stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גשר המיתרים
הערות שוליים

1 2  יהונתן ליס, אקורדים צורמים בחנוכת גשר המיתרים בי-ם, באתר הארץ, 25 ביוני 2008
↑  דליה טל, ‏הנהלת הרכבת הקלה בירושלים מתכננת גשר תלוי מרחוב יפו לשדרות הרצל, באתר גלובס, 28 ביוני 2001
↑  גל ניסים, ‏ירושלים: אדריכל ספרדי יתכנן את גשר הרכבת הקלה, באתר גלובס, 28 באפריל 2002
↑  גל ניסים, ‏אושרה התוכנית להקמת גשר קלטראווה בפרויקט הרכבת הקלה בכניסה לירושלים, באתר גלובס, 6 ביוני 2004
↑  גל ניסים, ‏מכשול נוסף לגשר הרכבת הקלה בי-ם הבנייה תתייקר לפחות ב-70 מיליון שקל, באתר גלובס, 17 באוקטובר 2004
↑  שרון קדמי, חברת שפיר הנדסה תקים את גשר קלטראווה שישמש את הרכבת הקלה בכניסה לירושלים; היקף הפרויקט מוערך ב-129 מ' ש', באתר הארץ, 19 בינואר 2005
↑  גל ניסים, ‏שפיר תזדרז: מסמך חסר מעכב את הקמת גשר קלטראווה בי-ם בהיקף של 130 מיליון שקל, באתר גלובס, 23 במרץ 2005
↑  גל ניסים, ‏מוריה מנהלת מו"מ עם רמט וכור פלדה לביצוע עבודות בגשר קלטראווה בירושלים, באתר גלובס, 13 באפריל 2005
↑  הגיע המשלוח הראשון של חלקי גשר הרכבת הקלה בירושלים, באתר "פורט 2 פורט", 15 בינואר 2007
↑  יהונתן ליס, נתלה הגשר בי-ם, באתר הארץ, 13 באפריל 2007
↑  אבי בר-אלי, הנפת גשר המיתרים בירושלים תחל הלילה; התנועה בכניסה לעיר תצומצם, באתר הארץ, 11 באפריל 2007
↑  גלי צה"ל, ‏סדקים חמורים נתגלו בבסיס גשר המיתרים בכניסה לירושלים; "גם סדק קטן יכול להתפתח לקטסטרופה", באתר גלובס, 31 במרץ 2008
↑  ליאור ברון, ‏עיכוב נוסף בפרויקט הרכבת הקלה בירושלים: מסירת גשר המיתרים לזכיינית תידחה מאפריל לספטמבר, באתר גלובס, 12 במרץ 2008
↑  תמר רותם, גשר המחלוקת, באתר הארץ, 16 במאי 2008
↑  גל ניסים, ‏"גשר מול הפרצוף, בתוך הסלון", באתר גלובס, 7 ביולי 2002
↑  דורית סיטון ואפרת וייס, איים לקפוץ מגשר קלאטרווה: "לי-ם מגיע יותר", באתר ynet, 11 ביולי 2007
1 2  נועם דביר, מתכנן גשר המיתרים קלטרווה: הרכבת תסייע מאוד לירושלים, באתר הארץ, 4 במרץ 2011
↑  שלומית צור, ‏לא נוף ולא מונומנט: בעלי דירות סמוכות לגשר המיתרים בי-ם יפוצו ב-3.5 מיליון ש', באתר גלובס, 16 באוגוסט 2017
↑  שלומי הלר, גשר המיתרים המחודש – שדרוג בעלות 3.3 מיליון שקלים, באתר כל העיר, 21 בספטמבר 2019
↑  שלומי הלר, חשיפת "כל העיר": ונדליזם קשה בשבועות האחרונים הביא לסגירת גשר המיתרים, באתר כל העיר, 30 במאי 2021
↑  כך איבדו הירושלמים את השביל השקוף בגשר המיתרים, באתר mynetjerusalem, ‏2021-09-26
↑  ענת יתח אוברוגר, סוף סוף: גשר המיתרים בנהריה נפתח, ‏25 במרץ 2019
↑  שלומי הלר, טל נתנאל-נוריאל, אזור גשר המיתרים: מאות חרדים הפגינו וחסמו את התנועה ואת הרכבת הקלה, באתר כל העיר, 28 בנובמבר 2018
יפעת ראובן, הכניסה לעיר: הפגנה נגד אלימות כלפי נשים; הכביש נחסם לסירוגין, באתר כל העיר, 12 בדצמבר 2018
עדי זורע, הכניסה לעיר: הפגנה של יוצאי העדה האתיופית; הציר נחסם לתנועה, באתר כל העיר, 10 ביולי 2017
↑   נתנאל שלומוביץ, "המוסד": הפרודיה לא מספיק פרודיה, באתר הארץ, 27 ביוני 2019
תצפית לכיוון הכניסה אל ירושלים מאזור אבו גוש. גשר המיתרים שולח את אצבעו אל הרקיע. מימינו של הגשר מלון ורט ובסמוך לו מגדל העיר. מימינו של מגדל העיר בולט מגדל דונה בכחול ולבן.
גשר המיתרים, אפריל 2021
יוסף אלון

