stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העיר
העיר

המקומון הוקם באוקטובר 1980 בניהולו של רוני ארן, שהקים שנה קודם לכן את "כל העיר" הירושלמי, ובעריכת חנוך מרמרי. יציאתו לאור לוותה בשביתה והפגנות של עובדי הדפוס של העיתונים היומיים כיוון שהודפס בשיטת סדר צילום ולא בשיטה של סידור אותיות ידני שהייתה נהוגה עד אז. בשנותיו הראשונות חולק "העיר" בחינם, אף על פי שלעיתים התנו מוכרי העיתונים את קבלת "העיר" בקניית עיתון אחר. לאחר מספר שנים החלו לגבות כסף עבור "העיר". עם השנים ערכו את העיתון גם יואל אסתרון, גל אוחובסקי, מאיר שניצר, דוני ענבר, אמנון רבי ואיתן מרקוביץ'. בשנת 2005 עבר המקומון שינוי מקיף בתכניו ובעיצובו, וחזר להיות מופץ בחינם. לאחר שערך אותו מספר חודשים, הוחלף באותה שנה העורך יוסי קליין באורי שאלתיאל.
"העיר" נחשב במשך השנים, מאז הקמתו, לעיתון פרובוקטיבי. חלק מתדמיתו השונה באה לידי ביטוי בטורים האישיים הקיצוניים, בכתבות החושפניות, ואף בפרסומת למכוני ליווי. הוא היה היחיד שפרסם כתבות הנוגעות בהומוסקסואליות, בברנז'ה התל אביבית ובשאר נושאים חדשניים לתקופה. עם השנים התמתן העיתון. "העיר" נודע גם באירועים שארגן מדי שנה, בהם "טעם העיר" (אירוע אוכל) ו"שוק מעצבי העיר" (אירוע אופנה) וועידת העיר לעסקים באילת.
בשנת 1988 הגיש עורך העיתון מאיר שניצר עתירה לבג"ץ נגד הצנזור הצבאי הראשי, שידועה כ"בג"ץ שניצר". בעתירה זו יצאו שניצר והעיתונאי אלוף בן נגד החלטת הצנזורה לאסור פרסום כתבה שהכילה קטעים שעסקו בביקורת אודות תפקודו של ראש "המוסד" ועיתוי החלפתו. העתירה, שהייתה הפעם הראשונה שבה עמד היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי לביקורת שיפוטית, התקבלה על ידי שופטי בג"ץ.
בעקבות מודעות בעיתון של מתן שירותי זנות, הורשעה ב-2004 רשת שוקן.
בנוסף לכתבות שנכתבו במיוחד עבורו, פרסם "העיר", כחלק מרשת שוקן, גם כתבות המתפרסמות בכל מקומוני הרשת. לעיתים הגיליון כולו הוקדש לנושא אחד. דוגמה לכך היא גיליון 21 באפריל 2006, שהוקדש כולו למאמרים על 25 סדרות טלוויזיה.
בשנת 2007, מותגו רוב מקומוני רשת שוקן תחת השם "העיר" בתוספת שם העיר בה הופצו, ושם העיתון שונה ל"העיר תל אביב" (כך לדוגמה שונה שם העיתון הירושלמי כל העיר ל"העיר - ירושלים" וכלבו בחיפה הפך ל"העיר - חיפה"). לאחר מספר שנים המיתוג מחדש בוטל.
מ-5 במרץ 2010 הודפס העיתון בפורמט A4 ובמעטפת כרומו. ב-16 בדצמבר 2010 מוזג "העיר" לתוך מוספו "עכבר העיר".
העיר > עורכי העיתון

חנוך מרמרי 1980 - 1984
יואל אסתרון 1984 - 1988
מאיר שניצר 1988 - 1990
גל אוחובסקי 1990 - 1992
רמי רוטהולץ 1994 - 1999
אמנון רבי 1999 - 2004
איתן מרקוביץ' 2004 - 2005
יוסי קליין 2005
אורי שאלתיאל 2006 - 2008
אלון עידן 2008 - 2010
העיר > כותבים בולטים

עלי מוהר בעל הטורים "מהנעשה בעירנו" ו"בשער"
האמן רפי לביא, בעל טור ביקורת של מוזיקה קלאסית
דודו גבע, בעל סדרת הקומיקס במשותף עם קובי ניב "יוסף ואחיו"
עינת פישביין, בעלת המדור הקבוע ״התל אביבים החדשים״ אודות עובדים זרים ומהגרים אחרים לעיר.
יוסי ורטר
רינו צרור
עוזי וייל, מחברו של "השער האחורי"
שגיא כהן, פרשן כדורגל ומבקר מסעדות
נילי לנדסמן, בעלת טור אופנה
חזי לסקלי
יהלי סובול
איתמר בן כנען
נטע אחיטוב
מיכאל רורברגר, מבקר רוק
סגול 59, מבקר מוזיקה
אמיר אוריין, ביקורת תיאטרון
עירד צפריר, "סגור לי ת'פינה" - מדור ספורט
יאיר רוה, מבקר קולנוע, עורך התרבות של "העיר" ובעל המדור "סינמסקופ"
אור טל (אור-טל קריתי) - כתבת לענייני עיריית תל אביב
עכבר העיר

