stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף צבי גייגר
הערות שוליים

↑  ראו: דוד תדהר (עורך), "שמואל שולמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 924
↑  ראו: פישר, יונה (עורך), אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה הי"ט, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979, עמ' 133.
↑  ראו: פישר, יונה (עורך), אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה הי"ט, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1979, עמ' 133.
↑  ראו: עמית, אורלי (עורכת), בנימין גייגר – אחד מזקני צפת, [חמו"ל], 2011, עמ' 30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 682981  NLI: 987011662376505171
טנקים רוסיים וסובייטיים

טנק T-34.
ברית המועצות ורוסיה פיתחו וייצרו טנקים רבים.
ייצור הטנקים בברית המועצות החל ב-1919, ונמשך ברוסיה לאחר נפילת ברית המועצות. הסדרה הבולטת שבטנקים הרוסים היא סדרת ה-T.
היסטוריה > הטנקים הראשונים

הטנק הראשון שיוצר בברית המועצות ב-1919 היה העתק של הרנו FT הצרפתי. להעתק, שנקרא KS (קיצור משם המפעל המייצר - קרסנויה סוקמובו), נוספו במהלך שנות העשרים העתקים שונים של טנקים קלים נוספים תוצרת צרפת. כמו כן טנקים בריטיים כמו הוויקרס במשקל של 6 טון ואחרים, שהועתקו ושופרו בברית המועצות.
היסטוריה > סדרת ה-BT

נקודת מפנה חשובה הייתה ב-1931, כאשר הסובייטים רכשו רישיון למזקו"ם כריסטי. שיטה זו, שבה הזחל רפוי, איפשרה מהירויות גבוהות יחסית. כתוצאה מכך פתחו הרוסים בייצור של סדרת ה-BT, או Bistrokhodny Tank - טנקים מהירים. זו הייתה סדרה של טנקי שיוט חדשניים למדי. הסדרה יוצרה בכמויות מוגבלות, עד ל-BT-5, שייצורו החל ב-1935. ה-BT-5 וממשיכו, ה-BT-7, היוו מקור לתכנון ה-T-34, הטנק החשוב ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
בעוד דגמי ה-BT הראשוניים נמצאים בפיתוח ושיפור, החלו הסובייטים לפתח טנקים כבדים. למעשה הם גנבו את תוכניות "A6", פרויקט בריטי סודי, וייצרו גרסה משופרת, שנקראה T-28. אל ה-T-28 נוספו בהמשך טנקים כבדים מרובי צריחים כמו ה-T-35.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בידי הסובייטים כוח טנקים אדיר בגודלו, אך מורכב ברובו מטנקים מיושנים. אפילו בעת הפלישה הגרמנית לרוסיה ב-1941 היה הכוח הסובייטי מושתת על טנקים מיושנים דוגמת ה-BT-7. ואולם, היו גם טנקי T-34 ו-KV1. הסובייטים הצליחו להגיע לקצב ייצור אדיר של טנקי T-34, ועד סוף המלחמה נבנו 40,000 מאלו.
בנוסף פותחו IS-2 ו-IS-3, טנקים כבדים מעולים שנקראו על שם יוסיף סטלין.
היסטוריה > סדרת ה-T

לאחר המלחמה התמקדו הסובייטים בייצור טנקי מערכה על מנת לבנות כוח שיכריע את המערב במקרה של התלקחות במלחמה הקרה. סדרת הטנקים הזו ידועה כטנקי ה-T. טנקי ה-T הם טנקי המערכה העיקריים של ברית המועצות ורוסיה, משנת 1949 ועד היום. הסדרה החלה בטנק T-54, ונמשכה עם טנקי ה-T-55, ה-T-62, ה-T-64 וה-T-72. בימים אלה מיוצרים ברוסיה טנקי T-80 ו-T-90.
מאפיינים של הסדרה הם:
אמינות, פשטות ועלות ייצור נמוכה.
צריח עגול-מחבתי.
צללית נמוכה מהמקבילים במערב.
בדגמים המאוחרים: מערכת טעינה אוטומטית.
מה-T-55 ואילך, ערכה המאפשרת צליחת נהרות בעומק של עד 5.5 מטרים.
היסטוריה > כיום

ייצור הטנקים ברוסיה סובל כיום מבעיות תקציב משמעותיות. הצבא הרוסי מתקשה לרכוש טנקים חדשים ולכן תוכניות הפיתוח מתעכבות. בנוסף לכך טנקים מתוצרת הרפובליקה העממית של סין, מדינות מזרח אירופה ואף מדינות המערב תפסו את מקומם של הרוסים ברבות ממדינות הלקוח של ברית המועצות.
למרות כל זאת, יש לציין כי תוכניות רוסיות לפיתוח מיגון וחימוש עיקרי חדשים ממשיכות לפעול, ואף הפיקו דגמים חדשים אשר מתאפיינים בניסיון מעבר לתותחי 135 מ"מ ושילוב של מיגון אקטיבי. אם וכאשר ימצאו לקוחות לכלים אלה הם יעמדו כקודמיהם כאופציה זולה וזמינה לטנקים המערביים.
בשנת 2015 החל הצבא הרוסי להצטייד בטנקים מתקדמים שנקראים ארמטה.
דגמי T במלחמות ישראל

