stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרוויזיו
מעמדה בתנועת ההתנגדות נגד הכובש הגרמני

מעטים שותפים לדעה כי תנועת ההתנגדות לכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה החלה בטרוויזיו. לאחר שאיטליה חתמה על הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית, משמר הגבול האיטלקי, בהרכב מופחת של 300 חיילים, ניסה למנוע את פלישת הצבא הגרמני לאיטליה. הוא ניצב במערכה נגד הגרמנים בלילה שבין 8 ל-9 ספטמבר 1943. אחרי הפגזה כבדה, נכנעו האיטלקים: היו להם 25 הרוגים ו-300 פצועים. לגרמנים היו 80 הרוגים. החיילים האיטלקים נשבו והועברו למחנות בגרמניה.
אחת הגיבורות של המערכה הייתה לואיג'ה פיצ'ק (Luigia Picech), שזכתה לאחר המלחמה למדליית כסף מטעם תנועת ההתנגדות האיטלקית.
הבריגדה היהודית

במלחמת העולם השנייה חנתה הבריגדה היהודית (החי"ל) בטרוויזיו. לאחר התמוטטות החזית הגרמנית באיטליה, המשטרה הצבאית של החי"ל תפסה את נקודות הביקורת בגבול האיטלקי-אוסטרי, ולמעשה שלטה באזור טרוויזיו.
בפונטבה (אנ'), עיירה ליד טרוויזיו, היה מחנה צבאי נטוש. החי"ל אימץ אותו והפך אותו למקום קליטת פליטים יהודים, שהועלו לבסוף לישראל. בטרוויזיו הייתה תחנת רכבת, שדרכה הגיעו לעיר פליטים יהודיים רבים.
הצבא הבריטי, אשר שלט צבאית באזור, הכיר בעובדה כי תחנת הגבול הפכה למרכז עלייה לארץ ישראל ממרכז אירופה ומזרחה ומיוגוסלביה, ולכן החליט להעביר את החיילים היהודים לבווריה שבגרמניה ומשם לבלגיה עד תום המלחמה.
גלריית תמונות

חמשת השיאים
מעבר פרדיל
ההר
ראו גם

הבריגדה היהודית
הגדוד העברי השני
המערכה על נהר סניו
בריזיגלה
| התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| כללי | התנדבות היישוב לצבא הבריטי • היישוב במלחמת העולם השנייה • הבריגדה היהודית • לוי בנימין - מפקד הבריגדה • הפלמ"ח • צנחני היישוב • מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי • שבויי היישוב במלחמת העולם השנייה • הרבנים הצבאיים • אות ההתנדבות |  |
| היחידות | פלוגת ההובלה 462 • פלוגת הנדסה 745 ("סולל בונה") • מתנדבי היישוב בחיל החפרים  •  מתנדבי היישוב בבאפס • הרגימנט הארץ-ישראלי • חיל העזר לנשים • פלוגת מובילי המים 148 • יחידת הקומנדו 51 • קבוצת החקירה המיוחדת |  |
| אתרים | פיוג'י • טרוויזיו • בריזיגלה • המערכה על נהר סניו • בית הקברות הצבאי ברוונה |  |
| אישים | משה שרת • יוסף אלמוגי • יצחק בן-אהרן • מרדכי מקלף • עזר ויצמן • חיים הרצוג • אהרן רמז • חיים לסקוב • מאיר זורע • שלמה שמיר |  |
ראו גם פורטל היישוב
ראו דוכסות קארינתייה מספר
יושיוקה יאיוי

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1871 Hijikata, יפן 
 פטירה:  22 במאי 1959 (בגיל 88) סטגיאה, יפן 
 מקום קבורה:  בית הקברות טאמה 
 מקום לימודים:  Nippon Medical School 
 מוסדות:  האוניברסיטה ללימודי רפואה לנשים טוקיו 
 פרסים והוקרה:  מסדר האוצר הקדוש, דרגה 6 (1924)  מסדר הכתר היקר, דרגה 4 (1955)  מסדר האוצר הקדוש, דרגה 5 (1940)  מסדר האוצר הקדוש, דרגה 2 (1959) 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
יושיוקה יאיוי (ביפנית: 吉岡 彌生; ‏29 באפריל 1871 - 22 במאי 1959) הייתה רופאה ופעילה לזכויות נשים, והיא ידועה בעיקר כמייסדת של האוניברסיטה ללימודי רפואה לנשים בטוקיו בשנת 1900, שהיה בית הספר הראשון לרפואה המיועד לנשים ביפן.
ביוגרפיה

