stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליפ לינהארט
קריירת מועדונים > ראפיד וינה והמעבר לריאל מדריד

לינהארט הצטרף לראפיד וינה בגיל 12 בשנת 2008, וכעבור 5 שנים ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים, בה הפך לשחקן הרכב. באוגוסט 2014 הושאל לינהארט לריאל מדריד, ובהמשך נרכש על ידה. לינהארט שיחק בקבוצת הנוער של ריאל מדריד, ואף הבקיע בליגת האלופות לנוער בהפסד 3-2 מול ליברפול באוקטובר 2014. בנוסף להופעותיו בקבוצת הנוער, נכלל לינהארט בקבוצה השלישית של ריאל מדריד, ובהמשך קודם לקבוצה השנייה, ריאל מדריד קסטיליה על ידי המאמן זינדין זידאן, והפך בה לשחקן הרכב קבוע. בסוף אוקטובר 2015 נכלל לינהארט בסגל הקבוצה הבכירה של ריאל מדריד בלה ליגה על ידי המאמן רפא בניטס, בעקבות פציעות מרובות של שחקני הקבוצה, אך לא שיחק כלל. את הופעתו היחידה במדי הקבוצה הבכירה של ריאל מדריד ערך לינהארט במשחק גביע המלך מול קאדיס, בו ניצחה ריאל מדריד בתוצאה 3-1. במשחק זה החליף לינהארט את חאמס רודריגס.
קריירת מועדונים > פרייבורג

ביולי 2017 הושאל לינהארט לעונה אחת לפרייבורג מהבונדסליגה. בעונה זו ערך לינהארט 11 הופעות ליגה. בקיץ 2018 ההשאלה הסתיימה, ופרייבורג בחרה לממש את האופציה על לינהארט, ושילמה עבור רכישתו כשני מיליון אירו לריאל מדריד. לינהארט תחילה היה שחקן מחליף, אך עם השנים ביסס את מעמדו בהגנת פרייבורג, בעיקר לצד כריסטיאן גונטר ומנואל גולדה. עונת 2021/22 הייתה עונה טובה מאוד עבור לינהארט ופרייבורג, שסיימו במקום השישי בבונדסליגה, והגיעו לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידו בבעיטות הכרעה לר.ב. לייפציג. לינהארט שיחק 120 דקות בגמר זה. בעונה זו לינהארט הבקיע חמישה שערי ליגה. בעונת 2022/23 לינהארט ופרייבורג סיימו במקום החמישי בבונדסליגה ואף השתתפו במפעל הליגה האירופית, בו הגיעו לשמינית הגמר, בה הודחו על ידי יובנטוס. בעונת 2023/24 פחתה כמות ההופעות של לינהארט משמעותית, ופרייבורג סיימה רק עשירית בבונדסליגה, ושוב הודחה בשמינית גמר הליגה האירופית, הפעם מול ווסטהאם יונייטד, בצמד משחקים בו לינהארט לא נטל חלק.
קריירה בינלאומית

לינהארט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אוסטריה. באוקטובר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה, בניצחון 1-0 על מולדובה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. לינהארט ואוסטריה לא הצליחו להעפיל למונדיאל 2018 עצמו. לינהארט זומן לסגל האוסטרי ליורו 2020, ושיחק בו שני משחקים. לינהארט נטל חלק במוקדמות מונדיאל 2022, אך לא הצליח להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2022.
במוקדמות יורו 2024 נטל לינהארט חלק חשוב בהעפלתה של אוסטריה ליורו 2024, והוא גם זומן לסגל הסופי של אוסטריה לטורניר זה.
בן אביגדור

| --- | --- |

 לידה:  1866 אדר תרכ"ו ז'ולודק, פלך וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1921 (בגיל 55 בערך) כ' באלול תרפ"א קרלובי וארי, צ'כיה 
 שם לידה:  אברהם ליב שַלקוביץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 זרם ספרותי:  המהלך החדש בספרות העברית 
 
