stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי ואטרה דורניי
רבני הקהילה > הרב אלעזר ניסן מרגושס

הרב מרגושס היה בעל השכלה תורנית וכללית, נודע ביכולותיו הוורבליות ובהרצאותיו. סופר כי היה אהוב הן על הציבור היהודי והן על הציבור הלא יהודי בעיר. הרב מרגושס נודע כדמות מרכזית בקרב רבני בוקובינה. ב-14 ביולי 1933 נפטר ממחלה בעודו צעיר. בנו הבכור, הרב ישראל מרגושס, מילא את מקומו עם מותו.
רבני הקהילה > הרב ישראל מרגושס

הרב ישראל מרגושס נולד בשנת 1911 בפולין. למד בישיבת פרשבורג, והוסמך לרבנות על ידי רבה הראשי של צ'רנוביץ' ופוסק בעולם ההלכה משולם ראטה והרב מנחם מנדל הגר, רבה הראשי של העיר וישווה. בנוסף רכש השכלה כללית על ידי מורים פרטיים. הרב ישראל מרגושס זכור כנואם מרתק שהשפיע רבות על חיי הדת בעיר. תקופת כהונתו הגיעה לסיומה עם גירוש יהודי העיירה לטרנסניסטריה. הרב ומשפחתו היו בין המגורשים. בשנת 1950 היגר לארצות הברית ועסק בתחום היהלומים. נפטר ב-21 במאי 1998 בניו יורק לאחר מחלה.
בתי הכנסת בדורנה

בעיירה נוסדו ארבעה בתי כנסת:
בית הכנסת הגדול (ה-TEMPLE)
די ויז'ניצער שול (בית הכנסת של חסידי ויז'ניץ)
בית הכנסת "בעלי המלאכה"
בית הכנסת בבית הספר העברי.
בתי הכנסת היוו גם את המרכז החברתי תרבותי של העיירה.
בתי הכנסת בדורנה > בית הכנסת הגדול (ה-Temple)

הוקם בתחילת המאה העשרים. בעל מבנה מפואר שכולל נברשת גדולה ואולם המעוטר כיפה בצבע שמיים משובצי כוכבים אשר סיפקה אקוסטיקה נפלאה. בית הכנסת פעל כמרכז חברתי לקהילה - במתחמו פעלו חיידר וגן ילדים. בנוסף כלל שני חדרים שיועדו לעבודת ועדת הקהילה.
בימי חול התפללו בחדר פשוט השכן לצד משרדי ועד הקהילה. בשבתות ובחגים נערכה התפילה באולם הגדול. סגנון התפילה היה אשכנזי. מקומות הישיבה בבית הכנסת נקנו על ידי אנשי העיירה, דבר שעזר לממן את פעילות ועד הקהילה.
ב"ספר הזיכרון של יהודי וטרה דורניי והסביבה בוקובינה רומניה" תיאר יעקב רנד כי הקהילה נהגה לציין בבית הכנסת ימי חג לאומיים של הרומנים בהשתתפות נציגי שלטון. החגיגה כללה ספרי תורה, תפילה מיוחדת לכבוד המלך ושילוב מנגינת ההמנון המלכותי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש בית הכנסת הגדול לריכוז הגברים היהודים בין הגילאים 18 ל-50. יהודי העיירה שוחררו ביום המחרת לאחר התערבותו של נתן קליפר, תושב העיירה שהיו לו קשרי מסחר עם המשלחת הגרמנית.
בתי הכנסת בדורנה > די ויז'ניצער שול (בית הכנסת של חסידות ויז'ניץ)

מיקומו ליד הגשר של נהר הדורנה ותחנת הרכבת הקטנה. בבית מדרש זה התפלל ר' אליעזר הרשטיק, מאנשי אגודת ישראל. נוסח התפילה היה ויז'ניץ, ובעל התפילה חסיד ויזניץ' רשמי. ”רמת הביצוע הקולי הייתה משנית בעיניי המתפללים, אך כולם התרפקו על הנוסח הויז'ניצאי המיוחד”, סיפר יעקב רנד. זהו בית הכנסת היחיד הפועל כיום בדורנה. ”אמנם לא פשוט להשיג כיום בדורנה יהודים המתפללים בקביעות, אך במסירות נפש בלתי רגילה קיימו זקני העיירה את המניין הזה”, הוסיף רנד.
בתי הכנסת בדורנה > בית הכנסת "בעלי המלאכה"

