stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איל גבאי
ביוגרפיה > בקופת חולים מאוחדת

ב-2016 מונה לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של קופת חולים מאוחדת.
במהלך תפקידו, בשנת 2018, הוביל את רכישת רשת בתי החולים (חדרי הניתוח הפרטיים) מדיקה, בעלת סניפים בחיפה, עפולה ותל אביב. מאז, בנוסף לתפקידו כיו"ר מאוחדת, מכהן גבאי גם כיו"ר מדיקה. בשנת 2024 הוביל את עסקת הרכישה של בית החולים הפרטי הגדול בישראל, בית החולים רפאל, על ידי מדיקה. שווי העסקה הוערך בכ-550 מיליון ש"ח, והביא את מדיקה כולה לשווי של כמיליארד ש"ח, פי שלוש משווייה בעת שנרכשה על ידי מאוחדת בשנת 2018.
קידם הכנסת טכנולוגיה של טיפול מרחוק באמצעות חברת הטכנולוגיה האמריקאית הנסחרת בארצות הברית: American Well, ובעקבות כך הייתה מאוחדת ערוכה לספק שירותים מרחוק בתקופת מגפת הקורונה.
יזם רכישת בניין משרדים להנהלת הקופה, ואת העתקת מטה הקופה מתל אביב לראשון לציון מתוך רצון לייעל את עבודת הקופה. בכך מאוחדת היא הקופה הראשונה שמשרדיה יוצאים מהעיר.
פעל מול הממשלה להקמת בית חולים נוסף בנגב. לבסוף הממשלה החליטה על הקמת בית החולים פרס בבאר שבע שיהיה בבעלות קופות החולים מאוחדת ולאומית ויופעל על ידי ביה"ח שיבא. עלותו המשוערת של בית החולים היא כשלושה מיליארד ש"ח. לטענת גבאי, בית החולים יביא לעליית איכות וזמינות שירותי הבריאות בנגב ולצימצום פערים בין הפריפריה למרכז.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

מונה על ידי חילי טרופר ליו"ר יד בן-צבי.
קיבל הצעה מנפתלי בנט לכהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה עם כינון ממשלת ישראל השלושים ושש, אך העדיף להמשיך בתפקידו בקופ"ח מאוחדת.
גבאי תומך ומקדם מעבר של המשק הישראלי לסוף שבוע ארוך של שבת וראשון.
מונה על-ידי נשיא המדינה כחבר בוועדה המייעצת להענקת פרס הגבורה האזרחי בשל אירועי השבעה באוקטובר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גבאי נשוי בשנית לעינת, פסיכולוגית קלינית. אשתו הראשונה נפטרה כשבתם הייתה בת שלוש. הוא אב לחמישה, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות ומנהל אורח חיים דתי.
עלילת טיסה-אסלאר

הנערה הנוצריה אסתר שוימושי
קארוי אטווש, הסניגור שהגן על נאשמי עלילת הדם
עלילת הדם של טיסַה-אֶסלאר (בהונגרית: Tiszaeszlári vérvád) התרחשה בכפר קטן שבמזרח הונגריה, והחלה בהאשמת שווא של שחיטת נערה נוצרייה בידי יהודים. החשודים נעצרו בסוף מאי 1882, וישבו בכלא כנאשמים ברצח עד המשפט שהתקיים בחודשים יוני-יולי 1883. בסיום המשפט זוכו הנאשמים ושוחררו.
עלילת טיסה-אסלאר הייתה הראשונה שבה הובאו יהודים למשפט ציבורי לפי דיני ראיות, בבית דין חילוני מודרני. הייתה זו עלילת הדם הראשונה שאירעה לאחר הענקת האמנציפציה ליהודים במרכז אירופה. המאורעות והמשפט שבסופם התמשכו כשנה וחצי, עוררו סערה באירופה והעכירו את האווירה בהונגריה שנים רבות, ועד היום.
היעלמות הנערה ותחילת האירוע

