stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חשודים כג'ק המרטש
חשודים נוספים > ג'וזף בארנט > הקשר לג'ק המרטש

בארנט הוצג לראשונה כחשוד ברציחות המרטש בשנות ה-70 של המאה ה-20. במהלך השנים בוצע מחקר מקיף על ידי מספר חוקרים על מנת לבסס טענה זו. על פי התאוריה שפותחה, בארנט היה מאוהב נואשות בקלי, והעובדה כי הייתה יצאנית לא הייתה לרוחו. בארנט נשבע לפרנס את קלי לבדו ולהוציא אותה מחיי הזנות, אך ביוני 1888 הוא איבד את מקום עבודתו, וכך גם חלומו לפרנס את קלי הגיע לקיצו. לאחר שראה כי קלי ממשיכה לעסוק בזנות הוא החל לרצוח יצאניות במטרה לגרום לה לפחד לצאת לרחובות ולזנוח את עיסוקה. מזימתו ככל הנראה לא הצליחה וקלי המשיכה בעבודתה כיצאנית למרות הכל. המתח הגיע לשיאו במריבה של הזוג ב-30 באוקטובר וייתכן כי בארנט החל להאמין כי אהבתו לקלי היא חד צדדית. בזעמו הוא הגיע למילר'ס קורט, מספר ימים לאחר מכן, ורצח אותה באכזריות רבה.
למרות שמדובר בתאוריה חסרת כל ביסוס עובדתי, קיימות מספר נסיבות וראיות עקיפות שנראה כי תומכות בתאוריה זו. אם נכונה התאוריה, היא עונה על השאלה למה המרטש הפסיק את מעשי הרצח לאחר מותה של קלי. הדבר מסביר גם למה דלת חדרה של קלי הייתה נעולה כאשר השוטרים הגיעו למקום. ייתכן שלבארנט היה מפתח לחדר והוא נעל את הדלת עם יציאתו מהחדר. נוסף לכל בארנט התאים לתיאור שמסרו עדי הראיה והוא גם מתאים לפרופיל הכללי שיצר ה-FBI על ג'ק המרטש.
אף על פי שהתאוריה זכתה לפופולריות בשנים האחרונות, היא ממשיכה להישען בעיקר על ראיות נסיבתיות. אין עדויות לכך שהסקוטלנד יארד חשד אי פעם בבארנט במעורבות ברציחות, וזאת למרות שהוא נחקר מספר שעות על ידם. ייתכן שבארנט שיקר בהצלחה בעדותו ומסר פרטים כוזבים על חייה של קלי ועל מעשיו ביום הרצח, ובכך הצליח להתל בחוקריו ולהסיר ממנו את החשד. ללא ראיות מוצקות כלשהן לא ניתן לאשר או להפריך טענה זו כמו גם טענות אחרות.
חשודים נוספים > ג'יימס מייבריק > ביוגרפיה

ג'יימס מייבריק (באנגלית: James Maybrick) נולד ב-25 באוקטובר 1838 בעיר ליברפול שבבריטניה. הוא החל לעבוד בעסקי הכותנה והקים חברה שעסקה במכירות כותנה. עבודה זו דרשה ממנו נסיעות תכופות לארצות הברית. ב-1871 החליט מייבריק להתיישב בווירג'יניה שבארצות הברית במטרה לפתוח סניף של חברתו במדינה. בזמן שהותו שם, הוא נדבק במחלת המלריה, ועבר טיפולים בתרופות שהכילו ארסן שהיו מקובלות באותה תקופה, אך הביאו להתמכרותו של מייבריק לתרופה לשארית ימיו. ב-1880 חזר מייבריק לבריטניה. במסעו חזרה על סיפונה של אוניה הוא פגש בפלורנס אליזבת' צ'אנדלר בת ה-18. למרות פער הגילאים הגדול, השניים התאהבו, התחתנו לאחר שנה, ונולדו להם שני ילדים. מייבריק המשיך לחלק את זמנו בין ארצות הברית לבריטניה דבר שככל הנראה הביא למתיחות עם אשתו. השניים החלו לבגוד אחד בשני, מייבריק ניהל רומנים עם מספר פילגשים ואשתו החזירה לו באותה המטבע. בריאותו של מייבריק החלה להתרופף בפתאומיות ב-27 באפריל 1889, והוא מת ב-15 ימים לאחר מכן ב-11 במאי. נסיבות מותו העלו חשד מצד קרובי משפחתו ורשויות החוק פתחו בחקירה שבסופה נקבע כי מייבריק מת מהרעלת ארסן. אשתו, פלורנס, הואשמה ברצח, ולאחר משפט סנסציוני שהגינותו הייתה נתונה במחלוקת כבדה היא הורשעה ונידונה למוות. עונשה הומתק בסופו של דבר למאסר עולם, והיא שוחררה מהכלא ב-1904 לאחר בחינה מחודשת של המקרה על ידי הרשויות.
חשודים נוספים > ג'יימס מייבריק > הקשר לג'ק המרטש

