stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דת במצרים
חופש הדת וזכויות אדם > הגבלה על המרת דת

על אף שחופש הדת הוא אחד החוקים הבסיסיים בחוקה המצרית, על פי ארגון Human Rights Watch "מצרים הממירים את דתם לאסלאם לרוב לא נתקלים בקושי, אך מוסלמים המבקשים להמיר את דתם לנצרות לרוב מתקשים לקבל מסמכים ותעודות חדשות, ולעיתים אף נעצרים בעוון זיוף מסמכים אלה". גם הקהילה הקופטית מונעת באופן לא רשמי ממצרים נוצרים להתאסלם, מכיוון שלטענתם תהליך ההתאסלמות קל בהרבה מתהליך ההתנצרות.
הרשויות המצריות מגבילות בפועל את המרת הדתות באופן נקודתי. מקרה נפוץ הוא כשעובדי ציבור, אשר עצמם שמרנים, מעצימים את מורכבות ההליכים המשפטיים ומעכבים בעצמם את המרות הדת גם אם הן חוקיות לגמרי. סוכנויות הביטחון עוצרות את תהליך ההתנצרות או ההתאסלמות בטענה שהוא עשוי לעורר אי שקט חברתי, ובכך מגבילות את היכולת של אזרחים להמיר את דתם.
בשנת 2007, בית המשפט המחוזי של קהיר אישר 45 בקשות להמרת דת מאסלאם לנצרות. לאחר מכן ב-2008 אישר בית המשפט רק ל-12 אזרחים להמיר את דתם, וגם זאת רק לאחר שנרשם בתעודות הזהות החדשות שלהם כי קיבלו על עצמם את האסלאם לתקופה מסוימת.
חופש הדת וזכויות אדם > יחסי הרוב המוסלמי למיעוט הקופטי

הנוצרים הקופטים, שמהווים את המיעוט הדתי הגדול במצרים, סובלים במשך שנים רבות מאפליה מצד המדינה ואלימות מצד החברה המצרית
חופש הדת וזכויות אדם > יחסי הרוב המוסלמי למיעוט הקופטי > היחסים בין השלטון לנוצרים

היבטים של אפליה מצד המדינה כוללים הסתה בסגרות החינוך, בתקשרות במוסדות דת נגד נוצרים קופטים, אכיפה נרפית מצד המשטרה לאלימות נגד קופטים גם לנוכח אלימות קשה הכוללת פוגרומים, מעשי ירי ושריפת בתים. מערכת המשפט לא מצליחה או לא מעונינת להגיש כתבי אישום או להרשיע אנשים שפגעו בקופטים. קיימת תופעה מתמשכת של חטיפת נשים קופטיות ואילוץ שלהן להנשא למוסלמים, לדוגמה תחת איומים בחשיפת צילומי עירום. עקב הקושי החוקי לשנות דת מאסלאם לנצרות, ועקב הערמת קשיים מצד פקידי מדינה בנושא, מרגע שאשה התאסלמה קשה לה עוד יותר לחזור למשפחתה.
הקהילה הקופטית טוענת לאפליה שהולכת וגדלה עם השנים, ככל שאחוזם באוכלוסייה קטן. על פי מנהיגי הקהילה, היחס הלא הוגן לנוצרים התחיל במהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952 אשר הונהגה על ידי גמאל עבד אל נאצר.
עד לאחרונה נאלצו הנוצרים לקבל אישור ממשלתי מיוחד כדי לקיים אפילו טקסים שוליים וקטנים. החוק הוקל ב-2005 כך שהסמכות למתן אישור עברה למושל המחוז, אך הקופטים ממשיכים להתמודד עם מכשולים רבים עד שניתן להם לבנות כנסיות. הקהילה הקופטית מצביעה על מכשולים רבים שמציבה המדינה, אשר לא קיימים בבניית מסגדים.
חופש הדת וזכויות אדם > יחסי הרוב המוסלמי למיעוט הקופטי > היתקלויות אלימות בין קבוצות דתיות

