stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנור האפייה בעת העתיקה
הממצא הארכאולוגי > תנורים בתקופה המקראית

שרידי תנורים מן התקופה המקראית נמצאו בתלים ברחבי ארץ ישראל, לדוגמה תנור מתקופת הברונזה התיכונה ב' בחמדיה ותנורים מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל בחצור. דוגמה טובה לתנור מתקופת הברונזה המאוחרת עד המאה ה-8 לפנה"ס נמצאה בתל רחוב, שבו השתמר התנור בשלמות בזכות האופן שבו הקירות קרסו מסביבו. מתקן זה איפשר לאמת את השערות החוקרים בנוגע לצורתו ומידותיו של התנור וכן לערוך בדיקות שרידנות מחלקיו הפנימיים. בסיסו של התנור היה בקוטר 56 ס"מ, ושפתו בקוטר 30 ס"מ, וגובהו מן הבסיס עד השפה מנה 56 ס"מ גם כן. עובי הדופן 4 ס"מ וצורתו קונית ההולכת ונהיית צרה מהבסיס אל השפה. חלקו העליון פתוח וישנו פתח נוסף בבסיסו. פתח זה קטן מכדי שניתן יהיה להכניס דרכו ענפי עץ כחומר הסקה, ואכן בבדיקה שנעשתה באפר שנמצא בחלקו הפנימי של התנור נמצאו שרידי זרדים בעיקר. חלקו החיצוני של התנור צופה בשברי חרסים, שחלקם ניתנים לרפאות. מתחתם, בדופן החיצונית העשויה טין, ניתן להבחין בסימני "סירוק" שהותירו ידי האמן. מסביב לתנור השתמרה שכבה עבה של אפר, המחזקת את הסברה שהפתח התחתון שימש לגריפת החומר השרוף טרם הכנסת חומר בעירה חדש. חומר שרוף זה הצטבר מסביב לתנור.
בתקופה מאוחרת יותר ישנם יישובים שבהם התנורים רוכזו בנקודה אחת מסוימת ושימשו את כל תושבי העיר, כך שהעשן יינשא על ידי הרוח הרחק מן היישוב. כך היה בירושלים בתחילת תקופת בית שני, כאשר התנורים היו מרוכזים סמוך לאחד ממגדלי העיר, מגדל התנורים. "מִדָּה שֵׁנִית הֶחֱזִיק מַלְכִּיָּה בֶן-חָרִם וְחַשּׁוּב בֶּן-פַּחַת מוֹאָב וְאֵת מִגְדַּל הַתַּנּוּרִים" (ספר נחמיה, פרק ג', פסוק י"א).
הממצא הארכאולוגי > תנורים בתקופה המקראית > התנור במקרא

המושג "תנור" מופיע במקרא מספר פעמים, כאשר כמה מהן בהקשר ברור של אפייה:
ספר ויקרא, פרק ב', פסוק ד': ”וְכִי תַקְרִב קָרְבַּן מִנְחָה, מַאֲפֵה תַנּוּר--סֹלֶת חַלּוֹת מַצֹּת בְּלוּלֹת בַּשֶּׁמֶן, וּרְקִיקֵי מַצּוֹת מְשֻׁחִים בַּשָּׁמֶן”
ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל"ה: ”וְכֹל אֲשֶׁר-יִפֹּל מִנִּבְלָתָם עָלָיו, יִטְמָא--תַּנּוּר וְכִירַיִם יֻתָּץ, טְמֵאִים הֵם; וּטְמֵאִים, יִהְיוּ לָכֶם”
ספר הושע, פרק ז', פסוק ד': ”כֻּלָּם, מְנָאֲפִים--כְּמוֹ תַנּוּר, בֹּעֵרָה מֵאֹפֶה; יִשְׁבּוֹת מֵעִיר, מִלּוּשׁ בָּצֵק עַד-חֻמְצָתוֹ”
הממצא הארכאולוגי > התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית

בעת הנוכחות הרומית בארץ ישראל יש המשכיות למסורת האפייה המקומית, למשל במצדה. התנורים במצדה שמוקמו בתוך חומת הסוגרים, היו תוסף של המורדים. תנור אחד השתמר כמעט במלואו וניתן לראות את פתחו העליון והצידי וכן להעריך את מידותיו: קוטר תחתון חיצוני - כ-85 ס"מ, קוטר תחתון פנימי - 60 ס"מ, קוטר עליון פנימי - כ-35 ס"מ, גובה כ-65 ס"מ. ככל הנראה, תנור כזה התקיים בבית כל משפחה.
דוגמה נוספת היא העיר הרומית פומפיי, שנחרבה בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה. בפומפיי נמצאו מאובנים של כיכרות לחם ואף מתקני האפייה עצמם. השוני בין שתי הערים בתחום האפייה ניכר, על אף היותן חלק מן האימפריה והתרבות הרומית. עיקר האפייה בפומפיי שבדרום איטליה נעשה במתקן אפייה הנקרא "פורני" או "פורנוס", מתקן שבו הלחם נאפה על גבי קרש שהונח מעל לגחלים ואותו ניתן למצוא ברבבותיו בעיר שקפאה בזמן. לעומת זאת, במצדה, ניתן למצוא מתקן מסוג "תנור" כמעט בכל תא בחומת הסוגרים שהוסב לחדר מחיה בידי המורדים.
חלק מן החופרים מסבירים את ריבוי מתקני האפייה והבישול במצדה בכך שלבעל הבית היו נשים רבות, ובמקרה אחר נחשפו שלושה תנורים צמודים והוצע שאולי הייתה במקום מאפייה מסחרית.
בח'רבת בית–זניתה נחשפו שלושה תנורים, אחד מהתקופה הרומית ושניים מהתקופה הצלבנית. בתנור הרומי באתר זה נמצא סיר בישול כמעט שלם, וממצא זה מעלה את השאלה אם תנורים שימשו גם לבישול ולא רק לאפייה. ייתכן שסיר הבישול בתנור בח'רבת בית–זניתה מצא עצמו בבטן התופת לאחר שהתנור התפרק ולאחר מכן שימש כאח פתוח.
בסוסיתא נחשפה קבוצה של תנורים, ארבעה מהם בתוך בניין אחד, והחמישי לידו. הם גדולים במיוחד: הקוטר החיצוני של הגדול מביניהם הוא 1.80 מטרים, אך נראה שאף על פי כן הם אכן תנורים, ושפעלה במקום מאפייה מסחרית. לא נקבע זמן בניית המתקנים אך הם עדיין שימשו בתקופה האֻמַיית.
הממצא הארכאולוגי > תקופת המשנה ותקופת התלמוד

