stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלנה דלה דון
ביוגרפיה

דלה דון נולדה בווילמינגטון שבדלאוור, בתם הצעירה מבין שלושה ילדים של ארני וג'והני. בתיכון הצטיינה בכדורעף ובכדורסל ונבחרה למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן. היא קיבלה מלגה ללימודים באוניברסיטת קונטיקט אך לאחר יומיים החליטה לעזוב את האוניברסיטה, לפרוש מכדורסל ולחזור לדלאוור מאחר שרצתה להיות קרובה למשפחה ובמיוחד לאחותה הגדולה שנולדה עיוורת, חרשת, לוקה בשיתוק מוחין ובאוטיזם.
היא החלה ללמוד באוניברסיטת דלאוור ושיחקה במשך שנה כדורעף בנבחרת האוניברסיטה. ב-2009 חזרה לשחק כדורסל והצטרפה לנבחרת הכדורסל של המוסד. בעונתה הראשונה רשמה ממוצע של 26.7 נקודות ו-8.8 ריבאונדים למשחק. בעונה השנייה חלה ירידה ביכולתה לאחר שחלתה במחלת ליים, אף על פי כן שיחקה ב-22 משחקים ורשמה ממוצע של 25.3 נקודות למשחק. בעונתה השלישית באוניברסיטה הייתה הקלעית המצטיינת ב-NCAA עם ממוצע של 28.1 נקודות למשחק וכן 10.3 ריבאונדים למשחק. היא הובילה את דלאוור עד הסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות בכדורסל בו הודחה על ידי אוניברסיטת קנזס. בעונתה האחרונה באוניברסיטה השיגה ממוצע של 26.0 נקודות ו-8.5 ריבאונדים למשחק, היא הובילה את הקבוצה לניצחון על נבחרת אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות ובסיבוב השלישי הודחה דלאוור על ידי אוניברסיטת קנטקי למרות 33 נקודות של דלה דון.
בדראפט ה-WNBA נבחרה שנייה אחרי בריטני גריינר על ידי שיקגו סקיי. היא הובילה את הקבוצה לראשונה בתולדותיה לפלייאוף שסיימה במקום הראשון באזור המזרח במאזן של 24 ניצחונות ו-10 הפסדים. דלה דון הובילה את כלל שחקניות הליגה בהצבעות למשחק האולסטאר, והייתה בכך לרוקי הראשונה שרשמה הישג זה, היא נבחרה ארבע פעמים לרוקי החודש בליגה ובתום העונה נבחרה לרוקי השנה ב-WNBA. את העונה סיימה עם ממוצעים של 18.1 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק.
בעונתה השנייה הובילה את שיקגו סקיי עד למשחק הגמר בו הפסידה הקבוצה לפיניקס מרקורי. בעונה זו רשמה דלה דון ממוצע של 17.9 נקודות ו-4.0 ריבאונדים למשחק. בעונת 2015 הייתה הקלעית המצטיינת בליגה עם ממוצע של 23.4 נקודות למשחק, בנוסף השיגה 8.4 ריבאונדים למשחק. בתום העונה נבחרה ל-MVP של העונה הסדירה ב-WNBA, אך הקבוצה הודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
בינואר 2017 עברה לשחק בוושינגטון מיסטיקס. במשחק האולסטאר של עונת 2018 נבחרה יחד עם מאיה מור (אנ') לקפטן אחת הקבוצות. בעונת 2018 הגיעה עם וושינגטון עד לגמר הפלייאוף בו הפסידה הקבוצה 0–3 לסיאטל סטורם. את עונת 2019 סיימה עם ממוצעים של 19.5 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק ונבחרה בפעם השנייה ל-MVP של העונה הסדירה ב-WNBA. בפלייאוף סייעה לקבוצתה לזכות בפעם הראשונה בתולדותיה באליפות ה-WNBA לאחר ניצחון 3–2 בגמר על קונטיקט סאן. ב-2024 הודיעה על פרישה ממשחק.
דלה דון הייתה חברה בסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים שזכתה במדליית זהב באוניברסיאדת שנג'ן (2011), היא זכתה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ובאליפות העולם ב-2018.
בנובמבר 2017 התחתנה עם חברתה אמנדה קליפטון.
דבורה קסטלניץ

| --- | --- |

 לידה:  ספטמבר 1902 סטולין, בלארוס 
 פטירה:  26 בינואר 1986 (בגיל 83) גדרה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1924–1986 (כ־62 שנים)
 בן או בת זוג:  זאב ברבן 
 מספר צאצאים:  1 
 
צילום מתוך דרכונה של השחקנית דבורה ברבן משנת 1950.
דבורה קַסטֶלָניץ-בַּרבָּן (נכתב גם קסטלנֶץ) (כ"ט באלול תרס"ה, ספטמבר 1905 – 26 בינואר 1986) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, מראשוני תיאטרון "האֹהל" ומעמודי התווך שלו עד לפירוקו.
קורות חיים

