stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלזנטוויל
מועמדויות וזכיות בפרסים

הסרט היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר: מוזיקה (רנדי ניומן), עיצוב תפאורה ועיצוב תלבושות.
הסרט זכה בפרס האקדמיה האמריקאית למדע בדיוני, פנטזיה ואימה עבור השחקן הצעיר הטוב ביותר (טובי מגוויר) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'ואן אלן). כמו כן היה מועמד לסרט הפנטזיה הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס American Comedy Awards עבור שחקן המשנה המצחיק ביותר (ויליאם ה' מייסי).
הסרט זכה בפרס הוליווד הצעירה עבור שחקנית בתפקיד פורץ דרך (ריס וית'רספון).
דרק פרפיט

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1942 צ'נגדו, הרפובליקה הסינית 
 פטירה:  1 בינואר 2017 (בגיל 74) איזלינגטון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  איטון קולג', בייליול קולג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת הרווארד  אול סולס קולג' 
 זרם:  פילוסופיה אנליטית
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המוסר, לוגיקה, פילוסופיה של הנפש 
 עיסוק:  פילוסוף 
 הושפע מ:  הנרי סידג'וויק, ג'ון לוק, עמנואל קאנט, ג'ון סטיוארט מיל, תומאס נייגל, פיטר סטרוסון, אלפרד ג'ולס אייר, רונלד דבורקין, אמרטיה סן, שלי קגן
 השפיע על:  פיטר סינגר, ג'ון ברום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  פרס רולף שוק ללוגיקה ופילוסופיה (2014) 
 בן או בת זוג:  ג'נט רדקליף ריצ'רדס (2010–2017) 
 
דרק אנטוני פרפיט (בשם מלא באנגלית: Derek Antony Parfit ‏11 בדצמבר 1942 – 1 או 2  בינואר 2017) היה פילוסוף בריטי שהתמחה בזהות עצמית, רציונליות ואתיקה. הוא נחשב לאחד הפילוסופים האנליטיים החשובים והמשפיעים ביותר של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
פרפיט התפרסם ב-1971 עם פרסום מאמרו הראשון, "Personal Identity". ספרו הראשון, Reasons and Persons (1984), תואר כחיבור המשמעותי ביותר בפילוסופיה של המוסר מאז שנות ה-1800. ספרו השני On what Matters (2011), זכה לתפוצה רחבה. מדובר בספר עב כרס שעליו שקד במשך שנים רבות והרעיונות הכלולים בו עוררו תגובות ודיונים עוד לפני פרסומו.
במשך כל הקריירה האקדמית שלו, פרפיט עבד באוניברסיטת אוקספורד, שם היה עמית מחקר בכיר אמריטוס במכללת All Souls עד יום מותו. הוא גם היה פרופסור אורח לפילוסופיה באוניברסיטאות: הרווארד, ניו יורק ורוטגרס.
בשנת 2014 הוא זכה בפרס רולף שוק "על תרומתו פורצת הדרך הנוגעת לזהות אישית, התייחסות לדורות הבאים וניתוח הסטרוקטורה של תיאוריות מוסריות".
ביוגרפיה

פרפיט נולד בשנת 1942 בצ'נגדו, סין, בנם של ג'סי (לבית בראון) ונורמן פרפיט, רופאים שעברו למערב סין כדי ללמד רפואה מונעת בבתי חולים מיסיונרים. המשפחה חזרה לממלכה המאוחדת כשנה לאחר שפרפיט נולד, והשתקעה באוקספורד. פרפיט התחנך באיטון קולג', שם כמעט תמיד הצטיין בראש טבלת הדירוגים בכל מקצוע מלבד מתמטיקה. מגיל צעיר הוא שאף להיות משורר, אך הוא ויתר על קריירה בשירה לקראת סוף גיל ההתבגרות.
לאחר מכן למד היסטוריה מודרנית בייליול קולג', אוקספורד, וסיים את לימודיו ב-1964. בשנים 1965–1966 הוא היה עמית Harkness באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת הרווארד. במהלך המלגה הוא נטש את לימודי ההיסטוריה לטובת לימודי פילוסופיה.
פרפיט חזר לאוקספורד כדי להיות עמית ב-All Souls College, שם נשאר עד גיל 67, כאשר מדיניות הפרישה המחייבת של האוניברסיטה חייבה אותו לעזוב את המכללה וגם את הפקולטה לפילוסופיה. הוא שמר על מינויו כפרופסור אורח קבוע בהרווארד, אוניברסיטת ניו יורק, ובראטגרס עד מותו.
אתיקה ורציונליות > Reasons and Persons

