stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בולע אש

בולע אש בסנט לואיס שבארצות הברית, סתיו 2004.
לפידים מיוחדים עבור אוכלי אש.
בולע אש או אוכל אש הוא בדרן המופיע לרוב בקרקס או במופעי רחוב. במסגרת המופע מכניס הבדרן לפיו לפידי אש בוערים, ומכבה אותם בפיו.
מקורה של אכילת או בליעת האש בטקסים דתיים הינדואיסטים. הפאקירים בהודו נהגו לבצע את הטקס כטקס דתי, המעיד על עוצמת אמונתם (יחד עם פעולות אחרות שנועדו להראות את עוצמת הרוח של הפאקיר והתגברותו על הטבע - כגון הליכה על גחלים או שינה על מיטת מסמרים).
בהשפעת אוכלי האש הדתיים, החלו להגיע לאירופה מופעים של אוכלי אש כבר בשלהי ימי הביניים. אחד האזכורים הראשונים לבליעת אש היה מעשיו של אנגלי בשם ריצ'רדסון אשר הופיע בצרפת בשנת 1667.
בין בולעי האש הידועים היה רוברט פאול אשר בלע לפידים, גחלים לוחשות, שעווה נמסה וגופרית בפני אצילים ובתי מלוכה בשלהי המאה ה-18.
רק עם הפיכתה של הודו לחלק מהאימפריה הבריטית, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הפכה אכילת או בליעת האש למופע בידורי פופולרי ולמופעי רחוב.
בני מר (קצין)

| --- | --- |

מר, 2024
 לידה:  המאה ה־20 חולון 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1984–2014 (כ־30 שנה)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 404  מפקד עוצבת עמוד האש  מפקד חטיבת מכבים  מפקד ביסל"ת  ראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה  ראש מטה פיקוד הצפון
 
מר, במהלך שירות מילואים במלחמת חרבות ברזל, ביחד עם מפקד פיקוד הצפון אורי גורדין (במרכז) ומפקד פיקוד המרכז של ארצות הברית מייקל קורילה, 2024
בני מר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת כמפקד אגד בחיל התותחנים וכראש מטה פיקוד הצפון.
ביוגרפיה

מר נולד בחולון, בן להורים ניצולי השואה. התגייס לצה"ל ב-1984, שירת כלוחם כחיל התותחנים ולאחר קורס מפקדים שימש מפקד צוות בגדוד 55. לאחר קורס קצינים שימש קצין סיור בגדוד 55, קצין עמדה בקורס מפקדים ומפקד סוללה בגדוד 55. בהמשך שימש קצין אג"ם במפקדת קצין התותחנים של פיקוד המרכז, סגן מפקד גדוד 403 וקצין אג"ם בעוצבת הגולן. כסגן-אלוף פיקד על גדוד 404 וכאלוף-משנה שירת כראש תורת חיל תותחנים במפקדת זרוע היבשה. ב-2003 מונה למפקד אגד ארטילרי 215. בתפקיד זה מונה ב-2004 גם למפקד חטיבת מכבים, חטיבה מרחבית חדשה שהוקמה באוגדת אזור יהודה ושומרון. בתפקידו הבא פיקד על בית הספר לתותחנות שדה, במקביל שירת כקצין התותחנים הפיקודי בפיקוד הדרום. שירת כראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה ובתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כראש מטה פיקוד הצפון עד שחרורו ב-2013.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל פיתוח וחדשנות בחברת הייעוץ הביטחוני SBM.
ב-2016 הקים את חברת 'בימר ייעוץ אסטרטגי' - העוסקת בייעוץ ביטחוני ושיווק בינלאומי
מר בוגר תואר ראשון בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
מר מתגורר בגדרה, נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  פליקס פריש, ‏48 התרעות לפיגועים; 10 מבוקשים נעצרו ביו"ש, באתר גלובס, 10 בפברואר 2004
↑  BEEMEHR – Precision.Focus.Creativity., www.beemehr.com (באנגלית)
בלה אבצוג

בלה אבצוג, 1971
בלה אבצוג יחד עם ראש עיריית ניו יורק אד קוץ', והנשיא ג'ימי קרטר
בלה סביצקי אבצוג (באנגלית: Bella Savitsky Abzug;‏ 24 ביולי 1920 – 31 במרץ 1998) הייתה מנהיגה פמיניסטית יהודייה-אמריקאית, פעילה למען זכויות האזרח ונגד מלחמת וייטנאם וחברת בית הנבחרים של ארצות הברית. נמנתה עם מנהיגות הגל השני של הפמיניזם.
לקריאה נוספת

