stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' פ. סמית'
הערות שוליים

↑  Mizzou's Nobel laureate, University of Missouri (באנגלית אמריקאית)
↑  Allison Kaplan Sommer, Nobel Prize winner George P. Smith is a longtime pro-Palestine, BDS activist - Israel News, Haaretz, ‏3 בספטמבר 2018
| זוכי פרס נובל לכימיה |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | ואן 'ט הוף (1901) • פישר (1902) • ארהניוס (1903) • רמזי (1904) • פון באייר (1905) • מואסאן (1906) • בוכנר (1907) • רתרפורד (1908) • אוסטוולד (1909) • וולך (1910) • קירי (1911) • גריניאר, סבטייה (1912) • ורנר (1913) • ריצ'רדס (1914) • וילשטאטר (1915) • לא הוענק (1916–1917) • הבר (1918) • לא הוענק (1919) • נרנסט (1920) • סודי (1921) • אסטון (1922) • פרגל (1923) • לא הוענק (1924) • ז'יגמונדי (1925) |  |
| 1926–1950 | סוודברג (1926) • וילנד (1927) • וינדאוס (1928) • הרדן,  פון אוילר-שלפין (1929) • פישר (1930) • בוש,  ברגיוס (1931) • לאנגמיור (1932) • לא הוענק (1933) • יורי (1934) • פרדריק ז'וליו-קירי, אירן ז'וליו-קירי (1935) • דביי (1936) • הוורת', קארר (1937) • קון (1938) • בוטנאנדט, רוז'יצ'קה (1939) • לא חולק (1940–1942) • דה הוושי (1943) • האן (1944) • וירטאנן (1945) • סאמנר, נורתרופ, סטנלי (1946) • רובינסון (1947) • טיסליוס (1948) • ג'יוק (1949) • דילס, אלדר (1950) |  |
| 1951–1975 | מקמילן, סיבורג (1951) • מרטין, סינג' (1952) • שטאודינגר (1953) • לינוס פאולינג (1954) • ויניו (1955) • הינשלווד, סמיונוב (1956) • טוד (1957) • סנגר (1958) • היירובסקי (1959) • ליבי (1960) • קלווין (1961) • פרוץ, קנדרו (1962) • ציגלר, נטה (1963) • הודג'קין (1964) • וודוורד (1965) • מוליקן (1966) • אייגן, נוריש, פורטר (1967) • אונסאגר (1968) • ברטון, האסל (1969) • ללואר (1970) • הרצברג (1971) • אנפינסן, מור, סטיין (1972) • פישר, וילקינסון (1973) • פלורי (1974) • קורנפורת', פרלוג (1975) |  |
| 1976–2000 | ליפסקומב (1976) • פריגוז'ין (1977) • מיטשל (1978) • בראון, ויטיג (1979) • ברג, גילברט, סנגר (1980) • פוקוי, הופמן (1981) • קלוג (1982) • טאובה (1983) • מריפילד (1984) • האופטמן, קרל (1985) • הרשבאך, לי, פולני (1986) • קראם, להן, פדרסן (1987) • דייזנהופר, הובר, מישל (1988) • אלטמן, צ'ק (1989) • קורי (1990) • ארנסט (1991) • מרקוס (1992) • מוליס, סמית' (1993) • אולה (1994) • קרוצן, מולינה, רולנד (1995) • סמולי, קורל, קרוטו (1996) • בויר, ווקר, סקואו (1997) • קוהן, פופל (1998) • זוויל (1999) • היגר, מקדיארמיד, שירקאווה (2000) |  |
| 2001 ואילך | נולס, נויורי (2001) • ויטריך, פן, טנקה (2002) • אגרה, מק'קינון (2003) • צ'חנובר, הרשקו, רוז (2004) • שובן, גרבס, שרוק (2005) • קורנברג (2006) • ארטל (2007) • שיממורה, צ'לפי, טסיין (2008) • יונת, רמאקרישנן, סטייץ (2009) • הק, נגישי, סוזוקי (2010) • שכטמן (2011) • לפקוביץ', קובילקה (2012) • ורשל, קרפלוס, לויט (2013) • בציג, הל, מורנר (2014) • לינדל, מודריץ', סנקאר (2015) • סטודרט, סובאז', פרינחה (2016) • דובושה, פרנק, הנדרסון (2017)  • ארנולד, סמית', וינטר (2018) • גודאינף, ויטינגהאם, יושינו (2019) • שרפנטייה, דאודנה (2020) • ליסט, מקמילן (2021) • ברטוצי, מלדל, שארפלס (2022) • יקימוב, בוונדי, ברוס (2023) • בייקר, ג'מפר, הסביס (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007318214505171  GND: 1168346118  ISNI: 0000 0001 1891 2874  LCCN: no2011060560  NKC: utb2011671117  SUDOC: 156184230  VIAF: 169985285   WorldCat (עם VIAF): 169985285 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גואדלקיביר

