stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחזקאל לנדא
ביוגרפיה

נולד בעיר אפטא שבפולין, בן למשפחת לנדא המיוחסת לרש"י. אביו היה הקצין (תואר כבוד) הרב יהודה סג"ל לנדא, שהיה פרנס קהילת אפטא ומנהיג (תואר) בוועד ארבע ארצות, בנו השלישי של צבי הירש לנדא שהיה אף הוא פרנס קהילת אפטא ונכדו של ר' יצחק חריף דיין באפטא ובקראקא. אמו חיה הייתה בתו של רבי אליעזר, אב"ד בעיר דובנא בן רבי יששכר בער בן רבי השיל מקראקא.
בילדותו למד תלמוד בבלי עם אביו, וכבר בתקופה זו פלפל בתורה עם רבה של אפטא, רבי משה יעקב. עד גיל אחת עשרה למד אצל רבי יצחק אייזיק סג"ל מלודמיר, ובגיל בר מצווה נסע ללמוד בקלויז בברודי. למד גם תנ"ך ומפרשיו, קבלה ופילוסופיה יהודית. בספריו מורגש ידע מתמטי בסיסי ולפי הביוגרף שלו, שלמה וינד, למד בתקופה זו גם דקדוק עברי, גרמנית, מתמטיקה והיסטוריה של ימי הביניים. בגיל 18 נישא לליבא בת הגביר יעקב'קה מדובנה. הזוג התגורר תקופה קצרה בדובנה וכעבור זמן מה עבר עם משפחת האישה לברודי. הוא חזר ללמוד בבית המדרש שם עם קבוצה מחבריו, והיה מגיע לביתו רק בשבתות.
בגיל עשרים (ה'תצ"ד, 1734) התמנה כאב"ד באחד מארבעת בתי הדין שפעלו בעיר ברודי. הוא החזיק במשרה זו עשר שנים. יש הטוענים [דרושה הבהרה] כי פסיקה שלו נגד אשתו של גביר העיר שנחשדה בפרשיית ניאוף חמורה והלשנה של הגביר כנגדו שבאה בעקבות פסיקתו הם שאילצו אותו לעזוב את העיר. יחד עמו עזבו גם שני הדיינים הנוספים שתמכו בפסקו: רבי מאיר מרגליות, מחבר הספר "מאיר נתיבים", ורבי אברהם גרשון מקיטוב, גיסו של הבעל שם טוב. למשך תקופה קצרה שב לבית חותנו בדובנה, אך מספר חודשים לאחר מכן קיבל (ה'תק"ה, 1745) מינוי כרב ואב"ד של יאמפול. יסד שם ישיבה שמשכה תלמידים רבים והחל להתפרסם כפוסק הלכה. הוא התקין תקנות בענייני הקהילה ובסידור החברה קדישא, המתועדות בפנקס הקהילה שנכתב על ידו. בשנת ה'תקט"ו, 1755, קיבל את הרבנות בקהילת פראג, וכיהן בתפקיד זה עד מותו בי"ז באייר תקנ"ג (1793).
עוד לפני שבא לפראג התפרסם כפוסק בעל שיעור קומה והחל לכתוב תשובות בהלכה. בזמן המחלוקת הגדולה בין רבי יעקב עמדין ורבי יהונתן אייבשיץ, שבה האשים הראשון את האחרון בשבתאות בגלל הקמעות שכתב, ניסה להגן על הרב אייבשיץ. הוא טען שהקמעות מזויפים וקרא לשני הצדדים להשקיט את המחלוקת על ידי משיכת הקמיעות והחזרתן, הכחשה פומבית של הרב אייבשיץ לכתבים שבתאיים שפורסמו לכאורה בשמו והכרזה על התנגדותו לשבתאות ודעותיה. מאוחר יותר פעל הרב יחזקאל לנדא בתקיפות נגד הרב אייבשיץ ונראה שאכן השתכנע בשבתאותו על אף שחששו ל"כבוד התורה" מנע ממנו לצאת נגדו בבוטות. הוא הותקף בידי הרב עמדין על פשרנותו.
כרב העיר פראג התקין הרב לנדא תקנות וייסד ישיבה בה היה מוסר ארבעה שיעורים בכל יום, שניים בגמרא ושניים בשולחן ערוך. הוא החזיק בקשרים טובים עם שלטונות בוהמיה, כולל עם המלכה מריה תרזה. כשגזרו השלטונות גיוס חובה על היהודים ב-1789, עודד את המתגייסים וחיזק את רוחם, וכך גם בזמן מלחמת שבע השנים קראו לו תלמידיו להימלט מפראג, אך הוא לא רצה לעזוב את הקהילה, וערך תפילה מיוחדת עבור בית המלוכה, שבה קרא לנאמנות לקיסרית מריה תרזה.
בשנת ה'תקל"ב (1772) פרצה שרפה ששרפה את ביתו יחד עם כתביו. לאחר מכן החל לפרסם את חידושיו בשם "ציון לנפש חיה" (צל"ח), על שם אמו מרת חיה, וכן פסקים בהלכה בשם "נודע ביהודה", על שם אביו, רבי יהודה.
לעת זקנותו בשנת ה'תקמ"ד (לאחר שנפטרה אשתו), העביר את תפקיד ראש הישיבה לבנו רבי שמואל סגל לנדא שגם החליף את אביו ברבנות בעיר פראג לאחר מות אביו. המשיך לכתוב את תשובותיו עד לזמן פטירתו.
קברו מצוי בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
מעמדותיו בהלכה