אביה של יושיקה היה רופא, שתמך בפיתוח החינוך לילדי הכפר בגילאים צעירים. יאיוי גדלה במאה ה-19, בתקופה בה לא היה מקובל ביפן, כמו בכל העולם כמעט, שנשים תרכושנה השכלה גבוהה. היא סיימה בית ספר לרפואה, והייתה האישה ה-27 שקיבלה רישיון רפואי ביפן. משהבינה את הקשיים הצפויים לה כאישה בקריירה הרפואית, החליטה לייסד בית ספר לרפואה משלה, וזאת לפני שהייתה בת 30.
עד שנת 1912 לא הורשו בוגרות האוניברסיטה ללימודי רפואה לנשים בטוקיו לעסוק ברפואה. בשנה זו אישרה הממשלה היפנית לנשים לגשת לבחינות ההסמכה הרפואיות. עד שנת 1930, קרוב לאלף נשים למדו בבית ספרה של יושיוקה.
יאיוי הייתה פעילה פוליטית, ובמסגרת פעילותה קידמה יחד עם עמיתיה את המודעות לחשיבות החינוך המיני בבתי הספר.
בשנות ה-30 יאיוי הייתה פעילה בתנועת הסופרג׳יסטיות היפנית.
בשנת 1955 קבלה את פרס מסדר הכתר היקר.
הפרס על-שם יושיוקה מוענק מדי שנה לנשים שהלכו בדרכה. אגודת הרופאות היפנית קראה לשניים מפרסיה על שמה, ועל שם אוגינו גינקו, האישה הראשונה שהוסמכה לעסוק ברפואה מערבית ביפן.
יואב עמירם

| --- | --- |

יואב עמירם, דצמבר 2020
 לידה:  1972 (בן 52 בערך) גבעת ברנר, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1991–2021 (כ־30 שנה)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 124   מפקד טייסת 118  ראש מחלקת בטיחות ובקרת איכות בחיל האוויר   מפקד בסיס פלמחים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן מבצע שומר חומות מבצע עופרת יצוקה מלחמת חרבות ברזל מבצע מגן וחץ מבצע עלות השחר מבצע חגורה שחורה
 
יואב עמירם (נולד בשנת 1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים ששימש מפקד בסיס פלמחים של חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

עמירם נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר. התגייס לצה"ל ב-1991 וסיים קורס טיס במגמת מסוקים. פיקד על טייסת החרב המתהפכת, טייסת מסוקי בלקהוק ועל טייסת דורסי הלילה, טייסת מסוקי יסעור. שירת במטה החיל כראש ענף בלהק האוויר וכראש ענף בלהק מבצעי אוויר. שימש ראש מחלקת בטיחות ובקרת איכות (מבק"א).
באוקטובר 2018 מונה למפקד בסיס פלמחים. באוגוסט 2021 סיים את תפקידו.
חיים אישיים והשכלה

עמירם בעל תואר ראשון במדעי החיים ובמדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני בלימודי דיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב. הוא נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  קובי פינקלר, מפקד חדש לבסיס חיל האוויר "פלמחים": תת-אלוף עומרי דור, באתר ערוץ 7, 1 ביולי 2021
יאגדפנצר 4

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם רכב קרבי 
 מדינה מייצרת:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שנת ייצור:  1944
 תקופת השימוש:  1944–הווה (כ־80 שנה) 
 דגם קודם:  פנצרייגר
 דגם עוקב:  יאגדפנצר 38(t) הצר
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  2,000 
 מידע טכני
 אורך:  6.85 מ'
 רוחב:  3.17 מ'
 גובה:  1.85 מ'
 משקל:  24 טון
 מהירות:  40 קמ"ש
 טווח פעולה:  210 ק"מ
 מנוע:  מנוע בנזין, מייבאך HL 120 TRM, 300 כוחות סוס
 שריון:  10-80 מ"מ
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 75 מ"מ PaK 39 ‏ L/48
 חימוש משני:  מקלע MG34 בקוטר 7.92 מ"מ
 
היַאגְדְפָנְצֵר 4 (גרמנית: Jagdpanzer IV) היה משחית טנקים גרמני מימי מלחמת העולם השנייה. היאגדפנצר 4 היה משחית הטנקים הראשון מטיפוס יאגדפנצר, ופותח כמחליף לשטוג 3, זאת בניגוד לדעתו של הגנרל היינץ גודריאן. גנרל גודריאן ראה ביאגדפנצר 4 בזבוז של משאבי ייצור, זאת מאחר שלמרות שהוכיח את עצמו הייטב בקרב, הכלים אותו יועד להחליף, השטורגשיץ 3 והשטורמגשיץ 4 הוכיחו את עצמם היטב, ולא היה צורך להחליפם.
פיתוח