"עכבר העיר", גיליון אחרון לפני ההפסקה, 21 במרץ 2013
"עכבר העיר", גיליון ראשון לאחר ההפסקה, 3 במרץ 2017
עכבר העיר היה מדריך תרבות, בילוי ופנאי, שהחל את דרכו כמוסף של מקומון "העיר".
המדריך הוקם ונערך לראשונה על ידי קובי ניב, והוא קיבץ בתוכו את אירועי השבוע הקרוב, וכולל מידע בנושאי הפנאי השונים - קולנוע, מוזיקה (הופעות) ותערוכות אמנות, בנוסף לביקורות וטורים אישיים. אחד המאפיינים של "עכבר העיר" היה שעריו המאוירים על ידי אמנים ישראליים, בהם עמוס בידרמן, דודו גבע, אמיתי סנדי ואחרים. בנוסף לכך, פורסמו מספר מוספים מיוחדים בשנה, שהבולט בהם הוא "עכבר עולם", מדריך חו"ל אלטרנטיבי. שמו של המוסף נגזר משם המשל אודות "עכבר העיר ועכבר הכפר".
ב-22 במאי 2006, עלה לרשת אתר האינטרנט "עכבר העיר". ב-7 בינואר הושק האתר רשמית, לאחר שנים בהן לרשת שוקן לא היה כל ייצוג באינטרנט. עכבר העיר הוא אתר תרבות, בילוי ופנאי המספק הן מדריך אירועים והן כתבות תרבות בתחומים שונים. האתר פעיל במספר תחומים: אוכל, לילה, סרטים, במה, טלוויזיה, מוזיקה, אמנות ופעילויות ילדים.
ב-16 בדצמבר 2010, עבר "עכבר העיר" המודפס שינוי פורמט - יריעתו הורחבה לגודל A4 ותכניו אוחדו עם עיתון "העיר". לתפקיד העורך הראשי מונה עומר שוברט.
ב-21 במרץ 2013 יצא לאור הגיליון האחרון של "עכבר העיר" לפני הפסקה של 4 שנים בהוצאת העיתון. בפברואר 2017 החליף האתר מערכת ניהול תוכן ועבר שינוי עיצובי ניכר.
ב-3 במרץ 2017, חזרה להופיע מהדורת דפוס של "עכבר העיר", כאשר הפעם מדובר במדריך ארצי, המשקף את התכנים באתר ולהפך. המנכ"לית והעורכת הראשית של "עכבר העיר" הייתה טל לוין.
באוגוסט 2017 החליטה קבוצת "הארץ" להפסיק את הדפסת "עכבר העיר" ולהטמיע חלק מתכני "עכבר העיר" באתר "הארץ". בדצמבר 2017 הודיעה קבוצת "הארץ" על מיזוג מלא של "עכבר העיר" במדור התרבות של אתר "הארץ", כך ש"עכבר העיר" יפעל כמדריך בילויים ואירועים בלבד.
עכבר העיר > עכבר העיר קפה

עכבר העיר קפה הייתה רשת חברתית מקוונת של אתר עכבר העיר. היא עלתה לאוויר בדצמבר 2008 והתרכזה בתחומי התרבות, האמנות, הבידור והפנאי. בעיקר אפשר האתר לגולשים לכתוב בלוגים וביקורת על סרטים, מוזיקה, מסעדות והופעות.
האתר פעל בחינם, והיה אומר להתבסס על הכנסות מפרסום. בשנים הראשונות זכה להצלחה, אך במשך השנים, עם העלייה בפופולריות של פייסבוק מספר הגולשים באתר ירד. ביולי 2020 הודיע קבוצת הארץ כי "עכבר העיר קפה" והאתר המקביל "TheMarker Café" ייסגרו וכל התוכן שבהם ימחק.
לוח העיר

בשנת 1986 ייסד אהרון (אהרל'ה) רוזנברג, במסגרת העיתון את "לוח העיר". לוח מודעות למכירת נדל"ן, השכרת נכסים, מכירת והשכרת נדל"ן עסקי, מודעות למכירת רכב ומודעות של בעלי מקצוע ונותני שירותים. בנוסף ניתן היה לפרסם בו מודעות בנושאים כגון הכרויות, ו"מציעים למכירה". הלוח זכה להצלחה רבה ונתח השוק שלו הלוח, הגיע בשנת 1998 ל-33% באזור המרכז. בחיפה, ירושלים ואשדוד היה כ-65% והוא היה מופץ כמוסף בעיתוני רשת שוקן ועיתון הארץ בסופי שבוע. הלוח נהג לפרסם את עצמו ברדיו באמצעות ג'ינגלים הומוריסטיים.
תחום הלוחות היו אחד מאפיקי ההכנסות היציבים בעיתונות המקומית בישראל, אך בתחילת שנות ה-2000 סבל התחום מכניסה של אתרי אינטרנט שבהם ניתן לפרסם בחינם. לוח העיר הקים אתר אינטרנט משלו, בשיתוף קבוצת וואלה תקשורת, בו גם היה ניתן לפרסם בחינם. לאחר שנפסק שיתוף הפעולה עם קבוצת וואלה, היא רכשה את אתר יד2 המתחרה. בשנת 2017 הושק מחדש לוח העירכאתר למכירת נדל"ן בלבד.
הערות שוליים

