stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציר פילדלפי

| --- | --- |

תמונה של ציר פילדלפי וביצוריו
 מידע כללי
 סוג:  גדר גבול, occupied location, אזור מפורז, אזור חייץ, חבל ארץ במחלוקת 
 על שם:  צלאח א-דין 
 כתובת:  רפיח, תל א-סולטאן, רפיח המצרית, שוקאט אס סופי, Al Qarya as Suwaydiya 
 מיקום:  מחוז צפון סיני 
 מדינה:  ישראל, רצועת עזה
 מיקום ההתחלה:  הים התיכון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1982
 תאריך פתיחה רשמי:  1982 
 מידות
 אורך:  14 ק"מ 
 רוחב:  100 מ' 
 שטח:  1.4 קמ"ר 
 
 קואורדינטות:  31°14′53″N 34°15′26″E﻿ / ﻿31.248101°N 34.25712°E﻿ / 31.248101; 34.25712
 he
 
צִיר פִילָדֶלְפִי הוא אזור חיץ באורך כ-14 קילומטר על גבול מצרים – רצועת עזה. הציר הוקם עם השלמת הנסיגה הישראלית מסיני. בתחומו נמצא מעבר רפיח, שנועד לאפשר לתושבי רצועת עזה לעבור למצרים בכפוף לפיקוח ביטחוני ישראלי. הציר נותר בשליטה ביטחונית ישראלית גם לאחר הסכמי אוסלו, אך בספטמבר 2005 נסוג צה"ל מהציר עם יישום תוכנית ההתנתקות והשלמת היציאה מרצועת עזה. במאי 2024 כבש צה"ל את הציר מחדש, כולל מעבר רפיח, במהלך קרב רפיח במלחמת חרבות ברזל. החל מיוני 2024 הרס צה"ל את הבתים שעמדו לאורך הציר והרחיב אותו משמעותית תוך השמדת מנהרות תת-קרקעיות ופירי טרור במרחב. נכון לינואר 2025 צה"ל שולט בציר פילדלפי.
מקור השם

השם "פילדלפי" הוא שם שרירותי שהופיע במפות קוד של צה"ל. שם זה נבחר באקראי; הוא חסר משמעות ואינו קשור לעיר פילדלפיה. בערבית שם הציר: محور صلاح الدين; תעתיק: מִיחְוַור (ציר) סלאח א-דין; תעתיק מדויק: מִחְוַר צלאח אלדין (להבדיל מדרך סלאח א-דין, שהיא הדרך המרכזית החוצה את הרצועה מצפון לדרום); וכן גם: محور فيلادلفيا; מִחְוַר פילאדלפיא.
הקמת הציר

בשיחות המשא ומתן לקראת הסכם השלום בין ישראל למצרים התעקשה מצרים שקו הגבול בין המדינות יעבור בדיוק בקו עקבה–רפיח, שנקבע בשנת 1906 בין האימפריות הבריטית והעות'מאנית. בעשורים שחלפו מאז ההסכם הבריטי-עות'מאני, התפשטה העיר רפיח מעבר לקו הגבול הבין-לאומי ההיסטורי, התפשטות שהחלה כבר בתקופת המנדט הבריטי והתעצמה במיוחד בין 1967 ל-1982, בשנות שלטונה של ישראל ברפיח ובצפון סיני.
שטח השיפוט של רפיח בעת שיחות השלום היה 14,000 דונם. קו הגבול הישן-חדש חצה אותה לאורך 5 ק"מ, והשאיר 20% מתושביה בצד המצרי, כאשר מאות בתים נבנו ממש על הגבול. בנוסף הייתה בצד המצרי "שכונת קנדה", שאותה בנתה ישראל עבור פליטי רפיח.
עם תחילת העבודות, העלה שר הביטחון אריאל שרון הצעה של הרגע האחרון, לחילופי שטחים בין ישראל למצרים כך ששכונת קנדה תישאר בצד הישראלי. בהסכם השלום נקבע שתושבי השכונה יעברו לצד הישראלי, לשכונה חדשה ב"תל א-סולטאן" בצפון-מערב רפיח, לצד מפונים שביתם שעל קו הגבול נהרס.
עבודות ההקמה של הציר ושל הגדר לאורכו החלו בינואר 1982 ונמשכו עד אפריל 1983. במהלך העבודות פונו ונהרסו 330 בתים, נוצרה רצועה ברוחב 40 מטר, נבנתה גדר מערכת אלקטרונית והוקם מעבר רפיח שסביבו ארבע גדרות. כבר עם הקמתה של הגדר נעשו ניסיונות חדירה רבים ותושבים היו זורקים אספקה ומוצרים מעבר לגדר.
היסטוריה > האינתיפאדה הראשונה והשנייה

