stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס טאונסנד (קצין)
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > מבוא

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקש טאונסנד לעבור מהודו לצרפת כדי להילחם בחזית המערבית באירופה. בקשתו סורבה לאור ניסיונו והוא מונה לטפל במרד פוטנציאלי של מוסלמים בהודו בעקבות קריאה שיצאה לג'יהאד נגד בריטניה וצרפת.
באפריל 1915 מונה טאונסנד למפקד הדיוויזיה ה-6 של "פונה" ונשלח למערכה במסופוטמיה תחת פיקודו של גנרל ג'ון ניקסון (מפקד כוח D של חיל המשלוח ההודי). מטרת המערכה הייתה להגן על שדות הנפט הבריטים בפרס ולשמור על נתיבי שיט בטוחים במפרץ הפרסי עבור המיכליות הבריטיות.
הפעילות הבריטית במפרץ החלה כבר ב-6 בנובמבר 1914 עם הפלישה לשאט אל ערב ועד הגעתו של טאונסנד למסופוטמיה השלים הצבא הבריטי את כיבוש בצרה.
הדיוויזיה ה-6 של פונה, שעליה החל לפקד טאונסנד פעלה כבר בעיראק וכללה את יחידות המשנה הבאות :
הבריגדה ה-16 של "פונה"
הבריגדה ה-17 של "אחמדנאג'אר"
הבריגדה ה-18 של "בלגאום"
סוללות ארטילריה ויחידות הנדסה.
בדיקה שעשה טאונסד על מצב המוכנות של הדיוויזיה חשף חוסרים משמעותיים בהרבה תחומים כשהחשוב שבהם היה המחסור בסגל רפואי ובציוד רפואי (שהפך לכבד משקל בהמשך המערכה) אולם טאונסנד לא תיקשר חלק מחוסרים אלו לניקסון. עם זאת העלה טאונסנד חשש מהנאמנות של היחידות המוסלמיות מאזור פקיסטן וזאת לאור צו הג'יהאד שהוצא בעולם המוסלמי כנגד צרפת ובריטניה
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > המערכה ה-1 לכיבוש בגדאד

עם כיבוש בצרה הושלמו, למעשה, יעדי המערכה אולם ניקסון (ובהמשך גם טאונסנד) שאף להרחיב את תחום השליטה הבריטית ואף לכבוש את בגדאד. עם הגיעו לזירה הורה ניקסון לטאונסנד להתקדם במעלה נהר החידקל לכוון בגדאד (וזאת אף ללא אישור משרד המלחמה בלונדון). טאונסנד והדיוויזיה ה-6 החלו לצעוד באפריל 1915 במעלה החידקל בסיוע ספינות נהר וניהלו שורה של קרבות תוך התקדמות מערבה:
קרב עמארה התחולל מ-31 במאי ועד 3 ביוני 1915 ובמהלכו כבשה הדיוויזיה את העיירה עמארה.
קרב נאסריה התחולל מ-27 ביוני ועד 25 ביולי 1915 ובסופו נכבשה העיר נאסריה.
קרב א-סין התחולל מ-27 בספטמבר ועד 29 בספטמבר 1915 והניצחון בו פתח את השער לכיבוש העיר כות.
ניצחונות אלו, שטאונסנד טרח לפרסם ברחבי האימפריה, הביאו לו כבוד ותהילה ומבקביל תרמו למורל הבריטי שהיה בשפל לאחר הכשלונות במערכת גליפולי ובצרפת.
לאחר התבססותו בכות ביקש טאונסנד מניקסון לעצור את המערכה לכיבוש כות כדי לתגבר את הכוחות, לחדש את האספקה ולטפל כראוי בפצועים. ניקסון דחף את טאונסנד להמשיך להתקדם לבגדאד מתוך שלא הבין את קשייו וכיוון שלא היה מודע לתגבור הכוחות המשמעותי של הצד הטורקי כשיחידות מילואים הגיעו מטורקיה. טאונסנד עזב את כות והמשיך צפונה עד שהגיע למערך ההגנתי שבנו הטורקים, בפיקוד נוראדין איברהים פאשה, בקטסיפון (כ-15 ק"מ לפני בגדאד). במקום זה התחולל קרב קטסיפון מה-21 בנובמבר עד ה-24 בנובמבר 1915. בקרב זה, בו סבלו שני הצדדים מנפגעים רבים, לא הושגה הכרעה וטאונסד, שהאמין שבמצב של כוחותיו אין שום דרך להגיע לבגדאד, הורה לדיוויזיה ה-6 לסגת לכות.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > המצור על כות

