stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרדה גזעית
היסטוריה > ארצות הברית

לאחר שהתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית ביטל את העבדות בארצות הברית, אפליה גזעית הוסדרה בחוק באמצעות חוקי ג'ים קרואו, שהנהיגו הפרדה גזעית נוקשה. למרות שחוקים אלו כוננו זמן קצר לאחר שהקרבות פסקו, הם נעשו רשמיים רק לאחר תקופת השיקום, בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, במה שנודע כתקופת השפל של יחסי הגזע בארצות הברית. הפרדה חוקית זו נמשכה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, בעיקר באמצעות כוחם הפוליטי של אנשי המפלגה הדמוקרטית שהתבססה בזמנו על השמרנות הקיצונית במדינות הדרום. ההפרדה התבטאה בשירותים ציבוריים כגון תחבורה ציבורית, מוסדות חינוך, מסעדות, פארקים ומגורים.
במהלך תקופה זו רשויות מקומיות רבות שיתפו פעולה עם ארגונים שדגלו בהפרדה גזעית והיו כופים, לפעמים באמצעות איומים ואלימות, על בעלי עסק לבנים להימנע מלמכור לשחורים. כתוצאה מזה בסיטואציות רבות אמריקאים שחורים היו נוסעים במושב האחורי של האוטובוס מחוץ לעיר בשביל לרכוש עודפי מזון במחיר כפול. בחלק מהמקרים הם היו נכנסים בטעות לשכונה לבנה או לעסק הלא נכון והיו מותקפים על ידי המקומיים.
על אף שדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון ב-1886 קבעה שההפרדה הגזעית היא חוקתית תחת הדוקטרינה של "נפרד אבל שווה", דעת המיעוט של השופט ג'ון מרשל הרלן טענה שההחלטה היא ביטוי לתפיסה של "עליונות הגזע הלבן", וקבעה שהחוקה האמריקנית היא "עיוורת צבעים", שאינה מאפשרת הבחנות בין שחורים ללבנים.
ההפרדה הגזעית המוסדית הסתיימה כפרקטיקה רשמית באמצעות מאבקם של פעילים בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית כגון רוזה פארקס, ומרטין לותר קינג. תנועה זו פעלה בין 1955 ו-1968 לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים ולסיום ההפרדה הגזעית. מאבקם היה לא אלים בעיקרו, והם נקטו בטקטיקה של מרי אזרחי, בפעולות כגון סירוב לפנות את הכיסא באוטובוס לאדם לבן (רוזה פארקס), והתיישבות הפגנתית במסעדות שיועדו ללבנים בלבד. המאבק הוביל במידה רבה לחקיקת חוק זכויות האזרח ב-1964 וחוק זכויות ההצבעה ב-1965, שנתמך על ידי נשיא ארצות הברית דאז, לינדון ג'ונסון.
עד שנת 1968 כל צורות ההפרדה הגזעית הוכרזו כלא חוקתיות על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובשנת 1970 כבר לא הייתה תמיכה בהפרדה גזעית חוקית ורשמית. הפרדה גזעית רשמית הפכה לבלתי חוקית בבתי הספר, עסקים, צבא ארצות הברית, שירותים אזרחיים ובממשלה. שירותים ציבוריים נפרדים, ברזיות מים נפרדות ובתי ספר שקיימו הפרדה הפסיקו להתקיים, והתנועה לזכויות האזרח זכתה לתמיכה ציבורית גדולה.
אפרו-אמריקאים החלו לאייש תפקידים משמעותיים כגון ראשי ערים, מושלים ופקידים ממשלתיים הן במדינות הצפון והן במדינות הדרום, בבית הנבחרים האמריקאי ובסנאט ארצות הברית, בממשלת ארצות הברית, ובשנת 2009 נבחר ברק אובמה לנשיאות, והיה לנשיא השחור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית.
ראו גם

אינטגרציה גזעית
גזענות
אפרטהייד
רצח פעילי זכויות האזרח במיסיסיפי (1964)
חוק זכויות האזרח (1964)
נפרד אבל שווה
ואליה

וָאלְיָה היה מלך ויזיגותי, השליט הרביעי בשושלת בלתה, שמלך בין השנים 415 ו-418.
ואליה מלך הוויזיגותים
חייו

