stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיבור מקומי

| --- | --- |
כרזת הסרט גיבור מקומי
כרזת הסרט גיבור מקומי
 בימוי:  ביל פורסיית'
 הופק בידי:  דייוויד פטנאם, איאן סמית
 תסריט:  ביל פורסיית'
 עריכה:  מייקל ברדסל
 שחקנים ראשיים:  פיטר ריגרט ברט לנקסטר דניס לוסון פיטר קפלדי ג'ני סיגרוב
 מוזיקה:  מארק נופלר
 צילום:  כריס מנגס
 מדינה:  בריטניה
 חברת הפקה:  Goldcrest Films 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בפברואר 1983
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט קומדיה 
 תקציב:  3,000,000‏£
 הכנסות:  5,900,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   localhero
 דף הסרט ב־IMDb
 
גיבור מקומי (באנגלית: Local Hero) הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה קומית משנת 1983 לפי תסריט של ביל פורסיית' שגם ביים את הסרט עם פיטר ריגרט וברט לנקסטר בתפקידים הראשיים.
הסרט מעלה את הבעיה המעסיקה את העולם המודרני - פיתוח למטרת רווח כספי על חשבון הרס אתרי טבע. חברת נפט אמריקאית מבקשת לקנות כפר סקוטי קטן על חוף הים כדי להרוס אותו ולבנות במקום בית זיקוק ומחסנים. כל התושבים החיים בתנאים קשים מסכימים פרט לאחד.
הצילומים נערכו בכפר הסקוטי הקטן (אנ')Pennan שהפך מאז לאתר תיירות.
ביל פורסיית זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר. כן היה הסרט מועמד לעוד שישה פרסי באפט"א: הצילום הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, פסקול המוזיקה הטוב ביותר, ושחקן המשנה הטוב ביותר (ברט לנקסטר). הסרט קיבל דירוג 100% באתר Rotten Tomatoes.
אחת הסיבות שתרמה להצלחת הסרט היא המוזיקה שחיבר מארק נופלר ובעיקר נעימת הנושא שנקראת "Going Home" עם מוטיבים עממיים סקוטים שנופלר מרבה לנגן בהופעותיו.
תקציר העלילה

פליקס האפר (ברט לנקסטר) הוא טייקון העומד בראש חברת הנפט והגז הגדולה "נוקס" שמרכזה ביוסטון טקסס. כדי לפתח את הפקת הנפט בצפון האוקיינוס האטלנטי יש צורך לבנות בית זיקוק ומחסנים בחוף סקוטלנד. המקום הטוב היותר הוא הכפר הקטן פרנס (שם פיקטיבי) היושב לחוף ים מקסים. הוא בוחר את עובד החברה "מאק" מקינטייר להגיע לכפר ולשכנע את תושביו למכור אותו עבור מיליוני דולרים. האפר שהוא גם אסטרונום חובב מבקש ממאק שידווח לו אם יש אירוע חריג בקבוצת הכוכבים בתולה בשמי הכפר. מקינטייר נבחר בשל שם משפחתו בעל הצליל ה"סקוטי", על אף שהוא ממוצא הונגרי.
בסקוטלנד הוא פוגש את נציג החברה, דני אולדסן (פיטר קפלדי), הם נוסעים למרכז המחקר של החברה שם מוצגת להם תוכנית החברה לבניית בית הזיקוק ושם הם פוגשים את חוקרת הימים של החברה, מרינה, (ג'ני סיגרוב).
הם מגיעים לכפר הדייגים הקטן ומשתכנים במלון השייך לגורדון ארקהרט (דניס לוסון) שהוא גם רואה חשבון. הם מספרים לו על תוכניתם וממנים אותו לנציגם מול התושבים.
התושבים הם דייגים עניים המוצאים פרנסה בקושי. חיי הכפר מתרכזים בפאב הקטן ובכנסיית הכפר. ארקהרט לא מתקשה לשכנע את התושבים להסכים למכירה ולפינוי שיעשו אותם מבוססים כלכלית.
רק בן נוקס (פולטון מקיי) המתגורר בבקתה על החוף מסרב להצעה. חלק ניכר מהחוף שייך למשפחתו 400 שנה והוא אינו מוכן למכרו בשום אופן. כל נסיונותיו של מאק לשכנעו נכשלים. הוא מדווח להאפר על המצב דרך הטלפון היחיד בכפר הנמצא בתא טלפון אדום ופועל בעזרת אסימונים.
בינתיים מתאהב מאק בחיים השקטים והאיטיים של תושבי הכפר שהם בניגוד לחיים הלחוצים ביוסטון ומתחיל להרהר בצדקת שליחותו. מרינה מגיעה לכפר ודני מתאהב בה.
אנשי הכפר מתאספים על מנת להתעמת עם בן, אשר עלול לסכל את העסקה בה הם מעוניינים. בה בעת נוחת בחוף מסוק וממנו יוצא האפר, שחושב שכולם באו לקבל את פניו. מאק מדווח לו על עקשנותו של נוקס והאפר נכנס לבקתתו של נוקס כשכולם ממתינים בחוץ.
נוקס שגם הוא אסטרונום חובב עושה רושם טוב על האפר שמוצא בו נשמה תאומה. לאחר המתנה מורטת עצבים יוצא האפר מהבקתה ומודיע כי החליט לבנות את בית הזיקוק מחוץ לחוף וכי יקים במקום מצפה כוכבים ומכון לאוקיינוגרפיה לשמחתה של מרינה. מאק חוזר לדירתו בכרך הגדול במצב רוח קודר.
ג'ון קאלן

