stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורשות כנפיים
רקע

תהליך הווסת הוא טאבו עמוק מאוד בחברה ההודית המסורתית. בתפיסות הדתיות ההודיות, הווסת מטמאת את גוף האישה ובמהלך הדימום אסור לאישה ההודית להיכנס למקדשים ולהשתתף בטקסים הדתיים. עקב הבושה והבורות שאופפים את נושא זה, בריאותן ועתידן של נשים הודיות רבות מצויים בסיכון. בשל מחירם הגבוה של מוצרי היגיינה סטריליים שיכולים לספוג את הדימום החודשי, נשים רבות בהודו ובמדינות מתפתחות אחרות נאלצות להשתמש בכל הבא ליד: סמרטוטים, בדים מזוהמים, עלים, עפר וכיוצא בזה. השימוש בחפצים מזוהמים אלו מסכן את בריאותן על בסיס חודשי. מעבר לכך, נערות רבות מתקשות להסתיר את הסמרטוטים שלא מתאימים לצורת גופן וכך רבים סביבן יודעים אם הן מצויות בדימום הווסתי. רבות סובלות מהצצות כאשר הן נאלצות להחליף את אמצעי הספיגה מדי כמה שעות. משום שהדימום גורם לבושה גדולה, תלמידות עניות רבות מפספסות ימי לימודים על בסיס חודשי וחלק גדול מהן נושרות מן הלימודים עקב הפער הלימודי הגדול שנפער בינן לבין שאר התלמידים. כך, הטאבו סביב הוסת בהודו פוגע בסיכוייהן של נערות לצאת ממעגל העוני ולשפר את המעמד הסוציו-אקונומי שלהן.
על מנת לשפר את מצבן של הנשים ההודיות העניות שאינן יכולות לקנות תחבושות היגייניות סטריליות עקב מחירן, ועל מנת למנוע את הפגיעה בבריאותן ועתידן, המהנדס והיזם ארונצ'לם מורוגנאנטהם בנה מכונה המייצרת פדים מחומרי גלם זולים. המכונה לייצור תחבושות היגייניות מספקת לנשים הודיות גם מקומות עבודה נוספים, וכך מחלישה את הטאבו סביב הנושא ומעניקה לנשים עצמאות כלכלית וכבוד, בחברה בה נשים רבות הן עקרות בית. כמו כן, התחבושות החד-פעמיות מן המכונה מתכלות וכך תורמות להפחתת הזיהום הסביבתי, בניגוד לתחבושות המסחריות החד-פעמיות שעשויות מחומרים בלתי מתכלים. על פי ארונצ'לם מורוגנאנטהם, פחות מ-10% מהנשים בהודו משתמשות בתחבושות. מטרת הפרויקט שלו היא להפוך את הודו למדינה אשר 100% מהנשים משתמשות בתחבושות היגייניות.
הפקת הסרט

הפרויקט והסרט ממומנים על ידי עמותה ללא מטרות רווח The Pad Project שהוקמה על ידי קבוצת תלמידים מתיכון Oakwood בלוס אנג'לס. העמותה מקדמת פרויקטים דומים באזורים כפריים רבים בהודו. הסרט צולם בעיר קוימבטורה במדינה טאמיל נאדו בהודו ובכפר קתיקרה במחוז האפור במדינה אוטר פרדש בהודו.
עלילה

