stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההיסטוריה של האיגודים המקצועיים בבריטניה
מאז 1900 > מאז 1945 > 1978–1979

פעולת שביתה גדולה של האיגודים הבריטיים במהלך חוסר שביעות הרצון של החורף בשנים 1978–1979 תרמה לנפילת ממשלת הלייבור של ג'יימס קלהאן. קלהאן, שהיה בעצמו איש האיגוד המקצועי, פנה בעבר לאיגודים בבקשה להנמכות להבות המאבק בתגובה למדיניות ריסון האינפלציה על ידי קיצוצים וצמצום תקציבי של ממשלת בריטניה. ניסיונו להגביל את האיגודים לעליית שכר בשיעור של 5% הובילה לשביתות רשמיות ולא רשמיות נרחבות ברחבי הארץ במהלך החורף של אותה שנה. פעולות שביתה רשמיות ובלתי רשמיות של נהגי משאיות, עובדי רכבת, אחיות ונהגי אמבולנס עוררה תחושת משבר במדינה. ההשפעות של פעולת האיגודים המקצועיים גרמו לתמורה גדולה בקולות בבחירות. בנובמבר 1978 סקר גאלופ צפה עלייה של 5% של הלייבור בסקרים. בעקבות פעולת האיגודים המקצועיים בחורף, בפברואר 1979, השמרנים הובילו עליהם בכ-20%.
מאז 1900 > מאז 1945 > תאצ'ר ושנות ה-80

ממשלתו של קלהאן נפלה והשמרנים של מרגרט תאצ'ר סחפו לניצחון בבחירות הכלליות שלאחר מכן והכניסו חוקים חדשים פוגעניים כלפי האיגודים המקצועיים, בין השאר כדי להילחם באי נחת של התעשיינים שהטרידו את ממשלות וילסון וקלאהאן הקודמות. האיגודים בתורם היו אויביה המרים של תאצ'ר. תאצ'ר ראתה באיגודים מקצועיים חזקים מכשול לצמיחה כלכלית והעבירה חקיקה מגבילה מהסוג שהטורים נמנעו ממנה מזמן. יותר מ-6,000 עובדי דפוס פתחו בשביתה בשנת 1986 בסכסוך וופינג, על מה שהם והאיגוד שלהם ראו כתנאי העסקה "שאינם מקובלים" למשרות במטה החדש של עיתון ה'סאן' בוואפינג. גם עובדי הדפוס הפסידו.
האיגוד הלאומי לעובדי מכרות (NUM) היה זה מכבר אחד מאיגודי העובדים החזקים ביותר. שביתותיה הפילו את ממשלת הית' בשנות ה-70. עם זאת, הכורים לא הצליחו בשביתה של 1984–1985. מנהיג NUM, ארתור סקרגיל, הביא לשביתה במחאה נגד סגירת המכרים המוצעת. הכורים, לעומת זאת, נאבקו לא רק על שכר גבוה יותר אלא גם על אורח חיים שאילץ עובדים אחרים "לסבסד" אותם. הפיצול האסטרטגי של האיגוד המקצועי הביא לחוסר יכולת לקיום הצבעה חשאית. במשך כמה עשורים כמעט כל המכרות הושבתו.
מאז 1900 > מאז 1945 > ירידת מפקד החברים

מפקד החברות באיגודים המקצועיים ירדה בתלילות בשנות השמונים והתשעים, וצנחה מ-13 מיליון בשנת 1979 לסביבות 7.3 מיליון בשנת 2000. בשנת 2012, מספר חברי האיגודים ירד לראשונה מאז שנות הארבעים מתחת ל-6 מיליון.[דרוש מקור] משנת 1980 עד 1998, שיעור העובדים שהיו חברי איגודים מקצועיים ירד מ-52% ל-30%.
כתבי עת אקדמיים

כתב העת היסטוריה של הלייבור, פרסום מדעי שפורסם על ידי טיילור ופרנסיס
ההיסטוריה של הלייבור, כתב עת אקדמי שפורסם באוסטרליה על ידי האגודה האוסטרלית לחקר ההיסטוריה של העבודה (ASSLH)
סקירה היסטורית של תנועת הלייבור, כתב עת מדעי שפורסם בבריטניה על ידי האגודה לחקר ההיסטוריה של העבודה
ראו גם

