stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסיס גרינוויי
ביוגרפיה וקריירה

גרינווי נולד במנגוטספילד, גלוסטרשייר (בריסטול), בנם של פרנסיס גרינווי ואן ווב. גרינוויי הפך לאדריכל בבריסטול ובבאת'. הבניין היחיד שנותר בבריטניה הוא מועדון קליפטון בבריסטול, במקור היה מלון קליפטון. בשנת 1809 הוא פשט את הרגל ובשנת 1812 הודה באשמת בזיוף מסמך כספי ונידון למוות. גזר הדין הזה הוסב מאוחר יותר לגירוש של 14 שנים. בעודו ממתין לגירוש לסידני, בילה גרינוויי בכלא בבריסטול, שם השלים ציורים המתארים סצנות בתוך הכלא.
גרינוויי הגיע לסידני שבניו סאות' ויילס עם הגנרל יואיט בפברואר 1814 כדי לרצות את עונשו. על סיפון הספינה היה המנתח ד"ר ג'ון האריס שהיה אמור להעניק לגרינוויי את המשימה הפרטית הראשונה שלו במושבה שכללה אירוח במגוריו באחוזתו. גרינוויי פגש לראשונה את המושל מקווארי ביולי 1814 בהמלצת האדמירל ארתור פיליפ. במהלך הפגישה הראשונה מקווארי ביקש לבדוק את גרינוויי על ידי בקשה שיעתיק את תכנון בית העירייה ובית המשפט מתוך ספר תוכניות. גרינוויי נעלב מכך והוא הגיב במכתב שהצהיר על כישוריו וציטט את סר ויליאם צ'יימברס שמקווארי צריך לנצל את ההזדמנות לעיצוב קלאסי של הבניינים ולא להשתמש בו כמעתיק.
בין השנים 1816–1818, בעודו מורשע, גרינוויי היה אחראי על תכנון ובניית מגדלור מקווארי בכניסה הדרומית לפורט ג'קסון. לאחר הצלחתו של פרויקט זה שוחרר על ידי המושל מקווארי, והחל לממלא מקום של האדריכל האזרחי ועוזר המהנדס האחראי ומפקח העבודות הציבוריות. הוא המשיך לבנות מבנים משמעותיים רבים במושבה החדשה.
עבודותיו של גרינוויי כוללות מבנים בהייד פארק, הרחבות לבית הממשל הראשון, האורוות לבית הממשל חדש (הבניין הוא כעת בית הקונסרבטוריון למוזיקה בסידני), בית המשפט העליון, כנסיית סנט ג'יימס, סידני, שנבחרה לאחד משני ה'אוצרות' מעשה ידי אדם באוסטרליה על ידי דן קרוישנק בסדרת BBC ברחבי העולם.
גרינוויי פוטר על ידי המושל הבא, תומאס בריסביין, בשנת 1822. הוא המשיך לעסוק במקצועו בהצלחה מועטה.
בשנת 1835 הוא היה חסר כל, ופרסם בעיתון סידני כי "פרנסיס הווארד גרינוויי, מנסיבות בעלות אופי מיוחד מבקש שוב את חסות חבריו והציבור".
גרינוויי נפטר מטיפוס הבטן ליד ניוקאסל, ניו סאות' ויילס בשנת 1837, בן 59.
לא ידוע על תאריך מותו המדויק. הוא נקבר במזרח מייטלנד ב-25 בספטמבר 1837, אך קברו אינו מסומן.
גלריה

מגדלור מקאוורי
הייד פארק בראקס, סידני
בית המשפט העליון, ניו סאות' ווילס
כנסיית סנט לוק, ליברפול, אוסטרליה
כנסיית סנט ג'יימס, סידני
קונסרבטוריון למוזיקה, סידני
הערות שוליים

↑  James, Clare (25 March 2008). "Francis Greenway Memorial". Maitland City Council. Archived from the original on 20 July 2011
1 2  Morton Herman, 'Greenway, Francis (1777–1837)', Australian Dictionary of Biography, Volume 1, MUP, 1966, pp 470–473.
↑  "Francis Greenway"
↑  Howard Tanner, ed. (1981). Architects of Australia (1st ed.). Sth Melbourne: MacMillan. pp. 10–18
↑  "Around the World in 80 Treasures" Australia to Cambodia (TV Episode) - IMDb, נבדק ב-2021-04-08
↑  Rachel Franks, Before Alternative Voices: The Sydney Gazette and New South Wales Advertiser, M/C Journal 20, 2017-03-15 doi: 10.5204/mcj.1204
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: greenway-francis-2120  GND: 1069678376  ISNI: 0000 0000 6704 7672  LCCN: n81094936  NLA: 36402174  SNAC: w69w1q7s  SUDOC: 113579969  Trove: 625256  ULAN: 500085992  VIAF: 23466675   WorldCat (עם VIAF): 23466675
בית עבודה

