stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב צבי רוטשטיין
הערות שוליים

↑  על פי המופיע על מצבתו כאן
↑  אחד המכתבים שנשלח אליו בעת שהיה מאושפז בבית החולים שערי צדק, פורסם בספר הביוגרפי "פאר הדור", חלק ד'. מכתבים אחרים נדפסו בכתב העת "מוריה" שבהוצאת מכון ירושלים, גיליון קצ"א.
↑  התכתבות ביניהם מובאת בספרו של שלמה אהרונסון על בן-גוריון, "מנהיג הרנסאנס ששקע", עמ' 83 ואילך. כאות הערכה לרוטשטיין תרם בן-גוריון 500 ל"י לישיבתו ברמלה ("הנאמן" פ"ג).
↑  ב"המעין" משנת תשכ"ו (גיליון ב') מזכיר מאיר וונדר את "הספר המקיף" הלכות שביעית של הרב דב צבי רוטשטיין ראש ישיבת רמלה שעומד לצאת לאור.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312609105171  ISNI: 0000 0003 7028 5497  LCCN: n83162122  VIAF: 241926126   WorldCat (עם VIAF): 241926126
דייוויד נילמן

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1959 (בן 64) סאו פאולו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל, ארצות הברית, קפריסין 
 מקום מגורים:  ניו כנען 
 השכלה:  אוניברסיטת יוטה  בית ספר לעסקים דיוויד אקלס 
 השקפה דתית:  כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים 
 מספר צאצאים:  9 
 
דייוויד ג'י נילמן (David G. Neeleman; נולד ב-16 באוקטובר 1959 בסאו פאולו) הוא המייסד והמנכ"ל לשעבר של חברת ג'ט בלו איירווייז האמריקאית וכן היוזם והמקים של חברת אזול נתיבי אוויר ברזילאיים. נילמן הוא אמריקאי ממוצא הולנדי, יליד העיר סאו פאולו שבברזיל. נוסף על אנגלית, הוא דובר באופן שוטף גם פורטוגזית, ומחזיק באזרחות אמריקאית וברזילאית. הוא למד באוניברסיטת יוטה שבארצות הברית, עד שנשר מלימודיו לאחר 3 שנים.
נילמן מורמוני בדתו ואב ל-10 ילדים.
דורון כהן (מנהל)

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1960 (בן 64) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
דורון כהן חותם יחד עם שר האוצר האמריקאי טימותי גייטנר על הארכת הסכם מתן הערבויות של ארצות הברית לישראל (2012)
דורון כהן (נולד ב-27 בספטמבר 1960) הוא מנהל ישראלי, משמש כמנכ"ל השקעות דיסקונט ויו"ר חברת התקשורת סלקום. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר מאוגוסט 2011 עד אפריל 2013. קודם לכן, ובמקביל, שימש כמנהל רשות החברות הממשלתיות מאוקטובר 2009 ועד יולי 2012.
פעילות מקצועית

