stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת לונדון

| --- | --- |
אה"מ באלוורק ב-1912
אה"מ באלוורק ב-1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת פורמידבל
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת דאנקן
 אוניות בסדרה:  אה"מ לונדון, אה"מ באלוורק, אה"מ ונראבל, אה"מ קווין, אה"מ פרינס אוף ויילס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  1898
 הושקה:  1899–1902
 תקופת הפעילות:  1902–1919 (כ־17 שנים)
 אחריתה:  1 טבעה, 4 נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 14,700 טון, מקסימלי: 16,000 טון
 אורך:  131.6 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  714 איש
 טווח שיוט:  10,280 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  20 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 15,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 25–64 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 254 מ"מ, קזמטים – 152 מ"מ, ברבטות – 305 מ"מ, מחיצות הגנה – 229–305 מ"מ, מגדל הניווט – 356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 16 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 6 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת לונדון הייתה קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-20. הסדרה כללה את לונדון, באלוורק, ונראבל, קווין ופרינס אוף ויילס. האוניות של סדרת לונדון היו דומות מאוד לסדרת פורמידבל הקודמת, כשההבדלים העיקריים היו פריסת השריון שלהן. הן היו חמושות בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) והייתה להם מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). לעיתים מתייחסים אליהן כאל חלק מסדרת פורמידבל בשל הדמיון ביניהן, או כסדרה של שלוש אוניות, כאשר השתיים האחרונות מהוות סדרה נפרדת, סדרת קווין. חמש האוניות נבנו בין 1898 ל-1904 במספנות פורטסמות', דבונפורט וצ'טם.
כל חמש אוניות הסדרה שירתו עם צי הים התיכון בתחילת דרכן; שנות השלום שלהם היו חסרות אירועים, מלבד התנגשויות מקריות עם אוניות אחרות. החל משנת 1907, הצי המלכותי החל להעביר את האוניות חזרה למים הביתיים, שם שירתו בזמנים שונים עם צי הבית, צי התעלה והצי האטלנטי. בשנים 1912–1913, לונדון שימשה לבדיקת השימוש ברמפת שיגור למטוסים מספינות. עד 1912, כל חמשת אוניות הסדרה הועברו לשייטת אוניות המערכה החמישית, צי הבית, שם הן נשארו במהלך פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914. לאחר כניסתה של בריטניה למלחמה באוגוסט, ליוו האוניות את חיל המשלוח הבריטי לצרפת. ונראבל הפגיזה חיילים גרמנים באוקטובר ואילו באלוורק הושמדה בפיצוץ מקרי של מחסן תחמושת בנובמבר.
החל ממרץ 1915, החלו להעביר את אוניות הסדרה לונדון לים התיכון כדי להשתתף במערכת הדרדנלים; לונדון, קווין ופרינס אוף ויילס תמכו בנחיתה במפרץ אנזא"ק באפריל, אך הן הוסרו במאי כדי לחזק את הצי האיטלקי שחוסם את הצי הראשי של הצי האוסטרו-הונגרי בים האדריאטי. במקביל, ונראבל הועברה לדרדנלים, שם תמכה בכוחות מדינות ההסכמה לחוף באוגוסט לפני שנשלחה גם לים האדריאטי בסוף השנה. קווין הוסבה לספינת בסיס בסוף 1916 ולונדון וונראבל נסוגו לבריטניה, שם הוצאו משירות ולאחר מכן הוסבו למקשת וספינת מחסן, בהתאמה. פרינס אוף ויילס הפכה לספינת בסיס ב-1917. כל ארבע האוניות נמכרו בסופו של דבר לגרוטאות ב-1920 והתפרקו בין 1920 ל-1922.
