stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט
פועלה החינוכי והציבורי > מנהלת בית ספר לתחרה

בפגישה שקיימה בשנת 1911 עם יו"ר אגודת "נשים עבריות לעבודה בפלשתינה", בטי לישינסקי, הועלתה האפשרות שנערות מצפת יעסקו במלאכת הרקמה כמקור פרנסה, בדומה לסדנאות דומות שנפתחו עד אז ביפו, ירושלים וטבריה, בניהולה של שרה טהון, נציגת האגודה בארץ. במטרה להשתלב בפרויקט, החלה ללמוד את מלאכת התפירה והרקמה ובמקביל התנדבה בבית החולים הסקוטי בטבריה. בשנת 1912 מונתה למורה ומנהלת ב"בית הספר לתחרים" בצפת. בנוסף להכשרתן המקצועית של הנערות, דאגה להעשיר את השכלתן בתחומי הרוח ואהבת הארץ. במכתב שכתבה לאביה ב-21 בנובמבר 1912 כתבה:
כל תשוקתי פועלת לכך שכאן, בפלשתינה, אעבוד ולא בקניגסברג [...]. כאן יודעת אני עד כמה חשובה העבודה שאני עושה. [...] היא מרכז חיי, ופירותיה הם תמורה לבדידותי. אם אוכל לומר לעצמי מאוחר יותר, שהיה לי חלק בעזרה לחינוך הצעירים בפלשתינה, ושגם אני נתתי חלקי בהחייאת עמנו, אהיה שבעת רצון מחיי.
בשנת 1914 עברה לנהל את כלל בתי הספר לתחרה בפלשתינה-א"י למעט בית הספר שבירושלים. שלושה חודשים לאחר מינויה פרצה מלחמת העולם הראשונה ובתי הספר נסגרו. בעקבות זאת החליטה לחזור זמנית לגור בעיר הולדתה, קניגסברג, שם התנדבה בבית חולים לפצועי מלחמה. בנוסף, הייתה פעילה בתנועת הנוער "בלאו וייס". בתנועה הכירה את ד"ר משה קלוורי, מראשי התנועה, שהיה מבוגר ממנה בחמש עשרה שנה. השניים נישאו בשנת 1917. גם לנישואים אלו התנגד אביה, מכיוון שקלוורי היה חילוני. ב-1919 נולד בנם גדעון.
פועלה החינוכי והציבורי > פועלה למען עולות ועולים מתימן > ניהול בית היתומות "מאיר שפיה"

בשנת 1922 עלתה לארץ ישראל בשנית. העלייה התאפשרה בעקבות מינויו של בעלה לנהל את הגימנסיה העברית רחביה בירושלים, ניהול שנמשך שנה אחת בלבד. בשנת 1923 הוזמנה לנהל ביחד איתו את כפר הנוער מאיר שפיה, ששימש בית לבנות מירושלים ומצפת, בו התחנכו בעיקר יתומות בנות העלייה מתימן. שניהם היו חסידי רעיונות חינוכיים שנתפסו כמודרניים – פיתוח אישיות, משמעת מתוך רצון ולא בכפייה והרחבת אופקים. רעיונות אלה עוררו מחלוקות בינם לבין סגל המורים, שהתקשה לקבל את חידושיהם הפדגוגיים.
על אף ששהו בכפר הילדים שנה אחת בלבד, היא הטביעה חותם עמוק בנפשן של הילדות, שהגדירו אותה "מלכת ילדותנו". שתיים מהן, שאת כישרונותיהן גילתה וטיפחה, זכו לימים לפרסום ולהכרה רחבה: היו אלה הזמרת ברכה צפירה, הזמרת התימנייה הראשונה בארץ, והרקדנית והכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי, מייסדת להקת ענבל וממניחי אבני היסוד של הריקוד התימני בארץ.
פועלה החינוכי והציבורי > פועלה למען עולות ועולים מתימן > הקמת מפעל "שני"

בשנת 1925 עברה להתגורר בשכונת שמעון הצדיק בירושלים, שרבים מתושביה סבלו מעוני ודלות. בניסיונה לחלץ את הצעירות בשכונה ממצבן הכלכלי הקשה, יזמה בעבורן, יחד עם שתיים מחברות "אגודת נשים ציוניות", מסגרת שבה למדו מלאכה. בהמשך הפכה המסגרת הזו למפעל "שני", שמטרתו לשמר את הרקמה המזרחית ולהפיצה. היא ראתה ברקמה התימנית הצבעונית המשך ישיר למורשת העבר של היהודים שחיו בארץ ישראל לפני כאלפיים שנה.
עד מהרה הגיעו למפעל עובדים רבים יוצאי תימן, שנודעו במסורת עבודות הרקמה של ארץ מוצאם. העבודות של מפעל "שני" זכו להצלחה באירופה, למרות המשברים הכלכליים שעברו על היבשת לאחר מלחמת העולם הראשונה. עבודות הרקמה של "שני" הפכו למוצר מבוקש ומחיריהן עלו. הצלחת עבודת הרקמה הרחיבה את שורות המפעל ובשלב מסוים עבדו בו למעלה מ-100 עובדים. ההצלחה נמשכה זמן רב, ובשנות ה-30 ובה-40 של המאה העשרים הפכה החולצה התימנית לפופולרית בארץ. הרקמה התימנית הייתה לרקמה לאומית ייצוגית, וזמרות, שחקניות ושליחות של היישוב היהודי בחוץ לארץ התהדרו בה. לאור זאת, היה לרקמה התימנית חלק בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית. 