לאחר קרב סטלינגרד, בספטמבר 1942, פרסם משרד החימוש של הוורמאכט מיפרט לכלי שריון חדש להשמדת טנקים. המיפרט קבע כי על משחית הטנקים החדש להיות בעל שריון חזית של 100 מ"מ, שריון צד של 40–50 מ"מ, זחלים רחבים, מרווח גחון של 50 ס"מ, מהירות מרבית של 26 קילומטרים בשעה וצדודית נמוכה ככל האפשר. נקבע כי הכלי החדש יישא את התותח בן 75 המ"מ בו חומש טנק הפנתר - ה-75 מ"מ PaK 42 ‏L/70‏. בתחילה תוכננה עבור הכלי תובה מתכנון חדש, אולם לבסוף הוחלט להתבסס על תובת טנק הפנצר 4.
ניסיונות קודמים לחמש תובות קיימות בתותחים גדולים יותר הביאו לכלים דוגמת המארדר 3 והשטורמגשיץ 3. המרדר היה בעל צדודית גבוהה, ומאחר שלא היה מחופה לחלוטין, הותיר את אנשי הצוות שלו חשופים. התכנון החדש הציג צדודית נמוכה, שהייתה נמוכה אף מזו של הפנצר 4 על בסיסו פותח, וכן היה מחופה לחלוטין.
היאגדפנצר 4 התבסס כאמור על תובת טנק הפנצר 4, אך משטחי השריון המאונכים של הטנק, בחזית ובצדי הכלי, הוחלפו במשחית הטנקים בלוחות שריון משופעים. מאחר שהיאגדפנצר נבנה בלי צריח, כל המיכון והמינוע שהיו קשורים בצידוד הצריח הוסרו, ובכך נתפנה מקום חשוב בבטן הכלי לתחמושת ופרטי ציוד נוספים.
למרות שלוח השריון הקדמי של היאגדפנצר 4 היה בעובי של 80 מ"מ, ולא 100 מ"מ כנדרש במפרט משרד החימוש, הצבתו בשיפוע סיפקה לכלי הגנה שעלתה על 100 מ"מ. כדי להקל על הבנייה, נבנה גוף הכלי מלוחות פלדה משתלבים שהולחמו יחד. החימוש הראשי התבסס על תותח 75 מ"מ PaK 42‏ L/70, אולם מחסור בתותחים אלה הביא לכך שבכלי הרכב הראשונים הותקנו תותחי 75 מ"מ PaK 39‏ L/48‏. תותחים אלה היו בעלי קנה קצר יותר, ולכן ירו את הפגז במהירות נמוכה יותר והיו חלשים יותר. היאגדפנצרים שחומשו בתותח הקצר קיבלו את הציון יאגדפנצר 4\48‏ (48/Jagdpanzer IV). כלים אלו יוצרו מתחילת הייצור, בדצמבר 1943, ועד לנובמבר 1944.
התקנתו של תותח ה-75 מ"מ PaK 42‏ L/70 הארוך והכבד יותר ביאגדפנצר 4 השפיע באופן משמעותי על ביצועי הכלי. תובת הפנצר 4 כבר הייתה בקצה גבול יכולת המעמסה שלה, והתקנתו של התותח הכבד, מעבר להגדלה משמעותית של מאסת הכלי (תוספת של כמעט שני טון), היטתה את מרכז הכובד הרחק לפנים. כתוצאה מכך הפך היאגדפנצר לכבד-חרטום, דבר שהיקשה מאוד על היגוי הכלי, במיוחד בשטח קשה, וזיכה אותו בכינוי "הברווז של גודריאן" (גרמנית:Guderian-Ente). העומס הכבד על חרטום הכלי הביא לשחיקה מוגברת מאוד של טבעת הגומי החיצונית של ארבעת גלגלי המרכוב הקדמיים (שנים בכל צד), וחייב את החלפתם בגלגלי מרכוב יצוקים מפלדה. דגם זה, שצוין יאגדפנצר 4\70‏ (70/Jagdpanzer IV) החליף את היאגדפנצר 4\48 באולמות הייצור מנובמבר 1944 ויוצר עד לחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1943, לאחר קרב קורסק קיבל היטלר דיווחים לפיהם כלי השטורמגשיץ 3 תפקדו טוב יותר מטנקי הפנצר 4, במסגרת אילוצי הפריסה שלהם. בהתאם לדיווחים אלה הוחלט להפסיק לחלוטין את ייצורו של טנק הפנצר 4 לטובת הגברת ייצורו של היאגדפנצר 4, אולם בסופו של דבר לא יצאה כוונה זו אל הפועל, והפנצר 4 והיאגדפנצר 4 יוצרו במקביל עד לתום המלחמה.
גרסאות

