stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרנוויל רדמונד
חינוך

גרנוויל למד בבית הספר לחירשים בקליפורניה בברקלי משנת 1879 עד 1890 שם הוכרו ועודדו את כשרונותיו האמנותיים. שם לימד אותו המורה תיאופילוס אסטרלה, ציור, רישום ופנטומימה.
כשסיים את לימודיו, רדמונד נרשם ללימודים אחרים: בית הספר לעיצוב בקליפורניה בסן פרנסיסקו, שם עבד שלוש שנים עם מורים כמו ארתור פרנק מת'וס ואמידה ז'ולין. הוא זכה במדליית הצטיינות של W. E. Brown.
הוא התחבר עם אמנים רבים אחרים, בהם גוטרדו פיאזוני וג'וזפה קדנסו. פיאזוני למד את שפת הסימנים האמריקאית, והוא ורדמונד הפכו לחברים לכל החיים. הם גרו יחד בפארקפילד וטיבורון, קליפורניה.
בשנת 1893 זכה רדמונד במלגה מטעם בית הספר לחירשים בקליפורניה, מה שאיפשר לו ללמוד בפריז באקדמיה ז'וליאן אצל המורים ז'אן-פול לורנס וז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט. הוא התארח אצל הפסל דאגלס טילדן, בוגר נוסף של בית הספר לחירשים בקליפורניה. "טילדן היה עזרה אדירה לרדמונד, הוא לימד אותו צרפתית ואיך להתמצא בפריז; הם הפכו לחברים טובים עד סוף חייהם." בשנת 1895 התקבל הציור של רדמונד, לסלון של פריז.
חזרה בקליפורניה

בשנת 1898 שב לקליפורניה והתיישב בלוס אנג'לס. הוא נישא בשנת 1899 לקארי אן ז'אן, תלמידה לשעבר של בית הספר לחירשים באילינוי. יחד נולדו להם שלושה ילדים.
עבודה עם צ'פלין

הוא התגורר בלוס אנג'לס והתיידד עם צ'ארלי צ'פלין, שהעריץ את האקספרסיביות הטבעית של אדם חירש המשתמש בשפת הסימנים האמריקאית.
צ'פלין ביקש מרדמונד לעזור לו לפתח את הטכניקות בהן השתמש צ'פלין בהמשך בסרטיו האילמים. צ'פלין התרשם ממיומנותו של רדמונד, העניק לרדמונד סטודיו באולפן הסרטים, אסף את ציוריו, ושילב אותו בתפקידי משחק אילמים.
צ'פלין אמר על ציור של רדמונד, "יכולתי להסתכל על זה שעות. הציור אומר כל כך הרבה דברים".
במהלך תקופה זו רדמונד לא הזניח את ציורו. דרך צ'פלין פגש את אמנים בלוס אנג'לס אלמר וואכטל ונורמן סנט קלייר. הם הציגו את עבודותם בתערוכת האביב שהתקיימה בסן פרנסיסקו בשנת 1904.
עד שנת 1905 זכה רדמונד להכרה רבה כצייר נוף מוביל וכטונליסט נועז.
הוא נפטר ב־24 במאי 1935 בלוס אנג'לס.
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, Deaf Heritage–A Narrative History of Deaf America, ‏2012-04-24
↑  The Silence and Solitude of Granville Redmond, California Plein-Air Impressionism, ‏2011-05-18 (באנגלית)
↑  Granville Redmond, IMDb
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119007649  ISNI: 0000 0000 6675 3081  LCCN: n87874137  RKD: 96811  SNAC: w6fr1b8j  ULAN: 500024771  VIAF: 15570462   WorldCat (עם VIAF): 15570462 
גרנוויל רדמונד, שדה פרגים בקליפורניה
גרנוויל רדמונד, חוף מאליבו באביב
גרנוויל רדמונד, על חוף הים, 1931
צ'ארלי צ'פלין וגרנוויל רדמונד
ג'מיני 3

ג'מיני 3 (גם ג'מיני III) הייתה המשימה השלישית בתוכנית החלל ג'מיני של נאס"א, והמשימה המאוישת הראשונה במסגרת תוכנית זו. במהלך המשימה שוגרו שני אסטרונאוטים לחלל ומטרתה העיקרית הייתה לבחון את תהליכי השיגור בשיגור צוות המונה שני אנשים ולבצע הפעלות ראשונות של מערכת התמרון הממוחשבת בזמן שהייה במסלול היקפי.
צוות

