stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערות אג'אנטה
תיאור מפורט של המערות > מערות 21, 22, 23, 24 ו-25

מערה 21: מבט מבחוץ והאולם הפנימי
מערות 21, 22, 23 ו-24 הן מנזרים, המייצגים את השלבים האחרונים של הבנייה באג'אנטה. מערה 21 היא אולם (28.56 מטרים × 28.03 מטרים) ובו שנים עשר חדרים חצובים עבור נזירים, מקדש ומרפסת עם שנים עשר עמודים ופילסטרים. הגילופים על הפילסטר כוללים בעלי חיים ופרחים. העמודים כוללים תבליטים של אפסארות, נגאראג'ה ונגארני, כמו גם מאמינים המשתחווים במודרה של נמסטה. יש באולם ראיות לכך שהוא היה צבוע לחלוטין. דמות הבודהה במקדש מוצגת בתנוחת הטפה.
מערה 22 היא ויהארה קטנה (12.72 מטרים × 11.58 מטרים) עם מרפסת צרה וארבעה תאים לא גמורים. הוא נחצב במפלס גבוה יותר ויש להגיע אליו בגרם מדרגות. בפנים, הבודהה יושב בתנוחת פרלמבה-פדאסנה. הדמויות המצוירות במערה 22 מראות מנושי-בודהות עם מאיטריה (הבודהה העתידי). על פילסטר בצד שמאל של מרפסת מערת 22 יש כתובת פרוזה בסנסקריט. היא נפגמה בחלקה, והחלקים הקריאים מצהירים כי מדובר ב"מתנה ראויה של מנדאפה מאת ג'ייאטה", מכנים את משפחת ג'ייאטה כ"אופאסקה גדולה", ומסיימת את הכתובת ב"הלוואי שזכותה של זה תהיה לידע מצוין לכל בעלי ההכרה, החל מהאב והאם".
גם מערה 23 לא גמורה, מורכבת מאולם (28.32 מטרים × 22.52 מטרים), אך עיצוב דומה למערה 21. המערה שונה בעיטורי העמודים ובנאגות השומרים על הפתח.
מערה 24: מבט מבחוץ והאולם הפנימי הבלתי גמור
מערה 24 היא כמו מערה 21, לא גמורה אך גדולה בהרבה. היא כוללת את אולם המנזר השני בגודלו (29.3 מטרים × 29.3 מטרים) אחרי מערה 4. המנזר של מערה 24 היה חשוב למחקרים על האתר מכיוון שהוא מראה כיצד צוותי עובדים מרובים השלימו את יעדיהם במקביל. בניית התאים החלה ברגע שנחפר המעבר ותוך כדי בניית האולם המרכזי וקודש הקודשים. בניית מערה 24 תוכננה בשנת 467 לספירה, אך ככל הנראה החלה בשנת 475 לספירה, בתמיכת בודהאבהדרה (Buddhabhadra), ואז הסתיימה בפתאומיות בשנת 477 עם מותו של המלך הארישנה נותן החסות.
מערה 24 משמעותית כיוון שיש בה את כותרות העמודים המורכבות ביותר באתר אג'אנטה, אינדיקציה לאופן שבו הצטיינו האמנים ושיפרו ללא הרף את תחכומם כשעבדו עם הסלע בתוך המערה. האומנים גילפו ארבע עשרה דמויות מיניאטוריות מורכבות על הפאנל המרכזי של עמוד המרפסת המרכזי הימני, תוך כדי עבודה באור עמום בחלל מערה צפוף. תבליטי המדליון במערה 24 מראים באופן דומה זוגות אוהבים ואמנויות אנתרופומורפיות, ולא פרחים כמו בבנייה הקודמת. במקדש מערה 24 יש בודהה יושב בתנוחת פרלמבה-פדאסנה.
מערה 25 היא מנזר. האולם (11.37 מטרים × 12.24 מטרים) דומה למנזרים אחרים, אך אין בו מקדש, המערה כוללת חצר סגורה ונחצבה במפלס העליון.
הבודהה במערה 21
מערה 22: האולם הפנימי
מערה 23: האולם הפנימי
עמודים מתוחכמים של מערה 24 עם זוגות אוהבים משובצים; עדות לעבודה מקבילה
תיאור מפורט של המערות > מערה 26 (המאה החמישית לספירה)

