stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרביה ומונטנגרו
רקע > התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה

בשנים 1991–1992 פרשו מן הפדרציה ארבע מתוך שש המדינות שהרכיבו אותה והפכו למדינות עצמאיות: ראשונות פרשו סלובניה וקרואטיה, אשר הכריזו על עצמאותן ומצאו עצמן במלחמות עצמאות – סלובניה נאלצה להתמודד עם פלישה קצרת ימים של צבא יוגוסלביה לשטחה במלחמת עשרת הימים, וקרואטיה נכנסה למלחמת עצמאות ממושכת נגד צבא יוגוסלביה וכוחות סרביים מקומיים; מקדוניה פרשה מהפדרציה בסוף שנת 1991 ללא עימותים אלימים; ובוסניה והרצגובינה, שפרשה אחרונה באפריל 1992, נקלעה למלחמה ארוכה שבמרכזה עימות פנים-מדיני בין קבוצות אתניות.
במקביל לאירועים אלה, תוך השפעה הדדית, החל להתערער גם הממשל הפדרלי. ב-15 במרץ 1991 סירב נשיא הפדרציה המכהן, בוריסלב יוביץ' הסרבי, להעביר את הנשיאות על-פי הסבב לסטייפן מסיץ' הקרואטי, ודרש לשם כך הצבעה. התנגדות נציגי סרביה והימנעות נציגי מונטנגרו בהצבעה זו מנעה ממסיץ' את התפקיד (שהועבר לממלא מקום – סיידו ביירמוביץ' הקוסוברי). רק חודש וחצי אחר כך, ב-30 ביוני, בלחץ הקהילה הבינלאומית נוכח מלחמת עשרת הימים, קיבל מסיץ' את התפקיד.
חודשיים אחרי כן, ב-3 באוקטובר, התפטר מסיץ' מן הנשיאות כדי לשוב אל מדינתו, קרואטיה, שנלחמה על עצמאותה נגד הצבא היוגוסלבי – אותו צבא שהיה כפוף להנהגה הקולקטיבית בראשה עמד מסיץ' עצמו עד התפטרותו.
לאחר התפטרותו של מסיץ' הועברה נשיאות הפדרציה לברנקו קוסטיץ, מונטנגרי ממוצא סרבי, ששימש ממלא מקום הנשיא מטעם סרביה ומונטנגרו. ב-15 ביוני 1992, לאחר שפרישתן של סלובניה, קרואטיה, מקדוניה ובוסניה והרצגובינה כבר נראתה סופית, בוטלה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה

פרישת ארבע מתוך שש מדינות הפדרציה הותירה בה רק את סרביה ומונטנגרו, אשר בחרו להמשיך ולקיים מדינה יוגוסלבית (כלומר איחוד של עמים סלביים דרומיים). עוד בשנת 1992 נכתבה חוקה ל"יוגוסלביה חדשה", היא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. קריסת הקומוניזם וההתעוררות הדמוקרטית בעקבותיה נתנו אותותיהם גם במאפייני הפדרציה היוגוסלבית החדשה:
שמה של הפדרציה החדשה היה זהה לשמה של קודמתה למעט התואר "הסוציאליסטית" שהושמט ממנו.
סמליה הקומוניסטיים של הפדרציה הקודמת נזנחו: דגל הפדרציה החדשה אינו אלא דגל יוגוסלביה ממנו הוסר הכוכב האדום, וסמל הפדרציה הקודמת, אשר סימל איחוד של שש מדינות וגם עליו התנוסס הכוכב האדום, הוחלף בעיט דו-ראשי עם סמלי שתי המדינות, ללא סמלים קומוניסטיים.
עקרון "הנשיאות הקולקטיבית", שבפדרציה הסוציאליסטית כללה את נציגי המדינות והפרובינציות האוטונומיות נוסף על הנשיא, הוחלף בנשיא יחיד שייבחר בבחירות דמוקרטיות, וכמוהו גם בממשלה שתיבחר באופן דמוקרטי.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה > פוליטיקה וממשל

המדינה הייתה רפובליקה פדרלית, פרלמנטרית ורב-מפלגתית. עם זאת, עד שנת 2000 הדמוקרטיה הייתה פורמלית ולא ליברלית. ב-1 בנובמבר 2000 הפכה המדינה לחברה באומות המאוחדות.
ראש המדינה נקרא נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
ראש הממשלה נקרא נשיא הממשלה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
הפרלמנט נקרא האספה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה והורכב משני בתים:
מועצת האזרחים (הבית התחתון) שייצגה את אזרחי שתי המדינות באופן יחסי.
מועצת הרפובליקות (הבית העליון) שייצגה באופן שווה את סרביה ואת מונטנגרו.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו

בשנת 2002 הגיעו סרביה ומונטנגרו להסכם חדש בנוגע להמשך שיתוף הפעולה ביניהן, שתכליתו להעניק עצמאות רבה יותר לכל אחת מן המדינות.
ב-4 בפברואר 2003 נכנס השינוי לתוקף, והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הפכה לקונפדרציה רופפת בשם האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו. בכך גם הגיע לקצו השימוש בשם "יוגוסלביה" לתיאור ישות מדינית פעילה כלשהי, לאחר ששימש כך ברצף משנת 1918.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו > פוליטיקה וממשל

האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו היה רפובליקה קונפדרלית דמוית רפובליקה פדרלית, מעין חבר-עמים של המדינות סרביה ומונטנגרו.
החוקה הגבילה את הממשל המאוחד לבל יעסוק בנושאי פנים של סרביה ומונטנגרו, ובהתאם לה תפקד האיחוד באופן המזכיר ארגון בינלאומי המשלב ברית צבאית, איחוד כלכלי, מסגרת חוקתית לשמירה על זכויות האדם ומדיניות חוץ משותפת בשאיפה להצטרף לאיחוד האירופי.
המשטר היה מעין-פרלמנטרי עם סממנים נשיאותיים: פרלמנט ממונה שבחר נשיא אשר שימש כראש המדינה וכראש הממשלה. תוכננו בחירות ישירות לפרלמנט, אך האיחוד התפרק עוד קודם.
נשיא האיחוד נקרא נשיא סרביה ומונטנגרו, וכאמור שימש הן כראש המדינה והן כיו"ר מועצת השרים של סרביה ומונטנגרו, כלומר כראש הממשלה.
הממשלה ("מועצת השרים") כללה 5 שרים ושני סגני-שרים: שר חוץ וסגנו, שר הגנה וסגנו, שר לקשרי כלכלה בין-לאומיים, שר לקשרי כלכלה פנימיים ושר לזכויות אדם ומיעוטים.
הרשות המחוקקת הייתה האספה של סרביה ומונטנגרו (בית אחד), ומנתה 126 נציגים, 91 מסרביה ו-35 ממונטנגרו, ששיוכם הפוליטי תאם את גודלן היחסי של המפלגות באספות הלאומיות. הנציגים נבחרו מבין חברי האספות של סרביה ומונטנגרו ומבין חברי הפרלמנט הפדרלי היוצא. מקץ שנתיים אמורים היו חברי האספה של סרביה ומונטנגרו להיבחר במקביל לבחירות לאספות הלאומיות שלהן, אך סעיף זה לא מומש מאחר שלא אירעו בחירות כאלה עד לפירוק האיחוד.
חברי האספה של סרביה ומונטנגרו בחרו מביניהם את נשיא האספה ואת סגן נשיא האספה, עם הכרח שאחד מהם יהיה מסרביה והשני ממונטנגרו. השניים נדרשו להציע לאספה מועמד לנשיאות האיחוד. לאחר שנבחר, היה על נשיא האיחוד להציע רשימת מועמדים לממשלה ולהביאם לאישור האספה. אם האספה לא הצליחה לאשר נשיא תוך שתי הצבעות או ממשלה תוך שלוש, האספה הייתה מתפזרת. אם נשיא האיחוד הנבחר ונשיא האספה היו מאותה מדינה, נשיא האספה וסגנו היו מתחלפים בתפקידיהם. החוקה אסרה על בחירה רצופה של שני נשיאי האיחוד מאותה המדינה.
לאחר 3 שנים מהקמת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, יהיו מדינות האיחוד רשאיות לערוך משאל-עם על עצמאותן, על פי חוקיהן. מדינה שתפרוש מהאיחוד תאבד את המעמד המדיני הבינלאומי שלו (הכרה וחברות במוסדות בינלאומיים, נציגים דיפלומטיים וכדומה).
הנשיא היחיד של איחוד זה היה סבטוזר מרוביץ', שכיהן בתפקיד בין 2003 ל-2006. הוא נבחר בקולות 65 מתוך 126 חברי הפרלמנט, כאשר יתר המועמדים זכו ב-47 קולות. מרוביץ' היה פוליטיקאי מונטנגרי שתמך בעצמאות מלאה של מונטנגרו, ושימש במקביל גם כסגן נשיא המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו (במונטנגרית: Demokratska Partija Socijalista Crne Gore), אשר זו הייתה גם עמדתה הרשמית.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו > פירוק האיחוד