ב-1 באפריל 1882 (י"ב ניסן, תרמ"ב), "שבת הגדול", שלושה ימים לפני חג הפסח, התארחו בקהילה היהודית הקטנה בכפר טיסה-אסלאר (Tisza-Eszlár) שלשה מועמדים לתפקיד שוחט הקהילה שהתפנה. באותה שבת נעלמה נערה נוצרייה בת הכפר, אסתר שוימושי (Solymosi Eszter), בת 14.
בשבועות הבאים הופצו בין תושבי הכפר הנוצרים שמועות כי הנערה נחטפה ונשחטה בידי היהודים לצורך ערבוב דמה במצות הפסח – "עלילת הדם" הידועה מימי הביניים שוב עלתה נגד היהודים. ב־19 במאי מונה יוסף בַּארי – פקיד בית המשפט בעיר המחוז נירג'האזה לשופט-חוקר. למחרת נעצרו בטיסה-אסלאר שמש הקהילה – יוסף שארף, אשתו לני, השוחט שוורץ, ובהמשך עוד ארבעה מיהודי הכפר וגם השוחטים שהתארחו שם בשבת.
בתחילת החקירות כנראה הידהד שמואל, בנו הקטן בן החמש של השמש, את השמועות שהופצו בידי הנוצרים בכפר וסיפר לחוקר כי אביו ביקש מהנערה להיכנס אל ביתם, ושם השוחט חתך את צווארה. האב, ובנו הגדול בן ה־14 מוריץ (משה) הכחישו זאת. באותו ערב נלקח הנער מוריץ לביתו של אחראי הביטחון רצ'י בכפר הסמוך טיסנג'פלו, והועבר להשגחת עבריין בשם פצ'לי.
מוריץ שוכנע בהפחדות ואיומים למסור עדות בדויה נגד אביו והאחרים. השופט החוקר רשם למחרת הודאה מפיו כי בשבת הזמין אביו את הנערה אל ביתם לאחר התפילה ואחר כך הוביל אותה אל בית הכנסת קבצן יהודי בשם הרמן וולנר שהתארח אצלם. מוריץ סיפר כי את המשך הדברים ראה דרך חור המנעול בדלת בית הכנסת. לדבריו הוא ראה כי שני השוחטים האורחים אברהם בוקסבוים ולייב ברוין (לאופולד בראון) החזיקו בנערה, והשוחט שלמה (סולומון) שוורץ, חתך את צווארה בסכין ואסף את הדם אל תוך כלי. בסוף חודש מאי, לאחר המעצרים הראשונים, העלו צירי פרלמנט אנטישמיים את המקרה בפרלמנט ההונגרי ודרשו להעניש את היהודים.
מציאת גופה וזיהויה

ב־18 ביוני נמשתה במורד נהר הטיסה, כ-20 ק"מ מהכפר טיסה-אסלאר, גופה שנראתה כזו של הנערה אסתר שוימושי, אך צווארה לא היה חתוך. הגופה שהתה במים זמן רב, הושחתה והייתה קשה לזיהוי. האם זיהתה בבירור את בגדי הגופה כשל ביתה, אך למרות זאת טענה שאין זאת היא. חברתה של הנערה ורוקח הכפר זיהו את הגופה בבירור כגופת אסתר. הכומר של הכפר ועוד מתושביו העלו את הסברה שהיהודים גנבו גופת נערה אחרת מבית החולים כדי לנקות אותם מהחשדות בדבר שחיטת אסתר שוימושי לצורכי פולחן. הצוות הרפואי שבחן את הגופה טען גם מסיבות שונות (להלן) שאין זו אסתר.
לאחר איתור הגופה, ניסה החוקר בַּארי להוכיח את השערתו שמדובר בגופת נערה שהולבשה בבגדי אסתר והובלה למורד הנהר. זאת כקנוניה (בדויה) של יהודים ורפסודאים שמטרתה הייתה להסיר את החשד שאסתר נרצחה. הרפסודאים נחקרו ונאלצו להעיד שהגופה הובאה אליהם מהחוף בידי יהודים מהסביבה, ושלושה מהם נכלאו בנירג'האזה. אחדים מיהודי טיסה-אסלאר והסביבה נעצרו ונכלאו בחשד לארגון התרמית והעברת הגופה לרפסודאים.
חודשים רבים אחר כך, ב־7 בדצמבר 1882, הוצאה הגופה מקברה לבקשת הסנגוריה ונבדקה בידי שלושה מרצים בכירים מבית הספר לרפואה בבודפשט - פרופ' שנטהור, בלקי ומיכלקוביץ. הם שללו חלק ממסקנות הצוות הקודם (גיל מבוגר, גוף עדין שאינו מתאים למשרתת, שהות קצרה במים ועוד) והגיעו לסיכום שכל פרטי הגופה הניתנים לזיהוי הולמים את הנתונים של אסתר. במהלך המשפט הופיעו שלושת המומחים בפני השופטים, פירטו את מסקנותיהם וטענו כי צוות הרופאים הקודם פעל בחוסר מקצועיות ואולי גם בחוסר תום לב.
מעצר החשודים, האשמות, והכנות למשפט: יולי 1882 - יוני 1883

