משה ברמן
"השביתה הגדולה" בפברואר 1911 ופיטורי ברמן

כשנה ורבע לאחר השביתה הראשונה, בחורף 1910–1911, החל עימות נוסף בין ברמן לפועלים, שבעקבותיו פרצה בחווה שביתה נוספת, שנודעה בשם "השביתה הגדולה". בפרק הזמן שחלף מהשביתה ראשונה לא חל שינוי ביחסים בין ברמן לפועלים, מה שהוביל להצטברות מרירות. הגורמים שהעלו את המתח בחווה לשיא בראשית 1911 היו השלמת הבנייה של ביתו המפואר של ברמן בחווה, בעוד שחלק מההפועלים נאלצו ללון תחת כיפת השמים, עקב העדר תקציב לבניית חדרים. בנוסף, עצירת גשמים איימה על תבואות החורף, מה שעלול היה להחמיר את מצבה הכספי של החווה ובפברואר היה מזג אוויר קשה במיוחד והפועלים סבלו סבל פיזי רב. ב-29 בנובמבר פרצה שביתה למחצית יום, בהנהגתו של ברל כצנלסון, שמטרתה הייתה לשפר את תנאי המגורים של הפועלים. הם דרשו מברמן לתת להם שני חדרים, אחד לחולים ואחד לבריאים: להעמיד לרשותם 10 מיטות, 15 מזרנים, 10 כיסאות ו-5 שולחנות: לתקן את השמשות השבורות והגג הדולף בבניין שבו התגוררו: ולהשתתף בהוצאות התרופות והחובש עבור הפועלים החולים. למרות שדרישות הפועלים נראות קטנות עד כדי גיחוך, כצנלסון העריך אותן כמהפכה במחשבת הפועלים - בעצם העלאת דרישות לפקיד לשיפור בתנאי החיים שלהם. ברמן קיבל את דרישות הפועלים, אולם לא הוציאן לפועל. בתגובה, הכריזו הפועלים על שביתת אזהרה למשך חצי יום, שאחריה הכריז ברמן שיפעל לקיום דרישת הדיור ואילו את שאר הדרישות הפנה לרופין.
האירוע שהביא את המתח בין ברמן לפועלים לשיא כשבוע לאחר מכן (7 בפברואר) היה מותו של אחד הפועלים בחווה – מאיר אינגברמן – בבית חולים בטבריה, לאחר שחלה בקדחת. עמיתיו הפועלים בחווה ביקשו מברמן עגלה כדי לנסוע לטבריה להלווייתו. ברמן אישר את הבקשה, מה גם שבאותו יום בשל גשמים עזים, לא יצאו הפועלים והבהמות לעבודה. עקב מספרם הרב של המעוניינים להגיע להלוויה, רתמו הפועלים סוסים לעגלה נוספת. ברמן שזעם על כך שלא ביקשו את אישורו, צעק על הפועלים שנעלבו מהתנהגותו ביום קשה זה, בעוד חברם מוטל מת בטבריה ולכן התירו את הסוסים משתי העגלות ויצאו לטבריה ברגל ולכן הם החמיצו את ההלוויה. כאשר שבו לחווה מאוחר בלילה, החליטו הפועלים פה אחד לראשונה לתבוע את פיטוריו של ברמן (בשביתה הראשונה ב-1909 הם לא העלו דרישה כזו), שכן להבנתם העלבון שהעליבם ברמן היה כה צורב ועמוק, עד שחשו שאין כל אפשרות להמשיך ולעבוד במחיצתו. הם הודיעו שהחלו בשביתה כללית, ודרשו מרופין להגיע בדחיפות לחווה. העובדה שבראשם עמד כצנלסון, אדם בעל שיעור קומה, השפיעה על תקיפותם ועקביותם. בהודעתם הוסיפו הפועלים שהם מוכנים לעבד את השדות ולטפל בבעלי החיים בחווה אך ללא פיקוחו של ברמן. אופי השביתה היה חידוש גמור - הפועלים הביעו את מורת רוחם הגמורה מהמנהל אבל הודיעו במקביל על דבקותם בחווה. עם הגיעו לחווה, החל רופין במשא ומתן מייגע עם ברמן והפועלים שנמשך מספר ימים ובסופו החליט רופין שברמן והפועלים השובתים חייבים לעזוב ולכן הוא פיטר את ברמן כמנהל החווה. הפועלים ראו בהחלטתו זו הישג, שכן הם הצליחו לסלק פקיד גרוע, משפיל ומנצל.