בשיטתו ההלכתית לא היסס להביע את דעתו, והעמיד כמה הקלות הלכתיות כנגד דעת רבנים אחרים, למשל בהיתר גילוח בחול המועד בתנאים מסוימים, ובהכשרת משקה המעד שנעשה עם קרום שלפוחית האוויר של דג חידקן ענק (Huso Huso) האסור לאכילה. בפרשת הגט מקליווא, שהסעירה את העולם הרבני ב-1767, היה בצד המכשירים את הגט. הוא התנגד לרוחות החדשות שהחלו להלך בעולם היהודי בתקופתו: תנועת החסידות ותנועת ההשכלה. הוא התנגד למנהג השל"ה והחסידים באמירת "לשם ייחוד" לפני קיום המצוות מאחר שאינו שווה לכל נפש. על מנת להעצים את דעתו בנידון התבטא באופן חריף, וקרא עליהם את הפסוק "ישרים דרכי ה', צדיקים ילכו בם וחסידים ייכשלו בם" (בפסוק המקורי: "ופושעים ייכשלו בם"). יש הטוענים שאין כוונתו לחסידי אוקראינה ופולין, אלא לקבוצה של ההולכים בדרכי הקבלה על פי שיטת השל"ה שכונו "חסידי השל"ה"[דרוש מקור]. אם כי התנגד נחרצות לעיסוק פומבי והמוני בקבלה, מכל מקום, עסק בה כפי שכתב בנו ב"דברי ידידות" שאביו ידע את כל כתבי האר"י. אמנם בדרשותיו התבטא נגד תורת הקבלה וספר הזוהר ועל כך שעסק בה בגיל צעיר אמר "בריך דשיזבן" (מארמית: ברוך שניצלתי), הוא התנגד לתרגום התורה של משה מנדלסון אבל סירב להוציא חרם על ה"ביאור". הוא גם יצא נגד החוברת של נפתלי הרץ וייזל שבה קרא לשינוי מקיף בחינוך היהודי.
מעמדותיו בהלכה > שו"ת נודע ביהודה

ספרו המפורסם ביותר הוא הספר נודע ביהודה, שהוא אחד מספרי השו"ת החשובים מאותו דור. חלקו הראשון של הספר (מהדורא קמא) הודפס לראשונה בפראג בשנת תקל"ו (1776). מאז הודפס הספר במהדורות רבות עם הערות והוספות שונות.
מתלמידיו

רבי אלעזר פלקלס, מחבר ספר שאלות ותשובות תשובה מאהבה.
רבי אברהם דנציג, מחבר ספר חיי אדם.
רבי בצלאל רנשבורג, פרשן התלמוד.
רבי דוד דייטש מחבר ספר אהל דוד.
יוסף פרידלנדר – רב בדוכסות וסטפאליה ותומך ביהדות הרפורמית
אהרן חורין, רב משכילי וממבשרי התנועה הרפורמית
צאצאיו

בנו יעקבקה (יעקב) נשא את בתו של רבי איציקל המבורגר, רבם של קהילות אה"ו.
בנו השני, רבי שמואל, היה, כאמור, ממשיך דרכו של אביו ברבנות פראג.
בנו הצעיר ישראל, מו"ל מאנשי ההשכלה בפראג בעשור האחרון של המאה ה-18 אביו של רבי אלעזר לנדא.
בתו, פריידא נישאה לרבי יוסף מפוזנא בן רבי משה פנחס לנדא.
בתו, רחל מרים נישאה בזיווג ראשון ליוסף זלמן [בן רבי מאיר] פרעשבורג מווינה, מחבר ספר מנחת עני. לאחר שהתגרשה ממנו נישאה בשנית לרבי אהרן בער וועלא מעיר פראג.
בתו עלקא נישאה לרבי יום טוב וועלא מפראג. (נזכר בספר צל"ח סוף מסכת פסחים).
בתו, מירל נישאה ליעקב סג"ל לנדא מבראד. בן רבי חיים סגל אב"ד פודקאמין.
בתו, יראת (או יארית) נישאה לאחד ממשפחת חיים סג"ל הנ"ל.
עוד על צאצאיו ראו בהערה.
רשימת ספריו