↑  עידו דיסנצ'יק, רשות הדיבור לשופט, מעריב, 13 בינואר 1989
↑  קרן צוריאל, ‏בג"ץ שניצר, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2000
↑  מדינת ישראל נ' רשת שוקן בע"מ ואח'
↑  14 מקומוני רשת שוקן ישנו את שמם ל"העיר", באתר גלובס, 26 בדצמבר 2006
↑  אביבה קרול, ‏אמנון רבי יערוך את "העיר", באתר גלובס, 8 באפריל 1999
↑  רוני קורן-דינר, אמנון רבי התפטר מתפקידו כעורך עיתון "העיר", באתר TheMarker‏, 22 ביוני 2004
↑  ענת באלינט, איתן מרקוביץ' מונה לעורך "העיר", באתר הארץ, 18 ביולי 2004
↑  בועז גריילסמר, מינויים חדשים ברשת המקומונים של שוקן: אורי שאלתיאל - עורך "העיר"; אלעד ליפשיץ מונה ל עורך "כל העיר", באתר הארץ, 31 באוקטובר 2005
↑  אורן פרסיקו, למה לי פוליטיקה עכשיו, באתר העין השביעית, 5 באוגוסט 2010
↑  עומר שוברט, עכבר העיר אונליין, על עכברים ואנשים: עורך עכבר העיר נפרד מהעיתון, באתר הארץ, 21 במרץ 2013
↑  טל לוין, עכבר העיר אונליין, "עכבר העיר": מודל 2017, באתר הארץ, 3 במרץ 2017
↑  נועה פרייס‏, חצי שנה אחרי שחזר לפרינט - "עכבר העיר" יימחק, באתר וואלה, 21 באוגוסט 2017
↑  ברוכים הבאים לעכבר העיר בהארץ, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2017
↑  ההכרזה כל השקת "עכבר קפה"
↑   פרסומת ללוח העיר 1987, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 0:51)
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏מנכ"ל לוח העיר, אהרון רוזנברג, פורש, באתר גלובס, 3 בפברואר 1999
↑  אביבה קרול, ‏הג'ינגל ל"לוח העיר" - מקום ראשון בחודש מאי בתחרות שפ"מ, באתר גלובס, 29 ביוני 1997
↑   קמפיין לוח העיר אסי כהן, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 0:39)
↑  אפרת אהרוני, ‏לוח דוט קום: הלוחות המקוונים הולכים ותופסים את מקום הלוחות בעיתונים, באתר גלובס, 25 באוגוסט 2008
↑  איילה צורף,אמיר טייג, ההחמצה: כך פיספסו העיתונים הגדולים את האפשרות לרכוש את יד2 בזול, באתר הארץ, 18 ביולי 2010
↑  אתר לוח העיר
| דגל ישראל שבועונים בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | מעריב סופהשבוע • זו הדרך • בראשית |  |
| בידור ופנאי | לאשה |  |
| המגזר החרדי | משפחה • בקהילה • שעה טובה • יום ליום • הדרך • העדה • כפר חב"ד • בית משיח • המחנה החרדי • החומה |  |
| התנועה הקיבוצית | הזמן הירוק • ידיעות הקיבוץ |  |
| המגזר הדתי-לאומי | בשבע • מקור ראשון (מוצש) • שביעי |  |
| ילדים ונוער | מעריב לנוער • מעריב לילדים • אותיות וילדים • זרקור |  |
| רשתות מקומונים | רשת שוקן • ידיעות תקשורת • קו עיתונות (דתי-חרדי) • השקמה |  |
| מקומונים | העיר • כל העיר (ירושלים ומודיעין) • Time Out תל אביב • כלבו – חיפה והצפון • ערב ערב באילת • השבוע באשדוד • צומת השרון • מלאבס – פתח תקווה |  |
| בערבית | כל אל-ערב • א-סנארה • אלמיתאק • אח'באר א-נקב • פנורמה • חדית' א-נאס |  |
| בשפות אחרות | נובוסטי נדלי (רוסית) • אוי קלט (הונגרית) |  |
| שבועונים מהעבר | הארץ שלנו • דבר השבוע • דבר לילדים • העולם הזה • הפועל הצעיר • להיטון • כולנו • משמר לילדים • עיתון מיוחד • פנים אל פנים • קונטרס • רימון  • שישי  • עולמו של דיסני • רייטינג • ראש אחד • במחנה • פנאי פלוס • צוהר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408816905171 
צילום מסך של אתר עכבר העיר קפה
חומות יפו