בן אביגדור (א"ל שלקוביץ'), יושב במרכז חבורת חמשת השותפים-המייסדים של "צנטרל"; לשמאלו מרדכי קפלן ושלמה שרברק ולימינו יעקב לידסקי ובנימין שימין
בן אביגדור הוא שם העט של אברהם ליב שַלקוביץ (ברוסית: Бен-Авигдор;‏ 1866 – 23 בספטמבר 1921) היה סופר עברי, סופר ילדים, עורך וחלוץ המו"לות העברית המודרנית במזרח אירופה.
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
שלקוביץ נולד בעיירה ז'לודוק שבפלך וילנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (אזור ליטא). למד במסגרת החינוך היהודי המסורתי, בעיירה ז'טל (בבלרוס של ימינו), ובישיבות של ליטא. עם זאת, במקביל עיין בספרות חיצונית חילונית וכתב שירים וסיפורים בלשון העברית.
כשהיה בן 20 הגיע בן אביגדור לעיר קובנה, ולמד שם לימודים גבוהים במקצועות השפות והמדעים. בשנות לימודיו עבד כמורה. בשנת 1888 עבר לעיר וילנה, והחל לפרסם את ראשוני שיריו, מאמריו וסיפוריו בעיתון "המליץ". כשהיה בן 25 עבר לעיר ורשה, שם נתמנה למזכיר אגודת הסתרים העברית "בני משה". בוורשה החל להגשים את חלומות המו"לות העברית החדשה שלו. בשנת 1891 הוציא את סדרת הספרים הזולה להמונים "ספרי אגורה". בסדרת ספרים זו, שהייתה ראשונה לתפוצה המונית ברחבי יהדות מזרח אירופה, החל בן אביגדור גם את המהלך החדש של הספרות העברית החדשה.
בשנת 1892 כבר השתתף בייסוד הוצאת הספרים העברית "אחיאסף", שהייתה הוצאת ספרים ציבורית ראשונה בלשון העברית. בשנת 1896 ייסד את הוצאת הספרים הפרטית שלו "הוצאת תושיה". בהוצאות אלה הוציא בן אביגדור מאות כותרים עבריים לרבבות קונים וקוראים, והיה בכך לחלוץ המולו"ת העברית המודרנית.
בין הסדרות של "תושיה" שנתחבבו על קהל הקוראים, ניתן למנות את "ניצנים", לילדים קטנים ובניקוד מלא, "פרחים" לגיל הבינוני ו"ביכורים" לבני הנעורים. הוא היה בין מייסדי עיתוני הילדים "עולם קטן", "הנעורים", והשבועון המדעי לילדים "החיים והטבע". פעילותו המו"לית החייתה את הספרות העברית ונתנה לה מקפצה רצינית בתחרות עם ספרות היידיש ברחוב היהודי במזרח אירופה. בעיתוניו, בהוצאותיו ובכתבי העת שלו טיפח וגידל דור של יוצרים עבריים, סופרים ומשוררים, שהיו מראשי המדברים בספרות העברית החדשה.
כתב גם כמה ספרים משלו, ואחדים מהם תורגמו מעברית ללאדינו וליידיש.
בן אביגדור נפטר בגיל 54 בקרלסבאד שבצ'כיה בעת הקונגרס הציוני בשנת 1921. בשנת 1964 הועלה ארונו לישראל, והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור תל אביב.
על שמו של בן אביגדור קרוי רחוב בתל אביב, על שפת נחל איילון, באזור של מועדונים בעיר.
משפחתו

היה נשוי לצפורה (בתו של כלב בלומגארטן). ולהם שלושה ילדים:
דבורה הכטמן (אשתו של גדליהו הכטמן, עורך דין ופעיל ציוני ברוסיה וממייסדי "המכבי" שם).
חוה פלידר
כלב.
גיסיו הם: המשורר ומתרגם התנ"ך ליידיש יהואש (אחי אשתו), והמחנך המשורר ופרשן המקרא שמואל לייב גורדון (נשותיהם אחיות).
אחיינו, ד"ר נחום גולדמן, היה נשיא ההסתדרות הציונית.
פרסומיו