מפלגת הלייבור (בריטניה)
לקריאה נוספת

אולדקרופט, DH ואוליבר, MJ, עורכים. איגודים מקצועיים וכלכלה, 1870–2000. (2000).
אלן, VL כוח באיגודים מקצועיים: מחקר על הארגון שלהם בבריטניה (1954) באינטרנט
בלמי, ג'ויס מ'וג'ון סאוויל, עורכים. מילון הביוגרפיה של העבודה (14 כרכים 1977–2010).
בולוק, אלן. חייו & זמנים של ארנסט בווין: כרך ראשון: מנהיג האיגודים המקצועיים 1881–1940 (1960).
בוסטון, ש' נשים עובדות והאיגודים המקצועיים (1980). מכסה 1874–1975.
בריוואטי, בריאן והפרנאן, עורכים. מפלגת העבודה: היסטוריה של מאה שנה: 1900–2000 (2000)
קמפבל, אלן. הכורים הסקוטים, 1874–1939. כרך א' 1: תעשייה, עבודה וקהילה; הכורים הסקוטים, 1874–1939. כרך א' 2: איגודים מקצועיים ופוליטיקה (2000).
קמפבל, א', פישמן, נ', ומקילרוי, ג'י עורכים. איגודים מקצועיים בריטיים ופוליטיקה תעשייתית: הפשרה שלאחר המלחמה 1945–1964 (1999).
צ'ארלסוורת', אנדרו, גילברט, דייוויד, רנדל, אדריאן, סאות'ול, האמפרי וריגלי, כריס. אטלס של מחאה תעשייתית בבריטניה, 1750–1990 (1996).
קלג, HA ואח'. היסטוריה של איגודים מקצועיים בריטיים מאז 1889 (1964); היסטוריה של איגודים מקצועיים בריטיים מאז 1889: כרך א'. 2 1911–1933 . (1985); היסטוריה של האיחוד המקצועי הבריטי מאז 1889, כרך א'. 3: 1934–51 (1994), ההיסטוריה המלומדת הגדולה; מפורט מאוד.
דייוויס, AJ לבניית ירושלים חדשה: תנועת העבודה משנות ה-80 וה-90 (1996).
שדה, ג'פרי ג' דם, זיעה ועמל: מחזירים את מעמד הפועלים הבריטי, 1939–1945 (2011) DOI: 10.1093 / acprof: oso / 9780199604111.001.0001 באינטרנט
פוס, ג'פרי. המחשבה הפוליטית של מפלגת העבודה: היסטוריה, מקמילן, 1997 מהדורה.
הינטון, ג'יימס. העבודה והסוציאליזם: היסטוריה של תנועת הלייבור הבריטית, 1867–1974 (1983). באינטרנט
לייבבורן, קית'. היסטוריה של איגוד מקצועי בריטי ג. 1770–1990 (1992).
לבנהק, שילה. נשים ואיגודים מקצועיים: היסטוריה מתארת של נשים בתנועת האיגודים המקצועיים הבריטית (E. Benn, 1977).
מינקין, לואיס. הברית השנויה במחלוקת: איגודים מקצועיים ומפלגת העבודה (1991) 708 עמ' באינטרנט
מוסון, א' איגוד מקצועי והיסטוריה חברתית (1974).
פילינג, הנרי. היסטוריה של האיחוד המקצועי הבריטי (1987).
פימלוט, בן וכריס קוק. איגודים מקצועיים בפוליטיקה הבריטית: 250 השנים הראשונות (מהדורה שנייה 1991).
רוברטס, ב' קונגרס איחוד המסחר 1868–1921 (1958).
רוזן, גרג, עורך. מילון הביוגרפיה של העבודה . הוצאת פוליטיקוס, 2001, 665pp; ביוגרפיות קצרות של מנהיגי מפלגת העבודה.
טפלין, א 'איגוד העגנים. מחקר על האיחוד הלאומי של עובדי הרציפים, 1889–1922 (לסטר UP, 1986).
טיילור, ר . TUC: מהשביתה הכללית לאיחוד חדשני (2000). קטע
ת'ורפ, אנדרו. היסטוריה של מפלגת הלייבור הבריטית (פלגרב מקמילן, 2008).
ווב, סידני וביאטריס ווב. ההיסטוריה של האיחוד המסחרי (1894, מהדורה חדשה 1920) היסטוריה מפורסמת מיושנת; באינטרנט.
ריגלי, כריס, עורך. היסטוריה של יחסי תעשייה בריטיים, 1875–1914 (אוניברסיטת הוצאת מסצ'וסטס, 1982), מאמרים רחבי היקף של חוקרים, כולל מחקרי מקרה של כריית פחם, טקסטיל כותנה, תחבורה וסחר בברזל.
ריגלי, כריס, עורך. היסטוריה של יחסי תעשייה בריטיים 1914–1939 (1993).
ריגלי, כריס, עורך. איגודים מקצועיים בריטיים, 1945–1995 (הוצאת אוניברסיטת מנצ'סטר, 1997)
ריגלי, כריס. איגודים מקצועיים בריטיים מאז 1933 (2002) עמ' 155 ברשת
לקריאה נוספת > מלחמות עולם