בתחילת הסרט, אחדים מתושבי מחוז האפור וקוימבטורה שבהודו מתבקשים לתאר ולהסביר מהי וסת. רובם ככולם מתקשים לענות על השאלות - הנערות קוברות את פניהן במבוכה ומסרבות לענות, וגברים צעירים מכריזים בביטחון כי זוהי מחלה. תשובות התושבים משקפות לצופים את הבורות והטאבו סביב נושא הווסת בהודו. בחלק מהראיונות זקני הקהילה טוענים כי הם מאמינים שהווסת היא טמאה ורעה. על פי הדת ההינדית, אסור לאישה להתפלל במקדש במהלך הווסת. אולם איסור זה אינו מקובל על כל הנשים. אישה צעירה בשם סְנֵהה מאמינה שאיסור כניסת נשים בזמן וסת למקדש הוא לא צודק. על פי דעתה, הנשים בחברה שלה אינן חופשיות, במיוחד לאחר הנישואין. לדבריה, רובן הופכות לעקרות בית כי לא מעודדים ומחנכים אותן לעבוד ולהיות עצמאיות.
לאחר מכן, הסרט מתחיל לעסוק בבעיות שנוצרות בעקבות הבורות סביב נושא הוסת בהודו - הסיכון הבריאותי והנשירה מן הלימודים. בראיונות, נשים מספרות שהתקשו להסתיר את הווסת בחטיבת הביניים משום שלא היו להן אמצעי ספיגה נאותים כמו תחבושות היגייניות. אחרות סבלו מהצצות במהלך החלפת אמצעי הספיגה. לכן הן נאלצו לנשור מבית הספר לאחר שהדימום החל. כמו כן, מצולמת אישה המזהירה קבוצת נערות מפני הסיכונים הבריאותיים הרבים הכרוכים בשימוש בבדים מזדמנים ולא נקיים. אחר כך הסרט בודק האם התושבים ההודים יודעים מהן תחבושות היגייניות וכיצד להשתמש בהן. רבות מן הנערות המרואיינות מובכות מן השאלות, חלקן מצהירות שהן לא יודעות מהן תחבושות היגייניות. אחרות אומרות שראו פדים רק בסרטים ובחנויות משום שהם יקרים מידי.
בהמשך, בזכות היוזמה של סנהה, מגיע נציג מטעם הפרויקט של מכונות הפדים ומדריך את נשות קתיקרה כיצד להכין את הפדים הסטריליים בארבעה שלבים: הכנסת חומר הגלם לתוך המכונה המעניקה לו מבנה צמרי, דחיסתו בתוך תבניות מלבניות, עטיפתו בבד גמיש ואריזתו. הנשים בקתיקרה וקוימבטורה מקימות עסק ומכנות את מותג הפדים שלהן "Fly Pads" משום שהן רוצות שנשים יפרשו כנפיים ויעופו. אומנם מכירת המוצר החדש אינה קלה משום שבנות קהל היעד מעולם לא השתמשו במוצר. נוסף על כך, נשים רבות מתביישות לקנות כאשר גברים נמצאים בסביבה, הן מעדיפות לקנות מנשים. למרבה ההפתעה, המכירה הראשונה עולה יפה והן מצליחות למכור פדים בשווי 180 רופי.
הסרט מראה כיצד הפרויקט הופך למאוד מדובר בכפרים והגברים מביעים עניין. הנשים מעידות שעלה ערכן העצמי בעיניהן ובעיני קרוביהן משום שהן עצמאיות ומרוויחות כסף, כאשר רוב הנשים סביבן הן עקרות בית. הסרט מסתיים בריאיון עם סנהה שחולמת להיות שוטרת. היא מאמינה שבהודו מתחיל שינוי לטובה במצב הנשים. היא חולמת שנשות הקבוצה תצלחנה למכור את הפדים בדלהי.
פרסים

פרס טקס האוסקר ה-91 לסרט הדוקומנטרי הקצר הטוב ביותר.
זוכה פרס בחירת הקהל וזוכה ציון לשבח של שופטי פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי.
זוכה פרס הסרט הדוקומנטרי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקליבלנד.
הערות שוליים

↑  מתוך הסרט "פורשות כנפיים"
↑  The Pad Project, The Pad Project (אורכב 13.05.2020 בארכיון Wayback Machine)
1 2  מתוך הסרט "פורשות כנפיים"
פרנק פאראר

פרנק לירוי פאראר (באנגלית: Frank Leroy Farrar‏; 2 באפריל 1929 – 31 באוקטובר 2021) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושלהּ ה-24 של מדינת דקוטה הדרומית, בשנים 1969–1971.
ביוגרפיה