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  657 קילומטרים
 ספיקה ממוצעת:  164.3 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  56,978 קמ"ר 
 מוצא:  קסאדה
 יובלים:  Genil, Arroyo del Cañetejo, Guadiel, Arroyo de Azanaque, Arroyo de Corcomé, Arenoso, Corbones, Guadiana Menor, Guadaíra, River Viar, Guadajoz, Bembézar, Guadalimar, Jándula River, Torres river, Arroyo de Cantarranas, Retortillo, Jandulilla, Cuadros, Guadalbullón, גודיאמאר, Pudio, Arroyo de Guadalín, Rivera de Huelva, Cerezuelo River, Rivera de Huesna, Borosa River, Guadalmellato, Guadiato, Cañamares 
 שפך:  מפרץ קדיס 
 מדינות באגן הניקוז:  ספרד
 
 
גואדלקיביר (בספרדית: Guadalquivir) הוא נהר בספרד באזור אנדלוסיה. מקורו של הנהר בצפון הרי אנדלוסיה והוא נשפך באזור קדיס לאוקיינוס האטלנטי תוך יצירת שפך נהר ברוחב של כ-7 ק"מ. מקור השם הוא מערבית - "الوادي الكبير" - "הנחל הגדול".
המקור העיקרי של המים הם גשמים. עד לעיר סביליה הנהר מתאים להעברת ספינות. בעת העתיקה ובימי הביניים הגיעו הספינות עד לקורדובה.
באזור הנהר הייתה התיישבות עוד בתקופה עתיקה. הפיניקים הקימו מושבות לאורך הנהר: לבריחה (אנ'), קרת חמן (אנ'), שפלה וקרת טובה. בתקופת האימפריה הרומית, במאה ה-2 לפנה"ס הוקמה סביליה והיא התפתחה לנמל חשוב. לאחר גילוי אמריקה, נמל סביליה היה מרכז חשוב של מסחר עם העולם החדש. עם הזמן בגלל הקושי להעברת ספינות גדולות בנהר, מרכז הסחר עבר לקדיס.
נתן אלתרמן הזכיר את הנהר בשירו "דצמבר" המתאר את מזג האוויר החורפי בתל אביב: ”ברחוב שוטף גואדלקיביר, ובו שוחה "המעביר".”
ג'ורג' יאנג

ערך זה עוסק במזכיר מלחמה בריטי. אם התכוונתם לסוחר סמים אמריקאי, ראו .

סר ג'ורג' יאנג, הבארונט החמישי (אנגלית: Sir George Yonge, 5th Baronet; ‏1731 – 25 בספטמבר 1812), מזכיר המלחמה הבריטי (האחראי על המנהלה) בין השנים 1782–1783 ו-1783–1794. כמו כן כיהן ב-1799–1801 כמושל מושבת הכף.
הוא ירש את הברונות בשנת 1755 ולאחר מותו לא הועבר התואר הלאה.
על שמו נקרא רחוב ראשי בטורונטו שבקנדה (רחוב יאנג). הרחוב הוכרז על שמו על ידי מושל קנדה העילית בשנת 1793.
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1766 
 פטירה:  5 במרץ 1840 (בגיל 73) ארמון בלנהיים, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  George Spencer-Churchill, Marquess of Blandford 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  ארמון בלנהיים 
 השכלה:  כרייסט צ'רץ'  איטון קולג' 
 מפלגה:  המפלגה הוויגית 
 בן או בת זוג:  Susan Spencer-Churchill, Duchess of Marlborough (15 בספטמבר 1791–?) 
 פרסים והוקרה
 עמית אגודת חוקרי העתיקות של לונדון 
 
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו (אנגלית: George Spencer-Churchill, 5th Duke of Marlborough;‏ 6 במרץ 1766 – 5 במרץ 1840) היה חבר הפרלמנט הבריטי ואציל בריטי.
ביוגרפיה