בספרה על פנחס רוזן כתבה עליה רות בונדי: "הדסה מלאת הגוף, נשית מאוד, בעלת מרץ, תושייה ואישיות חזקה [...] ביקשה לאחד ב'שני' כמה יעדים, למצוא את מחייתה בעיסוק קרוב ללבה, לשמר את הפולקלור של עדות המזרח, ולספק עבודה לנשים משכבות העוני שלא ידעו לפרנס את עצמן. בית המלאכה הירושלמי העסיק עד שמונים נשים יוצאות עיראק, כורדיסטן, אפגניסטן ותימן".
בשנת 1935, עם נישואיה לפליקס רוזנבליט (פנחס רוזן), מסרה את ניהול המפעל לידי ארגון ויצו בירושלים. שלושה חודשים אחרי נישואיהם נולדה הבת רבק'לה יעל, והיא ביקשה להקדיש את כל זמנה לטיפול בה ועל כן החליטה לוותר על ניהול "שני". לימים נודעה אופנת "שני" כאופנת ויצו, והבגדים הרקומים שלה נכנסו לתולדות אופנת הארץ כרקמות ויצו, ותרומתה החלוצית לאמנות התימנית, על הקמת המפעל וניהולו, נשכחה. לימים לבשה אופנת החולצה התימנית, שהייתה לחולצה של ויצו, דמות חדשה במפעל משכית של רות דיין.
פועלה החינוכי והציבורי > פועלה למען עולות ועולים מתימן > המאבק למען העולים מתימן

בשנים שלאחר מכן המשיכה לפעול למען עולי תימן. היא התריעה בפני אליעזר פרלסון, חבר מועצת העיר תל אביב, על בעיות בקליטת העולים ובטיפול בהם, ביניהן בעיות תברואה. גם כאשר חלתה המשיכה לפעול נמרצות כדי לשפר את תנאי המגורים שלהם בארץ, ואף נאבקה למען הקמת שיכון חדש בעבורם, של אומנים ובעלי מלאכה, בראשון לציון. השכונה נקראה "עזרה ובצרון", והיא משתייכת לרובע נווה אליהו בעיר.
משפחתה

בשנת 1924 נפרדה מבעלה משה קלוורי, ובתחילת 1925 התגרשו. מעשה זה, בו אישה מבקשת להיפרד מבעלה, היה חריג באותם ימים. בפברואר 1935, לאחר היכרות וידידות ארוכת שנים עוד מימי התנועה בלאו וייס, נישאה לפליכס רוזנבליט (פנחס רוזן). לשניים נולדה בת, רבקה'לה יעל. בדצמבר 1942 נפטרה בתה מסרטן, והיא כבת 7.
בשנת 1941 חלתה בסרטן, וכעבור ארבע שנים נפטרה ונטמנה ליד בתה בבית העלמין בנחלת יצחק. לאחר מותה ייסד פנחס רוזן את קרן הדסה ורבקה רוזנבליט, לתמיכה בחינוך אומנותי של ילדים ונוער. שנה אחרי מותה הכריז ארגון ויצו על פרס באוניברסיטה העברית על שמה לעבודה הטובה ביותר בתחום אמנות הפולקלור היהודית.
ברכה צפירה ספדה לה:
ערב-ערב, לפני שקיעת השמש, אחרי עמל היום במוסד, הייתה הדסה יורדת מחדרה בחברת ילדות רבות, אשר עמדו מכבר וחיכו באי-סבלנות לרדת עמה לחורשה שפיה. הילדות נדחקו האחת ליד רעותה להגיע ראשונה ולהיאחז בידה ולהיות סמוך לה, אך היא הופיעה ומלווה את נפשנו שלווה. [...] אחרי שעות אלו בחברתה, היינו חוזרים עם חשכה לחיי המוסד, כשומר בפינה וצרורי פרחים בידינו ובלבנו – שמחת חיים שלא ידענו קודם לכן.
כגיבורה ספרותית

