stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טריפלט
פוספורסנציה

מעברים אלקטרוניים בין רמות אנרגיה באטום או מולקולה מערבים קליטה ופליטה של פוטונים בקצבים שונים, על פי ההסתברות להתרחשות המעבר. במקרה של פוספורסנציה (זַרְחוֹרָנוּת, פוֹסְפוֹרֶסֶנְטִיּוּת) האנרגיה הנקלטת על ידי האטום או המולקולה משוחררת באופן יחסית איטי.
צורה נפוצה של פוספורסנציה מתרחשת כאשר ישנה דעיכה לא קרינתית של אלקטרון ממצב סינגלט מעורר למצב טריפלט מעורר בתהליך שנקרא חצייה בין-מערכתית (Intersystem crossing). כיוון שהטריפלט נמוך יותר באנרגיה מהסינגלט, הפוטון שנפלט ממצב הטריפלט בחזרה למצב היסוד יהיה באורך גל ארוך יותר מזה שנבלע, כלומר בעל אנרגיה נמוכה יותר. בנוסף, כיוון שהמעבר בין רמת הטריפלט המעוררת לרמת היסוד הסינגלטית הוא "אסור", זמן החיים ברמת הטריפלט יהיה ארוך יותר ועל כן במקרה של פוספורסנציה התהליך איטי יותר מבמקרה של פלואורסצנציה (פליטת פוטון במעבר אלקטרון מרמת סינגלט מעוררת לרמת היסוד).
הצגה מתמטית

מצבים קוונטיים של ספינים יכולים להיות מתוארים באופן מתמטי על ידי שימוש בכתיב דיראק, וכוללים שימוש בספין (s) של החלקיק (1/2 במקרה של אלקטרון) ובמספר הקוונטי של היטל הספין (ms, עבור אלקטרון 1/2 או 1/2-).
מערכת של שני ספינים, כמו למשל אלקטרון ופרוטון במצב היסוד של אטום המימן, או אלקטרון במצב היסוד ואלקטרון במצב מעורר באטום כלשהו, תייצר בסיס של ארבעה מצבים אפשריים, כאשר כל אחד מהחלקיקים יכול לקבל ספין 1/2 או ספין 1/2-:
בכתיב דיראק, אם נכתוב עבור כל אחד מהחלקיקים את s ו-ms נקבל:
כאשר 1 מסמן את החלקיק הראשון, ו-2 את השני.
עבור אלקטרונים:
מכאן שארבע האפשרויות תהיינה:
המספר הקוונטי S יכול לקבל שתי אפשרויות: 0 או 1. מתוך ארבעת המצבים האפשריים, קיימים שלושה בעלי S=1. שלושה מצבים אלו מרכיבים את הטריפלט:
המצב הרביעי הוא מצב בו S=0, והוא מתאר את הסינגלט:
ארבעה מצבים אלו יוצרים בסיס אורתונורמלי.
חמצן מולקולרי

כאמור, למצב טריפלט הסתברות נמוכה, ועל כן רוב המולקולות בטבע קיימות במצב סינגלט. מולקולה יוצאת דופן היא מולקולת החמצן, O2, שקיימת בטמפרטורת החדר במצב טריפלט בשל שני האלקטרונים הלא מזווגים שלה. על מנת ליצור תגובה כימית עם מולקולות אחרות, צריך להתרחש המעבר האסור מטריפלט לסינגלט. על כן, על אף שמולקולת החמצן מאוד ריאקטיבית מבחינה תרמודינמית, היא אינה ריאקטיבית מבחינה קינטית ולכן נמצאת במצב יציב.
עירור פוטוכימי או תרמי יכול לעורר את מולקולת החמצן למצב סינגלט, מה שיהפוך אותה למחמצן חזק ביותר.
ראו גם

ספין
סינגלט
פלואורסצנציה
מטריצות פאולי
לקריאה נוספת

A. B. Zahlan, The Triplet State, Cambridge University Press, 1967
S. P. McGlynn, T. Azumi, M. Kinoshita, Molecular spectroscopy of the triplet state, Prentice-Hall, 1969
הערות שוליים

↑  Cohen-Tannoudji, C., Diu, B., & Laloe, F. Quantum Mechanics, vol. 2 (1977). Hermann, Paris.
תיאור פשוט של דיאגרמת יבלונסקי, שמתארת מעברים בין רמות אנרגיה שונות. בתמונה מתואר עירור של מולקולה A למצב הסינגלט המעורר (*1A), ומשם לחצייה בין-מערכתית לרמת הטריפלט (3A), ודעיכה קרינתית חזרה למצב היסוד
אורביטלים מולקולריים שמתארים את מצב הטריפלט (שמאל) והסינגלט (ימין) של חמצן מולקולרי
יאן זומר