נודע ביהודה - שו"ת - ספרו הידוע ביותר, הקרוי על שם אביו.
ציון לנפש חיה (צל"ח) - סדרת חידושים על הש"ס שחידש בעת לימודו עם תלמידיו. את שם הספר קבע על שם אמו חיה.
מראה יחזקאל - הגהות על הש"ס
דגול מרבבה - הגהות על השולחן ערוך
אהבת ציון - דרשות בהלכה
דורש לציון - דרשות בהלכה
דרושי הצל"ח - דרשות באגדה
דרוש הספד - על מותה של הקיסרית מריה תרזה. פראג, תקמ"א.
דרוש הספד - על מותו של הקיסר לעאפאלד. פראג, תקנ"ב.
חוקי האישות ע״פ דת משה והתלמוד – על פי בקשת הקיסר האוסטרי, בגרמנית. תורגם לעברית ונדפס במונקאטש, בסביבות תרס"ג.
לקריאה נוספת

יקותיאל אריה קמלהר, מופת הדור - תולדות הנודע ביהודה, ה'תרס"ג
י"מ תא-שמע, "הגר"א ובעל 'שאגת אריה', ה'פני יהושע' וספר 'ציון לנפש חיה': לתולדותיהם של הזרמים החדשים בספרות הרבנית ערב תנועת ההשכלה", סידרא טו (תשנ"ט), עמ' 181–191.
מעוז כהנא, מהנודע ביהודה לחתם סופר: הלכה והגות לנוכח אתגרי הזמן, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2015.
אנטומיה של הצמח

אנטומיה של הצמח (plant anatomy) הוא ענף של מדע הבוטניקה, העוסק במבנה הפנימי של צמחים. ענף מקביל הוא מורפולוגיה של הצמח, העוסק בצורה החיצונית של הצמח. לאורך זמן לא הייתה הפרדה בין נושאים אלו, אולם מאז אמצע המאה ה-20, עם התפתחות המחקרים בנושא, אלה נחשבים לשני ענפי מדע שונים.
היסטוריה

לקראת סוף המאה ה-16 אנטומיה של הצמח קיבלה תדמית של מדע מודרני תודות למרצ'לו מלפיגי. הוא היה רופא ופיזיולוג איטלקי, וקידם את המחקר המבוסס על שימוש במיקרוסקופ גם בצמחים. בשנת 1671 הוא פרסם ספר בשם Anatomia Plantarum, שהיווה את הצעד הראשון בקידום חקר האנטומיה של הצמח. החוקר השני אשר תרם לענף מדעי זה היה רופא בריטי בשם נחמיה גרו (אנ'). ספרו הראשון בנושא התפרסם בשנת 1672 וספר שני, הנקרא "אנטומיה של הצמח", התפרסם בשנת 1682. הוא היה זה שזיהה תאי צמחים. עיקר ההתקדמות באנטומיה של הצמח חלה במאה ה-19. בשנת 1884, בוטנאי גרמני בשם גוטליב הברלנד (אנ') היה הראשון שאף מיין רקמות בצמח על פי תפקודם.
ראו גם

מורפולוגיה של הצמח
אנטומיה של הצמח - מונחים
הערות שוליים

↑  Murray Scott, Flora, The Botany of Marcello Malpighi, Doctor of Medicine, The Scientific Monthly 25 (6), 1927, עמ' 546–553
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283696905171  LCCN: sh85015978  NDL: 00572144  NKC: ph118420
מנחם רקנאטי

ערך זה עוסק ברב איטלקי בשם זה. אם התכוונתם לרב שעבר לארץ ישראל, מחבר ספר "טעמי המצוות", ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1250 רקנאטי, איטליה 
 פטירה:  1310  (בגיל 60 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1310 
 
"ביאור על התורה", נדפס בדפוס מארקו אנטוניו יושטיניאן, ונציה 1545. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 7
רבי מנחם בן בנימין רקנאטי (או: ריקאנטי; באיטלקית: Recanati; ה'י'- ה'ע"א, 1310-1250) היה מקובל ופוסק שחי בעיירה רקנאטי שבאיטליה.
חייו

מעט ידוע על חייו. היה מראשוני המקובלים באיטליה. בכתביו ניכרת השפעתם של חסידי אשכנז: רבי יהודה החסיד ורבי אלעזר מגרמייזא וכן של הרמב"ן אותו הרבה לצטט בספריו.
רבי מנחם הושפע רבות מהרמב"ם ומחכמת הפילוסופיה, שאותה ראה כמשלימה את חכמת הקבלה. ספרו העיקרי בקבלה הוא פירושו על התורה. לחיבורו זה הייתה השפעה על מקובלים בדורות שאחריו, והוא זכה לפירושו של רבי מרדכי יפה ואף תורגם ללטינית (במאה ה-15 בידי המומר פלביוס מיתרידטס).
חיבוריו