פאראר נולד בעיירה בריטון. הוא השלים תואר ראשון ומוסמך אוניברסיטה במשפטים באוניברסיטת דקוטה הדרומית והתקבל ללשכת עורכי הדין של דקוטה הדרומית על סמך לימודיו. משנת 1949 ועד 1953 שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, ובשנים 1953–1955 שירת במלחמת קוריאה במסגרת שירותו הפעיל. ב-5 ביוני 1953 נישא לפטרישיה הנלי בפורט בנינג שבג'ורג'יה, שם הוצב במסגרת שירותו הצבאי.
עם שוך הקרבות בחצי האי קוריאה, היה פאראר סוכן מטעם שירות הכנסות הפנים עד 1957. במהלך 1958 היה לשופט. בין השנים 1959–1962 היה תובע פלילי של מחוז מרשל. במקביל שימש כנשיא איגוד התובעים המדינתיים.
ב-22 במאי 1962 הכריז פאראר על התמודדותו לתפקיד התובע הכללי של דקוטה הדרומית. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית קיבל פאראר 96,608 קולות, וגבר על סטרלינג קלארק, מהעיר בל פוש (Belle Fourche), שקיבל 57,339 קולות. בבחירות גבר פאראר על תומאס א. פו, מועמד המפלגה הדמוקרטית והתובע הכללי המכהן מוורמיליון. בינואר 1963 נכנס לתפקידו כתובע הכללי של דקוטה הדרומית, אותו מילא עד ל-7 בינואר 1969.
פו בעצמו החליף את ויליאם דיי, שהתפטר ממעמדו כמועמד הדמוקרטי מסיבות עסקיות. ב-1 ביולי 1964 התמודד פאראר מחדש לתפקיד התובע הכללי. הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה עם 157,848 קולות וניצח את ויליאם גריידי הדמוקרטי, שקיבל 125,047 קולות.
עם בחירתו של פאראר לכהונה שלישית כתובע הכללי, התעוררו השערות רבות לפיהן יהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל דקוטה הדרומית בבחירות 1968. בבחירות אלה אכן נבחר למושל, ומילא תפקיד זה מ-7 בינואר 1969 עד ל-5 בינואר 1971. תקוותיו לקריירה פוליטית רבת-שנים נגוזו בבחירות 1970, כאשר הפסיד למועמד הדמוקרטי ריצ'רד קניפ.
רעייתו, הגברת הראשונה לשעבר פטרישיה פאראר, שזכתה גם במדליה בהליכה תחרותית ב"אולימפיאדת המבוגרים" (אנ'), נפטרה ב-31 באוקטובר 2015, בגיל 84. פאראר נפטר גם הוא ב-31 באוקטובר 2021, בגיל 92.
הערות שוליים

↑  Former South Dakota Republican Gov. Frank Farrar dies at 92, באתר AP‏, 1 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  ג'ונתן אליס, Frank Farrar, former South Dakota governor and Republican statesman, dies, באתר Sioux Falls Argus Leader‏, 31 באוקטובר 2021 (באנגלית)
↑  Former South Dakota Republican Gov. Frank Farrar Dies at 92, באתר U.S. News & World Report‏, 31 באוקטובר 2021 (באנגלית)
↑  ג'זמין ג'קסון, Former Governor and Attorney General Frank Farrar dies at 92, באתר Keloland.com‏, 31 באוקטובר 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193110521  ISNI: 0000 0000 4413 5610  LCCN: no2005100641  VIAF: 51430037   WorldCat (עם VIAF): 51430037
פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין

פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Luise Charlotte, Prinzessin von Mecklenburg-Schwerin; ‏13 ביוני 1778 - 29 בנובמבר 1819), היה נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין
ביוגרפיה

פרידריך לודוויג נולד ב-13 ביוני 1778 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ולואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. פרידריך לודוויג חונך בצעירותו על ידי מורים שונים, ולמד בעיקר מתמטיקה וצרפתית. בשנת 1792 החל פרידריך לודוויג את לימודיו באוניברסיטת רוסטוק, ובשנת 1795 יצא לטיול ארוך במרכז גרמניה. בשנת 1797 הצטרף פרידיך לודוויג לצבא הפרוסי בדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים "פון פרסנטין".
בשנת 1806 נכבשה דוכסות מקלנבורג-שוורין על ידי הכוחות הצרפתים ובני המשפחה ברחו לאלטונה, ורק בשנת 1807 לאחר הצטרפות הדוכסות לקונפדרציה של הריין חזרו בני המשפחה לדוכסות. בשנת 1814 השתתף פרידריך לודוויג בקונגרס וינה, שבמהלכו קיבל אביו את התואר דוכס גדול.
ב-29 בנובמבר 1819 מת פרידריך לודוויג, ומשום כך לאחר מות אביו בשנת 1837, עלה בנו פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1799 התחתן פרידריך לודוויג עם ילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל הראשון, קיסר רוסיה וסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין (1800–1842)
מריה לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1803–1862), התחתנה עם גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג
בשנת 1810 התחתן פרידריך לודוויג עם קרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ולואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלברט ממקלנבורג-שוורין (1812–1834)
הלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1814–1858), התחתנה עם פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן
מגנוס ממקלנבורג-שוורין (1815–1816)
בשנת 1816 התחתן פרידריך לודוויג עם אוגוסטה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטדט, אך לא נולדו לו ילדים ממנה.
פובליוס קווינקטיליוס וארוס