בהתאם לחוקת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ובהתאם לחוקת מונטנגרו, אושר ונערך משאל עם על עצמאות מונטנגרו בשנת 2006:
ב-2 במרץ הגיש נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ' לפרלמנט של מונטנגרו את הצעת החוק לעריכת משאל העם, והיא אושרה פה אחד.
ב-21 במאי נערך משאל העם, והתקבל בו רוב של 55.5% בעד עצמאות, חצי אחוז יותר מהמינימום הדרוש על פי חוקת מונטנגרו. במשאל השתתפו יותר מ-477,000 אנשים, שהיוו 86.3% מבעלי זכות הבחירה. 99.73% מהקולות היו כשרים.
ב-22 במאי, בשעה 02:00 לפנות בוקר, הודיע נשיא מונטנגרו כי מונטנגרו תהפוך למדינה עצמאית.
ב-4 ביוני הכריזה מונטנגרו רשמית על עצמאותה. מכיוון שהאיחוד כלל רק שתי מדינות, גרמה פרישתה של מונטנגרו ממנו לפירוקו.
ב-5 ביוני הכריזה סרביה על עצמאותה עקב פרישת מונטנגרו.
המעמד המדיני של האיחוד הועבר לסרביה שנותרה יורשתו היחידה והרשמית, ומונטנגרו נדרשה להשיג מעמד מדיני משל עצמה, וכך עשתה.
חלוקה מנהלית

בעוד מונטנגרו היוותה יחידה מנהלית אחת, סרביה הייתה מחולקת מנהלית לשלושה מחוזות: מרכז סרביה, החבל האוטונומי ווֹיבודינה בצפון, והחבל האוטונומי קוסובו ומטוחיה בדרום. שני חבלים אלה נשארו אוטונומיים גם בעת פירוק האיחוד המדיני בשנת 2006 (ב-17 בפברואר 2008 הכריז חבל קוסובו על עצמאותו, וכיום וויבודינה היא המחוז האוטונומי היחיד של סרביה).
תיאור המדרג:
"סרביה ומונטנגרו"
סרביה (בירה: בלגרד)
וויבודינה (בירה: נובי סאד)
מרכז סרביה (בו ממוקמת בלגרד)
קוסובו ומטוחיה (בירה: פרישטינה)
מונטנגרו (בירה: פודגוריצה)
עיר הבירה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הייתה בלגרד, שהייתה ועודנה גם בירת סרביה. בירת מונטנגרו הייתה ונותרה פודגוריצה. בשנת 2003, עם כינון האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, הוגדרה בלגרד כמרכז האדמיניסטרטיבי של האיחוד וכמקום מושבם של האספה ומועצת השרים שלו, ופודגוריצה כמקום מושב בית המשפט שלו.
גאוגרפיה

שטח איחודי סרביה ומונטנגרו היה 102,173 קמ"ר. גבולות כל איחוד היו הונגריה בצפון, רומניה בצפון-מזרח, בולגריה במזרח, מקדוניה ואלבניה בדרום וקרואטיה ובוסניה והרצגובינה במערב.
דמוגרפיה

מספר אזרחי סרביה ומונטנגרו עמד על כ-10 מיליון.
בתקופת איחודי המדינות (וגם כיום) דיברו בסרביה ובמונטנגרו בניבים סרבו-קרואטים קרובים, כך שלא הייתה בעיית תקשורת בין הקהילות השונות. השפה הרשמית הייתה סרבית (השפה המדוברת בסרביה), והשפה המדוברת במונטנגרו הייתה ניב סרבו-קרואטי דרומי. הכתיב שהיה נהוג הוא האלפבית הקירילי, אם כי נעשה שימוש מועט באלפבית הלטיני.
הדת המרכזית במדינה הייתה הנצרות האורתודוקסית, ומרכז הכנסייה המקומית היה בסרביה. כמו כן, היו קהילות גדולות של מוסלמים ושל נוצרים קתולים. בנוסף התקיימה קהילה יהודית קטנה.
הערות שוליים

↑  שמה הרשמי של המדינה בין השנים 2003–2006. לפני הקמת האיחוד השני בשנת 2003, נקראה המדינה בשם "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה" החל מהקמתה בשנת 1992
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007482562105171  BnF: cb15213434j (data)  GND: 4692332-9  LCCN: n2003031300  MusicBrainz: 5ebb5384-b92a-3ada-8c8a-363d5075fd44  NDL: 00920620  NKC: ge250499  NSK: 000349097  RERO: 02-A011154117  SUDOC: 077718038  Trove: 1458151  VIAF: 262105481   WorldCat (עם VIAF): 262105481 
חלוקת מנהלית של סרביה ומונטנגרו.
מפת סרביה
עזורה