תכנון

עבור תוכנית הבנייה של 1898, הצי המלכותי החליט לבנות שלוש אוניות מערכה נוספות כדי להתמודד עם בניית הצי הרוסי; אלה הפכו לאוניות הראשונות בסדרת לונדון. שלוש האוניות הללו נבנו לפי תכנון המבוסס באופן הדוק על סדרת פורמידבל הקודמת, מתוך צורך להתחיל בבנייה מהר ככל האפשר בתגובה לאוניות הרוסיות החדשות. עיצוב חדש שהיה אז בפיתוח, שיהפוך לסדרת דאנקן, עלול להתעכב כדי לאפשר לצוות העיצוב להמשיך בעבודתו. הדמיון שלהן לסדרת פורמידבל הוביל כמה היסטוריונים, כמו טוני גיבונס, להתייחס אליהם כתת-סדרה פשוטה של סדרת פורמידבל, אם כי בדרך כלל מתייחסים אליהם כאל סדרה נפרדת. כדי להוסיף לבלבול, כמה היסטוריונים כמו ר. א. בארט מתייחסים לאוניות כאל סדרת באלוורק. ההבדל העיקרי בין סדרת לונדון לסדרת פורמידבל היה שריון סיפון דק יותר, סידור הגנה צדדי מתוקן בחרטומים שלהן, ועוד כמה שינויים בפרטים בתוכנית השריון, וההדחק הנמוך יותר כתוצאה מכך.
נבנו שתי אוניות נוספות מסדרת לונדון, פרינס אוף ויילס וקווין, שהיו זהות לשאר אוניות הסדרה לונדון, פרט לכך שהיו להן סוללות פתוחות של תותחי 12 פאונד שהותקנו בשטח הפתוח על הסיפון העליון באמצע האונייה והן היו עם הדחק נמוך יותר. שתי האוניות הללו הוזמנו להשלים קבוצה מלאה של שמונה אוניות דומות בין סדרות פורמידבל ללונדון. קווין ופרינס אוף ויילס הונחו לאחר אוניות המערכה מסדרת דאנקן שנבנו לאחר הסדרות פורמידבל ולונדון, והושלמו גם לאחר אוניות הסדרה דאנקן. הן נחשבות בדרך כלל לחלק מסדרת לונדון, אך ההבדל בהרכבת תותחי ה-12 פאונד שלהם, ההדחק הנמוך יותר, ובנייתן המאוחרת יותר מזו של סדרת דאנקן, הובילו כמה מחברים לראות בהם סדרה נפרדת מסדרות פורמידבל ולונדון.
האחרונה מבין האוניות שהוזמנה, פרינס אוף ויילס, הייתה אוניית המערכה האחרונה שמנהל הבנייה הימית, סר ויליאם הנרי וייט, החזיק באחריות התכנון הבלעדית עליה. היא גם הייתה האחרונה מבין עשרים ותשע אוניות המערכה של הסדרות מג'סטיק, קאנופוס, פורמידבל, לונדון ודאנקן, שהוזמנו בין 1895 ל-1904, אשר התבססו כולן על העיצוב היחיד והסטנדרטי של מג'סטיק והגיעו לפיתוחם הסופי בקווין ופרינס אוף ויילס.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

אוניות הסדרה היו באורך 400 רגל (120 מטרים) בין הניצבים ואורך כולל של 431 רגל 9 אינץ' (131.60 מטרים). הייתה להם רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל (7.9 מטרים). ההדחק של שלוש האוניות הראשונות היה 14,500 טונות ארוכות (14,700 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 15,700 טונות ארוכות (16,000 טונות) במעמס מלא, בעוד ההדחק של קווין ופרינס אוף ויילס היה 14,150 טונות ארוכות (14,380 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו 15,400 טונות ארוכות (15,600 טונות) במעמס מלא. היו להן שני תרני מוט מצוידים בצמרות לחימה; כל חלק עליון נשא זרקור, וארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים הקדמיים והאחוריים. גופי האוניות חולקו עם מחיצות אורכיות שהיו אמורות לאפשר הצפה נגדית כדי לקזז נזקים תת-מימיים, אך הציוד הדרוש להצפה מהירה של תאים לא היה מספיק, כפי שהיה אופייני לתכנונים בריטיים רבים של פרה-דרדנוטים.
