stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת טוביאנסקי
ביוגרפיה > משפט שדה והוצאה להורג

ב-30 ביוני 1948 הוכנס טוביאנסקי למכונית שלוותה על ידי שתי מכוניות אחרות שיצאו מתל אביב לכיוון קיבוץ חולדה. משם הגיעו לבניין נטוש של בית הספר המשותף לכפרים בית ג'יז ובית סוסין (באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל, כקילומטר וחצי מזרחית לקיבוץ הראל, והבניין הנטוש קיים עד היום). טוביאנסקי הוצא מהמכונית, הוכנס לאחת משתי הכיתות של בית הספר, והועמד למשפט בפני בית דין שדה. איסר בארי מינה את חברי בית הדין מבין אנשיו וגם הציב את עצמו כתובע. לשלושת הקצינים שמונו לשופטים, דוד קרון, בנימין גיבלי ואברהם קדרון, שהיו קציני מודיעין בתפקידם, לא הייתה הכשרה משפטית. על אף ליווי משפטי של התובע הכללי של צה"ל דאז, אברהם גורלי, לא היה כתב אישום, לא הוצגו ראיות, ולא מונה סנגור לנאשם; למשפט לא הובאו עדים, לא נרשם פרוטוקול וכלל לא התקיים דיון במהלכו. בפני מאיר טוביאנסקי הוטחה אשמת הבגידה, אשר הסתמכה על דו"ח צרכני החשמל. הוא נדהם לשמוע כי מיוחסת לו בגידה על בסיס רשימה זו, ועל אף שהגיב כי לא בגד ולא התכוון לבגוד, נודע כי בכך הסתיים "הדיון"; לטוביאנסקי לא ניתנה זכות ערעור. השופטים הרשיעו את טוביאנסקי בבגידה, ומייד גזרו עליו עונש מוות בירייה. לימים התברר כי "פסק הדין" נכתב רק לאחר ביצוע גזר הדין.
בעת שהדיון התנהל עסק איסר בארי, שאיחר למשפט, בהכנת כיתת יורים בת שישה חיילים, אשר נלקחו מחטיבת יפתח שהתאמנה באזור. השישה הובאו, מבלי שידעו את הסיבה לכך, לבית דו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל ונקרא "בית הקשתות". לאחר שעה קלה הגיעו השופטים לבית, כפתו את טוביאנסקי, וקשרו את עיניו. הוא הוצב עם פניו אל הקיר, וכיתת היורים הצטוותה לירות בראשו. טוביאנסקי נהרג במקום, וליד הקיר נחפר בור, שלתוכו הושלכה גופתו וכוסתה בעפר. למשפחתו לא נמסרה הודעה.
בני ביתו של טוביאנסקי המתינו לשובו, ועם בוקר יצאו לחפשו. במקום עבודתו בחברת החשמל לא ידעו דבר, וכך גם בבסיס הקטן של חיל האוויר בירושלים. מישהו הפנה את בני המשפחה אל משרדי ש"י, שירות הידיעות של "ההגנה", ושם פגשו את יצחק לוי, שהיה ראש הש"י במחוז ירושלים. הוא סיפר להם שמספר ימים קודם לכן סיים את תפקידו, והפנה אותם לבנימין גיבלי. כך הסתובבה רעייתו של טוביאנסקי מספר ימים, וחיפשה אחר בעלה.
ב-19 ביולי 1948 נמסרה הודעה לעיתונות שמרגל ישראלי הוצא להורג, ללא פרסום שמו. נוסח ההודעה כפי שפורסם בעיתון הארץ היה:
מרגל הוצא להורג – בהודעה רשמית שפורסמה אמש נאמר: מודיעים בזה ברבים, שביום 30.6.48 ישב אי שם בארץ בית־דין צבאי דחוף, בהרכב של שלשה קצינים, שהוציא פסק־דין מות נגד מרגל לטובת האויב. המרגל מסר לאויב פרטים על התעשיה של צבא ההגנה בירושלים, וכן גילה המרגל לאויב בסיס של מטה־פעולות של צבא ההגנה. כתוצאה ממסירת הידיעות הללו הותקפו מטרות אלה על ידי האויב. פסק דין מות הוצא לפועל באחד הבסיסים של צבא ההגנה על ידי יחידה צבאית.
טיהור שמו של טוביאנסקי