בית עבודה לשעבר בנאנטוויץ' (אנ'), צ'שייר, אנגליה שפעל מ-1780
בית עבודה (באנגלית: Workhouse; בוולשית: Tloty‏) או בית עניים  (בעיקר באירלנד) היה מוסד ממשלתי שמטרתו הייתה לספק מגורים ותעסוקה לאלו שלא היו מסוגלים לפרנס את עצמם כלכלית. בית העבודה המוקדם ביותר שתואר היה מ-1631, על גבי מסמך שנכתב על ידי ראש עיריית אבינגדון-און-תמזה (אנ'), שדיווח כי "הקמנו עם הרובע שלנו בית עבודה בשביל להקים מוסד שבו אנשים עניים יוכלו לעבוד". בעוד שבצורתם המקורית בתי העבודה נועדו לספק מענה לצרכיהם של העניים, מטרתם של בתי העבודה, בעיקר בתקופת התקופה הוויקטוריאנית, הייתה להרתיע ולהעניש עניים ולא לשקמם.
מקורם של בתי העבודה ניתן לייחס לאמנת קיימברידג' 1388 (אנ'), שניסה לטפל במחסור בעבודה בעקבות מגפת המוות השחור שהתפשטה באנגליה, על ידי הגבלת תנועת העובדים, אשר גרם למדינה לתמוך בעניים. עם זאת, לאחר סיום מלחמות נפוליאון ב-1815, בשל המעבר לטכנולוגיה וייצור יבול רע על ידי חקלאים, הייתה אבטלה המונית באנגליה. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, נודע כי ביצוע ובנייה של בתי העבודה היה כמעט בלתי אפשרי לביצוע, מפני שאנשי המעמדות הגבוהים ומשפחת המלוכה הבריטית סירבו לתת חלק מכספם לבניית בתי העבודה.
תיקון חוק העניים 1834 (אנ') ניסה להפוך את המגמה הכלכלית, בכך שהוא הרתיע ממתן ההקלה לכל מי שסירב להיכנס לבית עבודה. מספר רשויות שעסקו בניהול בתי העבודה קיוו להפעיל אותם ברווח על ידי ניצול עבודת הכפייה של אסיריהם. רובם הועסקו במשימות כמו שבירת אבנים, ריסוק עצמות לייצור דשן או לחיתוך עץ אלון באמצעות מנסרה. מאז חיקוק חוק העניים של 1834, התנאים בבתי העבודה הוחמרו וגרמו לקושי בחייהם של העניים שגרו בבתי העבודה. לפי תומאס מלתוס, הסיבה לכישלון בבתי העבודה נעוצה בכך שקצב גידול האוכלוסין באנגליה היה גבוה יותר מאשר קצב גידול המשאבים. בהתאם לכך, בתי העבודה נהפכו ממוסד שיקומי למוסד שמטרתו ענישה והרתעה ואף הטלת מום בעניים על מנת שלא יקימו משפחות. מחקר שנערך בשנת 2019 הראה שמדיניות זו לא הועילה ואף הזיקה בכך שהגדילה את כמות העניים. כמו כן, נטען כי מדיניות זו יצרה סבל רב לחינם.
ככל שהמאה ה-19 התקדמה, בתי העבודה נהפכו יותר ויותר לבתי אבות, שבה הכילו יותר אנשים עשירים מוחלשים וחולים בעלי כושר עבודה מאשר עניים. ב-1929, הועברה בפרלמנט הבריטי חקיקה המאפשרת לרשויות המקומיות להשתלט על בתי העבודה, ולהפוך אותם לבתי חולים עירוניים. אף על פי שבתי העבודה בוטלו רשמית על ידי אותה חקיקה ב-1930, רוב בתי העבודה, המשיכו לעבוד תחת הכינוי החדש שלהם, כמוסדות הסיוע הציבורי, בשליטת הרשויות המקומיות. בתי העבודה הפסיקו לפעול רק לאחר ביטול חוק העניים על ידי חקיקת חוק הסיוע הלאומי 1948 (אנ').
ראו גם

