stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוואג
מקור

לפי המילון המקוון Online Etymogoly Dictionary, מקור המילה "סוואג" הוא בסביבות שנת 1520 ופירושו "לנוע בכבדות או במגושמות". ישנה סברה שהמילה סוואג נגזרה מהמילה האנגלית "sway" שפירושה "ללכת, לגלוש, לנוע". בטקסטים מודרניים, סוואג יכול לשמש כשפה לקידום מכירת מוצרים, אך השימוש שלו באינטרנט מתייחס למילת השורש שלו, "סוואגר" (swagger) שפירושה יהירות. המילון "מרים וובסטר" מגדיר אותו כ:
אדם שמנהל את עצמו באופן יהיר, בהתנשאות ובהתנפחות, הולך באווירה של ביטחון עצמי ושתלטנות.
להתפאר, להתייהר.
התיעוד המוקדם ביותר של השימוש במילה "סוואגר" נמצא בטקסט של המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר, "חלום ליל קיץ" שנכתב בין 1590 ל-1596:
שימוש בהיפ הופ

המילה "סוואגר" ראתה תחייה מודרנית באמצעות השימוש שלה במילים של שירי היפ הופ, תחילה עם השיר של הראפר ג'יי זי "All I Need" באלבום שלו "The Blueprint 3" שיצא לאור ב-11 בספטמבר 2001. מאז, המילה נמצאת בשירי היפ הופ רבים, כחלק מסגנונם, שמאופיין בהתרברבות עצמית והתפארות בכישורים או בתעוזה של הכותב או זמר.
התפשטות

572 הגדרות למילה סוואג נמצאות במילון המקוון Urban Dictionary, שכוללות הטיות שונות של המילה כגון "swagalicious",‏ "swag juice",‏ ו-"swagger jack". ההגדרה העיקרית במילון זה נכתבה על ידי המשתמש MIKE ב-2006 היא: מראה, סגנון, או דרך שבה הוא או היא מציגים את עצמם. במשמעות זו מופיעה המילה אף בהיפ-הופ ישראלי כגון בשירים של נצ'י נצ'.
תגובות

ב-26 במאי 2011 פורסם בכתב העת "The Atlantic" מאמר שכותרתו "האם הסוואג כאן כדי להישאר?", שבו שיערו את אריכות הימים של המילה. המאמר כלל הצהרה שלפיה הסיכויים שסוואג יצליח להחזיק מעמד קלושים. על השימוש המוגזם במילה באתרי האינטרנט פייסבוק וטוויטר קיימת ביקורת רבה. ב-28 באוקטובר 2013 פורסם מאמר שכותרתו "עצרו את השימוש לרעה בסוואג!", שמתלונן על השימוש הבלתי מבוקר במילה זו במדיה וברשתות החברתיות.
קיים לעג רב על אנשים המשתמשים במילה סוואג או מתנהגים בצורה שהוא מתאר, במיוחד בקרב גולשי אינטרנט. בין השאר, נהוג לומר שאנשים בעלי סוואג יעבדו במקדונלד'ס, כיוון שהם לרוב באים ממעמד חברתי נמוך שמוביל לעבודות לא משכילות.
הערות שוליים

↑   בן שלו, משהו טוב קורה במוזיקה הישראלית, וקוראים לו סוואגה, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2015
ספארי

ערך זה עוסק במסע שמטרתו צפייה בחיות בר בסביבתן הטבעית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תיירים נוסעים צמוד לפיל אפריקני בספארי בפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה.
זברות ואיילנדים בספארי ברמת גן.
ספארי הוא מסע תיירותי בעל מאפיינים הרפתקניים לשם צפייה בנופי טבע ובחיות בר בסביבתן הטבעית, ולמען חוויית השהייה בשטחי פרא.
במקור, ספארי פירושו "מסע" בסוואהילי (Safari), ואת שורשיו האטימולוגיים ניתן למצוא בשורש הערבי "ס.פ.ר" (سفر) שהוראתו זהה. מקור המושג ספארי, במשמעותו התיירותית המוכרת כיום, הוא באפריקה הקולוניאלית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שבה נהגו הקולוניאלים האירופיים לצאת למסעות חוויה וציד בשטחים הפתוחים עתירי חיות הבר, בליווי מדריך מקומי. סביב סיורי הספארי הקולוניאליים התפתחה תעשייה של ביגוד ואיבזור ייעודיים, שנועדו להקל על האירופאי את ההתמודדות עם תנאי השטח והאקלים של אפריקה ועם צורכי השהייה בטבע. ביגוד הספארי, על פי רוב, קל משקל, נוח, רחב ואוורירי ובצבעי חאקי בהיר.
גם כיום מקובלים סיורי ספארי בשטחי שמורות הטבע וחיות הבר של אפריקה, אך את כלי הנשק והציד מחליפות מצלמות. מאפריקה הועתק למקומות רבים בעולם המושג של סיור ספארי לכדי ענף תיירותי רווח ופופולרי, המציע בארצות רבות סיורי שטח בדרכים לא סלולות של מדבריות, הרים, שמורות טבע ופארקים לאומיים, תוך שימוש ברכבי שטח ייעודיים לנושא. בישראל מוצעים סיורי "ספארי ג'יפים", בעיקר באזורים המדבריים של הנגב, הערבה ומדבר יהודה, ולעיתים גם בגליל וברמת הגולן.
במקומות שונים ברחבי העולם הוקמו פארקי ספארי, שהם מיניאטורה של שמורת חיות בר אפריקנית. פארק ספארי מהווה מעין גן חיות מוגדל עם מינימום כלובים וגדרות, ובו ניתן לסייר ברכב בין חיות הבר בסביבה המדמה ככל הניתן את סביבתן הטבעית.
בישראל