לאחר מספר חודשים התגלתה במקרה גופת בעל קרקעות ערבי מיפו בשם עלי קאסם ביערות הכרמל. בדיקה מצאה שהאיש נורה מטווח קצר וגופתו הושלכה בין העצים. חקירת המשטרה מצאה שמדובר בערבי ישראלי שעבד כמרגל עבור המודיעין הישראלי. חקירה נרחבת העלתה שהאיש נחשד על ידי מפקדיו במודיעין הישראלי שפעל כסוכן כפול, ושהעביר במקביל מידע למודיעין הערבי. משם, הדרך אל איסר בארי ואנשיו הייתה קצרה, ואלה הודו בחקירתם כי הם שירו בקאסם, הרגוהו בלא משפט והשליכו את גופתו ביער. בעקבות אירוע זה ופרשת אבא חושי, דוד בן-גוריון ואנשיו העמידו לדין את איסר בארי. בארי נשפט, נמצא אשם וסולק מהצבא.
בשלב זה, בעקבות מאבקה של האלמנה לטיהור שם בעלה, בא היועץ המשפטי הראשון של הממשלה, יעקב שמשון שפירא, ודרש לצרף למשפט גם את "תיק טוביאנסקי". ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ניאות ומינה את אהרן חטר-ישי, הפרקליט הצבאי הראשי, לבדוק את הנושא. הבדיקה גילתה לא רק את קיומו של "משפט השדה" אשר נשמר בסוד, אלא גם את הוצאתו של טוביאנסקי להורג ללא משפט, ללא ייצוג, ללא ערעור, ללא הודעה למשפחתו על מעצרו, על משפטו ועל הוצאתו להורג. הבדיקה העלתה כי כתב האישום היה מופרך מעיקרו וכי "פסק הדין" נכתב רק לאחר הוצאתו להורג. הפצ"ר המליץ לבטל את פסק הדין, להחזיר לסרן טוביאנסקי את דרגתו, אשר נשללה ממנו, להתנצל בפני אלמנתו ובנו היתום, ולהעביר את גופתו לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. המלצותיו התקבלו במלואן. ב-7 ביולי 1949 הועברה גופתו של טוביאנסקי לקבורה בבית העלמין שייח' באדר בהלוויה צבאית רשמית, שם נקבר לצד חללי "ההגנה". בי"ז בסיוון תשי"א (21 ביוני 1951) הועברה גופתו לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. על קברו נכתב כי "נהרג בשוגג".
ב-16 במרץ 1949 רשם דוד בן-גוריון ביומנו:
עו"ד אהרון חוטר ישי סיפר לי מסקנותיו בחקירת משפטו של מאיר טוביאנסקי. מתברר שלא היה כל יסוד להאשימו בריגול, לכל היותר היה לא זהיר בדבורו, אבל אין כל יסוד לחשוב ששירת את האויב או התכוון למסור לו ידיעות נגד ההגנה.
שנה לאחר המשפט, ב-1 ביולי 1949, כתב בן-גוריון לאלמנתו של טוביאנסקי שבעלה "היה חף מפשע, ופסק הדין וביצועו הם טעות טראגית". בסופו של המכתב הוסיף בן-גוריון: "בבית-הספר של הבן, יעקב, ייערך מפקד מיוחד, בו יוכרז בפני כל התלמידים, שהייתה טעות טראגית, למען יידעו חבריו, שאביו נפל בטעות, וילדו יוכל להתגאות בשירות של אביו ז"ל ושל אמו בהגנת המולדת". הודעה דומה נמסרה לאמצעי התקשורת. זאת לאחר שבמשפטו החוזר זוכה מכל אשמה, ואף הוענקה לו דרגת כבוד של סרן. בפסק דינו נרשם "טוביאנסקי, בן 45, חבר ההגנה נאמן מזה 22 שנה." הודאה זו של בן-גוריון, לגבי משפט שבוצע במהלך מלחמה, הייתה ציון דרך משמעותי בעיצוב סמכויות הצבא, ובפיקוח הדרג המדיני עליו.
בעקבות המקרה פרסם נתן אלתרמן את השיר "אלמנת הבוגד" ב"טור השביעי", ובו הביע את דעתו על הפרשה.
הבית שלידו בוצעה ההוצאה להורג נמצא מאחורי לולי הפיטום של קיבוץ הראל ("בית הקשתות"). הבית שופץ ונפתח לציבור כאתר תיירותי, ויש בו שילוט וסיפור המשפט.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהרחבה רבה (12 עמודים) קטעים מהביוגרפיה הגנוזה של גיבלי מאת אריה קרישק, ובה מודה גיבלי כי ההליך המשפטי היה פגום וכי לא היה צריך להוציא את טוביאנסקי להורג. עם זאת, בקטעים אלה מתועד כי גיבלי עצמו היה משוכנע עד מותו כי טוביאנסקי אשם בבגידה. כמו כן מתועד כי טוביאנסקי בחר שלא יקשרו את עיניו בעת ההוצאה להורג, וכי לא מת במקום ורב הסמל הפלוגתי נאלץ "לגאול את האיש מייסוריו".
משפט בארי