מערה 26: הכניסה והאולם הפנימי
מערה 26 היא אולם פולחן (צ'איטיה-גריהא, 11.52 מטרים × 25.34 מטרים) דומה בתוכנית למערה 19. היא גדולה בהרבה וכוללת אלמנטים מעיצוב של ויהארה. הכתובת קובעת כי הנזיר בודהאבהדרה וחברו השר המשרת את מלך אסמקה העניקו מערה עצומה זו. הכתובת כוללת הצהרת חזון והמטרה היא לעשות "אנדרטה על ההר שתחזיק מעמד כל עוד הירח והשמש ימשיכו". סביר להניח כי הבנאים התמקדו בפיסול במקום בציורים במערה 26 מכיוון שהם האמינו שפסלי אבן יחזיקו מעמד הרבה יותר מאשר ציורים על הקיר.
המערה התבססה על הניסיון בבניית מערה 10, עם אגפים צמודים בדומה למערה הקדומה 12 בסגנון טהרוואדה. במתחם מערה 26 יש שתי קומות עליונות וקיימות עדויות לכך שתוכננו ארבעה אגפים למערה, אך אלה ננטשו ורק הבודהות המגולפות על הקיר הימני והשמאלי הושלמו.
הפסלים במערה 26 מורכבים ומסובכים יותר. זוהי אחת המערות האחרונות שנחפרו, ומהכתובת משערים כי נבנתה בסוף המאה החמישית או בתחילת המאה השישית על פי ASI. המערה מורכבת מאולם בצורת אפסיס עם מעברים צדדיים להקפה (פראדקשינה). המעברים מלאים באגדות בודהיסטיות מגולפות, שלושה תיאורים של נס סרוואסטי בצד האמבולטוריום הימני של המעבר, ובודהות יושבים במודרות שונות. רבים מאלה נוספו מאוחר יותר על ידי מאמינים, ולכן הם "פולשניים" מבחינת המתכננים המקוריים. היצירות מתחילות על קיר המעבר, מיד בצד שמאל של הכניסה. היצירות הגדולות כוללות את המהפארינירוונה של בודהה (בודהה השוכב) על הקיר, ואחריה אגדת "הפיתויים של מארה". הפיתויים כוללים את הפיתוי של בנות מארה המתוארות מתחת לבודהה השרוי במדיטציה. הן מוצגות לבושות בצמצום רב ובתנוחות מפתות, בעוד שבצד שמאל ובצד ימין של בודהה נמצאים צבאות של מארה שמנסים להסיח את דעתו ברעש ולאיים עליו באלימות. בפינה הימנית העליונה נמצאת דמותו של מארה המדוכדך ומתוסכל מכישלונו להפריע לנחישות או למיקוד של בודהה הסגפן.
בין מערה 26 לאגף שמאל שלה יש כתובת של איש מחצרו של מלך משושלת רשטראקוטה מסוף המאה השביעית או תחילת המאה השמינית. זו הכתובת האחרונה באג'אנטה.
תוכנית מערה 26 כפי שהושלמה. החריטות מצביעות על כך שהתוכנית המקורית הייתה שאפתנית יותר.
הדגובה המפוסלת (סטופה) באולם הפולחן. יש בה 36 פאנלים מגולפים.
פיתוי הבודהה; בנותיו של השד מארה שנחרטו למטה מנסות לפתות אותו. מארה בפינה הימנית העליונה.
מערה 26, הקיר של המעבר השמאלי: מהפארינירוונה של בודהה, או בודהה גוסס.
תיאור מפורט של המערות > מערות 27, 28 ו-29

"ימין": מערה 27, משמאל למערה 26. "שמאל": מערה 28, מעבר למערה 27, בקצה המערבי ביותר של מתחם אג'אנטה.
מערה 27 היא מנזר וייתכן שתוכננה כנספח למערה 26. שתי הקומות שלה נפגעו, והמפלס העליון התמוטט חלקית. התוכנית שלה דומה למנזרים אחרים. מערה 28 היא מנזר לא גמור, שנחפר בחלקו, בקצה המערבי של מתחם אג'אנטה ובקושי נגיש.
מערה 29 היא מנזר לא גמור במקום הגבוה ביותר במתחם אג'אנטה, כנראה לא שמו לב אליה בעת הקמת מערכת המספור הראשונית, והיא ממוקמת פיזית בין מערה 20 למערה 21.
תיאור מפורט של המערות > מערה 30

בשנת 1956 כיסתה מפולת את המסלול המוביל למערה 16. בניסיונות לפנות ולשקם את המסלול, צפו העובדים בפסולת פתח קטן וסטופה, במקום סמוך לקרקעית הנחל. חפירות נוספות הובילו למערת מנזר טהרוואדה שלא הייתה ידועה עד אז מהמאה השנייה והראשונה לפנה"ס. מערה 30 עשויה להיות בפועל המערה העתיקה ביותר של מתחם אג'אנטה. זו מערה בגודל 3.66 מטרים × 3.66 מטרים עם שלושה תאים, כל אחד עם שתי מיטות אבן וכריות אבן בצד של כל תא. במשקופי דלתות התא מוצגים גילופי לוטוס וזרים. במערה שתי כתובות בכתיב בלתי ידוע. יש בה גם פלטפורמה במרפסת עם נוף נאה של נקיק הנהר שמתחת והיער. לטענת גופטה ומהאג'אן, ייתכן שמערה זו נסגרה בשלב מסוים בגושים גדולים מגולפים בקפידה, כיוון שהסיחה את המבט מהכניסה למערה 16.
תיאור מפורט של המערות > תשתיות נוספות