בספרו הראשון, Reasons and Persons (נימוקים ואנשים), פרפיט טען בזכות אתיקה לא־דתית כתחום מחקר חדש ופורה. הוא שאל שאלות לגבי פעולות נכונות או שגויות ונמנע ממטא-אתיקה, המתמקדת יותר בלוגיקה ובפילוסופיה של השפה.
בחלקו הראשון של הספר, פרפיט דן בתיאוריות מוסריות המביסות את עצמן. הוא התמקד בתאוריית ה"אגואיזם הרציונלי" (אנ') או "האינטרס העצמי של הרציונליות" (בקצרה: "S"), דוגמת הגותה של איין ראנד, ובשתי מערכות אתיות: השכל הישר ותוצאתנות. הוא העריך שאינטרס-עצמי נעשה דומיננטי במערב באלפיים השנים האחרונות, לעיתים קרובות "באותה המיטה" עם דוקטרינה דתית, שאיחדה בינו לבין מוסר. מכיוון שהאינטרס האישי מחייב אותנו תמיד להפוך את האינטרס האישי לדאגה הרציונלית העליונה שלנו ומנחה אותנו להבטיח שכל חיינו יהיו טובים ככל האפשר, האינטרס העצמי מציב דרישות נייטרליות מבחינה זמנית. לפיכך, יהיה זה לא רציונלי לפעול בדרכים שאנו יודעים שהיינו מעדיפים מאוחר יותר לבטל.
לדוגמה: זה יהיה לא רציונלי שילדים בני ארבע עשרה יקשיבו למוזיקה רועשת או שייעצרו בשל ונדליזם, אם הם ידעו שפעולות כאלה יגרעו משמעותית מהרווחה העתידית וממטרותיהם (כגון שמיעה טובה או קריירה אקדמית בפילוסופיה).
תאוריית האינטרס העצמי גורסת שזה לא רציונלי לבצע כל פעולות של הכחשה עצמית או לפעול לפי רצונות המשפיעים לרעה על רווחתנו. אפשר לשקול סופר שאפתן שרצונו העז ביותר הוא לכתוב יצירת מופת, אך בכך סובל מדיכאון ומחוסר שינה. פרפיט טוען שזה סביר שיש לנו רצונות כאלה שמתנגשים עם הרווחה שלנו, ושזה לא בהכרח לא הגיוני לפעול להגשמת הרצונות האלה.
מלבד הפנייה הראשונית לסבירות של רצונות שאינם תורמים ישירות לחייו הטובים, פרפיט יצר מצבים שבהם האינטרס העצמי מביס את עצמו בעקיפין - כלומר, הוא מציב דרישות שהוא מציג בתחילה כבלתי רציונלי. היא לא נכשלת בתנאים שלה, אבל היא כן ממליצה לאמץ מסגרת חלופית של רציונליות. למשל, זה יכול להיות האינטרס העצמי שלי להיות אמין להשתתף בהסכמים מועילים הדדיים, אף על פי שבשמירה על ההסכם אעשה מה שיהיה גרוע יותר עבורי, בהיותם שווים. במקרים רבים האינטרס האישי מורה לנו דווקא לא ללכת אחרי האינטרס האישי, ובכך מתאים להגדרה של תיאוריה שמביסה את עצמה באופן עקיף.(163-165)
אתיקה ורציונליות > On What Matters

בספרו השני, On What Matters (על מה שחשוב; נקרא במקור Climbing the Mountain – לטפס על ההר), פרפיט טוען לריאליזם מוסרי, ומתעקש שלשאלות מוסריות יש תשובות נכונות ושקריות. יתר על כן, הוא מציע ששלוש ההשקפות הדומיננטיות בפילוסופיה המוסרית - דאונטולוגיה-קנטיאנית, תוצאתנות ואמנה חברתית (או חוזתנות) - מתכנסות לאותן תשובות לשאלות מוסריות.
בספר הוא טוען כי לאנשים אמידים יש חובות מוסריות חזקות כלפי העניים:
"דבר אחד חשוב מאוד הוא הכישלון שלנו, האנשים האמידים, למנוע, כפי שיכולנו בקלות רבה כל כך, הרבה מהסבל ורבים ממקרי המוות המוקדם של עניי העולם. הכסף שאנו מבזבזים על בילוי בערב עשוי במקום זאת להציל אדם מסכן ממוות, עיוורון או כאב כרוני חמור. אם אנו מאמינים שביחס שלנו לאנשים העניים ביותר, איננו פועלים שלא כהלכה, אנו דומים לאלה שהאמינו כי מחזיקעם בעבדים בצדק.
חלקנו שואלים כמה מהעושר שלנו, האמידים, צריך לחלק לאנשים העניים האלה. אבל השאלה הזו מניחה בטעות שהעושר שלנו הוא שלנו לחלוקה. העושר הזה הוא שלנו מבחינה חוקית. אבל לאנשים העניים האלה יש טענות מוסריות חזקות הרבה יותר לחלק מהעושר הזה. אנחנו צריכים להעביר לאנשים האלה [...] לפחות עשרה אחוז ממה שאנחנו מרוויחים."
אתיקה ורציונליות > ביקורת

