stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלה שטיינבוק

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1960 (בת 64) בוברויסק, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1977
 שפה מועדפת:  עברית, בלארוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
בלה שטיינבוּק (ברוסית: Белла Штейнбук; נולדה ב-31 במרץ 1960) היא פסנתרנית ישראלית.
ביוגרפיה

בלה נולדה בבוברויסק שבבלארוס. אמה הייתה מורה ואביה גנאדי יוסיפוביץ' שטיינבוק היה מאמן כדורגל והוקי קרח בקבוצת בלשינה בברויסק (אנ') שהייתה מפורסמת בבלארוס. בגיל 5 החלה ללמוד נגינה על פסנתר, ובהמשך עזבה את עיר הולדתה ועברה למינסק כדי להמשיך בלימודי המוזיקה בבית הספר והקונסרבטוריון של מינסק. בעלת תואר מתקדם מהאקדמיה למוזיקה במינסק, בלארוס.
בשנת 1994 עלתה שטיינבוק לישראל עם בעלה ובנה המפיק יגאל פוקסון. לאחר שנה בהרצליה, שם לימדה פסנתר בקונסרבטוריון, עברה המשפחה לראשון לציון, שם מתגוררת שטיינבוק עד היום, לאחר שנפרדה מבעלה הראשון. באוגוסט 2010 התחתנה שנית עם הקלרינטן ולדימיר צ'רנומורדיק.
בשנותיה הראשונות בארץ עסקה בעיקר בהוראת פסנתר ומיעטה להופיע בקונצרטים גדולים.
בין השנים 2010-2022 שטיינבוק המשיכה בפעילותה בישראל ובמדינות אירופה בסדרות קונצרטים המשלבים מוזיקה קלאסית וזמרי אופרה
קריירה מוזיקלית

בשנות השמונים הצטרפה שטיינבוק לאנסמבל הסולנים האוונגרדי (Classic Avantgarde) במינסק וניגנה עמו עד שנת 1994. במהלך הזמן הזה הופיעה בכמה פסטיבלי מוזיקה חשובים בעולם: בשנת 1988 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי בוויטבסק ע"ש סולרטינסקי (Sollertinsky). בשנת 1991 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית (Festival of Modern Music) בהלסינקי, פינלנד. במהלך שנת 1992 יצאה לסיבוב הופעות באירופה, שכלל את פסטיבל המוזיקה החדשה (III Gaida Forum - Festival of New Music) בגלזנקירכן שבגרמניה, פסטיבל מוזיקה של וירטואוזים (III International Music Art Festival Virtuosos) בלבוב שבאוקראינה ופסטיבל ביאנלה באיטליה. בשנת 1993 יצאה שוב לסיבוב הופעות באירופה, שכלל פסטיבלים בינלאומיים למוזיקה קלאסית (גרמניה, רוסיה, מולדובה ופולין). בשנת 1995 ניגנה בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בסנדאי, יפן.
בשנות האלפיים הוציאה מספר אלבומים כולל שניים בינלאומיים שהוקלטו בקנדה.
במהלך שנות האלפיים הופיעה שטיינבוק בפסטיבלים בינלאומיים, בין היתר במקסיקו, קנדה, ארצות הברית וספרד.
במהלך 2004-2005 לוקחת חלק בפרויקט "שלושת הטנורים הישראלים" בהופעות בארצות הברית, כמו כן בגמר פסטיבל הסרטים בטורונטו, קנדה (European Union Film Festival).
26.5.2008 הופיעה בפסטיבל ה-10 סן מיגל דה איינדה, מקסיקו.
2010 בלה שטיינבוק מופיעה בשלושה קונצרטים בניו יורק, ארצות הברית.
מרץ 2011 מופיעה בפסטיבל מוזיקה קאמרית באילת, ישראל ביחד עם הכנרת המפורסמת קלואי הנסליפ (Chloe Hanslip) מבריטניה.
15.11.2012 הופיעה כחלק מחגיגת 20 שנות ידידות בין בלארוס וישראל בקונצרט חגיגי שהתקיים במינסק, בירת בלארוס.
הקונצרט סוקר בהרחבה בכלי התקשורת של הקהילה היהודית בבלארוס.
בשנת 2011 שטיינבוק הייתה מועמדת לתואר "איש השנה" של ראשון לציון בתחום המוזיקה והאמנות של עולים מחבר העמים.
עד שנת 2014 הספיקה להופיע בפסטיבלים ובאולמות קונצרטים בישראל, בין השאר בהיכל התרבות בתל אביב, צוותא ת"א, בפסטיבל אבו גוש, בתוכנית "מרתון אופראי", פסטיבל המוזיקה הבינלאומי באילת ועוד.[דרוש מקור]
נכון לתחילת 2014 שטיינבוק מלמדת מוזיקה בקונסרבטוריון של כפר סבא ומחזיקה בקריירה עשירה של קונצרטים ומופעים שונים (ביניהם גם בינלאומיים).
ב-2016 בלה שטיינבוק קיבלה מועמדות לאשת השנה בתחום המוזיקה של הערוץ הממלכתי 9. בלה אחת מחמשת המועמדים הסופיים בקטגוריית מוזיקה.
ב-2016 בלה ניגנה בקונצרט מיוחד תחת הכותרת "מברודוויי למונמרטר" במנזר בית ג'מאל.
בשנת 2022 בלה הופיעה יחד עם תום כהן ונמרוד גרינבוים בקונצרט "הקולות הגדולים" במנזר בית ג'מאל.
בשנת 2022 בלה הופיעה ב-"אמנית החול והטנור" הוא פרי עבודתם של האמנים הבינלאומיים אילנה יהב ויותם כהן במגידו.
בעונת 2023-2024, היא השתתפה במספר אירועים משמעותיים. בין היתר, היא הופיעה במסגרת סדרות קונצרטים במוזיאון תל אביב לאמנות ובפילהרמונית הישראלית, כולל קונצרטים עם סולנים ומנצחים מהשורה הראשונה (RelationshipsImprovement) (מוזיאון תל אביב לאמנות).
המרכז למוזיקה בירושלים הציג גם הוא מספר קונצרטים שבהם השתתפה שטיינבוק, בהם מופעים מיוחדים וסדרות קונצרטים. הופעות אלו כוללות שיתופי פעולה עם מוזיקאים בינלאומיים ואירועים יוקרתיים (Jerusalem Music Centre) (הפילהרמונית הישראלית).
בשנת 2024 הופיעה ב"קונצרט גלה בינלאומי של גדולי הבס" יחד עם אלכסיי קנוניקוב, דניס סדוב וניקה גוליאשוויליב.
נכון לשנת 2024, שטיינבוק ממשיכה להופיע בפסטיבלים ברחבי העולם וללמד מוזיקה בקונסרבטוריון של כפר סבא.
בניין אומדה סקיי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 מיקום:  אוסקה
 מדינה:  יפן יפן
 בעלים:  סקיסוי האוס 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1993
 תאריך פתיחה רשמי:  25 במרץ 1993 
 אדריכל:  הירושי הרה
 מידות
 גובה:  173 מטר
 שטח:  147,397 מ"ר 
 קומות:  40
 קואורדינטות:  34°42′19″N 135°29′23″E﻿ / ﻿34.705277777778°N 135.48972222222°E﻿ / 34.705277777778; 135.48972222222
 www.skybldg.co.jp
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט בניין אומדה סקיי(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט בניין אומדה סקיי
 