ביולי 1949 נעצר בארי כחשוד ברצח טוביאנסקי, וב-11 באוגוסט 1949 החלה חקירה משפטית של בארי בנוגע להריגת טוביאנסקי. בחקירה ביקש בארי להישפט בפני בית דין צבאי, וטען כי פעל על פי ההוראות שנתנו לו ומתוקף תפקידו.
ב-16 באוקטובר 1949 נפתח משפטו של איסר בארי על הריגת טוביאנסקי בפני בית משפט אזרחי. ב-22 בנובמבר הוקרא פסק הדין, ובו נמצא בארי אשם בהריגה ובחריגה מסמכות. בית המשפט הסביר את פסיקתו באומרו:
"בידענו את האיש שהועמד לפנינו לדין. איש שהקדיש את מיטב ימיו ומרצו להגנת עמו ושירתו במסירות, ובהעריכנו את הגינותו הרבה בבית המשפט. שקלנו את הדברים במאזני החוק והצדק, תוך ידיעה ברורה, שאף כי קבענו כוונת פשיעה במובנה של החוקה לא הייתה בלב הנאשם כל מזימת זדון. לא הייתה לו כל רצון להרע וכל מה שעשה, לא עשה אלא מתוך תפיסה מוטעית של חובות תפקידו באווירה של חרדה וזעם ... ברי לנו, שאותו מושב קצינים, אנשי ש"י, שחרץ את דינו של מאיר טוביאנסקי בערוב היום בבית ג'יז, לא ייתכן ששם בית דין ייקרא לו. אי אפשר שדמות אותו בית דין חובלני תישאר חרותה בתמונת בית משפט, שהיה רשאי לדון נפש מישראל. אי אפשר שאנו, בשבתינו כאן היום, כדי להוציא לאור משפט, נקבע ונאמר, כי מישהו, וכל שכן מפקד רב אחריות ורב מעלה, יכול היה לטעות ולחשוב, כי בי"ד זה חוקי הוא וטעותו מותרת. אם כך נקבע נחטא לאמת, לצדק ולדין. ועל כן אנו מוצאים את הנאשם חייב לפי כתב האשמה."
באותו היום נידון בארי למאסר של יום אחד "מזריחת השמש ועד שקיעתה" וקנס של לירה ישראלית אחת, לאחר שהתובע והסניגור הסכימו שיש להשית על בארי עונש סמלי. עוד באותו לילה חנן נשיא המדינה, חיים ויצמן, את איסר בארי בהמלצתו של הרמטכ"ל. בארי יצא מהמשפט מדוכא מאוד, חי סגור בביתו ושפוף.[דרושה הבהרה]
בארי ושלושת חוקריו של טוביאנסקי המשיכו במסלול חייהם. דוד קרון כתב על כך בספרו:
"בסך ­הכל הפרשה לא פגעה בקריירה האישית של אף אחד מאיתנו. גיבלי נשאר בצבא והגיע להיות מפקד חטיבה וראש אמ"ן. קדרון היה מנהל כללי של משרד החוץ. אבל האווירה מסביב המאיסה עלי את השירות. צה"ל הציע עלייה בדרגה ובתפקיד, אבל לדידי פירוש הדבר היה לעזוב את הקיבוץ, וזאת לא רציתי."
קרון הוסיף וכתב כי לא היה לו ספק שטוביאנסקי אשם וכי לבארי הייתה סמכות מלאה לעשות את מה שעשה. בנימין גיבלי, ראש אמ"ן לשעבר, הודה בפני הביוגרף שלו, אריה קרישק, (בספר שנגנז) כי לא היה צריך להוציא להורג את טוביאנסקי, אף שטוביאנסקי לקה ולא היה "קורבן".
הנצחה

בשנת 2014 עלה למסכים הסרט "טוביאנסקי" בבימויו של ריקי שלח ובכיכובם של השחקנים עוז זהבי, אורי פפר, מיכה סלקטר ואחרים, על-פי תסריט של מיכאל בר-זוהר. הסרט מציג את טוביאנסקי כקורבן המערכת והתקופה ומטיל את חרפת האשם על בארי, גיבלי ואנשיהם. את מאיר טוביאנסקי גילם השחקן מיכה סלקטר.
ב-11 בספטמבר 2016 הוסר הלוט מעל שלט בכניסה ל"בית הקשתות" בקיבוץ הראל בטקס בו השתתפו בנו של טוביאנסקי, יעקב בנטוב, ובנו של קרון.
ב-2018 פנו לראש אכ"א האלוף מוטי אלמוז בבקשה להנצחתו של מאיר טוביאנסקי. כעבור זמן לא רב המשימה הוטלה על חיל האוויר ועל פי בקשת מפקד חיל האוויר עמיקם נורקין, הנצחתו של מאיר הוטלה על אחת היחידות בבסיס נבטים. ביחידה הוקמה פינת הנצחה למאיר טוביאנסקי, ונציג מטעם היחידה נשלח לקברו ביום הזיכרון לחללי צה"ל.
באוקטובר 2021 החליטה הוועדה לשמות רחובות של עיריית ירושלים להנציח את מאיר טוביאנסקי ואת אשתו לנה, שפעלה לטיהור שמו. בתאריך 12 ביוני 2023 נערך טקס חנוכת הרחוב על שם מאיר ולנה טוביאנסקי.
ביוני 2022 הודיעה חברת החשמל שתחנת הכוח הראשונה בירושלים תיקרא על שם טוביאנסקי.
משפט אברהם גורלי

סגן-אלוף אברהם גורלי היה התובע הכללי הראשי של "ההגנה" ובהמשך של צה"ל בראשיתו, והוא ייעץ לבארי על הקמת בית דין השדה, והוציא את צו המעצר ל-10 ימים נגד טוביאנסקי. בעקבות המשפט של בארי, שבו העיד, האשים גורלי את היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, בניהול המשפט נגד בארי ממניעים זרים. בעקבות דברים אלו, הגיש היועץ המשפטי לממשלה כתב אישום על לשון הרע נגד גורלי. גורלי הורשע בבית המשפט המחוזי ונקנס, אולם זוכה בערעור לבית המשפט העליון.
בתרבות

