stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל לשם
חיים אזרחיים

עם פרישתו ב-1991 החל לשם בתפקיד מנהל מחוז הגליל בקופת חולים הכללית, תפקיד אותו מילא חמש שנים.
בשנת 1995 עבר לשרת כראש אגף הנדסה ותשתיות במועצה אזורית משגב, ועסק בין היתר בהרחבת היישובים הקיימים והקמת יישובים חדשים.
בשנים 1997–2002 כיהן כמנכ"ל המועצה המקומית קריית טבעון, יישוב מגוריו.
לשם משרת בהתנדבות במרכז ההנצחה בטבעון, תחילה כחבר הנהלה ובהמשך כיו"ר. מוסיף לשיר כל השנים בחבורת הזמר המקומית ובמועדוני זמר באזור.
השכלה ולימודים

1979 - תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה, בהיסטוריה כללית
1986 - תואר שני באוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה אמריקאית. עבודת הגמר עסקה בקומונות באמריקה במאה ה-19.
בשנת 2002 החל בלימודי דוקטורט בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת חיפה. המחקר שהושלם בשנת 2007 בהצטיינות יתרה עסק באפליה הגזעית בתוך הצי האמריקני במלחמת העולם השנייה וניסה לאתר את הסיבות שבגללן הצי היה האחרון לביטול ההפרדה והאפליה. המחקר כלל בדיקת חומר רב בארכיוני הצי ומשמר החופים ושהייה באמריקה לתקופה של שלושה חודשים.
לאחר השלמת הדוקטורט המשיך לשם להרצות באוניברסיטה, בעיקר לקורס חובלים של חיל הים, במהלך לימודיהם האקדמיים על תולדות ההעפלה וחיל הים, וכן במכללות אזוריות ומועדוני גמלאים.
השתתפות בפרסומים

הרמן ווק, מלחמה וזיכרון, זמורה, ביתן, מודן, 1981 – עזרה בתרגום
הרמן ווק, המרד על הקיין, זמורה, ביתן, מודן, 1981 (הוצאה חדשה) – עזרה בתרגום
דרו מידלטון, הצוללת, הוצאת מערכות, 1987 – עזרה בתרגום
מאמר בביטאון "מיליטרי טכנולוגי" על התפתחות חיל הים הישראלי (באנגלית):
Military Technology, Vol 14 ,Issue 10 ,1990, Programmes: A Status Report, P79-98
רד וצלול - סיפורה של שייטת הצוללות. תחקיר וכתיבה: משה אימבר. עריכה: ש' בינות. עיצוב והפקה: אלתן תקשורת בע"מ. הוצאת עמותת דולפין - יוצאי שייטת הצוללות, 1994 - לשם היה האחראי מטעם העמותה
פיטר האצ'האוזן, איגור קורדין, אלן וייט, במים עוינים, הוצאת כנרת, 1999 – עזרה בתרגום
גארי קינדר, ספינה של זהב, הוצאת כנרת, 2000 – עזרה בתרגום
ישראל לשם, ים שחור אופק לבן, הוצאת אופיר ביכורים, 2012 - על אפליה גזעית בצי האמריקני (מבוסס על עבודת הדוקטורט)
ישראל לשם, השפעתי על חיילים כלואים להשלים את השירות, "צוות שלנו" בטאון צוות ארגון גמלאי צה"ל 134, אפריל 2023, עמ' 34.
הערות שוליים

↑  בשונה מספינות השטח, מדרג התפקידים בצוללות הישראליות, היה: קצין סיפון, קצין גנ"ק, קצין נשק, סגן מפקד ומפקד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300610605171  ISNI: 0000 0004 0206 6281  LCCN: no2013031360  VIAF: 297231733   WorldCat (עם VIAF): 297231733 
סרן לשם, סגן מפקד ה"לויתן" מעניק את אות הצוללן לאנשי צוות חדשים, 1969
לשם כמפקד ה"דולפין" בתמרון בנמל, 1972
נס קצין בכיר, לו היה זכאי לשם בתפקידו כמפקד שייטת הצוללות, 1973
לשם חותם על קבלת הצוללת גל ממספנות ויקרס, 1976
פתיחת קורס בבית ספר לדייג בניגריה
לודמילה טורישצ'בה

לודמילה איוואנובנה טורישצ'בה (ברוסית: Людми́ла Ива́новна Тури́щева; נולדה ב-7 באוקטובר 1952 בגרוזני) היא מתעמלת סובייטית לשעבר, היא אלופה אולימפית שזכתה בתשע מדליות מהן 4 זהב, אלופת עולם (בעלת 11 מדליות מהן 7 זהב) ואלופת אירופה (בעלת 14 מדליות מהן 8 זהב).
קריירה