הטנקים הסובייטים הופעלו על ידי צבאות ערב (בעיקר סוריה ומצרים) כנגד מדינת ישראל. במהלך מלחמות ישראל השמיד צה"ל אלפי טנקים סובייטים ולקח מאות טנקים שלל. ברבים מן המקרים צה"ל שיפר את הטנקים הסובייטים על ידי החלפת מערכות בקרת האש או התותח, והכניס אותם לשרותו תחת השם טירן. כמו כן, תובות טנקי T-54/55 שימשו בסיס לנגמ"ש הכבד אכזרית. בשאר הטנקים צה"ל השתמש לצורכי חלקי חילוף או כמטרות לאימונים.
דגמי טנקים > טנקים סובייטיים מלפני מלחמת העולם השנייה

T-28 - טנק בינוני עם צריחים מרובים משנות ה-30 שלא עבר לייצור המוני.
KS/T-18 - טנק קל המבוסס על הרנו FT משנות ה-20.
BT - הטנק הסובייטי הראשון בעל מזקו"ם כריסטי.
T-24 - טנק בינוני שיוצרו ממנו 24 יח', הוא היה הטנק הראשון שיוצרו במפעלי BT בחרקוב. הוא לא זכה לראות קרב, למרות חימושו הכבד לזמנו של תותח 45 מ"מ ושלושה מקלעים.
דגמי טנקים > טנקים סובייטיים ממלחמת העולם השנייה

T-35 - טנק כבד סובייטי עם צריחים מרובים משנות ה-30 שלא עבר ליצור המוני (59 נבנו).
T-34 - הטנק הסובייטי העיקרי של מלחמת העולם השנייה.
KV - סדרת טנקים כבדים שיוצרו בתחילת המלחמה והוחלף בטנקי סטלין.
T-44 - טנק שיוצר בסוף המלחמה ולא עבר ליצור המוני.
T-40 - טנק סיור קל שייצורו החל בתחילת המלחמה ולא עבר לייצור המוני.
T-50 - טנק קל/חי"ר שיוצר בתחילת מלחמת העולם השנייה במטרה להחליף את צי הטנקים הישנים, הטנק היה בעל כמה מאפיינים מתקדמים אבל יקר ומסובך לעומת הצעות טובות יותר.
T-60 - גרסה לא אמפיבית של T-40, יוצר בייצור המוני במהלך המלחמה (כ-6,000 יוצרו).
IS-2 ו-IS-3 (טנקי סטלין) - טנק כבד שיוצר בסוף המלחמה ולקח חלק בקרבות מול טנקי הטיגר והטיגר 2 הגרמניים.
דגמי טנקים > טנקים סובייטיים אחרי מלחמת העולם השנייה

PT-76 - טנק קל אמפיבי.
T-54 - הטנק הראשון בסדרת ה-T, שירש את T-34 לאחר המלחמה.
T-55 - הפיתוח של T-54.
T-62 - המשך ישיר לT-54/55. הטנק הראשון בעולם עם תותח טנק חלק קדח.
T-64 - טנק המערכה הסובייטי הראשון, והראשון בעולם הכולל מערכת טעינה אוטומטית.
T-72 - גרסה מקבילה ל-T-64, המאופיינת בפשטות, אמינות ועלות נמוכה המאפשרים ייצור המוני.
T-80 - פיתוח של T-64. הטנק האחרון שיוצר בתקופה הסובייטית.
דגמי טנקים > טנקים רוסיים לאחר התפרקות ברית המועצות

T-90 - פיתוח של ה-T-72, בשילוב עם מערכות מה-T-80.
T-95 - פיתוח של ה-T-90 שמעולם לא יצא לפועל - עד כה נבנה רק אבטיפוס ללא ייצור סדרתי.
עיט שחור - פיתוח של T-90 עם הידע מפיתוח T-95. אף הוא נוצר רק כאבטיפוס וללא ייצור סדרתי.
T-14 ארמטה - פיתוח מחודש על בסיס שני הדגמים האחרונים. כיום הטנק משרת בצבא הרוסי.
T-54
טנק כבד מדגם IS-2 סטלין
טנק מערכה T-14 ארמטה מודרני
יהודית שיינבאום (יאדוויגה ואלקוב)