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם רכב קרבי 
 מדינה מייצרת:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שנת ייצור:  1944
 תקופת השימוש:  1944–הווה (כ־80 שנה) 
 דגם קודם:  פנצרייגר
 דגם עוקב:  יאגדפנצר 38(t) הצר
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  2,000 
 מידע טכני
 אורך:  8.50 מ'
 רוחב:  3.17 מ'
 גובה:  1.85 מ'
 משקל:  25.8 טון
 מהירות:  35 קמ"ש
 טווח פעולה:  210 ק"מ
 מנוע:  מנוע בנזין, מייבאך HL 120 TRM, 300 כוחות סוס
 שריון:  80-10 מ"מ
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 75 מ"מ PaK 42‏ L/70
 חימוש משני:  מקלע MG34 בקוטר 7.92 מ"מ
 
יאגדפנצר 4 עם תותח 75 מ"מ PaK 39‏ L/43: מספר כלים נבנו עם תותח ה-75 מ"מ בעל קנה באורך 43 קליברים (3.225 מ') כגרסאות טרום ייצור.
יאגדפנצר 4 עם תותח 75 מ"מ PaK 39‏ L/48: הדגם הראשון של היאגדפנצר 4. כ-780 יחידות הושלמו במהלך 1944.
יאגדפנצר 4\70 (V) ‏((Jagdpanzer IV/70 (V): הדגם השני, והעיקרי, של היאגדפנצר 4. האות V בציון הכלי מציינת את יצרן הכלים - Vomag. כ-940 יחידות הושלמו בין 1944 ו-1945.
יאגדפנצר 4\70 (A) ‏((Jagdpanzer IV/70 (A): הדגם השני, והעיקרי, של היאגדפנצר 4. האות A בציון הכלי מציינת את יצרן הכלים - Alkett. כ-278 יחידות הושלמו בין 1944 ו-1945.
פעילות מבצעית

היאגדפנצר 4 הופעלו במסגרת יחידות הנגד טנקים של חטיבות הפנצרים והפנצר-אס-אס. היאגדפצר 4 השתתפו בלחימה במסגרת מבצע אוברלורד, במהלך קרב הארדנים ובחזית המזרחית. הכלים הוכיחו את עצמם כמשחיתי טנקים מוצלחים, אך בדומה למשחיתי טנקים אחרים, נמצאו לא יעילים כתותחי סער או כתחליף לטנקים, תפקיד אותו מלאו בתדירות גוברת עם התקדמות הלחימה, עקב המחסור החמור בטנקים ממנו סבל הצבא הגרמני בשלבים מאוחרים אלה.
לאחר המלחמה הועברו מספר משחיתי טנקים יאגדפנצר 4 על ידי הצבא האדום לידי הצבא הרומני, בו נותרו בשירות מבצעי עד 1950, תחת הציון TAs T4. כל כלי השריון הגרמני הוצאו משירות ונגרטו ב-1954.
לאחר המלחמה, המשיכה מערב גרמניה לפתח את רעיון היאגדפנצר, פיתוח שהוביל אל הקנונניאגדפנצר.
ראו גם

יאגדפנצר
קנונניאגדפנצר
תותח 7.5 ס"מ KwK 40
הערות שוליים

↑  תותח 75 מ"מ בעל אורך קנה של 5.25 מ' (70 קליברים X‏ 75 מ"מ).
↑  תותח 75 מ"מ בעל אורך קנה של 3.60 מ' (48 קליברים X‏ 75 מ"מ).
↑  מאחר שאורך קנה התותח שלהם היה 48 קליברים.
↑  מאחר שאורך קנה התותח שלהם היה 70 קליברים.
↑  היה זה תותח ה-75 מ"מ אשר שימש את טנקי ה-פנצר 4.
| רק"מ של גרמניה הנאצית מימי מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים קלים | פאנצר 35(t) • פאנצר 38(t) • פאנצר סימן 1 • פאנצר סימן 2 |  |
| טנקים בינוניים | פאנצר סימן 3 • פאנצר סימן 4 • פנתר |  |
| טנקים כבדים | טיגר 1 • טיגר 2 (קינגסטיגר) |  |
| משחיתי טנקים | פנצרייגר 1 • מארדר 1 • מארדר 2 • מארדר 3 • יאגדפנצר 38(t) הצר • נאזהורן • יאגדפנצר 4 • יאגדפנתר • אלפנט • יאגדטיגר • RSO |  |
| תותחי סער | שטוג סימן 3 • שטוג סימן 4 • שטורמהוביץ 42 • ביסון  • שטוג 33B • ברומבר • שטורמטיגר |  |
| ארטילריה מתנייעת | וספה • הומל • קרל גרט • לוריין 37L • גריל • פאנצר 1 siG33 • פאנצר 2 siG33 • פאנצרוורפר |  |
| רק"ם נגד מטוסים | פלאקפאנצר 38(t) • פלאקפאנצר 1 • פלאקפאנצר 4 |  |
| כלי רכב משוריינים | רק"ם סיור קל: Sd.Kfz. 223 • Sd.Kfz. 222 • Sd.Kfz. 221   רק"ם סיור כבד:  Sd.Kfz. 231 • 232 • 233 • 234 • 263 • 247 • M35 ADGZ |  |
| זחל"מים | Sd.Kfz. 2 • 4 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • Sd.Kfz. 250 • 251  • 252 • 253 • 254 • SWS |  |
| רק"ם ניסיוני | פאנצר סימן 7 • פאנצר סימן 8 • נויבאופארצויג • שטורר אמיל • הוישרק 10 • פנתר 2 • פרויקט טנקי ה-E • ראט P.1000 • לנדקרוזר P.1500 • קוגלפנצר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529253005171  GND: 7556145-1  LCCN: sh85069242
יוסף גבע