פירוש על התורה על דרך הקבלה
ספר על טעמי המצוות
פירוש על התפילות
ספר פסקי הלכות הנקרא 'פסקי הלכות - ריקנטי'
צאצאיו

רבי יעקב ישראל פינצי מרקנאטי.
לקריאה נוספת

משה אידל, ר' מנחם רקנאטי המקובל, ירושלים תשנ"ח
אפרים גוטליב, מחקרים בספרות הקבלה, תל אביב תשל"ו, עמ' 575-573
צביה רובין, המובאות מספר הזוהר בפירוש על התורה לר' מנחם רקנטי, ירושלים תשנ"ב
המסילה

עמוד השער של גיליונו הראשון של "הַמְסִלָה"
המסילה (במקור בכתיב חסר: הַמְסִלָה) היה כתב עת תורני-אורתודוקסי שיצא לאור בין השנים ה'תרצ"ו–ה'תש"ב (1936–1942) על ידי "ועד הרבנים דניו־יאָרק רבתי". המאמרים בכתב העת נכתבו בעברית וביידיש.
עורך כתב העת, ששמו כעורך אינו מופיע בגליונותיו, היה הרב ניסן טלושקין.
תכנים

בכתב העת התפרסמו בקביעות מסות בעניינים העומדים על הפרק בעולם היהדות בארצות הברית ובתפוצות. על עתידה של יהדות ארצות הברית, על מצב היהדות ברוסיה הסובייטית, הצהרת בלפור וההכנות לקראת כינון מדינת ישראל, "גזירת ההימום" במדינות אירופיות שונות, מאבק בתקנות-העגונות השונות של התנועה הקונסרבטיבית בארצות הברית, ועוד.
בתחום ההלכה עסק כתב העת בבירור יסודי של סוגיות הלכתיות מתחדשות בשל התקדמות הטכנולוגיה: מאמרים על דרך השימוש המותרת ב"תיבת קרח אלקטרית" בשבת וכדומה. העורך, הרב ניסן טלושקין, שהיה מומחה לענייני מקוואות פרסם בכתב עת זה את "קונטרס המים" שלו.
בנוסף התפרסמו בכתב העת סקירות ביוגרפיות והיסטוריות על אישים ומוסדות יהודיים, חלקם מהיכרות אישית של הכותבים, כמו: הרב משה שמואל שפירא, משה צינוביץ והרב חיים קרלינסקי.
כותבים

עם הכותבים בכתב העת נמנים הרב יוסף אליהו הנקין, הרב משה רוזין, הרב יעקב קנטורוביץ', הרב משה בנימין טומשוב, הרב שמואל קושלביץ, הרב יעקב מסקין והרב מרדכי גיפטר. מדור מיוחד הוקצה לבני הישיבות, כתבו בו: אליהו משה שיסגל, נחום מאיר ברונזניק, וזאב גוטהולד.
הערות שוליים

↑  הרב יצחק לוין, שיתי לבך למסלה..., בתוך "מפתח לירחון תורני המסלה" (להלן "קישורים חיצוניים") לפי דברי הרב מאיר בר-אילן.
גלדווין (מישיגן)

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך ייסוד:  1875 
 שטח:  7.550282 קמ"ר
 גובה:  239 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  3,069 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  43°58′51″N 84°29′11″W﻿ / ﻿43.980833333333°N 84.486388888889°W﻿ / 43.980833333333; -84.486388888889 
 http://www.gladwin.org/
 he
 
המיקום של גלדווין, מישיגן
גלדווין (באנגלית: Gladwin) היא עיר במישיגן שבארצות הברית.
היסטוריה

מחוז גלדווין נקרא על שם הנרי גלדווין, מפקד צבאי בריטי בדטרויט במהלך מלחמת פונטיאק (אחת ממלחמות האינדיאנים). המחוז נקרא בשנת 1831 ואורגן בשנת 1875[דרושה הבהרה]. העיר נקראה לראשונה "סדר" (Cedar), על שם נהר שעל גדותיו היא נמצאת, עד שהתגלה שעיירה אחרת במישיגן חולקת את אותו השם, ואז נקראה העיר על שם המחוז. הכנסייה הראשונה בגלדווין הייתה כנסייה מתודיסטית שהושלמה ב-31 במרץ 1878. בסתיו 1878 הוקם בית הספר הראשון על ידי יצחק האנה, ואחר כך הוחלף בבית ספר בן ארבעה חדרים בשנת 1883.
אוכלוסייה

