ויליאם אורוויל דאגלס
ניסיונות ההדחה > ניסיון ההדחה ב-1970

דאגלס ניהל סדר יום עמוס של נאום וכתיבה כדי להשלים את הכנסתו. הוא נקלע לקשיים פיננסיים בשל גירושיו מאשתו הראשונה וההסדר הכספי ביניהם. לאחר גירושיו מאשתו השנייה ומאשתו השלישית הוא נכנס לקשיים פיננסיים נוספים.
דאגלס היה לנשיא של קרן פרווין. קשריו עם הקרן, שמומנה באמצעות מכירת מלון פלמינגו בלאס וגאס על ידי בעל הקזינו והנדבן של הקרן, אלברט פרווין, הפכו למטרה מרכזית של מנהיג המיעוט של בית הנבחרים ג'רלד פורד. לצד סלידתו מאורח חייו של דאגלס, נתן פורד את דעתו שבן חסותו של דאגלס, אייב פורטאס, נאלץ גם הוא להתפטר על רקע קשריו עם קרן דומה. בהמשך אמר פורטאס שהוא "התפטר כדי להציל את דאגלס" מתוך מחשבה שחקירה כפולה שלו ושל דאגלס תופסק עם התפטרותו.
כמה חוקרים טענו שניסיון ההדחה של פורד הונע ממניעים פוליטיים. התומכים בטענה זו מציינים את אכזבתו הידועה של פורד מהסנאט על רקע הכישלון באישור מינוייהם של קלמנט היינסוורת' והרולד קרסוול כמחליפיו של פורטאס. באפריל 1970, הגיש פורד הצעה להדחתו של דאגלס בניסיון לנקום בסנאט. יושב ראש ועדת המשפט עמנואל סלר, טיפל במקרה בקפידה ולא חשף עדויות להתנהלות פלילית של דאגלס. התובע הכללי ג'ון ניוטון מיטשל וממשל ניקסון פעלו כדי לאסוף עדויות נגדו. פורד המשיך בהליך.
השימוע החל בסוף אפריל. פורד היה העד הראשי, והוא תקף את "דעותיו הליברליות" של דאגלס; את "הגנתו על סרט התועבה", הסרט השוודי השנוי במחלוקת "אני סקרנית" (I Am Curious); ואת קשריו של דאגלס עם פרווין. על דאגלס נמתחה גם ביקורת על קבלת סכום של 350 דולר על מאמר שהוא כתב על מוזיקת פולק במגזין Avant-Garde. המוציא לאור של המגזין ריצה עונש מאסר על הפצת מגזין אחר ב-1966 שנחשב כפורנוגרפי על ידי כמה מבקרים. בתארו את המאמר של דאגלס ציין פורד, "המאמר עצמו הוא לא פורנוגרפי, אף על פי שהוא משבח את התאוותני, המחריד והנועז שבמחאה החברתית של זמרי הפולק מהאגף השמאלי". פורד אף תקף את דאגלס על פרסום מאמר במגזין Evergreen Review, שלטענתו נודע כמגזין שמפרסם תמונות עירום של נשים. חברי הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים סירבו בכל אופן להעביר לחברי הרוב הדמוקרטי עותקים של המגזינים שתוארו בעדותו של פורד, ועוררו את חבר בית הנבחרים ויין הייז להעיר, "האם מישהו קרא את המאמר, או האם יש מישהו שברשותו יש את המגזין רק בשביל התמונות?". משהתברר שהליך ההדחה לא ינחל הצלחה, הוא הופסק ולא התקיימה הצבעה פומבית בעניין.
לדבריו של ג'ושוע א. קסטנברג מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו מקסיקו, היו כמה מטרות מאחורי רצונם של פורד וניקסון להדיח את דאגלס. ראשית, בעוד שהיה זה נכון שניקסון ופורד זעמו על נחישותם של חברי הסנאט לא לאשר את מינוייהם של היינסוורת' וקרסוול, לניקסון הייתה שנאה עמוקה כלפי דאגלס. ניסיון להדיח את דאגלס ולאחר מכן להעמידו למשפט בפני הסנאט היה מבסס בהמשך את "האסטרטגיה הדרומית" הרפובליקנית, שכן רוב בעלי בריתו של פורד בקונגרס שחברו נגד דאגלס היו דמוקרטים מהדרום. בנוסף, לניקסון ולקיסינג'ר הייתה תוכנית חשאית לפלישה לקמבודיה ב-30 באפריל עד ה-1 במאי, וניקסון היה סבור שתהיה אפשרות לשימוש בחקירת בית הנבחרים בעניינו של דאגלס כאסטרטגיה להסחת דעת תקשורתית. קסטנברג מציין בספרו שכתב על הפרשה, שהתובע הכללי ג'ון ניוטון מיטשל וסגנו, ויליאם וילסון, הבטיחו לפורד של-CIA, לוועדה לניירות ערך ולבורסות, לשירות הכנסות הפנים ול-FBI היו עדויות על התנהלותו הפלילית של דאגלס. בסופו של דבר, לאף אחת מסוכנויות אלו לא היו שום עדויות על התנהלות לא תקינה של דאגלס, אך הבטחה זו הובילה את פורד להאשים את דאגלס בחבירה עם גורמי פשע מאורגן ועם קומוניסטים, ולפיכך הוא היה איום לביטחון הלאומי.
בערך באותה תקופה, הייתה לדאגלס תחושה שזרים מסתובבים סביב ביתו בוושינגטון ושסוכני ה-FBI מנסים להשתיל מריחואנה כדי להפלילו. במכתב אישי לשכניו הוא אמר: "כתבתי לכם בסתיו או בחורף שעבר שסוכנים פדרליים היו ביאקימה ובגוז פריירי ושהם חיפשו אותי בגוז פריירי. חשבתי שהם רק סופרים את עמודי הגדר. אבל אתמול, בניו יורק, הבנתי שהם שתלו מריחואנה כהכנה לפשיטה מסוקרת על ידי הטלוויזיה ביולי או באוגוסט. שכחתי לומר לכם שכנופיה זו שבשלטון לא מחפשת אחר האמת. הם מחפשים להרוס אנשים".