בניין אומדה סקיי הוא גורד השחקים השנים עשר בגובהו באוסקה, יפן, ואחד מהסמלים המוכרים בנוף של העיר. הוא מורכב משני בניינים בעלי 40 קומות כל אחד המחוברים ביניהם בגשר ובעלי חלק עליון משותף.
גובהו של הבניין הוא 173 מטרים ותוכנן על ידי הירושי הרה. בנייתו הסתיימה בשנת 1993.
לבניין מרפסת בקומה האחרונה, The Floating Garden Observatory, המשמשת כמרכז קניות.
הבניין בתרבות

במשחק המחשב סים סיטי 3000 יש אפשרות להציב את הבניין בעיר.
תמונות

בניין אומדה סקיי-מבט מלמטה
מבט מהצד על הבניין
מבט למרפסת בראש הבניין
בודאי

ערך זה עוסק בדמות בודהיסטית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

פסל של בודאי בהר קאם, וייטנאם
 לידה:  המאה ה־9 
 פטירה:  916 Yuelin Temple, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  סין
 מסורת:  צ'אן
 תקופת הפעילות:  ?–916 
 
בוּדאי, פּוּטאי או הוׂטֵיי (סינית: 布袋, פין-יין: Bùdài, קאנג'י: 布袋, רומאג'י: Hotei, וייטנאמית: Bố Đại מילולית מסינית: שק בד), הוא שמה של דמות בודהיסטווה ספק היסטורית של נזיר בודהיסטי הידוע גם בשם הבודהה הצוחק (笑佛). בודאי היה לפי המסורת נזיר צ'אן (המכונה גם זן בודהיזם) סיני, ולכן דמותו נפוצה בעיקר במדינות צפון מזרח אסיה, בפרט בסין, יפן ווייטנאם. הוא פעל לכאורה במאה ה-10 בממלכת ווּיוּ שבסין. משמעות שמו היא "שק בד" על שם שק הנוודים שהוא נושא עימו. מיוחס לו אופי עליז וחוש הומור מפותח, דבר שמבדיל אותו מרוב היצוגים של נזירים שהגיעו להארה.
חיו ומורשתו