קסטלניץ נולדה בסתיו 1905 בעיירה סטוֹלין שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), במערב רוסיה (לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית בתחומי פולין; כיום בבלארוס), בתם של דוברושה לבית גרייבר ופינחס, חסיד סוחר יערות.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה רוסית ממשלתית בחארקוב, למדה היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת קייב. למדה עברית, סיימה סמינר לגננות בקייב ועבדה במשך שנה במוסד לילדים בסיכון. למדה בבית הספר למשחק העברי "אמנות" בקייב ושיחקה בלהקות חובבים בעיר.
באוקטובר 1925 נענתה להזמנתו של משה הלוי לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לתיאטרון "האהל", התיאטרון בחסותה של ההסתדרות הכללית שייסד באותה שנה. הייתה חברת הוועדה הפנימית לבחירת הרפרטואר, וכן חברת במרכז "אהל" מטעם הוועד הפועל של ההסתדרות. קסטלניץ הייתה השחקנית הראשונה ב"אהל", ושיחקה בו עד לפירוקו.
בשנים 1926–1931 עבדה במקביל כגננת בעיריית תל אביב.
נישאה לשחקן ובמאי "האהל" זאב ברבן, ובני הזוג היו הורים לבת, יעל, שנישאה למלחין הצרפתי, מישל קולומבייה (אנ') והייתה אם לשניים.
השתתפה בסיבובי ההופעות של התיאטרון במזרח ומערב אירופה (1934) ובמערב אירופה (1950).
ב-1953–1954 השתלמה במשך חצי שנה ב"אולפן השחקנים" (אקטורס סטודיו) בניו יורק (שם שהה במשך שנה בן-זוגה ברבן).
קסטלניץ הייתה בעלת קול מיוחד – גבוה ובעל דיקציה (חיתוך דיבור) מוקפדת. הופיעה בתסכיתי רדיו רבים, והרבתה להופיע עם בן-זוגה בנשפי קריאה ומערכונים בארץ ובארצות הברית.
בין תפקידיה: לֶיבּל'ה ב"נשפי פרץ" (הצגתו הראשונה של "האהל"), גב' פּיצְ'ם ב"אופרה בגרוש" לבּרֶכט, פילאר ב"למי צלצלו הפעמונים" להמינגוויי, גב' פֶּייג ב"נשות וינדזור העליזות" לשייקספיר ועוד.

העלתה הצגת יחיד: "לנגוסטה", לפרד דנגר, בבימוי גדעון תמיר.
כן שיחקה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה. בסך הכל גילמה יותר ממאה תפקידים. ב-1979 הופיעה בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר ואף הופיעה בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
לאחר סגירתו של "האהל" ב-1969 התקשתה למצוא את מקומה, ושיחקה על במות שונות.
בשנת 1973 השתתפה בתיאטרון כיס שבהנהלת אביבה גלי. כן שיחקה ב"צוותא" תל אביב, תיאטרון באר שבע ותיאטרון חיפה.
בסתיו 1974 התאלמנה מבן-זוגה. בהמשך התגוררה בבית אבות.
בשנת 1981 שבה לבמה בהצגת "לילה במאי" לא. ב. יהושע בתיאטרון חיפה, בתפקיד רחל שריד, האם הזקנה שנטרפה עליה דעתה. על עיצוב תפקיד זה זכתה באותה שנה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון.
ב-1984, בהגיעה לגבורות, נערך לכבודה ערב הצדעה בהשתתפות רבים מאמני הבמה בישראל.
דבורה קסטלניץ נפטרה בינואר 1986 בבית החולים הגריאטרי הרצפלד בגדרה, בת 80 במותה.
נקברה בבית העלמין קריית שאול, לצד בן-זוגה.
בת אחותה של קסטלניץ הייתה הפסנתרנית פנינה זלצמן.
על חזית בית שבו התגוררה עם בן-זוגה, במעונות עובדים (מעונות הו"ד), ברחוב פרוג, נקבעה לוחית זיכרון המנציחה את זכרם.
לקריאה נוספת

דבורה קסטלניץ, 'עם ה"אוהל" בתל אביב', גזית לג, ט–יב / לד, א–יב (1980-1982), 153–156. (זיכרונות)
הערות שוליים