עד סוף יוני 1882 נכלאו כמעורבים במקרה כעשרים יהודים, וישבו בכלא עיר המחוז נירג'האזה בהמתנה להשלמת החקירה והגשת כתב אישום. כולם הכחישו את האירועים שיוחסו להם בקשר לנערה אסתר, או למעורבות ב"קנוניית הגופה". סיכום החקירות ואישומים ראשוניים הוגשו ב-29 ביולי 1882 בבית המשפט המחוזי בנירג'האזה. הואשמו 16 יהודים: שלושה הואשמו ברצח: השוחט שלמה שוורץ ושני שוחטים נוספים – אברהם בוקסבוים ויהודה-לייב ברוין שהתארחו בכפר בשבת בה נעלמה אסתר. בסיוע לפשע הואשמו: השמש יוסף שארף ולני אשתו, אודולוף (אברהם) אונגר, אברהם בראון, שמואל לוסטיג, לייזר ויישטין ועמנואל טויב (השוחט הקודם של הכפר). בסיוע לפשע ובהעלמת גופה נאשמו: חיים רוזנברג מטיסה-ליק, האלמנה קליין, אנסלם פוגל ויענקל שמילוביץ (רפסודאים), מרטין גרוס, ויצחק קליין.
את צוות הסנגוריה הוביל עיתונאי וחבר בית הנבחרים ההונגרי קארוי אטווש (בהונגרית: Eötvös Károly) ואיתו עורכי הדין ברוך פרידמן, אלכסנדר פונטק, ומקס שקלי מבודפשט, ועורך דין מקומי איגנץ היימן. במכתב לשר המשפטים פאולר, מחה אטווש על שימוש בעינויים על הנער מוריץ שארף מצד בארי ועוזריו, אך ההליך המשפטי לא התחדש. בספטמבר הגיע פרקליט המדינה קוזמה לאזור בכדי לקדם את ההבאה למשפט. בנירג'האזה פוזרו מנשרים שתיארו את פשעי הנאשמים והתסיסו את דעת הקהל. בשאר המדינה וגם בארצות סביב הורגשה מתיחות רבה. מהומות פרצו בערים אחדות בהונגריה ובהן נפגעו יהודים ורכושם.
הפוליטיקאי ההונגרי, מנהיג מהפכת 1848 בהונגריה, הסופר הגולה בטורינו – לאיוש קושוט, כתב שעלילת הרצח הפולחני והטענות נגד כלל היהודים מתאימים לימי הביניים החשוכים, והם בושה להונגריה ולעמה, גם אם יתברר שיש משהו בטענות הרצח המפוקפקות במקרה המסוים הזה.
בנובמבר 1882 הגיע התובע הכללי הוואש למקום וקבע שיש לאפשר שימוע רשמי לנאשמים שעד אז כלל לא נשמע קולם. הוא הביא לשחרור אסירים אחדים ביניהם לני – אשת יוסף שארף. אך האווירה העוינת הלכה והתלהטה, והוא התפטר מתפקידו.
הנאשמים, שרובם נכלא בנירג'האזה בחודשים מאי-יוני, ישבו בכלא בהמתנה לגורלם הבלתי ידוע. במקרה של החלטה שהם אשמים, היה צפוי להם גזר דין מוות. בחמשת החודשים הראשונים שלאחר המעצר הם בודדו מכל אדם ("לצורך החקירה") ושוכנו יחד עם אסירים פליליים לא יהודים. באמצע אוקטובר הסתיים הבידוד והאסירים הורשו לראשונה לפגוש את הסנגורים שלהם. הותר ביקור בודד של נשותיהם, אך את ילדיהם לא ראו האסירים עד תום המשפט. מכאן ואילך, נותרו בכלא, בתנאי תברואה קשים, בקור ובצפיפות, אחד-עשר אסירים: ארבעת השוחטים, ארבעת תושבי טיסה-אסלאר, השמש שארף, הקבצן וולנר, יענקל שמילוביץ.
במשך כל החורף, כחצי שנה, עוכב ההליך המשפטי עוד ועוד מסיבות פוליטיות. רק באפריל 1883 החליטה ממשלת הונגריה סופית על קיום המשפט והוגש כתב האישום הרשמי. בסיכומו של דבר, ישבו האסירים בכלא, ממעצרם ועד סיום המשפט, כחמישה עשר חודשים. במהלך המשפט הובאו האסירים מדי יום אל אולם בית המשפט (שהיה בסמוך לכלא), אזוקים בשרשרות ברזל, בלווי שוטרים.
"המשפט הגדול": 19 ביוני 1883 - 3 באוגוסט 1883