בספרות המשנאית ותלמודית מופיעים ארבעה סוגי מתקני אפייה: תנור, כופח, רעפים ויורות ערביות. ישנו מונח חמישי המופיע בתלמוד בלבד והוא פורני/פורנא.
מתקני האפייה בארץ מתחלקים לארבעה טיפוסים עיקריים הנובעים ממיקום הבצק לעומת מקור החום: אפייה שבה הבצק והאש יחד, אפייה בתוך אש פתוחה ולידה, אפייה מעל האש ואפייה מתחת לאש. מעניין לציין שמוזכרת גם שיטת העבודה באחד מסוגי התנורים, שהבצק נדבק לקיר התנור, עד לאפייתו :
תנו רבנן ... ושוהה כדי צליית דג קטן, או כדי להדביק פת בתנור, ותוקע ומריע ותוקע ושובת.
הממצא הארכאולוגי > תקופת המשנה ותקופת התלמוד > הבצק והאש יחד

עד העידן התעשייתי עיקר האפייה התבסס על תא משותף שבו היו הבצק והאש. היתרון בשיטה זו הוא שהאפייה נעשית גם על ידי חימום קירות התא וגם על
ידי קרינת האש הישירה. שני המתקנים השכיחים ביותר, התנור במזרח והפורני במערב, פעלו על פי עיקרון זה.
"תנור" או קליבנוס - בתנור, כאמור, הודבק הבצק לדופן הפנימית של תא האפייה. התנור היה מתקן האפייה העיקרי במזרח: ממסופוטמיה עד מצרים, מהעת העתיקה ועד העת החדשה. התנור הוא דוגמה להמשכיות תרבותית בצורה, בדרך ההפעלה ובמינוח. העדות הארכאולוגית ובעיקר העדות הספרותית מראות שמתקן דומה היה קיים גם ביוון וגם באיטליה. ביוונית ובלטינית הוא נקרא קליבנוס אולם לעומת התנור במזרח, שהיה בדרך כלל מתקן קבוע, המתקנים באירופה היו בדרך כלל ניידים וקטנים.
פורני/פורן/פורנוס - מתקן זה פעל בצורה דומה, אך בו גם האש וגם הבצק הונחו על תחתית המתקן זה ליד זה. הפורני הוא מתקן האפייה הרומי העיקרי, ובארצות רבות הוא נשאר מתקן האפייה העיקרי בעידן הקדם–תעשייתי, ואף שמו הקדום, פורנוס, נשמר. אחד ההבדלים בין התנור לפורני הוא שבתנור הודבק הבצק לדופן החמה, ואילו בפורן הוא בדרך כלל הונח על קרש עץ. נראה שהדבקת הבצק על משטח חם היא אחד המאפיינים של אפיית לחם במזרח. ההבדל בא לידי ביטוי גם בספרות. במשנה ממסכת מנחות, התנור הוא המתקן הראשון ברשימה, והפורני לא נזכר כלל. כמו כן בפרשה של רבי ופת הפורני, במסכת עבודה זרה, פת הפורני הוצגה כלא רצויה, כנראה משום שנחשבה לחם של נכרים.
הממצא הארכאולוגי > תקופת המשנה ותקופת התלמוד > אפייה ישירה בתוך האש ולידה

הלחם נאפה על רצפת המדורה ולעיתים הבצק נעטף בעלים. שיטה זו מוכרת בארץ ישראל, מתועדת במקורות יווניים ולטיניים, והייתה נהוגה בעידן קדם-תעשייתי. עם זאת, קשה להתייחס לפן הארכאולוגי של שיטה זו מאחר שהיא לא הותירה עדות ארכאולוגית ברורה דוגמת כלים או מתקנים בנויים.
הממצא הארכאולוגי > תקופת המשנה ותקופת התלמוד > אפייה מעל האש