ואליה עלה לשלטון בשנת 415, אחרי שמתנקש שפעל במצוות זיגריק רצח את מלך הוויזיגותים הקודם, אטהאולף. זיגריק נרצח אף הוא זמן קצר אחרי–כן. ככל הנראה התמצה קשר הדם בין ואליה לאלאריק, מייסד השושלת, בשייכות לאותו קלאן. בעלותו לשלטון, מצא את עצמו ואליה בעמדה קשה: מחד, התקשו הוויזיגותים למצוא לעצמם מקום בספרד, לשם הגיעו עם אטהאולף, כיוון שרוב חלקי הארץ, לבד מטרהקוננסיס, כבר יושבו בשבטים גרמאנים שונים. מאידך, הרומים חסמו את כל נמלי היציאה מספרד, כך שלואליה לא הייתה אפשרות לספק לאנשיו הרעבים מזון.
הוא פנה בתחילת שנת 416 דרומה וניסה לעבור לאפריקה, כדי ליהנות ממאגרי התבואה שלה, אך הצי שלו, ממש כמו של אלאריק, נטרף בים. משכשלה תוכניתו, החליט ואליה לכרות הסכם שלום עם קונסטנטינוס, האיש החזק ברומא. במסגרת ההסכם, שנחתם לפני יוני 416, הפכו הוויזיגותים לפואדרטי (נאמנים) של רומא וקיבלו בתמורה תבואה. נוסף על–כך, השיב ואליה לקיסר הונוריוס את גאלא פלקידיה, אלמנתו של אטהאולף שהייתה גם אחותו של הונוריוס וגם מושא תשוקותיו הארציות והאימפריאליות של קונסטנטינוס.
ואליה מילא את חלקו בהסכם כאשר הכה בשבט סילינג של הוונדלים ששלט בבאיטיקה בדרום ספרד ושלח את מלכם פרדבאל כמנחה להונוריוס. פעולתו גרמה לשאר השבטים הגרמאנים שישבו בספרד (האלאנים בלוסיטניה, הסואבים והוונדלים משבט אסדינג בצפון-מערב גאלאקיה) לשלוח משלחות בבקשה לאישור רשמי להתיישב כפאודרטי בספרד. האסדינג והסואבים הצליחו בכך, ואילו הסילינג והאלאנים סורבו והוכנעו על–ידי ואליה ולמעשה הושמדו כמעט לחלוטין.
בתמורה על מאמציו זכה ואליה באישור המיוחל מן הקיסר להתיישב עם הוויזיגותים על אדמה משלהם: אקוויטניה (דרום ומזרח צרפת) ולקבוע את בירתם בטולוז. כך באו אל קיצן יותר מעשרים שנה של נדודים של הוויזיגותים ברחבי אירופה. ההסדר הכפיף עדיין את הוויזיגותים לסמכות רומי והשטחים נחשבו עדיין לחלק מהאימפריה, אך הייתה זו חלקת האדמה המשמעותית השנייה (אחרי האישור לממלכת הבורגונדים על הריין) בתוך חלקה המערבי של האימפריה שהוענקה לשבטים גרמאנים, שנאמנותם הממשית לרומא הייתה מפוקפקת.
ואליה לא זכה לראות בהתממשות ההסכם. הוא מת בשנת 418, כשעל כיסאו עולה תיאודוריד הראשון, בנו הבלתי חוקי של אלאריק. נכדו של ואליה מבתו, היה ריקימר, פטריקיוס ושליטה בפועל של רומא באמצע המאה החמישית.
ראו גם

הממלכה הוויזיגותית
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל

הספינה העתיקה ממעגן מיכאל, באולם מיוחד שנבנה עבורה במוזיאון הכט בחיפה
שברי פיטס שנמצאו בסמוך לבסיס התורן לאחר רפאות
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל היא ספינת סוחר מעץ מסוף המאה החמישית לפנה"ס שהתגלתה ב-1985 בים במרחק 70 מטר מחוף קיבוץ מעגן מיכאל, בעומק של 1.5 מטר. אורך הספינה 13 מטר. חבר הקיבוץ יצא לצלילה והבחין בערימה של כלי חרס אבנים ולוחות עץ. האזור בו נמצאה הספינה נמצא ליד אי היונים וכולל שוניות. מממצאי הספינה כללו בין היתר את השדרית העשויה לוחות עץ, בסיס התורן, עוגן וכלי חרס וממצאים נוספים. מקורה של הספינה לא התברר סופית, אבל היא כנראה ממערב טורקיה.
החפירות באתר נערכו בין השנים 1989-1988 על ידי המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה בראשות הארכאולוג הימי אלישע לינדר.
לצורך הצגת הספינה בפני הציבור, נבנה במוזיאון הכט שבאוניברסיטת חיפה חדר מיוחד בתוך המוזיאון המותאם להצגת הספינה. הרכבת הספינה מחדש נעשתה על ידי צוות בינלאומי שהגיע לארץ להרכיב את הספינה. הספינה מוצגת ביחד עם מבחר ממצאים מהספינה ביניהם העוגן, כלי העבודה שנמצאו על הספינה, חבלים וכלי חרס. האגף משמש גם כמעבדה חיה וכבית מלאכה ללימודי ספינות עתיקות.
הספינה