עבודת כפייה
לקריאה נוספת

Crompton, Frank (1997). Workhouse Children: Infant and Child Paupers Under the Worcestershire Poor Law, 1780–1871. Sutton Publishing. ISBN 978-0-7509-1429-1.
Downing, J. (1725). An Account of Several Work-houses for Employing and Maintaining the Poor. Joseph Downing. OL 22843166M.
Higginbotham, Peter (2007). Workhouses of the Midlands. The History Press. ISBN 978-0-7524-4488-8.
Higginbotham, Peter (2008). The Workhouse Cookbook. The History Press. ISBN 978-0-7524-4730-8.
Rogers, Joseph (1889). Reminiscences of a Workhouse Medical Officer. T. F. Unwin.
Nightingale, Florence (1867). Workhouse nursing . Macmillan and Co.
Twining, Louisa (1858). Workhouses and women's work . Longman, Brown, Green, Longmans and Roberts.
הערות שוליים

↑  Tloty Aberystwyth Reseitiau 1884/ Aberystwyth Workhouse Recipes, 1884, www.llangynfelyn.org (ארכיון)
↑  Higginbotham, Peter. "Introduction". workhouse.org.uk. ארכיון מ-2021-04-15. נבדק ב-9 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gregory Clark, Marianne E. Page, Welfare reform, 1834: Did the New Poor Law in England produce significant economic gains?, Cliometrica 13, 2019-05-01, עמ' 221–244 doi: 10.1007/s11698-018-0174-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4142896-1
רקת

מצפה
רמון
מצפה
רמון
תל רַקַּת צופה על הכנרת כ־2 ק"מ מצפון לטבריה
תצפית בראש תל רַקַּת
רַקַּת הייתה עיר מבצר בנחלת שבט נפתלי, והיא נזכרת בין ערי הבצר חַמַּת וכִנָּרֶת (שגם הן משוערות כיושבות על החוף המערבי של הכנרת):
לִבְנֵי נַפְתָּלִי יָצָא הַגּוֹרָל הַשִּׁשִּׁי, לִבְנֵי נַפְתָּלִי לְמִשְׁפְּחֹתָם. [...] וְעָרֵי מִבְצָר: הַצִּדִּים, צֵר וְחַמַּת, רַקַּת וְכִנָּרֶת.
זיהוי האתר

שאלת הזיהוי של רַקַּת ופרשנות שמה העסיקה את חכמי התלמוד, כיוון שבהיותה עיר מבצר מוקפת חומה, חלות עליה הלכות מיוחדות לערים שכאלה. התלמוד בדרך כלל מזהה את רקת עם טבריה ואחת הפרשנויות לשמה הוא ”שאפילו ריקנין שבה מלאין מצות כרִמון.”
כיום מקובל הזיהוי של רַקַּת עם ח'רבת אל־קֻנֵיטְרָה (תל אִקְלַטִיֶה). אתר זה נמצא סמוך לחוף הכנרת כ־2 ק"מ מצפון לטבריה, במקום השולט, כראוי ל"מבצר", על הדרך שעברה למטה על חוף האגם (ראו במפה). לרגלי התל, על שפת הכנרת, נובעים ארבעה מעיינות (עינות רקת/אל־אלפליה) ששימשו להשקיה גם בימי קדם. בתל עצמו נמצאו עדויות ליישוב בתקופות הברונזה והברזל, בעיקר בצורת חרסים ושרידי מבנים.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ו', עמוד א'
↑  עולם התנ"ך, ספר יהושע, מאת גרשון גליל ויאיר זקוביץ. "דברי הימים" הוצאה לאור בע"מ, 1999, עמ' 187
↑  רקת – התל והמעיינות. באתר איגוד ערים כנרת.
ויליאם ליסטר

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1859 סידני, אוסטרליה 
 פטירה:  6 בנובמבר 1943 (בגיל 83) סידני, אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטרת'קלייד 
 פרסים והוקרה:  פרס ויין 
 
ויליאם ליסטר ליסטר (באנגלית: William Lister Lister‏; 27 בדצמבר 1859 – 6 בנובמבר 1943) היה צייר אוסטרלי, שהתמחה בציור נופים. פרס ווין הוענק לו שבע פעמים. הוא גם זכה בפרס "חבר העמים" על ציורו "באתר הבירה הפדרלית בקנברה".
ביוגרפיה