אפייה מעל רעפים - האש בוערת על הקרקע מתחת לטס עשוית חרס או מתכת, והבצק מונח עליו. לשיטה זו יש עדות קדם-תעשייתית, ארכאולוגית וכתובה, ומראה שזו הייתה שיטה חשובה במזרח הקדום בכל התקופות.
מתקני אפייה דו-קומתיים - מתקנים שבהם שני תאים זה על גבי זה. מתוך השוואות אתנוגרפיות של ארץ ישראל הקדם-תעשייתית, עולה כי מתקן כזה השתמר עד העת החדשה ונקרא בפי המקומיים "ערצה" או "וג'דיה". במתקן זה האש בוערת בתא תחתון (אך לא על הקרקע), והאפייה נעשית בתא סגור שמעל תא האש.
הממצא הארכאולוגי > תקופת המשנה ותקופת התלמוד > אפייה מתחת לאש

"יורות ערביות" וטאבון קדם-תעשייתי - מתקנים שכוסו בגחלים מכל עבריהם ו"נקברו" תחתם.
מקבילות מאזור הים התיכון

בארצות רבות באגן הים התיכון נמצאו שרידי תנורים:
בתל חמה שבסוריה נמצאו תנורים מתקופת הברונזה הקדומה והמאוחרת. מתקופת הברונזה המאוחרת נמצאו בראס–אבן–חני שבלבנון, והובאו השוואות למתקנים קדם–תעשייתיים מכפרים בסביבה. תנורים נמצאו גם בסרפנד שבחוף לבנון. בתל דֵיר–עלה שבבקעת הירדן נחשפו תנורים מתקופת הברזל. בתִלֶה–הוֹיוּק שבטורקיה נמצאו תנורים וכונו בדו"ח החפירה תנדיר (Tandir, שם המתקן בטורקית). גם באֶנקוֹמי שבקפריסין נחשפו תנורים.
ארצות מערב הים התיכון: תנורים נחשפו למשל בקרתגו שבצפון אפריקה ובכוררס, אתר פיניקי מהמאה השמינית לפני הספירה. תנורים נמצאו באי טסוס שביוון שגם בו יש עדות לנוכחות פיניקית. בחפירות בשכבות מהתקופה הקלאסית באגורה של אתונה ובקורינת נמצאו תנורים ניידים. תנורים מופיעים באיורים ובדגמים מסביב לאגן בים התיכון.
מקבילות אנתרופולוגיות > אתנוגרפיה

עוד במאה ה-19 ניתן היה למצוא בארץ ישראל שרידים של תעשייה של חברות קדומות קדם-תעשייתיות. התקיימו מספר מתקני אפייה ובהם התנור והטאבון, שהיו נפרדים. התנור לרוב היה מורכב מבור בקרקע (אף על פי שהיו תנורים בנויים מעל הקרקע). הדלק של התנור עץ או גפת ולכן השתמר עד התקופה המודרנית בעיקר באזורים המיוערים של הגליל העליון. הבצק הודבק לקירותיו הפנימיים של התנור. לרוב, התנור, שימש מספר משפחות.
הטאבון, לעומת קודמו, היה מתקן האפייה השכיח ביותר במרכז ובדרום הארץ, ולמעשה בכל מקום שבו העץ, כחומר בערה, היה במחסור. הטאבון מופיע באזור בתקופה מאוחרת יחסית, לאחר שהצמחייה באזור הידלדלה. כמעט כל דלק הוא דלק ראוי לטאבון, מקש עד זבל. הטאבון העשוי חומר נבנה בצורת כיפה ללא קרקעית, בקוטר של 75–80 ס"מ. על הקרקעית שורפים את הדלק הנבחר, לאחר שהוא ניצת מן הרמץ של הקודם לו. על גבי הדלק הונחו אבנים או חרסים ועליהם הבצק. בחלקה העליון של הכיפה חור בקוטר 25–30 ס"מ, שמכוסה במכסה חומר המחובר לידית ארוכה. בבסיס הטאבון פתח דרכו הסיקו אותו והכניסו והוציאו את הפיתות. הטאבון היה משותף, לרוב, למספר משפחות, כך שהיה בשימוש במשך כל היום.
הערות שוליים

↑  Revedin, A.; Aranguren, B.; Becattini, R.; Longo, L.; Marconi, E.; Lippi, M. M.; Skakun, N.; Sinitsyn, A. et al (2010). "Thirty thousand-year-old evidence of plant food processing". Proceedings of the National Academy of Sciences 107 (44): 18815–18819.
↑  Pettitt, Paul (2005). "The Rise of Modern Humans".  In Chris Scarre (ed.). The Human Past: World Prehistory and the Development of Human Societies.
↑  Simcha Lev-Yadun;Avi Gopher; Shahal Abbo (2000) "The Cratle Of Agricolture"
↑  קתדרה לתולדות ארץ ישראל וישובה, 139 ניסן תשע"א, יד בן צבי. עמודים 79-114
↑  "חיי יום יום בארץ-ישראל במאה ה-י"ט", ד"ר שמואל אביצור, הוצאת עם הספר. עמ' 59–61. “Ancient Egyptian Materials And Technology”, P. T. Nicholson And I. Shaw, Cambridge University Press, 2000. pp. 565-570
שיחזור סכמטי של מתקן אפייה מסוג "תנור"
כניסה לקבר מלכותי בבני חסן, מספרו של קארל ריכרד לפסיוס
מאפייה מלכותית של רעמסס השלישי
כיכר לחם שנאפתה במתקן אפייה מסוג "פורני" בפומפיי וצורתו נשתמרה באפר הוולקני
תגי כובע בצה"ל

