stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לעזוב את נוורלנד
תקציר הסרט

בשנת 1993 נפתחה חקירה פלילית נגד מייקל ג'קסון על כך שהתעלל מינית בג'ורדן צ'נדלר בן ה-13. ג'קסון הכחיש את הטענות והסדיר את התביעה האזרחית מחוץ לבית המשפט תמורת תשלום של 15 מיליון דולר בתוספת שכר טרחה משפטי, וכך לא הוגש כתב אישום פלילי נגד ג'קסון. בשנת 2005 נטען שוב שג'קסון התעלל מינית בילד, אך ג'קסון זוכה בסופו של דבר.
בשנת 2013 הגיש הכוריאוגרף וייד רובסון תביעה אזרחית בטענה כי ג'קסון התעלל בו מינית במשך שבע שנים, בין הגילאים 7–14. שנה לאחר מכן, הוגשה תביעה על ידי ג'יימס סייפצ'ק בטענה כי ג'קסון התעלל מינית בו במשך ארבע שנים מגיל 10. סייפצ'ק החליט להגיש את התביעה לאחר שראה ריאיון עם רובסון בו הצהיר כי ג'קסון התעלל בו מינית. שניהם העידו בעבר על הגנת ג'קסון. בשנת 2015 המקרה של רובסון נגד ג'קסון נדחה בטענה כי הוא הוגשה מאוחר מדי.
בסרט, וייס רובסון, ג'יימס סייפצ'ק ובני משפחותיהם סיפרו על הקשר האישי שלהם עם ג'קסון. רובסון וסייפצ'ק טוענים כי ג'קסון התעלל בהם מינית בבית שלו (אחוזת נוורלנד) ובמקומות אחרים שלו ברחבי קליפורניה.
הפקה

הסרט התיעודי הופק על ידי ערוץ 4 הבריטי, לאחר שדן ריד מצא מספיק חומר כדי להפיק סרט בן ארבע שעות.
דן ריד (יוצר הסרט) בחר שלא להגיב על מעשיו או על המניעים של ג'קסון, ולהשאיר את הסרט התיעודי "נייטרלי". הוא הרגיש שהאורך של ארבע השעות היה הכרחי כדי להציג את הסיפור "באופן שמבין אותו במלואו על כל המורכבות שלו".
בפברואר 2018, ריד ועוזרת המפיקה, מרגריט גאודין, טסו להוואי כדי לראיין את רובסון. רובסון הסכים לספר את הסיפור שלו כרונולוגית ולא להשמיט פרטים. המצלמה התקלקלה זמן קצר לאחר תחילת הצילומים, אבל נמצא פתרון, והצילומים נמשכו עד הלילה והמשיכו גם במהלך היום השני. ריד נסע ללוס אנג'לס באותו שבוע כדי לצלם את סיפורו של סבטצ'וק ביומיים. לאחר הצילומים, ריד חזר ללונדון והחל לאמת את הסיפורים.
בנובמבר 2018 ריד ראיין את משפחותיהם. הוא החליט שהצלם שצילם בלשים ותובעים לשעבר ממקרה של 1993 ומשפט 2005 היה מיותר לסרט.
ריד לא הצליח ליצור קשר עם צ'נדלר עבור הסרט התיעודי והניח שהוא מעדיף לא להיחשף. הוא החליט שלא ליצור קשר עם מקולי קאלקין ועם ברט בארנס, שגם הם הכירו את ג'קסון כילדים ואמרו שג'קסון מעולם לא פעל באופן בלתי הולם. ריד אמר שסיפוריו של צ'נדלר וגאווין ארביזו יכולים לשמש בסיס לסרט תיעודי שני.
שחרור הסרט

הסרט הופיעה בפסטיבל הסרטים של סאנדנס 2019 ב-25 בינואר 2019. בטלוויזיה הסרט חולק לשני חלקים. בארצות הברית שודר הסרט בתאריכים 3-4 במרץ ב-HBO, ובבריטניה בתאריכים 6-7 במרץ בערוץ 4.
חברת "Kew Media Group" מכרה את הסרט התיעודי לערוצים ב-130 מדינות. בניו זילנד, הפרק הראשון נצפה על ידי 716,000 צופים, מה שהפך אותו לאחד המשדרים הנצפים ביותר (שאינם שידור ספורט או שידור חדשותי) בהיסטוריה של המדינה.
סרטי המשך