כהן הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב, ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. חבר בלשכת רואי החשבון החל מ-1988.
עבד שלוש שנים כרואה חשבון במשרד קסלמן וקסלמן (כיום PricewaterhouseCoopers) ולאחר מכן כיועץ כלכלי לשר התמ"ת. בהמשך היה פעיל במיזמים עסקיים פרטיים בשוק הבינלאומי וכן מילא מספר משרות ניהול בכירות, ובהן חשב הקונצרן ומבקר פנים בכימיקלים לישראל בע"מ, סמנכ"ל Elite International B.V, סמנכ"ל כספים בקבוצת דפי זהב, ויו"ר מועצת המנהלים ומנכ"ל בחברת עמידר.
באוקטובר 2009 החל לכהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות. עם כניסתו לתפקיד החליט על שינוי ארגוני שעיקרו הקמת אגף לפיקוח בקרה ודיווח ויחידה מקצועית לחשבונאות, מהלך שהביא לשיפור ניכר ביכולת הפיקוח של הרשות, ברמת הדיווח החשבונאי ולדיווחים במועד של החברות הממשלתיות. בתקופתו הופרטו הבנק לפיתוח התעשייה, החברה לאוטומציה וחברת נמל אילת. סיים תפקידו זה ביולי 2012.
באוגוסט 2011 מונה למנכ"ל משרד האוצר (תחילה כמנכ"ל בפועל וממאי 2012 במינוי רשמי), במקביל לתפקידו כמנהל רשות החברות הממשלתיות. הוא נכנס לתפקיד זה בעיצומם של שני משברים: המחאה החברתית בישראל של קיץ 2011, והמשבר בשוקי הכספים הגלובליים לנוכח המשבר הכלכלי ביוון ובשאר מדינות דרום אירופה (PIIGS). מיד עם כניסתו לתפקיד ניהל את מדיניות משרד האוצר ליישום המלצות ועדת טרכטנברג והקים צוות היערכות למשבר גלובלי ולמקרה של משבר או התפרקות של גוש האירו.
באותה עת חדלה אספקת הגז הטבעי ממצרים לישראל. המשק נקלע למשבר אנרגיה שעלותו יותר מ-15 מיליארדי שקלים, מצבה הפיננסי של חברת החשמל הורע משמעותית ותעריף החשמל היה אמור לעלות ביותר מ-40%. כהן ניהל את טיפול הממשלה במשבר, העמיד לרשות חברת החשמל סל כלים לסיוע פיננסי, לרבות ערבויות מדינה, ויצר מתווה (מתווה כהן) שמיתן ופרס על פני שלוש שנים את השפעת העלות העודפת של הדלקים על תעריף החשמל.
פעל במסגרת מספר ועדות לשיפור השירות הציבורי. בין הוועדות העיקריות הוועדה לאסטרטגיה אותה הוביל יחד עם פרופ' יוג'ין קנדל, יו"ר המועצה הלאומית לכלכלה. הוועדה קבעה מוסדות ותהליכים שיאפשרו תהליך מתמיד של גיבוש אסטרטגיה כלכלית וחברתית לממשלה. ועדת המשילות בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר. במסגרת הוועדה התווה כהן תהליך להגברת השקיפות והשיתופיות בתהליך הכנת תקציב המדינה. כהן סבר שעל משרד האוצר להעביר חלק מן האחריות והסמכויות בהכנת התקציב למשרדי הממשלה הרלוונטיים. לדעתו, תהליך כזה יעצים את המשרדים וישפר את יכולותיהם המקצועיות.
הוועדה השלישית, הוועדה לשיפור השירות הציבורי. כהן עמד בראש הצוות לשיפור הגמישות הניהולית, השכר הדיפרנציאלי והעצמת ההון האנושי. הצוות המליץ על שינוי מקיף בהערכת העובדים, ביטול שכר עידוד ומתן שכר דיפרנציאלי ומענקים כגמול על מצוינות. כמו כן המליץ הצוות על קציבת קדנציות לסגל הבכיר והבניית תהליכים לריענון השורות לקידום של עובדים בסגל הבכיר של שירות המדינה.
כהן הוביל שני מהלכים ארגוניים חשובים במשרד האוצר. הקמת התקשוב הממשלתי כולל היחידה לשיפור השירות הציבורי והקמת האגף המאוחד של הכלכלן הראשי והכנסות המדינה. אגף שנועד להעצים את יכולת המחקר הכלכלי, מדיניות המיסים ומדיניות מבוססת מחקר במשרד האוצר.
לאחר פרישתו מונה לנשיא איגוד המבקרים הפנימיים.
בינואר 2015 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת IBC, המחזיקה ב-60% ממיזם הסיבים האופטיים Unlimited.
במרץ 2020 התמנה ליו"ר הדירקטוריון של חברת התקשורת סלקום.
חיים אישיים

כהן נשוי לד"ר רויטל כהן ולהם ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  אושר סופית: דורון כהן הוא מנכ"ל משרד האוצר הקבוע, באתר גלובס, 7 במאי 2012
↑  עמירם ברקת, ‏הפתרון: המדינה תעניק לחח"י ערבות של 1.5 מיליארד שקל, באתר גלובס, 20 במרץ 2012
↑  ועדת המשילות, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  יניב הלפרין, דורון כהן, לשעבר מנכ"ל האוצר, מונה ליו"ר הדירקטוריון של IBC, "אנשים ומחשבים", 25 בינואר 2015
↑  TASE, דף הבית - מאיה – מערכת אינטרנט להודעות | הבורסה לניירות ערך, באתר מאיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586113205171  VIAF: 53145304379778570013   WorldCat (עם VIAF): 53145304379778570013
גנאדי אייגי

| --- | --- |

גנאדי אייגי בשנת 2005  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 באוגוסט 1934 שיימורזינו, רוסיה 
 פטירה:  21 בפברואר 2006 (בגיל 71) מוסקבה, רוסיה (הפדרציה הרוסית) 
 שם לידה:  גנאדי ניקולאייביץ' ליסין - הונאצ'י ליסין
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 לאום:  צ'ובשי
 מקום לימודים:  מכון גורקי לספרות 
 שפות היצירה:  צ'ובשית, צרפתית, רוסית 
 תחום כתיבה:  שירה
 זרם ספרותי:  נאו-אוונגרדיזם, נאו-סוריאליזם
 תקופת הפעילות:  1949–2006 (כ־57 שנים)
 הושפע מ:  , הפולקלור הצ'ובשי, שארל בודלר, ולימיר חלבניקוב, ולדימיר מאיאקובסקי, קזימיר מלביץ', פאול צלאן
 צאצאים:  אלכסיי גנאדייוויץ' אייגי 
 פרסים והוקרה:  פרס אנדריי ביילי, פרס פטרארקה, משורר העם של צ'ובשיה, פרס פסטרנק, מסדר האמנות והספרות של צרפת
 חתימה:   
 