אדמס, טוני. "הלייבור ומלחמת העולם הראשונה: כלכלה, פוליטיקה ושחיקת המקומיות? . " כתב העת למחקרים אזוריים ומקומיים 10 (1990): 23–47.
Braybon, G. נשים עובדות במלחמת העולם הראשונה (Routledge, 2010).
ברוק, סטיבן. מלחמת העבודה: מפלגת הלייבור במלחמת העולם השנייה (1992).
בורריג', טרבור ד. הלייבור הבריטי ומלחמתו של היטלר (דויטש, 1976).
Bush, J. Behind the Lines: East London Labour, 1914–1919 (Merlin Press, 1984).
קלדר, אנגוס. מלחמת העם: בריטניה 1939–1945 (1969).
קלין, מתגייסים ללייבור: מפלגת הלייבור הבריטית, 1914–1931 (הוצאת אוניברסיטת סירקוז, 1963).
אנגלנדר, דייוויד. "חיילים ואיגודים מקצועיים, 1919", היסטוריה היום 37 (1987): 8–13.
Grieves, K. The Politics of Manpower, 1914–18 (מנצ'סטר UP, 1988).
Holford, J. Reshaping Labor: ארגון, עבודה ופוליטיקה - אדינבורו במלחמה הגדולה ואחריה (Croom Helm, 1988).
Horne, John N. Labour at war: France and Britain, 1914–1918 (1991).
Silbey, D. מעמד הפועלים הבריטי וההתלהבות לקראת המלחמה, 1914–1916 (Frank Cass, 2005).
סאמרפילד, פני. נשים עובדות במלחמת העולם השנייה: ייצור ופטריארכיה בסכסוך (Routledge, 2013).
סוויפט, דייוויד. "עבודה פטריוטית בעידן המלחמה הגדולה" (דוקטורט. עבודת הדוקטורט University of Central Lancashire, 2014) ביבליוגרפיה מקוונת מפורטת בעמודים 220–35.
לקריאה נוספת > היסטוריוגרפיה

Callaghan, John, et al. עורכים, פרשנות מפלגת הלייבור: גישות לפוליטיקה והיסטוריה של הלייבור (2003) ברשת ; גם באינטרנט בחינם; 210pp
טיילור, אנטוני. "התפנית הבינלאומית בתולדות הלייבור הבריטי." סקירת היסטוריית העבודה 81.1 (2016)
צייטלין, ג'ונתן. "מהיסטוריית הלייבור להיסטוריה של יחסי העבודה בתעשייה." סקירת היסטוריה כלכלית 40.2 (1987): 159–184. ב- JSTOR
הר באקלי (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,654 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  ההרים הטראנס-אנטארקטיים 
 קואורדינטות:  84°58′00″S 163°56′00″E﻿ / ﻿84.96666667°S 163.93333333°E﻿ / -84.96666667; 163.93333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר באקלי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר באקלי
 
הר באקלי (באנגלית: Mount Buckley) הוא ההר הגבוה ביותר במסיב באקלי בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההר אינו מכוסה קרח.
גובהו של ההר 2,645 מטרים מעל פני הים; ההר הוא הגבוה בהרי המסיב, שבראשו של קרחון בירדמור.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה בדצמבר 1908 על ידי משלחת נמרוד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי אנשי משלחת נמרוד בדצמבר 1908.
ההר נקרא על שמו של ג'ורג' באקלי (George Buckley) מניו זילנד, שהיה התומך של משלחת נמרוד, והפליג עם המשלחת על האוניה "נמרוד" עד הגיעם למדף הקרח רוס, עת שהמשלחת המשיכה, ובאקלי שב בספינה קוניה.
לקריאה נוספת

• David J. Cantrill, Imogen Poole, , P 8
• M.J. Hambrey, P.F. Barker, P.J. Barrett, V. Bowman, B. Davies, J.L. Smellie, M. Trantern, , P 68
• Nicholas O'Flaherty, , 01 February, 2018
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים של ארצות הברית
1 2 3 4  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2 3 4  מידע היסטורי על גילוי ההר ומתן שמו
הנרי קוונדיש

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1731 ממלכת צרפת ניס, ממלכת צרפת
 פטירה:  24 בפברואר 1810 (בגיל 78) הממלכה המאוחדת לונדון, הממלכה המאוחדת
 ענף מדעי:  כימיה, פיזיקה
 מקום מגורים:  הממלכה המאוחדת
 מקום לימודים:  קולג' פרטהאוס  אוניברסיטת קיימברידג'  בית הספר ניוקמס 
 מוסדות:  הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  מדליית קופלי (1766)  עמית החברה המלכותית 
 תרומות עיקריות
 גילוי המימן, מדידת צפיפות כדור הארץ
 
