stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה קצמן
ביוגרפיה

קצמן נולד ברוסיה למשפחת חסידים בעיירה סטחוב שליד פינסק.
עם עלייתו ארצה בשנת 1923 נרתם כרבים מחבריו למימוש החלום הציוני בבניית הארץ. הוא הצטרף להגנה בה שרת עד להקמת צה"ל, וב-1927 הפך למפקד בכיר בה. על פעילויותיו הרבות בהגנה, גבורתו, מסירותו והאכפתיות שהפגין לפקודיו, עוטר לימים בציונים לשבח על ידי נשיאי המדינה אפרים קציר ויצחק נבון, במסגרת מפגשים שנערכו לבכירי ההגנה בבתי הנשיאים.
אל תחום התעשייה הגיע קצמן ב-1939 כאשר הקים בירושלים, יחד עם גיסו אליהו חרפק, את בית החרושת "איטרית" שעסק ביצור מוצרי קמח שונים ובעיקרם אטריות. חברת אסם הוקמה בספטמבר 1942 כחברת שיווק משותפת לחמישה יצרנים: "אטריות" מירושלים, "עססית", ו"אורינט" מרמת גן ו"הדגן" ו"ציון" מתל אביב. עוד באותה שנה הצטרף לחברה בית חרושת "כתר", וביוני 1943 נפתח סניף בחיפה. עד אוגוסט 1943 הצטרפו עוד בתי חרושת והחברה טענה לייצור 80% משוק האטריות בארץ ישראל. בין מייסדי החברה נמנו אויגן פרופר (אביהם של דן פרופר וגד פרופר), ד"ר פרנץ קליין, יעקב לורש, עזריאל ויל, שמשון וילמרסדורף, משה קצמן ואליהו חרפק.
בשנת 1948 נאלצו משה קצמן ומשפחתו לעזוב את ירושלים ולעבור לתל אביב כדי להיות קרוב יותר למפעל שמשכנו הראשון נבנה בבני-ברק.
מאחר שרבו מוצרי "אסם" היא נזקקה לעיצוב ולהדפסת עטיפות בכמות רבה. לצורך זה רכש קצמן בית דפוס אותו החל לנהל במקביל לפעילותו באסם. בית הדפוס, שנקרא "גרפיקה בצלאל", הלך וגדל ובמהרה הפך לאחד מבתי הדפוס בצבע הטובים בישראל. בתחילה, היו עיקר ההדפסות עבור מוצרי אסם בלבד, אך עקב הביקוש הרב, הורחבה פעילותו גם לתחומים נוספים, כשהבולט שבהם הוא הקמת הוצאת ספרים לפעוטות שנקראה "תפוח", מיוזמתם של קצמן ואחיו יהושע, שהדפיסה כשבעים ספרונים לילדים. הזכור מביניהם עד היום הוא הספר "גן גורים" (את רוב ספרי הילדים של "תפוח" כתב המשורר רפאל ספורטה ואת רוב האיורים איירה הציירת איזה).
במהלך שלושים וחמש שנות עבודתו עם חברות ואיגודים מתחום המסחר והתעשייה, הקדיש קצמן את זמנו גם לעשיית גישור (עוד בטרם קיבל עיסוק זה את משמעותו המקצועית דהיום) בסכסוכי עבודה, סכסוכי שותפים, פרוק מפעלים ומחלוקות עסקיות ואישיות.
קצמן היה נשוי במשך כארבעים שנה (משנת 1934 ועד לפטירתה) לפניה לבית קנטור, בת למשפחת רופאים ממוצא רוסי שמחציתה נספתה בשואה והשורדים מביניהם מצאו את מושבם בפריז. את ביתם הראשון הקימו בירושלים בה נולדו בנותיהם בלהה הדרי ורותי אנשל.
הערות שוליים

↑  שמואל ורשבסקי, אטריות לוהטות, באתר הארץ, 7 ביוני 2006
↑  ארץ ישראל - ארץ אוכלת מקרונים, המשקיף, 29 בספטמבר 1942
↑  בית חרושת לאטריות כתר, דבר, 19 בנובמבר 1942
↑  אסם, דבר, 12 בינואר 1943
↑  אסם, המשקיף, 22 ביוני 1943
↑  אחוד בתי חרושת לאטריות, המשקיף, 27 באוגוסט 1943
משה קפלנסקי (עורך דין)

| --- | --- |

 לידה:  1937 המנדט הבריטי תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  10 במאי 2021 (בגיל 84 בערך) ישראל נוה מונוסון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים
 השתייכות:  משרד עורכי דין קפלנסקי
 תקופת כהונה:  ? – 10 במאי 2021 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 במאי 2021 
 תפקידים בולטים:  ייצוג לוחמי שייטת 13, מבטחות, מבוטחים, תאגידים, דירקטורים ועוד.
 פרסים והוקרה:  פרס לשכת עורכי הדין
 