סרט ההמשך נקרא "Surviving Michael Jackson". הסרט יהיה זמין לצפייה ביוטיוב בארצות הברית ובקנדה. Little Dot Studios, חברת בת של All3Media, רכשה את הזכויות הבלעדיות לסרט בארצות הברית ובקנדה והוא יוקרן לראשונה בבריטניה בערוץ 4 ב-18 במרץ 2025. הסרט עוקב אחר וייד רובסון וג'יימס סייפצ'ק, שהאשימו את ג'קסון בהתעללות מינית בילדותם ועוסק במאבק המשפטי המתמשך שלהם, ההשפעות האישיות עליהם והתגובה של מעריצי ג'קסון ברחבי העולם. הסרט כולל גישה בלעדית להליכים משפטיים ומציג כיצד MJJ Productions ו-MJJ Ventures ניסו למנוע את הבאת התיק לבית המשפט. לאחר הקרנת הבכורה בבריטניה, הסרט צפוי לעלות ליוטיוב, אך תאריך מדויק טרם הוכרז. במאי הסרט, דן ריד, הצהיר שהפצת הסרט ביוטיוב נועדה להבטיח גישה חופשית לקהל רחב ומגוון.
במרץ 2025, דן ריד, במאי הסרט, סיפר כי הוא מתכנן סרט תיעודי שלישי שיעסוק במשפט הקרוב של וייד רובסון וג'יימס סייפצ'ק נגד החברות של מייקל ג'קסון. רובסון וסייפצ'ק טוענים כי ג'קסון פגע בהם מינית בילדותם, אך ג'קסון הכחיש את ההאשמות עד מותו ב-2009, ועיזבונו ממשיך להכחישן. בית משפט לערעורים בקליפורניה קבע בשנת 2023 כי התביעה של רובסון וסייפצ'ק תתקדם למשפט, הצפוי להתקיים בשנת 2025. ריד מתכנן לצלם את המשפט באולם בית המשפט, אך הדבר תלוי באישור השופט. ריד רואה בסרט השני "גשר" בין הסרט הראשון לבין המשפט, שלדבריו יהיה דרמטי מאוד.
הערות שוליים

1 2  סמדר שילוני, "לעזוב את נוורלנד": העולם מזועזע מהסרט על מייקל ג'קסון, ובצדק, באתר ynet, 8 במרץ 2019
↑  Wilson, Cherry (2019-03-09). "Is Michael Jackson's legacy ruined?". BBC News (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-02-25.
↑  ‘Leaving Neverland’ Goes Global After Kew Media Sells Controversial Michael Jackson Doc Into 130 Territories, www.yahoo.com (באנגלית)
1 2 3  Ellise Shafer, ‘Leaving Neverland’ Sequel ‘Surviving Michael Jackson’ to Premiere on YouTube in U.S., Variety, ‏2025-02-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ellise Shafer, ‘Leaving Neverland’ Director Plans Third Documentary for Michael Jackson Accusers’ Trial: ‘I Hope’ It ‘Will Be a Very Dramatic Ending’, Variety, ‏2025-03-12 (באנגלית אמריקאית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2018: אנתוני בורדיין: חלקים לא ידועים | פרס TCA להישג יוצא דופן בחדשות ובמידע   2019: לעזוב את נוורלנד  | הבא: 2020: מייקל ג'ורדן: הריקוד האחרון |
מייקל ג'קסון וג'יימי סייפצ'ק, 1988
ניר אביאלי

פרופ' ניר אביאלי (2025)
ניר אביאלי (נולד ב-30 באוגוסט 1966) הוא פרופסור מן המניין לאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה

אביאלי נולד בתל אביב לאביבה לבית פרנקל ולאליקום אביאלי. אמו נולדה בנובי סאד, סרביה, חייתה לאחר שהגיעה לארץ באזור, והייתה מורה וספרנית. אביו נולד בפתח תקווה והיה אגרונום. לאביאלי יש שתי אחיות.
בילדותו המוקדמת, עד גיל 7, גדל באילת, מכיוון שאביו הדריך את החקלאים באזור הערבה. לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר באָזוֹר ואביאל סיים את לימודיו בתיכון קוגל בחולון (1984). במקביל ללימודיו היה פעיל בתנועת הצופים העבריים, בשבט הצופים של אָזוֹר - שבט "השקמה". בני השכבה שלו, יחד עמו, הקימו בשנת 1980 את השבט.
שירת עם חבריו בגרעין נח"ל שנועד לקיבוץ מגל.
בשנים 1990-1993 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ולימודים בין-תחומיים באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1996-1998 למד לתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1998-2004 למד לתואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלו, שאותה הנחה פרופ' אריק כהן (אנתרופולוג), הייתה אתנוגרפיה קולינרית של העיירה המרכז-וויטנאמית הוי-אן ועסקה בזהות ושינוי דרך תצפית על מנהגי צריכת המזון של תושבי האזור.
בשנים 2004-2005 שהה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
ב-2006 היה בשנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ואחריה התמנה למרצה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. בשנת 2011 קודם לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2016 לפרופסור חבר ובשנת 2021 לפרופסור מן המניין. בשנים 2019-2021 כיהן כראש המחלקה.
בשנים 2016-2019 כיהן כנשיא של האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
חיים אישיים