כשנוראדין איברהים פאשה הבין שהבריטים נסוגו לכות הוא החל במרדף אחריהם. כשטאונסנד הגיע לכות הוא ביקש מניקסון להמשיך בנסיגה אולם ניקסון הורה לו להחזיק בעיר ולהגן עליה. טאונסנד שלח לבצרה כ-1,000 חיילים מוסלמים שהתנגדו להילחם באחיהם המוסלמים הטורקים אך נשאר עם עיקר הדיוויזיה בעיר. הכוחות הטורקים, שהגיעו לעיר שבוע אחרי טאונסנד, ניסו לכבוש את העיר אך נכשלו ולכן החליט הפיקוד הטורקי להטיל מצור על העיר.
המצור הוטל על הארמייה ה-6 הטורקית שהפיקוד עליה הועבר לקולמר פון דר גולץ. מיקומה של כות איפשר לכוחות הבריטים הגנה מיטבית על העיר לכן הבעיה העיקרית של טאונסנד הייתה מזון. במקביל להערכות להגנה על העיר הפעיל טאונסנד לחץ על ניקסון לשלוח חילוץ וכדי להאיץ את הסיוע הציג תמונה לא מדויקת של כמות המזון שנשאר בעיר. לחץ זה עשה את שלו וניקסון ארגן בזריזות כוח חילוץ של שתי דיוויזיות אולם גם כוח זה סבל מאותן בעיות לוגיסטיות מהן סבלה הדיוויזיה ה-6.
מכיוון שטאונסנד לא הראה שאיפות לפרוץ את המצור הפנה גולץ את מירב הכוחות שצרו על העיר לחסום את כוח החילוץ הבריטי. כוח זה התקדם במעלה החידקל בסדרה של קרבות מול הטורקים. קרבות אלו התחוללו בין ינואר לאפריל 1916 (קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה, קרב דוג'יילה ועוד) אולם התקדמות זו הייתה במחיר גבוה של נפגעים ובסופו של דבר לא נפרץ המצור. הקרב האחרון התחולל ב-22 באפריל וסך הנפגעים הבריטים עמד על כ-26,000 חיילים.
ככל שהתארכו ניסיונות החילוץ והתמעט המזון בכות נאלץ טאונסנד להתמודד עם גל של עריקת חיילים הודים מוסלמים לצד הטורקי.
בסופו של דבר נאלץ טאונסנד להרים דגל לבן וב-29 באפריל 1916 נכנעה הדיוויזיה לטורקים. במהלך המצור מתו כ-1,700 מהחיילים הנצורים עקב רעב, מחלות וירי ארטילרי. לאחר הכניעה הוכרחו השבויים לצעוד רגלית למחנות אסירים באנטוליה שבטורקיה כשלאורך הדרך ובמחנות עצמם סבלו מיחס לא אנושי. לאחר חתימת הפסקת האש של מודרוס ב-1918 התברר שרק 30% מהשבויים שיצאו מכות שרדו את השבי.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > השבי

טאונסנד עצמו נלקח ב-2 במאי 1916 באונייה לבגדאד ומשם הועבר לקושטא שם נפגש עם אנוור פאשה. הוא הושם במאסר עד סוף המלחמה אך המשיך לשמור על קשרים טובים עם פאשה במהלך המאסר. הוא שוחרר עם תום המלחמה.
לאחר המלחמה הופנתה כלפי טאונסנד ביקורת הן על אי ניסיון לפרוץ את המצור ובכך לסייע לפנטון איילמר, מפקד כוח החילוץ והן על שלא השתדל אצל אנוור פאשה להקל על תנאי החיים של חיילי הדיוויזיה שלו שגוועו במחנות השבויים בזמן שהוא חי חיים נוחים.
לאחר המלחמה

בתחילת 1919 חזר טאונסנד לאנגליה בציפייה לשטיח אדום אך לאכזבתו גילה שכל דלתות הצבא סגורות בפניו ולא נמצא לו כל תפקיד. ב-1920 פרש מהצבא והתרכז בכתיבת ספרו על המערכה במסופוטמיה ובמקביל העמיד עצמו לבחירות לפרלמנט כמועמד עצמאי. לאחר שנבחר עסק בנושאים של המזרח הקרוב וחיילים ותיקים. באותה תקופה החלו להתפרסם מחקרים של היסטוריונים שביקרו את התנהלותו והגבירו את הביקורת עליו דבר שמנע את בחירתו החוזרת ב-1922.
על אף תוארי הכבוד שטאונסנד זכה בהם הייתה דעת הקהל חלוקה ביחס אליו. הדעה השלילית כלפיו גברה לאחר המלחמה כשבריטניה פעלה להעמיד לדין את האחראים לרצח העם הארמני וביניהם אנוור פאשה. טאונסנד, שהתחבר לאנוור בתקופת השבי, הודיע שיעיד לטובתו ובכך נפגעה תדמיתו.
טאונסנד נפטר ב-1924 בצרפת עקב מחלת סרטן והובא לקבורה בטקס צבאי מלא באנגליה.
אישיותו