ב-2014 יצא לאקרנים סרט באורך מלא על הפרשה בשם "טוביאנסקי", בבימויו של ריקי שלח.
בפרק 3 של העונה החמישית של הסדרה הסאטירית היהודים באים, נעשה מערכון מוזיקלי על הפרשה בשם "טוביאנסקי – שיר השכונה".
ראו גם

יהודה אריה לוי
לקריאה נוספת

שבתי טבת, עונת הגז: כיתת יורים בבית ג'יז קַלַבַּ"ן, איש דור - הוצאה לאור, 1992
נעמי לויצקי, ילדה רעה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019, עמודים 246–252
משה אלעד, סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל, הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021, עמודים 181–206
דניאל פרידמן, קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2019, הפרק "הוצאה להורג ביער ירושלים", עמ' 168–181
הערות שוליים

↑  על המצבה שמעל לקברו נחקק שם משפחתו ללא האות א'. לפי הכיתוב שם, שמו "מאיר (מישה) טובינסקי".
 ראו בסרטון "2015-03-02 (27) לפני הצפירות אנדרטאות והנצחה", באתר יוטיוב בדקה ה-03:10:24
↑  קורות החיים של מאיר טובינסקי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
1 2 3  דרור החוטר ישי, הכח ממכר, ישראל: כנרת זמורה, 2021, עמ' 99-96
↑  פסק הדין שלפיו הוצא טוביאנסקי להורג, מעריב, 21 באוקטובר 1949
↑  מרגל הוצא להורג, הארץ, 20 ביולי 1948
↑  נרצח עשיר ערבי בנסיבות מסתוריות, על המשמר, 26 בנובמבר 1948
↑  הסרן מאיר טוביאנסקי הובא לקבורה בטקס צבאי, דבר, 8 ביולי 1949
↑  גרשון ריבלין, אלחנן אורן, (עורכים), "דוד בן-גוריון מן היומן (מלחמת העצמאות, תש"ח-תש"ט)", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ו, 1986, עמוד 428, 16.3.1949, נושא: "מ' טוביאנסקי לא ריגל".
↑  יוסי נחמיאס, סיפורה של החרטה הישראלית, באתר ynet, 20 בספטמבר 2007
↑  נתן א., טוביאנסקי היה חף מפשע, דבר, 5 ביולי 1949
↑  אלמנת הבוגד ..., דבר, 8 ביולי 1949. פורסם גם בספר הטור השביעי, כרך א, עמ' 267-265
↑  איציק וולף, בנימין גיבלי: אני נתתי את ההוראה, באישור לבון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 בדצמבר 2022
↑  החלה החקירה נגד שופטי טוביאנסקי, דבר, 12 ביולי 1949
↑  י. יעקובי, יום ראשון לחקירת איסר בארי, דבר, 12 באוגוסט 1949;המשך
↑  החל משפטו של איסר בארי, הארץ, 17 באוקטובר 1949
↑  בארי נדון למאסר יום אחד, דבר, 23 בנובמבר 1949;המשך הכתבה, דבר, 23 בנובמבר 1949
↑  בארי נדון למאסר יום אחד, דבר, 23 בנובמבר 1949, המשך
↑  מתוך קריאה ראשונה של "חוק רישום עביריינות", אורי אבנרי מטעם מפלגת העולם הזה - כוח חדש, נובמבר 1970 - הישיבה ה-112 של הכנסת השביעית
↑  נגד הרעש סביב איסר בארי, דבר, 14 באוקטובר 1964
↑  איסר בארי, דבר, 17 בפברואר 1964
↑  שמוליק דובדבני, "טוביאנסקי": פורץ דרך, ועדיין מאכזב, באתר ynet, 3 באוגוסט 2015
↑  אלי אלון, מנציחים את זכרו של סרן מאיר טוביאנסקי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 בספטמבר 2016
↑  גדעון מיטשניק, באתר www.facebook.com
↑  חנן גרינווד, לראשונה אחרי 73 שנים: יונצח קצין צהל שהוצא להורג לשווא באשמת בגידה, באתר ישראל היום, 25 באוקטובר 2021
↑  רחוב בירושלים נקרא ע"ש מאיר טובינסקי, קצין צה"ל שהוצא להורג על לא עוול בכפו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 13 ביוני 2023
↑  שמעון כהן, הבן מדבר 75 שנים אחרי: "אבא הוצא להורג בשל עלילת שווא ואינטרסים", באתר ערוץ 7, 12 ביוני 2023
↑
אלי אשכנזי‏, 74 שנים לאחר הוצאתו להורג: תחנת הכוח הראשונה בירושלים תקרא על שם מאיר טובינסקי, באתר וואלה, 28 ביוני 2022
*  עופר אדרת, תחנת הכוח הראשונה בירושלים תקרא על שם הישראלי היחיד שהוצא להורג בארץ, באתר הארץ, 29 ביוני 2022
↑  נתחדש משפטו של ד"ר גורלי, דבר, 16 בינואר 1950
↑  ע"פ 24/50 ד"ר אברהם גורלי נ' היועץ המשפטי לממשלת ישראל, ניתן ב-31 ביולי 1951
↑  שיר השכונה - היהודים באים עונה 5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299897205171  ISNI: 0000 0000 4943 8231  LCCN: nr94018411  VIAF: 54030394   WorldCat (עם VIAF): 54030394 
בניין בית הספר הנטוש, אשר בו נערך המשפט (כיום "מצפה הראל")
"בית הקשתות" – על קיר הבית הוצא טוביאנסקי להורג (כיום בתחום קיבוץ הראל)
שלט על פרשת טוביאנסקי בבית הקשתות שבקיבוץ הראל
מפת טרושה-ואיו