מעל 80% ממערות אג'אנטה היו ויהארה (מעונות זמניים, מנזרים). המעצבים והאומנים שבנו מערות אלה כללו מתקנים לאיסוף תרומות ואחסון דגנים ומזון עבור המבקרים והנזירים. רבות מהמערות כוללות מאגרים גדולים שנחצבו ברצפה. שטחי האחסון הגדולים ביותר נמצאים, קבע ספינק, ב"שקעים המרווחים מאוד במקדשים של מערת אג'אנטה 6 ומערה 11". מערות אלה נבחרו ככל הנראה בגלל הנוחות היחסית שלהן והאבטחה שהציעו בשל מיקומם הגבוה יותר. הבחירה בשילוב קמרונות מקורים שנחצבו ברצפה עשויה להיות מונעת על ידי הצורך לספק מרחב שינה ונוחות לוגיסטית.
תיאור מפורט של המערות > אתר סמוך

בשנת 2000 נחפר מנזר ויהארה מלבנים שרופות הפונה למערות שעל הגדה הימנית של נהר ואגור, יש בו מספר תאים הפונים לחצר מרכזית, בה הוקמה סטופה. בחפירות נמצאו מטבע של המלך ויסוואסנה שליט האחשדרפנים המערביים (שלט 293–304 לספירה) וכן מטבע זהב של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני (שלט 402–450 לספירה), עדות המהווה אישור נומיסמטי נוסף לתיארוך המערות. נמצא גם לוח טרקוטה של האלה דורגה, שייתכן שבעלי המלאכה סגדו לה.
מבנה תאים בודהיסטי במנזר הלבנים שנחפר ליד מערות באג'אנטה
מטבע של המלך ויסוואסנה שליט האחשדרפנים המערביים שהתגלה בחפירות
מטבע זהב של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני שהתגלה בחפירות המנזר
לוח טרקוטה של האלה דורגה
חשיבות > ילידים, חברה ותרבות ביצירות האמנות באג'אנטה

יצירות האמנות באג'אנטה מראות בעיקר ילידים. מימין: אנשים הדנים בוויתורו של המלך; משמאל: אנשים קדושים מתפללים לכיוון מקדש, חמש נשים מפטפטות בכיכר השוק, ילדים משחקים משחק לוח ליד עץ בננה.
יצירות האמנות במערות אג'אנטה מהוות חלון לתרבות, לחברה ולדתיות של האוכלוסייה הילידית בהודו בין המאה השנייה לפני הספירה למאה החמישית לספירה. חוקרים שונים פירשו אותם באופן שונה מנקודת מבטם של לימודי מגדר, היסטוריה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה של דרום אסיה. הלבוש, התכשיטים, היחסים בין המגדרים והפעילויות החברתיות המתוארות מציגים לפחות את אורח החיים של בני המלוכה והאליטה, ובאחרים בהחלט את התלבושות של האדם הפשוט, הנזירים והרישי (המשכילים) המתוארים בהם. הם מטילים "אור על החיים בהודו" סביב אמצע האלף הראשון לספירה.
יצירות האמנות של אג'אנטה ממחישות את הניגוד בין החיים הרוחניים של נזירים שוויתרו על כל הרכוש החומרי לעומת החיים החושניים של מי שנחשב לחומרני, מפואר, סמלי עושר, אופנה נינוחה ועילאית. ציורי קיר רבים מציגים סצנות מחנויות, פסטיבלים, ליצנים בתהלוכות, ארמונות וביתני אמנות הבמה. אפריזים אלה חולקים נושאים ופרטים עם יצירות האמנות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים אחרים בהודו. מערות אג'אנטה תורמות לתחושה חזותית ותיאורית של התרבות ההודית הקדומה וראשית ימי הביניים והמסורות האמנותיות, במיוחד אלה סביב תקופת אימפריית גופטה.
התיאור המוקדם של מהעידן הקולוניאלי של מערות אג'אנטה היה במידה רבה אוריינטליסטי וביקורתי, ולא עולה בקנה אחד עם הסטריאוטיפים והערכים הוויקטוריאניים. לדברי ויליאם דאלרימפל (William Dalrymple), היו הנושאים והאומנות במערות אג'אנטה היו תמוהים עבור האוריינטליסטים של המאה ה-19. בהיעדר הכרת המורשת התרבותית האסייתית והמסגרת הרואה "שום דבר מוזר בהצבה זה בצד זו של נזיר ונערה רוקדת", וללא ידיעה על סיפורי ג'טאקה או אגדות הודיות מקבילות, הם לא יכלו להבין אמנות זו. הם השליכו עליהם את השקפותיהם והנחותיהם, וקראו להם משהו חסר שכל והיגיון, דבר שהוא ייצוג גס חסר משמעות של בני מלוכה וזרים בעלי מיסטיקה וחושניות. הדעות והפרשנויות של מערות אג'אנטה במאה ה-19 הונעו על ידי רעיונות והנחות של המחשבה הקולוניאלית, וראו באמנות זו את מה שרצו לראות.
עבור רבים שאינם מודעים להנחות היסוד בדתות ההודיות בכלל, ובבודהיזם בפרט, משמעותן של מערות אג'אנטה הייתה כמו שאר האמנות ההודית. לדברי ריצ'רד כהן, מערות אג'אנטה מבחינתם היו דוגמה נוספת ל"סוגדים לבהמה זו, או לאבן ההיא, או לאליל מפלצתי". לעומת זאת, לתודעה ההודית ולקהילה הבודהיסטית הגדולה, זה כל מה שהאמנות צריכה להיות, הדתיים והחילוניים, הרוחניים והחברתיים התמזגו לשלמות נאורה.
על פי וולטר ספינק - אחד ההיסטוריונים המכובדים ביותר של אג'אנטה, מערות אלה היו בשנת 475 לספירה אתר נערץ מאוד עבור ההודים, עם המוני "מטיילים, עולי רגל, נזירים וסוחרים". האתר עבר שינוי משמעותי לצורתו הנוכחית בתוך 20 שנה בלבד, בין תחילת שנת 460 לספירה לראשית 480 לספירה, על ידי אדריכלים ואומנים אזוריים. הישג זה, קובע ספינק, הופך את אג'אנטה, "לאחד ההישגים היצירתיים המדהימים בתולדות האדם".
השפעה על ציור מאוחר יותר ואומנויות אחרות

