אביב העמים בגרמניה
ארץ הריין או פרוסיה הריינית

ארץ הריין חלקה היסטוריה משותפת עם הסן הריינית, לוקסמבורג והפפאלץ, בכך שהייתה תחת שליטתה של צרפת המהפכנית ולאחר מכן תחת שליטה נפוליאונית משנת 1795. שלטונו קבע צעדים חברתיים, מנהליים וחקיקתיים שננקטו שסיימו את השלטון הפיאודלי שהפעילו הכמורה והאצולה על האזור בעבר. אדמת חבל הריין אינה הטובה ביותר לחקלאות, אך היערנות הייתה בה באופן מסורתי ענף חזק. המחסור היחסי בחקלאות, חיסול המבנה הפיאודלי בסוף המאה ה-18 ותעשיית העצים החזקה תרמו לתיעוש חבל הריין. עם מקורות פחם סמוכים במארק, וגישה דרך הריין לים הצפוני, הגדה המערבית של הריין בחבל הריין הפכה לאזור התעשייה המוביל בגרמניה במאה ה-19. עד 1848, העיירות אאכן, קלן ודיסלדורף היו מתועשות מאוד, עם מספר תעשיות שונות מיוצגות. בתחילת המאה ה-19, יותר מ-90% מאוכלוסיית חבל הריין עסקו בחקלאות (כולל עצים), אך עד 1933, רק 12% עדיין עבדו בחקלאות.
עד 1848 התפתח מעמד פועלים תעשייתי גדול, הפרולטריון, ובזכות צרפת הנפוליאונית, רמת ההשכלה הייתה גבוהה יחסית והיא הייתה פעילה פוליטית. בעוד שבמדינות אחרות הגרמניות הובילה הבורגנות הזעירה הליברלית את ההתקוממויות של 1848, בארץ הריין הפרולטריון טען את האינטרסים שלו בגלוי נגד הבורגנות כבר ב-1840.
בשנת 1848 שלטה פרוסיה בחבל הריין כחלק מ"מערב פרוסיה", לאחר שרכשה שטחים באזור זה לראשונה בשנת 1614. בתקופת נפוליאון, כפי שצוין לעיל, שולבה ארץ הריין ממערב לנהר הריין בצרפת ובתוכה. מבנים פיאודליים פורקו. אבל, בעקבות תבוסתו של נפוליאון ב-1814, השתלטה פרוסיה על הגדה המערבית של הריין. ממשלתה התייחסה לתושבי ריינלנד כאל נתינים ועמים זרים, והיא החלה להחזיר את המבנים הפיאודליים השנואים. חלק ניכר מהדחף המהפכני בארץ הריין ב-1848 נצבע בתחושה אנטי-פרוסית חזקה. בני הריינלנד שמו לב היטב להכרזתו של פרידריך וילהלם הרביעי ב-18 במרץ 1848 בברלין כי יוקם דיאט מאוחד וכי יופעלו רפורמות דמוקרטיות אחרות.- הבחירות לדיאט המאוחד היו עקיפות. הבחירות נערכו על בסיס זכות בחירה כללית לגברים, והן היו אמורות לבחור את חברי הדיאט. תושבי ריינלנד נותרו מלאי תקווה לגבי התקדמות זו ולא השתתפו בסבב המרידות המוקדם שהתרחשו בחלקים אחרים של גרמניה.