גוף הספינה שנמצא אורכו 13 מטר ורוחבו 4 מטר, משקלה הכולל של הספינה כולל מטענה היה כ-25 טון, מחצית מזה משקל המטען. הספינה נבנתה בשיטת "הציפוי קודם", שיטה שהייתה מקובלת באלף ה-2 ובאלף ה-1 לפנה"ס לבניית כלי שיט, כלומר קודם חוברו לוחות הציפוי של גוף הספינה באמצעות כפיסים ואטבים במרחק של 13 ס"מ זה מזה. ירכתי הספינה והחרטום חוברו באמצעות תפירת הלוחות בחבלים זה לזה, ואחר כך הותקנו חיזוקי הרוחב - צלעות הספינה שחוברו בעזרת מסמרי נחושת (באותה שיטה נבנתה הספינה מאולו בורון). שדרית הספינה נעשתה מקורה אחת של עץ אורן ירושלים באורך של 8.25 מטר וברוחב 16 ס"מ, אליה חוברה בתחתיתה תת-שדרית עשויה מעץ אלון שנבנתה משלושה חלקים נפרדים שנועדו לספוג את החבטות והחיכוך ולהקל על תיקון הספינה. גם הרצפות, קורות החרטום והירכתיים, הצלעות ובסיס התורן נעשו מעץ אורן ירושלים. בדיקות פחמן 14 וממצא כלי החרס תארכו את הספינה לשלהי המאה החמישית לפנה"ס.
הספינה > העוגן

בעת החפירה בקרבת צדה הימני של הספינה, נמצא עוגן הספינה שהוא מסוג "עוגן בעל זרוע אחת" עם שרידי חבלים קשורים ללולאת ההרמה. העוגן עשוי מעץ אלון. מוט העוגן מולא במינרל גלנה המשמש כמינרל בצר עיקרי לעופרת. גוף העוגן לכל אורכו מראשו דרך השוק עד הזרוע גולף מקורה אחת, כך גם הסטוק - המוט הניצב לזרוע וממוקם בחלקו הנגדי של השוק. העץ ששימש ליצירת העוגן זהה לעץ שממנו נעשו כפיסי העץ ששימשו בחיבור קורות הספינה. השערת החוקרים היא שהעוגן נעשה בידי אותם נגרים או בוני אוניות שבנו את הספינה.
ממצאי הספינה

כאונייה טרופה, רוב חלקי הספינה נמצאו קבורים עמוק בתוך החול אשר יצר שכבת בידוד שמנעה ממי הים המלוחים לפגוע בחלקי העץ והמתכת של הספינה.
הממצא הבולט ביותר הוא גוף העץ של הספינה אשר השתמר, במיוחד השדרית, תת-השדרית, הקנה, בסיס התורן, חלקי לוחות רבים ועוגן הספינה. המסמרים אשר חיברו את צלעות הספינה לגוף היו עשויים מנחושת. רמת שימור גבוהה זו הקלה על החוקרים להבין את מבנה הספינה וכיצד היא נבנתה.
הממצאים כללו גם כ-12.5 טון של אבנים וסלעים, רובם צפחות כחולות, חלק קטן יותר היו אבני גיר וגברו. על פי השערת החוקרים הצפחה הייתה מטענה העיקרי של הספינה. מקור הצפחה היה האי היווני אביה מצפון מזרח לאתונה. בעת העתיקה הצפחה שימשה לייצור רעפי צפחה לגגות וכן לריצוף רצפות, בנוסף השתמשו בצפחה ליצירת כלי נוי.
בנוסף למטען נמצאו כלים שונים ששימשו את צוות הספינה כגון: כלי נגר ארוזים בסל, חבלים בקוטרים שונים, רוב החבלים היו עשויים מצמח אגמון החוף. חלק מהחבלים נמצאו בקרבת הספינה, שני חבלים היו קשורים לעוגן הספינה. נמצאו גם 70 כלי חרס שונים אשר שימשו את צוות הספינה כולל כתריסר קנקני אגירה בעלי ידיות סל, סירי בישול, נרות, פכיות, ספלים זעירים, קופסאות עץ מגולפות אחת דמוית כינור השנייה דמוית עלה - כלים אלה שימשו כנראה לאחסון תמרוקים או תכשיטים. סמוך לבסיס התורן נמצאו גם שברי פיטס גדול. מקור הכלים זוהה על ידי החוקרים בקפריסין ובמזרח יוון. בנוסף, נמצאו גם שרידים אורגניים ענבים, זיתים ושעורים, סל קלוע וכן כמות גדולה של ענפי ריפוד שריפדו את רצפת הספינה מפני נזק מטען האבנים.
שימור הספינה