טורישצ'בה החלה להתאמן בהתעמלות ב-1965 והחלה להתחרות במדי נבחרת ברית-המועצות ב-1967. מאמנה היה ולדיסלאב רסטורוצקי (שלימים אימן את נטליה שפושניקובה ואת נטליה יורצ'נקו).
באולימפיאדת מקסיקו (1968) זכתה טורישצ'בה במדליית זהב הקבוצתית וסיימה במקום 24 בתחרות הקרב רב אישי.
שנתיים אחרי כן טורישצ'בה עמדה בראש הנבחרת הסובייטית. מ-1970 עד 1974 היא שלטה כמעט בכל תחרות בינלאומית חשובה, ניצחה באליפויות העולם בקרב רב ב-1970 וב-1974, ובאליפות אירופה ב-1971 ו-1973 ובגביע העולם ב-1975. היא נחשבת כמי שמגלמת את הסגנון הסובייטי הקלאסי: בעלת חן, אלגנטיות, כושר ללא רבב וטכניקה מעולה.
קריירה > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה טורישצ'בה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות היוקרתית ביותר הקרב רב אישי בתוצאה של 77.025 נק', לפני קארין ביטנר-יאנץ מגרמניה המזרחית (76.875 נק') ובת ארצה תמרה לזקוביץ' (76.850 נק') ובתחרות הקבוצתית לפני גרמניה המזרחית והונגריה. אף על פי שהייתה בעלת הסיכוי הטוב ביותר לזכייה במדליה, מצאה עצמה בצילה של הפופולריות הפתאומית לה זכתה בת ארצה אולגה קורבוט שהצטלמה היטב בטלוויזיה. מדליית כסף בתרגיל הקרקע בתוצאה של 19.550 נק', אחרי אוגלה קורבוט (19.575 נק') ולפני תמרה לזקוביץ' (19.450 נק') ומדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות בתוצאה של 19.250 נק', אחרי קארין ביטנר-יאנץ (19.525 נק') ואריקה צוכולד (19.275 נק'), שתיהן מגרמניה המזרחית. טורישצ'בה הייתה אחת מהמתעמלות הראשונות שהשתמשו בשני קטעי מוזיקה שונים עבור תרגיל הקרקע שלה בתחרות בינלאומית. עבור התחרות הקבוצתית היה מרש מהסרט Circus של איסאק דונבסקי, בעוד עבור קרב רב היא השתמשה במוזיקה Die Frau meiner Träume של פראנץ גרוט.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בסקיין, נורווגיה בשנת 1975 זכתה טורישצ'בה במדליית ארד בתרגיל הקרקע. אף על פי כן, היא שבה לעצמה באותה שנה וזכתה בגביע העולם.
אחרי שסבלה טורישצ'בה מפגיעה בגבה, באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית, מדליות כסף בתרגיל על סוס הקפיצות ובתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתחרות הקרב רב אחרי נדיה קומנץ' מרומניה ובת ארצה נלי קים.
ב-1980 כתב העיתונאי הבריטי דייוויד האן על טורישצ'בה: "מעולם היא לא הייתה צבעונית כמו כמה מיריבותיה, אבל בשלוותה היא הייתה נפלאה".

אכן, היא נודעה בשל קור רוחה בתחרויות. באחת מהופעותיה הידועות ביותר של טורישצ’בה, בגביע העולם 1975 באצטדיון ומבלי הישן בלונדון, הופתעו הצופים למשמע הקול הרם של וו המתכת הנשבר, שתמך בכבלים. המקבילים המדורגים פשוט התפרקו והתרסקו על הקרקע בסיום התרגיל שלה, בדיוק אחרי שהיא ירדה מהם. טורישצ’בה בירכה לשלום את השופטים, וצעדה ברוגע מהמקום בלי אפילו לפנות לאחור להתבונן במה שעלה בגורלו של המכשיר. היא המשיכה וניצחה בקרב רב בכל המקצים וזכתה לבסוף בכל התרגילים במדליות זהב. כעבור שנים רבות היא אמרה, שבאותו רגע היא נזכרה בדבר אחד בלבד – שהיא חייבת להשלים את התרגילים שלה ו"לדבוק בכך".

מאמנה, ולדיסלאב רסטורוצקי, אמר עליה: "לודמילה תילחם עד מוות בכל מצב".
טורישצ'בה גם נודעה בשל התנהגותה האדיבה. באולימפיאדת מונטריאול (1976) הקיפה את הבמה וניגשה באופן אישי לברך את האלופה נדיה קומנץ' ולחצה את ידה לפני שקיבלה את המדליה שלה עצמה.
חיים לאחר הפרישה וחיים אישיים

ב-1977 נישאה לאצן ולרי בורזוב, האלוף האולימפי בריצות ל-100 ול-200 מטר באולימפיאדת מינכן (1972). היא נבחרה לוועדה הטכנית של התעמלות האמנותית לנשים מטעם התאחדות ההתעמלות הבינלאומית (International Gymnastics Federation) (FIG) ב-1981.