עורך דין משה קפלנסקי בראשית דרכו
משה קפלנסקי (1937 – 10 במאי 2021) היה עורך דין ונוטריון ישראלי, בעל משרד עורכי הדין "משה קפלנסקי", מבכירי עורכי הדין הישראלים בתחום דיני ביטוח ודיני נזיקין.
ביוגרפיה

קפלנסקי נולד בתל אביב להורים יוצאי פולין. בנערותו למד בבית הספר החקלאי "עיינות", ובגיל 18, כשסיים את לימודיו, התגייס לצה"ל כלוחם בחטיבה 5 ובמילואים שירת כסניגור מטכ"ל.
בשנת 1963 מונה כמנהל מחלקת תביעות במגדל חברה לביטוח, כאחראי על ניהול תביעות בכל תחומי הביטוח. למד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה וקיבל תואר ראשון ב-1969.
בשנת 1966 הקים משרד שמאות אשר התמחה בהערכת נזקי גוף, תאונות דרכים, ענפי הביטוח האלמנטרי והאחריות המקצועית. בשנת 1970 מונה כנשיא איגוד השמאים בישראל, ובמקביל שימש כמרצה במכון הישראלי לביטוח ובמרכז הישראלי לניהול. בשנת 1974 הקים משרד עורכי דין בו היה פעיל עד למותו.
בשנת 1982 מונה לדיין בבית הדין הארצי המשמעתי של לשכת עורכי הדין.
קפלנסקי היה ליטיגטור בתחומי הנזיקין והביטוח ובתחום הליטיגציה האזרחית.
במשך למעלה מ-50 שנים היה שותף ליצירת תקדימים בענף הביטוח והנזיקין, ביטוח חיים וביטוח אלמנטרי, ביטוחי האחריות המקצועית, נושאי המשרה הבכירה בתאגידים והביטוח האווירי והימי.
במסגרת חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים ייצג תובעים באסון נביעות שזכייתם היוותה בסיס להלכות חדשניות והביאה לשינוי סטטוטורי בתחום.
בשנת 1996 מונה כאב בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות.
בשנת 2000 קיבל בהתנדבות את ייצוגה של קבוצת לוחמי שייטת 13 שחלו בסרטן וקשרו את מחלתם לזיהום בנחל קישון בפרשת הקישון, וטיפל בפרשה לאורך כ-15 שנות ההתדיינות.
ב-2001 הוצע לקפלנסקי לכהן כשופט בבית המשפט העליון על ידי שר המשפטים, מאיר שטרית ונשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק, אך הוא סירב.
בשנת 2010 נבחר מ"מנהלי המאה" המובילים אחריות חברתית מטעם עמותת "שיעור אחר" ומשרדו מדורג כאחד ממשרדי עריכת הדין הבולטים בישראל בתחום הנזיקין והביטוח.
בשנת 2017 הוענק לו פרס לשכת עורכי הדין על תרומתו לעולם המשפט.
קפלנסקי התגורר בנווה מונוסון ונפטר ב-10 במאי 2021. הותיר אחריו אישה, אתי, ושלושה ילדים. בנו, עורך הדין ד"ר קובי קפלנסקי מנהל המשרד במשך שנים רבות, ואף בתו ונכדתו הועסקו בו.
הערות שוליים

1 2  אמיר הלמר, עורכי הדין ששווים מיליונים, באתר TheMarker‏, 6 ביוני 2004
↑  Dun’s 100 - ביטוח לשנה 2015, באתר Dun’s 100 אתר
↑  Administrator, תקדימים, באתר kaplansky-law.co.il
↑  פסק דין : ע"א 236/81 - זילפה לסרי ו-5 אח' נ' ציון חברה לביטוח, באתר www.takdin.co.il
↑  פסק דין : ע"א 753/75 - יוכבד, אלון, ארז, אהוד ואמיר בלגה, באתר www.takdin.co.il
↑  יו"ר לשכת עורכי הדין, עו"ד אפי נוה, בהענקת פרס הלשכה לעו"ד משה קפלנסקי, באתר www.facebook.com
↑  צוללי הקישון מגיבים: "20 אחוז מהמחזור חולים", באתר ynet, 17 ביוני 2013
↑  יואב יצחק, ‏משה קפלנסקי דחה הצעה להתמנות לבית המשפט העליון, באתר גלובס, 14 באוגוסט 2001
↑  ארי ליבסקר, הון אנושי: בואו ניתן דוגמה אישית, באתר כלכליסט, 29 באפריל 2010
↑  "Dun's 100 - משה קפלנסקי, משרד עורכי דין". Dun’s 100 אתר. נבדק ב-2017-12-15.
↑  עורך הדין - גיליון מספר 37 - אוקטובר 2017 השופט (בדימוס) פרופ' אמנון כרמי, ד"ר חיים משגב ועורך הדין משה קפלנסקי זכו לקבלת פרס הלשכה לשנת המשפט תשע"ז, באתר www.israelbar.org.il
↑  "Dun's 100 - קובי קפלנסקי מחברת משה קפלנסקי, משרד עורכי דין". Dun’s 100 אתר. נבדק ב-2017-12-16.
משולש סגול