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1946 (בן 77) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 מקום לימודים:  St Bernard's College 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון קאלן (באנגלית: John Callen;‏ נולד ב-4 בנובמבר 1946) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ובמאי ניו זילנדי. שיחק ב"טרילוגיית ההוביט" של פיטר ג'קסון בתפקיד אויין מחבורת הגמדים.
ביוגרפיה

קאלן החל את דרכו לקראת סוף שנות ה-80 בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה המקומית בניו זילנד והתבלט בעיקר בסרט "לוחם הקשת בענן" לצידם של ג'ון ווייט וסם ניל.
ב-2007 שיחק בקומדיה האוסטרלית "האיש שאיבד את הראש" לצידו של הקומיקאי והשחקן הבריטי מרטין קלונס.
ב-2008 דיבב בסדרה "פאוור ריינג'רס זעם הג'ונגל" במשך ארבעה פרקים את דמותו של סונימקס.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד קטן בקומדיה הניו זילנדית "ציפורי אהבה".
בשנת 2012 הופיע קאלן בסרט הפנטזיה המצליח "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד הגמד אויין. קלאן לוהק על ידי פיטר ג'קסון גם לשני סרטי ההמשך "ההוביט: ישימון סמאוג" ו"ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
קאלן הוא משחקני התיאטרון הטובים והמוערכים ביותר בניו זילנד, הופיע בעשרות הצגות וזכה במספר פרסים מקומיים.
כבמאי ביים קאלן עשרות פרסומות ושמונה פרקים עבור סדרת הנעורים הפופולרית "השבט".
ג'וליו גאטי-קאזאצה

ג'וליו גאטי-קאזאצה
ג'וליו גאטי-קאזאצה (באיטלקית: Giulio Gatti-Casazza; ‏3 בפברואר 1869 - 2 בספטמבר 1940) היה מנהל לה סקאלה במילאנו ובהמשך המטרופוליטן אופרה בניו יורק, בראשית המאה ה-20.
ביוגרפיה

גאטי-קאזאצה נולד באודינה שבצפון איטליה ובשנת 1893 תפס את מקום אביו כמנהל התיאטרון העירוני של פרארה. הוא כיהן כמנהל "לה סקאלה" במילאנו בשנים 1898–1908, כאשר היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא עמד בראש המטרופוליטן אופרה משנת 1908 עד 1935. בשנת 1910 נשא לאישה את זמרת הסופרן פרנסס אלדה; הם התגרשו ב-1928 והוא התחתן עם הרקדנית רוזינה גאלי. גאטי-קאזאצה פרש בשנת 1935 ואת שנות חייו האחרונות עשה במולדתו, איטליה. הוא מת ב-1940 בפרארה.
הטנור הנודע בנימינו ג'ילי הסתכסך עם גאטי-קאזאצה בשנת 1932 על רקע צמצום השכר, שהמנהל רצה לכפות על זמרי הלהקה, ופרש מן המטרופוליטן. גם לילי פונס ורוזה פונסל התרעמו על הקיצוץ, מה גם שנודע, כי המנהל עצמו דאג להגדיל את משכורתו שנה קודם לכן, כך שהקיצוץ הכפוי השיב את משכורתו הוא לדרגתה הקודמת.
לקריאה נוספת