הממשלה הפרוסית טעתה בשקט הזה באזור הריין כנאמנות לממשלה הפרוסית האוטוקרטית. ממשלת פרוסיה החלה להציע סיוע צבאי למדינות אחרות בדיכוי המרידות בשטחיהן ובעריהן, כולל דרזדן, הפפאלץ, באדן, וירטמברג, פרנקוניה וכו'. עד מהרה גילו הפרוסים שהם זקוקים לכוחות נוספים במאמץ זה. בהתחשב בנאמנותו של חבל הריין כמובן מאליו, באביב 1849 קראה ממשלת פרוסיה לחלק גדול מהעתודה של הצבא - הלנדווהר בווסטפאליה וחבל הריין. פעולה זו לוותה בהתנגדות: הפקודה להזעיק את הלנדווהר נגעה לכל הגברים מתחת לגיל 40 שנה, וקריאה כזו הייתה אמורה להיעשות רק בזמן מלחמה, לא בזמן שלום, כאשר היא נחשבה בלתי חוקית. המלך הפרוסי פיזר את הלשכה השנייה של הדיאט המאוחד מכיוון שב-27 במרץ 1849 היא העבירה חוקה לא פופולרית. כל אזרחי ארץ הריין, כולל הבורגנות הקטנה, הבורגנות הגדולה והפרולטריון, קמו כדי להגן על הרפורמות הפוליטיות שלדעתם התמוססו.
ב-9 במאי 1849 התרחשו התקוממויות בעיירות הרייניות אלברפלד, דיסלדורף, איסרלון וזולינגן. המרד בדיסלדורף דוכא למחרת ב-10 במאי 1849. בעיירה אלברפלד גילה המרד כוח והתמדה, כאשר 15,000 פועלים יצאו לרחובות והקימו בריקדות; הם התעמתו עם החיילים הפרוסים שנשלחו לדכא את התסיסה ולאסוף מכסה של מתגייסי לנדווהר. בסופו של דבר אספו הכוחות מאלברפלד כ-40 מתגייסים בלבד. בעיירה הוקמה ועדה לביטחון הציבור, כדי לארגן את האזרחים במרד. בין חברי הוועדה נמנו קרל ניקולאוס ריוט, דמוקרט ועורך דין באלברפלד; ארנסט הרמן הוכסטר, עורך דין ודמוקרט נוסף, נבחר ליושב ראש הוועדה, ואלכסיס היינצמן, עורך דין וליברל שהיה גם התובע הציבורי באלברפלד. בין חברי הממשלה הזמנית של פפאלץ היו ניקולאוס שמיט, שכיהן כשר הפנים, ותיאודור לודוויג גריינר. קרל הקר, פרנץ היינרך ציץ ולודוויג בלנקר היו בין האחרים ממנהיגי מרד אלברפלד.
חברי הוועדה לבטיחות הציבור לא יכלו להסכים על תוכנית משותפת, שלא לדבר על לשלוט בקבוצות השונות שלקחו חלק במרד. מעמדות הפועלים שהתעוררו רדפו אחר מטרותיהם בנחישות חדה. כוחות סמי-צבאיים התארגנו לתמוך במרד. מנהיגים צבאיים של כוחות אלה כללו את אוגוסט ויליך ופליקס טרוצ'ינסקי וקפטן כריסטיאן צין. ב-17 עד 18 במאי 1849, קבוצה של פועלים ודמוקרטים מטריר ומהעיירות השכנות הסתערו על הארסנל בפרום כדי להשיג נשק עבור המורדים. פועלים מזולינגן הסתערו על הארסנל בגרפראת' והשיגו נשק ומחסניות עבור המורדים. פרידריך אנגלס היה פעיל במרד באלברפלד מ-11 במאי 1849 ועד סוף המרד. ב-10 במאי 1849 הוא היה בזולינגן ועשה את דרכו לעבר אלברפלד. הוא השיג שני מארזים של מחסניות מהארסנל בגרפראת ונשא אותם לאלברפלד.
הבורגנות העליונה נבהלה ממעמד הפועלים החמושים שיצאו לרחובות. הם החלו להפריד את עצמם מהתנועה לרפורמה חוקתית ומהוועדה לביטחון הציבור, ותיארו את המנהיגים כטרוריסטים צמאי דם. מנהיגי הוועדה, שרובם היו בורגנים זעירים, החלו להתלבט. במקום לפעול לארגון והכוונה של הפלגים השונים של המחאות, הם החלו לסגת מהתנועה המהפכנית, בעיקר מהרס רכוש. הוועדה לביטחון הציבור ניסתה להרגיע את התנועה הרפורמיסטית ולהדכא את ההפגנות.