נשוי לעירית לבית פנחסי, גננת ואב לחמישה.
מתגורר במושב קלחים בנגב, שם הוא מטפח כרם של עצי זית ומפיק שמן זית.
מחקרו

אביאלי מתמקד במחקרו באנתרופולוגיה של אוכל, תיירות ופנאי ומתעניין במיוחד בתהליכי שינוי חברתי.
מחקריו האתנוגרפיים נערכו בווייטנאם, סינגפור, זנזיבר, יוון וישראל.
חוקר ומלמד את הנושאים הבאים ומלמד בנושאים הבאים: תרבות חומרית וחזותית, יחסי אדם-חיה, בריאות וגוף, תיירות, הגירה ותנועה במרחב, אתניות ולאומיות, מגדר ומשפחה, חברה וסביבה, חקלאות ואוכל, תרבות הצריכה וכן שיטות מחקר באנתרופולוגיה.
במחקריו על היחסים שבין אוכל לכוח בחברה הישראלית הוא דן, בין היתר, בהגדרת המטבח הישראלי, בפנים הפוליטיים של החומוס, בתמורות שעבר חדר האוכל בקיבוץ, ביחסים המורכבים שבין האסירים הפלסטינים לחיילי צה"ל, כפי שהם באים לידי ביטוי במערכת האוכל בכלא צבאי  ובתרבות המנגל הישראלית.
פרסומיו > ספרים שכתב

Nir Avieli, Rice Talks: Food and Community in a Vietnamese Town, Bloomington: Indiana University Press, 2012
Nir Avieli, Food and Power: A Culinary Ethnography of Israel, Berkeley: University of California Press, 2018
ניר אביאלי, מדינה על האש: אוכל וכוח בישראל, רמת גן, אפיק - ספרות ישראלית, 2024
פרסומיו > מבחר ממאמריו

אביאלי פרסם יותר מ-50 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים וערך מספר גיליונות מיוחדים בכתבי עת אקדמיים. להלן מבחר מהם:
פרסומיו > מבחר ממאמריו > באנגלית

Erik Cohen, Nir Avieli, Food in tourism: Attraction and Impediment, Annals of Tourism Research 31(4), 2004, עמ' 755-778
Nir Avieli, What is ‘Local Food?’ Dynamic culinary heritage in the World Heritage Site of Hoi An, Vietnam, Journal of Heritage Tourism 8(2-3), 2013, עמ' 120-132
Nir Avieli, Grilled Nationalism: Power, Masculinity and Space in Israeli Barbeques, Food, Culture & Society 16(2), 2015, עמ' 301-320
פרסומיו > מבחר ממאמריו > בעברית

ניר אביאלי, "מהפכת הסוכר", בספר: יובל גלעד (עורך), מהפכות: נקודות מפנה שעיצבו את עולמנו, האוניברסיטה המשודרת, בן שמן, מודן הוצאה לאור, 2017
ניר אביאלי, "להיות שם: תצפית משתתפת אתנוגרפית", בספר: דורית טובין, מיה לביא-אג'אי (עורכות), שיחות על מחקר איכותני, תל אביב, מכון מופ"ת, 2021
הערות שוליים

↑  ניר אביאלי, אתנוגרפיה קולינרית של זהות ושינוי בהוי-אן, מרכז ויטנאם (בהנחיית אריק כהן), ירושלים: האוניברסיטה העברית, 2003
Grito

"Grito" (בעברית: "צעקה") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הפורטוגזית יולנדה. הוא יצא לאור ב-18 בינואר 2024, כחלק מהאלבום של פסטיבל דה קנסאו, הקדם הפורטוגזי לאירוויזיון. לאחר זכייתה של יולנדה בפסטיבל היא נבחרה לייצג את פורטוגל באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה. היא סיימה במקום ה-10 בגמר.
רקע

בריאיון לרורי גנון מ-TES, סיפרה יולנדה כי היא כתבה את השיר לאחר שהוזמנה להשתתף בפסטיבל דה קנסאו 2024, היא תיארה את השיר כ-"צעקה של הגנה עצמית וביטחון עצמי".
השיר יצא לאור ב-18 בינואר 2024. יולנדה העפילה מחצי הגמר וזכתה בגמר הפסטיבל, ובכך הוכרזה כנציגת פורטוגל באירוויזיון 2024. הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של האירוויזיון ב-10 במרץ 2024, והוא כולל את הופעתה החיה של יולנדה בפסטיבל דה קנסאו.
תחרות הזמר של האירוויזיון > פסטיבל דה קנסאו 2024