1 2  יעקב בר-און, דבורה קסטלנץ: משאלה שנתגשמה, דבר, 9 בנובמבר 1981
↑  ר. עזריה, חוזרים – עם נסיון ו... ציוד, מעריב, 6 באפריל 1956.
↑  הצגת בכורה של 'נשי וינדזור העליזות', דבר, 31 במרץ 1957.
↑  ראו: דבורה קסטלניץ, 'אחת התקופות המאושרות בחיי... (דברים לרגל קבלת פרס מרגלית), במה (רבעון לדרמה) 93 (1982), 90–91.
↑  דבורה קסטלנץ ברבן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012412009205171  VIAF: 31169084837090310006   WorldCat (עם VIAF): 31169084837090310006
חיים הלוי סולובייצ'יק

ערך זה עוסק ברבה של בריסק. אם התכוונתם לנינו, ההיסטוריון היהודי, ראו .
| --- | --- |

רבי חיים סולובייצ'יק
 לידה:  1853 ט"ו באדר ב' ה'תרי"ג וולוז'ין, האימפריה הרוסית
 פטירה:  30 ביולי 1918  (בגיל 65 בערך) כ"א באב ה'תרע"ח אוטבוצק, ממלכת פולין
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי, ורשה
 מקום פעילות:  וולוז'ין, סלוצק, בריסק (ליטא)
 תקופת הפעילות:  ? – 30 ביולי 1918 
 תחומי עיסוק:  חינוך
 רבותיו:  הבית הלוי
 תלמידיו:  הרב שמעון שקופ  הרב יצחק זאב סולובייצ'יק  הרב אלחנן ווסרמן   הרב יחזקאל אברמסקי   הרב משה סולובייצ'יק   הרב ברוך בער לייבוביץ   הרב איסר זלמן מלצר ועוד
 חיבוריו:  חידושי רבנו חיים הלוי
 בן או בת זוג:  ליפשא סולובייצ'יק 
 שם השושלת:  סולובייצ'יק 
 אב:  יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק 
 צאצאים:  יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק  משה סולובייצ'יק  ישראל גרשון סולובייצ'יק 
 
 תפקידים נוספים:  משנה לראש ישיבת וולוז'ין   רבה של בריסק
 
רבי חיים סולובייצ'יק. ליתוגרפיה של הרמן שטרוק
הרב חיים הלוי סולובייצ'יק (מכונה "רֶבּ חיים מבריסק" או בקצרה "רֶבּ חיים"; ט"ו באדר ב' ה'תרי"ג, 1853 – כ"א באב ה'תרע"ח, 30 ביולי 1918) היה מגדולי הדמויות הרבניות של המאה ה-20 ואבי שיטת בריסק בלימוד התורני.
ביוגרפיה

נולד בוולוז'ין כבן שני לרב יוסף דב (יושע בער) סולובייצ'יק, משנה לראש ישיבת וולוז'ין, ולצירל לבית עפרון. על פי השמועה למד אצל מלמד חסיד סלונים שממנו שאב את עיקר שיטתו הלימודית אך במשפחת סולובייצ'יק מכחישים את השמועה. במשפחתו מקובל שבתקופת רבנות אביו בסלוצק בהיותו נער בן 12, למד אצל הרב מנדל מסלוצק. נישא לליפשא, בתו של ר' רפאל שפירא, חתנו של ראש ישיבת וולוז'ין - הנצי"ב.
רבי חיים הלוי עבר זמנית לסלוצק בעקבות אביו שנאלץ לפרוש מהישיבה. אך הוא חזר ב-1873. כמה שנים אחר כך, בגיל 27 נהיה ראש ישיבה כמשנה לנצי"ב. ב-1892, עם סגירת הישיבה נעשה לרב העיר בריסק, אם כי לא התעסק בפסיקת הלכה יומיומית. כרב עיר עסק בענייני הציבור. עסק רבות בחסד, וביתו היה פתוח לרווחה לעניים ומסכנים.
היה ידוע בהחמרות מרובות, ביניהן גישה מחמירה לעניין פיקוח נפש. בעקבות גישה זו, הקל מאוד בשמירת צומות לאלו שהיו חולים. כאשר טענו כנגדו על כך שהוא מקל בדיני הצומות, אמר שהוא מחמיר בדיני פיקוח נפש. מסופר גם שבאחד מלילות יום כיפור כשנדרש כסף לפדיון שבויים משלטון הצאר, הורה שלא יתחיל בתפילה עד שהכסף ייאסף מהציבור, והציבור נדרש להביא אותו במזומן בליל יום כיפורים עצמו.
השפעתו הציבורית הייתה רבה והתנגדותו לציונות הייתה חריפה, ובכך השפיע על היווצרותו של הזרם היותר קיצוני בענייני השקפה והתנגדות לציונות בעולם הליטאי, שהנציגים הבולטים שלו היו בנו הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, ותלמידיו הרב ברוך בר ליבוביץ והרב אלחנן וסרמן. בשנת 1900 נמנה עם הרבנים שמכתבם התפרסם בקונטרס "אור לישרים" שנכתב "נגד השיטה הציונית". על אף קנאותו היה ידוע כרחב לב גם כלפי הרחוקים מדרכו, אם כי לא לאידאולוגיה שהם ייצגו.
התנגד רבות ואף נלחם נגד תנועת המוסר, אבל בשנת התרנ"ח הפסיק להילחם נגדם באופן פעיל, לאחר שקיבל מכתב מהרב יהושע ליב דיסקין שבו ביקש ממנו להפסיק את המלחמה נגדם.
בציווי הרופאים, שהה במשך כמה שנים מדי קיץ בליבוי, שם רחץ בים וטייל על החוף. מכיוון שנאסר עליו מטעמי בריאות לעסוק בתורה בשהותו בנופש, היה משוחח אז בנושאים שונים, ועוסק במתמטיקה, פיזיקה ועוד.
רבי חיים סולובייצ'יק נפטר באוטבוצק בכ"א באב תרע"ח, 30 ביולי 1918, והובא לקבורה ליד סב אשתו, הנצי"ב, בבית הקברות היהודי בוורשה.
הוא עצמו העלה על הכתב רק מעט מחידושיו ואלו התפרסמו אחרי מותו. חידושיו ה"רשמיים", שאותם הגיה ובירר היטב, מכונים חידושי רבנו חיים הלוי, ואילו חידושים אחרים שלו, שלא עברו את הגהתו, הודפסו על ידי תלמידי בנו במכונת כתיבה, ומכונים חידושי הגר"ח (סטנסיל).
מורשתו הלמדנית