הנרי קוונדיש (באנגלית: Henry Cavendish;‏ 10 באוקטובר 1731 - 24 בפברואר 1810), עמית בחברה המלכותית, היה מדען וכימאי בריטי המפורסם בעיקר כמגלה המימן (או "האוויר הדליק", כפי שקרא לו). הוא ידוע גם בשל ניסוי קוונדיש, ניסוי בו מדד את מסת וצפיפות כדור הארץ, ובשל מחקרו המוקדם בתחום החשמל. קוונדיש ירש הון רב אשר אפשר לו להשקיע בעבודתו המדעית, שרובה לא פורסם בימי חייו.
חייו

הנרי קוונדיש נולד ב-10 באוקטובר בשנת 1731 בניס שבצרפת, היכן שמשפחתו התגוררה באותו זמן. אמו הייתה ליידי אן גריי, בתו של הנרי גריי, הדוכס הראשון של קנט, ואביו היה לורד צ'ארלס קוונדיש, בנו של ויליאם קוונדיש, הדוכס השני של דבונשייר. שושלת היוחסין של המשפחה נמשכת שמונה מאות שנים אחורה, אל התקופה הנורמנית, וקשורה במשפחות אצולה רבות בבריטניה הגדולה.
כשהיה בן 11, למד קוונדיש בבית הספר של פיטר ניוקום בהאקני. בגיל 18 (ב-24 בנובמבר 1749) התחיל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' בקולג' סנט פיטר, הידוע כיום כפיטרהאוס, אך עזב ארבע שנים לאחר מכן, ב-23 בפברואר 1753 מבלי לסיים אף תואר. מאמרו הראשון "על אוויר מלאכותי" הופיע 13 שנים אחר כך, בשנת 1766.
קוונדיש היה אדם שקט ומתבודד ונחשב אף כמוזר במקצת. הוא כמעט שלא קשר קשרים חברתיים מחוץ למשפחתו, ונמנע מקשר כלשהו עם נשים. כך למשל, נהג להעביר הוראות בפתקים למשרתות ביתו, על מנת שלא לפגוש אותן פנים אל פנים. מאותה סיבה נהג להיכנס לביתו דרך כניסה צדדית. כיום מציעים מספר חוקרים, ביניהם אוליבר סאקס, כי אופיו זה נגרם בשל תסמונת אספרגר, אם כי בהחלט ייתכן כי קוונדיש פשוט היה ביישן ביותר. המעגל החברתי היחיד שלו היה מועדון החברה המלכותית, שחבריו סעדו יחד לפני פגישות שבועיות. קוונדיש החמיץ פגישות אלה לעיתים רחוקות, וזכה לכבוד רב מחבריו. בכל אופן, בשל ביישנותו "אלו שבאו לבקש את דעתו מצאו את עצמם פעמים רבות מדברים כמו לקיר. אם הערותיהם היו ראויות, היו אולי מקבלים תשובה ממולמלת, אך לעיתים קרובות יותר היו שומעים ציוץ נרגז (קולו של קוונדיש היה גבוה ודק ככל הנראה) ומסתובבים לראות שהם באמת מדברים לקיר ואת קוונדיש נמלט לפינה בטוחה יותר". בנוסף, הנרי קוונדיש נהנה לאסוף רהיטים.
בגלל אופיו הלא-חברותי והמסתורי, נמנע קוונדיש בדרך כלל מפרסום עבודתו ורבות מתגליותיו לא היו ידועות אפילו לידידיו המדענים. בסוף המאה התשע-עשרה, הרבה אחרי מותו, עבר ג'יימס קלרק מקסוול על ניירותיו של קוונדיש ומצא תגליות ורעיונות עליהם קיבלו אנשים אחרים קרדיט. דוגמאות לתגליות ורעיונות שגילה קוונדיש: חוק אוהם, חוק הגדלים ההדדיים של ריכטר, חוק הלחצים החלקיים של דלטון, עקרונות של מוליכות חשמלית (כולל חוק קולון) וחוק הגז של שארל.
כתב היד "חום" (Heat), שכתב ככל הנראה בין השנים 1783 ו-1790, מתאר "תאוריה מכנית של החום". בלתי ידוע עד אז, כתב היד נבחן לראשונה בשנות המאה ה-21 המוקדמות. היסטוריון המדע ראסל מק'קורמאק העיר שייתכן ו"חום" הוא כתב היד היחיד מהמאה השמונה-עשרה שהקדים לעסוק בתרמודינמיקה. הפיזיקאי התאורטי דיטריך בליץ סיכם כי בעבודה זו קוונדיש "הבין את טבע החום בצורה נכונה ביסודה".
קוונדיש מת בשנת 1810 בגיל 78 בתור אחד האנשים העשירים ביותר בבריטניה ונקבר, יחד עם רבים מאבותיו, בכנסייה הידועה כיום כקתדרלת דרבי. הדרך בה התגורר בדרבי נקראה על שמו. מעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג' נתרמה על ידי אחד מקרוביו המאוחרים של הנרי קוונדיש, ויליאם קוונדיש, הדוכס השביעי של דבונשייר, רקטור האוניברסיטה בין השנים 1861–1891.
גזים ואטמוספירה