טייס: ורג'יל גריסום
טייס משנה: ג'ון יאנג
צוות > צוות גיבוי

טייס: וולטר שירה
טייס משנה: תומאס סטאפורד
רקע

ב־13 באפריל 1964, הציג רוברט גילרות', ראש המרכז לטיסות חלל מאוישות בפני העיתונות את הראשונים לטוס בחללית ג'מיני: מפקד הצוות ורג'יל ("גאס") גריסום ושותפו לצוות ג'ון יאנג. צוות הגיבוי הורכב מוולטר שירה ותומאס סטאפורד. גריסום, ששהה כבר בחלל במסגרת המשימה המאוישת השנייה של תוכנית מרקורי, עמד להיות האדם הראשון שיזכה לטיסתו השנייה לחלל.
שני השלבים של רכב השיגור הועברו בחודש ינואר של 1965 למקום שיגורם במרכז החלל קנדי וב־5 בפברואר צורפה אליהם החללית.
רקע > ה"מולי בראון"

במהלך ההכנה לטיסות של תוכנית מרקורי, ניתנה לכל טייס הזכות להעניק כינוי לחללית שבה הוא יטוס, וכך גם ניתנה זכות דומה לגריסום ויאנג, הטייסים של משימה זו. גריסום, שהחללית בה הוא טס במשימתו הקודמת בתוכנית מרקורי שקעה בים לאחר שנחתה, אחרי שקצר גרם לשחרור פתח החללית לפני שזו נאספה, החליט להעניק לחללית הג'מיני 3 את הכינוי "מולי בראון", על שם גיבורת מחזה הברודוויי המוזיקלי מ־1960: "מולי בראון הבלתי ניתנת לשקיעה" (מחזה שמבוסס על חייה של מרגרט בראון, אישה ששרדה את טביעתה של הטיטניק). "טיטניק", הייתה האפשרות השנייה שגריסום חשב עליה, שזכתה לסירוב גורף מנאס"א.
ג'מיני 3 הייתה היחידה מבין חלליות ג'מיני שזכתה לכינוי. שאר החלליות קיבלו שם המסומן בספרות רומיות.
מטרות המשימה

לבחון את יכולות השיגור המאויש של החללית לקראת משימות מאוישות נוספות בעתיד.
לבחון את עיצוב התא של שני אנשי הצוות ואת השפעתו על ביצועיו של הצוות.
לבדוק את ביצועי התקשורת בין צוות הקרקע לצוות החללית.
לבדוק את יכולות התמרון בזמן שהחללית במסלול היקפי, על ידי מערכת התמרון הממוחשבת.
לבחון את יכולת השליטה במסלול של הטיסה חזרה ובמיקום הנחיתה.
לבחון את ביצועי המערכות של החללית.
לבחון את תהליכי השיגור וטרום השיגור של כלי־חלל המאויש בשני אנשי־צוות.
להשיג חזרה את החללית לאחר הנחיתה.
לבחון את הציוד של צוות התעופה, הכלים הרפואיים ומערכת ההגיינה האישית.
לבצע שלושה ניסויים.
לבדוק את השפעות הנענוע הנובע ממנוע רכב השיגור על צוות החללית.
להשיג תצלומים כלליים בזמן המסלול ההיקפי.
תוצאות המשימה

החללית שוגרה ב 9:24 בבוקר ב־23 במרץ 1965 באמצעות טיל השיגור טיטאן 2, אחרי שהשיגור עוכב בכ־24 דקות בעקבות דליפה קטנה באחד מצנורות החמצון, שתוקנה באמצעות חיזוק אחד הברגים שהיה רופף קמעה. מס' דקות אחרי־זה היא נכנסה בהצלחה למסלול היקפי סביב כדור הארץ.
כ־20 דקות אחרי תחילת ההקפה הראשונה, מדד החמצן ומדדים אחרים בחללית הצביעו על ירידה פתאומית, אבל בדיקה מהירה של הטייסים העלתה שמקור הבעיה הייתה אספקת הכוח של המדדים, והבעיה נעלמה כשיאנג עבר מהספק הראשי לספק המשני.
כשעה אחר־כך, הפעילו הטייסים לראשונה בחלל את מערכת התמרון במסלול־היקפי הממוחשבת, כשהאטו את מהירותה של החללית ב־15 מטרים לשנייה; הם השתמשו בה שוב כשעה אחרי־כן כששינו את זווית המסלול בחמישית מעלה ופעם נוספת כשגריסום שינה את הפריגיאה ל־72 קילומטרים.
הצילומים שצולמו בחלל לא היו מוצלחים עקב חוסר התאמת העדשה למצלמת ה־16 מ"מ.
לאחר שלוש הקפות ושהייה של 4 וחצי שעות בחלל, החלו הטייסים את דרכם חזרה ולבסוף נחתה החללית כ־84 קילומטרים ממקום הנחיתה המיועד.
שני הטייסים המתינו כ־30 דקות עד שהגיעו לאסוף אותם וגריסום, שלא רצה שלחללית יהיה גורל דומה לגורלה של החללית הקודמת שלו, חיכה שיחברו ל"מולי בראון" את מתקני הציפה לפני שפתח את צוהר היציאה.
הניסויים המדעיים שנערכו בחלל