הוקם על יד השוק המקומי. מבנהו דו-קומתי וקירותיו מעוטרים ציורים. בין היתר צוירו על קירותיו שנים עשר השבטים. תנועת "בני עקיבא" ניסתה להקים קן בבית הכנסת נוסף על הקן שהיה קיים בדורנה עבור הילדים שגרים רחוק, אך הדבר לא עלה בידם.
לפני הגירוש היה בבית הכנסת מניין מלא מדי יום. קהל המתפללים כלל בעלי מלאכה וסוחרים אשר גרו בקרבת מקום. בימים שלאחר המלחמה החלה להידלדל כמות המתפללים. כיום הבניין עצמו אינו קיים, ובניין אחר קם על שטחו.
בתי הכנסת בדורנה > בית הכנסת בבית הספר העברי

בקומה השנייה של בית הספר העברי היה אולם גדול אשר שימש את הקהילה לאירועי תרבות וריכוז קהל רב. נוסף לכך שימש האולם למניינים בימי שבת. בבית כנסת זה הופיעו חזנים מפורסמים אשר הגיעו לנפוש בדורנה, בין היתר הטנור המפורסם יוזף שמידט.
מוסדות החינוך בדורנה

בנוסף למוסדות החינוך הרומניים, התבצע גם חינוך יהודי דתי על כלל גווניו. בית הספר העברי פעל במתכונת משולבת של לימודי קודש ולימודי עברית מדוברת והיסטוריה של עם ישראל. בחיידר התבצעו לימודי קודש בלבד, ותפקידו היה הטמעת מושגים והרגלים בסיסים בנושאי היהדות בקרב הילדים.
מוסדות החינוך בדורנה > מוסדות החינוך הרומניים

ילדי העיירה נשלחו בשעות הבוקר לבית ספר ולגימנסיה ממלכתיים, ואילו שעות אחה"צ הוקדשו ללימודי יהדות במוסדות השונים. כך רכשו השכלה רחבה ושמרו על אינדיבידואליזם ללא פירוד יתר שיבדיל ויסכן אותם.
בשנת 1920 הוקם בית ספר תיכון בדורנה - Liceul Internat Vatra Dornei אשר ככול הנראה פעל עד שנת 1928. לאחר סגירתו היה על התלמידים לנסוע ולהשלים את לימודיהם בערים אחרות, או לגשת למבחנים באופן אקסטרני.
בשנת 1934 החלה לפעול גימנסיה מעורבת בדורנה (Gimnaziul Mixt Dorna), שכללה את ארבע הכיתות הראשונות בלבד.
הלימוד בבית הספר הממלכתי לווה באלימות מצד המורים, שנהגו להעניש את תלמידי העיירה על ידי הכאתם. ניצולי העיירה שלמדו במוסדות אלו מתארים אנטישמיות כלפי התלמידים היהודים וחוסר רגישות למסורת היהודית בהתנהלות בית הספר. מנהל בית הספר היה ידוע בשנאתו ליהודים, ובהחלטתו הוכרחו התלמידים היהודים לכתוב בשבת. כאשר הביעו התנגדות קיבלו ציונים נמוכים. פעמים רבות ציונם הסתמך על מוצאם היהודי ולא על הישיגהם הלימודיים. ”בסוף כיתה א' בגימנסיה קיבלתי...פרס אך אז נאמר לי ש-10 מקבל רק אלוהים, 9 - מקבלים הרומנים, והיהודים מקבלים 8", העידה בינה שטינברכר בספרה "כאן ביתי"”.
מוסדות החינוך בדורנה > בית הספר העברי

חנה שיבר (פלדמן) סיפרה-
”מאז שאני זוכרת את עצמי, כמעט תינוקת, דיברתי עברית. קראתי וכתבתי עברית לפני כל שפה אחרת. אבי, יעקב פלדמן, אשר היה מנהל בית הספר העברי, לימד אותי”
רובם הגדול של ילדי דורנה למד בבית הספר העברי, וכשעלו ארצה כמעט כולם ידעו לדבר עברית. בית הספר פעל בשעות אחה"צ כך שניתן היה לשלבו עם לימודים בבית הספר הרומני. בניינו הוקם בשנים 1924–1925, אך גם בשנים קודם לכן נערכו לימודי עברית בעיירה. הלימודים פעלו במכונת של שילוב בין לימודי קודש ללימודי עברית, היסטוריה של ארץ ישראל וידיעת הארץ. בנוסף אורגנו מפגשים בין תלמידי בית הספר לנציגי היישוב היהודי. אופי לימוד זה התאים לתושבי העיירה אשר חיו חיי מסורת משולבים במודרניות. תלמידי בית הספר קראו כדרך קבע את הוצאת העיתון 'העברי' של היישוב היהודי. כך נחשפו לשפה העברית ולשירים עבריים.
מתוך כלל צוות בית הספר המנהל יעקב פלדמן, ונח יוסיפר המורה ללימודי א.ב, קריאה ותפילה מסידור, לא שרדו את המלחמה.
פעמים רבות התבצעו חגיגות העיירה בעת מועדים יהודיים בבית הספר. מלבד היותו מוסד לימודי, היווה בית הספר מוקד למימוש הזהות היהודית החברתית והציונית של אנשי העיירה.
מוסדות החינוך בדורנה > החיידר