הראיה ההיסטורית המוצקה ביותר לקיומו וחיו של בודאי היא אוסף ביוגרפיות של נזירי צ'אן בשם "רשומות ג'ינגְדֵה" (אנ') מהמאה העשירית לספירה. שם הוא מתואר כנזיר שמן וקירח לבוש גלימות פשוטות.
הוא מוצג לרוב כנווד הנושא עימו את כל חפציו בשק בד, דבר שמרמז על היותו עני אך שמח בחלקו. בתרבות הסינית הדמות שלו מסמלת הן שפע והן הסתפקות במועט.
לפי אגדות מקומיות, הוא היה נודד ונוהג לשחק ולהופיע בפני ילדי הכפרים אליהם הגיע, לחזות את מזג האוויר ולקרוא עתידות. הוא היה לן במקום בו היה כשירדה השמש, בין אם בפנים או בחוץ, וכוחותיו המיסטיים היו מגנים עליו מאיתני הטבע. במכתב מוות המיוחס לנזיר שמתוארך לשנת 916 נכתב שהנזיר הוא גלגול של הבודהיסטווה מאיטְרֶיה, הבודהה שתוולד בעתיד לאחר שהבודהיזם ישכח מהעולם.
בודה-קושלבו (מחוז משנה)

מחוז משנה בודה-קושלבו (בבלארוסית: Бу́да-Кашалё́ўскі раё́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר בודה-קושלבו.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בודה-קושלבו 35,738 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.5% בלארוסים, ו-3.38% רוסים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (80.3%) ורוסית (16.29%).
בניין אוויאנקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 שימוש:  משרדים
 מיקום:  בוגוטה 
 מדינה:  קולומביה 
 בעלים:  אוויאנקה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1966–1969 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1969
 אדריכל:  Esguerra, Sáenz, Urdaneta, Samper and Cia
 מידות
 גובה:  161 מטר
 קומות:  40
 קואורדינטות:  4°36′10″N 74°04′20″W﻿ / ﻿4.60278°N 74.0722°W﻿ / 4.60278; -74.0722
  (למפת בוגוטה מוגדלת) בניין אוויאנקה(למפת בוגוטה רגילה) בניין אוויאנקה
 
בניין אוויאנקה (בספרדית: Avianca Building) הוא מגדל משרדים בגובה 161 מטרים ובעל 40 קומות. הוא נמצא בבוגוטה, בירת קולומביה.
היסטוריה

תכנון המבנה הסתיים בשנת 1963. 3 שנים לאחר מכן החלה בנייתו, והיא הסתיימה בשנת 1969. הוא נבנה עבור חברת התעופה אוויאנקה, ונקרא על שמה.
בבוקר 23 ביולי 1973 פרצה בקומה ה־14 של הבניין שרפה. באותה קומה אוחסנו פרטים דליקים כמו שטיחים ומוצרי בנזין. הזרנוקים של הכבאים, שהגיעו כרבע שעה מפריצת השרפה, הגיעו רק עד לקומה ה־12. הלהבות המשיכו לעלות והגיעו עד לקומה ה־37 של הבניין. אנשים רבים שהיו בבניין באותה עת עלו לגג במדרגות וחולצו משם על ידי מסוקים ששיגרו לעבר השרפה סילוני מים. מספר אנשים לקו בתבהלה (פאניקה), קפצו מהבניין ונהרגו. האירוע הוביל בסך הכול ל־4 הרוגים ול־63 פצועים; למבנה לא נגרם נזק רציני.
הערות שוליים

↑  "Yo sobreviví al incendio del edificio de Avianca". Soho.co (בספרדית). נבדק ב-2021-01-28.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גורדי שחקים ובנושא קולומביה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארוחת בוקר בטיפאני (נובלה)

| --- | --- |

כריכת מהדורת 2009
 מידע כללי
 מאת:  טרומן קפוטה
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  נובלה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 הוצאה:  רנדום האוס 
 תאריך הוצאה:  1958
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-679-74565-3
 הספרייה הלאומית:  002634922, 001066166
 
ארוחת בוקר בטיפני (באנגלית: Breakfast at Tiffany's) היא נובלה מאת טרומן קפוטה שיצאה לאור בשנת 1958. הנובלה עובדה בשנת 1961 לסרט קולנוע, תוך עריכת שינויים רבים, כולל שינוי הסוף. הנובלה, המגוללת את סיפורה של נערה קלילה החיה על חשבונם של גברים בניו יורק של שנות הארבעים, נכתבה לאחר צאת ספרו של קפוטה "קולות אחרים, חדרים אחרים", שהפך אותו לסופר ידוע ומוערך. פרסום הנובלה, שנחשבה בזמנה לפרובוקטיבית, הפך אותו לידוען מבוקש.
עלילה

