שמואל זביטקובר
פעילותו ותפקידיו > במסחר > אספקה צבאית

מסחרו הבולט ביותר היה באספקה לצבא הפולני והרוסי, ובתואר זה ("הספק של צבאות הכתר", "הספק של הגייסות הרוסיים", או "הספק" סתם) הוא מופיע במסמכים רשמיים.
לאחר חתימת "ברית שלושת הנשרים השחורים" הסודית, פלשו צבאות פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה בראשית אוגוסט 1772 לשטחי האיחוד הפולני-ליטאי והתמקמו בה בהתאם למסוכם. המורדים ניסו להתנגד בלחימה עיקשת במשך כחצי שנה, עד שמוגרו סופית באביב של 1773. לאחר מכן הפעילו מדינות הברית לחץ צבאי על מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי והסיים בדרישה שיכירו בחלוקה באופן רשמי. הדבר בוצע בשנת 1775.
בשנת 1773 (ה'תקל"ג), אחר שנטלו הרוסים את השלטון בפולין, מופיע זביטקובר כספק של הצבא הרוסי, וככזה הוא מופיע עד לשנת 1775 (ה'תקל"ה). הודות לתפקיד זה הוא צבר הון רב באופן מהיר. להערכת עמנואל רינגלבלום את תפקידו זה הוא קיבל הודות לקשריו עם המלך סטניסלאב פוניאטובסקי, שיש עדויות לכך שהיו לזביטקובר קשרים ישירים עם המלך סמוך לאחר תחילת כהונתו כמלך, כעשור לפני שקיבל זביטקובר את תפקידו כספק. את המינוי בפועל הוא קיבל מידי אדם פונינסקי (פול'), שהיה בעל המשרה הגבוהה ביותר בפולין, אחר המלך עצמו, והיו לו סמכויות רחבות לאשר מנויים כאלו ואחרים על פי החלטתו האישית.
תפקידו כספק גרר מספר משפטים ותביעות, במהלך השנים בהן שימש כספק ולאחריהן. בכתב אישום אחד מופיעה האשמה נגד פונינסקי על כך שקבע בחוזה כי בעלי האחוזות חייבים לספק את המכסה במועד הנקוב, ולעומת זאת זביטקובר רשאי לאחר את התשלום עבור המכסה; והתובע קובל בכלל על מינויו של זביטקובר היהודי על פני אצילים אחרים שלדעתו נאמנים יותר לממלכה, והוא מציין גם בתביעתו על כך שזביטקובר קיבל למעשה חסינות משפטית מפונינסקי בכך שכל דיון היה צריך להתבצע מול בית הדין של הקונפדרציה הכללית שבה נמנו אנשיו של פונינסקי. תביעה נוספת נגד זביטקובר עלתה בסיים הפולני בשנת 1775 (ה'תקל"ה). אציל בשם וינקלר, שהיה לבלר של זביטקובר, הסתכסך עם זביטקובר אחר שזה האחרון סירב לשלם לו משכורת של 400 אדומים לשנה. אחר שזביטקובר ערך מאזן של הוצאות והכנסות האספקה, והסיק על פי זאת כי הצבא הרוסי חייב לו כסף, לקח וינקלר את הניירת משמואל ואיים עליו שיערוך מאזן הפוך שעל פיו זביטקובר יהיה זה שחייב כסף לצבא הרוסי. הדבר הגיע לבית המשפט, ושם חויב וינקלר בקנס כספי על הוצאת דיבה. שלושה משפטים נוספים מופיעים מהשנים 1780–1781, שבהן האוכלוסייה הפולנית החלה להשתחרר מעט ממרות הרוסים, ובהם נתבע זביטקובר על אי תשלום עבור סחורה שסופקה לו.
גם זביטקובר מצדו לא קיבל את התשלום באופן ישיר ונוח, והיה עליו לפנות למפקדים שונים בבקשות נשנות לתשלום הכסף המגיע לו. בט' באייר ה'תקל"ה (9 במאי 1775) הוא עזב את משרתו כספק לצבא הרוסי, עם חוב של 40,000 אדומים שהיה צריך הצבא הרוסי לפרוע לו. לאחר הסכם עם גנרלים רוסיים ירד החוב ל-7,000 אדומים, עם תאריך פירעון של שבעה ימים מעת עשיית ההסכם. לאחר שלמרות כן לא נפרע החוב בפועל, נסע זביטקובר לפטרבורג לתבוע את חובו מידי השלטון הרוסי העליון, והוא נדחה בלך ושוב בין כמה גנרלים. כאשר עמד המלך סטניסלאב פוניאטובסקי להיפגש עם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה בעניין ברית צבאית בין רוסיה לפולין, פנה אליו זביטקובר שישתדל אצלה לפעול לפריעת חובו, ופוניאטובסקי אכן מילא את בקשתו, ובנוסף לכך גם עירב בדבר את השר בזבורודקה. גם השגריר שטקלברג סייע בידי זביטקובר להשיג את תביעתו. לא ידוע מה עלה בגורל השתדלויות אלו של פוניאטובסקי והשאר.