הצוות הסטנדרטי שלהם מנה 714 קצינים ומלחים, אם כי זה השתנה במהלך הקריירה שלהן. במהלך הקריירה שלהן לפני המלחמה, הצוות הכולל שלהם נעה בין 724 ל-768, אם כי בזמן ששימשו כאוניית הדגל של צי הים התיכון ב-1908, הצוות של קווין מנה 803, כולל צוות הפיקוד; לאחר שהצטמצמה לספינת בסיס בשנת 1918, הצוות של ונראבל מנה 361 בלבד. באוניות הותקנו מערכות טלגרפיה אלחוטיות מסוג 1, שהוחלפו במערכות מסוג 2 בשנים 1909–1910. האוניות נשאו מספר סירות קטנות שהשתנו במהלך הקריירה שלהן, כולל מגוון של סירות קיטור ומפרשים, סירות מנוע, קאטרים, סירות משוטים, ציידי לווייתנים ורפסודות.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה. קיטור למנועים סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל, מלבד קווין, שקיבלה שלושה עשר דוודי Babcock & Wilcox. הדוודים של כל אונייה חולקו לשלושה חדרי דוודים והם חולקו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. התנסויות שליליות עם דוודי בלוויל על סיפון האוניות מסדרת פורמידבל הובילו להחלטה לנטוש את הטיפוס לטובת דוודי Babcock & Wilcox בזמן שקווין ופרינס אוף ויילס עדיין היו בבנייה. הדוודים החדשים דרשו שינוי בחדרי הדוודים; פרינס אוף ויילס הייתה אמורה לקבל את הדוודים החדשים, אך בניית האונייה התקדמה רחוק מדי עד שהתקבלה ההחלטה להחליף את דוודי בלוויל.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט). בניסויי מהירות, כל חמש האוניות עלו מעט על כוחות הסוס והמהירות המתוכננים שלהן, והגיעו למהירויות של 18.04–18.4 קשרים (33.41–34.08 קמ"ש) מ-15,264–15,660 כוחות סוס (11,382–11,678 קילוואט). הן נשאו 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם עבור הדוודים, אם כי הקיבולת המרבית שלהם הייתה 2,000 טונות ארוכות (2,000 טונות); זה העניק להן טווח שיוט של 5,550 מיילים ימיים (10,280 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), אם כי הדוודים של פרינס אוף ויילס היו פחות יעילים מאלו של אחיותיה, וטווח השיוט שלה היה בהתאם מעט נמוך יותר, ועמד על 5,400 מיילים ימיים (10,000 ק"מ).
תכנון > חימוש ושריון

אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר Mark IX מותקנים בצריחי תותחים לפני ומאחורי המבנה העילי. תותחים אלו הוצבו בצריחי BVI בברבטות עגולות שאפשרו טעינה או הגבהה מסביב, למעט ונראבל, שהחזיקה במקום זאת צריחי BVII. כל תותח סופק עם 80 פגזים. לשני סוגי הצריחים היה טווח גובה מ-5 מעלות עד 13.5 מעלות. צריחי ה-BVI דרשו מהתותחים לחזור ל-4.5 מעלות לטעינה, בעוד צריחי BVII אפשרו טעינה בכל זווית. לתותחים הייתה מהירות לוע של 2,562–2,573 רגל לשנייה (781–784 מטר לשנייה), והם היו מסוגלים לחדור 12 אינץ' של שריון קרופ בטווח של 4,800 יארד (4,400 מטרים). בהגבהה המקסימלית שלהם, לתותחים היה טווח של 15,300 יארד (14,000 מטרים).
האוניות נשאו גם סוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 45 קליבר Mark VII שהותקנו בקזמטים, שקיבלו 200 פגזים לכל תותח. לתותחים הייתה מהירות לוע של 2,536 רגל לשנייה (773 מטר לשנייה) והם יכלו לחדור 6 אינץ' של שריון קרופ בטווח של 2,500 יארד (2,300 מטרים). ההגבהה המקסימלית הייתה 14 מעלות, מה שאפשר לתותחים לירות למטרות עד 12,000 יארד (11,000 מטרים). להגנה מטווח קרוב נגד ספינות טורפדו, שלוש האוניות הראשונות נשאו 16 תותחי 12 פאונד בצריחי ציר עם 300 פגזים לכל תותח. לקווין ולפרינס אוף ויילס היו 14 מהתותחים. לכל האוניות היו גם שישה תותחי 3 פאונד, שני תותחי שדה 12 פאונד ושני מקלעים. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457.2 מ"מ) שקועים בגוף; אלה הונחו על צד הרוחב, שניים לצד כל ברבטה.