"וארוס המובס", פסל גרמני מודרני
פּוּבְּלִיוּס קְווִינְקְטִילִיוּס וַארוּס (46 לפנה"ס – 9 לספירה) היה פוליטיקאי ומצביא רומאי, בימי אוגוסטוס קיסר. ידוע בעיקר עקב תבוסתו בקרב יער טויטובורג לארמיניוס, מנהיג שבט הכרוסקים הגרמאני. התבוסה עלתה לו בחייו ובחיי חיילי הלגיונות ה־17, ה־18 וה־19.
רקע

וארוס היה בן למעמד הפאטריקי, ונולד למשפחה אריסטוקרטית שהתרוששה ואיבדה מחשיבותה.
אביו של וארוס, סקסטוס קוינקטיליוס וארוס, היה סנאטור שבחר לתמוך בעמדת האופטימאטים השמרנים בימי מלחמת האזרחים עם יוליוס קיסר. אין זה ידוע האם וארוס האב היה מעורב ברצח קיסר, אך הוא התאבד לאחר הפסד גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס בקרב פיליפי.
חרף דעות אביו, וארוס הבן בחר לתמוך ביורשו של קיסר, הוא אוגוסטוס קיסר. הוא נשא את ויפסניה, בתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהיה מצביאו הראשי של אוגוסטוס, והתיידד עם אגריפה ואוגוסטוס. עקב כך הואצה הקריירה הפוליטית שלו, והוא הגיע לפסגת הקורסוס הונורום בשנת 13 לפנה"ס שבה כיהן כקונסול יחד עם טיבריוס שהיה בנו החורג של הקיסר.
קריירה מוקדמת

בין 8 ל־9 לפנה"ס, עם תום התקופה כקונסול, וארוס מונה למושלה של הפרובינקיה אפריקה (שטחה של תוניס ורצועת החוף של לוב, בנות ימינו). מאוחר יותר מונה למושל פרובינקיה סוריה, שם פיקד על 4 לגיונות. ההיסטוריון היהודי, יוספוס פלביוס, ציין כי וארוס פעל במהירות כדי לדכא את המרידות שהחלו ביהודה עם מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס ועם סיומה ענש את המורדים בצליבה של 2,000 איש.
כאשר תמה תקופתו כמושל סוריה חזר לרומא, שם נשא את אחייניתו הרחוקה של אוגוסטוס, קלאודיה פולכרה. בשנים הראשונות של המאה הראשונה לספירה רוכזו מיטב מאמציה הצבאיים של רומא באזור מצפון לגאליה ומזרחית לנהר הריין. שם מצביאים רומיים כדוגמת טיבריוס ודרוסוס לחמו בשבטים המקומיים, כשבט הכרוסקים. ב־7 לספירה מונה וארוס לשליט הפרוביניקיה.
קרב יער טויטובורג

בשנת 9 לספירה ישבו וארוס וצבאו בן שלושת הלגיונות וכוחות עזר, סך הכול כ־30,000 איש, במחנה הקיץ לצד נהר הוזר. חרף העובדה שקיבל מידע אודות התארגנות שבטית למטרת מרד, בחר וארוס להאמין לארמיניוס, גרמני ששירת כראש פלוגת פרשים בכוחו. אמונו הוכח כטעות - ארמיניוס עצמו עמד מאחורי המרד.
ארמיניוס הוביל את וארוס לתוך מארב קטלני ביער, שתוכנן על ידי השבטים הגרמניים במשך זמן רב. הם תקפו את וארוס וצבאו והרגו כ-20,000 חיילים רומאים. העיטים, סמלי הלגיונות הרומיים שנחשבו לאלוהויות משניות, נלקחו שלל. וארוס כנראה שם קץ לחייו כאשר ראה שהכל אבוד. ראשו של וארוס נכרת ונשלח בידי ארמיניוס לראש שבט גרמני אחר, בניסיון להציג את כוחו, וכדי לקדם את הליגה הגרמנית שקיווה להקים.
המנהיג השבטי שלח את הראש לרומא, כאות נאמנות לרומאים וזלזול בארמיניוס, שם נקבר במוסליאום של משפחת אוגוסטוס. וארוס הפך במהרה לשעיר לעזאזל ברומא, והואשם לגמרי במפלה המחפירה והמאיימת, שיצרה ברומא בהלה, כגון זו שיצרה פלישת הטווטונים והקימברים בימי גאיוס מריוס. ההיסטוריון הרומאי, סווטוניוס, מציין כי אוגוסטוס נהג להתהלך בביתו ולהטיח את ראשו במזוזת הדלת בעודו צועק "קווינקטיליוס וארוס, השב לי את ליגיונותי".
ראו גם

