stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר-סיקו סמילנסקי
ספריו

אבן תזעק: מחרוזת סיפורים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006)
חתונות: שני סיפורים (אודסה, 1910)
מופת: סיפור (אודסה, 1910)
כתבי מ. סיקו (הפועל הצעיר, 1927)
אמי: ציור (אודסה: הוצאת אחיאסף, 1923)
לקריאה נוספת

כתבי מאיר-סיקו סמילנסקי בפרויקט בן-יהודה
נורית תמיר-סמילנסקי, "מ. סיקו (מאיר סמילנסקי) 1876–1949, סופר שנשכח", החינוך וסביבו, 1992.
משה אונגרפלד, "מ. סיקו, משורר העיירה היהודית באוקראינה", למרחב, טבת תש"ל, 1970.
מרדכי המפל, "סיקו, עשרים שנה למותו", הפועל הצעיר, 50, 1970.
ג'יי-פופ

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  מוזיקת רוק פופולרית, קאיוֹקיוֹקוּ, אנקה מודרנית, מוזיקה אלקטרונית, פופ מערבי
 מקורות תרבותיים:  תחילת שנות ה-1990 ביפן
 מוצא:  יפן 
 כלים:  שירה, גיטרה חשמלית, גיטרת בס, תופים, סמפלר, סינתיסייזר
 פופולריות מיינסטרים:  הז'אנר המרכזי בתעשיית המוזיקה ביפן משנות ה-1990
 נושאים קרובים
 ג'יי-רוק, ויזואל קיי, היפ הופ יפני
 
ג'יי-פופ (J-pop, קיצור של פופ יפני) הוא כינויה של מוזיקת הפופ המודרנית ביפן. לעיתים הוא מובא כסוגה מוזיקלית נפרדת, העומדת בפני עצמה, כדי להבדיל בין סגנון הפופ ביפן לבין זה שבמדינות אחרות. על פי נתונים של פדרציית המוזיקה העולמית, תעשיית המוזיקה היפנית היא השנייה בגודלה בעולם אחרי האמריקאית.
נהוג להשתמש במונח כדי לתאר את כלל המוזיקה היפנית העכשווית ולכן המונח כולל בתוכו גם סגנונות מוזיקה אחרים המופקים ביפן, כמו הרוק, ההיפ הופ וכדומה. זאת בניגוד למונח ג'יי-רוק שמכוון אך ורק לתעשיית הרוק היפנית.
היסטוריה > 1920-1950: מוזיקה מערבית נכנסת ליפן

שורשיו של הפופ היפני נמצאים בתקופת שיבה של סוף שנות ה-20 ביפן. בתקופה זו נחשפה יפן לסגנון הג'אז המערבי, דבר שהוביל לשימוש בכלי מוזיקה וטכניקות שירה מערביים ביפן.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שדיכאה את המוזיקה המערבית ביפן, מלחין הפופ והג'אז האטורי ריואיצ'י הלחין מאות שירים יפנים בעלי זיקה לסגנונות מערביים כמו הבלוז, שירים שהפכו ללהיטים. בעקבות השפעתו הרבה על ביסוס המוזיקה המערבית ביפן זכה האטורי לכינוי "אבי הפופ היפני".
אף על פי שז'אנר הג'אז מעולם לא הגיע למיינסטרים היפני, הוא תרם רבות לפופ היפני בזכות הבאת מוזיקת המערב ליפן.
היסטוריה > 1960: סגנון הרוקנרול כבסיס למוזיקה מודרנית

באמצע שנות החמישים פרץ ביפן שיגעון הרוקנרול. הוא החל בטרנד של מוזיקאים יפנים לתרגם שירי רוקנרול אמריקאים ולהופיע עם גרסאות הכיסוי, דבר שזכה לכינוי "קאבר פופ".
שיא פריחת הרוקנרול הגיע בפברואר, 1958, בקרנבל ניצ'יגקי הראשון בו הופיעו זמרי רוקנרול יפנים.
בקרנבל ניצ'יגקי הופיע לראשונה הזמר סאקאמוטו קיו. בתחילת שנות השישים הוציא סאקאמוטו את השיר "סוקיאקי", השיר היה לשיר היפני הראשון שהגיע למקום הראשון במצעדים בארצות הברית, בכך שבר סאקאמוטו עוד קיר שהפריד בין המוזיקה היפנית למערבית.
להקת הרוקנרול The Drifters, שסאקאמוטו היה חבר בה לתקופה קצרה, פרצה דרך בתחום הרוקנרול כשזכתה בשנת 1970 בתואר הלהקה הפופולרית ביותר ביפן.
היסטוריה > 1970-1980: התפתחות סצנת הרוק ביפן

