stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
TBF אוונג'ר
היסטוריה מבצעית

ב-7 בדצמבר 1941 קיימה חברת גראמן טקס לכבוד פתיחתו של מפעל חדש ובמהלכו הוצג לראשונה לציבור הרחב מטוס ה-TBF אוונג'ר. בצירוף מקרים, הפציץ הצי הקיסרי היפני את פרל הארבור באותו היום וארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה.
עד יוני 1942 הספיק הצי האמריקני לקבל אספקה של למעלה מ-100 מטוסי אוונג'ר. שישה מהמטוסים מדגם TBF-1 נמצאו באטול מידוויי כחלק מטייסת מפציצים שלקחה חלק בקרב מידוויי. המטוסים בטייסת סבלו מאבדות כבדות אולם הצליחו להדוף את מטוסי הקרב היפנים ואפשרו למפציצי הצלילה האמריקנים לפגוע בספינות האויב.
כחודש לאחר מכן, ב-24 באוגוסט 1942, בקרב איי שלמה המזרחיים, הצליחו 24 מטוסי אוונג'ר להטביע נושאת מטוסים יפנית ולהפיל מפציץ צלילה אחד. שבעה מטוסי אוונג'ר הופלו באותו קרב. חודשים ספורים לאחר מכן, בעת הקרב הימי על גוודלקנל סייעו מטוסי אוונג'ר בהטבעת אוניית מערכה יפנית. האוונג'רים גם מילאו חלק משמעותי בהטבעת אוניית המערכה יאמטו ואוניית המערכה מוסאשי, שתי אוניות מערכה מסדרת יאמטו. מלבד תפקידם המסורתי של המפציצים בהפצצת ספינות אויב, מפציצי האוונג'ר נודעו במיוחד ביעילותם נגד צוללות, ובמהלך המלחמה היו אחראים להטבעתם של כ-30 צוללות אויב.
לאחר שיוצרו כמה מאות מטוסי אוונג'ר מדגם TBF-1 החל ייצור של דגם TBF-1C המתקדם יותר. שינויים שנעשו בדגם החדש הביאו להכפלת טווח הטיסה של האוונג'רים.
ב-1943 החלה חברת גראמן להוציא אט אט את האוונג'רים מייצור לטובת ייצור מטוס הקרב F-6F הלקט החדש. המשך ייצור ופיתוח האוונג'רים עבר לידי חברת ג'נרל מוטורס שבתורה שינתה את שמו של המטוס ל-TBM. החל מאמצע 1944 החלה ג'נרל מוטורס לייצר את דגם ה-TBM-3 שהיה בעל כוח מנוע חזק יותר והותאם לנשיאת מכל דלק ניתקים ורקטות. דגם זה הוא הנפוץ ביותר מבין דגמי האוונג'ר השונים. אף על פי כן, מעט מאוד מטוסי TBM-3 הספיקו לקחת חלק פעיל במלחמת העולם השנייה טרם סיומה.
חוּץ מארצות הברית, שתי מדינות נוספות, בריטניה וניו זילנד, הפעילו מטוסי אוונג'ר במהלך המלחמה. בצי המלכותי הבריטי קיבלו האוונג'רים תחילה את השם טרפון (Tarpon) אולם בהמשך הוחזר שמם המקורי. חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי עשה שימוש באוונג'רים בעיקר למשימות הפצצה שיצאו מבסיסים בדרום האוקיינוס השקט. ב-1945 נעשה בניו זילנד שימוש חלוצי באוונג'רים לצורך פיזור חומרי דישון מהאוויר על שדות חקלאים במטרה להגדיל את התפוקה. הניסויים זכו להצלחה רבה והשיטה אומצה ברחבי העולם.
לאחר המלחמה, רכש הצי המלכותי הקנדי מידי הצי האמריקני 125 מטוסי אוונג'ר מדגם TBM-3E. המטוסים נרכשו בין השנים 1950 ל-1952 ושודרגו על מנת להתאימם בצורה טובה יותר ללחימה נגד צוללות. ב-1957 הוחלפו האוונג'רים בצי המלכותי במטוס ה-S-2 טראקר והוסבו לצורך משימות אימונים. ביולי 1960 הוציא הצי המלכותי את האוונג'רים מכלל שימוש.
שימוש אזרחי

מטוסי אוונג'ר רבים ממשיכים להיות בשימוש גם כיום (תחילת המאה ה-21) ברחבי צפון אמריקה בעיקר לצורך עבודות ריסוס ומשימות כיבוי שריפות. כמו כן מספר אוונג'רים נמצאים ברשות פרטית ברחבי העולם.
מאפיינים > מאפיינים כלליים

צוות: 3
אורך: 40 רגל 11.5 אינץ' (12.48 מטר)
מוטת כנפיים: 54 רגל 2 אינץ' (16.51 מטר)
גובה: 15 רגל 5 אינץ' (4.70 מטר)
שטח כנף: 490.02 רגל² (45.52 מטר²)
משקל ריק: 10,545 ליברות (4,783 ק"ג)
משקל טעון: 17,893 ליברות (8,115 ק"ג)
הנעה: מנוע כוכבי אחד מדגם רייט R-2600
מאפיינים > ביצועים