קוונדיש נחשב לאחד ה"כימאים הפנאומטיים" של המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, יחד עם ג'וזף פריסטלי, ג'וזף בלק, דניאל רתרפורד ואחרים. על ידי שילוב מתכות עם חומצות חזקות, הפיק קוונדיש גז מימן (H2), אותו בודד וחקר. למרות העובדה שאחרים, כמו רוברט בויל, הפיקו גז מימן עוד לפניו, בדרך כלל מייחסים את גילוי טבעו הבסיסי של המימן לקוונדיש.
קוונדיש הבחין שמימן, או כפי שקרא לו- "אוויר דליק", מגיב עם חמצן ויחד הם יוצרים מים. ג'יימס וואט ואנטואן לבואזיה הבחינו בכך אף הם, מה שגרם למחלוקת למי לייחס את התגלית. בכל אופן, קוונדיש התנגד לתאוריה של לבואזיה לגבי תרכובות כימיות וניסה להסביר את הניסוי שלו במונחים של פלוגיסטון.
קוונדיש גם קבע במדויק את הרכב האטמוספירה של כדור הארץ. במאמר שכתב בשנת 1785, תיאר ניסויים בהם מימן ואוויר רגיל משתלבים ביחסים ידועים ואז מתפוצצים עם ניצוץ חשמלי. בכל אחד מהמקרים הבחין קוונדיש בהיווצרות של מים ובכך שנפח הגז לאחר הפיצוץ תמיד היה קטן יותר מנפחו לפני הפיצוץ. על ידי מדידות זהירות הוא הגיע למסקנה שאוויר רגיל מורכב מ-20% חמצן ו-80% חנקן.
באותו מאמר תיאר קוונדיש ניסוי בו הצליח "להסיר" את גז החמצן ואת גז החנקן ממדגם של אוויר אטמוספירי עד שנותרה רק בועה קטנה של גז אחר במדגם המקורי. מניסוי זה הסיק קוונדיש שלא יותר מ-1/120 מאטמוספירת כדור הארץ שונה מחמצן או מחנקן. כמאה שנים לאחר מכן הראו ויליאם רמזי ולורד ריילי ששארית הגז הזו כוללת ארגון, יסוד שלא היה ידוע באותו זמן.
צפיפות כדור הארץ

בנוסף להישגיו בתחום הכימיה, קוונדיש ידוע גם בשל ניסוי קוונדיש, הניסוי הראשון למדוד את כוח הכבידה בין מסות במעבדה והראשון לתת ערך מדויק לצפיפות כדור הארץ. עבודתו של קוונדיש הובילה אחרים למציאת ערכים מדויקים עבור קבוע הכבידה (G) ומסת כדור הארץ. בהתבסס על תוצאות הניסוי ניתן לחשב שקבוע הכבידה G הוא  6.754\times 10^{-11}{\tfrac {Nm^{2}}{kg^{2}}}, מה שמתיישב יפה עם ערך G הידוע בימינו  6.67384\times 10^{-11}{\tfrac {Nm^{2}}{kg^{2}}}.
הציוד ששימש את קוונדיש בניסוי עוצב ונבנה על ידי הגאולוג ג'ון מישל שמת בטרם הספיק לבצע את הניסוי. המתקן נשלח בארגזים לקוונדיש, אשר השלים את הניסוי ב-1797–1798 ופרסם את התוצאות. הנרי קוונדיש הבחין שמתקנו של מישל יהיה רגיש לשינויים בטמפרטורה ולזרמי אוויר, וכדי למנוע זאת הוא הניח את המתקן בחדר אטום עם בקרה חיצונית וטלסקופ.
המתקן הניסיוני הורכב ממאזני פיתול למדידת המשיכה הכבידתית בין שני כדורי עופרת של כ-159 ק"ג ושני כדורי עופרת של כ-730 גרם. בעזרת ציוד זה מצא קוונדיש שצפיפותו הממוצעת של כדור הארץ גדולה פי 5.48 מצפיפות המים. לאחר מכן גילה ג'ון הנרי פוינטינג שהנתונים היו אמורים להוביל לערך 5.448, ובאמת זהו הערך הממוצע של 29 המדידות שכלל קוונדיש במאמר שכתב.
ספרים בדרך-כלל מתארים את עבודתו של קוונדיש כמדידת קבוע הכבידה G או מסת כדור הארץ. היות ששני אלה קשורים בצפיפות כדור הארץ על ידי רשת טריוויאלית של קשרים אלגבריים, זו אינה טעות, אך כוונתו של קוונדיש הייתה כאמור למצוא את צפיפות כדור הארץ. הפעם הראשונה שקבוע הכבידה קיבל את שמו הייתה בשנת 1873, כמעט 100 שנים אחרי ניסוי קוונדיש, אך הקבוע היה בשימוש מאז זמנו של ניוטון.
חשמל