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1924 וינה אוסטריה אוסטריה
 פטירה:  17 בפברואר 2014 (בגיל 89)
 תאריך עלייה:  1939
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1941–1969 (כ־28 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 52  מפקד חטיבת גבעתי  קצין אג"ם פיקוד המרכז  מפקד חטיבה 8  ראש מחלקת ההדרכה  מפקד פיקוד המרכז  נספח צה"ל בארצות הברית וקנדה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות     מבצע קדש     מלחמת ששת הימים
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל משרד הקליטה, מנכ"ל שופרסל, דירקטור בחברות שונות
 
יוסף גבע (במקור, "גלסברג") (22 בספטמבר 1924 – 17 בפברואר 2014) היה אלוף בצה"ל, אלוף פיקוד המרכז בין השנים 1960–1966.
ביוגרפיה

גבע נולד לרוזה ויקותיאל גלסברג בווינה בשנת 1924. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל.
גבע הצטרף להגנה בשנת 1941, בזמן לימודיו במקווה ישראל, ושירת בה עד קום המדינה בשנת 1948. עם פרוץ מלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בגדוד 53 של חטיבת גבעתי, ולאחר מכן מפקד שועלי שמשון.
לאחר קום המדינה מילא תפקידים מגוונים בצה"ל, ובהם מפקד גדוד 52, מפקד חטיבת גבעתי, קצין אג"ם של פיקוד המרכז, ראש מינהל הסגל, מפקד חטיבה 8 במלחמת סיני, ראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) באגף המטה הכללי בשנים 1958–1960, ומפקד פיקוד המרכז בשנים 1960–1966. בשנים 1966 עד 1968 ובמהלך מלחמת ששת הימים שירת כנספח צבאי בארצות הברית וקנדה. השתחרר משירות קבע בצה"ל בדרגת אלוף ב-1969.
שירת במסגרת שירות המילואים בתפקידים שונים עד 2007. שימש כמבקר מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה. היה יו"ר הוועדה המנהלת של הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) בשנים 1985–1992.
ביוגרפיה > פעילותו במגזר הציבורי והעסקי

עם סיום שירותו הצבאי פנה גבע למגזר הציבורי והעסקי:
המנכ"ל הראשון של משרד הקליטה בשנים 1968–1970
נשיא ומנכ"ל חברת שופרסל בע"מ בשנים 1970–1982
יו"ר החברה לשיקום הרובע היהודי בשנים 1973–1983. בתפקיד זה פעל רבות לבנייתו של הרובע היהודי ושיקום בתי הכנסת שבו.
משנה למנכ"ל בנק המזרחי בשנים 1982–1985
מנהל עסקים כללי וממלא מקום יו"ר מועצת המנהלים בתעשיות אלקטרוכימיות ובפרוטרום בשנים 1985–1994
יו"ר ועדת הביקורת ביד בן צבי
בשנים 2002–2007, חבר ועדת הביקורת של מפלגת העבודה.
כמו כן, שימש גבע כמנהל, יו"ר וחבר דירקטוריון במספר חברות בנקאיות, תעשייתיות ואחרות. כמו כן שימש במספר מוסדות תרבות בהם בין השנים 1973–1998 כחבר המועצה הציבורית של תיאטרון הבימה ובין השנים 1972–2007 כחבר ההנהלה הציבורית של מוזיאון תל אביב לאמנות.
גבע היה בעל תואר בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד לתואר שני בכלכלה באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית. הוא נפטר ב-2014 ונטמן בהלוויה צבאית בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
גבע היה נשוי לשושנה, לבית זמל, ולזוג נולדו שלושה בנים. לאחר שבשנת 1963 התאלמן, נישא בשנית, לאילנה, ממנה נולדה לו בת. בנו הבכור, אל"ם אלי גבע, התפרסם כשבהיותו מח"ט שריון במלחמת לבנון הראשונה ביקש להשתחרר מהשירות עקב הסתייגויותיו המוסריות והמקצועיות ממהלכי המלחמה. בן אחר, יונתן גבע, נפצע אנושות בהיותו חייל סדיר בחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים, ועבר שיקום. בן נוסף, דני גבע, הוא עורך דין ושותף בכיר במשרד עו"ד מיתר, ליקוורניק, גבע, לשם, טל ושות'.
גבע היה קרוב משפחתו של הכומר אלכסנדר גלסברג, הנושא בתואר חסיד אומות העולם.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  עופר אדרת, מת אלוף פיקוד המרכז לשעבר, יוסף גבע, באתר הארץ, 17 בפברואר 2014.
↑  דיאנה בחור ניר ומשה גורלי, לוקח עו"ד ועוד, באתר כלכליסט, 4 במרץ 2016
↑  הכומר המומר שהציל אלפי יהודים, מאתרו של זאב גלילי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009302888005171  VIAF: 1152160978144117940003   WorldCat (עם VIAF): 1152160978144117940003
יחידת מטבע אירופית