בספרו על טבע האדם, רוג'ר סקרוטון ביקר את השימוש של פרפיט בדילמות מוסריות כמו בעיית הקרונית והאתיקה של סירת ההצלה כדי לתמוך בדעותיו האתיות, וכתב, "ל'דילמות' אלה יש אופי שימושי של ביטול מהמצב כמעט כל דבר רלוונטי מבחינה מוסרית. מערכת יחסים וצמצום הבעיה לבעיה של חשבון בלבד." סקרוטון מאמין שרבים מהם מטעים; לדוגמה, הוא לא מאמין שחייבים להיות תוצאתיים כדי להאמין שנדרש מבחינה מוסרית למשוך את המתג בבעיית הקרונית, כפי שמניח פרפיט. במקום זאת הוא מציע שדילמות מורכבות יותר, כמו בחירתה של אנה קרנינה לעזוב את בעלה וילדה עבור ורונסקי, נחוצות כדי לבטא במלואן את ההבדלים בין תיאוריות אתיות מנוגדות, ומציע שהדאונטולוגיה חפה מהבעיות בתיאוריה של פרפיט.
זהות אישית

פרפיט היה ייחודי בחקירותיו הקפדניות והמתמטיות כמעט על זהות אישית. במקרים מסוימים, הוא השתמש בדוגמאות כמו טלפורטציה (בהשראת "מסע בין כוכבים") כדי לחקור את האינטואיציות שלנו לגבי הזהות שלנו. הוא היה רדוקציוניסט, והאמין שמכיוון שאין קריטריון הולם לזהות אישית, אנשים אינם קיימים מלבד מרכיביהם. פרפיט טען שניתן לתאר את המציאות באופן מלא באופן לא אישי: לא צריך להיות תשובה נחרצת לשאלה "האם אמשיך להתקיים?" יכולנו לדעת את כל העובדות על המשך קיומו של אדם ולא נוכל לומר אם האדם שרד. הוא הגיע למסקנה שאנו טועים בהנחה שהזהות האישית היא מה שחשוב בהישרדות; מה שחשוב הוא דווקא יחס R: "מחוברות פסיכולוגית" (psychological connectedness; כלומר, של זיכרון ואופי) והמשכיות (continuity; שרשרות חופפות של מחוברות חזקה).
לטענת פרפיט, אינדיבידואלים הם לא יותר ממוח וגופים, אבל אי אפשר לצמצם את הזהות לשניהם. (פרפיט מודה שהתיאוריות שלו כמעט ואינן מתנגשות עם תיאוריות רדוקציוניסטיות יריבות בחיי היומיום, ושהשתיים מתנגשות רק בהצגת דוגמאות יוצאות דופן, אבל הוא מגן על השימוש בדוגמאות כאלה בטענה שהן מעוררות אינטואיציות חזקות אצל רבים מאיתנו.) זהות אינה נחרצת כפי שאנו מניחים לעיתים קרובות, אך במקום זאת נחישות כזו נובעת בעיקר מהדרך בה אנו מדברים. אנשים קיימים באותו אופן שבו קיימים אומות או מועדונים.
בעקבות דייוויד יום, פרפיט טען ששום ישות ייחודית, כמו עצמי, לא מאחדת את החוויות והנטיות של האדם לאורך זמן. לכן הזהות האישית היא לא "מה שחשוב" בהישרדות.
שאלה מרכזית של פרפיט היא: בהינתן הבחירה בין הישרדות מבלי לשמר את יחס R (מחוברות פסיכולוגית והמשכיות) לבין למות אך לשמר את יחס R דרך הקיום העתידי של מישהו אחר, במה היית בוחר? פרפיט טוען שהאחרון עדיף.
פרפיט תיאר את אובדן האמונה שלו בעצמי נפרד כמשחרר:
חיי נראו כמו מנהרת זכוכית, שבאמצעותה נעתי מהר יותר מדי שנה, ובסופה היה חושך... כששיניתי את השקפתי, נעלמו קירות מנהרת הזכוכית שלי. אני חי עכשיו באוויר הפתוח. עדיין יש הבדל בין החיים שלי לחייהם של אנשים אחרים. אבל ההבדל קטן יותר. אנשים אחרים קרובים יותר. אני פחות מודאג לגבי שארית חיי, ויותר מודאג מחייהם של אחרים.
המקור באנגלית
My life seemed like a glass tunnel, through which I was moving faster every year, and at the end of which there was darkness... When I changed my view, the walls of my glass tunnel disappeared. I now live in the open air. There is still a difference between my life and the lives of other people. But the difference is less. Other people are closer. I am less concerned about the rest of my own life, and more concerned about the lives of others.
זהות אישית > ביקורת על תפיסת זהות אישית