מפת טרושה-ואיו
מפת טרושה-ואיו (בצרפתית: Plan de Truschet et Hoyau) היא עותק יחיד של מפת פריז שהודפסה באמצע המאה ה-16. המפה התגלתה ב-1878 בבזל, שווייץ (שם היא גם נשמרת) וקרויה לעיתים "מפת בזל".
גילוי המפה

המפה השתייכה לאוסף אמרבך (Amerbach library) שנרכש על ידי אוניברסיטת בזל ב-1661. אוסף אמרבך השתייך למשפחה של חוקרים ומדפיסים מבזל עליהם נמנו המדפיס יוהאן אמרבך (אנ') (1514-1444) ובנו המלומד בונפיציוס אמרבך (אנ') (1562-1495).
האוסף החל להיחקר על ידי סגל האוניברסיטה לאחר הרכשו וב-1878 גילה הספרן של האוניברסיטה לואי זיבר (Louis Sieber) את המפה. נכון ל-2014 זהו ההעתק היחיד של מפה זו שקיים בעולם.
המפה פורסמה ב-1877 בליווי ההסבר: "מפה של פריז בתקופת שלטונו של הנרי השני, מאת אוליבייה טרושה וז'רמן ואיו. משוכפל בפקסימיליה, מהעותק הייחודי בספריית בזל, מאת מ.פ. הוספבאוואר בניהולו של מ.מ. לואי סיבר, ספרן אוניברסיטת בזל, וז'ול קוזין (אנ'), ספרן העיר פריז".
ההיסטוריה של המפה

מחקרים הצביעו על כך שהמפה הוזמנה משני אמנים שגרו בפריז: המעצב אוליבייה טרושה (Olivier Truschet) והחרט ז'רמן ואיו (Germain Hoyau). ההזמנה הייתה למפה בפורמט גדול לתלייה על קיר.
להדפסת המפה יצרו האמנים תבליט עץ בטכניקה שהייתה מוכרת כבר מהמאה ה-15 ואיפשרה להדפיס מספר רב של עותקים של מסמכים (בעיקר מסמכים דתיים אך גם מפות וקלפים).
בשלהי המאה ה-19 ניתח אלפרד פרנקלין (צר'), מנהל ספריית מאזארן, את המפה והעריך שהיא הודפסה ב-1553-1552 ומהווה ואריאציה של מפה גדולה יותר של פריז שהוכנה על פי צו שניתן על ידי הנרי השני ב-8 בספטמבר 1550 (מפה שלא קיים עותק שלה).
חוקרים מהעת החדשה, שחקרו את "שושלת היחוסין" של מפה זו ומפות נוספות מאותה תקופה, הסכימו שאכן מקורה של מפת טרושה-ואיו במפה גדולה יותר (4 X ‏6 מטר) והעריכו שמפת אב זו הוכנה בשנים 1530-1520 בעבודת יד.
בניגוד לחוסר הודאות הנוגעת למפת האב קיימת תיארוך מדויק למדי של הכנת המפה וזאת על פי ניתוח פרטים (בנינים, רחובות ועוד) המופיעים/חסרים במפת טרושה-ואיו, וזאת ביחס למפות קדומות יותר בהתייחס לאתרים לגביהם קיים מידע היסטורי מאומת ממקורות אחרים. כך למשל "חומת פיליפ אוגוסט" (צר') שנהרסה בין 1529 ל-1535, מגדל בילי (צר') שנהרס ב-1538, שינויים מתועדים שנעשו באותה תקופה במוזיאון הלובר, שינויים מתועדים שנעשו בגשר סן מישל (צר'), שינויים מתועדים בבניין הבסטיליה ועוד.
מבנה המפה