בגיל שמונה עבר עם הוריו ליורקשייר באנגליה, היכן שנולד אביו. שם הוא למד בבית הספר בדפורד, ולאחר מכן בילה שנה בפריז בלימודי אמנות. בזמן שהיה שם, אביו שינה את שם המשפחה מבוטרי לליסטר. בין השנים 1876–1880 הוא למד הנדסת מכונות במכללה למדעים ואמנויות ועבודות הנדסה פיירפילד, בגלאזגו, ולאחר מכן הפך למהנדס ספינות. תוך כדי הלימודים הצטרף למועדון האמנות סנט מונגו, שהוקם על ידי קריקטוריסט סקוטי והציג במהרה באקדמיה המלכותית הסקוטית, שהיה רק בן שבע עשרה.
לאחר ששירת ארבע שנים בים כמהנדס ספינות, התיישב בלונדון בשנת 1884, שם החל לצייר במקצועיות וכן עסק בהוראה. במהלך שהותו בלונדון הציג בחברה המלכותית לאמנים בריטיים, במכון המלכותי לציירי שמן ועוד בכמה ארגונים אחרים.
הוא חזר לסידני בשנת 1888 שם החל להפיק את נופי הים ואת סצנות החוף הידועות ביותר. הוא הצטרף לאגודת האמנות המלכותית של ניו סאות' ויילס ונשאר בארגון זה כאשר כמה אמנים נפרדו והקימו את "אגודת האמנים, סידני" בשנת 1907. במהלך תקופה זו הוא גם הפך לנאמן של הגלריה הלאומית לאמנות של ניו סאות' ויילס ושימש כסגן נשיא משנת 1919 ועד מותו.
בשנת 1898 זכה להצגה מוצלחת בתערוכת האמנות האוסטרלית בגלריות גרפטון, לונדון. באותה שנה הוא קיבל את פרס וויין הראשון.
בשנת 1899 הוא התחתן עם בסי ג'נקינס. הוא היה מציג קבוע בגלריה לאמנות של אנתוני הורדרן בשנים 1919–1940.
הוא היה ידוע בהעדפתו בדים גדולים מאוד.
מונית במוסמן פגעה בו, הוא סבל מפגיעות קשות בראש שמהן נפטר כעבור כמה שעות.
הוא הותיר אחריו בת. אשתו נפטרה לפניו בשנת 1935.
גלריה

ההרים הכחולים
חצי האי מורנינגטון
מקום הבירה הפדרלית
דמדומים
חורש
אגם נראבין
הערות שוליים

↑  McCulloch, Alan and Susan. Encyclopedia of Australian Art. 3rd Edition, Allen & Unwin, Sydney, 1994. Page 432
↑  J. Fenton-Smith, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  Artist Killed By Taxi". The Sydney Morning Herald. NSW: National Library of Australia. 8 November 1943. p. 6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: lister-william-lister-604  AGSA: 9795  DAAO: william-lister-lister  ISNI: 0000 0000 6703 5161  LCCN: no2008009079  NGV: 1956  NLA: 36110034  RKD: 50390  SNAC: w642181w  TePapa: 1381  Trove: 614967  ULAN: 500071657  VIAF: 7189261   WorldCat (עם VIAF): 7189261 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם ליסטר".
וולטר אוסבורן

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1859 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  24 באפריל 1903 (בגיל 43) דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט ג'רום 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית לאמנות ועיצוב  האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן 
 
וולטר פרדריק אוסבורן [1] (באנגלית: Walter Frederick Osborne‏; 17 ביוני 1859 – 24 באפריל 1903) היה צייר אירי אימפרסיוניסטי ופוסט-אימפרסיוניזם וצייר פורטרטים, שנודע בעיקר בזכות תיאוריו התיעודיים של חיי המעמד הפועלים בסוף המאה ה -19.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וולטר אוסבורן נולד ברתמינס, דבלין, השני מבין שלושת בניו של ויליאם אוסבורן, צייר בעלי חיים מצליח שהתמחה בהצגת סוסים וכלבים עבור בעלי האדמות האיריים העשירים באותה תקופה.  בשנות השמונים של המאה ה-19, בעלי בתים רבים נקלעו לקשיים כלכליים, ויליאם נאלץ להתמקד בציור בעיקר של כלבים.
וולטר למד מאביו שאפשר להרוויח כסף מציור בעלי חיים, והוא הפיק לא מעט ציורים כאלה כולל ילדים עם חיות המחמד שלהם, וסדרת עבודות אימפרסיוניסטיות על פרות. עם זאת, לדברי היסטוריון האמנות קמפבל, בציורים אלה, "אוסבורן מתנער מהאיכות הסנטימנטלית או הספרותית של ציור ז'אנר ויקטוריאני, ומציג גישה מציאותית יותר ואווירה של עדינות."
ביוגרפיה > הצלחה