עמיתו הרדוקציוני מארק ג'ונסטון מפרינסטון דוחה את התפיסה המכוננת של פרפיט בדבר הזהות עם מה שהוא מכנה "טיעון מלמעלה". ג'ונסטון טוען, "גם אם העובדות ברמה הנמוכה יותר [המרכיבות את הזהות] אינן חשובות כשלעצמן, העובדה שברמה הגבוהה יותר עשויה להיות חשובה. אם כן, לעובדות ברמה נמוכה יותר תהיה משמעות נגזרת. הם יהיו חשובים, לא בפני עצמם, אלא מפני שהם מהווים את העובדה ברמה הגבוהה יותר."
בכך, ג'ונסטון פועל לשמר את משמעות האישיות. ההסבר של פרפיט הוא שלא האישיות עצמה היא שחשובה, אלא העובדות שבהן מורכבת האישיות שמעניקות לה משמעות. כדי להמחיש את ההבדל הזה בינו לבין ג'ונסטון, פרפיט השתמש באיור של חולה פגוע מוחי שהופך למחוסר הכרה באופן לתי הפיך. החולה בהחלט עדיין חי אף על פי שעובדה זו נפרדת מהעובדה שלבו עדיין פועם ואיברים אחרים עדיין מתפקדים. אבל העובדה שהמטופל חי אינה עובדה עצמאית. היות המטופל חי, אף על פי שהוא בלתי מודע באופן בלתי הפיך, פשוט מורכב משאר העובדות. פרפיט מסביר כי מתוך ה"טיעון מלמטה" הזה אנו יכולים להכריע בערכם של הלב ואיברים אחרים שעדיין פועלים מבלי להקצות להם משמעות נגזרת, כפי שתכתיב נקודת המבט של ג'ונסטון.
חיים אישיים

ב-1982 פרפיט פגש את הפילוסופית ג'נט רדקליף ריצ'רדס (אנ') ומאז היו בזוגיות עד יום מותו. הם נישאו בשנת 2010. ריצ'רדס האמינה שלפרפיט הייתה תסמונת אספרגר.
פרפיט תמך באלטרואיזם אפקטיבי. הוא היה חבר ב־Giving What We Can והתחייב לתרום לפחות 10% מהכנסתו לארגוני צדקה יעילים.
פרפיט היה צלם נלהב שנסע בקביעות לוונציה ולסנט פטרסבורג כדי לצלם אדריכלות.
ביבליוגרפיה חלקית

1964: Eton Microcosm. Edited by Anthony Cheetham and Derek Parfit. London: Sidgwick & Jackson.
1971: "Personal Identity". Philosophical Review. vol. 80: 3–27. JSTOR 2184309
1979: "Is Common-Sense Morality Self-Defeating?". The Journal of Philosophy, vol. 76, pp. 533–545, October. JSTOR 2025548
1984: Reasons and Persons. Oxford: Clarendon Press. ISBN 0-19-824615-3
1992: "Against the social discount rate" (with Tyler Cowen), in Peter Laslett & James S. Fishkin (eds.) Justice between age groups and generations, New Haven: Yale University Press, pp. 144–161.
1997: "Reasons and Motivation". The Aristotelian Soc. Supp., vol. 77: 99–130. JSTOR 4106956
2003: Parfit, Derek (2003). "Justifiability to each person" (PDF). Ratio. 16 (4): 368–390. doi:10.1046/j.1467-9329.2003.00229.x."Justifiability to each person" (PDF). Ratio. 16 (4): 368–390. doi:10.1046/j.1467-9329.2003.00229.x.
2006: "Normativity", in Russ Shafer-Landau (ed.). Oxford Studies in Metaethics, vol. I. Oxford: Clarendon Press.
2011: On What Matters, vols. 1 and 2. Oxford University Press.
2017: On What Matters, vol. 3. Oxford University Press.
שעטנז

| --- | --- |

מעבדה לבדיקת שעטנז בירושלים
 מקרא:  ויקרא, י"ט, י"ט; דברים, כ"ב, י"א
 משנה:  מסכת כלאים, פרק ט'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימנים רצ"ח-ש"ד
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו מ"ב ספר החינוך, מצווה תקנ"א
ביהדות, איסור שַׁעַטְנֵז הוא מצוות לא תעשה מהתורה, שלא ללבוש בגד שבו ארוגים, קשורים או תפורים צמר ופשתן יחדיו. איסור זה הוא אחד מאיסורי הכלאיים. בהשאלה משמשת המילה "שעטנז" ככינוי לעירוב מין בשאינו מינו, כגון שימוש בחומרים או סגנונות שונים בבנייה או בעיצוב, וכדומה.
אטימולוגיה ומדרש המילה

חז"ל דרשו את המילה כנוטריקון של שוע טווי ונוז (=עירוב טווי ושזור). בקבלה נדרש השם כאנגרמה "שטן עז". וילהלם גזניוס שיער שמקור המילה "שעטנז" במילים "סאהט" ו"נודג'" הקופטיות, שמשמעות צירופן הוא אריג מזויף.
מקור המצווה