בישראל, ניתן למצוא ספארי בפארקים חי בר יטבתה, חוות האנטילופות בערבה והספארי ברמת גן אלא שחי בר יטבתה מתמקד במסלול ספארי בנוף הנגב; רוב בעלי החיים בחי בר יטבתה נמצאים בנגב (למעט ערודים או ראמי סהרה). החי בר יטבתה גדול מהספארי פי 12 אך מציע מגוון מועט יותר של מינים וגם מינים שאין בספארי (לדוגמה הפרא, צבי השיטים או צבי הנגב). חוות האנטילופות בערבה היא הקטנה מהשלושה מבחינת שטח אך מציעה מספר מיני אנטילופות גדול יותר משניהם, וגם חיות קטנות כמו ארנבים. הספארי ברמת גן לעומתם, מתמקד במסלול ספארי בנוף של הסוואנה האפריקאית; כל בעלי החיים בשטח הפתוח של הספארי הם בעלי חיים שמוצאם מאפריקה (חוץ מהראם הלבן שהוא היחיד בשטח הפתוח שנמצא בטבע בישראל).
נעם דמסקי

מתוך הסרט "הכוח לספר" (2012)
מתוך הסרט "האחיות ולדרמה" (2009)
מתוך הסרט "האוסף של ידידיה" (2006)
מתוך סדרת הטלוויזיה "הישיבה" (2004)
מתוך סדרת הטלוויזיה "בשביל ישראל" (2013)
מתוך סדרת הטלוויזיה "בגלל הרוח" (2013)
תירא-אל כהן בסרט "מקום משלהן" (2014)
מתוך הסרט "חבורת היתומים" (2015)
נעם דמסקי (נולד ב-1966) הוא יוצר ומפיק סרטים תיעודיים ישראלי.
ביוגרפיה

נעם דמסקי, השלישי מבין שבעה ילדים, הוא בן למשפחה שעלתה לישראל מארצות הברית בשנת 1965. הוא נולד וגדל בירושלים ובהיותו בן 16 עבר עם הוריו לאפרת שבגוש עציון. אביו, אהרן דמסקי, הוא פרופסור במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. אמו, רבקה דמסקי, הייתה חוקרת במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית, ואחר-כך סמנכ"לית ברשת המוסדות "אור תורה סטון".
הוא בוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים. בצה"ל שירת ביחידת מגלן. בוגר המחזור הראשון של "מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות" (1992). בתום לימודיו שהה במשך שנה כשליח של נתיב (לשכת הקשר) ברוסיה. בעל תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה בתנ"ך מהמכללה האקדמית הרצוג.
לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון בתחום הקולנוע דמסקי עבד מספר שנים כצלם חדשות וכצלם סרטים תיעודיים. בשנת 1998 ביים עבור ערוץ 4 הבריטי סרט של חצי שעה שעקב במשך שלושה חודשים אחרי משפחה יהודית שעלתה לישראל מארצות הברית. באותה שנה ביים את הסרט "אומן סיפור מסע", אודות מסעם של ארבעה חסידי ברסלב שעלו לרגל לקברו של ר' נחמן מברסלב בראש השנה, הסרט שודר בערוץ 2, קשת.
בשלהי שנות התשעים הפיק וביים פרויקט עבור בית עדות למורשת גוש עציון פרויקט במסגרתו רואיינו קרוב למאתיים לוחמים ומתיישבים שהתגוררו ולחמו במקום עד לשנת 1948. לקח חלק בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג בתיעוד ניצולי השואה בישראל.
2004-2003 הפיק וביים בערוץ הטלוויזיה "תכלת" את רצועת השידור 'בית מדרש תכלת'.
הסרטים וסדרות הטלוויזיה שהפיק וביים הוקרנו בערוצים 1, 2, 8, 10, ערוץ מאיר, ערוץ התכלת; ובאתרי האינטרנט של המרכז לטכנולוגיה חינוכית, בית אבי חי. הסרטים הוקרנו בפסטיבלים רבים ברחבי תבל.
סרטו "פאות ירוקות" (2001), אודות טירונות הנח"ל החרדי, שודר בערוץ 2 וזכה בפסטיבל דתות בטרנטו, איטליה, 2001.
בשנת 2010 זכה דמסקי בפרס המר לכותב תסריט בתרבות יהודית, ע"ש שר החינוך והתרבות המנוח זבולון המר.
סרטו "הכוח לספר", זכה בפרס היצירה בתחום הציונות בקטגוריית קולנוע מטעם משרד התרבות – 2013.
ב-2015 ביים את הסרט "חבורת היתומים", המתעד חמישים יתומים שנותרו מהטבח בגוש עציון. הסרט הופק עבור הערוץ הראשון ושודר ביום הזיכרון, דמסקי ביים אותו ביחד עם עדו בהט.
עסק בהוראת קולנוע למעלה מעשר שנים במוסדות תיכוניים ועל-תיכוניים, בהם ב"מעלה".
ב-2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע.
ב-2020 ביים את הסרט ילדים על תנאי (A waste of space) סרט על שלושה ילדי אומנה בשנתם האחרונה בבית ההורים האומנים. הסרט הופק עבור HOT8. בימוי משותף עם עדו בהט.
פרויקטים עיקריים > אומן סיפור מסע - ראש השנה תשנ"ח (1998)