המפה מורכבת משמונה גליונות היוצרים מפה בגודל 133 ס"מ X‏ 96 ס"מ המתארת את פריז במאה ה-16 בקנה מידה של 1:4,500. בכל אחת מפינות המפה צוירה שושנת הרוחות עם סימון הכוון כשבשונה ממפות סטנדרטיות המפה אינה מוצפנת כשהצפון פונה שמאלה. הסטה זו של כוון נעשה גם במפות אחרות והיא כוונה כך שזרימת נהר הסן היא מראש המפה לתחתיתה.
בצידה השמאלי העליון של המפה הודפס סמל הרלדיקה של צרפת ובצד ימין הודפס סמל ההרלדיקה של פריז. המפה כוללת גם את סימלו של הנרי השני (שלושה סהרונים שלובים) דבר המאשר שהוכנה בתקופת שלטונו (1559-1547).
במרכז המפה מצוירת פריז של אותה תקופה כשהיא מוקפת חומה ומסביבה יישובים כפריים. חוקרים הצביעו על עוות בצורה בה מוצגת העיר פריז. לטענתם יוצרי המפה ניסו לצייר את פריז כמעגל מושלם מתוך ראייה שרווחה באותה תקופה שמעגל מראה שלמות ומתוך רצון להראות שפריז היא מרכז העולם.כל הפרטים המופיעים במפה תועדו במסמך מילולי במאה ה-19.
לקריאה נוספת

Françoise Vergneault-Belmont – Lire l’espace penser la carte – L’Harmattan, 2008 – (ISBN 978-2-296-07831-4)
אדמונד זילברנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באפריל 1910 בוריסלב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  דצמבר 1985 (בגיל 75) 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון 
 
אדמונד זילברנר (באנגלית Edmund Silberner; בוריסלב, פולין, כיום אוקראינה, י"א בניסן ה'תר"ע 1910 – ירושלים, ח' בכסלו ה'תשמ"ו 1985) היה כלכלן ישראלי. תרגם ופירש את כתבי משה הס, והתמקד בנושא האנטישמיות המובנית שהייתה או ישנה בתנועות הסוציאליסטיות.
חיים אישיים

על חייו לא ידוע הרבה. נולד לנתן ורחל זילברנר בעיר בוריסלב, אז חלק מפולין (כיום במערב אוקראינה). הוריו ואחיו עמנואל נספו בשואה.
באקדמיה

הוסמך בשנת 1932 בבית הספר הגבוה למסחר בווינה, ובשנת 1935 קיבל תואר שלישי בכלכלה מאוניברסיטת ז'נבה, שם למד דיפלומטיה בין השנים 1936–1938. משנת 1939 לימד היסטוריה כלכלית במעמד פריבט-דוצנט והחל לפרסם חלק ממאמריו הידועים ולכתוב את ספריו, אך בשנת 1942 היגר לארצות הברית כחוקר אורח באוניברסיטת פרינסטון ולאחר שנתיים החל לעבוד בשגרירות צרפת. בשנת 1946 חזר לפרינסטון כמרצה, ובהמשך קודם לדרגת מרצה בכיר (באנגלית: פרופסור עוזר). בשנה זו הוציא את ספרו באנגלית "בעיית המלחמה" (הוצאת אוניברסיטת פרינסטון) על כלכלת המלחמה ועל עמדות התנועות הסוציאליסטיות (סן סימוניזם, אווניזם, פורייריזם, ומרקסיזם בהיבט של חומרנות היסטורית) לפיהן המלחמה נובעת משיטת הכלכלה המעמדית והכספית - קפיטליזם, שזוהה על ידיהם עם יהודים. כעשור קודם לכן כתב בגרמנית מאמרים נפרדים על כל אחד מהוגי תנועות אלה ויחסם השלילי ליהודים.
באותה שנה החל התכתבות עם האוניברסיטה העברית, ובסופו של דבר התקבל לחוג לכלכלה כמרצה, ועלה לארץ עם אשתו בשנת ה'תשי"ג (1952-3). בתחילת ההתכתבות עם האוניברסיטה כבר היו לו מאמרים וספרים רבים מוערכים ומפורסמים. ב-1956 הועלה מדרגת מרצה לדרגת פרופסור־חבר בכלכלה. וב-1967 מונה לפרופסור מן המניין.
זילברנר עסק רבות בכתבי משה הס והשינוי שעבר בעקבות האנטישמיות בסוציאליזם.
הוא כתב את הערך על סוציאליזם באנציקלופדיה העברית, וערכים נוספים על אישים ונושאים הקשורים בסוציאליזם כמו הערך "מיכאיל אלכסנדרוביץ' בקונין".
לדעת סגל החוג, מינויו לא התאים לחוג לכלכלה ולרוח הישראלית, והוא נותר "נטע זר" בקרבה, אף שנשאר בחוג עד פרישתו. אולם מעדות תלמידיו מתקבל רושם שונה. ואולי דעותיו האנטי סוציאליסטיות בדבר האנטישמיות הנטועה והמובנית בתנועות השמאל העולמיות והתנגדותם ללאומיות יהודית היו בעוכריו.
אחד מתלמידיו הוא מיכאל שראל מראשי ומקימי פורום קהלת אשר סיכם את הרצאותיו בספר.
בשנת 1955 תורגם ספרו על סוצייאליזם ואנטישמיות לעברית בידי נקדימון רוגל ולהוצאה לאור עם העיתונות הגיעו תגובות ביקורתיות, לפיהן אסור לצבוע את הסוציאליזם עצמו כאנטישמיות אלא רק את האישים שפעלו בה בתחילת הדרך. מכתבים נשמרו בארכיון הציוני ובגנזכי העיתונות. ספר זה צוטט בכמה מאמרים מדעיים וספרים תעודיים על הסוציאליזם, וביניהם בספרו של אהוד מנור עיתון למען האנושות, בפרק "סוציאליזם שמרני?" - על העיתון הסוציאליסטי האמריקאי ביידיש פארווארטס, ובספר שאלת היהודים במהפיכה הליברלית והמהפכנית ברוסיה, מאת יצחק מאור.
ספרים נוספים שלו תורגמו לעברית כמו כלכלת ימי הביניים והזמן החדש - היסטוריה כלכלית. הוצאת "מפעל השכפול" (הוצאת אקדמון) בשנת 1959.
נפטר בירושלים ח' בכסלו ה'תשמ"ו (דצמבר 1985) ונקבר בהר המנוחות.
הוויכוח על דעותיו