בתקופת האינתיפאדה הראשונה, בניסיון לעקוף את ציר פילדלפי, חפרו הפלסטינים מנהרות שעברו תחתיו, ושימשו להברחת אנשים וסחורות.
בשנת 1990 הורחבה גדר המערכת עד לתוך הים מעבר לחוף רפיח.
במהלך האינתיפאדה השנייה השקיע צה"ל מאמצים רבים בניסיון לחשוף את המנהרות מתחת לציר, אך הצלחתו הייתה מוגבלת. ציר פילדלפי הפך לזירת קרב אינטנסיבית שבה ירו מחבלים פלסטינים מאות רקטות וטילי נ"ט, הפעילו מאות מטענים וביצעו אלפי אירועי ירי לעבר כוחות ומוצבי צה"ל בציר. בתגובה ולשם הרתעה, הרס צה"ל מאות בתים לאורך הציר, הקים שני מוצבים חדשים לאורכו ובקטע מסוים אף בנה חומת ברזל בגובה 10 מטר שנודעה בשם "קיר השיגומים". מטרת החומה הייתה להגן על החיילים השומרים על הציר וכן למנוע חפירת מנהרות בעומק של עד 20 מטרים.
בחודש מאי 2004 אירע אסון הנגמ"שים, אחד האירועים הקשים במסגרת הלחימה בציר: ב-11 במאי נפגע נגמ"ש של צה"ל וכל חייליו נהרגו. הפלסטינים לקחו את שרידי הגופות וניהלו עליהן משא ומתן. למחרת, ב-12 במאי, התפוצץ בציר נגמ"ש נוסף וגם בו נהרגו אנשי הצוות. בחיפוש אחר שרידי ההרוגים צולמו חיילי צה"ל זוחלים על שש בשטח הפיצוץ. התמונות עוררו תגובה קשה של זעזוע וזעם בישראל. מניין ההרוגים בפיגועים אלה ובפעולות החילוץ הגיע ל-13.
בתגובה פתח צה"ל במבצע קשת בענן למלחמה בתשתית הטרור של רפיח. במבצע נהרגו בצד הפלסטיני 41 מחבלים ו-12 אזרחים, אותרו שלוש מנהרות ונהרסו 56 בתים. בצד הישראלי לא היו אבדות.
ב-12 בדצמבר 2004 הושמד כליל המוצב הצפוני אשר חצץ בין מעבר רפיח לשטח הרשות הפלסטינית (JVT) באמצעות מנהרת תופת שחפרו מחבלים פלסטינים. חמישה חיילים מגדוד הסיור הבדואי נהרגו באירוע. מאז ירדה כמות תקריות האש באזור, אם כי אירעו מספר פיגועים נגד חיילים ואזרחים שעבדו על תחזוקת מערכת ההגנה על הציר. בתקופה זו המשיכו כוחות צה"ל לחשוף מנהרות הברחה, חלקן בעומק של כ-20 מטר. גם כוחות הביטחון הפלסטיניים טענו כי חשפו מספר מנהרות והציפו אותן במי ביוב.
היסטוריה > תוכנית ההתנתקות ואחריה