מהירות מרבית: 276 מיל/שעה (444 קמ"ש)
טווח: 1,000 מיל (3,900 ק"מ)
סייג רום: 30,100 רגל (9,170 מטר)
קצב טיפוס: 2,060 רגל/דקה (10.5 מטר/שנייה)
מאפיינים > חימוש

מקלעים
1 × 0.30 אינץ' (7.62 מילימטר) מקלע M1919 בראונינג על אף המטוס (היה רק בדגמים המוקדמים)
2 × 0.50 אינץ' (12.7 מילימטר) מקלע כבד M2 בראונינג על הכנפיים
1 × 0.50 אינץ' (12.7 מילימטר) מקלע כבד M2 בראונינג על אחורי המטוס
1 × 0.30 אינץ' (7.62 מילימטר) מקלע M1919 בראונינג על בטן המטוס
פצצות
פצצות מסוגים שונים במשקל של עד ל-2,000 ליברות (907 ק"ג) או
1 × טורפדו סימן 13
ראו גם

טיסה 19
הערות שוליים

↑  לפעמים במקום איש קשר היה תותחן שהיה אחראי על ההפצצות
↑  שאר הטייסת הייתה מורכבת ממטוסי דבסטייטור
↑  רק מטוס אוונג'ר אחד שרד את הקרב
↑  כ-4600 יחידות נבנו מדגם זה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543313905171  GND: 7635429-5  LCCN: sh85057543  NKC: ph117371 
מטוס אוונג'ר מדגם TBF-1 שצולם בתחילת שנת 1942. צבעי האדום-לבן על זנב המטוס משמשים כחלק מסמלה של ארצות הברית, והם הוסרו זמן קצר לפני קרב מידוויי
מטוס TBF אוונג'ר במעופו באמצע 1942
מטוס אוונג'ר מדגם TBF-1 מטיל פצצת טורפדו
מטוס אוונג'ר הנמצא בתצוגה במוזיאון אינטרפיד
מטוס אוונג'ר קנדי לאחר ששודרג
פארוז קרסינטי

'גושפנקא דמלכא' (ליוורנו תרכ"א)
הרב פארוז קרסינטי (ה'תקמ"ה, 1785 - ה'תר"י, 1850) היה פוסק הלכה מחכמי תלמסאן, לאחר מכן כיהן כראש ישיבה, אב בית הדין ורבה של אוראן באלג'יריה במאה התשע עשרה.
קורותיו

נולד בתלמסאן שבאלג'יריה. נדד לאוראן לא יאוחר משנת תקפ"ב, וכיהן כדיין שלישי (מתוך ארבעה) כשאב בית הדין הוא רבי יהודה מועטי. בשנת תקפ"ט כיהן כדיין שני כשאב בית הדין הוא רבי יהודה צ'רמון (הראשון). לאחר פטירת האחרון סביב שנת ה'ת"ר, התמנה רבי פארוז לאב בית הדין ורבה של אוראן. במקביל כיהן כראש ישיבה בעיר. נשא ונתן בהלכה עם רבי אהרן בן סידון רבה של מוסתגנאם, וכן עם רבי יהודה אלמליח, ורבי שלמה זוראפא.
קורותיו > משפחתו

מבניו ידועים: שלמה, אליהו, יוסף, נסים ודוד. משפחת קרסינטי הינה משפחת חכמים שפעלו באלג'יריה, הבולטים מביניהם היו הרבנים הראשיים של תלמסאן רבי יוסף קרסינטי ורבי שמואל קרסינטי.
חיבורו

גושפנקא דמלכא - רבי שלמה זרקא ורבי יהודה צ'רמון (השני), הוציאו לאור את ספרו 'גושפנקא דמלכא' המכיל חידושי הלכה שאלות ותשובות וחידושים על המקרא (ליוורנו תרכ"א). ראשי התיבות גושפנק"א: ג'דול ו'נורא ש'מו פ'ארוז נ'"ע ק'רסינטי א'מן.
לקוטי דינים - כתב יד.
הערות שוליים

↑  עיין תקנות חכמי מכנאס ח"ב עמ' תצח. סדר החתימות: רבי יהודה מועטי, רבי יהודה צ'רמון, רבי פארוז קרסינטי, רבי מרדכי בן יצו.
1 2 3  הקדמת רבי שלמה זרקא ורבי יהודה צ'רמון לגושפנקא דמלכא.
↑  ראו גושפנקא דמלכא דף נו.
↑  ראו מן הגנזים חלק י עמוד שעט.
↑  ראו מלכי ישורון בערכם.
↑  ראו מים קדושים סימן כג.
| רבני אלג'יריה |
| --- | --- | --- |
| רבני מחוז אלג'יר | ריב"ש • רשב"ץ • אברהם אבן טוואה • סעדיה אזוביב • מימון יאפיל • רפאל ידידיה שלמה צרור • יהודה עייאש • שלמה זוראפה • סעדיה עמור • משה אייזנבט • אברהם משה פינגרהוט • יצחק מרעלי |  |
| רבני מחוז אוראן ותלמסאן | נתן ג'ייאן • חיים קצבי • פארוז קרסינטי • אברהם אנקווה • חיים בלייח • דוד הכהן סקלי • יוסף משאש • מסעוד הכהן (פרחי כהונה) • דוד אשכנזי (רב) • יצחק אלמליח (תלמסאן) • דוד אבן כליפא |  |
| רבני מחוז קונסטנטין (אלג'יריה) | סידי פרג' חלימי • יוסף גנאסיא • ישועה ללום • רחמים נאהורי |  |
יצחק אלמליח (תלמסאן)