במרכז העלילה, המתרחשת בניו יורק במשך שנה אחת בין 1943 ל-1944, ניצבת נערה צעירה (כבת 19), יפה, רזה, אגוצנטרית, מקסימה ונהנתנית בשם הולי גולייטלי (שם המעיד על בעליו). המספר חסר השם הוא סופר צעיר המתגורר בדירה שמעליה.
סיפור חייה נגלה למספר בהדרגה ובאופן מקוטע. שמה של גולייטלי בעבר היה לולה-מיי ברנס והיא חיה בטקסס. בגיל 14 נמלטה מהבית שהיה של "אנשים רעים" והגיעה, יחד עם אחיה, פרד, לביתו של רופא הסוסים דוק גולייטלי, אלמן עם ארבעה ילדים. גולייטלי התאהב בילדה בת ה-14 ונשא אותה לאשה (היא הסכימה משום ש"אף פעם לא הייתי נשואה"). כעבור שנת נישואין אחת במהלכה בעיקר עיינה בחוברות שתיארו את חיי הזוהר בהוליווד, ברחה גולייטילי להוליווד שם גילה אותה האמרגן או. ג'יי. ברמן. במשך שנה לימד אותה ברמן, שתהה אם היא "בורה או סתם מאלבמה" (המדינה בה בגר קפוטה עצמו), צרפתית וזאת על מנת לשפר את ההיגוי הנכון שלה באנגלית. בערבו של מבחן בד חשוב עזבה גולייטלי את הוליווד לניו יורק משום ש"אף פעם לא הייתה בניו יורק". בניו יורק ניהלה גולייטלי מערכות יחסים עם גברים מבוגרים וחיה על חשבונם. רוב חייה התנהלו בשעות הלילה פרט לימי חמישי, בהם ביקרה בכלא סינג סינג מאפיונר בשם סאלי טומאטו, עבור 100 דולר לביקור, תוך שהיא מתחזה לאחייניתו. למעשה, העבירה בבלי דעת מסרים בין המאפיונר הכלוא לאיש סודו, "האב" או'שונסי, שניהל רשת סמים עולמית.
המספר התאהב בהולי, אם כי לא באופן מיני מובהק ונשאב לתוך חייה. הוא נותר דמות פסיבית למדי, כאשר העלילה מונעת על ידי הולי וחבריה. הקוראים אף אינם יודעים את שמו, פרט לכינוי "פרד" בו מכנה אותו הולי, על שום דמיונו לאחיה שגויס למלחמת העולם השנייה. בין חבריה של הולי נמנים הדוגמנית הגבוהה מג ויילדווד, המיליונר הילדותי ראסטי טרולר שחיזר אחרי הולי אך נשא לבסוף את מג ויילדווד לאשה, הדיפלומט הברזילאי ז'וזה איבארה-ייגר, לו כמעט ונישאה הולי וג'ו בל, בעל בר בשדרת לקסינגטון שהיה אף הוא מאוהב בהולי.
בחלק האחרון של העלילה, לאחר שז'וזה רוכש להולי כרטיס טיסה לברזיל, היא נעצרת על ידי המשטרה במטרה שתעיד כנגד טומאטו. הולי מצליחה להימלט משחרור בערבות, טסה לברזיל ונעלמת.
כעבור מספר שנים חוזר מר יוניאושי, צלם ממוצא יפני שגר באותו בניין דירות, משהות באפריקה. הוא מראה לג'ו בל תמונת פסל אפריקאי מגולף בעץ, הדומה להולי. לפי סיפורו של האמן האפריקאי שגילף את הפסל, הולי הגיעה לכפרו רכובה על סוס בלוויית שני גברים, שהתה עמו ונעלמה כעבור זמן קצר. התמונה, אותה רואה המספר אצל ג'ו בל, מהווה את העילה לכך שהעלה את סיפורה של הולי על הכתב.
שם הנובלה

הולי גולייטלי סובלת מהתקפי חרדה, אותם היא מכנה "האדומים הקשים". הדרך היחידה שלה להרגע מהתקפים אלו היא סיבוב בחנות התכשיטים "טיפאני". "שום דבר רע לא יכול לקרות בטיפאני", אומרת הולי. לדבריה, רק כאשר תמצא מקום בו תחוש מוגנת כמו בטיפאני, תוכל לקרוא למקום בית.
דמותה של גולייטלי