טלאי משולש סגול
משולש סגול על לוחית זיכרון המציינת את רדיפתם של עדי יהוה במחנה הריכוז מאוטהאוזן
משולש סגול
משולש סגול הוא טלאי שצורתו משולש שווה-צלעות העומד על קודקודו וצבעו סגול, שהיווה תג אשר שימש לסימון אסירים במחנות ריכוז נאציים במלחמת העולם השנייה. הטלאי שימש לסימון אסירים מדת "תלמידי המקרא" (גרמנית: Bibelforscher), כפי שנודעו אז עדי יהוה, שמטעמי מצפון התנגדו לשירות בצבא. הם כונו לעיתים בלעג "הליצנים של מעלה" (גרמנית: Himmelskomiker). בזמן מלחמת העולם השנייה רצחו הנאצים כ-2,000 עדי יהוה, כ-250 על ידי הוצאה להורג.
תג זה ניתן גם לחברים מקבוצות האדוונטיסטים, הבפטיסטים והפציפיסטים שחיו בגרמניה, אך אלה היוו יחד פחות מאחוז אחד מנושאי הסימון. סימון הקבוצות באמצעות הטלאי הסגול ולבסוף השמדתן, נעשה כחלק מהתנגדות הנאצים לקבוצות מיעוט אשר פירשו מחדש את התנ"ך.
הערות שוליים

↑  Johannes S. Wrobel, Jehovah’s Witnesses in National Socialist Concentration Camps, 1933 – 45, Religion, State & Society, Vol. 34, No. 2, June 2006, pp. 89-125 "The concentration camp prisoner category ‘Bible Student’ at times apparently included a few members from small Bible Student splinter groups, as well as adherents of other religious groups which played only a secondary role during the time of the National Socialist regime, such as Adventists, Baptists and the New Apostolic community (Garbe 1999, pp. 82, 406; Zeiger, 2001, p. 72). Since their numbers in the camps were quite small compared with the total number of Jehovah’s Witness prisoners, I shall not consider them separately in this article. Historian Antje Zeiger (2001, p. 88) writes about Sachsenhausen camp: ‘In May 1938, every tenth prisoner was a Jehovah’s Witness. Less than one percent of the Witnesses included other religious nonconformists (Adventists, Baptists, pacifists), who were placed in the same prisoner classification.’".)
↑  Bibelforscher
↑  Holocaust Revealed
מיקשה פלק

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1828 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  10 בספטמבר 1908 (בגיל 79) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 שפות היצירה:  הונגרית, גרמנית 
 
מיקשה פלק (בהונגרית: Falk Miksa; פשט, 7 באוקטובר 1828 – בודפשט, 10 בספטמבר 1908) היה סופר הונגרי-יהודי, עיתונאי, פוליטיקאי, חבר הפרלמנט במשך למעלה משלושים שנה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, בעל עיטור של מסדר אישטוואן הקדוש דרגה אמצעית, בעל תעודת זהב ודוקטור למדעי המדינה, נשיא מכון גמלאי העיתונאים ההונגרים ועוד.
חייו > ילדות ולימודים

פלק נולד למשפחת סוחרים הונגרית-יהודית שהתרוששה, אביו היה יוז'ף פלק ואמו בורבאלה (ברברה) פרייסאך. אביו איבד את הונו בגלל קלות הדעת של אחד מקרובי משפחתו, כך שבנו נאלץ להרוויח את לחמו לצד לימודיו מאז היה בן 14. כבר בשנת 1843 פרסם תרגומים לגרמנית של מאמרים הונגריים וסקירות על מופעי התיאטרון הלאומי של בודפשט במגזין "אונגר" שהופיע בשפה הגרמנית, ובהמשך עבד כעורך עוזר עד 1847. לאחר שסיים את התארים בפילוסופיה קיבל את הדוקטורט ועבר לווינה. גם שם המשיך להשתתף בהרצאות שונות באוניברסיטה.
הוא המשיך את לימודיו שם במחסור חמור ובתנאי מחיה קשים עד שנת 1848. באותה שנה חזר לפשט, שם שוב הפך לחבר במערכת המגזין אונגר. הוא שב לווינה בספטמבר בתקווה להמשיך את לימודיו, אך הדבר סוכל בשל האירועים הפוליטיים. באותה עת כתב מאמרים פוליטיים עבור Oesterreichisch Zeitung, וכאשר העיתון נאסר לפרסום עבר לכתוב כמעט בלעדית מאמרים הנוגעים להונגריה בעיתון אחר. כתיבתו נחלה הצלחה רבה והוא הצליח להגדיל את חוג קוראי העיתון באלפיים מנויים בהונגריה בלבד.
חייו > כעיתונאי