הרב יצחק אלמליח (ה'תרס"ו, 1906 - ה'תשל"ד, 1974) היה פוסק הלכה. כיהן כרב במספר כפרים במחוז תלמסאן שבאלג'יריה. בהמשך כיהן כרבה של תלמסאן. ובסוף ימיו היה רבה של קהילת אור תורה בפריז. מחבר השו"ת 'שיח יצחק'.
קורותיו

נולד במרוקו לאביו רבי שלמה. לא יאוחר משנת ה'תרפ"ז, עבר לכהן כרבם של כפר סבדו ועין לכיחאל שבמחוז תלמסאן. בהמשך כיהן כרבה של נימור שבאלג'יריה.
בחשוון ה'תש"ה נקלע לבעיות משכורת הרבנות. לא יאוחר משנת ה'תש"ו כיהן כרבה של תלמסאן לאחר פרישתו של קודמו הרב יוסף משאש.
במסגרת רבנותו הרבה להיוועץ עם הרב יוסף משאש, שהחשיבו לרבו. כמו כן התכתב בהלכה עם הרב מסעוד הכהן, הרב רפאל הצרפתי, והרב שלום משאש.
בעקבות המהפכה באלג'יריה בשנת 1962, היגר לצרפת, והתמנה לרבה של קהילת אור תורה בפריז.
קורותיו > גישתו ההלכתית

רבי יצחק התמודד עם תופעת ההתבוללות, באלג'יריה, ונשאל אם כדאי לגייר אישה נוצריה שחיה עם יהודי חילוני באיסור. דעתו הייתה שכדאי לגייר, משום שאם לא יגיירוה, היהודי יחיה באיסור עם גויה. והוסיף, שיש לגיירה כדי להציל את ילדיו של היהודי המתבולל.
חיבוריו

שו"ת שיח יצחק - על ארבעת חלקי השולחן ערוך - ירושלים תשמ"א.
הערות שוליים

↑  אפשר שמקור המשפחה מהעיר תארודאנת שבמרוקו. ראו מלכי רבנן דף עו עמוד ב. בערך רבי יצחק אלמליח הקדמון.
↑  ראו אוצר המכתבים חלק ב תקפו-ז
↑  ראו שו"ת מים חיים חלק א סימן קלח.
↑  ראו: אוצר המכתבים חלק ג אלף שיב.
↑  ראו: מעלות לשלמה חושן משפט טו.
↑  ראו בהערות לעיל, ובכן באוצר המכתבים חלק ג אלף תתפז. ובשו"ת מים חיים ח"ב סימן קט, ובאוצה"מ חלק ג אלף תתקו.
↑  ראו שו"ת שיח יצחק אורח חיים סימן א.
↑  ראו: תבואות שמ"ש אה"ע יג.
↑  ראו: מלכי ישורון בערכו. עמ' 38.
↑  ראו התכתבויותיו עם הרב יוסף משאש באוצר המכתבים חלק ג.
↑  ראו: שו"ת שיח יצחק יורה דעה סימן טז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012091242905171  VIAF: 70680335   WorldCat (עם VIAF): 70680335 
| רבני אלג'יריה |
| --- | --- | --- |
| רבני מחוז אלג'יר | ריב"ש • רשב"ץ • אברהם אבן טוואה • סעדיה אזוביב • מימון יאפיל • רפאל ידידיה שלמה צרור • יהודה עייאש • שלמה זוראפה • סעדיה עמור • משה אייזנבט • אברהם משה פינגרהוט • יצחק מרעלי |  |
| רבני מחוז אוראן ותלמסאן | נתן ג'ייאן • חיים קצבי • פארוז קרסינטי • אברהם אנקווה • חיים בלייח • דוד הכהן סקלי • יוסף משאש • מסעוד הכהן (פרחי כהונה) • דוד אשכנזי (רב) • יצחק אלמליח (תלמסאן) • דוד אבן כליפא |  |
| רבני מחוז קונסטנטין (אלג'יריה) | סידי פרג' חלימי • יוסף גנאסיא • ישועה ללום • רחמים נאהורי |  |
אברהם אנקווה