יַאן זוֹמֵר (בגרמנית: Yann Sommer, נולד ב-17 בדצמבר 1988 במורגאס, שווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת השוער באינטר ובנבחרת שווייץ. זומר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בשנת 2012. הוא ייצג אותה במונדיאלים ב-2014, 2018 ו-2022, וביורו ב-2016, 2020 ו-2024.
קריירת מועדונים

זומר התחיל את הקריירה שלו בגיל 8 בקבוצת הילדים של הרליברג, שנה לאחר מכן עבר לקונקורדיה בזל. בשנת 2003 עבר לקבוצת הנוער של פ.צ. בזל, ובשנת 2005 הוא עלה לקבוצת המילואים של המועדון ובמקביל שימש כשוער שלישי של הקבוצה הבוגרת. בקיץ 2007 הוא הושאל לואדוץ על מנת לצבור ניסיון. בוואדוץ היה שותף לעלייה של המועדון לליגה הראשונה עסקת הלוואתו הוארכה, שנמשכה עד לחודש ינואר 2009. ב-20 ביולי 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ואדוץ. ב-7 בינואר 2009 הוא חזר לבזל עקב פציעתו של השוער פרנקו קוסטנסו. ב-7 בפברואר 2009 הוא ערך הופעת הבכורה שלו בליגה נגד יאנג בויז ברן באותה עונה רשם 6 הופעות בליגה. ב-16 ביוני 2009 הושאל לגראסהופרס ציריך בה הוא שיחק ב-33 משחקי ליגה. ב-14 ביוני 2010 חתם בבזל ל-5 שנים. בעונת 2010/2011 שימש כשוער שני. בקיץ 2011 קוסטנסו סיים חוזה במועדון ושוחרר, וזומר הפך לשוער הראשון של הקבוצה. ב-14 בספטמבר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בניצחון 1–2 על אוצלול גאלאץ. בסיום עונת 2011/2012 הוא סייע למועדון לזכות בדאבל. בעונת 2012/2013 זומר היה שותף בכל משחקי הליגה וזכה עם המועדון באליפות, והיה שותף להעפלה לגמר הגביע השווייצרי ולעלייה לחצי גמר הליגה האירופית. ב-10 במרץ 2014 חתם בקבוצה הגרמנית בורוסיה מנשנגלדבך לארבע שנים.
ב-19 בינואר 2023 חתם לשנתיים וחצי בבאיירן מינכן.
ב-7 באוגוסט 2023 חתם באינטר.
קריירה בינלאומית

זומר היה פעיל בכל הנבחרות הצעירות של שווייץ. ב-22 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה של שווייץ נגד בלגיה, במהלך המשחק הוחלף. זומר היה עם הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011 שנערכה בדנמרק, ואף שימש כקפטן הנבחרת. זומר עזר לנבחרת להגיע עד לגמר שם הפסידה שווייץ 0–2 לספרד ובסוף הטורניר נכלל זומר בנבחרת הטורניר. ב-30 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד רומניה.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת שווייץ ליורו 2024. לאחר הטורניר פרש מהנבחרת.
תארים

ליגת המשנה בשווייץ: 2008
אליפות: 2010/2011 2011/2012 2012/2013
הגביע השווייצרי: 2011/2012
באיירן מינכן
אליפות: 2022/2023
אליפות: 2023/2024
יואל גרינברג

| --- | --- |

יואל גרינברג (משמאל) עם חברות רבעיית כרמל: תמי ווטרמן (צ'לו), טלי גולדברג (כינור) ורחל רינגלשטיין (כינור)
 לידה:  המאה ה-20
 מוקד פעילות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  ויולן, מוזיקולוג, מרצה
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  ויולה 
 שיתופי פעולה בולטים:  רביעיית כרמל
 מספר צאצאים:  4 
 
יואל גרינברג הוא ויולן, מוזיקולוג ומרצה ישראלי.
ביוגרפיה

גרינברג החל בלימודי הכינור בהדרכתם של וולטר רייטר, רימה קמינקובסקי ודוד חן בקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
לאחר שירותו כקצין בצה"ל, השלים לימודי B.A במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות.
יואל גרינברג למד לתואר שני במוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד ויולה אצל אורה שירן. הופיע כסולן עם תזמורת "הלל" של האוניברסיטה העברית בירושלים באולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים, והיה חבר באנסמבל סולני תל אביב.
בתחרויות האביב 2004, סיים גרינברג במקום השני בויולה סולו, ומאז הוא זוכה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
הוא השתלם אצל הויולנית רבקה גולני, והשתתף בכיתות אמן בהדרכתם של נובוקו אימאי, טביאה צימרמן ורביעיית גוארנרי.
גרינברג הצטרף לרביעיית כרמל בסוף שנת 2003, ובשנת 2007 החל להנחות את סדרת הקונצרטים של הרביעייה "מעבר לקשת".
גרינברג מתמחה במוזיקה מהמאה ה-18, ופרסם מאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים, שחלקם זכו בפרסים יוקרתיים. בשנת 2022 ראה אור ספרו how sonata forms בהוצאות אוקספורד.
בין השנים 2020 - 2023 שימש כפרופסור וראש המחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2023 עבר לאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה > חיים אישיים