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  מסעדת פתיליות
 מייסדים:  עזרא שרפלר
 תקופת הפעילות:  1952–הווה (כ־72 שנים)
 קואורדינטות:  31°47′06″N 35°12′43″E﻿ / ﻿31.78488034776°N 35.211922242648°E﻿ / 31.78488034776; 35.211922242648 
  
  (למפת ירושלים מוגדלת) עזורה(למפת ירושלים רגילה) עזורה(למפת הרי ירושלים רגילה) עזורה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) עזורה
 
הלוח בכניסה למסעדה עם מילות השיר "במסעדה אצל עזורה" של יוסי בנאי
עזורה היא מסעדה הנמצאת ברחוב האשכול 4 בירושלים, בתוך שוק מחנה יהודה. המסעדה - שמתמחה בתבשילים כורדיים, עיראקיים וטורקיים, נפתחה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי עזרא שרפלר, ונחשבת עד היום לאחת המסעדות הבולטות בעיר. למסעדה סניף במתחם גן החשמל בתל אביב.
אודות

שרפלר נולד בעיר דיארבקיר שבדרום-מזרח אנטוליה בשנת 1933. לאחר עלייתו ארצה בשנת 1949, וכשהוא בן 17, חבר שרפלר לרחמים בן יוסף, והשניים הקימו את מסעדת "רחמו" בשוק מחנה יהודה. מספר שנים לאחר מכן, שרפלר החליט לעזוב את המסעדה ועם ברכתו של בן יוסף, פתח את מסעדת עזורה בשכונת ממילא. בשנות ה-60, ואחרי שנחתם הסכם ג'נטלמני בין שרפלר לבין בן יוסף, הועברה המסעדה מממילא ונפתחה מחדש כדוכן בשוק.
בימיה הראשונים של המסעדה הוגש מספר מנות מצומצם, ובעיקר אורז ושעועית, חומוס ומג'דרה. היה זה בתקופה ששרפלר עבד לבדו במסעדה, כששימש טבח, מלצר ומנהל בו זמנית. בהמשך הצטרפו אליו בניו, ותפריט המסעדה התרחב לקובה ותבשילי בשר. בשנת 1981, לאחר שזזה מספר פעמים, עברה המסעדה למיקומה הנוכחי בשוק העיראקי במחנה יהודה. באותה תקופה החלו לפקוד את המסעדה פוליטיקאים ואמנים, דוגמת חיים גורי, צחי הנגבי, ישראל כ"ץ, משה נסים, שאנן סטריט וגדעון עזרא.
בשנת 2009, עם עליית הפופולריות של שוק מחנה יהודה, התרחבה גם המסעדה על מספר מבנים קטנים ברחוב. שעת הסגירה המוקדמת (סביב 14:00 בצהריים), שהייתה מקובלת בעבר, השתנתה, והמסעדה החלה לעבוד עד שעות הערב המוקדמות. שש שנים לאחר מכן נחנך הסניף הראשון של המסעדה בתל אביב, שמנוהל על ידי בניו של שרפלר.
בספר השירה "כשאמא שלי הייתה מלכה" של יוסי בנאי, שיצא לאור ב-1996, מופיע השיר "במסעדה אצל עזורה", שמתאר את חוויותיו של בנאי כאורח במסעדה. מילות השיר מופיעות על לוח מתכת ברחבה החיצונית של המסעדה.
הערות שוליים

↑   איתן לשם, מת עזרא "עזורה" שרפלר, האיש מאחורי המיתולוגיה הירושלמית בת ה-70 במחנה יהודה, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2022
↑  שרון בן-דוד, ‏עזרא שרפלר, איש "עזורה" האגדית ממחנה יהודה, נפטר בגיל 90, באתר "Time Out ישראל", 14 בדצמבר 2022
1 2  גרדה גלזר‏, המוסד: עזורה, באתר וואלה, 19 במרץ 2012
↑  יעל לאור‏, מעצמת הקובה מתרחבת: מסעדת עזורה פותחת סניף בת"א, באתר וואלה, 3 בפברואר 2015
↑  דוד אסף‏, קיר השירים: סיור ספרותי בשוק מחנה יהודה, בבלוג "עונג שבת", 2 בנובמבר 2018
עזוז

ערך זה עוסק ביישוב קהילתי בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: רמת הנגב
גובה ממוצע: ‎331 מטר
תאריך ייסוד: 1984
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 86 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎4.9% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון הנגב מוגדלת) עזוז(למפת צפון הנגב רגילה) עזוז(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עזוז(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עזוז30°47′32″N 34°28′22″E﻿ / ﻿30.7923563836731°N 34.4727757405661°E﻿ / 30.7923563836731; 34.4727757405661  heמפת היישובים של מועצה אזורית רמת הנגב (in English: Ramat HaNegev Regional Council) באדום - עזוז בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;