ב־19 ביוני החל המשפט עצמו, באולם מועצת העיר של נירג'האזה, בראשות השופט פרנציס קורניס והתובע מטעם המדינה אדוארד סייפרט. בראש חמשת הסנגורים עמד קרוי אטווש. המשפט נמשך כחודש וחצי. דברי הנער מוריץ שארף היו העדות הממשית היחידה שעליה התבססה ההאשמה. במהלך המשפט הוכחה עדות זו כבלתי אפשרית וכלא נכונה. עדותו של מוריץ במשפט עצמו תוארה בעיתונות היהודית כדיקלום שאותו שינן מראש. הנער עומת בבית המשפט ישירות מול אביו השמש, שטען כי בנו הוסת לשקר ודרש ממנו ישירות לחזור בו מעדותו, כי בכך הוא מביא על אביו עונש "תליה בכיכר" (מעמד זה תועד באיור מפורסם, שנכלל ברבים מהפרסומים שנכתבו על המשפט). השוחט שוורץ טען מול הנער שבלתי אפשרי לשחוט באופן שבו תיאר זאת מוריץ, והוסיף כי הדת היהודית רואה כעוון חמור כל הריגת אדם וכל שימוש בדם. כשהנער מוריץ טען שהשוחט האורח בוקסבוים "היה בבית הכנסת בעת המקרה", צעק בוקסבוים שמוריץ שקרן, ירק בפניו, ואמר לאב בית-הדין בהתרסה כי "אי אפשר להאמין לשטויות האלה".
בהמשך המשפט, נחקרו כל הנאשמים, הכחישו את ההאשמות נגדם, וחלקם טען שכלל לא הכיר את הנערה אסתר. בימים הבאים מסרו את עדויותיהם עשרות עדים שנקשרו לאירוע, סיפרו מה אירע בכפר ב"שבת" המדוברת ובימים שאחריה, ומה אירע בעת שנמצאה הגופה בנהר הטיסה ובעת החקירות בעינויים של אלה שנחשדו בהברחתה. בכל העדויות האלה לא נמצאה אף אחת שתמכה ברצח הנערה בבית הכנסת.
כחודש לאחר תחילת המשפט, לבקשת הסנגוריה, יצאו השופטים ואיתם כל צוות בית המשפט וכתבי עיתונות רבים אל הכפר טיסה-אסלאר. ב־17 ביולי 1883, נערכה בדיקה בבית הכנסת, והנער מוריץ שארף שיחזר מול אביו והנוכחים את פעולותיו במקום. נמצא כי חור המנעול בדלת בית הכנסת, שדרכו לכאורה ראה מוריץ את האירוע, נמוך מאוד, ההצצה ממנו קשה ביותר ולא רואים ממנו את האזור בחדר שבו טען הנער שבוצע רצח.
בסוף יולי נשמעו נשמעו בבית המשפט, במשך ימים אחדים, נאומי סיכום של התביעה והסנגוריה. סייפרט – התובע המלכותי במשפט, סקר את העדויות וחוסר הראיות, וסיכם "שלא נמצא יסוד להאשמה ברצח של העומדים לדין", וכי החקירה התנהלה באופן מוטה וכוונה שלא כראוי רק להאשמה ברצח דתי. הוא ציין שחובת הממשלה, החוק והמשפט שהוא מייצג, היא "להעניש רק את אלה שאשמים באמת", וכיוון שהתברר לו שאין מקום לאישומים, הוא מבקש מהשופטים לזכות את הנאשמים. הצהרתו יוצאת הדופן של סייפרט, שדיבר כנגד התביעה שעליה הופקד, הדהימה את הקהל והביאה לתגובות נזעמות של אנטישמים שישבו באולם.
ב-30 ביולי נשא הסנגור הראשי אטווש את נאום הסיכום שלו, שנמשך שבע שעות רצופות. הוא סקר את מהלך האירועים בפירוט רב, והראה על פי כלל העדויות והראיות שלא התקיים רצח. אטווש הדגיש שעצם ההאשמה היא אמונת בער מתקופה אפלה, שראוי להעבירה מהעולם: "החקירה והמשפט היו מכוונים מתחילתם למטרה אחת – להראות שיהודים משתמשים בדם נוצרים". אטווש קישר בין המקרה לאנטישמית הגואה בהונגריה וטען שהאשמה לא כוונה רק לאסירים שיושבים באולם, אלא הועלתה נגד כל היהודים ונגד דתם. הוא פנה אל מערכת המשפט ההונגרית, "כסנגור, כאדם וכנוצרי", בבקשה לזכות את הנאשמים. הנאום הדראמטי "שלא ישכח בהונגריה שנים רבות" (כדברי העיתונות), הרשים מאוד את הנוכחים.
המשפט נמשך לאורך תקופה של 42 יום, שבמהלכה התקיימו 33 ישיבות של בית הדין. ב־3 באוגוסט 1883 הסתיים המשפט והוקרא פסק הדין. עדותו של מוריץ שארף נדחתה על ידי השופטים כ"עדות בלתי קבילה". הנאשמים הוכרזו כ"לא אשמים מחוסר הוכחות", ושוחררו מיידית.
לאחר הזיכוי

בעקבות זיכוי הנאשמים פרצו מהומות בפראשוב (כיום ברטיסלאבה), בבודפשט ובמקומות רבים ברחבי הונגריה. ראש הממשלה, קלמן טיסה, הכריז שכל עוד הוא מכהן בתפקידו לא ירשה פגיעה ביהודים חפים מפשע.
הסנגור קארוי אטווש היה חבר המפלגה הליברלית וציר בפרלמנט ההונגרי. לאחר המשפט, בבחירות של 1884, הוא לא הצליח להיבחר לפרלמנט בעקבות מסע תעמולה אנטי-יהודי שנערך מולו, אך בשנים הבאות חזר אל הפרלמנט ועמד בראש מפלגת "העצמאות". הוא היה אישיות ידועה בהונגריה ומילא תפקיד מכריע בחיים הפוליטיים במשך שלושים שנה. ב-1904, כעשרים שנה לאחר האירוע, הוא פרסם את זכרונותיו בספר בן שלושה כרכים – "A nagy per" ("המשפט הגדול"), שם תיאר את מהלך האירועים ואת חוויותיו האישיות.
הנער מוריץ שארף, שרק בעקבות עדות השקר שלו הפכו "השמועות" למשפט פלילי, הוחזר בסיום המשפט אל משפחתו, שנאלצה לעזוב מיידית את האזור ולגור בבודפשט. כעבור ימים אחדים הוא נשלח מבודפשט לגור בקהילה היהודית באמסטרדם, ושם חי בהמשך כל ימיו.
כל האסירים ששוחררו מקץ חמישה עשר חודשים בכלא, חזרו לחייהם האישיים. הנאשמים מתושבי טיסה-אסלאר חזרו ברובם לגור בכפר. השוחט שלמה שוורץ עבר בהמשך לבודפשט ושם קיברו. אברהם בוקסבוים חזר לעיר הולדתו צאנז בגליציה (פולין) ושם גר בהמשך ימיו. יהודה-לייב ברוין התגורר בזנטה (Senta) בדרום הונגריה. להוציא זיכרון הצאצאים על כך ש"אבותיהם" היו מאסירי עלילת הדם, נותרו הנאשמים אנונימיים וקורותיהם לא תועדו.
לקריאה נוספת