ציורי אג'אנטה, או כנראה הסגנון הכללי שממנו שאבו השראה, השפיעו על הציור בטיבט ובסרי לנקה. משערים שלאג'אנטה הייתה השפעה על הציורים במערות קיזיל באגן טארים, בפרט במערות מוקדמות כמו מערת הטווס.
הגילוי מחדש של ציורים הודים קדומים באג'אנטה סיפק לאמנים הודים דוגמאות מהודו העתיקה. ננדלאל בוסה ערך ניסויים בטכניקות בעקבות הסגנון העתיק שאפשרו לו לפתח את סגנונו הייחודי. גם הציירים אבנינדרנת טאגור (אחיינו של רבינדרנת טאגור) וסעיד תאג'ודין השתמשו בציורי אג'אנטה להשראה.
הבלט של אנה פבלובה, "הפרסקו של אג'אנטה", היה בהשראת ביקורה באג'אנטה, כוריאוגרפיה של איוואן חליוסטין, עם מוזיקה מאת ניקולאי צ'רפנין (קיימת טענה שהכוריאוגרפיה היא של מיכאיל פוקין בשנת 1923). ושהבכורה שלו הייתה בקובנט גארדן בשנת 1923.
ביאורים

↑  המספר המדויק משתנה בהתאם לשאלה האם לכלול בספירה מערות שהחפירה בהן טרם התחילה כדוגמת מערה A‏15. הסקר הארכאולוגי של הודו מציין "בסך הכל 30 חפירות שנחצבו בסלע הכוללות גם כאלו שלא הסתיימו". אונסק"ו וספינק כותבים "בערך 30". המחלוקות בנוגע לתאריך הסיום של החפירה מתוארות בהמשך הערך
↑  שם הנהר מאוית לפעמים כ"ואגוֹרה" (Waghora) או "ואגוּרה" (Wagura)
↑  ספרות עתיקת יומין בהודו הנוגעת לגלגוליו הקודמים של בודהה בבני אדם ובעלי חיים.
1 2  דיסקית אבן מפולחת או מחורצת, בדרך כלל עם רכסים על השפה
↑  כלי המשמש להצלפה על זבובים
↑  אוכל צמחוני המהווה מנחה דתית גם בהינדואיזם וגם בסיקיזם שבדרך כלל נאכל על ידי מתפללים לאחר הפולחן.
↑  הכתובת נקשרה למלך וסיסתיפוטרה פולומאווי משושלת סאטווהאנה שזמנו סביב 170 לספירה, אם כי זיהוי זה שנוי במחלוקת כיוון שהוא שלט זמן רב אחרי התיארוך המקובל למערה במאה הראשונה לפנה"ס.
↑  מונח שנמצא באמנות ובספרות ההודית, כשבאמנות הבודהיסטית הכוונה היא לדימוי של אישה אוחזת בעץ, או התייחסות למאיה ליד עץ הסלה המולידה את סידהארתא (בודהה).
↑  אשת איכר, שאומרים שהאכילה את גאוטמה הבודהה בקערת קיר, פודינג חלב-אורז, וסיימה את שש שנות הסגפנות שלו.
↑  אגדות מוסר ומשלים המגדירים סגולות דומים נמצאים גם בג'אייניזם ובהינדואיזם, בטקסטים כמו "פנצ'טנטרה". עד כמה סיפורים אלה עתיקים היה נושא לוויכוח. הנרטיב הציורי במערות אג'אנטה מעיד על השפעתם לפחות כבר במאה ה-5. במקרים מסוימים כמו סיבי והאסטי ג'טאקה, האפריזים באג'אנטה תואמים יותר את הגרסה של אותן אגדות שנמצאת בטקסטים הינדים או ג'יינים, מה שמרמז על מקור ומורשת משותפים.
↑  הנושא "אם וילד" נמצא במערות אחרות, כמו בציור של מערה 17. אלה מציגים את האב בודהה עם קערת קבצנות, כשבנו ואשתו מסתכלים אליו. יש המציגים דמות מתנשאת של בודהה המסתכלת למטה, עם שקע קטן עם האם והילד שמביטים למעלה. דימויים אלו מתפרשים ככאלה שהם מציעים לו אוכל, או לחלופין כשבודהה מעניק לבנו את קערת הקבצנים כירושתו. עבודת אומנות זו מסמנת את האמונה שערכים אנושיים ורוחניות הם המורשת הנעלה ביותר בין הדורות האנושיים.