Giulio Gatti-Casazza - Memories of the Opera (1941) (autobiography)
Gabriel, Gilbert W. [writing as Golly-Wogg], "Maestrissimo!" The New Yorker 1/1 (21 February 1925) : 9-10 (profile)
ג'וליו גאטי-קאזאצה – "זכרונות מן האופרה" (1941), אוטוביוגרפיה
גבריאל, גילברט (בשם העט גולי-ווג), "מאסטריסימו!" ("ניו יורקר" 1/1 (21 בפברואר 1925): 10-9 (פרופיל)
הערות שוליים

↑   at www.metoperafamily.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261535005171  BnF: cb16606817d (data)  GND: 116466219  ICCU: PARV300533  ISNI: 0000 0000 7374 5354  LCCN: n97860825  NTA: 072180757  SNAC: w62f80hp  SUDOC: 114281610  VIAF: 52442484   WorldCat (עם VIAF): 52442484
גדוד טוביה

גדוד בני הישיבות שנודע בכינוי גדוד טוביה (על שם מפקדו), היה גדוד שפעל בירושלים עם קום מדינת ישראל, בחודשים מאי-נובמבר 1948. הגדוד היה פרי הסכמה של המרכז למפקד העם מצד אחד וועד הישיבות מצד שני בשיתוף עם הרבנים הראשיים לישראל וגאב"ד העדה החרדית. מטרת הגדוד הייתה שילובם של בני הישיבות שהתגוררו בירושלים במערך ההגנה על העיר.
היסטוריה

אנשי הישיבות הביעו חשש כי בני הישיבות בעיר ייהרגו בקרבות ההגנה עליה ובכך ייגדע נתח משמעותי מעולם התורה ששרד את השואה. מצד שני, בירושלים הנצורה היה מחסור בצעירים שיכלו להגן עליה. הסיכום שאליו הגיעו הצדדים היה כי עקב מצב החירום רוב בני הישיבות הכשירים יגויסו באופן חלקי ויעברו אימונים. לצורך כך הוקם הגדוד שבהמשך עבר לפעול בעיקר בביצורים. הבחורים בגדוד עד לגיל 23 עסקו בכך פעמיים בשבוע, שמונה שעות בכל פעם. המבוגרים יותר תרמו לביצורים משמרת אחת של שמונה שעות מדי שבוע. למעשה חיילי הגדוד לא עברו אימונים בנשק, בשל התנגדות ראשי הישיבות ובשל חשש מפקדי הצבא מהקמת מחתרת חרדית.
כמפקד הגדוד מונה טוביה ביר (אז בן 23; 1925–1988), שבהיותו חבר "ההגנה" קנה לו ידע צבאי ובהיותו בן למשפחה דתית (בוגר בית הספר חורב וישיבת קול תורה) היה בעל הרקע המתאים לעמוד אל מול בני הישיבות. שמו של הגדוד ניתן לו על-שם מפקדו.
בגדוד שירתו בני כל הישיבות בירושלים, ומכל קצות הקשת הישיבתית - ליטאים לצד חסידים ובני ישיבה מישיבת מרכז הרב. כך שירתו בגדוד אנשי נטורי קרתא, בני אדמו"רים, בני ראשי ישיבות ועוד.
בני הישיבות ששירתו בגדוד קיבלו "כרטיס כחול" שהעיד על שירותם בגדוד, ופטר אותם משירות חובה.
בחודש נובמבר 1948, משהתבסס צה"ל, ניתנה ההוראה לפרק את הגדוד.
במבט היסטורי, גדוד טוביה היה למעשה ראשיתו של הסדר תורתו אומנותו, המשחרר חלק מבני הישיבות משירות החובה בצה"ל.
הערות שוליים

↑  ישראל כהן, ‏נחשף: ההסכם של ועד הישיבות והעדה החרדית עם הצבא, באתר כיכר השבת, 26 ביולי 2017
↑  אהרן קורנפלד, ההסדרניקים של תש"ח - בגליון השבוע, באתר ערוץ 7
גבריאל פואו

גבריאל פואו (בצרפתית - Gabriel Puaux;‏ 19 במאי 1883 – 1 בינואר  1970) היה מדינאי ודיפלומט צרפתי.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

פואו נולד בפריז למשפחה פרוטסטנטית. אביו וסבו היו כמרים שהתמחו בהיסטוריה של הדת הפרוטסטנטית. פואו סיים לימודי היסטוריה משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת הסורבון. בשנת 1906 נכנס לשירות החוץ הצרפתי, והחל לשמש כנספח בשגרירות צרפת בברן. בשנת 1907 התמנה לראש המטה לנציב הצרפתי בתוניסיה ושימש בתפקיד זה עד ל-1912. לאחר שירות בצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה, במסגרתו נפצע קשה, שב לשירות החוץ ושימש כיושב ראש המינהל בתוניסיה בין 1919 ל-1922. לאחר מכן התקדם בדרגות בשירות החוץ הצרפתי ושימש בתפקידים דיפלומטיים בכירים בליטא, רומניה ואוסטריה.
נציב בסוריה ובלבנון