השפעתו על שיטות הלימוד הנהוגות כיום בישיבות מכרעת. הוא ותלמידיו נהגו לנתח כל גורם בסוגיה התלמודית לחלקיו, בדרך כלל ל"שני דינים" שונים המעורבים בו. בדרך זו נתנו מימד חדש של עומק לתלמוד ולרמב"ם, ונפתחה הדרך להוסיף ולהעמיק בשאלות ובתירוצים.
אופיינית לו החלוקה בין "חפצא" לבין "גברא" - אם ההלכה נאמרה לגבי החפץ או לגבי האדם. למשל, החובה לבער חמץ ערב פסח - האם פירושה שלאדם לא יהיה חמץ או שמא שהחמץ יתבער. לכאורה נראית זו שאלה עקרה. למעשה ניתן להבין על ידה הבדל חשוב בדין. אם העיקר הוא שלאדם לא יהיה חמץ, אין זה משנה כיצד הוא יבער אותו. ממילא כל דרכי ביעור החמץ כשרות. אם הדגש הוא על כך שהחמץ יתבער, ייתכן שיש דווקא דרכים מסוימות שבהן עליו להתבער.
כיוצא באלו הוא תוהה על הבנת מושגים הלכתיים רבים, ומתווה דרך לשיטת החקירה הישיבתית הליטאית הרווחת היום.
חוג בריסק, המתאפיין בין היתר בדקדוק במצוות והקפדה על "חומרות", עוצב במידה רבה בידי בנו, רבי יצחק זאב סולובייצ'יק.
ספריו וכתביו

חידושי רבנו חיים הלוי - חידושיו על הרמב"ם. נכתב והוגה על ידו.
חידושי הגר"ח (סטנסיל) - חידושיו על הש"ס. הועתק מזיכרון מכתבי תורתו שלא היו מוגהים. בהוצאות חדשות נוספו גם חידושים משמו ממאספים תורניים ומפי השמועה.
מגנזי הגר"ח - שיעורים שנכתבו על ידי אחיינו הרב ישראל סולובייצ'יק, יוהנסבורג: ועד מוקירי זכרו של הרב ישראל סאלאווייציק, תשמ"ט.
שיעורי רבנו חיים הלוי מכת"י - שיעורים שהעביר בישיבת וולוז'ין, בעריכת נכדו הרב משה מייזלמן ונינו הרב יצחק ליכטנשטיין, תשנ"ח.
כתבי רבנו חיים הלוי מכת"י - על הש"ס והרמב"ם, בעריכת נינו הרב יצחק ליכטנשטיין, צוף, תשע"ח.
כמו כן יצאו ספרי ליקוטים רבים המבוססים על הספרים האמורים ואחרים.
מתלמידיו