החיידר התקיים בבית הכנסת הגדול של דורנה. מספר התלמידים היה מועט, ותוכנית הלימודים סבבה סביב טהרת הקודש. זמני פעילות החיידר היו שעות אחה"צ.. מטרתו הייתה הטמעת מושגים והרגלים בסיסיים בנושאי היהדות בקרב הילדים. מורה החיידר ר' אלימלך, לא שרד את התופת.
תרבות בואטרה דורניי

חיי התרבות בואטרה-דורניי סבבו בעיקר סביב הזהות הציונית והיהודית של התושבים. בין היתר כללו עיתון הומוריסטי המודפס בדורנה, בילויים כגון מוזיקה, מסעדות, והופעות, וחגיגת החגים היהודיים.
תרבות בואטרה דורניי > עיתונאות בדורנה ושמשון פרעסט

מלבד העיתונות המיובאת מארץ ישראל צרכה הקהילה עיתונים בשפה הגרמנית שמקורם בצ'רנוביץ'. עיתון נוסף אשר זכה לפופולריות בעיירה היה העיתון Dorner Humor. עיתון זה היה עיתון הומוריסטי אשר הופק בדורנה ופרסם קטעים ביידיש של החייט המשורר שמשון פרעסט. הבדיחות עסקו במגוון נושאים בין היתר בחיי התרבות והדת בדורנה, בזרמי היהדות השונים, ובתקופות מאוחרות אף במפלגה הנאצית.
תרבות בואטרה דורניי > הופעות, מוזיקה ומסעדנות

בעיירה היו חיי תרבות ענפים, בעיקר בעונות הקיץ בהן התמלאה בתיירים. בין היתר פעל בעיירה קזינו מתקופת השלטון האוסטרי, שתפקד כמסעדה ובמה לתיאטראות, בתי מרחצאות ופארק מטופח בו הופיעה תזמורת צבאית בחודשי הקיץ הוסיפו גם הם לחיי התרבות. חלק מהבניינים בעיירה נבנו בסגנון ארכיטקטוני מרכז אירופאי והוסיפו לאווירה המיוחדת ששררה ברחובות העיירה. בעדותו תיאר יצחק ילון את חיי הבילויים בדורנה, שכללו מסעדות, מוזיקה, ואף הופעה בלתי נשכח של הזמר היהודי המפורסם יוזף שמידט בבית הכנסת היהודי.
תרבות בואטרה דורניי > חגיגת החגים היהודיים

לרוב צוינו החגים היהודיים במסיבות שנערכו בבית הספר העברי, שהיווה מוקד למימוש הזהות היהודית והחברתית של תושבי העיירה. זכורות לטובה מסיבות חנוכה ופורים שכללו כיבוד, הצגה של ילדי בית הספר ותכנים ציוניים. במועדי חג החנויות היהודיות היו סגורות ואווירת החג הורגשה ברחובות העיירה.
העיתון היהודי "Ostjüdische Zeitung" שיצא לאור בצ'רנוביץ' סיקר את חגיגות החגים היהודיים בדורנה. בין היתר נכתב על חגיגת חנוכה הדיווח הבא-
”יצחק יבלונובר הצעיר הנעים את המסיבה בשירה נפלאה של שירי ארץ ישראל. המסיבה הנאה ומרוממת הרוח ננעלה בשירת התקווה”
סעד

מצבם הכלכלי הטוב יחסית של הדורנאים הוביל לכך שלא היה צורך במערך רחב של עזרה וסעד. יהודים אשר נזדקקו למזון ומקום מגורים קיבלו עזרה באופן לא מאורגן. הכנסת אורחים הייתה נהוגה בקרב הקהילה. בעת התפילה בבית הכנסת פגשה הקהילה את הזקוקים לעזרה במציאת מקום לינה או מזון, ומיד התגייסו המתפללים. שרלוטה פרייזלר מעידה ביד ושם כי הייתה פעילות של נשות ויצו בעיירה - חלוקת סוכר וקמח לקראת שבת, בגדים ונעליים פעמיים בשנה. במהלך תרומות קמחא דפסחא שבוצעו על ידי אנשי הדת והסוחרים בעיירה התבצע איסוף ממון למתן בסתר לקראת חג הפסח.
תנועות נוער וציונות