אישיותו של טאונסנד הייתה מאוד שנוייה במחלוקת. מצד אחד תואר כאיש תרבות ובעל השכלה רחבה עם חיבה לתרבות צרפת. מצד שני תואר כבעל שאפתנות רבה להתקדם בתפקידים ובדרגות באופן שהביא אותו לנקוט את כל הצעדים האפשריים כדי להתקדם בכל מחיר. טאונסנד קשר קשרים "בחלונות הגבוהים" וטרח לכתוב מכתבים רבים לבעלי השפעה בצבא בריטניה ובתחום הפוליטי כדי שייסיעו לו להתקדם. במקביל כתב מכתבי השמצה כנגד מפקדיו בטענה שאינם כשירים לפיקוד.
דפוסי התנהגות אלו קוממו נגדו רבים מעמיתיו הקצינים שתארו אותו כסנוב, בוגדני, בכיין ובעל נטייה לטעות בגלל אגו חזק מדי. לאורך זמן עיכבה התנהגות זו את הקריירה של טאונסנד.
משפחתו

טאונסנד נישא בצרפת ב-22 בנובמבר 1898 לאליס קהאן ד'אנברס (Alice Cahan d'Anvers) מצרפת (1876–1965). בתם של לואיס רפאל ולואיז קהאן ד'אנברס. את אליס פגש טאונסנד בתקופת המערכה השנייה בסודאן בזמן שטייל בעתיקות לוקסור ב-1897. לזוג נולדה ב-1900 בת בשם אודרי דורותי לואיז טאונסנד.
אחוזת משפחת קהאן, "שאטו דה שאמפ" (Château de Champs), שמחוץ לפריז הפכה לביתו העיקרי כשלא היה במסעות מלחמה ברחבי העולם.
אשתו אליס ואחותה התפרסמו לאחר שצוירו בילדותן על ידי אוגוסט רנואר. הציור נקרא "ורוד וכחול" (אנ')
ספריו

Desert Hell: The British Invasion of Mesopotamia, הוצאת בלקנפ, 2011
לקריאה נוספת

Barker, Col. A. J. (1967). Townshend of Kut: A Biography of Major-General Sir Charles Townshend KCB DSO. Cassell.
Barker, Col. A. J. (2009). The First Iraq War, 1914–1918: Britain's Mesopotamian Campaign. Enigma Books. ISBN 978-1-929631-86-5.
Braddon, Russell (1970). The Siege. Viking Adult. ISBN 0-670-64386-6.
Dixon, Norman (1976). On the Psychology of Military Incompetence. London: Random House.
Nash, N.S. (2010). Chitral Charlie: The Rise and Fall of Major-General Charles Townshend. Pen & Sword Military.
Townshend K.C.B., D.S.O, Major General Sir Charles (1920). My Campaign in Mesopotamia. London: Thornton Butterworth Ltd.
Townshend, Charles (2011). Desert Hell: The British Invasion of Mesopotamia and the Creation of Iraq 1914–1921. Faber & Faber. ISBN 978-0571237210.
בית הכנסת קדאבאמבאגם מתאנצ'רי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  הודו 
 
 קואורדינטות:  9°57′11″N 76°15′37″E﻿ / ﻿9.953125°N 76.2603797°E﻿ / 9.953125; 76.2603797
 he
 
בית הכנסת קָדאבאמבּאגָם מָתָאנצֶ'רִי (במלאיאלאם: കടവു൦ഭാഗ൦ മട്ടാഞ്ചേര൴വകംജ ജിംജ ടവു൦ഭാഗ൦ ജൂതപള്ളി ), הוא בית כנסת יהודי, מהעתיקים ביותר בהודו, המצוי במאתנצ'רי (אנ'), אשר בקוצ'ין, במדינת קראלה.
אטימולוגיה

על פי המסורת, בית הכנסת נקרא בשמו של בית כנסת שקדם לו, ששכן בעבר בקודונגאלור (אנ'), על גדת הנהר, ליד מזח הסירות.
פירוש השם הוא "על שפת הנהר".
היסטוריה