טורישצ'בה נותרה פעילה בענף ההתעמלות כמאמנת, שופטת בינלאומית ובעלת תפקיד בהתאחדות ההתעמלות האוקראינית. אחת מבנות חסותה הייתה ליליה פודקופאייבה, זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) בתחרות הקרב רב.
לאחר התפרקות ברית המועצות מתגוררת באוקראינה והייתה נציגת אוקראינה בפדרציה הבינלאומית להתעמלות.
הישגים ותארים

טורישצ'בה היא אחת משתי מתעמלות (ילנה שושונובה) שזכתה בתחרות הקרב רב בכל ארבעת הטורנירים החשובים בעולם: אולימפיאדה, אליפות עולם, אליפות אירופה וגביע העולם בהתעמלות.
טורישצ'בה זכתה בפרס "נשים בספורט" אותו קיבלה מידי הוועד האולימפי הבינלאומי.
ב-1998 זכתה טורישצ'בה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי של ההתעמלות.
הערות שוליים

↑  Hunn, David; (1980). The Complete Book of Gymnastics. London: Ward Lock Ltd. ISBN 99903-963-2-9.
↑  "And the steel was broken". Olympic Panorama (3): 33–34. July-September 1990. ISSN 0204-2177.
↑  National Property". Novaya sportivnaya gazeta. 2003-03-26.
↑  Comăneci, Nadia (2003). Letters to a young gymnast. New York: Basic Books. ISBN 0-465-01276-0.
↑  "Within International Federations"
(PDF). Olympic Review (162): 253. April 1981.
↑  לודמילה טורישצ'בה באתר היכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118624695  ISNI: 0000 0000 2056 4939  LCCN: n80132483  VIAF: 18015240   WorldCat (עם VIAF): 18015240
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל חופים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 שם מלא:  מועדון כדורגל חופים לוקומוטיב מוסקבה
 כינוי:  "לוקו"
 תאריך ייסוד:  2010
 בעלים:  מסילות הברזל הרוסיות
 נשיא:  רוסיה ויטאלי פוגודין
 מאמן:  רוסיה איליה לאונוב
 ליגה:  אליפות רוסיה בכדורגל חופים
 pfkloko.ru
מועדון הכדורגל חופים לוקומוטיב מוסקבה (ברוסית: Пляжный Футбольный клуб Локомотив Москва) הוא מועדון כדורגל חופים רוסי שהוקם בשנת 2010 ונחשב לאחד המועדונים המועטים והמוצלחים ביותר ברוסיה.
המועדון זכה בחמש אליפויות ושלוש פעמים במונדיאליטו דה קלאב (אליפות העולם לקבוצות).
סגל

סגל למונדיאליטו דה קלאב 2019
מאמן: רוסיה איליה לאונוב
שחקנים בולטים

רומניה מאצ'י
אוקראינה איגור בורשוק
ברזיל דניאל לימה
אוקראינה ויטלי סידורנקו
פורטוגל מאדג'ר
פורטוגל נונו בלשיור
ברזיל ברונו שאבייר
שווייץ דיאן סטנקוביץ'
ברזיל נליטו
רוסיה מקסים צ'וזקוב
יפן אוזו מוריירה
פורטוגל בה מרטינס
רוסיה בוריס ניקונורוב
ברזיל לוקאו
ברזיל קטרינו
ברזיל תאנגר
ברזיל ג'ורדן אוליביירה
ברזיל בנג'מין ג'וניור
תארים

אליפות רוסיה בכדורגל חופים (5): 2010, 2011, 2012, 2017, 2020
גביע רוסיה בכדורגל חופים (4): 2011, 2012, 2013, 2016
הסופרקאפ הרוסי בכדורגל חופים (1): 2011
גביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים (1): 2013
גביע האתגר האירופי בכדורגל חופים (1): 2019
גביע העולם למועדונים בכדורגל חופים (3): 2012, 2017, 2021
גביע המחזיקות האירופי (1): 2013
לוקומוטיב נובוסיבירסק (כדורעף)

הלוגו הישן
לוקומוטיב נובוסיבירסק הוא מועדון כדורעף גברים סובייטי-רוסי, שנוסד בשנת 1977. עד 1996 נקרא בשם "צפון" (סבר), בעונת 1996/97 - "הסלאבים-צפון". צבעי המדים הם אדום-ירוק-לבן.
הקבוצה זכתה פעמיים בגביע המדינה והעפילה לרבע גמר גביע הקונפדרציה לכדורעף האירופי בעונות 1989/90, 2008/09. היא זכתה בליגת האלופות בעונת 2013/2014 וזכתה באליפות לאומית אחת בעונת 2019/2020 והישג השיא שלה עד אז היה מקום שני בעונת 2013/2014.
תארים

זכייה: 2019/20
סגנות: 2013/14, 2021/22
מקום שלישי: 2020/21
זכייה: 2010, 2011
סגנות: 2009, 2014, 2016
זכייה: 1982, 1985, 2000, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2020
זכייה: 2012/13.
סגנות: 2013
הערות שוליים