מלבד בני משפחתו נמנו בין תלמידיו:
הרב ברוך בער לייבוביץ - מחבר ספר ברכת שמואל ראש ישיבת קמניץ
הרב איסר זלמן מלצר - מחבר ספרי אבן האזל על הרמב"ם, בצעירותו הרב של סלוצק וראש הישיבה שם, ובערוב ימיו ראש ישיבת עץ חיים בירושלים. שיטת לימודו הייתה שונה קצת משיטת רבו.
הרב שמעון שקופ - ראש ישיבת שער התורה ומחבר ספר שערי ישר. הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מנה אותו בין תלמידי אביו, על אף ששיטת לימודו שונה משל רבו.
הרב אלחנן וסרמן - מחבר ספר קובץ שיעורים.
הרב שלמה פוליצ'ק (העילוי ממייצ'יט) - ראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
הרב אהרן שמואל תמרת - רבה של מילייציץ והוגה דעות.
הרב זליג ראובן בנגיס - מחבר ספר לפלגות ראובן, וגאב"ד העדה החרדית דירושלים
הרב גבריאל דבראשוילי - רבה של סוראמי שבגאורגיה.
חיים אישיים

היה נשוי לליפשא (בתו של הרב רפאל שפירא), ולהם חמישה ילדים:
הרב ישראל גרשון, נרצח בשואה עם רוב משפחתו.
הרב משה - היגר לארצות הברית והיה לאחד מראשי ישיבה יוניברסיטי ובעל השקפה דתית מודרנית.
הרב יצחק זאב - מילא את מקומו ברבנות בריסק.
שרה ראשה אשת רבי צבי הירש דב גליקסון ראש ישיבת תורת חיים בוורשה. בתם צירל נישאה לרב אברהם מאיר פינקל (בנו של הרב אליעזר יהודה). נרצחו בשואה עם משפחתם.
ילד נוסף, תאומה של שרה ראשה, נפטר בילדותו.
נכדיו הם: הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק נמנה עם גדולי רבני דורו והיה מראשי תנועת המזרחי, והרב משה סולובייצ׳יק ממנהיגי הקהילה החרדית באירופה.
לקריאה נוספת

הרב ש"י זוין, רבי חיים סולוביצ'יק, בתוך: אישים ושיטות, הוצאת ביתן הספר
יעקב מארק, במחיצתם של גדולי הדור, הוצאת "גויל", תשי"ח, עמ' 36–53.
עובדות והנהגות לבית בריסק ארבעה חלקים.
שמעון יוסף מלר, רבן של כל בני הגולה, ב' חלקים, ירושלים תשע"ד-תש"פ
שי עקביא ווזנר, אבי דרך הלימוד הישיבתית: ר' חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק, בתוך: בנימין בראון, נסים ליאון (עורכים), הגדולים - אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017.
Solomon, Norman. The Analytic Movement - Hayyim Soloveitchik and His Circle. Scholars Press, 1993. ISBN 1555407641
זוליכה פוקחת עיניים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  גוּזֶל יָכִינָה
 שפת המקור:  טטרית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  מאי 2015 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כרמל
 תאריך:  ספטמבר 2020
 תרגום:  חמוטל בר יוסף
 מספר עמודים:  489
 
זוּלֵיכָה פוקחת עיניים (במקור: Зулейха́ открывает глаза) הוא רומן מאת המחברת הטטרית גוּזֶל יָכִינָה על נישול האדמות בשנות השלושים של המאה העשרים. הרומן פורסם בשנת 2015 על ידי הוצאת הספרים המוסקבאית AST.‏ חברת הסרטים "רוסקויה" הפיקה עבור ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1, מיני-סדרה המבוססת על הרומן, בת 8 פרקים בכיכובה של צ'ולפן חאמטובה (2020).
זהו רומן הביכורים של גוזל יכינה. הספר תורגם לעברית בשנת 2020 על ידי חמוטל בר יוסף בהוצאת כרמל.
עלילה

תחילת 1930 בכפר טטרי מרוחק, זוּלֵיכָה היא אישה חקלאית העדה לרצח בעלה בידי אחר. בהוראת השלטונות, היא עצמה יחד עם מאות מתיישבים אחרים מגורשת מאדמתה ונשלחת בקרון משא לגלות בסיביר.
החלק השני של הרומן מספר את סיפור הישרדותם של הגולים שננטשים בטייגה המרוחקת על גדות האנגרה ללא אוכל, מחסה ולבוש חם. קומץ אנשים של לאומים, אמונות וגורלות שונים נאלצים להילחם יחד על הישרדות כנגד הטבע הקשה והממשלה החדשה והעוינת.
היסטוריה > רקע