על אף שלרוב המוסלמים והנוצרים במצרים חיים זה לצד זה, מדי פעם בפעם נרשמות היתקלויות אלימות על בסיס דתי או דעות קדומות בין שתי הקבוצות הללו. האירועים האלימים קיבלו תנופה בעשור השני של המאה ה-21, כאשר כל שנה כמעט התחולל אירוע רב נפגעים, לרוב מצד המוסלמים כלפי הנוצרים. האירוע האלים המשמעותי ביותר בו מוסלמים ונוצרים היו מעורבים היו הפיגועים בכוש (אנ') בשנים 2000–2001, שהיוו נקודת שבר ביחסים שבין נוצרים למוסלמים במצרים. במהלך הפיגועים מוסלמים ונוצרים החלו בתקיפות אלימות זה נגד זה בעקבות התנגשות בין שני צעירים בעלי דתות אלו. כלי התקשורת בכל העולם דיווחו כי "עשרים נוצרים ומוסלמי אחד נהרגו לאחר שפרצה אלימות בעיירה אל-כוש, 440 ק"מ דרומית לקהיר". מאוחר יותר התברר כי היה הרוג נוסף, מוסלמי.
בשנת 2005, בכפר א-סלאמה שבנפת שרקיה, מחלוקת בין מוסלמי לנוצרי הובילה לאלימות ולבסוף למותו של המוסלמי. בתגובה, קבוצת מוסלמים מהעיירה תקפו את כנסיית אבו סיפין וכמה בתים של תושבים נוצרים כפעולת נקם, ובנוסף גם הספיקו לבזוז כמה חנויות בבעלות נוצרית עד שהמשטרה המקומית הצליחה להרגיע את הרוחות ולפזר את ההמון.
בשנת 2006, מוסלמי בשם מחמוד סלאח-אדין עבד אל-רזיק, שנמצא בחקירת המשטרה שיכור ובעל מחלות נפש, תקף באמצעות אקדח שתי כנסיות ונעצר כאשר ניסה לתקוף שילישית, והותיר אחריו הרוג אחד ו-16 פצועים. התוקף לא השתייך לאף אגון ממוסד, וגם האחים המוסלמים מהאופוזיציה גינו את התקיפה.
ב-7 בינואר 2010 חמושים מוסלמים פתחו באש לעבר מתפללים נוצרים בעת יציאתם מכנסייה בנגע חמאדי ורצחו תשעה מתוכם. הפיגוע התרחש ביום הקדוש ביותר לנוצרים הקופטים, והיה לפיגוע השני בגודלו בעשור, אחרי הפיגועים בכוש. ביום המחרת התחוללו מהומות מצד הנוצרים בעיר שדרשו אכיפה חזקה יותר של המשטרה, מה שהוביל ליידוי אבנים וקריאות גנאי כלפי השוטרים.
ב-2011 אירעו מספר רב של התנגשויות אלימות בין המוסלמים לנוצרים, בחסות המהפכה, כשבראשונה נהרגו לפחות 21 בני אדם ונפצעו 83 כאשר מכונית תופת התפוצצה מחוץ לכנסייה קופטית באלכסנדריה ב-1 בינואר. ב-7 במאי המהומות הגיעו לבירה קהיר כשכנסייה קופטית הוצתה, ו-11 אנשים נהרגו. ב-10 באוקטובר קמה מחאה עצומה של הקהילה הקופטית שהפגינה מול בניין הטלוויזיה בקהיר. המפגינים הביעו את התסכול בצורה אלימה ולא מבוקרת, ובמצרים דווח על הצתה של רכבי משטרה, זריקת בקבוקי תבערה ואף ירי באש חיה כלפי השוטרים. לאחר עימותים עם כוחות הביטחון, המחאה הגיעה למספר שיא של 24 הרוגים ויותר מ-200 פצועים, מצד המפגינים והשוטרים. באותו חודש דווח על הפגנות מוסלמיות כנגד אישור הממשלה לפתיחת כנסיית הבתולה שהייתה סגורה במשך שלוש שנים, וגם בה נרשמה, אם כי במידה פחותה בהרבה, אלימות בין מפגינים לשוטרים.
ב-14 באוקטובר 2012 שני צעירים מוסלמיים נורו בידיי כוחות הביטחון לאחר שניסו לחטוף אישה ממוצא קופטי.
בינואר 2013, כאשר השלטון במצרים היה נתון בידיי האחים המוסלמים, העמותה הנוצרית ללא מטרות רווח "דלתות פתוחות" (אנ') דירגה את מצרים במקום ה-25 ברשימת המדינות שהכי קשה להיות נוצרי בהן. במקום הראשון דורגה ניגריה.
הדת בחוק המצרי > דתות המוכרות בחוק > אסלאם

האסלאם הוא הדת הלאומית של מצרים מאז שנת 1980 כאשר נעשה תיקון לחוקה המצרית, אשר לפניו מצרים הוגדרה בחוק כמדינה חילונית. הרוב המכריע של המוסלמים המצריים הם סונים, אחריהם השיעים עם בין אחוז ל-4 אחוז מהמוסלמים, והשאר מתחלקים בין קבוצות של אחמדים, מועתזילתים ואסמאעילים. מספר לא מבוטל של המצרים הסונים משיכים עצמם לזרם הסופיות.
המוסד הסוני החשוב ביותר בעולם כיום, אוניברסיטת אל-אזהר, נמצא במצרים. זהו המוסד האיסלאמי העתיק ביותר שקיים (נוסד בסביבות שנת 970 לספירה), ובעיני רבים נחשב לאוניברסיטה הראשונה בעולם. האוניברסיטה מסמלת את חשיבותו של האסלאם לעם המצרי, ואת חשיבותה של מצרים לאסלאם.
השיעים, הסונים והאסמאעילים כולם הגיעו למצרים וביססו שם את דתם, והפכו את קהיר לבירתם.[דרושה הבהרה] החיים החברתיים והפרשי המעמדות במצרים הובילו לתפיסה שונה של האסלאם במדינה, בשונה ממדינות אחרות. תנועת הסופיות (סופיזם) פרחה דווקא במצרים והשפיעה על התפישה הדתית של התושבים. הבדלי המעמדות באו לידי ביטוי כאשר בני המעמד הגבוה והבינוני תמכו בדעה שהאסלאם הוא פרטי לכל אדם ואדם, ואינו צריך להשפיע על אורך החיים הציבורי; לעומתם, בני המעמד הנמוך (שהיוו את רוב האזרחים) תפסו כי על האסלאם למלא תפקיד דומיננטי בחיים הציבוריים.
על פי החוקה המצרית, כל חקיקה חדשה חייבת לפחות להסכים באופן מרומז לחוקי האילסאם ולשריעה. האסלאם נתמך על ידי הממשלה כאשר על בית הספר של האסכולה החנפית שומרים האל-ואקף, וגם האוניברסטיאות המוסלמיות השונות ממומנות על ידי המשטר.
מתפללים מוסלמים אוכלים על רצפת מסגד במצרים
מסגד אל-ארם שבקהיר.
פנים מסגד אבו עבאס
מסגד "מדרסת אל-סולטאן האסן" - המשמש גם כבית ספר ללימודי האסלאם
מסגד היושב על גדות נהר הנילוס
נעלי מתפללים מחוץ למסגד במצרים
פנים הכיפה של מסגד איבן טאלאן
מבט אל בניינים בקהיר הישנה מצריח מסגד קוויטבאי.
הדת בחוק המצרי > דתות שלא מוכרות בחוק > פלג האחמדים