ספרים:
שני חזיונות: א) שתי אנחות; ב) משה או שלשת הנביאים, ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"א. (חוברת) (מהדורה נוספת: בתוך "ספרי אגורה", ורשה: בן אביגדור, תרפ"ב)
מרחוב היהודים: תמונות, ציורים וספורים מרחוב היהודים בעיר N בארץ רומיניא , ורשה: דפוס האחים שולדברג, תרנ"א–תרנ"ג, 3 חלקים (ב-4 חוברות). (מהדורות נוספות: בתוך "ספרי אגורה", ורשה: בן-אביגדור, תרע"ג; ותרפ"ב)
לאה מוכרת דגים, [תרנ"א] ,IV [3]- 40.
אהבה וחובה, תרנ"ב 1891–תרנ"ב. (חוברת א-ב)
עניים מאשרים, תרנ"ג.
לפני ארבע מאות שנה, או, אח ואחות לצרה: ספור הסתורי מגרוש ספרד, ורשה: האחים שולדברג, תרנ"ב. (4 חוברות) (תורגם לגרמנית)
רבי שפרה: ספור, ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"ג. (חוברת) (מהדורות נוספות: בתוך "ספרי אגורה", ורשה: בן-אביגדור, תרע"ג; ותרפ"ב)
מנחם הסופר: ציור ספרותי, ורשה: דפוס שולדבערג, תרנ"ג. (2 חוברות)
דון מיגואל: ספור היסטורי מזמן גרוש ספרד, ורשה: תושיה ('בכורים: ביבליותיקה לבני הנעורים', חוברות 26–50), תרס"ז. (ראה אור בדפוס סטראוטיפי עם מבוא מאת יוסף קלוזנר, ירושלים תש"ח) (תורגם ללאדינו וליידיש)
הספרות העברית החדשה ועתידותיה, ניו יורק: מפיצי שפת עבר וספרותה, תרס"ח. (עיון וביקורת; חוברת)
הספרות העברית הצעירה, וילנה: דפוס יוסף זבדסקי, תר"ע. (ביקורת)
קובץ (לאחר מותו):
סיפורים; ליקטה וצירפה מבוא והערות: מנוחה גלבוע, תל אביב: ד. רכגולד, תש"מ 1980.
מאמרים:
'אחד העם ו"בני משה"', בתוך: נתיבות (ורשה תרע"ג), עמ' 238–289. (מסה)
"די ציוניסטיש-דעמאקראטישע פעראייניגונג": רעפעראט פון ל’ שאלקאוויטש, ורשה: דפוס הצפירה, 1917. (הרצאה) (ביידיש)
תרגומי יצירתו:
דון מיגואיל סאן סאלב’אדור: קואינטו היסטוריקו אקונטיסידו אין איספאנייה אין לה איפוקה די לה איקספולסייון די לוס ג’ודייוס; טראדוסידו דיל עבריאו פור חיים בן-עטר, ירושלים: דפוס עזריאל, 5670 1909. (לאדינו)
דון מיגואל פון שפאניען: היסטארישער ראמאן פון דער צייט פונ’ם גרוש שפאניען, נַדבוּרנה, פאמיליענבלאט, 1911. (ביידיש)
מאלדיסייון: או לה איסטורייה די לוס ג’ידייוס אין איספאנייה; פור ז׳אן פלוריאן, סלוניקי: איל טיימפו, 1930. (לאדינו) (נדפס בעיתון "איל טיימפו")
Die Geschwister: Erzählung aus dem 15. Jahrhundert, Prag: Brandeis, 1896. (בגרמנית)
Jüdinnen: zwei Novellen; uebersetzt aus dem Hebräischen von Binjamin Segel, Prag: Brandeis (Jüdische Universalbibliothek), 1897. (בגרמנית)
בעריכתו:
"דער סוד פון גערער הויף: די דין-תורה צווישען ר’ מענדעלען און ה’ וויגדאראוויץ: א חלום – א אמת", לודז': דפוס רזניק וסיגל, 1931. (חוברת) (ביידיש)
בהשתתפותו:
י. ברשדסקי, כתבים אחרונים: עם תמונת המחבר; תולדותיו מאת פ. קפלן; ועם מסה ספרותית "י. ברשדסקי בתור אדם ובתור מספר" מאת בן אביגדור, ורשה: תושיה, תר"ע. (2 כרכים)
עיתונים וכתבי עת שערך והוציא לאור:
הפדגוג: ירחון לחנוך ולהוראה: בעד הורים ומורים (הוספה ל-"העולם"); העורכים: א"ל בן אביגדור וש"ל גורדון, ורשה: הוצאת תושיה, תרס"ג–תרס"ד, 1903–1904. (חלק מהחוברות נדפסו בקרקוב, דפוס יוסף פישר.)
עולם קטן: עיתון מצויר לבני הנעורים, וינה – ורשה: תושיה, תרס"א–תרס"ה, 1901–1905. (יצא לאור פעם בשבוע בשנים א–ג, ופעמיים בחודש בשנה ד; שנים ב–ד נדפסו בקרקוב, דפוס י' פישר.)
הנעורים: עיתון מצויר לבני הנעורים, ורשה: תושיה, תרס"ד–תרס"ה, 1904–1905. (בשנה הראשונה יצא כירחון, אחר כך פעמיים בחודש.)
ראו גם

המרכז הספרותי העברי בורשה
לקריאה נוספת

'מכתבים של בן-אביגדור ומכתבי סופרים אליו', גנזים ד (תשל"א), 9–11.
משה אונגרפלד, דבן-אביגדור', הדאר נא (תשל"ב), 5–6.
מנוחה גלבוע, 'בן-אביגדור בתורת מבקר', בתוך: נורית גוברין (עורכת), פלס: מחקרים בביקורת הספרות העברית: מאסף לזכר ש"י פנואלי, תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, תש"ם, עמ' 175–194.
שולמית שלהב, בן-אביגדור ו"ספרי אגורה" – המהלך המו"לי והמסחרי', סדן 4 (תש"ס), 281–300.
זאב גריס, אברהם ליב שאלקוביץ ("בן אביגדור") והמהפכה בעולם הספרים העבריים בראשית המאה העשרים, יוסי גולדשטיין (עורך), יוסף דעת: מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית מוגשים לפרופ’ יוסף שלמון לחג יובלו, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ע, עמ' 305–328;
Stephen Katz, 'History, Memory, and Ideology: Ben-Avigdor and "Fin-de-Siècle" Hebrew Literature,' Jewish History 12,2 (1998), 33-49.
הערות שוליים

↑  כך רשום על קברו, על אף שבאנציקלופדיה העברית רשום 1867 (ראו גם הערה אצל תדהר).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268056605171  PLWABN: 9810581399405606  GND: 1168761832  ISNI: 0000 0001 0797 6127  LCCN: nr91041142  NKC: jo2016935525  NTA: 309548853  VcBA: 495/365114  VIAF: 19538260   WorldCat (עם VIAF): 19538260
המהפכה האיראנית