ככל הידוע, היהודים הראשונים שהגיעו להודו, התיישבו בקוצ'ין. בית הכנסת הראשון נבנה במתאנצ'רי בשנת 1344 והוא ידוע כבית הכנסת קוצ'נגאטי וכעבור 200 שנה, בשנת 1544, נבנה "בית הכנסת קדאבאמבאגם".
בנוסף, נבנו גם בית הכנסת פארדסי בשנת 1568 ובית הכנסת ת'קומבגאם מתאנצ'רי (אנ') בשנת 1647, אשר לא השתמר.
מאפייני בית הכנסת

בית הכנסת פנה לכיוון דרום מערב, אל ירושלים והיו בו שתי "תיבות": האחת שימשה לתפילות בימי החול והיא ניצבה במרכז האולם. השנייה שימשה רק בשבתות ובחגים וניצבה ביציע עזרת הנשים, מופרדת בסבכה. סביב התיבה התחתונה ולאורך הקירות הונחו ספסלי עץ. הרצפה הייתה מכוסה בשטיחים ובמחצלות, והמתפללים התהלכו עליהם יחפים.
בית כנסת זה נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים בקראלה, בזכות רהיטי העץ המגולף והעיטורים שהיו על קירותיו ותקרתו. העיטורים כללו מוטיבים דומים לאלה שנראו במסגדים ובמקדשים ההינדיים בסביבה.
סגולות

בית כנסת זה נודע בזכות סיפורים אודות נסים מופלאים שהיו קשורים בו והיה נערץ הן על ידי היהודים והן על ידי מקומיים שאינם יהודים.
שימור

בשנת 1955 עלתה כל הקהילה לישראל ובית הכנסת ננטש והפך למפעל לייצור חבלים ומחסן קוקוס. בהמשך, רהיטי בית הכנסת ועזרת הנשים נשלחו לישראל והם שמורים במוזיאון ישראל. ארון הקודש נשלח אף הוא לישראל ונבנה מחדש בבית כנסת במושב נחלים. העתק שלו נמצא במושב גבעת כ"ח, בו גרות משפחות מעולי קוצ'ין.
בספטמבר 2019 קרס החלק הקדמי של מבנה בית הכנסת, בשל גשמי המונסון ואז "הולאם" על ידי המחלקה לארכאולוגיה של קראלה, שופץ, שוחזר ומשמש כמוזיאון מורשת. .
ראו גם

יהדות קוצ'ין
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Waronker, Jay (2010-10-20). "The Synagogues Of Kerala, India: Their Architecture, History, Context, And Meaning" (באנגלית). נבדק ב-14 יולי 2024.
1 2 3  פנים בית הכנסת קָדאבאמבּאגָם, באתר museum.imj.org.il
1 2  "Synagogue should be a hub of Kerala Jews history: Experts". The Times of India. 2021-07-03. ISSN 0971-8257. נבדק ב-2024-07-14.
1 2  "Ernakulam: Archaeology department erects a roof over synagogue in Mattancherry". The Times of India. 2021-09-13. ISSN 0971-8257. נבדק ב-2024-07-14.
↑  הדרכים הצדדיות של ישראל: "זו שליחות, העברת לפיד לדור הבא. יש זמן בחיים שצריך לעשות, ולא לעצמך" | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-06-21
↑  "Kochi : Call to protect Malabari synagogue gets louder". The Times of India. 2021-06-29. ISSN 0971-8257. נבדק ב-2024-07-14.
↑  Harigovind, Abhinaya (2019-09-11). "Piece of Jewish history reduced to rubble in rain in Kerala". The Hindu (באנגלית). נבדק ב-14 יולי 2024.
↑  "Kadavumbhagam Synagogue on a path to revival". The New Indian Express. נבדק ב-14 יולי 2024.
יום הגאווה האיראני

יום הגאווה האיראני (בפרסית: روز افتخار ایران; נקרא גם "היום הלאומי של המיעוטים המיניים" או "היום הלאומי של הלהט"בים האיראנים") הוא אירוע גאווה שנתי של קהילת הלהט"ב באיראן מאז 2010. יום זה מתקיים ביום שישי הרביעי של חודש יולי, או ביום השישי הראשון בחודש מורדאד בלוח השנה הפרסי.
סקירה כללית