↑  "Волейбольный «Локомотив» потерял капитана". Сибкрай.ru. 2016-02-04. נבדק ב-2016-05-03.
↑  "Андрей Воронков: Характера «Локомотиву» всегда было не занимать". ВК «Локомотив». 2016-04-26. אורכב מ-המקור ב-2016-05-07. נבדק ב-2016-05-03.
ישראל סדן (מחנך)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1923 אייר ה'תרפ"ג לודז' שבפולין
 פטירה:  11 בינואר 1996 (בגיל 72) כ' בטבת ה'תשנ"ו
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1933
 
ישראל סדן (קוז'ניצקי) (אייר ה'תרפ"ג, 22 במאי 1923 – 11 בינואר 1996, כ' בטבת ה'תשנ"ו) היה ממייסדי נוער מזרחי, מייסד "מדרשית נעם" בפרדס חנה ומנהלה הכללי כיובל שנים.
ביוגרפיה

ישראל סדן נולד למאיר קוז'ניצקי בלודז' שבפולין. בהיותו כבן עשר עלה עם הוריו לארץ ישראל.
ב-1941 הקים עם מיכאל ליברמן (לימים מיכאל צור) את תנועת "נוער מזרחי". התנועה הוציאה כתב עת בשם "חזון" וסדן (אז קוז'ניצקי) פרסם בו מדור קבוע "על הסדן", ממנו אימץ את שמו.
ב-1945 הקים יחד עם מיכאל צור והרב יהושע יגל את "מדרשית נעם" ("נעם" ראשי תיבות "נער מזרחי") בפרדס חנה, ואף הגה את רעיון שם המוסד – "מדרשיה". סדן, שניחן בכישורי שפה ודיבור מעולים, ביקר בבתי חניכיו מ"נוער המזרחי" ושכנע את ההורים שיתנו בו אמון וישלחו את ילדיהם למדרשיה, וכך נאספו תלמידי המחזור הראשון. הוא היה מנהלה הכללי כיובל שנים. הקים את "חוג ידידי המדרשיה", ששימש הגב הכלכלי של המוסד. סדן ערך והוציא לאור באופן קבוע את ספרי "ניב המדרשיה", בימה לדברי הלכה מחשבה חינוך וספרות.
נפטר בכ' בטבת ה'תשנ"ו (11 בינואר 1996). בצוואתו הוא "מבקש מכל מי שיהיה לאל ידו להשפיע במדרשיה... כי צביונה של המדרשייה כמוסד בלתי מפלגתי המושתת על מורשת הציונות הדתית ישמר מכל משמר". בנוגע לעתיד הוא מבקש: "כי יעשו ככל האפשר...להמשך קיומה המכובד של המדרשייה מכל הבחינות לבל יבולע לה, וכי תוסיף לשמור על ייחודה". וכן הוא מוסיף: "כל ימי חלדי לא נהניתי שום הנאה שלא הגיעה לי כדין בכל מהלך עבודתי במדרשיה, ואתחנן לה' כי דבר זה יישמר במדרשיה לעד..."
לקריאה נוספת

במשוך היובל – 50 שנה למדרשיית נעם, יוני 1996
ישראל יעקב לייפר

| --- | --- |

 לידה:  1857 תרי"ז נדבורנה, אוקראינה 
 פטירה:  21 במרץ 1929 (בגיל 72 בערך) ט באדר ב תרפ"ט 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 במרץ 1929 
 אב:  מרדכי לייפר 
 צאצאים:  שמואל שמעלקא לייפר 
 
רבי ישראל יעקב לייפר (תרי"ז - ט' באדר ב' תרפ"ט) היה אדמו"ר ומייסד חסידות חוסט.
ביוגרפיה

נולד בנדבירנה לרבי מרדכי ולחיה לייפר, נשא לאשה את בילא בת רבי ראובן פרנקל ממעליץ.
לאחר נישואיו החל לכהן כאדמו"ר בצ'רנוביץ, בשנת תר"נ עבר לחוסט בהוראת אביו, בתחילת שנת תרנ"ה נפטר אביו ועל פי צוואתו עבר לבושטינה ומילא את מקומו, כעבור שנה חזר לחוסט.
נודע כבעל מופת ומרשמי התרופות שלו כובדו בבתי המרקחת המקומיים. בשנת תר"ס הדפיס בסיגעט את ספרו של אביו "מאמר מרדכי".
נפטר בט' באדר ב' תרפ"ט ונקבר באוהל אביו בבושטינה.
משפחתו

בנו רבי שמואל שמעלקא, חתן רבי יעקב קאפיל ברענער אבד"ק רוזשעפניק, מילא את מקום אביו בחוסט
בנו רבי ישכר בער, חתן אחיו רבי שמואל שמעלקא, נרצח בשואה
בנו רבי ראובן מווייזא, חתן רבי צבי הירש ריינמן, כיהן כאדמו"ר בגרוסוורדיין, נרצח בשואה
בנו רבי דוד מגרוסוורדיין, חתן רבי פנחס שפירא מקעכניא, נרצח בשואה
בתו רבקה אשת רבי שלום גרשון גינזבורג רבה של סטורוז'ינץ
חתנו רבי חיים שלמה לאווי מחוסט־טאהש, בן רבי אלימלך מטאהש
הערות שוליים