צ'רצ'יל היה בנו של ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו. לאורך רוב חייו הוא נודע בתואר המשני של אביו, המרקיז מבלנדפורד. בין 1776 ל-1783 הוא התחנך באיטון קולג', ובין 1784 ל-1786 במכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, אותה סיים ב-9 בדצמבר 1786 עם תואר Master of Arts. ב-20 ביוני 1792 הוא קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים (.D.C.L).
הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי (המפלגה הוויגית) עבור אוקספורדשייר בין 1790 ל-1796, וכחבר פרלמנט טורי עבור טרגוני בין 1802 ל-1804. בתקופה זו הוא התגורר בברקשייר, רמנהאם והרסט. החל מ-1798 הוא התגורר בווייטנייטס פארק שליד רדינג, שם נודע באוספי העתיקות הנרחבים שלו, ובמיוחד באוספי הספרים. הוא התמנה לחבר באגודה לאמנויות ב-8 בדצמבר 1803, וכלורד של האוצר בין 1804 ל-1806. באותה שנה הוזמן לכהן בבית הלורדים בזכות עצמו, תחת השם ברון ספנסר מוורמלייטון. כחבר פרלמנט נודע כאופורטוניסט אשר שינה את דעותיו בהתאם לנסיבות. בסוף ימיו מיעט להביע עמדות בנושאים ציבוריים והיה עסוק יותר בחובותיו.
ב-26 במאי 1817 הוא שינה את שמו לג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל לאחר שירש את התואר דוכס מרלבורו, למרות שנולד והוטבל כג'ורג' ספנסר, לאחר שקיבל היתר מלכותי לעשות זאת ולשימוש בסמליו ובשלט האצולה של הדוכס הראשון ממרלבורו. שינוי זה לא הציל אותו מחובותיו הרבים, אחוזותיו הוחרמו ואוספיו נמכרו. הוא פרש לארמון בלנהיים, בו התגורר עד יומו האחרון והתקיים על הכנסה שנתית קטנה שהוענקה לדוכס הראשון ממרלבורו על ידי המלכה אן.
היומנאית הארייט ארבותנוט כתבה חוות דעת שלילית ביותר על הדוכס לאחר שביקרה בבלנהיים ב-1824:
אולם, משפחתו של הגנרל הגדול הולכת אל דחי למרבה הצער, והם אך חרפה לשם המפואר של צ'רצ'יל, שהם בחרו ברגע זה לשאת. הדוכס הנוכחי עמוס בחובות, ואינו טוב בהרבה משרלטן פשוט המספר הכל על בלנהיים. אנשים יכולים לצוד ולדוג כה הרבה בשעה, וכל הסמכות של בית המשפט של היושר נדרשה על מנת למנוע ממנו לגזום את כל העצים בפארק.
הוא מת ב-5 במרץ 1840 בארמון בלנהיים, ונקבר מתחת לקמרון הקפלה ב-13 במרץ 1840. בתקופתו החלה ההתדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, כיוון שהוציא סכומי כסף גדולים על רכישה צמחים נדירים, כשהוא נוטה להעדיף סחלבים. מתוך הגנים הרבים שהקים השתמר רק גן הוורדים.
משפחתו

ב-15 בספטמבר 1791 הוא נישא לליידי סוזאן סטיוארט, בתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השביעי מגאלוויי. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו (1793–1857)
לורד צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל (1794–1840), נישא לאלתראד קתרין בנט עם צאצא אחד.
הכומר לורד ג'ורג' הנרי ספנסר-צ'רצ'יל (1796–1828), נישא לאליזבת מרתה נארס.
לורד הנרי ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל 01797–1840)
בנו הלא חוקי ג'ון טאסטיאן (1799–1873)
גבריאל קרמר

| --- | --- |

צייר: רוברט גרדל
 לידה:  31 ביולי 1704 ז'נבה, רפובליקת ז'נבה 
 פטירה:  4 בינואר 1752 (בגיל 47) באניול-סור-סז, צרפת 
 ענף מדעי:  מתמטיקה ופיזיקה
 מקום מגורים:  ז'נבה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ז'נבה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ז'נבה 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 תרומות עיקריות
 עסק בחקר הדטרמיננטה
 
גבריאל קרמר (בצרפתית: Gabriel Cramer, ‏31 ביולי 1704, ז'נבה, שווייץ – 4 בינואר 1752, צרפת) היה מתמטיקאי שווייצרי.
קורות חייו

כישרונו של קרמר בתחומי המתמטיקה התגלה כבר בצעירותו. בגיל 18 קיבל דוקטורט, ובגיל 20 היה יושב ראש משותף של המחלקה למתמטיקה. בשנת 1728 הציע פתרון לפרדוקס סנט פטרסבורג, שהיה קרוב מאוד לפתרון שהוצע על ידי דניאל ברנולי 10 שנים מאוחר יותר. עבודתו החשובה ביותר, מאמר בנושא עקום אלגברי בשם "Introduction à l'analyse des lignes courbes algébriques", פורסם בשנת 1750, כשהיה בשנות הארבעים לחייו. המאמר כולל את ההדגמה המוקדמת ביותר לכך שעקום מדרגה n נקבע על ידי n(n+3)/2 נקודות עליו, במקרה הכללי. בספר מופיע מחקר מעמיק על עקומת השטן.
קרמר ערך את עבודותיהם של יאקוב ויוהאן ברנולי. הוא כתב על הסיבות הפיזיקליות לצורה הספרית של כוכבי הלכת ועל התנועה של האפסידים שלהם (1730) ועל הטיפול של ניוטון בעקום אלגברי מעוקב (1746).
היה פרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
ראו גם