איסור שעטנז נזכר בתורה בשני מקומות.
בספר ויקרא – האיסור מופיע בפסוק בפרשת קדושים, בהקשר של איסורי כלאיים נוספים, כמו כלאי בהמה וזריעת מינים שונים ביחד: ”אֶת חֻקֹּתַי תִּשְׁמֹרוּ בְּהֶמְתְּךָ לֹא תַרְבִּיעַ כִּלְאַיִם שָׂדְךָ לֹא תִזְרַע כִּלְאָיִם וּבֶגֶד כִּלְאַיִם שַׁעַטְנֵז לֹא יַעֲלֶה עָלֶיךָ”.
בספר דברים – האיסור מופיע בפסוק בפרשת כי תצא לצד איסורים נוספים הקשורים לעירוב לא תקין של מינים שונים, כמו כלאי הכרם וחרישה בשור ובחמור יחד: ”לֹא תִזְרַע כַּרְמְךָ כִּלְאָיִם פֶּן תִּקְדַּשׁ הַמְלֵאָה הַזֶּרַע אֲשֶׁר תִּזְרָע וּתְבוּאַת הַכָּרֶם: לֹא תַחֲרֹשׁ בְּשׁוֹר וּבַחֲמֹר יַחְדָּו: לֹא תִלְבַּשׁ שַׁעַטְנֵז צֶמֶר וּפִשְׁתִּים יַחְדָּו” (דברים פרק כ"ב פסוקים ט'-י"א).
דיני המצווה > צורת ההנאה האסורה

למדו חכמים מהצלבת שני הפסוקים המזהירים על איסור שעטנז, שלא רק לבישת בגד שעטנז אסורה, אלא גם העלאת בד שעטנז על גופו לשם הנאת לבוש, כמו עטיית בד על גבו כדי להתחמם, או התכסות בשמיכה, אסורה משום איסור שעטנז.
דיני המצווה > החומרים הנכללים באיסור

מנגעי הבגדים שבפרשת תזריע ניתן ללמוד ששני הבדים מהם היו מכינים בגדים בתקופת המקרא היו צמר ופשתן, ועל עירובם מכוון איסור השעטנז. וכך אכן מבואר בספר דברים שהרכב השעטנז האסור הוא מצמר ופשתן: ”לֹא תִלְבַּשׁ שַׁעַטְנֵז צֶמֶר וּפִשְׁתִּים יַחְדָּו”. למדו מכך חכמים, שבגד העשוי משילוב חומרים אחרים אינו אסור בלבישה. כמו כן, הצמר שעליו מדובר בדין שעטנז הוא צמר כבשים בלבד, ואינו מתייחס לצמר גמלים, אנגורה, למה, מוהר, קשמיר, אלפקה או ויקוניה מצויה, והפשתן מתייחס רק לסיבים מצמח הפשתן ולא לאלו המופקים מקנבס או יוטה.
דיני המצווה > סוג החיבור

חז"ל בארו שאין איסור ללבוש בגד צמר על בגד פשתן, אלא רק אם הצמר והפשתן מחוברים יחד בבגד אחד.
קיימת מחלוקת גדולה בראשונים מהו "שוע טווי ונוז", ומה טיב איסור זה.
לדעת רש"י, רק בגד העשוי מגיזות צמר ואניצי פשתן שנסרקו, נטוו ונארגו יחד - נאסר מהתורה. אך אם לא נעשו שלושת השלבים יחד, האיסור מדברי חכמים.
לדעת רבנו תם ורוב הראשונים, האיסור מהתורה הוא לקחת חוטי צמר ופשתן, שנסרקו, נטוו ונשזרו כל אחד בנפרד, ולחברם בדרך כלשהי: אריגה, תפירה או קשירה.
לדעת הר"ש, האיסור מהתורה הוא לקחת חוטי צמר ופשתן שנסרקו ונטוו כל אחד לחוד, ולארוג אותם יחד.
לדעת הרמב"ם, איסור התורה כולל כל חיבור של צמר ופשתן יחד. שלשיטתו כוונת הדרשה היא שוע או טוו או נוז. לכן גם הסורק צמר ופשתן יחד ודחס אותם ועשאם לבד, הרי זה שעטנז שנאסר מהתורה.
דיני המצווה > המגלה שלבוש בגד שעטנז

בתלמוד הבבלי נפסק שאדם המוצא שעטנז בבגדו עליו לפושטו אפילו בשוק. מכאן למדים שאין כבוד הבריות דוחה איסור תורה, ועל כן הדבר נכון ביחס לכלאי בגדים האסורים מדאורייתא בלבד. ביחס לכלאי בגדים האסורים מדרבנן מותרת הלבישה עד שיגיע לביתו, ועל כך נאמר "גדול כבוד הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה".
טעמי המצווה