ערך זה עוסק בשופט. אם התכוונתם לטייס, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1951 (בן 73) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תקופת כהונה:  2001–2017 (כ־16 שנים)
 תפקידים בולטים:  שופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע  שופט בפועל בבית המשפט העליון
 פעילויות נוספות:  עורך דין בתחום המסחרי
 
יוסף (ספי) אֵלון (נולד ב-5 באוגוסט 1951) הוא נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע בדימוס. מאפריל 2007 ועד אפריל 2008 כיהן כשופט בפועל (מינוי זמני) בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה

יוסף אלון נולד בירושלים, למשפטן פרופ' מנחם אלון (לימים המשנה לנשיא בית המשפט העליון), ולרות לבית בוקסבוים. אחיו הם הסופר ארי אלון, השר וחבר הכנסת לשעבר הרב בני אלון, והרב מוטי אלון.
אלון סיים את לימודיו בישיבה התיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה. שירת שירות חובה בצה"ל ואף נפצע במהלך מלחמת ההתשה.
בשנת 1974 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחה בבית המשפט המחוזי בירושלים אצל השופטת מרים בן-פורת ובאוקטובר 1975 הוסמך כעורך דין. אלון עבד תקופה קצרה בפרקליטות המדינה ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בתחום המסחרי, תחילה כשכיר ומאוחר יותר כעצמאי.
בשנת 2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. באפריל 2007 מונה לשופט בפועל (מינוי זמני) בבית המשפט העליון.
בשנת 2009 הוצע שמו כמועמד למינוי קבע בבית המשפט העליון. ההצעה גררה גילוי דעת מטעם רבנים המזוהים עם האגף הימני של הציונות הדתית שקראו לחברי הוועדה לבחירת שופטים לא לבחור בו בשל פסיקות שלו סביב תוכנית ההתנתקות, שנתפסו בעיניהם כפוליטיות.
בספטמבר 2009 מונה אלון לתפקיד נשיא בית המשפט המחוזי בבאר-שבע במקומו של השופט יהושע פלפל שפרש לגמלאות.
באוגוסט 2014 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון, אך הוא לא נבחר.
לאחר תום שבע שנות כהונה כנשיא בית משפט, בהתאם לחוק, סיים את כהונתו והפך בספטמבר 2016 לשופט בכיר בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. ב-2 בפברואר 2017 פרש לגמלאות.
בינואר 2019 הצטרף לצוות ההגנה של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
הערות שוליים

↑  חיים לוינסון, הרב שמואל אליהו על השופט ספי אלון: אלה שנחשבים "משלנו" הם הכי גרועים, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2009
שמעון כהן, רבנים נגד השופט ספי אלון, אתר ערוץ 7, 19 באוגוסט 2009.
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עינת קליש רותם

עינת קליש רותם (נולדה ב-3 בספטמבר 1970) היא אדריכלית, מתכננת ערים ואזורים; וחברת מפלגת העבודה, אשר כיהנה כראש העיר חיפה בין השנים 2018-2024.
ביוגרפיה