נוסחת קרמר
פרדוקס קרמר
Introduction à l'analyse des lignes courbes algébriques, 1750
ג'וני מקלאוד

ערך זה עוסק בכדורגלן עבר סקוטי. אם התכוונתם לרופא וביוכימאי סקוטי, ראו .
ג'ון מרדוך "ג'וני" מקלאוד (אנגלית: John Murdoch "Johnny" MacLeod; נולד ב-23 בנובמבר 1938) הוא כדורגלן עבר סקוטי.
קריירה

מקלאוד נולד באדינבורו, והחל את הקריירה במועדון המקומי היברניאן, שם השתתף ב-85 משחקים בין 1957 ל-1961 וזכה למוניטין כקיצוני ימני מוכשר. ב-1961 הוא נטל חלק בארבעה משחקים של נבחרת סקוטלנד. המשחק הראשון היה בהפסד 3 - 9 לנבחרת אנגליה, והאחרון היה בהפסד 0 - 4 לנבחרת צ'כוסלובקיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962.
ביולי 1961 הוא הוחתם בארסנל תמורת 40,000 לירות שטרלינג, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ברנלי באוגוסט. הוא שיחק בהרכב של ארסנל באופן קבוע במשך שלוש העונות הבאות, ובכל עונה השתתף בממוצע ביותר מ-30 משחקים. בסך הכל הוא השתתף ב-112 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 27 שערים, למרות שהמאמן בילי רייט דגל במערך משחק שבו יש רק שחקן אחד בעמדת הקיצוני. הישגי ארסנל בליגה באותה תקופה היו בינוניים, אך המועדון זכה להופיע לראשונה בטורניר של אופ"א, לאחר שהשתתף בעונת 1963/1964 של גביע ערי הירידים. מקלאוד הבקיע את אחד מהשערים בניצחון 7 - 1 על קופנהגן XI ב-25 בספטמבר 1963, שהיה גם המשחק הראשון בהיסטוריה של ארסנל בטורניר אירופי.
בספטמבר 1964 הוא הועבר לאסטון וילה תמורת 35,000 לירות שטרלינג, כיוון ששירותיו לא היו נחוצים יותר בעקבות יכולתו הטוב של ג'ורג' ארמסטרונג הצעיר. הוא שיחק בווילה פארק במשך ארבע עונות (123 משחקי ליגה), וב-1968 עבר לבלגיה והצטרף למכלן. ב-1971 הוא חזר למולדתו, הצטרף לריית' רוברס וסיים שם את הקריירה ב-1972. לאחר מכן עבד בקבוצת הנוער הסקוטית ניוטונגריינג' סטאר, אותה עזב ב-1975.
לאחר שעזב את תחום הכדורגל הוא עבד במשך מספר שנים בחברת ביטוח מברמינגהאם.
לקריאה נוספת

טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמוד 186), מיינסטרים,‏ 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
ג'ון טמפלטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בנובמבר 1912 Winchester, ארצות הברית 
 פטירה:  8 ביולי 2008 (בגיל 95) נסאו, איי בהאמה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ארצות הברית 
 השכלה:  בייליול קולג'  אוניברסיטת ייל 
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 פרסים והוקרה:  מדליית בנג'מין פרנקלין (1994)  מלגת רודס (1934)  Knight Bachelor 
 
סר ג'ון מרקס טמפלטון (באנגלית: John Templeton;‏ 29 בנובמבר 1912 – 8 ביולי 2008) היה משקיע, איש עסקים ונדבן אמריקאי.
מייסד קרן ג'ון טמפלטון. הקרן הוקמה ב-1987 ומנהלת כיום 615 מיליארד דולר.
היה מהראשונים בוול סטריט שפיזרו את השקעותיהם מחוץ לארצות הברית.
מאמרותיו המפורסמות: "מתן צדקה מעניק תמיד את התשואה הגדולה ביותר על השקעתכם".
ביוגרפיה > שנים ראשונות ולימודים