↑  במערה 1 ישנן גם ארבע קבוצות "נוכריות" בכחנליות (אחת חסרה כעת) באמצע כל רבע של ציור התקרה המורכב. במערה 2 מוצגים שני נוכרים, אולי ממרכז אסיה, חולקים יין. סצנות אלה, מפרשת ברנקצ'יו, מראות מה שהם כנראה קנקנים זרים מסוגדיה או מפרס ששימשו לצריכת יינות מיובאים. טקסט מתקופת הפריפלוס של ים האריתריאן מציין כי כלי כסף וכלי יין היו אחד המוצרים העיקריים שיובאו עבור מלכי באריגזה (אנ'). בחלקים אחרים בתת-היבשת ההודית התגלו קערות סאסאניות המתוארכות ל סביב 400 לספירה. לוח נחושת ממערות קנהארי (אנ') ליד מומבאי מעיד כי נוכרים סחרו בעיר קליאן (אנ') במאה החמישית לספירה.
↑  תמונה מצויה כאן או תמונה מלאה
↑  אחד משישה סוגי גן עדן בקוסמולוגיה של הבודהיזם
המשלחת (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אסף סבן
 הופק בידי:  יואב רועה אורית זמיר רושנק בהשט נדייד אגניישקה דז'ייצ'יק
 תסריט:  אסף סבן
 עריכה:  מיכל אופנהיים
 שחקנים ראשיים:  יואב בבלי נעמי הררי לייב לב לוין עזרא דגן אלמה דישי
 מוזיקה:  אסף תלמודי גל אבירם
 צילום:  בוגומיל גודפריו
 מדינה:  ישראל ישראל פולין פולין גרמניה גרמניה
 חברת הפקה:  גם סרטים
 הקרנת בכורה:  גרמניה 16 בפברואר 2023 (פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין) ישראל 30 במאי 2024
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית, פולנית, אנגלית
 סוגה:  דרמה
 דף הסרט ב־IMDb
המשלחת הוא סרט דרמה ישראלי-פולני-גרמני שהוקרן לראשונה ב-16 בפברואר 2023 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין. ב-30 במאי 2024 יצא הסרט לאקרנים בישראל.
עלילה

הסרט עוקב אחר שלושה תלמידי תיכון מכיתה י"א שיוצאים למסע בני נוער לפולין - עומר (בכינוי "פריש"), ניצן ועידו, יחד עם סבו ניצול השואה של עומר, יוסף. הסרט משלב בין הדרמות האישיות שלהם לחוויית הביקור במחנות ריכוז בפולין: ניצן מפתחת רגשות כלפי עידו, שמעוניין בבחורה אחרת, פריש חושש שמשולש החברות שלהם יתפרק ומרגיש בלתי נראה בין חבריו.
לפריש, ניצן ועידו, יש ציפיות שונות לגבי הטיול.
דמויות ושחקנים

פריש (יואב בבלי) – תלמיד תיכון שיוצא אל המסע לפולין יחד עם חבריו לכיתה וסבו, יוסף. הוא מעוניין בתשומת לב והכרה, בניגוד לחבריו ניצן ועידו, שמרגישים בנוח בסטטוס החברתי שלהם.
ניצן (נעמי הררי) – תלמידת תיכון אאוטסיידרית, סקרנית והרפתקנית שיוצאת אל המסע לפולין יחד עם חבריה לכיתה. חברה טובה של פריש ועידו, ומפתחת רגשות לעידו.
עידו (לייב לב לוין) – תלמיד תיכון שיוצא אל המסע לפולין יחד עם חבריו לכיתה. מערכת היחסים של עידו עם לירון מסתיימת לפני המסע, מה שמוביל למתח רומנטי ביניהם לבין ניצן, שיש לה רגשות כלפיו.
מתן (איתי אביטל)
אנה (קרולינה ברושינקה)
נועה (אביב בוכלר)
יוסף (עזרא דגן) – סבו של פריש, שמצטרף למשלחת כעד, הוא מעמת את פריש עם בדידותו ומעמדו החברתי.
עינת (אלמה דישי) – המורה האחראית על המסע.
בועז (קובי זיסלין) - מדריך המשלחת
הפקה