Barbara J. Love, Feminists who changed America, 1963-1975, University of Illinois Press, 2012.
הערות שוליים

↑  Bella Abzug בויקיציטוט
↑  על הפסדה ב-1976 ראו: בן פראנק, מדינת ניו-יורק נערכת ל"מוקדמות" לסנאט, דבר, 5 בספטמבר 1976; נחום ברנע, מויניהאן ניצח את בלה אבצוג, דבר, 16 בספטמבר 1976; דבר היום | ניצחונו של מויניהן, דבר, טור 2, 16 בספטמבר 1976.
↑  Adam Nagourney, “Recalling Bella Abzug’s Politics and Passion,” New York Times, 3 April 1998: D17.
↑  מכון בלה אבצוג למנהיגות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304855305171  BIBSYS: 8066136  BnF: cb124718799 (data)  CiNii: DA10243483  GND: 1055013903  ISNI: 0000 0000 8156 5636  LCCN: n83231578  MusicBrainz: 88beeda8-add6-4ba1-bce0-8392ceb6fca7  NARA: 10568291  NLA: 35000600  NTA: 071843876  SNAC: w6r31qhg  SUDOC: 223738794  Trove: 784605  US Congress: A000018  VIAF: 76415840   WorldCat (עם VIAF): 76415840
בד שיפון

סארי שיפון
שיפוֹן (מצרפתית: Chiffon) הוא בד דק ושקוף המזכיר את בד הוואל אך אינו רך כמוהו. בד השיפון משמש לרוב בתפירת שמלות ערב ושמלות כלה, מאחר שהבד נוקשה מעט הוא מאפשר את יצירת הנפח לשמלות הכלה. הבד מיוצר באריגת שתי וערב והוא ארוג בדרך כלל מסיבי משי טבעי או מסיבים סינתטיים.
סיבים טבעיים

השיפון הקדום היה עשוי ממשי בלבד והיה יקר מאוד, משום כך הוא היה מוגדר כבד של המעמד הגבוה. שיפון משי מציג פיגמנט חזק ויפה מכיוון שמשי סופג צבע.
סיבים סינתטיים

בשנת 1938 הומצא שיפון הפוליאמיד (ניילון) ולאחר מכן, בשנת 1958 נוצר שיפון הפוליאסטר, שהפך פופולרי מאוד בשל עמידותו ועלותו הנמוכה.
ניתן ליצור שיפון גם מתוך זְהוֹרִית (Rayon).
שיפון עלול להיות קשה לעבודה מכיוון שהוא דק מאוד ומשתנה במהירות כשהוא תפור.
גלריה

שמלת חתונה עשויה שיפון משי
שמלת ערב עשויה שיפון משי
שמלת שיפון ירוקה בהירה
השמלה של ג'ניפר לופז הייתה עשויה שיפון משי ירוק
בית העלמין היהודי של קישינב

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 דת:  יהודי
 קואורדינטות:  47°02′07″N 28°47′50″E﻿ / ﻿47.03527778°N 28.79722222°E﻿ / 47.03527778; 28.79722222
  (למפת קישינב מוגדלת) בית העלמין היהודי של קישינב(למפת קישינב רגילה) בית העלמין היהודי של קישינב
 
בית העלמין היהודי של קישינב (ברומנית: Cimitirul evreiesc din Chișinău) שוכן בצפון-מזרח קישינב, באזור בויוקאני, ברחוב מילנו. זה אחד מבתי העלמין הישנים ביותר של העיר, שמתפקד מ-1887, אך יש בו גם קברים ישנים יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נגרמו נזקים גדולים בחלק המזרחי של בית העלמין. ב-1958 חולק בית העלמין לשניים ובאחד החלקים הוקם שוק חקלאי. בסביבות 1960 פורק החלק המזרחי של בית העלמין, המצבות נופצו ושימשו לבניית גדר עבור החלק המערבי, עבור בתי קברות נוספים ולריצוף שבילי הפארק "אלונלול" הסמוך. בעבר שטח בית העלמין היה בן 15 הקטרים, אך כעת נותר לו 12 הקטרים וביתר הוקמו שיכונים ומגרשי טניס.
לפי מקורות היסטוריים סובייטיים, נמצאו בבית העלמין היהודי, בקבר שנפתח לאחר השחרור, 837 גופות ירויות, חלקן, על פי הממצאים, נקברו בעודם בחיים עם ידיים כבולות. העובדות אומתו על ידי חקירה רפואית-משפטית ועל ידי עדי ראייה.
הערות שוליים