קליש רותם נולדה, גדלה והתחנכה בחיפה. אביה אברהם הוא מרצה וחוקר בטכניון, בפקולטה להנדסת חומרים ובמוסד שמואל נאמן. בנעוריה למדה ב"תיכון אליאנס חיפה", והייתה פעילה במועצת התלמידים. בצה"ל שירתה כמאבחנת מחקר בחיל האוויר. אחיה הצעיר נפטר מסרטן כשהיה בן 19, ושנה אחר כך נפטרה גם אמה מהמחלה, בגיל 54.
בשנת 1995 קיבלה תואר ראשון (בהצטיינות) באדריכלות מהטכניון. ב-2001 קיבלה תואר שני (בהצטיינות יתרה) בעיצוב עירוני מהטכניון. בשנת 2007 השלימה דוקטורט בתכנון המרחב הציבורי במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) שבשווייץ. בשנים 1996–2012 לימדה באוניברסיטת תל אביב ובטכניון.
בשנת 2012 הקימה את המשרד "מתווה עירוני" לתכנון ערים ואזורים, בשותפות עם האדריכלית יעל סיון-גייסט. המשרד המשיך בפעילותו המקצועית בניהולה של סיון-גייסט לאחר שקליש רותם נבחרה לראשות העיר חיפה באוקטובר 2018. המשרד הכין את תוכנית המתאר לפיתוח מג'דל שמס, שכונת חיילים משוחררים בירכא והרחבה של קיבוץ מירב כשכונה על גב הר הגלבוע. זכתה בפרס וציון לשבח על הצעת פרויקט שהגישה להיי ליין במנהטן.
בשנת 2004 הנחתה ויצרה מספר תוכניות של "סיפורי בתים – התפתחות הארכיטקטורה בתל אביב", עבור ערוץ "טבע הדברים".
בשנת 2007 זכתה בפרס מהמשרד להגנת הסביבה בתחרות בנייה ירוקה בנושא "שיקום מרקמים קיימים והסביבה הבנויה". ובשנת 2010 בתחרות "שימוש מחודש למגדלי המים" מטעם המועצה לשימור אתרים ובצלאל.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית

בשנת 2011 נבחרה לכהן כיו"ר עמותת האדריכלים של חיפה ובוועד המנהל של "הקואליציה לבריאות הציבור". בשנה שלאחר מכן הובילה, יחד עם גילה זמיר וניצן קלוש, מאבק ציבורי למציאת פתרון לתוואי מסילות הרכבת בחיפה ופתיחת העיר אל הים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודדה לראשונה לראשות עיריית חיפה ברשימה עצמאית עם סיעת "חיים בחיפה", מול ראש העיר המכהן יונה יהב (סיעת "חיפה שלנו"). קליש רותם קיבלה 15% מהקולות, וסיעת "חיים בחיפה" זכתה בשלושה מושבים במועצת העירייה. החלה לכהן כחברת מועצה בסיעת "חיים בחיפה", שלא הצטרפה לקואליציה העירונית ופעלה באופוזיציה. במקביל לתפקודה כחברת מועצה המשיכה בעבודתה כאדריכלית פרטית. בתפקידה כחברת מועצה פעלה בין השאר לשינוי תוכנית המתאר החדשה של חיפה, שלדעתה התעלמה מהצורך של מרכז חיפה בהתחדשות עירונית. בתוכנית נכללה העברת מרכז העסקים הראשי של חיפה צפונה לאזור המפרץ, הקמת טיילת ושביל אופניים לאורך דרך אלנבי - מהמושבה הגרמנית ועד הים, והסרת הגדרות סביב פארק ההיי טק מת"ם ושילובו בתוך המרחב העירוני.
בעודה חברת מועצה, הורשעה במרץ 2018 בעבירה על חוק התכנון והבנייה, בבית משפט לעניינים מקומיים בחדרה, בנוגע לעבודת פיקוח על בניית בית פרטי בזכרון יעקב, שנבנה ללא היתר בנייה, ונגזר עליה קנס בסך 30,000 ש"ח. תביעת נזיקין שהגישו נגדה בני הזוג גרבר, בעלי הבית האמור, הסתיימה בפשרה שבה שילמה קליש רותם, באמצעות הכשרה חברה לביטוח שביטחה אותה, פיצוי בסך 150 אלף ש"ח. כתוצאה מהרשעה זו, לא יכלה לעמוד בראש הוועדה המקומית לתכנון ובניה במשך חלק מתקופת כהונתה כראשת עירית חיפה.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית > הבחירות לרשויות המקומיות 2018

