה הגלובלית. הוא מדגיש את חשיבות ההקשרים ההיסטוריים שמציג פילסברי, במיוחד מתקופת המדינות הלוחמות, ואת השימוש של סין בטקטיקות רמייה להסתרת כוונותיה. לטענתו, הספר מוכיח שסין אינה מתקדמת לעבר דמוקרטיה, וכי על ארה"ב לנקוט גישה תקיפה יותר מול מדיניותה.
Kirkus Reviews רואה בספר "חומר למחשבה מדאיגה, עם נגיעה של פרנויה". הביקורת מדגישה את טענתו של פילסברי כי המערב טעה להאמין שסין תאמץ דמוקרטיה, וכי הרטוריקה האנטי-אמריקאית שלה רווחת יותר מכפי שנדמה. יחד עם זאת, נטען כי הספר עשוי להיתפס כדרמטי מדי עבור חלק מהקוראים. הוול סטריט ג'ורנל מציין את השינוי הדרמטי בגישתו של פילסברי, שבעבר היה תומך במעורבות עם סין, אך הפך לאחד המבקרים החריפים ביותר שלה. הביקורת משבחת את הספר על תיאור מעמיק של השאיפה הסינית לשחזר את עליונותה ההיסטורית, אך מציינת כי גישתו של פילסברי עשויה לשקף להט של "מאמין שהפך למומר", ולעיתים להציג את הנושא בנימה מוגזמת.
יוסי ברנע בזמן ישראל, כתב "המחבר משכיל להביא מידע על מה שעומד מאחורי המדיניות הסינית, כמו גם על המדיניות שעל ארצות הברית לנהל נגדה. אך לא בטוח שהיה צורך לכתוב לשם כך 257 עמודים ועוד 93 עמודי הערות."
מאמר בוושינגטון טיימס ציין כי הספר, שאושר לפרסום על ידי ה-FBI, ה-CIA והפנטגון, דן בשיתוף הפעולה בין ה-CIA לשירותי המודיעין הסיניים נגד רוסיה.
הערות שוליים

1 2  Michael Pillsbury | Hudson Institute, www.hudson.org, ‏2025-03-11 (באנגלית)
↑  Biography, Michael Pillsbury (באנגלית אמריקאית)
↑  Washington DC’s 500 Most Influential People of 2023, ‏2023-04-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  The Hundred-Year Marathon, Macmillan Publishers (באנגלית אמריקאית)
1 2  French, Howard W. (2015-02-27). "Book Review: 'The Hundred-Year Marathon' by Michael Pillsbury". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2025-03-19.
↑  The Washington Times https://www.washingtontimes.com, BOOK REVIEW: ‘The Hundred-Year Marathon: China’s Secret Strategy to Replace America as the Global Su, The Washington Times (באנגלית אמריקאית)
1 2  Top US analyst: We made 5 dangerously wrong assumptions about China, Business Insider (באנגלית אמריקאית)
↑  Wendell Minnick, Book Review: The Hundred-Year Marathon, Defense News, ‏2015-01-27 (באנגלית)
↑  "Opinion | Washington Post Bestsellers Feb. 15, 2015". The Washington Post (באנגלית אמריקאית). 2015-02-13. ISSN 0190-8286. נבדק ב-2025-03-19.
↑  "10 best books of February, according to the Monitor". Christian Science Monitor. ISSN 0882-7729. נבדק ב-2025-03-19.
↑  James Rosen, The Foxhole: Michael Pillsbury, real-life 'Smoking Man' from Nixon to Obama, unravels China’s secrets, Fox News, ‏2015-05-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Does China have a secret plan to take America’s place?, PBS News, ‏2015-02-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  Watch Out for China Winning its 100-Year Marathon, www.rasmussenreports.com (באנגלית)
↑  Christopher Friend, Book Review: The Hundred-Year Marathon by Michael Pillsbury, Medium, ‏2024-01-10 (באנגלית)
↑  THE HUNDRED-YEAR MARATHON | Kirkus Reviews. (באנגלית)
↑  French, Howard W. (2015-02-27). "Book Review: 'The Hundred-Year Marathon' by Michael Pillsbury". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2025-03-19.
↑  יוסי ברנע: מדיניות סין האמיתית ועומקה ההיסטורי, באתר www.zman.co.il, ‏2022-04-25
↑  The Washington Times https://www.washingtontimes.com, CIA worked with China intelligence services against Russia, The Washington Times (באנגלית אמריקאית)
דוד טבלי אפרתי