בתחילת שנות השבעים הושפעה המוזיקה היפנית ממוזיקת הפולק שהגיעה מארצות הברית. הסגנון זכה לשינויים, שכן מוזיקת הפולק היא מוזיקה פשוטה, והפך למורכב יותר ולמותאם יותר לקהל היפני, הסגנון שנוצר זכה לכינוי "מוזיקה חדשה".
באותה תקופה, במקביל למיינסטרים הפולק הפופולרי ביפן, החלה להתפתח תרבות הרוק ביפן. סצנת הרוק הגיעה למרכז התודעה היפני בשנת 1978 בזכות יאזאווה איקיצ'י, זמר שנחשב לאחד מחלוצי הרוק ביפן, שזכה להצלחה רבה עם להיטו "Jikan wo Tomare" (מיפנית: "זמן, תעצור").
באותה שנה הוקמה להקת הרוק "Southern All Stars" ולהקת האלקטרופופ "Yellow Magic Orchestra" (תזמורת הקסם הצהוב בהשתתפות ריושי סאקאמוטו), שסימלו את סוף עידן הג'אז והמוזיקה החדשה ותחילת עידן המוזיקה המודרנית, המורכבת יותר. שתי הלהקות זכו בשנות ה-2000 להכרה כאמנים המשפיעים ביותר במוזיקה היפנית, מקום ראשון ושני בהתאמה.
שנות השמונים ביפן היו שייכות לרוק. להקות וזמרים רבים הופיעו וזכו לפופולריות, ממקמים את הז'אנר כז'אנר המיינסטרים של השנים הללו. לדוגמה, ב-1986, חברי להקת הרוק "The Alfee" היו לאמנים הראשונים שהופיעו מול קהל של 100,000 איש ביפן. בנוסף, בסוף שנות השמונים צמחה הפופולריות של להקת הבנות "Princess Princess" ושניים מהסינגלים שלה הגיעו למקום ראשון ושני בדירוג הסינגלים השנתי ב-1989, סגנון הלהקה סימן שינוי במוזיקה מכיוון שהבנות שילבו בין רוק לפופ.
במקביל, נוצרה תנועה חדשה במוזיקת הרוק היפנית, שלימים תהפוך לסגנון הפופולרי ביותר בסצנת הרוק ביפן: הויזואל-קיי. התנועה מאופיינת במוזיקה שמשלבת רוק אלטרנטיבי, מטאל, וסגנונות פאנק. בנוסף, ניתן להבחין בלהקת ויזואל-קיי באמצעות מראה חיצוני; ויזואל-קיי מאופרים באיפור כבד, לובשים תלבושות ותסרוקות ראוותניות ולעיתים קרובות אף מאופיינים ברמזים אנדרוגנים. חלוצי הסגנון שעד היום נחשבים לאמנים המובילים בו הם "X Japan". הלהקה החלה כלהקה עצמאית ב-1988 אך תוך שנה כבר חתמה עם חברת תקליטים מבוססת, וב-1991 האלבום שלהם "Jealousy" זכה להצלחה רבה במכירת 1.11 מיליון עותקים.
היסטוריה > 1990: תחילתו של הג'ייפופ המודרני

בשנות התשעים נטבע המונח ג'ייפופ לראשונה. המונח נועד להבדיל בין מוזיקה מודרנית, המושפעת מהמערב, לבין מוזיקה מסורתית יותר, כמו האנקה. בנוסף המושג הבדיל בין האמנים שיצאו תחת חברות מבוססות לבין אמני האינדי העצמאים.
בתקופה זו התרחש השלב האחרון בהתפתחות הג'ייפופ של ימינו: המסחריות. חברות הבידור היפניות החלו להפיק מוזיקה למען מטרות שיווקיות, כמו פרסומות או משחקי מחשב. מצד שני גם הצרכנים הפכו ללהוטים יותר ובשנות התשעים נקבעו שיאי מכירות רבים, כמו הלהקה "Dreams Come True" שהאלבום שלהם "The Swinging Star" שיצא ב-1992 הפך לאלבום הראשון שמכר מעל 3 מיליון עותקים ביפן. שיא ששנתיים לאחר מכן נשבר בשנית על ידי הלהקה "Mr. Children" שהאלבום שלה "Atomic Heart" מכר 3.43 מיליון עותקים.
שיאי המכירות הללו נחשבו משמעותיים בתעשיית הג'ייפופ, זאת מכיוון שלראשונה היו להקות פופ בראש המצעדים.
נמיאה אמורו, שהחלה את הקריירה שלה ב-1995, זכתה לשני מיליון מכירות עם הסינגל שלה "Can You Celebrate?", דבר שהוביל לטענה שהיא הייתה אמנית הסולו המצליחה ביותר של התקופה.
בשנות התשעים המאוחרות שיאי המכירות המשיכו להישבר בזה אחר זה, מוכיחים את הכח הרב שיש לאמני הפופ החדשים. בסופו של דבר, במרץ, 1999, הוציאה הזמרת אוטדה היקארו את אלבומה הראשון "First Love" שמכר 7.65 מיליון עותקים, דבר שהפך אותו להיות האלבום היפני הנמכר ביותר עד היום.
בנוסף, סצנת הרוק היפנית חזרה למרכז הבמה בפריצת להקות רוק כמו "Glay" ו"L'Arc-en-Ciel" בשנות התשעים. סגנון הויזואל-קיי צבר תאוצה בשנים אלו, בעיקר לאחר פירוקם של חלוצי הסגנון "X Japan" ב-1997, ולאחר מותו של גיטריסט הלהקה, הִידֶה, כתוצאה מהתאבדות במרץ, 1998. בהלווייתו של הידה נכחו כ-50,000 אנשים והוא הפך לסמל תרבות בקרב אמני ומעריצי הרוק ביפן.
היסטוריה > 2000–הווה