מיקשה פלק עבד בבנק החיסכון בווינה משנת 1850, אך בה בעת המשיך גם את הקריירה העיתונאית שלו. בשנת 1858, בהזמנתו של הרוזן אישטוואן סצ'ני, הפך למעין מזכיר של הרוזן. הוא רכש את אמונו המלא של הרוזן, כך שרוב הרשומות האנונימיות שלו באותה תקופה עברו תחת ידיו; הוא כתב הקדמה לכמה מאמרים של סצ'ני ופרקים שלמים למאמרים אחרים. במאמריו הוא קידם את הפשרה האוסטרו-הונגרית. ב־20 בדצמבר 1861 מונה פלק לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים על פי הצעתו של פרנץ דיאק; הוא הפך גם לחבר בוועדת הכלכלה הלאומית. במקביל, אנטון פון שמרלינג פתח נגדו "תביעה עיתונאית", כי פלק הפציר בכתבותיו להחזיר את החוקה ההונגרית. הוא הגן על עצמו בישיבות בית המשפט, שנמשכו שלושה ימים; בתום המשפט נידון פלק לשישה חודשי מאסר ונשלל ממנו תואר הדוקטור. בית המשפט העליון של אוסטריה הפחית את העונש לשלושה חודשים. הוא ישב בפועל בבית הסוהר חודשיים ושבוע ושוחרר. עם זאת, אוניברסיטת פשט סירבה לקיים את החלק השני של פסק הדין. שמרלינג, כנשיא בנק החיסכון, פעל נגדו שוב, אך לא הצליח, אלא בכך שקידומו של פלק נחסם לשלוש שנים. כתוצאה מאירוע זה, הוא קיבל את תפקידו האקדמי בפשט רק בסוף 1863.
לאחר המערכה נגד פרוסיה קבעה החוקה המשוחזרת ההונגרית תנאים חדשים במדינה והזמינה אנשים חדשים לניהול החיים הציבוריים ההונגריים. העיתונות, שהשתחררה מכבלי הצנזורה, עברה גם היא שינוי קיצוני. ייעודו של פסטר לויד הפך לייצוג הרעיון של המדינה ההונגרית הריבונית והצגת יכולתה התרבותית של הרוח ההונגרית מול אוסטריה ומחוצה לה. ייעוד שונה זה שהוחלט עליו הצריך שינוי קיצוני של רוח העיתון. מור ורמן, חבר לשעבר של פלק מבית ספרם, פעל לחזרתו של פלק לפשט ולעיתון. הוא אכן חזר לפשט ב־20 בדצמבר 1869, לאחר עשרים שנות היעדרות, כשהוא מקבל עליו גם את עריכתו והנהגתו הרוחנית של הפסטר לויד.
חייו > קריירה כפוליטיקאי

בתחילת 1869 הוצב פלק כמועמד מול מור ורמן ברובע ליאופולד בפשט, אך לבקשתו של פרנץ דיאק הסיר את מועמדותו. זמן קצר לאחר מכן נבחר כנציג העיר קסג, ולימים נבחר פה אחד לאזרח הכבוד של העיר. הוא היה חבר במפלגתו של דיאק ובהמשך השתייך למפלגה החופשית; הוא היה חבר בוועדות פרלמנטריות רבות: בוועדת הבנקאות ובוועדת לענייני קרואטיה מספר פעמים. הוא גם שימש יו"ר הוועדה לענייני כלכלה וכיהן במשך כמה שנים כיו"ר ועדת המשנה לענייני חוץ. הוא נשאר בתפקיד עד 1905, אז פרש מהחיים הציבוריים בשל המשבר הפנימי בהונגריה בשנים 1906-1905.
בעת הקמת מכון גמלאי העיתונים הוא נבחר לנשיאו; כמו כן לסגן נשיא מועצת הרכבות קושיצה-אודרברג, לחברת החשמליות של בודפשט; לחבר הדירקטוריון של הבנק האנגלו-אוסטרי, לחבר הוועד המפקח על איגוד החיסכון הראשון בהונגרית ולמכון לביטוח המשנה פאנוניה ועוד ועוד. בשהותו בווינה הפך פלק לפופולרי מאוד בהונגריה, ועם חזרתו נבחר לתפקידים ציבוריים רבים.
עבודתו