יואל גרינברג נשוי לשלומית ואב לארבעה. השישה מתגוררים בתל אביב.
יהדות דרזדן

בית הכנסת הישן שנשרף בליל הבדולח
בית הכנסת החדש
קהילה יהודית מתקיימת בדרזדן מאז המאה ה-13 ועד ימינו. במשך הדורות עברה הקהילה טלטלות קשות, מעשי טבח וגירוש שהגיעו לשיאם הטרגי בימי השואה. אולם היהודים חזרו לעיר כל פעם מחדש.
ימי הביניים

הקהילה היהודית של דרזדן מוזכרת לראשונה בכתובים ב"תקנת היהודים" Judenverordnung, צו שהוצא על ידי היינריך "הנאור" המארקגראף של מייסן, בשנת 1265. בצו זה העמיד את היהודים כבני חסות והקנה להם זכויות שוות לאלו של הנוצרים, בין השאר אישר את הקמת בית הכנסת הראשון בדרזדן. בכתבים נוספים מאותה תקופה מוזכרים באר יהודית  Jüdenteich וחצר יהודית  Jüdenhof שבה היה בית הכנסת.
במאות ה-14 וה-15 הקהילה היהודית של דרזדן עברה טלטלות קשות. במהלך המגפה השחורה  בשנת 1349 נעשה טבח ביהודים (Judenverbrennung) והניצולים מהטבח גורשו מהעיר.  כעבור כ-40 שנה שוב מוזכרת קהילה יהודית  במקום. הם גרו ברחוב היהודים הגדול (Großen Judengasse) וברחוב היהודים הקטן. כעבור עוד שלושים שנה, ב-1411 שוב גורשו היהודים מהעיר ורכושם הוחרם, זאת  בצו  המארקגראף פרידריך הראשון.  ב-1425 אותו השליט איפשר ליהודים לחזור לעיר, אבל ב-1430 גורשו היהודים מכל נסיכות סכסוניה.
העת החדשה

רק בתחילת המאה ה-18 החלו יהודים לחזור ולהתיישב בדרזדן. באמצע המאה כבר התקיימה קהילה יהודית קטנה עם בית תפילה ובית קברות. בסוף המאה ה-18 חיו בדרזדן כ-1000 יהודים (לפי מקור אחר רק 300)[דרוש מקור] ולהם 7 בתי תפילה ששכנו בבתים פרטיים. באותו זמן עדיין התקיימו מגבלות קשות על העיסוקים המותרים ליהודים.
שיפור משמעותי במצבם של יהודי דרזדן חל בשנות השלושים של המאה ה-19.  ב-1837 הוסרו בסקסוניה חלק מהמגבלות על היהודים. יהודי דרזדן ולייפציג קיבלו זכויות אזרח מלאות כולל הזכות לרכוש קרקעות. באותה שנה ניתן אישור לבניית בית כנסת. בית הכנסת (אנ') תוכנן על ידי האדריכל גוטפריד זמפר, שתכנן גם את בית האופרה של דרזדן. בית הכנסת נחנך ביום ששי ה-8 במאי 1840, במעמד הרב זכריה פרנקל.
בית הכנסת נשרף בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938, וממכבי האש נמנעה הגישה אליו עד לחורבנו המוחלט. פינוי ההריסות הוטל על הקהילה. הקהילה היהודית בעיר, שמנתה כ-5000 יהודים, חוסלה במהלך שנות השלטון הנאצי. רבה האחרון של הקהילה המרכזית בעיר היה הרב צבי הירש הורוביץ. כרב קהל ישורון החרדי, כיהן הרב מנחם אריה קניגסהופר.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה החלה הקהילה היהודית בעיר מתארגנת מחדש, אולם ההספדים בבית הקברות היהודי החדש, שנשרף בעת הפצצת דרזדן, הוסב ביוני 1950 לבית כנסת, והיה למקום התפילה המרכזי עבור יהודי דרזדן עד בנייתו של בית הכנסת החדש (אנ').
כינונה של גרמניה המזרחית לא הטיב עם היהודים המקומיים, הן בשל דעות קדומות אנטי קפיטליסטיות, והן בשל הקשר ההדוק של מדינת ישראל לארצות הברית. ראש הקהילה היהודית לאון לוונקופף (גר') נעצר, ונרדף בידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, ה-SED.
לאחר נפילת חומת ברלין פקדה את הקהילה רוח התחדשות עם הצטרפותם של חברים חדשים יוצאי ברית המועצות. ב-1992 הוקמה בעיר אגודת התרבות היהודית "התקוה",ומספר היהודים בעיר הגיע לכ-730 איש. 80 מהם אורתודוקסים. בשנים 1996-2001 נבנה ונחנך בקצה המזרחי של מרפסת ברוהל, במקום בו היה בית הכנסת הקודם שחרב בליל הבדולח, מתחם המהווה אתר הנצחה ומרכז קהילתי לקהילה היהודית בדרזדן, ובו כלול בית הכנסת החדש. כרב בית הכנסת משמש מאז אוגוסט 2019, הרב עקיבא וינגרטן, רבה הראשי של הקהילה המכהן במקביל כרב קהילת "מגוון" בבזל. בעיר פועלת גם קהילה חב"דית בראשות שליח חב"ד הרב שניאור זלמן הבלין.
יהושע אדרי