שגיאות פרמטריות בתבנית:אישיות 
פרמטרים [ תחום עיסוק ] לא מופיעים בהגדרת התבנית
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1849 ד' בטבת תר"י
 פטירה:  24 באוקטובר 1884 (בגיל 34) י"ח בחשוון תרמ"ד פרנקפורט דמיין, גרמניה
 מקום מגורים:  מעריטש, סובלק, מוהילב, הרדוק, וויטבסק, ברלין, פרנקפורט דמיין
דוד טבלי אפרתי (ד' בטבת תר"י, 29 בדצמבר 1849 – י"ח בחשוון תרמ"ד, 24 באוקטובר 1884) היה תלמיד חכם, סופר, סוחר וחוקר יהודי, שנודע בחריפותו ובקיאותו המופלגת בתלמוד ובספרות התורנית. למרות גאונותו והערכתם של גדולי דורו, סירב לשמש כרב והתפרנס ממסחר. חיבר ספרים רבים, שחלקם נדפסו וחלקם נותרו בכתב יד, ונפטר בדמי ימיו בגיל 33 בפרנקפורט דמיין.
ביוגרפיה

דוד טבלי אפרתי נולד ד' בטבת תר"י (1849) בעיירה מעריטש  במחוז אליטא לאביו רבי אברהם שהיה בן 83 בזמן לידתו, ולאמו איטה רבקה לבית ליפשיץ, שהייתה אשתו השלישית של אביו. למשפחה מיוחסת ששורשיה נקשרו לגדולי ישראל כגון הגאון רבי יהודה יסו"ד מווילנא, התוספות יום טוב, המהר"ל מפראג ורבי משה קרמר מווילנא. הוא התבלט מגיל צעיר בזיכרונו הפנומנלי ונודע כעילוי, בגיל שש דרש בבית המדרש. אביו, שלא מצא מורה שיוכל לענות על שאלותיו הקשות, שכר עבורו מורים מפורסמים בחריפותם, וובגיל שמונה למד אצל רבי יעקב טוביה גולדברג, ראש ישיבה בסובלק.
בשנת תר"כ (1860) לאחר פטירת אביו עבר אפרתי לסובלק לבית אחיו רבי בן ציון אפרתי, שם למד יחד עם בניו ולמד אצל מורה מחסידות קוצק, אך עזב כיון שהוא כבר שינן 1,200 דפים מהתלמוד, משם עבר לבית אחיו רבי מנחם מנדל אפרתי בקאלוואריע, שם למד ביחידות עם ספרים בעליית הבית.
בגיל 14 נישא לשרה רבקה בת יחידה של גביר מהאראדאק שבמחוז ויטבסק, ורב העיר, רבי יחיאל מיכל חזונובסקי שאל לו שאלות בהלכה. בגיל 15 החל לפרסם מאמרים בעתון הלבנון, והכין לדפוס את ספרו הראשון, שו"ת "דלתות זהב", שהודפס בשנת תרכ"ט (1869). באותה שנה איבד חותנו את הונו, ואפרתי עבר להתגורר במוהילב אצל הגביר רבי שמריהו מרדכי צוקרמן, שדאג לכל מחסורו. שם התכתב עם גדולי הרבנים, בהם רבי יוסף שאול נתנזון, רבי יעקב אטלינגר והמלבי"ם. לאחר שמצבו הכלכלי של חותנו השתפר, חזר להתגורר בהרדוק.
בשנת תרל"א (1871) הכריז על כוונתו להדפיס את ספרו שו"ת "מגדל דוד" בעיר מיץ בדפוס ה. ברילל. והיה פעיל בתנועת חיבת ציון, באותה תקופה פנו אליו רבי אליהו גוטמכר ורבי צבי הירש קלישר לשמש כגבאי וראש חברת ארץ ישראל ברוסיה. אולם, בשנת תרל"ג (1873), בפרשת משפטים, נלכד ברשת מלשינים שהעלילו עליו כי הוא אוסף כספים לבניית בית המקדש. אנשי ממשלה ערכו חיפוש בביתו, החרימו את כתביו והטילו עליו מעצר בית למשך שנה. ביום ז' בחשוון תרל"ד (1873) שוחרר ונמצא זכאי, וכל כתביו הוחזרו לו. לאחר מכן הדפיס את ספרו "דברי דוד". באותה עת כבר היו לו ארבעה ילדים.
בהמשך עבר לוויטבסק, שם עסק במסחר תה והמשיך ביצירתו התורנית. ופרסם את תשובותיו בקובץ "יגדיל תורה" ובספרים נוספים, כגון "יד דוד טעבלי" ו"נשאל דוד", שהודפסו בלבוב. על אף הצעות חוזרות ונשנות לשמש כרב, סירב אפרתי לקבל עליו תפקיד רבני והעדיף להתפרנס ממסחר. בשנותיו האחרונות חלה במחלה קשה ונסע לברלין, שם התקרב אל הרב הגאון עזריאל הילדסהיימר, ראש הקהילה המקומית, שכיבדו מאוד ולפרנקפורט דמיין כדי להיוועץ ברופאים. הוא נפטר בפרנקפורט ביום י"ח בחשוון תרמ"ד, (24 באוקטובר 1884) בגיל 33 בלבד.
יצירתו הספרותית