בינואר 1964 המשרד למדעי החלל יחד עם המרכז לטיסות חלל מאוישות, לאחר שקיבלו ודנו בהצעות שונות, החליטו על הניסויים המדעיים שיערכו בחלל במשימות של ג'מיני ואפולו.
שניים מתוך שלושה מהניסויים, היו ניסויים שהוצעו לקראת המשימה העשירית בתוכנית מרקורי, משימה שלא יצאה בסוף לפועל.
הניסויים המדעיים שנערכו בחלל > הניסוי הראשון

עיקרו של הניסוי הראשון, עלה בעקבות סימנים של נזק תאי רב יותר ממה שצופה שנבע מקרינה, אחרי הטיסות הראשונות, עניין שהוחלט להקדיש לו תשומת לב רבה יותר לאור התוכניות לשהיות ממושכות בחלל. ההשערות העיקריות לגבי הגורמים לתופעה הזו היו השפעות ביולוגיות בלתי־ידועות על ידי מרכיבים של קרינה שבדרך־כלל נחסמים על ידי האטמוספירה של כדור־הארץ, או האינטראקציה של הקרינה עם היבט מסוים של טיסה בחלל, כגון חוסר משקל.
בניסוי אמורות היו דגימות דם אנושי להיחשף לכמות ורמה ידועה של קרינה (גם בחללית וגם על הקרקע) בזמן השלב במשימה שבו השפעת כח הכבידה לא תהייה נוכחת, וההבדלים בין הדגימות אמורים היו להיבדק.
דגימות הדם הוגשו לטייס בקופסת אלומיניום סגורה הרמטית יחד עם מכשיר פולט קרינה. על הטייס היה למשוך את ידית ההפעלה לכיוון אחד כדי להפעיל את המכשיר ולאחר מכן למשוך אותה לכיוון השני כדי לעצור אותו.
הניסויים המדעיים שנערכו בחלל > הניסוי הראשון > מהלך הניסוי ותוצאותיו

יאנג הצליח לתפעל את הניסוי. בדיקות הראו שהדגימות מהטיסה ספגו נזק רב יותר מאלה שהיו על הקרקע והאפשרות שהנזק נגרם כתוצאה מהיבט כלשהו של השהייה בחלל נותרה בעינה, רק שהשאלה לגבי איזה היבט נשארה בלתי פתורה.
הניסויים המדעיים שנערכו בחלל > הניסוי השני

הניסוי השני עוצב כדי לבחון את האפשרות שתאים ואופן גדילתם עשויים להיות מושפעים ישירות מנוכחותו של כח־כבידה נמוך, השפעות שיכולות להיות להן השלכות חשובות לגבי שהייה ממושכת בחלל.
בגלל מבנה התא הפשוט יחסית שלהם, לצורך עריכת הניסוי, נבחרו ביצים של קיפוד ים.
הביצים הוכנסו לתא עגול קטן עם ידית קטנה. על הטייס היה לסובב את הידית חמש פעמים. פעם אחת לפני הטיסה כדי להפרות את הביצים, ואז ארבע פעמים נוספות בזמן הטיסה.
הניסויים המדעיים שנערכו בחלל > הניסוי השני > מהלך הניסוי ותוצאותיו

במהלך הטיסה, כשניסה גריסום לסובב את הידית, הוא סובב אותה חזק מדי ("זה היה בגלל ההתרגשות והאדרנלין", הוא יטען אחר־כך) והיא נשברה, כך שהניסוי נהרס.
הניסויים המדעיים שנערכו בחלל > הניסוי השלישי

הניסוי השלישי נגע לעובדה שכלי־חלל שצונחים חזרה לתוך האטמוספירה "מתעטים" בפלזמה מיוננת שחוסמת כל תקשורת רדיו.
מחקר הראה שתוספת של נוזל לפלזמה המיוננת בזמן הכניסה המחודשת לאוויר יכולה אולי להחזיר את יכולת התקשורת על ידי הנמכת תדירות הפלזמה בצורה שתספיק לגלי UHF לחדור. מטרת הניסוי הייתה לבדוק אם טכניקה דומה יכולה לעבוד במקרה של כלי־חלל גדול כמו הג'מיני. מערכת הזרקת מים הותקנה בחללית.
כשהחללית מגיעה לגובה של כ־90,000 מטרים, שאז כבר אמורה להיות מוקפת במעטה הפלזמה חוסם התקשורת, הטייס אמור ללחוץ על כפתור ההפעלה, שיגרום להזרקה אוטומטית של מים לתוך הפלזמה בהפסקות קבועות במשך שתיים וחצי דקות בעוד תחנות הקרקע מנטרות את קבלת גלי הרדיו.
הניסויים המדעיים שנערכו בחלל > הניסוי השלישי > מהלך הניסוי ותוצאותיו