יהודית שיינבאום (יאדוויגה ואלקוב) (בפולנית: Jadwiga Wałkow Szelenbaum; נולדה ב-1911–1993). אחות פולניה שעבדה בבית החולים המקומי בקאמיאנקה-בוזקה, במחוז לבוב. הוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
פעילות במהלך השואה להצלת יהודים

יאדוויגה ואלקוב, נולדה למשפחה קתולית בשנת 1911 בשם חיה בקאמיאנקה-בוזוקה, עיירה בגליציה המזרחית שבאותה תקופה השתייכה לפולין (כיום שייכת לאוקראינה). יאדוויגה עבדה כאחות בבית חולים מקומי, לצידו של רופא יהודי בשם הנריק זינגר. ד"ר זינגר חי בעיר עם אשתו פלישיה ועם אחיה של אשתו שעבד כעורך דין.
כאשר החל חיסול הגטו הקרוב בסוף שנת 1942 סיפק גרמני מקומי לאשתו של ד"ר זינגר ולאחיה מסמכים אריים מזויפים. ד"ר זינגר, שהיה בעל חזות יהודית, היה חייב להסתתר. יאדוויגה הסכימה להחביא את ד"ר זינגר באופן זמני, עד שיימצא עבורו מסתור קבוע. עם זאת, כפי שהעידה יאדוויגה, "מכיוון שהתקופה הזאת נהייתה ארוכה מהצפוי, נאלצתי למצוא דירה אחרת". יאדוויגה עברה יחד עם ד"ר זינגר לדירת חדר. ד"ר זינגר הוסתר בדירה מאחורי ארון פינתי משולש.
למרות הניירות המזויפים שברשותה, פלישיה, אשתו של ד"ר זינגר, נתפסה בעיר לבוב והועברה במשלוח למחנה ההשמדה 'בלז'ץ'. היא הצליחה להימלט מהמשלוח בעיירה הפולנית ז'צ'קה, שם מצאה מסתור אצל כומר מקומי. הכומר יצר קשר עם יאדוויגה, שיצאה מיד לדרך לז'צ'קה, לאסוף את פלישיה ולהביאה לביתה. במרץ 1943, פלישיה הצטרפה למחבוא בביתה של יאדוויגה יחד עם בעלה הנריק.
זמן קצר לפני סיום המלחמה, אחיה של פלישיה הלך ברגל מלבוב לביתה של יאדוויגה בקאמיאנקה-בוזקה, והצטרף גם הוא למחבוא. ד"ר זינגר, פלישיה ואחיה התחבאו בדירתה של יאדוויגה עד יוני 1944 וניצלו.
לאחר המלחמה

בשנת 1957, התחתנה יאדוויגה עם יעקב, יהודי ניצול שואה שאיבד את כל משפחתו במלחמה, ואימצה את שם משפחתו - שיינבאום. הם עלו ארצה והשתכנו בתל אביב. בהגיעה לישראל, עברתה יאדוויגה את שמה הפרטי ליהודית. ליהודית וליעקב נולד בן, אשר היגר בבגרותו לדנמרק.
לאחר מות בעלה בשנת 1982, פתחה יהודית קופסה קטנה שהסתיר יעקב מעיני כל במשך שנים ארוכות. את המפתח לקופסה נשא עמו תמיד בכיס מכנסיו. בתוך קופסת-הפח, מצאה חתיכת סבון שנרשם עליו כי נעשה מ-"שומן יהודי טהור". לידו, קופסת עץ קטנה מגולפת שבה אפר אדם, מבחנה קטנה המכילה ציאניד, וצנצנת זכוכית ובה גבישי 'ציקלון B' (חומר שנועד להדברת מזיקים אשר הנאצים עשו בו שימוש להשמדת יהודים במחנות השמדה). בפתח קטן בתוך הקופסית מצאה הסבר: "זהו אפרם של אנשים שנשרפו בוורשה, בבית-הכלא הצבאי בפינת הרחובות גנשה וזאמנהוף". תאריך הפתק - 22.1.1945. יעקב שיינבאום שמר על קופסה זו במשך 37 שנים, עד מותו, ללא ידיעת איש. הקופסה נמסרה ליד ושם על ידי יהודית. ביד ושם הובא האפר לקבורה כהלכה, והפריטים נותרו בארכיון יד ושם.
יהודית שיינבאום נפטרה בשנת 1993 ונקברה בתל אביב.
הכרה והנצחה

ב-11 בינואר 1982, הוכרה יהודית שיינבאום (יאדוויגה ואלקוב) על ידי 'יד ושם' כחסידת אומות העולם. ב-30.4.1981 ד"ר הנריק גורסקי, רופא שעבד בבית החולים בו הועסקו גם יהודית וזינגר, מסר עדות ליד ושם אודות חסדה של יהודית. בעדותו אמר: "ידוע לי מסיפורי ד"ר הנריק זינגר, שבזמן הקריטי של המלחמה, הסתתר מפני הגרמנים אצל יאדוויגה שיינבאום (באותו זמן וולקוב) בקאמיאנקה-בוזקה". טקס שתילת העץ לזכרה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם התקיים ב-28 ביוני 1982.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של יהודית שיינבאום בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לקריאה ניספת