באפריל 2017 הכריזה על כך שתתמודד שוב על ראשות עיריית חיפה ברשימה עצמאית עם סיעת "חיים בחיפה" בבחירות 2018. מפלגת העבודה הודיעה על תמיכתה בה. באוקטובר 2018 היא וסיעתה נפסלו מהתמודדות בבחירות על פי החלטת מנהל הבחירות, לאחר שעורך הדין של מפלגת העבודה חתם הן על הטפסים שלה והן על אלו של רשימת "אוהבי חיפה" של איש העבודה ישראל סביון. כך נוצר מצב ששתי רשימות מייצגות את מפלגת העבודה בבחירות בעיר חיפה, בניגוד לחוק הבחירות.
בתגובה הגישו קליש רותם ומספר ארגונים עתירה לבית המשפט המחוזי בחיפה אך העתירה נדחתה. בעתירה שהוגשה לבג"ץ, התקבל ערעורה, ונקבע שהיא זכאית להתמודד משום שפעלה בתום לב ומאחר והמפקח על הבחירות לא פנה ולא איפשר לה לתקן את הליקוי כמתחייב בחוק. בבחירות ב-30 באוקטובר 2018 ניצחה את ראש העירייה הוותיק יונה יהב עם 58% מהקולות. סיעתה, "חיים בחיפה", קיבלה ארבעה מנדטים, והיא נכנסה לתפקידה כראש העירייה ב-20 בנובמבר 2018.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית > ראש עיריית חיפה

קליש שמה את פיתוח נמל התעופה חיפה כאחת הנקודות המרכזיות בתוכניתה. במרץ 2019, כיוון שבניית נמל הכרמל הייתה בעיצומה, פרסמה את התנגדותה להפעלה המתוכננת של הנמל. בנוסף הגישה ערר, לאור העובדה שעיריית חיפה היא בעלת שטח קטן בתוך שטח הנמל, בנקודת ההתחברות של הנמל ליבשה. כמו כן, הורתה לחברה העירונית, "יפה נוף", להפסיק חלק מעבודות התשתית לחיבור הנמל. באוגוסט 2019 הוסכם בין עיריית חיפה למשרד התחבורה על תחילת תכנון של הארכת מסלול נמל התעופה בחיפה, אם כי לאורך קצר מהמתוכנן, כפשרה בין הגופים.
במהלך שנת כהונתה הראשונה המשיכה לקיים כנסים שיועדו לשיתוף הציבור בנושאים שונים כגון פינוי-בינוי בשכונות קריית אליעזר וקריית חיים מזרחית וכן בנושאי האכלת חתולים והקמת "סיירת חזירים" לצורך הקטנת הנזקים מחזירי הבר. כמו כן, פעלה עם חברת "תובנות" בפלטפורמה אינטרנטית לקבלת משוב מהציבור בקשר לתוכניות עירוניות שונות (גנים לשחרור כלבים, שיקום ואדיות, שבילי אופניים ועוד) והוקמה "מינהלת 2030", במטרה לגבש אסטרטגיה להתחדשות העיר חיפה לשנים הבאות במגוון נושאים.
קליש רותם קידמה את מיזם החנייה לפיו ניתן לחנות בחינם למשך 20 דקות באזורים נבחרים בעיר.
במהלך החודשים הראשונים של השנה השנייה לכהונתה התמודדה עם פגיעתה של מגפת הקורונה בישראל, באמצעות עזרה לעסקים קטנים (ויתור על אגרות שונות, הרחבת מתחמי ישיבה למסעדות, ביטול עיקולים וכדומה) וכן עזרה לחתונות מצומצמות לפי המגבלות.
במקביל הפעילה מיזם נוסף - הפוד-טראק (Food Trucks) - מזנונים ניידים במתכונת של מסעדות קטנות שהוצבו במקומות שונים בעיר. המיזם הסתבך משום שלאחר הקמת האתרים פרסמה העירייה נהלים להפעלתם שהיקשו על תפעול האתרים.
ביולי 2021 פרץ משבר קואליציוני. רוב חברי מועצת העיר חתמו על מסמך ובו מתקפה חריפה נגדה. באופן חריג, מועצת העיר אישרה הצעת החלטה שקראה לה להתפטר. בעקבות המהלך, התפטר עו״ד דוד עציוני, ושני סגניה האחרים, שהירה שלבי ולזר קפלון, פוטרו ובמקומם מונו לסגנים על ידי המועצה חברי אופוזיציה: סופי נקש, שמשון עידו ואביהו האן. נשללה משכורתם של שני ממלאי מקומה וסגניה: מיכי אלפר ונחשון צוק. קליש נותרה עם מועצה לעומתית, בה אין לה רוב, כשיכולתה מוגבלת לקדם מהלכים במסגרת תפקידה.
בבחירות המוניציפליות 2024 קיבלה פחות מ-4.5% מהקולות לראשות העיר ו-2.2% מהקולות לרשימתה למועצת העיר, שלא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ולהמשיך לכהונה נוספת.
חיים אישיים