מפת העיר יפו מוקפת בחומה מן השנים 1840/41
שער ירושלים בתוך חומות יפו העתיקה ומאחוריו "המצודה" באזור של רחוב יפת כיום פינת רחוב מפרץ שלמה
תותחים עות'מאניים שהוצבו מחוץ לחומות יפו לצורך הגנה מפני פשיטות בדואים מהיבשה ופיראטים מהים
חומות יפו הן החומות שהקיפו את יפו העתיקה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל מתחילת המאה ה-19 עד לפירוקה בשנת 1868.
שערי חומות יפו

בחומות יפו שכנו שני שערים בחומה המזרחית, "שער ירושלים" בחלקה הצפוני של החומה שהיה גם השער הראשי אל העיר העתיקה של יפו שהוביל גם אל "שער יפו של "העיר העתיקה של ירושלים" וגם שכן בסמוך "כיכר השעון" של יפו, שהייתה הכיכר המרכזית של העיר. דרומה ממנו שכן שער יותר קטן שנפרץ לאחר מכן בחומות ונקרא בשם: "השער החדש".
היסטוריה

לאחר מינויו של מושל יפו הטורקית "מוחמד אבו נבוט" על ידי הסולטן סולימאן פאשה הוקמה חומה מערבית (חומת הים) לאורך הים שהקיפה את העיר (כיום טיילת יפו באזור רחוב רציף העלייה השנייה) ובצידה השני הוקמה חומה מזרחית לאורך היבשה ונקבע שער יחידי בחומה המזרחית, "שער ירושלים", ממנו יצאה הדרך הראשית אל ירושלים (כיום רחוב עולי ציון ואחריו דרך בן-צבי הקרוי גם "כביש 44"). מאחוריו הוקמה מצודת סידני סמית', שנבנתה בשנת 1800, בעזרת מהנדסים ומימון בריטיים, ונקראה ע"ש האדמירל הבריטי שסייע במלחמה נגד פלישת נפוליאון. בצמוד לחומה המזרחית הפונה אל היבשה נכרה "חפיר" (כיום כיכר השעון ורחוב יפת). בשאר חלקי החומה נפרצו פתחים עבור הולכי רגל.
מאחר שהיה בחומה רק שער יחיד שלא היה יכול לשאת בנפח התנועה שהגיעה אליו מערים אחרות, נפרץ פתח חדש בחלק הדרומי, "השער החדש" בשנת 1869. בשנת 1868, ובשנים שאחריה החלה להיהרס חומת העיר העתיקה. בתוואי שבו עברה החומה והחפיר החלו להיסלל כיכר השעון שנקראה אז בשם רחוב אסכנדר עוואד (אלכסנדר הווארד) ולאחר קום המדינה שונה שמו אל רחוב רזיאל, והמשכו הדרומי שנקרא בשם דרך עזה שהובילה אל העיר עזה ולאחר מכן נקראה בשם: רחוב אל-עג'מי על שם שכונת עג'מי שהייתה בקרבת מקום ולאחר מכן שונה שמו אל רחוב יפת לאחר קום המדינה. לאחר פירוקה של החומה הוקמו על התוואי בתים וחנויות תוך שימוש משני באבני החומה ויחד איתם נהרסו המצודות שהיו מאחורי החומה.
היסטוריה > כיום

כיום ניתן למצוא שרידים מן החומה בחלקו המזרחי של רחוב יפת בקטע שבין כיכר השעון עד לרחוב לואי פסטר. ישנן "סימטאות מקורות" כגון רחוב רבקה ושלמה אבולעפיה ששימשו בעבר בתור פרצה להולכי רגל.
מבנים שהוקמו על תוואי החומה

מבנים שהוקמו על החפיר ועל תוואי החומה: (כיום באזור של חלקו הדרומי של רחוב רזיאל וחלקו הצפוני של רחוב יפת)
טיילת יפו
כיכר השעון
בית העולים
תחנת המשטרה ביפו
בנק אנגלו-פלשתינה
מוזות - בית ספר תיכון לאמנויות
בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו
גלריה

שריד מחומת יפו ברחוב החלפנים המוביל אל שוק הפשפשים
מעבר מקורה ששימש בעבר פרצה אל הולכי רגל (כיום רחוב רבקה ושלמה אבולעפיה)
פנורמה

חומות יפו העתיקה ולצידם הביצורים - בצד ימין שער ירושלים (יפו) ועל ידו המצודה שהייתה בסמוך אליו
ראו גם

הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים
איברהים אפלאי

איברהים אפלאי (Ibrahim Afellay; נולד ב-2 באפריל 1986) הוא כדורגלן עבר הולנדי ממוצא מרוקאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה

אפלאי נולד באוטרכט, והחל לשחק כדורגל במועדון החובבים המקומי USV אלינקווייק. בשנת 2003 הצטרף לאיינדהובן, ואת משחק הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-4 בפברואר 2004 במשחק גביע מול רודה. בהמשך העונה שיחק בעוד שני משחקים רשמיים, ובעונת 2004/2005 שיחק שבעה משחקים.
עונת הפריצה של אפלאי הייתה עונת 2005/2006. לאחר עזיבתם של דהמרקוס ביזלי ומיקה וירינן, הוא שולב בהרכב הפותח של איינדהובן במרבית משחקיה. אפלאי שותף לראשונה גם במשחק של הקבוצה בליגת האלופות, נגד שאלקה 04. מאז אותה עונה אפלאי היה לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה. בעונת 2008/2009 הבקיע במדיה 13 שערים.
ב-24 בדצמבר 2010 חתם אפלאי על חוזה בן 4.5 שנים בקבוצת ברצלונה הכולל סעיף שחרור של 100 מיליון אירו.
בשנת 2005 זומן אפלאי לראשונה לנבחרת הולנד, למשחקים נגד צ'כיה ומקדוניה, אך לא שותף בהם. במקביל, זומן לנבחרת מרוקו, שאף במדיה יכול היה לשחק, אך הוא בחר בנבחרת הולנד, עמה הרגיש מזוהה יותר. משחק הבכורה שלו במדי הולנד היה ב-28 במרץ 2007 במשחק מול סלובניה במוקדמות יורו 2008. הוא השתתף גם ביורו עצמו, אך בדרך כלל נכנס כשחקן מחליף. כן נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2010.
בשנת 2010 כבש את שערו הראשון בנבחרת בניצחון נבחרת הולנד על שוודיה במסגרת במוקדמות יורו 2012.
בתחילת עונת 2011/2012 נפצע אפלאי, ונעדר תקופה ארוכה מהמגרשים. אפלאי החלים מהפציעה בסוף העונה, ואת הופעת הבכורה שלו אחרי הפציעה עשה כשנכנס בדקה ה-71 במשחק מול ראיו ואיקאנו שהסתיים בתוצאה 0–7 לטובת ברצלונה.
ב-30 באוגוסט 2012 הושאל אפלאי מברצלונה לשאלקה 04 עד לתום העונה. באוגוסט 2013, לאחר שחזר לברצלונה, עבר ניתוח בירך שהשבית אותו למספר חודשים. ב-26 בינואר 2014 חזר אפלאי לסגל הקבוצה.
ב-9 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצה היוונית אולימפיאקוס.
ב-27 ביולי 2015 חתם אפלאי בסטוק סיטי מהפרמייר ליג לשנתיים.
ב-18 ביוני 2019 חזר אפלאי לאחר שמונה וחצי שנים לפ.ס.וו. איינדהובן.
ב-31 בינואר 2021 הודיע על פרישה מכדורגל.
תארים > קבוצתיים

אליפות הולנד - 2004/05, 2005/06, 2006/07, 2007/08
הגביע ההולנדי - 2004/05
מגן יוהאן קרויף - 2008
אליפות ספרד - 2010/2011
ליגת האלופות - 2010/2011
הסופר קאפ הספרדי - 2011
הסופר קאפ האירופי - 2011
אליפות העולם לקבוצות - 2011
גביע המלך הספרדי - 2011/2012
אליפות יוון - 2014/2015
הגביע היווני - 2014/2015
תארים > אישיים