אוניות הסדרה היו מוגנות בשילוב של שריון קרופ, שריון הארווי, פלדת ניקל ופלדה עדינה. סידור השריון שלהם היה שיפור מצטבר לעומת אוניות סדרת פורמידבל הקודמות, וכלל פיתוחים שנעשו עבור אוניות הסדרה דאנקן, אם כי עם שריון עבה יותר ממה שהיה מיועד לאוניות מסדרת דאנקן. הייתה להם חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בחלק העיקרי של החגורה; המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים). שלא כמו אוניות מערכה בריטיות קודמות, החלק הקדמי של המצודה המרכזית לא היה מכוסה במחיצה רוחבית; במקום זאת, המחיצה הושמטה כדי לחסוך במשקל ששימש להארכת חגורת השריון לאורך כל צד האונייה, אם כי בעובי מופחת. לפני הברבטה, החגורה צומצמה ל-7 אינץ' (178 מילימטרים), ואז הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים), ואז ל-3 אינץ' (76 מילימטרים), ולבסוף ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) בקצה הקיצוני של החרטום.
דפנות צריחי הסוללה העיקרית שלהן היו בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מילימטרים), ובניגוד לסדרות אוניות מערכה קודמות שהיו להן צריחים מעוקלים, ללונדון היו צריחים שטוחי חזית. גגות הצריח היו בעובי 2–3 אינץ' (51–76 מילימטרים). שינוי זה היה תוצאה של אימוץ השריון של קרופ, שהיה קל יותר לייצור כך מאשר הפלדה של הארווי. הצריחים ישבו על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת בשריון בעובי 6 אינץ' מפלדת קרופ; לקזמטים היה שריון בעובי 2 אינץ' של פלדה בצדדים ובגבם. גם מנופי התחמושת שלהם היו מוגנים ב-2 אינץ' של שריון. למגדל הניווט הקדמי של האוניות היו דפנות בעובי 10–14 אינץ' (254–356 מילימטרים), ואילו למגדל האחורי היו דפנות בעובי 3 אינץ'. האוניות הותקנו בשני סיפוני שריון, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.
אוניות הסדרה

| שם האונייה> תת-הסדרה לונדון | המספנה> תת-הסדרה לונדון | הונחה> תת-הסדרה לונדון | הושקה> תת-הסדרה לונדון | כניסתה לשירות> תת-הסדרה לונדון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| לונדון | מספנת פורטסמות' | 8 בדצמבר 1898 | 21 בספטמבר 1899 | יוני 1902 |
| באלוורק | מספנת דבונפורט | 20 במרץ 1899 | 18 באוקטובר 1899 | מרץ 1902 |
| ונראבל | מספנת צ'טם | 2 בינואר 1899 | 2 בנובמבר 1899 | נובמבר 1902 |
תת-הסדרה קווין
| קווין | מספנת דבונפורט | 12 במרץ 1901 | 8 במרץ 1902 | מרץ 1904 |
| פרינס אוף ויילס | מספנת צ'טם | 20 במרץ 1901 | 25 במרץ 1902 | מרץ 1904 |
היסטוריית שירות > קריירות לפני המלחמה

לאוניות הסדרה היו קריירות חסרות אירועים בזמן שלום. לונדון וקווין היו מעורבות בהתנגשויות עם ספינות סוחר בשנים 1912 ו-1909, בהתאמה, ופרינס אוף ויילס נפגעה בטעות על ידי הצוללת צה"מ C32, אך אף אחת מאוניות המערכה לא נפגעה באופן משמעותי. במהלך הקריירה שלהן בזמן שלום, האוניות עברו שיפוץ שוב ושוב ובוצעו בהן שינויים קלים, כולל שינויים בחימוש הקל שלהן, הוספת זרקורים והתקנת בקרת אש ומערכות אלחוטיות משופרות. לונדון שימשה בניסוי תעופה על האונייה בשנים 1912–1913.