| --- | --- |

יהושע אדרי (שנות ה-30 של המאה ה-20)
 לידה:  1911 ורשה, פולין
 פטירה:  17 ביוני 1966 (בגיל 55 בערך) תל אביב-יפו, ישראל
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  קריקטורה
יהושע אדרי (איירוייס) (1911 – 17 ביוני 1966) היה קריקטוריסט ישראלי יליד פולין.
ביוגרפיה

יהושע אדרי נולד בוורשה, פולין, בשנת 1911. משפחתו הייתה משפחה מסורתית ובני הבית התפרנסו ממלאכת רקמה לתשמישי קדושה כגון פרוכות, כיסויים לחלות וכדומה. אדרי נשלח ללימודים בבית ספר כללי. בנעוריו החל בפעילות בתנועת הנוער "בית"ר". בעקבות נאום של מנחם בגין, החליט אדרי, ביחד עם אחיו ישעיהו, לעלות לארץ ישראל. האח עלה בשנת 1931 ואילו אדרי עלה בעלייה בלתי-לגאלית, דרך איטליה, בשנת 1932.
לאחר עלייתו התיישב אדרי בתל אביב ועסק בפרסום קריקטורות בעיתונות הרוויזיוניסטית כגון "הירדן" ו"חרות" ובעיתונים "הבוקר", "הארץ", "המשקיף" ו"תשע בערב". בנוסף, יצר כרזות עבור תנועת החרות. בשנת 1939 ראה אור ספר הקריקטורות שלו "קו לקו", שאיגד קריקטורות שפורסמו בעיתונות. בנוסף, עבד אדרי כגרפיקאי ב"יומני כרמל" וכן עסק ברקמה. בשנות החמישים של המאה ה-20 פרסם קריקטורות בעיתונים "הבוקר", "נוביני" ו"נוביני אי קורייר" ו"צבר".
הקריקטורות של אדרי עוסקות בעיקר בנושאים פוליטיים. בשונה מקריקטוריסטים אחרים בני תקופתו, העבודות מאופיינות בקו ביקורתי מאוד כנגד הממסד הציוני, בעיקר כנגד דוד בן-גוריון, חיים ויצמן, "השומר הצעיר" ואחרים. ביצירותיו הרבה לתאר סיטואציות מורכבות, המרובות דמויות ופרטי רקע. בשנת 1977 הוצגה תערוכה מעבודותיו ב"מצודת זאב".
יהושע אדרי נפטר בשנת 1966 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין הדרום.
רשימת פרסומים

ויניצקי, יוסף (עורך), קו-לקו, אוסף קריקטורות של יהושע אדרי, שהופיעו בעיתונות העברית בארץ, הוצאת "תעמולה", תל אביב, תרצ"ט [1939]
צחוק ודמע, [חמו"ל], ירושלים, תש"ה, 1945
ללא כחל ושרק..., הוצאת "ניב", תל אביב, תש"ך, 1960
הערות שוליים

1 2  יהושע אדרי באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508145905171  ISNI: 0000 0004 3415 530X  LCCN: no2017158660  VIAF: 308284161   WorldCat (עם VIAF): 308284161
יהדות האימפריה הרומית הקדושה

יהדות האימפריה הרומית הקדושה היא בעלת היסטוריה ארוכת שנים, מתחילת דרכה בימי קרל הגדול ועד נפילת האימפריה בשנת 1806.
בימי הביניים > יחס תלוי שלטון