בשנות ה-2000 החלו סגנונות מוזיקה רבים ומגוונים להיכנס ליפן ולבסס את עצמם בתעשייה. למרות סצנות הרוק והפופ החזקות של שנות התשעים, בשנות האלפיים הופיעו אמנים רבים מז'אנרים שונים כמו היפ הופ, אלקטרו, דאנס ו־R&B.
בימינו נחשב "משרד האמנים ג'וני" לחברה השולטת בסצנת הפופ היפנית ובעל מונופול על להקות הבנים ביפן, זאת מאז שנות התשעים בהן הקימה החברה להקות מצליחות כמו "סמאפ", "אראשי" ו"V6". משרד האמנים המצליח, Avex, הצליח בהפקת להקות הבנים "Exile" ו"TVXQ" ובהבאתם לראש מצעדי המוזיקה, אך עדיין בלי יכולת לעבור את להקות הבנים של ג'וני.
בתחילת שנות האלפיים החל המושג ג'יי-רוק להיות בשימוש מכיוון שז'אנר הרוק היפני התפתח לתת-סגנונות רבים. הויזואל-קיי, כאמור, הפך לסגנון הרוק הפופולרי ביפן וזוכה כיום לקהל גם ברחבי העולם. את תחום הויזואל-קיי מובילות בעיקר להקות המורכבות רק מבנים, לדוגמה אליס ניין, אנטיק-קפה, the GazettE ו-MUCC. אך קיימים גם מספר זמרי סולו שהצליחו בגדול כמו מייאבי וגאקט (שניהם היו בעבר חברים בלהקות Dué le Quartz ו-Malice Mizer, בהתאמה) ואיצ'ירו מיזוקי.
לעומת סצנת הבנים המצומצמת בג'ייפופ ומונופול להקות הבנים בג'יי-רוק, קיימת סצנה רחבה ומגוונת של זמרות ולהקות של בנות ההופכות לפופולריות הודות לסגנונות מוזיקה ולשיטות שיווק שונות משל הבנים. בין הזמרות המרכזיות בשנות האלפיים ניתן למנות את איומי האמאסאקי, אוטסוקה איי, נמיאה אמורו, סוולו, קודה קומי, ולהקות כמו Morning Musume, Hinoi Team, AKB48, ו-Perfume.
תרבות האיידול ביפן