בשנת 1992, התפרסם בציבור מסמך שנטען כי הוא יומנו האישי של מייבריק שבו הוא מודה כביכול בכך שהוא המרטש. היומן פורסם על ידי מייקל בארנט, מובטל המתגורר בליברפול שטען כי הוא קיבל אותו מחברו, טוני דברו (Tony Devereux), בעת שהשניים ישבו בפאב. למרות שביומן לא מוזכר במפורש שמו של מייבריק, מקריאת העובדות ביומן והצלבתן עם הפרטים הידועים על חייו של מייבריק לא נשאר מקום לספק כי אכן מדובר בו. ביומן מתוארים מעשיו של מייבריק במשך תקופה של מספר חודשים, הכוללות גם את תקופת הרציחות, עד למותו. מייבריק מתוודה ביומנו כביכול כי הוא הרוצח האחראי לחמש הרציחות הקנוניות, ובאחריות לרצח שתי נשים אחרות שנכון להיום זהותן אינה ידועה.
הדעה המקובלת בקרב מרבית החוקרים כיום היא שהיומן הוא זיוף מודרני. מסקנה זו התקבלה לאחר שנמצא כי ביומן כתובות עובדות שגויות רבות בקשר למרטש ולרציחות שהתרחשו רק במאה ה-20. ביומן נרשמו גם מקומות וציוני דרך רבים שלא היו קיימים בימיי חייו של מייבריק. היומן עצמו יוצר אומנם בתקופה הוויקטוריאנית, אך מסיבה לא מובנת חסרים בו 20 הדפים הראשונים, ומבדיקה מהירה שבוצעה התברר כי ניתן לקנות יומן דומה אצל סוחרי עתיקות רבים. בדיקות מדעיות שבוצעו על הדיו ביומן הצביעו על כך שייתכן כי הוא נכתב בפרק זמן של מספר ימים ולא חודשים, וכי הדבר נעשה לא במאה ה-19, אלא רק שנים ספורות לפני פרסומו. מומחים שבדקו את כתב היד ציינו כי הוא מתאים יותר לזה המקובל בתקופה המודרנית מאשר בתקופה הוויקטוריאנית. מלבד היומן הוצג גם שעון כיס שעליו הופיעו ראשי התיבות של מייבריק, ג'.מ. וחרוט שעליו נרשם "אני ג'ק", ולידו ראשי התיבות של כל חמשת הקורבנות הקנוניות. בדיקות שבוצעו בשעון מצאו כי החריטות ישנות מאוד אך קיימת מחלוקת באשר לטיבן של בדיקות אלה.
בינואר 1995, בארנט הושבע על שני תצהירים נפרדים שבהם הוא מודה כביכול כי הוא מחברו של היומן, וכי היומן עצמו נכתב על ידי אשתו בהנחייתו ובהכתבתו. למרות זאת זמן קצר לאחר מכן, בארנט חזר בו מהודאתו וחזר לטעון כי היומן אותנטי. טוני דברו, חברו של בארנט שממנו הוא כביכול קיבל את היומן, לא הסביר כיצד הגיע היומן לרשותו, והוא נפטר לפני שניתן היה לחוקרו. למשפחתו של דברו לא הייתה כל ידיעה על קיומו של היומן, והם לא יכלו לספק תשובות בנושא. למרות זאת קיים עדיין מיעוט של חוקרים מכובדים שטוענים כי היומן אמיתי. לטענתם הסימפטומים של התמכרות לארסן שממנה סבל מייבריק כתובים בצורה מפורטת ביותר, ברמה שידועה רק לאנשים מעטים. כמו כן הם טוענים כי חלק מהפרטים על הרציחות שנכתבו ביומן היו חסויים, ולא ידועים לציבור הרחב לפני שפורסם היומן. נטען עוד כי באחת התמונות המקוריות מזירת אחת הרציחות נראו כתובים ראשי התיבות פ.מ. על אחד הקירות. לטענתם, ראשי תיבות אלה שייכים לאשתו של ג'יימס מייבריק, פלורנס, וכי ייתכן שהיא הייתה המניע הראשוני לרציחות.
מייבריק חלה ומת זמן קצר לאחר תום הרציחות, עובדה המסבירה, אם אכן היה המרטש, למה פסקו הרציחות בפתאומיות. למרות זאת מניעו של מייבריק לביצוע הרציחות לא ברור. לא נמצאו עדויות לכך שמייבריק היה אדם אלים או חם מזג, וגילו בעת הרציחות שעמד על 50, הוא גבוה מהגיל שאותו מייחסים למרטש.
חשודים נוספים > פרדריק ביילי דימינג