נכון לשנת 2018, מתגוררים בגלדווין כ-2,948 תושבים.
בשנת 1999 הייתה קפיצה גבוהה במספר התושבים, מ-2,677 תושבים ל-3,001 תושבים בשנת 2000. קפיצה גבוהה נוספת קרתה ב־2009, מ-2,796 תושבים ל-2,948 תושבים ב־2010.
נכון למפקד האוכלוסין בשנת 2000, התגוררו בעיר 3,001 נפשות, 1,234 משקי בית ו-740 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,047.5 לקילומטר מרובע (405.1 / ק"מ). היו 1,329 יחידות דיור. היו 1,234 משקי בית, מתוכם 31.3% ילדים מתחת לגיל 18 התגוררו איתם, 42.3% היו זוגות נשואים שחיו יחד, 14.1% היו בעלי בית ללא בעל נוכחות, ו-40.0% לא היו משפחות. 36.1% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים, ו-19.8% גרו מישהו שחי לבדו שהיה בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.28 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.97. בעיר האוכלוסייה התפשטה, עם 24.9% מתחת לגיל 18, 8.0% בין 18 ל־24, 25.9% בין 25 ל־44, 19.3% בין 45 ל־64, ו־21.9% שהיו בני 65 או מבוגר יותר. הגיל החציוני היה 38 שנים. על כל 100 נשים היו 82.2 גברים. על כל 100 נשים בגיל 18 ומעלה, היו 76.9 גברים. ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה 29,598 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 38,269 דולר. לגברים הכנסה חציונית של $35,040 לעומת $19,571 לנשים. ההכנסה לנפש של העיר הייתה $16,370. כ-9.3% מהמשפחות ו-11.7% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 13.7% מאלה מתחת לגיל 18 ו-9.1% מבני 65 ומעלה.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2010, היו 2,933 אנשים, 1,261 משקי בית, ו-680 משפחות שהתגוררו בעיר. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,014.9 תושבים לקילומטר מרובע (391.9 לקמ"ר). היו 1,421 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 491.7 לקילומטר מרובע (189.8 / קמ"ר).
היו 1,261 משקי בית, ל-29.3% מתוכם היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרו איתם, היו 34.4% זוגות נשואים שגרו ביחד, ל-15.9% היו בעלות בית בלי בעל נוכח, ל-3.6% היו בעלי בית בלי אישה נוכחת ול־46.1% לא היו משפחות. 42% מכל משקי הבית היו יחידים ול-21.9% היו מישהו שגר איתם שהיה בגיל 65 או מבוגר יותר. גודל משק הבית הממוצע היה 2.19 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.96. הגיל החציוני בעיר היה 40.4 שנים. 23.5% מהתושבים היו בין הגילאים 18–24; 23.6% היו בין הגילאים 25–44; 21.8% היו בין גיל 45 ל־64; ו־22.3% היו בני 65 ומעלה. ההרכב הגזעי של העיר היה 44.9% גברים ו-55.1% נשים.
נכון לשנת 2000, ההרכב הגזעי של העיר היה 96.10% לבן, 0.23% אפרו-אמריקאי, 0.53% אינדיאנים, 1.07% אסייתים, 0.37% מגזעים אחרים ו-1.70% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 1.50% מהאוכלוסייה.
נכון לשנת 2010, ההרכב הגזעי של העיר היה 96.8% לבן, 0.1% אפרו אמריקאי, 0.4% אינדיאנים, 0.7% מאסיה, 0.5% מגזעים אחרים ו-1.4% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 1.1% מהאוכלוסייה.
| היסטורית האוכלוסייה> עשור | היסטורית האוכלוסייה> מספר תושבים | היסטורית האוכלוסייה> גדילה או קטינה |
| --- | --- | --- |
| 1890 | 903 |  |
| 1900 | 775 | -14.2% |
| 1910 | 988 | 27.5% |
| 1920 | 1,225 | 24.0% |
| 1930 | 1,248 | 1.9% |
| 1940 | 1,600 | 28.2% |
| 1950 | 1,878 | 17.4% |
| 1960 | 2,226 | 18.5% |
| 1970 | 2,071 | -7.0% |
| 1980 | 2,479 | 19.7% |
| 1990 | 2,682 | 8.2% |
| 2000 | 3,001 | 11.9% |
| 2010 | 2,933 | -2.3% |
| 2019 (הערכה) | 2,893 | -1.4% |
מתוך מפקד המאה העשירי בארצות הברית
גאוגרפיה

על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, העיר כוללת שטח כולל של 2.91 מייל רבוע (7.54 ק"מ), מתוכם 2.89 מ"ר (7.49 ק"מ) היא קרקע ו-0.02 ק"מ רבוע (0.05 ק"מ) היא מים.
ממשל

גלדווין מנוהלת על ידי ראש העירייה ומועצת עיר בת שמונה אנשים.
אקלים

אזור אקלים זה מאופיין בהפרשי טמפרטורה עונתיים גדולים, עם קיץ חם עד חם (ולעיתים לח) וחורפים (לפעמים קרים קשים). על פי מערכת סיווג האקלים של קופן, לגלדווין אקלים יבשתי לח, בקיצור "Dfb" במפות האקלים.
אנשים חשובים