האיידול היפני הוא המקבילה לידוען הישראלי. האיידול הוא מפורסם בגילאי העשרה עד העשרים שסובבת סביבו תעשייה ממוסחרת כמו: פרסומות, מוצרים שיווקיים, תפקידי משחק קטנים ודוגמנות למגזיני אופנה. בנוסף, בתור מפורסמים צעירים, האיידולים מהווים מודל לחיקוי עבור בני נוער שמעריצים אותם ועוקבים אחריהם. כיום, חברות האמנים היפניות שמעסיקות איידולים מחפשות מראה טוב וטקטיקות שיווקיות ולאו דווקא כישרון.
האיידולים הופיעו לראשונה בשנות השבעים, והיו בהתחלה רק בנות, בגילאי העשרה, שהתפרסמו והוצגו כדוגמת מופת לדמות האישה היפנית. האיידול הידועה ביותר בתקופה זו הייתה יאמאגוּצִ'י מוֹמוֹאֶה. יאמאגוצ'י החלה את דרכה בגיל 13 בשנות השבעים וזכתה להצלחה רבה. אך בשנת 1980, בשיא הקריירה שלה, הודיעה יאמאגוצ'י על פרישתה מתחום הבידור עקב נישואיה.
בהמשך, בתחילת שנות השמונים, הופיעו עוד זמרות איידול רבות, רובן בעלות פרישה זהה לזו של יאמאגוצ'י, תקופה זו כונתה "עידן הזהב של האיידול היפניות", איידול בולטת בתקופה זו הייתה מאטסוּדה סייקוֹ. מאטסודה שזכתה להצלחה רבה והיוותה מודל נשי לרבים, החליטה לאחר שנישאה ב-1985 להמשיך בקריירה שלה. בעקבות כך, ערערה מאטסודה את המודל היפני וזכתה בפי התקשורת לכינוי "האיידול הנצחית".
בשנות התשעים הופיעו להקות בנים תחת ההגדרה 'להקות איידול', ובכך הרחיבו את הגדרת האיידול לשני המינים. בתקופה זו התרחש שינוי משמעותי בתרבות האיידול. בניגוד למודל המוכר בעבר, בו האיידול הפריד בין חייו האישיים לציבוריים, היה מוכשר ושימש דוגמה ביופיו ובנימוסיו, האיידול המודרני חיי חיים פחות זוהרים. מתמקד בפרסום ולא בכישרון ומעצים את חשיבות המראה החיצוני יותר מאת ההליכות שהיו מקובלות בעבר. האיידולים כיום סופגים ביקורת רבה מצד הציבור על כך שהם שוכחים שהם מהווים מודל לצעירים ומרשים לעצמם להיות נועזים ולהעביר תכנים שלא הולמים את ההלך היפני, ובכך להשפיע לרעה על בני הנוער המחקים אותם.
אך תרבות האיידול הפופולרית ביפן משפיעה גם לטובה על התרבות היפנית. למרות מגמת הצמיחה בפופולריות של להקות איידול צעירות כמו AKB48 והיי! סיי! ג'אמפ שכל חבריהם נמצאים בגילאי העשרה ותחילת העשרים, קיים שינוי חברתי ביפן הנוגע לגילאים המקובלים בקרב מפורסמים. כיום, אמנים כמו להקת האיידול "SMAP", שהחלו את דרכם בשנות התשעים, מגיעים לראש מצעדי המוזיקה אף על פי שחברי הלהקה מתקרבים לגיל הארבעים. דוגמה נוספת לכך היא איומי האמאסאקי, איומי היא זמרת איידול יפנית, שעל אף שעברה את גיל השלושים, נחשבת היום לקובעת טרנדים אפנתיים ולאמנית שמצליחה לחדש את תדמיתה עם יציאת כל אלבום שלה.
שינוי חברתי משמעותי נוסף התרחש הודות לנמיאה אמורו. אמוּרוֹ, שהחלה את דרכה ב-1995, ממשיכה כיום לתפקד כאיידול על אף היותה מעבר לגיל שלושים ואם חד הורית. תפקודה של אמורו במצב זה זכה לביקורות חריפות מצד התקשורת, מכיוון שהתקשורת ביפן לא רואה גירושים בעין יפה. לעומת זאת, זכתה אמורו לאהדה רבה מצד הקהל שטוען כי אמורו, בתור איידול, מהווה מודל חיקוי לנשים ונערות רבות שגדלו בחברה המחנכת להתחתן בגיל צעיר ומגנה גירושים.
ג'ייפופ בתרבות פופולרית

מוזיקת הג'ייפופ לא נשארת בתוך גבולות תעשיית המוזיקה, והיא חלק בלתי נפרד מהתרבות הפופולרית ביפן.
שיתוף זמרי ג'ייפופ בפסקולים של סרטים, סדרות או בפרסומות תורם לשני הצדדים, המפיקים זוכים לפופולריות של האמן, והאמן זוכה לחשיפה.
ג'ייפופ בתרבות פופולרית > מדיה

להקת האיידול הפופולרית אראשי בולטת מאוד במספר הרב של הפרסומות בהן חברי הלהקה השתתפו, ביניהן ניתן למנות פרסומות לקוקה-קולה, טלפונים סלולרים, Wii, רשתות מזון (ביניהן גם מקדונלד'ס), בירה, איפור ועוד. הלהקה גם השתתפה בפסקולים של סדרות, המוכר בהן הוא הפסקול של הסדרה "Hana Yori Dango" בה גם שיחק אחד מחברי הלהקה, מטסומוטו ג'וּן, בתפקיד ראשי. דוגמה נוספת היא הלהקה KAT-TUN ששרה את שיר הנושא ""Keep The Faith" עבור הסדרה "Yukan Club" בה מככב חבר הלהקה אקאנישי ג'ין.
גם לסרטים אמני הג'ייפופ תורמים שירים. דוגמה בולטת מהשנים האחרונות היא הסרט "סוּבארוּ", לו תרמה להקת הבנים TVXQ את השיר "Bolero" כשיר הנושא, ואף זכתה להופעת אורח קצרה בסרט.
זמרים לא תרמו רק את קולם לסרטים אלא אף השתתפו בהם. דוגמאות מפורסמות הן הסרט "Moon Child" שיצא ב-2003 בכיכובם של שני זמרי הרוק גאקט והייד שגם שרו יחד את שיר הנושא של הסרט. דוגמה נוספת היא הסרט "Oresama" של זמר הויזואל-קיי מייאבי. נוסף על כך, ב-2011 צפוי לצאת עיבוד של המנגה "Ashita no Joe" לסרט בכיכובו של יאמאשיטה טומוהיסה, חבר להקת האיידול NEWS.
ג'ייפופ בתרבות פופולרית > אנימה

