stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אי מלאכותי
סטטוס פוליטי

בחוק הים של האומות המאוחדות יש לאיים מלאכותיים הכרה חוקית מעטה. האיים יימצאו תחת תחום השיפוט של המדינה הקרובה ביותר במרחק 12 מייל ימי. כמו כן מצוין בחוקים שכל מדינה יכולה לבנות איים מלאכותיים משלה.
נעשו מספר ניסיונות ליצירת מדינות עצמאיות לכאורה על איים מלאכותיים, כמו למשל סילנד.
איים מלאכותיים מפורסמים

בורג' אל-ערב – מלון שנבנה על אי מלאכותי
אליס איילנד
סילנד
איי התמרים
אושן קי
ראו גם

שובר גלים
הערות שוליים

↑  Tourism-Review org – web@tourism-review.org, Flevoland – World’s Largest Artificial Island | .TR, www.tourism-review.com, ‏2018-10-24 (באנגלית)
↑  Kansai International Airport, http://www.kansai-airports.co.jp/
↑  אדם טבע ודין, "איים מלאכותיים מול חופי ישראל : היבטים סביבתיים, תכנוניים ומשפטיים", אתר מט"ח, דצמבר 2000
↑  שמואל אבן, רעיון להקמת איים מלאכותיים מול חופי עזה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 במרץ 2003
↑  "איים מלאכותיים", אתר החברה להגנת הטבע
↑  טל שלו‏, כץ: ממשל טראמפ בוחן הקמת אי מלאכותי מול עזה ותכנית רכבות אזורית – וואלה חדשות, באתר וואלה, 5 באפריל 2017
↑  משרד התחבורה, בחינת היתכנות להקמת אי מלאכותי, באתר http://he.mot.gov.il/index.php?option=com_content&view=article&id=3597:2017-05-11-03-38-25&catid=108:pub-memshal-c&Itemid=153, ‏11 במאי 2017 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4202259-9
אלי דה-קסטרו

אליהו (אלי) דה-קסטרו (29 במאי 1941 – 2 באפריל 2009) היה ראש עיריית עכו.
ביוגרפיה

דה-קסטרו נולד בקהיר, למאיר ושרה ועלה לישראל עם משפחתו באוקטובר 1949. משפחתו התגוררה תחילה במחנה העולים שער העלייה ובפרדס חנה וב-1950 עברה לעכו.
דה-קסטרו שירת בצה"ל בתפקידי פיקוד והדרכה והשתחרר בדרגת רס"ר. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה במדעי המדינה ולימודי ארץ ישראל.
היה מזכיר איגוד פועלי המתכת במועצת פועלי עכו וסגן מנהל השירות באמפא. לאחר מכן שימש מנהל מחלקת הגבייה בעיריית עכו.
בשנת 1983 נבחר לראשות עיריית עכו וכיהן בתפקיד עד שנת 1998. דה-קסטרו היה חבר מרכז במפלגת העבודה.
הוא מילא שורה של תפקידים ציבוריים, (חלקם במהלך כהונתו כראש העיר וחלקם לאחר מכן) הבולטים בהם היו:
יושב ראש דירקטוריון החברה לפיתוח עכו העתיקה, חבר דירקטוריון ויושב ראש הנכסים של חברת החשמל, חבר מועצת המנהלים של החברה למתנ"סים וחבר המועצה להשכלה גבוהה.
בנוסף, מילא דה-קסטרו מספר תפקידים בהתנדבות ביניהם היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, יושב ראש הוועדה להפיכת היישוב מודיעין לעיר, חבר הרשות לפיתוח הגליל וחבר מועצת המנהלים של מוזיאון עוקשי בעכו.
על פעילותו בתחום הציבורי זכה במאי 2008 בתואר יקיר העיר עכו.
בשנת 2009, בעת חתונת בתו, לקה בליבו ונלקח לבית חולים. דה-קסטרו נפטר כעבור ימים אחדים. הוא הותיר אחריו את אשתו עליזה, לה נישא בשנת 1965 ושלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  מאיר הראובני, עשרות שנים מזלה של עכו, מעריב, 11 בינואר 1984
איתמר לוין

| --- | --- |

איתמר לוין
 לידה:  22 ביוני 1964 (בן 60)
 מדינה:  ישראל ישראל
איתמר לוין (נולד ב-22 ביוני 1964) הוא עיתונאי, סופר וחוקר השואה ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב, בנו של העיתונאי אלעזר לוין. את דרכו העיתונאית החל בשנת 1989 כפרילאנסר בעיתון גלובס ולאחר מכן צורף למערכת העיתון ככתב לענייני ערבים. בשנים 1995-2000 שימש כרכז מערכת. ב-2000 מונה לעורך החדשות, תפקיד אותו מילא עד 2006.
משמש כעורך המשפטי ובעל טור באתר News1 שבעריכת יואב יצחק. במסגרת זו סיקר מאז שנת 2010 שורה של משפטים ופסקי דין חשובים, ובראשם משפט נתניהו, הולילנד ומשפט משה קצב. מפרסם סקירות ייחודיות על שופטים במדור השבועי "שיפוט מהיר".
גרוש ואב לשלושה.
השבת הרכוש היהודי