אחת הבעיות בחפירת ממצאים שנמצאו מתחת לפני הים הוא הנזק הנגרם לממצא בהוצאתו מהים. ממצאים שנשתמרו אלפי שנים מתחת לחול המכוסה במים, ניזוקים בעת הוצאתם, עקב השינוי בתנאים הסביבתיים, וביחוד, בשל החשיפה לחמצן שבאוויר הפתוח. כלים שלא טופלו היטב נוטים להתפורר תוך חודשים ספורים. חומרים אורגניים הם הרגישים ביותר להתפוררות מהירה. בעת הוצאת הספינה על אביזריה היה העץ שממנו הורכב גוף הספינה רך ושביר ורווי במי ים. גוף הספינה פורק מתחת למים, חלקי העץ הועברו במנשאים מיוחדים למעבדה באוניברסיטת חיפה שם מוינו חלקי העץ השונים והוכנסו לאגנים ממולאים במי ברז במטרה לשטוף אותם ממלחים. לאחר מכן החל תהליך של החדרת החומר המשמר פוליאתילן גליקול (polyethylene glycol, PEG) לתוך העץ במטרה להחליף את המים בשיטה הידועה בשם PEG 100%. בשיטה זו מתרחש תהליך החלפת המים בתאי העץ על ידי חלחול איטי של חומר השימור. לאחר החדרת כמות החומר המשמר הרצויה הוצאו הלוחות, נוגבו ושומרו במשך מספר שנים. ככל שחלק העץ היה גדול יותר זמן השימור היה ארוך היותר. תהליך השימור ארך שבע שנים והסתיים בשנת 1996.
בניית רפליקה (העתק) של הספינה

באמצע חודש אפריל 2014 החלה בניית רפליקה של הספינה בבית הספר לקציני ים עכו, במבנה שהעמידה הנהלת בית הספר לרשות האוניברסיטה. ב-10 ביולי 2014 הושלמה והונחה בטקס חגיגי השדרית של הספינה, טקס אשר על פי המסורת הימית מציין את תחילת הבנייה של כלי שיט חדש. בראש הפרויקט עמדו פרופסור יעקב כהנוב מהמכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי והחוג לציויליזציות באוניברסיטת חיפה ואבנר הילמן מרשות העתיקות. במלאכת הבנייה עסקו אנשי סגל האוניברסיטה, אנשי מקצוע, מתנדבים וסטודנטים. השותפים לבניה היו רשות העתיקות, בית הספר לקציני ים עכו, קרן קיימת לישראל ומספנות ישראל.
גוף הספינה נבנה מעץ אורן קפריסאי, והחיבורים וחלקים אחדים נוספים מעץ אלון. עצי האורן נכרתו ביערות בצפון הגליל, ביער דלתון וביער ביריה, בתיאום עם קק"ל. הבנייה נעשתה תוך הקפדה על חומרי הגלם והמידות ושימוש בטכניקות דומות לאלו שבהן נבנתה הספינה המקורית. סך תקציב הפרויקט היה כ-675,000 דולר, כולל גם עלות התחזוקה, הביטוח ועגינת הספינה לאחר השלמת בנייתה. הפרויקט מומן גם מתרומות של גופים שונים, בהם תורמים אנונימיים. בניית הספינה הסתיימה בדצמבר 2016.
טקס השקה הספינה התקיים ביום 17 במרץ 2017 במעגן הדיג בחיפה.
ראו גם

הסירה מגינוסר
הספינה העתיקה משדה הגז קטלן
לקריאה נוספת

יעקב כהנוב בת 2500 שנה וצעירה מתמיד -הספינה העתיקה ממעגן מיכאל, "בין גלים", אוקטובר 2002, ע' 68.
הדס מור, סימני כלי הנגר בספינה ממעגן מיכאל, ומשמעותם בבנית כלי שיט עתיקים, עבודת מוסמך בחוג לציוויליזציות ימיות, אוניברסיטת חיפה, 2002
עדינה בן זאב, הספינה המקורית ממעגן מיכאל, עבודה לשם קבלת תואר מוסמך, אוניברסיטת חיפה, 2004
הדס סגל, מעקב אחרי שימור הספינה העתיקה (400 לפסה"נ) ממעגן מיכאל, עבודת מוסמך בחוג לציוויליזציות ימיות, אוניברסיטת חיפה, 2006
קובץ:הספינה ממעגן מיכאל דוח 1 לרספן.pdf - הספינה ממעגן מיכאל - נתונים לאישור הנדסי, מבוא : פרופסור יק כהנוב, שחזור גרפי: אדריכלית עדינה בן-זאב, חישובים: יוסי רוט, מרץ 2014
קובץ:הספינה ממעגן מיכאל דוח 2 לרספן.pdf - הספינה ממעגן מיכאל - נתונים לאישור הנדסי לאחר השלמת הגוף, מבוא: פרופסור יק כהנוב, שחזור גרפי: אדריכלית עדינה בן-זאב, חישובים: יוסי רוט, אוגוסט 2016
Linder, Elisha (1992). "Excavating an Ancient Merchantman". Biblical Archaeology Review. Biblical Archaeology Society. 18 (6): 24–35.
Rosloff, Jay P. (1991). "A one-armed anchor of c. 400 BCE from the Ma'agan Michael vessel, Israel. A preliminary report". The International Journal of Nautical Archaeology. 20 (3): 223–226.
Elisha Linder & Yaakov Kahanov, The Ma'agan Mikhael Ship: The recovery of a 2400 years of merchantman final report, Israel Exploration Soceity, Haifa University, 2003, Vol. I-II
הערות שוליים