בשנת 1900 הוקמה ההתאחדות הציונית של ואטרה דורניי. מרגע הקמתה מנתה חברים רבים. בשנות מלחמת העולם הראשונה נעשתה הפסקה בפעולתה. בהמשך קמו בואטרה דורניי סניפים של התנועות בית"ר, תנועת המזרחי, השומר הצעיר, הנוער הציוני, ובני עקיבא.
הפעילות בתנועות הציוניות כללה לימודי עברית, טיולים, התעמלות פיזית כהכנה לעלייה לארץ ישראל, איסוף תרומות לקק"ל, השתתפות בחוות הכשרה וכו'.
כל תנועה הייתה בעלת אופי שונה - בית"ר התאפיינה בסממנים צבאיים, ביצעה מסדרים וחניכיה לבשו מדים. לעומת זאת הפעילות בהשומר הצעיר התרכזה בחקלאות וטיולים. המכנה המשותף לכולם היה אהבתם לארץ ישראל והשאיפה הציונית.
בשנת 1940 נאסר על יהודים ללמוד בבתי ספר רומניים. תנועות הנוער היוו מפלט מגזרה זו, ואפשרו המשך קיום שגרת חינוך לנוער היהודי.
תנועות נוער וציונות > קן "הנוער הציוני"

תנועת הנוער המרכזית בעולם הציוני. את סיפור הקמתה בדורנה סיפר חיים (קורטי) המר בעדותו לספר הזיכרון של יהודי וטרה דורניי והסביבה. הוא תיאר כי תושב העיירה ברל שיבר החליט להקים קן של "הנוער הציוני" בדורנה לאחר שהשתתף בפעילות התנועה במהלך לימודיו בסירט. כדי להגדיל את כמות הפעילים בתנועה החליט לבצע "משפט ציבורי" לשלמה בן-יוסף, לוחם בית"ר בארץ ישראל שביצע ניסיון התנקשות באוטובוס שעליו נוסעים ערבים כנקמה על תקיפת יהודים. בני הנוער התבקשו לנקוט עמדה פעולותיו של שלמה בן-יוסף. לאחר ויכוחים רבים החליטו כי הם אינם מסכימים עם מעשיו. אירוע זה משך פעילים נוספים לקן וחיבר את הנוער בדורנה לפעילות הציונית.
בחורף 1939–1940 התקיימה בדורנה פגישה של "הנוער הציוני" של מחוז בוקובינה, אשר עסקה במלחמה, בשלטונו של היטלר, ובתקווה לעלות לארץ. ביוני 1940 ירדה פעילות התנועה בעיירה למחתרת. חברי התנועה בדורנה התחלקו לחוליות של בין שניים לשלושה חברים והמשיכו את הפעילות במתכונת מצומצמת זו. כל שבוע קיבלו מהנהלת התנועה נושא חינוכי אשר עסק בתכני ציונות, א"י וקורות עם ישראל ל"שיחת השבוע".
מספר חברים בתנועה נתפסו על ידי סוכן משטרתי לאורך הזמן בו פעלו במחתרת, והם שוחררו באמצעות שוחד.
ב-1940 יצאו מספר חברים מהקן לחוות הכשרה חקלאית של הנוער הציוני בפלוריאסקה, שם פגשו את אבא ברדיצ'ב. בין היוצאים לחוות ההכשרה היו יצחק ארצי ויצחק ילון.
תנועות נוער וציונות > השומר הצעיר

התנועה פעלה לראשונה בעיירה בין 1924 ל-1928, אך הקן נסגר כשחלק מחברי התנועה עלו לארץ. הוקדם בשנית בשנות השלושים.
לקראת סוף שנות השלושים חברי התנועה נעצרו על ידי השלטונות בחשד לקיום תעמולה קומוניסטית במסווה של פעילות ציונית. הבלש שניהל את החקירה היה יהודי. במשפט הסביר עורך הדין כי טענת השלטונות אבסורדית - השלטון מונע מן היהודית להשתלב במדינה ולקבל חינוך ראוי, ויחד עם זאת לא מאפשר להם לקיים פעילות שעתידה להוציא אותם מרומניה לא"י. בית המשפט פסק שהם אשמים בקיום אספות לא חוקיות. את החזרה לדורנה עשו בליווי איש ביטחון רומני אשר שכרו את שירותיו בשל החשש מהתנכלויות בדרך. שנים אלו נסיעה פשוטה ברכבת היוותה סכנת חיים ליהודים, שכן אירעו מקרי רצח של יהודים על ידי זריקתם מהרכבת הנוסעת.
תנועות נוער וציונות > תנועות הנוער הדתיות