מאז כניסתן לשירות, כל חמש אוניות הסדרה שירתו עם צי הים התיכון, כאשר לונדון, באלוורק וונראבל הוצבו שם ב-1902. קווין ופרינס אוף ויילס הצטרפו אליהן ב-1904, אם כי האוניות נשארו שם רק כמה שנים לפני שהוחזרו לבריטניה בין השנים 1907 ל-1909. לונדון ובאלוורק שירתו בצי הבית מ-1907 עד 1908, ואז הן הועברו לצי התעלה, שם הצטרפו לוונראבל, שהוחזרה מהים התיכון באותה שנה. קווין ופרינס אוף ויילס שובצו לצי האטלנטי ב-1908 וב-1909, בהתאמה; ונראבל הצטרפה אליהן שם ב-1909, ואחריהן לונדון ב-1910. באלוורק במקום זאת עברה חזרה לשייטת אוניות המערכה החמישית של צי הבית ב-1909, שם היא נשארה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. שאר אוניות הסדרה הצטרפו אליה לשם בשנת 1912. לונדון הועברה לשייטת אוניות המערכה החמישית ושימשה בניסויים בהטסת מטוסים ממאי 1912 עד 1913, תוך שימוש ברמפה שנבנתה מעל המצודה שלה שהועברה מאוניית המערכה היברניה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

כל חמש האוניות גויסו כחלק משייטת אוניות המערכה החמישית בכניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הן התבססו בתחילה בתעלת למאנש, והן עזרו ללוות את חיל המשלוח הבריטי מעבר לתעלה באוגוסט. ונראבל נשלחה להפגיז עמדות גרמניות לאורך חופי פלנדריה באוקטובר, בעוד קווין נותקה זמנית כדי להישמר מפני התקפת שייטת גרמנית שהיו עליה שמועות. ב-26 בנובמבר, באלוורק הושמדה בטעות על ידי פיצוץ פנימי, כנראה תוצאה של נוהלי טיפול לא תקין בתחמושת. ארבעת אוניות הסדרה שנותרו בחיים נשארו בתעלה, ולא ראו פעולות נוספות עד תחילת 1915, כאשר בתחילת מרץ, הוחזרה ונראבל לחוף פלנדריה כדי להפגיז עמדות גרמניות, מה שעשתה עד מאי אותה שנה. במקביל, לונדון, קווין ופרינס אוף ויילס נשלחו לדרדנלים, שם היו אמורים להצטרף למערכת גליפולי נגד האימפריה העות'מאנית.
שלוש אוניות המערכה הצטרפו לשייטת הבריטית והצרפתית לנחיתות בכף הלס ובמפרץ אנזא"ק, שנערכו ב-25 באפריל. שלוש האוניות תמכו בנחיתה של הבריגדה האוסטרלית השלישית במפרץ אנזא"ק. במהלך הנחיתה, לונדון, קווין ופרינס אוף ויילס סיפקו אש חיפוי כאשר חיילי האנזא"ק התקדמו פנימה וסייעו בדיכוי הארטילריה העות'מאנית. במאי, הוקצו שלוש הספינות לשייטת המנותקת השנייה, שאורגנה ב-1915 כדי לתגבר את הצי האיטלקי מול הצי האוסטרו-הונגרי בים האדריאטי. אדמירל פאולו ת'און די רבל, ראש המטה של הצי האיטלקי, האמין שהאיום מצוללות אוסטרו-הונגריות וממוקשים ימיים במימי הים הצרים של הים האדריאטי חמור מכדי שישתמש בצי לפעילות אקטיבית. במקום זאת, רבל החליט ליישם מצור בקצה הדרומי הבטוח יחסית של הים האדריאטי עם הצי הראשי, בעוד ספינות קטנות יותר, כמו ספינות MAS, ערכו פשיטות על ספינות ומתקנים אוסטרו-הונגריים. בחודש מאי הועברה ונראבל מהתעלה לדרדנלים; היא תמכה בנחיתת כוחות מדינות ההסכמה לחוף באוגוסט, לפני שהוחזרה באוקטובר והועברה לשייטת המנותקת השנייה בדצמבר.