בשנת 2011 חוקר זיהוי פלילי ובלש הסקוטלנד יארד לשעבר, רובין נאפר, יחד עם צוות חוקרים, טענו כי רוצח אנגלי בשם פרדריק ביילי דימינג, שחי ונתפס פעמים אחדות על פשעים חמורים באוסטרליה, דרום אפריקה, ברזיל ואנגליה הוא ג'ק המרטש. בנוסף לפשעיו, היה דימינג נשוי לפחות לשתי נשים בו זמנית והיה בעל לפחות עשרים זהויות בדויות לאורך שנות חייו.
דימינג הורשע ברצח האשה שהייתה מוכרת למשפחתו כאשתו וארבעת ילדיהם. מספר חודשים לאחר מכן רצח דימינג גם את אשתו השנייה. הרציחות בוצעו לאחר שדימינג הוביל את הנשים מאנגליה לאוסטרליה. לדברי נאפר, משטרת אנגליה טעתה בכך שחשבה שדימינג היה עצור בעת ביצוע מעשי הרצח בווייטצ'אפל או בכך שהוא היה בדרום אפריקה שכן נטען כי חוקרים הוכיחו שהוא לא היה עצור בתקופה זו ונטען כי אף עדות כתובה המורה על כך שאכן חזר לאנגליה מדרום אפריקה באותה תקופה. אחיו ואחותו העידו במשפטו. בשנת 2012 ממשלת ויקטוריה (אחת מארבע המדינות של אוסטרליה) פתחה תערוכה עם ממצאים לגבי הרוצח, ובהן מכתבים, עדויות וגם תעודות מזויפות שנמצאו בידו כשנעצר באוסטרליה.
נאפר וצוותו טענו גם שהבול על "מכתב בוס יקר" הודבק ברוקה של אשה. נאפר גרס כי מדובר במכתב אותנטי של ג'ק המרטש ומאחר שלדבריו נשללה האפשרות שפקידת דואר תדביק את הבול עבורו, שיער נאפר שמדובר ברוקה של אשתו של דימינג אותה כאמור רצח כמה חודשים לאחר מכן.
חשודים נוספים > ה.ה. הולמס

ה.ה הולמס היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר הפעיל מלון עינויים בשיקגו, תאוריה שהועלתה ניסתה לראות בו את ג'ק המרטש. אם כי לדעת רוב החוקרים תאוריה זו לא סבירה.
ראו גם

ממעמקי הגיהנום
לקריאה נוספת

פטרישיה קורנוול, ג'ק המרטש - דיוקן של רוצח
Jack the Ripper: First American Serial Killer by Stewart Evans and Paul Gainey
Jack the Ripper: The Simple Truth by Bruce Paley
הערות שוליים

↑  יריב פלג, ‏אחרי 126 שנים: התגלתה זהותו של ג'ק המרטש, באתר ‏מאקו‏, 7 בספטמבר 2014‏ראסל אדוארדס, Jack the Ripper unmasked, מייל און סאנדיי, 6 בספטמבר 2014.
↑  עמית מאיר‏, האם באמת "נחשפה זהותו של ג'ק המרטש"? כנראה שלא, באתר וואלה, 9 בספטמבר 2014
↑  התיק הסגור של ג'ק המרטש - לא כל כך מהר (אנגלית, אתר הסמית'סוניאן)
↑  חשוד עיקרי: על ג'ק המרטש, ערוץ דיסקברי, 2011, בהקראתו של דניס קומטי
↑  דף 'האם דימינג היה ג'ק המרטש', באתר תערוכת ממצאי דימינג של ממשלת ויקטוריה, באוסטרליה
סר מלוויל מק'נתן

דונלד סוואנסון


פרדריק אברליין
אסטון מרטין One-77

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אסטון מרטין
 שנות ייצור:  2009–2012
 יחידות שיוצרו:  77 יחידות
 מודל קודם:  Aston Martin DB AR1 
 מודל אחריו:  V12 זאגאטו
 סיווג:  מכונית על
 מרכב:  קופה 2 דלתות
 פלטפורמה:  שני מושבים (קופה)
 אורך:  4,601 מ"מ
 רוחב:  2,204 מ"מ
 גובה:  1,222 מ"מ
 משקל:  1,630 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,791 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  7.3 ל', V12
 הילוכים:  רובוטית כפולת מצמדים, 6 הילוכים
 מהירות מרבית:  357 קמ"ש
 
אסטון מרטין one-77 (באנגלית: Aston Martin One-77) היא מכונית על בריטית מתוצרת אסטון מרטין. שמה של המכונית הוא one-77 מפני שיוצרו רק 77 יחידות מהדגם. ה-77 יוצרה בשנים 2009–2012.
נתונים טכניים

ה-one-77 כוללת מנוע טורבו בנזין V12 צילנדרים בנפח 7.3 ליטרים המספק כ-750 כ"ס ותיבת הילוכים רובוטית כפולת מצמדים בת 6 הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 ב-3.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 375 קילומטרים לשעה. היא מבוססת על אסטון מרטין DB9 והיא גם גרסה משודרגת של אסטון מרטין DBS.
מעמד המכונית