הסרט מגולל את מסע עלייתם לרגל של ארבעה אנשים שונים שמגיעים לקברו של ר' נחמן מברסלב בראש השנה תשנ"ח 1997: האחד חסיד ברסלב מלידה, השני אמן שחזר בתשובה וזהו ביקורו החוזר במקום, השלישי הוא בחור חילוני המגיע לשם לראשונה והרביעי הוא אמרגן.
פרויקטים עיקריים > פאות ירוקות (2000)

סרט אודות המחזור השני של הנח"ל החרדי. דמסקי ליווה ארבעה צעירים חרדים במשך חמישה חודשים: החל מהתקופה שקדמה לגיוס, כשהיו נוער שוליים שלא למד (שבבניקים), עבור בלשכת הגיוס, בטירונות הקרבית במסגרת הנח"ל החרדי, ועד למסדר הסיום ברחבת הכותל. הסרט עוקב אחר מערכת היחסים שלהם עם משפחותיהם, הוריהם, החברה החרדית ועם עצמם.
פרויקטים עיקריים > חרדים לגורלם (2001)

הסרט עוסק בנוער שוליים בחברה החרדית בירושלים, שבמקום ללמוד בישיבה, מעבירים זמנם בבילויים. בימוי: נעם דמסקי ומורדי קרשנר.
פרויקטים עיקריים > הישיבה (2004-2002)

סדרה תיעודית בת עשרה פרקים (חצי שעה כל פרק) שהוקרנה בפריים טיים בערוץ עשר.
הסדרה מספרת על תלמידי כיתה י"ב של ישיבת כפר הרא"ה, השייכת לתנועת בני עקיבא, מתארת את לבטיהם והחלטותיהם באשר לעתידם.
הסדרה עוברת יחד עם התלמידים, את המסלול המוכר של תלמידי כיתה י"ב במגזר הדתי לאומי, החל מטקס ההשבעה המסורתי ועד לסיום הלימודים המשותפים וההתפצלות למסגרות השונות ישיבה, מכינה וצבא. במרכזה של הסדרה עומדים שמונה גיבורים, צעירים ומבוגרים, המכניסים אותנו לתוך הקונפליקטים המרכזיים של חייהם בזמן אמת.
הסדרה צולמה על ידי הצלם בועז יהונתן יעקב, וסאבלימנל הלחין את הפתיח לסדרה.
פרויקטים עיקריים > ארבעה בנים (2006)

הסרט עוסק במערכות יחסים בין הורים לילדים בשנות העשרים לחייהם שנקלעים למשבר, עקב תפנית שעשו הילדים בחייהם. רונה עברה להתגורר באוסטרליה לדאבונן של אמה וסבתה, הסרט מתעד את חופשתה בישראל. סטס, שעלה עם משפחתו מברית המועצות בשנות התשעים, היה תלמיד מצטיין בתיכון, הלך בתום שירותו הצבאי ללמוד מחול; בעוד שהוריו מעוניינים שילך בעקבות אחיו הבכור שעומד לסיים דוקטורט. אמו ואחותו של עודד מתקשות להסתגל לחזרתו בתשובה.
בימוי: נעם דמסקי ומורדי קרשנר.
פרויקטים עיקריים > האוסף של ידידיה (2006)

האוסף של ידידיה הוא אוסף של רסיסי מרגמות, תרמילי כדורים ומצנחי פצצות תאורה, עדות למציאות חיים מורכבת ביישוב
מורג שבגוש קטיף.
ידידיה אידלס בן ה-10, ילד עשירי במשפחתו, התגורר עד לקיץ 2005 בהתנחלות הדרומית והמבודדת ביותר בגוש קטיף שפונה מיושביו.
הסרט מתלווה לידידיה בימים ובשעות שלפני ההתנתקות וגם ברגעים הקשים בהם פונה מביתו, עם משפחתו ועם האוסף.
בימוי: נעם דמסקי ומורדי קרשנר.
פרויקטים עיקריים > משחק ילדים (2007)

הסרט העוקב אחר חבורת ילדים מכפר דרום בגוש קטיף, שנה לפני ההתנתקות וממשיך ומלווה אותם שלוש שנים אחרי ההתנתקות. עוסק ביחסי הורים וילדים, ילדים ומבוגרים, ילדים ומחנכים.
פרויקטים עיקריים > האחיות ולדרמה (2009)