החל מ-1995 פרסם מאות כתבות, תחקירים ומאמרים בנושא השבת הרכוש היהודי שנגזל בשואה. בין היתר ביוזמת דוד גרין פרסם באפריל 1995 את התחקיר הראשון בנושא רכוש הקורבנות שהופקד בבנקים בשווייץ בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. סדרת כתבות זו הביאה להתעוררות גופים ישראליים, יהודיים ובינלאומיים לפעולה בנושא ויצרה לחץ בינלאומי רב על ממשלת שווייץ ועל הבנקים השווייצרים להשיב את הכספים שנגזלו.
בשנים 1998-1996 פרסם תחקירים דומים על גזל רכושם של קורבנות השואה בבריטניה, אוסטריה וארץ ישראל, על גזל אוצרות תרבות וספרות, על הפקדת הזהב ששדדו הנאצים בארצות נייטרליות ועוד. היה חבר במשלחות ישראל לוועידות הבינלאומיות שנערכו בנושא בלונדון (1997) ובוושינגטון (1998).
בשנת 1999 פרסם גם תחקירים מקיפים על גורל רכושם של יהודי מדינות ערב, שנאלצו לעזוב את ארצותיהם ולהותיר מאחוריהם את הרוב המכריע של נכסיהם. תחקירים אלו מהווים עד היום בסיס לפעילות הציבורית והפרלמנטרית בנושא זה.
לוין פרסם מאות מאמרים בישראל ומחוצה לה בנוגע לשוד רכושם של קורבנות השואה ובחקר השואה בתחומים אחרים, כתב עשרה ספרים (ארבעה מהם תורגמו לאנגלית) וכתב שורה של חוברות בנושאים אלו.
כמו כן, היה עורך הסדרה הכלכלית של הוצאת ידיעות ספרים, ובמסגרת זו ערך את הספר "בלי כפית של כסף".
במאי 1997 זכה בפרס הוקרה של הסוכנות היהודית, על תרומתו הייחודית לחשיפה ולתיעוד של המאבק להשבת הרכוש שנגזל מקורבנות השואה. בשנת 2002 קיבל ציון לשבח מארגון "בני ברית" ובשנת 2004 זכה בפרס בוכמן היוקרתי של "יד ושם" על ספרו "שוד ושבר". בשנת 2009 זכה באות אומ"ץ על עבודתו הציבורית והמקצועית בנושא רכוש קורבנות השואה.
תחקירים אחרים

תחקירים בולטים נוספים שכתב לוין: הליקויים במערכות הייעוץ בבנקים לרכישת קרנות נאמנות (1991); קניית קולות במגזר הערבי בבחירות לכנסת ה-13, בניגוד לחוק (1992); האימפריה הכלכלית שהקימה תנועת חב"ד (1992); אי-גילוי נאות בדיווחי חברות בורסאיות (1993); ליקויים באסיפות כלליות של חברות ציבוריות הרשומות למסחר בבורסה (1993); האמת על פרשת רמי דותן (1993).
בתחום המשפטי חשף לוין בשנת 2013 את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים במשפט הולילנד, והיה הראשון שהצביע על החשד לפיו קנה אהוד אולמרט את שתיקתה של ראש לשכתו לשעבר, שולה זקן. בשנת 2015 חשף את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים והעדים המרכזיים בפרשת רונאל פישר. בשנת 2023 פרסם בהרחבה את חקירותיהם במשטרה של בנימין נתניהו ונוני מוזס ב"תיקי האלפים".
ספריו