השחקן הצעיר הטוב ביותר בהולנד - 2006/07
הערות שוליים

↑  Afellay (34) hakt knoop door en zet punt achter voetballoopbaan, nos.nl (בהולנדית)
| נבחרת הולנד – מונדיאל 2010 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 סטקלנבורג •  2 ואן דר וויל •  3 הייטינחה •  4 מאתייסן •  5 ואן ברונקהורסט •  6 ואן בומל •  7 קאוט •  8 דה יונג •  9 ואן פרסי •  10 סניידר •   11 רובן •  12 בולחרוז • 13 אוייר •  14 דה זיוו • 15 בראפהייד • 16 וורם • 17 אלייה • 18 שארס • 19 באבל • 20 אפלאיי • 21 הונטלאר • 22 בוסקר • 23 ואן דר וארט • מאמן: ואן מרוויק |  1 סטקלנבורג •  2 ואן דר וויל •  3 הייטינחה •  4 מאתייסן •  5 ואן ברונקהורסט •  6 ואן בומל •  7 קאוט •  8 דה יונג •  9 ואן פרסי •  10 סניידר •   11 רובן •  12 בולחרוז • 13 אוייר •  14 דה זיוו • 15 בראפהייד • 16 וורם • 17 אלייה • 18 שארס • 19 באבל • 20 אפלאיי • 21 הונטלאר • 22 בוסקר • 23 ואן דר וארט • מאמן: ואן מרוויק | הולנד |
| נבחרת הולנד – יורו 2008 |
| --- | --- | --- |
|  1 ואן דר סאר •  2 אוייר •  3 הייטינחה •  4 מאתייסן •  5 ואן ברונקהורסט •  6 דה זיוו •  7 ואן פרסי •  8 אנגלאר •  9 ואן ניסטלרוי •  10 סניידר •   11 רובן •  12 מלכיוט • 13 טימר •  14 בומה • 15 דה קלר • 16 סטקלנבורג • 17 דה יונג • 18 קאוט • 19 הונטלאר • 20 אפלאי • 21 בולחרוז • 22 ונחור אוף הסלינק • 23 ואן דר וארט • מאמן: ואן באסטן |  1 ואן דר סאר •  2 אוייר •  3 הייטינחה •  4 מאתייסן •  5 ואן ברונקהורסט •  6 דה זיוו •  7 ואן פרסי •  8 אנגלאר •  9 ואן ניסטלרוי •  10 סניידר •   11 רובן •  12 מלכיוט • 13 טימר •  14 בומה • 15 דה קלר • 16 סטקלנבורג • 17 דה יונג • 18 קאוט • 19 הונטלאר • 20 אפלאי • 21 בולחרוז • 22 ונחור אוף הסלינק • 23 ואן דר וארט • מאמן: ואן באסטן | הולנד |
| נבחרת הולנד – יורו 2012 |
| --- | --- | --- |
|  1 סטקלנבורג •  2 ואן דר ויל •  3 הייטינחה •  4 מאתייסן •  5 בומה •  6 ואן בומל •  7 קאוט •  8 נ. דה יונג •  9 הונטלאר •  10 סניידר •   11 רובן •  12 וורם • 13 פלאר •  14 שארס • 15 וילמס • 16 ואן פרסי • 17 סטרוטמן • 18 ל. דה יונג • 19 נארסינג • 20 אפלאי • 21 בולחרוז • 22 קרול • 23 ואן דר וארט • מאמן: ואן מרוויק |  1 סטקלנבורג •  2 ואן דר ויל •  3 הייטינחה •  4 מאתייסן •  5 בומה •  6 ואן בומל •  7 קאוט •  8 נ. דה יונג •  9 הונטלאר •  10 סניידר •   11 רובן •  12 וורם • 13 פלאר •  14 שארס • 15 וילמס • 16 ואן פרסי • 17 סטרוטמן • 18 ל. דה יונג • 19 נארסינג • 20 אפלאי • 21 בולחרוז • 22 קרול • 23 ואן דר וארט • מאמן: ואן מרוויק | הולנד |
רוברט הראשון, מלך סקוטלנד

רוברט הראשון (באנגלית: Robert I; ‏11 ביולי 1274 - 7 ביוני 1329), מוכר גם בכינוי רוברט דה ברוס (בגאלית סקוטית: Raibeart am Brusach), היה מלך סקוטלנד בין השנים 1306–1329.
ביוגרפיה

רוברט היה בנם הראשון של אדון רוברט דה ברוס, האדון השישי של אננדייל ומרג'ורי רוזנת קריק.
רוברט נשא את אשתו הראשונה, איזבלה ממאר, ב-1295. ב-1296 נשבעו רוברט ואביו פידליטס לאדוארד הראשון מלך אנגליה אך שנה מאוחר יותר תמך רוברט הבן במרד סקוטי נגד האנגלים. בספטמבר 1298 העביר ויליאם וולאס את התואר "מגן סקוטלנד" לרוברט דה ברוס, שאז לא היה מלך אלא הרוזן מקריק, ולגיסו של ג'ון באליול, ג'ון קומין מבאדנוך. ברוס התפייס עם אדוארד הראשון מלך אנגליה בשנת 1302 בעוד שוולאס התנגד למגעי השלום. אדוארד הראשון מלך אנגליה מת בשנת 1307 ואת מקומו ירש בנו, אדוארד השני. בן זה הובס על ידי כוח סקוטי בראשותו של רוברט דה ברוס בקרב באנוקברן בקיץ 1314, ודה ברוס השיב על כנה את הממלכה הסקוטית העצמאית. עתה נשאו אף האירים את עיניהם אל המאבק הלאומי הסקוטי לעצמאות, והחליטו להתאחד תחת שלטונו של דה ברוס, שהיה, ככלות הכל, אף הוא ממוצא קלטי. בנו של בריאן או'ניל, דונל או'ניל, מלך טיירון, הכריז כי הוא רשאי לשאת את התואר "המלך העליון" וכי הוא נותן אותו למלך סקוטלנד, רוברט דה ברוס. דה ברוס קיבל את התואר, והחליט לשלוח את אחיו הצעיר, אדוארד ברוס על מנת למלוך באירלנד ולגרש משם את האנגלים, על מנת ליצור חזית נוספת בה יילחמו האנגלים, ולהסיט את תשומת לבם מן הנעשה בסקוטלנד. הוא חזה בעיני רוחו "חזית גאלית מאוחדת" של אירים וסקוטים כנגד ממלכת אנגליה, המבוססת על מוצא משותף, תרבות משותפת ואויב משותף.
אדוארד ברוס הכריז על עצמו כמלך אירלנד בשנת 1315, ב-25 במאי 1315 אדוארד ברוס ואלפי חיילים סקוטים נחתו באירלנד, ועד מהרה הצטרפו אליהם לוחמים גאלים מכל קצווי אירלנד. ב-1 במאי 1316 הוכתר אדוארד ברוס כמלך אירלנד בדאנדוק, ובספטמבר הגיע אחיו רוברט עם תגבורות סקוטיות על מנת לעזור לו. אדוארד נהרג באירלנד בקרב ב-1318.
רוברט דה ברוס נפטר בשנת 1329, ככל הנראה, כתוצאה ממחלת הצרעת.
לבו של דה ברוס