התורה הציגה את מצוות שעטנז כחוק: ”אֶת חֻקֹּתַי תִּשְׁמֹרוּ... וּבֶגֶד כִּלְאַיִם שַׁעַטְנֵז לֹא יַעֲלֶה עָלֶיךָ”, וחז"ל בארו שהכוונה היא שזו "גזרת מלך", כלומר זו מצווה שעיקר ושורש טעמה לא ניתן להסבר.
אף על פי כן, במהלך הדורות ניתנו טעמים שונים למצווה, מהכתוב בספר שמות עולה שבגדי הכוהנים ששימשו לעבודה במקדש היו עשויים שעטנז, ולא אסרה תורה שעטנז בבגדי כהונה, ואף יוסף בן מתתיהו מציין בקדמוניות א' שלבישת שעטנז אסורה לבני ישראל ושמורה לכוהנים בלבד, מכאן היו ששיערו שטעם האיסור היא כדי לקיים את ההפרדה בין בגדי הקודש לבגדי החול[דרוש מקור]. בדומה לכך כתבו בעלי התוספות בספר דעת זקנים, שטעם האיסור הוא משום שהפרוכת במקדש נארגה מצמר ופשתים יחדיו ”ולא רצה הקב"ה שיעשו בניו דוגמתו”. ומעין זה כתב החזקוני, שהלובש שעטנז בבגדו דומה ”כמשתמש בשרביטו של מלך”, כיוון שצוותה התורה שבגדי הכהונה יהיו משעטנז.
הרמב"ם במורה הנבוכים, מבאר שכך היו נהוג אצל עובדי העבודה זרה הקדמונים, ולכן אסרה זאת התורה (הקטע מצוטט מתוך תרגום הרב קאפח):
וכבר ביארנו בחיבורנו הגדול כי גילוח פאת ראש ופאת זקן נאסר בגלל היותו עדי כומרי עבודה זרה. והוא הטעם גם באיסור השעטנז, לפי שגם כך היה עדי הכומרין, מאחדים בין הצומח והחי במלבוש, ותהיה טבעת מאחת המתכות בידו; תמצא את זה מפורש בספריהם
הרב קוק נתן טעם נוסף למצווה, בסדרת מאמרים בשם "טללי אורות" שפרסם בירחון "הפלס", ואשר לאחר מכן נאסף חלקם בידי תלמידו הרב הנזיר לחוברת בשם "חזון הצמחונות והשלום". שם הוא מסביר שאין זה מוסרי להתייחס לצמר שנגזל מן החיה והותיר אותה עירומה, באותו אופן כמו לפשתן שנלקח מן הצומח אותו גידל האדם במו ידיו. האילוץ להשתמש בצמר שתהליך הכשרתו לשימוש כרוך בפגיעה בבעל חיים הוא גנאי לאדם, ואילו השימוש בפשתן הוא שימוש לגיטימי במשאבי הטבע. כדי להבחין בין לבישת הצמר שיש בה בחינה של חוסר מוסריות, לבין הפשתן - אסרה התורה ללובשם ביחד.
ספר הזוהר כותב שלבישת שעטנז גורמת לכך שרוח רעה תסתתר אצל האדם הלובש את הבגד ולכן יש לאסור את הכלאת שני הסוגים. הסבר אחר גורס שלכל חומר יש את הכוח הרוחני שלו, וערבוב החומרים הורס את כוחות אלו.
יוצאי דופן

בשתי מצוות התירה התורה ללבוש בגד שעטנז, במצוות ציצית ובבגדי כהונה:
במצוות ציצית, התורה מצווה להטיל פתילים על כנפות הבגד. הפתיל הצבוע בתכלת היה עשוי מצמר, והבגד עצמו היה עשוי פשתן, ממילא נוצר שילוב של צמר ופשתן – שעטנז. מסמיכות מצווה זו לאיסור שעטנז: ”לא תלבש שעטנז - גדילים תעשה לך” (דברים, כ"ב, י"א–י"ב) למדו חז"ל בתלמוד כי מותר ללבוש ציצית שעשויה משעטנז כדי לצאת ידי חובת המצווה. מכך שמצאנו שלמרות האיסור הכללי על שעטנז, בציצית הותר השילוב הזה, למדו חז"ל את הדין שעשה דוחה לא תעשה.
יוצאי דופן > שעטנז בבגדי כהונה

בבגדי הכהונה, באבנט, היה שילוב של צמר ופשתן. האבנט היה שזור מארבעה חוטים: אחד מפשתן ושלושה מצמר - אחד צבוע בתכלת, שני צבוע בארגמן והשלישי בתולעת שני. כמו כן בבגדי הכהן הגדול בחושן ובאפוד, מצווה שיהיה בהם צמר ופשתן יחד.
היתר זה לשעטנז בבגדי כהונה מוגבל לזמן העבודה במקדש, אך שלא בזמן העבודה, הכהנים נדרשו לפשוט את בגדי הכהונה כדי לא לעבור על איסור שעטנז.
בדיקת שעטנז