תמונה של ארבע קצינות בשנת 1950. ניתן לראות צורות ישנות של סמלי כומתה של תותחנים, חיל האוויר, חיל הים וצה"ל
כובע מצחיה של חיל האוויר ועליו סמל החיל
כומתה של חיל ההנדסה ועליה סיכת חיל ההנדסה
תג כובע הוא סמל עשוי מתכת, המייצג את שיוכו של חייל בצה"ל לחַיִל מסוים. תג כובע נכלל במדים, והוא נענד על הכומתה של כל חייל בצה"ל.
כל חייל בצה"ל משויך מבחינת מסגרת ארגונית לחַיִל כלשהו, ומעוטר בתג כובע, שאותה עונד על הכומתה אותה נושא. הקצינים המשפטנים המשרתים בפרקליטות הצבאית, ששייכים לחיל הכללי, עונדים סיכה עם הכיתוב "הפרקליטות הצבאית". סגן הרמטכ"ל וראשי האגפים במטכ"ל עונדים על כומתותיהם סיכה עם סמל צה"ל והכיתוב "צבא ההגנה לישראל". הרמטכ"ל עונד סיכה עם סמל צה"ל, הכיתוב "צבא ההגנה לישראל" ומעוטר בשני ענפי זית.
חיילים, שנמצאים בשלב הטירונות שלהם, חובשים כומתה ללא סמל.
סמל תזמורת צה"ל נענד רק בהופעות ורק לכובע מצחיה, אין גרסה של סמל תזמורת צה"ל לכומתה.
גרסאות מוגדלות של תגי כובע שנענדים על כובעי מצחיה קיימים עבור חיל הים, חיל האוויר, רס"רי משמעת, משטרה צבאית ותזמורת צה"ל.
בצה"ל יש 22 תגי כובע שונים: תג כובע של רמטכ"ל, תגי כובע של קציני מטה בכירים, סמלי החילות, וכן סמלים ליחידות הבאות:
הפרקליטות הצבאית
תזמורת צה"ל
בשפה הלא רשמית נקראים תגי כובע - סמל כומתה.
תגי כובע נכון להיום

רמטכ"ל
סגל הפיקוד הכללי (קציני מטכ"ל בכירים)
חיל האוויר
חיל הים
חיל הרגלים
חיל השריון
חיל התותחנים
חיל ההנדסה הקרבית
חיל האיסוף הקרבי
חיל הרפואה
חיל הלוגיסטיקה
חיל הטכנולוגיה והאחזקה
חיל המודיעין
חיל התקשוב
חיל המשטרה הצבאית
חיל משאבי האנוש
חיל החינוך והנוער
חיל העורף
הפרקליטות הצבאית
חיל כללי
הרבנות הצבאית
תזמורת צה"ל
רקעים מתחת לסמל

חיילים ביחידות לוחמות או ביחידות שהן ברמת פעילות א' רשאים לענוד את סמל הכומתה על גבי רקע בצבע אדום. בקורסים והכשרות מסוימים נענד סמל הכומתה על גבי עיגול בצבע לבן (בקורס קצינים, בקורס חובלים ובקורס טיס) או כחול (במספר השלמות חייליות).
כומתה של חיל הגנת הגבולות עם סיכת חיל השריון. רקע כחול מתחת לסיכת כומתה של צוער בהשלמה חילית.
פס לבן בבסיס הכומתה ורקע לבן מתחת לסיכת כומתה של צוער בקורס טיס.
פס לבן בבסיס הכומתה ורקע לבן מתחת לסיכת כומתה של צוער בקורס חובלים.
רקע לבן מתחת לסיכת כומתה של צוער בקורס קציני חי"ר.
רקע אדום מתחת לסיכת כומתה של לוחם בחטיבת הנח"ל
תולדות תגי כובע

לכוחות המגן ואחריהם לצה"ל, בתקופתו הראשונה, לא היו מדים אחידים. כובעי הלוחמים היו כובעי גרב מצמר או כובעי חאקי (שכונו "כובע טמבל"). לכן לא היו סמלי כובע אחידים, אם בכלל. נדבן יהודי מארצות הברית, שהיה בעל מפעל לייצור כובעים, תרם לצה"ל את הכובעים שכונו "כובעי היטלמאכר" (היטלמאכר ביידיש: כובען). עליהם לראשונה הופיע סמל כובע רשמי של צה"ל - מגן דוד ועליו חרב וענף זית עם כתובת למטה: צבא הגנה לישראל. החרב ﬠם ענף של זית היה במקור סמל ארגון ההגנה. הסמלים הראשונים היו עשויים מבד ואחר כך הוחלפו בסמלי מתכת. תג כובע זה בהמשך (משנות החמישים) הפך לתג כובע בלעדי של רמטכ"ל.
עם הקמת צה"ל קיבלו חילות היבשה והאוויר, סמל כובﬠ אחיד שהוא סמל צה"ל. השיוך החילי התבטא בצבﬠ רקﬠ (מתחת לסמל) שונים לכל חיל, אך הרﬠיון יושם למעשה רק בחלקו.
חיל הים קיבל 3 סמלי כובע ייחודיים, בהתאם לקוד הלבוש הקיים בחילות ים בעולם: לקצינים, לנגדים מדרגת סמל, למלחים (חוגרים) מדרגת טוראי עד רב"ט כולל.
לקראת תום מלחמת העצמאות נוצרה כבר אחידות מסוימת במדי צה"ל. בצה"ל הוגדרו ונבנו החילות השונים ובהתאם לכך נקבעו תגי הכובע. פקודת מטכ"ל על חובת ענידת תגי כובע בצה"ל פורסמה ב-15 בדצמבר 1950.
בשנת 1989 בוצﬠה רפורמה לשונית בכל תגי כובﬠ של צה"ל. לכל שם החיל התווספה ה"א הידיעה (לדוגמה: חיל רגלים הפך לחיל הרגלים) ובמילה האוויר, של שם חיל האוויר, הוספה ו' השנייה לפי כללי כתיב חסר ניקוד.
כל סמלי כובע שהיו בשימוש בצה"ל היו עשויים מחלק אחד, פרט לשלושה שהיו עשויים משני חלקים מוזהב וכסוף: חיל חימוש (פגז עם להבה כחלק נפרד), הג"א (מגן עם פצצות כחלק נפרד), סמל כובע של קציני מטכ"ל (חרב עם ענף זית כחלק נפרד).
תולדות תגי כובע > חיל התותחנים