הפלג האחמדי שבאסלאם, אשר אינו מוכר כזרם רשמי של האסלאם בחוק המצרי, הגיע למצרים מתת-היבשת ההודית עוד בזמן חייו של מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני, מייסד הזרם. התנועה במצרים הוקמה רשמית בשנת 1922 בהנהגת הח'ליף השני שלה.[דרושה הבהרה] מאז שהפלג הסוני גדל מאוד וצמצם את אחוז האחמדים באוכלוסייה המוסלמית במצרים לפחות מ-5%, העוינות הממסדית והלא-רשמית כלפי הקהילה גדל,[דרושה הבהרה] והאחמדים (שכיום מונים 50,000 מאמינים במצרים) סובלים מדיכוי מה.
הצעד הראשון של קהילת המוסלמים נגד קהילת האחמדים היה בשנת 1962, כאשר ועדת א-זאהר הכריזה כי רשמית האחמדים נפרדו מהאסלאם וכי הם לא מהווים יותר חלק מהקהילה האסלאמית במצרים. עם זאת, רוב האחמדים חיים בשלום עם שאר הזרמים המוסלמיים. ההתנכלויות היחידות נגד אחמדים במצרים באמצע המאה העשרים היו מצד תנועת האחים המוסלמים, שטענו כי האחמדים "מהווים איום על האסלאם" וקראו לתושבי מצרים המוסלמים 'להישמר' מפני המאמינים בזרם.
החל מהמאה ה-21 חל גידול מסיבי בעוינות כלפי אחמדים. האחמדים, יחד עם קבוצות מוסלמיות אחרות שנחשבות סוטות מהזרם המרכזי, נרדפו על ידי ממשלות המדינות בהן הם נמצאו, וכך גם במצרים. במרץ 2010 כ-11 מאמינים אחמדים נעצרו בטענה שהפרו את חוק החירום המצרי - חוק המוגבל לכאורה לטיפול בפשעים הקשורים לטרור או סחר בסמים - באשמת "ביזוי הדת" ו"ערעור היציבות הלאומית". 11 העצורים הוחזקו על ידי מוסד "החקירות לביטחון המדינה" בארבע תחנות משטרה שונות: בקהיר, בקליוביה, באל-מניא ובסוהאג. הם נחקרו כולם על אמונותיהם הדתיות והוחזקו במעצר זה במשך יותר מחודשיים מבלי שהובאו לבית המשפט או שהוגש נגדם כתב אישום. לאחר המקרה התערבה היוזמה המצרית לזכויות אישיות (EIPR) וטענה כי המעצרים והחקירות נוגדים את חוקת מצרים וההגנה על חופש האמונה והביטוי, כמו גם על התחייבויותיה הבינלאומיות של מצרים בעניינים אלו.
הדת בחוק המצרי > דתות שלא מוכרות בחוק > הדת הבהאית

הדת הבהאית קיימת במצרים מעט שנים יחסית, כאשר מאמינים ראשונים הגיעו בשנת 1863. בהאא אללה, מייסד הדת, שהה במצרים זמן קצר בעצמו בשנת 1868 כשהיה בדרך למאסר בעכו. המצרים הראשונים שהמירו את דתם לבהאים עשו זאת בשנת 1896. בתחילת המאה העשרים הוקמה אספה לאומית של בני הדת הבהאית במצרים, אך בשנת 1960, בעקבות אי יציבות שלטונית וחוקים פזיזים, איבדו הבהאים את זכותם להיות קהילה דתית רשמית על פי צו 263 לחוקה המצרית שהעביר הנשיא המצרי, גמאל עבד אל נאצר. עם זאת, בשנת 1963 נותרו במצרים שבע קהילות בהאיות מאורגנות, שהיו פזורות לאורך הנילוס.
במשך השנים הדלדלה קהילת הבהאים, בין היתר בעקבות הזנחה מצד השלטון ואיסורים נוספים על פולחן. בין השנים 2006 ל-2009 התרחשה במצרים פרשה שבמסגרתה השלטונות עיכבו וחקרו כמעט כל בהאי במצרים בטענה שהיה חשד ל'זיוף תעודות זהות'. במקביל, פעילים אסלאמיסטיים הציתו בתים של משפחות בהאיות וגרשו מאמינים מעיירות בעקבות דתם. בשנים אלו האוכלוסייה הבהאית הוערכה בין 2,000 ל-7,000 תושבים.
יהדות מצרים