ערך זה עוסק בסל מטבעות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 משתמשים:  השוק האירופי המשותף ולאחר מכאן האיחוד האירופי
 סמל:  ₠ (נדיר בשימוש), ECU
 ISO 4217:  XEU
 כינוי:  אקו
 יחידות משנה
 תחילת שימוש:  1 בינואר 1979 
 → European Unit of Account אירו ← 
 
יחידת המטבע האירופאית, הנקראת גם אקו (מאנגלית European Currency Unit - ECU), היא סל מטבעות שהונהג על ידי השוק האירופי המשותף והאיחוד האירופי טרם השקת האירו.
לאחר ביטול הסכם ברטון-וודס בשנת 1971, שקבע רצועת ניוד בשער החליפין של מטבעות שונים לעומת הדולר האמריקני, מדינות השוק האירופי המשותף החליטו על רצועת ניוד בין המטבעות השונים בשוק. הסכם רצועת הניוד היה קשה לאכיפה, במיוחד עבור המדינות החלשות. הממלכה המאוחדת, צרפת ואיטליה עזבו את ההסכם תוך שנים מעטות, וכך למעשה הוא קרס.
בשנת 1979 מדינות השוק האירופי המשותף החליטו על הקמת המערכת המוניטרית האירופית (EMS). בבסיסה של המערכת עמד מנגנון שער החליפין, שקבע רצועת ניוד של 2.25% (6% עבור הלירה האיטלקית) בין מטבעות השוק האירופי ליחידת מטבע חדשה, יחידת המטבע האירופית. יחידת המטבע האירופית הושקה ב-13 במרץ 1979 כסל מטבעות בהרכב ובערך זהים לאלה של יחידת החישוב האירופית שקדמה לה.
עם השנים גבר השימוש ביחידת המטבע האירופית, והתרחב לתחומים רבים, מסחר, איגרות חוב, סיוע בינלאומי, ועוד. יחידת המטבע האירופית שימשה כמטבע מרכזי לסחר בינלאומי, בזכות היתרון שלה כסל מטבעות לעומת מטבע שתלוי בבנק מרכזי אחד. עם זאת, יחידת המטבע האירופית מעולם לא שימשה ככסף מזומן (אם כי מפעם לפעם הוטבעו מטבעות זיכרון עם ערכים נקובים ביחידת המטבע האירופית).
ב-1 בינואר 1999 האירו החליף את יחידת המטבע האירופית, שער המטבע נקבע כ-1 אירו = 1 אקו. בניגוד ליחידת המטבע האירופית, האירו הוא מטבע בפני עצמו ולא סל מטבעות או יחידת מטבע. המטבעות שהרכיבו את יחידת המטבע האירופית, פרט ללירה שטרלינג, לקרונה הדנית ולדרכמא היוונית, הוצמדו לאירו בשער חליפין קבוע, יחד עם המרק הפיני והשילינג האוסטרי.
יופ סטופלן

יופ סטופלן (בהולנדית: Joop Stoffelen;‏ 23 בינואר 1921 – 26 ביוני 2005) היה כדורגלן הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

סטופלן נולד באמסטרדם שבהולנד בשנת 1921, וערך את הופעת הבכורה שלו במדי אייאקס כשהיה בן 15. הוא נהג להרכיב משקפיים במהלך משחקים. לפני כן, שיחק כדורגל חובבני במועדון SEO וסיים בקבוצה הראשונה של אייאקס אחרי שלוש שנים בלבד של ניסיון לשחק בכדורגל מאורגן. בזמן שסטופלן הגיע לאייאקס בסוף שנות ה-30 פרצה מלחמת העולם השנייה והקבוצה איבדה רבים משחקניה בעקבות הגיוס הכפוי. אייאקס שהייתה לה תקופה מצליחה בשנות ה-30 נצרכה שינוי.
הוא ערך את הופעת הבכורה באייאקס ב-24 במרץ 1940 נגד KFC Koog aan de Zaan[דרוש תעתוק], כאשר עלה כמחליף לוים אנדריסן האגדי בעמדת הקשר המרכזי. לאחר שתי עונות וחצי בתפקיד זה, עבר סטופלן לעמדת הקשר השמאלי בעוד שג'ייני ואן דר וין החליפו כקשר המרכזי. סטופלן בעמדה החדשה זכה להערכה רבה ואף נבחר לקפטן הקבוצה.
בעונת 1950/1951 הפך לשחקן השני בהיסטוריית אייאקס שיצא לשחק מחוץ למולדתו. סטופלן עזב לראסינג פריז הצרפתית לחצי עונה ומשם עבר לטולוז. לאחר שנתיים בטולוז, חזר להולנד. עם חזרתו סטופלן לא הורשה לשחק כדורגל במשך כשנה בעקבות חוקים נוקשים על מקצוענות בהולנד.
סטופלן (עומד, ראשון מימין) במדים הלאומיים
יחסי אורוגוואי–פולין