פולמוס וארוס
לקריאה נוספת

Hanan Eshel, Publius Quinctilius Varus in Jewish Sources, JJS 59/1 (2008), pp. 112-119
Werner Eck, Köln. P. Quinctilius Varus, seine senatorische Laufbahn und sein Handeln in Germanien: Normalität oder aristokratische Unfähigkeit? in: Seite 13. Dieter Salzmann, Münster. Dokumentation der Münzen des P. Quinctilius Varus aus Achulla und Hadrumetum - Seite 29. Detlef Liebs, Freiburg i. Br. Die Strafbarkeit des Arminius nach römischem Recht - Seite 37, 2010, pp. 13-28
פנטום האופרה (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזמר "פנטום האופרה" מאת אנדרו לויד ובר, צ'ארלס הארט וריצ'רד סטילגו
 בימוי:  ג'ואל שומאכר 
 הופק בידי:  אנדרו לויד ובר 
 תסריט:  אנדרו לויד ובר, ג'ואל שומאכר 
 עריכה:  טרי ראולינג
 שחקנים ראשיים:  ג'רארד באטלר אמי רוסום פטריק וילסון מירנדה ריצ'רדסון מיני דרייבר
 מוזיקה:  אנדרו לויד ובר 
 צילום:  ג'ון מת'יסון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר Really Useful Films Joel Schumacher Productions Odyssey Entertainment Scion Films
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס, אנטרטיינמנט ואן 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  הממלכה המאוחדת 10 בדצמבר 2004 ארצות הברית 22 בדצמבר 2004
 משך הקרנה:  143 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט מוזיקלי, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  $70,000,000
 הכנסות:  $154,648,887
 הכנסות באתר מוג'ו:   phantomoftheopera
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
פנטום האופרה (באנגלית: The Phantom of the Opera) הוא סרט מוזיקלי משנת 2004, הסרט הוא עיבוד למחזמר משנת 1986 בעל אותו שם של אנדרו לויד ובר, שבתורו מבוסס על הרומן הצרפתי "פנטום האופרה" מאת גסטון לרו. הסרט בוים על ידי ג'ואל שומאכר שכתב את התסריט יחד עם לויד ובר. בסרט מככבים ג'רארד באטלר בתפקיד הפנטום ואמי רוסום בתפקיד כריסטין דאיי.
עלילה > הווה

בשנת 1919, בית האופרה של פריז עורך מכירה פומבית. ראול וויקונט דה שאניי, קשיש בכיסא גלגלים, רוכש תיבת נגינה. הוא מבחין בקהל בדמות מוכרת - מאדאם ז'ירי, לשעבר מנהלת בלט. תשומת הלב שלהם מופנית לפריט מס' 666 במכירה הפומבית - נברשת, אשר נשברה לחתיכות אך שוחזרה באופן חלקי לצורך המכירה הפומבית. בעוד הנברשת מועלת אל תקרת בית האופרה הישן, הסרט חוזר בזמן לשנת 1870, כאשר בית האופרה היה בשיאו.
עלילה > עבר