דמותה של הולי גולייטלי מורכבת ממספר מאפיינים של דמויות ניו יורקיות שבחוגיהן בילה קפוטה הצעיר, בהן יורשת המיליונים גלוריה ואנדרבילט; אשתו הרביעית של צ'ארלי צ'פלין, אואנה או'ניל; קרול גרייס, שהייתה אשתו של ולטר מתאו וידידתו של קפוטה מרילין מונרו, אותה ראה כשחקנית המושלמת לגילום דמותה של הולי, אם וכאשר יוסרט (אי-ליהוקה גרם לו לכעס רב). בנוסף מעורבים בדמותה מרכיבים ביוגרפיים משותפים עם אמו של קפוטה, ששמה המקורי היה לילי-מיי פאלק (שמה של גולייטלי היה לולה-מיי בארנס), שתיהן ממשפחות עניות מדרום ארצות הברית, שתיהן ברחו לניו יורק ורדפו אחר העושר והאושר בחוגי החברה הגבוהה. גולייטלי משלבת גם תכונות שהרכיבו את תדמיתו הציבורית של קפוטה עצמו, אדם נהנתן, חובב מסיבות ואוהב להיות מוקף בגברים עשירים ובעלי עוצמה. גולייטלי מכריזה על עצמה ש"ברור שאנשים לא יכלו שלא לחשוב שגם אני קצת לסבית כנראה. וברור שזה נכון", פרט ביוגרפי נוסף המשותף לה ולקפוטה, שהיה הומוסקסואל מוצהר.
שהם סמיט מציינת שהולי גולייטלי מתוארת כדמות שכולה הפכים, המרכיבים אפילו את שמה קדושה (הולי) וקלת-דעת (גולייטלי). יש בה תום ומניפולטיוויות, עומק ורדידות, ייסורים ונהנתנות, וולגריות ושיק, חקיינות ואותנטיות, המקנים לדמות ובמיוחד להתאהבות בה, של גברים ונשים כאחד, נופך מסתורי, דורש הסבר ופתרון.
הערכות על הנובלה

בעת שיצאה לאור לא זכתה הנובלה לביקורות חיוביות במיוחד. הנושא והדמות הראשית, אשר, למעשה, עסקה בזנות, נראו פרובוקטיביים ולא הולמים. עם זאת, כבר אז טען נורמן מיילר שקפוטה הוא הסופר המושלם ביותר מבין בני הדור ושלא היה משנה אף מילה בנובלה, שתיהפך ליצירת מופת קטנה. כיום, למעלה מחמישים שנים לאחר שנכתבה זוהי יצירתו המוערכת והפופולרית ביותר של קפוטה, יחד עם "בדם קר".
ההערכה העיקרית היא על דרך בניית הסיפור ובניית העולם על ידי סגנון. קפוטה תיאר טיפוסים ניו יורקיים ואווירה ניו יורקית תוך שימוש בתיאורים מדויקים בשפה ייחודית. למשל תיאורו של ראסטי טרולר כתינוק מנופח: "נדמה כאילו האיש נולד, אחר כך התרחב, אך עורו נשאר חלקלק כמו בלון מנופח" או תיאורו של ז'זה הברזילאי כלא שייך "כמו כינור בתזמורת ג'אז". כמו כן צוין השימוש שעשה קפוטה בסמלים ואביזרים לאורך הסיפור המקנים לו שלמות ויחידאיות. כך החתול חסר השם המופיע בנקודות קריטיות בנובלה, שימושה של הולי במשקפי שמש, באיפור ובמסכה ועוד.
דרך הסיפור של קפוטה נראתה למבקרי תקופתו כקרה ומנוכרת וכשימוש ציני שלו בסיטואציה קשה על מנת לנפנף בכישרונו הספרותי וללהטט בהברקות מילוליות. מבקרים מודרניים מעריכים את יכולתו של המספר לעמוד מן הצד, בלי מעורבות רגשית כביכול ולהציג את הסיפור תוך הזרה. רבים מצטטים בהקשר זה דברים שאמר קפוטה עצמו על מלאכת הסיפור: "לדעתי סופר צריך לייבש את דמעותיו הרבה לפני שהוא מתכוון לעורר רגשות כאלה אצל קוראיו".
הפרסום המקביל

טרם הוצאת הספר בהוצאת רנדום האוס מכר קפוטה את הזכויות לפרסום הנובלה בהמשכים למגזין הרפרס בזאר תמורת 2,000 דולר. אולם המגזין סירב לפרסם את הנובלה בשל תוכנה הבוטה ובשל חשש מתביעה של חנות "טיפני", העלולה לראות בקשירת שמה לפעילות לא חוקית פגיעה בשמה הטוב.
אי לכך מכר קפוטה את הזכויות לפרסום בהמשכים למגזין אסקווייר המתחרה, ב-3,000 דולר. כיוון שבאותה עת יצא הספר לאור והתפרסמו ביקורות שהגדירו את הנובלה כשערורייתית, גדל הביקוש לגיליונות המגזין בעשרות אחוזים.
מספר לסרט