גרשון פינצ'בסקי. חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, הוצאת יד ושם, ירושלים, 2023.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  יד ושם, שיינבאום יאדוויגדה, באתר יד ושם
1 2 3  משרד החינוך, סיפורי הצלה של חסידי אומות העולם החיים בארץ, באתר משרד החינוך, ‏2014
↑  תמצות ותרגום מפולנית של עדותה של יאדוויגה, 30 באפריל 1981, תיק מספר 2175, ארכיון יד ושם
↑  מכתב ליד ושם מאת הנריק גורסקי, 30 באפריל 1981, תיק מספר 2175, ארכיון יד ושם
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
טיוזדיי ולד

| --- | --- |

טיוזדיי ולד, 1958 לערך
 לידה:  27 באוגוסט 1943 (בת 81) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Susan Ker Weld 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון הוליווד  בית הספר המקצועי של הוליווד 
 בן או בת זוג:  דאדלי מור (1975–1980)  פנחס צוקרמן (1985–1998) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טיוזדיי ולד  (באנגלית: Tuesday Weld; נולדה ב-27 באוגוסט 1943) היא שחקנית אמריקאית שהייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, לפרס אמי ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1977 על הופעתה בסרט "מחפשת את מר גודבר".
ביוגרפיה

נולדה בתור סוזן קר ולד בניו יורק סיטי, אביה, לאת'רופ מוטלי ולד, נפטר כאשר הייתה בת ארבע. דודה היה מושל מדינת מסצ'וסטס לשעבר ויליאם ולד.
לאחר פטירת האב הסכימה משפחתו המיוחסת לקבל את שלושת ילדיו בתנאי שהאם תצא מחייהם. האם סירבה והחלה לפרנס את המשפחה על ידי הכנסות מעבודת סוזן הפעוטה כדוגמנית מצליחה שהופיעה בפרסומות ובקטלוגים. האחריות הכבדה והחשיפה לעולם הזוהר בגיל כה צעיר השפיעו קשות על ילדותה של ולד. כבר בגיל תשע היא סבלה מהתמוטטות עצבים, ולאחר מכן החלה לשתות, ובגיל 12 ניסתה להתאבד על ידי בליעת קוקטייל תרופות ואלכוהול. אמה הצילה אותה אך היא נכנסה לתרדמת ובמשך זמן מסוים איבדה את ראייתה ושמיעתה. היא התאוששה וחזרה לעבודתה והחלה להופיע בסרטים. במקביל החלה להתפרסם ברומנים החפוזים שהיו לה עם שחקנים שהיו בגיל כפול ומשולש משלה ולא נעלמו מעייניהן של בעלות טורי הרכילות בהוליווד.
ביוגרפיה > משחק

ולד החלה לשחק בגיל 13 בדרמה "הנאשם" של אלפרד היצ'קוק ובדרמה המוזיקלית "רוק, רוק, רוק" והתפרסמה לראשונה בדרמה המוזיקלית "חצוצרת הקסם" בתור הנערה דורות'י בתו של נגן הקורנית רד ניקולס (דני קיי).
ולד בנתה את מעמדה עם הופעות בסרטו של בלייק אדוארדס "זמן גבוה", לצדו של אלביס פרסלי בסרט "פרוע במדינה" ובדרמת ההימורים "הנער מסינסינטי" בה שיחקה בתפקיד כריסטיאן חברתו של שחקן הפוקר אריק סטונר (סטיב מקווין).
בשנת 1972 הועמדה ולד לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרט "Play It as It Lays" בתור הדוגמנית והשחקנית מריה ויית'.
ב-1977 הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור קת'רין אחותה של תרזה דאן (דיאן קיטון) בדרמה "מחפשת את מר גודבר".
ב-1984 התפרסמה ולד בסרט הפשע "היו זמנים באמריקה" בעלילה המתרחשת בתקופת היובש וגילמה את קרול המזכירה ה"נאנסת" על ידי הפושע היהודי דייוויד "נודלס" אהרונסון (רוברט דה נירו), על הופעה זו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ולד שיחקה גם לצדו של ג'יימס קאן בסרט הפשע של מייקל מאן וג'רי ברוקהיימר " גנב" ולצידו של אל פצ'ינו בדרמה הקומית "אותור! אותור!" בתור גלוריה אשתו של המחזאי איבן טראווליין.
תפקידיה המפורסמים האחרונים היו בדרמת הפשע של ג'ואל שומכר "בדרך למטה" בתור אמנדה אשתו השתלטנית של השוטר הפורש מרטין פרנדרגסט (רוברט דובאל) ובסרט "להרגיש את מינסוטה" בתור נורה, אמה של החשפנית פרדי קלייטון (קמרון דיאז).
ביוגרפיה > חיים אישיים