התחרות חולקה לשני שלבים, והתחרו בה 20 משתתפים בסך הכול. היא כללה שני חצאי גמר שבכל אחד מהם 10 משתתפים ששישה מתוכם עלו לגמר. חצאי הגמר התקיימו ב-24 בפברואר וב-2 במרץ, והגמר ב-9 במרץ.
ב-18 בנובמבר 2023 נודע כי יולנדה תהיה בין הכותבים של אחד השירים המתחרים, וב-18 בינואר נודע גם כי היא תשתתף בעצמה. היא שובצה בחצי הגמר הראשון של התחרות ב-24 בפברואר. השיר העפיל לגמר לאחר שסיים במקום הראשון בחצי הגמר, עם 22 נקודות. יולנדה הופיעה עם השיר בגמר ב-9 במרץ וסיימה במקום הראשון עם 22 נקודות. בכך נבחרה לייצג את פורטוגל באירוויזיון 2024.
תחרות הזמר של האירוויזיון > באירוויזיון

על פי חוקי האירוויזיון נדרשות כל האומות, למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים על בסיס דפוסי הצבעה דומים וקשרים גאופוליטיים משותפים, על מנת להפחית את הסיכוי לתיאום הצבעות על רקע זה. ב-28 בינואר 2024 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. ‌פורטוגל שובצה לחלקו השני של חצי הגמר הראשון, שנערך ב-7 במאי.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2024 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. פורטוגל הופיעה כמדינה ה-14, אחרי אוסטרליה ולפני לוקסמבורג, והעפילה לגמר לאחר שסיימה במקום ה-8. בגמר, שנערך ב-11 במאי, הופיעה פורטוגל כשיר מספר 18, אחרי פינלנד ולפני ארמניה. פורטוגל סיימה את התחרות במקום ה-10 עם 152 נקודות.
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך | פורמטים | חברת תקליטים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 18 בינואר 2024 | הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקה | יוניברסל מיוזיק גרופ (פורטוגל) |  |
הערות שוליים

1 2 3  "Portugal 2024: 'Festival da Canção's 20 songs released". eurovision.tv (באנגלית). 2024-01-18. נבדק ב-2024-03-15.
↑  "iolanda: 'It's not a scream for help, but self-defense'". That Eurovision Site (באנגלית בריטית). 2024-02-23. נבדק ב-2024-03-15.
1 2  Vautrey, Jonathan (2024-03-09). "Iolanda wins Festival da Canção 2024 and will represent Portugal at Eurovision". wiwibloggs (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-03-15.
↑  iolanda - Grito | Portugal | Official Music Video | Eurovision 2024 (באנגלית). נבדק ב-2024-03-15.
↑  "São estes os 20 autores do Festival da Canção 2024" [These are the 20 authors of Festival da Canção 2024]. Festival da Canção (בEuropean Portuguese). RTP. 2023-11-06. נבדק ב-2023-11-06.
↑  Granger, Anthony (2024-02-10). "Portugal: Running Order for Festival da Canção 2024 Semi-Finals Announced". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2024-03-15.
↑  "Festival da Canção 2024 – Votações" [Festival da Canção 2024 – Voting] (PDF) (בEuropean Portuguese). RTP. 12 במרץ 2024. נבדק ב-12 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rules–Eurovision Song Contest". Eurovision.tv. EBU. ארכיון מ-8 באפריל 2020. נבדק ב-10 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Van Dijk, Sem Anne (2023-12-13). "Eurovision 2024: Semi-Final Allocation Draw on January 30". Eurovoix. נבדק ב-2023-12-13.
↑  "Eurovision 2024: Semi-Final Draw results". Eurovision Song Contest (באנגלית). European Broadcasting Union. 30 בינואר 2024. נבדק ב-8 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ESC, Eurovision 2024: Semi-Final Running Orders revealed!, ‏26 במרץ 2024 (באנגלית)
↑  Holdiness, Timothy. "Eurovision 2024 Semi-Final One Qualifiers". ESCXTRA (באנגלית בריטית). נבדק ב-2024-05-14.
↑  Sturtridge, Isaac. "REVEALED: The Eurovision 2024 semi-final and final jury/televote detailed voting results". ESCXTRA (באנגלית בריטית). נבדק ב-2024-05-14.
חאפז אל-אסד

