ועידת כלקדון
מהלך הוועידה בכלקדון והחלטותיה

הקיסר החדש מרקיאנוס כינס, לבקשת האפיפיור לאו הראשון, ועידה אקומנית חדשה בנושא המחלוקת המונופיזיטית. כמו כן הוא החזיר לתפקידם את הבישופים שהודחו שנתיים לפני כן בוועידת אפסוס השנייה. בהתחלה תוכנן שהוועידה תתקיים בניקיאה, אך ברגע האחרון היא הועברה קרוב יותר לבירה, לעיר כלקדון שעל גדת הבוספורוס, כדי שהקיסר יוכל לפקח עליה ביתר קלות. הוועידה נפתחה ב-8 באוקטובר 451 בניהולו של הלגאט האפיפיורי פסכניוס. בוועידה נכחו כ-500 בישופים, ובהם אוזביוס מדורילאום וגם דיוסקורוס האלכסנדרוני שהחרים את האפיפיור לאו הראשון לאחר ועידת אפסוס השנייה, שנתיים קודם לכן.
במושבה הראשון, הוועידה עסקה בעניינה המרכזי והוא – מינותו של אוטיכס, הלטרוקיניום באפסוס ומשפטו של דיוסקורוס האלכסנדרוני. הקטגור כנגד דיוסקורוס היה אוזביוס מדורילאום, אשר מנה את כל מהלכיו הכוחניים של דיוסקורוס בוועידת אפסוס השנייה ובנוסף הביא עדויות של כמה בישופים מצריים שטענו כי דיוסקורוס הוא אדם אלים ואכזרי. דיוסקורוס בתגובה, סירב להופיע בפני הוועידה והורשע שלא בפניו. הוועידה הדיחה את דיוסקורוס מתפקידו כפטריארך אלכסנדריה, ביטלה את כל תקנותיו, ובנוסף לכך גינתה את אוטיכס ואת הלטרוקיניום של אפסוס. עם זאת, שאר הבישופים שנכחו באפסוס והצביעו בעד אוטיכס ונגד פלביאנוס לא הודחו ולא גונו, שכן הם הביעו חרטה וטענו כי פעלו מתוך פחד מפני דיוסקורוס האלכסנדרוני, ראש הוועידה דאז. כמו כן הוועידה הכריזה אנאתמה (חרם מהדרגה העליונה) על נסטוריוס .
הנושא השני על סדר יומה של הוועידה היה גיבוש אחדות בנושא יסודות האמונה הנוצרית. בעניין זה הסכימו כל הנוכחים כי יש ללכת בשביל הזהב שבין הקיצוניות הנסטוריאנית לבין הקיצוניות המונופיזיטית, וללכת בדרכם של לאו הראשון וקירילוס האלכסנדרוני שנוסחתם התאולוגית הייתה יחסית מאוזנת יותר. עם זאת, לא כל הנוכחים הסכימו לחתום על איגרתו של לאו הראשון לפלביאנוס, ושאר הניסיונות לגבש נוסח אחיד ליסוד האמונה הנוצרית עלו בתוהו. לאור זאת, פסכניוס הלגאט האפיפיורי ומרקיאנוס הקיסר איימו להעביר את הוועידה לאיטליה, דבר שהיה לא-נוח לרוב הנוכחים מבחינה גאוגרפית, שכן הם באו ברובם מהמזרח הקרוב, ותחת איום זה הם הסכימו להוסיף לקרדו משפט שאישר את קביעתו של לאו הראשון, כי לישו יש שתי מהויות בלתי-מתחלפות ובלתי-נפרדות.
מתוך ההגדרה של הוועידה:
"ובעקבות האבות הקדושים אנו מודים:

אותו הבן האחד הוא אדוננו ישו כריסטוס, וכולנו בקול אחד מלמדים שהוא שלם באלוהותו, שהוא שלם באנושותו, אלוהים אמת ואיש אמת, שהוא מנפש שכלית ומגוף, בעל אותה סובסטאנציה (homoousios, פירוש אפשרי למילה – מהות) של האב לפי אלוהותו, בעל אותה סובסטאנציה כמונו לפי אנושותו, דומה לנו בכל פרט לחטא.