תנועת המזרחי הייתה פופולרית בעיירה. קהל היעד הראשוני שלה כלל את ילדי החיידר שבבית הכנסת הגדול והחדרים שבביה"ס העברי. שני חברים מתנועת הנוער עלו לארץ ישראל בסוף 1940 בזכות סרטיפיקט של התנועה. סרטיפיקט אחד נשמר לאדם בעל נאמנות יוצאת דופן לתנועה ואילו השניים האחרים הגיעו לחברי תנועה שיכלו לעמוד בהוצאות הכלכליות הכרוכות בעלייה לארץ.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941) > השלטון הרומני

בסוף שנות ה-30 עברה רומניה מספר תהפוכות שלטוניות. אלכסנדרו קונסטנטין קוזה ואוקטביאן גוגה האנטישמים קיבלו מנדט מן המלך להקים ממשל. בתקופת שלטונם הורע מצב היהודים. בפבואר 1938 השתלט קרול השני, מלך רומניה על מנגנוני המדינה - פירק מפלגות, השהה את החוקה, ובפועל הפך את רומניה ממונרכיה חוקתית לדיקטטורה. לאורך שלטונו איבדה רומניה שטחים עקב לחצי גרמניה, חתמה על הסכמי סחר עם גרמניה אשר היו עתידים לנתב את כלכלתה לצרכים גרמניים בלבד, ומעמדה הבינלאומי נחלש.
ב-5 בספטמבר 1940 נפל משטרו של קרול השני והוא נמלט מרומניה. לפני בריחתו ביקש מהגנרל יון אנטונסקו להקים ממשלה בעלת זיקה גרמנית. בנו של קרול השני, מיכאי הראשון, הוכתר למלך ויון אנטונסקו הקים את המדינה הלאומית-לגיונרית בשיתוף פעולה עם משמר הברזל האנטישמית. אופי המדינה היה פשיסטי ולא נותר לזכר למאפייניה הדמוקרטיים.
בנובמבר 1940 נחתם הסכם בין רומניה לגרמניה והיא צורפה למדינות הציר. ההסכם יצר תלות של רומניה בגרמניה. תלות זו התחזקה עקב הניסיון של משמר הברזל לתפוס באופן בלעדי את השלטון בינואר 1941. בשל המרד בוטלה המדינה הלאומית-לגיונרית ואנטונסקו הקשיח את שלטונו הרודני. לשם כך הסתמך על גרמניה הנאצית.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941) > הצעדים כלפי היהודים