מאיר קוטיק, "משפט טיסה-אסלאר", בתוך: נאשמים ללא אשם – משפטים בצל האנטישמיות, תל אביב 1993, עמ' 23–101, רשימת ספרות: עמ' 324.
נתנאל קצבורג, "עלילת טיסה-אסלאר", בתוך: אנטישמיות בהונגריה 1867–1914, ירושלים 1993 [מהדורה שנייה]. עמ' 54–60.
Eötvös, Károly. A nagy per, Budapest, 1904
Nathan, P. Der Prozess von Tisza-Eszlar, Berlin, 1892
הערות שוליים

↑  אירועי עלילת טיסה-אסלאר נסקרו בעיתונות התקופה באופן נרחב. לאחר סיום המשפט נדפסו חוברות דוקומנטריות לסיכום האירועים בשפות שונות (1883). עיקר רשימות הספרות הובא בספריהם של קוטיק ושל קצבורג, ובערך האנציקלופדי ב-YIVO [כאן לעיל, ברשימת המקורות]
↑  מיכאל מאיר (עורך), תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, כרך ג, פרק 7 (כתב: פטר פולצר), מרכז זלמן שזר, ירושלים, עמ' 205.
↑  בנימין הוניאדי, מגילת אסתר החדשה והקדוש שמ"ר, גלגול סיפורה של עלילת דם בתרבות היידיש הפופולרית. הוי! כתב עת לספרות 16 (2018) 317–320.
↑  Helmut G. Asper, Der Holocaust im fernen Spiegel: Der Prozess von Tisza-Eszlar (1882/1883) in den Filmen "Der Prozeß" und "The Vicious Circle" (1947/48). Monatshefte, Vol. 106, No. 2 (2014), pp. 230-248
↑  בין הגרסאות משתקפת בסרט גם הגרסה (האנטישמית) שלפיה הנערה נרצחה מסיבות פולחן. הקהילה היהודית בבודפשט הגישה מחאה נגד ההקרנה, בטענה שהקהל הרחב לא יבין את המסר ההומניסטי והאוונגראדי, יתפוס דווקא את גרסת הרצח הפולחני המוצגת בסרט כפשוטה וימצא בה חיזוק לרגשות אנטישמיים. האמן, שהיה יהודי ששני אחיו נרצחו בשואה, והשחקנים שרובם היו יהודים לא היו חשודים בהצגת הדברים מנקודת מבט אנטישמית. לבסוף הוחלט לא להראות את הסרט לקהל הרחב, אך הוא הוצג בחוגי מקצוע אמנותיים בהונגריה ונערכו סביבו ויכוחים סוערים ("נגנז סרט על עלילת הדם בטיסה-אסלאר", מעריב, 17 בפברואר 1980, עמ' 20). הסרט הוצג במהלך השנים באירועי קולנוע, למשל במסגרת תוכנית ארוכת טווח של סרטים דוקומנטריים אמנותיים, שהוצגו אחד לשבוע בטלוויזיה היוונית באתונה, 2016.
חניון גבעתי (עיר דוד)

| --- | --- |

החפירות בחניון גבעתי בנובמבר 2010
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברזל II התקופה הרומית בארץ ישראל התקופה הערבית הקדומה
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  רוברט מקאליסטר 1923–1925 ג'ון וינטר קרופוט 1927 קתלין קניון 1961–1967 אלי שוקרון 2005–2015 דורון בן עמי   יאנה צ'חנוביץ
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′28″N 35°14′06″E﻿ / ﻿31.774528°N 35.235086°E﻿ / 31.774528; 35.235086
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) חניון גבעתי(למפת ירושלים העתיקה רגילה) חניון גבעתי(למפת ירושלים רגילה) חניון גבעתי(למפת ירושלים מוגדלת) חניון גבעתי he
 