ב-22 באוקטובר 1938 התמנה לנציב האזרחי בסוריה ובלבנון שהיו תחת שלטון מנדט צרפתי מטעם חבר הלאומים.
המצב בסוריה היה מצב רווי מתח. הדרישות לעצמאות סורית הבשילו לכריתת חוזה צרפתי-סורי בשנת 1936 המעניק לסוריה עצמאות. עליית מפלגת הגוש הלאומי בראשות האשם אל-אתאסי לא הצליחה להביא לעצמאות המקווה, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית וחברתית. בעיית מדינת האטיי שבשנים אלו סופחה רשמית לטורקיה התסיסה אף היא את הרוחות. הלכי רוח לאומניים, עדתיים ובדלניים, הובילו לתסיסה ולתמיכה בהיטלר. בראשית 1939 סירבה הממשלה הצרפתית לאשרר את החוזה הפרנקו-סורי, וממשלת הגוש הלאומי נפלה. מצב דומה היה בלבנון, שאף עמה נחתם חוזה עצמאות. חתימת החוזה הביאה לתסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים ולהקמת ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן. החשובים שבהם הם ה"פלאנגות" (אל-כתאיב) הנוצרית-מרונית ו"אל-נג'אדה" המוסלמית.
ביולי 1939 פיזר פואו את הפרלמנטים בשתי המדינות, הקפיא את חוקותיהם, ומשל בשתי המדינות בעצמו, באמצעות פקידים. במסגרת זו העניק גם אוטונומיה נרחבת למיעוטים העלווים והדרוזים בשתי המדינות
לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, תמך בתחילה פואו, ולצידו מפקד צבאות צרפת במזרח התיכון, הגנרל אז'ן מיטלהאוזר בהמשך הלחימה משטחי סוריה ולבנון, על מנת להגן על כבודה של צרפת, אך לאחר שממשלתו של אנרי פיליפ פטן הכריזה על כניעה, ווייגאן הורה גם לאנשי מיטלהאוזר להניח את נשקם, הודיע מיטלהאוזר, ב-28 ביוני 1940 כי הוא מקבל את תנאי הפסקת האש, וכי הפסקת האש חלה מבחינתו הן כלפי גרמניה ואיטליה, והן כלפי בריטניה. הבריטים קיבלו את ההצהרה, באומרם כי למיטב הבנתם אין פירושה כי אם ייעשה ניסיון גרמני או איטלקי לכבוש את סוריה ולבנון, לא ייתקל ניסיון זה בהתנגדות.
בתקופה זו שלט פואו כנציב האזרחי בסוריה ובלבנון, וניסה למנוע את ניסיונות השתלטותם של אנשי מדינות הציר על אזור הלבאנט, שלבשו צורה של אכיפת הסכמי שביתת הנשק בין מדינות הציר וצרפת באמצעות "ועדת שביתת נשק" איטלקית. פואו דחה את דרישת האיטלקים להעביר את מטוסי חיל האוויר הצרפתי שנמצאו בלבאנט אל האיים הדודקאנסיים שהוחזקו בידי איטליה, ולהקטין את גודלו של הצבא הצרפתי בלבנאט כן נמנע פואו מלהפעיל את החקיקה האנטישמית של משטר צרפת של וישי בתחומי המנדט בסוריה ובלבנון, וזאת עקב עמדתו העקרונית כנגד החקיקה עצמאות זו הובילה לירידת חינו בעיני משטר וישי, ולהחלפתו, בנובמבר 1940 בנציב בשם קיאפ. במהלך טיסתו מצרפת ללבנון הופל מטוסו של קיאפ בים התיכון בטעות על ידי מפציץ איטלקי. בסוף דצמבר הוחלף פואו על ידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ שקיבל לידיו את הסמכויות האזרחיות והצבאיות בשטחי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
קריירה מאוחרת