מפגינים בטהראן בכיכר אזאדי לצד המגדל, 1979
המהפכה האיראנית (השם בפרסית: انقلاب ۱۳۵۷ ایران, בתרגום לעברית: מהפכת 1357 באיראן - בהתאם ללוח הפרסי או انقلاب بهمن ۵۷  בתרגום לעברית: מהפכת [חודש] בהמן [שנת] 57) היא מהפכה שהתרחשה בשנת 1979, שהפכה את איראן ממדינה אוטוקרטית, פרו-מערבית, מונרכית, תחת שלטונו של השאה מוחמד רזא פהלווי, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית טוטליטרית תחת שלטון האייתוללה ח'ומייני. למהפכה היו שני חלקים: בחלקה הראשון גורש פהלווי מהמדינה על ידי קואליציה של אנשי דת מוסלמים, פעילים סוציאליסטים ואנשי שמאל. בחלק השני, המכונה המהפכה האסלאמית, הועלה לשלטון האייתוללה ח'ומייני.
מוחמד רזה פהלווי הועלה לשלטון ב-1941, אך החל לקחת חלק מרכזי בהנהגת המדינה רק ב-1953, לאחר הפיכת 1953. נוכח ההפיכה בסיוע מערבי (בריטניה וארצות הברית) שהחזירה את השאה למלוכה, החל העם לראות את השאה כשליט בובה של המערב. במהלך שנות ה-60 וה-70 סבל שלטונו מהתנגדויות שונות מצד אנשי דת, בני המעמד הבינוני ואנשי שמאל. בני המעמד הבינוני והשמאל ראו את שלטונו של השאה כבזבזני וכלא שוויוני מספיק, התנגדו לחוקי הצנזורה הנוקשים, למאסרם של מאות פעילים פוליטיים קומוניסטים וכורדים ולפעולת הסאוואכ, המשטרה החשאית של השאה שנתפסה כאכזרית. אנשי הדת מצדם, התנגדו לשלטונו נוכח המהפכה הלבנה הפרו-חילונית והמערבית שהנהיג. בנוסף, התנגדו אנשי הדת למדיניות קידום מעמד האישה אשר נחווה כאיום הולך וגובר על מעמדם של רבים מהגברים במדינה וכמוהו קידום זכויות המיעוטים, שנתפס על ידיהם כפגיעה בערכי דת האסלאם. המשותף לכלל הצדדים: אנשי דת, בני המעמד הבינוני ואנשי שמאל שאפשר את המהפכה ואת חבירת הגורמים השונים, היה זיהוי השאה כפועל בשירות המערב ואותם הערכים אותם ניסה המערב לקדם, בכל הקשור לשוויון, חופש הפולחן, חירויות הפרט בדגש על נושאי מגדר, כל זאת לאחר ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973), ובתקופה בה התנועות האנטי-מערביות, אנטי-ליברליות, אנטי-אמריקאיות והאנטי-קולוניאליסטיות התחזקו בעולם השלישי.
בשנת 1978 החלה סדרה של מחאות אלימות, שהוצתה בעקבות כתבה בעיתונות הרשמית אשר תקפה את ח'ומייני בהיותו סוכן בריטי ו"משורר הודי מטורף" הפועל בשירות המערב להפיל את משטר השאה. לחציו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בנוגע להפרת זכויות האדם מצד המשטר, גרמו לשאה לא להורות על אמצעים אלימים לפיזור ההפגנות ולאפשר את קיומן, למרות עצות יועציו הצבאיים. המחאות הקטנות שהחלו, צברו אט אט תאוצה כשיותר ויותר אזרחים מצטרפים ויצרו גל מחריף של אלימות קשה, עד שב-12 בדצמבר מילאו יותר משני מיליון איש את רחובות הבירה טהראן. חלק גדול מהמחאות רוכז בכיכר אזאדי בעיר. הצבא החל להתפורר כאשר חיילים סירבו לפתוח באש כנגד מפגינים והחלו לתמוך בהם. נראה כי השאה סמך על ארצות הברית שתגן על שלטונו ולא היה מודע לחומרת המצב, בשל הימצאותו בשלביה הסופיים של מחלת הסרטן. השאה הסכים להציג חוקה מתונה יותר, אך היה אז מאוחר מדי לפשרות. רוב האוכלוסייה כבר התלהטה להפיל את שלטונו המערבי של השאה תוך קריאה להביא לסופה של המונרכיה. השאה, בעצת שגרירות ארצות הברית, בריטניה וצרפת עזב את איראן לגלות ב-16 בינואר 1979, והותיר את המדינה בידי ממשלה זמנית בראשות שאפור בח'תיאר. בח'תיאר ביקש להפעיל את הצבא נגד המפגינים, אך נכשל מאחר שהשאה כבר עזב את איראן ולא היה ניתן להשיגו לקבלת צו ההוראה לצבא לאישור דיכוי המרד. ח'ומייני שב לאיראן מצרפת ב-1 בפברואר. הוא הוחזר על ידי קבוצת מתנגדי השאה מבעוד מועד, ויצר את הרפובליקה האסלאמית כאשר הוא עומד בראשה כמנהיג הרוחני.
לפני המהפכה