באיראן, פעילות מינית להט"בית אינה חוקית ועלולה להיות כרוכה בעונש מוות. לדברי עומאר קודוס, פעיל לזכויות הומוסקסואלים בממלכה המאוחדת, ממשלת איראן עושה בין היתר שימוש באישומים מפוברקים ובמשפטי ראווה כדי להוציא להורג הומוסקסואלים איראנים, וכדי לרדוף אותם תוך הסוואת פעולות אלה מהקהילה הבינלאומית. בשנת 2007, בעת פורום שנערך באוניברסיטת קולומביה, אמר נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לנשיא האוניברסיטה לי בולינגר: ”באיראן אין לנו הומוסקסואלים כמו במדינתך. באיראן אין לנו תופעה זו.” אף על פי כן, קבוצה קטנה בת 20 עד 30 פעילי להט"ב, המכנים עצמם "אנשי הקשת בענן" (رنگین‌کمانی‌ها), מציינים את יום הגאווה האיראני מאז 2010.
היום הוכרז לראשונה על ידי קבוצת פעילי להט"ב איראניים בבלוג בחודש יולי 2010. מדי שנה התאספו פעילי להט"ב איראניים ברחבי הבירה טהראן, ובחשאי צילמו עצמם מניפים את דגל הגאווה ואוחזים בכרזות עם סיסמות. הם נאלצו להסתיר את פניהם כדי למנוע אלימות משטרתית והעמדה לדין. פעילים קיימו את האירוע גם בערים אחרות, בהן כרמאן. בשנת 2017, לראשונה, החליטו המארגנים לקיים את האירוע בשטח פתוח כאשר הוצע להם קרון התצוגה הראשונה בתהלוכת מצעד הגאווה באמסטרדם, אם כי היה עליהם לכסות את פניהם על מנת להימנע מהעמדה לדין עם שובם לאיראן. על אירוע 2017 אמרו המארגנים: "צערנו אינו עמום, אך אנו, קשתות הענן של איראן, זועקים את האושר שלנו כצורה של התנגדות ואנו שומרים על האופוריה שלנו בחיים כלפיד הצדק".
ראו גם

להט"ב ואסלאם
הומוסקסואליות ודת
הערות שוליים

↑  ראסל גולדמן, Ahmadinejad: No Gays, No Oppression of Women in Iran, באתר ABC News‏, 24 בספטמבר 2007 (באנגלית)
ג'ניס האן

ג'ניס האן (באנגלית: Janice Kay Hahn;‏ נולדה ב-30 במרץ 1952) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת מועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס. כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית עבור המחוז ה-36 וה-44 של קליפורניה משנת 2011 עד שנת 2016 כאשר הוחלפה על ידי ננט ברגן.
ביוגרפיה

ג'ניס האן נולדה בלוס אנג'לס למשפחה מעורבת בפוליטיקה העירונית. מספר נציגי המשפחה כיהנו בתפקידים שונים בעיר ואחיה היה ראש העיר בשנים 2001–2005.
ג'ניס האן סיימה לימודי האוניברסיטה בתחום החינוך ועבדה מספר שנים בתחום זה. לאחר מכך היא עסקה ביחסי ציבור.
בשנת 1997 היא החליטה להיכנס לפוליטיקה העירונית ונבחרה לעירייה. בשנת 1998 היא ניסתה להיבחר לקונגרס של ארצות הברית אך הפסידה בבחירות בהם זכתה ב-47% מקולות הבוחרים. היא המשיכה את שרותה בעיריית לוס אנג'לס.
בשנת 2010 היא הציגה את מועמדותה לסגן מושל קליפורניה, אך לא זכתה בתפקיד.
בשנת 2011 היא השתתפה בפעם השנייה בבחירות לקונגרס והצליחה לעבור על יריבה תוך זכייה ב-54% קולות של הבוחרים. אחרי רה-ארגון של אזורי הבחירה, היא השתתפה בבחירות נוספות, הפעם מטעם אזור 44 וזכתה בכהונה נוספת תוך זכייה ב-87% מהקולות. בבחירות של שנת 2018 היא לא השתתפה.
בשנת 2015 היא הצביעה בעד הפסקת קליטת פליטים מסוריה ועיראק בארצות הברית.
איריס אליה כהן

| --- | --- |

איריס אליה כהן, 2012
 לידה:  1969 (בת 55 בערך) יובל, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2015) 
 www.iriseliyacohen.com
 
איריס אליה כהן (נולדה ב-1969) היא סופרת ומשוררת ישראלית. עד שנת 2024 היא פרסמה 17 ספרי פרוזה, שירה, ילדים ופעוטות ביניהם רבי המכר "מכתוב", "גלבי", " מיין הארט", "פלא פואמות ושירים", "שחרחורת" סדרת "סבתא טורבו" ואחרים.
ביוגרפיה