ה-ONE-77 היא המכונית המהירה והחזקה ביותר של אסטון מרטין והכי יקרה שלה. היא עולה 1.2 מיליון פאונד. (עד ל-2016 שאז הוצג הוולקאן העולה 1.8M פאונד). לעומת למבורגיני אוונטאדור שעולה 450 אלף יורו.
ה-One-77 מופעל כניידת משטרה ב-משטרת דובאי.
שלמה חיים פרידמן

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1887 א' בסיוון תרמ"ז סדיגורה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  6 באוגוסט 1972 (בגיל 85) כ"ו באב תשל"ב לונדון, בריטניה בריטניה
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 באוגוסט 1972 
 חיבוריו:  דברים בעתם, חיי שלמה
 
 תפקידים נוספים:  האדמו"ר מסדיגורא
 
רבי שלמה חיים פרידמן (כונה "ר' שלמה'ניו"; א' בסיוון תרמ"ז, 24 במאי 1887 – כ"ו באב ה'תשל"ב, 6 באוגוסט 1972) היה האדמו"ר מסדיגורה, סופר ועסקן.
ביוגרפיה

נולד בסדיגורה שבבוקובינה לרבי ישראל מסדיגורה ולבת-שבע. למד בבית אביו עם מלמדים פרטיים. לפני הבחירות לפרלמנט האוסטרי השתתף בתעמולה לטובת מועמדי הרשימה היהודית הלאומית.
בשנת תרס"ד (1904) נישא לבריינדל לבית הורנשטיין (נפטרה כ"ו באייר תשכ"א). הקים הסתדרות חסידית ציונית בשם "יישוב ארץ ישראל" עם רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ' והיה שותף לה גם רבי יעקב פרידמן מהוסיאטין. ב-1920 השתתף כציר בוועידה הציונית העולמית בלונדון ובקונגרסים הציוניים בקרלסבאד ולוצרן. לאחר שצורפה ההתארגנות להסתדרות המזרחי הוא שימש כנשיא המזרחי באוסטריה. כתב בעיתונים "מחזיקי הדת", "המצפה", "הצופה" ועוד.
עסק בהצלת יתומים יהודיים באירופה. עלה לארץ בשנת תרצ"ח. התיישב בתל אביב ומונה לאדמו"ר מסדיגורא. נפטר בכ"ו באב ה'תשל"ב כששהה בלונדון לצורכי רפואה. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבגבעתיים.
בנותיו: מרים (לונדון), זהבה (חיפה), הדסה (ניו יורק).
ספריו

דברים בעתם
חיי שלמה
הערות שוליים

↑  הגיע ארונו של האדמו"ר מסדיגורה, דבר, 8 באוגוסט 1972, עמ' 6.
↑  אלפים בהלוויית האדמו"ר מסדיגורה, מעריב, 8 באוגוסט 1972, עמ' 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297637005171  GND: 136923674  ISNI: 0000 0000 8200 2480  LCCN: no92012669  VIAF: 14337486   WorldCat (עם VIAF): 14337486
חנניה גבריאל

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1875 כ"ה בשבט ה'תרל"ה סלוניקי
 פטירה:  11 בנובמבר 1955  (בגיל 80) כ"ו בחשוון ה'תשט"ז
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום פעילות:  ירושלים, מצרים ולוב
 תקופת הפעילות:  ?–1954 
 תחומי עיסוק:  רבנות ודיינות
 רבותיו:  הרב בכר מנחם יצחק והרב יעקב שאול אלישר
 חיבוריו:  מנחת הח"ג
 
 תפקידים נוספים:  שד"ר ואיש ציבור
 
הרב חנניה גבריאל יהושע (כ"ה בשבט ה'תרל"ה, 31 בינואר 1875 - כ"ו בחשוון ה'תשט"ז, 11 בנובמבר 1955) אב בית דין ונשיא מועצת הרבנות בקהיר שבמצרים, אב בית דין העדה הספרדית בירושלים, ומחבר שו"ת מנחת הח"ג. כמו כן, היה שד"ר ואיש ציבור, חבר הסתדרות המזרחי וציר אספת הנבחרים הראשונה, וממייסדי בית היתומים הספרדי.
ביוגרפיה