חוקרת הספרות שרה בן-ראובן העלתה את הסברה לפיה דמותה של שירה, גיבורת ספרו בשם זה של ש"י עגנון, מבוססת על קורות חייה של הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט. להוכחת הסברה, הציגה מספר טענות, ביניהן היכרות וחברות ממושכת בינה לבין אסתר וש"י עגנון וקווי עלילה דומים בסיפורי חייהן. גם שירה של עגנון עלתה ארצה פעמיים, גם היא הקדישה את חייה לעזרה לזולת, גם היא הייתה אישה חזקה ואסרטיבית, אנושית ואוהבת אדם. בנוסף לכך, לשתי הנשים היו גברים שבחרו בהן, חרף הקשיים שעמדו בדרכם.
לקריאה נוספת

שרה בן-ראובן, הדסה וחוט השני: תולדות חייה ופועלה של הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט (1945-1891), ירושלים: אריאל, 2008. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
שרה בן-ראובן, הדסה רוזנבליט מלכת הרקמה התימנית, כתב העת יקינתון 222, פברואר 2008, עמ' 12–13.
חיים באר, "על דמותה של הדסה קלוורי", דבר השבוע, 13.10.1989, עמ' 14–15.
מרים להמן-ימיני, "לתולדותיה ולאופייה של הרקמה התימנית", אריאל 27 (176), 2006, עמ' 60–67.
רות בונדי, פליקס: פנחס רוזן וזמנו, תל אביב: זמורה-ביתן, 1990.
הערות שוליים

↑  שרה בן-ראובן, הדסה וחוט השני: תולדות חייה ופועלה של הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט (1945-1891), ירושלים: אריאל, 2008, עמ' 57, 18.
1 2  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 23.
↑  קלוורי הדסה, צפת (מאמר שפורסם בגרמנית בכתב העת der Jud, מרץ 1919), בתוך: בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 197.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 36.
↑  מצוטט אצל: בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 53.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 66.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 91, 75.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 98.
↑  רות בונדי, פליקס - פנחס רוזן וזמנו, תל אביב: זמורה ביתן, 1990, עמ' 159.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 103.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 110.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 116.
↑  מרים להמן-ימיני, "לתולדותיה ולאופייה של הרקמה התימנית", בתוך: אריאל 27 (176), 2006, עמ' 65.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 119.
↑  להמן-ימיני, "לתולדותיה ולאופייה של הרקמה התימנית", עמ' 66-67.
↑  איתמר לוי, "הדסה", דף המידע של חנות הספרים של איתמר (מס' 174), יולי 2014.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 162.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 174.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 177.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 113.
↑  בונדי, פליקס - פנחס רוזן וזמנו, עמ' 264.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 183.
↑  בן-ראובן, הדסה וחוט השני, עמ' 191.
↑  "פרס הדסה רוזנבליט", הצופה, 4.8.1947.
↑  ברכה צפירה, "לזכר הדסה רוזנבליט", דבר, 22.10.1945.
↑  שרה בן-ראובן, מי היא שירה של עגנון?, באתר הארץ, 1 ביולי 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296888705171  ISNI: 0000 0000 7152 2712  LCCN: n2008062819  VIAF: 97506399   WorldCat (עם VIAF): 97506399 
הדסה פרלמן-קלוורי-רוזבליט לבושה ברקמה תימנית, 1914
הבנות נחמה

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  מ-2004
 סוגה:  אינדי  מוזיקת עולם  סול ראפ
 חברת תקליטים:  לייבלה
 חברות
 קרולינה דנה עדיני יעל דקלבאום
הבנות נחמה הן להקה ישראלית שבה חברות קרולינה, דנה עדיני ויעל דקלבאום. שלוש חברות הלהקה מנגנות בגיטרה ושרות. לדבריהן, שם הלהקה נובע מתוך האלמנט המנחם והמרגיע של המוזיקה שלה.
היסטוריה

ההרכב החל את דרכו בהופעה במועדון "ג'ה-פן" התל אביבי במסגרת "ערב יצירה נשית". באותה עת היו חברות הלהקה אלמוניות למדי בתחום המוזיקה. עם השנים פיתחה כל אחת מהן דרך מוזיקלית עצמאית דרך עבודות סולו או במסגרת להקות, והוציאו יצירות פרי ידיהן. קרולינה התפרסמה משיתוף הפעולה עם להקת "סוליקו", בשיר "לא ציפיתי", דנה עדיני נחשפה בדואט "רבות הדרכים" עם דניאל סלומון וממשחקה בטלנובלה "השיר שלנו" ודקלבאום בדואט "לא יודע מה עובר לך בראש" עם שלמה ארצי.
בו בזמן המשיכו השלוש בהופעות חיות אקוסטיות בהרכב המשותף "הבנות נחמה" גם מחוץ לישראל, תוך שהן צוברות קהל. בתחילת דרכן ביצעה כל זמרת את יצירותיה שלה, אולם עם הזמן הלחינו וכתבו שלוש חברות הלהקה גם יחד שירים במופע, חלקם באנגלית.
בחודש מאי 2006 הופיעה הלהקה בפסטיבל השירים של ישראל עם שירן "להיות" ("So Far"). בחודש יולי 2007 יצא השיר כסינגל לתחנות הרדיו ובמהירה הפך ללהיט. ב-3 באוגוסט באותה שנה יצא לאור אלבומה הראשון של הלהקה, הנושא את שמה. האלבום הופק על ידי יונתן לוי מלהקת איזבו, בחברת "לייבלה" ובהפצת הליקון. באוקטובר יצא הסינגל השני, "הכל כשורה" ובינואר 2008 יצא הסינגל השלישי, "מאה אחוז אור". כחודש לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב. עד כה נמכרו ממנו למעלה מ-35,000 עותקים.
השיר "להיות" ("So Far") זכה בפרס הישג השנה לשיר על שם משה וילנסקי מטעם אקו"ם לשנת תשס"ז. מנימוקי השופטים:
שירי האלבום