לבו של רוברט דה ברוס נמסר עם מותו לאביר ג'יימס דאגלס "השחור" (משבט דאגלס). דאגלס לקח את הלב עמו במסעו לארץ הקודש. כאשר עגן בספרד ראה לפתע קבוצת מוסלמים מתקיפים נוצרים. הוא הטיל עצמו למערכה, כשלפניו השליך את קסדת הכסף המכילה את לבו של רוברט דה ברוס. דאגלס לא שרד את הקרב. שנים רבות לאחר מכן הוחזרו לבותיהם של דאגלס ושל רוברט דה ברוס לסקוטלנד על ידי סר ויליאם קית'. בשנת 1921 התגלה מכל קטן עליו נכתב כי הוא מכיל את לבו של רוברט דה ברוס במנזר מלרוז דרומית לאדינבורו. הלב נקבר מתחת לרצפה שוב, והוצא שוב בשנת 1996 לאחר שחפירות ארכאולוגיות נוספות התבצעו במקום. הלב טמון כיום במנזר מלרוז (Melrose Abbey), ושלט מכריז על מקומו. בראשית המאה ה-19 התגלה תא קבורתו של ברוס במנזר דנפרמליין (Dunfermline) שבחצרו נקברו כמה משליטי סקוטלנד בימי הביניים. השלד נעטף בבד מוזהב ועצם החזה הייתה מנוסרת לאורכה.
ראו גם

מלחמתו של רוברט דה ברוס
הערות שוליים

↑  G. W. S. Barrow. (2005). Robert Bruce: And the Community of the Realm of Scotland, 4th ed. Edinburgh University Press. p.419, 492. ISBN 978-0748620227
↑  רוברט דה ברוס באתר www.royal.gov.uk.(הקישור אינו פעיל)
| מלכי סקוטלנד בית באליול ← בית ברוס ← בית סטיוארט  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  רוברט הראשון  |  דייוויד השני  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  1306–1329  |  1329–1371  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267275005171  PLWABN: 9811568579105606  BnF: cb12140421h (data)  GND: 118789090  ISNI: 0000 0000 8122 5754  LCCN: n50057306  NKC: pna20211101559  NTA: 071090940  SELIBR: 209818  SNAC: w6319t7k  SUDOC: 083067086  Trove: 1527656  VcBA: 495/23790  VIAF: 44334268   WorldCat (עם VIAF): 44334268 
קבר הלב של רוברט דה ברוס, במנזר מלרוז
פיציו לי

פיציו לי (באנגלית: Fitzhugh Lee;‏ 19 בנובמבר 1835 –  28 באפריל 1905) היה איש צבא שלחם במלחמת האזרחים האמריקאית בשורות הפרשים של צבא הקונפדרציה, דיפלומט, מושל וירג'יניה ה-40 בשנים 1886–1890, וקצין בצבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית-ספרד. הוא היה בנו של סידני סמית' לי (אנ'), נכדו של הנרי לי השלישי ואחיינו של רוברט אדוארד לי.
ראשית חייו

פיציו לי נולד באחוזת קלרמונט (Clermont) שבמחוז פיירפקס שבווירג'יניה. הוא היה נכדו של הנרי לי השלישי, אחיינם של רוברט אדוארד לי ושל סמואל קופר (אנ'), ודודנם של ג'ורג' וושינגטון קרטיס לי (אנ'), ו. ה. פ. לי (אנ') ושל רוברט אדוארד לי הבן (אנ'). אביו, סידני סמית' לי, (אנ'), שירת תחת פיקודו של קומודור מת'יו פרי ביפן והגיע לדרגת קפטן. אמו, אנה מריה מייסון לי, הייתה נכדתו של ג'ורג' מייסון ואחותו של ג'יימס מ. מייסון (אנ').
לי עבר הכשרה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם סיים את לימודיו ב-1856 והוצב כלוטננט משנה ברגימנט הפרשים השני (בהמשך רגימנט הפרשים החמישי), שהיה תחת פיקודו של קולונל אלברט סידני ג'ונסטון, ושבו דודו של לי, רוברט אדוארד לי היה לוטננט קולונל. כקצין פרשים זוטר, הוא הצטיין בפעולות נגד הקומאנצ'ים בטקסס, ונפצע קשה בלחימה במאי 1859. שנה לאחר מכן הוא מונה כמדריך לטקטיקת פרשים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך התפטר מתפקידו לאחר שווירג'יניה הכריזה על פרישתה מהאיחוד ועל הצטרפותה לקונפדרציה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה

לאחר תום המלחמה הקדיש לי את עצמו לחוואות במחוז סטפורד, ובלט במאמציו לפיוסם של אנשי הדרום על סוגיית המלחמה, שבה הוא ראה כהסדר הסופי של השאלות שהיו על הפרק עם פריצתה. הוא הואשם בבגידה, אך האישומים הוסרו בפברואר 1869, והוא קיבל חנינה.
ב-1875 נכח לי בטקס לציון מאה שנה לקרב גבעת בנקר בבוסטון ונשא בו נאום. ב-1885 הוא היה חבר מועצת המבקרים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית. בשנים 1886–1890 הוא כיהן כמושל וירג'יניה לאחר שבבחירות של 1885 הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'ון סרג'נט וייז (אנ') כאשר זכה ב-52.77 אחוזים מקולות הבוחרים.
לי פיקד על מצעדי טקסי ההשבעה של הנשיא גרובר קליבלנד ב-1885 וב-1893. ב-1895 מינה קליבלנד את לי כגובה של שירות הכנסות הפנים במחוז המערבי של וירג'יניה.
קונסול כללי בקובה

באפריל 1896 מונה לי על ידי הנשיא קליבלנד כקונסול הכללי של ארצות הברית בהוואנה, כשלתפקידים הקונסולריים הרגילים נוספו לו משימות בעלות מאפיינים דיפלומטיים וצבאיים. בתפקיד זה, שבו הוא המשיך לכהן גם במהלך תקופת נשיאותו של ויליאם מקינלי עד 1898, הוא הראשון שנקרא לטפל בקושי שהסלים בעקבות הטבעתה של אוניית המלחמה "מיין" (USS Maine). כשפרצה מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא התגייס מחדש לצבא ארצות הברית.
במלחמה זו היה לי אחד מארבעת הקצינים הבכירים לשעבר מצבא הקונפדרציה שקיבלו דרגת מייג'ור גנרל בצבא המתנדבים של ארצות הברית. האחרים היו מתיו בטלר (אנ'), ג'וזף וילר (אנ') ותומאס ל. רוסר (אנ'). לי פיקד על הגיס השביעי של הצבא (אנ'), אך לא השתתף בקרבות של ממש בקובה. ב-1899 הוא היה המושל הצבאי של הוואנה ושל פינאר דל ריו, ולאחר מכן פיקד על מחלקת מיזורי, וב-1901 פרש מצבא ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל.
לי היה יושב ראש הוועדה לתערוכת ג'יימסטאון (אנ'), שהתקיימה לאחר מותו ב-1907.
לי כתב על דודו רוברט אדוארד לי בסדרת "מפקדים גדולים" ובביוגרפיה אודותיו מתקופת המלחמה "גנרל לי", שיצאו לאור ב-1894, ואת הספר "מאבקה של קובה נגד ספרד" שיצא לאור ב-1899.
מותו

פיציו לי נפטר בוושינגטון די. סי. ב-28 באפריל 1905. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
ב-1898 הוצב אנדרטה לזכרו לי בפארק מונרו שבריצ'מונד. ב-2020 הוסרה האנדרטה על ידי עיריית ריצ'מונד על רקע היותו איש הקונפדרציה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1651
Longacre, Edward G. Lee's Cavalrymen: A History of the Mounted Forces of the Army of Northern Virginia. Mechanicsburg, Pennsylvania: Stackpole Books, 2002.
הערות שוליים

↑  Fitzhugh Lee - History In Ink.
↑  Fort Pocahontas  at FortWiki.com
↑  Fort Powhatan at American Forts Network
↑  "VCU committee recommends removal of Confederacy-affiliated chapel, building names, memorabilia". The Commonwealth Times. July 16, 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278370605171  BNE: XX1132585  GND: 130075051  ISNI: 0000 0001 0904 9845  LCCN: n89607634  SNAC: w61262zg  VIAF: 57709334   WorldCat (עם VIAF): 57709334
בית בד בארץ ישראל

בית בד ממרשה
בתי בד בארץ ישראל, כבר באתרים מהתקופה הנאוליתית, התגלו גלעיני זיתים ובאתרים מהתקופה הכלקוליתית, אפשר להבחין כבר בביות של הזית. השינוי המשמעותי הגיע בתקופת הברונזה, עם תחילת הפקת שמן הזית בעזרת מתקן פשוט. עם הזמן, הלך והשתכלל מתקן זה עד שגדל והפך למה שמכונה "בית בד". גם בית הבד עבר שינויים ושכלולים עד שהגיע לצורתו הסופית הקיימת עד היום. בכל תקופה ובכל אזור קיימים בתי בד בעלי סגנון ייחודי.