עֱזוּז הוא יישוב קהילתי בגבול הנגב וסיני הממוקם כ-12 קילומטרים מדרום-מזרח לניצנה וכ-3 קילומטרים ממזרח לגבול עם מצרים. היישוב הנוכחי הוקם בשנת 1985. במקום בתי אומנים שונים ומפעלי תיירות. נכון לשנת 2015 יש ביישוב 16 משפחות. שייך למועצה אזורית רמת נגב ונמצא בגובה ממוצע של כ-325 מטר מעל פני הים. נקרא על שם נחל עזוז הזורם מצפון-מזרח ליישוב.
היסטוריה

היישוב נוסד כהיאחזות נח"ל, הראשונה שעלתה במסגרת מבצע ההיאחזויות באזור ניצנה, ב-19 במרץ 1956 ונקרא בשנות החמישים והשישים "בארותיים (בנגב)", תרגום שמו הערבי של המקום, "בירין" - שתי בארות, הנקראות היום "באר משה" ו"באר אהרון". סביב לבארות מצויה חורשת אקליפטוסים עבותים ועצי אשל. החורשה ניטעה בשנת 1916, במלחמת העולם הראשונה, על ידי "קבוצת נוטעים", צעירים עבריים, בוגרי בית הספר החקלאי מקוה ישראל, בראשות מנהל בית הספר, אליהו קראוזה. ההתגייסות לנטיעת עצים בבירין ובמקומות אחרים בגבול המדבר, שחררה את הצעירים מחובת השירות בצבא העות'מאני.
ההחלטה על הקמת ההיאחזות נתקבלה בתחילת 1956, לאחר שבמבצע הר געש בנובמבר 1955 סולק הצבא המצרי מהאזור המפורז של פתחת ניצנה. ההיאחזויות נועדו לחזק את הנוכחות הצבאית באזור ולקבוע עובדות מבחינה מדינית. בתחילה, הממשלה החליטה בהשפעת משה שרת שלא להקים מבנים בהיאחזות, מחשש שצעד כזה יתפרש כהפרה של כללי האזור המפורז בהסכמי שביתת הנשק. גרעיני הנח"ל שהחזיקו במקום והתחלפו כל חצי שנה, התלבשו כאזרחים אך תפקדו כחיילים לשמירה על הגבול. בחלק מהזמן שהו במקום חיילים דתיים. מעבר לתפקידי השמירה, עסקו החיילים בגידול בעלי חיים, כמו רעיית צאן, ובטיפוח גן ירק קטן. בתחילת שנות ה-60 עסקה הקרן הקיימת בניסיון למצוא גידולים שיתאימו לאזור. נעשה ניסיון לגדל אגבות. בשנת 1962 הוחל בנטיעת שקדים במקום על כ-150 דונם, תוך ניסוי שיטות השקיה קדומות המבוססות על מי שיטפונות. הניסוי הוכתר בהצלחה, אולם הופסק בשל תחלופה תכופה של גרעיני נח"ל שלא היטיבה עם טיפוח המטע.
ב-9 בנובמבר 1965 הומרה ההיאחזות במחנה צבאי של יחידה דרוזית. אחרי מלחמת ששת הימים, כשהגבול נדד הרחק מערבה, ננטש המחנה.
בשנת 1985 לאחר פינוי סיני וסימון הגבול עם מצרים כפועל יוצא מהסכם השלום בין ישראל למצרים, יושב המקום מחדש ונקרא עזוז.
עזוז נחשב לאחד היישובים הקטנים והמבודדים בישראל, כאשר היישוב הקרוב ביותר אליו, ניצנה, נמצא במרחק של כ-12.5 קילומטרים ממנו, ואילו באר שבע נמצאת במרחק של כ-84 קילומטרים. לעזוז מגיע פעם אחת ביום אוטובוס מבאר שבע. יחד עם זאת היישוב הוא אתר תיירות פופולרי באזור ורבים מתושביו מתפרנסים מתיירות.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  ד"ר זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 1956 הערך בארותיים (ג)-נגב.
↑  יאיר דואר, לנו המגל הוא חרב, יד טבנקין, 1992
↑  "בארותיים (בנגב)" כדי להבדיל מבארותיים בשרון, בעמק חפר
↑  יאיר דואר, לנו המגל הוא חרב, יד טבנקין, 1992, עמ' 45-47
↑  הצלחה בנטיעת שקדים בבארותיים, דבר, 16 במאי 1962
↑  גרעין חורב להאחזות, שערים, 9 בנובמבר 1959
שש שנים להיאחזות הנח"ל בבארותיים, הצופה, 16 במאי 1962
↑  נחקרות אפשרויות פיתות חקלאי באיזור ניצנה, על המשמר, 26 באוגוסט 1957
↑  יוסף בן אהרן, עם גרעין חורב בבארותיים - בואכה קדש־ברנע, שערים, 26 בפברואר 1960
↑  שלמה גבעון, שקדים מוריקים בשממת הנגב, מעריב, 11 ביוני 1963
1 2  מגמדא לרוחא: תולדות הכשרת קרקע בא״י, עמ' 251-254
↑  כל מקום ואתר מדריך שלם להכרת הארץ, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא 1980, הערך עזוז.
↑  שי רינגל, מסע בעקבות השקט: איפה אפשר להתבודד בישראל?, באתר Timeout, ‏9 בדצמבר 2019
חורשת בארותיים ליד עזוז
עונת 2018/2019 בליגת העל בכדורגל נשים