נולד בסלוניקי שביוון כבן יחיד לרב גבריאל שבתי. בגיל שנה עלו עמו הוריו לישראל. מילדותו ועד גיל 19 למד בבית הספר דורש ציון, ומשם עבר ללמוד בבית מדרשו של הרב מנחם בכר יצחק. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת תפארת ירושלים, לצד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יוסף מרדכי הלוי והרב נסים יהודה דאנון.
בגיל 18 נישא לרחל בת הרב אברהם אופלטקה, נכדתו של הרב יצחק אופלטקה מפראג, והחל ללמוד בישיבתו הפרטית של הרב יעקב שאול אלישר.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) ייסד יחד עם הרב יוסף מרדכי הלוי והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל את בית היתומים הספרדי, ושימש כסוכן המוסד במשך 15 שנים.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כחבר ועד העדה הספרדית, לצד הרב יצחק אשכנזי והרב מרדכי שירזלי. בשנה זו החל לשמש כחבר בית הדין של הרב דוד פאפו בירושלים, ויצא במקביל בשנה זו לשליחות כשד"ר מטעם כוללות ירושלים לטריפולי שבלוב. בשנת 1909 (ה'תרס"ט) יצא בשליחות נוספת למצרים.
בחודש ינואר 1912 נבחר שוב לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, יוסף מרדכי הלוי, דוד פאפו, רפאל שלמה לניאדו ויוסף שאול אלישר.
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) ייצג את הקהילה היהודית בירושלים בוועדת הגיוס (ועדת הרמת הצבא), ובא כוח הקהילה היהודית בעיר במועצת המחוז "מג'לס אדארה" של "מותצרפת אל קודס".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נסע למפקדה הטורקית העליונה בדמשק שבסוריה, כדי לפטור כ-250 בני ישיבה ורבנים משירות צבאי במלחמה, ושליחותו הוכתרה בהצלחה.
בין השנים 1920–1925 (ה'תר"ף - ה'תרפ"ה) יצא למספר שליחויות נוספות כשד"ר במדינות שונות.
בחודש אפריל 1925 (ניסן ה'תרפ"ה) סיים את תפקידו כחבר בית הדין בירושלים, ועבר להתגורר בקהיר שבמצרים, שם נבחר לסגנו של הרב חיים נחום אפנדי, ושימש כנשיא מועצת הרבנות ואב בית הדין של הקהילה היהודית בעיר עד לשנת 1929 (ה'תרפ"ט). בתקופת שהותו בקהיר ועד שובו לירושלים, ייסד בעיר סניף של הסתדרות המזרחי וייסד את חברת "דגל תורה" שמטרתה הייתה הפצת חינוך ותרבות, ופתיחת שעורי ערב לבעלי מלאכה.
בתקופה שלפני מאורעות תרפ"ט אסר קאדי ירושלמי שהתגורר בסמוך לכותל המערבי להציב במתחם ספסלים למתפללים היהודים. הרב חנניה נשלח אליו כנציג היהודים כדי לבטל את האיסור, ולאחר פגישה ממושכת השתכנע הקאדי ופעל לביטול האיסור.
שימש כחבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת 1935 (ה'תרצ"ה) נבחר לשמש כאב בית הדין של העדה בעיר.
בפעילותו הציבורית לקח חלק בוועדות של שכונות ירושלים, בהן קריית משה ובית וגן, ובהקמת מועצת הרבנות הראשית בתחילת שלטון המנדט הבריטי. כן שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, ציר הוועד הלאומי, חבר ועד העיר ליהודי ירושלים, חבר מועצת "הסתדרות המזרחי", חבר הוועד הפועל וחבר ועדת הבחירות למועצת הרבנות הראשית. בשנת 1944 (ה'תש"ד) נסע כשליח לערי סוריה בשליחות ועד פליטי רוסיה.
בשנת 1939 היה מועמד למשרת הרב הראשי לתל אביב, אך לבסוף לא נבחר.
דודו היה הרב חזקיה שבתי, בנו היה יעקב יהושע, ונכדו היה אברהם ב. יהושע.
חיבוריו

מנחת הח"ג - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, שני חלקים, ה'תש"ב וה'תש"ו בהתאמה
מקורות ההלכה - בהוצאת בנו יעקב, ה'תשי"ז
כתב בהמאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה שנה א' וב', וחלק מכתביו הודפסו בספר השו"ת "פני דוד" של הרב דוד פאפו.
לקריאה נוספת

מנשה הלוי (עורך), ביטאון קול סיני, גיליון ב', חשוון ה'תשכ"ד (עמ' 20 -21)
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 197)
דוד תדהר (עורך), אנציקלופדיה לחלוצי ה שוב ובוניו (עמ' 909)
אגרות קודש לאדמו"ר מליובאוויטש חלק יב עמוד שמ"ט
הערות שוליים

↑  מעניני ירושלים, החרות, 31 בינואר 1912
↑  הרב עוזיאל יוכתר ל"ראשון לציון", הַבֹּקֶר, 15 ביוני 1939
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310304305171  LCCN: nr2003013043  VIAF: 299470016   WorldCat (עם VIAF): 299470016 
הרב גבריאל בצעירותו
אליהו גלעדי

| --- | --- |

 לידה:  1915 ביקאפאלווה (כיום טאורן, מחוז הרגיטה ברומניה), טרנסילבניה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 הוצאה להורג:  17 באוגוסט 1943 (בגיל 28 בערך) ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 תאריך עלייה:  1937
 כינוי:  שאול
 השתייכות:   לח"י  אצ"ל
 תקופת הפעילות:  1937–1943 (כ־6 שנים)
 