מנחם שמואלי (ממשי) כתב מאמר ארוך על השביתה ב"הפועל הצעיר" ב-31 במרץ 1911. לדבריו, ברמן הוא האחראי לשביתה עקב יחסיו עם הפועלים במשך שלוש השנים של פעילות החווה. ברמן לא שינה את יחסו השלילי לגבי עבודה עברית, למרות שהפועלים בחווה עבדו במסירות יוצאת דופן, מאור הבוקר עד חשכת הלילה. ברמן השפיל את ערך העבודה של פועליו היהודים וגילה את נטייתו לקבל פועלים זרים. לאחר ש"קבוצת רומני" עזבה ועברה לחדרה, החמיר יחסו של ברמן לפועלים. ברמן השתדל תמיד להפיץ את הדעה, שיחסים בין פועל לפקיד צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס של מנצל למנוצליו. ממשי טען שהיחס הנכון בן הפקיד לפועלים הוא מסירות של הפועלים לעבודתם בכל לבם וקבלת מרותו של הפקיד, אבל הפקיד צריך תמיד לזכור שפועל חרוץ ומסור דורש לקבל יחס של כבוד, ו"אם עולה ביד הפקיד להמית את רגש הכבוד בפועל, ממית הוא בהכרח גם את הפועל שבו. ברמן וכל פקיד ממין זה יכול בהנהגתו להשחית לאט לאט את הפועלים אם הם חלשים ולהביא על ידי כך את המוסר שתחת ידו לידי הריסה, או אם הפועלים חזקים במוסריותם, לרדת בעצמו מעל הבמה".
דוד בן-גוריון סיכם את השביתה במאמר בעיתון אחדות במרץ 1911, כך:
…ירח הדבש של חיי האחווה פסק מהר וכל הבטחותיו של הפקיד נדפו כעשן. הסכסוכים והחיכוכים בין הפועלים העברים והמנהל לא פסקו. כמעט בכל חודש נתחלפו בכנרת הפועלים, כי אי אפשר היה להתמיד לעבוד תחת הנהגתו של הפקיד "הלאומי", ובשעה שהחווה הבלתי-לאומית של יק"א בסג'רה היתה מושכת אליה אל טובי הפועלים בגליל, היתה החווה הלאומית של הקה"ק [הקרן הקיימת] בכנרת כמעט לזוועה בין הפועלים, ושום פועל הגון לא רצה ללכת שמה לעבוד. וסופו מוכיח על תחילתו. שלוש שנים התחכם הפקיד ל"נהל" את כנרת בכל מיני תחבולות, פעם ע"י הסברת פנים לאחדים מן הפועלים ופיטורם של ה"מורדים", פעם ע"י הבטחות-שוא וכל מיני ערמומיות אחרות. הפועלים מחו, ערכו שביתות פעמים אחדות, ולא פעם נצטרכו ראשי ה"פלשתינא-אמט" [המשרד הארץ ישראלי] בעצמם לבוא לכנרת לפשר בין הפועלים ובין הפקיד, עד שסוף סוף פקעה סבלנותם של הפועלים והשתמשו באמצעי האחרון הנמצא בידם והכריחו את המשרד הארצישראלי לפטר את "האגרונום" ממקומו. שלוש שנים של שגיאות, סכסוכים וכל מיני הרפתקאות היו נחוצות בכדי שהפקידות שלנו תתחשב סוף סוף את דעת הפועלים ותמלא את דרישתם.
רופין מינה למנהל החווה את האגרונום יואל גולדה, שאיתו הפועלים היו ביחסים טובים. גולדה היה מנהל החווה ממרס 1911 עד ספטמבר 1912, שהחווה נמסרה לידי קבוצת "האיכר הצעיר".
יעקב האפט, שהיה אז האמרכל (המנהל האדמיניסטרטיבי) בחווה כתב: בשביל ברמן החלטת רופין לפטר אותו מתפקידו בחווה הייתה פסק דין גורלי. הוא התקשר למקום בכל נימי נפשו, השקיע בו כמיטב כוחו הרב ומלהט נפשו, והיה זה רק זמן קצר לאחר שהגיעה לו השעה הנכספת והעביר לכאן את משפחתו מחיפה. והנה נחתה עליו מהלומה זו, והוא נשבר. האגרונום אהרון אהרונסון הגיע אז גם הוא לכנרת, לסעוד ברעו וידידו ברמן, ישב שם בכל משך השביתה ולאחר הסיום העצוב לקח את ברמן אליו, לעבוד יחד איתו בתחנת הניסיונות שלו בעתלית. ושוב, שניהם היו בעלי אופי תקיף ועומדים על דעתם, לא יכלו השניים להמשיך הרבה בעבודתם המשותפת, הם נפרדו וברמן עזב את הארץ. פגשתיו בירושלים לאחר גמר המלחמה הראשונה. הפצע לא הגליד והוא התהלך כצל, שב לחו"ל ולאחר זמן לא רב נפטר בגולה.