לפני ובמהלך ביצוע ההתנתקות התנהלו דיונים קדחתניים במערכת הביטחון ובממשלה האם להעביר את ציר פילדלפי לידי המצרים ולהפקיד בידם את האחריות למניעת הברחות נשק לרצועת עזה. למרות התנגדות השב"כ וחברי כנסת שטענו שמדובר בפריצת הסכם הפירוז של סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, החליטה הממשלה להעביר את הציר לידי המצרים על מנת לא ליצור "רצועת הביטחון" נוספת שבה הפלסטינים יוכלו להפעיל טרור כנגד ישראל, מבלי לשלם מחיר מדיני, ושתהיה קשה להגנה בשל אורכה הרב ורוחבה הצר. לטענת העיתונאי אלכס פישמן, גם ראש הממשלה אריאל שרון התנגד לנסיגה מציר פילדלפי, אך שוכנע לבסוף על ידי יועצים משפטיים שטענו כי כל זמן שישראל מחזיקה בציר, לא ניתן להכריז על יציאה ישראלית מרצועת עזה.
ב-28 באוגוסט 2005 אישרה ממשלת ישראל הסכם לפרישת 750 חיילי משמר גבול מצרי, המצוידים בנשק כבד (כולל מטולי RPG-7), ב-31 שריוניות מסוג "פאהד", 4 ספינות סיור מסוג "תמסח" ושלושה מסוקים. ההסכם אושר בכנסת ב-31 באוגוסט 2005. ב-12 בספטמבר התפנו כוחות צה"ל מציר פילדלפי אל כרם שלום (מבצע "אשמורת אחרונה").
הקטע שבין חוף עזה לכרם שלום עבר לשליטת המצרים, אזור רפיח עבר לשליטת הרשות הפלסטינית, ובעקבות כך עלה מספר הברחות אמצעי הלחימה לרצועת עזה מסיני. הברחות אלו כללו חומרי נפץ, טילי נ"ט ורקטות ארוכות-טווח. עקב המצור על עזה, גם תנועת אנשים וסחורות. ההברחות סייעו לחיזוק כוחו הצבאי של החמאס, לקראת ההפיכה הצבאית שערך בקיץ 2007, במהלכה השתלט על הרצועה. יובל שטייניץ, יושב ראש ועדת החוץ והביטחון, טען כי המצרים לא ניסו למנוע את ההברחות.
הפעלת המעברים ברפיח לוותה בתקלות ועיכובים רבים, עקב חוסר נכונות של הפלסטינים להיענות לתביעות הביטחוניות של ישראל. לבסוף נפתח המעבר, כשהוא מאויש במשקיפים אירופאים, אך נסגר במהרה עקב אלימות פלסטינית. חמושים פלסטינים תקפו את המעבר ואילצו את המשקיפים האירופאים לברוח למחנה כרם שלום בצד הישראלי. ב-4 בינואר 2006 הגיעו המהומות במעבר רפיח לשיא חדש, כשהמון של מחבלים פלסטינים מגדודי חללי אל-אקצא פרצו את הגבול עם שופלים של הרש"פ.
במהלך החודשים ספטמבר ואוקטובר חשפו כוחות צה"ל מספר מנהרות הברחת נשק שנחפרו בציר. לטענת גורמים בישראל המצרים מעלימים עין מהברחת הנשק מתחת לציר ופועלים נגדה רק באופן שטחי[דרוש מקור].
ב-14 ביוני 2007 כבש חמאס את הציר, במסגרת עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה. בתגובה, ישראל ומצרים הטילו סגר על רצועת עזה.
ב-23 בינואר 2008 פוצץ החמאס את הגדר שבין הרצועה למצרים באזור רפיח, והמעבר בין רצועת עזה למצרים נפתח באופן זמני לתנועה חופשית. מאות אלפי פלסטינים נהרו מרצועת עזה לרפיח המצרית. בישראל הביעו חשש מהברחת נשק, חומר נפץ ומחבלים מסיני למצרים וממעבר מחבלים מרצועת עזה שינסו לחדור לישראל דרך ציר ה-ח'.
בדצמבר 2009 החלה מצרים בהקמת קיר פלדה בעומק האדמה על מנת למנוע חפירת מנהרות הברחה מרפיח לרצועת עזה. קיר הברזל תוכנן להגיע לאורך של כ-10 ק"מ ולעומק של 35 מטרים מתחת לפני האדמה.
בנובמבר 2012 במסגרת מבצע עמוד ענן, הפציץ צה"ל את ציר פילדלפי והמנהרות שנמצאות בו ומשמשות להברחת נשק.
היסטוריה > במלחמת חרבות ברזל