| --- | --- |

 לידה:  1807 תקס"ז סלא, מרוקו
 פטירה:  1891 (בגיל 84 בערך) תרנ"א מסכרה (אל-מעסכר), אלג'יריה
 תקופת הפעילות:  ?–1891 
 חיבוריו:  "זבח שלמים", "טהרת הכסף", "זכור לאברהם", "כרם חמר", "מלל לאברהם" ועוד
רבי אברהם אנקאווא (ה'תקס"ז, 1807– ה'תרנ"א 1891) היה דרשן, ופוסק הלכה בולט, רבה של אלמעסכר שבאלג'יריה במאה ה-19. מחבר ספרים ומוציא לאור.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1807 בעיר סלא שבמרוקו למרדכי אנקווה, שכיהן לתקופה כנשיא הקהילה היהודית בעיר. אחד מאבותיו הוא רבי אפרים אנקאווא (1442-1354), שנס מספרד בעקבות גזירות קנ"א והתיישב בצפון אפריקה. אחד מקרובי משפחתו הוא ר' רפאל אנקאווא, שלימים כיהן בתור הרב הראשי של מרוקו.
הרב אנקאווא למד בישיבה של הרב רפאל ביבאס בסלא וכיהן לתקופה כדיין בעיר, אז זכה למוניטין כפוסק. כמו כן היווה כתובת להתייעצות בענייני הלכה עבור רבנים שונים, כדוגמת רבי סמחון חלוואה.
בסביבות שנת 1838 נסע לליבורנו שבדרום איטליה, כדי להביא לדפוס כמה מספריו הראשונים, בהם "זכור לאברהם" (ליבורנו, 1839) על דיני טרפות. ייתכן שכחלק ממסע זה ביקר בארץ ישראל, שם יצא לאור ספרו "חקת הפסח" (ירושלים, ה'תר"ג) על ההגדה של פסח, אך כנראה לא שהה שם זמן רב. בכתביו הביע פעמים רבות שאיפה לעלות ולהתיישב בארץ ישראל. לאחר חזרתו לצפון אפריקה נסע בין ערים שונות במרוקו ובמערב אלג'יריה, ואסף ספרים וכתבי יד, ששימשו לו כמקורות נוספים לעבודותיו ההלכתיות.
בשנת 1850 שכנע הרב אנקאווא נערה יהודייה שהתאסלמה לחזור לדתה. בעיני השלטון היה זה פשע חמור להחזיר אדם שהתאסלם לדתו הקודמת, ועקב כך חייו של הרב אנקאווא היו בסכנה והוא נמלט ממרוקו לאלג'יריה. תחילה הגיע לתלמסאן, שם לימד תורה למספר תלמידי חכמים שלימים היו רבנים בולטים בעיר, בהם הרב חיים בלייח, הרב נתן אסייג, הרב מסעוד בן יצו והרב מסעוד בן סוסאן. כעבור שלוש שנים עבר למסכרה (אל-מעסכר) שבצפון-מרכז אלג'יריה, ומונה לרב הראשי של העיר, תפקיד שמילא עד פטירתו.
בשנת 1858 הודפס בליבורנו ספרו "זבחים שלמים", פרשנות על דברי הרמב"ם על הלכות שחיטה ובדיקה. בעקבות הספר התעורר פולמוס בינו לבין הרב משה סבעון מאוראן שחלק עליו במספר סוגיות. הדברים התגלגלו לידי ביזוי אישי ברב אנקווה ובספרו, כאשר כמה מיהודי העיר ממקורבי הרב סבעון קרעו ושרפו את הספר. בעקבות הדברים פרסם הרב אנקווה את הקונטרס "טהרת הכסף" (ליבורנו, 1860), שזכה להסכמות של רבנים מאלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, ארץ ישראל וצרפת, בו הביא את ההשגות של הרב משה סבעון ואת תשובותיו להם. בהסכמותיהם ביקרו הרבנים את הרב סבעון ופעולותיו ודרשו ממנו ומהפוגעים ברב אנקווה לבקש את מחילתו. כך למשל לא קיבלו את טענתו שאין לו איבה אישית כלפי הרב אנקווה וכי כוונתו הייתה לשם שמיים.
בשנת 1869 הוציא לאור את הספר "כרם חמר" (ליבורנו, ב' כרכים), בכרכו הראשון קובץ של 169 מהתקנות שתיקנו חכמי המערב במאה ה-18 וה-19 ובכרך השני תקנות המגורשים, קובץ של התקנות שתיקנו רבני קסטיליה ופאס בין המאה ה-15 ל-18, וכן קיצור התקנות מאת ר' רפאל ברדוגו ואת פירושו של בנו ר' מימון להם. דרשותיו של הרב אנקאווא נאספו לספר "מלל לאברהם" (ליבורנו, 1875). כמה מספריו האחרים הם "חמר חדת ועתיק" (ליוורנו, תר"ט), "אוצרות החיים" (ליבורנו, תר"ד), "למודי ה'" (ליבורנו, תר"ח) - חלקו שני של סידורו "תפלת כל פה", הכולל לקט של הלכות ומוסר, בתוספת כמה מספריו הקטנים של החיד"א וספרים נוספים. הגדות של פסח - "חקת הפסח" (ליבורנו, ת"ר והלאה), "שכיות חמדה" (ליבורנו, תרי"ב והלאה). בנוסף הרב אנקאווא חיבר מספר סידורים לימי חול, שבת ומועדים שונים, אשר נפוצו מאוד בקרב קהילות ספרדיות סביב אגן הים התיכון ומערב אירופה, וחלקם בשימוש עד היום.
מספריו