קליש רותם בעלת חגורה שחורה בקראטה.
נשואה לבועז קליש, מהנדס מכונות המתמחה בטכנולוגיות רפואיות, ולהם שני בנים. מתגוררת בשכונת רמות ספיר בחיפה.
הערות שוליים > ביאורים

↑  תכנון הקונספט והתכנים של התוכנית, וכן צילומים בשטח תוך שיחה עם אדריכל העיר רמת גן - סרג'יו לרמן. שלושת הפרקים: אחוזת בית, אקלקטיסיזם, ויפו המוקדמת.
↑  העבודה נעשתה בשיתוף פעולה עם אדריכל ארי נשיב, והוצגה בתערוכה בבית האדריכל באוקטובר 2007, ובתערוכת WATEC בגני התערוכה בתל אביב, בנובמבר 2007.
↑  פרס מקום שני, העבודה נעשתה בשיתוף פעולה עם אדריכלית נועה שק וסטודיו זמיר, והוצגה בתערוכה בנמל יפו ב־2010.
| ראשי עיריית חיפה  (החל מ-1873) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | נג'יב אפנדי אל-יאסין (1873–1877) • אחמד אפנדי ג'לבי (1877–1881) • מוסטפא בר אל-סאלח (1881–1884) • מוסטפא פאשה אל-ח'ליל (1885–1903) • ג'אמל צאדק (1904–1910) • רפעאת אל-צאלח (1010–1911) • אברהים אל-ח'ליל (1911–1913) • חסן שוכרי (1914–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | חסן שוכרי (1917–1920) • עבד אל-רחמן אל-חאג' (1920–1927) • חסן שוכרי (1927–1940) • שבתי לוי (1934–1937) |  |
| ישראל מדינת ישראל | שבתי לוי (1948–1951) • אבא חושי (1951–1969) • משה פלימן (1969–1973) • יוסף אלמוגי (1974–1975) • ירוחם צייזל (1975–1978) • אריה גוראל (1978–1993) • עמרם מצנע (1993–2003) • גיורא פישר (בפועל) (2003) • יונה יהב (2003–2018) • עינת קליש רותם (2018–2024) • יונה יהב (2024–הווה) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007348908505171  GND: 1198210095  ISNI: 0000 0000 6554 5520  VIAF: 95279696   WorldCat (עם VIAF): 95279696
יאנוש שטראוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בדצמבר 1934 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  21 בספטמבר 2020 (בגיל 85) 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 
יאנוש שטראוס (בהונגרית: Strausz János) בודפשט, 23 בדצמבר 1934 – 21 בספטמבר 2020 ) היה משפטן ועורך דין יהודי-הונגרי, שופט, חבר בית המשפט לחוקה (הו') בין 1998 ל-2004. בית המשפט לחוקה בהונגריה דומה בתפקידיו לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) בישראל. שטראוס נחשב לאחד מהשופטים הפליליים ההונגרים המוערכים והמוכרים ביותר.
קורות חייו