במרץ 2020 כתב החוקר תום נבון בעבודתו לשם קבלת התואר השלישי באוניברסיטת חיפה, כי היו חוקרים נוספים מתקופת המלחמה הקרה שאחזו בדעת זילברנר לגבי ההטיה נגד היהודים כעמדה גורפת בתנועות המרקסיסטיות. לאחר השואה בה הוצגו היהודים "כנושכי נשך מוצצי דם", לדעתו, העיסוק בחקר תפקיד היהודים בכלכלה העולמית הפך "מוקצה מחמת מיאוס", כדבריו. אך החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוצגו עמדות אחרות שהיו בהגות הסוציאליסטית (המטילה את עיקר ה"אשמה" של פיתוח הקפיטליזם הלא שוויוני הגורם למלחמות, דווקא על הנצרות הפרוטסטנטית), ולעומת זאת נחקרה הצטרפותם של יהודים רבים בעולם כולו ולאורך זמן לעמדות הנאורות, לתנועות השמאל ולגישה הסוציאליסטית שוויונית, בידי חוקרים כארתור אייזנבך, רפאל מאהלר, וכתבי ברל (ברנרד) מארק לאחר השואה (מייסד המכון ההיסטורי היהודי ZIH בוורשה).
מאמרים וספרים

בגרמנית
יוהאן יעקבי 46–1843 ותרומתו להבנת תקופת טרם-הצעדה, זילברנר 1976. על יוהאן יעקובי הלוחם לאמנסיפציה יהודית.
יוהאן יעקבי - האיש והמדינאי. Johann Jacoby. Politiker und Mensch ספר בהוצאת בון בד גודסברג, 1976
אלינור מרקס והזהות היהודית
רוזה לוקסמבורג, מפלגתה והשאלה היהודית
מכתב לא ידוע משמעון דובנוב לאדוארד ברנשטיין
המפלגה הקומוניסטית בגרמניה והשאלה היהודית
משנתו הכלכלית של אנטואן-אליזה שרבולייז (אנ')
בצרפתית
המלחמה - במחשבה הכלכלית של המאה ה-16 וה-17
עריכת כתב יד של דוד ריקרדו שטרם פורסם
משה הס רשימת מקורות מוערת
המסורת האנטישמית בסוציאליזם המודרני
באנגלית
צ'ארלס פוריה בדבר השאלה היהודית (1946) – על האנטישמיות השיטתית של המתמטיקאי צ'ארלס פורייה והשפעתה
פרידריך אנגלס והיהודים (1949) - על האנטישמיות של אנגלס הלא יהודי שהסתמכה על דברי שותפו קרל מרקס בנוגע ליהודים ושינוי עמדותיו בערוב ימיו אחר מות מרקס
על האנטישמיות בתנועה הסוציאליסטית נאום בכורה עם התקבלותו לאוניברסיטה העברית, 4 בינואר 1953, ה'תשי"ד.
תרגום לעברית
"הסוציאליזם המערבי ושאלת היהודים" בתרגום נקדימון רוגל (עטיפת הספר המקורית באתר סימניה)
היסטוריה כלכלית בזמן החדש, בעקבות הרצאותיו של א' זילברנר באוניברסיטה העברית, בעריכת מיכאל שראל, תש"יד.
ביקורת על הספר מאת משה קטן באתר הספרייה הלאומית - הטוען שעל אף הדיוק במקורות, עלול להתקבל רושם מוטעה מן הספר, לפיה סוציאליזם קשור בהכרח באנטישמיות.
עבודת סיכום בנושא אנטישמיות וסוציאליזם הנשען בכבדות על זילברנר (אתר יובנק)
הערות שוליים