"המשלחת" מתואר כסרט התבגרות ולא כסרט שואה, המתמקד בגדילה ובחוויות של הדמויות.
הסרט כולל סצנות שצולמו בגרמניה, כולל אחת במלון נטוש עם שרידים ממערכת ההאזנה של השטאזי.
הפצה

"המשלחת" התקבל לפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין והוקרן שם בהקרנת בכורה ביום הראשון של הפסטיבל, ב-16 בפברואר 2023. הסרט התמודד על פרס "דב הקריסטל". "המשלחת" הוא הסרט הישראלי היחיד שהתקבל להתחרות בתחרות "Generation", המתמקדת בסיפורי התבגרות ונוער.
ב-29 במאי 2024, נערכה הקרנת טרום-בכורה של הסרט מטעם יד ושם בסינמטק שדרות.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-30 במאי 2024.
ביקורות

הסרט זכה לשבחים הן מהמבקרים והן מהקהל. הסרט צוין לטובה בעיקר על דיאלוגים מצוינים וביצועים יוצאי דופן של כל צוות השחקנים.
תומר קמרלינג מאתר "מאקו", ציין בביקורת שכתב כי הסרט הוא ”סרט רחב לב שמבוים ביד קלה [...] סרט שלרגע לא מידרדר לדידקטיות או לתחושה של חשיבות עצמית, וסרט נהדר. פשוט נהדר.”. בנוסף, ציין כי הסרט אינו נוקט עמדה ברורה לגבי נחיצותם של המסעות לפולין כאלה, אלא מציג אותם כפי שהם, תוך הדגשת המעלות והמגבלות שלהם. הבימוי והכתיבה המיומנת של אסף סבן זוכים לשבחים על לכידת מהות השפה העברית והדינמיקה של דור ה-Z.
פרסים ומועמדויות

| פרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין | דב הקריסטל | "המשלחת" | מועמדות |
| פרס אופיר | שחקן המשנה הטוב ביותר | עזרא דגן | מועמדות |
| פרס אופיר | הליהוק הטוב ביותר | רותי בלום | מועמדות |
| פסטיבל הקולנוע ירושלים | פרס ענת פרחי לתסריט | אסף סבן | זכייה |
| פסטיבל הקולנוע ירושלים | פרס האנסמבל | יואב בבלי, נעמי הררי ולב לוין, עזרא דגן ואלמה דישי | זכייה |
| פסטיבל הסרטים הבינלאומי לילדים ונוער בזלין | הסרט העלילתי הטוב ביותר לנוער | "המשלחת" | זכייה |
| פסטיבל הסרטים הבינלאומי בבייג'ינג | הסרט החדש הטוב ביותר | "המשלחת" | מועמדות |
| פסטיבל הסרטים היהודי בוורשה | פרס דייוויד קמרה | אסף סבן | זכייה |
הערות שוליים

1 2 3  תומר קמרלינג, ‏"המשלחת" הוא אחד מסרטי השנה עד עכשיו - ולא רק בישראל, באתר ‏מאקו‏, 30 במאי 2024
↑  יעל שוב, ‏בקולנוע שלנו אין הרבה סרטי נעורים כנים. "המשלחת" ממלא את החסר, באתר "Time Out ישראל", 30 במאי 2024
↑  אבנר שביט‏, "המשלחות לפולין הן בזבוז של זמן וכסף. הן הפכו למשהו דוחה, עסקי ולאומני", באתר וואלה, 30 במאי 2024
1 2  המשלחת, באתר פסטיבל הקולנוע ירושלים
↑  גאווה ישראלית: הסרט "המשלחת" התקבל לפסטיבל הקולנוע ברלין, באתר ישראל היום, 18 בינואר 2023
↑  הקרנות טרום בכורה של הסרט : "המשלחת", באתר יד ושם
עבדוללה אג'לאן

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1949 (בן 75) Ömerli, טורקיה 
 מדינה:  טורקיה 
 השכלה:  הפקולטה למדעי המדינה של אוניברסיטת אנקרה  אוניברסיטת אנקרה 
 מפלגה:  מפלגת הפועלים של כורדיסטן 
 בן או בת זוג:  Kesire Yıldırım (24 במאי 1978–?) 
 abdullahocalan.net
 
עבדוללה אג'לאן, המכונה "אפו" (טורקית: Abdullah "Apo" Öcalan; נולד ב-4 באפריל 1948 או 1949), הוא מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן, החותר להקמת מדינה כורדית עצמאית בחבלים הכורדיים שבשליטת טורקיה, עיראק ואיראן.
הערות שוליים