↑  עדינה בן זאב, הספינה המקורית ממעגן מיכאל עבודת מוסמך בחוג לציוויליזציות ימיות, אוניברסיטת חיפה, 2004, עמוד 1
↑  אלישע לינדר, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, עמוד 964
↑  הספינה באתר רשות העתיקות
↑  אלישע לינדר, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, עמודים 965-964
↑  אבנר רבן, שיטות סקר, חפירה, רישום, צילום ושימור בארכאולוגיה תת-ימית, קדמוניות 14, 1971, עמודים 42-41
↑  הדס מור, סימני הנגר בספינה ממעגן מיכאל, עבודת מוסמך, אוניברסיטת חיפה, 2004, עמוד V
מתוך ערכת כלי הנגר שנמצאה בתוך מחצלת. מס' 2 חלקי מקדחות קשת, מס' 3 דקרים, מס' 4 ידית מרצע
ספינת הרפליקה של הספינה העתיקה במעגן מיכאל בהפלגה ראשונה במפרץ חיפה, 28 בדצמבר 2016.
הרכבת הטרנס-סיבירית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מפעיל:  מסילות הברזל הרוסיות 
 מידע על ההקמה
 התחלת בנייה:  1891
 פתיחת המסילה:  1916
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  תחנת הרכבת ירוסלבסקי, מוסקבה
 סיום המסילה:  ולדיווסטוק
 סוג המסילה:  נוסעים ומשא
 אורך המסילה:  9,288 ק"מ
 רוחב המסילה:  1520 מ"מ 
 מתח חשמלי:  25 kV, 50 Hz AC railway electrification 
 תרשים המסילה
 
 נתיב המסילה הטרנס-סיבירית    המסילה המקורית של הרכבת הטרנס-סיבירית   קו באיקל-אמור   הקו העיקרי בשימוש היום בין מוסקבה ואומסק   הקו הדרומי בין אומסק וטאישט 
 
התחנה הסופית בולדיווסטוק
תחנת נובוסיבירסק
הגשר על נהר קאמה
הרכבת הטרנס-סיבירית (ברוסית: Транссибирская магистраль, Транссиб) היא רשת מסילות הברזל החוצה את סיביר לרוחבה, מרוסיה האירופית עד לסין, למונגוליה ולחבלים הרוסיים המזרחיים. הרכבת משמשת להסעת נוסעים ומטען, ובעתות מלחמה שירתה את האימפריה הרוסית (ולימים את ברית המועצות) להעברת אספקה לחזית והעברת חיילים להגנת העורף.
המסילה הייתה במשך כ-101 שנים מסילת הרכבת הרציפה הארוכה ביותר בעולם.
נתיבי הרכבת

הנתיב העיקרי, ה"טרנס-סיבירי", יוצא מתחנת הרכבת ירוסלבסקי במוסקבה ומגיע לוולדיווסטוק דרך דרום סיביר. הוא נסלל בין 1891 ל-1916. אורכו של הקו 9,288 קילומטר והוא חוצה שמונה אזורי זמן. נסיעה בקו זה, מתחנתו הראשונה ועד לאחרונה אורכת כ-6 ימים ו-23:22 שעות. עד לפתיחת הקווים מיִי-ווּ שבמזרח סין למדריד שבספרד בקו הרכבת יי-וו - מדריד (כ-13,000 ק"מ ב-21 ימים) וקו מיִי-ווּ ללונדון שבבריטניה (12,000 ק"מ ב-18 ימים), הוא היה קו הרכבת הארוך ביותר בעולם.
נתיב עיקרי נוסף הוא ה"טרנס-מנצ'ורי", החופף את הנתיב הטרנס-סיבירי עד טרסקיה, כ-1,000 קילומטר מזרחית לימת באיקל. מטרסקיה נמשך הנתיב לכיוון דרום-מזרח, אל תוך סין, ומגיע עד בייג'ינג.
נתיב עיקרי שלישי הוא ה"טרנס-מונגולי", החופף את הנתיב הטרנס-סיבירי עד אולן-אודה שעל חופה המזרחי של ימת באיקל. משם נמשך הנתיב דרומה עד בירת מונגוליה, אולן בטור, ממנה הוא נמשך דרום-מזרחה לבייג'ינג.
ב-1991 הושלם נתיב רביעי, צפוני, לאחר יותר מ-50 שנה של עבודה לא רצופה. נתיב זה מכונה "באיקל-אמור" והוא נבנה כאלטרנטיבה אסטרטגית לנתיב הטרנס-סיבירי, שעובר קרוב לגבול רוסיה-סין. הנתיב החדש נפרד מהנתיב הטרנס-סיבירי מערבה לימת באיקל ומצפין ממנה, חוצה את נהר אמור ולבסוף מגיע לחוף האוקיינוס השקט.
היסטוריה