קוונדיש כתב מאמרים על נושאים בחשמל עבור החברה המלכותית, אך מרבית עבודתו בתחום החשמל לא היה ידוע עד כמאה שנים אחר כך, בשנת 1879, כאשר ג'יימס קלרק מקסוול אסף ופרסם אותו, הרבה אחרי שמדענים אחרים כבר קיבלו קרדיט על אותן תגליות. לפי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, בין תגליותיו של קוונדיש כלולים:
רעיון הפוטנציאל החשמלי, שקוונדיש קרא לו "מידת החשמול".
יחידה מוקדמת של קיבול, זו של כדורים בקוטר אינץ'.
נוסחת הקיבול של לוחות קבל.
רעיון הקבוע הדיאלקטרי של חומר.
הקשר בין הפוטנציאל החשמלי והזרם, הידוע כיום כחוק אום.
חוקים לחלוקת הזרם בחיבור מקבילי במעגלים, המיוחסים כיום לצ'ארלס ויטסטון.
חוק קולון.
הערות שוליים

↑  (Bryson, B. (2003), "The Size of the Earth": A Short History of Nearly Everything, 59 – 62)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274181505171  PLWABN: 9810549702905606  BIBSYS: 90524704  BnF: cb13538765h (data)  CANTIC: a11291084  CiNii: DA01747555  GND: 118668889  ISNI: 0000 0001 0814 9043  LCCN: n86866622  NDL: 00620471  NKC: mzk2003202322  NLA: 35026719  NSK: 000128925  NTA: 07039279X  RERO: 02-A006509459  SNAC: w63b6q4z  SUDOC: 050692178  Trove: 800296  VcBA: 495/284008  VIAF: 67259523   WorldCat (עם VIAF): 67259523 
תהליך הפקה ואיסוף המימן
המשרד לענייני נשים וילדים של גאנה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  גאנה 
 תחום שיפוט:  גאנה גאנה
 תאריך הקמה:  2001
 שר:  סינתיה מוריסון
 מטה מרכזי:  אקרה, גאנה
 www.mogcsp.gov.gh
 
משרד לענייני נשים וילדים (MWCA) או משרד המגדר, הילדים וההגנה החברתית (MGCSP) של גאנה, הוא המשרד הממשלתי האחראי על גיבוש המדיניות המקדמת את מיסודן ופיתוחן של זכויות נשים וילדים בגאנה. המשרד הוקם בשנת 2001 על ידי המושל "ג'ון קופור" כדי לטפל בבעיות נשים וילדים.
שרי ה-MWCA ו-MGCSP

ראש המשרד הוא שר לענייני נשים וילדים והשר למגדר, ילדים והגנה סוציאלית. ראש המשרד הראשון עם הקמתו בשנת 2001 היה "גלדיס אסמה" וראש המשרד הראשון כששמו שונה ל-MGCSP בפברואר 2013 הוא "ננה אויה ליטור".
| תקופת כהונה | שם השר |
| --- | --- |
2001–2005: גלדיס אסמה
2005–2009: אלימה מחמה
2009–2010: אקואה סנה דנסואה
2010–2012: ג'וליאנה אזומה-מנשה
2013–2017: ננה אויה ליטור
2017-2018: אוטיקו אפיסה דג'בה
2018–מכהן: סינתיה מוריסון
מטרות ופעילות המשרד

בין המטרות המשרד מגבש מדיניות והנחיות מגדריות וילדים, מציע תוכניות המקדמות ענייני נשים וילדים ופיתוח מוסדות המעודדים העצמת נשים.
משנת 2001 המשרד פועל בנושאים:
ביטול הסחר בילדים.
גידול מספר הנשים במגזר הממשלתי.
חינוך מונע בנושא אלימות במשפחה.
שיפור בחקיקה אלימות במשפחה.
השפעת המשרד

תפקידי המשרד גורמים לכך שהוא תומך ביחס טוב יותר לנשים וילדים. נושאי דאגה העולים על הפרק מטופלים על ידי המשרד. אחת הסוגיות הללו הייתה שנת 2011 בה הודיע המשרד כי בשיתוף פעולה עם המחלקה לרווחה חברתית בגאנה, יבצע רישום מחדש של בתי יתומים במדינה. זה נבע מפרסומי תקשורת של ניהול לקוי של בית יתומים במדינה. במטרה לסלק את הרישיון מהמערכת. הפרסומים דיווחו כי בתי היתומים שימשו כנקודות מעבר לסחר בילדים והפכו למקומות של התעללות באסירים.
פרסים