גנאדי ניקולאייביץ' אייגי או אייחי, שמו בלידה גנאדי ניקולאייביץ' ליסין (Ли́син) (ברוסית: Генна́дий Никола́евич Айги́; בצ'ובשית: Геннадий Айхи;‏ 21 באוגוסט 1934 שיימורזינו, צ'ובשיה – 21 בפברואר 2006 מוסקבה) היה משורר ומתרגם צ'ובשי בשפות רוסית וצ'ובשית. היה אחד מראשי תנועת האוונגרד באמנות הסובייטית בשנים 1970-1960, אחד המחדשים הנדירים של השירה הרוסית בשלהי המאה ה-20. תרם תרומה גדולה לשירה הצ'ובשית והרוסית ולהפצת התרבות הצ'ובשית בעולם. בשנת 1994 קיבל בצ'ובשיה את התואר "משורר העם".
"שיריו מלודיים, קצביים, עם הד חזק של יום הדין" (אנטולי קורוליוב)
ביוגרפיה

גנאדי אייגי נולד בשנת 1934 בשם גנאדי (בצ'ובשית: הונאצ'י) ניקולאייביץ' ליסין בשיימורזינו (או צ'ניאל), במחוז בטירבו (פטריאל) בצ'ובשיה, במשפחה של מורה שהיה אחד מראשוני המתרגמים של שירי פושקין לצ'ובשית. האב נהרג בחזית בימי המלחמה הגדולה להגנת המולדת נגד הפולשים הגרמנים לברית המועצות בעת מלחמת העולם השנייה.
גנאדי שינה מאוחר יותר את שם משפחתו לשם הצ'ובשי "אייגי" או "אייחי", שמשמעותו "אותו אחד". סבו של אייגי מצד האם היה אחד מאחרוני המשמרים את מנהגי הדת הפגניים של הצ'ובשים.
אייגי כתב ופרסם שירה בצ'ובשית החל משנת 1949. הושפע בהתחלה על ידי המשוררים הצ'ובשים מ. סספל (1922-1899) ופ. חוזאנהאי (1970-1907).
בשנים 1949–1953 למד במכללה למורים בבטירב בארץ מולדתו. בהמשך בעצת חוזאנהאי נרשם למכון לספרות על שם מקסים גורקי בו למד כתיבה יוצרת אצל מיכאיל סבטלוב. אחד ממוריו כינה אותו "מאיאקובסקי של צ'ובשיה".
קרבתו לבוריס פסטרנק עוררה את תשומת הלב של הבולשת הסובייטית שבמרץ 1958 גרמה לסילוקו מן המכון "גורקי" בעילה של "כתיבת ספר שירים עוין תוך חתירה תחת יסודות שיטת הריאליזם הסוציאליסטי". כעבור שנה הרשו לו לחזור לסיים את עבודת הגמר במכון אחרי שכלל בספר שיריו בצ'ובשית גם תרגומים ממשוררים רוסים.
בהשפעת פסטרנק החל אייגי לכתוב גם בשפה הרוסית והחליט להישאר לגור במוסקבה. בארצו צ'ובשיה נחשב למשך שנים כמו "אישיות בלתי רצויה" "קוסמופוליטית".
בשנת 1961 התאפשר לו בעזרת ידידים מעולם האמנות, המוזיקה והספרות להתקבל למשרת מנהל מחלקת האומנות של המוזיאון הממלכתי "ולדימיר מאיאקובסקי" בבירה הרוסית, אותה ניהל למשך עשור. ערך איקונוגרפיה ראשונה של מאיאקובסקי והשתתף בארגון תערוכות עם יצירותיהם של קזימיר מלביץ',ולדימיר טטלין ושל נציגים מובילים אחרים של האוונגרד הרוסי.
במקביל לעיסוק ביצירה מקורית ברוסית, תרגם אייגי לשפה הצ'ובשית משירת העולם ופרסם בה אנטולוגיות יחידיות כמו "משוררי צרפת", "משוררי הונגריה", "משוררי פולין". בו זמני עם התרומה להעשרת התרבות הצ'ובשית תרם אייגי הרבה להפצת תרבות עמו ברחבי העולם.
החל מתחית שנות ה-1960 שירי אייגי פורסמו בארצות רבות ברוסית ותרגומים לשפות רבות. לעומת זאת הקובת הראשון לשיריו ברוסיה פורסם רק בשנת 1991 . מאז הוא הצטייר כאחד המשוררים הרוסים הוותיקים בעלי נטייה נאו-אוונגרדיסטית ונאו-פוטוריסטית.
מקום מיוחד בחיי אייגי תפס האומן הרוסי ממוצא יהודי איגור וולוך. ידידותם החלה בשנת 1961. בשנת 1988 במבוא למונוגרפיה של טרולס אנדרסן על איגור וולוך פורסמו שירי אייגי - "תריסר מקבילות לאיגור וולוך".
בשנים 1997 ו-2001 בתערוכות היחיד של וולוך במוסקבה אורגנה תערוכה משותפת של וולוך ואייגי תחת השם "«Росчерки огня», (משיכות של אש) המוקדשת לחתן הפרס נובל לספרות, המשורר השוודי תומאס טראנסטרמר
גנאדי אייגי הלך לעולמו בגיל 72 בשנת 2006 במוסקבה, בעקבות סיבוכים של מחלת הסרטן. הוא נקבר בבית הקברות של כפר הולדתו שיימורזינו (צ'ניאל) בצ'ובשיה.
יצירתו