עם הקמת ולדיווסטוק ב-1860 התגשמה שאיפה ותיקה של רוסיה לעיר נמל לחוף האוקיינוס השקט. עד 1880 התפתחה ולדיווסטוק לעיר נמל ראשית, ותוך זמן קצר התברר הצורך בתחבורה נאותה בין החבלים המזרחיים והמערביים של רוסיה. בנייה סדירה של הקו הטרנס-סיבירי החלה ב-1891 תחת פיקוח שר האוצר דאז, סרגיי ויטה. בדומה לבניית קו הרכבת בין החוף המזרחי לחוף המערבי בארצות הברית, החלו בוני הקו הרוסים לבנותו במקביל משני קצותיו לכיוון אמצע המסלול. מוולדיווסטוק הונח הקו צפונה לאורך גדתו המזרחית של נהר אוסורי עד חברובסק ליד נהר אמור - קו אוסורי. ב-1890 נבנה גשר מעל נהר אורל ובניית המסילה המשיכה לתוך אסיה. ב-1898 נבנה גשר מעל נהר אוב והעיר הקטנה נובוניקולבסק שהוקמה ב-1883 התפתחה למרכז סיבירי גדול - נובוסיבירסק. באותה שנה הגיעה הרכבת הראשונה לאירקוטסק ולחופי ימת באיקל. המסילה נמשכה מזרחה, לאורך נהרות שילקה ואמור, ובמהרה הגיעה לחברובסק. עוד קודם לכן, ב-1897, נבנה ענף המסילה המחבר את חברובסק לוולדיווסטוק. יישובים רבים הוקמו לאורך המסילה בעקבות הקמת קו הרכבת. אוכלוסייתם הכוללת מונה כמיליון נפשות.
ימת באיקל, 60 קילומטר מזרחה לאירקוטסק, הייתה אחד המכשולים הגדולים בבנייה: אורך הימה 640 קילומטר ועומקה המרבי הוא מעל קילומטר וחצי. עקיפה של הימה הייתה כרוכה בהארכה ניכרת של הקו, ואילו בניית גשר לא הייתה אפשרית. המסילה הסתיימה משני צדי הימה ומעבורת מיוחדת, שוברת קרח, נקנתה באנגליה כדי לשאת את הנוסעים מרכבת בצד אחד של הימה לרכבת שנייה בצדה השני. בחורף הוסעו הנוסעים והמטען על גבי הימה הקפואה במזחלות, עד שהושלם ענף המסילה מצדה הדרומי של הימה. עם השלמת קו נהר אמור צפונה לגבול עם סין, ב-1916, הושלמה מסילה רציפה בין סנקט פטרבורג לוולדיווסטוק - קו שהיה לארוך בעולם במשך כ-101 שנים.
חשמול המסילה החל ב-1929 והושלם ב-2002. הוא מאפשר הכפלה של קיבולת הרכבת, עד מטען כולל של 6,000 טון. כיום מוסעות בקו הטרנס-סיבירי מדי שנה 20,000 מכולות מטען לאירופה, מתוכן מגיעות 8,300 מיפן, חלק זעום מהייצוא היפני הכולל לאירופה - 360,000 מכולות בשנה. משרד התחבורה הרוסי זיהה את פוטנציאל הגידול הרב ושם לו למטרה לשלח 100,000 מכולות בשנה ברכבת הטרנס סיבירית, ב-120 רכבות ביום לאורך הקו, עד סוף 2005. גידול זה ניתן להשגה רק אם חלקים שונים של המסילה שבהם עדיין רק צמד פסים יחיד יוכפלו כדי לאפשר נסיעת שתי רכבות (בכיוונים מנוגדים) בו זמנית.
הקו הטרנס-סיבירי הוא נתיב התחבורה החשוב ביותר ברוסיה גם כיום. כ-30% מהייצוא הרוסי משונע ברכבת זו, ותושבים רוסים רבים משתמשים ברכבת לנסיעה בארצם העצומה. עד להפעלת מסילת הרכבת באיקל-אמור בשנות ה-80 של המאה ה-20 זה היה הנתיב המסילתי היחיד שמקשר את סיביר המזרחית עם מרכז רוסיה.
בכל תחנות הרכבת המשמשות את הקו ברוסיה מותאם השעון בתחנה לפי שעון מוסקבה. בתחנות המשרתות את הקו בתחומי מונגוליה וסין הזמנים בתחנה מותאמים לשעון המקומי.
חלקים ישנים של הקו, שאינם משמשים את הקו הפעיל, באזורים שמצפון לוולדיווסטוק, משמשים לצרכים רפואיים של כפרי האזור. מדובר בבית חולים בתוך רכבת, אשר עוברת בין הכפרים ונותנת שירותים רפואיים מגוונים, עוד מהתקופה הסובייטית. מסע הרכבת הייחודית נמשך כשבועיים עד שהיא חוזרת לוולדיווסטוק, ומתכוננת למסע הבא.
ראו גם