מוחמד רזא פהלווי הוחזר לשלטון ב-1953 לאחר שנמלט בעקבות ניסיון לפטר את מוסאדק, שלטונו הוחזר באמצעות מבצע AJAX של סוכנות הביון המרכזית (CIA) וה-MI6, בו הופל שלטונו של מוחמד מוסאדק, בשל רצון המעצמות להשיג את השליטה המחודשת על מצבורי הנפט האיראנים וחשש מהתקרבותו לברית המועצות. השאה לאחר 1953 נותר ביחסים טובים עם ארצות הברית, אך רפורמות המהפכה הלבנה הובילו למאבק בין הדעות האיסלאמיות המסורתיות. שכן בעוד השאה ניסה להרחיב את זכויות האדם במדינה, אנשי הדת התנגדו להעניק זכויות שוות בשוק העבודה ובמיוחד בעמדות מפתח, שיפוט והנהגה לנשים ולא-מוסלמים. בנוסף התנגדו האחרונים לאיסור השאה על הנשים לעטות צ'אדור, כמו לשתית אלכוהול, הימורים ויחסי מין לפני נישואין - אותם השאה לא הסכים לאסור בחוק. באותה העת, השלטון החל להיתפס כמושחת וכשלא מקדם מספיק את נושא זכויות האדם, דבר שהוביל להתנגדות רבה באיראן ולביקורת מצד חלקים נרחבים בקהילה הבינלאומית.
ההתנגדות לשלטון השאה הייתה ברבים ממגזרי החברה, בין השאר מעמד חכמי הדת, העולמא, ומעמד הביניים של מוכרי הבזאר. חשובות במיוחד היו הדמויות הדתיות שצמחו לאופוזיציה חזקה באיראן. מאז מחאות הטבק במאה ה-19, גדלה ההשפעה הפוליטית והדתית של העולמא. התאולוגיה השולטת באיראן חיברה באופן הדוק בין עניינים דתיים לחילוניים, והייתה לה היסטוריה ארוכה של אקטיביזם חברתי. לדוגמה, התנגדות לברוטליות של המשטר ומחויבות למאבק בעוני. אקטיביזם זה לווה בשמרנות רבה כלפי ערכים אסלאמיים. עם צמיחתה של אופוזיציה זו, השאה הכה קשות במתנגדיו. ב-1963, לדוגמה, הוא התקיף תלמידים לתאולוגיה שניסו למנוע פתיחת חנות משקאות. האייתוללה ח'ומייני הנהיג התנגדות באזור קום נגד השאה, וטען כי משטרו דיקטטורה אנטי-אסלאמית. לאחר מעצרו של ח'ומייני וגירושו מאיראן ב-1964, גברו המהומות בקרב תומכיו. פהלווי לעיתים קרובות הגיב למהומות באלימות, מעצר או הרג מפגינים. לא ידוע כמה נהרגו בתקופה זו; ממשל פהלווי טען כי מדובר ב-86 איש, ואילו גולים איראנים ניפחו את המספרים לעשרות אלפי אנשים.
בין השנים 1963 ל-1967, הכלכלה האיראנית גדלה מאוד, בשל עליית ערכו של הנפט וכן בזכות ייצוא הפלדה. אך באותו הזמן גם האינפלציה גברה, והצמיחה הכלכלית לא שיפרה את מצבם של האיראנים בני המעמד הנמוך והבינוני. רבים מכספי הצמיחה הוקצו לקידום נקודות המהפכה הלבנה תוך קידום החינוך והטכנולוגיה, אך עדיין חלק גדול מההון הגיע לשימושם הפרטי של השאה ותומכיו. כשמנהיגי משטר השאה, יחד עם אלה שפעלו כמתווכים בינו לבין החברות המערביות, נהגו בראוותנות בזבזנית וכך הגבירו את חמתם של אלה שלא נהנו מהעושר. הממשל גם החל להוציא כמויות גדולות של כספים על רכישת מערכות נשק מתקדמות, בעיקר מארצות הברית.
כשהוא ניצב בפני התנגדות גוברת מצד המנהיגים הדתיים, שנתמכו בידי מנהיגים עסקיים ב-1975, החל השאה במאמץ חדש לחזק את שלטונו על החברה האיראנית. ניסיון זה כלל את הקטנת תפקיד האסלאם בחיי הממלכה, והדגשת התרבות הקדם-אסלאמית, במיוחד האחמנית. ב-1976 בוטל השימוש בלוח המוסלמי המבוסס על מחזור הירח, והוחלף בלוח הפרסי המבוסס על השמש והירח. הייתה גם צנזורה רחבה של פרסומים אסלאמיים ומרקסיסטיים. הרפורמות של השאה ידועות כ"מהפכה הלבנה", או "מהפכת המלך". הוא גם ביטל את השיטה הפיאודלית (דבר שבין השאר גרם להקטנת הכנסותיהם של אנשי הדת השיעים) והעניק זכות בחירה לנשים, דבר שאנשי הדת התנגדו לו כניסיון "להוציא את הנשים לרחובות".
לפני המהפכה > התנאים באיראן לפני המהפכה