| שיר | אורך | מילים | לחן | עיבוד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Lovers | 3:58 | יעל דקלבאום | יעל דקלבאום | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| בואי | 2:30 | דנה עדיני | דנה עדיני | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| So Far להיות | 3:47 | קרולינה | קרולינה | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| Ever | 3:20 | קרולינה | קרולינה | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| יה | 4:02 | יעל דקלבאום וקרולינה | יעל דקלבאום וקרולינה | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| Flowers | 1:48 | יעל דקלבאום ורוזי בינסטוק | יעל דקלבאום ורוזי בינסטוק | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| זה מה שיש | 4:31 | יעל דקלבאום | דנה עדיני | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| No War | 3:35 | קרולינה ומייק פראדיס | קרולינה ומייק פראדיס | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| מאה אחוז אור | 4:57 | יעל דקלבאום | יעל דקלבאום | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| Lies | 3:06 | דנה עדיני | דנה עדיני | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| הכל כשורה | 3:39 | קרולינה וגיל מלול | קרולינה | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| I Love You | 4:11 | דנה עדיני | דנה עדיני | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
| אין זה משנה | 4:00 | מן המקורות וקרולינה | קרולינה | יונתן לוי ו"הבנות נחמה" |
סינגלים

| להיות So Far |
| --- | --- | --- | --- |
| תמונה | רקע | מיקום שיא במצעד |  |
|  | הוקלט: 2007 |  |  |
|  | יצא לאור: יולי 2007 | מקום 2 בגלגלצ מקום 3 ברשת ג' |  |
|  | אורך: 3:47 | מקום 2 בגלגלצ מקום 3 ברשת ג' |  |
|  | מפיק: יונתן לוי | מקום 2 בגלגלצ מקום 3 ברשת ג' |  |
|  | פזמונאי: קרולינה | מקום 2 בגלגלצ מקום 3 ברשת ג' |  |
| מלחין: קרולינה |  | מקום 2 בגלגלצ מקום 3 ברשת ג' |  |

| הכל כשורה |
| --- | --- | --- | --- |
| תמונה | רקע | מיקום שיא במצעד |  |
|  | הוקלט: 2007 |  |  |
|  | יצא לאור: אוקטובר 2007 | מקום 13 ברשת ג' |  |
|  | אורך: 3:39 | מקום 13 ברשת ג' |  |
|  | מפיק: יונתן לוי | מקום 13 ברשת ג' |  |
|  | פזמונאי: קרולינה וגיל מלול | מקום 13 ברשת ג' |  |
| מלחין: קרולינה |  | מקום 13 ברשת ג' |  |

| מאה אחוז אור |
| --- | --- | --- | --- |
| תמונה | רקע | מיקום שיא במצעד |  |
|  | הוקלט: 2007 |  |  |
|  | יצא לאור: ינואר 2008 |  |  |
|  | אורך: 4:57 |  |  |
|  | מפיק: יונתן לוי |  |  |
|  | פזמונאי: יעל דקלבאום |  |  |
מלחין: יעל דקלבאום: 

עטיפת האלבום הראשון של "הבנות נחמה"
הגל החדש (תחרות)

| --- | --- |
 סוג:  פסטיבל מוזיקה, תחרות מוזיקה שנתית, זיכיון טלוויזיה 
 מדינה:  לטביה לטביה
 מיקום:  לטביה לטביה, יורמלה (2002—2014)   רוסיה רוסיה, סוצ'י (2015—2019)
 מייסדים:  איגור קרוטוי, ריימונד פאולס 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2002–היום (כ־22 שנים)
 www.newwavestars.com/ru/
 
הגל החדש (ברוסית: Новая волна) היא תחרות בינלאומית שנתית של זמרי מוזיקה פופולרית צעירים.
היסטוריה