↑  מנהיג הכורדים קרא להפסקת אש עם טורקיה, באתר ynet, 21 במרץ 2013
↑  בצעד היסטורי: מנהיג המורדים הכורדים קורא לזנוח את המאבק המזוין נגד טורקיה, באתר ynet, 27 בפברואר 2025
↑   רויטרס, לאחר 40 שנות לחימה, המחתרת הכורדית (PKK) הכריזה על הפסקת אש עם טורקיה, באתר הארץ, 1 במרץ 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266008805171  PLWABN: 9810565304205606  BIBSYS: 7077500  BNC: 000457965  BNE: XX5331874  BnF: cb145752401 (data)  GND: 119374374  ICCU: LO1V181895  ISNI: 0000 0000 7842 6088  LCCN: n91049753  NKC: jn20000720203  NLG: 68942  NLK: KAC202320318  NTA: 123180791  RERO: 02-A026608496  SNAC: w65d90wk  SUDOC: 070183996  VIAF: 255752   WorldCat (עם VIAF): 255752
מסוק

מסוק מודרני – בל 206 "ג'ט-ריינג'ר" בשירות משטרת לוס אנג'לס
מסוק קרב מודרני – AH-64 אפאצ'י בשירות חיל האוויר הישראלי
מסוק קרב מדגם AH-64E אפאצ'י גארדיאן בשירות צבא ארצות הברית
דגם תלת־ממדי של מסוק (לחצו להגדלה)
מַסּוֹק הוא כלי טיס, היוצר עילוי באמצעות סיבוב מדחף בעל להבים או רוטור. בעגה המקצועית מוגדר המסוק כ"כלי טיס בעל כנף סובבת", בניגוד למטוס שהוא "כלי טיס בעל כנף קבועה". המילה הלועזית "הליקופטר" מורכבת מהמילים היווניות "הֵלִיקְס" (סליל) ו"פּטֵרוֹן" (כנף).
בהשוואה למטוס, המסוק הוא בעל מבנה מסובך בהרבה, יקר יותר לייצור ולתפעול, איטי יותר וטווח הטיסה שלו קצר יותר. יתרונו הגדול של המסוק הוא יכולת התמרון שלו במרחב, הגבוהה בהרבה מזו של מטוס. המסוק יכול להמריא אנכית ממשטחי נחיתה מוגבלים, לרחף מעל נקודה, לטוס לאחור ולצדדים ולתמרן במהירויות נמוכות מאוד המאפשרות טיסה בין עצמים. מספר הלהבים נע בדרך-כלל בין ארבעה לחמישה.
הקושי בתכנון מסוק נובע מכמה גורמים: הצורך בסיבוב הלהבים דורש מנגנון כבד וחזק ומנוע בעל הספק גדול; נדרש מנגנון שמוֹנֵעַ מהמסוק להסתובב בכיוון הפוך מזה של הרוטור; אי אפשר להשתמש במשטחי היגוי כמו במטוס, ולכן נדרשים אמצעי ניהוג מורכבים. בשל מורכבותו ההנדסית פיגר פיתוח המסוק שנים רבות אחרי פיתוח המטוס. טיסת מסוק ראשונה הייתה בשנת 1922. היא הייתה קצרה והתקיימה 19 שנים אחרי טיסת הבכורה של האחים רייט במטוס.
יכולותיו המיוחדות של המסוק הביאו לניצולו למגוון שימושים צבאיים ואזרחיים, ובהם הובלת אנשים וסחורות, התקנה, סיור, ניטור, חילוץ, שיטור, הובלת גייסות ומשימות תקיפה.
אטימולוגיה

המילה מַסּוֹק (בריבוי: מַסּוקים; לעומת: מָטוס-מְטוסים) גזורה מהשורש נס"ק, ומן הפועל נָסַק שפירושו 'עלה', 'המריא', כפי המופיע בתנ"ך "אִם אֶסַּק שָׁמַיִם שָׁם אָתָּה" (תהלים קלט, ח).
התיעוד הראשון למונח מופיע בפרוטוקול ישיבה של ועדת הקבע של מונחי צה"ל ב-19 בספטמבר 1951, ובה הועלו המונחים מַסּוֹק ונֶסֶק וגם בֶּרְגָּף או בֻּרְגָּף. לבסוף נבחר המונח מסוק בישיבה שהתקיימה ב־3 באוקטובר 1951. ואולם המונח לא נקלט. האחים אהרן ראובני והנשיא יצחק בן-צבי קידמו את המונחים שהם העלו (נֶסֶק ומַסּוֹק בהתאמה). המונח מופיע בחוברת מונחים צבאיים של שנת 1957, ובה מצוין שהמונח נמצא בשימוש מ-1956. המילה מופיעה גם בכרך המילואים של "מִלּוֹן חָדָשׁ" מאת אברהם אבן-שושן מסוף 1957. ב־23 ביוני 1959 התקיימה ישיבה מיוחדת של הוועדה למונחי צבא של האקדמיה ללשון העברית שאשרר את המונח מסוק. עם זאת, זמן רב עבר עד שהמונח השתרש בחיל האוויר.
היסטוריה