| יחסי אורוגוואי–פולין |
| --- | --- |
אורוגוואי: פולין


אורוגוואי: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 312,685
אוכלוסייה
3,386,108: 38,438,419
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 21,105
משטר
רפובליקה

יחסי אורוגוואי–פולין הם יחסי החוץ בין פולין לאורוגוואי. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה

בשנת 1847 ביקר הדיפלומט הפולני אלכסנדר קולונה-וולבסקי באורוגוואי במהלך ביקור באמריקה הדרומית. המהגרים הפולניים הראשונים לאורוגוואי הגיעו באמצע המאה ה-19. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה קלטה אורוגוואי מהגרים ממעמד הפועלים מפולין.
היחסים הדיפלומטיים בין פולין לאורוגוואי כוננו ב-22 ביולי 1920. זמן קצר לאחר מכן הציג הנציג הפולני הרוזן קסוורי פרנצ'ישק אורלובסקי את אמנתו בפני נשיא אורוגוואי בלטסאר ברום.  בין השנים 1922–1936 הוסמכה הצירות הפולנית בבואנוס איירס על היחסים עם אורוגוואי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועמד קזאר מונטרו בוסטמנטה בראש המשרד מטעם משרד החוץ של אורוגוואי על היחסים עם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון.  זמן קצר לאחר המלחמה, היחסים בין שתי המדינות השתפרו בהתמדה. בשנת 1995 הגיע נשיא פולין לך ואלנסה לביקור באורוגוואי.  בשנת 2002 ביקר שר החוץ האורוגוואי, דידייה אופרטי, בפולין ונפגש עם נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי.  בשנת 2006 ביקרה שרת החוץ של אורוגוואי בלהה הררה בפולין.  בשנת 2007 ביקר שר החוץ הפולני וויטולד וושצ'יקובסקי באורוגוואי.
בשנת 2010 חגגו פולין ואורוגוואי 90 שנה ליחסים דיפלומטיים. בשנת 2021 סגרה אורוגוואי את שגרירותה בוורשה בגלל מגבלות תקציב.
היחסים בין שתי המדינות

שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים, כגון אמנת סחר (1938); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, מדעי וחינוכי (1989); הסכם לקידום השקעות הדדי (1991); הסכם ביטול דרישות הוויזה (1991); הסכם למניעת מיסוי כפול (1991) והסכם על שיתוף פעולה משותף בין משרדי החוץ של שתי המדינות (2010).
נציגויות דיפלומטיות

פולין מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד במונטווידאו.
אורוגוואי מיוצגת בפולין באמצעות שגרירותה בברלין, גרמניה.
יחסי אורוגוואי–סין

| יחסי אורוגוואי–סין |
| --- | --- |
אורוגוואי: הרפובליקה העממית של סין


אורוגוואי: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 9,596,967.75
אוכלוסייה
3,386,108: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 12,545
משטר
רפובליקה: רפובליקה עממית

יחסי אורוגוואי–סין הם היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לאורוגוואי. שתי המדינות חברות ב-G77.
היסטוריה

אורוגוואי קיימה בעבר יחסים דו-צדדיים עם הרפובליקה הסינית; יחסים אלו נותקו כאשר הרפובליקה העממית של סין כוננה יחסים דיפלומטיים עם אורוגוואי בשנת 1988. נוכחותם של מהגרים סינים באורוגוואי קטנה יחסית אך משמעותית.
במאי 2013 ערך נשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה ביקור רשמי בבייג'ינג.
הסכמים דו-צדדיים

בין שתי המדינות קיימים מספר הסכמים:
הסכם קידום והגנה על השקעות הדדיות (1993) (בספרדית)
הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (1993) (בספרדית)
הלוואה מועדפת (2006) (בספרדית)
יחסי סחר

סין היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של אורוגוואי. במונטווידאו קיימת גם לשכת מסחר אורוגוואי–סין.
נציגויות דיפלומטיות