ג'ים קרן (אנ'), שחקן בייסבול בליגת העל, נולד בגלדווין.
דבי סטבנוב, פוליטיקאית ממישיגן, נולדה בגלדווין.
NF, אמן הראפ וההיפ-הופ, נולד בגלדווין.
2nd Mile (אנ'), להקת רוק וסגידה נוצרית אמריקאית, נוסדה בגלדווין.
גליה בר אור

| --- | --- |

גליה בר אור בתערוכת דוד פרלוב, 2014
 לידה:  1951 (בת 74 בערך) עין חרוד, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  אוצרות 
 פרסים והוקרה:  פרס יצחק בן-צבי (2011) 
 socialbauhaus.org
 
ד"ר גליה בר אור  (באנגלית : Galia Bar Or: נולדה ב-1951) היא אוצרת, חוקרת של האמנות בישראל ומרצה בכירה במכללת אורנים. ניהלה את המשכן לאמנות על שם חיים אתר בשנים 1985–2015. הייתה המנהלת האמנותית של פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית בחיפה מ־2018 עד ינואר 2019, ואוצרת באוהאוס חברתי חיפה (2019). עורכת (יחד עם גיורא רוזן) את סדרת אמנות מדוברת, 'ספריית קו אדום' של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ביוגרפיה

בר אור נולדה וגדלה בקיבוץ עין חרוד מאוחד, שבו היא חברה עד היום.
סיימה את לימודיה לתואר ראשון בחוגים לתולדות האמנות והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב והשלימה תואר שני ושלישי במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 זכתה בפרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל על עבודתה.
המשכן לאמנות בעין חרוד

בשנים 1985–2016 ניהלה בר אור את המשכן לאמנות בעין חרוד והפכה אותו לאחד המוזיאונים המשפיעים והחשובים ביותר בישראל. בר אור אצרה תערוכות רבות בישראל ובעולם, יזמה וניהלה אירועי תרבות וביאנלות, השתתפה בהפקת סרטים דוקומנטריים, ופרסמה מאמרים, ספרים וקטלוגים רבים.
בר אור נחשבת כאחראית להצגתן של קריאות אלטרנטיביות בהיסטוריה האמנותית הישראלית ולחשיפת עבודותיהם של אמנים חשובים ופרקטיקות אמנותיות שלא היו חלק מהזרם המרכזי, מתוך תפיסת עולם המחברת בין האמנות לבין המרחב בו היא מתקיימת. היטיבה לסכם את עשייתה במשכן מבקרת האמנות גליה יהב "(המשכן) הפך תחת ידיה למוסד תרבות בעל שיעור קומה...קול נחוץ לצד המוזיאונים הגדולים והכבדים, המפיץ בשורה אינטלקטואלית המחויבת לחקר חזותי...מפעלה הגדול הוא יצירת תשתית רעיונית וחזותית למינורי, למי ולמה שחמק מהקאנון והודר, התנהל בצלו כגרסה לא נחשבת, לא סופר ולא נחקר".
העלתה תכנים חברתיים, נשיים, בעודה מנהלת את המוזיאון עם צוות שרובו נשים. "העלתה מהאוב" אמניות שנשכחו במידה רבה, כתבה מאות מאמרים וספרים. יחד עם אלה הייתה שותפה עם תאורטיקנים ומבקרי אמנות מקומיים שחוקרים נושאים חברתיים מקומיים, בהוראה בקורסים אוניברסיטאיים העוסקים בסוגיות החברתיות חשובות לחברה הישראלית כגון הגירה וזהות.
בשנים 1986, 1988 ו־1991, הפיקה גליה שלוש ביאנלות לצילום, תחום שלא זכה עד אז לטיפול מוזיאלי או מחקרי מסודר ומעמיק בישראל. בביאנלות שיתפה פעולה בין השאר עם אדם ברוך, אבי גנור, מיכה קירשנר, אברהם אילת, שמחה שירמן, טולי באומן, אילנה באומן ויונה פישר ועם אוצרים בינלאומיים ובהם בן ליפסון (ארצות הברית), ז'אן-לוק מונטרוסו (צרפת) וג'ון סטאטטוס (אנגליה).
בשנת 1998 אצרה, לרגל יובל החמישים למדינה, את תערוכת 'עבודה עברית: אמנות ישראלית משנות ה-20 עד שנות ה-90'. התערוכה היוותה מעין סיכום לשורת תערוכות של 'היסטוריה אלטרנטיבית' להיסטוריה 'הקאנונית' של אמנות ישראל. בתערוכה הציגה את יצירותיהם של אמנים משובחים שהודרו מן 'הקאנון' או נדחקו לשוליו כנפתלי בזם, משה גת וקטה אפרים מרכוס כמו גם אמני קיבוץ כדייוויד גוס או יהושע אייזיק-אשל.
בשנת 2008 אצרה בר אור יחד עם גדעון עפרת את תערוכת העשור הראשון 1948–1958,. האוצרים השתדלו להכניס לתערוכהגם יצירות של אמניות ' שהיו שם ולא זכו למספיק מודעות ציבורית כמזוהות עם התקופה - כי תקופה בדרך-כלל מזוהה לפי קבוצות דומיננטיות שמתקשרות למשהו חברתי או פוליטי.'
מרכז האמנות "פירמידה" בחיפה