ולד נישאה בשנת 1965 לתסריטאי קלוד הארטץ, הנישואים הולידו בת אחת והסתיימו לאחר כחמש שנים.
בעלה השני היה השחקן והקומיקאי הבריטי מועמד פרס האוסקר דאדלי מור ממנו לוולד ילד אחד, הזוג התגרש לאחר חמש שנים.
ולד נישאה בשלישית בשנת 1985 לכנר ולמנצח הישראלי פנחס צוקרמן, הנישואים החזיקו מעמד 13 שנים והזוג נפרד ב-1998.
פילמוגרפיה

רוק, רוק, רוק (1956)
חצוצרת הקסם (1959)
זמן גבוה (1960)
חייהם הפרטיים של אדם ואיב (1960)
פרוע במדינה (1961)
בחזרה לפייטון פלייס (1961)
חייל בגשם (1963)
אני אקח את שוודיה (1965)
הנער מסינסינטי (1965)
אלוהים אוהב ברווז (1966)
רעל יפה (1968)
מעבר לחוק (1970)
מקום בטוח (1971)
מחפשת את מר גודבר (1977)
הפתיון הלבן (1978)
סדרתי (1980)
מאדאם X ‏(1981)
גנב (1981)
אותור! אותור! (1982)
היו זמנים באמריקה (1984)
מלון הלבבות השבורים (1988)
בדרך למטה (1993)
להרגיש את מינסוטה (1996)
חומות צ'לסי (2001)
צוות חוקרי הסקס (2002)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

הנמלט (1964)
הערות שוליים

1 2 3  TUESDAY WELD: 'I DIDN'T HAVE TO PLAY LOLITA-I WAS LOLITA', העתק ריאיון עם ולד שהתפרסם ב-1971 במגזין לייף, באתר movicrazed.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008729405405171  BIBSYS: 9018887  BNE: XX1532641  BnF: cb13951451d (data)  GND: 119449234  ISNI: 0000 0000 7824 3046  LCCN: n88051131  MusicBrainz: 51502c9f-423a-405b-a9b9-5c9d0c14f47d  NKC: xx0158276  NLK: KAC2020Q7410  NTA: 073476854  SNAC: w6w79j9c  SUDOC: 156741792  VIAF: 5741534   WorldCat (עם VIAF): 5741534
יואב היימן

| --- | --- |

יואב היימן
 לידה:  21 בדצמבר 1974 (בן 49)
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
יואב היימן בהצגה "מולי סוויני", בבימויה של ג'יטה מונטה, תיאטרון החאן, 2011
יואב היימן ושמרית לוסטיג (מימין) ונילי רוגל (באמצע), בהצגה "תעלולי סקפן", בבימויו של אודי בן-משה, החאן, 2009
יואב היימן וארז שפריר, בהצגה "חוקר פרטי", מאת ובבימויו של מיקי גורביץ', החאן, 2011
יואב היימן, ארז שפריר ושרון שטרק בהצגה "אהובת הדרקון", בבימויו של מיקי גורביץ', החאן, 2007
יואב היימן (נולד ב-21 בדצמבר 1974) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

יואב היימן נולד בוושינגטון די. סי., ארצות הברית, בגיל שלוש הגיע עם הוריו לישראל, הוא גדל בתל אביב, שם הוא חי כל חייו מאז. אמו, תחיה אדר, הייתה עיתונאית במשך שנים רבות; אביו, ג'רי היימן, הוא שחקן, קריין ופרסומאי, הידוע בזכות סדרות הטלוויזיה ללימודי אנגלית Sing a song ו-Rent a song, אותן הנחה ביחד עם סוזי מילר. יואב היימן למד במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב, בצבא שירת בחיל התחזוקה ומייד אחר-כך החל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. הוא סיים את לימודיו בשנת 1998. במהלך לימודיו זכה במלגות קרן שרת אמריקה ישראל בשנים 1998–1999.
מייד בתום לימודיו נכנס לתיאטרון החאן הירושלמי, בו הוא משחק והופיע מאז ועד היום (מאי 2012) ב-23 הפקות. בין ההצגות בהן שיחק הייתה "עירם של האנשים הקטנים" מאת שלום עליכם בבימויה של אופירה הניג, שהייתה בסיבוב הופעות בניו יורק ובפולין ו"אדמה קדושה"- מאת המחזאי האלג'יראי מוחמד קסימי ו"מלחמה על הבית", מחזה שהתבסס על שלושה מחזות יווניים והיה סאטירה על המצב הפוליטי במדינת ישראל.
מלבד החאן שיחק היימן בכמה הצגות פרינג' ("אהובתי הנשואה", "התקלה" ו"מר קולפרט") ובתפקידים שונים בטלוויזיה ("הראשון בדרמה", "כן או לא", "פאזל" ו"החיים זה לא הכל").
יואב היימן שיחק בסרט העלילתי הארוך "דילמת הדריין" בבימוי של ארז לאופר, שמתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ומספר את סיפורה האמיתי של אוניית המעפילים "דריין", שבזמן יותר מאלף יהודיה ניצולי השואה וחיכו לאוניה שתעלה אותם לישראל. בהנהגת הישוב הוחלט למכור את האוניה לבריטים על-מנת לסייע להם במאמצי המלחמה ועל מאמצי המוסד לעלייה ב' להעלות אותם לישראל. יואב היימן גילם את דמותו של יהודה ארזי, שעמד בראש השלוחה של המוסד לעלייה ב' באיטליה.
בסוף דצמבר 2012 עלתה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא ההצגה "שש" פרי עטו של היימן, בבימויו של מולי שולמן.
היימן חי בזוגיות עם השחקנית ומורת התיאטרון מרב שפר ולהם שני ילדים.
תפקידים > תיאטרון החאן הירושלמי