חאפז אל-אסד (בערבית: حافِظ ٱلْأَسَد, בתעתיק מדויק: חָאפִט' אלְאַסַד; 6 באוקטובר 1930 – 10 ביוני 2000) היה שליט סוריה משנת 1970 ועד למותו. אסד, בן למיעוט העלווי, החל את דרכו כקצין בחיל האוויר הסורי והיה פעיל במפלגת הבעת'. ב-1963 היה שותף בכיר בהפיכה הצבאית. ב-1966, לאחר הפיכה צבאית שהובילה המפלגה, היה לשר ההגנה ושר החוץ במהלך מלחמת ששת הימים וספטמבר השחור, ובנובמבר 1970 תפס בעצמו את השלטון, תוך מינוי בני משפחתו ומקורביו העלווים לעמדות מפתח.
בתקופת שלטונו הנהיג אסד דיקטטורה ופולחן אישיות ודיכא באכזריות את האופוזיציה למשטרו, דיכוי שהגיע לשיאו בטבח חמה. הוא פעל לרסן את כוחם של האחים המוסלמים, ולחזק את מעמדה של סוריה כרפובליקה חילונית. הגביר את מעורבותה של סוריה בענייניה של שכנתה לבנון, מעורבות שהביאה לעימות נוסף בינה לבין ישראל במלחמת לבנון הראשונה. מ-1990 והלאה השתלט למעשה על לבנון והפך את ממשלותיה לממשלות בובות של דמשק. לאחר מותו, ביוני 2000, מונה בנו בשאר אל-אסד ליורשו.
חייו > נעוריו וקריירה מוקדמת > שלטון הכת הצבאית 1963

בפברואר 1963 התחוללה הפיכה של הבעת' בעיראק, ובעקבותיה החליטו הוגי ההפיכה להוציא לפועל את תוכניתם. ב-8 במרץ 1963 תפסו קצינים המקורבים למפלגת הבעת' את השלטון בסוריה, והדיחו את הנשיא המכהן אל-קודסי. שתי חטיבות, שעליהן פיקדו נאמני המהפכנים, פתחו בדהירה לכיוון דמשק וכיתרו את כוחותיהם של תומכי המשטר. תפקידו של אסד בהפיכה היה משמעותי - הוא השתלט על בסיס חיל אוויר סמוך לדמשק. הקצינים הזמינו את אמין אל-חאפז, קצין צבא ממוצא סוני, להיות שר הפנים, ובהמשך לכהן בתפקידים בכירים יותר. הוא הוצג בעולם כאיש החזק בסוריה, כאשר למעשה הייתה השליטה בידי הכת הצבאית העלווית, אליה השתייך אסד, והיא "הוועדה הצבאית".
מיד לאחר ההפיכה היה על מנהיגיה לבסס את שלטונם. תומכי נאצר רצו לנצל את ההפיכה כדי להחזיר את האיחוד עם מצרים. על כן החלה החונטה הצבאית של אסד, ג'דיד ועומראן בטיהור הקצונה והפקידות הבכירה מתומכי נאצר, ובהמשך מיגרו ניסיון של תומכי נאצר לבצע הפיכה נגדית. במקביל גל ההצלחות של הבעת', בסוריה ובעיראק, נעצר, כאשר תסבוכת צבאית בכורדיסטן העיראקית השליכה על המשטר בבגדאד והובילה להפיכה צבאית נוספת שהפילה את הבעת' מהשלטון. במקביל, מתנגדי שלטון הבעת' בסוריה העריכו שזה חלון ההזדמנויות שלהם לפעולה, ופתחו בהתקוממות נגד שלטון הוועדה הצבאית. ההתקוממות הגדולה התחוללה בעיר חמה. הדעות בוועדה הצבאית היו חלוקות בעניין ההתמודדות מול ההתקוממות. עומראן קרא ליד מקלה, וג'דיד דרש אגרוף ברזל. אסד צידד בג'דיד ושניהם למעשה מיגרו את השפעתו של עומראן והדיחו אותו מעמדת הכוח שבה אחז. בעקבות זאת הפך אסד למעשה לשני בהיררכיה רק לצלאח ג'דיד, שהעניק לו את המינוי של מפקד חיל האוויר.
במקביל העמיקו חילוקי הדעות בין ההנהגה האזרחית להנהגה הצבאית של הבעת'. ההנהגה האזרחית, של התאורטיקנים, בראשם מישל עפלק, היו מבוגרים בהרבה מההנהגה הצבאית, של ג'דיד ואסד, ופער נפער בעמדותיהם. בעוד בהנהגה האזרחית נותרו נאמנים לרעיון של אומה פאן-ערבית מאוחדת, בהנהגה הצבאית רצו לקדם את הקמתה של סוריה הגדולה, אימפריה מזרח תיכונית שליבה בדמשק. בקרב ההנהגה הצבאית היה ייצוג רב יותר למיעוטים העלווים והדרוזים, כמו גם לזרם האידאולוגי המרקסיסטי של הבעת'. כאשר אמין אל-חאפז, שסלד מהעמקה אידאולוגית, התקרב למחנה האזרחי של עפלק, והלה קידם ברית פוליטית עם עומראן, החליט ג'דיד לקדם הפיכה צבאית נוספת יחד עם אסד. השניים הנהיגו בפברואר 1966 את ההפיכה של סיעת הנאו-בעת' בראשותם, שהייתה יותר מרקסיסטית בעמדותיה ודגלה בישות הלאומית של סוריה הגדולה, והדיחו מן המשטר את אנשי ההנהגה האזרחית. עפלק וחאפז יצאו לגלות, אל-ביטאר נאסר, והכת הצבאית של ג'דיד ואסד הגדירה את הפעולה כ"טיהור אידאולוגי" נוכח סטייה מקו המפלגה של הבעת'.
חייו > נעוריו וקריירה מוקדמת > שר ההגנה ומלחמת ששת הימים