ג'ון מרקס טמפלטון נולד ב-29 בנובמבר 1912 בארצות הברית בעיר וינצ'סטר במדינת טנסי. השלים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת ייל בשנת 1934. וסיים תואר שני במשפטים בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד בעזרת מלגת רודס. לאחר קבלת התואר היה לתלמידו של בנג'מין גראהם שנחשב לאבי תורת השקעות ערך.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ג'ון טמפלטון נשא לאשה את ג'ודית פולק בשנת 1937. לזוג נולדו 3 ילדים: ג'ון ג'וניור, אן וכריסטופר. ג'ון התאלמן כאשר אשתו ג'ודית טמפלטון נהרגה בתאונת אופנוע בשנת 1951. ג'ון התחתן שוב בשנת 1958 לאירן ריינהולדס באטלר שנפטרה בשנת 1993. ג'ון היה כל חייו חבר בכנסייה הפרסביטרית הנוצרית. היה נאמן במועצה של הסמינר התאולוגי של אוניברסיטת פרינסטון(אנ') במשך 42 שנה ושימש כיושב ראש שלה במשך 12 שנה.
חי כל ימיו באיי בהאמה.
למרות עושרו המופלג, טמפלטון דגל כל חייו בחיים לא ראוותניים, וחי יחסית בצמצום. כל חייו לא טס אפילו פעם אחת במחלקה ראשונה. חבר קרוב תיאר אותו כך "הוא מאמין שזה בסדר לעשות כסף, כל עוד אתה לא נהנה מזה"/
ג'ון טמפלטון נפטר בתאריך 8 ביולי 2008, מדלקת ריאות, בגיל 95 בית חולים בנסאו.
קריירה עסקית והשקעות

טמפלטון התחיל להשקיע במניות במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא עצמו סיפר כי מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קרא לברוקר שלו והנחה אותו לקנות כל מניה שנסחרת מתחת ל-1 דולר. מהלך מתוחכם זה הפך אותו לאיש עשיר מאד, כאשר במהלך המלחמה התעשייה האמריקאית החלה לשגשג ועימה עלו מאד מחירי המניות.
טמפלטון היה מחלוצי הקמת קרנות הנאמנות להשקעות הגלובליות. בשנת 1954 הקים את קרן ההשקעות טמלפטון הקרן לצמיחה(אנ'), קרן שהתמחתה בהשקעות מגוונות ברחבי תבל והייתה אחת מקרנות הנאמנות הראשונות שהחלו להשקיע ביפן באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. השקעות אלו הפכו אותו למיליארדר. הוא גם הקים קרנות נאמנות שהתמחו בתעשיות מיוחדות כגון בנושא אנרגיה גרעינית, כימיקלים ואלקטרוניקה.
פילוסופיה עסקית

פילוסופיית החיים והעסקים של טמפלטון טמונים, לפי דבריו שלו, ביכולתו לשמור תמיד על אופטימיות, להימנע מחששות ולהיות בעל משמעת עצמית. אחת מאימרותיו הידועות: " לדעת לקנות כאשר אחרים מוכרים מתוך ייאוש ולמכור כאשר אחרים קונים בלהיטות, זהו האומץ וקור הרוח החזקים ביותר ומעניק את הגמול היקר ביותר".
עיקר השקעותיו היו בתחום השקעות ערך ולא השקעות צמיחה(אנ'). הוא התמקד בקניית מניות כאשר מחיריהן הוערכו על ידו כנמוכים משמעותית מערך השוק והחזיק בהן עד שערכן הגיע, להערכתו, לערך שוק מתאים. זמן אחזקותיו בממוצע היה כארבע שנים. הוא האמין כי אחזקת מניות מעל שווין, מתוך מחשבה שערכן עוד יעלה, היא בגדר ספקולציה ולא השקעה. עם זאת טמפלטון גם דאג להשקיע בחברות שלדעתו היו רווחיות, עם ניהול נכון ובעלות פוטנציאל גידול ורווחיות לטווח ארוך.
נדבנות

סר ג'ון טמפלטון נחשב לאחד הנדבנים הגדולים בהיסטוריה. תרם מעל מיליארד דולר למטרות צדקה.
טמפלטון הקים מספר פרויקטים במסגרת נדבנותו:
פרס טמפלטון(אנ'), שמוענק ל"מחקרים הרותמים את המדע לחקר מהות האדם ומקומו ביקום".
הקמת ספריית ג'ון טמפלטון ב-Sewanee, טנסי, ארצות הברית
הקמת קולג' טמפלטון(אנ') באוניברסיטת אוקספורד.
הערות שוליים

↑  William Green, The Secrets Of Sir John Templeton, Cnn MONEY Magazine, ‏January 1, 1999
↑  Lauren Templeton,Scott Phillips, Investing the Templeton Way, New York, NY, United States: McGraw-Hill Education - Europe, 18 Jun 2008
↑  Sewanee, Tennessee: Templeton Library and Statue, roadsideamerica.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426625205171  PLWABN: 9810530037505606  BIBSYS: 90809370  BNE: XX1704532  BnF: cb12545268h (data)  CiNii: DA05110797  GND: 121164403  ISNI: 0000 0001 1005 0050  LCCN: n80065206  LNB: 000040767  NKC: ola2005262829  NLA: 61544117  NLK: KAC200209457  NTA: 110370201  SNAC: w66q2v1g  SUDOC: 083205004  VIAF: 111545870   WorldCat (עם VIAF): 111545870 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1878 אנגליה אנגליה
 פטירה:  10 בפברואר 1966 (בגיל 87) פלמות', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 כינוי:  בוני (Boney)
 השכלה:  הצבא הבריטי  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  מכללת מלאברן 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1898–1933 (כ־35 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים השנייה,  מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
   מסדר האמבט  מסדר האימפריה הבריטית   אות השירות המצוין
 תפקידים אזרחיים
 היסטוריון צבאי
 