המשרד חגג בשנת 2011 את יום האישה הבינלאומי במהלך החגיגה הוענקו פרסי "מצוינות נשית" בגאנה, במרכז הכנסים הבינלאומי באקרה. יום הפרסים היה נושא 'העצמת האישה הגאנית להתפתחות לאומית'. 34 נשים גאניות זכו לכבוד בטקס על תרומתן להתפתחות הלאומית.
הסופר קאפ האסיאתי

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1995
 תאריך פירוק:  2002
 ארגון מפעיל:  קונפדרציית הכדורגל של אסיה
 מספר מתמודדים:  2
 יבשת:  אסיה
 הכי הרבה זכיות:  סוואן סמסונג בלווינגס (2)
 
גביע הסופר קאפ האסיאתי היה תחרות בה נפגשו אלופות שני הטורנירים החשובים של אסיה, אליפות אסיה לקבוצות וגביע אסיה למחזיקות גביע.
התחרות נוסדה ב-1995, והיא בוטלה בשנת 2002 אחרי שה-AFC מיזג את שני הטורנירים הראשיים יחד בליגת האלופות האסיאתית. בתחרות האחרונה זכתה קבוצת סוואן סמסונג בלווינגס מקוריאה הדרומית.
טורנירי הסופר קאפ האסיאתי

| שנה | אלופה | תוצאה | פיינליסטית |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | סוואן סמסונג בלווינגס  | 1 - 1 (2-4 בפנדלים) | אל-הילל  |
| 2001 | סוואן סמסונג בלווינגס  | 4 - 3 | אל-שבאב  |
| 2000 | שימיזו אס-פולס  | 3 - 2 | אל-הילל  |
| 1999 | ג'ובילו איוואטה  | 2 - 2 | אל-איטחד  |
| 1998 | פוהאנג סטילרס  | 1 - 1 | אל-נאסר  |
| 1997 | אל-הילל  | 2 - 1 | פוהאנג סטילרס  |
| 1996 | אלהווה צ'ונמה  | 6 - 3 | שונאן בלמאר  |
| 1995 | יוקוהמה אף. מרינוס  | 4 - 3 | קסיקורן באנק  |
המשרד לסחר חוץ (ברית המועצות)

| --- | --- |
סמל ממשלת ברית המועצות

מטה המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  ברית המועצות 
 סוכנות אם:  סובנרקום
 תאריך הקמה:  1946 
 תאריך פירוק:  1953 
 מטה מרכזי:  ככר סמולנסקאיה-סנאיה 34, מוסקבה
 
המשרד לסחר חוץ (ברוסית: Министерство внешней торговли СССР) היה משרד ממשלתי בברית המועצות והמונופול הסובייטי לענייני סחר בינלאומי. סחר החוץ של ברית המועצות היה מונופול ממשלתי והתנהל על ידי המשרד לסחר חוץ. משרד זה שמר על השליטה בתכנון והפעלה של סחר חוץ באמצעות מינהלים עיקריים לייבוא ויצוא ובאזורים גאוגרפיים גדולים מסוימים, וכן באמצעות תאגידי סחר חוץ המחזיקים במונופולים עבור סחורות או שירותים ספציפיים. התיעוש לאחר מלחמת העולם השנייה והרחבת סחר החוץ הביאו להתפשטותם של ארגוני סחר חוץ של החברות הממשלתיות, הגדילו את סמכותו וחשיבות המשרד.
משרד זה חלק את מטהו עם משרד החוץ.
היסטוריה

בשנת 1946 הקומיסריון העממי לסחר חוץ אורגן מחדש למשרד לסחר חוץ. המשרד שמר על הזכות הבלעדית לנהל משא ומתן ולחתום על חוזים עם זרים ולנסח תוכניות לסחר חוץ.
המשרד מוזג עם המשרד לסחר פנים ב-15 במרץ 1953, והוחזר למעמד נפרד כעבור חצי שנה, ב-15 בספטמבר.
הוועדה הממלכתית ליחסי כלכלה זרים, שהוקמה בשנת 1955, ניהלה את כל תוכניות הסיוע הזר וייצוא מפעלים שלמים באמצעות החברות הכפופות לה. עם זאת, למשרדים מסוימים הייתה הזכות להתמודד ישירות במכרזים עם שותפים זרים באמצעות החברות שלהם.
ב-17 בינואר 1988 דיווחה איזווסטיה על ביטול המשרד לסחר חוץ והוועדה הממלכתית ליחסי כלכלה זרים. שני הארגונים הללו אוחדו למשרד החדש ליחסי כלכלה זרים, שהיה אחראי על ניהול מדיניות סחר חוץ והסכמי סיוע חוץ. חקיקה אחרת נקבעה להקמת מפעלים משותפים. הממשלה שמרה על המונופול שלה על סחר חוץ באמצעות גרסה יעילה של התנהלות בירוקרטית בתחום סחר חוץ סובייטי כפי שהייתה קיימת לפני כן. עם זאת, בשנת 1992 משרד זה פורק והפך למשרד הרוסי ליחסי חוץ כלכליים.
שרים