רכבות טיולים
הערות שוליים

↑  First UK to China exports train departs from DP World London Gateway | DP World London Gateway, www.londongateway.com
|  מסילות הברזל הרוסיות רוסיה |
| --- | --- | --- |
| חברות בת | רכבת מוסקבה • רכבת אוקטובר (רכבת צארסקויה סלו) • רכבות מערב סיביר • רכבת גורקי • רכבות המזרח הרחוק • רכבות עבר הבאיקל • רכבות מערב סיביר • רכבות קלינינגרד • רכבות קרסנויארסק • רכבות קובישב • רכבות עבר הוולגה • רכבות סברדלובסק • רכבת הצפון • רכבות צפון הקווקז • רכבות דרום מזרח רוסיה • רכבות דרום אוראל • חברת הנוסעים הפדרלית • רכבות דרום הקווקז • חברת המשא הפדרלית • חברת המשא הראשונה • טרנסקונטיינר • טרנסטלקום • RZD סטרוי • בט-אלטרנס • אארואקספרס |  |
| קווים מרכזיים | הרכבת הטרנס-סיבירית • מסילת הברזל הטרנס-אסיאתית • קו הרכבת מוסקבה–סנקט פטרבורג |  |
| נשיאי החברה | גנאדי פאדייב • ולדימיר יאקונין • אולג בלוזרוב |  |
| ראו גם רכבות ברוסיה • רכבות קרים • רכבות ימאל • רכבות יקוטיה • הסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות • משרד הרכבות של רוסיה | ראו גם רכבות ברוסיה • רכבות קרים • רכבות ימאל • רכבות יקוטיה • הסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות • משרד הרכבות של רוסיה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298472605171  BnF: cb16698270j (data)  GND: 4060702-1  ISNI: 0000 0000 8338 3844  LCCN: n80004164  NDL: 00954477  NKC: ge559657  SELIBR: 159675  SUDOC: 027606996  VIAF: 121997148   WorldCat (עם VIAF): 121997148
התחדשות באירופה

| --- | --- |

 מנהיגים:  Valérie Hayer 
 תקופת הפעילות:  20 ביוני 2019 – הווה (5 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם, ליברליזם חברתי, ליברליזם שמרני, פדרליזם של האיחוד האירופי, פרו־ארופאיות 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז (פוליטיקה) 
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  77 (הפרלמנט האירופי) 
 reneweuropegroup.eu
 
התחדשות באירופה (באנגלית: Renew Europe) היא קבוצה פוליטית ליברלית פרו-אירופית בפרלמנט האירופי שנוסדה לקראת הקדנציה התשיעית של הפרלמנט האירופי. הקבוצה היא היורשת לקבוצת הברית של הליברלים והדמוקרטים לאירופה (ALDE) שהתקיימה בשנים 2004–2019.
נכון לינואר 2021, ישנם בפרלמנט האירופי כ-98 נציגים מטעם הסיעה.
היסטוריה

במאי 2019, במהלך דיון לקראת הבחירות לפרלמנט האירופי 2019, הודיע גיא ורהופשטאט, נשיא הברית של הליברלים והדמוקרטים באירופה (ALDE) כי בעקבות הבחירות קבוצת ALDE מתכוונת להתפרק ולהתגבש בברית חדשה עם "הרנסאנס" של נשיא צרפת עמנואל מקרון.
הקבוצה החדשה הכריזה על שמה ב-12 ביוני 2019 לאחר שכוננה ברית עם התנועה הצרפתית "הרפובליקה בתנועה!".
ב-19 ביוני 2019 פורסם כי דאצ'יאן צ'ולוש, לשעבר ראש ממשלת רומניה והנציב האירופי לחקלאות ופיתוח הכפר, נבחר כיושב ראש ההקמה של הקבוצה, לאחר שניצח בפריימריז את סופי אין ולד ברוב של כ-64 קולות אל מול 42. כך נהיה הרומני הראשון שהפך למנהיג קבוצה פרלמנטרית אירופית.
מפלגות חברות

רשימה חלקית:
מפלגת הרפורמה (אסטוניה)
מפלגת המרכז (אסטוניה)
מפלגת המרכז (פינלנד)
המפלגה העממית הליברלית (שוודיה)
דמוקרטים 66 (הולנד)
מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (הולנד)
המפלגה הדמוקרטית (לוקסמבורג)
מפלגת העבודה (ליטא)
פיאנה פול (אירלנד)
המפלגה הדמוקרטית החופשית (גרמניה)
הרפובליקה בתנועה! (צרפת)
מפלגות חברות > מפלגות לשעבר