המגזר העני ביותר של האוכלוסייה האיראנית, הייתה האוכלוסייה הכפרית שהייתה גם הדתית ביותר, וזו שהתנגדה ביותר למה שנראה כאימפריאליזם זר. העניים היו בעיקר כפריים, ועירוניים חדשים שעברו לגור בערים מהכפרים והקימו שכונות עוני, ובעיקר בבירה טהראן. הם רצו לשוב לסגנון החיים האסלאמי הבסיסי, והתנגדו למאמציו של השאה לכיוון המודרניזם והקידמה, אותם ראו כחלק מהאימפריאליזם. בנוסף, רבים חשבו שהעושר שנוצר על ידי תעשיית הנפט מעמיק את הפערים בין העשירים לעניים. עם החינוך, העיור והחשיפה למודרניות של מעמדות הביניים, רבים החלו לראות במשטר חלק מהבעיה, בשל השחיתות והדספוטיזם של משטרו.
בתחילת שנות ה-70, עם עליית מחיר הנפט, גדל הכעס כלפי המשטר והשחיתות שלו. השחיתות הפנימית התבטאה, לדוגמה, בטקסים לציון 2,500 שנה להיווסדה של האימפריה הפרסית שנערכו בפרספוליס ומנהיגי העולם הוזמנו אליהם ואולם לא כל העם האיראני. החגיגות באוקטובר 1971 ארכו שלושה ימים, ואף שעל פי הפרסומים הרשמיים עלותן הייתה 40 מיליון דולר, משערים כי הסכום היה קרוב יותר ל-120 מיליון. המסיבה כללה כטון קוויאר, ומטעמים שהוכנו על ידי 200 שפים שהוטסו מפריז.
הלחץ בשנים אלו לשינוי במדיניות הממשלה נעשה חזק יותר. אפילו המגזרים הפרו-מערביים באיראן התנגדו לסגנון האוטוריטרי של המשטר ולשימוש הרחב במשטרה החשאית (הסאוואכ). רבים ברחו מאיראן לפני המהפכה, ואחרים החלו להתארגן. באותו זמן, תנועה פופוליסטית רחבה יותר החלה להתארגן במסגדים ובהטפה שביקרה את אורח החיים המערבי. ההתנגשות בין האוכלוסייה הצעירה והגדלה, לבין מבנה חברתי שלא איפשר את ההתקדמות של מדינה מודרנית או את היציבות של מדינה מסורתית, יצרה את התנאים למהפכה.
לפני המהפכה > מחאות לפני המהפכה

ב-1977, לאחר לחץ בנושא זכויות אדם מהנשיא האמריקני ג'ימי קרטר, שאיים להפסיק את משלוחי הנשק, בוצעו כמה צעדים לקידום זכויות אדם: יותר מ-300 אסירים פוליטיים שוחררו, הצנזורה פחתה, ונעשתה רפורמה במערכת המשפט. הרפורמה ביקשה להרחיב את זכויות הנשים וסובלנות דתית כלפי והלא-מוסלמים ולאפשר להם תפקידי הנהגה, שיפוט וסמכות. שחרור ההגבלות והדיבור על הרחבתם, הובילו לחיזוק ההתנגדות הדתית, ובמקביל להגברת הלחץ על הוצאתם לפועל ובעד זכויות אזרח נוספות ונגד המשטר. כמו כן, מדיניות רפורמת הקרקעות שיושמה על ידי השאה, שגם היא הייתה פרי של לחץ אמריקאי, הכעיסה מאוד את המולות, ואלו הכריזו על מלחמת קודש כנגד השאה והוסיפו על בעיותיו.
אופוזיציה מוקדמת זו הונהגה בידי מהדי בזרגאן ו"התנועה לחירות איראן" שבראשה עמד. הייתה זו קבוצה ליברלית וחילונית שהייתה מקורבת לתנועתו של מסגדה משנות ה-50. לקבוצה זו הייתה תמיכה משמעותית באיראן ובמערב.
יותר רדיקלי ממנו היה עלי שריעתי, שאיחד בין מרקסיזם לבין השיעה, וכך יצר תנועה מהפכנית ששאבה את השראתה מהמהפכות בקובה ובאלג'יר. הרצח לכאורה של שריעתי בלונדון ב-1977, בו הואשמו סוכני הסאוואכ - המשטרה החשאית, הגביר מאוד את המתח.
העולמא היו חלוקים בדעותיהם - חלקם תמכו בחילונים הליברלים, וחלקם במרקסיסטים. ח'ומייני, שהיה בגלות בעיראק, הוביל סיעה קטנה שתמכה בהפיכה וביצירת מדינה תיאוקרטית. בסוף 1977, בנו של ח'ומייני, מוסטפא, נמצא מת בנסיבות לא ברורות; שוב הואשמו כוחותיו של השאה.
היו גם מנהיגים דתיים דוגמת אחמד בהשתי שהתנגדו למדיניות של הממשל ואף נעצרו על כך.
רוב הקבוצות האנטי-ממסדיות פעלו מחוץ לאיראן, בעיקר בלונדון, פריז, עיראק וטורקיה. נאומים מאת מנהיגי הקבוצות האלה הוברחו בקלטות לאיראן, כך שגם האוכלוסייה שאינה יודעת קרוא וכתוב תוכל להאזין להם. החל משנת 1964 הקלטות כללו האשמות לניוון מוסרי במשפחת המלוכה, בעיקר נגד שמס פהלווי שהמירה לקתוליות. בנוסף הציגו בדיות כי מוחמד רזא שאה פהלווי המיר דת לזורואסטריות, או שהוא ישראלי וגויר ליהדות, או שקיבל אזרחות אמריקאית ומתוך כך הפך ל"סוכן של ארצות הברית" ואינו נאמן לאיראן. ח'ומייני זכה לתמיכה רחבה מצרפת, ארצות הברית, ובריטניה ובמיוחד לבמה רחבה בטלוויזיה להפצת תעמולה נגד השאה.
המהפכה > תחילת המחאה