| הצגת בכורה | הצגה | תפקיד | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ספטמבר 2014 | הדוד וניה | טליגין | אנטון צ'כוב | מיכאל גורביץ' |
| 22 במרץ 2014 | תמונות מחיי הכפר | יוסי ששון, עאדל, כלב, שרת | עיבוד של יורם פאלק לעמוס עוז | יורם פאלק |
| 4 בינואר 2014 | הצוענים של יפו | דני קובזא | נסים אלוני | יוסי פולק |
| 27 ביולי 2013 | האדרת | אקאקי אקאקייביץ' בשמאצק'ין | ניקולאי גוגול | שיר גולדברג |
| 4 במאי 2013 | 2 קצרים וחתול | איבן ואסילייביץ' לומוב | אנטון צ'כוב | ג'יטה מונטה |
| 30 ביולי 2012 | תהלה |  | עיבוד של שחר פנקס לנובלה של ש"י עגנון | שיר גולדברג |
| 31 במרץ 2012 | משחק של אהבה ומזל | ארלקין, משרתו של דוראנט | פייר דה מאריבו | ג'יטה מונטה |
| 24 בדצמבר 2011 | חוקר פרטי | מלצר | מיכאל גורביץ' | מיכאל גורביץ' |
| 21 במאי 2011 | מולי סוויני | פרנק סוויני | בריאן פריל | ג'יטה מונטה |
| 2010 | סדר עולמי חדש |  | הרולד פינטר | ג'יטה מונטה |
| 19 בדצמבר 2009 | תעלולי סקפן | אוקטב - בנו של ארגנט | מולייר | אודי בן-משה |
| 2009 | משחיז הסכינים הסיני | שמיל | דניאל הורוביץ על-פי סיפורי הינשוף של נסים אלוני | מור פרנק |
| 27 בדצמבר 2008 | אהובת הדרקון | אבא | מיכאל גורביץ' | מיכאל גורביץ' |
| 2008 | אדמה קדושה |  | מוחמד קסימי | נולה צ'לטון |
| 28 באפריל 2007 | נישואים | אנוצ`קון | ניקולאי גוגול | אודי בן-משה |
| 2007 | אותלו | רודריגו - אדון ונציאני | ויליאם שייקספיר | מיכאל גורביץ' |
| 2006 | עירם של האנשים הקטנים |  | שלום עליכם | אופירה הניג |
| 2006 | מאכינל |  | סופי טרדוול | סיני פתר |
| 17 בספטמבר 2005 | החיים הם חלום | אסטולף | פדרו קלדרון דה לה ברקה | מיכאל גורביץ' |
| 30 בדצמבר 2004 | אושר | ד"ר דלתותקין ופלוטניק | מיכאל גורביץ' | מיכאל גורביץ' |
| 14 באוגוסט 2005 | חיל פרשים אנו | אבי כוכבא | מיכאל גורביץ' | מיכאל גורביץ' |
| 27 בדצמבר 2003 | הקמצן | קליאנט | מולייר | מיכאל גורביץ' |
| 2003 | האשליה | פלריבו, אדרסט, הנסיך פלורילם | פייר קורניי | יוסי יזרעאלי |
| 11 בספטמבר 2002 | מלחמה על הבית | חלמוני, אישה מפגינה, חייל זר, מתנחל, נדיה | אילן חצור | מיכאל גורביץ' |
| 26 בינואר 2002 | מילה של אהבה | מיכאל | מיכאל גורביץ' | מיכאל גורביץ' |
| 23 בדצמבר 2000 | השיבה למדבר | מאתיו | ברנאר-מארי קולטס | אופירה הניג |
| 26 ביולי 2000 | מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים | וויק | דייוויד האליוול | משה פרלשטיין |
| 2000 | שש נפשות מחפשות מחבר | הבן | לואיג'י פירנדלו | יוסי יזרעאלי |
| 5 באוקטובר 1999 | צל חולף | האח | מיכאל גורביץ' | מיכאל גורביץ' |
| 1999 | שמיים | בירי | גלעד עברון | אופירה הניג |
| 1998 | מידה כנגד מידה | אדון א`, מרפק | ויליאם שייקספיר | גדי רול |
תפקידים > תיאטרון הפרינג'