הפנטום, גאון מוזיקלי מעוות פנים אשר מסכה מכסה את פניו, מסתתר בקטקומבות של בית האופרה ורודף אותו. הוא מתאהב בזמרת סופרן צעירה, כריסטין דאיי, ובסתר חונך אותה להפוך לכוכבת הבאה של בית האופרה. כריסטין סרה למרותו של הפנטום כי היא מאמינה שהוא בעצם רוח של אביה המנוח במסווה של מלאך מוזיקה.
לאחר שהפנטום מבריח מבית האופרה את זמרת הסופרן הראשית קרלוטה, כריסטין נקראת להחליף אותה וזוכה לביקורות נלהבות על השירה שלה. כעבור כמה חודשים נראה לכולם כי הפנטום נעלם, וכריסטין וראול מתארסים, אבל הפנטום מפתיע את כולם בהופעה בלתי צפויה בנשף מסכות, והודיע שכתב אופרה חדשה, תובע ממנהלי בית האופרה להעלות אותה ואז נעלם שוב. מאדאם ז'ירי מגלה לראול שהיא הביאה את הפנטום לבית האופרה, לאחר שהצילה אותו, כשהיה עדיין ילד, מקרקס נודד שכלל אותו במופע "פריק שואו". כריסטין נקרעת בין אהבתה לראול ובין רגשותיה כלפי הפנטום המסתורי. היא הולכת לבקר את קברו של אביה, והפנטום עוקב אחריה לשם. ראול מגיע זמן קצר לאחר מכן, וקרב אכזרי פורץ בין השניים. בסופו של דבר, כריסטין וראול נמלטים מהמקום.
ראול ומנהלי בית האופרה מחליטים לרקום תוכנית על מנת ללכוד את הפנטום. לצורך כך הם מעלים את האופרה שכתב - "דון חואן מנצח" - משום שהם בטוחים שהפנטום יופיע בערב הפתיחה. בערב הפתיחה הפנטום הורג את זמר הטנור, פיאנג'י, ותופס את מקומו על הבמה. כריסטין חושפת את זהותו על הבמה, בכך שהיא מסירה את המסכה שלו וחושפת את פניו המצולקות בפני כולם. הפנטום חוטף את כריסטין אל מקום מחבואו, לא לפני שהוא חותך את החבלים המחזיקים את הנברשת שעל תקרת בית האופרה. הנברשת נופלת, קורסת אל תוך הקהל שנמלט מן המקום, וגורמת לשרפה המכלה את בית האופרה.
במקום מחבואו שמתחת לבית האופרה, הפנטום, שמאוהב בכריסטין, זועם עליה ומבין כי היא לא תוכל לאהוב אותו. ראול מגיע למקום על מנת להצילה, אולם הפנטום טומן לו מלכודת ולוכד אותו. הפנטום מציב בפני כריסטין בחירה: להישאר עם הפנטום מתחת לאדמה, כבת זוגו, ואז ראול ישוחרר; או להצהיר כי היא אוהבת את ראול, ואז הפנטום ישחרר אותה לחופשי, אך יהרוג את ראול. לאחר שכריסטין מביעה את נכונותה להקריב את חירותה בתמורה להצלת חייו של ראול, הפנטום משנה את דעתו ומשחרר אותה ואת ראול. שבור לב, הפנטום מבין כי מעשיו הנוראיים הרסו את ההזדמנות שלו לזכות באהבתה של כריסטין. הוא מנפץ את המראות אשר ניצבות במקום מחבואו, ונעלם. לאחר זמן קצר מגיע למקום המון זועם, שרוצה להציל את כריסטין ולנקום בפנטום. ביניהם מגיעה גם מג ז'ירי, חברתה של כריסטין וביתה של מאדאם ז'ירי, שמוצאת רק את המסכה שהפנטום השאיר מאחור.
עלילה > הווה

הסרט חוזר בחזרה לשנת 1919. ראול מניח את תיבת הנגינה על המצבה של כריסטין, ומבחין שעל המצבה מונחים גם ורד אדום קשור בסרט שחור (סימן ההיכר של הפנטום) וכן טבעת האירוסין שהפנטום נתן לה.
צוות שחקנים

ג'רארד באטלר - הפנטום
אמי רוסום - כריסטין דאיי
פטריק וילסון - ראול וויקונט דה שאניי
מירנדה ריצ'רדסון - מאדאם ז'ירי
סיימון קאלו - ז'יל אנדרה
קירן היינדס - רישאר פרמן
ג'ניפר אליסון - מג ז'ירי
ג'יימס פליט - מר לפבר
ויקטור מקגווייר - אובלדו פיאנג'י
קווין מקנלי - ג'וזף בוקה
מאריי מלווין - רייר
מיני דרייבר - קרלוטה ג'ודיצ'לי
הפקה > ליהוק