ביצירתו מושפע אייגי מאוד מהפולקלור הצ'ובשי ושל עמים אחרים מאזור הוולגה, ומהפולקלור בכלל, ופונה תכופות לארכיטיפים קדומים של התודעה הלאומית. בו זמנית הוא ממשיך את מסורת האוונגרד הפואטי הרוסי והאירופי - צרפתי וגם גרמני, בעקבות פאול צלאן למשל, ושבה תופסים מקום חשוב הצורה הגרפית-חזותית של הטקסט, שיטת ניקוד ייחודית, תחביר מיוחד, שונה מזה של השפה המדוברת, שימוש שיטתי במוטיבים ומילות מפתח, העוברים מטקסט לטקסט. התכונה האחרונה מקרבת את שירת אייגי דווקא לפוטוריזם ולסימבוליזם.
למשך עשרים שנה נשארה שירתו של אייגי לא ידועה לקוראים הרוסים. באותו זמן שיריו תורגמו למספר שפות אירופיות וביפנית והמשורר זכה להערכת החוגים הספרותיים במערב. בתקופה זו אייגי נודע בברית המועצות בעיקר כמתרגם של שירה רוסית, צרפתית, פולנית והונגרית לשפה הצ'ובשית. בשנת 1968 הופיע הקובץ "משוררי צרפת" בשפה הצ'ובשית. ב-1974 פרסם את הקובץ "משוררי הונגריה" וב-1987 את "משוררי פולין".
בנוסף נודע אייגי במאמציו להכיר את התרבות הצ'ובשית לקוראים בהונגריה, פולין ובייחוד בצרפת.
החל משנת 1962 שירים שלו פורסמו במגזינים ספרותיים במערב אירופה והחל משנת 1967 הופיעו גם ספרי שירים בהוצאות לאור זרות: בצ'כוסלובקיה, מערב גרמניה, שווייץ ובארצות נוספות.
אנטולוגיה של השירה הצ'ובשית מלווה במקדמה שלו פורסמה בהונגרית, באיטלקית, בצרפתית ובאנגלית. קובצי שירים פורסמו גם ספרו החשוב הראשון «שירים, 1954—1971» פורסם בשנת 1975 במינכן. בשנת 1982 ההוצאה לאור הפריזאית "סינטאקסיס" פרסמה את קובץ שיריו "חורף ראוי לציון".
חדשנותו הבדילה אותו מרוב היוצרים בדורו. רומן יאקובסון ראה בו "משורר יוצא דופן של אוונגרד עכשווי".
המשורר נחשב לנאו-אוונגרדיסט ובהקשר זה שמו מוזכר לפעמים יחד עם זה של המשורר הרוסי ויקטור סוסנורה.
מבין היוצרים הרוסים הקודמים אייגי ראה את עצמו מקורב לוולימיר חלבניקוב, לוולדימיר מאיאקובסקי ולקזמירי מלביץ' שעוררו בו, כדבריו, את השאיפה לחדד עד לקצה את השפה הפואטית.
"מעולם לא החשבתי את השירה כאופן של שיקוף החיים, אמר אייגי,"בשבילי היא אחד מאופני ביטוי החיים".
חיים פרטיים

גנאדי אייגי הוא אחיה הבכור של הסופרת הצ'ובשית אווה ליסינה. המשורר היה נשוי לגלינה קובורסקאיה, מתרגמת מן השירה הגרמנית
בנו, אלקסיי אייגי, הוא מלחין וכנר ובתו - ורוניקה אייגי היא שחקנית ו-.V.J.
פרסים ואותות הוקרה

1972 - הפרס "פול דפיי" (Paul Desfeuilles) של האקדמיה הצרפתית- עבור תרגומיו מהשירה הצרפתית לצ'ובשית
1987 - פרס אנדריי ביילי - של הסופרים הרוסים העצמאיים
1993 - פרס פטרארקה - בגרמניה
1994 - פרס "זר הזהב" של "ערבי השירה בסטרוגה" (מקדוניה)
1994 - קיבל את התואר "משורר העם" של צ'ובשיה
פרס יאן סרמק - בסלובקיה
2000 - החתן הראשון של פרס פסטרנק
2004 - דיפלומת הצטיינות מטעם ממשלת צ'ובשיה
הנצחה