הפרק האחרון של השואה? המאבק להשבת רכוש יהודי אירופה. הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1997.
פיקדון אחרון: גזל כספי קורבנות השואה בבנקים השווייצריים. הד ארצי, 1998. (באנגלית: The Last Deposit: Swiss Banks and Holocaust Victims' Accounts. Praeger, 1999.)
אויבי הוד מלכותו: בריטניה, השואה ורכוש הקורבנות. הוצאת משרד הביטחון, 1999. (באנגלית: His Majesty's Enemies: Great Britain's War Against Holocaust Victims and Survivors. Praeger, 2001.)
הרצחת וגם ירשת? המאבק להשבת רכושם של קורבנות השואה. יד ושם, 2000.
שקיעה במזרח: חיסול הקהילות היהודיות במדינות ערב ושוד רכושן. הוצאת משרד הביטחון, 2001. (באנגלית: Locked Doors: The Seizure of Jewish Property in Arab Countries. Praeger, 2001.)
אותיות של אש: עדויות מתקופת השואה בספרות ההלכתית. ידיעות אחרונות, 2002 [שתי מהדורות].
שוד ושבר: יהודי ורשה בין גרמנים, פולנים ובוגדים. ידיעות אחרונות, 2003. (באנגלית: Walls Around: The Plunder of Warsaw Jewry during World War II and Its Aftermath. Praeger, 2004.)
מורשת, ציונות, דמוקרטיה: 100 מושגי יסוד (עם יואל רפל). ידיעות אחרונות, 2003.
מבעד לדמעות: הומור יהודי תחת השלטון הנאצי. יד ושם, ידיעות אחרונות, 2004.
לקסיקון השואה. ידיעות אחרונות, 2005 ו-2006 [שתי מהדורות].
יום חושך ואפלה: ארבעה חודשים בקורות השואה. ידיעות אחרונות, 2006.
בלי כפית של כסף: 10 סיפורי הצלחה עסקיים. ידיעות אחרונות, 2006.
דם ואש ותימרות עשן: הגדת השואה לפסח. ידיעות ספרים, תשס"ח-2008.
הקרב האחרון: מרד גטו ורשה – הסיפור האמיתי (עם שלומית לן). ידיעות ספרים, תשס"ט-2009.
חשבון משותף: לשכת רואי חשבון, היישוב והמדינה - 80 שנות דוח. לשכת רואי חשבון, תשע"א-2011.
הנדון: השמדה. ועידת ואנזה והפתרון הסופי (עם שלומית לן). מודן, תשע"ב-2012.
קאפו באלנבי: העמדת יהודים לדין בישראל באשמת סיוע לנאצים. מורשת ויד בן-צבי, תשע"ו-2015.
מרד באושוויץ: התקוממות הזונדרקומנדו בתאי הגזים, 7 באוקטובר 1944. גדעון גרייף ואיתמר לוין, הוצאת משכל, 2017 (בגרמנית Aufstand in Auschwitz: Die Revolte des jüdischen "Sonderkommandos" am 7. Oktober 1944. Böhlau, 2015)
לא רק טלאי צהוב: 101 טעויות על השואה. בהוצאת המחבר, תשע"ט-2018.
רוח בסערה: קובץ מקורות על עמידה רוחנית בתקופת השואה. מורשת, תשע"ט-2019.
יומם ולילה: 50 אירועים בתולדות השואה. בהוצאת המחבר, תש"פ-2020.
עדים ראשונים: עדויות ניצולים במחנה ברגן-בלזן, 1945. אוצר המשפט, תשפ"א-2021.
זיכרון ומשפט: שופטי בית המשפט העליון כותבים על השואה (יוזם ועורך, עם אליקים רובינשטיין ורוני שטאובר). הנהלת בתי המשפט, יד ושם, מרכז זלמן שזר, תשפ"ג-2022.
על פני תהום: שבעים דמויות מופת בתקופת השואה, בהוצאת המחבר, תשפ"ג-2023.
שאלי שרופה באש: השואה וזכרונה במבט דתי-לאומי (יוזם ועורך). ידיעות ספרים, תשפ"ג-2023.
ערעור פלילי: פסקי דין בולטים בבית המשפט העליון, בהוצאת המחבר, תשפ"ד-2023.
ראו גם

הומור בשואה
הערות שוליים

↑  ענת קם‏, זוכים באומ"ץ, באתר וואלה, 29 ביוני 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264435605171  PLWABN: 9810564497505606  BnF: cb14430360q (data)  CiNii: DA12649784  GND: 123390192  ISNI: 0000 0001 0961 6598  LCCN: nr97038827  LNB: 000055631  NKC: zmp2015858516  NTA: 26843073X  RERO: 02-A006288183  SUDOC: 079445616  VIAF: 27284273   WorldCat (עם VIAF): 27284273
אדם זרטל

| --- | --- |
זרטל, 2005
זרטל, 2005
 לידה:  3 בדצמבר 1936 חדרה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  18 באוקטובר 2015 (בגיל 78) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Adam Zylbertal 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 צאצאים:  אמרי זרטל 
 תרומות עיקריות
 חפירות בהר עיבל, סקר הר מנשה ואל-אחוואט
 
אדם זרטל מימין בביקור בחפירות בתל אסור אוקטובר 2010
מראה פנימי של הנוראגה בארוביו
קברו של אדם זרטל בבית הקברות בעין שמר
אדם זֶרטָל (3 בדצמבר 1936 – 18 באוקטובר 2015) היה ארכאולוג, פרופסור לארכאולוגיה של ארץ ישראל והמזרח הקדום באוניברסיטת חיפה, וראש החוג לשעבר. מרצה במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן, והוביל במשך שנים רבות את סקר הר מנשה. התפרסם בציבור הרחב בעקבות גילוי מזבח הר עיבל. בנוסף גילה זרטל והגדיר אתרי כף רגל בבקעת הירדן.
ביוגרפיה