קרל הגדול עצמו נתן יחס טוב ליהודי האימפריה ונודע בפטרונם. ידוע כי בשנת 1000 לספירה חיו באימפריה הרומית הקדושה כ-20,000 יהודים אשכנזים באזורים שמצפון לאלפים. הם התגוררו בקרבת מוקדים ראשיים באימפריה כגון וורמס ואף מיינץ. במשך חלקים מן הזמן יהודי האימפריה היו תחת חסות בישופית כשהם עוזרים בפיתוח הערים הנוצריות. בכל מקרה תמיד הייתה תלות ענקית באישיותו של הקיסר כלפי היהודים. כך למשל נעשו צעדים כנגד האוכלוסייה היהודית בתקופות של קיסרים פחות פתוחים ושמרנים יותר, דוגמת זאת של היינריך הקדוש. בתקופתו הוצא צו לגירוש יהודים מהעיר מיינץ, אך אחרי זמן קצר במיוחד הוא בוטל-דוגמה זאת, אפילו שלא התממשה מראה את השינויים בין היחס ליהודים בזמנים של קיסר סובלני לזמנים של קיסר סובלני-פחות. כך למשל היינריך הרביעי נהפך למגן חשוב על יהודי האימפריה בתקופתו. הוא הוציא צו ייחודי שזכה לשם Advocatis Imperatoris Judaica שנתן זכויות מורחבות ליהדות האימפריה. כך למשל נראה כי ימי הביניים היו מקום משתנה ליהדות באירופה, כלומר לא בהכרח היא תמיד נתקלה בהתנגדויות אלא בפעמים מסוימות אף הוגנה על ידי השלטון של אותם הימים. במשך תקופה זאת של האימפריה ליהודים, בתור אנשים בני מעמד משני לנוצרים, הייתה חשיבות רבה בעיסוקים מסוימים. כך למשל היה בעיסוקים אותם נוצרים לא נטו ליטול עליהם בדרך כלל. כך גם היה בעיסוקים שעל פי הדת הנוצרית היו אסורים ועל היהודים אף הוטלו לעיתים מיסים גבוהים משל אלו הנוצרים - דבר שהוביל את היהודים בעצמם לגבות הלוואות גבוהות יותר כשמדובר בלקוחות נוצריים. ידוע כי אף התקיימו גירושים יהודים מסוימים במאה ה-14 כגון מפרנקפורט בשנת 1349 (עד שאופשר להם להתיישב מחדש בעיר ממנה גורשו בשנת 1360). פרידריך השלישי למשל שהיה גם לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בהמשך, לקראת סוף ימי הביניים התייחס אל יהדות האימפריה כאזרחים, כל זאת כשהוא ראה בהם כנחוצים במיוחד לשלטון מבחינה כלכלית (על זכויות היתר שנתן ליהודים אף כונה "מלך היהודים" פעמים מסוימות). כך גם לקראת סוף ימי הביניים עלתה התעניינות מוגברת בשפה העברית, אותה דברו חלק מהיהודים, כל זאת כחלק מרוח הרנסאנס להבנה מוגברת ואיכותית הרבה יותר של מקורות הנצרות בעת לידתה.
בימי הביניים > בעת מסע הצלב השלישי

הידיעות על התקרבותו של מסע צלב שלישי הדאיגו עד מאוד את יהודי האימפריה הרומית הקדושה. בדרך כלל הפרעות המתחוללות ביהודים מתרחשות מקרב האוכלוסייה המקומית ולא מקרב השלטון. כך למשל בחודש ינואר של שנת 1188 התערב השלטון או המוסד הכנסייתי-הבישופי כדי למנוע פרעות נוספות שהיו עלולות לפרוץ ביהודי מיינץ. עם זאת הייתה בריחה מהערים הגדולות ליישובים ומצודות בפרברי הערים, כך למשל היה ביהודי שטרסבורג, וירצבורג, ואף וורמס. בנוסף לכך היה גם מעבר לערים אחרות שבהן האיום היה פחות ממשי. במקרה של קהילת מיינץ לדוגמה שעברה למינצבורג. האיום נהיה לממשי יותר וכך גם העזרה מהשלטון. פרידריך הראשון (שנודע בכינוי ברברוסה) למשל ידע להגן על הקהילה והיה לה לאב-מגן.
לקריאה נוספת

מיכאל מאיר (עורך), מיכאל ברנר (עורך משנה), תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, כרך א: מסורת והשכלה 1600–1780, מאת מרדכי ברויאר, מיכאל גרץ, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2000.
מיכאל מאיר (עורך), מיכאל ברנר (עורך משנה), תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, כרך ב: אמנציפציה ואקולטורציה 1780–1871, מאת מיכאל ברנר, שטפי ירש ונצל, מיכאל מאיר, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2000, חלק ראשון 1780–1847.
הערות שוליים