דוד טבלי אפרתי השאיר אחריו מורשת ספרותית עשירה, שחלקה נדפס וחלקה נותר בכתב יד. ספריו עוסקים במגוון תחומים: הלכה, אגדה, פלפול, דרוש, קבלה וחקירה תלמודית. בין חיבוריו הבולטים:
תולדות אנשי שם, סקירות ביוגרפיות על גדולי ישראל עם נספח "דברי דוד" של דרשות וחידושים, ורשה תרל"ה (1875), באתר היברובוקס
יד דוד, חיבור הלכתי ואגדי, לבוב תר"מ (1880), באתר היברובוקס
קהלת דוד האפרתי, פירוש על מגילת קהלת, ברלין תרמ"ד (1884), באתר היברובוקס
מגדל דוד – חיבור נוסף בתחום התלמודי.
קול דוד ושתילי דוד – נדפסו בסוף הספר "נטעי אברהם".
מט"ע אפרתי – פירוש על הש"ס.
מריבי כהן – חיבור תלמודי.
מאירת עינים – קונטרס.
שמענוה באפרתה – פירוש על הגדה של פסח, נדפס בספר "דמשק אליעזר".
קובץ עץ החיים, כתב עת תורני חודשי, למברג תרמ"ה (1885), באתר היברובוקס ובברלין, הכולל שו"ת, פלפול, דרוש וביקורת ספרים.
בנוסף, כתב ספרים נוספים שלא נדפסו, בהם גם אדרת, ייטב לב על המשניות, וחיבור נרחב על הזוהר. חיבוריו התאפיינו בחריפות, בקיאות וגישה מקורית.
לקריאה נוספת

תולדות הרב הגאון רבי דוד טעבלי איש אפרתי - אוטוביוגרפי של דוד טבלי אפרתי, אוצר הספרות, א, תרמ"ז (1887), עמ' 129-132
קר"ן, ר' דוד טעבלי אפרתי, האסיף שנה שנייה, עמ' 754.
הערות שוליים

↑  נפטר כ' בסיוון תר"כ
אנדרו רוברטס, הברון רוברטס מבלגרביה

אנדרו רוברטס, הברון רוברטס מבלגרביה (באנגלית: Andrew Roberts; נולד ב-13 בינואר 1963), הוא חבר בית הלורדים בפרלמנט הבריטי, עיתונאי, סופר, שעמד בראש הווועדה הפרלמנטרית בבריטניה לבדיקת אירועי ה-7 באוקטובר בישראל.
קורות חייו

רוברטס נולד בהמרסמית' שבלונדון, לקתלין וסיימון רוברטס. אביו, יליד קובהאם במחוז סארי, היה היורש של מחלבת ג'ובס, אחת הגדולות בדרום אנגליה, והזכיין הבריטי של רשת קנטאקי פרייד צ'יקן.
רוברטס למד בבית הספר קראנלי בסארי ובאוניברסיטת קיימברידג', שם השלים תואר ראשון בהצטיינות יתרה וכתב את הדוקטורט שלו בהיסטוריה של העת החדשה. במהלך לימודיו כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים השמרנים של אוניברסיטת קיימברידג'.   בשנים 1985-1988 עבד כבנקאי בבנק רוברט פלמינג ושות', וב-1991 פרסם את ספרו הראשון.