ב-1949 קיבל חיל התותחנים תג כובﬠ המתבסס ﬠל ﬠיצוב כמעט זהה לסמל צה"ל כולל כיתוב "צבא הגנה לישראל" במרכז הסמל נוספו זוג קני תותחים ﬠתיקים מצולבים. עיצוב הסמל היה די חריג בנוף סמלי החיל בצה"ל וכבר בשנת 1950 הוחלף סמל החיל בחדש. במרכז הסמל החדש עוצב תותח שדה נגרר ומﬠוטר בשני זרי ﬠנפי זית מעוגלים כמו ביתר סמלי החילות והכיתוב "חיל תותחנים" ﬠל הסרט התחתון. סמל החיל קיים בעיצוב זה עד היום, בשינויים קלים.
סמל כומתה של חיל התותחנים בשנים
1948 – 1950
התבנית של שני ﬠנפי זית בצורת זר המﬠטרים את האלמנט המרכזי בסמל וסרט למטה ﬠם שם החיל חוזרת ﬠל ﬠצמה ברוב תגי כובﬠ של צה"ל.
תולדות תגי כובע > חיל האוויר

תג כובﬠ הראשון של חיל האוויר היה דומה בﬠיצובו לכנפי הבד של טייסי החיל בתוספת זר של ﬠלי זית המﬠטר את המגן במרכז. ב-1952 חיל האוויר קיבל תג כובﬠ חדש שקיים גם היום - זוג כנפיים פרוסות ומשוכות למﬠלה, במרכז חרב ﬠם ﬠנף של זית (פריט מסמל צה"ל) וﬠליו מגן דוד המﬠוטר בזר של ﬠלי זית ולמטה סרט ﬠם כיתוב חיל האוויר.
סמל כומתה של חיל האוויר בשנים 49–52
תולדות תגי כובע > חיל הטכנולוגיה ואחזקה וחיל הלוגיסטיקה

בשנת 1949 נושא תמיכת הלחימה חולק בין שלושה חילות חדשים: חיל טכנאים, חיל חימוש וציוד וחיל הספקה ותובלה. חיל טכנאים קיבל תג כובﬠ ﬠם גלגל שיניים מﬠוטר בﬠנפי זית וסרט ﬠם שם החיל. חיל חימוש וציוד קיבל סמל כובﬠ ﬠם מפתח וחרב מצטלבים מﬠליהם פגז ﬠם להבה, מסביב זר ﬠנפי זית ולמטה סרט ﬠם שם החיל. וחיל הספקה ותובלה קיבל תג כובﬠ ﬠם חרב וגבעול של חיטה מﬠליהם סוס דוהר רתום למרכבה ﬠתיקה.
בשנת 1950 פורק חיל חימוש וציוד. כל נושא הציוד הוﬠבר לחיל הספקה. וכל נושא החימוש הוﬠבר לחיל טכנאים שהחליף את השם לחיל חימוש ב-1953. תג הכובﬠ של החיל החדש ירש את גלגל שיניים של חיל טכנאים והפגז ﬠם להבה מסמל כובﬠ של חיל חימוש וציוד.
בשנת 1951 התפצל גם חיל הספקה ותובלה לחיל הספקה וחיל הובלה. סמל כובﬠ של חיל הספקה החדש ירש את גבﬠול החיטה של חיל הספקה ותובלה ומפתח וחרב מצטלבים של חיל חימוש וציוד. סמל כובﬠ של חיל הובלה ירש את סוס דוהר רתום למרכבה הﬠתיקה וחרב מסמל של חיל הספקה ותובלה.
ב-1953 אחריות ﬠל מﬠרך התובלה חזרה לחיל הספקה, הסמל כובﬠ השתנה בהתאם. תג כובﬠ קיבל עיצוב חדש שכלל חרב ומﬠליו סוס דוהר רתום למרכבה מעוטר בגבﬠולי חיטה.
סמל כומתה של חיל ציוד וחימוש מ-1949
סמל כומתה של חיל טכנאים מ-1949
סמל כומתה של חיל חימוש משנת 1953 עד שנת 2015 (עם ה' הידיעה משנת 1989)
סמל כומתה של חיל הספקה ותובלה מ-1949
סמל כומתה של חיל הובלה מ-1951 עד 1953
סמל כומתה של חיל הספקה מ-1951 עד 1953
סמל כומתה של חיל הספקה לימים חיל הלוגיסטיקה מ-1953
סמל כומתה של חיל תחזוקה לימים חיל הלוגיסטיקה
ב-1975 חיל הספקה החליף את השם לחיל תחזוקה. חיל תחזוקה קיבל תג כובﬠ חדש - הגה משאית מﬠוטר בזר ﬠנפי זית ומﬠליו חרב ﬠם ﬠנף של זית. למטה סרט ﬠם שם החיל. וב-2003 החיל מחליף שם לחיל הלוגיסטיקה.
ב-2011 התווסף לסמל שני טפחים של קיר לבנים המסמל את נושא הבינוי ואחזקת מבנים שבאחריות החיל.
ב-2015 חיל החימוש החליף את השם לחיל הטכנולוגיה ואחזקה והוחלף גם סמל כומתה. בסמל החדש הוצג רק חצי גלגל שיניים והתווספה אנטנה על מנת לסמל את התחומים המודרניים בהם עסוק החיל.
תולדות תגי כובע > חיל השריון

