הרשעת שווא
הגורמים המרכזיים להרשעות שווא בישראל > הגורמים בחלוקה לפי שלבי ההליך הפלילי

א. התפיסה המוטעית של אשמת החשוד – עצם מעצרו של חשוד, עלול במקרים מסוימים לחזק את התפיסה שהוא ככל הנראה מי שביצע את המעשה בפועל, מאחר שלא ייתכן שנעצר ללא סיבה מוצדקת. תפיסה שגויה זאת עלולה להוביל את חוקרי המשטרה להתמקד בחשוד בלבד, תוך זניחת כיווני חקירה אחרים שיכולים לסייע בקידום חשיפת האמת.
ב. הרשעה על בסיס הודאה בלבד – במשפט הישראלי ניתן להרשיע בפלילים אדם על סמך הודאתו במעשים ובלבד שקיימת ראייה מסוג "דבר מה נוסף" שמטרתה רק לאמת את תוכנה של ההודאה, וככזאת מהווה תוספת שמשקלה "קל כנוצה". בעבר נטו בתי המשפט בישראל לראות בקיומה של הודאת נאשם כראייה משכנעת ביותר וזאת אף זכתה לכינוי "מלכת הראיות". נקודת המפנה בנושא, התרחשה בעקבות ועדת גולדברג (1994) אשר הצביעה על מספר גורמי סיכון שביכולתם להביא להודאות שווא. לרבות מבנה אישיותו של הנחקר, מאפיינים שונים כגון שפת אם, גיל, מצב נפשי או קוגניטיבי, קיומם של לחצים חברתיים חיצוניים או השפעת הלחץ של החקירה ו/או המעצר ועוד. המידע והנתונים המצטברים בנושא הובילו לצמיחתה של תפיסה מקבילה, ולפיה יש להתייחס להודאות כראיה "חשודה". במחקרים שנעשו בארצות הברית נמצא שמתוך 120 הודאות שווא, 82% מהן הובילו להרשעות שווא. כפועל יוצא מכך, נתונים אלה מצביעים על כוחם המוגבל של השופטים לזהות בזמן אמת הודאות שווא, ועל הסיכון הקיים בהרשעה על סמך הודאת נאשם בלבד.
ג. הרשעה על סמך עדות ראייה – בישראל ניתן להרשיע אדם בפלילי על סמך עדות ראייה אחת יחידה וללא כל ראיה נוספת. זאת בתנאי שהעדות נמצאה מהימנה בעיני בית המשפט. כלל ראייתי זה, העניק לעדים בשיטת המשפט הישראלית, מעמד מרכזי ומשקל רב אך הוא אינו חף מטעויות.
על פי נתוני פרויקט החפות האמריקאי, הגורם המרכזי ביותר להרשעות שווא הוא עדויות ראייה מוטעות. נמצא כי ב-76% מתוך 250 הזיכויים הראשונים שנחשפו במסגרת הפרויקט, הרשעות השווא היו מבוססות רק/גם על עדות ראייה מוטעית. כמו כן, מחקרים מצביעים על כך שהסיכויים לזיהוי מוטעה עולים ככל שאדם מתבקש לזהות אדם אחר מקבוצה גזעית או אתנית שונה משלו.
בהתאם לכך, גם בישראל חלו התפתחויות בנושא זה עם הקמת "ועדת דנציגר" אשר במסגרת דוח הביניים הראשון דנה, בין היתר, במשקל הפחות שיש לייחס לראיה זאת ולכללים שיש לעגן לצורך הגברת מהימנותה.
ד. עדות שקר – מדובר במקרים בהם עד שיקר בצורה מכוונת והביא להפללתו של הנאשם. הנתונים שנאספו במסגרת פרויקט החפות האמריקאי מצביעים על כך שב-21% מתוך 250 הרשעות השווא הראשונות של הפרויקט, הרשעת השווא נתמכה גם בעדות שקר.