↑  רבי מרדכי לייפר, מאמר מרדכי, ברוקלין, ניו יורק: מכון אור המאיר, תשפ"ב, 2022, עמ' רעז
↑  צבי מנשל, קהילת חוסט והסביבה, עמ' 61
↑  קהילת חוסט והסביבה, עמ' 553
קברו של רבי ישראל יעקב מחוסט באוהל אדמו"רי נדבורנה בבושטינה
לודמיר

לודמיר או וולודימיר-וולינסקי (באוקראינית: Володимир, בפולנית: Włodzimierz) היא עיר במחוז ווהלין במערב אוקראינה ומשמשת כמרכז אזור ולדימיר וולינסקי. נמצאת סמוך לגבול עם פולין בחבל ווהלין.
אוכלוסייתה, על-פי מפקד משנת 1994 היא כ-39,000 תושבים: אוקראינים, רוסים, פולנים ומעט יהודים, בעיקר קשישים.
היסטוריה

העיר הוזכרה לראשונה ב-988. בדברי הימים של רוס מוזכר שהנסיך ולדימיר כבש את העיר לדמיר וקרא לה על שמו ולדימיר. בתקופת רוס הקייבית הייתה בירת נסיכות וולין ונסיכות גאליץ'-וולין בשנים 1156–1370. ב-1370 נכבשה על ידי ליטא, ולאחר האיחוד עם פולין עברה לפולין ב-1569, והפכה למרכז נפה (וויבודסטבו) בחבל ווהלין. מאז בכל שינויי הגבולות שמרה על מעמדה זה. לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 צורפה לאימפריה הרוסית. ב-1919 שוב חזרה לפולין העצמאית, עד שבשנת 1939, לפי הסכם ריבנטרופ מולוטוב צורפה לברית המועצות. בין 1941-44 הייתה תחת כיבוש גרמני. מ-1991 היא חלק מאוקראינה העצמאית.
יהדות לודמיר

העיר נודעה כמרכז יהודי חשוב למן המאה ה-12. רוב המתיישבים היו סוחרים, שפיתחו את העיר עד למעמד של מרכז סחר בין מזרח למערב אירופה. כמו כן ביקרו בעיר סוחרים יהודים רבים מגרמניה. בארכיון העיר שטרלזונד שבגרמניה נשמר מכתב ששלחו יהודי לודמיר הסוחרים לסוחרים בקהילה המקומית בהצעת החלפת סחורות. הקהילה היהודית נוסדה רשמית במאה ה-16. בשנת 1527 "משרתים יהודיים" שילמו מס לנסיך המקומי. ב-1552 מתוך 243 בתים שמסביב למבצר 22 השתייכו ליהודים. על אדמת הכנסייה נמצאו עוד 7 משפחות נוספות, ועוד 2 שכרו בתים בעיר.
בשנת 1649 הגיעו לעיר המורדים של בוגדן חמלניצקי וטבחו קשות ביהודים. בעיר נשארו רק 39 משפחות. הסבל נמשך אף לאחר שחרור העיר על ידי חיילי פולין-ליטא ב-1653, כאשר החיילים המשיכו את הטבח. האוכלוסייה היהודית גדלה לאחר מכן בקצב איטי, ומנתה כ־340 איש בשנת 1784.
בעיר פעלו מספר רבנים ואדמו"רים. רבי שלמה מקרלין תלמידו של המגיד ממזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין - עבר לגור בלודמיר בשנת תקמ"ו 1786 לאחר שהמתנגדים לחסידות רדפוהו. מכאן הייתה לו השפעה רבה על אזורים נרחבים וקירב אותם לחסידות. רבי שלמה נהרג בלודמיר ביולי 1792 בעת שהרוסים כבשו את העיר מידי הפולנים. קברו עומד בבית העלמין העתיק בעיר, ורבים מבקרים ומתפללים בו. מגזעו נמשכה שושלת צדיקים בלודמיר בשם חסידות לודמיר עד השואה..
אישיות אדמו"רית מעניינת הייתה הבתולה מלודמיר. היא הייתה בת יחידה להוריה, שמתו בצעירותה, וירשה ממון רב, שהעניק לה עצמאות כלכלית. בהמשך החלה לנהוג באדמו"רות, ללמוד תורה ולקבל בקשות מאנשים שפנו אליה, בעיקר בני המעמד הנמוך. ביתה הפך למקום תפילה ובית מדרש בו הייתה נותנת שיעורים. חסידיה היו בעיקר נשים אך גם גברים בעלי מלאכה. אמנם היה בעיר באותה עת עוד צדיק, רבי משה מלודמיר, אך הוא נתמך על ידי עשירי העיר ונראה שפשוטי העיר לא חשו בנוח לפנות אליו. לאחר שההנהגה הדתית לא ראתה את פעילותה בעין יפה הורה לה האדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל לחדול ממנהגיה ולהתחתן. משגברו הלשונות הרעות עלתה לארץ ישראל, כנראה בסביבות שנת 1860.
לאחר צירוף העיר לאימפריה הרוסית, חלה תפנית בגידול האוכלוסייה היהודית. בשנת 1861 היו בעיר כבר 6122 יהודים (כ-70% מהאוכלוסייה), האחוז הגבוה ביותר של יהודים שנרשם בעיר וכן 7 בתי כנסת. בשנת 1897 האוכלוסייה היהודית נדלדלה במעט ומנתה 5869 (כ-59.3% מהאוכלוסייה). לאחר הקמת פולין העצמאית העיר גדלה בקצב מסחרר, בבחירות שנערכו למועצת העיר ב-1929 זכו היהודים במחצית המושבים. ב-1931 נמנו בה 11 אלף יהודים (כ-44% מהתושבים), 84% מבתי המסחר השתייכו להם. וכן פעלו בעיר 3 בתי ספר עם הוראה בעברית. בעת כניסת הסובייטים ב-1939 היו בעיר 25 אלף יהודים, רובם מאזורי פולין שעליהם השתלטה גרמניה הנאצית. המשטר הסובייטי הפעיל מיד את כל כובד משקלו על יהודי העיר. בתי הספר העבריים נסגרו, ופעילי כל המפלגות ותנועות שאינן קומוניסטיות נשלחו מיד לסיביר.
יהדות לודמיר > השומר הצעיר בלודמיר