בשנים 2002 עד 2014 התחרות נערכה באתר הנופש הלטבי, יורמלה, שזכה לתהילה בתקופת ברית המועצות כמקום התחרות שירה של זמרים צעירים של שירי האסטרדה הסובייטית. בין השנים 2015–2019 נערכה התחרות בסוצ'י. רעיון התחרות שייך למלחינים איגור קרוטוי וריימונד פאולס. "המוזה" הקבועה של התחרות היא אלה פוגצ'ובה, והיא העניקה פרס על שמה.
בהתחשב ביחסים המתוחים למדי בין שלטונות לטביה ורוסיה, הפסטיבל הפך שוב ושוב לבן ערובה לספקולציות בנושאים פוליטיים בבת אחת בכמה מישורים.
בשנת 2014 הרעיון של שינוי מקום התחרות הפך לרלוונטי במיוחד בשל העובדה כי ביולי, זמן קצר לפני תחילת התחרות, על פי החלטת שר החוץ של לטביה אדגארס רינקביצ'ס, האמנים הרוסים הידועים יוסף קובזון, אולג גזמנוב, ולריה התווספו לרשימת האנשים שאינם רצויים לכניסה ללטביה כי תמכו בסיפוח חצי האי קרים לרוסיה באביב 2014.
בדצמבר 2014 נודע כי תחרות "הגל החדש" תיערך בסוצ'י בשנת 2015, מכיוון שבעיר הנופש הזו יש תשתית מודרנית טובה, שעברה בירושה מאולימפיאדת 2014.
הערות שוליים

↑  https://sochi.com/novaya-volna/istoriya-proekta-novaya-volna/
↑  https://bnn-news.com/latvias-black-list-expanded-russian-artists-116688
הוויסקול הגדול של 1954 ברומניה

הוויסקול הגדול (ברומנית: Marele Viscol) הוא כינויה של תופעה מטאורולוגית חמורה. בחודש פברואר 1954, ברומניה, התרחשה סופת ויסקול גדולה וחזקה במיוחד, הגדולה ביותר במאה העשרים ברומניה, שהשפיעה חזק מאוד על האוכלוסייה וכדי להתגבר על השפעותיה המזיקות התגייסה האוכלוסייה האזרחית והופעל צבא רומניה. ברית המועצות שלחה כסיוע כלי רכב לפינוי שלג עם המפעילים.
ציקלון ים תיכוני חצה את חצי האי הבלקני, נטען מחדש בלחות מעל הים השחור ובכניסתו מעל שטח רומניה פגש חזית קרה, שעצרה אותו.  הוויסקול פעל בארבע מערכות והרוח הגיעה למהירויות שיא, בבוקרשט היא נשבה במהירות של 126 קילומטר לשעה. על כל רומניה ירדו כמויות גדולות מאוד של שלג, אך הן היו גדולות במיוחד בדרום ובדרום מזרח רומניה. בעיר קלראש נמדדה שכבת שלג של 173 סנטימטרים, אך ערימות השלג בבוקרשט היו בגובה שניים, שלושה מטרים ואפילו, במקומות מסוימים, הגיעו לגובה חמישה מטרים. הטמפרטורה ירדה מאוד ובמקומות רבים הגיעה מתחת למינוס 25 מעלות.
המערכה הראשונה החלה ב-3 בפברואר בבוקר, כשהתחיל לרדת שלג עם פתיתי שלג גדולים וירידת השלג נמשכה ללא הפסקה. השלג חסם את הכבישים ואת הרחובות וחסם את הדלתות והחלונות בקומת הקרקע. נוצר קושי לצאת מהבתים, במיוחד כשהדלתות נפתחו כלפי חוץ, שם חסם אותן השלג. לאחר שהתושבים הצליחו לפתוח פתח החוצה, הם חפרו בשלג בזווית עולה של 45 מעלות, כדי לייצור פתח יציאה אל הרחוב, לעיתים תוך יצירת מנהרות מתחת לשלג. חסימת הדרכים לא אפשרה העברת אספקה וכדי לחלק לחם השתמשו במזחלות רתומות לסוסים.
למחרת בבוקר, ב-4 בפברואר, מועצת השרים של רומניה העבירה הודעה באמצעות הרדיו ובה נצתוו כל האזרחים המסוגלים לעבוד להשתתף בפעולות פינוי השלג והעברת האספקה. בבוקרשט הציבור נענה לקריאה והמוני אדם, כולל נשים, מצוידים באתים, השתתפו במאמץ לפנות את צירי התנועה. יחד עם האזרחים עבדו חיילי צבא רומניה, שגויסו למטרה זו. את השלג העמיסו על משאיות והעבירו תחילה לנהר הדמבוביצה וכדי שהמים לא יקפאו, בית החרושת "גרוזבשט" עסק בחימום מים והזרמתם לנחל. לאחר ששכבת השלג הצטמצמה ונדחסה במידת מה, הצבא הוציא לדרכים את הטנקים, שלפני כן היו עלולים להתהפך בשלג העמוק. הטנקים עבירו אספקה, סיפקו קמח למאפיות ודחסו עוד יותר את השלג. באביב, לאחר הפשרת השלגים, נמצאו ברחובות מכוניות שנמעכו על ידי הטנקים, כשהיו מתחת לשלג.
ברית המועצות שלחה לרומניה שישה קרונות רכבת מלאות במכונות לפינוי שלג מהדרכים וגם מכשור לפינוי השלג ממסילות הברזל. הרומנים גייסו כשש מאות משאיות והשתמשו בהן לפינו השלג מבוקרשט, רחוב אחר רחוב. כדי למנוע הצפות בתקופת הפשרת השלגים, השלג המפונה פוזר בצורת מושכלת בשדות. כך פעלו גם בערים אחרות ובכפרים, שם לא היו אמצעים מכניים, פינו את השלג באמצעות עגלות רתומות לסוסים.
הלמולד מבוזאו