במהלך הכניסה מחדש של החללית לאטמוספירה, לחץ יאנג על מתג ההפעלה כדקה אחרי שהפלזמה קיבלה צורה והחלה דממת אלחוט. התוצאות היו מעודדות; בקצב הזרמת מים גבוה, הצליחו תחנות הקרקע לקבל סימני רדיו מהחללית.
ג'יורג'יאן דה ארסקאטה

ג'יורג'יאן דניאל דה ארסקאטה בנדטי (בספרדית: Giorgian Daniel De Arrascaeta Benedetti; נולד ב-1 ביוני 1994) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפלמנגו ובנבחרת אורוגוואי.
קריירת מועדונים

דה ארסקאטה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפנסור ספורטינג. בדצמבר 2012 דה ארסקאטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–3 לפניארול.
בינואר 2015 דה ארסקאטה חתם בקרוזיירו מליגת העל הברזילאית תמורת 4 מיליון אירו.
ב-8 בינואר 2019 דה ארסקאטה חתם בפלמנגו 63 מיליון ריאל ברזילאי, ובכך הפך לכדורגלן היקר בתולדות הליגה הברזילאית.
קריירה בינלאומית

בספטמבר 2014 דה ארסקאטה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי במשחק ידידות נגד קוריאה הדרומית. במשחק זה, בישל את השער היחיד במשחק לחוסה מריה חימנס. ב-6 ביוני 2015 דה ארסקאטה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–5 נגד גואטמלה.
דה ארסקאטה נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2015 ומונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022.
תארים

הגביע הברזילאי (2): 2017, 2018
אליפות מינאס ז'ראיס: 2018
גביע ליברטדורס: 2019, 2022
גביע רקופה סודאמריקנה: 2020
אליפות ברזיל: 2019, 2020
אליפות ריו דה ז'ניירו (3): 2019, 2020, 2021
הגביע הברזילאי: 2022
נבחרת העונה בליגת העל הברזילאית (2): 2018, 2019
הערות שוליים

↑  Se confirmó la lista de convocados para la Copa Mundial de Catar 2022 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל האורוגוואית, 10 בנובמבר 2022 (בספרדית)
גלויה

גלויה מבוילת סטנדרטית של דואר רוסיה, 2005
גלויות, 2012
גלויה או גלוית דואר היא פיסת נייר עבה או קרטון דק, מלבנית לרוב, המיועדת לכתיבת מסר ומשלוחו באמצעות הדואר ללא צורך במעטפה.
מקור המונח ״גלויה״ בהתקצרות הצירוף "איגרת גלויה", אך היום הצירוף המקורי לא נמצא בשימוש בכלל.
לרוב מופיעה תמונה יפה בצדה האחד של הגלויה ומקום לכתיבת מסר קצר בצדה השני. לעיתים קרובות, גלויות נמכרות לא רק בסניפי דואר, אלא גם באתרי תיירות פופולריים עם תמונות נוף של האזור.
לעיתים קרובות, משלוח הגלויה זול יותר ממשלוח המכתב, אם כי העלות בישראל זהה הן למכתבים והן לגלויות (1.55 ש"ח בתעריפים של תחילת 2008).
תקופת השיא של הייצור והצריכה של גלויות מאוירות הייתה בין השנים 1898–1918, וסחף שכבות רחבות של הציבור, אם כי גם במאה ה-21 הוסיפו אנשים, בייחוד תיירים, שלחו גלויות או שמרו אותן כמזכרת.
הגלויה הראשונה הונפקה ב-1869 באוסטרו-הונגריה והן נמצאו בשימוש נרחב עד סוף המאה העשרים.
בארצות הברית הוצגו גלויות לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) וזמן קצר אחר כך אישרה ממשלת ארצות הברית להדפיס גלויות במחיר סנט אחד ("גלויות פני"). בעקבות כך חברת "Detroit Publishing Company" ייצרה גלויות פוטוכרום נושאות צילומים ריאליסטיים-למראה בצבעוניותם, בעיקר של נופים עירוניים וטבעיים, העתקי יצירות אמנות ונושאי פולקלור. הגלויות שיוצרו בתהליך זה זכו לתפוצה של מיליונים והמונח "פוטוכרום" משמש עד היום באנגלית לאפיון מהותן של גלויות מצולמות.
מלבד שימוש בגלויות למשלוח, הן מהוות גם אובייקט לאספנות.
אליעזר בן-יהודה היציע את המילה "קֶלֶף" במקום "גלויה", אבל המילה לא נקלטה בשפה. על פי האגדה, משפחתו של בן-יהודה התנגדה כי המילה נשמעת כמו "כלב."
גלויות ביהדות