איריס אליה כהן גדלה במושב כפר יובל ובמושבה יסוד המעלה.
אליה כהן למדה ריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית ואף עבדה בתחום מספר שנים. לאחר לידת ילדיה החלה לכתוב את רומן הבכורה שלה שיצא בשנת 2011 "מכתוב" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית 2011 ובפרס רמת גן לספרות לספר הביכורים הטוב ביותר לאותה שנה.
בשנת 2013 יצא ספרה השני "דוּשִׁינְקַא, נשמה" (הקיבוץ המאוחד 2013), שזיכה את הכותבת במועמדות לפרס ספיר לשנת 2013.
בד בבד עם צאת הספר ראה אור "פרויקט דושינקא" קטעי פרוזה מתוך הספר מולחנים ומושרים על ידי רועי סלמן.
בשנת 2014 יצא לאור ספר שירים ראשון פרי עטה, "שחרחורת", בהוצאה עצמית ובאמצעות מימון המונים. הספר נערך על ידי ענת לוין. שירים רבים מתוך הספר הולחנו על ידי אמיר עמרמי, דינה ולירון לינדמן, יובל עובד ואחרים.
בסוף שנת 2015 זכתה אליה כהן בפרס ראש הממשלה ליצירה.
ספר הפרוזה השלישי "גַלְבִּי" העוסק בפרשת ילדי תימן (הוצאת ידיעות אחרונות) הפך מיד עם צאתו לרב מכר, היה מועמד לפרס ספיר 2016 ונבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים של 2016 בעיתון הארץ.
ספרה החמישי, "פלא - פואמות ושירים", יצא לאור במאי 2017 בהוצאת ידיעות ספרים וזכה לביקורות נלהבות. שיר מתוך הספר "ובכל ירח" זכה במקום השלישי בתחרות "שירה על הדרך 2015" שמארגנת עיריית תל אביב.
ספרה השישי "גבר אישה ציפור" (ידיעות ספרים 2018), הוא ספר פרוזה משולב בקטעי שירה קצרים.
בשנים האחרונות עלו על הבמות מופעים ספרותיים מוזיקליים בעקבות ספריה של אליה כהן ובהשתתפותה: "שחרחורת ליבי" עם רקפת אמסלם, "בראשית הייתה אהבה" עם גבריאל הדר, ולאחרונה "פְּלאות" מופע משיריה המולחנים עם אמיר עמרמי ומורן קאשרו עקרבי.
בראשית 2016 נכנסו שניים משיריה של אליה כהן, "רשימה שחורה" ו"תשרי", לתוכנית הלימודים הרשמית של משרד החינוך לחטיבות הביניים.
באפריל 2019 ראה ספרה השביעי, הראשון לילדים: "סבתא טורבו ואלפי התנינים הבכיינים" (הוצאת טל־מאי וידיעות ספרים, איורים: רמי טל, עורך: יותם שווימר). בסוף 2019 ראה אור הספר השני בסדרת סבתא טורבו: "סבתא טורבו והשף המתנשף" (הוצאת טל מאי וידיעות ספרים, איורים: רמי טל, עורך: יותם שווימר) ו"טל מחכה לרכבת" (ידיעות ספרים, איורים: תמי בצלאלי, עריכה: רינת פרימו). בראשית 2021 ראה אור ספר פעוטות: "צעד קט" (הוצאת פעם, איורים: לילך הברמן, עריכה: ורד אמר). ב-2023 נבחר הספר השני בסדרת סבתא טורבו בספרי הילדים והנוער האהובים ביותר על ידי קוראות וקוראי אתר "עברית" לאורך השנים.
בדצמבר 2021 הוציאה לאור שני ספרי שירה: "מכתבים מהאגף הסגור" (הוצאת פעם, עריכה: ורד אמר) ו"רצח בהסכמה" (הוצאת פעם, עריכה: ענת לוין).
ב-2022 העלה תיאטרון "הבימה" עיבוד לספרה "גלבי" (מחזאית: חגית רכבי. בימוי: רזי אמיתי).
ב-2023 זכתה בפרס ע"ש דבורה עומר עבור ספרה "טל מחכה לרכבת".
כמו כן עיבדה היוצרת, המחזאית והבמאית חנה ואזנה גרינולד את הפואמות "יולדות" מתוך ספרה "פלא - פואמות ושירים" ואת "רצח בהסכמה" להצגות שעלו בתיאטרון העברי-ערבי ביפו וברחבי הארץ.
אליה כהן, בת להורים יוצאי חבל קוצ'ין שבדרום הודו אשר עלו לישראל בשנת 1953. נולדה בכפר יובל וגדלה ביסוד המעלה. למדה בבית הספר המקיף ע"ש 'דנציגר' בקריית שמונה. שירתה כמורה חיילת ב'כפר הילדים' בכרמיאל. את לימודיה לתואר ראשון בריפוי בעיסוק עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים. אליה כהן עוסקת בכתיבה, פיסול, קדרות ותיאטרון חזותי. הייתה נשואה למשה כהן-אליה והשניים התגרשו. מתגוררת בקריית טבעון עם ארבעת ילדיה.
ספריה > רומנים