חברת סרטי פרמאונט רכשה את הזכויות להסרטת הנובלה סמוך להופעתה ושיבצה את אודרי הפבורן לתפקיד הראשי, בניגוד לבקשה מפורשת של קפוטה שביקש לראות בתפקיד הולי גולייטלי את מרילין מונרו. קפוטה זעם גם על ליהוקו של מיקי רוני לתפקיד השכן היפני ועל כל הופעתו בסרט, שאינה תואמת כלל את רוח הנובלה. ג'ורג' אקסלרוד שיכתב את התסריט ושינה אותו כך שיתאים להנחיות המוסריות של הוליווד. כך הפך המספר הלא-אישי והלא-מיני לבן זוג רומנטי של הולי, החי בעצמו על חשבונן של נשים עשירות. הולי גולייטלי הוצגה כמבוגרת יותר והסוף הפך ל"סוף הוליוודי" טוב. עם זאת, כולל הסרט דיאלוגים שלמים שנלקחו מילולית ישירות מן הנובלה.
עם זאת הסרט הפך ללהיט, היה מועמד לאוסקר, ודמותה של הפבורן נצרבה בתודעה הציבורית כ"הולי גולייטלי" (דיוקנה מופיע למשל על מהדורת התרגום לעברית של הנובלה מ-2009 בהוצאת כתר ספרים).
תרגומים לעברית

קולות אחרים, חדרים אחרים/ארוחת בוקר בטיפאני תורגם על ידי שלומית קדם בהוצאת לדורי
ארוחת בוקר בטיפניס נובלה קצרה ושלושה סיפורים קצרים. תרגמה והוסיפה הערות: עדה פלדור בהוצאת כתר, 2009
לקריאה נוספת

Gerald Clarke, Capote: a Biography, Ballantine Books, 1989 (הספר בקטלוג ULI)
Sam Wasson, Fifth Avenue, 5 A.M.: Audrey Hepburn, Breakfast at Tiffany's and the Dawn of the Modern Woman, Harper Collins, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Tison Pugh, Truman Capote: a Literary Life at the Movies, University of Georgia Press, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
Janine Corda, Images of Women in 20th-Century American Literature an Culture: Female Emancipation and Changing Gender Roles in The Age of Innocence, Breakfast at Tiffany's and Sex and the City, Tectum Verlag, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  שהם סמיט, ארוחת בוקר בטיפניס: נובלה קצרה ושלושה סיפורים, טרומן קפוטה, באתר הארץ, 21 בינואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 107828458X
בניין איטליה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים, מורשת תרבותית 
 שימוש:  מסחרי
 מיקום:  מרכז סאו פאולו 
 מדינה:  ברזיל 
 מפעיל:  Circolo Italiano di San Paolo 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1965
 תאריך פתיחה רשמי:  5 במאי 1965 
 אדריכל:  פרנץ היפ
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 מידות
 גובה:  168 מטר
 שטח:  2,382 מ"ר 
 קומות:  46 
 קואורדינטות:  23°32′44″S 46°38′37″W﻿ / ﻿23.545417°S 46.643611°W﻿ / -23.545417; -46.643611
 www.edificioitalia.com.br
  (למפת סאו פאולו מוגדלת) סאו פאולו גווארוליוס קמפינאס סנטוס ריבייראו פרטו באורו פרזידנטה ונססלאו איגואפה מינאס ז'ראיס ר. האוקיינוס האטלנטי  פרנה מאטו גרוסו דו סול בניין איטליה(למפת סאו פאולו רגילה) סאו פאולו גווארוליוס קמפינאס סנטוס ריבייראו פרטו באורו פרזידנטה ונססלאו איגואפה מינאס ז'ראיס ר. האוקיינוס האטלנטי  פרנה מאטו גרוסו דו סול בניין איטליה
 
בניין איטליה (בפורטוגזית: Edifício Itália) הוא גורד שחקים הנמצא בעיר סאו פאולו שבברזיל. הבניין כולל 46 קומות ומתנשא לגובה של 168 מטרים, השני בגובהו בסאו פאולו, אחרי מצפור העמק.
צורותיו המעוגלות של הבניין מעניקות לו מראה מיוחד. הוא מצויד במדרגות חיצוניות של בטיחות, מכיוון ששריפות כבר התרחשו בעיר בשני גורדי שחקים אחרים בשנות ה-70. ב- Circolo Italiano יש מסעדה, בר, טרקלין אצילי, חדר משחקים, חדר קריאה, חדר ביליארד, תיאטרו איטליה וגלריה. בחלקו העליון מסעדת יוקרה, ומראה לנוף הפנורמי של העיר. לבניין זה היה ערך סמלי עבור הקהילה האיטלקית, שהגיעה לעבוד בראשית המאה במטעי קפה בברזיל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-ברזילאי פרנץ היפ ונבנה בין השנים 1956–1965. הבניין מאוכלס במשרדים וכולל מרפסת תצפית לתיירים בקומת הגג.
ראו גם