הסרט מתחקה אחרי לוסי, רוזה ופלור – שלוש אחיות ממשפחת ולדרמה, מהעיר טרוחיו (פרו), החולמות להתגייר ולעלות לישראל. האחיות ולדרמה משתייכות לקהילת "בני משה", נוצרים קתולים בעברם, שאימצו את היהדות והחלו ללמוד תורה, לקיים אורח חיים דתי ואף הקימו בית כנסת במקום.
מאז שנות השמונים שלח בית דין רבני מספר פעמים נציגים לטרוחיו כדי לבדוק את בקיאותם של בני הקהילה בהלכה ומידת אדיקותם בשמירת מצוות היהדות, על מנת לגייר אותם ולאפשר להם להגר לישראל. רוב בני הקהילה גויירו, הועלו לישראל ויושבו בהתנחלויות ביהודה ושומרון. אביהן של האחיות ולדרמה הוא ממייסדי וממנהיגי הקהילה, חמשת אחיהן ואחיותיהן גויירו והועלו לישראל ועתה הן עומדות בפני תהליך הגיור.
בימוי: נעם דמסקי ומורדי קרשנר.
פרויקטים עיקריים > לרדוף אחרי הצל (2010)

דמסקי הפיק, בבימויו של מרדכי ורדי. עוסק ברב שג"ר, תפישת עולמו היהודית והפילוסופית, מערכות היחסים עם ילדיו ותלמידיו.
פרויקטים עיקריים > הכוח לספר (2012-2011)

קבוצת בני נוער בסיכון מבית הספר 'המרתף' בירושלים עורכת הצגה על משפט אייכמן. במהלך החזרות להצגה הם נפגשים עם העדים מהמשפט שנותרו בחיים וצופים בסרטים על השואה ובקלטות מהמשפט. כל שחקן מגלם אחד מהעדים, חלקם מגיעים לביתם של העדים (בהם אברהם אביאל, יהודה בקון, פרופ' ישראל גוטמן, נחום הוך ויוסף קליינמן) ומשוחחים עימם. ההצגה עולה בבית העם בירושלים, מקום בו התקיים משפט אייכמן שישים שנה קודם לכן. הסרט מתמקד במערכות היחסים שנרקמות בין הנערים לעדים.
הסרט זכה בפרס היצירה בתחום הציונות בקטגוריית קולנוע מטעם משרד התרבות – 2013.
פרויקטים עיקריים > בשביל ישראל (2014-2013)

סדרה תיעודית לערוץ מאיר, כל פרק מצולם באזור אחר בישראל; בהגשת נעם יעקובסון שנפגש עם אנשים שונים. הסדרה נמכרה לערוץ 20 ומשודרת שם.
פרויקטים עיקריים > בגלל הרוח (2014-2013)

סדרה של ראיונות אישיים שנעשתה עבור ערוץ מאיר בהם רועי בן טולילה משוחח עם אנשים מעוררי השראה ופורצי דרך.
פרויקטים עיקריים > רוח נשית (2014-2013)

סדרה של ראיונות אישיים, שנעשתה עבור ערוץ מאיר בהן אורלי גולדקלנג ושיינה בוצר משוחחות עם נשים מעוררות השראה.
פרויקטים עיקריים > מקום משלהן (2014-2013)

הסרט עוקב אחר שתי נשים דתיות, מנהיגות בהתנחלויות. האחת, שולמית מלמד, מייסדת ערוץ שבע, נאבקת על הנצחתו של הערוץ שנסגר, בדפי ההיסטוריה הישראלית. השנייה, תירא-אל כהן, סטודנטית לתקשורת, נאבקת להקים כפר סטודנטיות במזרח ירושלים ובשומרון. הסרט פורש את תפישת עולמן והמניע אותן.
פרויקטים עיקריים > חבורת היתומים (2015-2014)

הסרט העוסק בחוויית היתמות של כחמישים מילדי הנופלים בטבח בכפר עציון, במהלך מלחמת העצמאות. מתוארות בו מערכות היחסים שלהם עם האבות המתים, האמהות החיות ומערכות היחסים שלהם כקבוצה. נחום בן-סירא, אחד מניצולי הטבח, מחליט לערוך לילדים קייטנה; הוא מקיים שש קייטנות, כל אחת במקום אחר; לאחר מותו הילדים עורכים קייטנה שביעית לזכרו.
בימוי - עדו בהט ונעם דמסקי, 52 דקות, ערוץ הראשון.
פרויקטים עיקריים > רוח החופש (2016)

סדרה תיעודית העוסקת בחשיבותו של הדיון הציבורי בדמוקרטיה בישראל ובעולם, בהגשת עינת פישביין, בסדרה מרואיינים אנשי תקשורת, עיתונאים ופרשנים מישראל ובריטניה, והיא מלווה בקטעי ארכיון. מפיק, במאי ועורך שותף עם עדו בהט ועדו צוקרמן, 3 פרקים בני 50 דק' האחד. ערוץ 1.
פרויקטים עיקריים > שמגלוץ' (מגשרות) (2017)