ביוני 1943 החליף את הגנרל שארל נוגס בתפקיד הנציב במרוקו ושירת בתפקיד זה עד שנת 1946. נוגס נחשב לאחד מאנשי וישי, והיה איש אמונו של אנרי ז'ירו, בעוד שפואו נחשב לעוין למשטר וישי ונאמן לשארל דה גול.
משנת 1947 שימש למשך כשנתיים כשגריר בשוודיה.
עם שובו לצרפת שימש כסנטור מטעם הצרפתים החיים בתוניסיה בין שנת 1952 ל-1959 מטעם המפלגה הגוליסטית "אספת העם הצרפתי". בתפקידו זה פעל כנגד הלך הרוח של דה קולוניזציה, וניסה למנוע את תהליכי העצמאות של תוניסיה ואלג'יריה, ולפעול למען שימור זכויות הצרפתים החיים בארצות אלה. עם זאת, ביוני 1958, כאשר עמדה על הפרק קבלת ההחלטה הממנה את דה גול לראש הממשלה, ומעניקה לו סמכויות נרחבות, היה פואו בין התומכים.
פואו מת באוסטריה בשנת 1970.
הערות שוליים

1 2 3  גבריאל פואו באתר הסנאט הצרפתי
↑  New high commissioner for Lebanon and Syria, פלסטיין פוסט, 23 באוקטובר 1938
1 2  יעקב שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 160
↑  יעקב שמעוני, "אסיה ואפריקה בין המלחמות", ד"ר ש.י. בלוך (עורך), תולדות המאה ה-20, כרך ראשון, הוצאת יזרעאל, 1963, עמ' 416
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין שתי מלחמות העולם, ספר ה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1992, עמ' 95.
↑  Syria to resist to the end, פלסטיין פוסט, 24 ביוני 1940.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין שתי מלחמות העולם, ספר ה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1992, עמ' 88.
↑  British statement on Syrian armistice, פלסטיין פוסט, 2 ביולי 1940.
↑  הנציב הצרפתי בסוריה דחה את דרישות האיטלקים, דבר, 6 באוקטובר 1940
↑  אודות השואה - סוריה ולבנון אתר יד ושם
↑  Mr. Chiappe to arrive on December 10th, פלסטיין פוסט, 27 בנובמבר 1940
↑  התתפתח תוניסיה לקראת אוטונומיה?, דבר, 5 באפריל 1954
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277420805171  BIBSYS: 5032159  BnF: cb10976160r (data)  CiNii: DA04750727  GND: 124997872  ISNI: 0000 0001 1483 0986  LCCN: n88638043  NTA: 229745407  RERO: 02-A003715663  SUDOC: 07602962X  VIAF: 163515245   WorldCat (עם VIAF): 163515245
ג'ימי קליף

| --- | --- |

ג'ימי קליף
 לידה:  30 ביולי 1944 (בן 80) מחוז סיינט ג'יימס, ג'מייקה 
 שם לידה:  James Chambers 
 מוקד פעילות:  ג'מייקה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 סוגה:  רגאיי, סקא 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  תופי קונגה, גיטרה 
 חברת תקליטים:  טרוג'אן רקורדס, EMI רקורדס, איילנד רקורדס, קולומביה רקורדס, פרלופון 
 צאצאים:  Nabiyah Be 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לאלבום הרגאיי הטוב ביותר (1985)  פרס גראמי לאלבום הרגאיי הטוב ביותר (2012)  היכל התהילה של גראמי (2010)  היכל התהילה של גראמי (2007)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2010)  מסדר ההצטיינות של ג'מייקה 
 www.jimmycliff.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ימי קליף (באנגלית: Jimmy Cliff; נולד ב-1 באפריל 1948) הוא זמר סקא ורגאיי, מוזיקאי ושחקן מג'מייקה. הוא המוזיקאי היחיד בחיים שהוא בעל אות הכבוד הג'מייקני הגבוה ביותר (באנגלית: Jamaican Order of Merit) אשר הוענק לו על ידי ממשלת ג'מייקה לאות הוקרה על הישגיו. הוא ידוע בקהל הרחב בזכות שיריו "Sitting in Limbo", "You Can Get It If You Really Want", ו-"Many Rivers to Cross", מתוך פסקול הסרט "The Harder They Come" ובזכות להיטו "Wonderful World, Beautiful People". כמו כן הקליט גרסאות כיסוי לשירו של קט סטיבנס "Wild World", ולשירו של ג'וני נאש "I Can See Clearly Now". קליף נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 2010.
תולדות חייו