אנימות רבות מציגות שירים בידי אמני ג'ייפופ כשירי הפתיחה והסיום של הסדרה. דוגמאות בולטות הן: בואה שרה את שיר הסיום של אינויאשה "Every Heart". להקת הויזואל קיי Nightmare שרו את שירי הפתיחה והסיום הראשונים של האנימה מחברת המוות. הלהקה Orange Range שרה את שיר הפתיחה הראשון של האנימה בליץ' ו-TVXQ תרמה לאנימה הפופולרית וואן פיס את שיר הסיום ה-17 ושיר הפתיחה ה-10 שלה.
בנוסף, בשנות האלפיים החל טרנד בקרב מדבבים של סדרות אנימה לפתח קריירה כזמרים. מיזוקי נאנה, למשל, דיבבה אנימות כמו נארוטו ופול מטאל אלכימיסט, מיזוּקי הוציאה אלבום ראשון בשנת 2001, ועד 2010 הוציאה עוד שבעה אלבומים, אלבומה השביעי "Ultimate Diamond" היה האלבום הראשון בידי מדבב שהגיע למקום ראשון בדירוג האוריקון (דירוג מוזיקה יפני על פי מכירות) וכיום היא זוכה להכרה כזמרת.
היראנוֹ איה היא מדבבת המוכרת בעיקר בזכות תפקידיה עבור האנימות מחברת המוות והמלנכוליה של הארוהי סוזומיה, איה החלה גם היא בקריירת מוזיקה, אך בגלל הפופולריות הגדולה כמדבבת, היא פחות מוכרת כזמרת.
 מאקינוֹ יוּאי, מדבבת המוכרת בעיקר בזכות תפקידה כסאקורה באנימה צובאסה כרוניקל, מנסה גם היא לפרוץ לתעשיית המוזיקה אך עדיין לא זכתה להצלחה כמו שתי האחרות.
צד נוסף המקשר בין הג'ייפופ לאנימה הוא אנימות מוזיקליות. בז'אנר לא קיימות אנימות רבות, אך אלו שיצאו עד כה זכו להצלחה רבה בשילוב תחום האנימה עם תחום המוזיקה. דוגמאות בולטות לאנימות מוזיקליות הן נאנה, Beck ו-K-On!. בנוסף, לצמד הפופ פאפי יצאה סדרת אנימציה אמריקאית-יפנית על פי דמויותיהן בשם "היי היי פאפי אמי יומי".
ג'ייפופ בתרבות פופולרית > משחקי וידאו

פופולריות של שירים המופיעים בפסקולים של משחקי וידאו ביפן תלויה לרוב בהצלחה של משחק הווידאו. כך הפסקולים של Final Fantasy הפכו לפופולרים. הפסקול המוכר ביותר הוא של משחק הווידאו Kingdom Hearts לו תרמה זמרת הג'ייפופ אוטדה היקארו שני שירים, "Hikari" ו""Passion" כאשר לכל אחד מהם הקליטה שתי גרסאות, אחת ביפנית ואחת באנגלית.
גלריה

מומואירו קלובר Z
AKB48
ראו גם

קיי-פופ
הערות שוליים

↑  סיקור נתוני תעשיית המוזיקה לשנת 2010, מתוך אתר האינטרנט של פדרציית המוזיקה העולמית
↑  מתוך ארכיון אוניברסיטת הוואי (1998). התמודדות יפן עם הקידמה: סוגיות תרבות ודמוקרטיה, 1900-1930. עמ' 248. מסת"ב 9780824820800
↑  Jazzy ארכיון Time. אוגוסט, 1949.
↑  הופעת מחווה 100 שנה לריואיצ'י, Fuji-TV (ביפנית)
↑  עידן הזהב של הפופ ביפן, Columbia Music Entertainment (ביפנית)
↑  קרנבל ניצ'יגקי, mainichi shimbun (יפנית)
↑  סאקאמוטו קיו, בממסד הנתונים nippop
↑  מוזיקה חדשה, Tower Records (יפנית)
↑  דירוג 100 האמנים היפנים המשפיעים ביותר: מס' 14, HMV Japan (ביפנית)
↑  דירוג 100 האמנים היפנים המשפיעים ביותר, HMV Japan
↑  פרופיל The Alfee MSN (ביפנית)
↑  nikkan sports (ביפנית)
↑  Oricon Style (ביפנית)
1 2  CTV (ביפנית)
↑  http://sega.jp/topics/060915_2/home.shtml SEGA] (ביפנית)
↑  Music Ocean (ביפנית)
1 2  טרנד מכירות המיליון עותקים של שנות התשעים Oricon Style. (ביפנית)
↑  Oricon Style. (ביפנית)
↑  מפעל החלומות של הג'ייפופ, מאמר באתר guardian. (באנגלית)
↑  איידולים בני נוער, allmusic
↑  Aoi Toki אוטוביוגרפיה מאת יאמאגוצ'י מומואה. מסת"ב 4-08-751056-5
1 2 3  בעוד יפן מתבגרת, האיידולים אינם כפי שהיו בעבר, ניו יורק טיימס
↑  תעשיית הבידור מנצלת את תדמית ה"מתנדב" של האיידולים בימינו, The Time Japan
↑  הקיסרית של הפופ, כתבה מקיפה על איומי האמאסאקי ב-TimeASIA
↑  אמורו-צ'אן, עדיין לא יכולה לחגוג?, The Japan Times
↑  הקולות של התרבות הפופולרית ביפן, Web Japan
↑  הזמרת של Kingdom Hearts חוזרת למשחק המשך
נמיאה אמורו (מרכז) מופיעה בבנגקוק ב-2005.
עטיפת האלבום Ultimate Diamond שהיה לאלבום הראשון בידי מדבב שהגיע לראש דירוג האוריקון.
אדמונד למברט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בדצמבר 1889 
 פטירה:  30 ביוני 1962 (בגיל 72) 
 מדינה:  בלגיה 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (11 בפברואר 1991) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אדמונד למברט
 