הסרט מלווה שלוש נשים מהקהילה האתיופית העושות שינוי בקהילה.
יוברמט (יובי), הבטנש (עדן), ואלטאש (רונית) הגיעו לישראל מאתיופיה כילדות ועברו עם המשפחה והקהילה את כל משברי הקליטה והמעבר הבין תרבותי שמכתיבים החיים בישראל. עדן, הקצינה האתיופית הראשונה במשטרת ישראל, רונית, עובדת סוציאלית מנתניה ומייסדת תוכניות השיקום לגברים אלימים בקרב הקהילה האתיופית ויובי, פעילה חברתית.
כעשרים וחמש שנה אחרי, כשכל אחת מהן כבר השתרשה בארץ ומצליחה בתחום העיסוק שלה ולאחר התפרצות הזעם של הקהילה האתיופית באירועי קיץ 2015 מתעדת מצלמת הסרט שמגלוץ' איך כל אחת מהן מנסה להוביל שינוי בקהילה לא ממקום של תלונה או קיפוח, אלא ממקום של עשייה, חוזקה, אופטימיות, אמונה בדרך ורצון להוביל תהליכים.
שם הסרט "שמגלוץ'" (ביחיד: שמגלה) שפירושו באמהרית: אדם המשמש כמגשר וכיועץ, מסמל על היותן של הנשים "מגשרות" מבחינה חוקית, חברתית ותרבותית בין העדה לחברה הוותיקה.
בימוי והפקה: מורדי קרשנר ונעם דמסקי. הפקה עבור הערוץ הראשון. 54 דקות.
פרויקטים עיקריים > ילדים על תנאי (2020)

אושר, מישל ואיתן הם ילדים בסיכון, אשר הוצאו בילדותם ממשמורת ההורים והועברו למסגרת של משפחות אומנה. לראשונה, ניתנת להם ההזדמנות לשקם את חייהם ולהתפתח במסגרת משפחה נורמטיבית ומתפקדת.
אלא, שעם כניסתם למשפחות האומנה, החל לפעול גם שעון החול המסיים את התהליך, עת ימלאו להם שמונה עשרה.
הסרט "ילדים על תנאי" מתלווה אל השלושה לקראת סיום השנה האחרונה לאומנה ובמהלך שנת העצמאות הראשונה. זהו צומת חיים גורלי. גיבורי הסרט מתמודדים עם השאלה – האם ייאלצו פעם נוספת להיפרד ממשפחה ומבית?
בימוי והפקה: עדו בהט ונעם דמסקי. הפקה עבור HOT8‏. 60 דק'.
פילמוגרפיה
2017- שמגלוץ' (מגשרות) - הפקה ובימוי, יחד עם מורדי קרשנר. (54 דקות, ערוץ 1)
2016- רוח החופש- סדרה דוקומנטרית על תפקידו של השידור הציבורי בדמוקרטיה, בישראל ומחוצה לה. בימוי והפקה בשיתוף עם עדו בהט, עדו צוקרמן.(3 פרקים בני 50 דקות, ערוץ 1)
2014-2015 - חבורת היתומים - בימוי והפקה (60 דק', ערוץ 1).
2013-14 - מקום משלהן - (בימוי, 55 דק', ערוץ 8, מפיק מוש דנון, עורך עדו בהט).
2011-12 – הכוח לספר - בימוי והפקה, הפקה מעלה. זוכה פרס היצירה בתחום הציונות 2013, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
2010 – לרדוף אחרי הצל - (52 דק', הפקה הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה וקרן אבי חי).
2008 - דור שני מדבר, 15 סרטונים על דמויות ישראליות המשתפות עם 'חוויית' – דור שני לניצולי שואה. בימוי והפקה, עבור המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מטח).
2007-9 - משפחת ולדרמה - 50 דקות. הפקה ובימוי יחד עם מורדי קרשנר. (הרשות השנייה, הקרן החדשה לקולנוע), שודר בערוץ 2 כפרק במסגרת הסדרה "רצועה מהחיים". פסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל הקולנוע רומא - 2009.
2006 - האוסף של ידידיה - סרט דוקומנטרי לילדים במסגרת 'דוקו ילדים', עבור קשת. הפקה ובימוי יחד עם מורדי קרשנר. בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע. פסטיבלים - אידפא, טייואן, פולין.
2003-5 בית מדרש תכלת"בימוי והפקת תוכנית יומית בערוץ התכלת.
2002-4 הישיבה - סדרה דוקומנטרית, בימוי ותסריט 10 פרקים עבור ערוץ 10. הפקה: דנה הפקות. מועמד לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית סדרות דוקומנטריות.
2001 - חרדים לגורלם, תיבת תעודה - ערוץ 2. (24 דקות) הפקה ובימוי יחד עם מורדי קרשנר.
2000 - פאות ירוקות, ערוץ 2, רשת, הופק על ידי שירות הסרטים הישראלי. (52 דקות), בימוי. זוכה פסטיבל דתות טרנטו, איטליה 2001.
1999 - פינת רחוב. פינה קבועה בערוץ 2 בכל יום על רחוב אחר. 12 פרקים בערוץ 2, 1999. בימוי, הפקה - קונקורד הפקות.
1998 - אומן סיפור מסע - ראש השנה תשנ'ח (40 דקות). קשת - ערוץ 2 באוקטובר 1998. בימוי.
לקריאה נוספת