| --- | --- |

 לידה:  1120? גוסלאר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1177? (בגיל 57 בערך) Bosau, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
הלמולד מבוזאו (בגרמנית: Helmold von Bosau)‏ (בערך 1120 – אחרי 1177) היה היסטוריון סקסוני בן המאה ה-12 וכומר בעיירה בוזאו שליד פלן (Plön). הוא היה ידידם של שני בישופים מהעיירה אולדנבורג שבהולשטיין – ויצלין (Vizelin‏, 1086–1154) וגרולד (Gerold, נפטר ב-1163), אשר פעלו רבות לנצר את הסלאבים הפולאבים.
הלמולד נולד ליד גוסלר. הוא גדל בהולשטיין, והתחנך בבראונשווייג מפי גרולד, שהיה עתיד להיות הבישוף של אולנבורג (1139–1142). בהמשך נכנס תחת כנפו של ויצלין, השליח אל הוונדים, במנזר האוגוסטיני של פלדרה (Faldera), לימים נוימינסטר (1147–1153). הלמולד נתמנה לדיאקון בסביבות 1170, ולבסוף הפך לכומר בקהילת בוזאו (1156). פטרונו של הלמולד היה היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
בדרבונו של הבישוף גרולד חיבר הלמולד את "הכרוניקה הסלאבית" (במקור בלטינית: Chronica Slavorum; בגרמנית: Slawenchronik) – ההיסטוריה של כיבוש והמרת דתם של הסלאבים הפולאבים מזמנו של קרל הגדול (בסביבות 800) ועד ל-1171. מטרתה של כרוניקה זו הייתה להדגים כיצד עלה בידן של הנצרות והלאום הגרמני להשיג דריסת רגל בקרב הוונדים, ובפרט בחלקה המזרחי של הולשטיין. כעד ראייה למאורעות, הלמולד נותן תיאור ברור, בלטינית שוטפת, של פעולותיו המיסיונריות של ויצלין, של ייסוד הבישופות באולדנבורג ושל העברתה לליבק בעת שהיקף המסחר באחרונה עלה על זה של הראשונה, של התפשטות ההשפעה הגרמנית בקרב הוונדים ושל שעבודם והשמדתם חסרי-הרחמים, ושל הצעת ארצותיהם למתיישבים זרים, בעיקר מווסטפאליה ומהולנד. היצירה מחולקת לשני חלקים: הראשון מכסה את התקופה שעד 1168, והשני ממשיך עד לשנת 1171 (ונכתב לאחר 1172).
הלמולד שאב את הידע שלו על אודות התקופה המוקדמת יותר שהוא דן בה מן ההיסטוריה הכנסייתית שנכתבה בידי הכרוניקן אדם מברמן בן המאה ה-11 ומן הרשומות הסקסוניות המתייחסות להיינריך הרביעי, כמו גם מתיעוד חייו של הקדוש וילהאד מברמן (Willehad von Bremen, בן המאה ה-8), של אנסגאר (Ansgar), הארכיבישוף של המבורג-ברמן בן המאה ה-9, ואולי אף של חיי ויצלין; אך הסיכומים שערך בהתבסס על רשומות אלה אינם מהימנים. עם זאת, הלמולד הוא מקור הידע החשוב ביותר על אודות ההיסטוריה של תקופתו שלו; דיווחו נשען על המידע שנמסר לו בעל פה מפי ויצלין ומפי גרולד. הון הידע שלו נעשה דל ומועט באופן ניכר לאחר מותו של האחרון, ב-1163. אמינותו הוטלה בספק ברצינות במאה ה-19, וזאת בשל איבתו כלפי הארכיבישוף של ברמן ובשל היותו משוחד בנוגע לבישופות אולדנבורג-ליבק, אך אין להאשימו בסילוף מכוון של העובדות. הכרוניקה פורסמה לראשונה ב-1556 בפרנקפורט, בעריכתו של זיגמונד שוֹרקל (Siegmund Schorkel), ובהמשך ב"מונומנטה גרמניה היסטוריקה" (Monumenta Germaniae Historica), כרך XXI‏ (1868), עמ' 11–99.
הכרוניקה הוארכה עד לשנת 1209 בידי האב ארנולד מליבק.
הערות שוליים