התפתחות המסוק הייתה תהליך ארוך שהחל עוד לפני תהליך פיתוח המטוס. אתגרי החלוצים היו גדולים וכללו חוסר הבנת האווירודינמיקה של המסוק, חוסר במנוע חזק ובחומרים קלים דיים, צורך במנגנון לפיצוי על כוח הפיתול שהרוטור המסתובב יוצר, בעיות שליטה ויציבות, ריסון הרעידות האופייניות לכלי הטיס הללו וכן המצאת מנגנוני בטיחות לנחיתה בעת חירום. עד שנת 1903 נעשו יותר ניסיונות לייצר מסוק מאשר מטוס, ואף על פי כן עלה המסוק הראשון לאוויר רק בשנת 1938. מאז ועד היום עובר המסוק תהליכי הבשלה, פיתוח ושכלול מתמידים. קפיצת המדרגה הטכנולוגית הגדולה ביותר בפיתוחו של המסוק הייתה שילובו של מנוע סילון מסוג טורבו-ציר, שהגדיל את כושר הנשיאה והפך את המסוק לכלי טיס רב שימושי.
שירות מבצעי ואזרחי > עידן הסילון

מנועי סילון היו בשימוש במטוסים ממלחמת העולם השנייה. הניסויים הראשונים בהנעת סילון למסוקים התבצעו בשנת 1947, אך הטכנולוגיה לא הייתה בשלה דיה. מנועי בוכנה שתוכננו למסוקים היו גדולים, כבדים, מסורבלים ומורכבים למדי, והקשו על היצרנים בייצור מסוק בעל ביצועים משמעותיים. המצאת מנוע הסילון מסוג טורבו-ציר ושילובו במסוק בשנות ה-1950 המאוחרות, היוותה מהפכה טכנולוגית וכן מהפכה מבחינת יכולת ההפעלה של המסוק. ממכונה שהייתה מוגבלת למשקלים קלים יחסית ולמהירויות נמוכות, ניתן היה לייצר מסוקים כבדים ובעלי יכולת נשיאה משמעותית. מסוקים מיוחדים נבנו ושימשו כעגורנים מעופפים המסוגלים להרים אנטנות, קורות ופיגומים לגובה רב ובתנאי שטח קשים, ללא צורך בהתקנת עגורן ייעודי. החלו להופיע מסוקי תובלה כבדים והם שמשו הן בצבא והן בשירות האזרחי. מסוקי נוסעים מסחריים החלו לטוס טיסות קישור בין שדות תעופה וכן היה צפי כי מסוקים יוכלו להוות מעין אוטובוס לאנשי עסקים שרצו לעקוף את פקקי התנועה העירוניים. אך שירות זה לא תפס מקום בשוק, והמנחתים הרבים שנבנו באזורים אורבניים נעלמו במהלך שנות ה-1970. במקום זאת מצאו מסוקי הנוסעים לקוחות בין חברות הקידוח הנפט שחיפשו פתרון לבעיית הסבבים הארוכים באסדות הימיות שלהם. המסוקים היו מסוגלים להוביל אנשים לאסדה וממנה בעשירית מהזמן שספינה הייתה יכולה לעשות זאת, לכן הסבבים, שהיו אורכים כחודשיים, יכלו להתבצע כל שבועיים.
בשנת 1965, 34 בתי חולים ברחבי ארצות הברית כללו מנחתים למסוקים. ב-1966 החלה מדינת מונטנה שבארצות הברית לממן בניית מנחתים בכל בית חולים שהיה מוכן לכך. תקדימים אלה העידו על השינוי שחל בשירותי ההצלה של מדינות העולם שהחלו להסתמך על המסוקים ככלי מציל חיים.
במהלך מלחמת קוריאה, צבא ארצות הברית שנפרד משירותי האוויר שלו שהפכו לחיל האוויר של ארצות הברית, נאלץ לרכוש ולהפעיל עצמאית מסוקים. במלחמת וייטנאם הפעיל צבא ארצות הברית את מרבית המסוקים שהיו בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית. בשיאו, עמד המספר על כ-3,900 מסוקים – מסוקים כגון ה-UH-1, ה-CH-21, ה-CH-47 ודומיהם. בעזרת מסוקים אלה, יכלו האמריקאיים להנחית תוך דקות, גדודים שלמים בלב שטח האויב.
בתחילת הלחימה, המסוקים שהטיסו כוחות היו חמושים במקלעים בודדים לצורך חיפוי, אך כאשר אבדות מסוקים אלה החלו לעלות בצורה מדאיגה, החלו האמריקאיים להסב מסוקים לתצורת "Gun-ship" (בתרגום חופשי: ספינת תותחים) שהיו בעצם אותם מסוקי תובלה שחומשו במקלעים כבדים, רקטות ומטולים. יעילותם של מסוקים אלה, לא רק בגרימת אבדות לאויב אלא גם בהרתעתם, כמו כן מגבלותיהם, הוכיחה את נחיצותם של מסוקי קרב ייעודיים. הופעתו של מסוק ה-AH-1 והצלחתו בווייטנאם, הפכה את הדגם הזה ודומיו לכלי מלחמה חשובים המשתתפים במשימות חיפוי אווירי צמוד וציד טנקים.