↑  Locuri din Chișinău unde se păstrează amintirea Holocaustului (ברומנית)
↑  המקורות הסובייטים נמנעים בצורה עקבית מציון הלאום או הדת היהודית, הם מדברים על אזרחים סובייטיים, אך מהנסיבות ברור שמדובר ביהודים.
↑  פנקס הקהילות - רומניה, כרך שני, עמוד 414
בוש (להקה)

| --- | --- |

הלהקה בהופעה בשנת 2011
 מקום הקמה:  לונדון 
 מוקד פעילות:  לונדון, אנגליה
 תקופת הפעילות:  1992–2002 2010
 סוגה:  גראנג' רוק אלטרנטיבי רוק כבד
 חברת תקליטים:  Kirtland SPV  Atlantic   Trauma   Interscope
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 גווין רוזדייל רובין גודרידג' כריס טריינור קורי בריץ
 חברים לשעבר
 נייג'ל פולספורד דייב פרסונס
 
בוש (Bush) היא להקת פוסט-גראנג' בריטית שאלבומה הראשון (Sixteen Stone) היה מזוהה בעיני רבים עם סצנת הגראנג', גם בגלל הקול והמראה החיצוני של הסולן גווין רוזדייל שהזכירו לרבים את אלו של סולנה של להקת נירוונה, קורט קוביין. ללהקה בסיס מעריצים גדול בארצות הברית.
האלבום השני כלל את השיר Swallowed שהפך ללהיט MTV. באלבום הבא שבו הלהקה חזרה לרוק-הגיטרות הבסיסי שלה לאחר מעט נגיעות אלקטרוניות באלבומה הקודם The Science Of Things, הצליח פחות מהאלבומים שקדמו לו, וכך גם Golden State, אלבומם הבא. בשנת 2002 התפרקה הלהקה כתוצאה מירידה במכירת אלבומיה, ומחוסר תמיכת חברת התקליטים.
רוזדייל הקים להקה חדשה בשם Institute ב-2005, עם צליל דומה לזה של בוש.
בשנת 2010 התאחדה הלהקה, ובמקומם של נייג'ל פולספורד ודייב פרסונס, שעזבו את הלהקה, צורפו כריס טריינור וקורי בריץ. בשנת 2011 הוציאה את האלבום The Sea of Memories.
חברי ההרכב > חברי ההרכב הנוכחי

גווין רוזדייל – שירה, גיטרה (1992–2002; 2010–היום)
רובין גודרידג' – תופים (1992–2002; 2010–היום)
כריס טריינור – גיטרה (2002; 2010–היום)
קורי בריץ – גיטרת בס (2010–היום)
חברי ההרכב > חברים לשעבר

נייג'ל פולספורד – גיטרה (1992–2002)
דייב פרסונס – גיטרת בס (1992–2002)
סשה פטן - קלידים (1999–2002) (לא חבר להקה רשמי. נגן אורח בסיבוב ההופעות)
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

Sixteen Stone ‏ (1994)
Razorblade Suitcase ‏ (1996)
The Science of Things ‏ (1999)
Golden State ‏ (2001)
The Sea of Memories ‏ (2011)
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

Zen X Four ‏ (2005)
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

Deconstructed ‏ (1997)
The Best of: 1994-1999 ‏ (2005)
בית העלמין הספרדי של בוקרשט

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1865 
 מספר קבורים:  10,300 
 קואורדינטות:  44°24′08″N 26°05′46″E﻿ / ﻿44.402324365706°N 26.096111483714°E﻿ / 44.402324365706; 26.096111483714
  (למפת בוקרשט מוגדלת) בית העלמין הספרדי של בוקרשט(למפת בוקרשט רגילה) בית העלמין הספרדי של בוקרשט
 
בית העלמין הספרדי של בוקרשט (ברומנית: Cimitirul evreiesc Sefard din București) הוא אחד משלושת בתי העלמין היהודיים בבוקרשט, רומניה והכניסה אליו היא בכביש ג'יורג'יולוי מספר 2. נודע גם בשם "בית העלמין בלו ספרדי" (Cimitirul Bellu Spaniol), באסוציאציה לבתי הקברות "בלו" הנוצריים (אורתודוקסי וקתולי) של בוקרשט הנמצאים לא רחוק ממנו.
בית עלמין זה נוסד בשנת 1865, לאחר סגירתו של בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט ויועד לקבורתם של היהודים הספרדים. הקרקע נקנה ב-1864, אך הקבר הראשון נכרה ב-1865. שטח בית העלמין הוא של 4 עד 5 הקטרים ויש בו כ-10,300 קברים. בשטח בית העלמין מוצב גם אובליסק לזכר החיילים היהודים ספרדים שמתו במלחמת העולם הראשונה בשירות הצבא הרומני. בבית העלמין מוצבות גם כמה מצבות ששרדו את פירוק בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט.
הערות שוליים