הוא זכה בפרס טיילור ב־1881 וב־1882,  פרס הסטודנטים הגבוה ביותר באירלנד באותה תקופה. בזמן שלמד באוניברסיטה באנטוורפן הוא הושפע מהצייר הפלמני רובנס, ומהריאליסט הצרפתי, ז'ול בסטיאן-לפה  בשנת 1883 עבר אוסבורן מאנטוורפן לבריטאני שם צייר את "איסוף התפוחים" המפורסם שלו, המצוי בגלריה הלאומית של אירלנד. זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לאנגליה אבל חזר לעיתים קרובות לדבלין כדי להכין רישומי טיוטה למה שהפכה לסדרה המפורסמת ביותר שלו - חיי היומיום של העניים בעיר. אף על פי שיש לסדרה הזאת ההערכה רבה בהווה, ציורי הרחוב התיעודיים הללו לא זכו להצלחה מסחרית, ואוסבורן השלים את הכנסותיו באמצעות ציורי פורטרטים של מעמד הביניים.
בשנת 1886 הוא נבחר לאקדמיה ההיברניאנית המלכותית וקיבל עבודות רבות של דיוקנאות. זה היה מקור הכנסה חשוב, מכיוון שלא היו לו אמצעים פרטיים משלו. לאחר שאחותו נפטרה הוא היה מעורב בטיפול בבתה, וגם הוריו נעשו תלויים בו יותר מבחינה כלכלית.
בשנת 1892, הוא חזר לאירלנד להתגורר בבית המגורים המשפחתי, ושמר גם סטודיו בסנט סטפן גרין. הוא בילה זמן רב בציור בחוץ, בדבלין סביב קתדרלת סנט פטריק או ברחבי הארץ.
ביוגרפיה > מוות

אמו חלתה בתחילת המאה העשרים, וולטר בילה תקופות ארוכות בטיפול בה. בשנת 1903, הוא חלה בדלקת ריאות. [8] הוא נפטר בטרם עת מהמחלה ב־24 באפריל 1903 בגיל 43. הוא נקבר בבית העלמין בהר ג'רום.
הערכה

כמה מבקרים הציעו כי בזמן מותו הוא היה על סף בגרותו האמנותית. עבודתו האחרונה "תה בגן" שהיה מיזוג של נטורליזם ואימפרסיוניזם, נותרה לא גמורה במותו ונמצאת כעת באוסף הגלריה העירונית יו ליין בדבלין. יצירתו מבוקשת מאוד על ידי אספנים.
מרבית ציוריו הם פיגורטיביים ומתמקדים בנשים, ילדים, קשישים, עניים וחיי היום יום של אנשים רגילים ברחובות דבלין, כמו גם סדרות של סצנות כפריות. הוא גם הפיק נופים עירוניים, אותם צייר משרטוטים וגם מתצלומים.
אוסבורן היה בעל אישיות מרתקת וכריזמטית והיה מקובל מאוד במגוון חוגים חברתיים.
גלריה

האכלת תרנגולות
דוכן ספרים, דבלין
רחוב בשלג
אור וצל בפארק
קיץ
ספינה עוגנת
בונים בקלפים
שוק בגלוואי
הערות שוליים

↑  Walter Frederick Osborne, Portrait Painter - Irish Artists, www.libraryireland.com
↑  Walter Frederick Osborne, R.H.A. (1859-1903), www.christies.com (באנגלית)
↑  Walter Frederick Osborne (1859-1903)
↑  Walter Osborne, Irish Artist: Biography, Paintings, www.visual-arts-cork.com
↑  Sheehy, Jeanne. "Osborne, Walter Frederick (1859–1903)". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119187248  ICCU: VEAV454484  ISNI: 0000 0000 6675 6397  LCCN: n84058688  RKD: 61044  SNAC: w6ds1nms  ULAN: 500012944  VcBA: 495/105946  VIAF: 20485066   WorldCat (עם VIAF): 20485066
אלי מודיאנו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1881 סלוניקי, יוון
 פטירה:  1968 (בגיל 87 בערך) שם
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, יוון 
 פעילות בולטת:  תכנון מבנים בעלי שם בסלוניקי, יוון
 ידוע בשל:  תכנון שוק מודיאנו, בניין המכס בסלוניקי, אחוזת מודיאנו
 השכלה:  ארכיטקטורה
 תקופת הפעילות:  1906–1968 (כ־62 שנים)
 מקצוע:  אדריכל
 השקפה דתית:  יהדות 
 בת זוג:  ביאטריס פרנסס
 
אלי מודיאנו (באיטלקית: Elie Modiano; 1881, סלוניקי, יוון – 1968, שם) היה אדריכל יהודי, בן למשפחת מודיאנו היהודית-איטלקית.
ביוגרפיה