אדמונד פייר ז'וזף למברט (בהולנדית: Edmond Pierre Joseph Lambert;‏ 22 בדצמבר 1889 – 30 ביוני 1962) היה חסיד אומות העולם מאנטוורפן, שבבלגיה, שהציל עשרות יהודים בלגים בתקופת השואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

אדמונד למברט היה הפקיד הראשי במשרד מרשם האוכלוסין בעיריית אנטוורפן שבבלגיה. לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית. למברט מונה כאחראי על רישום מפקד יהודי העיר ועל החתמת תעודות הזהות של היהודים בסימן זיהוי מיוחד. תוך ניצול סמכותו, למברט סייע, עזר והציל עשרות יהודים ואנשי מחתרת בלגיים, אודותיהם העביר מידע שגוי, יצר מסמכים מזויפים, העניק זהויות בדויות ולא סימן על כל תעודות היהודים כי הם יהודים.
למברט נעזר לצורך סיוע ליהודים ולמחתרת, בתעודות זהות של אנשים שנפטרו או ברחו מהמדינה. הוא העניק בעזרת תעודות אלו זהות חדשה ליהודים וחברי מחתרת בלגיים.
עוד לפני המלחמה למברט היה מיודד עם דוד לדרמן, יהודי מאנטוורפן. למברט עזר לדוד ואשתו סידוני להשיג מסמכים מזויפים אשר הגנו עליהם ועל בתם יולאנד. בעזרת למברט, שאיתו שמר דוד על קשר קרוב, החליף דוד שלוש זהויות בדויות בזמן המלחמה. בנוסף לסיוע זה, למברט, שבתוקף תפקידו ידע על תוכניות הגרמנים ביחס ליהודי העיר, העביר לדוד את הידיעות הללו ולמעשה אפשר ליהודים להצליח לברוח.
באפריל 1943 חשדו השלטונות הגרמנים כי סידוני ויולאנד לדרמן הן יהודיות והן נשלחו למחנה המעבר מכלן. בעת שהותן במחנה, באוגוסט, למברט סיפק לסידוני את זהותה של "אנה ברנט", למעשה אישה שהיגרה מבלגיה לארגנטינה באותה השנה. יולאנד נרשמה כילדה שנולדה מחוץ לנישואין לאנה ברנט ול "ויקטור לבלאנק" - אחת משלוש זהויותיו הבדויות של דוד. אישוש לזהות החדשה הוענק על ידי חברתה של סידוני, פרנסין פולינארד-רוזי, שנשבעה בפני הגסטפו שסידוני אינה יהודייה וכך שוחררו סידוני ויולאנד ממעצר. למברט ולדרמן המשיכו לשמור על קשר קרוב עד שלדרמן עזב את אנטוורפן, הפך לפעיל בתנועות התנגדות והצטרף לפרטיזנים.
לקראת סוף המלחמה נעצר למברט על ידי הגרמנים ונכלא. בתו, מארי-אנטואנט, הצליחה לשחרר אותו לאחר מאמצים רבים מול המפקדה הגרמנית הצבאית המקומית. מכיוון שהגרמנים נעשו חשדניים לגביו לאחר מעצרו, הפסיק למברט להשתתף בפעילויות התנגדות. מארי-אנטואנט המשיכה את עבודת אביה בהתנגדות ושימשה כשליחה של המחתרת הבלגית.
ב־30 ביוני 1962 נפטר למברט ממחלת הסוכרת בה לקה בזמן שהותו במעצר הנאצי. דוד לדרמן עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו והתגורר בגבעתיים עד מותו בגיל 93 בשנת 2005 ).
הכרה והנצחה

ב 11 בפברואר 1991 יד ושם הכיר באדמונד פ. למברט כחסיד אומות העולם והטקס התקיים בבריסל. ישנה לוחית הנצחה לשמו ביד ושם בירושלים.
הערות שוליים

1 2 3 4  מתוך עדותו של דוד לדרמן, בתוך תיק חסיד אומות העולם, יד ושם
חי יששכר

אין תמונה חופשית
חי יששכר (לעיתים נכתב ישכר, 7 באפריל 1903 - 8 בנובמבר 1949) היה מראשוני המהנדסים בחברת החשמל, פעיל בהגנה בתחומי הרכש והתעופה, וסגן שר הביטחון לענייני אוויר מ-1948 ועד פטירתו.
חייו