בהונגריה תרגם פלק מאמרים הונגריים לגרמנית עבור המגזין "אונגר" וכתב ביקורת אמנות על מופעי התיאטרון הלאומי. זמן קצר לאחר מכן נסע כאמור לווינה ובתחילה הועסק על ידי ה-Oesterreichische Zeitung. הוא פרסם מאמרים בעיתונים בהונגריה, בעיקר ב"פשטי נפלו" (Pesti Napló), וביקר את האבסולוטיזם. במקביל, כתב באופן אנונימי מאמרים שמרניים התומכים בפוליטיקה הווינאית ב"עיתון בודפשט" (Budapesti Hírlap; 1860–1853) הרשמי. עבודתו העיתונאית הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שכתב מאמרים שממרידים נגד שלטון בית הבסבורג, ובה בעת קידם את הקיסר בעיתונות הרשמית. לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 חזר סוף סוף להונגריה והפך לעורך הראשי של פסטר לויד (Pester Lloyd). מאמריו עסקו גם בסוגיות בינלאומיות. משנת 1863 הפך למורה הפרטי לשפה ההונגרית אצל המלכה ההונגרית, אליזבת, נסיכת בוואריה (סיסי). תפקיד זה ניתן לו כאות הוקרה על ידי בית הבסבורג בזכות שירותו הטוב, כפי שנאמר גם מעל קברו.
משפחתו

רעייתו הייתה קלמנטינה שינדלר. הם היו נשואים 54 שנים, והיא נפטרה שלושה חודשים לפניו.
כתביו העיקריים

ספר זיכרון של ההכתרה עם אדולף דוקס (פשט, 1867)
הרוזן אישטוואן סצ'ני ותקופתו (פשט, 1868)
השנים האחרונות ומותו של הרוזן אישטוואן סצ'ני (בודפשט, 1884)
אודות המלכה ההונגריה אליזבת (אליזבת, נסיכת בוואריה) (בודפשט, 1898)
רישומי גיל ודמות (בודפשט, 1902)
מידע נוסף

מיקשה פלק: שנותיו האחרונות ומותו של הרוזן אישטוואן סצ'ני
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Budapest V. ker. polgári halotti akv. 392/1908. folyószáma alatt.
↑  Falk Miksa: Gróf Széchenyi István utolsó évei és halála, mek.niif.hu (בהונגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567934805171  CiNii: DA08485639  GND: 116394501  ISNI: 0000 0001 0896 7011  LCCN: no91023962  NKC: xx0256250  NTA: 159511003  RERO: 02-A020158051  SELIBR: 214225  SNAC: w6sb5g1j  SUDOC: 108976939  VIAF: 47142692   WorldCat (עם VIAF): 47142692 
קברו של מיקשה פלק בבודפשט
קלמנטינה שינדלר, רעייתו של מיקשה פלק במשך 54 שנים.
מרדכי אנסבכר

| --- | --- |
מרדכי אנסבכר מעיד במשפט אייכמן, 12 במאי 1961
מרדכי אנסבכר מעיד במשפט אייכמן, 12 במאי 1961
 לידה:  11 בינואר 1927 רפובליקת ויימאר וירצבורג, רפובליקת ויימאר
 פטירה:  27 בפברואר 2021 (בגיל 94) ישראל ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1945
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (1998) 
 
מרדכי (מקס) אנסבכר (ח' בשבט תרפ"ז, 11 בינואר 1927, וירצבורג, גרמניה – ט"ו באדר תשפ"א, 27 בפברואר 2021, ירושלים) היה ניצול שואה, קצין ולוחם בהגנה ובצה"ל, היסטוריון ומרצה. שימש כמנהל הראשון של מוזיאון יד ושם, העורך המדעי של אנציקלופדיה יודאיקה ומרצה לתולדות ישראל באוניברסיטת היידלברג בגרמניה. שימש כעד במשפט אייכמן, סייע בהקמתו מחדש של המוזיאון היהודי בברלין והיה ממייסדי עמותת ניצולי השואה "עמך".
קורות חיים > ילדותו