מַכְּתּובּ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011
דוּשינקא, נשמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
גַּלְבִּי, הוצאת ידיעות ספרים, 2016
גבר אישה ציפור, ידיעות ספרים 2018
מיין הארט, הוצאת ידיעות ספרים 2024
ספריה > ילדים

סבתא טורבו ואלפי התנינים הבכיינים, ידיעות אחרונות - ספרי חמד - טל-מאי, 2019
סבתא טורבו והשף המתנשף (2) ידיעות אחרונות - ספרי חמד - טל-מאי, 2019
טל מחכה לרכבת, איור: תמי בצלאלי, ידיעות ספרים 2019
צעד קט, שירי פעוטות. איורים: לילך הברמן. עריכה: ורד אמר. הוצאה פעם 2021
היום הגדול של סימצ'י, איורים: לילך הברמן. עריכה: יותם שווימר. טל מאי 2024
ספריה > שירה

שחרחורת, פעם 2014
פלא-פואמות ושירים, ידיעות ספרים, 2017
מכתבים מהאגף הסגור, פעם 2021
רצח בהסכמה, פעם 2021\
ולעיתים אישה, מבחר שירי נשים ואימהות. פעם, 2024
הערכה

פרס ע"ש דבורה עומר לשנת 2022 עבור ספרה טל מחכה לרכבת
פרס שרת התרבות לספר ביכורים, לשנת 2011 עבור הספר "מכתוב"
פרס רמת גן לספר ביכורים 2012, עבור הספר "מכתוב"
מועמדות לפרס ספיר 2013 (רשימה ארוכה) דושינקא, נשמה
מועמדות לפרס ספיר 2016 (רשימה ארוכה) גלבי
פרס "שירה על הדרך" 2015 "ובכל ירח"
פרס היצירה לסופרים עבריים, לשנת 2016
פרס נבון לשנת 2018 עבור הספר "גלבי"
מלגת בוסתן של הספרייה הלאומית
אות הוקרה מטעם פסטיבל ליבי במזרח על "תרומתה הכבירה ופורצת הדרך בתחום השירה והסיפורת".
הערות שוליים