זכור לאברהם, ליבורנו: דפוס א"מ אוטולינגי, 1839
חסד לאברהם, ליבורנו תר"ה, באתר אוצר החכמה
טהרת הכסף, ליבורנו: דפוס אליהו בן אמוזג, 1860
בינה לעיתים, אמשטרדם, תר"א.
כרם חמר - חלק א' , ליבורנו: דפוס אליהו בן אמוזג, 1869
כרם חמר - חלק ב', ליבורנו: דפוס אליהו בן אמוזג, 1869
מלל לאברהם , מהדורה שנייה, ירושלים, 1996, חלק א, באתר אוצר החכמה
מלל לאברהם, מהדורה שנייה, ירושלים, 1996, חלק ב, באתר אוצר החכמה
חמר חדת ועתיק, דפוס ליוורנו תר"ד.
זבחים שלמים, דפוס ליוורנו תרי"ח.
לקריאה נוספת

הרב אליהו מרציאנו, מלכי ישורון <חכמי אלג'יר> ושבחי חכמי אלג'יריה, ירושלים, תש"ס, עמ' 45–46, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
שלום בר-אשר, הספרות הרבנית בצפון אפריקה, ירושלים: מחלקת הפרסומים - משרד החינוך התרבות והספורט, 1998, עמ' 194–196.
ר' יוסף בן נאים, מלכי רבנן, ‏ירושלים, תרצ"א, דף יז, ב
הערות שוליים

↑  ראו: כרם חמר חלק ב, סימנים לא-לב.
↑  ראו בדברי חכמי ארץ ישראל: "ומה שהתנצל המשיג בהקדמתו ואמר שאין לו על המחבר שום טינא רק לשם שמים נתכוין, וכיוצא מאלו הפטפוטי דברים - השמים, לא נקבל התנצלות כוזב כזה, ומפעולותיו נודעו כוחותיו כי הכל היה דרך קנטור ושנאה".
| רבני אלג'יריה |
| --- | --- | --- |
| רבני מחוז אלג'יר | ריב"ש • רשב"ץ • אברהם אבן טוואה • סעדיה אזוביב • מימון יאפיל • רפאל ידידיה שלמה צרור • יהודה עייאש • שלמה זוראפה • סעדיה עמור • משה אייזנבט • אברהם משה פינגרהוט • יצחק מרעלי |  |
| רבני מחוז אוראן ותלמסאן | נתן ג'ייאן • חיים קצבי • פארוז קרסינטי • אברהם אנקווה • חיים בלייח • דוד הכהן סקלי • יוסף משאש • מסעוד הכהן (פרחי כהונה) • דוד אשכנזי (רב) • יצחק אלמליח (תלמסאן) • דוד אבן כליפא |  |
| רבני מחוז קונסטנטין (אלג'יריה) | סידי פרג' חלימי • יוסף גנאסיא • ישועה ללום • רחמים נאהורי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305786205171  ISNI: 0000 0003 7434 786X  LCCN: nr95019123  NTA: 300486812  VIAF: 4819761   WorldCat (עם VIAF): 4819761
גדעון בן-ישראל

גדעון בן-ישראל (6 במרץ 1923 – 18 בדצמבר 2014) היה עורך דין, חבר הכנסת ופעיל במוסדות ההסתדרות.
שנים מוקדמות

בן-ישראל נולד בשנת 1923 בחיפה בשם גדעון פריזר למהנדס זאב פריזר ולחנה. אח לנחמה ערפלי, אהובה דונגי, עלי פריזר, ישראל ערד, מיכה פריזר ושלומית עציון.
בשנת 1937 הצטרף לארגון "ההגנה". במסגרת פעילותו ב"נוער העובד" בירושלים פעל כאחראי לגיוס הנוער לגדנ"ע, ומרבית בני דורו הירושלמים גויסו על ידו. בשנים 1938–1940 היה קצין הגיוס של "ההגנה" בירושלים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, עוד בטרם מלאו לו 18 שנים, התגייס לצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית בשנים 1945-1942. במסגרתה היה פעיל מטעם "ההגנה" ועשה רבות למען ניצולי השואה. בתום המלחמה נשאר באירופה ושירת בהתנדבות במשך שנתיים נוספות ברומניה ובהונגריה, כשליח "הבריחה" ו"ההגנה" להצלת היהודים ולהעלאתם ארצה. שליחותו האמורה נתאפשרה היות שהוא היה חלק ממבצע "הכפילים", במסגרתו קבוצת פרטיזנים ופליטים יהודים החליפה קומץ מחיילי הבריגדה שחבריה השתחררו מהצבא הבריטי במקומם.
במלחמת העצמאות שירת כמ"פ בגדוד 68 (חטיבת עציוני), בירושלים ובסביבתה, ולחם עד שנפצע.
פעילות ציבורית - תקופה ראשונה