רשימת שרי סחר חוץ
לאוניד קראסין (6.7.1923–18.11.1925)
אלכסנדר ציורופה (18.11.1925–6.1.1926)
לב קמנייב (8.1.1926–14.8.1926)
אנסטאס מיקויאן (15.8.1926–22.10.1930)
ארקדי רוזנהולץ (5.11.1930–14.6.1937)
יבגני טשוויאלב (19.1.1938–30.11.1938)
א. מיקויאן (30.11.1938–4.3.1949)
מיכאיל מנשיקוב (4.3.1949–10.11.1951)
פאבל קומיקין (10.11.1951–?)
איוואן קבנוב (15.9.1953–26.8.1958)
ניקולאי פטוליצ'ב (26.8.1958–19.10.1985)
בוריס אריסטוב (19.10.1985–16.1.1988)
קונסטנטין קטושב (16.1.1988–1.12.1991)
הערות שוליים

↑  "Organization Of The Ministry of Foreign Trade USSR" (PDF). CIA. נבדק ב-18 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Zickel, Raymond E. (1991). Soviet Union: a country study; research completed May 1989 (2. ed., 1. print. ed.). Washington, DC: US Gov. Print. Off. pp. 593-594. ISBN 0844407275.
↑  "Organization Of The Ministry of Foreign Trade USSR" (PDF). CIA. נבדק ב-18 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zickel, Raymond E. (1991). Soviet Union: a country study; research completed May 1989 (2. ed., 1. print. ed.). Washington, DC: US Gov. Print. Off. pp. 593-594. ISBN 0844407275.
↑  "Governments of the Union of Soviet Socialist Republics 1917–1964". אורכב מ-המקור ב-28 בנובמבר 2017. נבדק ב-28 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Governments of the Union of Soviet Socialist Republics 1964–1991". אורכב מ-המקור ב-28 בנובמבר 2017. נבדק ב-28 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
המשרד לענייני קרים (רוסיה)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה 
 תאריך הקמה:  31 במרץ 2014 
 תאריך פירוק:  15 ביולי 2015 
 מטה מרכזי:  מוסקבה 
 mincrimea.gov.ru
 
המשרד לענייני קרים (ברוסית: Министерство Российской Федерации по делам Крыма, בראשי תיבות: Минкрым России) היה משרד פדרלי ממשלתי זמני ברוסיה, שעסק בפיתוח תוכניות ממשלתיות לפיתוח חצי האי קרים. המשרד התקיים מ-31 במרץ 2014 עד 15 ביולי 2015, במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה וסיפוח חצי האי קרים (2014).
השר בשנות קיומו של המשרד היה אולג סאבלייב שהיה מחויב למסור דיווחים קבועים על פעילות משרדו לממשלת הפדרציה הרוסית. על המשרד פיקח סגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית דמיטרי קוזאק.
היסטוריה

המשרד לענייני קרים הוקם ב-31 במרץ 2014 כדי לפתור את בעיות שילוב התשתיות של הרפובליקה של קרים וסבסטופול עם המערכות הממשלתיות והמערכות הסוציו-אקונומיות של רוסיה, אחרי שרוסיה ביססה בפברואר-מרץ 2014 את שליטתה על רוב חצי האי קרים.
המשרד פעל בכפוף לאמנה שאושרה ב-10 במאי 2014.
ב-15 ביולי 2015, עם הכרזה על תום תקופת המעבר בחצי האי קרים והשתלבות תשתיות קרים עם הפדרציה הרוסית, בוטל המשרד. סמכויות המשרד שבוטל הועברו לידי המשרד לפיתוח כלכלי של הפדרציה הרוסית.
סמכויות

על פי צו ממשלתי מיום 10 במאי 2014, הופקד המשרד על פיתוח ויישום מדיניות ממשלת רוסיה במספר תחומים, פיתוח טיוטות תוכניות מדינה עבור פיתוח תשתיות בחצי האי קרים, תיאום פעילויות ליישומם, בקרה על יישום הרשויות של רפובליקת קרים והעיר סבסטופול, פיקוח על התאמת החקיקה המקומית לחקיקת הפדרציה הרוסית.
שר

אולג סאבלייב (31 במרץ 2014 – 15 ביולי 2015)