הגלויות וכרטיסי הברכה היהודיים הם אומנם חלק קטן מכלל הגלויות והכרטיסים הקיימים בעולם, אך יש בהם חומר בעל ערך המאיר היבטים מגוונים בתרבות היהודית. המכלול הגדול ביותר של גלויות יהודיות פורסם עד היום בידי אספן פרטי בשם ז'ראר סילון מפריז, בעל אוסף של יותר מ־40 אלף גלויות.
איורי הגלויות היהודיות, בהינתן פומביות המדיום הזה משקפים את החברה היהודית אשר יצרה וצרכה אותן, הדימוי העצמי אשר ביקשה להציג לציבור הרחב, ואת האידאולוגיה והעקרונות שהנחו אותה. כתוצאה מכך, הגלויות שימשו ומשמשות עדות רבת ערך אודות חיי היהודים באותן השנים - חזותם ולבושם, כליהם ותשמישי הקדושה שלהם, הריהוט בבתים ובבתי הכנסת ועוד.
הגלויות היהודיות הכילו סמלים מסורתיים ואידאולוגיים כמו הכותל המערבי, קבר רחל, המנורה, מגן הדוד, עבודה חקלאית ודימוי החייל הישראלי, וכן איורים שציינו אירועים שפקדו את העם היהודי. עם התגבשות ועליית התנועה הציונית, גלויות הברכה היו פלטפורמה להעברת מסרים אידאולוגיים. לדוגמה, הופקו גלויות עם דיוקנם של המנהיגים הציוניים בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו, ואף גלויות שביקשו להעביר מסרים הנוגעים לפרשת דרייפוס. וכן גלויות עם סממנים אנטישמיים.
ראו גם

גלוית מרב
כרטיס ברכה
פוסטקרוסינג
הערות שוליים

↑  אז והיום: קפד ראשו, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏27 באפריל 2017
↑  שלום צבר, בין פולין לגרמניה: טקסים יהודיים בגלויות מאוריות מראשית המאה העשרים, מחקר ירושלים בפולקלור יהודי 27, עמ' 269-290
↑  רוביק רוזנטל‏, המילים האובדות של אליעזר בן יהודה, באתר "הזירה הלשונית", 5 בינואר 2018
↑  שלום צבר, בין פולין לגרמניה: טקסים יהודיים בגלויות מאוריות מראשית המאה העשרים, . מחקר ירושלים בפולקלור יהודי 27, 2011, עמ' 269-290
↑  שלום צבר, בין פולין לגרמניה: טקסים יהודיים בגלויות מאוריות מראשית המאה העשרים, מחקר ירושלים בפולקלור יהודי 27, 2011, עמ' 269-290
↑  ד"ר חזי עמיאור, מדברים גלויות: שנה טובה מאלפרד דרייפוס, באתר ynet, 12 בספטמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529494505171  BnF: cb11949215f (data)  GND: 4046902-5  LCCN: sh85105462  LNB: 000053065  NDL: 00562756  NKC: ph455367
גשר טאפן זי ניו יורק

| --- | --- |
גשר טאפן זי החדש
גשר טאפן זי החדש
 מידע כללי
 סוג:  גשר 
 שימוש:  חציית נהר ההדסון לכלי רכב, אופניים והולכי רגל
 מיקום:  דרום ניאק (אנ') במערב וטריטאון (אנ') במזרח, ניו יורק (מדינה)
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – אפריל 2018
 תאריך פתיחה רשמי:  אפריל 2018 
 מידות
 אורך:  5,000 מטר
 רוחב:  56 מטר
 גובה:  128 מטר
 מידע טכני
 נתיבים:  8 למכוניות, 2 לאוטובוסים ו-2 לרוכבי אופניים והולכי רגל.
 קואורדינטות:  41°04′17″N 73°53′28″W﻿ / ﻿41.07139°N 73.89111°W﻿ / 41.07139; -73.89111
  (למפת ניו ג'רזי מוגדלת) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיגשר טאפן זי ניו יורק(למפת ניו ג'רזי רגילה) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיגשר טאפן זי ניו יורק
 
גשר טַאפֶן זִי (באנגלית: Tappan Zee Bridge) הוא גשר מעוגן כבלים המחבר את שתי גדותיו של נהר ההדסון במדינת ניו יורק. הגשר נבנה החל מאוקטובר 2013 והוא נפתח לתנועה בספטמבר 2018, אז החליף את גשר טאפן זי הישן.
שם הגשר

הגשר נקרא באופן רשמי על שמו של מושל ניו יורק לשעבר, מריו קואומו. השם טאפן זי מורכב מ"טאפן", שמו של אחד מהשבטים האינדיאניים שאכלסו בעבר את האזור, ו-זִי שפירושו ים בהולנדית.
מיקום