לפני שנת 1956 ועל פי מפקד האוכלוסין של 1948 היו במצרים 65,639 בני הדת היהודית.[דרוש מקור] היהודים לקחו חלק בכל היבטי החיים במצרים - הם היו שותפים בפוליטיקה, בכלכלה, בחיי החברה ובתרבות ככל אזרח מצרי אחר. היהודים שימשו חלק קריטי בתרבות המצרית, ואנשים כמו יעקוב צנוע, הלאומן המצרי הנלהב, דאוד חוסני, המוזיקאי המפורסם, לילה מוראד, הזמרת הידועה ועוד.
בתקופה מסוימת במאה ה-19 יהודים מכל רחבי האימפריה העות'מאנית (ששלטה אז באזור) ואירופה הגיעו כדי לחיות במצרים, בגלל ההרמוניה ששררה בין התושבים המוסלמים לתושבים היהודים. אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 הסתה שהפעילו תנועות פשיסטיות איטלקיות וגרמניות לצד תנועות כגון האחים המוסלמים גרמו לגזענות, הדרה והתנכלויות כלפי יהודים ובני מיעוטים אחרים, כדוגמת הקופטים והיוונים. ככל שהלאומיות המצרית המוסלמית צברה פופולריות, החל היחס ליהודים הרע, בטענה שהם "לא יהודים אמיתיים". הסכסוך המתמשך של המרד הערבי הגדול משנת 1936 לא הועיל ליחס המוסלמים ליהודים, שהדהו עם המאבק הערבי.
על אף שגרמניה הנאצית לא שלטה במצרים, הלך הרוח הפשיסטי שרר גם שם, ולאומנים מצריים מוסלמים השתמשו בטיעוני הגזע כדי להסית כנגד היהודים. בשנות השלושים המאוחרות תורגמו לערבית והופצו במצרים ספרים כגון מיין קמפף והפרוטוקולים של זקני ציון. בעקבות ההסתה המסיבית, החלו התנגשויות אלימות מצד מוסלמים כלפי היהודים בקהיר, אלכסנדריה וטנטא, אך המשטרה המקומית הצליחה למנוע אירוע רב נפגעים. בשנת 1945 חלו פרעות נגד היהודים באלכסנדריה וקהיר, בהן נהרגו כעשרה יהודים.
ב-28 בנובמבר 1947, על רקע ההצעה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, הזהיר שגריר מצרים באו"ם באותה העת כי: "מיליון יהודים חיים בשלום במצרים (וביתר ארצות האסלאם) ונהנים מכל זכויות האזרח. בהחלט אין הם רוצים להגר לפלשתינה. אולם אם מדינה יהודית תיווצר אף אחד לא יוכל למנוע צרות. פרעות תפרוצנה בפלשתינה, תתפשטנה על כל ארצות ערב ותובלנה אולי למלחמה בין הגזעים. [...] אם יחליטו האומות המאוחדות על חלוקת פלשתינה הן תשאנה באחריות לצרות חמורות ביותר ולטבח של מספר רב של יהודים".
יהדות מצרים > הכרזת העצמאות

בזמן הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב לשטח מדינת ישראל עצרה ועיקבה המשטרה המצרית גברים ונשים יהודים בגילאי 16–67 על אף שלא עשו שום פשע, וכלאה אותם בארבעה בתי מעצר: 'בית הסוהר לזרים' במרכז קהיר, מחנה 'האקסטפ' בהליופוליס, מחנה א-טור ומחנה באבוקיר. העצורים הוחזקו בשבי ללא העמדה לדין עד לשנה וחצי, כאשר כל אותו הזמן לא נמסר למשפחותיהם היכן הם נמצאים. בתום תקופה זו הם שוחררו ללא כתב אישום, מה שמעיד על החזקתם בתנאי שבי ללא כל סיבה פלילית.
נקודת השבר ביחסים שבין המוסלמים במצרים ליהודים הייתה תבוסת הצבא המצרי לצבא ההגנה לישראל במלחמת העצמאות. הניצחון של ישראל על מצרים נראה בעיני הציבור המצרי כניצחון של היהודים על המצרים, והוביל לגל של זעם בקרב האוכלוסייה המוסלמית כלפי היהודים. שרשרת ההסתה, רגשות התבוסה והלאומנות הערבית-מוסלמית הובילה להפיגועים בקהיר בשנת 1948, אשר זכורים כנקודת שבר ביחס המוסלמי-יהודי במצרים. לאחר שמטוס מסוג בואינג B-17s ניסה להפציץ את ארמון עאבדין כחלק מהתכנית של ישראל להכניע את הכוחות המצריים, הוא החטיא ופגע בבתי מגורים, מה שגרם להרס והרוגים רבים. בעקבות המקרה, התארגנה הפגנה ספונטנית של מוסלמים מול הרובע היהודי, אשר הייתה לאות אזהרה לקראת האירועים שעתידים לבוא.
מספר ימים לאחר מכן התריעו השלטונות המצריים מפני פיגוע ישראלי בקהיר, אך בסופו של דבר התברר כי היה מדובר באזעקת שווא. העניין גרם לזעם ציבורי נגד היהודים, ויומיים לאחר מכן, בתאריך 19 ביולי, כנקמה על ההפצצה הישראלית, הושלכו פצצות לעבר חנויות כלבו בבעלות משפחות יהודיות, ו-22 איש נהרגו. בתאריכים 28 ביולי ו-1 באוגוסט הופצצו חנויות נוספות גם כן.
יהדות מצרים > מלחמת סיני

ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני, אשר נתפסה שנית על ידי העם המצרי כקריאת תיגר של היהודים על מצרים. בעקבות השנאה הגוברת לישראל במצרים הוחרמו יותר מ-500 עסקים יהודיים וכספיהם הוקפאו בבנקים.[דרוש מקור] בנוסף, 800 יהודים נוספים הוכנסו ל'רשימה השחורה'[דרושה הבהרה] של השלטונות מצרים ללא כל סיבה אמיתית,[דרושה הבהרה] וכל כספם הוחרם. בנובמבר אותה שנה חוקק 'חוק האזרחות החדש' במצרים אשר קבע כי ציוניים אינם רשאים להשיג אזרחות מצרית, ואם יש להם אזרחות מצרית היא תישלל מהם. החוק היה הראשון בסדרת חוקים וגזרות כנגד הקהילה היהודית, שמטרתם הסופית הייתה לדלל לחלוטין את האוכלוסייה היהודית. השלטונות המצריים ובראשם גמאל עבד אל נאצר נקטו כמה צעדים חריפים כנגד היהודים, כדוגמת צווי גירוש ליהודים, מעצרים ממושכים ללא סיבה פלילית או החזקה של יהודים בביתם תחת השגחה במעין "מעצר בית" לא רשמי.
באופן כללי ככל שעבר הזמן מאז מלחמת העצמאות היחס ליהודים במצרים הלך והורע, ויהודים רבים פוטרו מעבודותיהם, לא קיבלו טיפולים רפואיים וסבלו מרדיפה והתנכלויות מצד התושבים המוסלמים. האווירה האנטי-יהודית או אנטי-ציונית במצרים הובילה יהודים רבים, מתוך חשש לחייהם, לברוח ממצרים אל ישראל כחלק מחוק השבות.
עניין הבריחה ממצרים לא היה דבר של מה בכך, וכדי שהשלטונות המצריים יאפשרו לאדם לצאת מגבולות המדינה היה עליו לשלם סכום כסף ניכר כדי לקבל 'תעודת מסע', ולאחר מכן היה עליו לוותר על כל רכושו ולהתחייב שלא לחזור למצרים לעולם. על כן, יהודים רבים שלא היה ברשותם הכסף נאלצו לברוח בצורה לא חוקית, כאשר חלקם נסעו כנוסעים סמויים באוניות שיצאו מנמלי פורט סעיד, אלכסנדריה ואל עריש וחלקם נעזרו בצלב האדום כדי לברוח.
עד שנת 1957 נותרו במצרים רק כ-3,000 יהודים, כאשר עשור קודם לכן חיו במצרים למעלה מ-80,000 יהודים.
יהדות מצרים > מלחמת ששת הימים וסוף הקהילה היהודית

סופה של הקהילה היהודית במצרים הגיע במלחמת ששת הימים. ההפסד החמור של מצרים לצה"ל נראה בישראל כניצחון מזהיר, ואילו במצרים נתפס כבושה לאומית וגרר זעם חסר תקדים כלפי היהודים. ביום הראשון למלחמה בין 500 ל-600 גברים יהודים נעצרו על ידי השלטונות המצריים (אשר היוו כמעט את כל הגברים היהודיים במצרים באותה עת). במשך כל זמן הלחימה הם הוחזקו בתחנות המשטרה ללא אוכל ועם תנאים קשים מאוד. ככל שהצבא הישראלי התקדם לכיוון תעלת סואץ, הקצינים המצריים התעללו יותר ויותר באזרחים יהודיים, ואף הרגו כמה. בסיום המלחמה כל היהודים אשר נעצרו שוחררו וגורשו לאלתר ממצרים.
מתוך 90,000 יהודים שחיו במצרים בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1967 נותרו רק 2,000-2,500 יהודים במצרים, והם היו נתונים תחת השגחה צבאית מתמדת. ביולי 1970 התיר נשיא מצרים החדש אנואר סאדאת ליהודים לצאת מארצו. בשנת 1971 הקהילה היהודית מנתה פחות מ-50 אנשים.
לאחר שנחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים שקטו מעט הרוחות, אך במצרים לא נותרו כמעט יהודים כלל. בתקופת שלטונו של חוסני מובארכ לא השתנה היחס ליהודים, והשלום עם ישראל נותר קר מאוד.
יהדות מצרים > פעולות א-סיסי עבור יהודי מצרים