עבור חיל השריון עוצב סמל שבמרכזו מופיע טנק קרומוול שהיה בין הטנקים הראשונים של צה"ל. בשנות השבעים הטנק שבסמל שונה לדגם המופשט.
תולדות תגי כובע > חיל הרפואה

מקורו של הסמל כובע של חיל הרפואה הוא בנחש הנחושת שהציב משה לעם ישראל בנדודיו במדבר. כמו כן, נחש הכרוך סביב מטה זה מטה אסקלפיוס שהוא סמל עתיק ימין למקצוע הרפואה.
תולדות תגי כובע > חיל התקשוב

חיל הקשר ﬠם היווסדו קיבל סמל כובﬠ שכלל חרב בתוך זר ﬠנפי זית ומשני צידי החרב ברקים וכנפיים. הכנפיים באו להזכיר על יחידת היונאים של חיל הקשר שפעלה עד שנת 1957. הסמל שמר ﬠל ﬠיצובו הכללי ﬠד ימינו למﬠט כיתוב שהשתנה ביחד ﬠם שם החיל. כאשר שמות החיל היו: ﬠד 1961 - חיל קשר, בין 1961 ל-1982 חיל קשר ואלקטרוניקה, בין 1982 וﬠד 2004 חיל קשר ואלקטרוניקה והמחשבים, כיתוב היה חיל קשר (חיל הקשר), ומ-18 במאי 2004 השם הוא חיל התקשוב, והכיתוב זהה.
תולדות תגי כובע > חיל כללי

חיל שרות קיבל תג כובﬠ מﬠוצב כזר ﬠנפי זית ﬠם ﬠלה גפן במרכז מעל שתי חרבות וכיתוב "חיל שרות", בהמשך כשחיל שרות הפך לחיל כללי השתנה רק הכיתוב בסרט.
תולדות תגי כובע > חיל המודיﬠין

אלמנט המרכזי בתג כובﬠ של חיל המודיﬠין הוא חבצלת. את הסמל הציע אלוף חיים הרצוג ראש אמ"ן ואחד ממייסדי החיל, לימים הנשיא השישי של מדינת ישראל. הוא הכיר את הסמל כששירת כקצין ביחידת המודיﬠין של הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. הדבר הנוסף שייחודי בסמל זה זר שמורכב מענפי אלון ולא זית כברוב הסמלים. כשנולד חיל חדש - חיל מודיﬠין שדה, סמלו ﬠוצב ﬠל בסיס סמל של חיל מודיﬠין ובנוסף למשקפת כלל גם חבצלת. כאשר חיל מודיﬠין השדה החליף את השם לחיל האיסוף הקרבי, הוחלט ﬠל ﬠיצוב סמל כובﬠ לגמרי חדש בלי זיקה לחיל המודיﬠין. את הסמל כובﬠ של חיל האיסוף הקרבי עיצב גרפיקאי אמציה כץ ב-2009.
סמל כומתה של חיל מודיעין השדה לפני שהפך לחיל האיסוף הקרבי ב-2009
תולדות תגי כובע > חיל החינוך והנוﬠר

חיל חינוך שהוקם ב-1968, הספיק להחליף הרבה שמות בהתאם לשינויים ארגוניים שחלו בו: חיל חינוך עד 1978, חיל חינוך וגדנ"ﬠ מ-1978 ועד 1995, מ-1995 ועד 2001 חיל חינוך, גדנ"ﬠ והנוﬠר, ומ-2001 חיל החינוך והנוﬠר.
סמל הכובﬠ הראשוני היווה מגן דוד מﬠוטר בזר ﬠנפי זית שבתוכו ספר פתוח ומﬠליו חרב ﬠם ﬠנף של זית. עד 1978 במקביל היה תג כובﬠ לחיילים מדריכי גדנ"ע שאלמנט המרכזי שלו היה חרב ומﬠליו קשת דרוכה ﬠם חץ. ב-1978 גדנ"ﬠ הפך לחלק מחיל החינוך וקשת וחץ ﬠברו לסמל של החיל.
תג כובע של חיל חינוך
תג כובע של גדנ"ע
תג כובע של חיל חינוך וגדנ"ע
תולדות תגי כובע > הג"א והגמ"ר