אליהו גלעדי (1915 – 7 באוגוסט 1943) היה פעיל ציוני בארץ ישראל וממנהיגי לח"י. הוצא להורג על ידי אנשי המחתרת בעקבות חילוקי דעות חריפים ביותר בינו ולבין יצחק שמיר ופעילי לח"י אחרים.
קורות חייו > משפחתו

אחותו יפה, ילידת 1913, נישאה לאפרים פרישטיק ולשניים נולדה הבת שושנה. בספטמבר 1948, במהלך מלחמת השחרור, עלתה המשפחה לישראל לאחר שהוחזקו במחנה המעצר בקפריסין כעשרה חודשים. לבני הזוג נולד גם הבן משה (1949 - 2000). התגוררו מ-1953 ועד 1965 בבני עטרות ועברו לפתח תקווה.
הנצחה

שמו מונצח בגן הנעדרים בהר הרצל.
יצחק שמיר, קרא לביתו גלעדה כזכר לאליהו גלעדי.
בסוף ספטמבר 1981 פנה חבר הכנסת יוסי שריד בשאילתה בכנסת, ליצחק שמיר, אז שר החוץ וביקש לדעת מה היו נסיבות הוצאתו להורג של אליהו גלעדי. הוא הגיש את השאילתה, בעקבות פניית משפחתו של גלעדי.
ברשימת חללי לח"י נכתב: "אליהו גלעדי (שאול) – נפל בנסיבות טרגיות בתש"ג".
בדף לזכרו של גלעדי באתר "יזכור" של משרד הביטחון נכתב: ”אליהו לא נידון על ידי חבריו בעוון בגידה – הוא היה קרבן טראגי של לחימה בתנאי מחתרת – ו-38 שנה לאחר שהוצא להורג, נכלל שמו של אליהו ברשימת הנופלים במלחמות ישראל”.
הפרשה נרמזת בספר בשם "פרשת הלוחם יונתן" מאת העיתונאי ברוך נאדל, שיצא לאור בספריית תרמיל בשנת 1976. בספר רומז נאדל שגלעדי נורה על ידי יצחק שמיר עצמו.
המחזה "מסיבת פרידה לאקדוחן" שכתבו דינה לימון ואסי הנגבי והוצג בשנת 1981, מבוסס על הפרשה. המחזה זכה לעיבוד טלוויזיוני בדרמה "גופה בחולות" משנת 1999, בבימויו של ריקי שלח, תסריט של רון פלדמן, אסי הנגבי ואריה קרישק.
לקריאה נוספת

יעקב בנאי (מזל), חיילים אלמונים: ספר מבצעי לח"י; בעריכת ישראל אלדד, תל אביב: הוצאת חוג ידידים, תשי"ח.
יוסף הלר, לח"י: אידאולוגיה ופוליטיקה 1949-1940. הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1989
נחום ברנע, יורים ובוכים. הוצאת זמורה ביתן מודן, 1981 עמ' 40
Nachman Ben-Yehuda, Political Assassinations by Jews: A Rhetorical Device for Justice, State University of New York Press, 1992
הערות שוליים

↑  אתר בני עטרות
↑  שלמה נקדימון, סטירת לח"י, מוסף שבת של ידיעות אחרונות, 9 באוגוסט 2013
↑  אתר לח"י
↑  הספר מכנה את מנהיגי המחתרת "אלף", "בית", "גימל" ו"דלת" ורומז, ככל כנראה, לישראל אלדד, יצחק שמיר, אליהו גלעדי ונתן ילין מור. בספר מתואר איך "בית" ירה ב"גימל" מבעד לטבלת השולחן.
↑  מבחר, דבר, 31 ביולי 1981
↑  אלי אשד, משימות הריגול של אריה קרישק, 13 במרץ 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011246902605171  VIAF: 2165392379221251746   WorldCat (עם VIAF): 2165392379221251746
משיח משיח

| --- | --- |
 סינגל בביצוע מרדכי בן דוד
 מתוך האלבום משיח
 יצא לאור:  1992 
 סוגה:  מוזיקה חסידית 
 שפה:  עברית 
 אורך:  4.36 דק' 
 כתיבה:  מרדכי בן דוד 
 לחן:  משה מרדכי רוזנבלום 
 