הגשר ממוקם על נהר ההדסון כ-40 קילומטר מצפון למרכז מנהטן, באחת הנקודות הרחבות ביותר של נהר ההדסון. הגשר מחבר בין העיירה דרום נייאק (אנ') ממערב לנהר לעיר טריטאון (אנ') שבמזרחו - שתיהן במדינת ניו יורק.
חלק גדול מהתנועה מדרום מדינות ניו אינגלנד מערבה ודרומה עוברת דרך הגשר הזה, כך גם התנועה ההפוכה ממערב לנהר ההדסון. הגשר הוא אחד משני הגשרים הגדולים והחשובים על נהר ההדסון, יחד עם גשר ג'ורג' וושינגטון, הוותיק יותר, שמגשר בין שתי הגדות בצפון רובע מנהטן של העיר ניו יורק מהצד המזרחי ובעיירה פורט לי (אנ') במדינת ניו ג'רזי בצידו המערבי של הנהר.
הקמת הגשר

בתחילת שנות האלפיים חלקים מהגשר הישן החלו להתפורר כתוצאה מעייפות החומר ועומס של תנועה יתרה. לאור זאת, ולאחר דיונים רבים וארוכים בנושא, הרשות הפדרלית לכבישים המהירים בארצות הברית (אנ') אישרה הקמת גשר חליפי במקביל לגשר הישן ורשות הכביש המהיר (Thruway) של מדינת ניו יורק (אנ') העמידה תקציב בסך 3.142 מיליארד דולר להקמתו. התקציב היה מורכב מכספים ציבוריים והשקעות פרטיות.
הבנייה החלה באוקטובר 2013 עם סיום מתוכנן לשנת 2017. העבודות בפרויקט החלו במחצית השנייה של שנת 2013, והושלמו, לאחר עיכובים שחלקם היו קשורים באי יציבות הגשר הישן שעלול היה לקרוס בחלקו על הגשר החדש, לקראת ספטמבר 2018, שביום ה-8 בו התקיים טקס הפתיחה. שלושה ימים אחר כך, ב־11 ספטמבר 2018 נפתח הגשר החדש לתנועה. עלות הפרויקט בפועל התבררה לבסוף כמגיעה ל - כמעט 4 מיליארד דולר. עם השלמתו, הפך הגשר להיות אחד מהגשרים התלויים הרחבים בעולם - 58 מטר. זמן חיי הגשר החדש תוכנן ל-100 שנים. עם זאת, שנה לאחר פתיחתו, התבררו כשלים בברגי הענק שחברו את קורות הגשר ויותר מכך, התברר שהיה ניסיון להסתיר מהציבור כשלים אלה.
הגשר הוא גשר אגרה בכיוון מזרח בלבד.
ראו גם

רשימת המעברים הקבועים מעל נהר ההדסון (אנ')
הערות שוליים

↑  Tessa Melvin, If You're Thinking of Living In/Tarrytown; Rich History, Picturesque River Setting, New York Times, 21 august, 1994
↑  Newyork.cbslocal.com, New York State Advances $3.1 Billion Plan to Replace Tappan Zee Bridge, CBS, 17 December, 2012
↑  Mary Scott Nabers, From Tappan Zee to Javits, how Cuomo's Plans Boost Public-Private Partnerships, New York Business Journal, 12 February, 2016
↑  Jesse McKinley, Shane Goldmacher and Tyler Pager, An ‘Inappropriate’ Mailer and a Delayed Bridge Opening Put Cuomo on the Defensive, The New York Times, 9 September, 2018
↑  About The Project / The Bottom line, The New NY Bridge Project Archive
↑  Design Features - The Governor Mario M. Cuomo Bridge is Designed and Built to Last More than a Century Without Major Structural Repairs., The New New York Bridge Priject Archive
↑  Brendan J. Lyons, Broken bolts: Structural problems on the Gov. Mario M. Cuomo Bridge were covered up, Times Union, 7 March, 2021
↑  Incentive Pricing Toll Schedules, N.Y. State - Thruway Authority
גזור, העתק והדבק

הצלמיות הנפוצות והמקובלות לפקודות גזור (סמל המספריים שמשמאל), העתק (סמל שני העמודים שבמרכז) והדבק (סמל לוח הכתיבה שמימין)
גזור, העתק והדבק הן פקודות מחשב, הזמינות להפעלה על ידי המשתמש בממשק המשתמש של תוכנות רבות. פקודות אלו מאפשרות למשתמש להעביר אובייקט (טקסט, תמונה, קובץ וכדומה) ממקור ליעד.
הפקודה גזור מוחקת את בחירתו של המשתמש מהמקור שבו נמצאה, ואילו פקודת העתק יוצרת עותק של מה שנבחר, בלי למחוק את המקור. בשני המקרים, הפקודה הדבק תיצור עותק, במקום הנבחר, של מה שהועתק.
היסטוריה