לאחר שעלה לשלטון עבד אל-פתאח א-סיסי בהפיכה במצרים, אחד מהדברים העיקריים שהפגין היה יחס חם לישראל וליהודים. כחלק מכך, בשנת 2018 הצהיר שר העתיקות המצרי על רפורמה שבמסגרתה יוקצו 71 מיליון דולר לשיפוץ בתי כנסת ואתרי מורשת יהודיים. כחלק מהרפורמה, בתי כנסת שננטשו לאחר גירוש היהודים שופצו והושמשו מחדש כאתרי מורשת הפתוחים לקהל הרחב. מי שביצע את כל השיפוצים ומימן את כל הפרויקט הייתה ממשלת מצרים בלבד, ללא התערבות מצד ארגונים יהודים או ציוניים.
בינואר 2019 אמר הנשיא כי ברצונו לחדש את הקהילה היהודית במצרים. הוא הבהיר כי ברצונו לתקן את העוול שנגרם לתושבים היהודים, וממשלת מצרים תתחייב לשפץ, לבנות ולתקן בתי כנסת ומוסדות דתיים אחרים. הפרויקט הראשון מתוך סדרה של פרויקטים שהוצהרו היה שיקום בית הקברות היהודי העתיק ברובע סאטין שבקהיר, שנחשב לאחד מבתי הקברות העתיקים במצרים (הקמתו מתוארכת למאה התשיעית לערך). המשלחת היהודית שהגיעה למצרים בעקבות הצהרות אלו ביקשה לממן את הפרויקט, אך נתקלה בסירוב מצד א-סיסי שקבע כי זוהי אחריותה הבלעדית של מצרים לתקן את העוול שנגרם ליהודים.
אתאיזם ואגנוסטיות

| --- | --- |
 :  ראו גם – אלבר סאבר
ישנם מצרים המזהים עצמם כאגוניסטים ואתאיסטים, אך קשה להאריך את מספרם באוכלוסייה מכיוון שקיימת סטיגמה הגורמת לא-דתיים במצרים להסתיר את עובדת היותם כאלה, מחשש פגיעה. החוק המצרי מדכא פעילויות והתבטאויות א-דתיות, ומצרים רבים חוששים להביע את דעותיהם אשר נוגדות את האסלאם או הנצרות, מכיוון שהתבטאות מסוימת עלולה להיחשב הפרה של חוק חילול הדת (אנ'), ועונשו הוא מאסר.
אתאיסטים גלויים רבים הורשעו על פי חוק זה ונכנסו לכלא. מהבולטים שבקורבנות לחוק נגד אתאיזם הוא אלבר סאבר. סאבר, אתאיסט ממוצא קופטי, שיתף בעמוד הפייסבוק שלו בשנת 2012, בזמן שלטונו של מוחמד מורסי מטעם האחים המוסלמים, את הטריילר לסרט "תמימות המוסלמים" שמבקר בחריפות את האסלאם. השיתוף הוביל למחאה גדולה ואלימה של שמרנים כנגדו, בהן ניסו לשרוף את ביתו ואף פצעו אותו באמצעות סכין גילוח. בזמן שהמוחים איימו להרוג את סאבר המשטרה לא רק עמדה מנגד, אלא אף עצרה אותו באשמת חילול הדת. לאחר משפט ממושך הוא נאלץ לגלות ממצרים כדי לחמוק ממאסר של שלוש שנים בכלא המצרי, וזאת באשמה הקלושה של "הכפשת האסלאם והנצרות, העלבת הטקסים והקדושים האלוהיים ואת הנביאים לפי סעיפים 98, 160 ו-161 לחוק העונשין המצרי".
סאבר אמנם התפרסם בעקבות המקרה, שתואר על ידי רבים כפגיעה בחופש הביטוי, אך הוא רק אחד מני רבים שנעצרו ונשלחו למאסר בעקבות העבירה על חוק חילול הדת. סוגים אלו של פשע במצרים מטופלים בצורת אנטראגסדליקט, שבה הליכים משפטיים מתקיימים רק אם אזרח אחד תובע אזרח אחר, ולא יזומים תיקים על ידי התובע הכללי. אחד מהמקרים הידועים ביותר של אדם שהורשע בעוון פשע זה הוא סלאחדין מוחסן, סופר אתאיסט גלוי אשר בשנת 2000 נשפט והורשע על כך שנטען כי ארבעה מספריו מכילים קטעים "המביאים להעלבת האסלאם". על פי דיווחים שונים, מספר בני הנוער המאבדים את האמון בדת ופונים לאתאיזם עולה בשנים האחרונות, והם מדברים ומתקשרים זה עם זה דרך תחת שמות בדויים באינטרנט. על פי סקר שערך ארגון הברומטר הערבי, כ-10% מהאוכלוסייה במצרים מזהים עצמם כאתאיסטים. באותו סקר, כנטען כי חמישית מהצעירים במצרים (בני 10–20) מגדירים עצמם אתאיסטים. העיתון המצרי "אל-סבאח" ("הבוקר") טען כי לשלושה מיליון מתוך 84 מיליון תושבי מצרים אין דת מוגדרת, וציין במקורותיו סקר אמריקאי, אם כי לא חשף את שמו.
אף שהממשלה הכירה במגמה זו, היא רואה בה בעיה שיש להיאבק בה, ומשווה את תהליך החילון לתהליך של הקצנה דתית. בשנת 2014 הודיעו משרד הנוער ומשרד הווקף המצריים על אסטרטגיה משותפת למאבק בהפצת "רעיונות מזיקים" בקרב צעירי האומה, דהיינו אתאיזם וקיצוניות דתית. בדצמבר 2014 ארגון 'דאר אל-איפטה', מרכז חינוך איסלאמי המזוהה עם הממשלה, טען כי ישנם במצרים 866 אתאיסטים בלבד, נתון המסתכם בכ-0.001% מהאוכלוסייה וכונה על ידי מגזין הגרדיאן "מדויק באופן מחשיד". על אף העוינות כלפיהם, קיימת מגמה ברורה של עלייה בכמות האתאיסטים הגלויים מאז המהפיכה של 2011.
בסקר של מרכז המחקר פיו שנערך בשנת 2011 בקרב 1,798 מוסלמים במצרים, 63% מהנסקרים תמכו ב"עונש מוות לאנשים שעזבו את הדת", אך עונש שכזה לא קיים במצרים כיום. בינואר 2018 הציע יו"ר ועדת הדתות בפרלמנט, עמר המברוש, הצעת חוק לענישה על גילויי אתאיזם בפומבי, ואשר קבעה בין היתר כי "יש להפליל אותו [האתאיזם] ולקטלג אותו כזלזול בדת מכיוון שהאתאיסטים לא מחזיקים באף דוקטרינה וכל פועלם הוא העלבת דתות אברהם". הצעת החוק לא עברה, אך כן אושר חוק המקטלג אוטומטית אנשים על פי דת הוריהם, גם אם בחרו שלא לקיים אותה.
ראו גם