↑  Evreii sefarzi
בורשסם ינקו

| --- | --- |
עמוד השער של בורשסם ינקו, גיליון מספר 58 בפברואר 1869, עם הקריקטורה על פרנץ ארקל
עמוד השער של בורשסם ינקו, גיליון מספר 58 בפברואר 1869, עם הקריקטורה על פרנץ ארקל
 תאריכי הופעה:  1868–1938 (כ־70 שנה)
 שפה:  הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 
עמוד השער של בורשסם ינקו, 16 באפריל 1882
עמוד השער של בורשסם ינקו, 21 באפריל 1889
בּוֹרְשסֶם יַנְקוֹ שפירושו בהונגרית "ינקו גרגר פלפל" (בהונגרית: Borsszem Jankó); היה כתב עת היתולי, שיצא לאור בבודפשט בין 1868 לבין 1938. קהל היעד שלו היה בעיקר הבורגנות הגבוהה העירונית ובמיוחד יהדות פשט ולאחר האיחוד בין פשט לבין בודה, בודפשט. כתב העת, שבועון, היה המוביל במשך תקופת הופעתו בהצלחה הגדולה מבין שלושה - ארבעה מגזינים היתוליים ועם תפוצה של כ-2,000 עותקים בכל מהדורה, שלעיתים אף עבר את המספר הזה.
היסטוריה

כתב העת יצא לראשונה ב--5 בינואר 1868 בעריכתו של אדולף אגאי שהיה גם מייסד העיתון, ופרסם בו כתבות בשם הבדוי: צִ'יצֶ'רִי בוֹרְש (Csicseri Bors) משהו בדומה ל"גרגר חומוס".
כתב העת הוצא על ידי בית הדפוס והמו"ל אתניאום משנת 1873. בנוסף לאדולף אגאי הוא נערך במשך זמן קצר בשנת 1904 על ידי ינה הלטאי (מקודם:הרצל), בן דודו של בנימין זאב הרצל, מאוקטובר 1905 עד 1910 על ידי אדם ליפצ'אי (Lipcsey Ádám) ולאחר מותו של ליפצ'אי על ידי ינה מולנאר (מקודם:מילר) שערך את העיתון. הגיליונות הראשונים נכתבו על ידי גרבן ואש, פאל דיולאי, ולאיוש הבשי ועוד, אך גם המשורר יאנוש אראן עבד בעיתון. האיורים הראשונים היו של קולארץ וקצלר הווינאים ומאוחר יותר של קַרֵל קליץ'(אנ'), הצייר והמאייר הצ'כי בעל הכישרון יוצא הדופן, שהתגורר זמן רב בהונגריה. לאחר ניהולו האמנותי של קליץ', המשיך הצייר יאנוש ינקו, גם הוא וירטואוז ובעקבותיו יוז'ף פראגו (קודם:פרנקל) היו המאיירים הראשיים של העיתון. אחרי זמן מה דז'ה בר (קודם:בהר-Behr) הפך למנהל האמנותי ולצידו היה הנריק מאיור, שלימים עשה קריירה מוצלחת מחוץ להונגריה. לאחר מותו של דז'ה באר, אנטאל גאשפאר הפך למנהל האמנותי של השבועון. הבורשסם ינקו היה השבועון ההיתולי המוביל בתקופתו, והשני אחריו היה האישטקש (Üstükös - שפירושו בהונגרית שביט) ששנוסד על ידי הסופר מור יוקאי. יותר מאחת מהקריקטורות של קרל קליץ' בשבועון הפכו למפורסמות בעולם כולו, כמו הקריקטורה המצוירת שלו של קיסר פרוסיה.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19 היה השבועון העיתון ההיתולי של האגודה שנקראה "קונסורציום הסופרים" של פאל דיולאי. חבריה התכנסו בעיקר בבית קפה בשם "מעיין הקפה" (Kávéforrás). הצוות הקבוע של השנים הראשונות, בעת הקמת העיתון, הורכב מאינטלקטואלים בורגנים צעירים מוכשרים ומלומדים בני עשרים. אך לא מומשו התקוות שתלו בהם. חלקם מתו צעירים והרוב התפזר וניהל קריירה לא כל כך מוצלחת כל אחד בכוחות עצמו. ביניהם היה גם ולאיוש דוצי (קודם:דוקס) שהיה יוצא דופן מהם בקריירה מוצלחת עד קבלת תואר אצולה ותואר ברון.
עם הזמן נעלמה מהשבועון הרוחניותה הרעננה, הצעירה, עם ההומור האלגנטי, אם כי השבועון הצליח לשמור על הרוח ההיתולית החלוצית שלו לאורך כל הדרך, מה שהפך אותו לעיתון ההיתולי הפופולרי ביותר במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה מספר העותקים של העיתון פחת משמעותית והוא התקיים אז בעיקר מעברו היוקרתי.
בנוסף לכתבים מתארי הדמויות והיחסים האופייניים בחברה, העיתון פרסם גם קריקטורות, והיה אחד ה"מוסדות המגדירים" בתקופתו. הוא נתן פרנסה קבועה ובטוחה לציירים ומאיירים רבים, לגרפיקאים או כפי שכונו בזמנו אמני רישום. הקריירה של אמנים הונגרים מצטיינים רבים התחילה במערכת של בורשסם ינקו, כמו יוז'ף ואנק או הנריק מאיור שכבר הוזכר, או לאו קובר, גם הוא ממוצא צ'כי יליד ברנו, אך גם אחרים כמו מיקלוש ואדאס, לאיוש לינק או מרסל ורטש, אך גם הקריירה של הצייר והמאייר ינה בלה ינאי, המשתייך לדור המבוגר, קשורה קשר הדוק לעיתון. הצייר לאיוש מארק גם הציג כמה קריקטורות שלו בגיליון יחיד. לעיתון היה כוח מניע בתחום הגרפיקה היישומית ההונגרית, הגרפיקה הפרסומית, מה שאיפשר לה להדביק את הפיגור של עשרות שנים מהטובים באירופה, לפחות מבחינת העיצוב האמנותי, הרעיון המקורי והנוסח האינטלקטואלי.
השבועון הופיע בפעם האחרונה בשנת 1938. הוא איבד חלק גדול מהפופולריות שלה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
הדמויות הקבועות בכתב העת