בין השנים 1788-1792 (ה'תקמ"ח-ה'תקנ"ב) התרחשו בפולין מספר תמורות; מהן הקמתו של צבא בן 100,000 איש להגנה על עצמאות פולין. באותה התקופה, בשנת 1790 (ה'תק"ן), התמנה זביטקובר כספק הצבא הפולני. הוא קיבל משימה לאספקת תבואה חקלאית כמו דגן, גריסים, שיבולת-שועל, חציר ועוד. ניתן לו לשם כך ערבות בנקאי, והתשלום הוקצב לו חלקית במזומן וחלקית בהמחאות בקופות המלוכה. עמנואל רינגלבלום רואה את מינויו של זביטקובר כספק בשנית גם כן הודות לקשריו עם מלך פולין, פוניאטובסקי; למרות שהפולנים שהתנערו מהשלטון הרוסי, ואף הביאו למשפט את פונינסקי, שזביטקובר היה עוזרו, למרות כן מדיניותו של פוניאטובסקי היא זו שהביאה את משרתו של זביטקובר. אחר שבשנת 1788 (ה'תקמ"ח) נבחר סיים חדש עם רוב בולט למפלגה הפטריוטית (פול') שדגלה בשחרור התלות מהאימפריה הרוסית, עמד פוניאטובסקי לצדה של מפלגה זו. מדיניותו זו הייתה לטובת מעמדו, ומאחר שלזביטקובר היו קשרים קרובים עם פוניאטובסקי, הוא זכה לתפקידו כספק מחדש, והפעם לצבא פולין.

זביטקובר קיבל מספר הטבות משמעותיות, שהקלו עליו בתפקידו:
דרכון המקנה לו זכות תנועה במדינה, לשם מעבר חופשי בין כל הירידים.
משמר מלווה בן ארבעה חיילים, לצורכי ביטחון.
קביעת מחיר הסחורה הנקנית על ידו, לפי החלטת הפקידים שמטעם ועדת הכספים. הטבה זו פטרה מזביטקובר את הצורך לעמוד על המקח בסחורות שהוא קונה. סעיף זה נועד למנוע הפקעת מחירים.
במסגרת הסיים החדש ניסחו הפולנים בשנת 1791 את חוקת ה-3 במאי, שהעלתה את כוחה הרשמי של המדינה. החוקה כללה מספר שינויים שבאו לתקן את צורת השליטה בפולין - מאנרכיה למונרכיה חוקתית. מול המפלגה הפטריוטית (פול') ששלטה בסיים, פעלה מפלגת המלכות - המפלגה השמרנית (מפלגת האצילים הישנה) שהתנגדה למהלכים ולשינויים שהתרחשו; היא הקימה ברית של אצילים, שכונתה הקונפדרציה של טרגוביץ (פול') ("ברית טַרגוביצה"), ופנתה לבקשת עזרה חיצונית מהאימפריה הרוסית ומאוסטריה. הרוסים, שחשדו כי מטרת הסיים היא שיבה לגבולות פולין מ-1772, ובכלל שאפו לספח אליהם שטחים מפולין, נענו לקריאה ושלחו גייסות שפלשו לפולין על מנת לתמוך במאבק של המפלגה הפרו-רוסית ולפרק את סיים ארבע השנים. עם פלישתם, כבשו למעשה הרוסים את פולין, כשמולם עומדת פרוסיה שבמקום לסייע בידי הממשל - בהתאם להסכם שנחתם עמה ב-1790 - נכנסת אף היא ונוגסת משטחי פולין. לאחר מספר קרבות הובסה המפלגה הפטריוטית וראשיה עזבו את המדינה. ב-23 בינואר 1793 חולקה פולין בשנית.
האספקה לצבא הרוסי הוטלה על המחוזות שתחת האימפריה הרוסית, כשלכל מחוז נקבע רף מסוים של תבואה ומספוא אותם הוא חייב לספק תמורת מחיר נקוב. החל משנת 1792 (ה'תקנ"ב) מופיע שוב זביטקובר כספק של הצבא הרוסי. את החוזה הוא ערך מול ההאטמאן שמעון מרצ'ין קוסקובסקי (אנ'), מראשי הקונפדרציה של טַרגוביץ. במסמכים בני התקופה מופיע כי לאור הזמן הקצר שנקצב לבעלי האחוזות שבמחוז ורשה לספק את השחת, שהם לא ראו את עצמם כמי שיכולים לעמוד בו, הם ערכו חוזה עם זביטקובר שיספק עבורם את המכסה שהוטלה עליהם. מלבד ההתחייבות לספק בהמשך את המכסה הקצובה, התחייבו הם עבור כך סך של 1,150 אדומים לזביטקובר. מלבד מחוז ורשה, לא ידוע אם היה זביטקובר אחראי על המחוזות האחרים, וכן איך נהג עם שאר בעלי האחוזות שבאותם מחוזות. מתוך הרשומות, היקף המסחר של שמואל עמד באותה השנה מעל 200,000 זהובים. לדבריו של רינגלבלום, זביטקובר לא ניהל חשבונות מסודרים, ומעל בכספים רבים.
פעולת האספקה האחרונה הידועה מזביטקובר הייתה בשנת 1794 (ה'תקנ"ד). ערב מרד קושצ'ושקו, כשסממני מרידה בצבצו בשטח, הגנרל איגלשטרם ארגן יחד עם גנרלים נוספים צבא להגנת ורשה. על זביטקובר הוטל לארגן את האספקה לצבא, והוא ארגן זאת במחסן צבאי שהוקם בנובידבור מזובייצקי הסמוכה. עם פרוץ המרד, נפל המחסן לידי המורדים.
במשך מספר שנים לא סופק לזביטקובר הסכום שהיה חייב לו הצבא (9,000 אדומים, ו-8,000 רובל), והוא נסע לסנקט פטרבורג לתבוע זאת, ונאלץ להתרוצץ מגנרל לגנרל. בסופו של דבר הוא קיבל רק חלק מהסכום. בתשלום שקיבל היו שטרות כסף רוסיים, שהיו אסורים בשימוש מחוץ לשטחי רוסיה, ועל כן הוא רכש בהם עורות ואדרות שער בשווי של 12,000 אדומים (דבר שגרם לו סכסוך לאחר מכן מול מתחריו למסחר).