דת בישראל
דת בפקיסטן
דת באיראן
יהדות מצרים
נצרות קופטית
לקריאה נוספת > מצרים העתיקה

Religion and Magic in Ancient Egypt מאת רוזלי דייוויד, ספרי פינגווין (בריטניה), 2002.
Religion and Ritual in Ancient Egypt מאת אמילי טיטר, אוניברסיטת קיימברידג' (בריטניה), 2011.
Religion in Ancient Egypt: Gods, Myths, and Personal Practice מאת דייוויד פ. סילברמן, ג'ון ביינס ולאונרד ה. לסקו, אוניברסיטת קורנל (ארצות הברית), 1991.
לקריאה נוספת > מצרים הרומית

Religion in Roman Egypt: Assimilation and Resistance מאת דייוויד פרנקפורטר, הוצאת פרינסטון, 2020.
לקריאה נוספת > מצרים המוסלמית

Answering the Call: Popular Islamic Activism in Sadat's Egypt מאת עבדאללה א. אל-אריאן, אוניברסיטת אוקספורד (בריטניה), 2014.
Muslim Extremism in Egypt: The Prophet and Pharaoh מאת ז'יל קפל, אוניברסיטת קליפורניה (ארצות הברית), 2003.
(The Historiography of Islamic Egypt: (c. 950 - 1800 מאת האג' נ. קנדי, הוצאת בריל (הולנד), 2001.
האסלאם במצרים המודרנית: עיונים במשנתו של פרג' פודה מאת מאיר חטינה, הוצאת הקיבוץ המאוחד (ישראל), 2000.
לקריאה נוספת > יהודי מצרים

יהדות מצרים מאת אליהו אשתור, הוצאת מטכ"ל, קצין חינוך ראשי, ענף השכלה (ישראל), 1978.
תולדות יהודי מצרים בתקופה העות'מאנית (1517–1914) מאת יעקב מ. לנדאו, הוצאת משגב ירושלים (ישראל), 1988.
איזאיה וושינגטון

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1963 (בן 61) יוסטון, ארצות הברית ארצות הברית 
 מדינה:  סיירה לאון, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 מקום לימודים:  Willowridge High School  אוניברסיטת הווארד 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת שחקני המסך למשחק מצוין לאנסמבל שחקנים בסדרת דרמה (2007) 
 פרופיל ב-IMDb
 
איזאיה וושינגטון הרביעי (באנגלית: Isaiah Washington IV; נולד ב-3 באוגוסט 1963) הוא שחקן אמריקאי. הוא משתתף ותיק בסרטי ספייק לי, אך ידוע ביותר מתפקידו כד"ר פרסטון ברק בדרמת בית החולים של רשת ABC "האנטומיה של גריי", בה שיחק בשנים 2005–2007. ובסדרה המאה בתפקידו ב5 עונות.
ביוגרפיה