ליו ג'קמן הוצע להיבחן לתפקיד הפנטום, אבל התמודד עם בעיות זמנם עם ואן הלסינג. ג'קמן הסביר בראיון באפריל 2003, "הם צלצלו לשאול על הזמינות שלי. לא הייתי זמין, למרבה הצער. אז זה היה מבאס". "היינו זקוקים למישהו שיש לו קצת רוק אנד רול בתוכו", הסביר אנדרו לויד וובר. "הוא חייב להיות קצת קשה, מסוכן קצת; לא זמר שגרתי". הבמאי ג'ואל שומאכר התרשם מביצועו של ג'רארד באטלר ב"דרקולה 2000". לפני האודישן שלו, לבאטלר לא היה שום ניסיון בשירה מקצועית ולקח רק ארבעה שיעורי פיתוח קול לפני ששר את "מוזיקת הלילה" ("The Music of the Night") בפני לויד ובר.
קייטי הולמס, אשר החלה לעבוד עם מאמן קולי, הייתה הבחירה המובילה לתפקיד כריסטין דאיי במרץ 2003. היא הוחלפה מאוחר יותר על ידי אן האת'וויי ב-2004. עם זאת, האת'וויי ויתרה על התפקיד בשל מחויבותה לסרט "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים". האת'וויי הוחלפה אז באמי רוסום. השחקנית עיצבה את הקשר בין הפנטום וכריסטין אחרי סוזן פארל וג'ורג' בלנשין. פטריק וילסון לוהק כראול בהתבסס על הקריירה הקודמת שלו בברודוויי.
ביקורות ותגובות

הסרט זכה לביקורות שליליות באופן כללי ולציון 33% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 165 ביקורות.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | פרס אוסקר | העיצוב האומנותי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2005 | פרס אוסקר | הצילום הטוב ביותר | מועמדות |
| 2005 | פרס אוסקר | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2005 | פרס גלובוס הזהב | הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מחזמר | מועמדות |
| 2005 | פרס גלובוס הזהב | השיר המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2005 | פרס גלובוס הזהב | השחקנית הטובה ביותר - קומדיה או מחזמר | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "The Phantom of the Opera". Box Office Mojo. נבדק ב-2009-09-25.
↑  Michelle Zaromski (2003-04-29). "An Interview with Hugh Jackman". IGN. נבדק ב-2009-09-25.
↑  DVD production notes
↑  Lynn Hirschberg (2005-03-13). "Trading Faces". The New York Times.
↑  Staff (2004-08-10). "Movie Preview: The Phantom of the Opera". Entertainment Weekly. נבדק ב-2009-09-25.
↑  Michael Fleming (2003-03-13). "'Men' treads carefully into sequel territory". Variety. נבדק ב-2009-09-20.
↑  "Anne Hathaway: Biography". TV Guide. נבדק ב-19 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Phoebe Hoban (2004-12-24). "In the 'Phantom' Movie, Over-the-Top Goes Higher". The New York Times.
↑  The Making of The Phantom of the Opera, [DVD, 2005], Warner Home Video
↑  "The Phantom of the Opera‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| פנטום האופרה |
| --- | --- | --- |
| ספרים | פנטום האופרה מאת גסטון לרו (1909–1910) • פנטום מאת סוזן קיי (1990) • מאמן הקנרית (1993) • שרלוק הולמס ומלאך האופרה (1994) • הפנטום של מנהטן (1999) |  |
| מחזות | פנטום האופרה (1976) • פנטום האופרה (מחזמר, 1986) • פנטום (1991) • האהבה לעולם לא מתה (2010) |  |
| סרטים | פנטום האופרה (1925) • פנטום האופרה (2004) |  |
| שירים | The Phantom of the Opera‏ • ‏The Music of the Night‏ • ‏All I Ask of You‏ • ‏The Point of No Return •‏ Wishing You Were Somehow Here Again‏ |  |
| דמויות | אריק, פנטום האופרה • כריסטין דאי • הוויקונט ראול דה-שאניי • הפרסי (דארוגה) • מאדאם ז'ירי • מג ז'ירי • הדיווה לה קרלוטה |  |
| יוצרים ושחקנים | גסטון לרו (מחבר הרומן המקורי) • סוזן קיי (מחברת "פנטום") • אנדרו לויד ובר (יוצר המחזמר) • מייקל קרופורד (הפנטום במחזמר המקורי) • שרה ברייטמן (כריסטין במחזמר המקורי) • לון צ'ייני (הפנטום בסרט האילם) • ג'רארד באטלר (הפנטום בסרט המחזמר) • אמי רוסום (כריסטין בסרט המחזמר) • פרדריק פורסיית' (מחבר "הפנטום של מנהטן") |  |
| מקומות | האופרה גרנייה, פריז, צרפת |  |
| מבחר מיצירותיו של אנדרו לויד ובר |
| --- | --- | --- |
| יוסף וכתונת הפסים המשגעת | המחזמר (1968) • לחלום מוכן • דלת סיגרו עלי |  |
| ישו כוכב עליון | האלבום (1970) • המחזמר (1972) • הסרט (1973) |  |
| אוויטה | האלבום (1976) ‏ • ‏ Another Suitcase in Another Hall ‏ • ‏ Don't Cry for Me Argentina ‏ • ‏ Oh What a Circus ‏ • ‏ You Must Love Me ‏ • ‏ המחזמר (1978) • הסרט (1996) • הפסקול (1996) |  |
| קאטס | ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים (1939) • המחזמר (1981) • הדמויות • Memory • סרט, 1998 • סרט, 2019 |  |
| סטארלייט אקספרס | המחזמר (1984) |  |
| פנטום האופרה | הרומן (1909-1910) • המחזמר (1986) • השיר ‏•‏ The Music of the Night ‏•‏ All I Ask of You ‏• Wishing You Were Somehow Here Again •‏ הסרט (2004) |  |
| שדרות סאנסט | הסרט (1950) • המחזמר (1993) ‏ • ‏ As If We Never Said Goodbye |  |
| האהבה לעולם לא מתה | המחזמר (2010) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4830642-3  LCCN: no2004124658  VIAF: 181299680   WorldCat (עם VIAF): 181299680
פייר בונאר