עקב עליית הנאצים לשלטון והתחזקות מעמדה של גרמניה הוקצנה האנטישמיות הרומנית. המפלגות האנטישמיות המרכזיות במדינה- המפלגה האגררית והליגה הלאומית הנוצרית התאחדו בעידודו של אלפרד רוזנברג, מנהל המחלקה למדיניות חוץ של המפלגה הנאצית בגרמניה. איחוד זה הוביל לממשלה האנטישמית של גוגה וקוזה בסוף 1937. המפלגה דגלה בעקרונות טוהר הגזע הרומני בשלטון ובשירות הציבורי. בעת שלטונם נסגרו שלושה עיתונים ברומניה אשר נתפסו כיהודיים ודמוקרטיים. ב-22 בינואר 1938 חוקקו את חוק האזרחות אשר שלל את אזרחותם של שליש מיהודי רומניה, רבע מליון במספר. חוק זה היווה מכה קשה לקהילה היהודית ברומניה.
בתקופת שלטונו של המלך קרול השני הוחרפה האנטישמיות הרומנית. בחוקה חדשה שיצאה ב-1938 הוגדר המונח המשפטי "רומני אתני" אשר בפועל מנע איוש יהודי, בעיקר בתפקידים ציבוריים. הוויתור על בסרביה וצפון בוקובינה לברית המועצות הוביל לחיזוק השנאה כלפי היהודים ואף לפרעות (לדוגמה פרעות דורוחוי). ב-8 באוגוסט 1940 תוקן "תקנון היהודים" במטרה לייצר מכנה משותף עם השלטון הנאצי בגרמניה. תקנון זה מחק את זכויות האזרח של רוב יהודי רומניה והוציא נישואי תערובת מחוץ לחוק.
בעת הקמתה של המדינה הלאומית-לגיונרית בספטמבר 1940 הדרדר מצב היהודים במהרה. התנועה הלגיונרית פעלה על מנת להשתלט על רכוש יהודי, ובמהרה נחקקו שלושה חוקים אשר הפקיעו מן היהודים את נכסיהם באזורים הכפריים, היערות בהם ישבו, מבשלות כוהל ומנסרות לעיבוד עצים וספינות שיט. הלגיונרים פעלו גם במישור לא חוקי שכלל טרור והפחדה. אנטונסקו התנגד לחוסר הסדר שלווה למדיניות האנטישמית ודגל בנישול הדרגתי של ישפיע באופן דרסטי על כלכלת המדינה.
התקופה בין המדינה הלאומית-לגיונרית לפרוץ מבצע ברברוסה אופיינה במדיניות אנטישמית סדורה בחוק, בליוויו של גוסטב ריכטר, יועץ לבעיית היהודים מטעם לשכתו של אדולף אייכמן. בתקופה זו נחקקו "החוק לביטחון המדינה" אשר הכפיל את עונשם של היהודים לכל עבירה שבוצעו, החוק להפקעת הבתים בבעלות יהודית, הוקם "המרכז הלאומי לרומניזציה", ויהודים חויבו בעבודות כפייה. היהודים לא חסו תחת הגנת החוק, אלא סבלו וכאבו כתוצאה שלו.
בעת הפלישה לברית המועצות (מבצע ברברוסה) ביוני 1941 הצטרפה רומניה לשורות הגרמנים. עקב כך החלה חקיקה רומנית נגד יהודים באופן קיצוני יותר מאשר בשנות ה-20 וה-30. החקיקה כללה בין היתר - סגירת בתי כנסת קטנים, עוצר משעה 18:00, איסור ללמוד וללמד בבית ספר ממלכתיים, ובהמשך אף חובת ענידת טלאי צהוב ושליחת הגברים לעבודות כפייה.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941) > הקהילה היהודית בואטרה דורניי בתקופה שלפני הגירוש

בין החוקים האנטי יהודיים שחוקקו משנת 1940 והלאה, הוחלט על גירוש יהודי הכפרים הסובבים את דורנה כ 450 נפש - Candreni, Iacobeni, ו-Carlibaba לעיירה. יהודי העיירה אירחו את יהודי הכפרים בחדרי הקייטנים אשר היו ברשותם ופעלו למענם כמה שניתן. ללא יהודי הכפרים מסביב, כללה הקהילה היהודית בדורנה כ-1,747 אנשים.
הקהילה היהודית בדורנה חשה הרעה במצבה בתחילת שנות ה-40. היא סבלה מהחקיקה הגזענית שהחלה עקב ההנהגה האנטישמית והחבירה לגרמניה הנאצית. חקיקה זו הגבילה את ההשכלה היהודית בקהילה, הפעילות החינוכית, חופש התנועה ועוד. מספר חנויות יהודיות בעיירה הולאמו ונוצרו חיכוכים עם המקומיים.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941) > הקהילה היהודית בואטרה דורניי בתקופה שלפני הגירוש > יחסים עם המקומיים

תחושת הביטחון והיחסים עם התושבים הלא יהודים בעיירה התערערו. מעדויות עולים אירועי התנכלות פיזית, הבעת תמיכה פומבית במנהיגים אנטישמיים (סמלים בכניסה לבתים, הפגנות) ועוד. אירוע אשר מהווה צומת דרכים ביחס בין הקהילה לתושבים הלא יהודים בעיירה היה הצתת בית משפחת רוזנברג היהודית על ידי התושבים הרומנים. מיכאל רוזנברג, בן המשפחה, מתאר כיצד חיילים עמדו בפתח הכניסה לבית בעת שריפתו ומנעו את ניסיונות אמו להציל דבר מה. עקב השריפה התעוררה אצל הקהילה היהודית בעיירה ההבנה כי דרכי ההתמודדות הישנות עם האנטישמיות הרומנית שכללו תשלומי שוחד כבר לא יועילו.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941) > הקהילה היהודית בואטרה דורניי בתקופה שלפני הגירוש > יחסים עם המקומיים > לקיחת בני ערובה

בני הערובה היהודים נלקחו לבית הכנסת די ויז'ניצער שול. צעד זה נועד "להבטיח" שהיהודים לא יפגעו במאמץ המלחמתי. על כל פגיעה בלחימה הרומנית יהרג בן ערובה. בפועל מטרת הרומנים הייתה להתנכל ליהודי העיירה ולסחוט את כספיהם. תמורת תשלום לחייל ששמר בכניסה התחלפו ביניהם בני הערובה וכך הקלו תושבי העיירה זה על זה.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941) > הקהילה היהודית בואטרה דורניי בתקופה שלפני הגירוש > יחסים עם המקומיים > יחס השלטונות ליהודי העיירה