וושינגטון נולד וגדל בשכונת יוסטון הייטס (אנ') ביוסטון, טקסס. הוריו עברו לעיר מיזורי סיטי (אנ'), טקסס בסביבות שנת 1980, שם הוא היה אחד הבוגרים הראשונים בבית הספר התיכון וילורידג' (אנ'), יוסטון, בשנת 1981.
וושינגטון חשף בראיון עם העיתונאית סטאר ג'ונס (אנ') כי אביו, שעל שמו נקרא, נרצח כאשר הוא היה בן 13. הוא הצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית כשהיה בן 19, שם עבד על המטוס האימונים T-38 טאלון. ההצבה הראשונה שלו הייתה בבסיס האוויר קלארק בפיליפינים ולאחר מכן שנתיים בבסיס חיל האוויר הולומן בעיר אלאמוגורדו (אנ'), ניו מקסיקו. לאחר שחרורו מהצבא, הוא למד בחוג לדרמה של אוניברסיטת הרווארד.
קריירה > האנטומיה של גריי

ב-2005 וושינגטון החל לגלם את התפקיד של מנתח הלב המחונן ד"ר פרסטון ברק בדרמת בית החולים של רשת ABC "האנטומיה של גריי", עליה זכה בשני פרסי "NAACP" וב"פרס גילדת שחקני המסך". בסדרה הוא גילם את בן הזוג של ד"ר כריסטינה יאנג, אותה מגלמת סנדרה או. במקור נבחן וושינגטון לתפקיד ד"ר דרק שפרד, אותו קיבל לבסוף פטריק דמפסי. במאי 2006 נכנס וושינגטון לרשימת "50 האנשים היפים ביותר" מטעם מגזין פיפל.
קריירה > המשך הקריירה

בעונה השלישית של הסדרה החל וושינגטון להוות גורם מרכזי שעורר מחלוקת מאחורי הקלעים. באוקטובר 2006 דווח כי וושינגטון הביע הומופוביה כלפי עמיתו לסדרה, טי אר נייט. זמן קצר לאחר שהדברים הופצו בתקשורת נייט יצא מהארון. הסיטואציה נראתה כי נפתרה, לאחר שוושינגטון הצהיר כי הוא מתנצל על "שימוש במילים פוגעניות בתקרית האחרונה על הסט".
המחלוקת עלתה מחדש כשצוות הסדרה הופיע ב"גלובוס הזהב" בינואר 2007, בזמן שוושינגטון התראיין על השטיח האדום, והתבדח באומרו "אני אוהב הומואים. רציתי להיות הומו. אנא תנו לי להיות הומו". לאחר שהסדרה זכתה בפרס הדרמה הטובה ביותר וושינגטון הגיב לשאלות התקשורת לגבי הסכסוכים מאחורי הקלעים: "מעולם לא קראתי לטי אר נייט מתרומם".
לאחר שנזפו בו באולפני הסדרה, וושינגטון פרסם התנצלות על שימוש במילים קשות בוויכוחו עם פטריק דמפסי. ב-30 בינואר 2007 פורסם כי וושינגטון ימשיך להופיע בסדרה אף על פי המחלוקת הציבורית שעורר לאחר דבריו על השטיח האדום.
עם זאת, ב-7 ביוני 2007 רשת ABC הודיעה כי הוחלט לא לחדש את החוזה של וושינגטון בסדרה, ושלא ייקח בה חלק יותר. וושינגטון מסר לציבור: "אני כועס נורא ואני לא מתכוון לסבול את זה יותר". מאוחר יותר יצא וושינגטון בהצהרה נוספת, בה אמר כי הוא מתכנן "לבלות את הקיץ בעבודת צדקה לסיירה לאון, עבודה על סרט עצמאי והימנעות מדאגה לגבי הסדרה (האנטומיה של גריי)". באחד מהראיונות שהעניק טען, "הם פיטרו את הבחור הלא נכון" (הכוונה לנייט), ואמר כי הוא שקל להגיש תביעה כנגד הפקת התוכנית. הוא האשים את נייט בטענה שעורר את המחלוקת כדי לחזק את הקריירה שלו ולקבל שכר גבוה יותר ב"האנטומיה של גריי". בסוף חודש יוני 2007 טען וושינגטון כי הגזענות התקשורתית הייתה הסיבה לפיטוריו מהסדרה. ב-2 ביולי 2007 הוא הופיע בתוכנית "Larry King Live" שברשת CNN כדי להביע את הצד שלו במחלוקת. על פי דבריו, הוא מעולם לא כינה את נייט "מתרומם", אלא פלט את המילה בהקשר אחר במהלך ויכוח שהתעורר בינו לבין פטריק דמפסי, שעל פי טענתו, התייחס אליו בגזענות וכאל חלש שפוחד "להשיב מלחמה".
ביולי 2007 הוא הופיע כשחקן אורח בסדרה של רשת NBC "האישה הביונית".
בשנת 2013 שיחק בסרט הניגרי "ד"ר בלו" (Doctor Bello), לצד ג'נביב נאג'י.
על אף הצהרתה של רשת ABC, בה נאמר כי לא ייקח חלק יותר ב"האנטומיה של גריי", הגיע וושינגטון להופעת אורח בפרק 22 בעונה העשירית. הפרק שודר ב-1 במאי 2014 בארצות הברית ושודר בארץ ב-5 במאי 2014.