בשנות העשרים החלה התעוררות ציונית בלודמיר. קן של השומר הצעיר שהוקם באותן שנים היה למקור פעילות של רבים מצעירי העיירה הקן כלל את פעילות קיבוץ ההכשרה "כפר סבא" ששירת כפרים רבים באזור. בשנת 1929 זאב ויינר, ראש הקן עודד את חברי הקן לעלות לארץ ישראל בעקבות הטבח בחברון. הוא סידר סרטיפיקט לעלייה למשוכנעים והוא עצמו עלה עם אשתו טובה לישראל בשנת 1935.
יהדות לודמיר > השואה

הגרמנים נכנסו לעיר ב-25 ביוני 1941 וב-6 ביולי אנשי הגסטפו כבר השתלטו על יהודי העיר. 150 יהודים נעצרו ונורו למוות. בעיר הוקם גטו, שאליו קובצו כל יהודי העיר. כראש היודנראט מונה הרב יעקב מורגנשטרן, אך כעבור זמן קצר הוא הוצא להורג, ואת מקומו תפס עורך-הדין ויילר. ויילר לא הצליח למצוא חן בעיני הגרמנים, ונתפס בספטמבר באותה שנה עם יהודים אחרים, בנסותו להביא מזון לגטו ולסייע במילוט יהודים. ראש היודנראט האחרון, ל. קודיש כבר הצליח להשביע את הגרמנים על ידי התייחסותו לתושבי הגטו במיוחד בנושא מתן היתרי תעסוקה. כל אותה העת (ספטמבר-דצמבר 1941) רצח היהודים נמשך, רובם נורו בחצר בית הסוהר, ונקברו בקברי אחים במקום.
באפריל 1942 הגרמנים קיבצו לגטו את כל יהודי העיר והסביבה שמנו כ-22,000. ב-1 בספטמבר אותה שנה ערכו הגרמנים אקציה במשך שבוע, שבה נהרגו 18,000 יהודים. לאחר מכן, לפי מקורות גרמניים, נשארו בעיר רק 1,500. רובם נספו באקציה השנייה ב-13 בנובמבר אותה שנה. יהודים רבים מהעיירות הסמוכות הסתתרו בעיר ובבונקרים, אך התגלו והוצאו להורג על ידי הגרמנים שרצו לפני עזיבתם להרוג את מי שעוד אפשר. רבים מאלו שברחו ליערות הוצאו להורג על ידי המחתרת הפולנית "ארמייה קריובה".
יהדות לודמיר > לאחר השואה

לאחר השואה נשארו בעיר 140 יהודים, רובם היגרו לפולין לפי הסכם חילופי אוכלוסין בינה לבין ברית המועצות. ב-1994, לפי נתוני הסוכנות היהודית, היו בעיר 1,200 יהודים. ב-2001, במפקד האוקראיני הכללי, לא נרשמו יהודים הגרים בעיר בקביעות.
הערות שוליים