פאות ירוקות
ידידיה מאיר, "החליפו צבע", כתבת שער בעיתון במחנה, גיליון 20, 25 באוגוסט 2000, עמ' 15-12.
שמואל אדלמן, "וחייל אחד כבר מצא שידוך", במוסף 'דיוקן' בעיתון מקור ראשון, גיליון 161, 15 בספטמבר 2000, עמ' 13-10.
אדם ברוך, "'פאות ירוקות'. לראות", המוסף 'שבת' בעיתון מעריב, 6 באוקטובר 2000.
גיא לרר, "קולנוע יהודי – טובעים בנח"ל", בעיתון ירושלים, 7 בדצמבר 2001, עמ' 45-44.
אורנה לנדאו, "להתחיל להבין - פאות ירוקות", במדור טלוויזיה בעיתון ידיעות אחרונות.
חרדים לגורלם
הישיבה
אלישיב רייכנר, "הישיבה – צלם בהיכל", כתבת שער במוסף 'דיוקן' בעיתון מקור ראשון, גיליון 345, 26 במרץ 2004, עמ' 37-34.
ענת ריב"א, "תעודה בישיבה", במוסף '24 שעות' בעיתון ידיעות אחרונות, 18 בנובמבר 2004, עמ' 27.
שמואל אדלמן, "רוא"ה טלוויזיה", במוסף 'בשבע' בעיתון מקור ראשון, 2 בדצמבר 2004, עמ' 29-28.
שרי מקובר-בליקוב, "פרדייז הוטל", במוסף 'סופשבוע' בעיתון מעריב, 3 בדצמבר 2004, עמ' 70-64.
פוריה גל, "שמייח בסלון הקולקטיבי", במדור 'טלוויזיה' במוסף 'תרבות מעריב' בעיתון מעריב,
ירעם אטיה, "'הישיבה' מכורסת הטלוויזיה", במוסף 'השבוע' בעיתון הצופה, 3 בדצמבר 2004, עמ' 9-8.
שני גברים שמנים, "ישיבע-סואופ", במדור 'מול המרקע' בעיתון ירושלים, 3 בדצמבר 2004, עמ' 51.
יעל גבירץ, "ריאליטי דתי – נערי הכיפה הסרוגה", במוסף '7 לילות' בעיתון ידיעות אחרונות, 3 בדצמבר 2004, עמ' 2.
נחמה וידר, "The Yeshiva' gets real", במדור Arts & Entertainment בעיתון ג'רוזלם פוסט, 8 בדצמבר 2004, עמ' 24 (באנגלית).
דבורית שרגל, "פרויקט כ", בשבועון רייטינג, 8 בדצמבר 2004, עמ' 42-36.
תמר וילפורט, "אנו הפרחולות מאלקנה", בעיתון רייטינג, 8 בדצמבר 2004, עמ' 38.
רותה קופפר, "הקב"ה כאילו לא היה רוצה בזה", במוסף גלריה בעיתון הארץ, 9 בדצמבר 2004.
אהוד אשרי, "צעירים חסרי מנוח", במדור טלוויזיה בעיתון הארץ, 10 בדצמבר 2004, עמ' א22.
רענן שקד, "בלוז לחופש הסרוג", מדור 'טלוויזיה' בעיתון ידיעות אחרונות, 12 בדצמבר 2004, עמ' 18.
יהודה ספרא, במדור 'שומר מסך' במוסף 'יומן שבועי' בעיתון מקור ראשון, 17 בדצמבר 2004, עמ' 30.
חני לוז, "פינת ישיבה", במדור 'הפרעות בתקשורת' במוסף 'יומן שבועי' בעיתון מקור ראשון, 17 בדצמבר 2004, עמ' 28.
חיותה דויטש, "הכיפה הסרוגה מספרת סוף סוף על עצמה", בעיתון נקודה, גיליון מס' 277, ינואר 2005, עמ' 67-64.
ארבעה בנים
שיר זיו, "סופר מאמי – כנגד ארבעה בנים", במדור 'עוברת מסך/ ביקורת טלוויזיה', במוסף 'תרבות היום' בעיתון ישראל היום, 1 באפריל 2010, עמ' 27.
גפי אמיר, "קשר משפחתי", במדור 'טלוויזיה' בעיתון ידיעות אחרונות, 1 באפריל 2010, עמ' 14.
האחיות ולדרמה
אלישיב רייכנר, "חצויות", במוסף 'דיוקן' בעיתון מקור ראשון, 17 ביולי 2009, עמ' 34-30.
מרים קוץ, "סיפור גדול", במדור טלוויזיה בעיתון ידיעות אחרונות, עמ' 14.
יעקב בר-און, "פרו יהודים", במדור תרבות בעיתון מקור ראשון, 2 ביוני 2010, עמ' 10.
הכוח לספר
יעל (פרוינד) אברהם, "משפט חוזר", כתבת שער במוסף 'דיוקן' בעיתון מקור ראשון, 4 באוקטובר 2013, עמ' 20-16.
Amy Kronish http://israelfilm.blogspot.com/search/label/--Strength%20to%20Tell
מקום משלהן
אלישיב רייכנר, "ספינת האם", במוסף 'דיוקן' בעיתון מקור ראשון, גיליון 894, 24 בספטמבר 2014, עמ' 43-38.
הערות שוליים