יששכר נולד בסמרקנד בשם יוסף יששכרוב, בן שמיני להוריו, חזקיה ורחל לבית ששון. שמו שונה לחי אחרי שחלה במחלה קשה. ב-1913, בהיותו בן עשר, אחרי פטירתם של הוריו, עלה עם ארבעה מאחיו לארץ ישראל, ולמד במחזור ט' של גימנסיה הרצליה בתל אביב. במהלך לימודיו ארגן גדוד צופים בגימנסיה, וב-1920 היה חבר בהנהגה הראשית של תנועת הצופים.
יששכר למד הנדסה בברלין והוסמך כמהנדס ב-1926. במהלך לימודיו הדריך בתנועת הנוער בלאו וייס, ואחרי חזרתו ארצה הוביל את הקמת קבוצת החוגים, לימים תנועת המחנות העולים. הוא עבד תקופה קצרה במחלקת העבודות הציבוריות ביפו, ובפברואר 1928 התקבל לעבודה בחברת החשמל.
יששכר היה עוזרו של פנחס רוטנברג בחברת החשמל, ומזכירו כאשר כיהן כיו"ר הוועד הלאומי. הוא פיקח על הקמת תחנות הכוח בנהריים, בחיפה ובתל אביב. בתקופת מלחמת העולם השנייה הושאל לחברת סולל בונה וניהל במשך שנתיים, ממרץ 1942 עד אפריל 1944, את פעולותיה באבאדאן שבאיראן.
אחרי המלחמה נשלח יששכר לארצות הברית ועסק ברכש מטעם ההגנה. בתחילת מלחמת העצמאות עסק בארגון חיל האוויר בחו"ל. עם חזרתו ארצה, ביולי 1948, מונה למנהל מחלקת האוויר במשרד הביטחון, וב-21 בספטמבר מונה לסגן שר הביטחון לענייני אוויר.
יששכר נישא ב-1925 לוויקטוריה לבית קנדינוף, והיה אב לשתי בנות.
יששכר נפטר בנובמבר 1949, בגיל 46, אחרי מחלה קצרה, ונקבר בחוף הכרמל בחיפה.
הנצחה

ב-1952 נקרא על שמו של יששכר מטוס קל של קלוב התעופה לישראל. ב-1966 נקרא על שמו מרכז אגרו-טכני בקיבוץ שפיים. ב-2008 נקרא על שמו רחוב חי יששכרוב בתל אביב-יפו.
לקריאה נוספת

בנימין בן דוד, חי יששכרוב - יששכר, הוצאת המשפחה, 2009
הערות שוליים

↑  תכנית רוטנברג בעצם התגשמותה, הארץ, 31 בדצמבר 1928
↑  חי יששכר באתר GRAVEZ
↑  טקס חנוכת אוירון ע"ש יששכר חי ז"ל, חרות, 7 בספטמבר 1952
קיר תומך

סוגים של קירות תומכים
קיר תומך הוא מבנה שתפקידו מניעת תזוזת עפר או אדמה. קירות תומכים נבנים מבטון, אבן, פלדה ועץ ומבוצעים בשלושה אופנים עיקריים.
קירות כובד

קירות כובד הם אלמנטים רחבים העשויים על פי רוב מאבן, מסלעים גדולים, או מבטון לא מזוין, ומשקלם העצמי הגדול הוא זה שעוצר את תנועת העפר. דוגמה לקיר כובד הוא הכותל המערבי, שנבנה בתבנית פירמידאלית, כך שכל נדבך נסוג בכשני סנטימטרים פנימה ביחס לנדבך שתחתיו.
קירות תומכים דקים

קירות אלו מבוצעים מבטון מזוין וצורתם כצורת האות L או T הפוכה. הקירות האלו מנצלים את משקל העפר מצידם האחד כדי לעצור את תנועת העפר בצידם השני. כיום בניית קירות כאלה מקובלת מאוד בעבודות הבנייה.
קירות שיגומים

במקור קירות אלו היו עשויים לוחות פלדה או עץ שהיו מוחדרים לאדמה לעומק מספיק וכך היו יוצרים מעין גדר שהייתה עוצרת את תנועת האדמה. היום מקובל יותר לבצע קירות כאלו משורה של כלונסאות בטון צמודים זה לזה הנקדחים לעומק רב. לאחר הקידוח והיציקה, ניתן לחפור מצידם האחד ולהנמיך את מפלס האדמה מבלי לאפשר לקרקע בצידם השני לנוע.
קירות תומכים מבטון טרום

קירות תומכים מבטון טרום מורכבים מלוח בטון טרומי ומאביזר עיגון.
קירות תומכים מבטון טרום > קירות קרקע משוריינת

אלו קירות אשר החזית נועדה לשמש אלמנט אדריכלי. תימוך הקרקע מתבצע על ידי שריון פלדה או פולימרי. אורך השריון בגב הקיר יהיה כ-70% מהגובה הכללי של הקיר.
קירות תומכים ועוגני קרקע