בניין מירנטה דו ולה
בניין אלטינו ארנטס
הערות שוליים

↑  Edifício itália, History of Edificio Italia at Sao Paolo
ערך זה הוא קצרמרבנושא גורדי שחקים ובנושא ברזיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בניין אינדסטריאל נשיונל בנק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  רחוב וסטמינסטר 111, פרובידנס, רוד איילנד
 מיקום:  פרובידנס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  High Rock Development
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1925–1928 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1928 
 אדריכל:  ווקר וג'ילט 
 מידות
 גובה:  130 מ' 
 קומות:  26 
 קואורדינטות:  41°49′28″N 71°24′39″W﻿ / ﻿41.824553°N 71.410696°W﻿ / 41.824553; -71.410696
  (למפת רוד איילנד מוגדלת) פרובידנס ווריק קרנסטון פוטאקט וונסוקט סאות' קינגסטאון מסצ'וסטס קונטיקט האוקיינוס האטלנטיבניין אינדסטריאל נשיונל בנק(למפת רוד איילנד רגילה) פרובידנס ווריק קרנסטון פוטאקט וונסוקט סאות' קינגסטאון מסצ'וסטס קונטיקט האוקיינוס האטלנטיבניין אינדסטריאל נשיונל בנק
 
בניין אינדסטריאל נשיונל בנק (באנגלית: Industrial National Bank Building) או בכינוי המקומי בניין סופרמן (Superman Building; נודע בעבר גם בשמות בניין בנק אוף אמריקה (Bank of America Building), מגדל פליט בנק (Fleet Bank Tower), רחוב וסטמינסטר 111 (111 Westminster Street) ומגדל אינדסטריאל טראסט (Industrial Trust Tower)) הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב וסטמינסטר 111, פרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 130 מטרים והוא בעל 26 קומות – הבניין הגבוה ביותר במדינת רוד איילנד. הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים ווקר וג'ילט (Walker & Gillette) בסגנון אר דקו ונבנה בין השנים 1925–1928.
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  בניין בנק אוף אמריקה באתר Emporis
↑  בניין בנק אוף אמריקה באתר Structurae
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2012111552  VIAF: 261007721   WorldCat (עם VIAF): 261007721 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גורדי שחקים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברוניי ומוארה

| --- | --- |
 מדינה:  ברוניי ברוניי
 נפות במחוז:  18
 בירת המחוז:  בנדר סרי בגוואן
 שטח:  571 קמ"ר
 גובה:  13 מטרים
  ‑ הנקודה הנמוכה:  גובה פני הים 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  307,000 (2018)
  ‑ צפיפות:  490 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  4°54′N 114°54′E﻿ / ﻿4.9°N 114.9°E﻿ / 4.9; 114.9 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://bruneimuara.gov.bn
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ברוניי ומוארה הוא המחוז (דראח) הצפוני והקטן ביותר בברוניי. עיר הבירה של מחוז זה היא בנדר סרי בגוואן, המשמשת גם כעיר הבירה של המדינה כולה. ערים גדולות נוספות במחוז כוללות את מוארה.
המחוז גובל עם הים הסיני הדרומי בצפון, מפרץ ברוניי במזרח, מחוז טוטונג במערב ומלזיה בדרום.
מספר איים במפרץ שייכים גם כן למחוז זה.
ברוך סקציאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1942 (בן 82 בערך) סמרקנד, ברה"מ 
 מקום לימודים:  מכון רפין לאמנויות 
 תחום יצירה:  פיסול
 