↑  ביקור בית עם הסופרת איריס אליה-כהן: מכתוב / בקרוב: 2 ספרים חדשים פרי עטה : ספרים, באתר readbooks.co.il
↑  פורסמו הזוכים בפרס שרת התרבות לספרות, באתר ynet, 28 בפברואר 2011
↑  פרק מתוך "מכתוב": זוכה פרס רמת-גן, באתר ynet, 19 במרץ 2012
↑   הארץ, הספרים הטובים של 2016, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2016
↑  ביקורות:
יותם שווימר, להתעלס עם השפה, באתר ynet, 2 בפברואר 2011
יעל גבאי, "מכתוב" מאת איריס אליה-כהן: שוקעת במערב, באתר הארץ, 6 באפריל 2011
 שולה קשת, מצאתי נחמה, באתר הארץ, 15 ביוני 2011
יונית נעמן, מכתוב בעור, באתר "העוקץ", 1 בפברואר 2011
רן יגיל,"פייפר קאט, קרא את מכתוב", 24 באפריל 2011
מיכאלה למדן, "מזרח לאהבה / על "מכתוב", אתר יקום תרבות
↑  ביקורות:
מירב אלוש לברון, "הלוואי שרק ימצאו בתוכנו הרבה דושינקות", באתר "העוקץ", 1 באפריל 2013
לאה פילובסקי - המסע אל ההשלמה / על "דושינקא, נשמה", אתר יקום תרבות
גיא פרל, מסע הגיבורה אל הפצע המרפא, באתר פסיכולוגיה עברית, ‏19 במאי 2013
 קרן דותן, בין כאב המזרחיות לכאבם של העולים מרוסיה, באתר הארץ, 13 במאי 2013
↑  ביקורות:
מיה טבת דיין, ״גלבי״: ספר על חמלה ואנושיות, באתר "העוקץ", 18 באפריל 2016
ילי שנר, ספר הזיכרון והשכחה: הרומן הבדיוני שהשיב את פרשת ילדי תימן החטופים לתודעה, באתר בית אבי חי, 26 ביוני 2016
  אלעד זרט, הלב שלה, באתר "ידיעות אחרונות", 10 בפברואר 2016
 עלית קרפ, "גַלְבִּי": כתב אשמה גדוש דעות קדומות נגד האשכנזים, באתר הארץ, 26 באפריל 2016
 הארץ, פרשת ילדי תימן: תגובות לביקורת על הספר "גַלבִּי", באתר הארץ, 15 במאי 2016
↑  ביקורות:
 יוענה גונן, "גבר אשה ציפור": תיאורי אהבה וסקס מרגשים, שנדיר למצוא בספרות העברית, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2018
↑   עופרה רודנר, "סבתא טורבו" ו"טל מחכה לרכבת" ממחזרים נוסחאות שחוקות, באתר הארץ, 6 בפברואר 2020
↑  ביקורות:
 אילן ברקוביץ', שיעורים בהשתייכוּת, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2017
אלי הירש, איריס אליה כהן, פלא,, בלוג קורא שירה (26 במאי 2017 במדור הספרות של ידיעות אחרונות, מוסף 7 לילות)
איילת קליין כהן, הרגש מדבר: ביקורת "פלא" לאיריס אליה כהן, באתר nrg‏, 14 ביוני 2017
גיא פרל, תנועת הנפילה מגן-עדן, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, 18.09.2017
 יותם ראובני, "פלא": שירים שפועלים כמו אימוג'ים ויוצרים תחושת הזדהות מדויקת, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2017
↑  מיה סלע, דורי מנור זכה בפרס שרת התרבות לעריכה ספרותית, באתר הארץ, 1 במרץ 2011
↑   אינס אליאס, היוצרות שמציבות את המיניות הנשית במרכז, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313649005171  BnF: cb16567195k (data)  GND: 1015169856  ISNI: 0000 0001 2011 0459  LCCN: no2011072224  VIAF: 171178259   WorldCat (עם VIAF): 171178259
שמעון אגרנט

כיכר השופט אגרנט בירושלים
שמעון אַגְרָנָט (5 בספטמבר 1906 – 10 באוגוסט 1992) היה הנשיא השלישי של בית המשפט העליון. אגרנט כיהן כשופט בבית המשפט העליון במשך 27 שנים, וכתב מספר פסקי דין משמעותיים שעיצבו את דמותו של בג"ץ בשנותיו המוקדמות. לימים גם כן ניהל את האגודה לזכויות האזרח.
אגרנט, יליד ארצות הברית, היה בן למהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית ולמד משפטים באמריקה לפני שעלה ארצה. לאחר שעלה היה עורך דין פרטי בימי המנדט הבריטי, התמנה לשופט בבית משפט השלום ובהמשך לבית המשפט המחוזי בחיפה. הוא התמנה לכהן כשופט בבית המשפט העליון זמן קצר לאחר קום המדינה, וכיהן 17 שנים כשופט ועוד 11 שנים כנשיא בית המשפט העליון. בשנותיו בבית המשפט העליון כתב אגרנט פסקי דין רבים אשר דנו בשאלות מכריעות והרות גורל (כהרשעתו של אדולף אייכמן), ושימש אב בית דין במשפטים רבים אשר עיצבו את דמותה המשפטית של מדינת ישראל. בין פסקי דינו הנודעים בג"ץ קול העם (הדן בחופש הביטוי) ובג"ץ ירדור (הדן בדמוקרטיה מתגוננת). בנוסף, אגרנט היה מי שכתב את פסקי דין הרוב במשפט מחתרת צריפין ובערעור של משפט קסטנר לעליון. תחום ההתמחות שלו היה במשפט פלילי, ומכאן שהייתה לו השפעה רבה גם על תחום זה במהלך כהונתו ארוכת השנים כשופט בכיר. אגרנט עמד גם בראשות שתי ועדות חקירה ממלכתיות: ועדת אגרנט להבהרת סמכויות היועץ המשפטי לממשלה ב-1962 וועדת אגרנט לחקר מחדל מלחמת יום הכיפורים.
הביוגרפית של אגרנט, ד"ר פנינה להב, כתבה על אגרנט שהוא: "נמנה עם האבות המייסדים של המשפט הישראלי, עם בעלי החזון הציוני שהקדישו את חייהם להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. אגרנט היה מעורב כמעט בכל הסוגיות הבוערות שעצבו את החברה ואישיותו והשקפת עולמו הותירו את חותמן על הזהות הקולקטיבית הישראלית."