שמות הדמויות בלתי ניתנים כמעט לתרגום. הם מצחיקים מעוותים או נלעגים כמו השוטר להלן ששמו הפרטי ומשפחה בתרגום חופשי: אנדראש "מה יוצא לי מזה" או "מה ארוויח מזה".
להלן מודגשת בסוגריים מהות הדמות:
Lengenádfalvay Kotlik Zirzabella (גברת בעלת חזה שופע, גברת פטריוטית מהשמאל הקיצוני)
András Mihaszna (שוטר)
Mokány Berci, Dömbszög and Bugaczi nömös (בעל אחוזה כפרי)
ונדל שאניארו (עובד מדינה) האיור שלו מוצג בערך זה.
שפיציג איציג (תיאורו נכתב היתולית כ"פאתריות ידואה ובאל משפכה" = פטריוט ידוע ובעל משפחה )
טמב סילארד (בתרגום חופשי:גוש יצוק) (פרופסור)
מוצ'איאק (בני כפר נחשלים)
מחברים ומאיירים

ככותבים, בין היתר:
אבוני לאיוש
קורנל אברני
אגאי אדולף
זולטאן אמברוש
ארפאד בנציק
לאיוש דוצי (דוקס)
אמיל אבצקי
לאיוש הבשי
אנדור קוזמה
קלמן מיקסאט
ינה ראקושי
זולטאן שומיו
אימרה מיצגר
כמאיירים:
יאנוש ינקו
דז'ה בר (בהר)
קטה קליבודה
אתנאז הומיצ'קו
אדולף פניאש
יוז'ף פראגו (פרנקל)
אקוש גראי
לקריאה נוספת

בורשסם ינקו ב- EPA
בורשסם ינקו
טמאש מ. טריאן: 5 בינואר 1868 - בורשסם ינקו מופיע לראשונה
גזה בוזינקאי:בורשסם ינקו וחבריו. עמודי השער של כתבי עת היתוליים הונגריים וקריקטורותיהם מהמחצית השנייה המאה ה-19. 1983
עמוד השער 1917
שאניארו ונדל-עובד ציבור
הריב בבית הנבחרים בין אנדור הורנסקי לבין דז'ה סילאדי, שנת 1891
בית קמה