זרטל הוא בן קיבוץ עין שמר, בנו של משה (מְיֶיטֶק) זרטל (זילברטל), ממנהיגי "השומר הצעיר" בוורשה ובארץ ישראל, מבקר ספרות, עיתונאי ועורך.
למד כלכלה וחקלאות מטעם הקיבוץ, ומילא בו תפקידים מרכזיים. בשנת 1963 היה ראש קבוצת החטיבה הצעירה בקיבוץ ובשנת 1966 היה מרכז המשק. בשנות ה-60, הוא כתב סיפורים ותסריטים לסרטים שפורסמו בעל המשמר ובאמות. בינואר 1969 זכה סיפור שלו לציון לשבח בתחרות סיפורים של פרס קשת. בשנת 1969 יצא לאור קובץ של סיפוריו בהוצאת הקיבוץ הארצי. בתחילת 1972 הוא קיבל מענק יצירה מהמדור לתיאטרון ולספרות. בשנת 1979 יצא לאור ספר "השנים" של וירג'יניה וולף בעברית, בתרגומו של זרטל.
השתתף בשיחות העדות, לאחר מלחמת ששת הימים, שכונסו בקובץ "שיח לוחמים".
לפני מלחמת יום הכיפורים שהה בשליחות באפריקה, חזר לישראל וסייע בניהול צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב. נפצע כקצין הנדסה בכיר על הגשרים מפגז מצרי. פציעתו הייתה קשה והוא שהה כשנה בבית חולים. לאחר שחרורו מבית החולים החל ללמוד ארכאולוגיה. במסגרת לימודיו ביצע החל משנת 1978 ולמשך מעל 11 שנים, את סקר הר מנשה כשהוא מהלך על קביים. לימים הגדיר את הסקר הזה כ"שיקום שלי". בשנים 1980–1982 חפר יחד עם אנשי קיבוצו, עין שמר, בח'ירבת אל-חמאם בשומרון, אותו גילה בסקר וזיהה עם נרבתא. בשנים 1982–1983 חפר את מזבח הר עיבל. סיים את הדוקטורט בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב. עבודתו הייתה בנושא "ההתנחלות הישראלית בהר מנשה", בהדרכת הפרופסורים משה כוכבי ונדב נאמן והיא אושרה בשנת 1987.
זרטל ביצע סקר ארכאולוגי שני בהר אפרים. הוא חפר בלכיש עם דוד אוסישקין, באל-אחוואט שבנחל עירון (1992-1995) ובתל אסור (2001-2003).
אחותו הצעירה היא הסופרת והחוקרת עדית זרטל. בנו אמרי זרטל הוא מעצב גרפי ומעצב עטיפות ספרים.
בשנת 2008 יצא לכבודו הספר "בהר ובשפלה", הוצאת אריאל. הספר בפורמט אלבומי כולל מאמרים ומחקרים על ארץ ישראל, והוא יצא לכבוד 30 שנה לסקר הר מנשה.
נקבר עם קביו.
אתר הר עיבל - "מזבח יהושע"