| --- | --- |

 תקופת התחרות:  1 בנובמבר 2018 – 5 במאי 2019 (186 ימים) 
 מספר משתתפות:  9
 הזוכה:  אס"א תל אביב
 מספר משחקים:  104
 מספר שערים:  341 (3.28 בממוצע למשחק)
 מלכת השערים:  ישראל דניאל שולמן (מ.ס. קריית גת) - 15 שערים
 השחקנית מצטיינת:  ישראל שי שדה (אס"א תל אביב)
 → 2017/20182019/2020 ←
עונת 2018/2019 בליגת העל בכדורגל נשים הייתה העונה ה-21 של ליגות כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל. העונה נפתחה ב-1 בנובמבר 2018 והסתיימה ב-5 במאי 2019.
הקבוצה שסיימה ראשונה בליגה הלאומית בעונת 2017/2018 והצטרפה לליגת העל לקראת עונה זו הייתה הפועל באר שבע.
הליגה הסדירה כללה 9 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 9 מחזורים כל אחד (לכל קבוצה 8 משחקים בסיבוב) - 18 מחזורים בסך הכל (16 משחקים לקבוצה). לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון שבו 5 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 מחזורים כל אחד (4 משחקים לקבוצה בסיבוב) ופלייאוף תחתון שבו 4 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 3 מחזורים כל אחד, שכוללים תוספת של 10 ו-6 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 28 ו-24 מחזורים בהתאמה (24 משחקים לקבוצה בפלייאוף העליון ו-22 בתחתון). לפי תקנון האליפות האקדמיה לכדורגל בנות לא יכלה לרדת ליגה.
בעונה זו ניתן לכל קבוצה לצרף 5 שחקניות זרות. בנוסף, חייבו כל קבוצה לרשום בטופס המשחק לפחות שחקנית ישראלית אחת מתחת לגיל 20 אך זו לא חויבה לשחק בפועל (בשונה מהעונות הקודמות).
אס"א תל אביב זכתה בתואר בפעם השמינית בתולדותיה, במחזור הליגה האחרון, כשהיא מקדימה את אלופת העונה הקודמת, מ.ס. קריית גת.
האקדמיה לכדורגל בנות סיימה אחרונה ובכל אופן הוחלט על ידי ההתאחדות לכדורגל שלא תמשיך להתמודד במסגרת ליגת העל.
הפועל באר שבע סיימה במקום הלפני אחרון וירדה בחזרה לליגה הלאומית.
בנות נתניה, שסיימה במקום השביעי, ניצחה במשחק מבחן את הפועל עירוני פתח תקווה שסיימה שנייה בליגה הלאומית, ונשארה בליגת העל.
שי שדה מאס"א תל אביב נבחרה לשחקנית העונה.
טבלת הליגה בסיום העונה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
פלייאוף עליון
| 1 | אס"א תל אביב | 24 | 17 | 6 | 1 | 64 | 16 | 48 | 57 | העפילה לשלב המוקדמות של ליגת האלופות בכדורגל נשים |
| 2 | מ.ס. קריית גת | 24 | 16 | 6 | 2 | 64 | 19 | 45 | 54 |  |
| 3 | מכבי כישרונות חדרה | 24 | 10 | 7 | 7 | 35 | 29 | 6 | 37 |  |
| 4 | מכבי חולון | 24 | 10 | 3 | 11 | 41 | 35 | 6 | 33 |  |
| 5 | מ.כ. רמת השרון | 24 | 8 | 4 | 12 | 36 | 57 | 21- | 28 |  |
פלייאוף תחתון
| 6 | הפועל רעננה | 22 | 6 | 6 | 10 | 20 | 30 | 10- | 24 |  |
| 7 | בנות נתניה | 22 | 7 | 1 | 14 | 27 | 59 | 32- | 22 | ניצחה את הפועל עירוני פתח תקווה 0-1 במשחק מבחן ונשארה בליגת העל |
| 8 | הפועל באר שבע | 22 | 6 | 4 | 12 | 29 | 39 | 10- | 22 | ירדה ליגה. |
| 9 | האקדמיה לכדורגל בנות | 22 | 5 | 1 | 16 | 25 | 57 | 32- | 16 | לפי התקנון לא ירדה ליגה אך הוחלט שלא תתמודד בעונה הבאה בליגת העל |
מלכת השערים