מודיאנו נולד ב-1881 בסלוניקי, ליעקב ומתילדה לבית חכים, השני בין שישה אחים למשפחת מודיאנו, אחת המשפחות העשירות והידועות של הקהילה היהודית בסלוניקי, יוון.
מודיאנו למד באקול סנטרל פריז (אנ') ולאחר שחזר לסלוניקי, היה אחד האדריכלים המשפיעים ביותר בעיר שהטביע את חותמו לאחר שביצע תכנון של מספר מבנים בעלי שם, ברחבי העיר סלוניקי.
נישא לביאטריס פרנסס.
עבודותיו

אחוזת מודיאנו או "וילה מודיאנו", נבנתה ב-1906 בסלוניקי, יוון. המבנה שימש לאחר זמן כמוזיאון לפולקלור ואתנולוגיה של מקדוניה.
מבנה המכס הישן, נבנה ב־1912, בעיצובו של אלכסנדר ואלאורי, סלוניקי. שטח הבניין הכולל הוא 5,000 מ"ר והוא מדגם מייצג של אדריכלות אקלקטית, עם אלמנטים בסגנון הנאו-רנסאנס. בניין המכס הישן היה חידוש לתקופתו, מכיוון שנעשה שימוש בפעם הראשונה בבטון מזוין בסלוניקי. כיום המבנה משמש תחנת נוסעים, במקום נעשו סצנות של סרטו של תיאודורוס אנג'ופולוס "נצח ויום".
שוק מודיאנו (או סטואה מודיאנו), שנת בנייה 1922–1925, סלוניקי.
בנק יוני ולאיקי, שנת בנייה 1924.
מלון "לוקסמבורג", שנת בנייה: 1924.
סיגרו & תלומאיון, שנת בנייה 1924. הבניין עם אלמנטים של אדריכלות אקלקטית מאופיין בנוכחות של קשתות בפינת המבנה, שבולטות בשתי הקומות האחרונות ונשענות על אפריזות דקורטיביות.
ארמון האטלס (1925), שדרות הרקליון, סלוניקי. אחוזת האטלס, שנת בנייה 1925, שדרות הרקליון, סלוניקי.
בניין ג'וזף נחמה (תכנון ראשוני של האדריכל מקסימיליאן רובנס בסוף 1924), שנת בנייה 1925, ארמו 6, פרנגומהאלאס, סלוניקי.
בניין שדרות הרקליון וקטוני, שנת בנייה 1925, Vas. הרקליון 8 וקטוני 30, אנו לדדיקה, סלוניקי
גלריה שאול מודיאנו, שנת בנייה 1929,שדרות הרקליון ואל. וניזלו, סלוניקי. גלריית שאול, שעוצבה ככל הנראה על ידי ויטאליאנו פוזלי, הושלמה בשנת 1881, נקראה על שם הבנקאי שאול מודיאנו, כדי ליצור מרכז קניות מודרני במרכז סלוניקי. האכסדרה נהרסה בשריפה של 1917 ורק החזית על שדרות הרקליון שרדה, בעוד שאר הבניין שוחזר לאחר זמן.
בית ספר איטלקי אלסנדרו מנזוני, שנת בנייה 1933, כיכר הדמוקרטיה, סלוניקי.
הערות שוליים

1 2  Hamehune Modillano : the genealogical story of the Modiano family from 1570 to our days
↑  הגביר יעקב מודיאנו ביסוד בית ספר "עזרה", ⁨⁨החרות⁩⁩, 16 ינואר 1911.
↑  אחד האחים, דניאל, נרצח על-ידי קציני גסטפו במלון מיינה ליד אגם מג'ורה בצפון איטליה ב-1943
1 2  B1c: Descendants of Rabbi Saul Isaac Modiano
↑  "Ιστορία της εβραϊκής οικοδομικής και αρχιτεκτονικής δραστηριότητας στη Θεσσαλονίκη". www.salonikajewisharchitecture.com. נבדק ב-2020-09-29.
אחוזת מודיאנו, סלוניקי
"בניין המכס הישן" (1912), נמל סלוניקי, יוון.
שוק מודיאנו (1922-1925), וסיליאוס הרקליון 31, סלוניקי.
בניין בנק יוני ולאיקי (1924), דרגומי ואג. מינה, סלוניקי
מלון לוקסמבורג (1924), קומנינון 6 וקלפוטאקי 6, סלוניקי
סיגרו ותלמיאון (1924), סלוניקי
בניין ג'וזף נחמה (1925), ארמו 6, סלוניקי
בניין הרקליון וקטוני (1925), שדרות הרקליון 8 וקטוני 30, סלוניקי.
בית ספר איטלקי "אלסנדרו מנזוני" (1933), כיכר הדמוקרטיה, סלוניקי.
הבשורות של ואני