↑  הסדרה הישיבה, פרק 1, באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527257005171  VIAF: 308278693   WorldCat (עם VIAF): 308278693
מקווה (מחזה)

עטיפת תוכניית ההצגה "מקווה"
מִקְוֶוה הוא מחזה ישראלי מאת הדר גלרון.
עלילה

המחזה עוסק בשבע נשים הנמצאות על קשת רחבה ביחסן אל האמונה היהודית: חרדיות, מסורתיות, וחילונית אחת. המשותף לכולן הוא מקום המפגש, המקווה, שבוע לאחר גמר הווסת, בדרך כלל במחזוריות של אחת לחודש (בתקופת הווסת האישה היא נידה על פי ההלכה היהודית ואסורה במגע עם גבר). אמנם מקום המפגש מסמל את הדת היהודית, אך לא כל הדמויות הפועלות בו זהות במידת דתיותן או בתפיסת עולמן, מה שמהווה מקור לחיכוך ולחוסר הסכמה בין הנשים.
מערכות היחסים שנוצרות בין הנשים חושפות בהדרגה את הסודות. בד בבד עם חשיפת גופותיהן העירומים של הנשים הטובלות במקווה נחשפים גם הסודות והשקרים בעולמן של הנשים הדתיות, החיות בחברה שמייעדת להן תפקיד מוגדר ואינה מתייחסת לצורכי הפרט. כל הדמויות נתונות במצב כזה או אחר של כפייה. שושנה, הבלנית המבוגרת, מסתירה את קשריה עם בתה שיצאה בשאלה. שירה, הבלנית החדשה, נמנעת מיחסי אישות עם בעלה הנכה משום שאינה מעוניינת בילדים, ולכן נשארת לישון במקווה. הינדי מבוגרת מכדי שתהיה נידה והיא אם לבן שנולד מתרומת זרע. תהילה היא כלה צעירה הסובלת מכאבים בזמן היחסים עם בעלה, שנישאה לו בעקבות שידוך ואילוץ והיא בכלל אוהבת בחור אחר. חדוה היא אישה מוכה הנשואה לאדם בכיר בקהילה, ובתה אלישבע מסתירה בשתיקתה את הסוד הזה. מיקי היא חילונית הנאלצת ללכת למקווה כי בעלה, החוזר בתשובה, מסרב לגעת בה בלי אישור מהבלנית.
ככל שהמחזה מתקדם סודותיהן של הנשים מתגלים. הן נאלצות לעמוד מול העולם שבחוץ ומול אנשי משמרות הצניעות, הבאים לקחת את חדוה לאחר שנמלטה מבעלה המכה שהעליל עליה כדי להחזירה הביתה. בתוך המאבק בין הנשים המסתתרות במקווה לבין הגברים הנמצאים בחוץ (בהצגה הם נשמעים במגפון), תהילה, הכלה הצעירה שאיש לא הקשיב לכאבה, מתאבדת במי המקווה.
הפקות > הפקת 2004 - תיאטרון בית ליסין

ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון בית ליסין ב-11 באוגוסט 2004 וזכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת השנה (2004) ובפרס השחקנית המבטיחה לענת מגן-שבו.
בימוי: מיכה לבינסון;
דרמטורגיה: גורן אגמון;
מוזיקה: אלדד לידור;
עיצוב תפאורה: כנרת קיש;
עיצוב תלבושות: נטע הקר;
עיצוב תאורה: פליס רוס;
שחקניות: טרייסי אברמוביץ - הינדי, מרים גבריאלי - שושנה, ענת מגן-שבו - מיקי, נטלי נאמן - חדוה, הדס קלדרון - תהילה, נעמה שפירא - שירה, דנה שרייר - אסתי, גל צ'פסקי / ג'וי ריגר - אלישבע.
הפקות > הפקת 2014 - תיאטרון יידישפיל

ההצגה הועלתה בשנית ביידיש בבכורה ב-27 בדצמבר 2014.
בימוי: מיכה לבינסון;
דרמטורגיה: גורן אגמון;
תרגום ליידיש: לאה שלנגר;
עיצוב תפאורה: כנרת קיש;
עיצוב תלבושות: דליה פן הלר;
מוזיקה: יוני סילבר - קלרינט, בס וסקסופון, שי אלון - גיטרות, חיים גרינשפון - אקורדיון, שוש רותם לידור - שירה, אלדד לידור - קלידים ותכנותים
עיצוב תאורה: מישה צ'רניאבסקי;
שחקניות: ענת עצמון - הינדי, טרייסי אברמוביץ - שושנה, הדר גלרון - מיקי, אירמה סטפנוב - אסתי, מירי רגנדורפר - שירה, אליאן דבאל-שור - חדוה, הילית דייטש / מיטל אבני - תהילה, מיכל לאוטמן / אלומה רוזנבלום - אלישבע.
הפקות > הפקת 2019 - תיאטרון הבימה