במשטר החדש שבראשותו עמד ג'דיד קיבל אסד את תפקיד שר ההגנה, ולמעשה היה שליטה של המדינה הסורית מאחורי הקלעים. כבר מסוף 1966 דווח בעיתונות העולם מעת לעת על מתיחות רבה בין ג'דיד ואסד.
אסד נכשל בהכנת הצבא הסורי למלחמת ששת הימים, וחיל האוויר הסורי, שהיה במידה רבה גאוותו האישית של אסד, הושמד על הקרקע ביום הראשון למלחמה. ב-9 ביוני 1967 חצו כוחות ישראלים את הגבול, וכבשו את רמת הגולן בתוך יום אחד. כשהסתיימה הלחימה, הדרך לדמשק הייתה פתוחה בפני הכוחות הישראלים.
היריבות בין אסד ובין ג'דיד נמשך לאחר המלחמה, וכל אחד מהיריבים האשים את רעהו בתבוסה. אסד, אשר שליטתו בחיל האוויר הייתה מלאה, ניצל את מושבו על מנת להעמיק ולקבע את שליטתו בצבא, כשהוא מבין כי השולט בצבא הוא יהיה שליט סוריה. היריבות הקשה בין השניים באה לידי ביטוי במעורבות סוריה בספטמבר השחור. כוחות צבאיים סורים נכנסו לירדן על מנת להתערב לטובת הפלסטינים, אך אסד החליט שלא לאפשר לכוחות חיל האוויר הסורי להשתתף בקרב ולספק תמיכה אווירית לכוחות הקרקעיים. דבר זה הביא לתבוסה לכוחות הסוריים, אך לא פגע ביחידות הצבא הנאמנות לאסד- ובעיקרן חיל האוויר. בנובמבר, כאשר המועצה הלאומית הסורית הצביעה בעד הדחתו של אסד מתפקידו כשר ההגנה, הפעיל אסד את שליטתו על הצבא ותפס את השלטון במהפך בלתי אלים, "מהפכת התיקונים", על מנת "לתקן את הליקויים" של יריביו.
חייו > שליט סוריה

ב-13 בנובמבר 1970 הכריז על תפיסת השלטון בידיו, בהפיכה המכונה כיום מהפכת התיקונים בסוריה, תוך שהוא ממנה את מקורביו - אחיו רפעת אסד, שר ההגנה הנאמן מוסטפא טלאס ואחרים לעמדות מפתח. כעבור כמה חודשים, ב-22 בפברואר 1971, מינתה אותו "מועצת העם", אשר מונתה בעצמה על ידו, לנשיא. מינוי זה אושרר ב-12 במרץ במשאל עם (בו זכה אסד ב-99.2% מן הקולות). לאחר מכן הכריז על חוקה, אשר אושרה במשאל עם בשנת 1973. החוקה החדשה אומנם כללה סעיף לפיו על הנשיא להיות מוסלמי, אבל לשם כך השיג אסד פתווה מהאימאם השיעי מוסא א-צדר, המכירה בכת העלווית כמוסלמים שיעים לכל דבר. בסיס הכוח של משטרו של אסד היה מיום עלייתו לשלטון הצבא, אשר נשלט בידי כת קטנה של קצינים ממוצא עלווי. הכת העלווית מהווה כיום 12% מתושבי סוריה. התקוממויות עממיות כנגד משטרו של אסד דוכאו ביד רמה.
חייו > שליט סוריה > מלחמת יום הכיפורים