זרטל התפרסם בציבור הרחב בעקבות חפירת האתר בהר עיבל, בו זיהה מזבח ישראלי. על פי פרשנותו, זהו המזבח סביבו נערך טקס הברית המוזכר בספר יהושע ולכן הוא כינה את המזבח הזה - מזבח יהושע. בראשית החפירות, עם חשיפת אבני המזבח הראשונות, הוא עצמו לא האמין בהיתכנות שימורן והקשר שלהן לסיפור המקראי, ולדבריו "נלחמתי נגד הרעיון שזה יכול להיות מזבח". אך ככל שהתרבו העובדות והממצאים התואמים את הכתובים, הכריע כי אכן זהו המזבח המוזכר במקרא. בין הממצאים בשטח שהביאו להכרעה זו היו מציאת כבש מאבנים לא מסותתות בהתאמה להוראות המקרא, ובצדו קירות המתאימים להוראות העלייה למזבח המפורטות במשנה, ובעיקר שכבת אפר גדולה של עצמות חרוכות שנמצאה מתחת לריצוף. האפר נלקח לבדיקת פחמן 14 ותיארוכו התאים לעיתוי בניית המזבח (1200 שנים לפני הספירה). עוד נמצא בבדיקות המעבדה כי האפר הורכב מבעלי חיים כשרים זכרים צעירים, בהלימה להוראות הנוגעות לקורבנות בספר ויקרא. בשונה מאתרי פולחן אחרים, לא נמצאו בו כל עצמות חזיר או עצמות לא כשרות אחרות. יחד עם הזואו-ארכאולוגית ד"ר ליאורה הורביץ, הגיע למסקנה כי לא ניתן לברוח מהשוואה לתורה, בשל ההתאמה המדויקת לדיני הקרבנות.
עם השלמת החפירות הציע שהר עיבל הוא אכן הר הקללה, אלא שהר הברכה הוא הר כביר שממזרח לו, ולא הר גריזים של היום, בו יושבים השומרונים. את קורות התגלית והתייחסות הממסד האקדמי אליו סיכם זרטל בספרו "עם נולד - מזבח הר עיבל וראשית ישראל".
בהרצאה בשדמה שנשא ב-2013 אמר כי הטקסט התנ"כי נמצא תחת מתקפה חריפה של האקדמיה בארץ ובעולם, הטוענת שאין גרעין היסטורי בכל ראשית ישראל שכן אין לו כל הוכחות ארכאולוגיות, אך ממצאי הר עיבל מוכיחים את אירועי התנ"ך החל ממעמד הר סיני לפחות. לדבריו יש הבדל מהותי בין הטקסט התנ"כי המעביר את מסריו דרך סיפורים אנושיים ללא כחל ושרק ומבלי להסתיר חולשות אנושיות ואת חטאי גיבוריו, לבין קובצי חוקים וטקסטים קדומים של עמים אחרים שאינם מזכירים זאת. עוד הוסיף ואמר כי הממצאים בשטח שמתאימים באופן כה הדוק לטקסט המקראי, ובעיקר מדגם עצמות כה ייחודי כמו שמצא בחפירות מזבח הר עיבל (היעדר עצמות לא כשרות ומציאת רק חיות קרבן כשרות, שכולן זכרים צעירים) מוכיחים את הנכתב במקרא, ושומטים את הקרקע מתחת לתאוריות שגרסו עד אז כי האמונה באל אחד התחילה רק בימי בית ראשון.
לדבריו, סקר הר מנשה שביצע במשך 35 שנה וייצר מפה ארכאולוגית של מרחב השומרון ובקעת הירדן מוכיח את כניסת בני ישראל לארץ. הסקר התפרס על השטח שמבית שאן ועמק יזרעאל ועד ים המלח, על פני 2500 קמ"ר. עבודת המיפוי התבצעה בעזרת כלי מדידה, ובמהלכו נמצאו 1300 אתרים שלא היו ידועים עד אז. המיפוי העלה כי מספר האתרים מן התקופה הכנענית המאוחרת - ערב כניסת בני ישראל לארץ, עומד על שמונה בלבד, ואך 50 שנה קדימה, באותו תא שטח בו היו שמונה אתרים כנעניים בלבד נמצאו כ-300 אתרים ישראלים (משנת 1200 לפני הספירה והלאה). מדובר בקפיצה של למעלה מ-1000 אחוזים, אשר מבחינה סוציולוגית אין לה היתכנות כתוצאה מגידול אורגני אלא אך ורק מגידול של אוכלוסייה הבאה מבחוץ. זרטל הסביר כי הדבר תואם את תיאור התנ"ך את כניסת בני ישראל לכאן מנדודי המדבר. זאת בניגוד לתפיסת "המוצא הפנימי" שרווחה באקדמיה ולפיה מוצא בני ישראל מהעם הכנעני.
אתר הר עיבל - "מזבח יהושע" > ביקורת

טענתו לגבי מזבח יהושע לא התקבלה בקהילת הארכאולוגים המקראיים, ועומדת כדעת יחיד. הקונצנזוס בקרב חוקרי האתר הוא שמדובר באתר פולחני כלשהו מתקופת הברזל 1, אך ללא יכולת לדעת האם האתר הוא כנעני או פרוט-ישראלי, והאם הוא מזבח או במה. לדעת מיעוט בקרב החוקרים, מדובר בשרידים של מגדל שמירה. זרטל טען כי קשה לאנשי האקדמיה לשנות את תפיסתם כי מעמד הר סיני וסיפור הכניסה לארץ הם לא יותר ממיתוס, וכי כל המתנגדים לא הגיעו בעצמם לראות בעיניהם את הממצאים בשטח, שלטענתו מוכיחים באופן חד משמעי את סיפור המזבח המקראי. עם זאת, ולמרות אמירותיו הנחרצות בעניין זה בהרצאותיו ובספרו הפופולרי "עם נולד", זרטל לא פרסם את השערתו בכתב עת מדעי הנתון לביקורת עמיתים, וכאשר כתב על האתר בפורומים בעלי אופי מחקרי נצמד לשם המקובל "אתר הר עיבל".
היו שהצביעו על כך שלצורך הוכחת טענותיו נאלץ זרטל לשנות את הזיהוי של הר גריזים מזיהויו הידוע כיום להר כביר הסמוך, משום שממקום האתר אין קשר עין להר גריזים, ואילו במעמד הברכה והקללה מתואר קשר כזה. מנגד, הסייר זאב ח' ארליך ציין כי בספר יהושע לא נכתב שהמזבח ניצב בסמוך למקום הקראת הברכות והקללות, וייתכן כי המעמד נערך בצד אחד של ההר והמזבח נבנה בצידו האחר, כך שאין צורך "להזיז" את הר גריזים כפי שעשה זרטל..
אתר "אל-אחוואט" וההשערות סביבו