מרדכי (מקס) אנסבכר נולד בווירצבורג שבצפון בוואריה, לר' שמחה (סימון) ומיכל (מינה) אנסבכר. הוריו נמנו על קהילתו של הרב יצחק דב במברגר, רב העיר. בילדותו התחנך בבית הספר היהודי בווירצבורג והיה חבר תנועת הנוער עזרא בעיר.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ב-1933 החל מצבם של היהודים להידרדר. בשנת 1936 הושלכה משפחת אנסבכר מביתה אשר הפך בן לילה לרכוש המפלגה הנאצית והמשפחה נאלצה לעבור לבית אחר. במהלך אירועי פוגרום ליל הבדולח, בשנת 1938, פרצו מהומות אלימות ומתוזמנות בעיר שכללו את שריפת בית הכנסת, השחתה של חנויות ושל רכוש יהודי רב וכן פגיעות בנפש. בעקבות האירועים הללו נשלח מרדכי הצעיר לקרובי משפחתו, הרב יהודה והרבנית בטי אנסבכר, שחיו בבריסל, בבלגיה. בשנת 1942 חזר מרדכי לגרמניה בשל הרעב ששרר בבלגיה. עם הגעתו לגרמניה נשלח לעבודות כפייה בגרמניה אך הצטרף למשפחתו בשל בריאותו הלקויה של אביו וזכה לראותו בפעם האחרונה ליד מיטת חוליו. מאוחר יותר נשלח יחד עם אימו למחנה טרזינשטט, שם לראשונה חווה את זוועות הרעב והחולי שעתידות להיות מנת חלקו ולעצב את תפיסת עולמו בשנים הבאות. ב-1944 נשלח בטרנספורט אל מחנה ההשמדה אושוויץ. בעקבות מידע שקרי שהפיצו הגרמנים שלח לאימו פתק שתבוא אחריו. האם אכן הגיעה לאושוויץ מאוחר יותר ושם נספתה מיד, יחד עם אחיו נפתלי.
מאושוויץ הועבר אנסבכר למחנה קאופרינג, אחד ממחנות הלווין של דכאו. לאחר מכן הועבר למחנה הריכוז אלך. אנסבכר שוחרר מן המחנה ב-30 באפריל 1945 על ידי יחידות של הדיוויזיה 42. בעת שחרורו היה אנסבכר במצב של תת-תזונה ושקל כ-37 ק"ג.
קורות חיים > עלייתו ארצה ושירותו הצבאי

עם שחרורו עלה אנסבכר ארצה בקיץ 1945. הוא גויס להגנה, לגדוד מוריה (גדוד 61) בחטיבת עציוני, ולחם בקרבות בכפר עברי (נווה יעקב), עטרות, גוש עציון ועוד. עם הקמת המדינה גויס לצה"ל והשתתף בקרבות בירושלים ובסביבתה. בשנים שלאחר מלחמת העצמאות שימש אנסבכר כמפקד סוללות מרגמות כבדות בחיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן. אנסבכר השתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ולאחר מכן המשיך עם יחידתו לבית לחם, גוש עציון וחברון, שם זכה לקבל מהשייח המקומי את המפתח לדלת התחתונה של מערת המכפלה.
קורות חיים > השכלה תורנית וכללית

בשנים 1945–1950 למד בישיבת קול תורה בירושלים, בה היה מתלמידיו של הרב שלמה זלמן אוירבך. אנסבכר למד באוניברסיטה העברית תולדות עם ישראל ויחסים בינלאומיים. עם תום לימודיו היה בין מייסדי יד ושם ושימש כמנהלו.
מנהל המוזיאון ביד ושם, איש עדות והיסטוריון

אנסבכר ניהל את המוזיאון של יד ושם מיום היווסדו ועמל על השגת תקציבים ותרומות, פתיחת שערי יד ושם למבקרים ולמשלחות דיפלומטיות רמות דרג (כמו ביקורו של נשיא גרמניה אדנאואר), הצגת תערוכות רבות בנושאים מגוונים ושיתופי פעולה פוריים עם מוזיאונים ובתי אוסף ברחבי העולם.
בשנת 1961 שימש אנסבכר כעד ראשי במשפט אייכמן. מלבד עדותו האישית סיפק לתביעה חומרים שונים, בהם תמונות ורישומים של ציירים יהודים שצוירו בטרזינשטט בתקופת השואה.
בשנים 1968–1972, בעקבות הידע הנרחב שרכש בנושא של אמנות יהודית בכלל ובתקופת השואה בפרט, שימש כעורך מדעי באנציקלופדיה יודאיקה ופרסם למעלה ממאה מאמרים היסטוריים בשם: B. M. Ansbacher. בשנים 1981–1985 שימש כמרצה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת היידלברג וסייע בהקמת המוזיאון היהודי בברלין. אנסבכר היה בין מייסדי עמותת ניצולי השואה עמך והרצה בפורומים שונים רבים בישראל וברחבי העולם על מאורעות השואה.
הלך לעולמו בירושלים ב-27 בפברואר 2021.
יקיר ירושלים

בשנת 1998 הוענק לאנסבכר תואר "יקיר ירושלים". בנימוקי הפרס נכתב: ”התואר מוענק למר מרדכי אנסבכר על הגנת העיר ירושלים במלחמותיה כלוחם ומפקד ועל פעילות ציבורית ענפה להנחלת תודעת השואה חיזוק השורשים היהודיים ואהבת ישראל”.
משפחתו

בשנת 1950 נישא מרדכי אנסבכר לציפורה, בת למשפחות הירושלמיות בוקסבוים ואמדורסקי, אחות ומורה באולפן לעברית. לזוג נולדו שלושה בנים. אחד מנכדיו הוא הסופר יאיר אנסבכר.
הערות שוליים