בשלהי 2017 התמנתה למנהלת ואוצרת ראשית של פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית בשכונת ואדי סאליב בחיפה. מינויה והפעילות האינטרדיסציפלינרית אשר יזמה ברחבי השכונה בשיתוף פעולה עם יוצרים, תושבי השכונה וקבוצות מקומיים – הפיחו רוח ותקווה בשכונה ובקהילת התרבות החיפאית, למודות הפוליטיקה המורכבת וההזנחה, ומיצבו במהרה את הפירמידה כמרכז תרבות חדשני וחשוב גם ברמה הארצית. מרכז הפירמידה לא נועד לתפקד כמוזיאון, כי אם כחלל אמנות המתייחס למרחב שמצוי סביבו. האמנות מוצגת ומוצבת כחלק ממערך נרחב הכולל תכנון עירוני, ארכיטקטורה והיסטוריה אורבנית.
ביולי 2018 פתחה אשכול תערוכות 'רציף פירמידה:מנמל חיפה לוואדי סאליב'.
בינואר 2019, בעקבות חילופי השלטון המקומי בחיפה תחת ראשת העירייה החדשה עינת קליש-רותם ומינויו של הרב דב חיון לממונה על התרבות בעיר, החלו להתפרסם ידיעות על שינוי פתאומי של ייעוד הפירמידה ואי חידוש החוזה עם בר אור. הידיעות הציתו במהרה התגייסות ומחאה יוצאות דופן של כלל קהילת התרבות בחיפה ובארץ כנגד הפיטורים השרירותיים של בר אור וכנגד הפגיעה הקשה בתהליכי העומק המשמעותיים שהחלה.
המחאה אשר דרשה את המשך ופיתוח פעילותה של בר אור בפירמידה ובחיפה בכלל – הביאה את העירייה להכריז כי בקרוב יפורסם מכרז לתפקיד אוצרת שירכז את ששת המוזיאונים בעיר, ועל החתמתה של בר אור על חוזה חדש לשם המשך הובלת "באוהאוס חברתי" – האירוע הרב התחומי אשר פיתחה במיוחד למרחב שבין הדר לשוק תלפיות, אשר התקיים באותה שנה (2019).
באוהאוס חברתי

בין 28 ל־30 בנובמבר 2019, התקיימו בחיפה סדרת אירועים ותערוכות שבהם הקהל הוזמן לבקר בשפע בניינים בסגנון הבאוהאוס בשכונת הדר בחיפה בין שוק תלפיות לבנין הטכניון הישן. בקטלוג כותבת בר אור "אירועי "באוהאוס חברתי" מתקיימים בלב הציבורי הפועם של הדר הכרמל של אותם ימים – מרחב הטכניון וכן, מרחב בית הפועלים והאמפיתיאטרון, בואכה שוק תלפיות. רבים מהמבנים נמכרו, המתחמים חוצים אוכלוסיות ומרקמי-חיים הנמצאים בתהליכי שינוי מואץ והאירוע כולו מהווה הזדמנות להיכרות ולמפגש שהוא גם נקודת מוצא לפעולה עתידית. ׳באוהאוס חברתי׳ מזמין את קהליו להתרשם מהאתרים המרתקים, אך גם לחוש מה רוחש מתחת לקרקע: להתוודע לנראה ולסמוי, לפתוח ולחסום, במקומות שהיו ליבת המשמעות של חיפה ושל המדינה כולה".
פרסים

2007 - פרס האוצרת, משרד התרבות.
2010 - פרס מכון יד יצחק בן צבי לחקר ארץ ישראל ויישובה.
מבחר תערוכות ופרויקטים בחו"ל

2015 - אצרה (יחד עם אדריכל צבי אפרת) בבית תרבויות העולם (HKW) בברלין את התערוכה "Communal by Commune. The Perpetually Negotiable Dwelling".
2017 - השתתפה באוצרות תערוכת דוד פרלובבדוקומנטה ה-14 בקאסל, גרמניה ואתונה, יוון.
2017 - השתתפה בטקסט ובסיוע בתערוכה "Postwar: Art Between the Pacific and the Atlantic, 1945–1965", אשר הוצגה במשכן לאמנות במינכן.
אוצרת ביתנים של ישראל בביאנלות בינלאומיות

1986 - 1991 שלוש ביאנלות בינלאומיות לצילום, המשכן לאמנות עין חרוד.
1992 - הביאנלה השלישית של איסטנבול. אמן: פנחס כהן גן, 'ואלה שמות'. אמנים נוספים: עצמון גנור, צבי קנטור, נטע זיו ודניאל זק.
1996 -הביאנלה ה-23 של סאו פאולו. אמן: גבי קלזמר.
2010 - הביאנלה ה-12 לאדריכלות של ונציה. נושא: 'הקיבוץ - אדריכלות ללא תקדים'. (יחד עם יובל יסקי).
מבחר מאמרים בעברית