בסוף 1916, קווין הוסבה לספינת מחסן כדי לתמוך במחסום אוטרנטו; היא פורקה בהדרגה במהלך השנה שלאחר מכן, כשהתותחים נשלחו לחוף כדי לחזק את הלחימה הארטילרית האיטלקית בצפון איטליה. כמו כן, בסוף 1916, לונדון וונראבל חזרו לבריטניה, שם הוצאו משירות. בפברואר 1917, פרינס אוף ויילס גם הוחזרה לבריטניה, שם היא הופחתה לספינת בסיס. מפברואר עד אפריל 1918, לונדון הוסבה למקשת, והיא פעלה בתפקיד זה למשך שארית המלחמה. במקביל, ונראבל הפכה לספינת בסיס התומכת במקשות בים הצפוני.
היסטוריית שירות > גורל לאחר המלחמה

אף אחת מהאוניות ששרדו לא נשארה בשירות זמן רב לאחר תום המלחמה. ונראבל הייתה הראשונה שהוצאה משירות, בדצמבר 1918 מיד לאחר המלחמה. לונדון צומצמה לספינת בסיס בינואר 1919 והוקצתה לצי השלישי. קווין חזרה לבריטניה באפריל 1919, שם הועמדה למכירה במאי יחד עם ונראבל. קווין ופרינס אוף ויילס נמכרו בשנת 1920 ונגרטו בשנה שלאחר מכן בבריטניה. לונדון נשארה בשירות עד ינואר 1920 ובמרץ גם הועמדה למכירה; היא וונראבל נמכרו ביוני אותה שנה, ובסופו של דבר נגרטו בגרמניה ב-1922.
אוניית המערכה היפנית מיקאסה נבנתה גם היא בעיצוב של סדרת פורמידבל ששונה, וההבדל העיקרי היה תוספת של עוד זוג תותחים 6 אינץ'.
תרשים של סדרת פורמידבל; סדרת לונדון הייתה זהה במראה
יור של לונדון בשנת 1899
קווין בספיטהד ביוני או ביולי 1909
ונראבל במלטה ב-1915
אוניות המערכה מסדרת פורמידבל

| --- | --- |
אה"מ אימפלייסבל בספיטהד ב-1909
אה"מ אימפלייסבל בספיטהד ב-1909
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת קאנופוס
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת לונדון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  1898
 הושקה:  1898–1899
 תקופת הפעילות:  1901–1919 (כ־18 שנים)
 אחריתה:  2 טבעו, 1 נגרטה
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 14,700 טון, מרבי: 16,100 טון
 אורך:  131.6 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  780 איש
 טווח שיוט:  9,400 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  2 מנועי קיטור בהספק אינדיקטורי של 15,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 229 מ"מ   הסיפון: 25–76 מ"מ   צריחי התותחים הראשיים: 254 מ"מ   בתי התותחים: 152 מ"מ   בסיסי התותחים הראשיים (ברבטות): 305 מ"מ   מחיצות המדורים: 229–305 מ"מ   צריח הניתוב: 356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ)   12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ)   10 תותחים 12 פאונד (3 אינץ', 76 מ"מ)   6 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ', 47 מ"מ)   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת פורמידבל הייתה קבוצה של שלוש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שתוכננו על ידי סר ויליאם וייט ונבנו עבור הצי המלכותי הבריטי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. הסדרה כללה את פורמידבל, אירזיסטיבל, ואימפלייסבל. הן היו חמושות בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) והייתה להם מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש), והן סימנו את האימוץ של שריון קרופ בעיצובי אוניות מלחמה בריטיות. הסדרה היוותה את הבסיס לסדרת לונדון הכמעט זהה של חמש אוניות, ואוניות אלו נכללות לעיתים בסדרת פורמידבל. פורמידבל, אירזיסטיבל ואימפלייסבל נבנו בין 1898 ל-1901 במספנות פורטסמות', צ'טם ודבונפורט, בהתאמה.