| הבשורות של ואני ვანის ოთხთავი |
| --- | --- |
 המרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה
  ישו  מברך את ארבעת המבשרים (אנ') מיניאטורה מהבשורות של ואני
 מחבר:  ארבעת המבשרים (אנ')
 שפת המקור:  גאורגית
 ארץ מקור:  גאורגיה
 מיקום נוכחי:  טביליסי
 סוגה:  ספר בשורות (אנ')
מיניאטורה של יוחנן כותב הבשורה ומעליו סצנה מחרדת הגיהנום.(אנ') בתוך מסגרת מעוטרת
משמאל מרקוס המבשר ומעליו סצנה של הטבילה בתוך מסגרת מעוטרת. מימין דף מתוך הבשורה, בראש באנר מעוטר ועיטורים זואומורפיים גם בראש הדף וגם באות הראשונה
הבשורות של וַאֲנִי גאורגית: ვანის სახარება, וַאֲנִיס סַאֲחָרֶבָּה) או ארבעת הבשורות של ואני או הארבעה של ואני (גאורגית: ვანის ოთხთავი, וַאֲנִיס אוֹתְחְתָאוִוי) הוא כתב-יד מאוייר (אנ') של ארבע הבשורות כתוב בשפה הגאורגית, בכתב הנוסחורי (גאו') ומתוארך לסוף המאה ה -12 - תחילת המאה ה -13. האותיות הפותחות את הפסקאות מובלטות וכתובות בכתב אֲסוֹמְתַוְרּוּלִי (גאו'). כתב-היד נכתב במנזר רומאנה (רו'), מנזר גאורגי שליד קונסטנטינופול. מאוחר יותר הובא לגאורגיה ונשמר בתחילה במנזר שׁוֹרָתָהּ (מסחתי), לאחר מכן בוואני (אימרתי) ומכאן שמו. משם הועבר למנזר גלאתי בכותאיסי. הוא הועבר על ידי וחטנג ברידזה (גאו') לקתדרלת סיוני בטביליסי וכיום הוא נמצא במרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה (סימון: A-1335).
כריכת העץ מכוסה בבד מעוצב. על פי ההיסטוריון הרוסי, ניקודים קונדאקוב (אנ') (1844-1925) ואֶכְּווְתִּימֶה תָּאקָאִישְׁווִילִי (אנ'), בתחילה היה מוטבע על כתב-היד צלב בולט עם דמותו של ישו על הכריכה הקדמית וסצנה של חרדת הגיהנום (אנ') בצד האחורי ותמונת דמויותיהם של ארבעת המבשרים ברצועה שבה כרוכים הדפים, שבוצעו על פי פקודת משפחת צִ'יגָ'אוָואדְזֶה (גאו') במאה ה-17. כריכה זו לא שרדה.
כתב-היד

הטקסט של כתב-היד נכתב במקור על ידי התאולוג הגאורגי הנזיר "גאורגי ההגיורי" (גאורגי תְּמַאצְמִינדֵלִי) (אנ'). בהתבסס על הטקסט של ההגיורי העתיק הנזיר הגאורגי, "יואנה הבלתי ראוי" את כתב-היד. במכתב בכתב מחדרולי (גאו') האופייני לתקופה מאוחרת יותר, כתב יואנה כי הבשורה הועתקה על ידו בקושטא על פי צו של המלכה תמר, המכונה על ידי הסופר הקדושה. אף על פי שמחדרולי נחשב בדרך כלל לכתב האופייני לתקופה מאוחרת יותר, הדעה הרווחת היא שהבשורה הועתקה על ידי יואנה והייתה ספרה של המלכה תמר עצמה. חוקר המטבעות (נוּמִיסְמָט) הגאורגי, דוד קָפָּנַאדְזֶּה (גאו') (1889-1971), במהדורה הרוסית של ספרו "Грузинская нумизматика" ("נומיסמטיקה גאורגית"; 1955) פרסם את החלרתווה של תמר המלכה בבשורות של ואני.
כתב-היד כולל 274 פוליו על קלף בגודל 29X21 ס"מ. שתי עמודות, 21 שורות בעמודה. הוא מעוטר במיניאוטורת וקישוטי נוי למכביר תוך שימוש בעלי זהב ודיו בצבעי זהב וספיה. המיניאטורות בסגנון הביזנטי אויירו על ידי האומן מיכאל קוֹרֲסֵלִי (მიქაელ კორესელი) שהותיר את חתימתו ביוונית על 272 מעמודי הקלף. כתב-היד משופע בלוחות קאנוניים (אנ'), באנרים מעוטרים בראשי העמודים. מיניאטורות של ארבעת המבשרים. כל אחד מהם בדף נפרד. המניאטורות מציגות את המבשרים יושבים לשולחן ועוסקים בכתיבה, הבישופים אוסביוס מקיסריה וקרפיאנוס (אנ') מחזיקים מגילות בידיהם, זוג מינאטורות של המבשרים בתוך מסגרת מעוטרת, שבחלקה העליון מתוארות סצנות משנים עשר החגים של הכנסייה המזרחית (אנ'): מעל תמונתו של מתי סצנה של הולדת המשיח, מעל מרקוס סצנה של הטבילה, מעל לוקאס סצנה מהבשורה למרים ומעל יוחנן סצנה מחרדת הגיהנום.(אנ') בשער נמצא איור של ישו במרכז מברך את המבשרים שנמצאיו לצדיו. כל עמוד מתחיל באות זואומורפית (בצורת חיה). בראש כל עמודה ובתחתיתה תמונות סמליות של 12 חודשי השנה מונחות על בסיסי לוחות קאנוניים (אנ'). המיניאטורות צוירו בטכניקות ציור שדומות לטכניקות היווניות של אותה תקופה ומתאימות לתקופה הביזנטית.
הערות שוליים