↑  Peter H. Wilson, Heart of Europe - A History of the Holy Roman Empire, Harvard University Press, 2016, עמ' 100-104
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל, כרך שני, מסעי-הצלב והממלכה השנייה, מוסד ביאליק, 1971, עמ' 13–16.
חרבת בית זכריה

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  בית לחם
 גובה:  950 מטרים
 קואורדינטות:  31°39′47″N 35°07′24″E﻿ / ﻿31.66305556°N 35.12333333°E﻿ / 31.66305556; 35.12333333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) חרבת בית זכריה(למפת הרי ירושלים רגילה) חרבת בית זכריה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חרבת בית זכריה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חרבת בית זכריה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חרבת זכריה (בערבית: خربة بيت زكريا) הוא יישוב ערבי זעיר בגוש עציון, שממוקם בין היישובים אלון שבות וראש צורים.
תושבי היישוב מתפרנסים מחקלאות זעירה ומעבודה ביישובים היהודיים הסמוכים[דרוש מקור]. במהלך שנות האינתיפאדה לא נרשמה בכפר פעילות חבלנית.
היסטוריה > העת העתיקה

מספר חוקרים שיערו שהשם ח'רבת זכריה משמר את שמו של היישוב היהודי "בית זכריה" מתקופת בית שני ומרד המכבים, בו ככל הנראה נערך קרב בית זכריה נגד הצבא הסלאוקי בשנת 162 לפנה"ס.
בכפר נחשפו מספר מערות קבורה מהמאה הראשונה לפנה"ס, וחרסים המתוארכים למאה הראשונה לספירה. במקום התגלו גם חרסים מהתקופה הרומית והביזנטית.
בתקופה הביזנטית הייתה במקום כנסייה חשובה, המופיעה גם במפת מידבא. באתרה נבנה לאחר מכן מסגד בשם נבי זכריה. חלק משרידי הכנסייה נחשפו בחצר ובגג המסגד. מספר בתים בכפר בנויים על גבי חורבות עתיקות ומערות, ובהם גם קולומבריום.
היסטוריה > ימי הביניים

בתקופה הצלבנית הכפר היה ידוע בשם "קסל זכריה", ובדומה לכפר הסמוך אל-ח'דר, נראה שהתגוררה בו אוכלוסייה נוצרית.
חרסים מהתקופה הממלוכית התגלו גם כן בכפר.
היסטוריה > העת החדשה

במרשמי המס העות'מאנים שנערכו בשנים 1538-1539, "בית ז'כריא" הופיע בנפת חברון, וב-1557, נכתב שהכנסות הכפר הועברו לבית תמחוי אימפריאלי בירושלים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב ש"כמעט כולו נטוש, והוא גיבוב של בתים קטנים, בנויים בנייה גרועה ורובם מטים לנפול. רק באחדים מהם יושבים עוד כעשרה פלחים, ומצאתים עוסקים בדישת דגנם בגרנות עתיקות". גרן חזה בביקורו במספר בורות חצובים בסלע, ובמסגד קטן, בו עמודים שייתכן ומקורם ביזנטי, שנאמר עליו שבתוכו, מתחת לגלי מפולת, מצוי קברו של אבו זח'ריא.
תושבי המקום היו אריסים שעיבדו את אדמות משפחת מורקוס שחלקן נמכרו לחברת הימנותא. בעקבות מלחמת העצמאות וחורבן גוש עציון טענו התושבים לבעלות על האדמות, אולם הפסידו בבית המשפט לבני משפחת מורקוס שטענו שהמכירה בטלה.[דרוש מקור] בשנת 1969, בעת הקמת ראש צורים, נכלל חרבת זכריה בקרקעות שיועדו לראש צורים. אולם בעקבות טענות של מוסלמים שמדובר באתר קדוש למוסלמים, הוחרג המקום משטח הקיבוץ.
בשנת 1980 פנו התושבים לבג"ץ בטענה לבעלות על 700 דונם של אדמות באזור, אך עתירתם נדחתה. באותה שנה כלל הכפר שבע בקתות.
הערות שוליים