קליף נולד ברובע סומרטון שבסנט ג'יימס, ג'מייקה. הוא החל בכתיבת שירים עוד בעודו בבית הספר היסודי. בשנת 1962 לקח אותו אביו לקינגסטון כדי שיתחיל בלימודיו בבית ספר טכני, שם חלק חדר יחד עם בן דודו. עוד כתלמיד פנה למפיקי מוזיקה רבים בניסיון להקליט את שיריו, אולם כשל. הוא אף ניסה מזלו בתחרויות לכישרונות צעירים. "ערב אחד בעודי חולף על פני חנות תקליטים ומסעדה אשר היו לקראת סיום יום העבודה, נכנסתי פנימה ושכנעתי את אחד מהבעלים, לסלי קונג, לפתוח עסק להקלטת מוזיקה ולהקליט אותי ראשון." כך כותב קליף בביוגרפיה שפרסם באתרו באינטרנט. לאחר ששני סינגלים שהקליט לא הצליחו, הוא נחל הצלחה עם שירו Hurricane Hattie, שהפך ללהיט כאשר קליף היה בן 14. את התקליט הפיק לסלי קונג שעימו המשיך קליף לעבוד עד למותו של הראשון מהתקף לב בשנת 1971. אחרי שיר זה הקליט קליף שורה של שירים נוספים שהפכו ללהיטים בג'מייקה. בשנת 1964 נבחר קליף להיות אחד מנציגי ג'מייקה לתערוכה העולמית שנערכה בניו יורק. עד מהירה הוחתם על חוזה בחברת התקליטים איילנד ועקר לבריטניה. בתחילה החליטה חברת התקליטים לנסות ולשווק את קליף לקהל הרוק אנד רול. הצלחתו הגדולה באה בשלהי שנות ה-60. אלבום הבכורה שלו היה Hard Road to Travel, שזכה לביקורות מהללות.
בשנת 1972 כיכב קליף בסרט הרגאיי The Harder They Come, המספר על צעיר בשם איבן מרטין המגיע מן הכפר אל העיר קינגסטון כשהוא חסר-כל, מנסה מזלו בתעשיית התקליטים, אולם פונה לחיי פשע ולבסוף מוצא את מותו על החוף בקרב יריות עם שוטרים. פסקול הסרט זכה להצלחת ענק ונמכר היטב ברחבי תבל, כשהוא מביא את בשורת הרגאיי לראשונה לקהל רב. סרט זה נותר הסרט הג'מייקני המצליח ביותר עד היום. לאחר סדרת אלבומים נוספים, קליף נטל הפסקה מחיי המוזיקאי ונסע לאפריקה כדי להתוודע לאסלאם (מאוחר יותר הכריז כי אינו מחזיק באמונה דתית כלשהי). הוא חזר למוזיקה ובמשך מספר שנים שהה במסעי הופעות.
בשנת 1981 החל ברוס ספרינגסטין לבצע בהופעותיו את שירו של קליף Trapped. השיר זכה להכרה רבה לאחר שנכלל באלבום הצדקה We Are the World, בשנת 1985. בשנת 1985 זכה אלבומו של קליף, Cliff Hanger בפרס גראמי לאלבום הרגאיי הטוב ביותר. בשנת 1991 זכה קליף להצלחה רבה לאחר שהקליט את שירו של ג'וני נאש I Can See Clearly Now. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בצרפת. בשנת 1994 זכה שירו של קליף "האקונה מטטה" להצלחה רבה לאחר שהיה בפסקול הסרט מלך האריות.
ג'ימי ריצ'רדסון

ג'יימס רוברט ריצ'רדסון (אנגלית: James Robert Richardson;‏ 8 בפברואר 1911 - 28 באוגוסט 1964) היה כדורגלן אנגלי הידוע בעיקר בזכות התקופה שבה שיחק בעמדת החלוץ של ניוקאסל יונייטד.
ביוגרפיה