↑  אברהם אביש שור, על הריגתו של משיח ה' מרן הקדוש רבי שלמה מקרלין, קובץ בית אהרן וישראל ז, ב (תשנב) קעג-קעט; ז, ג: קמט-קנט; ז, ד: קמא-קנא
↑  יזכור - פשיר ברייר, שער הגולן
↑  נזכור - טוראי סטפנר, אברהם (אברהמצ'ה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562001905171  BnF: cb15615211h (data)  LCCN: n82040137  MusicBrainz: 4231be79-d921-45f1-9d3d-41f5cdc23125  NKC: ge999315  VIAF: 157043268   WorldCat (עם VIAF): 157043268 
בית הכנסת הגדול בלודמיר
בית הכנסת הגדול
כתם (כתב עת)

"כתם – עיתון לשירה יומית" היה כתב עת שעסק בשירה ובביקורת.
בסך הכל ראו אור שישה גליונות: בדצמבר 2006, בפברואר 2007, באוגוסט 2007 בינואר 2008, במרץ 2008, מאוחר יותר באותה השנה יצאה לאור האנתולוגיה לשירה עכשווית - 'חדשה', העיתון הודפס בעשרת אלפים עותקים לכל גיליון והופץ חינם.
עורכו של כתם הוא המשורר, המתרגם והמבקר יהודה ויזן, שערך את שלושת הגיליונות הראשונים בשיתוף עם עודד כרמלי. "כתם" הודפס בפורמט רחב על גבי נייר עיתון.
החוברות מכילות ביקורת אמנות, סאטירה, ראיונות עם אישים בתחום השירה והעריכה, וכן מאמרים לצד שירה של כותבים צעירים וכותבים מוכרים יותר, בהם רחל חלפי, אדמיאל קוסמן, מאיר ויזלטיר, ישראל פנקס, מנחם פרי, גבריאל מוקד ועוד.
פעילות

"כתם" תקף גורמים שונים בשירה העברית, בהם עמותת "הליקון" והעורך הראשי שלה, אמיר אור. עם צאתו לאור סוקר "כתם" בידי מספר ערוצי עיתונות ותואר בידי פרופסור גבריאל מוקד כ"הדבר הבא בשירה העברית" וכעבור ארבעה גליונות בידי המבקרת שירה סתיו כ"קאלט". מנגד, ספג ביקורת שלילית וגינויים בערוצים רבים; דרור בורשטיין כתב על צדו הסאטירי, "...כאן כל העניין האדיפלי עובר וולגריזציה ונהפך ללא יותר מפרודיה מביכה".
פעילותם של אנשי "כתם" כנגד עמותת הליקון הובילה את עורכי כתם אל בית המעצר. ויזן וכרמלי הניחו קופסה צבעונית עם עטיפה של פו הדב, בלונים והכיתוב "תיק תק, תיק תק, כתם שתיים עוד שבועיים" בפתחו של הבניין בו שוכנים משרדי "הליקון". אנשי הליקון חשדו שמדובר במטען, הזמינו חבלנים והקופסה פוצצה באופן מבוקר - הדבר הוביל למעצרם של העורכים בגין הטמנת מטען דמה והפרעה לסדר הציבורי.
הערות שוליים

↑  דפנה ארד‏, משוררים תחת אזהרה, באתר וואלה, 9 בפברואר 2007
ישראל זיסל דבורץ

| --- | --- |

 לידה:  1886 תרמ"ה 
 פטירה:  28 בפברואר 1968 (בגיל 82 בערך) כ"ט בשבט תשכ"ח 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ? – 28 בפברואר 1968 
 
הרב ישראל זיסל דבורץ (נודע גם בשם העט: פלטין) (תרמ"ה, 1885 – כ"ט בשבט תשכ"ח, פברואר 1968) היה רב ועסקן חרדי, כיהן כרב ביודי וביזדה שבליטא, עורך כתב העת התורני "תבונה".
צאצאיו

שמעון ראובן דבורץ - בניו: המחנך הרב יצחק דבורץ מפתח תקווה, והרב משה דבורץ ממנהלי בית החולים ביקור חולים. בתו היא הסופרת החרדית נחמה שפרכר, מחברת ספר תולדותיו "כולו לב". נכדו הוא העיתונאי אבי רוזן.
שרה-דינה - אשת הרב יצחק יוסף ויסקי. חתניהם הם הרב חיים מישקובסקי (נכד הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי) והרב עוזי שוויצה, רבו של כפר יונה. נכדם הוא הסופר החרדי אריה דרילמן-גפן.
רבקה - אשת הרב שלמה ראם, מרבני פתח תקווה. בנם הוא הרב שמחה ראם, מרבני פתח תקווה.
פנינה - אשת הרב אריה פומרנצ'יק. בנם הוא טוביה פומרנצ'יק, מנהל החברה קדישא בפתח תקווה.
דבורה - אשת הרב אהרן יונה פיונטק, מוותיקי ישיבת חברון
אליעזר-זאב דבורץ - מהרצליה. הוציא את ספרו של גיסו הרב אריה פומרנצ'יק "עמק ברכה".
לקריאה נוספת

נחמה שפרכר (נכדתו), כולו לב: תולדות חייו של הגאון רבי ישראל זיסל דבורץ זצ"ל, בני ברק תשע"ג
דוד זריצקי, חייו המלאים של האדם, נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 231–235
הערות שוליים