| הצגת בכורה | הצגה | תפקיד | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | אהובתי הנשואה | המאהב | תיאטרון תמונע | על פי סיפור של חניף קוריישי | שרון שטרק |
| 2009 | התקלה | טראפס | צוותא | עיבוד של עיבודו של ג'יימס יפה לפרידריך דירנמאט | שי פיטובסקי |
| 2012–2010 | מר קולפרט | ראלף | תיאטרון תמונע | דויד גיסלמן | מולי שולמן |
תפקידים > טלוויזיה

"הראשון בדרמה" -"על אש קטנה" – בימוי: דינה צבי-ריקליס, דרמה לטלוויזיה, ערוץ 3, 2001 .
"כן או לא".
"פאזל".
"החיים זה לא הכל".
"דילמת הדריין"- בימוי: ארז לאופר.
סרט במרכז מורשת מנחם בגין (בתפקיד בגין הצעיר) - בימוי: אבי אמבר.
תפקידים > דיבוב

כרובי (רחוב סומסום)
טינמו ענק

| טינמו ענק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: טינמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טינמיים
סוג:: Tinamus
מין:: טינמו ענק
שם מדעי
 Tinamus major ‏גמלין, 1789
תחום תפוצה


Tinamus major
טינמו ענק (שם מדעי: Tinamus major) הוא המין הגדול ביותר במשפחת הטינמיים. הוא חי בטבע באמריקה הדרומית ובאמריקה המרכזית.
מאפיינים

אורכו של הטינמו מגיע לאורך 49 ס"מ ומשקלו בין 1.1-2 ק"ג. הוא מזכיר במראהו תרנגול הודו והוא בעל גוף מגושם עם רגליים ארוכות ומקור קצר. צבע נוצותיו כחול-אפור והרגליים לבנות. טינמו זה מסוגל לעופף במעוף חלש ואף לנחות על עצים עליהם הוא נח.
הטינמו חי ביחידות למעט בעונת הרבייה אז הזכרים יוצרים קבוצות לחיזור אחרי נקבות. הטינמו הוא אוכל כל הניזון מזרעים, עלים, פירות ובעלי חיים קטנים. הוא מצוי ביערות גשם בגובה 300-1,500 מ'.
הערות שוליים

↑  טינמו ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN
יאסואו יאמאדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בספטמבר 1932 טוקיו, האימפריה היפנית 
 פטירה:  19 במרץ 1995 (בגיל 62) Ebara Hospital, אוטה, יפן 
 מקום קבורה:  בית הקברות טאמה 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 תקופת הפעילות:  1953–1995 (כ־42 שנים) 
 מקום לימודים:  Hibiya High School 
 צאצאים:  Hiroyasu Yamada 
 פרופיל ב-IMDb
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
יאסואו יאמאדה (ביפנית: 山田康雄; 10 בספטמבר 1932 –  19 במרץ 1995) היה שחקן, קומיקאי וסאייו יפני. נודע כמדבב דמותו של הגנב ארסן לופן השלישי מסדרת האנימה הפופולרית "לופן השלישי".
חייו

יאמאדה, יליד טוקיו, עזב בצעירותו את הפקולטה לספרות באוניברסיטת ואסדה והחל לשחק בהצגות, בתוכניות טלוויזיה ובתוכניות רדיו. הוא דיבב את הדמות של לופן החל מעונתה הראשונה של הסדרה ב-1971, וכשהעונה השנייה שודרה ב-1977, שדרג את קולו של לופן תוך כדי שימוש באינטונציות ואלתורים משלו. כתוצאה מכך קיבלה הדמות של לופן השתקפות חזקה לאישיותו והסדרה צברה פופולריות. יאמאדה המשיך לדבב את לופן באותה דרך גם בעונה השלישית ב-1984, בשלושה סרטי קולנוע (1978, 1979 ו-1985), ולבסוף בספיישלים טלוויזיוניים מ-1989 עד 1994, אז מצבו הבריאותי החל להידרדר בין שנת 1993 לבין 1994. יאמאדה דיבב גם באנימה "סיפורי היער הירוק", ובסרטים זרים הוא נודע בתור קולם היפני של קלינט איסטווד וז'אן-פול בלמונדו.
ב-1995, בזמן הפקת סרט האנימה של "לופן השלישי", "לופן השלישי: שלום, נוסטרמדוס" (ルパン三世 くたばれ!ノストラダムス), התמוטט יאמאדה ואיבד את הכרתו כתוצאה משטף דם במוח. הוא הובהל אל בית החולים, שם נפטר ב-19 במרץ. הסרט שהוקרן חודש לאחר מותו הציג בסופו הקדשה לזכרו. אחרי מותו קיבל הבדרן היפני קאניצ'י קוריטה את תפקיד הדיבוב של לופן, כפי שביקש יאמאדה עוד בחייו, ועד היום הוא מדבב את קולו של לופן.
יאיר לוי (פוליטיקאי)