כיום, בעקבות מעבר תעשיית הבגדים לחומרים סינתטיים, רובם הגדול של הבגדים אינם מכילים שעטנז, ועל כן מקובל שככלל הבגדים מוחזקים כנקיים משעטנז. עם זאת, ישנם בגדי פשתן, ובעיקר בגדי צמר, שלגביהם אחוז שכיחות השעטנז גבוה יותר, ויש סוברים שצריך לבודקם משעטנז מכיוון שלשיטתם מיעוט המצוי מהם עשוי משעטנז, ויש חובה לבודקם מפניו.
על מנת לבצע את הבדיקה, הוקמו מעבדות ייעודיות לבדיקת שעטנז. המעבדה הראשונה לבדיקת שעטנז הוקמה בארצות הברית בשנת 1941 על ידי הרב יוסף רוזנברגר. במעבדות אלו הבגדים נבדקים על ידי בודקים מומחים לטקסטיל באמצעות מיקרוסקופ בין שאר סוגי בדיקות, המאפשר את זיהוי רכיבי הבד.
החוק הבין-לאומי קובע שאין חיוב לציין בתווית חומרים בכמות פחותה מ-5% מרכיב הבד, וכן אין חיוב לציין אלא את המרכיב המרכזי, והיות ואיסור שעטנז חל גם על חוט אחד של פשתן הארוג בבגד צמר או חוט אחד של צמר בבגד פשתן, אזי במעבדות השעטנז בודקים כל בגד שצוין בתווית אחד המרכיבים, על מנת לשלול קיום של הרכיב השני בבגד.
ברוב המעבדות לבדיקת שעטנז בעולם השירות ניתן באופן שמביאים למעבדה את הבגד, אך ישנן מעבדות בודדות המאפשרות לבצע הזמנה של שירות "ביקור בית" שבו מגיע מומחה לבית הלקוח ובודק לו את כל הבגדים בבית וכן שטיחים וספות הזקוקים לבדיקה. בדיקה זו ע"פ רוב זולה יותר שכן משלמים למעבדה לפי שעה ולא לפי פריט.
ראו גם

אריגה
שתי וערב
בד
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת כלאים, פרק ט', משנה ח', תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ה', עמוד ב'
↑  הרב מנחם רקנאטי, פירוש על התורה, רפ"ג, בפירושו לפרשת קדושים, ד"ה "את חוקותי תשמורו" (עמודה שמאלית), באתר היברובוקס; הרב יונתן אייבשיץ, "יערות דבש", דרוש תוכחת מוסר מה שדרש הגאון זצ"ל בימי סליחות קודם ר"ה תק"ה לפ"ק בק"ק מיץ יע"א:, באתר ספריא
↑  A Hebrew and English Lexicon
↑  ספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק י"ט
↑  ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק י"א
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ט, עמוד ב'
↑  הביטוי "לא תעשה שבתורה" מכוון לאיסור לא תסור (המופיע בתורה), המחייב לציית לאיסורים מדרבנן.
↑  שמות לט,כט: "וְאֶת-הָאַבְנֵט שֵׁשׁ מָשְׁזָר, וּתְכֵלֶת וְאַרְגָּמָן וְתוֹלַעַת שָׁנִי--מַעֲשֵׂה רֹקֵם", השש הוא הפשתן ושלושת הפריטים הבאים הם בדי צמר הצבועים בצבעים שונים.
↑  דעת זקנים דברים כב, יא
↑  חזקוני על ויקרא פרק י"ט, פסוק י"ט.
↑  רמב"ם מורה נבוכים, חלק ג, פרק לז
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ד', עמוד א'
↑  כיוון שחוטי התפירה עשויים ברובם המוחלט מחומרים סינתטיים.
↑  כיוון שחוטי צמר חלשים מטבעם, ולא משתמשים בהם לתפירה.
| ספר דברים |
| --- | --- | --- |
| פרשת דברים | ערבות מואב • חטא המרגלים • חטא המעפילים |  |
| פרשת ואתחנן | עשרת הדיברות • שמע ישראל • שמע ישראל (פרשיה) • תפילין |  |
| פרשת עקב | כוחי ועוצם ידי • תורת הגמול • חטא העגל • והיה אם שמוע • ברכת המזון • שבעת המינים • לא תערץ מפניהם |  |
| פרשת ראה | היתר אכילת בשר • נביא שקר • מסית • עיר הנידחת • סימני כשרות בבעלי חיים • תרומות ומעשרות • שמיטת כספים • עבד עברי • שלוש רגלים • עלייה לרגל |  |
| פרשת שופטים | משפט עברי • איסור שוחד • איסור עבודה זרה • זקן ממרא • מצוות מינוי מלך • זרוע, לחיים וקיבה • ראשית הגז • כישוף • אוב • ידעוני • חובר חבר • רוצח בשגגה • עיר מקלט • עדות שקר • עדים זוממים • לא תערוץ מפניהם • הלכות מלחמה • כהן משוח מלחמה • מצוות קריאה לשלום במלחמה • בל תשחית • עגלה ערופה |  |
| פרשת כי תצא | אשת יפת תואר • משפט הבכורה • בן סורר ומורה • תלייה • השבת אבידה • לא ילבש • מוציא שם רע • מפתה • איסור קדשה • גירושין • ייבום וחליצה • ממזר • מצוות טעינה • איסור ריבית • משכון • הלנת שכר • מתנות עניים • לא תחסום שור בדישו • כלאי הכרם • לא תחרוש בשור ובחמור יחדו • שעטנז • לא ילבש • השבת אבדה • איסור גנבת נפש • אתנן זונה ומחיר כלב • קבורת המת • שילוח הקן • מצוות מעקה • ציצית • נדרים • מלקות |  |
| פרשת כי תבוא | מקרא ביכורים • וידוי מעשרות • מעמד הר גריזים והר עיבל |  |
| פרשת נצבים | תשובה • קיבוץ גלויות |  |
| פרשת וילך | הקהל • הסמכת יהושע • כתיבת משה את התורה |  |
| פרשת האזינו | שירת האזינו |  |
| פרשת וזאת הברכה | ברכת משה • מות משה • הר נבו |  |
| דמויות מרכזיות | משה • יהושע בן נון |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536450505171  LCCN: sh85120763 
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
המעבדה העירונית לבדיקת שעטנז בבני ברק מציגה מיני בגדים שנפל בהם שעטנז.
על פי ההלכה היהודית בנושא פתיל התכלת, מותר ללבוש בגד פשתן שהוטלה בו ציצית העשויה צמר, אף שהדבר מהווה שעטנז, וזאת מכיוון שעשה דוחה לא תעשה.
מעבדה למניעת שעטנז, הוקמה על ידי הרב רוזנברגר בויליאמסבורג (ברוקלין) בשנת 1941
עיבוי בוז-איינשטיין