נושא גורלותיהם של האנשים המנושלים והחיים ביישוב מיוחד עניין את המחברת הטטרית יכינה בזכות סיפורי סבתה, ששרדה את הגלות בסיביר. עם זאת, אין פרקים אמיתיים מהביוגרפיה שלה ברומן, הטקסט נוצר על בסיס זיכרונותיהם של מספר גדול של אנשים אחרים שסיפרו כיצד השלטון נישל אותם מאדמתם. כל הסיפורים אוחדו בתקופה שבין 1930 ל-1946.
ההכנה לכתיבת הספר ארכה שנתיים, שמונה חודשים נוספים נדרשו כדי לעבוד ישירות על הטקסט.
אב הטיפוס ליישוב המיוחד סמרוק היה כפר הפועלים פיט-גורודוק, בו חיה סבתה של המחברת בילדותה. בשנת 1994 הכפר חדל להתקיים, ולדברי יכינה, מאז 1997 הוא לא מופיע על המפות, אך תושבי הכפר לשעבר וילדיהם שומרים על זכרונותיהם מהמקום ומבקרים בבית הקברות המקומי בכל קיץ.
היסטוריה > דמויות

זוּלֵיכָה - אישה איכרה, הדמות הראשית של הספר
מורטאזה - בעלה של זולֵיכה
אופיריכה - אמו של מורטאזה
איוואן איגנאטוב
יוזוף
פרופסור לייבה
האמן איקוניקוב
סומלינסקי
איזבלה לאופולדובנה
לוקה
וסילי גורלוב
זינוביי קוזנץ
היסטוריה > פרסום

בתחילה נכתב הטקסט כתסריט, כיצירה חינוכית של בית הספר לקולנוע במוסקבה. עיבודו לכדי רומן, כשהסיפור קיבל מקצבים שונים של התפתחות עלילה, הושלם בהמשך.
הפרסום הראשון של קטע הרומן נעשה בשנת 2014 בגיליון מאי של מגזין האורות הסיביריים. העורך הראשי בפועל של המגזין, ויטלי סרוקלינוב, פרסם קטע תוך שבועיים לאחר קבלת כתב היד. לפני כן, המחברת שלחה את הטקסט ל-13 בתי הוצאה לאור אחרים ומהדורות כתבי עת רבים שדחו אותה. "הוא נתן לי השראה", נזכרת המחברת, "לא ממש הבנתי את רמת הטקסט. כן, היו ביקורות של מכרים, אבל התגובה של מישהו מהעולם הספרותי הייתה חשובה לי".
לדברי המחברת:
רציתי להעביר את הרעיון שאפילו בהר גדול מאוד ניתן להסתיר את גרגר האושר העתידי. [...] באופן כללי, זהו ספר העוסק בהתגברות על התודעה המיתולוגית. זה לא משנה - זכר או נקבה.
היסטוריה > עיבודים

בשנת 2017 הועלה הרומן כהצגה על ידי תיאטרון הדרמה של בשקיריה (בבימויו של איירט אבושחמנוב). בשנת 2019 זכתה הפקה זו בפרס המיוחד של פסטיבל התיאטרון "מסכת הזהב" והיה מועמד בקטגוריות: "הצגת התיאטרון הטובה ביותר", "הבימוי הטוב ביותר", "השחקנים הטובה ביותר" (את זולייכה גילמה רימה קגארמאנובה), "עיצוב התלבושות הטוב ביותר" ו"עבודת התפאורה הטובה ביותר".
בשנת 2020 רשת "רוסיה-1" מבית VGTRK, הפיקה מיני-סדרה בכיכובה של צ'ולפן חאמטובה.
ביקורות

מבקרי הספרות הרוסיים ציינו לטובה את רומן הביכורים של יָכִינָה והשוו אותו לספרו של זכר פרילפין, "התושב".
כך תיאר פאבל בזינסקי את הרומן: ”דרכה של גוזל יכינה קשוחה. ביטויים קצרים, מינימום פרטים, שום דבר לא מיותר”.
דווקא במולדתה, בקרב המבקרים הטטריים, הרומן זכה לביקורות שליליות רבות. לדוגמה, המבקר רוסלן אייסין תיאר את הרומן כהתנצלות על רוחניות ובגידה.
איש הציבור והמחזאי ראביט באטוללה התנגד להגדרתה של יכינה כמחברת טטרית וציין ש"מאפייני הדמויות מופרכות ובלתי-סבירות, ותיאור חייהם של הטטריים והמסורות הטטריות אינו נכון ומהווה ביטוי של חוסר כבוד לכלל האנשים הטטריים".
השפעה תרבותית

בשנת 2017 הרומן תורגם ל-18 שפות, הועלה כהצגה בתיאטרון הדרמה של בשקירסטן ואף תוכנן עיבוד קולנועי. בשנת 2019 הרומן עובד על ידי VGTRK לסדרת טלוויזיה, כאשר את התפקיד הראשי מגלמת צ'ולפן חאמטובה. לצדה בסדרה מופיעים גם יוליה פרסילד, סרגיי מקובצקי, רומן מדיאנוב, יבגני מורוזוב, ילנה שבצ'נקו, אלכסנדר באשירוב, רמיל סביטוב, רוזה חאירולינה ואמנים נוספים. במאי הסדרה הוא יגור אנשקין.
פרסים