ב-6 באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים אשר תואמה מראש בין אסד, ובין הנשיא המצרי אנואר סאדאת, אשר עלה על כיסאו של נאצר לאחר מותו בשנת 1970. בתוך 24 שעות הצליחו כוחות סורים לפרוץ את הקו הישראלי בנקודות רבות, וכבשו שטחים נרחבים ברמת הגולן, וכן את מוצב החרמון. רק לאחר קרבות בלימה קשים, והרוגים רבים, הצליחו הכוחות הישראלים להדוף את המתקפה, ולהעביר את הלחימה אל שטחה של סוריה.
היה זה הישג משמעותי. בפעם הראשונה הצליחו הכוחות הערבים להכות באופן נרחב בצה"ל, לתפוס אותו כשאינו מוכן ולהפתיעו. הסורים הציגו זאת כשבירת מיתוס העוצמה הצה"לית הבלתי מעורערת, והנחיתות של הלוחם הערבי לעומת הלוחם הישראלי.
ב-21 בדצמבר 1973 התכנסה בז'נבה ועידת שלום, ביזמת מזכ"ל האומות המאוחדות, קורט ולדהיים, מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר ושר החוץ של ברית המועצות אנדריי גרומיקו. סוריה לא התייצבה לוועידה זו. מצרים אשר התייצבה לוועידה החלה בשיחות שבסופן הגיעו הצדדים להסכם הפרדת כוחות שנחתם ב-18 בינואר 1974. אסד ראה בהשתתפותה של מצרים בוועידה, ובהסכם הפרדת הכוחות משום בגידה במאמץ המשותף. מסע דילוגים של קיסינג'ר בין דמשק וירושלים הסתיים אף בהסכם הפרדת כוחות בין ישראל לסוריה שנחתם ב-31 במאי 1974 בז'נבה. ישראל נסוגה מהמובלעת שהחזיקה בשטח סוריה, והחזירה לסוריה את העיר קוניטרה ברמת הגולן, וכן מספר כפרים בסביבה. הוכרז על הקמת כוח או"ם שישרת באזור חיץ בהיקף של כ-235 קמ"ר שהוקם בשטח הסורי.
חייו > שליט סוריה > הסכם השלום בין ישראל ומצרים

בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל. אסד ביקש מסאדאת להימנע מצעד זה. ערב ביקורו בירושלים, ב-16 בנובמבר 1977 ביקר סאדאת בדמשק, וביקש מאסד להתלוות אליו בביקורו. אסד סירב, ועמד מן הצד כאשר סאדאת ביקר בירושלים ב-19 בנובמבר ולאחר מכן קיים מגעים עם ישראל שהביאו לחתימת הסכם שלום במסגרתו קיבלה מצרים מישראל בחזרה את חצי האי סיני. סוריה נדחקה לשוליים.
חייו > שליט סוריה > המעורבות בלבנון

מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1976 הביאה למעורבות סורית גוברת והולכת בענייניה הפנימיים של מדינה זו. ביוני 1976 נכנסו כוחות סוריים ללבנון על מנת להתערב במלחמה, כנגד ארגונים שמאליים ופלסטינים, ולטובת הנוצרים. התערבות זו הביאה להגדלת הקרע שבין מצרים וסוריה, ולניתוק היחסים הדיפלומטיים ביניהן, כמו גם להגברת התערבותה של ישראל בפוליטיקה הלבנונית, תוך ניסיון להביא את הנוצרים לתמיכה בישראל ולקבלת סיוע ממנה, במקום קבלת הסיוע מאסד. המעורבות הסורית גברה עם השנים, והביאה להצבת עשרות אלפי חיילים סורים בלבנון החל משנת 1976.
חייו > שליט סוריה > המעורבות בלבנון > מלחמת לבנון הראשונה