המחשה של עיבוי בוז-איינשטיין
עיבוי בוז איינשטיין (נקרא לעיתים עיבוי בוזה-איינשטיין) היא תופעה המתרחשת בבוזונים (כלומר חלקיקים עם ספין שלם) ובה מספר רב של חלקיקים נדחס ברמת היסוד (הרמה בעלת האנרגיה הנמוכה ביותר) של מערכת קוונטית, כאשר הטמפרטורה קרובה מאוד לאפס המוחלט. התופעה קרויה על שם הפיזיקאים סאטינדרה נאת בוז ואלברט איינשטיין שתיארו אותה מבחינה מתמטית (התפלגות בוז-איינשטיין) עשרות שנים לפני שנצפתה בפועל. לתופעה זו ישנה חשיבות ניסיונית ביצירת מצבים קוונטים קוהרנטיים ובפיזיקה של חומר מעובה. עיבוי בוז-איינשטיין הופק ונצפה לראשונה במעבדה בניסוי שביצעו אריק קורנל וקארל וימן ב-1995. הם השתמשו בגז של אטומי רובידיום, שקורר לטמפרטורה של 170 ננו-קלווין (אחד חלקי מיליארד של קלווין), ובמצב זה חלק רב מהאטומים אכן קרס לרמת היסוד.
המצב שבו נמצאים חלקיקים שעברו עיבוי נקרא תַּעְבִּית (או: קוֹנְדֶנְסָאט) בוז איינשטיין , ויש המחשיבים אותו כמצב צבירה בפני עצמו.
תאוריה

עיבוי בוז-איינשטיין נובע מסטטיסטיקת בוז-איינשטיין המתארת כיצד מתפלגת אוכלוסייה של בוזונים בין רמות אנרגיה שונות כתלות בטמפרטורה. התפלגות זו יכולה לתאר התנהגות של פוטונים ולמעשה נוצרה כהכללה שלה להתנהגות זאת. בדומה לפרמיונים, הבוזונים הם חלקיקים זהים שלא ניתן להבחין ביניהם, ולכן הדבר היחיד שניתן לתאר הוא מספר החלקיקים המאכלסים כל רמת אנרגיה (או "מצב" קוונטי) אך לא ניתן לומר איזה חלקיק נמצא באיזו רמה. בניגוד לפרמיונים, המקיימים את עקרון האיסור של פאולי, אין הבוזונים מוגבלים מבחינת אכלוס, ומספר רב של בוזונים יכולים לאכלס את אותה רמת אנרגיה. הבוזונים (חלקיקים כדוגמת פוטונים או אטומי הליום-4) מצייתים להתפלגות בוז-איינשטיין הנתונה על ידי
כאן  f הוא האכלוס הממוצע (או צפיפות האכלוס) של רמת אנרגיה בעלת אנרגיה  \epsilon ,‏  \mu  הוא הפוטנציאל הכימי,  k_{B} הוא קבוע בולצמן ו- T היא הטמפרטורה.
כאשר מקררים בוזונים לטמפרטורה נמוכה מאוד, מאחר שהם יכולים לחלוק אותו מצב קוונטי, שיער איינשטיין שאותם חלקיקים ייפלו (או "יִתְעַבּוּ") למצב הקוונטי בעל האנרגיה הנמוכה ביותר המותר במערכת. במצב כזה, הבוזונים מפגינים התנהגות שונה ונוצר מצב צבירה חדש של חומר, הנקרא "גז בוזונים מנוון".
הטמפרטורה הקריטית שמתחתיה מתרחש העיבוי (בגז במרחב תלת-ממדי ללא פוטנציאל חיצוני) ניתנת לחישוב מהתאוריה. כאשר מבצעים אותו מקבלים שהיא
כאן  n היא צפיפות החלקיקים,  m מסת הבוזון,  h הוא קבוע פלאנק, ו- \zeta  היא פונקציית זטא של רימן.