פעולת העתקת/העברת טקסט ממקום אחד לאחר במערכות מחשב, הייתה חלק אינטגרלי מעורכי הטקסט הראשונים. מיד לאחר שהזנת הנתונים למחשבים עברה ממערכות המבוססות על כרטיסי ניקוב לקבצים מגנטיים (במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20) התווספו לעורכי הטקסט הראשונים פקודות אשר העניקו למשתמשים את היכולת לבצע את הפעולות הללו.
אף על פי שהמנגנון היה כבר בשימוש נרחב בעורכי טקסט מוקדמים, מדען המחשב לארי טסלר היה זה שהפך את פעולת "גזור והדבק" לפופולרית ביישומי עריכת טקסט במחשב בעת שעבד בזירוקס פארק בשנים 1974–1975.
חברת אפל עשתה שימוש נרחב בפעולות גזור והדבק במערכות ההפעלה והיישומים שבמחשבים ליסה (שיצא לראשונה לשווקים בשנת 1981) ומקינטוש (שיצא לראשונה לשווקים בשנת 1984). אפל איפשרה לראשונה לבצע פעולות אלו על ידי לחיצה על מקש ה-Command בצירוף עם האות X (לגזירה), או עם האות C (להעתקה), או עם האות V (להדבקה). שילובים אלו היו נוחים במיוחד שכן כל האותיות הללו ממוקמות זו לצד זו בקצה השמאלי של השורה התחתונה במקלדות בתקן QWERTY.
צירופי מקשים דומים שולבו בהמשך במערכות מחשב אחרות, ונכון להיום צירופי המקשים הללו הם הנפוצים ביותר ברוב עורכי הטקסט הגרפיים, מעבדי התמלילים, הדפדפנים ומערכות הקבצים הקיימים.
גזור והדבק

עריכת קבצים במערכות מחשב עשויה לכלול שימוש תכוף למדי בפעולות גזור/העתק והדבק. רוב התוכנות מספקות מספר שיטות דומות לביצוע הפעולות הללו, אשר יכולות להיות שילוב של בחירה בפעולות הללו מתוך תפריטים נגללים, או בלחצנים הזמינים בסרגל הכלים של התוכנה.
המשתמש מסמן את האובייקט (טקסט או קובץ) אותו הוא מעוניין להעביר בשיטה מסוימת, לרוב על ידי גרירת העכבר מעל האובייקט שרוצים לסמן או על ידי לחיצה רציפה על המקש Shift תוך כדי שימוש במקשי החצים כדי להזיז את סמן הטקסט על המקטע שרוצים לסמן.
המשתמש מבצע פעולה "גזירה" על ידי שילוב של לחיצה על מקש ה-Ctrl + לחיצה על האות X ‏(⌘+x במערכות מקינטוש).
מבחינה ויזואלית, שימוש בפעולה "גזירה" מעלים מיידית את האובייקט שנבחר מהמיקום הראשוני שלו. צבעי הצלמיות של קבצים "גזורים" בדרך כלל משתנים כאינדיקציה שאותם הקבצים יהיו אלו שיועברו.
מבחינה מושגית, לאחר שהאובייקט נגזר הוא עובר למיקום חדש המכונה "הלוח". הלוח בדרך כלל הוא בלתי נראה. ברוב מערכות המחשב קיים רק "לוח" אחד, ובשל כך, ביצוע פעולת גזור והדבק נוספת תגרום להיעלמות של המידע שאוחסן בעבר בלוח.
לאחר מכן המשתמש צריך לבחור מיקום חדש אליו יועבר האובייקט שנגזר - בדרך כלל על ידי העברת הסמן למיקום זה באמצעות החצים במקלדת או באמצעות הקלקה על מיקום זה עם סמן העכבר.
פעולת ההדבקה מעבירה את האובייקט מהלוח למיקום החדש. פעולת ההדבקה בדרך כלל איננה מסירה את האובייקט מהלוח: לרוב האובייקט עדיין נשאר זמין בלוח כאשר המשתמש רשאי להמשיך ולהכניס עותקים נוספים של האובייקט במיקומים אחרים.
העתק והדבק

המונח "העתק והדבק" מתייחס לשיטה הפופולרית והפשוטה של שכפול טקסט או נתונים מסוג כלשהם ממקור ליעד. מונח זה מתייחס לפעולה אשר שונה מהפעולה גזור והדבק שכן בפעולה זו האובייקט במיקום המקורי איננו נמחק או מוסר. הפופולריות של שיטה זו נובעת מהפשטות שלה ומהקלות שבה משתמשים יכולים להעביר נתונים בין יישומים שונים מבחינה חזותית - מבלי להזדקק לאחסן את המידע באופן פיזי על מנת לעשות כן.
פעולת ההעתקה בדרך כלל מתרחשת בממשק משתמש גרפי באמצעות הקלדה של צירוף המקשים Ctrl + C, או באמצעות שיטה אחרת, כגון לחיצה על אפשרות זו מתוך תפריט פנימי או על לחצן בסרגל כלים. לאחר שהמשתמש העתיק את האובייקט לאזור של זיכרון המכונה ה"לוח", המשתמש יכול להדביק את התוכן של הלוח למיקום יעד כלשהו באמצעות צירופי מקשים Ctrl + V, או באמצעות שיטה אחרת, כגון לחיצה על אפשרות זו מתוך תפריט פנימי או על לחצן בסרגל כלים.
מקשי קיצור נפוצים