לפי אלוהותו נולד מן האב לפני העולמות, לפי אנושותו [נולד] בימים האחרונים בעבורנו ובעבור ישועתו ממרים הבתולה, אם האלוהים ("יולדת האל" theotokos).

אנו מאמינים באותו כריסטוס האחד, בן, אדון, בן-יחיד, בשני טבעים (physis) שאינם מתערבבים, שאינם משתנים, שאינם מתחלקים, שאינם מתפרדים.

ההבחנה בין הטבעים איננה מתבטלת בגלל האחדות, כי האופי של כל טבע נשתמר, ומובא יחד בדמות (prosopon) אחת ובישות (hypostasis) אחת, לא מחולק ולא מופרד בשתי דמויות, אלא באותו בן-יחיד האחד, דבר (logos), אדון, ישו כריסטוס,

כפי שלפני כן לימדו אותנו הנביאים אודותיו, והאדון ישו כריסטוס עצמו, וכפי שנמסר לנו בסימן האמונה של האבות."
כמו כן עסקה הוועידה בנושא הנזורה, וקבעה איסור על נזירים ונזירות להינשא, קבעה כי על הנזירים להיות מופת של אורח חיים נוצרי, ועסקה במערכת יחסי הגומלין בינם לבין הכנסייה ובעלי התפקידים הדתיים בה.
הוועידה ניסחה את הקנון הרביעי המתייחס לנושא הנזורה, בו הוגדרו הנזירים כאנשים חילוניים וחסודים (כלומר לא כמרים) ועליהם להיעזר בשירותי נושאי המשרות הכנסייתיות. הקאנון הרביעי התייחס גם למערכת היחסים בין הבישוף לבין הנזירים החיים בתחומי הדיוקסיה שלו וקבע את סמכותם של הבישופים על הנזירים, קבע כי על הבישוף להעניק לנזירים כסף לקיומם ובתמורה הנזירים כפופים מבחינה דתית לבישוף. בנוסף, הנזירים צריכים לחיות במקום מוגדר ויציאה ממקום זה דורשת אישור הבישוף. נקבע גם כי לבישופים הזכות להתיר או לאסור הקמתם של מנזרים חדשים.
"אלה המצטרפים לחיי מנזר באמת ובתמים, ייחשבו כראויים להוקרה מתאימה. אך מפני שרבים משתמשים בתירוץ של מעמד נזירי וגורמים לתוהו-ובוהו גם בכנסיות וגם בחיים האזרחיים, נודדים בערים בהעזה וללא סיבה מוצדקת וכביכול שואפים אפילו להקים לעצמם מנזרים; מוחלט בזה, שלא יכולים לבנות או להקים מנזר או בית תפילה, בשום פנים ואופן, שלא על דעת בישוף העיר, אולם הנזירים, אשר נמצאים באיזור כלשהו או עיר, חייבים להיות כפופים לבישוף, לשמור על השקט, להיות שרויים בצום ותפילה במקומות שנועדו לכך, להימנע מלהתערב ולפסוק בעניינים הכנסייתיים או החילוניים ולא לעזוב המנזרים שלהם, אלא ברשות בישוף העיר. אין לקבל שום עבד למנזר, כדי שיהיה נזיר, שלא לפי רצון אדוננו. אנו קובעים שמי שיעבור על תקנה זו שלנו, מוגדר כשרוי בחרם, כדי ששם האלוהים לא יחולל. עניינו של בישוף העיר הוא לדאוג למנזרים בצורה מתאימה.
ההחלטות הנוגעות לנזירים ולנזירות באו לביטוי בתקנוני הנזורה שנכתבו בתקופות מאוחרות יותר. ההחלטות בדבר מקומם של הנזירים במדרג הכנסייתי החזיקו מעמד עד הגעתם של קולומבנוס ושאר הנזירים האירים שהיו כוח כנסייתי שלא קיבל את מרותם של בישופים (וגם לא של שליטים סקולרים).
בנוסף לעניינים מרכזיים אלה, הוועידה קבעה עוד 30 החלטות בתחום הטכני יותר, כגון אישור החלטות הוועידות הקודמות, איסור על עיסוק נוסף לבישופים, איסור על כמרים להתגייס לצבא, הגבלת האפשרות להאשים בישוף בפלילים ואיסור על הורדה בדרגה של בישוף.