2007- שמו הוענק לבית הספר התיכון בכפרו, שיימורזינו.
2008 - התקיים "פסטיבל אייגי" בספריה הלאומית הצ'ובשית בצ'בוקסרי
2011 - שמו הוענק לשדרה בבירת צ'ובשיה, צ'בוקסרי.
ספרים > שירים

1958 – Attesen jačĕpe (בשם האבות) - ("Именем отцов")
1962 – Пĕтĕм пурнăçшăн çĕкленĕ музыка (מוזיקה לכל החיים)
1964 – Утăм (הצעד)
1971 – Palărăm (הפגנה)
1975 – Чĕре тĕвĕ (שחלה)
Халал – 1988
Çурхи йĕпхÿ – 1990
Сăвăсемпе поэмă­сем – 1994
"Отмеченная зима"
ספרים > תרגומי שירים לצ'ובשית

1968 - "משוררי צרפת"
1974 - "משוררי הונגריה"
1987 - "משוררי פולין"
אייגי במדיה האמנותית > במוזיקה

סופיה גוביידולינה הלחינה מוזיקה לשירים של אייגי במחזור השירים שלה - Jetzt immer Schnee (עכשיו תמיד שלג)
ולנטין סילבסטרוב (אוקראינה) - "מוזיקת יער" לסופרנו, קרן ופסנתר (1978-1977)
ארמנדו בולאיו (ארצות הברית) - כלל את שירו של אייגי, "השבוע הראשון של בתי" (My Daughter's First Week) בנוקטורן שלו "שירי ערש"
(Lullabies) (לצד שירים מאת תומאס לוקס וגרגורי אור) - בוצע בבכורה באסיזי
האלבום "הוקרה-אייגי" (Poklon Aygi)
לקריאה נוספת

Butnaru, Leo. Despre verbul întrupat în destin (Ghennadi Ayghi, 1934-2006) Steaua, Chișinău – 2008.
(לאו בוטנרו - "על הדבר שהתגלם בגורל" - גנאדי אייגי, (ברומנית),קישינב
Şi: parcă desprinzându-te : Gunoiştea din afara oraşului ; Inscripţie ; În aşteptarea prietenului : Lui Wolfgang Kazak : [versuri] / Ghennadi Ayghi ; trad. de Leo Butnaru // Steaua.
(שירים מתרגמים לרומנית על ידי לאו בוטנרו)
הערות שוליים

↑  ראיון של קונסטנטין קירקונוב עם המשורר בעיתון הרוסי Argumenty i fakti XXX, 1995 בתרגום לגרמנית באתר Planet Lyrik 2001
↑  אנטולי קורוליוב - באתר הרוסי "שירים" בשפה האנגלית
↑  behind the name האתר של Mike Campbell 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300181805171  PLWABN: 9810640510605606  BIBSYS: 90637005  BnF: cb118882197 (data)  CiNii: DA02564812  GND: 119227002  ISNI: 0000 0001 0927 7223  LCCN: n83228293  LNB: 000230023  MusicBrainz: e8276518-0d9b-47ec-b9d9-947c6824b8b3  NDL: 00542963  NKC: jn20000600077  NLA: 35877766  NTA: 072156333  RERO: 02-A000004650  SELIBR: 265156  SUDOC: 026679345  Trove: 1127536  VIAF: 97086864   WorldCat (עם VIAF): 97086864
גשר ארסונד

| --- | --- |

גשר ארסונד והאי הקטנטן פברהולם, מכיוון שוודיה
 מידע כללי
 סוג:  גשר רכב-רכבת, גשר בין-לאומי, גשר דו־מפלסי, גשר מעוגן כבלים, גשר רב־מפלסי 
 על שם:  ארסונד 
 כתובת:  ארסונד 
 מיקום:  מצר ארסונד
 מדינה:  דנמרק דנמרק שוודיה שוודיה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1999
 תאריך פתיחה רשמי:  1 ביולי 2000 
 שיטת בנייה:  גשר תלוי
 חומרי בנייה:  פלדה, בטון מזוין 
 עלות:  2,600,000,000 אירו (נכון ל־2001) 
 אדריכל:  Dissing+Weitling 
 מידות
 אורך:  7,845 מ' 
 רוחב:  23.5 מ' 
 גובה:  204 מ' 
 מידע טכני
 מִפְתָּח מרבי:  490 מ' 
 קואורדינטות:  55°34′35″N 12°49′18″E﻿ / ﻿55.576444444444°N 12.821638888889°E﻿ / 55.576444444444; 12.821638888889
 www.oresundsbron.com
  (למפת דנמרק מוגדלת) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהגשר ארסונד(למפת דנמרק רגילה) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהגשר ארסונד(למפת שוודיה רגילה) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי גשר ארסונד(למפת שוודיה מוגדלת) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי גשר ארסונד
 