סמל כובע של חיל משמר הוא פירמידה משלושה רובים בתוך הזר וסרט עם שם החיל. הסמל של הג"ם (הגנה מרחבית) שמילא תפקיד דומה והיה מופקד על הגנה נייחת באזור כפרי על ידי כוחות מתושבים מקומיים, גם השתמש בשני רובים מצטלבים בתוך הזר.
באוגוסט 1977 הוחלט לאחד את מחלקת ההגמ"ר (ההגנה המרחבית) - שהייתה כפופה לאג"מ במטכ"ל - עם מפקדת ראש הג"א (התגוננות אזרחית). איחוד זה הביא להקמת מפקדת קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר - המכונה מקחל"ר. החיל החדש שנולד קיבל סמל מורכב ממגן הרלדי מעל מגן דוד בתוך זר ועליו שלוש פצצות נופלות, על סרט למטה כיתוב - הג"א.
סמל כובע של חיל המשמר
סמל כובע של הג"ם (הגנה מרחבית)
סמל כובע של הג"א (הגנה אזרחית)
תולדות תגי כובע > הפרקליטות הצבאית

הפרקליטות הצבאית קיבלה ב-2014 תג כובע חדש עם כיתוב על סרט למטה - "הפרקליטות הצבאית". עד שנת 2014 הכיתוב היה "חיל הכללי".
סמל כובע של הפרקליטות הצבאית עד 2014
תולדות תגי כובע > חיל משאבי האנוש

ביוני 2017 חיל השלישות החליף את השם לחיל משאבי האנוש ובהתאם הוחלף גם כיתוב על תג הכובע.
סמל כובע של חיל השלישות בין השנים 1977 - 2017 (גרסה מוגדלת ומוזהבת עבור כובע מצחיה של נגד משמעת)
תולדות תגי כובע > תגי הכובע של נגדים יחידתיים

לפי פקודת מטכ"ל, תגי הכובע של נגדים יחידתיים, שדרגתם רס"ל, לפחות, בכוחות היבשה ושל כל החוגרים בחיל המשטרה הצבאית, הנמצאים בתפקידי שיטור ובתזמורת צה"ל יהיו עשויים מפליז מוזהב.
כמו כן, לשלושה תגי כובע הקיימים היום בצה"ל: משטרה צבאית, חיל השלישות וחיל הים, יש שתי גרסאות, גרסה קטנה עבור כומתות וגרסה גדולה עבור כובעי מצחייה, כאשר גרסאות הגדולות של משטרה צבאית וחיל השלישות הם עשויות מפליז מוזהב וגרסאות הקטנות הם בצבע מושחר הסטנדרטי. לתג כובע של תזמורת צה"ל קיימת רק גרסה גדולה עבור כובע מצחייה ייצוגי.
רב-נגד יצחק טאיטו חובש כובע מצחיה שרד עם סמל מוגדל ועשוי מפליז מוזהב של נגדי משמעת (חיל השלישות).
רב-נגד יצחק טאיטו חובש כומתה עם סמל בגודל סטנדרטי ועשוי מפליז מוזהב של נגדי משמעת (חיל השלישות).
תולדות תגי כובע > חיל המשטרה הצבאית

במשטרה הצבאית, קצינים מסגן אלוף ומעלה, עם מדי א' (בטקסים) ומדי שרד חובשים כובע מצחיה מדגם שרד עם סמל כובע של משטרה צבאית בגרסה גדולה ועשויה מפליז מוזהב. קצינים זוטרים וחיילים בתפקיד שיטור ובטקסים חובשים כובע מצחיה שיטור (חלק עליון לבן) עם סמל כובע של משטרה צבאית בגרסה גדולה ועשויה מפליז מוזהב גם.
חיילת חובשת כובע מצחיה שיטור (חלק עליון לבן) עם סמל מוגדל ועשוי מפליז מוזהב של החיל.
תת-אלוף יאיר ברקת במדי א', חובש כובע שרד עם סמל מוגדל ועשוי מפליז מוזהב של החיל.
קצין במדי א', חובש כומתה כחולה עם סמל קטן בצבע מושחר הסטנדרטי של החיל.
תולדות תגי כובע > תגי כובע של קציני חיל האוויר בכירים בתפקידי מטכ"ל