יאנוש שטראוס נולד במשפחה יהודית. אביו, שהיה אדריכל, נעלם במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי) בעיקול נהר הדון בחזית המזרחית כיחידה נספחת לארמייה השנייה ההונגרית. אמו עבדה כתופרת ומוכרת בביתן רחוב לעיתונים, סיגריות וכדומה (דומה לקיוסק) כדי לפרנס את שני בניה. הוא סיים באופן עצמאי את בית הספר התיכון דניאל ברז'ני בבודפשט ואת מבחני הבגרות. לאחר מכן ביקש להתקבל למגמת המוזיאולוגיה וגם למכללה לענייני חוץ. לבסוף, מ-1954, הוא היה סטודנט בפקולטה למדע המדינה ולמשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד. כיוון שהשמיע את דעתו בפומבי במהלך המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה מהפכת 1956), הוא סווג כקונטר-מהפכן ב-1957 וסולק מהאוניברסיטה, ולאחר מכן עבד כעובד במפעל במשך שש שנים.
מ-1960 המשיך את לימודי המשפטים שלו בהתכתבות, וסיים בהצטיינות את לימודיו ב-1963. בין 1963 לבין 1967 היה מנסח מכתבים והחלטות בבית המשפט, ובין 1967 לבין 1977 הוא היה שופט לעניינים פליליים ודן בעיקר בעבירות אלימות. בשנת 1977 מונה לשופט במועצת הערעורים של בית המשפט המטרופוליטני (ערכאת ערעור של בית המשפט המחוזי של בודפשט), ומשנת 1980 היה נשיא מועצת הערכאה בדרגה הראשונה. בין המקרים שהוא דן היו משפט "גלריית היד השחורה" בגבעת גלרט, המקרה של יאנוש מגדה שהואשם ברצח ילדים, המשפט החוזר של תיק פוצ'פרי (רצח שוטר) ומשפט הירי הסדרתי של שלגוטריאן (בו שוטרים וחיילים ירו על קהל של 4000 איש. מספר ההרוגים לא ידוע עד היום). הוא נבחר כחבר בבית המשפט לחוקה (בג"ץ בהונגריה) בדצמבר 1998, והיה שופט חוקתי עד דצמבר 2004, עת פרש לגמלאות. תחומי העניין שלו היו משפט פלילי, משפט פרוצדורלי פלילי והיסטוריה משפטית, וכן המשפט הציבורי ההונגרי. כאמור הוא נחשב לאחד מהשופטים הפליליים ההונגרים המוערכים והמוכרים ביותר.
הוא נפטר בשנת 2020 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
לקריאה נוספת

נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי.
הערות שוליים

1 2  András, Sereg (2020-09-21). "Elhunyt Strausz János volt alkotmánybíró". index.hu (בהונגרית). נבדק ב-2022-02-10.
↑  Sereg András (2020-09-25). "Strausz János – Született büntetőbíró". Jogi Fórum (בהונגרית). נבדק ב-2022-02-10.
↑  "Alkotmánybíróság | Dr. Strausz János". Alkotmánybíróság (בהונגרית). אורכב מ-המקור ב-2022-02-10. נבדק ב-2022-02-10.
↑  "Alkotmánybíróság | Elhunyt Strausz János, az Alkotmánybíróság volt tagja". Alkotmánybíróság (בהונגרית). נבדק ב-2022-02-10.
דונגפנג (טיל מתוצרת סין)

דונגפנג (טיל מתוצרת סין) ובקיצור DF (בסינית פשוטה: 东风; סינית מסורתית: 東風; 'רוח מזרחית'), הוא שם כולל למשפחת טילים החל מטיל בליסטי לטווח קצר (SRBM), דרך טיל בליסטי לטווח בינוני (MRBM ו-IRBM) ועד לטיל בליסטי בין-יבשתי (ICBM) הנמצאים בשימוש חיל הרקטות (לשעבר הארטילריה השנייה) בצבא השחרור העממי של הרפובליקה העממית של סין.
טווח הטילים הבליסטיים של סין
רקע

לאחר החתימה על הברית והסיוע ההדדי הסינו-סובייטי ב-1950, סייעה ברית המועצות למחקר והפיתוח הצבאי של סין בהכשרת כוח אדם ובייצור נשק סובייטי ברישיון. בתחום הטילים הבליסטיים, העבירו הסובייטים לסינים את טכנולוגיית הטילים מהדגמים R-1 (SS-1), R-2 (SS-2) ו-R-11F. הטילים הבליסטיים הסיניים הראשונים התבססו על תכנונים סובייטיים.
מאז, סין התקדמה בטכנולוגיית הטילים הבליסטיים והרקטות שלה. הפיתוח והייצור של משגר לוויינים וחלליות ממשפחת צ'אנגג'נג התבססו על התכנון והיצור של טילי הדונגפנג.
ראו גם

טיל בליסטי
טיל בליסטי לטווח קצר
טיל בליסטי לטווח בינוני
טיל בליסטי בין יבשתי
טיל נגד ספינות
חיל הרקטות של סין (אנ')
DF1 במוזיאון צבא השחרור העממי בבייג'ינג
DF2 במוזיאון בביג'ינג
שרטוט כללי של ה-DF3
DF15 במצעד לרגל 70 שנים לסיום מלחמת העולם השנייה
DF21D בתצוגה
DF26 במצעד
שרטוט של DF41 על גבי רכב השיגור
בית הכנסת מגן דוד (ביקולה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  ביקולה 
 מדינה:  הודו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1864
 תאריך פתיחה רשמי:  1864 
 חומרי בנייה:  בטון 
 