חלקו הדרומי של הארסונד וגשר ארסונד. האיים סלטהולם ופברהולם (בלבן) במרכז התמונה. משמאל נראה שדה התעופה הבינלאומי של קופנהגן על האי אמגר, ומימין מאלמה
תצלום מהאוויר על הגשר והירידה למנהרה התת-ימית מהאי המלאכותי "פברהולם"
מראה בתוך המנהרה
גשר ארסונד (שם משולב בדנית ושוודית: Øresundsbron) הוא גשר משולב לתנועת רכבות (בשתי מסילות) ומכוניות (בכביש ארבע-מסלולי) מעל מצר ארסונד. הגשר יצר לראשונה מעבר יבשתי בין דנמרק לשוודיה המורכב מגשר, מנהרה ואי מלאכותי. הגשר משלב אלמנטים של גשר קורה וגשר מעוגן כבלים. המעבר מחבר את שני המרכזים המטרופוליניים של אזור ארסונד, קופנהגן, בירת דנמרק, והעיר מאלמה שבשוודיה.
במקום לקרוא לגשר "Øresundsbroen" בדנית ו-"Öresundsbron" בשוודית, הסכימו המדינות לכנותו בשם "Øresundsbron", אף על פי שבשוודיה משתמשים לרוב באיות השוודי.
מבנה הגשר

הגשר משלב אלמנטים של גשר קורה וגשר מעוגן כבלים. אורך המקטע המרכזי בחלק מעוגן הכבלים הוא 490 מטר. העמוד הגבוה ביותר בגשר מגיע לגובה של 204 מטר. אורכו הכולל של הגשר הוא 7,845 מטר – בערך מחצית המרחק בין דנמרק ושוודיה – ומשקלו הכולל הוא 82,000 טון. שאר המרחק מכוסה על ידי האי המלאכותי "פלפל" ("פברהולם" בשוודית או "פברהולמן" בדנית) שאורכו 4,055 מטר, ועל ידי המנהרה שאחריו, בצד הדני, שאורכה 3,510 מטר. אורכו הכולל של המעבר בין המדינות הוא יותר מ-15 קילומטר. שתי מסילות הברזל עוברות במפלס התחתון של הגשר והכביש הארבע-מסלולי עובר מעליהן. כלי שיט שגובהם מתחת ל-57 מטר יכולים לעבור מתחת לגשר, אך רוב התנועה הימית דרך ארסונד עוברת דרך מצר דרוגדן (שם נמצאת המנהרה). כמה סיבות היו לכריית המנהרה וההוצאה הנוספת הכרוכה בכך במקום להמשיך את הדרך על הגשר. הסיבות הן: הרצון למנוע הפרעה לתנועה האווירית מנמל התעופה קופנהגן קסטרופ הסמוך, לאפשר ראות טובה ומעבר רחב לאוניות וכדי למנוע היווצרות גושי קרח במיצר בעונת החורף.
טקס חנוכת הגשר

הגשר, שנבנה על ידי חברת סקנסקה, הושלם ב-14 באוגוסט 1999. פרדריק, נסיך הכתר הדני, ועמיתתו ויקטוריה, נסיכת הכתר של שוודיה, נפגשו במרכז הגשר כדי לחגוג את השלמתו. חנוכתו הרשמית נערכה ב-1 ביולי 2000 בנוכחות מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק וקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה: כל אחד מהמלכים הגיע ברכבת מארצו לאי המלאכותי פברהולם, שם חוברו הרכבות לרכבת אחת, שנסעה לשוודיה, וממנה חזרו המלכים לדנמרק במכונית. הגשר נפתח לתנועה מאוחר יותר באותו יום. לפני חנוכתו השתתפו 79,871 רצים בריצת חצי מרתון ("ברולופט", ריצת הגשר) מאמאגר שבדנמרק לסקונה שבשוודיה ב-12 ביוני 2000.
היבטים כלכליים

בנייתו של מעבר ארסונד עלתה שלושה מיליארד דולר. כתוצאה מכך נקבעה אגרה גבוהה למדי למעבר בגשר. עם פתיחתו היה גובה האגרה למכונית פרטית 230 קרונות דניות (כ-190 שקלים בשנת 2007). מחיר זה הרתיע בעלי מכוניות מלהשתמש בגשר, והתנועה בו הייתה בהיקף של חצי מהמתוכנן. בניסיון לעודד את בעלי המכוניות הופחתה האגרה בסוף שנת 2000 ל-125 קרונות לנוסעים בקביעות, אך מחיר זה עורר את זעמם של מפעילי המעבורות, שטענו שמחיר זה מקפח את פרנסתם.
בתרבות

גשר ארסונד הוא המקום שבו מתחילה ומסתיימת עלילת סדרת הדרמה המשטרתית "הגשר", שהופקה בשיתוף פעולה שוודי-דני.
הערות שוליים

↑  נקרא כך על שום היותו בן זוגו של האי "סלטהולם".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4595940-7  VIAF: 242293774   WorldCat (עם VIAF): 242293774
דייוויד ניב