משיח הוא שיר שנכתב ובוצע על ידי מרדכי בן-דוד והולחן על ידי מונה רוזנבלום ומרדכי בן דוד השיר יצא לאור כשיר נושא וכשיר סיום באלבום "משיח" של בן דוד בספטמבר 1992.
בשנת 1992 הלחין רוזנבלום את המנגינה, ללא שהיו לו מילים עבורה, ובמסגרת שיתוף פעולה בין רוזנבלום לבן־דוד התאים בן־דוד למנגינה המילים 'אני מאמין בביאת המשיח. בעקבות פרסום "היכונו לביאת המשיח" של חסידות חב"ד ודברי הרבי מלובביץ' אודות ביאת המשיח, השיר זכה לפרסום רב, ולדברי בן־דוד שיר זה הוא השיר היהודי הנפוץ ביותר בעולם וגם בקרב גויים רבים.
השיר כולל ארבעה בתים: בית ראשון על המילים "אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח", הבית השני כולל את המילה "משיח" ברצף של שלוש פעמים, הבית השלישי מכיל את המילים "ואף על פי שיתמהמה עם כל זה אחכה לו שיבוא" והבית הרביעי מכיל את המילה "שיבוא" החוזרת על עצמה עד לסיום.
השיר הוכלל גם באלבומים אחרים של בן־דוד: קומזיץ ב-2003 ופלטינה ב-2009.
השיר זכה לביצועים רבים, והתפרסם גם בציבור הלא־דתי. אחרי שהוקלט באולפני גל קול העביר הטכנאי את השיר לאלי ישראלי שהשמיע אותו בפתח תוכנית הספורט שלו בגלי צה"ל עוד לפני צאת האלבום. בהמשך השיר אומץ על ידי אוהדי הפועל גליל עליון.
הערות שוליים

↑  הרבי בירך: "שתזכה לשמח עד ביאת גואל" אתר col י"ט באדר תשס"ז
↑  חנני בלייך, לכל שיר יש סיפור: מאחורי הלהיטים של המוזיקה החסידית, מקור ראשון, 8.10.2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דני ועליזה

| --- | --- |

 בימוי:  ברוך דינר
 הופק בידי:  ברוך דינר
 תסריט:  ברוך דינר, הרולד סטייברג
 שחקנים ראשיים:  אברהם טנא זלמן לביוש נתן כוגן מיכאל גור רפאל קלצ'קין
 מוזיקה:  מרק לברי
 צילום:  רולף קנלר
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1953
 משך הקרנה:  40 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
דני ועליזה (באנגלית: Deadline for Danny) הוא סרט קצר ישראלי משנת 1953 בבימויו והפקתו של ברוך דינר לפי הזמנה מקרן היסוד.
הסרט דובר אנגלית ונועד להשיג תרומות מיהדות התפוצות בהציגו את המצב הקשה בישראל בתקופת הצנע. שם הסרט באנגלית מבטא את עלילתו - הילד דני רוצה להציל את פרתו עליזה לפני שיגיע המועד האחרון לשחיטתה.
את צילומי הסטילס צילם רודי ויסנשטין שמופיע בתפקיד קטן בסרט. את המוזיקה חיבר מרק לברי.
הסרט נבחר בידי מועצת הסרט הבינלאומית בניו יורק כ"סרט הטוב ביותר על עניין יהודי בשנת 1955".
תקציר העלילה

דני ארנון (אברהם טנא) הוא ילד בן תשע, יתום מאם, שגר במושב עם אביו שמוליק (זלמן לביוש), סבתו, אחיו ואחותו.
הוא קשור לפרה עליזה אותה הוא מלווה מאז היוולדה, חולב אותה ומחלל לפניה.
במושב נערכת תחרות הפרה המצטיינת. דני מביא את עליזה אך השופט חמור הסבר (רפאל קלצ'קין) מסלק אותם מהתחרות.
יש חוסר במזון לפרה והיא מפסיקה לתת חלב. דני מנסה להעביר מזון מהגדי לעליזה אך נתפס על ידי אביו. מזכיר המושב (רודי ויסנשטיין) אומר לשמוליק כי יש לשחוט את עליזה. שמוליק מזמין את השוחט וקובע כי יגיע מחר בבוקר לקחת את עליזה לשחיטה.
דני נוסע לירושלים במאמץ להציל את עליזה ורואה שבאטליזים תלויות הודעות שאין בשר.
הוא מנסה להתקבל במשרדי ראש הממשלה, הביטחון, המסחר, הבריאות ועוד אך מכולם הוא נדחה עם ערימת טפסים שעליו למלא. לבסוף הוא מתפרץ עם הטפסים לישיבה של משרד החקלאות. שר החקלאות (מיכאל גור) משוחח איתו ומסביר את המצב הכלכלי הקשה בארץ וכי חובה לשחוט את הפרה שאינה מניבה חלב.
דני חוזר למשק במשאית עמוסה שקי גרעינים ביחד עם אברהם (נתן כוגן) ממשרד החקלאות. החקלאים במושב מתנפלים על המשאית ועל אברהם שמודיע להם שכמות הגרעינים קוצצה בגלל המצב. דני מצליח להגניב גרעינים לעליזה, הוא יודע שזמנה קצוב וכי השוחט עומד להגיע ומשמיע לה בחליל מנגינה עצובה. להפתעתו עליזה מתחילה לתת חלב. עליזה ניצלה ולקול צהלתו של דני מתקהלת המשפחה סביב הפרה והסבתא אומרת כי עליזה היא פרה יהודייה ולכן אוהבת מנגינות עצובות....
אוליביה רפוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 ביולי 1962 (בן 62) Savigny-sur-Orge (אנ') צרפת
 תאריך עלייה:  1981
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים ובמדע המדינה בעתודה בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה
 בת זוג:  רוקסן רואס רפוביץ'
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 ראש היחידה לתקשורת בינ”ל בדובר צה"ל  דובר פיקוד הצפון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן
 תפקידים אזרחיים
 יועץ אסטרטגי לענייני תקשורת, השפעה וצבא ומומחה לניהול משברים  מנכ"ל ובעלים של א.ר ייעוץ בע״מ
 