יאיר לוי (נולד ב-11 באוקטובר 1952) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת ש"ס.
חייו

לוי למד בבית הספר תיכון, בסמינר לרבנות והוא בעל הסמכה לרבנות. בשירותו הצבאי, שירת בשריון כמפקד מחנה בחטיבה 9, ואף נפצע במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1988–1992 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-12 מטעם מפלגת ש"ס והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
לוי הוא מייסד מערכת החינוך העצמאית של ש"ס, "אל המעיין", וכן היה מנהלה. הוא הואשם כי במסגרת תפקיד זה העביר 300 אלף שקלים לגורמים פרטיים, ובהם לקרובי משפחתו. בכל זמן חקירותיו, טען כי מעולם לא לקח לעצמו אלא נתן לנזקקים. בעסקת טיעון נקבע שלקח את הכסף לנזקקים, אך השופט לא קיבל את עסקת הטיעון, ושלחו למאסר. לוי הורשע בעבירות של גנבה בידי מנהל, זיוף מסמך בנסיבות מחמירות, רישום כוזב במסמכי תאגיד ומרמה והפרת אמונים בתאגיד, ונידון ל-4 שנות מאסר בפועל, 3 שנות מאסר על-תנאי וקנס בסך 275,000 ש"ח. הוא שוחרר מהכלא ב-1996. לוי לא שב מאז לפוליטיקה.
לאחר שחרורו עבר לוי לניהול סמינר אור החיים.
הערות שוליים

↑  ע"פ 1289/93 יאיר לוי נגד מדינת ישראל, ניתן ב-28 בדצמבר 1994, באתר "נבו"
↑  יעקב ריבלין, במשרדי הנגיד מצאנז: הח"כ שסירב לפיתוי, באתר בחדרי חרדים, 22 באוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007344002805171  VIAF: 7882149368857385980003   WorldCat (עם VIAF): 7882149368857385980003
יאסוג'י מיאזאקי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
יאסוג'י מיאזאקי (ביפנית: 宮崎 康二; ‏15 באוקטובר 1916 - 30 בדצמבר 1989) היה שחיין יפני. אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב. האלוף האולימפי הצעיר ביותר במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי, בהיותו רק בן 15 שנים ועשרה חודשים.
ביוגרפיה

מיאזאקי נולד בקוסאי שבמחוז שיזוקה, יפן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה מיאזאקי בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.2 שניות לפני בן ארצו טצוגו קוואישי (58.6 שניות) ואלברט שוורץ מארצות הברית (58.8 שניות). בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן ושלושה שחיינים מארצות הברית. רק שחיין יפני אחד החמיץ גמר אולימפי בלוס אנג'לס. מדליסט הכסף מהאולימפיאדה הקודמת השחיין אישטוואן באראן מהונגריה, לפי הצילומים נראה שסיים במקום השני בחצי הגמר ולא רביעי כפי שקבעו השופטים ולכן לא שחה בגמר. בשלב המוקדמות קבע מיאזאקי שיא אולימפי חדש בתוצאה של 58.0 שניות. ב-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 8:58.4 דקות, לפני הרביעייה האמריקאית (9:10.5 דקות) והרביעייה ההונגרית (9:31.4 דקות). מיאזאקי כשחיין ראשון קבע שיא אולימפי חדש ב-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.1 דקות.
קוואישי, שסיים שני אחרי מיאזאקי, שרת במלחמת העולם השנייה בצי הקיסרי היפני ונהרג ב-1945 במהלך קרב איוו ג'ימה, בגיל 33.
הופעתם המוצלחת של מיאזאקי וחבריו למשלחת השחייה היפנית במשחקים האולימפיים, הביאה לידי ביטוי את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1981 זכה מיאזאקי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
יאיר כספי

יאיר כספי
יאיר כספי (נולד ב-1954) הוא מטפל קבוצתי ישראלי, דוקטור לעבודה סוציאלית, מייסדו ומנהלו של מרכז "פסיכולוגיה ביהדות" בתל אביב, מחברם של ספרי עיון.