| מקום | שם | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ישראל דניאל שולמן | מ.ס. קריית גת | 15 |
| 2 | ניגריה יטונדה אדבויאג'ו | בנות נתניה | 12 |
| 3 | ישראל ורד כהן | אס"א תל אביב | 11 |
| ישראל עדן אביטל | מ.ס. קריית גת | 11 |  |
| 5 | ברזיל אלנילדה קריליו וירגיניו | הפועל באר שבע | 10 |
| ניגריה אמנזה מארסי | מכבי חולון | 10 |  |
| רומניה אנדראה לאיו | מכבי כישרונות חדרה | 10 |  |
| קנדה נקמג'יקה נטלי אזוריקה | אס"א תל אביב | 10 |  |
| מקסיקו רנה ניקול קולר | מ.ס. קריית גת | 10 |  |
ראו גם

גביע המדינה בכדורגל נשים 2018/2019
ספרייה ניידת

פנים ספרייה ניידת
ספרייה ניידת היא סניף נייד של ספרייה ציבורית מרכזית. המונחים "Book Mobile" או "Mobile Library" מרמזים על מהות השירות – הוצאת ספרים מבין כותלי הספרייה ובהתאם אל אזור המגורים של הקוראים. קיימות צורות שונות של שירות: שירות אישי – המבוסס על ביקור קבוע (שבועי בדרך כלל) של הרכב בכל תחנה; הקורא נכנס אל הניידת, בוחר לעצמו ספר ומקבל שירות ישיר מן הספרן; או שירות למרכז השאלה – כאשר הניידת מביאה חבילות ספרים למקום מסוים ומשאירה אותן שם עד לשובה לאחר מספר חודשים עם מלאי ספרים חדש. ספריות ניידות לא מוגבלות לכלי רכב על גלגלים בלבד. ידוע על ניידות ספרים השטות בספינות ובדוברות, ברכבות, בחשמליות, במטוסים ואפילו באמצעות בעלי-חיים הרתומים לעגלות.
ספריות ניידות בישראל

השנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל התאפיינו בגלי עלייה נרחבים מארצות שונות. העולים שבאו למדינה בהמוניהם בתוך זמן קצר, יושבו בעיקר בעיירות ובמושבים. יישובים אלה היו זקוקים לשירות ספרייתי מוגבר, עקב היותם מרוחקים ממרכזים עירוניים ועקב היות תושביהם עולים חדשים, דוברי שפות זרות וחלקם אינם יודעים קרוא וכתוב. כמו כן היו היישובים קטנים מכדי לבנות בכל אחד מהם סניף קבוע של ספרייה, לפיכך היה צורך להביא את הספרים אל התושבים באמצעות ניידות.
בישראל נערכו סקרים לבדיקת מצב הספריות הציבוריות במדינה. מתוך סקרים אלה אפשר ללמוד על מידת התפתחותן. סקר ראשון בוצע על ידי אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, במגמה לייעל שירותים לסניפים ביישובים קטנים ומפוזרים. המטרה הייתה לבנות רשתות של ספריות אזוריות שבהן יש ספרייה מרכזית גדולה ואליה מסונפות ספריות של יישובים קטנים. הסקר בוצע ביוני 1962 ונבדקו ארבעה אזורים בישראל. מסקנות הסקר והמלצות פורסמו בספר "הצורך בספריות בארץ ישראל, סקר 1962-1961".
סקר שני נערך ב-1968, וממנו מסתבר שהיו אז 8 רכבים, ששימשו כספריות ניידות: חמש מכוניות בבעלות של רשויות מקומיות, אחת של תנועת המושבים בבעלות הוועד הפועל של ההסתדרות ושתיים בבעלות "ויצו".
מתוך מסמכים שנמצאו בתיקים של מחלקת ההדרכה לספריות ציבוריות מסתבר ששנת 1975 הייתה שנת פריחה לספריות הניידות. נוספו בה שמונה רכבים לשש ספריות ציבוריות.
לאחר תוספת נכבדה זו היה צפוי ששירות הניידות בישראל ימשיך ויתפתח. אולם לא כך היו הדברים. על-פי דיווחים של מנהלי ספריות ציבוריות נראה ששירות הניידות הלך והצטמצם. הסיבה הנפוצה ביותר לביטול שירות הניידות הייתה בניית ספרייה באזורים שונים. מכאן שהניידת שימשה כאמצעי זמני במקומות שבהם לא הייתה ספריה קבועה. גורם שני כבד משקל להפסקת פעילות הניידת היה הגורם הכלכלי: מנהלים ציינו מחסור בתקציבים הן למימון שוטף של השירות והן לאחזקת הרכב ולחידושו בעת הצורך.
לקריאה נוספת