בתקופה שעד 1978, האופוזיציה לשאה הגיעה בעיקר מהמעמד הבינוני העירוני, מגזר מהאוכלוסייה שהיה חילוני למדי, ושהיה תומך במלוכה חוקתית. היו אלה הקבוצות האסלאמיות שהצליחו לאסוף את המסה הגדולה של האוכלוסייה נגד השאה.
בינואר 1978 פרסם העיתון "אטלעת"(אנ') מאמר בו נטען שח'ומייני פועל בשירות המערב להפיל את משטר השאה. המאמר הסתמך על מקורות בסאוואכ. ח'ומייני כונה במאמר "סוכן בריטי" ו"משורר הודי מטורף". סטודנטים כועסים ומנהיגים דתיים מחו נגד הטענות בעיר קום. הצבא נשלח לשם, פיזר את ההפגנות והרג מספר סטודנטים. על פי מנהגי השיעה, ארבעים יום לאחר מותו של אדם עורכים לו אזכרה. במסגדים ברחבי המדינה ערכו אזכרות לסטודנטים ההרוגים. ב-18 בפברואר, קבוצות במספר ערים צעדו לכבוד ההרוגים, וכמחאה על שלטונו של השאה. הפעם, האלימות פרצה בתבריז, ומעל 100 מהמפגינים נהרגו. מעגל דמים זה חזר על עצמו, וב-29 במרץ החל גל מחאות נוסף במדינה. מלונות פאר, אולמות קולנוע שהציגו "סרטים לא-אתיים" וסמלים אחרים של שלטון השאה נהרסו; שוב התערבו כוחות הביטחון, והרגו אזרחים רבים. ב-10 במאי אירועים אלה חזרו שוב.
ההרס מההפגנות, יחד עם האינפלציה הגואה, פגעו עוד בכלכלה האיראנית. כתוצאה מכך, הכריזה הממשלה בקיץ 1978 על צמצום, שהביא לסגירת מפעלי ציבור רבים ולהורדת שכר. אמצעים אלה יצרו אבטלה רחבה ומחאות נוספות, בעיקר בקרב הפועלים העניים בשכונות העוני בטהראן ובערים נוספות. המעמד העובד החל להצטרף לסטודנטים ולמעמד הבינוני במחאותיו כנגד המשטר.
המהפכה > העזבת השאה

| --- | --- |
 :  ראו גם – תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן, יום שישי השחור (1978)
בספטמבר כבר הסתמן חוסר יציבות משמעותי במדינה, כשמהומות ומחאות נעשו לדבר שבשגרה. השאה הנהיג משטר צבאי ואסר על הפגנות כלשהן. ביום שישי, 8 בספטמבר, נערכה הפגנה גדולה בטהראן, והמשטר השתמש בכל שברשותו על מנת להפסיק את המחאות - מסוקים, טנקים ונשק אוטומטי הרגו 88 בני אדם (מקורות שונים מדברים על מאות הרוגים וגם על אלפים). היום זכה לכינוי "יום שישי השחור" והביא לניכור בין השאה לבין רוב שאר העם האיראני, וכן בין השאה לתומכיו בחו"ל. שביתה כללית באוקטובר הביאה להתמוטטות הכלכלה, כאשר רוב התעשיות נסגרו.
המחאות של 1978 הגיעו לשיא בדצמבר, בחודש הקדוש מוחרם, אחד החודשים החשובים ביותר למוסלמים השיעים (ב-10 בחודש מוחרם נרצח האימאם השיעי השלישי חוסיין בן עלי בקרב כרבלא). מאות מפגינים נהרגו מדי יום, אך המחאות גברו מיום ליום. ב-12 בדצמבר יצאו מעל שני מיליון איש לרחובות טהראן כדי למחות נגד השאה, בקריאות שונות "מוות לשאה", "מוות לאמריקה", "מוות לישראל". במהלך ההפגנות ההמונים, בעידוד חכמי הדת, הוצתו נגד ישראל והיהודים בעלילות ל"שליטה ישראלית ויהודית באיראן ותמיכה בשאה". בראשית המהפכה יוסף סאנעי אף טען כי אם יהודי יניח אצבע בים, כל הים הופך לטמא. מאוחר יותר ביקש ח'ומייני שלא לפגוע ביהודים אלא רק בישראלים והעביר את המסר דרך גרפיטי ברחובות טהראן.
הצבא החל להתפרק, כאשר החיילים סירבו לירות על המפגינים והחלו לתמוך בהם. כמה חיילים הרגו את מפקדיהם ותפסו בסיסים צבאיים. השאה הסכים לנסח חוקה ולמנות את שאפור בח'תיאר לראש ממשלה, אך רוב האוכלוסייה כבר הוצתה נגד המלוכה והשאה. השאה בעצת שגרירות ארצות הברית, בריטניה וצרפת הפך את ממשלת בח'תיאר למועצת עוצרים[דרושה הבהרה] ונמלט ב-16 בינואר 1979 מאיראן למצרים. ח'ומייני שב לאיראן ב-1 בפברואר 1979, בהזמנתה של המהפכה שכבר הייתה קיימת בשטח.
ח'ומייני תופס את השלטון