↑  זואומורפיזם (אנ') - התגלמות של אלוהות בבעלי חיים; שימוש בצורות של בעלי חיים כסמל באומנות.
↑  כתבי-היד הגאורגיים הנקראים אוֹתְחְתָאוִוי (הארבעה; ოთხთავი) כוללים את ארבע הבשורות של ארבעת האוונגליסטים (אנ'). המינוח מוכר בנצרות האורתודוקסית המזרחית (ביוונית τετραευαγγέλιον) (אנ') ומיוחס לבשורות הקנוניות שנמסרו על ידי ארבעת המבשרים (אנ') - הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי לוקאס והבשורה על-פי יוחנן.
↑  יואנה (גאו') או יוחנן (המקבילה הגאורגית לשם יוחנן) היה איש דת וקליגרף גאורגי מהמחצית השנייה של המאה ה-12. הוא כיהן ככומר במנזר רומאנה (רו') קונסטנטינופול.
↑  פוליו (באנגלית) במשמעות של עלה של ספר או כתב יד.
החלרתווה של תמר המלכה כפי שהיא מופיעה על מטבעות ובבשורות של ואני
איזובל ריי

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1860 מלבורן, אוסטרליה 
 פטירה:  16 במרץ 1940 (בגיל 79) ברייטון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של הגלריה הלאומית של ויקטוריה 
 תקופת הפעילות:  1877–1940 (כ־63 שנים) 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפעה על ידי:  ג'ורג' פולינגסבי, Oswald Rose Campbell 
 
איזובל ריי (באנגלית: Isobel Rae‏; 18 באוגוסט 1860 – 16 במרץ 1940) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אוסטרלית.
ביוגרפיה > ראשית חייה

איזובל ("איזו") ריי נולדה ב־18 באוגוסט 1860 במלבורן, בתם הצעירה של המהגרים הסקוטים תומאס ריי ואשתו ג'נט לאב. ריי למד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה בשנים 1877–1887, שם בין הסטודנטים העמיתים היו רופרט באני וג'ון לונגסטאף. בין מוריה היו ג'ורג' פולינגסבי ואוסוולד רוז קמפבל. ריי זכתה להצלחה אקדמית מסוימת בתערוכות סטודנטים, וזכתה בפרסים והכרה מצד צוות השופטים במספר הזדמנויות, לצד סטודנטים עמיתים כמו לונגסטאף, פרדריק מק'קבין, ג'יין סאת'רלנד ומאי וייל.  ריי הצטרפה, והציגה באקדמיה הוויקטוריאנית לאמנויות (כיום אגודת האמנים הוויקטוריאנית) בין השנים 1881–1883.
בשנת 1887 נסעה ריי לצרפת והתיישבה בפריז עם אמה ג'נט ואחותה אליסון. הן התגוררו שם שלוש שנים, לפני שהמשפחה עברה למושבת האמנים (Étaples colony) בכפר הדייגים אטפלס בצפון צרפת. במהלך חלק ראשוני זה של הקריירה שלה, ריי הציגה עבודות באוסטרליה ובניו זילנד, אם כי היא נשארה באירופה. התערוכות בהן השתתפה כללו את תערוכת ניו זילנד והים הדרומי בשנת 1889 בדנדין ואת אגודת האמנים הוויקטוריאנית בשנת 1896, בה הוצגו כמה מנופיה.