בֵּית קָמָה הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי במועצה אזורית בני שמעון בנגב הצפוני שעלה על הקרקע בשנת 1949 על ידי עולים מהונגריה ופולין. הקיבוץ נמצא כ-4.5 ק"מ צפונית לרהט וכ-20 ק"מ צפונית לבאר שבע.
היסטוריה

קיבוץ בית קמה עלה על הקרקע בתאריך 19 באפריל 1949 במסגרת "הקיבוץ הארצי" ונקרא תחילה בשם "ספיח". המייסדים עלו מהונגריה במסגרת תנועת "השומר הצעיר" וישבו, לפני עלייתם על הקרקע, במושבה הדר (כיום חלק מהוד השרון).
בטקס העלייה על הקרקע, נכתב במגילת העלייה של הקיבוץ:”היום [ ... ] אנו חברי קבוץ השומר הצעיר 'ספיח' מפליטת הגולה אשר בהונגריה, מניחים את היסוד לביתנו, להיותו ישוב של קבע בערבות הנגב המשוחרר באדמות תל אל מליחה. יהי ביתנו זה אשר יקום לנו, לבנינו, ולנדחי הגולה אשר יבואו לארוג יחד אתנו מסכת חיים, בניין ויצירה. ועל זאת באנו על החתום במעמד נציגי הקיבוץ הארצי השומר הצעיר המוסדות המיישבים, באי כוח המדינה והצבא”.
ביוני 1951 הוחלף שם הקיבוץ ל"בית קמה". השם בית קמה מציין את שדות הקמה, התבואה המשתרעים בסביבה זו. בנוסף, השם סמלי, על פי הפסוק "והיה כאסוף קציר קמה" (ישעיהו ז').
ביולי 1951, נחנך בקיבוץ מפעל "אשלים" המייצר ציוד משרדי ממתכת. באוגוסט 1951 צורף למועצה האזורית בני שמעון שזה עתה הוקמה.
בשנים שלאחר הקמתו קלט הקיבוץ קבוצות השלמה ("גרעינים") מפולין, ארגנטינה, צרפת וישראל. כמו כן, נקלטו בקיבוץ בוגריהן של שתי חברות נוער שהתחנכו בקיבוץ ובני קיבוץ, שהצטרפו אליו כחברים.
אופי היישוב

בשנות ה-2000 גדל מספר התושבים בבית קמה. התושבים החדשים השתלבו היטב בחברה הקיבוצית ורבים מהם פעילים בחיי התרבות והחברה בבית קמה.
בית קמה הוא קיבוץ מופרט. חדר האוכל בקיבוץ פעיל ומתפקד וכך גם המועדון, המשמש לפעילות תרבותית ופעולות חברתיות שונות. כיום נמצא הקיבוץ בעיצומו של מהלך הרחבה קהילתית.
חינוך

במסגרת מערכות החינוך הרך והחינוך החברתי ביישוב מתחנכים כ-700 ילדים.
בית הספר היסודי האזורי "ניצני הנגב", השייך למועצה האזורית "בני שמעון", נמצא בשטח הקיבוץ וכולל את הכיתות א'-ו'. ילדי הקיבוץ בגילאי ז'-י"ב מתחנכים בבית הספר התיכון "מבואות הנגב" בקיבוץ שובל. ילדי הקיבוץ בשכבות ד'-י"ב פעילים בקן המקומי של תנועת השומר הצעיר, בו פעילים כ-350 חניכים ומדריכים.
חקלאות, שירותים ותעסוקה