לאחר סיום מלחמת העצמאות למד כלכלה ויחסים בין-לאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון. בתום לימודיו באנגליה חזר לישראל בשנת 1953, ועל אף שהוצעו לו משרות בכירות במשרד החוץ ועוד, העדיף לעבור לנגב, ולהקים את התשתית ההסתדרותית שם. תוך כדי כהונתו כמזכיר מועצת הפועלים, בשנים 1953–1959, עשה רבות על מנת לקלוט עלייה ולשלב את העולים החדשים בתעשייה ובשירותים שהוקמו באזור. עשייתו בהקשר זה הייתה הרבה מעבר למה שהתחייב מתפקידו כמזכיר מועצת הפועלים. כך, למשל, עמד בראש ועדה ציבורית לנושא ליגות הנוער בעיר שתמכה במפעלו של אהרון בן יעקב שהקים והפעיל עשרות קבוצות כדורגל של נערים, קידם את התרבות בעיר שעה שהקים את ניצניו הראשונים של תיאטרון באר שבע, ליווה את העובדים בתקופות הקשות של פעילות הפדאיון, ועוד. בפעילותו תרם רבות להפיכתן של קבוצות עולים חדשים, בני עדות שונות, לחברה הבונה עיר וכובשת את המדבר. במשך 17 שנים התגורר עם משפחתו, רעייתו ושתי בנותיו, בבאר שבע. באותן שנים קיים קשר הדוק עם דוד בן-גוריון שהתגורר בשדה בוקר, ועל פי בקשתו המיוחדת טיפל בפתרון בעיית קהילת "בני ישראל".
בשנים 1959–1965 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת הרביעית ובכנסת החמישית. היה חבר בוועדת החוקה חוק ומשפט, ועדת הכלכלה וועדת העבודה והרווחה. בכנסת הרביעית מונה ליו"ר ועדה משותפת לטיפול בהצעה לסדר-היום בעניין מצב הספורט בישראל. לאחר הקמתה של רפ"י, בשלהי כהונתה של הכנסת החמישית, עבר לשורותיה.
במגזר הפרטי

בשנת 1960 קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובשנת 1962 קיבל רישיון לעריכת דין. בשנים 1962–1969 ניהל משרד עורכי דין עצמאי בבאר שבע (כולל שני סניפים), שהתמחה בתחומי המשפט האזרחי, דיני עבודה וביטחון סוציאלי, דיני נזיקין, דיני חברות ודיני חוזים. בתחילת תקופה זו כיהן כחבר הכנסת במקביל לפעילותו כעורך דין, מצב שהיה מותר באותה עת.
פעילות ציבורית - תקופה שנייה

בשנים 1969–1973 שימש במשרד העבודה כממונה ראשי על יחסי עבודה, יועץ משפטי של משרד העבודה (לתקופת מעבר של שנה בקירוב), מתאם הבטיחות והגיהות מטעם השר ויושב ראש הנהלת המוסד לבטיחות ולגיהות.
לאחר מכן חזר לפעילות בהסתדרות הכללית וכיהן בה בתפקידים הבאים: חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות (1973–1989); יו"ר המחלקה לאיגוד מקצועי של העובדים האקדמאים (1973–1977); נציג ההסתדרות לארגון העבודה הבינלאומי (ILO) בשנים 1973–1985 וחבר הוועד המנהל של הארגון בשנים 1973–1983; יו"ר האגף לארגון ומועצות הפועלים בשנים 1981–1990; יו"ר לשכת הקשר של ההסתדרות עם הכנסת בשנים 1990–1994; יו"ר הסתדרות הגמלאים משנת 1996 ואילך; חבר הנהגת ההסתדרות משנת 2005 ואילך.
היה חבר דירקטוריון בנק לאומי למשכנתאות ויו"ר ועדת הביקורת.
שימש כמורה בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, יו"ר חכלי"ת, עמותת חברי הכנסת לשעבר.
פעילותו למען הגמלאים