חניון גבעתי בעיר דוד הוא חלק מהאתר הארכאולוגי של עיר דוד. החניון קרוי כך בעקבות פיגוע טרור שהתרחש במקום ב-15 באוקטובר 1986, כנגד חיילי חטיבת גבעתי שסיימו טקס השבעה ברחבת הכותל. המקום שימש במשך שנים כחניון לבאי הכותל עד שהפך לאתר חפירות. החפירות באתר זה החלו בחודש מרץ 2007. זוהי אחת מהחפירות הארכאולוגיות החשובות הנעשות בתחום עיר דוד שבשכונת סילואן בירושלים. בשנים 1923–1925 נערכו ממזרח לשטח החפירה, חפירותיהם של רוברט מקאליסטר ודנקן. בשנים 1961–1967 נחפר השטח על ידי קתלין קניון אשר חפרה בקצה הצפון-מזרחי של השטח (שטח M), מדרום השטח נחפר בשנת 1927 על ידי ג'ון וינטר קרופוט ופיצג'רלד. את החפירה בשטח הנוכחי החל בשנת 2005 הארכאולוג אלי שוקרון, שהעביר את ניהול החפירה לארכאולוגים דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ. כיום מנוהלת החפירה על ידי פרופ' יובל גדות מאוניברסיטת תל אביב וד"ר יפתח שלו מרשות העתיקות.
האזור הנחפר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרה סקירה על החפירות הארכאולוגיות שנעשו באתר על ידי קתלין קניון וג'ון וינטר קרופוט.
האזור הנחפר, בשטח של 3,500 מ"ר, קרוב להר הבית ונמצאות בו שכבות ארכאולוגיות עשירות. מיקומו של אתר החפירות הוא בהשתפלות השלוחה של עיר דוד לעבר גיא הטירופיאון (המשכו של רחוב הגיא בעיר העתיקה של היום). עד כה התגלו במתחם הגילויים הבאים:
צפון – בית פקיד במינהל הביזנטי, מהמאה ה-7, בו נמצא מטמון מטבעות זהב.
דרום – שרידי מבנה מפואר, אולי אחד מארמונות מלכי חדייב המוזכרים בכתביו של יוסף בן מתתיהו ושוחזר בדגם ירושלים בסוף ימי בית שני וכן שרידים מימי הבית הראשון.
מערב – בקצה המערבי של אזור החפירה – רחוב ביזנטי ברוחב שישה מטרים, שנחשף לאורך 30 מטר.
מרכז-מזרח – מבנה בעל אחוזה מהתקופה הרומית – המאה ה-3, עם חצר וגן ומקוות מים.
מרכז-צפון - לשכה מלכותית מפוארת מהמאה השמינית לפנה"ס (ימי הבית הראשון) שחרבה בחורבן הבבלי ב-586 לפנה"ס.
מזרח - חפיר שהגן על העיר בגבולה הצפוני עד המאה התשיעית לפנה"ס, תחילת ימי בית ראשון.
הגישה אל אתר החפירות היא מהדרך היורדת משער האשפות, מול הכניסה למרכז המבקרים של הגן הלאומי בעיר דוד. ישנה גישה נוספת מתוך שטח עיר דוד, מתחת למרכז המבקרים (מבנה האבן הגדול) דרך שעוברת מתחת לכביש.
חשיבות אתר החפירה

חשיבות החפירות באתר המכונה "חניון גבעתי" היא בעומק השכבות שנמצאו ראויות לבדיקה. בקידוח בדיקה שנערך במערב האתר, במטרה לבחון את המבנה הטופוגרפי של השלוחה, נמצא כי במערב האתר "סלע האם" הוא בעומק של 15 מטר ובמזרחו (בכניסה לחניון) – תשעה מטרים. ממצא המעיד על השינוי הטופוגרפי שחל באזור החפירות. אם בעבר היה לעיר דוד שיפוע במזרח, הרי לפי הקידוחים היה לה שיפוע גם למערב – אם כי מתון יותר – לעומת המצב היום שבמערב עיר דוד האזור הוא כמעט מישורי. התחום המיועד לחפירות התמלא בשפכי-עפר – פוטנציאל למציאת ממצאים ארכאולוגיים. גם הקידוח העמוק במערב אינו מגיע לבסיס הגיא, הנמצא מערבה יותר. הסרת שכבות המילוי של שרידי המבנים והעפר, בייחוד מהחלק המערבי, עשויה לתרום למידע הקיים על ההיסטוריה העתיקה של ירושלים.
כבר היום ניתן לקבוע, לפי קידוחי היסוד והחפירות שכבר נעשו בשטח, כי עיר דוד אינה שלוחה צרה לכל אורכה. בחלקה העליון, בתקופות האחרונות להתיישבות בה הייתה רחבה. הגיא המרכזי, עמק עושי הגבינה (הטירופיאון), אותו גיא אשר נחשב לגבול המערבי של עיר דוד, נסתם ברובו במהלך השנים ועליו התפשטה העיר ונבנו בניינים. עתה מתברר כי בתקופה הרומית המאוחרת (המאה ה-3) הייתה רציפות בנייה בין עיר דוד לבין ה"עיר העליונה", היום דרום העיר העתיקה.
השטח הנחקר מורכב ברובו ממילוי של אדמה ולכך יש יתרון. רמת השימור של המבנים, שהיו מצויים בו וכוסו בשפכי עפר, היא טובה. אולי זו הסיבה שכבר נמצא בו מטמון גדול של מטבעות זהב ועוד פריטים יקרי ערך שלא נבזזו עם הזמן. בנוסף לכך, בחלק מן המבנים התגלתה הריסה פתאומית של קירות המבנה כתוצאה של רעידת אדמה שאירעה בירושלים בשנת 363, תופעה שגרמה לשמירת השרידים שנפלו תחת המבנה.
עתירה לבג"ץ שביקשה להפסיק את החפירות במקום (ונדחתה) הביאה את השופטת עדנה ארבל לעסוק גם בחשיבות החפירות:
הממצאים לפי תקופות