ריצ'רדסון הצטרף לניוקאסל באפריל 1928 לאחר שקודם לכן שיחק בבליית' ספרטנס. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק הבית נגד בלקברן רוברס ב-4 בספטמבר 1929. האירוע הבולט ביותר בקריירה שלו בניוקאסל היה משחק גמר גביע ה-FA של 1932, נגד ארסנל. שחקני ניוקאסל היו בפיגור 0 - 1 כאשר ריצ'רדסון רדף אחרי הכדור בצד המגרש ומסר אותו מחוץ לקווים לג'ק אלן שהבקיע. שופט המשחק פסק כי הכדור לא חצה את הקו, בניגוד לתצלומים שהתפרסמו לאחר המשחק, ואישר את השער. משחק זה משמש כטיעון עבור התומכים בהכנסת השימוש בטלוויזיה על מנת לסייע לשופטים לקבל החלטות. במרץ 2003 נמכרה בכריסטיס המדליה שריצ'רדסון קיבל בסיום הגמר, תמורת סכום של 6,462 לירות שטרלינג.
במאי 1933 שיחק ריצ'רדסון במדי נבחרת אנגליה נגד נבחרת איטליה ונבחרת שווייץ, והיו אלה שתי הופעותיו היחידות בנבחרת.
באוקטובר 1934 עבר ריצ'רדסון להאדרספילד טאון תמורת סכום של 4,000 לירות שטרלינג. בעונתו השנייה במועדון הוא היה חלק מהסגל שסיים במקום השלישי בליגה, ובעונה שלאחר מכן רק במקום ה-16 כאשר ריצ'רדסון מבקיע 11 שערים וזוכה בתואר מלך השערים של המועדון. ב-1937 הוא חזר לניוקאסל יונייטד, ולאחר מכן הוא שיחק במילוול ובלייטון אוריינט.
ג'רו

| --- | --- |
 מדינות:  הודו
 אזורים:  איי אנדמן
 דוברים:  נכחדה, אך אלמנטים שלה מצויים בשפה המעורבת המדוברת בפי ילידים אנדמנים
 שפת אם:  7 (2009) (של אותה שפה מעורבת)
 משפחה:  שפות אנדמניות (קיום משפחה זו שנוי במחלוקת) שפות האנדמנים הגדולים אקה-ג'רו
 לאום:  אין מעמד רשמי
 מוסד:  המכון המרכזי לחקר לשונות הודו
 קוד ISO 639-3:  akj 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
ג'רו (Aka-Jeru או Jeru) היא שפה שדוברה באיי אנדמן בהודו והתמזגה לתוך שפה מעורבת המדוברת בפי צאצאי שבטים ילידיים של איי אנדמן שהתאחדו לשבט אחד וחיים בשמורתם באי סטרייט. השפה שייכת לקבוצת שפות האנדמנים הגדולים (Great Andamanese) שדוברו בפי רוב השבטים המקוריים באיי אנדמן (Great Andamanese tribes). שבטים אלה נכחדו במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, והשרידים האחרונים התאחדו לשבט אחד הדובר שפה מעורבת המורכבת משפות האנדמנים הגדולים השונות.
שפה זו מבוססת בין היתר על שפת אה-פוצ'יקװאר (A-Pucikwar) ולכן חלק מהחוקרים מכנים אותה כך. עם זאת, ישנה לאחרונה נטייה להסתייג משם זה ולכנותה בשמות אלטרנטיביים, כגון "שפת האנדמנים הגדולים העכשווית" (Present Great Andamanese) או ג'רו (Jero). ג'רו היא שפה אחרת מקבוצת שפות זו, ונראה שהשפה המודרנית המדוברת כיום מבוססת בעיקר על ג'רו ולא אה-פוצ'יקװאר המקורית, וגם דוברי השפה עצמם טוענים שהם מדברים ג'רו. על כל פנים, מדובר בשרידים אחרונים מהדור המבוגר שמוצאם בשבטים שונים, והם משתמשים בשפת אבותיהם לעיתים נדירות, בעיקר כשפה סודית, כדי למנוע מלשתף בשיחה את האנשים הנוכחים שאינם מבינים אותה (כגון ילדים). בני הדור הצעיר מסוגלים להבין רק משפטים או מילים בודדות משפת אבותיהם. השפה העיקרית המדוברת בפי השבט האנדמני, המונה כ-50 איש בלבד, היא שפת ההינדי. במחקר שנערך ב-2005 חולקו בני השבט ל-5 קבוצות לפי רמת השליטה בשפה. רק 7 אנשים שולטים בשפה ברמה 5, כולם מעל גיל 40 והם בעיקר צאצאי שבט הג'רו, והמבוגרת בהם היא קשישה בת 80, חסרת קרובי משפחה ונחשבת לשריד האחרון לשבט בּוֹ ולכן דיבורה שונה משאר דוברי אנדמנית. קשישה זו נפטרה בפברואר 2010. 7 אנשים נוספים דוברים את השפה ברמה 4 ("דוברים למחצה"), 9 אנשים נוספים שולטים בה ברמה 3 והשאר אינם דוברים את השפה, אלא רק מבינים אותה בקושי או כלל לא, כך שמספר הדוברים הכללי (נכון ל-2005) הוא 23 איש בלבד.
שפות האנדמנים הגדולים נחשבות, בדרך כלל, כאחת משתי הקבוצות במשפחת השפות האנדמניות הידועות, כשהקבוצה השנייה היא השפות האונגיות, הכוללות את השפות אונג וג'ראווה המדוברות בדרום איי אנדמן. עם זאת, הדמיון בין הקבוצות מבוסס לרוב על מורפולוגיה משותפת, אך אוצר המילים המשותף קטן מאוד. לכן הבלשנים, כגון הבלשן הבולט ג'וזף גרינברג מטילים ספק לגבי קיומה של משפחת שפות אנדמניות המאגדת את כל השפות הילידיות המדוברות באיים אלה. לפיכך יש הרואים בשפת האנדמנים הגדולים הנוכחית כשפה מבודדת, כלומר שפה חסרת קשר גנטי בינה לשפות האחרות המדוברות בעולם.
ג'ימי קינון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באפריל 1911 פייזלי, סקוטלנד
 פטירה:  9 ביולי 1985 (בגיל 74) קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1953–1960 (כ־7 שנים)
 