משנת 1996 הקדיש את כל זמנו למען קידומם ורווחתם של האזרחים הוותיקים והגמלאים, ושימש בהתנדבות יו"ר הסתדרות הגמלאים. במסגרת זו גייס מערכת שלמה של פעילים, הפזורה על פני כל ישראל. יחד עם פעילים מתנדבים אלה קידם את האינטרסים של בני הגיל השלישי גם במישור הפרטני באמצעות דאגה אישית לפרט, וגם במישור הקבוצתי על דרך של חיזוק וביסוס מעמד האזרחים הוותיקים. פעל לשכנע את חברי הכנסת שלא לתת ידם לגזרות כלכליות, שניסתה הממשלה להטיל על ציבור הגמלאים והאזרחים הוותיקים, ולתמוך ביוזמות חקיקה שהעלה בפניהם. בכך נכללים חוק האזרחים הוותיקים והניסיונות לכרסם בו שהוא הצליח לסכל; מלחמה בפגיעה בקצבת הזקנה מאז 2001. לא עלה בידו לסכל גזרות אלה לחלוטין אלא רק לצמצמן במעט או לבטל בשלב מאוחר יותר את חלקן. ניהול המאבק האמור כרוך בנסיעות מרובות לירושלים ולסניפי הסתדרות הגמלאים הפזורים על פני כל ישראל. הוא עשה זאת ללא רכב צמוד אלא בתחבורה ציבורית.
פעילותו של גדעון בן-ישראל רצופה יוזמות חדשות שבאו על מנת להזכיר למדינה את דור מייסדיה, ולקידום עניינם של האזרחים הוותיקים והגמלאים, ובכלל זה: יוזמה לכינוס בבית הנשיא של נציגי המחתרות והלוחמים להקמת המדינה (לח"י, אצ"ל, פלמ"ח, ההגנה ועוד); יוזמה לפעולת ההתנדבות שנועדה לעזור לקשישים עריריים המתקשים לטפל בעצמם במצבי חירום; ארגון הפגנות נגד אפליה של אזרחים ותיקים, כדוגמת ההפגנה שערך נגד בית קפה שמנע מקשישים להיכנס בטיעון כי הוא מעוניין בלקוחות צעירים; העלאת הצעה (שאושרה) לתיקון חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים כך שיאסור גם אפליה מטעם גיל; רעיונות בנושא הפנאי המתארך של האזרחים הוותיקים והפיכתו לאיכותי, אותם העלה בספר "מי מפחד מהגיל השלישי" שכתב ביחד עם רעייתו; עתירות לבית המשפט הגבוה לצדק, לקידום ענייני האזרחים הוותיקים והגמלאים בנושא הקיצוץ בקצבת הזקנה או בנושא השירות הרפואי הפרטי; נושא ההכרח בהתארגנות המקצועית של האזרחים הוותיקים על מנת שיהיה להם מספיק כוח לקידום ענייניהם, שהעלה במאמר שפורסם בדו-ירחון של ארגון העבודה הבינלאומי, וזאת על מנת לנסות וליזום אמנה בינלאומית שתסדיר זאת.
בשנת 1999 הריץ לכנסת רשימת גמלאים בשם כח לגמלאים. הוא עשה זאת מתוך מחשבה שנחוץ כוח פוליטי על מנת להבטיח את קיומם בכבוד של האזרחים הוותיקים. על אף שקיבלה עשרות אלפי קולות לא עברה הרשימה את אחוז החסימה.
בבחירות לעיריית תל אביב-יפו בשנת 2008 ו-2013 הוא שובץ במקומות האחרונים והסמליים (28 ו-25 בהתאמה) ברשימת כח לגמלאים. בבחירות 2006 הוצב במקום ה-26 ברשימת העבודה-מימד לכנסת, ובבחירות 2009 ובאלה שב-2013 הוצב במקומות ה-111 וה-95 הסמליים ברשימת מפלגת העבודה הישראלית.
נפטר ב-18 בדצמבר 2014 והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
משפחתו

נישא בשנת 1955 לרות לבית נאמן, לימים פרופסור למשפטים וכלת פרס ישראל. לזוג שתי בנות, מרית וסביון.
הערות שוליים

↑  שלמה גבעון, אצל בן-יעקב "זה" לא היה קורה (שני הטורים הראשונים במאמר), מעריב, 30 במרץ 1964, הטור האחרון במאמר, מעריב, 30 במרץ 1964
↑  גיל סלומון, הגמלאי שיישאר מחוץ לכנסת, באתר nrg
↑  גדעון בן-ישראל באתר GRAVEZ
↑  הודעת הנישואים, דבר, 2 בנובמבר 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524678905171  BnF: cb146220866 (data)  ISNI: 0000 0000 4837 8492  LCCN: no2005013148  VIAF: 19934641   WorldCat (עם VIAF): 19934641
יחסי הולנד–ישראל

| יחסי הולנד–ישראל |
| --- | --- |
הולנד: ישראל


הולנד: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
41,543: 22,072
אוכלוסייה
18,268,447: 10,009,800
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,118,125: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
61,205: 50,940
משטר
מונרכיה חוקתית: דמוקרטיה פרלמנטרית