כל שלוש האוניות שירתו בצי הים התיכון בתחילת הקריירה שלהן, לפני שחזרו למים הבריטים בסוף המאה ה-19 לתפקיד בצי הבית, צי התעלה והצי האטלנטי. עד 1912, כל שלוש האוניות הוקצו לשייטת אוניות המערכה החמישית, צי הבית, שם הן שהו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הן סיירו בתעלת למאנש בחודשים הראשונים של המלחמה וליוו ספינות חיילים שנשאו יחידות של חיל המשלוח הבריטי ויחידות אחרות של הצבא הבריטי מעבר לתעלה לצרפת. בליל 31 בדצמבר 1914 - 1 בינואר 1915 בזמן סיור בתעלה, נתקלה השייטת החמישית בצוללת גרמנית שטרפדה והטביעה את פורמידבל. אירזיסטיבל נשלחה למערכת הדרדנלים בפברואר 1915, ולאחר שהשתתפה בשורה של התקפות על ביצורי החוף העות'מאניים, היא פגעה במוקש ימי וטבעה.
אימפלייסבל, האונייה היחידה ששרדה מהסדרה, הצטרפה למבצעים בדרדנלים במרץ 1915 והשתתפה במהלך הנחיתות בכף הלס באפריל. מאוחר יותר היא נסוגה, תחילה במאי 1915 כדי לתגבר את הצי האיטלקי ששמר על הים האדריאטי ולאחר מכן לסלוניקי בנובמבר אותה שנה. לאחר שהוחזרה לבריטניה ביולי 1917, היא הוסבה לספינת בסיס ושימשה לתמיכה בפטרול הצפוני. לאחר המלחמה היא נמכרה לגריטה ב-1921 ופורקה ב-1922.
תכנון

עבודת התכנון על מה שהפך לסדרת פורמידבל החלה בפגישה של מועצת האדמירליות ב-3 במאי 1897, שבה נדונו הפרמטרים הכלליים של הסדרה החדשה. מועצת המנהלים הגיעה למסקנה שחזרה על סדרת קאנופוס לא תהיה פתרון בר-ביצוע, מכיוון שהצי הקיסרי היפני החל לבנות אוניות מערכה גדולות יותר, בהדחק של 15,000 טונות והתכנון של קאנופוס היה קטן מכדי לשאת את תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליברים Mk IX, שהיו כבדים משמעותית מהתותחים הקצרים BL‏ 12 אינץ'/ 35 קליברים Mk VIII. צוות התכנון קבע שניתן לבנות אונייה חדשה שתשלב את ההתקדמות של סדרת קאנופוס - כלומר, שריון קרופ ומנועים משופרים ודוודי צינור מים - על גוף גדול יותר כמו סדרת מג'סטיק מבלי להגדיל את ההדחק ושמירה על אותה מהירות כמו סדרת קאנופוס.
מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, סיפק שתי אפשרויות עיצוב, שתיהן גרסאות המבוססות על הצורה הבסיסית של סדרת מג'סטיק. לשתי הגרסאות הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ', חגורת שריון בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים), ומהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). ההבדל העיקרי בין העיצובים היה מספר התותחים המשניים; לראשון היו 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים) ובשני היו ארבעה עשר מהתותחים. ההדחק שונה ב-200 טון בלבד, 14,700 טונות עבור גרסת 12 תותחים ו-14,900 טונות עבור השני. וייט העדיף את גרסת 14 התותחים, אם כי הקונצנזוס של הדירקטוריון היה ש-12 תותחים מספיקים, על בסיס ששני התותחים הנוספים יגדשו את הסיפון העליון, היכן שהם היו ממוקמים, והיו מגדילים את גודל הצוות יותר מדי. בנוסף, סוללה משנית של שנים עשר תותחים נחשבה מספיקה בהשוואה לרוב אוניות המערכה הזרות האחרות. ובעוד גידול בכוח ההתקפי היה מתקבל בברכה, חברי הדירקטוריון החליטו שהחיסכון במשקל שהושג מהשמטת שני התותחים יכול לשמש לחיזוק שריון האוניות, שאותו העדיפו בתקופה שבה התותחים הימיים הופכים לחזקים יותר ויותר.