↑  ראו במיוחד אצל: Sehirren, Beiträge zur Kritik holsteinischer Geschichtsquellen, Leipzig, 1876. (גרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347130905171  PLWABN: 9810544442405606  BIBSYS: 98003838  BNE: XX1743731  BnF: cb12770303z (data)  CiNii: DA02097025  GND: 100945546  ICCU: MILV011110  ISNI: 0000 0001 2031 0311  LCCN: n86123087  LNB: 000099648  NKC: jn20030606001  NSK: 000685602  NTA: 072532939  RERO: 02-A000079405  SELIBR: 60282  SUDOC: 068663730  Trove: 1460524  VcBA: 495/20280  VIAF: 300725564   WorldCat (עם VIAF): 300725564
הורות פעילה

משפחה בטיול 1950–1960
הורות פעילה הוא מונח אשר טבעו ד"ר דפנה הקר וד"ר מיכל פרנקל. הורות פעילה משמעותה הורות הכרוכה במעורבות יומיומית בחיי הילד מצד שני הוריו באותה מידה. מלבד טובת הילד וצרכיו, הזכות ל"הורות פעילה" כוללת בתוכה את צורכי ההורים ורצונותיהם. היכולת של הורים עובדים, גברים ונשים באופן שווה, לתפקד כ"הורים פעילים", היא פועל יוצא של שינוי תפיסתי, ושל חקיקה ואכיפה התומכים בתפיסה זו.
תיאורית "הספרות נפרדות"

אידאולוגית הספרות הנפרדות (אנ') מגדירה ומתארת שתי ספירות נפרדות לנשים ולגברים. הראשון שניסח את ההבחנה בין שתי הספרות - משפחה ומדינה (הפוליס) - היה אריסטו, בחברה היוונית הקדומה: נשים הוגבלו למרחב הפרטי של הבית, בעוד גברים כבשו את המרחב הציבורי של הפוליס. הבסיס התאורטי להפרדה המודרנית בין פרטי לציבורי הונח על ידי הפילוסוף ג'ון לוק אשר הצביע על קיומם של שני סוגים שונים של צרכים, המתמלאים על ידי שני מוסדות שונים – משפחה ומדינה. המשפחה כממלאת צורך טבעי של אינטימיות, רגש, מין, תמיכה ועזרה. המדינה או הארגון החברתי, כמוסד שתפקידו לדאוג לסדר היום הציבורי והפוליטי. לוק ראה בהבחנה בין פרטי לציבורי כחופפת להבחנה בין רגש והיגיון - בספרה הביתית שולטת האמוציונליות ובספרה הציבורית שולטים ההיגיון והרציונליות.
האבחנה בין הפרטי לציבורי התבססה במאות ה-18 וה-19, במקביל לתהליכי התיעוש, העיור והבירוקרטיזציה, כאשר נשים בורגניות ביצרו מעמדן בבית ואילו נשות המעמד הנמוך נאלצו להשתלב בשוק העבודה. האידיאל של האישה כ"מומחית" בניהול משק בית התמסד. הפילוסוף פרידריך אנגלס טען כי בעקבות המהפכה התעשייתית בעולם המערבי ועליית הקפיטליזם, הבית איבד את השליטה על אמצעי היצור. כתוצאה מכך נמנעה מנשים גישה לאמצעי היצור והן הודרו לספרה הפרטית הנפרדת. התהליך מגיע לשיאו במהלך המאה ה-19 וראשית ה-20, כאשר מתגבשים ארגונים פוליטיים מודרניים. ההבחנה בדבר קיומן של שתי ספרות נפרדות מלווה בהנחות תרבותיות כי לכל אחת מהספרות פונקציה חברתית שונה. להבחנה בין התחומים נלווית הדיכוטומיה בין המינים, כאשר הבית נתפס כתחום "התמחותה של האישה", והתחום הציבורי כתחום הגבר. ההבדלים הביולוגים בין המינים משמשים צידוק לשוני בתפקודם החברתי ולהצגה של חלוקת התפקידים המגדרית כחלוקה טבעית.
ד"ר דפנה הקר וד"ר מיכל פרנקל כותבות כי בעידן הנוכחי המכשול העיקרי המונע התהוותה של חברה שוויונית, מקורו בהפרדה הממוסדת בין שתי הספרות: הספרה הפרטית הכוללת את המשפחה וגידול ילדים, הספרה הציבורית המכילה את העולם הכלכלי והפוליטי.
"העובד האידיאלי"