כדי לעצור את תנועת הקרקע ניתן לשלב בין קירות תומכים (בעיקר דקים) לעוגני קרקע, שהם משקולות הקשורות בכבלים על הקיר התומך. עוגן הקרקע משמש בלם מסייע לפעולת הקיר התומך, כי משקלו מונע מהקיר לנוע וכך הוא מגדיל את התנגדות הקיר לתנועת הקרקע.
עוגני הקרקע משמשים שנים בענף הבנייה לייצוב מבנים, מדרונות, קירות תומכים, מזחים סכרים ועוד. המטרה הראשונית והחשובה ביותר של עוגן קרקע, הנה העברת כוחות מחזית המבנה אל אזור יציב בתת-הקרקע. יציבות זו מושגת באמצעות הגדלה משמעותית של הכוחות הנורמליים הפועלים על מישורי הרס פוטנציאליים. דריכת עוגני הקרקע לכוח עבודה נדרש מראש, עשויה להקטין תזוזות עתידיות של המבנה המעוגן. חלופות עוגני קרקע צריכות להביא בחשבון את הטכנולוגיה המתקדמת המשמשת לגיוס כוחות עבודה גבוהים יחסית, תוך בדיקת מידת התסבולת לטווח קצר ולטווח ארוך.
תכנון קירות תומכים

תכנון קירות תומכים הוא תחום חשוב בתורת הנדסת המבנים. מבחינה מבנית, קירות תומכים הם בעלי תצורה פשוטה יחסית אבל העומסים הפועלים עליהם הם מורכבים ואינם סטנדרטיים. את הקיר התומך צריך לתכנן כך שיעמוד בשלושה מצבים:
שקיעה
החלקה
התהפכות
בעת התכנון מחושב שיווי המשקל של הקיר ויכולתו לעמידה בשלושת המצבים האלו, כלומר -
יש לדאוג לכך שהקיר יהיה מספיק רחב כדי שלא ישקע ויש לוודא שהקיר לא יזוז ממקומו ולא יתהפך.
ראו גם

גיאומכניקה
חלקלקה
הערות שוליים

↑  אינג' מוטי יוגר, עוגני קרקע בישראל, באתר יוגר יועצי קרקע, ‏8/4/21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533910205171  BNE: XX531924  BnF: cb11932548b (data)  GND: 4183856-7  LCCN: sh85113309  NDL: 00574275  NKC: ph123778 
קיר תומך בשיטת טר ארמה
פולמוס הפרדת הקהילה בפרנקפורט

דיווח בעיתון הווינאי 'די נויצייט' מ-8 ביוני 1877: "מלחמת הקולמוסים הירש-במברגר: בין רב המחוז המכובד מווירצבורג ז.ב. במברגר למנהיג הסיעה הנאו-אורתודוקסית בפרנקפורט, הרב הנכבד ותרנגול הקרבות הידוע ש.ר. הירש, ניצתה מלחמת קולמוסים".
פולמוס הפרדת הקהילה בפרנקפורט או פולמוס הפרישה (בגרמנית: Hirsch-Bamberger Streit, "פולמוס הירש-במברגר") הוא כינויה של מחלוקת שפרצה בקהילה היהודית בפרנקפורט ב-1877, בשאלה אם על המיעוט האורתודוקסי שומר המצוות לפרוש מן הרוב הליברלי המחולן והתומך ברפורמה דתית.
הרש"ר הירש, שהנהיג את קהילת-המשנה האורתודוקסית "עדת ישורון" בעיר מאז 1851, דגל אידאולוגית בכך שעל האדוקים להתנתק וראה בקיום מוסדות משותפים מתן לגיטימציה לכפירה. לאחר שב-1876 עבר חוק שהתיר ליהודים לפרוש מקהילתם מבלי שיצטרכו להמיר את דתם, הירש פסק שעל אנשיו לצאת וליצור עדה נפרדת, אך נתקל בהתנגדות ניכרת ביניהם. תומכיו קראו לרב יצחק דב במברגר כדי לשכנע את סרבני הפילוג, אך הלה השתכנע בעצמו בעמדת האחרונים והכריע שמאחר שהליברלים מוכנים לספק את כל צורכיהם הדתיים, אין צורך לפרוש. בין במברגר והירש התחולל פולמוס חריף, הלכתי וציבורי, שנגע בסוגיות עקרוניות בשאלת היחס לאחדות הקהילתית ולעוברי עבירה.
לבסוף, פחות מ-80 משפחות מבין יותר מ-300 שהיו חברות ב"עדת ישורון" אכן התפלגו. גם ביתר גרמניה, רק מעט מבין האורתודוקסים בחרו לנצל את החוק כדי לפרוש מהקהילות המאוחדות ורובם נותרו במסגרתן, תוך השגת הסדרים שאפשרו להם לקיים חיי דת כרצונם. על אף שלפולמוס הירש-במברגר הייתה בפועל רק השפעה מועטה על ההתפתחויות בגרמניה, הוא הטביע חותם מרכזי בשאלת יחסה של האורתודוקסיה לציבור היהודי הרחב ולזרמים יהודיים אחרים בעידן המודרני, והוזכר תדירות כשסוגיות אלו נדונו.