| --- | --- |

דיוקן עצמי
 לידה:  3 באוקטובר 1867 פונטנה-או-רוז, צרפת 
 פטירה:  23 בינואר 1947 (בגיל 79) Le Cannet, צרפת 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה  תיכון לואי הגדול  אקדמיה ז'וליאן  Lycée Michelet, Vanves 
 תקופת הפעילות:  1889–1947 (כ־58 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  תנועת הנאבי 
 הושפע על ידי:  פול גוגן, קצושיקה הוקוסאי 
 יצירות ידועות:  Nude against the light, Dining Room in the Country 
 בן או בת זוג:  מרתה בונאר 
 חתימה:   
 
בונאר בשנת 1899
פייר בונאר (בצרפתית: Pierre Bonnard;‏ 3 באוקטובר 1867 – 23 בינואר 1947) היה צייר צרפתי, ממייסדי תנועת הנאבי.
ביוגרפיה

בונאר נולד ב-Fontenay-aux-Roses שברמות הסן, אחד מפרוורי פריז. אביו היה בכיר במשרד המלחמה הצרפתי. בהתעקשות אביו למד בונאר משפטים ואף שימש כעורך דין לפרק זמן קצר. אולם, בנוסף למשפטים לקח שיעורי ציור ולמד אמנות באקדמיית ז'וליאן בפריז.
בשנת 1891 נפגש עם הצייר אנרי דה טולוז-לוטרק והחל להציג את יצירתו באגודה של הציירים העצמאיים. הוא החל לעבוד יחד עם הקבוצה המכונה הנאבי, אשר הייתה מורכבת מציירים צעירים, בהם אדואר וויאר ומוריס דני אשר ציירו יצירות עם אופי סימבולי ורוחני. בשנת 1910 עבר לדרום צרפת.
חייו אישיים

מ-1893 חי עם מרתה דה מליני (1869–1942), והיא הייתה המודל לרבים מציוריו, כולל ציורי עירום רבים. שם הלידה שלה היה מריה בורסין, אבל היא שינתה אותו לפני שפגשה אותו. הם נישאו בשנת 1925. בשנים שלפני נישואיהם ניהל בונאר פרשיות אהבים עם שתי נשים נוספות, שגם שימשו דוגמניות לכמה מציוריו: רנה מונצ'טי (בת זוגו של הצייר האמריקאי הארי לאכמן) ולוסיין דופוי דה פרנל, אשתו של רופא. רנה מונצ'טי התאבדה זמן קצר לאחר שבונר ודה מליני התחתנו.
סיפור אהבתם של בונאר ודה מיליני עלה לאקרנים בשנת 2023 בסרט "פייר ומרתה: אמנות ואהבה" בבימויו של מרטין פרובסט. וינסנט מקאן מגלם את בונאר וססיל דה פראנס מגלמת את דה מיליני.