מייג'ור גנרל ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר (באנגלית: John Frederick Charles Fuller‏, 1 בספטמבר 1878 – 10 בפברואר 1966) היה קצין בצבא הבריטי, היסטוריון, תאורטיקן ואסטרטג צבאי. ידוע בעיקר כאחד התאורטיקנים הראשונים והחשובים של לוחמת השריון. במהלך חייו עסק פולר גם באוקולטיזם, ואף הצטרף למפלגה הפשיסטית הבריטית.
הקריירה הצבאית > תחילת הקריירה

פולר נולד בשנת 1878 בצ'יצ'יסטר שבאנגליה. בהשפעת סבו הגרמני (מצד אמו), למד בנעוריו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. עם סיום לימודיו ב-1898 הוסמך כסגן משנה ברגימנט חיל רגלים קלים של מחוז אוקספורד, והוצב בחיל המצב האנגלי באירלנד. לחם במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה (1899-1902), וב-1903 הוצב בחיל-המצב בהודו.
כשחזר לאנגליה ב-1905 הועלה לדרגת סרן, והוצב בגדוד של "חיל המילואים הטריטוריאלי" — בתחילה כשליש גדודי, כמפקד פלוגה, ולאחר-מכן בשני תפקידים מקצועיים: קצין תובלה ברכבות וקצין מקלעים חטיבתי.
בתקופה זו החל פולר לעסוק בהדרכה, ובין השאר בכתיבת הוראות אימון. עיסוק זה שיפר את כישרון הכתיבה שלו. הוא עסק בכתיבתם ופרסומם של מאמרים מקצועיים על תורת לחימה והדרכה. למעשה, הוא השלים את כתיבתם של שני ספרים לפני שהחל את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה בקאמברלי בינואר 1914.
עתה כבר החלו להתבלט התכונות שבהן נודע פולר, ושעיצבו את המשך הקריירה שלו. כשהעבודות שהגיש במסגרת לימודיו נדחו על ידי מדריכיו, הוא גילה יהירות, שחצנות וחוסר שיתוף-פעולה כלפי המתנגדים לרעיונותיו, ובהם מדריכיו במכללה בקאמברלי שדחו כמה מעבודותיו. פולר גילה כישרון להשניא את עצמו בקרב הממונים עליו, שעתיד להרוס את הקריירה הצבאית שלו בהמשכה.
הקריירה הצבאית > שירותו במלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נקטעו לימודיו של פולר במכללה לפיקוד ומטה, אולם הוא לא נשלח לחזית אלא הוצב ב"כוחות העורף" ועסק במשימות כמו ארגון משלוחים לחזית, אימון חיילים ותכנון הגנת העורף. ב-1915 נשלח, לאחר הפצרות רבות, לחזית המערבית בצרפת, כקצין מטה במפקדות דיוויזיה, קורפוס (ה-7) וארמייה, בדרגת רב-סרן.
כשהוקם "הענף הכבד של חיל מכונות הירייה" (כינויו של חיל הטנקים הבריטי בראשיתו) בדצמבר 1916, מונה פולר לקצין מטה במפקדתו בדרגת סגן-אלוף, ועסק בתכנון מבצעים ומודיעין. בתפקיד זה, כשהוא קצין ותיק בן 38, החל לעסוק לראשונה בתכנון ופיתוח טנקים ולוחמת שריון. במסגרת תפקידו תכנן את התקפת 381 הטנקים בקרב קמברה (נובמבר 1917) — התקפת הטנקים המסיבית הראשונה בהיסטוריה — ואת פעולות הטנקים במהלך מתקפת מאה הימים בשלהי המלחמה (אוגוסט עד נובמבר 1918).
בעקבות הצלחת התקפת הטנקים בקרב קמברה, לקחי "מתקפת האביב" הגרמנית (מרץ עד יולי 1918) ומתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה אחריה, החל פולר לפתח את רעיונו המרכזי, שאמנם השפעתו לא באה לכדי מימוש במלחמת העולם הראשונה, אולם היא ניכרת החל במלחמת העולם השנייה (ניתן לראות בו את מקורה של דוקטרינת הבליצקריג). רעיון זה גובש על-ידו בשנת 1918 במסמך שכונה "תוכנית 1919". מסקנותיו העיקריות של המסמך היו העדפת שיתוק פסיכולוגי של מפקדות האויב על השמדת כוחותיו בקרבות חזיתיים, וזאת על ידי הקמת צבא נייד לחלוטין (טנקים ומטוסים) שישים לעצמו למטרה את הבקעת קווי האויב ותקיפת מפקדותיו ועמדותיו העורפיות וקווי התקשורת מהן לחזית.
הקריירה הצבאית > שירותו לאחר מלחמת העולם הראשונה