דייוויד ניב (אנגלית: David Neave;‏ 1883 - ?) היה כדורגלן סקוטי.
ניב נולד בעיר ארברואת' שבסקוטלנד, והחל את הקריירה שלו במועדון פורפאר אתלטיק, משם עבר למונטרוז ומשם לארברואת'. במרץ 1904 הוא היגר דרומה והצטרף למועדון וולוויץ' ארסנל שזה עתה העפיל לליגה הבכירה. הוא שיחק בעמדת הקיצוני השמאלי, ובעונתו הראשונה (1904/1905) היה מחליפם של צ'ארלי סאטרתווייט ובובי טמפלטון, והשתתף בשלושה משחקי ליגה בלבד שהראשון מביניהם היה מול סמול הית' ב-3 בדצמבר. ניב לא היה מרוצה ממצבו, ועבר ללייטון במאי 1905. אולם, בסוף השנה הוא חזר לארסנל.
בקדנציה השנייה שלו הוא זכה ליותר הצלחה, ובתחילת עונת 1906/1907 הוא כבר היה שחקן הרכב ראשון. באותה עונה הודח המועדון בחצי גמר גביע ה-FA (הפסד לשפילד ונסדיי) וסיים במקום השביעי בליגה. ניב המשיך לשחק בארסנל במשך שלוש עונות נוספות, אם כי בעונות הללו רמת המשחק התדרדרה עד כדי כך שבעונת 1909/1910 סיים המועדון במקום ה-18; באותה עונה ניב היה מלך השערים של ארסנל, אם כי מדובר היה בחמישה שערים בלבד.
באותה תקופה נאלץ ניב לחלוק את עמדת הקיצוני השמאלי עם צ'ארלס לואיס, והוא השתתף רק במחצית מהמשחקים של ארסנל בעונה זו. הוא המשיך לשחק בשתי עונות נוספות, אך ב-1912 הפך באופן מלא למחליפו של לואיס. הוא עזב את ארסנל ביולי 1912 והצטרף למרת'יר טאון. בסך הכל הוא השתתף ב-168 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 32 שערים. לא ידוע מה עלה בגורלו לאחר ששיחק במרת'יר.
לקריאה נוספת

ג'ף האריס וטוני הוג, Arsenal Who's Who,‏ Independent UK Sports,‏ 1995 (ISBN 1-899429-03-4)
גריגורי צ'רנצוב

| --- | --- |
 לידה:  12 בנובמבר 1802 Lukh, רוסיה 
 פטירה:  8 ביוני 1865 (בגיל 62) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  Parade Celebrating the End of Military Action in the Kingdom of Poland on Tsaritsa Meadow in St Petersburg on 6 october 1831 
 
גריגורי צ'רנצוב (ברוסית: Григорий Чернецов; ‏12 בנובמבר 1802 – 8 ביוני 1865) היה צייר רוסי. הוא בולט בעיקר בנופים של חלקים שונים של רוסיה, שהופקו במהלך מסעותיו, אך הוא גם היה פעיל כצייר פורטרטים וז'אנרים.
ביוגרפיה

צ'רנצוב נולד בלוך, במחוז איבנובו, רוסיה. אביו ואחיו הגדול, היו ציירי אייקונים. אחיו, ניקנור צ'רנצוב, הצעיר מגריגורי בשלוש שנים, הפך גם הוא לצייר נוף, ולעיתים קרובות עבדו יחד.
בשנת 1819, גריגורי צ'רנצוב, בעידודו של פאבל סוויניין, שנסע קודם לכן ללוך, הגיע לסנט פטרסבורג שם רצה להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. הוא לא התקבל. עם זאת, הוא קיבל אישור לעבוד שם שעתיים ביום. הוא לא זכה למלגה ונאלץ לחיות בתמיכת אביו, כשהוא חסר כל הזמן כסף. ב-1822 הוענק לו מדליית הכסף הקטנה על רישומיו והתקבל לאקדמיה, שם למד אצל אלכסנדר ורנק ומקסים וורובייב. ב-1823 הצטרף אליו ניקנור באקדמיה. האחים סיימו את לימודיהם ב-1827 עם מדליות זהב קטנות.
לאחר סיום הלימודים, התקבל גריגורי צ'רנצוב לעבודה כצייר בחצר הקיסר. תפקידיו כללו הפקת ציורים של אירועים רשמיים כמו מצעדים צבאיים או קבלות פנים רשמיות. הציור הידוע ביותר שלו, המצעד הצבאי ב-6 באוקטובר 1831 בסנט פטרסבורג משלב דיוקנאות של מספר מבני דורו המפורסמים, כולל אלכסנדר פושקין, וסילי ז'וקובסקי, ואיוואן קרילוב. הציור נוצר בין 1832 ל-1837 ולבסוף נקנה על ידי המדינה וניתן כמתנה לצאר העתידי, אלכסנדר השני.
משנת 1837 ואילך עבדו האחים צ'רנצוב ביחד. ב-1838 הם נסעו במורד הוולגה בין ריבינסק לאסטרחן, עשו סקיצות נוף בדרכם, ובהמשך השתמשו בסקיצות הללו לציורים. הם גם יצרו פנורמה באורך של 700 מטר (2,300 רגל) של גדות הוולגה, אשר בסופו של דבר התקבלה במתנה על ידי ניקולי הראשון. בשנות ה-40 של המאה ה-20 הם נסעו לאיטליה והמזרח התיכון, הם ניסו למכור את הליטוגרפיות שנוצרו ללא הצלחה.
כאשר גריגורי צ'רנצוב נפטר ב-1865, לאחיו לא היה מספיק כסף לקבור אותו.
הערות שוליים