במהלך סקר הר מנשה הגיע זרטל בין השאר לאתר הנקרא בפי תושבי נחל עירון בשם אל-אחוואט, שמובנו "הקירות", "החומות", או "החצרות" בעגה מקומית.
לדעת זרטל מדובר בחרושת הגויים, האתר המקראי המוכר לנו מספר שופטים בקשר למלחמת ברק בן אבינועם בסיסרא, שר הצבא של יבין מלך כנען אשר מלך בחצור (שופטים, פרקים ד' וה'). במקום נמצאו מבנים קטנים וחומה רחבה יחסית לאתר כה גדול. האתר היה מיושב רק כ-50 שנה. תושביו הירבו באכילת דגים. החומה אינה ישרה ובנויה גלים גלים. לאתר אין מקבילות בארץ, מלבד ארבעה אתרים קטנים דומים ליד כרם מהר"ל. בחפירות באתר השתתפו גם קבוצות מאוניברסיטת קליארי בסרדיניה, והסתבר כי כ-7,000 אתרים דומים המכונים נוראגים (בסרדו עתיקה - "ערימת אבנים") נמצאו באי סרדיניה שבאיטליה. המבנים נראים כערימות אבנים בעלות כיפות שטוחות, והחוקרים משערים כי היו אלה מקומות מגורים של משפחה אחת או יחידת לוחמים. גם בסרדיניה נמצאו מבני-כיפות כמו באתר "אל-אחוואט" וכן מסדרונות צרים אל חדרי המגורים.
אדם זרטל הוסיף בנושא זה:
"כבר אולברייט העלה את ההשערה שגויי הים ישבו באזורים של צפון השרון, ובראשם עמד הגנרל סיסרא. הקשר של סיסרא לגויי הים נזכר על ידי חוקרים רבים, ואנו סבורים כי אפשר – על פי דמיון השם - שמוצאו מהעיר סאסארי, העיר השנייה בגדלה בסרדיניה. הדבר מקרב אותנו להסבר חדש לקרב בין הכנענים לישראלים, הנזכר בשופטים ד-ה (שירת דבורה). האפשרות שבראש הקואליציה עמד מצביא שרדני (השבט מסרדיניה) הועלתה כבר בעבר, ובחינה גאוגרפית-פוליטית של הקרב מורה כי תמציתו הייתה השליטה בעמק יזרעאל, צומת דרכים וחוליית הקשר בין השומרון לגליל, שני המוקדים של ההתנחלות הישראלית בתחילת תקופת הברזל."
תמיכה בהשערה מובאת גם במאמרו של אריה בורנשטיין מאוניברסיטת בר-אילן. מקור שמו של סיסרא היה מהמילה "סרא" בסרדינית עתיקה = קצין, והוא נקרא על ידי יבין להילחם בישראל, שכן יהושע חיסל את הכוח הצבאי הכנעני בחצור.
זאב ארליך מוסיף תמיכה להשערה משמות האתרים. אתרים רבים בסרדיניה מתחילים באותיות: "סא", "סי", "סיסי". יעל אשת חבר הקיני מגישה לסיסרא "ספל אדירים". ובשירת דבורה נכתב: " שריד לאדירים עם" (שופטים ה יג). ייתכן כי זהו רמז לגויי הים מסרדיניה בני ה"שרדנה".
כתביו > ספרים

טבלת הישימון, סיפורים, 1969
ארובות, חפר והנציבות השלישית של שלמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984
סקר הר מנשה א - קער שכם, 1992
סקר הר מנשה ב - העמקים המזרחיים וספר המדבר, 1996
סקר הר מנשה ג - מנחל עירון לנחל שכם, 2000
עם נולד - מזבח הר עיבל וראשית ישראל, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000
סקר הר מנשה ד - מנחל בזק עד הסרטבה, 2005
סודו של סיסרא - מסע בעקבות גויי הים ושירת דבורה, הוצאת דביר, 2010
נקודה, ארבעה סיפורי אהבה, זמורה ביתן, 2012
סקר הר מנשה ה - בקעת הירדן התיכונה (מנחל פצאל לנחל ייטב), 2012
סקר הר מנשה ו - כתף השומרון המזרחית (מנחל תרצה לצומת מעלה אפרים), 2016
כפות רגלי האל - כיצד גילינו את הגלגלים בבקעת הירדן, 2023, ספריית שיבולת, הוצאת סלע מאיר
כתביו > מאמרים