סין מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו.
אורוגוואי מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג וקונסוליה בהונג קונג.
יוסף גאנשו

| --- | --- |
 לידה:  1565–1567 פרוג'ה
 פטירה:  1640~ (בגיל 75 בערך)
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  ברוסה
 תפקידים נוספים:  פייטן, דיין
 תלמידיו:  שלמה אלגאזי
 אב:  משה
 צאצאים:  ר' אברהם
 
יוסף גאנשו או גאנסו היה פייטן, מרביץ תורה (תפקיד רבני בכיר בקהילות באימפריה העות'מאנית), ודיין במאות ה-16 וה-17 בברוסה שבאנטוליה.
ביוגרפיה

נולד לר' משה בפרוג'ה שבאיטליה בין השנים 1565 ל-1567, וכיהן כרב בעיר הולדתו כבר בגיל 17. כיהן כמרביץ תורה וכדיין בעיר ברוסה והיה רבו של הרב שלמה אלגאזי. כתב דברי ברכה לספר "בני אהרן" לרבי אהרן לפפא, וייתכן שכיהן כרב גם בגליפולי ושלמד מפי ישראל נג'ארה. נפטר בסביבות 1640, ויש שכתבו שעלה בזקנותו לירושלים ונקבר שם.
בנו ר' אברהם, היה מרביץ תורה בבורסה, וייתכן שקיבל את התפקיד בירושה מאביו, כפי שאפשר התואר.
יצירתו > שיריו

הרב גאנשו כתב שירי קודש בלבד, רובן של הסוגות של פיוטיו הם מקבוצת סוגי הסליחות. הסוגות בהם כתב: תחינה, תוכחה, בקשה, וידוי, קינה, שיר חתונה והפזמון. ספר שיריו, "פזמונים בקשות תחינות ותוכחות", עם 233 שירים, נדפס פעם אחת בלבד בשנת ה'ת"ב (1642) על ידי אברהם פרנקו ויעקב גבאי. מהדפסה זו שרד עותק אחד, פגום, בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה. בעותק זה שרדו 191 מהשירים. שמעון ברנשטיין פרסם 50 מהשירים. כנרת שוצמן, בעבודת הדוקטורט שלה הוציאה לאור מהדורה ביקורתית של שירים אלו, ועוד שלושה שירים שכתב גאנשו ממקורות נוספים. מלבד ספרו, מספר שירים מגאנשו נדפסו בספרי שירה שונים של פייטנים בני דורו, כמו זמירות ישראל של נג'ארה, בה נדפסו 12 שירים. חלק מפיוטיו נמצאו בכתבי יד ובקטעים מן הגניזה.
הושפע מאוד מישראל נג'ארה, שאופי שיריו דומה לשל גאנסו. על דמיון זה הצביע כבר תלמיד תלמידו, ר' שמואל קונפורטי: ”גם בזמן ההוא היה בבורסא הר' יוסף גאנסו חכם גדול ומובהק ומשורר והוא חבר ס' פזמונים נאים ומשובחים, כמו פזמונים של הרב ישראל נגארה ז"ל...” (קורא הדורות, דף נ' ע"א). שיריו עוסקים בעיקר ביחס שבן האדם לאלוהיו, וביחסי האל ועם ישראל וברוב פיוטיו, מופיע המוטיב הלאומי-דתי והגאולי. שוצמן חילקה את פיוטיו לשני סוגים: שירי גאולה פשוטים, וכאלה אלגוריים. היא אבחנה את ביטויי האהבה האלגוריים ככאלה שמקורם גם בהשפעות טורקיות של חוגים מיסטים דרווישים שהיו שרים שירי אהבה עם פירוש מיסטי של תכנם, וכן השפעה טורקית של דימויי מלכות שנעשה בהם שימוש רווח. ההשפעה הטורקית בשיריו נוכחת גם באלמנטים הצורניים שלה.
שניים משיריו זכו לתפוצה רחבה במיוחד: "יה סביבי היה וחונה", ו-"בי אל דבר", שנדפסו בכמה סדורים ומופיעים בהעתקות רבות.
יצירתו > חיבורים נוספים

אוטוגרף בכתב יד ובו קובץ הלכות "חידושי תוספות" בן 84 דפים.
ענה תשובות שאחת מהן, בענייני רכוש של עולים לארץ ישראל, נמצאת בכתב יד.
לקריאה נוספת

שמעון ברנשטיין, שומרי החומות, תל אביב ה'תרצ"ח, עמ' XXX.
שמעון ברנשטיין, משירי הגאולה של יוסף גאנשו, ניו יורק, ת"ש לערך
כנרת שוצמן, יוסף גאנשו - משורר עברי בתורכיה במאות השש עשרה והשבע עשרה, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב, 2015.