הממצאים החשובים שנמצאו עד כה באתר הם מהתקופה הרומית, מהתקופה הביזנטית ואף מתקופת הברזל – ימי בית המקדש הראשון.
הממצאים המאוחרים ביותר שנמצאו באתר החפירות הם מהתקופה המוסלמית הקדומה. מעליהם, ועד לעת החדשה, לא הייתה בנייה בשטח. מתחת לממצאים אלו נחשפו ממצאים ממגוון תקופות של ירושלים. בין היתר נמצא שבר של כלי חרס בדמות פני אדם מהתקופה הפרסית, עגיל זהב מהתקופה ההלניסטית, שרידי מבנה אשר זוהה על ידי ד"ר דורון בן עמי כשרידי החקרא, שבר של כלי עשוי אבן קרטון ועליו מופיע השם "הורקנוס", ואף טביעות חותם וחותמות מתקופת המקרא. בשנת 2019 התפרסמה טביעת חותם עליה מופיעות בכתב עברי קדום המילים "לנתנמלך עבד המלך". השם נתנמלך מופיע בתנ"ך בספר מלכים ב'. על פי החוקרים, הממצא הארכאולוגי מתוארך לאותה התקופה של התיאור המקראי – המחצית השנייה של המאה השביעית לפני הספירה.
המבנים של הכפר סילואן הם מהתקופה הירדנית. קתלין קניון כתבה בשנת 1964 כי יש להזדרז לחפור בשטח הפנוי כי השלטון הירדני מתכנן לסלול בו כביש, הוא הכביש המוליך היום לעיר דוד.
הממצאים לפי תקופות > תקופת הברזל והתקופה ההלניסטית

מתקופת הברזל, שבה יש עניין רב, עקב היותה תקופה ההתיישבות של מלכי יהודה, נמצאו שרידים בחלק הדרומי-מזרחי של האתר.
בשנת 2023 חשפו פרופ' יובל גדות (אונ' תל אביב) ויפתח שלו (רשות העתיקות) תעלות חצובות מסתוריות שנחצבו במאה התשיעית לפנה"ס לערך, להערכתם כחלק מתעשייה מלכותית שטיבה איננו ברור. חלק מהתעלות האלה נחצבו לתוך חפיר עמוק (כ8 מטר), שאת חלקו כבר גילו בעבר רינה אבנר וקתלין קניון (בלי להבין את משמעותו), חפיר שלאורך כ-30 מטר תחם והגן על גבעת עיר דוד מצפון, יצא משימוש במאה התשיעית לפנה"ס, והתמלא סופית רק בימי החשמונאים. הממצא ענה על שאלה שהעסיקה שנים רבות את המחקר - מה הגן על גבעת עיר דוד מצפון, בטרם הר הבית הפך לחלק מהעיר.
ניתן להעריך את תחום היישוב הישראלי כקדום ביותר.
האפיון הכללי של הבנייה הוא של "בתים הבנויים בצפיפות יחסית ובנייתם דלה ובלתי מוקפדת". נמצא גם מבנה אחד חריג בגודלו, שחלקו הגדול מחוץ לשטח החפירה. בין הממצאים הבולטים בו ניתן למנות את שנהבי ירושלים. כמו כן נמצאו במבנה עשרות קנקני יין שתובל בוניל (מה שמעיד על עושר ועל קשרי מסחר עם המזרח הרחוק כבר במאה השמינית לפנה"ס), טביעת חותם של נתנמלך שהיה סריס בחצר המלך יאשיהו (דמות שמוזכרת במלכים ב', כ"ג, י"א), חותם שעליו השם 'מתניהו בן אכר', רצפה יוקרתית של קומה שנייה שבערה וקרסה לתוך קומת המרתף. על פי בדיקות פחמן 14 של שכבת השריפה הבית נחרב יחד עם חורבן הבית הראשון בשנת 586 לפנה"ס. הסיפור הרחב של המבנה מעיד לדעת חופריו על לשכה מלכותית מפוארת של עיר עשירה ומשגשגת, בין המאה השמינית לפנה"ס - עד לחורבן במאה השישית לפנה"ס. בהקשר המקראי אפשר בקלות להשוות לנבואת עמוס, בן התקופה, שהזכיר את אנשי השלטון המושחתים הַשֹּׁכְבִים עַל מִטּוֹת שֵׁן (עמוס ו, ד), הַשֹּׁתִים בְּמִזְרְקֵי יַיִן (עמוס ו, ו).
מהתקופה ההלניסטית התגלה מספר ניכר של כלי יבוא יווניים. סיתות האבנים היה בסגנון ההלניסטי. אתר זה הוא אחד המקומות היחידים בירושלים שבהם נמצאו שרידים מתקופה זו.
ב-3 בנובמבר 2015 פרסמה רשות העתיקות כי לדעתה על פי הממצאים שנמצאו באתר מקומה של מצודת החקרא היה בחניון גבעתי. הממצאים שתומכים בהשערה הם: חומת ביצור, מקטע מגדל גדול, שרידי חלקלקה, עשרות מטבעות המתוארכים לתקופה בה המצודה התקיימה, ראשי חצים מברונזה ואבני קלע מעופרת המאפיינים את הצבא הסלוקי, 200 ידיות של אמפורות עם חותמות מרודוס.
הממצאים לפי תקופות > סוף ימי בית שני