בכורה ב-4 ביולי 2019.
בימוי: רפי ניב;
דרמטורגיה: שחר פנקס;
עיצוב תפאורה:סבטלנה ברגר;
עיצוב תלבושות: יהודית אהרון;
מוזיקה: יוסי בן-נון;
עיצוב תאורה: אמיר קסטרו;
עיצוב וידאו: אריק אביגדור;
שחקניות: ליא קניג - שושנה, טטיאנה קנליס אולייר - הינדי, שיפי אלוני/דוית גביש - אסתי, אסנת פישמן - שירה, הגר טישמן - חדוה, גאיה שליטא כץ - תהילה, הדר ברנשטיין/טל פלג/מיקה קלמן - אלישבע, אושרת אינגדשט - אלמז.
הפקות > הפקת 2023 - בית צבי

בכורה ב-19 בפברואר 2023.
בימוי: הדר גלרון;
עיצוב תפאורה:עלי קפלן-וילדמן;
עיצוב תלבושות: לילי פורמן;
מוזיקה: אדר לוי;
עיצוב תאורה: רונן בן הרוש;
עיצוב תנועה: רן בן דרור;
שחקניות: נוי דרור - שושנה, ליאור פרוטר - הינדי, לירז מויאל - אסתי, יובל רהב/חן מרציאנו - שירה, שיר ארביב/שיר מורג - חדוה, טל מאי פרויד/שיר מרגליות - תהילה, שיר מורג/שיר מרגליות - אלישבע, אוראל גלעד - מיקי.
הפקות > מחוץ לישראל

מלבד הפקות בישראל הועלו עד כה 19 הפקות בינלאומיות, באירופה ובארצות הברית.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

הדר גלרון, מקווה, תל אביב: אור עם, 2007
רינה רוטלינגר-ריינר, עזות שבקדושה: תיאטרון נשים דתיות בישראל. ירושלים: הוצאת כרמל 2007
תמר רוס, ארמון התורה ממעל לה :על אורתודוקסיה ופמיניזם. (תרגום : רותי בר-אילן). תל אביב: עם עובד 2007
דן אוריין, תיאטרון בחברה, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2008
הערות שוליים

↑  רשימת הזוכים בפרס התיאטרון הישראלי
סרולוגיה

סרוֹלוֹגיה (באנגלית: Serology) הוא תחום בביולוגיה ובאימונולוגיה העוסק בחקר נסיוב הדם (המכונה גם "סרום") והתגובות בין נוגדנים ואנטיגנים.
בדיקה סרולוגית

בדיקה סרולוגית משמשת למטרות אבחון של מחלות ומצבים רפואיים שונים, כאשר יש חשד לזיהום. זאת, באמצעות ניסיון לגילוי נוכחותם של נוגדנים נגד גורמי מחלות שונים ובהם חיידקים, נגיפים, טפילים ונוגדני חיסון עצמי. הבדיקה מתבצעת באמצעות דגימת דם, אך במקרים מסוימים, גם בדגימות של זרע או רוק.
סרולוגיה מאפשרת לקבוע האם התרחשה הדבקה בגורם מחלה מסוים וכן את שלב ההדבקה – הדבקה פעילה או זיהום ישן: על פי כמות וסוג הנוגדנים המתגלים בבדיקה.
בדיקות סרולוגיות כוללות שיטות רגישות, ספציפיות, לעיתים קרובות גם מאוד מהירות לאבחון וזיהוי סוגים שונים של מיקרואורגניזמים. הבדיקות מבוססות על היכולת של נוגדנים ספציפיים להקשר לאתר מיוחד של אנטיגן. אנטיגן (שהוא בדרך כלל חלבון או פחמימה שנוצר על ידי הפתוגן) נקשר על ידי הנוגדן, מאפשר לבצע סוג זה של בדיקה עבור אורגניזמים שאינם חיידקים. קישור זה מפעיל שרשרת של אירועים שניתן לזהות ולאבחן בקלות, בתלות בבדיקה. כאשר משתמשים בסדרת תגובות מורכבות יותר הידועות כאימונואסיי על בסיס מנגנון דומה ניתן לזהות, או למדוד, אנטיגנים הן של פתוגנים והן של חלבונים שנוצרו על ידי המאחסן המודבק על ידי הפתוגן כתגובה להדבקה.
דוגמה: על מנת להבחין בקפסולה חיידקית דרך התבוננות במיקרוסקופ אור ניתן להשתמש בשיטה סרולוגית שבה מדגירים חיידקים בעלי שכבת קפסולה עם סרום שמכיל נוגדנים ייעודיים כנגד הקפסולה (מופק מחיות מעבדה). הצמדות הנוגדנים לקפסולה יוצר תצמידים כבדים של נוגדנים-פוליסכרידים ששוקעים ונראים במיקרוסקופ אור כשכבה נפוחה סביב החיידקים.
עם המחלות שלצורך זיהויין נעשה שימוש בבדיקות הסרולוגיות נמנות איידס, צליאק וקורונה.