מודל העובד האידיאלי בשוק העבודה כיום מתייחס לאדם בעל רמת מחויבות גבוהה לארגון ואשר חייו מתמקדים בעבודה במשרה מלאה. על פי מודל זה רמת המחויבות נמדדת לרוב במונחי זמן. הווה אומר, מספר השעות בהן הוא נוכח פיזית במקום עבודתו או זמין לה. מעסיקים רואים בעובד המוכן לעבודה "לפי דרישה", המבצע שעות נוספות והנמנה עם אחרוני העוזבים את מקום העבודה, כבעל מסירות, מחויבות ותפוקה גבוהה. מודל זה מגדיר דרישות עבודה של רבות מהמשרות המוצעות כיום ובעיקר את אלו המאפשרות סיפוק בעבודה, קידום ועצמאות כלכלית. "במילים אחרות, תפיסת העובד האידיאלי מושתתת על ארגון חיי הבית באופן מסוים ומוטה מגדר, אשר מאפשר לעובד האידיאלי לסמוך על מישהו אחר, וליתר דיוק על מישהי אחרת, שתנהל את חיי המשפחה וחייו האישיים".
הורים אשר מבקשים להיות מעורבים ופעילים בחיי ילדיהם, לא יוכלו לעמוד במודל זה של העובד הרצוי, משום שאין באפשרותם להקדיש את זמנם הפנוי לעבודה בשעות בלתי מוגבלות וזמינות תמידית או מידית.
"משטר הביות"

הדיון המתקיים בנושא השוויון המגדרי תובע שינוי בחלוקת התפקידים בעבודה ובמטלות הבית (חלוקת תפקידים במשפחה). למרות זאת, קיימת הסכמה כללית בספרות הדנה באי שוויון מגדרי בתעסוקה, כי נשים עדיין נתפסות כאחריות העיקריות לגידול הילדים וביצוע מרבית עבודות הבית. אחריות זו מונעת מהן להשתלב בעולם העבודה כפי שדורש מודל "העובד האידיאלי" ומחבלת ביכולתן להתקדם במרחב הציבורי. אי לכך הן הנפגעות העיקריות מהפליית הורים בשוק העבודה. ההפרדה הממוסדת בין הספרה הפרטית לבין הספרה הציבורית היא המכשול המרכזי לכינונה של חברה שוויונית מבחינה מגדרית. על אף כניסתן של נשים לספרה הציבורית, הספרה הפרטית נתפסת עדיין כתחום אחריותה הטבעי של האישה.
פרופ' ג'ואן ויליאמס מכנה הבחנה ממוסדת זו בשם "משטר הביות". משטר הביות תוחם את הספרה הפרטית כממלכתן של נשים המחויבות לדאוג לבני המשפחה ולהתמסר לגידול הילדים וצורכיהם, תוך הפניית משאבים רגשיים, השקעת זמן ומאמץ. אימהות פעילה אינה יכולה להשתלב בדרישותיו של שוק העבודה בשכר ומודל "העובד האידיאלי". נשים אשר נעדרות ממושכות לצורכי עבודתן יתויגו כמזניחות ילדיהן או ככישלון נשי והורי. לעומתן, אבות הנעדרים לצורך עבודה יוכתרו כ"עובדים אידיאלים". "משטר הביות" משמר גם את תפקידם המסורתי של גברים כמפרנסים עיקריים שאינם שותפים לטיפול בילדיהם ומעניש את אלו מהם המבקשים לקחת חלק פעיל בגידול ילדיהם (באופן חמור יותר מאימהות שאינן ממלאות את התפקיד שמשטר זה מייחס להן). "משטר הביות" פוגע ביכולתן של נשים להתקדם ועלול אף לגרום להן לאבד את מקום עבודתן ובכך מונע שוויון הזדמנויות מגדרי.
"משטר הביות" משפיע גם על סוגיות השוויון בשכר, בתופעה המכונה "מס האימהות", או "עונש הילדים"(Child Penalty) (אנ'). מחקרים בארצות הברית מצאו כי אימהות משתכרות פחות על ביצוע עבודה זהה. כמו כן נמצא מתאם בין היקף "הפעילות ההורית" לבין שיעור "הענישה" – אימהות לשני ילדים "נקנסו" יותר מאימהות לילד אחד בלבד. על פי פרופ' ג'ואן ויליאמס כשני שלישים מן הפער בשכר בין גברים ונשים בארצות הברית, הם תוצר של אפליה נגד אימהות. מחקרים אחרים מגלים, כי במדינות בהן פעלה המדינה באמצעות חקיקה מרחיבה, להבטחת זכותם של הורים להיות נוכחים באופן יומיומי ומשמעותי בחיי ילדיהם, צומצם "מס האימהות" מאוד. מעורבותה של המדינה בהבטחת הסדרים המאפשרים הורות פעילה מגבירה את ההסתברות לתעסוקת נשים ולרצף בתעסוקת אימהות לאחר לידה. "משטר הבית" אם כן, פוגע בזכותן של נשים לשוויון הזדמנויות בשוק התעסוקה, משמר ומשעתק את חלוקת העבודה המגדרית המסורתית ומכשיל את המאבק להגברת השוויון המגדרי בכל תחומי החיים.