2015 - פרס ספרות "הספר גדול"
2015 - פרס ספרות "יסנאיה פוליאנה"
2015 - פרס "ספר השנה"
2017 - "פרס הקורא" של ספריית המדינה הרוסית
מהדורות

הספר יצא לאור במספר מהודרות בשפה הרוסית בשנים 2015, 2016 ובשנת 2019, כל שלוש המהדורות יצאו לאור על ידי הוצאת AST המוסקבאית.
הספר יצא לאור בטטרית בשנת 2016 ונקרא "Зөләйха күзләрен ача".
הערות שוליים

↑  Зулейха открывает глаза. Яхина Гузель Шамилевн
↑  «Зулейха открывает глаза» Гузель Яхиной — сильный дебютный роман о раскулаченной татарке
↑  ЗУЛЕЙХА ОТКРЫВАЕТ ГЛАЗА (2019)
↑  Премьера фильма "Зулейха открывает глаза": смотрите 13 апреля на телеканале "Россия 1", דיווח של Vesti.ru (ברוסית)
↑  זוליכה פוקחת עיניים, באתר הוצאת כרמל
↑  Женская проза. Обзор Галины Юзефович
1 2 3  
Кочарова А. (2016-03-01). "Гузель Яхина: для меня не было выбора, о чем писать". РИА Новости. נבדק ב-2017-09-24.
↑  
Кочарова А. (2016-03-01). "Гузель Яхина: для меня не было выбора, о чем писать". РИА Новости. נבדק ב-2017-09-24.
1 2 3 4  
"Гузель Яхина о своей книге «Зулейха открывает глаза», бабушке и сценариях". Афиша Daily. 2016-02-24. נבדק ב-2017-10-04.
↑  Ольга Брейнингер. Суровое «Барокко»: Новый исторический роман
↑  Невероятное. Очевидное
↑  "История одного предательства | Поистине". אורכב מ-המקור ב-2018-04-20. נבדק ב-2017-10-04.
↑  Серая мышь Зулейха (ч.2)
↑  Гузель Яхина, биография, новости, фото
↑  Зулейха Открывает Глаза
↑  
"Роман Гузель Яхиной «Зулейха открывает глаза» вышел на итальянском языке". Информационное агентство Татар-Информ. 2017-04-17. נבדק ב-2017-08-14.
↑  BFM.ru. "По бестселлеру «Зулейха открывает глаза» снимут сериал". BFM.ru - деловой портал (ברוסית). נבדק ב-2018-08-28.
↑  "Маковецкий и Пересильд вошли в актерский состав сериала «Зулейха открывает глаза»". Газета.Ru. נבדק ב-2018-08-28.
↑  Татьяна РЯБИНИНА | Сайт «Комсомольской правды» (2016-11-13). "Гузель Яхина: «Хочу, чтобы в фильме «Зулейха открывает глаза» сыграла Чулпан Хаматова»" (ברוסית). KP.RU - сайт «Комсомольской правды». נבדק ב-2019-12-11.
↑  "Премия Читателя Российская государственная библиотека для молодежи". www.rgub.ru. נבדק ב-2019-12-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 1128159474197627661189   WorldCat (עם VIAF): 1128159474197627661189
ויליאם בלאונט

ויליאם בלאונט (באנגלית: William Blount‏; 6 באפריל 1749 – 21 במרץ 1800) היה פוליטיקאי, בעל אדמות ואב מייסד אמריקאי שהיה אחד החותמים על חוקת ארצות הברית. הוא היה חבר במשלחת קרוליינה הצפונית בוועידה החוקתית של 1787 והוביל את המאמצים של קרוליינה הצפונית לאשרר את החוקה ב-1789 בוועידת פאייטוויל. לאחר מכן הוא שימש כמושל היחיד של הטריטוריה הדרום-מערבית ומילא תפקיד מוביל בסיוע לטריטוריה להתקבל לאיחוד כמדינת טנסי. הוא נבחר לאחד מהסנאטורים הראשונים של טנסי בארצות הברית ב-1796, וכיהן עד שגורש בשל בגידה ב-1797.
בלאונט, שנולד למשפחה בולטת בקרוליינה הצפונית, שימש כמנהל שכר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. הוא נבחר לבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית ב-1781, שם נשאר בתפקיד זה או אחר במשך רוב העשור, למעט שתי קדנציות בקונגרס הקונטיננטלי ב-1782 וב-1786. בלאונט דחף את המאמצים בבית המחוקקים לפתוח את האדמות ממערב לאפלצ'ים להתיישבות. כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית, הוא ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון ב-1791, והביא אלפי דונמים של אדמות אינדיאניות תחת שליטה אמריקאית.
כספקולנט קרקעות אגרסיבי, בלאונט רכש בהדרגה מיליוני דונמים בטנסי ובמערב הטרנס-אפלאצ'י. בנוסף, היו בבעלותו גם עבדים. השקעות הקרקע המסוכנות שלו הותירו אותו בחובות, ובשנות ה-90 של המאה ה-18, הוא קשר קשר מרצונו שבריטניה הגדולה תשתלט על לואיזיאנה ופלורידה בשליטה ספרדית בתקווה להגביר את מחירי הקרקע המקומיים. כשהמזימה נחשפה ב-1797, הוא גורש מהסנאט והפך לפקיד הפדרלי הראשון שעמד בפני הדחה. עם זאת, בלאונט נשאר פופולרי בטנסי וכיהן בסנאט של המדינה במהלך השנים האחרונות לחייו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