בשלהי מלחמת העולם הראשונה תפס פולר, האלמוני כמעט עד לשלב זה, את תשומת לבו של הפיקוד העליון של הצבא בזכות עבודתו על "תוכנית 1919". מיד עם סיום המלחמה (1918) הוצב במטה הכללי של הצבא בלונדון, בדרגת קולונל, תחילה כמופקד על קידום תכנון ופיתוח הטנקים (ב-1922 הצליח לקבוע את מעמדם של הטנקים בצבא הבריטי, כשהיה ממקימי "חיל הטנקים המלכותי"), ולאחר-מכן כמופקד על ההדרכה בצבא. באמצעות פרסומיו הפך לראש המקדמים את ההצטיידות בטנקים בצבא.
ב-1923 מונה למדריך הראשי במכללה לפיקוד ומטה בקאמברלי, שם המשיך לפתח את רעיונותיו ולהרצותם בפני הקצינים המשתלמים במכללה. בקאמברלי גם נפגש לראשונה עם לידל הארט, עמו פעל בשיתוף פעולה בקידום רעיונותיהם (גם לידל הארט היה מהמטיפים למיכון ושריון, ופיתח דוקטרינה דומה לזו של פולר אותה כינה "אסטרטגיה של גישה עקיפה"). ב-1926 מונה פולר לעוזרו של ראש המטה הכללי של האימפריה הבריטית.
ב-1927, עת הוקם "הכוח הממוכן הנסיוני", עליו אך טבעי שיפקד איש-שריון כפולר, אשר לא הסכים לקבל את המינוי שהוצא לו כיוון שטען כי הוא כרוך במשימות אדמיניסטרטיביות רבות מכדי שיוכל להקדיש את עצמו למהות הכוח הנסיוני — פיתוח תורת השריון. יש המייחסים גם את מקרה זה להתנהלותו המוזרה של פולר, והחל מתקופה זו החלה הקריירה שלו להידרדר במהירות. הוא הצהיר על כוונתו לפרוש מהצבא אולם חזר בו במהרה, ומונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-2. באופן אירוני, על הכוח הנסיוני — שמטרתו למעשה לבחון שיטות בלוחמת שריון — מונה לפקד קולונל קולינס, איש חיל רגלים קלים, שלא עסק בשריון ובטנקים מימיו, וגם פולר עצמו מונה ב-1929 לפקד על חטיבת חיל רגלים ריין השנייה המוצבת בגרמניה, בדרגת בריגדיר גנרל.
כאשר סיים את תפקידו כמפקד חטיבה ב-1930 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, אולם סירב לקבל את הפיקוד על חיל-המצב הבריטי המוצב במומביי שבהודו, כיוון שחש כי זהו ניסיון להרחיקו מעמדת השפעה. במקום זאת יצא לחופשה ממושכת, במהלכה המשיך לכתוב ולפרסם, וב-1933 פרש סופית מן השירות הצבאי.
רעיונותיו ותרומתו למדע-המלחמה > רקע

כשניתח את הסיבות לנסיגתם של הכוחות הבריטיים (הארמייה ה-5 וחלק מהארמייה ה-3) מהקו באזור סן-קנטן, מדרום לקמברה, במהלך מתקפת האביב הגרמנית, הגיע פולר למסקנה שהן נסוגו בשל שיתוק הפיקוד שלהם. זו הסיבה שבה הסביר גם את הצלחות מדינות ההסכמה בשלהי המלחמה. את התופעה הוא כינה בשם "השיתוק האסטרטגי": כאשר הותקפה המפקדה ונותקה מהכוחות שתחת פיקודה, משיג התוקף הן את ההשפעות הפיזיות שעיקרן חוסר יכולת לתת פקודות או הנחיות, והן את ההשפעות הפסיכולוגיות הנובעות מירידה במורל הכוחות הלוחמים — שתי השפעות המחזקות זו את זו וגורמות למעשה לירידה באפקטיביות הלחימה של המגן שאמורה להביא לכשלונו בקרב.
כל זאת בניגוד לניסיון להביא להכרעת האויב על ידי התנגשות גייסות בגייסות, בסגנון מלחמת ההתשה שהתקיימה במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם הראשונה במחיר מיליוני הרוגים ופצועים וללא תוצאות כמעט.
לפי פולר: "קיימות שתי דרכים להרוס ארגון: האחת על ידי שחיקתו המוחלטת, והשנייה על ידי הוצאתו מכלל-פעילות. במלחמה, [הדרך] הראשונה תושג על ידי הרג, פציעה, שבייה ופריקתם-מנשקם של חיילי האויב – לוחמת גוף. [הדרך] השנייה תושג על ידי הוצאה מכלל-פעולה של כוחו לפקד – לוחמת מוח. במקרה של אדם בודד: את השיטה הראשונה ניתן להשוות לסדרה של פציעות קלות שבסופו של דבר תביאנה לדימומו למוות; את השנייה – לירייה בראשו."
פולר הבין כי השיטה הראשונה — שחיקת האויב — תביא לשחיקת כוחותינו גם-כן, וגם אם תכריע אותו תארך זמן רב. לכן חתר לפתח דוקטרינה שתיישם את השיטה השנייה — "השיתוק האסטרטגי".
רעיונותיו ותרומתו למדע-המלחמה > "תוכנית 1919"