2010 - 'אמנות בזמן מלחמה: תערוכות ותבניות שיח', בתוך: מ. בר-און ומ. חזן (עורכים), החברה האזרחית במלחמת העצמאות, אזרחים במלחמה, יד יצחק בן צבי והמכון לחקר הציונות, עמ' 237-205.
2011 - 'מי הקים את המוזיאונים', בתוך: רות אסקין, חיים מאור, קטרין קוג'מן-אפל (עריכה), חיים של אמנות, הוצאת מאגנס, והאוניברסיטה העברית בירושלים, עמ' 162-143.
2015 - 'לא חריש באדמת טרשים', בתוך: י. דרור (עורך), קיבוץ ויהדות, מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד.
2017 - 'יסודות הרדומים בנפשם (אמנות במחנה המעצר)', בתוך: קפריסין, אמנות החיים, מוזיאון ארץ ישראל, עמ' 48-34.
2017 - 'הוט קוטור בנוסח אנדי ארנוביץ', בתוך: אנדי ארנוביץ: מרחב סף, בית האמנים בירושלים.
2018 - 'כשאת אומרת לא לחלל אמנות פריפריאלי', בתוך: קרני ברזלי (עורכת) בין התחנות 2018-1998: 20 שנה לגלריה קו 16.
2019 - 'הכל בקו, הרישום הקריקטוריסטי של ויטוריו קורינלדי', בתוך: אברהם מילגרם (עורך) ויטוריו קורינלדי: צחוק הגורל, הוצאת עמותת דרור.
2020 - 'שוליותו המרכזית של האוצר הבכיר', בתוך: גדעון עפרת, אוצר-גרילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד,עמ' 14-7.
2020 - 'דחף הארכיב של מלי דה-קאלו', בתוך: מלי דה-קאלו, So, Tell Me, ספר אמן, עמ' 22-12.
ל.ת. - ארץ מקלט, על מהגרים ופליטים בשיח האמנות', באתר המשכן לאמנות עין חרוד
2020 - 'על הציור תהלוכת האחד במאי',בקטלוג 'מדמות להפשטה וחזרה דן לביא'.
2020 - 'נמר של קרטון, צביקה קנטור', בתוך: טיוטה, ארנון בן-דרור וישי שפירא קלטר (עורכים), עמ' 143-8.
2021 - 'הנחת התשתית לאוסף משכן לאמנות', בתוך:יניב שפירא, משכן לאמנות עין חרוד - מבחר עבודות מהאוסף, עמ' 39-18.
2022 - 'אביבה אורי בין רישום לציור', בתוך: גלעד מלצר (עורך), אביבה אורי - סיפור בדים, עמ' 54-39.
2022 - 'הדרך לעין חרוד', בתוך: אפרת גל-נור (עורכת), הדרך לעין חרוד: מסע עכשווי, עמ' 216-212.
2023 - 'עירום וראווה', בתוך: לאה אביטל וסמדר קרן (עורכות) עירום, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, עמ' 33-29.
2024 - 'הצל של ההיעדר' (עם עירן דורפמן), בתוך:יניב שפירא ואורלי גל (עורכים), מאיר אגסי: האם הייתי פה?, המשכן לאמנות עין חרוד, עמ' 109-101.
2024 - 'אפילוג', בתוך: מיכאל יעקובסון ויטוריו קורינלדי: אדריכל בקיבוץ, הוצאת אסיה.
ספרים

אויגן קולב: בניין תרבות בארץ ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003 (מחקר ועריכה).
חיינו מחייבים אמנות, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010.
עוסק במקומה של האמנות בתפיסת העולם של הקיבוץ ובמוזיאונים לאמנות בקיבוץ.
זכה בפרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל לשנת 2011.
סרטים דוקומנטריים

שלום סבא 1975-1897, כתיבה: גליה בר אור, בימוי והפקה: עדנה קוברסקי, עדן הפקות בע"מ, עברית, כ-14 דקות, 1995.
מלכה האס וקלוני האס [Malka Haas & Kloni Haas], ראיון: גליה בר אור, אולף הולצאפפל, בימוי: אולף הולצאפפל, עברית (תרגום לאנגלית), כ-13 דקות, 2015.
ביקלס (סוציאליזם) [(Bickels (Socialism], הפקה: היינץ אמיגהולץ, גליה בר אור, בימוי: היינץ אמיגהולץ, אנגלית (תרגום לעברית), כ-92 דקות, 2017.
לקריאה נוספת

סיפור מסגרת // גליה בר אור, גל חוברה ברגמן, פורטפוליו 4 ביוני 2022