המפלגה הליברל-דמוקרטית (הממלכה המאוחדת)
הערות שוליים

↑  "Renew Europe. – News – ALDE". alde.eu. 13 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Frenzy in Firenze: 4 takeaways from EU lead candidate debate". Politico. 3 במאי 2019. נבדק ב-9 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baume, Maïa de La (12 ביוני 2019). "Macron-Liberal alliance to be named Renew Europe". Politico. נבדק ב-12 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "[Ticker] Liberal Alde rename themselves 'Renew Europe'". EUobserver.
↑  https://www.politico.eu/article/ex-romanian-prime-minister-renew-europe/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1330709799  VIAF: 5867171732605709080004   WorldCat (עם VIAF): 5867171732605709080004
הנריק השני החסוד

| --- | --- |

 לידה:  1192 קרקוב, ממלכת פולין (1025–1385) 
 נהרג:  9 באפריל 1241 (בגיל 49 בערך) Legnickie Pole, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  ורוצלב 
 בן או בת זוג:  Anne of Bohemia, Duchess of Silesia (1216–?) 
 
הנריק השני החסוד
הנריק השני החסוד (בפולנית: Henryk II Pobożny; ‏1196/1207 - 9 באפריל 1241), היה בן שושלת פיאסט, בנו של הנריק הראשון המזוקן, ודוכס גדול של פולין מ-1238 ועד מותו והנהיג קואליציה אירופאית בקרב ליגניץ נגד צבא של האימפריה המונגולית.
ביוגרפיה

הנריק השני היה שליט של דוכסות שלזיה התחתונה (עם הבירה בורוצלב), שליט של דוכסות קרקוב ושליט של הדוכסות הגדולה, דוכסות פולין הגדולה ובשנים 1238–1239 היה גם עוצר של שתי דוכסויות נוספות של שושלת פיאסט, דוכסות סנדומיר ודוכסות שלזיה עלית.
עקב מות אחיו, הנריק היה לבן יחיד ויורש מיועד. אביו השתדל להכינו ולהכין את הסביבה לכך שהוא יהיה השליט הבא. החל מ-1322 חתימתו מופיעה על מסמכים לצד חתימת אביו ושנתיים מאוחר יותר זכה גם לסמל משלו. ב-1227, במפגש של הדוכסים מבית פיאסט, הוטמן מארב לאביו והוא נפצע קשה. עד החלמת אביו נשא הנריק השני בעול השלטון. כך קרה גם שנתיים מאוחר יותר, כשאביו נלקח בשבי על ידי קונרד הראשון, דוכס מאסוביה - עד שחרור האב שלט הבן. בשנים 1229–1230 יצא בראש צבא לגדות האודר ובשנים 1233–1234 ייצג את האינטרסים של אביו בפרוסיה ובפולין הגדולה. פעילויות אלה הכשירו אותו, לדעת אביו, לכן בשנת 1234 מינה אותו רשמית לשליט שותף. השניים חילקו ביניהם את תוארי השלטון, כשהנריק הראשון כונה "דוכס קרקוב ושלזיה" והנריק השני כונה "דוכס שלזיה ופולין הגדולה". לאחר מותו של הנריק הראשון, ב-19 במרץ 1238, זכה הנריק השני בכל התארים.
אביו סידר לו נישואים עם הנסיכה אנה, בתם של אוטאקר הראשון, מלך בוהמיה וקונסטנס של הונגריה, בתו של בלה השלישי, מלך הונגריה. לזוג נולדו עשרה ילדים.
הפלישה המונגולית לפולין ומותו של הנריק

האימפריה המונגולית תכננה מתקפה על ממלכת הונגריה ולשם כך היו צריכים לעבור דרך פולין. המונגולים פלשו לתוך פולין בתחילת 1240 והביסו בקרב חמלניק צבא פולני, שהונהג על ידי הוויוודים של קרקוב ושל סנדומיר ולאחר מכן המשיכו אל קרקוב, שננטשה על ידי תושביה, ושרפו אותה.
הנריק השני, בראש צבאו, עם סיוע של כוחות ששלח לו ונצלאוס הראשון, מלך בוהמיה ואבירים צרפתיים ממסדר אבירי היכל שלמה וממסדר ההוספיטלרים נלחם בצבא מונגולי, שהונהג על ידי אורדה ח'אן, באידר וקאדאן. צבאו של הנריק הובס והוא נהרג וראשו הכרות נישא על חנית מונגולית, כדי להפחיד את הפולנים במקומות נוספים.
לאחר הקרב שלחה רעיתו, הנסיכה אנה, אנשים שיאתרו את גופתו. הגופה אותרה על בסיס סימן מיוחד, אצבע שישית בכף הרגל הימנית. הגופה נקברה בורוצלב. את השלטון ירש בנו הבכור, בולסלאב השני "הקירח".
המונגולים המונהגים על ידי באידר מניפים על חנית את ראשו של הנריק השני החסוד, כדי להטיל מורא על ורוצלב