אוליביה רפוביץ' (נולד ב-12 ביולי 1962) הוא יועץ אסטרטגי בכיר לענייני תקשורת, השפעה וצבא ומומחה לניהול משברים.
כיהן כראש הענף לתקשורת בין לאומית בדובר צה"ל ודובר פיקוד הצפון. כיהן כראש משלחת עלייה של הסוכנות היהודית בצרפת וכשליח הקרן הקיימת לבלגיה. התמודד בראש רשימת "עולים ביחד" למועצת עיריית תל אביב-יפו וכמועמד מס' 16 לכנסת מטעם "ישראל ביתנו" לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים וכמועמד מס' 15 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
רפוביץ' הוא עמית מחקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון (JISS). הוא מספק ניתוח ופרשנויות בנושאי המזרח התיכון בטלוויזיה (למשל, בערוץ Russia Today, בשידורי ILTV, שידורי אל-ג'זירה וערוץ France 24), ברדיו ובמדיה המודפסת. רפוביץ' הוא פרשן קבוע במהדורה הצרפתית של חדשות i24 ושימש כיועץ בכיר של קק"ל בהסברה באירופה. רפוביץ' הוא המחבר של שלושה ספרים, ביניהם רב המכר "Le Temps du Retour", אוטוביוגרפיה ומבט אישי על הסכסוך במזרח התיכון מאת מי שעסק בקשר שבין צה"ל לעיתונות העולמית.
ביוגרפיה

אוליביה רפוביץ' נולד בצרפת ב-12 ביולי 1962. אביו ניצול שואה, שרד בסתר באזור גרנובל, תודות להיותו חולה בעת האקצייה הגדולה, ב-16 ביולי 1942, בה נלקחו הוריו, אחיו ואחותו לאושוויץ.
בשנת 1981, עלה לישראל לבדו כשהיה רק בן 19, עקב אמונתו כי הציונות והעצמאות הישראלית תרפא את התלות הנוראית של היהודים באירופה.
ביוגרפיה > שירות צבאי

לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון ביחסים בין-לאומיים ובמדע המדינה בעתודה, התגייס רפוביץ' לצבא ב-1985. בין תפקידיו בצה"ל, כיהן כדובר פיקוד הצפון וכראש הענף לתקשורת בין-לאומית ביחידת דובר צה"ל, במהלך האינתיפאדה השנייה ומלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן, ב-2009, גויס שוב וכיהן כדובר פיקוד הדרום.
רפוביץ הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-28 בפברואר 1999 השתתף רפוביץ מתוקף תפקידו בשיירה בה נהרג תא"ל ארז גרשטיין, מפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל), ממטען צד של חזבאללה שהופעל לעבר מכונית המרצדס המשוריינת שבה נסע בקרבת מוצב כאוכבא ברצועת הביטחון ליד צומת סוק אל חאן, לאחר שחזר מביקור של ניחום אבלים בביתו של איש צד"ל שנהרג, בכפר הלבנוני שבעא. השיירה נסעה לכיוון מפקדת עוצבת לבנון במטולה. בפיצוץ, שגרם להתהפכות המכונית, נהרגו גם נהגו רס"ב עימאד אבו ריש, קשרו סמ"ר עמר אל-קבץ וכתב קול ישראל בצפון אילן רועה, שהתלווה אל גרשטיין למשימת סיקור.
באפריל 2002, במהלך האינתיפדה השנייה, התבצרו בכנסיית המולד 50 פלסטינים חמושים ברובי סער ובמטעני חבלה שלקחו כבני ערובה את 46 הכמרים ששהו בכנסייה וכמאתיים אזרחים נוספים, בהם נערים וילדים. רפוביץ' היה נציג דובר צה"ל בצוות המשא-ומתן מול המחבלים, וב-9 במאי, לאחר משא ומתן ממושך, הוסכם כי המבוקשים החמושים יועברו לקפריסין או לעזה בתמורה לשחרור בני הערובה.