הרעיון בוטא לראשונה במסמך שכתב פולר במאי 1918 (לפני סוף מלחמת העולם, כשיד הגרמנים הייתה עדיין על העליונה), שכותרתו "כיצד לנצח במלחמה בשנת 1919 על ידי שימוש נרחב בעוצמת טנקים ובדרכים טקטיות ואסטרטגיות חדשות", או בקיצור — "תוכנית 1919". פולר הגיש את המסמך כתוכנית ממשית, על-בסיס הערכת-מצב מפוכחת, שמטרתה לסיים את המלחמה הממושכת והעקובה מדם בתוך שנה.
הרעיון שהגה פולר מסתמך על ציוד הצבא בטנקים, שתפקידם עם תחילת המלחמה לפרוץ את קווי-החזית ולשעוט לעבר המערכים העורפיים של האויב, שם ממוקמות המפקדות והמרכזים הלוגיסטיים. לפי המקובל באותה התקופה, כבר בדרך-פעולה זו יש מן ההפתעה. עם זאת, ככל האפשר, ישאפו מתכנני ההתקפה לשלב בה תכסיסים והטעיות שיגבירו עוד יותר את בלבולו של האויב, ולהתחילה עם סיום ההכנות לקראתה וללא התרעה טקטית. כשיגיעו הטנקים למערכי העורף, יהיה תפקידם (בעזרת מטוסי הפצצה) לפגוע במפקדות ומרכזים עורפיים אלה, במטרה לגרום לנתק ולאותו "שיתוק אסטרטגי" שיביא, בסופו של דבר, למפלתו של האויב. בקווי התקשורת, קבע פולר, יש לפגוע רק בסוף, על-מנת לאפשר לפאניקה להתפשט מהמפקדות אל הכוחות הלוחמים.
הרעיון שהגה פולר הוא אפשרי, כביכול, רק באמצעות הטנק. הטנק חולל מהפכה באמנות המלחמה בגלל ניידותו, ההגנה היחסית שהוא מעניק לצוות וכוח-האש שהוא נושא. הוא מאפשר להפעיל את כוח-האש תוך כדי תנועה מוגנת, באופן דומה לטקטיקה הימית. לכן, הציע, יש להפוך את היוצרות ובמקום שהטנקים יהוו סיוע לרגלים — יש להכפיף את כל חילות היבשה (כולל ארטילריה והנדסה) לסיוע הטנקים.
בהמשך המסמך פירט פולר את תכונותיו של הטנק העתידי הנדרש לצורך מימוש התוכנית, ואת הטקטיקה המתאימה ללחימתם. כמו כן תיאר את אופן שילוב הטנקים עם חיל הרגלים (שיהפוך לחסר-תועלת אלא אם ימוכן, וגם אז יוגבל השימוש בהם רק לסיוע בחדירות טקטיות, החזקת שטח, אבטחת העורף ופעולה בשטח שאיננו עביר לטנקים); עם חיל האוויר (שיצטרך לאבטח, לנווט, להעביר אספקה לעוצבות הטנקים ולסייע להם); ותפקידיהם המתאימים של הארטילריה וחיל שירותי-הצבא (החיל העוסק בתחזוקה ולוגיסטיקה).
במסמכו, שפורסם כאמור לפני שנראה סוף המלחמה, הטיף פולר להצטיידות בהקדם האפשרי בטנקים מהסוג שתיאר (טנקים בינוניים מטיפוס D), וטען כי אם לא ייווצרו בכמות מספקת עד ל-1919, בידי הגרמנים עלול להימצא דגם טוב יותר ב-1920: "להשתמש במכונה חדשה טיפין-טיפין פירושו לעשות את האויב לשותף בתכנון. טרם הומצא כלי-הנשק שלא נמצא לו מענה הולם במשך הזמן".