גוט סלמון תושב העיירה מעיד בשבועה על האחראי על מחוז קמפולונג (ובין היתר על ואטרה דורניי) ניקה מליניש אשר היה ידוע בדעותיו האנטישמיות: ”בנאומיו הפומביים הוא הסית את ההמון לפרעות ביהודים ואישית הוציא לפועל את גירושם מן הכפרים”.
מלחמת העולם השנייה - השנים לפני הגירוש (1939–1941) > הקהילה היהודית בואטרה דורניי בתקופה שלפני הגירוש > יחסים עם המקומיים > ריכוז בבית הכנסת הגדול

ביולי אוגוסט 1941 יוצאת פקודה המחייבת ריכוז של כל הגברים בגילאים 18–50 בבית הכנסת הגדול. יהודי העיירה שוחררו ביום המחרת לאחר התערבותו של נתן קליפר, תושב העיירה אשר היו לו קשרי מסחר עם המשלחת הגרמנית.
הגירוש לטרנסניסטריה 1941–1944

החל באוגוסט 1941 הוכרחו יהודי דורנה לשאת טלאי צהוב והוטלו עליהם מגבלות נוספות. בסוף אוגוסט נתן מנהיג רומניה יון אנטונסקו פקודה בעל פה למושל טרנסניסטריה גאורגה אלקסיאנו לניוד 300,000 יהודי רומניה וטרנסניסטריה בפרט. פרטי הפקודה המדויקת אינם ידועים. הצבא הרומני הגדיר חמש נקודות מעבר לדיינסטר אותו היה על המגורשים לחצות בכדי להגיע לנהר הבוג וארבעה אזורים בסמוך לנהר הבוג בהם ישוכנו היהודים. ב-6 בספטמבר 1941 ניסחה ממשלת טרנסניסטריה בהתבססה על הוראות הצבא מסמך "הנחיות לארגון השיירות להעברת אוכלוסייה מאזורים צפופי אוכלוסין לאזורי דלי אוכלוסין". מסמך זה הועבר להז'נדרמריה הרומנית אשר תפקידה היה להכין תוכנית פרקטית לגירוש וביצועה.
ב-4 באוקטובר 1941 פורסמה פקודת גירוש יהודי בוקובינה על ידי המטה הכללי של צבא רומניה מטעם יון אנטונסקו, לפיה גירוש יהודי בוקובינה צריך להסתיים בתום עשרה ימים (עד 14 באוקטובר 1941). הגרמנים לא לחצו על ההנהגה הרומנית לפעול לגירוש וההחלטה נבעה משיקולי ההנהגה האנטישמית ורצונה לייצר "רומניה נקייה מיהודים".
לרומניה לא היו האמצעים לייצר מנגנון השמדה בדומה למנגנון הגרמני, ועל כן תוכנן להעביר את היהודים למחנות מעבר בטרנסניסטריה בסמוך לנהר הבוג, ובשעת כושר להעבירם לצדו השני של הנהר ולהוציאם משטח רומניה. טרנסניסטריה נכבשה על ידי צבאות גרמניה ורומניה בעת הלחימה מול ברית המועצות. רומניה קיבלה שטחים אלו מגרמניה הנאצית כאות הוקרה על השתתפותה במאמץ המלחמתי. במהלך כיבוש השטח נרצחו באזור טרנסניסטריה עשרות אלפי יהודים על ידי איינזצגרופן D, צבאות גרמניה ורומניה.
מספר המגורשים לאזור טרנסניסטריה אינו מדויק. חקר השואה מצביע על כ-150,000 מגורשים, בעוד מקורות גרמניים טוענים כי המספר גדול יותר ומגיע ל-185,000 מגורשים. עבודת הדוקטורט של ד"ר שרה רוזן החוקרת את גטאות צפון טרנסניסטריה מצביעה על מספר כולל של 193,233 יהודים אשר נשלחו לגירוש, מתוכם 82,709 במקור מחבל בוקובינה בו נמצאת העיירה ואטרה דורניי.
בפועל תוכנית הגירוש קרסה עקב ההתנהלות וחוסר המיומנות של הרומנים, לצד האיסור של גרמניה להעביר את היהודים את נהר הבוג. הגירוש התבצע באופן לא מוסדר, ללא הכנה יסודית מראש ומעקב אחר לוח זמנים. מחנות המעבר בסמוך לנהר הבוג בהם תוכנן ריכוז היהודים לא הוקמו בעת תחילת השילוחים, על כן פוזרו היהודים באזור גולטה ובמחוזות מוגילב פודולסקי, טולצ'ין, ובאלטה. השלטונות הרומניים פעלו לגירוש מקסימלי של היהודים ללא דאגה למזון, מתקני לינה, ותנאים סניטריים בסיסיים. בשל חוסר התיאום הבירוקרטי ומספרם הגדול של המגורשים הושארו יהודים רבים בעיירות אשר לידן עברו שיירות הגירוש ללא הכנת תשתיות שיאפשרו התיישבות בממדים שכאלו. לעיתים שוכנו יהודים בדירי חזירים ואורוות כתוצאה מחוסר המקום. גירוש היהודים נעשה גם בידי הצב הגרמני והרומני ולא רק על ידי הז'נדרמריה הרומנית, דבר אשר הוביל לאי סדר ומספר מגורשים גדול מן המתוכנן אשר אין עבורם מתקני שהייה מוסדרים. לאחר 15 יום מתחילת הגירושים התקבל דיווח בממשל טרנסניסטריה על ידי מפקד הז'נדרמיה באזור לפיו התכנית לגירוש היהודים התמוטטה. הוא ביקש מענה לבעיית המזון והצפיפות ותהה כיצד עליו לשמור על "יהודים אלו" בחיים. כ-90,000 מהמגורשים נספו בטרנסניסטריה.
הגירוש לטרנסניסטריה 1941–1944 > גירוש יהודי ואטרה דורניי