ענפי החקלאות של הקיבוץ כוללים שני תאגידים בשיתוף עם קיבוץ משמר הנגב. תאגיד גידולי השדה "שקמה" ותאגיד הרפת "משמר קמה". רפת החולבות המשותפת נמצאת בבית קמה. ענף חקלאי נוסף בבית קמה הוא לול פיטום.
בקיבוץ פועלים כסדרם כל ענפי השירותים המסורתיים: נגריה, חשמליה, מסגריה, נוי, מכבסה, מרפאה, מרפאת שיניים וחנות כל-בו.
בקיבוץ פעלה חברת קמהפארם אשר נרכשה על ידי חברת קמהדע בשנת 1990. בשנת 1999 מכר הקיבוץ את מניותיו בחברה. פעילות הייצור של חברת קמהדע ממשיכה להתבצע במתקנים בשטח הקיבוץ.
מספר רב מחברי הקיבוץ מועסקים בעבודות חוץ שונות.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפה בהוצאת מחלקת המדידות, 1950 עם סימון היישוב בשמו ההיסטורי 'ספיח', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  שבתי קפלן, "ספיח ,"משרידי הונגריה, עלה בשערי הנגב, על המשמר, 19 באפריל 1949
↑  רוניכוכבי-נהב,  אתרים במחוזות הזיכרון : ספרי יובל של קיבוצים, יד טבנקין - המרכז המחקרי תיעודי ומוזיאלי של התנועה הקיבוצית יד יערי, 2006, עמוד: 151
↑  ספיח - בית קמה, הארץ, 21 ביוני 1951
↑  זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, תשט"ז, 1956, כרך א', עמודים 114-115
↑  כל מקום ואתר, רעננה: משרד הבטחון. ההוצאה לאור, 2000, עמ' 50
↑  מפעל תעשייתי של קיבוץ ספיח בנגב נחנך אתמול, על המשמר, 25 ביולי 1951
↑  ! 3 מועצות אזוריות יוקמו בנגב, קול העם, 14 באוגוסט 1951
↑  יורם גביזון, קמהדע מציבה אתגר חדש לכישורי החיתום של צלניר, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2005
גתית פנקס, ‏מימון מארגנטינה, פיתוח בקיבוץ בית קמה, באתר גלובס, 12 בינואר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465875605171  VIAF: 2949151433034056420006   WorldCat (עם VIAF): 2949151433034056420006 
חדר האוכל של הקיבוץ
נערים עובדים בקיבוץ בשנות ה-50
בית קלגאן

בית קלגאן הוא אחד מבתי האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש וקרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין.
סמל הבית של קלגאן
היסטוריה

בית קלגאן הוא אחד מהבתים הצעירים שקיימים בווסטרוז, והם משרתים כבני חסות לבית לאניסטר, תואר האצולה הוענק להם על ידי טייטוס לאניסטר, לאחר שהותקף על ידי לביאה, ושומר כלבי הצייד שלו הצילו ברגע האחרון בעזרת שלושה כלבים, כאות תודה הוענק לו תואר אבירות, וטירה בשם "מצודת קלגאן", ובנו אף היה מתלמד של טייטוס. כאות תודה וזיכרון מייסד הבית צייר על מגינו את שלושת כלבי הצייד על רקע צהוב, שהצילו את אדונו ומתו תוך כדי.
דמויות בבית קלגאן > קלגאן הראשון

מייסד הבית שקיבל את התואר מטייטוס לאניסטר שמו הפרטי אינו ידוע.
דמויות בבית קלגאן > קלגאן השני

בילדותו התלמד אצל טייטוס לאניסטר, מת תוך כדי מסע צייד, אולם יש הסוברים שהוא נרצח על ידי בנו גרגור. שמו הפרטי  אינו ידוע.
דמויות בבית קלגאן > גרגור קלגאן

מכונה "ההר" או "ההר הרוכב". הוא ראש הבית, והאח הבכור במשפחה. ידוע בשל כוחו הפיזי הרב ובשל אכזריותו הסדיסטית משרת בנאמנות את בית לאניסטר, בין שלל מעשיו האכזריים ניתן למנות אונס, רצח והתעללות בנשים וילדים. ושמועות לא מאומתות מאשימות אותו ברצח אחותו הקטנה, ברצח שני נשותיו, וברצח אביו. בילדותו ניסה לשרוף את אחיו סנדור והשאירו מצולק בחצי פנים.
בסדרת הטלוויזיה הוא ואחיו סנדור נופלים אל מותם.
דמויות בבית קלגאן > סנדור קלגאן

האח הצעיר במשפחה, מכונה גם "כלב השמירה". מתואר כגס, קשוח ומומחה בסייף. בקטנותו סבל רבות מידי אחיו הגדול שאף צילק את פניו בשריפה כאשר היה בגיל שבע, שירת בנאמנות את בית לאניסטר וכהן כשומר הראש של הנסיך ג'ופרי, ואף צורף למשמר המלך. לאחר מכן ערק משורות המשמר ונדד ברחבי ארץ הנהרות, ותקופה ארוכה נחשב למת.
בסדרת הטלוויזיה הוא ואחיו גרגור נופלים אל מותם.
הערות שוליים