↑  Schürer,  Millar, and Vermes, 2014, p. 166
↑  Claude R. Conder, Tent Work in Palestine (vol. 1), London 1879, p. 279
↑  Beth-zacharias, International Standard Bible Encyclopedia
↑  Ben-Yosef (n.d.), p. 180
1 2  Peleg and  Feller, 2004,  Rosh Zurim
1 2 3 4  Ben-Yosef (n.d.), p. 179
↑  Pringle, 1993, p. 204
↑  Singer, 1994, pp. 26, note #6;  165
↑  ויקטור גרן, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ-ישראל - כרך ראשון : יהודה (ג), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1983, עמ' 214-215
↑  הוחזר אתר היסטורי, דבר, 4 באוגוסט 1969
↑  אהרון דולב, ראש צורים: העתירה נדחית, מעריב, 7 בנובמבר 1980
| Flag of Senegalיישובי נפת  בית לחם |
| --- | --- | --- |
| ערים |  בית לחם • בית ג'אלא • בית סאחור |  |
| מועצות מקומיות | בתיר • בית פג'אר • חוסאן • אל-ח'דר • נחאלין • תוקוע • עובידייה • זעתרה |  |
| כפרים | א-שוואוורה • אום סלמונה • אל-ולג'ה • אל-פורדיס • ארטאס • בית תעמר • ג'נאתא • ג'ובת א-דיב • ג'ודום • ג'ורת א-שמעה • דאר סלאח • הנדאזה • ואדי אל-עראיס • ואדי א-ניס • ואדי פוכין • חרבת בית זכריה • ח'רבת אל-דיר • מעסרה • מראח רבאח • ערב א-ראשידיה • אל-עסאכרה • אל-מניה • ג'בעה |  |
| מחנות פליטים | עאידה • דהיישה • אל-עזה (בית ג'יברין) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398551605171
טוקן חום-סנטר

| טוקן חום-סנטר |
| --- | --- |
 טוקן חום-סנטר
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: נקראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טוקניים
סוג:: טוקן
מין:: טוקן חום-סנטר
שם מדעי
 Ramphastos ambiguus swainsonii ‏גולד, 1833

טוקן חום-סנטר (שם מדעי: Ramphastos ambiguus) הוא מין (טקסונומיה) במשפחת הטוקניים. בשפות אחרות הטוקן נקרא טוקן ערמונים או טוקן סווינסון, על שם הצפר והאומן ויליאם סווינסון (William John Swainson). יש איסור על גידולו בשבי של הטוקן.
הטוקן צבוע בכחול כהה, כשלמטה, באזור הזנב, יש כתם אדום כהה. הזנב בצבעים סגול ושחור, ולמעלה, מתחת לצוואר, פס אדום ומעליו פס לבן. הצוואר צבוע בצהוב ומימין לצוואר פס רחב בצבע חום. העין שחורה ומסביבה עיגול בצבע ירוק. המקור התחתון בצבע חום כהה, והעליון נחצה: למטה צבע המקור חום ולמעלה צהוב. הזכר גדול יותר מהנקבה, כשאורך הזכר 56 ס"מ, ומשקלו 750 גרם. אורך הנקבה 52 ס"מ ומשקלה 580 גרם.
הטוקן מתרבה בעיקר בקולומביה. הנקבה מטילה 2–4 ביצים בגזע עץ חלול, ואפילו לפעמים הטוקן מנקר חור בעץ מת. הזכרעיוורים אחרי הלידה. הגוזלים מצמיחים נוצות אחרי 6 שבועות.
הטוקן עף בקבוצות של 3–12 טוקנים נוספים, אך אינם טסים יותר ממאה מטרים בכל מעוף קבוצתי.
הטוקן ניזון בעיקר מפירות, אך גם מציפורים קטנות, חרקים, צפרדעים ולטאות.
הקלטה של קריאתה של נקבת טוקן ערמונים.
יגאל לב

| --- | --- |

יגאל לב
 לידה:  15 בדצמבר 1933 המנדט הבריטי גבעת השלושה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  9 בנובמבר 2001 (בגיל 67) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  1956–2001 (כ־45 שנים)
 
יגאל לֵב (15 בדצמבר 1933 – 9 בנובמבר 2001) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה > משפחתו וילדותו