ברוך (בוריס) סַקְצִיאֶר (Saktsier; נולד ב-1942) הוא פסל ישראלי-רוסי.
קורות חיים

סקציאר נולד בסמרקנד וגדל בקישינב שבמולדובה (אז חלק מברית המועצות) להורים אמנים. אביו היה המשורר היידי מוטל סקציאר (מאָטל סאַקציער; 1907–1987) ואמו שחקנית בתיאטרון היהודי. הוא למד ציור ופיסול בסמינר לאמנות בתיכון קישינב בשנים 1956–1960. ולאחר מכן באקדמיית ראפין לאמנות בלנינגרד בשנים 1963–1969. השתתף במספר תערוכות ברחבי מולדובה בשנים 1960–1972.
בשנת 1970 יצר אנדרטת הנצחה לזכר החיילים שנהרגו במלחמת העולם השנייה, שהפכה לאחת הבולטות בעיר קישינב.
בשנת 1972 עלה לישראל ממולדובה (במהלך שהותו בארץ עִברת את שמו הפרטי).
בשנת 1977 זכה בתחרות ליצירת אנדרטה לזכרו של יאנוש קורצ'אק, ובשנת 1978 יצר את אנדרטת יאנוש קורצ'אק ותלמידיו, שמוצגת דרך קבע ביד ושם שעל הר הזיכרון בירושלים. באנדרטה ראשו של קורצ'אק גדול מהילדים ואף ידו גדולה, ומקיפה אותם. סקציאר רצה להדגיש בכך את אהבתו של קורצ'אק לילדים ואת מנהיגותו. ראשו של קורצ'אק באותו גובה כמו ראשי הילדים על מנת להראות את משנתו, לפיה יש להתייחס אל ילדים כאל אנשים מבוגרים. סקציאר יצר פסל דומה הנמצא בבית הקברות היהודי בוורשה, אולם שם דמותו של קורצ'אק גבוהה ביחס לראשי הילדים.
בשנת 1978 הוציא חוברת ובה תצלומי יצירותיו (צילום: בוריס בלנקין).
משנת 1980 מלמד סקציאר פיסול ומציג את עבודותיו בתערוכות יחיד וקבוצתיות באירופה, ברוסיה ובישראל.
בשנת 1986 פתח בית יציקה עם הפסל דניאל בהריר בראשון לציון.
משנת 1987 התגורר בכפר האמנים שא-נור בצפון השומרון, עד שפונה מתושביו ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות.
אנדרטת יאנוש קורצ'אק ותלמידיו, באתר ההנצחה "יד ושם" שעל הר הזיכרון בירושלים
ביל ניקולסון

ויליאם אדוארד "ביל" ניקולסון (באנגלית: Bill Nicholson, ‏26 בינואר 1919 - 23 באוקטובר 2004) OBE היה שחקן כדורגל, סקאוט ומאמן שהקדיש את חייו למועדון טוטנהאם הוטספר מצפון לונדון. ביל ניקולסון היה אחד השחקנים המשמעותיים באליפות הראשונה של הספרס בשנת 1951.
קריירה

ביל ניקולסון הצטרף לשורותיה של טוטנהאם הוטספר כשוליה בשנת 1936. במהלך 68 השנים שלאחר מכן הוא שירת את הקבוצה בכל תפקיד מאחראי על הנעליים ועד לנשיא המועדון. במשחקו הראשון כמאמן הקבוצה, ב-11 באוקטובר 1958, התרנגולים ניצחו את אברטון 10-4. זה היה ניצחון השיא של הקבוצה באותו הזמן, וסימן לבאות. הוא הוביל בהצלחה את טוטנהאם לזכייה בתארים שלוש עונות ברצף בראשית שנות ה-60: דאבל בשנת 1961, גביע ה-FA וחצי גמר גביע האלופות ב-1962, וגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1963. שחקני המפתח של הקבוצה באותן השנים היו דני בלנצ'פלוור, ג'ון וייט, דייב מקאי, קליף ג'ונס, ג'ימי גריבס וטרי מדווין.
אחרי שנת 1964, הסגל שקטף את התארים האחרונים בקבוצה החל להתפורר בעקבות פציעות, העברות והזדקנות. ניקולסון בנה מחדש סגל מצליח נוסף לאחר שהביא לטוטנהאם את אלן גילזין, מייק אינגלנד, אלן מולרי, טרי ונבלס, ג'ו קיניאר וסיריל נואלס. הסגל הזה ניצח את צ'לסי בגמר גביע ה-FA בשנת 1967, וסיים במקום השלישי בליגה.
ניקולסון הוסיף את גביע הפוטבול ליג (1971 ו-1973) וגביע אופ"א בעונת 1971/1972 למאזן הזכיות של טוטנהאם, לפני התפטרותו מתפקיד המאמן בתחילת עונת 1974/1975. התפטרותו של ניקולסון ארעה עקב פתיחת עונה נוראית, ולאחר שזועזע מהמהומות שחוללו אוהדי הקבוצה בגמר גביע אופ"א ברוטרדאם, בו טוטנהאם הפסידה לפיינורד.
ניקולסון זכה ב-8 תארים משמעותיים במהלך תקופת 16 השנים בהן אימן את הקבוצה, שכיום התקופה בה אימן נחשבת לתור הזהב בהיסטוריה של המועדון.
בשנת 2003 נכנס ביל ניקולסון להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בתור מאמן.
נפטר ב-23 באוקטובר 2004.
ברוך סיימאן

הרב ברוך חיים סיימאן (באנגלית: Baruch Simon) הוא רב אורתודוקסי וראש ישיבה בישיבה אוניברסיטה בוושינגטון הייטס, מנהטן, שבניו יורק. תוארו הרשמי הוא Colonel Jehiel R. Elyachar Professor of Talmud.