1 2 3  מצבתו באתר חברה קדישא בירושלים
↑  ראו רשימת כתביו
↑  בעיית המלחמה - תקציר הספר באתר אוניברסיטת פרינסטון
↑  ראו ברשימת הכתבים
1 2  תולדות החוג לכלכלה - טיוטה שנייה, נחום גרוס, אוקטובר 2004 (בראש המסמך רשום "לא לציטוט")
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה העברית, דבר, 6 באוגוסט 1956
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה, דבר, 2 באפריל 1967
↑  לפני היות הציונים, שמואל אלמוג, עמוד 16, מרכז זלמן שזר
↑  דף עורכי המערכת של הכרך התשיעי באנציקלופדיה העברית במדבר – בת-שבע.
↑  האנציקלופדיה העברית כרך 9, עמוד 310
↑  מיכה הררי כתב רק הערות אגביות על זילברנר, לגבי חיבור מבחנים, ופעם מחאה על הלאקוניות של ההחלטה למנות את הררי לראש החוג. החוג לכלכלה באוניברסיטה העברית, ימי בראשית - בזווית אישית, הררי, מאי 2005
↑  האנטישמיות המודרנית בראי ההיסטוריוגרפיה היהודית, לפני ואחרי השואה יצחק קונפורטי, עבודה לתואר מוסמך המחלקה לתולדות ישראל אוניברסיטת בר-אילן. הכותב מרבה לצטט את זילברנר, ובעמוד 111 הערה 448 כתב: ראה מחקרו של א' זילברנר, הסוציאליזם המערבי, עמ' 303–312, החושף את האנטישמיות בחוגים הסוציאליסטיים. בְּשׁוּרת הסיכום למחקריו אומר זילברנר "העלינו במחקרנו, שראשי מנהיגיהם של הסוציאליסטים במאה הי"ט היו רואים בעם היהודי את התגלמותה של הטפיליות החברתית" (העבודה באתר אקדמיה
↑  על פי תגובה מפורטת שנכתבה ב-7 באוגוסט 2021 כְּמֵשִׂיחַ-לפי-תומו לגבי ספרי זילברנר וממצאיו השליליים על תנועות השמאל העולמי ויחסם ליהודים. התגובה היא למאמר "אנטישמיות במסווה" של לב טופור באתר הימני מידה
↑  ראו ברשימת הספרים 'היסטוריה כלכלית בזמן החדש'
↑  מבחר ביקורות על הספר: 
משה אונגרפלד, על האנטישמיות האדומה - <<הסוציאליזם המערבי ושאלת היהודים>>, הצופה, 4 במרץ 1955
אריה אופיר, אנטישמיות בקרב אבות הסציאליזם, דבר, 16 בספטמבר 1955
יהודה גוטהלף, הסוציאליזם ושאלת היהודים, דבר, 26 באוגוסט 1955
מארק ירבלום, סוציאליזם ושאלת היהודים, דבר, 11 בנובמבר 1955
שלום בן־ברוך, סוציאליזם. אנטישמיות, ציונות - אור חדש על ויכוח ישן, הַבֹּקֶר, 5 בספטמבר 1955
↑  מכתב בשם הגימנסיה העברית לזילברנר (הארכיון הציוני)
↑  ביקורת של משה קטן, דבר, 6 באוגוסט 1956 (אתר הספרייה הלאומית)
↑  על גולה וגלות אהוד מנור, עמוד 453 הערה 27 (אתר אוניברסיטת בן-גוריון)
↑  שאלת היהודים במהפיכה הליברלית והמהפנית ברוסיה, יצחק מאור, הוצאת מוסד ביאליק ירושלים תשכ"ד (1964), עמוד 5 בהקדמה. (אתר מט"ח)
↑  היסטוריוגרפיה יהודית מרקסיסטית תום נבון, מאי 2020, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור באוניברסיטת חיפה (אתר הרשות הלאומית לתרבות היידיש)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268223605171  PLWABN: 9810579381005606  BnF: cb15343447p (data)  GND: 139360794  ISNI: 0000 0001 1681 0399  LCCN: n50024725  NKC: skuk0005252  NLG: 217347  NTA: 069128170  SUDOC: 082051801  VIAF: 85181429   WorldCat (עם VIAF): 85181429
שיטות מחקר - מונחים

שיטות מחקר או מתודולוגיה (research methods) היא התורה המדעית העוסקת בדרכים לחקירה ומשתמשת בעקרונות חשיבה לוגיות אינדוקטיביות וסיבתיות. תורה זו כוללת פרוצדורות מובנות וסדורות לאיסוף מידע באופן שיטתי ולהסקת מסקנות תקפות ממנו. מטרת קיומן של פרוצדורות סדורות אלה הוא בדיקת השערות ספציפיות בפרט ופיתוח תאוריות בתחומים שונים של המדע, בכלל.
ההיגיון העומד מאחורי עריכת מחקר שיטתי לצורך הסקת מסקנות תקפות, אינו תלוי בתחום המחקר המדעי הספציפי. מסיבה זו, המונחים הקשורים לשיטות מחקר הם ברובם משותפים לתחומי מחקר שונים.
מושגי יסוד > חקירה (inquiry)

דרך לרכישת ידע. הפילוסוף האמריקני צ׳רלס פירס, מנה ארבע דרכים כלליות לרכישת ידע:
א. שיטת הדבֵקות (method of tenacity) האדם דבק בעמדותיו מבלי להטיל בהם ספק ולאסוף מידע רלבנטי. ב. שיטת הסמכות (method of authority)בקשה אחר הידע נעשית ע"י הסתמכות על אנשים המוגדרים חברתית או פוליטית כבעלי ידע ג. השיטה האינטואיטיבית (method of intuition) קבלת הידע נעשית באמצעות ברירת האמיתות הנראות למחפש התשובה כמתקבלות על הדעת ומתאימות לשכל הישר.  ד. השיטה המדעית  (method of science).