בין מדינת ישראל והולנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949, כאשר לישראל יש שגרירות רשמית בהאג, בעוד שלהולנד יש שגרירות ברמת גן, וכן משרד מידע בירושלים ו-2 קונסוליות כבוד בערים אילת וחיפה. בין שתי המדינות ישנם יחסי ידידות קרובים וחמים, ומתקיימים ביניהן יחסי תיירות ומסחר מפותחים, וכן שיתוף פעולה רחב בסוגיות פוליטיות שונות. הולנד נחשבת לאחת המדינות הקרובות ביותר לישראל.
יחסים פוליטיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קאן, בעליו של הבנק הפרטי Bankierskantoor van Lissa & Kann, הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי, היה יזם ציוני נלהב שהקים ומימן בהמשך רבים מהמפעלים הציונים כבנק אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה, חברת אשלג ארץ-ישראלית (מפעלי ים-המלח), על שמו נרכשו אדמות אחוזת בית היא ראשיתה של תל אביב, והיה לקונסול הולנד הראשון בארץ ישראל (בין השנים 1924–1928). קאן אף העמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני.
שגרירות הולנד בישראל, שהקומה על ידי שדרוג קונסוליית הולנד בירושלים למעמד צירות ב-1950, הייתה השגרירות הראשונה בירושלים. ביוני אותה שנה מונה מיכאל עמיר לשגריר ישראל הראשון בהולנד.
לאחר ניתוק יחסי ברית המועצות–ישראל ביוני 1967, ייצגה שגרירות הולנד במוסקבה את האינטרסים הישראלים בברית המועצות.
מי שהיה ראש ממשלת הולנד בשנים 2010-2024, מארק רוטה, ידוע בתור תומך נלהב של ישראל. במסגרת סקר שערכה שגרירות הולנד בישראל, דורגה הולנד על ידי ישראלים כמדינה השנייה הידידותית ביותר לישראל באירופה, לאחר גרמניה, בעיקר הודות לתמיכתה הפוליטית האיתנה במדינת ישראל ולרמת האנטישמיות הנמוכה יחסית בה.
היחסים החמים באו לידי ביטוי במהלך פגישתו של נשיא מדינת ישראל שמעון פרס עם מלך ומלכת הולנד באוקטובר 2013, במהלכה הגדיר המלך את הידידות בין שתי המדינות כ"ידידות היסטורית" שראשיתה בפועלו של הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן, וקרא להמשך המעורבות ההולנדית בתהליך השלום במזרח התיכון
יחסים פוליטיים > יחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני

הולנד נחשבת על ידי רבים בישראל ומחוצה לה כידידה קרובה של ישראל באיחוד האירופי, לצד גרמניה, ולתומכת עקבית בצד הישראלי בסכסוך הישראלי-פלסטיני וזאת חרף חילוקי דעות פנימיים במערכת הפוליטית בהולנד ביחס לכך.
בבחירות שנערכו בנובמבר 2023 זכתה המפלגה למען החירות (PVV), שאותה ייסד ובראשה עומד חרט וילדרס במספר הרב ביותר של קולות בפרלמנט. וילדרס נודע כמבקר חריף של האסלאם, מתנגד להגירת מוסלמים להולנד, ומבטא עמדות פרו-ישראליות מובהקות. בהסכם הקואליציוני להקמת הממשלה בהולנד בעקבות בחירות אלה, במאי 2024, נכלל סעיף להעברת שגרירות הולנד בישראל לירושלים "בזמן המתאים"
יחסי מסחר

באוגוסט 1961 נחתמה עסקת נשק בין ישראל להולנד, במסגרתה סיפקה ישראל לצבא הולנד 80,000 תת-מקלעים מסוג עוזי. עסקה זו הייתה עסקת הנשק הגדולה ביותר שביצעה ישראל עד אז.
לאורך השנים, הולנד הייתה שותפת סחר משמעותית של ישראל, כאשר במהלכן נחתמו מספר אמנות והסכמים כלכליים בין שתי המדינות, לרבות הסכם לשיתוף פעולה בתחומי מחקר ופיתוח, וכן אמנה למניעת כפל מס אשר נועדה לעודד את יחסי המסחר בין המדינות. מאמצים אלו נשאו פרי, כאשר שנת 2012 היוותה שנת שיא בסחר ההדדי בין שתי המדינות, אשר היקפו באותה השנה נמדד על למעלה מ-5 מיליארד דולר. הדבר הופך את ישראל ליעד היצוא השלישי בהיקפו באירופה עבור הולנד, לאחר גרמניה ואיטליה, עם 2.84 מיליארד דולר, ואת הולנד ליעד היצוא השני בהיקפו באירופה עבור ישראל, לאחר בריטניה, עם 2.3 מיליארד דולר.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בהאג, האחראית על ניהול וקידום יחסי הסחר עם הולנד. מטרת הנספחות היא לסייע לחברות ישראליות להשתלב בשווקים השונים במדינה. בנוסף, הנספחות מקדמת השקעה ושותפות אסטרטגית בין המדינות. הנספח הכלכלי בהאג הוא יורם גלעדי (אחראי גם על דנמרק ושוודיה).
ב-11 בפברואר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל הורה בית המשפט בהולנד לממשלה לחסום ייצוא חלפי F-35 לישראל בשל הפצצות בעזה. לאחר פסיקת בית המשפט הופסק הייצוא הישיר של חלפים אלה מהולנד לישראל, אולם חלקים המיוצרים בהולנד ונשלחים למאגרים המנוהלים על ידי ארצות הברית ממשיכים להגיע לישראל.
ראו גם

יהדות הולנד
אפליית יהודים בהולנד לאחר מלחמת העולם השנייה
שגרירות ישראל בהאג