עבור דן חלוץ רמטכ"ל הראשון היוצא חיל האוויר, רפי פרץ הרב הצבאי הראשי שהוא טייס מסוקים בחיל האוויר ואלי שרמייסטר קצין חינוך ראשי ובעברו בקר מוטס בחיל האוויר ייצרו במיוחד סמלי כובע של רמטכ"ל, של רבנות צבאית ושל חיל החינוך והנוער כסופים. עד אז סמלים האלה תמיד היו בצבע חילות היבשה (חום בהיר או כהה). קציני מטכ"ל בכירים יוצאי חיל האוויר מקבלים סמל מטכ"ל כסוף גם כן.
רב אלוף דן חלוץ,
הרמטכ"ל ה־18 של צה"ל, עונד סמל כובע של רמטכ"ל כסוף
תת-אלוף רן כוכב,
דובר צה"ל 2023-2021,
קצין בחיל האוויר, עונד סמל כובע של סגל הפיקוד הכללי כסוף החדש (שנכנס לשימוש ב-2021)
תת-אלוף רן כוכב,
דובר צה"ל 2023-2021,
קצין בחיל האוויר, עונד סמל כובע של סגל הפיקוד הכללי כסוף הישן (שיצא משימוש ב-2021)
תת-אלוף רפי פרץ,
הרב הצבאי הראשי בצה"ל 2010–2016, עונד סמל כובע של הרבנות הצבאית כסוף
תת-אלוף אלי שרמייסטר,
קצין חינוך ראשי 2013-2007,
בקר מוטס בבחיל האוויר, עונד סמל כובע של חיל החינוך והנוער כסוף
תת-אלוף צביקה פייראיזן,
קצין חינוך ראשי 2020-2017,
טייס בחיל האוויר, עונד סמל כובע של חיל החינוך והנוער כסוף
תולדות תגי כובע > תגי כובע של חיל הים

עבור סמלי כובע של חיל הים ניתן להגדיר שלוש תקופות: התקופה הראשונה בין השנים 1949–1952, התקופה השנייה בין השנים 1952–1971 והתקופה השלישית משנת 1972. בשתי תקופות הראשונות היו סמלי כובע נפרדים לחיילים, נגדים וקצינים. בתקופות האלה הסמלים של קצינים ונגדים נענדו רק על כובעי מצחיה, ושל החיילים נענדו על כובע מלח ייחודית (עד 1972 הכומתות לא היו בשימוש בחיל הים).
סמל כובע של קציני חיל הים בתקופה 1949–1952
סמל כובע של נגדי חיל הים בתקופה 1949–1952
סמל כובע של קציני חיל הים בתקופה 1952–1971
סמל כובע של קציני חיל הים בתקופה 1952–1971 (גרסת בד רקום)
סמל כובע של נגדי חיל הים בתקופה 1952–1971
סמל כובע של חוגרי חיל הים בתקופה 1952–1971
תגי כובע רמטכ"ל וסגל הפיקוד הכללי

רמטכ"ל (החל מ-2021)
רמטכ"ל (עד 2021)
סגל הפיקוד הכללי (קציני מטכ"ל בכירים) (החל מ-2021)
סגל הפיקוד הכללי (קציני מטכ"ל בכירים) (עד 2021)
רב אלוף הרצי הלוי, הרמטכ"ל ה־23 של צה"ל, עונד סמל כובע של רמטכ"ל החדש (נכנס לשימוש מ-2021)
דובר צה"ל תת אלוף דניאל הגרי עם כובע קציני ים עם סמל זהוב החדש של סגל הפיקוד הכללי (נכנס לשימוש מ-2021)
מפקד זרוע היבשה, אלוף יואל סטריק חובש כומתת חטיבת גבעתי עם סמל סגל הפיקוד הכללי (קציני מטכ"ל בכירים) שהיה בשימוש עד 2021
במהלך כהונתו כרמטכ"ל, הורה אביב כוכבי על הוספת עלי זית נוספים לתג הכובע של הרמטכ"ל והגדלתו. תג הכובע הקודם בו השתמש הועבר לאלופי המטה ותגם הקודם הוצא משימוש.
ייצור

עד לא מזמן, שיטת הייצור הנפוצה ביותר הייתה הטבעת פליז וסגסוגות דומות. בתחילת שנות האלפיים עם העברת ייצור מישראל לסין, נפוצה השיטה של יציקה. עקב כך ירדה איכות האסתטית של הסמלים ואין הקפדה על הפרטים הקטנים של הסמלים.
החלוצים הבולטים בתחום ייצור הסמלים לצה"ל היו שמואל קריצ'מר (1972-1891),תלמידו של בוריס שץ, ובניו אליהו
קריצ'מר (2003-1920) ואביעזר (1920–1978). הם עיצבו וייצרו מאות דגמים של סמלים עבור צה"ל וכוחות הביטחון מלפני קום המדינה עד לשנות האלפיים. אך עם העברת ההזמנות של צה"ל לגבי הסמלים ליצרנים בסין העסק נקלע לקשיים ונסגר.
סמלי כובע של בתי ספר ופנימיות צבאיות

בית ספר טכני של חיל האוויר
פנימיות קדם צבאיות בחיפה ובאור עציון
פנימיות קדם צבאיות לפיקוד בחיפה, תל אביב ובאור עציון סמל כובע ישן
המכללה הטכנולוגית של חיל החימוש בצריפין
צור ים - בית הספר הטכני של חיל הים
אורט אשדוד
בית ספר ימי "מבואות ים" במכמורת
תג כובע שהיה בשימוש שוחרים בקורסים קדם צבאיים בבה"ד חיל הים.
תג כובע 'בית הספר הימי ליד הטכניון העברי' מהקמתו בשנת 1938 ועד שנת 1954 חבוש לראשו של הקדט מלאכי שכטר מחזור ט' ימי מגמת שיט לימים נעשה רב חובל
תג כובע של שוחרי בית הספר לקציני ים עכו מ־1954 עד 1973. היום תג כובע של מפקד בית הספר
תג כובע בית הספר לקציני ים על שם כ"ג יורדי הסירה בתוקף משנת 1974
הפנימייה הצבאית ליד הגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב בשנים 1965–1984