שתי מצודות רומיות בלתי ידועות בבקעת הירדן ומקומה של קואביס, קתדרה 62, טבת תשנ"ב / דצמבר 1991
עיוני עירון, קתדרה 97, תשרי תשס"א / 2000
מערכת מצודות מתקופת הברזל סביב העיר שומרון, מחקרי יהודה ושומרון, כרך שביעי, תשנ"ז, באתר דעת
ראו גם

הר עיבל
סקר הר מנשה
הערות שוליים

↑  דב שובל, נוסעי הסנפירית: הגרוע ביותר היה שאנשי הצוות הסתגרו בתאם ולא מסרו הסברים, על המשמר, 28 ביולי 1963
↑  מפעל אזורי לטיהור מי שופכין נחנך בעין שמר, על המשמר, 15 ביוני 1966
↑  הופיע גליון 72 של "הדים" רבעון הקיבוץ הארצי, על המשמר, 17 בינואר 1963
↑  אדם זרטל, יום אחד במדבר, על המשמר, 4 באוגוסט 1961
↑  אדם זרטל, עפר דרכייך, ארצי, על המשמר, 30 באפריל 1968
↑  אדם זרטל, טבלת הישימון, על המשמר, 28 במרץ 1969
↑  אמות, למרחב, 14 באוגוסט 1964
↑  פרס "קשת" לשבתאי יעקב, מעריב, 24 בינואר 1969
↑  מענקים למחזאים וסופרים, דבר, 10 בפברואר 1972
↑  השנים הטובות והשנים הרעות, מעריב, 2 בנובמבר 1979
↑  צבי אילן, יושבי הארץ מני קדם, דבר, 2 ביוני 1980
↑  ראובן בן צבי, אבר־מין זכרי נימול נתגלה בחפירות קדום בשומרון, מעריב, 18 בספטמבר 1989
↑  הרצאה בשדמה
↑  חברי עין שמר חפרו בנרבתא, דבר, 20 באוקטובר 1980
↑  צבי אילן, נרבתא, פרשת גילויה של עיר עלומה, דבר, 23 בינואר 1981
שאול הון, תעלומת הפרק החסר, מעריב, 13 באוקטובר 1982
↑  דבי הירשמן, הזבח והרווח, כותרת ראשית, 28 במאי 1986
↑  בהר ובשפלה ובערבה, בהוצאת אריאל
↑  הרצאה בשדמה, ‏2013
↑  שמות כ' כ"א, ספר שמות
↑  פרופ' אדם זרטל, הרצאה בשדמה, ‏2013
↑  הרצאה בשדמה 2013
1 2  שישי בשדמה עם אדם זרטל, ‏2013
↑  Ralph K. Hawkins, The Iron Age I Structure on Mount Ebal: Excavation and Interpertation, עמ׳ 316
↑  הרצאה ב-2013
↑  אדם זרטל, אתר הר עיבל, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  זאב ח' ארליך, האמנם 'מזבח-עיבל'?, מקור ראשון ט"ו באלול תשס"ו, הובא באתר ישיבת הר עציון
↑  דבר שמעיד על מוצאם, שכן האתר אינו שוכן על שפת הים
↑  אדם זרטל - בראשית ישראל - עם נולד - עמותה סקר שומרון ומזבח הר עיבל
↑  אתר עם נולד
↑  דרך הים, "אבן העזר", אפק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303831605171  BnF: cb145021757 (data)  GND: 103460403  ISNI: 0000 0001 0259 877X  LCCN: nr93024946  NKC: uk2006335029  NTA: 265215447  SUDOC: 080533671  VIAF: 98325265   WorldCat (עם VIAF): 98325265 
ד"ר אחיה כהן-תבור מציג את הספר סקר הר מנשה בתחילת טיול במעלה הסרטבה
אין אדם משים עצמו רשע

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת סנהדרין, דף ט', עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר שופטים, הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, פרק י"ח, הלכה ו' ספר שופטים, הלכות עדות, פרק י"ב
 
אין אדם משים עצמו רשע הוא כלל הלכתי לפיו לא ניתן להרשיע אדם על פי הודאת עצמו. כלל זה שונה מההלכה הנהוגה במשפט העברי לגבי ענייני ממונות בין אדם לחברו (משפט אזרחי), שם הודאת הנתבע יכולה לחייב את עצמו, אם משום שזה ראיה, או משום שזה התחייבות.
טעמים לכלל

באחד מהטעמים נקב הרמב"ם אגב דיון בשני חריגים לכלל שנמצאים בתנ"ך:
"גזירת הכתוב היא שאין ממיתין בית דין ולא מלקין את האדם בהודאת פיו אלא על פי שנים עדים. וזה שהרג יהושע עכן ודוד לגר עמלקי בהודאת פיהם - הוראת שעה הייתה או דין מלכות היה. אבל הסנהדרין אין ממיתין ולא מלקין המודה בעבירה, שמא נטרפה דעתו בדבר זה, שמא מן העמלין מרי נפש הוא המחכים למות, שתוקעין החרבות בבטנם ומשליכין עצמן מעל הגגות, שמא כך זה יבא ויאמר דבר שלא עשה כדי שיהרג. וכללו של דבר: גזירת מלך היא"
הרדב"ז כתב טעם:
הרב שמעון שקופ נתן טעם אחר:
טעמים לכלל > פרשנות מודרנית