 קואורדינטות:  18°58′01″N 72°49′56″E﻿ / ﻿18.9669478°N 72.8322211°E﻿ / 18.9669478; 72.8322211
 אתר רשמי
  (למפת מומבאי מוגדלת) בית הכנסת מגן דוד(למפת מומבאי רגילה) בית הכנסת מגן דוד he
 
בית הכנסת מגן דוד (באנגלית: Magen David Synagogue) הוא בית כנסת אורתודוקסי, ספרדי, ברובע ביקולה (אנ'), מומבאי, הודו.
היסטוריה

בית הכנסת מגן דוד הוקם בשנת 1864, נבנה על ידי דוד ששון בסגנון ויקטוריאני עבור האוכלוסייה ההולכת וגדלה של יהודי בגדד שנמלטו מרדיפות על ידי מושל העיר, דהוד פאשה (אנ') . הקהילה היהודית ברובע ביקולה הלכה וגדלה ובשנת 1910 הורחב בית הכנסת על ידי יעקב, נכדו של דוד ששון.
מאפיינים

בית הכנסת הוא אחד הגדולים באסיה, מחוץ לישראל. בשטח בית הכנסת ישנם שני בתי ספר יהודיים המופעלים על ידי קרן תיכון סר יעקב ששון (Sir Jacob Sassoon High School Trust) וקרן תיכון EEE ששון (אנ') (The E.E.E. Sassoon High School Trust), שבה התחנכו הילדים היהודים. עם הזמן, הקהילה היהודית עברה לאזור קולבה (Colaba) האמיד יותר וכן החלה הגירה לישראל ומדינות אחרות.
בהיעדר תלמידים יהודים, בתי הספר נפתחו לכלל התושבים באזור, שהוא מוסלמי ברובו.
בשנת 2011, לרגל חגיגות לציון 150 שנה להקמתו, שוקם בית הכנסת.
גלריה

מראה חיצוני
ארון הקודש
פנים בית הכנסת
תמונה ישנה של בית הכנסת מגן דוד, מומבאי
פנים בית הכנסת
הערות שוליים

↑  Rachel Manasseh, The Baghdadi Synagogues in Bombay and Poona, www.shalom2.20m.com
1 2  Manoj R. Nair, Restored Mumbai synagogue celebrates 150 years of peace, DNA India (באנגלית)
↑  Magen David Synagogue | jacobsassoon.org, web.archive.org, ‏2013-07-21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 305238076   WorldCat (עם VIAF): 305238076
בית הכנסת גאולת ישראל (נס ציונה)

| --- | --- |

הכניסה לבית הכנסת
 מידע כללי
 סוג:  מסגד בית כנסת
 כתובת:  סוקולוב 20
 מיקום:  נס ציונה
 בעלים:  נס ציונה
 מייסדים:  ואדי חנין
 זרם:  חרדים ספרדים
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1933–1934
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית
 מידות
 אורך:  15 מטר
 רוחב:  15 מטר
 גובה:  10 מטר
 
 קואורדינטות:  31°55′34″N 34°47′55″E﻿ / ﻿31.926146980962713°N 34.79855231060188°E﻿ / 31.926146980962713; 34.79855231060188
 he  (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת גאולת ישראל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת גאולת ישראל
המסגד בנס ציונה לפני שנהרס הצריח
בית הכנסת גאולת ישראל בנס ציונה הוא בית כנסת פעיל שהיה במקורו מסגד של כפר ערבי שנכבש במלחמת העצמאות.
ההיסטוריה של המבנה > ואדי חנין