↑  Чернецов Григорий Григорьевич « Русская живопись « Музей « Воскресный день, vsdn.ru
↑  Репродукции картин. Чернецов Никанор
↑  Добро пожаловать, luhadm.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409068705171  PLWABN: 9810539061405606  GND: 137697104  ISNI: 0000 0001 1441 3234  LCCN: no00048771  RKD: 78365  RSL: 000082138  SUDOC: 112637698  ULAN: 500029390  VIAF: 34001843   WorldCat (עם VIAF): 34001843
דגל מדפיסים

דגל המדפיסים של שפר&פוסט, בסוף מהדורת כתבי ולריוס מקסימוס, 1471
דגל מדפיסים (באנגלית: Printer's Mark, סימן המדפיס) הוא סמליל שנועד לתת היכר בולט לספרים שנדפסו בידי מדפיס או בית דפוס מסוים, כדי להבדילם מספרי מדפיסים אחרים.
היסטוריה

דגלי מדפיסים הופיעו כבר בראשית הדפוס, והם, כמו חתימות בעלי מלאכה על יצירותיהם, חריטות-אמן על כלי מתכת ואבן וסימני מים בנייר, שמהם התפתח בהמשך הסימן המסחרי, היו תולדה של סימני בעלות משפחתיים שהוטבעו על מטלטלין ונחקקו על נכסי דלא ניידי.
דגל המדפיסים הראשון נדפס במהדורתו הלטינית של התנ"ך במגנצא 1462 בבית הדפוס של יוהאן פוּסְט ופטר שֶפֶר. הדגלים הראשונים היו פשוטים בעיצובם בדרך כלל, ועם השנים נהיו מורכבים ומרובי פרטים.
במאה ה-15 נדפסו דגלי המדפיסים בקולופון שבסוף הספרים, כנהוג אז לגבי כל הפרטים הטכניים של הדפסת הספר, כמו פרטי המביא לבית הדפוס, הסדר והמגיה. במאה ה-16 החלו להדפיס את דגלי המדפיסים גם בשער הספר או בדף שמעבר לו, ולעיתים בסוף ההקדמה או ככותרת בראש העמוד הראשון של טקסט הספר. ברבות השנים, יצרו לעצמם "דגלים" כאלו, גם שאר העוסקים במלאכת הספר כמו מביאים לדפוס ומוכרי ספרים.
במאות הראשונות של הדפוס נעשו דגלי המדפיסים באמצעות חיתוך עץ, והחל מהמאה ה-17 גם באמצעות תחריטי נחושת. לקראת סוף המאה ה-19 הלך ותפס את מקומו של דגל המדפיסים, לוגו ההוצאה לאור, והדגל הפסיק להופיע.
לדגלי המדפיסים שימוש חשוב במחקר הביבליוגרפי, הוא מעניק מידע על מקום הדפוס ולעיתים גם על תאריך ההדפסה במקרים בהם יצא הספר מסיבות מגוונות בלי ציון פרטים אלו, ובמקרים בהם עותק הספר העומד לפני הביבליוגרף אינו שלם.
דגלי מדפיסים עבריים

בקרב המדפיסים העבריים החל השימוש הסדיר בדגלי מדפיסים בשלב מאוחר יותר, ובמאה ה-15 היו דגלי מדפיסים עבריים רק לשני בתי דפוס: זה של אברהם אלאנתאנסי מאיחאר, וזה של האחים נחמיאש (נחמיאס) בקושטא.
לדגלי המדפיסים העבריים סממנים ייחודים ולהם מוטיבים בעלי זהות יהודית לצד מוטיבים של משלח-יד ומקום מגורים כשל שאר המדפיסים.
ראו גם

אקס ליבריס
לקריאה נוספת

אברהם יערי, "דגלי המדפיסים העבריים, מראשית הדפוס העברי ועד סוף המאה התשע עשרה", ירושלים: תש"ד.
יצחק יודלוב, דגלי מדפיסים: חמישים וארבעה סמלי מדפיסים, מו"לים ומחברים עבריים , ירושלים: הוצאת המחבר, תשס"ב
שלום צבר, סקירה על ספרו של יודלוב, ציון סט,ג (תשס"ד-2004), עמ' 367–376. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
רותי קלמן, דגלי המדפיסים בספר העברי בוונציה במאה ה-16, דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"א 2010