↑  נכדו הוא הסופר החרדי ראובן גרוסמן, מחבר הביוגרפיות על הרבנים חיים שמואלביץ ומרדכי שולמן.
↑  רשימות העולים של ההסתדרות הציונית
↑  אתר היישוב היהודי בחברון
↑  ספר השיחות תרפ"ח-תרצ"א, קה"ת, הוצאות תשס"ב ותש"ע, עמ' ע"א; קיצור תולדות חב"ד, יוסף יצחק קמינצקי, עמ' 266
↑  ספריית חב"ד
↑
↑  הספרייה הלאומית
↑  ארכיון בן-גוריון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313886805171  ISNI: 0000 0003 7005 3039  LCCN: no2013091812  VIAF: 245468070   WorldCat (עם VIAF): 245468070
כתלה חריפה

| כתלה חריפה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: כתלה
מין:: כתלה חריפה
שם מדעי
 Chiliadenus iphionoides ‏ברולו, 1979
כְּתֵלָה חֲרִיפָה (שם מדעי: Chiliadenus iphionoides) הוא בן-שיח ממשפחת המורכבים הגדל בר כמעט בכל שטח ארץ ישראל. לכתלה החריפה ארבעה תת-מינים, מהם שניים גדלים בישראל.
מאפיינים

שיח זה הוא מאפיין של צומח הכתלים והסלעים בארץ ישראל, ומכאן שמו העברי, הרומז למילה 'כותל'. מאפיין בולט של השיח הוא ריחו החריף והנעים המזכיר ריח מנטה, המעיד על תכולה של שמן אתרי. עליו מכוסים בשערות פשוטות ונעימות למגע ובשערות בלוטיות. בקיץ השערות נעלמות והגבעולים כמעט קרחים כדי למנוע התנדפות מים מיותרת. התפרחת היא בצורת חרוט הפוך. כל הפרחים צינוריים. השיח פורח בתקופת הסתיו, בין החודשים ספטמבר ודצמבר.
ניתן להכין תה מן הצמח אך בשל השמן האתרי שבתוכו יש להכניס את הצמח רק כאשר המים רותחים.
הצמח גדל באזורים שונים בארץ ישראל, בעיקר על משטחי סלע. הוא נפוץ במיוחד באזורים הסובלים מרעיית יתר, שכן הצאן אינם אוכלים את השיח, כנראה בגלל ריחו.
מחקרים אתנו-בוטניים הצביעו על השימוש בכתלה כנגד חרקים מזיקים, כמו עש הבגדים וחרקים במזון.
הערות שוליים

↑  אבי שמידע, דוד דרום, מדריך פרחי בר בישראל- הצמחייה הים-תיכונית מהדורת 1986 עמ' 94
↑  אמיר קיטרון, כתלה חריפה - אפיון הרכבים ייחודיים לספר המדבר - הכנס השנתי הרביעי הספר והמדבר בארץ ישראל - סוסיא, דצמבר 2008
לוקומוטיב פלובדיב

לוקומוטיב פלובדיב (בבולגרית: ПФК Локомотив Пловдив) הוא מועדון כדורגל בולגרי מהעיר פלובדיב שבבולגריה. המועדון משחק בליגת העל הבולגרית ברציפות מעונת 2001/2002. המועדון זכה באליפות אחת והגיע לגמר הגביע הבולגרי 7 פעמים.
תארים

אליפות בולגריה (1): 2003/2004
הגביע הבולגרי (2): 2018/2019, 2019/2020
הסופר קאפ הבולגרי (2): 2004, 2020
הישגים באירופה

גביע ערי הירידים :
שמינית גמר (2): 1963/1964, 1964/1965
שחקנים בולטים

בולגריה סטנצ'ו בונצ'ב
בולגריה איבאן בוידז'יאב
בולגריה אדוארד ארנוסיאן
בולגריה איאן סדקוב
מקדוניה ואנצ'ו טרייאנוב
בולגריה גאורגי פרבנוב וסילב
ישראל אלימלך

| --- | --- |

ישראל אלימלך (מימין) וניב בוגין
 לידה:  22 ביוני 1960 (בן 64) ישראל
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.89 מטר
 מספר:  9
 קבוצות כשחקן
 1978–1992 1992–1993 1993–1995 1995–1997 1997–1998 1998–2001:  הפועל חולון הפועל גבעתיים מכבי תל אביב הפועל חולון הפועל אילת מכבי אשדוד
ישראל אלימלך (נולד ב-22 ביוני 1960) הוא כדורסלן עבר ישראלי. אלימלך שיחק בהפועל חולון לאורך רוב הקריירה המקצוענית שלו. הוא שיחק בתפקיד רכז ונודע בזריזותו ובהתלהבות שהשרה על קבוצתו. כיום, יציע B בהיכל טוטו חולון נקרא על שמו.