מקשי קיצור נפוצים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| במערכות Mac OS | במערכות ווינדוס ולינוקס | פעולה |
| Cmd+X | Ctrl+X | גזור |
| Cmd+C | Ctrl+C | העתק |
| Cmd+V | Ctrl+V | הדבק |
משמעות מושאלת

בשפה השתרש הביטוי "פלוני עשה 'העתק והדבק'" או "עשה Copy & Paste" שמשמעו הוא שהוא העתיק את הטקסט ללא קריאתו, ולא ביצע בו שום פעילת עריכה, ובפרט ניפוי שגיאות כתיב, דקדוק ותוכן. ביטוי זה מתייחס להעתקת או שכפול טקסט ללא הבנת הטקסט וללא קריאה ביקורתית שלו.
כמו כן, נפוץ הביטוי "גזור ושמור" כביטוי לדבר נבואה שנאמר בין אחד ממשתפי שיח, אם כי משמעות זו הייתה נפוצה עוד לפני ימי המחשב ומקורה בהתייחס למאמרים, בעיקר מאמרי דעה, בעיתונות המודפסת.
ראו גם

מעבד תמלילים
Pastebin
גלויות האחים אליהו

גלויה, כיכר המייסדים במושבה ראשון לציון, ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20
צד ימין של גלויה, רחוב אלנבי בסמוך לים
בית הכנסת "החורבה"
גלויות האחים אליהו הן סדרות גלויות, שהוציאו לאור האחים מתתיהו אליהו ויוסף אליהו בארץ ישראל המנדטורית, מראשית שנות העשרים עד 1939.
הסדרות כללו כאלף דימויים; רובם של נופי ארץ ישראל ומיעוטם של מנהיגי התנועה הציונית והיישוב.
תולדות

מתתיהו ויוסף אליהו נולדו בעיר קורפו למלכה (לבית בללי) ולאברהם אליה (Elia), פעיל התנועה הציונית בקורפו, אחים ל: מטילדה, מזל, ישעיהו, משה, שבתאי, דוד ולאסתר. הם עלו בשנת תרע"ד 1914, והתיישבו עם משפחתם בסמוך לנווה צדק, ועבדו בבית דפוס בבעלותם בעיר יפו. במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, הם גורשו מתל אביב, יחד עם תושביה, ובהיותם נתינים זרים, שלא התעתמנו, ובמיוחד נתיני יוון - מדינת אויב לטורקיה, הם נרדפו, ונשלחו עם מאות יהודים לעיר חמה שבסוריה, ואחר כך לקושטא.
בתום המלחמה חזרו לארץ ועברתו את שמם ל-אליהו. הם הקימו חנות למכשירי כתיבה ברחוב בוסטרוס ביפו, ואחר ברחוב נחלת בנימין בתל אביב, ועברה לרחוב הרצל. הם היו ליבואנים של מוצרי חברת פרקר Parker הבריטית, ובהם: דיו, סוגי עט נובע, ועזרים נוספים, על היבוא והמסחר הייתה פרנסתם; ובמקביל, פתחו במפעל הגלויות שנועד להציג את מראות ארץ ישראל המסורתיים כמו הכותל המערבי וקבר רחל ואת מפעל ההתיישבות הציוני החדש, במושבות כגון פתח תקווה וחדרה, בקיבוצים כגון דגניה ועין חרוד ובערים כגון ירושלים וחיפה. מחצית מדימויי הנוף היו מתל אביב; "וגם פורטרטים של אישים - מנהיגים ציונים ודמויות חשובות ליישוב היהודי בארץ, ביניהם הרצל, נורדאו, סוקולוב, אחד-העם, ביאליק, דיזנגוף, הברון אדמונד דה-רוטשילד, טרומפלדור", וז'בוטינסקי. ד"ר דליה לוי, החוקרת את מפעלם כתבה כי "בשנים 1939-1920 הם היו המפיקים הגדולים ביותר של גלויות ארץ-ישראל".
צלמים וצילום

בסדרת הגלויות שולבו צילומים פרי עבודתם של צלמי ארץ ישראל באותה תקופה, חלקם שעבודתם מומנה על ידי הקק"ל, כגון אברהם סוסקין וזולטן קלוגר.