1 2  https://awoiaf.westeros.org/index.php/House_Clegane
בארץ עתיקה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אמיטאב גוש
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  נדידת עמים, מצרים העתיקה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1994
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת חרגול
 תאריך:  2006
 תרגום:  עדי גינצבורג-הירש
 סדרה
 הספר הבא:  Dancing in Cambodia and At Large in Burma 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002511435
 
בארץ עתיקה (באנגלית: In An Ancient Land) מאת אמיטאב גוש הוא ספר אנתרופולוגי והיסטורי הכתוב בגוף ראשון. הספר חוקר תמורות, עם חלוף תקופות ההיסטוריה, של סובלנות דתית, אתנית ולאומית.
תקציר הספר

בעודו סטודנט באוקספורד, נתקל גוש במספר רשמים על סוחר יהודי בן המאה ה-12 ועבדו ההודי בהודו. גוש לא ידע עד אז על יהודים שחיו בהודו בתקופה זו, וסוקרן מאוד. לאחר שלמד ערבית, נרשם גוש ללימודים באוניברסיטת אלכסנדריה שבקהיר, ופרופסור שם ארגן לו מגורים בכפר עני בסביבה.
הספר מתאר שני סיפורים שונים:
חייו של הסוחר היהודי, אברהם בן ייג'ו, עבדו בומה, ודמויות אחרות באותה תקופה, במלבר שבהודו ובעדן שבתימן. המקורות הידועים על הדמויות, כולל מקורות שגוש מצא בעצמו בגניזת קהיר, אינם מספיקים לציור תמונה שלמה, ולכן גוש מציין מה האפשרויות השונות בהתאם למה שידוע על אותה תקופה.
חייו של גוש עצמו בכפר מצרי עני בתחילת שנות השמונים, ותיאור השינויים שעברו על הכפר ועל העולם הערבי בכלל כששב לביקור בסוף שנות השמונים.
נושאים

דרך שילוב שני הסיפורים, מנסה גוש לבחון את נקודות הדמיון והשוני של יחסה של חברה לשונים ממנה: יחסו של כפר המצרי בשנות השמונים אליו, היחס בהודו של המאה ה-12 למיעוטים אתניים, יחס היהודים לעמים אחרים, הלאומנות הערבית וההינדית בעת החדשה, ועוד.
תרגום לעברית

הספר תרגום לעברית על ידי עדי גינצבורג-הירש ויצא לאור בשנת 2006 בהוצאת חרגול.
הערות שוליים

↑  סקירה: יצחק לאור, העורלה שבין דלהי לדמנהור, באתר הארץ, 31 בינואר 2006
בכרך

ערך זה עוסק בעיירה בגרמניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל בכרךסמל בכרך

בכרך
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה פדרלית:  ריינלנד-פפאלץ ריינלנד-פפאלץ
 מחוז:  מיינץ-בינגן
 נפה:  Rhein-Nahe
 ראש העיר:  דיטר קוכסקאמפר (Dieter Kochskämper)
 שפה רשמית:  גרמנית
 שטח:  9.13 קמ"ר
 גובה:  70 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,837 (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  50°4′0″N 7°46′0″E﻿ / ﻿50.06667°N 7.76667°E﻿ / 50.06667; 7.76667
 אזור זמן:  UTC +1
 www.musterstadt.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבכרך(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבכרך(למפת ריינלנד-פפאלץ רגילה) מיינץ קובלנץ טריר קייזרסלאוטרן וורמס נויוויד נוישטט שפייר פרנקנטל נורדריין-וסטפאליה הסן באדן וירטמברג  חבל הסאר  צרפת לוקס. בלגיהבכרך(למפת ריינלנד-פפאלץ מוגדלת) מיינץ קובלנץ טריר קייזרסלאוטרן וורמס נויוויד נוישטט שפייר פרנקנטל נורדריין-וסטפאליה הסן באדן וירטמברג  חבל הסאר  צרפת לוקס. בלגיהבכרך  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
צילום: אסף וול
צילום: אסף וול
בכרך (Bacharach; ידועה גם כבכרך שעל הריין) היא עיירה במחוז מיינץ-בינגן במדינת ריינלנד-פפאלץ, בגרמניה. העיירה שייכת מוניציפלית ל-Rhein-Nahe, אף כי עיירה זו אינה נמצאת בגבולותיה. שמה המקורי של העיירה, בכראכוס (Baccaracus), מעיד על שרשיה הקלטיים. מעל העיר מתנשא המבצר העתיק שטאהלק (Burg Stahleck), כיום אכסניית נוער.