ירון אביטוב, "הספרות הברזילאית ושני בעליה", מסע אחר: כתב עת לטיולים ומסעות, 215: 88, 2009
יורם מלצר, "הסיפור שלא ייאמן על לואיס סוריאנו והספרייה הנודדת", מסע אחר: כתב עת לטיולים ומסעות, 228: 52 - 58, 2010
מנוחה פוקס, "'רגע עם ספר' בטלז סטון (קריית יערים על יד ירושלים)", עת לחשוב: כתב-עת לחשיבה יהודית, 26: 20 - 22, 2001
שושנה פלג, "ספרים על גלגלים", ספר השנה של העורכים והעיתונאים בכתבי-העת בישראל, תשנ"ד, 205 - 208, 1994
שושנה פלג, "סוסי-קריאה", נעמת: הירחון לאישה ולמשפחה, יולי-אוגוסט 1990
הערות שוליים

↑  עדינה בר-אל, הספרייה הניידת – קווים לתולדות שירותי הספריות הניידות בעולם, מעוף ומעשה 4, 1998
↑  Kelly, T. Books for the People, London 1977
↑  Brown, E.F. Bookmobile and Bookmobile Services, N.Y. 1967
↑  Horrocks, S. Hargreaves, J. "Bookmobile Operation over the World", Library Trends, vol.9 no 3, pp. 360-373, 1961
↑  הצורך בספריות אזוריות בישראל: סקר, יד רוטשילד, ירושלים תשכ"ד, עמ' 83
↑  גולן, ק. מבעיותיה של הספרייה הציבורית בישראל", יד לקורא, י (תש"ל), עמ' 112 - 121
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283230205171  BnF: cb122705656 (data)  GND: 4153543-1  LCCN: sh85015737  NDL: 00563894  NKC: ph222846 
ספרייה ניידת שפעלה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשנים 1955 - 1965
ספרייה ניידת של עיריית ירושלים
ספריית הדוכס אוגוסט

| --- | --- |

 מיקום:  ולפנבוטל, סקסוניה התחתונה
 תאריך ייסוד:  1572
 על שם:  הדוכס אאוגוסט הצעיר מבראונשווייג 
 מנהל:  Helwig Schmidt-Glintzer 
 מספר מועסקים:  165 
 קואורדינטות:  52°10′01″N 10°31′59″E﻿ / ﻿52.167°N 10.533°E﻿ / 52.167; 10.533
 http://www.hab.de
  (למפת סקסוניה התחתונה מוגדלת) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדהספרייה(למפת סקסוניה התחתונה רגילה) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדהספרייה
 
ספריית הדוכס אוגוסט (בגרמנית: Herzog August Bibliothek) היא ספרייה הממוקמת במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
היסטוריה

הספרייה נוסדה בשנת 1572 על ידי יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
במהלך המאה ה-17 היא הייתה הספרייה הגדולה ביותר מצפון להרי האלפים.
היא נקראה על שם אוגוסט הצעיר, דוכס ברונסוויק-לינבורג אשר הרחיב רבות את האוסף של הספרייה.
גנרלים וצבאות שמרו על הספרייה תחת הגנה מיוחדת ואוספיה כמעט ולא נפגעו מאז הקמתה.
היא מכילה בסביבות 11,500 כתבי יד ו-900,000 ספרים ש-350,000 מתוכם הודפסו בין המאה ה-15 למאה ה-18, נכללים בהם גם אינקונבולה.
בין הספרנים שעבדו בה נמנה גוטהולד אפרים לסינג.
לספרייה חשיבות בינלאומית בכך שהיא מכילה אוספים מימי הביניים ותחילת אירופה המודרנית.
חוקרים ואנשי אקדמיה רבים מרחבי העולם עובדים ביחד עם צוות הספרייה בפרויקטים ומחקרים שונים.
סקולה (עיירה)

סקולה (באוקראינית: Ско́ле; בפולנית: Skole; ביידיש: סקאָלע או: סקאָליע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, שבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה, שמונצחת בשם המשפחה "סקולסקי".