את הדברים הסביר השופט ניל הנדל: "החידוש הוא בהבנה שהראיה כה חזקה עד כי יהא קשה שלא לקבלה. נטיית כל העולם היא להאמין לעד המעיד נגדו עצמו בשונה מנכונות לבחון אמיתות העד המעיד נגד זולתו."
הרב עדין שטיינזלץ נתן הסבר מעשי לכלל:
פרטי דינים

על פי הכלל "אין אדם משים עצמו רשע", ייתכן שאדם יעיד עדות ויתקבלו רק חלק ממרכיביה. למשל, האומר: "פלוני רבעני לרצוני" (קיים איתי משכב זכר), נאמן להעיד כנגד הפלוני ולחייבו מיתה, אם יש עמו עוד עד, אך אינו נאמן להעיד כנגד עצמו (ואף לא להפוך עצמו לרשע שעדותו אינה מתקבלת). דין זה קרוי "פלגינן דיבורא" (מחלקים את דברי העדות).
דוגמה נוספת: אדם המודה שהדליק גדישו של חברו ביום כיפור, נאמן בחלק הממוני של העדות ומתחייב להחזיר כסף לחברו, אך אינו נאמן להפוך עצמו לרשע המחלל יום כיפור (קיימת דעת מיעוט (כסף משנה) הסבורה שבמקרה כזה העדות כולה אינה נאמנת).
יש מקרים חריגים שבהם, לפחות לפי חלק מהדעות, אדם משים עצמו רשע. למשל, אם הודה על חטא בדרך של חזרה בתשובה, או בצירוף ראיות.
קיימות דעות בקרב הפוסקים שדין "אין אדם משים עצמו רשע" לא נאמר בגוי.
השוואה למערכות משפט אחרות

כלל זה של "אין אדם משים עצמו רשע" יוצר הבדל מהותי בין שיטת המשפט העברי לשיטות משפט אחרות, והוא אף מנוגד לכלל שרווח בשיטת המשפט הרומי והיווני, שעל-פיו עיקר מטרת המשפט היא להשיג את הודאתו של הנאשם, כפי שעולה לדוגמה מתיעוד משפטו של סוקרטס.
לקריאה נוספת

משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות עדות, פרק י"ב
אנציקלופדיה תלמודית, אין אדם משים עצמו רשע, כרך א', הוצאת אנציקלופדיה תלמודית, תשי"ב
אהרן קירשנבאום, הרשעה עצמית במשפט העברי: ההודאה בפלילים וההפללה העצמית בהלכה היהודית, הוצאת מאגנס, תשס"ה
הפללה עצמית מול 'אין אדם משים עצמו רשע', הרב רפאל שלמה דיכובסקי, המעין גיליון ניסן תשפ"ב
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף מ', עמוד ב'
↑  ע"פ 4179/09 מדינת ישראל נ' אלכסיי וולקוב, ניתן ב־18 באוקטובר 2010, סעיף 3 לפסק דינו של השופט הנדל
↑  תוספות, מסכת בבא מציעא, עמ' דף ג' עמוד ב'
↑  שדי חמד ח"א א-רסג עמוד 70
↑  סעיף 154 לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982
↑  דנ"פ 4342/97 מדינת ישראל נ' סולימאן אל עביד, ניתן ב־28 באפריל 1998, פסקה 10 לפסק דינו של השופט חשין.
↑  בועז סנג'רו, "אין אדם משים עצמו רשע" (ארכיון), פורסם במקור בעיתון "מקור ראשון", 26 במרץ 2004
↑  ע"פ 7939/10 רומן זדורוב נ' מדינת ישראל, ניתן ב־23 בדצמבר 2015, פסקה 6 לפסק דינו של השופט עמית
↑  דורון מנשה ושי אוצרי, 'כמה שוקלת הודאה' - עיון מחודש בשאלת משקלן הבייסיאני של הודאות נאשם: תגובה למאמרם של מרדכי הלפרט ובועז סנג'רו, מחקרי משפט, כז(2), 2012, עמ' 503–528, באתר JSTOR
↑  יורם דנציגר, מלכת הראיות צריכה לאבד את הכתר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 ביוני 2023
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
אליאס ג'וליאנוס

| --- | --- |

 לידה:  2 מאי 1975 (בן 49) חיפה
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה
 פרסים והוקרה:  זמר השנה 2009 קול ישראל בערבית
 
אליאס ג'וליאניוס (בערבית: الياس جوليانوس; נולד 2 מאי 1975) הוא זמר ערבי-ישראלי שגר בחיפה.