עד כה התגלו שרידים של שני מבנים: הצפוני, הכולל מקוואות טהרה והדרומי, מבנה מרשים ומפואר, שנחשף רק בחלקו הקטן, עם אבני גוויל גדולות, טיוח מעולה ושרידי פרסקו בצבעים שונים – אולי אחד מארמונות בית חדייב. המבנה נהרס במרד הגדול.
בחניון גבעתי נמצאה חלקה המרכזי של תעלת הניקוז בעיר דוד, שהיא תעלת ניקוז משלהי בית שני הממוקמת מתחת לרחוב המרכזי המרוצף והמדורג שחצה את העיר ירושלים, סמוך לכותל המערבי בצפון ועד לבריכת השילוח שבעיר דוד בדרום.
הממצאים לפי תקופות > התקופה הרומית

מהתקופה לאחר חורבן בית שני ישנו בית אחוזה רומאית. נמצאו כ-80 רעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס, שהמחנה שלו היה במועד חורבן הבית במגדל דוד של היום ולאחר מכן עבר מזרחית לאזור העופל – בקרבת שער האשפות של היום. עם זאת, בהדרגה העיר הרומית איליה קפיטולינה, שהוקמה לאחר חורבן הבית התפשטה במאה ה-2 לעבר דרום העיר, לשטח עיר דוד, לתחום הנחפר בחניון גבעתי.
הממצאים לפי תקופות > התקופה הרומית > ביתו של בעל אחוזה רומי

במזרח ובמרכז שטח החפירה התגלה מבנה של בעל אחוזה רומי מהמאה ה-3. ד"ר דורון בן עמי, מנהל החפירה, אומד את שטחו ב-1,000 מ"ר בקירוב. נמצאו בו: שברי ציורי קיר, עמודים, וגם פסל מתאגרף (באזור C) ועגיל פנינה (באזור E – ראו תמונות). וכן טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס. כמו כן, נמצאה אבן רומית יקרה (גמה) נושאת את דמותו של קופידון, אורך הגמה 1 ס"מ ורוחבה 0.7 מ"מ. צידה האחד הוכנס אל תוך מסגרת המתכת של התכשיט בו שובצה האבן, ככל הנראה עגיל.
לפי הסטילובטים שנמצאו בשטח מניחים כי במקום הייתה חצר גדולה המוקפת עמודים, ששרידיהם נמצאו באתר. סגנון הבנייה: העמודים, הכותרות, הפסיפסים ושאר הממצאים אופייניים לסגנון הרומי של אותה תקופה.
הממצאים לפי תקופות > התקופה הביזנטית

עיקר הממצאים עד היום (2009) הם מסוף התקופה הביזנטית: שכונת מגורים ומבנים גדולים של אנשים אמידים. חומת המבנה הגדול שהתגלה מעידה על שימוש באבני בנייה החצובות היטב ומשלימות זו את זו. כן נמצא אוסף רחב של אבני בנייה, לשימוש משני, מימי הבית השני.
לדעת החוקרים, דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ, בראשית התקופה הביזנטית פקדה את העיר תנופת התיישבות שהתבטאה בבניה אינטנסיבית. והבנייה התרחבה דרומית מירושלים אל מורדות עיר דוד. ביטוי לכך בשרידי הרחוב המרוצף שירד מצפון לדרום. רעידת האדמה שהתרחשה ביום שני, 19 במאי 363, הביאה לחורבן המבנים ותוצאותיה נראות על פני השטח. יש עדויות לקריסת הקומה השנייה. קירות הקומה הראשונה נוטים לכיוון מזרח – זהה לכיוון נפילת קירות הקומה השנייה.
לאחר ההרס, המבנים לא שוקמו, בחלקם נעשה שימוש חקלאי. עם הזמן, בתקופה הביזנטית המאוחרת, נבנה האזור מחדש ועדות לכך ביתו של פקיד עשיר במינהל ביזנטי, בו נמצא מטמון מטבעות הזהב (ראו להלן).