המדינה המוסלמית החדשה הוכרזה ב-11 בפברואר 1979. בתחילה הייתה שמחה גדולה באיראן עם עזיבתו של השאה, אך גם חוסר הסכמה רחב לגבי האופי החדש של איראן כמדינה. גם אם ח'ומייני היה הדמות הפוליטית הפופולרית ביותר, היו עשרות קבוצות מהפכניות, כל אחת עם דעה משלה. היו סיעות ליברליות, חילוניות, מרקסיסטיות, אנרכיסטיות, סיעות כורדיות שביקשו עצמאות, וכן מגוון רחב של קבוצות דתיות.
בשנתיים הראשונות התפתחה ממשלה עם שני מרכזי כוח. מהדי באזרגאן נעשה לראש ממשלה, ותנועת החרות שבראשה עמד פעלה ליצור ממשלה ליברלית חילונית. מנגד, אנשי הדת בראשות ח'ומייני יצרו מרכז כוח אחר, מפלגת הרפובליקה האסלאמית. שתי הקבוצות ניסו לשתף פעולה, אך המתח גבר ביניהם. היו אלה אנשי הדת שהצליחו להביא לסדר במדינה, כשהתאים המהפכניים נעשו למועצות מקומיות. קבוצות אלה, שהחל ממאי 1979 נודעו כמשמרות המהפכה, שלטו למעשה ברמה המקומית בכל איראן. הם גם הצליחו להשתלט על בתי הדין ששפטו את אנשיו של השאה ואת הצבא שלו.
ביוני פרסמה תנועת החרות את טיוטת החוקה שלה; היא התייחסה לאיראן כרפובליקה אסלאמית, אך לא נתנה תפקיד רשמי לעולמא או לחוק האיסלאמי. החוקה נשלחה למועצה המחוקקת החדשה, שנשלטה בידי תומכיו של ח'ומייני. המועצה דחתה את החוקה, בהסכימה עם ח'ומייני שעל הממשלה החדשה להיות מבוססת "ב-100% על האסלאם".
נוסחה חוקה חדשה, שיצרה את התפקיד של "מנהיג עליון" עבור ח'ומייני, תפקיד שבאמצעותו הוא יוכל לשלוט בשירותי הצבא והביטחון, ולהטיל וטו על מתמודדים לתפקידים אחרים במדינה. נשיא ייבחר אחת לארבע שנים, אך רק אלו שאושרו על ידי המנהיג העליון (באמצעות מועצת משמרות המהפכה) יוכלו להתמודד. ח'ומייני עצמו נעשה לראש המדינה לכל ימי חייו, כ"מנהיג המהפכה" ולאחר מכן כ"מנהיג רוחני עליון". כאשר חש שאין לו כל סמכויות, ובשל חוסר הסכמתו לכיוון החדש שנוצר, בזרגאן התפטר מראשות הממשלה בנובמבר.
במהלך 1979 נערכו שני משאלי עם. במרץ 1979 (אנ') על הקמת הרפובליקה האסלאמית ו-2 בדצמבר 1979 על החוקה החדשה (אנ').
התנגדות למהפכה > יחסי המערב והרפובליקה האסלאמית

| --- | --- |
 :  ראו גם – משבר בני הערובה באיראן, תאוריית הקשר על הפתעת אוקטובר, פרשת איראן-קונטראס
השאה נדד ממצרים למרוקו, איי בהאמה, ומקסיקו. בהמשך הגיע לארצות הברית, לתקופה קצרה, בתקופת הנשיא ג'ימי קרטר, כדי לקבל טיפול למחלת הסרטן שלו שהחמירה. כשהגיע השאה לארצות הברית עלו קריאות רחבות באיראן, שדרשו מארצות הברית להסגיר את השאה לאיראן, כדי לשפוט אותו ולהוציאו להורג. כשארצות הברית לא הסכימה, היא הואשמה על ידי גורמים איראניים בפעילות אנטי-מהפכנית. רגשות אנטי-אמריקניים אלה הגיעו לשיא ב-4 בנובמבר 1979, במשבר בני הערובה, שבו השתלטו סטודנטים איראניים על שגרירות ארצות הברית בטהראן והחזיקו שם בשבי 52 דיפלומטים במשך 444 ימים. בעקבות ההשתלטות על שגרירותה בטהראן, ניתקה ארצות הברית את יחסיה עם איראן. היחסים נשארו מנותקים גם עם סיום המשבר ב־20 בינואר 1981.
באותה תקופה חומייני שחרר סיסמה "אמריקה לא יכולה לעשות שום דבר נגדנו".