בלאונט נולד ב-6 באפריל 1749, ביום ראשון של חג הפסחא ברוזפילד, ביתו של סבו מצד אמו, ג'ון גריי, בווינדזור, פרובינציית קרוליינה הצפונית.   הוא היה ילדם הבכור של ג'ייקוב בלאונט (1726–1789) וברברה גריי בלאונט. בני בלאונט עלו בהדרגה לגדולה במחצית הראשונה של המאה ה-18, כאשר סבו ואביו של ויליאם בנו בהתמדה את הון המשפחה. בשנים שלאחר לידתו של ויליאם, ג'ייקוב בלונט בנה מטע, בלאונט הול, במחוז פיט, קרוליינה הצפונית.
מחוץ למורים, לוויליאם ולאחיו הייתה השכלה פורמלית מועטה, אך הם היו מעורבים במיזמים העסקיים של אביהם בגיל צעיר. ג'ייקוב בלאונט גידל בעלי חיים, כותנה וטבק, ייצר טרפנטין והפעיל טחנה ומסלול מרוצי סוסים עבור הקהילה המקומית.  רכישות הקרקע שלו, שהיו מורכבות מכמה אלפי דונמים עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-18, לימדו את בניו את פוטנציאל הרווח של ספקולציות אגרסיביות בקרקע
במהלך התקוממות הרגולטורים של סוף שנות ה-1760 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-18, בני בלאונט נשארו נאמנים לממשלת קרוליינה הצפונית. ג'ייקוב בלאונט, שופט שלום, סיפק לצבאו של המושל ויליאם טריון אספקה בזמן שצעד כדי להביס את הרגולטורים בקרב אלמנס ב-1771. וויליאם בלאונט, יחד עם אחיו ג'ייקוב וג'ון גריי בלאונט, היו בין חייליו של טריון, אם כי הם ראו מעט פעולה.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית

כשהמתחים התגברו בין בריטניה הגדולה לשלוש עשרה המושבות בשנות ה-1770, משפחת בלאונט התיישרה בהדרגה עם המטרה הפטריוטית. באפריל 1776, ג'ייקוב בלאונט מונה למנהל השכר של הרגימנט השני של קרוליינה הצפונית, ויליאם בלאונט מונה למנהל השכר של חטיבת מחוז ניו ברן של המיליציה של קרוליינה הצפונית בחודש שלאחר מכן. אחיו של ויליאם, רידינג ותומאס בלאונט, קיבלו נציבות בצבא הקונטיננטלי. הבלאונטים סיפקו אספקה לצבא הקונטיננטלי ולמיליציות, והם הרוויחו הן כלכלית והן פוליטית מהמלחמה. הם גם החלו להסתכל מערבה, כאשר ג'ון גריי בלאונט רכש חלק מרכישת טרנסילבניה של ריצ'רד הנדרסון באמצע 1776.
בדצמבר 1776, ויליאם בלאונט מונה לתפקיד המנהל של רגימנט קרוליינה הצפונית השלישי ובילה את החודשים הראשונים של 1777 עם היחידה כשצעדה צפונה כדי להצטרף לכוחותיו של ג'ורג' וושינגטון בהגנה על פילדלפיה. בנובמבר 1777, יריבים פוליטיים בבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית הסירו את בלאנט כמנהל שכר, למרות שהוא הוחזר לתפקיד באפריל 1778. הוא עזר בארגון רגימנטים להגנה על צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שנפלה בידי הבריטים ב-1780 במהלך המצור על צ'ארלסטון. אחיו של ויליאם, תומאס, נלכד במהלך המצור.
בתחילת 1780, מונה בלאונט לנציב הרשמי של הגנרל הורשיו גייטס, שהגיע לקרוליינה הצפונית כדי לפקד על כוחות הפטריוטים בדרום.  בלאונט נכח בתבוסתו של גייטס בקרב קמדן באוגוסט 1780 ובבלבול הקרב הפסיד 300,000 דולר שנועדו לשמש לתשלום לחיילי הפטריוט.