יגאל לב נולד בישראל לטייבלה ואברהם לב, הבכור בין שלושת בניהם יגאל, משה והצעיר נחום. אחיו, משה (משהל'ה), נהרג בעת שרותו הצבאי בצנחנים בשנת 1961 והוא בן 18. עד גיל 21 התגורר בקיבוץ גבעת השלושה, כאשר את תקופת לימודיו העל יסודיים עשה בקיבוץ עין חרוד, שם שהה עד גיוסו לצה"ל. לאחר שהשתחרר עזב את המסגרת הקיבוצית. למרות שעזב את הקיבוץ בגיל צעיר, נותרו בו מנטליות, סגנון דיבור והופעה חיצונית של "קיבוצניק" עד אחרית ימיו.
המשיך לשרת במילואים והגיע עד לתפקיד מג"ד.
אביו, אברהם לב (לעוו) (1910–1970), היה משורר שהשתייך לקבוצת "יונג וילנה", זרם ספרותי יהודי-יידישאי וילנאי. בארץ נמנה אברהם לב על חבורת משוררי היידיש בארץ ישראל. בנו יגאל, כצבר שאינו דובר יידיש, התוודע אל יצירת אביו באמצעות שירה מתורגמת.
חינוכו היה נוקשה, אופייני לתקופת הלינה המשותפת בקיבוצים, ובלתי רגשי. בבגרותו לא העביר ביקורת על דרך חינוכית זו ואפילו ניסה למצוא בה יתרונות כמו: חוסן נפשי ורגשי, יכולת להיות שותף, עמידה על הדעה האישית ויצירת דימוי עצמי חיובי. בספרו האחרון, "קדיש לאברהם", ספר המבוסס על זיכרונותיו ותחקיריו ועל יומנו של אביו, עבר לב תהליך של חיפוש שורשים השזור בסיפורם של בני העלייה החמישית, שעלו בראשית שנות השלושים של המאה העשרים והיו לדעתו "מגש הכסף של החברה הישראלית".
יגאל לב נישא פעמיים. אשתו השנייה, זאבה (חסונה), הייתה בתו של עורך החדשות של "מעריב" אהרן קלאוס. היה אב לשלושה בנים: יונתן, צייר החי בניו יורק, ערן, עורך דין במקצועו וניר, בעל תואר שני בשמאות. משנת 1963 ועד מותו התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ולוי יצחק הירושלמי.
ביוגרפיה > חייו המקצועיים

כחייל השתתף לב ברבות ממלחמות ישראל וסיים את שירותו הצבאי בתפקיד מג"ד בדרגת סגן-אלוף במילואים. על תקופה זו העיד כי: "המלחמות שבהן השתתפתי הניבו כמה מספרי הטובים". הוא למד פילוסופיה באוניברסיטה העברית.
את פעילותו העיתונאית החל בעיתון "למרחב". שנים רבות עבד כעיתונאי ב"מעריב" ופרסם את המדור "פנטהאוז" במוסף "סופשבוע", משנת 1959.
ב-1973 כתב את התסריט לסרטו של ג'ורג' עובדיה, "קוראים לי שמיל".
לב היה יושב ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר נשיאות מועצת העיתונות. על פעלו זכה בפרס שווימר לעיתונות. כסופר פרסם למעלה מארבעים ספרים, רבים מהם רבי-מכר. לאחר מלחמת יום הכיפורים הגיע לשיא כוחו כיוצר, בהטיפו נגד המלחמה. ספריו תורגמו לשפות רבות. ב-27 בדצמבר 1989, נשלח למערכת העיתון מעריב מכתב ובו איום לפגוע בו. המכתב נחתם על ידי "מרכז הסיקריקים" (ארגון ימין רדיקלי שפעל אז בישראל), בו נאמר: "לכבוד מר יגאל לב, דובר אש״ף המכובד. לידיעתך, אתה על הכוונת, תיזהר".
לאחר המלחמה שימש כתסריטאי של סדרת הטלוויזיה המצליחה, "גם אנו שופטים". הסדרה פנתה אל הנוער, והציבה מולו דילמות ערכיות.
נפטר ב-9 בנובמבר 2001, לאחר שלקה בהתקף לב. ארונו הוצב בבית העיתונאים בתל אביב, קודם ללווייתו. שרים ועורכי עיתונים עברו על פניו וספדו לו. נקבר בטקס חילוני בבית העלמין של קיבוצו, גבעת השלושה.
מספריו

פשע עשרה, קובץ סיפורים שרובם ראו אור לראשונה ב"מעריב לנוער"
גבר לעניין
אדוני השופט (1964)
באלוהים, אמא, אני שונא את המלחמה, הוצאת ביתן, (1968) (תורגם לגרמנית ולנורווגית)
לפתח גן עדן (1969)
עירום מתחת לגלימה (1970)
ד"ש מהעולם התחתון (1972)
שמש שחורה - מיומנו של קצין קרבי, הוצאת ביתן, (1974)
עין ההוריקן (1978)
הצעקה האחרונה של המלך מינוס (1979)
נקמה מתוקה (1981)
עקב אכילס (1981)
סקופ (1983)
הסוכן (1986)
הבוגד (1989)
נסיך ירושלים (1991)
שתיקת הזמיר (1995)
אהבה סובבת עולם (1996), ספר בו קיבץ מאות סיפורים, אגדות, משלים ומובאות מהספרות העולמית ומהוגי דעות, בשילוב תובנותיו שלו
רומן המתח משחק הבובות (1997)
הקשוחים והרכים
פגישה עם הגורל, הוצאת שלגי, (1989)