ג'יימס פטריק קינון (באנגלית: James Patrick Kinnon;‏ 5 באפריל 1911 - 9 ביולי 1985) הידוע בכינוי ג'ימי קינון או "ג'ימי ק.", היה המייסד העיקרי של מכורים אנונימיים (NA), ארגון בעולמם של מכורים בתהליך החלמה (נרקוטי). במהלך חייו, הוא בדרך כלל כונה "ג'ימי ק." בשל העיקרון של NA של אנונימיות אישית ברמה הציבורית. הוא מעולם לא התייחס לעצמו כמייסד של NA, אם כי התיעוד מראה בבירור שהוא היה חוליה מייסדת של הארגון בתהליך ההקמה.
חייו

קינון נולד ב-5 באפריל 1911 לג'יימס פטריק קינון ואליזבת קאריק בפייזלי, סקוטלנד. ב-8 באוגוסט 1923 הוא הגיע עם משפחתו מסקוטלנד לאליס איילנד, ניו יורק.  במשך תקופה עבד בתור גנן ונאבק בהתמכרות לסמים, עד שהצליח להחלים באמצעות הימנעות מוחלטת מכל סוגי הסמים בעזרת מכורים אנונימיים ב-2 בפברואר 1950.
קינון ועוד כמה מכורים נקיים שנפגשו באלכוהוליסטים אנונימיים התחילו סדרה של מפגשים עצמאיים למכורים לסמים, מ-17 באוגוסט 1953. המפגש הראשון של "מכורים אנונימיים", כפי שהוא מוכר כיום, התקיים ב-5 באוקטובר 1953 בדרום קליפורניה. כיום, "מכורים אנונימיים" מקיים יותר מ-30,000 מפגשים שבועיים בלמעלה מ-100 מדינות ברחבי העולם. שלא כמו רבים אחרים שניסו ליצור קבוצות לעזרה עצמית עבור מכורים לסמים, "מכורים אנונימיים" התבסס כבר מהתחלה על תוכנית שנים עשר הצעדים ו-12 המסורות של אלכוהוליסטים אנונימיים.
קינון הוא דמות מפתח בהיסטוריה של "מכורים אנונימיים". הוא כתב מספר חלקים בחוברת הלבנה, אשר היוותה את הבסיס לספר "מכורים אנונימיים", שנקרא גם "הטקסט הבסיסי". הוא פורסם בשנת 1983 תחת הכותרת "Narcotics Anonymous"‏ (ISBN 0-912075-02-3). ספר זה מכיל גם את הביוגרפיה האנונימית, שכותרתה "אנחנו כן מחלימים". קינון גם תכנן ועיצב את הלוגו של מכורים אנונימיים וגם שימש מנהל של משרד השירות העולמי מזמן ההקמה ב-1983. הוא מעולם לא הציג את עצמו בתור מייסד "מכורים אנונימיים", אם כי הרשומות מוכיחות בבירור כי הוא מילא את תפקיד המייסד של "מכורים אנונימיים" כפי שהוא קיים כיום.
קינון מת מסרטן ריאות ב-9 ביולי 1985 בקליפורניה. לפני מותו הוא ביקש, שאם תהיה לו אי פעם מצבה, שיהיה רשום בכותרת המצבה: "כל מה שעשינו היה לזרוע זרעים ועבודה והיינו מחושלים לעשות את העבודה הזאת, כך שאנו ואחרים נוכל לחיות בשלום בחופש ובאהבה". הוא היה נקי במשך שלושים וחמש שנים בעת מותו.