בשבת 11 באוקטובר 1941 גורשו יהודי העיירה לטרנסניסטריה. בתחילה הובאו לתחנת הרכבת, שם נדחסו לקרונות והובלו לעיירה אטאקי שעל יד נהר הדניסטר. מעבר הנהר בוצע על ידי מעבורות עליהן שילמו יהודי העיירה בכספם. העברת כל הקהילה לקחה מספר ימים. עם ההגעה פוזרו היהודים בגטאות ובמחנות השונים בטרנסניסטריה, דבר אשר פיצל קהילות ומשפחות. על היהודים בטרנסניסטריה נאסר חופש התנועה, הזכות לבחור היכן להתגורר והם חויבו בעבודות כפייה. מעמד זה של היהודים נקבע על ידי השלטונות הרומנים. הגירוש לאזור לא כלל דאגה לסניטריה ותנאי קיום אחרים אשר הורעו עקב הגדילה המאסיבית באוכלוסייה. תנאי המחיה הובילו למחלות, רעב ומוות. יהודים רבים נחטפו לעבודות כפייה ולא חזרו.
מיכאל רוזנברג מתאר בספרו "יוליוס" את תחושותיו בעת ההגעה לגטו מוגילב שבטרנסניסטריה:
”בהגיענו למוגילב המראה היה הלם מוחלט. שום דבר לא יכול היה להכין אותנו לקראת הבאות. המצב ברחובות היה מחריד. מולנו הובלו עגלות עמוסות בגופות עירומות, כשאברי גופם של האנשים נופלים מכל עבר”.
הגירוש לטרנסניסטריה 1941–1944 > מעמד היהודים בטרנסניסטריה

צו מספר 23 אשר יצא ב-11 בנובמבר 1941 מטעם הממשל בטרנסניסטריה ובאישור השלטון הרומני הגדיר את מעמד היהודים באזור. בשל העיכוב בשילוח היהודים אל מעבר לנהר הבוג נדרשו השלטונות להתייחס למעמד היהודים באופן רשמי ולקיים "פתרון ביניים". על פי צו זה על היהודים חלה חובת עבודות כפייה. מנהיגי הגטאות חויבו לספק עובדים לעבודות אלו. הממשל הרומני הסיר אחריות מדאגה למזונם ופרנסתם של היהודים. הם נכנסו תחת אחריות הפרפקטים (קציני מחוז), הפרטורים (אחראי אזור מטעם השלטון), ומעסיקים אשר השתמשו בכוח עבודה יהודי. בפועל מצב זה הוביל לחופש מוחלט ביחס ליהודים. הם היו נתונים למרותם של גורמים רבים ללא רגולציה ויישור קו שיוודא כי ניתנות להם זכויות כלשהן. זהו היה מנגנון השמדה בלתי פורמלי אשר מנע מן היהודים מזון, טיפול רפואי ותנאי מחיה בסיסיים. נשללו מהם חופש התנועה והזכות לבחור מקום מגורים. במסגרת צו זה חויבו היהודים לבחור נציג למול השלטונות, והוגדר אופן הארגון הפנימי של הקהילות. [3][2][1]