מעורבותן הגוברת של ישראל ושל סוריה בענייניה של לבנון הגיעה לשיא אלים בשנת 1982, כאשר קשריה של ישראל עם הנוצרים, בהנהגת משפחת ג'ומייל, הפכו לגלויים כמעט, והתנגשו עם האינטרסים הסוריים בעמק הבאקע, שם היו פרוסים כוחות צבא סורים שתמכו במליציות הלבנוניות הנאמנות למשטר הסורי, ויריבות לאלו שהיו נאמנות לג'ומייל. ב-28 באפריל 1981 הפיל חיל האוויר הישראלי שני מסוקים סורים אשר הפציצו את הכוחות הנוצרים בלבנון. הייתה זו ההתערבות הגלויה הראשונה של ישראל במלחמה זו. למחרת הורה אסד על הכנסת סוללות טילים נגד מטוסים לעמק הבאקע. ראש ממשלת ישראל מנחם בגין הזהיר כי ישראל לא תסבול עוד זמן רב את הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, ובמיוחד את הטילים שהוצבו שם. נשיא ארצות הברית רונלד רייגן מינה מתווך, פיליפ חביב אשר ניסה לפתור את המשבר שנוצר. השליח הצליח ליצור הבנה בין הצדדים, והטילים נותרו במקומם, בהסכמה ישראלית.
ב-14 בדצמבר 1981 סיפחה ישראל בחוק את רמת הגולן לשטחה. היה זה, לדעתו של אסד, איתות ברור על כך שפניה של ישראל למלחמה נוספת.
ב-6 ביוני 1982 פלשו כוחות ישראלים ללבנון, כתגובה על ניסיון התנקשות של פלסטינים בחיי שגריר ישראל בלונדון שלמה ארגוב. לא הייתה זו תגובה ספונטנית כי אם מבצע מתוכנן ומאורגן היטב. ב-9 ביוני 1982 הושמדו סוללות הטילים הסורים בלבנון על ידי חיל האוויר, ועשרות מטוסים סורים הופלו. במקביל המשיכו הכוחות הישראלים בהתקדמותם בלבנון לעבר ציר ביירות דמשק, והיו עתה מעורבים במגע ישיר עם כוחות סורים. ב-11 ביוני השיג השליח חביב הסכם הפסקת אש בין הסורים והישראלים, אך ב-24 ביוני חודשו הקרבות, והחלה לחימה קשה באזור העיירה בחמדון. במהלך הקרבות ב-11 ביוני נקלע כוח שריון של צה"ל למארב באזור סולטאן יעקוב, ונסוג לאחר אבדות כבדות, תוך שהוא משאיר אחריו שבעה נעדרים, אשר גורלם של שניים מהם (פלדמן וכץ) אינו ידוע עד היום.
אסד נאלץ לראות כיצד משתלטים הישראלים על ביירות, מגרשים ממנה את הכוחות הסורים והפלסטינים, ומשליטים על לבנון את נאמנם בשיר ג'ומייל. ב-14 בספטמבר 1982 הרגה פצצה את הנשיא ג'ומייל, ימים אחדים לאחר מינויו. הפלנגות של ג'ומייל בפיקודו של אלי חובייקה נקמו על רציחתו בעריכת טבח גדול, במחנות הפליטים סברה, שתילה, בורג' אלבראג'נה ושכונת אלפאכהאני (טבח סברה ושתילה). שומר ראשו לשעבר של חובייקה, רוברט חטאם, טען שהטבח תוכנן על ידי חובייקה ואסד במטרה להביך את ישראל. מחליפו של ג'ומייל, אחיו אמין ג'ומייל היה נוח בהרבה לאינטרסים הסורים בלבנון. ב 17 במאי 1983 חתמה ישראל על הסכם עם לבנון בעיר ח'אלדה ובקריית שמונה. ההסכם, שאחד מסעיפיו המרכזיים היה נסיגת כל הכוחות הסורים מלבנון, לא מומש מעולם. הקונספציה הישראלית בדבר ממשלה ידידותית בלבנון קרסה, והחלה מציאות חדשה, שהוכתבה במידה רבה על ידי האינטרס הסורי, של המשך המלחמה כנגד ישראל משטח לבנון על ידי ארגונים ומליציות הנתמכים על ידי סוריה. ב-29 בפברואר 1984 הכריז הנשיא אמין ג'ומייל בדמשק, על ביטולו של ההסכם.
חייו > שליט סוריה > מאבקים פנימיים > מרידת האחים המוסלמים

האופוזיציה המוסלמית התנגדה מלכתחילה לשלטון כת העלווים בסוריה, ובמיוחד לשלטון הבעת' החילונית, וראתה באסד "כופר" השולט על אוכלוסייה מוסלמית. מתוך כך פצחה בהתקפות טרור כנגד מוסדות השלטון, שבהן נפגעו גם אזרחים ולמרידה בשלטון שהלכה והתעצמה. ב-26 ביוני 1980 נחלץ אסד מהתנקשות, בה נהרג שומר ראשו, התנקשות שהייתה אך תחילתן של מהומות אלימות, שדוכאו ביד רמה, ברחבי סוריה. ההתקוממות הגיעה לשיא במהומות אלימות בעיר חמאת, אשר נמשכה שבועות מספר ודיכוין בפברואר 1982, בטבח חמאת, גבה בין 3,000 (המספר שמסרה הממשלה הסורית) ל-20,000 (לפי הערכת מקורות אובייקטיביים) קורבנות אזרחיים. הרבעים העתיקים בעיר נחרבו עד היסוד, ומשפחות שלמות נהרגו על לא עוול בכפן. לאחר דיכוי זה, לא הייתה עוד תקומה להתנגדות למשטרו של אסד למשך כל ימי חייו.
חייו > שליט סוריה > מאבקים פנימיים > מרידת ריפעת אל-אסד

ריפעת אל-אסד היה אחיו של חאפז, הצעיר ממנו בשבע שנים, ואבן יסוד במשטרו. בשנת 1984 החל סכסוך בין האחים. נראה כי רפעת, שמונה לסגן הנשיא, חפץ בסמכויות נוספות. ברקע הדברים הייתה תחילת הידרדרותו הבריאותית של אסד, שהביאה לאשפוזים, וכמקובל במשטרים טוטליטריים, מבלי לתת פרסום לסיבה לאשפוז, דבר שהביא לחרושת שמועות. בשנת 1984 נערכו מספר עימותים ביניהם מאחורי הקלעים, ובסופו של דבר גורש האח לז'נבה בבושת פנים, לאחר ניסיון לשוב לעמדת כוח בסוריה ב-1985, מצא עצמו ריפעת בסופו של דבר בגלות בפריז.