↑  מרדכי אנסבכר, באתר יד ושם
↑  כרמית ספיר ויץ, ‏זוועה אמנותית: הציורים שעזרו להרשיע את אדולף אייכמן, באתר מעריב אונליין, 17 באפריל 2015
↑  מרדכי אנסבכר, מאחרוני העדים במשפט אייכמן, הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, ‏28 בפברואר 2021
↑  מרדכי אנסבכר ברשימת יקירי העיר ירושלים לשנת 1998, באתר העירייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519152005171  GND: 121836916  ISNI: 0000 0000 7999 4845  LCCN: n92049310  VIAF: 254980174   WorldCat (עם VIAF): 254980174 
אנסבכר מארח את קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר ביד ושם בשנת 1966
הזוג מרדכי וציפורה אנסבכר
משולש מישורי

משולש מישורי אידיאלי
בכימיה, משולש מישורי הוא מבנה מולקולרי עם אטום אחז במרכז ושלושה אטומים בפינות משולש שווה-צלעות, כאשר כל ארבעת האטומים במישור אחד. במולקולה משולשת מישורית אידיאלית, שלושת האטומים הפריפריאליים (בפינות המשולש) זהים זה לזה, וכל זוויות הקשרים הן 120°. דוגמה טובה למולקולה בעלת מבנה זה היא בורון טריפלואוריד (BF3), בה אטום בור מרכזי מוקף בשלושה אטומי פלואור. משולש מישורי אידיאלי שייך לחבורת סימטריות נקודתית מסוג D3h.
כאשר האטומים הפריפריאליים אינם זהים, זוויות הקשר אינן זהות, וצורת המולקולה אינה אידיאלית - האטומים עדיין במישור, אך המשולש כבר אינו שווה-צלעות. דוגמאות לסוג זה הן המולקולות פורמלין (H2CO) ופוסגן (COCl2), והיונים המולקולריים ניטראט (NO−3) וקרבונט (CO2−3).
ראו גם

מודל VSEPR
מצפה זי"ו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה, נקודת תצפית 
 על שם:  יהודה בן יוסף ויואב דורון
 מיקום:  הר חברון 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 13 במרץ 2004
 תאריך פתיחה רשמי:  13 במרץ 2004 
 קואורדינטות:  31°29′03″N 35°08′43″E﻿ / ﻿31.4841278°N 35.1451686°E﻿ / 31.4841278; 35.1451686
  (למפת הר חברון מוגדלת) מצפה זי"ו(למפת הר חברון רגילה) מצפה זי"ו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה זי"ו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה זי"ו he
 
תל זיף, סמוך למצפה.
מצפה זי"ו (מכונה גם "גבעת האנטנה") הוא נקודת תצפית ואנדרטה לזכרם של שני מאבטחים ישראלים, יהודה בן יוסף ויואב דורון, שנהרגו ב-13 במרץ 2003 בתקרית הריגת המאבטחים בדרום הר חברון, לאחר שזוהו בטעות כמחבלים. האתר נמצא במקום בו נהרגו השניים, כ-10 קילומטרים דרומית לקריית ארבע, סמוך לפני חבר. במקום מתקיימות תפילות שחרית כותיקין בימי שישי קבועות. השם "מצפה זי"ו" הוא ראשי תיבות של "זכרון יהודה ויואב".
המצפה הוקם כתגובה לפיגוע הירי בצומת זיף, בו נרצחו בני הזוג יוסי וחני דיקשטיין, ילדם שובאל דיקשטיין, וסמ"ר אלעזר ליבוביץ'. הוחלט להקים סמוך למקום הפיגוע ישוב קבע ואף הוצבה במקום אנטנת תקשורת, עליה שמרו יהודה בן יוסף ויואב דורון.
בעבר היה באזור מאחז, שיצר רצף יחסי בין בית חגי לפני חבר.
המצפה והאתר

האתר כולל סככת תצפית ומקומות ישיבה. מהמצפה נשקף נוף פנורמי של האזור, כולל מדבר יהודה. אל המצפה מוביל שביל כורכר, שאורכו כ-300 מטר, המתחיל מכביש 356. בראש המצפה הוצבה אנדרטה לזכר ההרוגים. באנדרטה חקוק באבן הכיתוב
מיד לאחר התקרית הוקם במקום גל-עד לזכר ההרוגים. המצפה עצמו הוקם על ידי משפחות ההרוגים וחבריהם, מועצה אזורית הר חברון ובמימון תורמים. המצפה נחנך ב-13 במרץ 2004, שנה לאחר מותם. מדי שנה נערך במקום, בז' באדר, יום השנה למותם, כנס לזכרם
בינואר 2012 חוללה האנדרטה פעמיים. סיור של צה"ל עובר מדי יום ליד האנדרטה, אך הצבא אינו מציב שם עמדה קבועה.
הערות שוליים