הדירקטוריון אימץ את גרסת 12 התותחים, יחד עם בקשה להגדיל את חגורת השריון ל-9 אינץ' (229 מילימטרים). השריון העבה יותר הגדיל את ההדחק ל-15,000 טונות. הדירקטוריון ביקש מווייט להכין שרטוטים לעיצוב החדש הזה ב-19 ביוני. דגם נוצר עד 17 באוגוסט, ואיפשר לצוות התכנון לחדד את צורת הגוף. הצוות חתך את קורות המילוא מקדימה ומאחורה, מה שהפך את הכלים לשימושיים יותר.
בשל הדמיון בין הסדרות, כמה היסטוריונים, כמו טוני גיבונס, מהתייחסים לסדרת לונדון כתת-סדרה פשוטה של סדרת פורמידבל, אם כי בדרך כלל מתייחסים אליהם כאל סדרה נפרדת. חמש האוניות מסדרת לונדון נבדלו מסדרת פורמידבל במערך ההגנה שלהן, אשר נטש את המחיצה המשוריינת הקדמית לטובת חגורת שריון שנמשכה עד לגבעול. בלי קשר, העיצוב של סדרת פורמידבל סיפק את הבסיס לחמשת האוניות מסדרת לונדון שהוזמנו במסגרת תוכנית 1898. הפרה-דרדנוט הבריטית היחידה שנותרה, אוניית המערכה היפנית מיקאסה נבנתה גם היא בעיצוב מעט שונה, ההבדל העיקרי הוא תוספת של עוד זוג תותחי 6 אינץ'.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

אוניות הסדרה היו באורך 400 רגל (122 מטרים) בין הניצבים, אורך של 411 רגל (125 מטרים) בקו המים, ואורך כולל של 431 רגל 9 אינץ' (132 מטרים). רוחב האוניות היה 75 רגל (23 מטרים) והשוקע היה 26 רגל (8 מטרים) בְּרֵיק ו-28 רגל 8 אינץ' (9 מטרים) בְּטָעוּן. ההדחק הסטנדרטי של האוניות היה 14,480–14,720 טונות ארוכות (14,710–14,960 טונות) וההדחק המרבי היה 15,805–15,930 טונות ארוכות (16,059–16,186 טונות). הבולט של האוניות היה 23 רגל (7.0 מטרים) מקדימה, 16 רגל 9 אינץ' (5.11 מטרים) באמצע האונייה, ו-18 רגל (5.5 מטרים) מאחור.
היו להם שני תרני מוט מצוידים בדוכניות ירי; כל חלק עליון נשא זרקור, וארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים הקדמיים והאחוריים. גודל הצוות שלהם השתנה במהלך הקריירה שלהם; לאירזיסטיבל היה צוות של 788 קצינים ומלחים בשנת 1901, ובשנת 1910, לפורמידבל היה צוות של 711. לאחר שהוצאה משירות פעיל ב-1917, לאימפלייסבל היה צוות של 361 בלבד. האוניות נשאו מספר סירות קטנות שהשתנו במהלך הקריירה שלהן, כולל מגוון של סירות קיטור ומפרשים, סירות מנוע, קאטרים, סירות משוטים, ציידי לווייתנים ורפסודות.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה. קיטור למנועים סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הדוודים של כל אונייה חולקו לשלושה חדרי דוודים והם פלטו את העשן לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. הדוודים התגלו כבעייתיים בשירות, כאשר כל שלושת אוניות הסדרה חוו איתם בעיות, במיוחד כשהאוניות התיישנו, בין 1909 ל-1914. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט). האוניות נשאו בדרך כלל 900 טונות של פחם עבור הדוודים, אך היו בעלות קיבולת כוללת של 1,920–2,000 טונות, שהעניקו להן טווח שיוט של 5,100 מיילים ימיים (9,400 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).