ה. ראיות מדעיות – על פי שיטת המשפט הישראלית, ראיות מדעיות (כגון: DNA, השוואת טביעות אצבעות וכדומה) מוגשות לבית המשפט באמצעות מומחה, אשר יכול להעיד אודות מהימנותן והמשמעות הנגזרת מהן. בישראל לאור פערי הכוחות בין הצדדים בהליך הפלילי, הראיות המדעיות מוצגות ברוב המקרים על ידי התביעה ולא על ידי ההגנה. המעבדות השונות (כגון המעבדה לזיהוי פלילי ובדגש על המרכז לרפואה משפטית) אינן עומדות לרשות הסנגוריה, אלא לרשות התביעה והמשטרה בלבד. לפיכך, מוטל עול כלכלי כבד על נאשמים הנדרשים לחוות דעת ולעדות מומחה נגדית מטעמם. בהמשך לכך, עובדי המעבדות עובדים בצמידות לגורמי התביעה, דבר שעלול להשפיע על מידת האובייקטיביות שלהם, אף אם לא במכוון. כך למשל, כאשר המעבדה מבצעת מלכתחילה רק את אותן הבדיקות שעשויות להפליל את הנאשם ולא לזכותו. כמו כן, מומחים נוטים לעיתים להפריז במידת הדיוק של הבדיקה אותה ביצעו. במקביל, שופטים אינם מודעים דיים לאפשרות של טעות מעבדה או לכך שהרבה נדבכים ב"מדע הפורנזי" לא פותחו על סמך או בהתבסס על מחקר מדעי, אלא על ותק וניסיון של מבצע הבדיקה בלבד. גם בהקשר זה, מממצאי פרויקט החפות תומכים ומצביעים על כך ש74% מתוך הרשעות השווא התבססו גם על 'ראיות מדעיות', מהן 60% היו מוטעות, כאשר מדובר בראיות מסוימות שנתפסות כאמינות בידי בית המשפט אך מתבררות כחסרות ביסוס.
ו. ראיות נסיבתיות מטעות – ראיה נסיבתית היא ראיה שאינה מוכיחה באופן ישיר עובדה מעובדות כתב האישום, אלא היא מוכיחה "נסיבה" שבאמצעות ההיגיון ניתן להסיק ממנה עובדה מסוימת. כך למשל, מאיכון טלפון סלולרי של חשוד באזור ביצוע עבירה ובזמן ביצועה, ניתן להסיק שהיה נוכח החשוד באזור ובשעה שהתרחשה העבירה. למעשה, ניתן להרשיע בישראל בידי ראיות נסיבתיות בלבד. אולם, הראיה הנסיבתית עלולה בנסיבות מסוימות ליצור רושם מוטעה לגבי אשמתו של אדם בביצוע עבירה, או לגבי עצם העובדה שנעברה עבירה כשבמציאות לא בוצעה כלל.
ז. הטיות קוגניטיביות בפענוח ראיות וקביעת ממצאים – מקרים בהם ידיעה מוקדמת הקושרת נאשם למעשה, משפיעה על פענוח הראיות בתיק. מדובר בהטיה הנוגעת לכלל הגורמים העוסקים בפענוח העבירה. לדוגמה, כאשר מומחה המפענח ממצאי DNA במעבדה, יודע שהדגימה לה הוא משווה היא של נאשם שזוהה כאנס, יכול הדבר להוביל להטיה ובכך לפענוח שגוי.
ח. האמת העובדתית למול האמת המשפטית – שיטת המשפט מבחינה בין האמת העובדתית שהיא מה שהתרחש בפועל, לאמת המשפטית שהיא מה שהוכח בבית המשפט שהתרחש בכפוף למגבלות בית המשפט (לדוגמה: כללים ראייתיים). לעיתים, מתגלה כי קיים פער בין האמת העובדתית לאמת המשפטית, כך שאדם עלול להיות מורשע בעבירות מסוימות למרות שלא קיימת וודאות של ממש, שאכן זה המצב העובדתי שהיה בפועל. כך למשל, החוק מעגן מספר "חזקות משפטיות" אשר בהתקיימותן וכל עוד הנאשם לא הביא ראיה להפריכן, ניתן לקבוע עובדות או להסיק ממצאים. לדוגמה, העובדה שאם אדם נתפס עם כמות מסוימת של סם בחפציו, מקימה חזקה משפטית ולפיה הסם אינו לשימוש עצמי אלא למטרות סחר. דוגמה נוספת היא העבירה המעוגנת בסעיף 64ד לפקודת התעבורה, לפיה נהג שמסרב להיבדק בבדיקת ינשוף יחשב כמי שנהג בשכרות. גם העובדה שחלה חסינות על מסמכים מסוימים מצביעה על פער בין האמת העובדתית לאמת המשפטית, כאשר פער זה עלול להוביל בנסיבות מסוימות גם להרשעת שווא.