↑  קלמן ליבסקינד ועמרי אסנהיים, מכת אש, באתר nrg‏, 4 בפברואר 2005
↑  מאחז ועוד מאחז - כך יוצרים בגדה "רצף התיישבות" יהודי, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2004
↑  ארץ זוכרת יושביה
↑  במלאת 9 שנים להסתלקותו של יהודה בן יוסף הי”ד נקיים לימוד לזכרו
↑  יאיר אלטמן, הושחתה אנדרטה לזכר מאבטחים שנורו ע"י צה"ל, באתר ynet, 6 בינואר 2012
האנדרטה לזכרם של יהודה בן יוסף ויואב דורון ז"ל חוללה, 20 בינואר 2012
↑  האנדרטה חוללה: הערבים שברו וגנבו חלקים
השלט
משה קפשאלי

| --- | --- |
 לידה:  1420 הרפובליקה של ונציה הרקליון, הרפובליקה של ונציה
 פטירה:  1495 (בגיל 75 בערך) האימפריה העות'מאנית (1453–1844) קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום פעילות:  אדירנה, קונסטנטינופול
 תקופת הפעילות:  ?–1495 
 השתייכות:  ראשוני האחרונים
 תפקידים נוספים:  תפקיד מקביל לחכם באשי  חבר המועצה האימפריאלית העות'מאנית   שופט אזרחי
 
רבי משה קפשאלי (1420–1495) היה הרב הראשי ליהודי איסטנבול והוכר על ידי הסולטאנים מהמט השני ובאיזיט השני, כסמכות התורנית העליונה בכל האימפריה העות'מאנית.
ביוגרפיה

קפשאלי נולד בשנת 1420 בקנדיה שבאי כרתים לרבי אליהו. הוא היה עשיר, בעל השפעה, מיודד אישית עם הסולטאן מהמט השני ובעל גישה חופשית לחצר הסולטאן, אשר ראה בו את נציג היהודים בממלכתו. הסולטאן העריך מאוד את הרב והעניק לו מושב בדיואן לצידו של המופתי. קפשאלי מילא גם תפקיד של פקיד ממשל, בכך שמונה לאחראי על גביית המיסים מהקהילה היהודית ועל מינוי רבנים אזוריים ברחבי האימפריה. בהמשך מונה אף להיות שופט אזרחי. כך יצר לעצמו קפשאלי עמדת כוח שאין עליה עוררין גם בתוך הקהילה היהודית.
הרב ניהל מלחמת חורמה בניצני ההתבוללות של חלק מצעירי הקהילה, אשר נהגו להתרועע עם היניצ'רים ולחקות את דפוסי התנהגותם. בחסות הסולטאן, הטיל עליהם קפשאלי עונשים חריפים. סמכותו התורנית של הרב לא הוכרה על ידי הקהילות היהודיות בכל האימפריה ופסיקותיו זכו להערכה באיסטנבול ופרבריה ובאזורי הבלקן, בעיקר בקרב הקהילות הספרדיות. הקהילה הרומניוטית הגדולה שהתגוררה בסלוניקי לא ראתה בו סמכות רוחנית.
במהלך חילופי השלטון של 1481, ניצלו צעירים מתבוללים מקרב הקהילה היהודית את המצב ובמהלך מהומות רחוב שהתחוללו באיסטנבול, ניסו להתנקש ללא הצלחה בחייו. קשריו הטובים לא פחות של קפשאלי עם ביאזיט השני סייעו בקליטת מגורשי ספרד ופורטוגל ברחבי האימפריה, בעיקר בחלוקה הוגנת של נטל המיסים בין משפחות עניות לאמידות ובפתרון סוגיות הלכתיות הקשורות בחופש הפולחן.
במהלך כהונתו, נתגלה עימות חריף בין הרב קפשאלי לבין מחליפו לעתיד הרב אליהו מזרחי שכונה הרא"ם. בין התלמידים שהעמיד הרא"ם, היו גם תלמידים קראים וזאת למורת רוחו של הרב קפשאלי. עם זאת, על אף הוראתו של הרב קולון (המהרי"ק), שלא לציית לרב קפשאלי בתפקידו כסמכות התורנית העליונה, נמנע הרא"ם בעצת רבו הרב יהודה מינץ, מלהביע עמדה בסוגיה. ב-1495, גם רבי אליהו הלוי יצא לישע רבו רב קפשאלי נגד המהרי"ק. וכן רבי יעקב בן משה מרגליות צידד עם רב קפשאלי נגד המהרי"ק. לאחר מות הרב קפשאלי, מונה הרא"ם לתפקיד הסמכות התורנית העליונה באימפריה העות'מאנית.
לקריאה נוספת

ר' יוסף סמברי, ספר דברי יוסף (שמעון שטובר, מכון יצחק בן צבי, תשנ"ד) עמ' 248-249.