תחילתה של נס ציונה ב-1883 בהתיישבות חלוצית בשם נחלת ראובן שהקים ראובן לרר על גדות נחל חנין, על אדמות שקנה ברוסיה טרם הגיעו ארצה. התיישבות זו הייתה תחילתה של נס ציונה שהתפתחה מנקודה זו צפונה.
ב-1926 הוקם, באופן רשמי, ממזרח ליישוב היהודי כפר ערבי בשם ואדי חנין שתושביו עסקו, בין השאר, בעבודה חקלאית באדמות מתיישבי נס ציונה. ב-1934 בנה מוח'תאר הכפר, שוקרי אל-תאג'י (בגרסה אחרת עבדול רחמן ביי אל-תאג'י), מסגד במרכז הכפר על קרקע שתרם "בנק האומה הערבית". המסגד נבנה לצד דרך ראשית כדי להדגיש את הנוכחות הערבית באזור. המסגד התאפיין בחלונות מקושתים, כיפה במרכז הגג ומינרט יחיד לצידו כשלהערכת מיכאל יעקובסון בניית המסגד לא הושלמה ונעצרה בשלבי הבנייה האחרונים. בסקר אוכלוסין שערכו שלטונות המנדט הבריטי ב-1945 בארץ ישראל נמנו בכפר כ-1,600 תושבים.
בתחילת 1948, לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, החלה בריחה של תושבים ערבים מהכפר ובאפריל (או מאי) אותה שנה כבשו לוחמי צה"ל את הכפר ללא התנגדות. לאחר ההשתלטות נהרסו רבים מבתי היישוב הערבי (ובמיוחד אלו הגובלים בנס ציונה) וכן המינרט שלצד המסגד.
ההיסטוריה של המבנה > לאחר מלחמת העצמאות

התקופה שלאחר מלחמת העצמאות התאפיינה בגידול מהיר של אוכלוסייתה של נס ציונה שגדלה מכ-2,000 תושבים ב-1948 לכ-6,000 תושבים ב-1949 כשרבים מהתושבים החדשים התיישבו בשרידי הבתים בשטח הכפר הערבי. בתחילת 1950 פורסם שהתושבים הורשו להפוך את מבנה המסגד (נטול המינרט) לבית כנסת. במסגרת שינוי זה הוסרו מהמסגד כל הסממנים המוסלמיים ובמקומם הוצבו מגיני דוד ושאר האלמנטים הנהוגים בבתי כנסת.
בית הכנסת מהווה את אחת התחנות של מסלול הדגל המאגד אתרים היסטוריים בעיר.
על המבנה

מבנה בית הכנסת מרובע כשאורך כל דופן כ-15 מטר. בכל דופן קבועים 2–4 חלונות מאורכים כשבראש כל חלון נבנתה קשת מחודדת. מעל המבנה המרובע נבנה מבנה עגול צר יותר שבו נקבעו זוגות של חלונות הדומים לחלונות במבנה הגדול. המבנה העגול
כנהוג במסגדים נקבע השער של המבנה בצד צפון והמחראב בצד דרום. כיום ניתן לראות בצידו החיצוני של הקיר הדרומי את בליטת המחראב אבל הגומחה בצידו הפנימי של בית הכנסת נאטמה.
בהיקפו של חלל בית הכנסת ניצבים עמודים התומכים בכיפה ובמרכזו מוצבת הבימה. בכותל המזרח נוספה גומחה מאוחרת עבור ארון הקודש.
גן הזיכרון

בצמוד לבית הכנסת הוקם ב-1962 "גן הגיבורים" להנצחת חללי מלחמות ישראל תושבי נס ציונה בתכנונם של אדריכלי הנוף צבי מילר ומשה בלום. מאז הקמתו השתנה הגן ומהגן המקורי נותרו קיר זיכרון ותותח רוסי שנלקח שלל במבצע קדש.
גלריה

הקיר החיצוני הדרומי של בית הכנסת. ניתן להבחין בו במחראב שמהווה שריד למסגד
שלט של מסלול הדגל בנס ציונה
המסגד בצילום של זולטן קלוגר ב-1939 מכוון צפון
מפה מנדטורית של נס ציונה מ-1941 בה מסומן המסגד
הערות שוליים

↑  כיום מממזרח לכביש 412
↑  עדויות מראות שערבים ישבו באזור כבר משלהי המאה ה-19 אך לא כישוב מוסדר
↑  סיבוב במסגד שהפך לבית כנסת בנס ציונה, באתר "חלון אחורי" של מיכאל יעקובסון, 30 באוקטובר 2023
↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  ואדי חנין נכבש, דבר, 18 באפריל 1948
↑  https://www.articles.co.il/article/12558/נס%20ציונה%20הערבית נס ציונה הערבית, באתר "מאמרים", 31 באוקטובר 2007
↑  כך ראינו: אנשי נס ציונה מפילים צריח של מסגד, באתר וואלה, 30 בנובמבר 2012
↑  המסגד בנס ציונה, דבר, 4 בינואר 1940