בקרב רפיח במסגרת מלחמת חרבות ברזל כבש צה"ל את ציר פילדלפי. נכון ל-8 באוקטובר 2024 נמצאו לאורך הציר 150 מנהרות, 9 מנהרות הברחה ו-184 פירי מנהרות תת-קרקעיים ולהערכת צה"ל הושמדו 80 אחוזים מכלל המנהרות שבציר. באוגוסט 2024 אותרה מתחת לציר פילדלפי מנהרה בגובה שלושה מטרים, שאפשרה מעבר כלי רכב.
בסוף חודש אוגוסט 2024 החל צה"ל לסלול את ציר פילדלפי באספלט.
עם התקדמות המלחמה, הסתמן ציר פילדלפי כנכס משמעותי לצורכי השליטה הישראלית ברצועת עזה. ישראל הוסיפה לדרישותיה במשא ומתן עם חמאס את ההישארות בציר פילדלפי. בעקבות מחלוקת בין ראש הממשלה נתניהו לשר הביטחון יואב גלנט, נתניהו העלה את הדרישה להצבעת הקבינט המדיני-ביטחוני, והקבינט הצביע בעד דרישה זאת. ב-2 בספטמבר כינס נתניהו מסיבת עיתונאים בה הסביר לציבור את עמדתו בנושא ציר פילדלפי ואת חשיבותו הביטחונית.
ראו גם

הכיבוש הישראלי ברצועת עזה (2023 ואילך)
מנהרות הברחה ברצועת עזה
אסון הנגמ"שים
הערות שוליים

↑  FACTBOX-The Gaza-Egypt border corridor, רויטרס, ‏12 בינואר 2009 (באנגלית)
↑  דני צידקוני, עיר חצויה – מצוקתם של תושבי רפיח שגבול השלום יחלק את עירם, דבר, 15 בינואר 1982
↑  דני רובינשטיין, הגבול חוזר לרפיח, דבר, 29 בינואר 1982
↑  ישראל תציע למצרים חילופי שטחים מצומצמים, דבר, 18 בינואר 1982
↑  מצרים הסכימה לפינוי ציוד גם אמרי הנסיגה, דבר, 19 בינואר 1982
↑  יוסף פריאל, הד רב בארה"ב לפרשת חלוקתה של רפיח, דבר, 24 בינואר 1982
↑  שפי גבאי, מצרים חשפה מנהרה באורך 50 מטרים בין שני חלקי העיר רפיח, מעריב, 21 בפברואר 1989
↑  עזרא ינוב, גדר מערכת בחוף רפיח, מעריב, 14 בפברואר 1990
↑  ארנון רגולר, 12 פלשתינאים נהרגו ברצועה; צה"ל ירחיב את "ציר פילדלפי", באתר הארץ, 14 במאי 2004
↑  עמוס הראל, צה"ל יקים מכשולים ושני מוצבים בציר "פילדלפי", באתר הארץ, 4 ביולי 2002
↑  עמוס הראל, קו ההגנה החדש ברפיח: מחסום בטון ופלדה מעל ומתחת לאדמה, באתר הארץ, 26 ביוני 2003
↑  הותרו לפרסום שמות 5 ההרוגים בהתפוצצות הנגמ"ש על ציר "פילדלפי", באתר גלובס, 13 במאי 2004
↑  פליקס פריש, ‏שרון: להתכונן לפינוי מעזה תחת טרור; דיכטר: אסור לפנות את ציר פילדלפי, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2004
1 2  אלכס פישמן, מנותקים מהמציאות. עשור להתנתקות, באתר ynet, 27 ביוני 2015
↑  חדשות - פוליטי/מדיני nrg - ...הכנסת אישרה השינוי בהסכם
↑  עליה דרמטית בהברחת טילי נ"ט, באתר ערוץ 7, 2 בינואר 2006
↑  עמירה הס, בעלי המנהרות ברצועת עזה הפכו לדור הסוחרים החדש שחמאס מקפיד לטפח, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2008
↑  ח"כ שטייניץ בתגובה לחדירת המחבלים: הסכם פילדלפי נכשל, באתר ערוץ 7, 30 באוקטובר 2005
↑  ח"כ שטייניץ: מצרים מפרה את התחייבויותיה בעניין ציר פילדלפי, באתר ערוץ 7, 26 באוקטובר 2005
↑  עלי ואקד וחנן גרינברג, דחפורים פרצו את הגבול בין עזה למצרים, באתר ynet, 4 בינואר 2006
↑  איי-פי, המון פלשתיני חדר למצרים והצטייד במזון, באתר nrg‏, 23 בינואר 2008
↑  חדשות - פוליטי/מדיני nrg - ...המעבר למצרים נמשך: חמאס פרץ
↑  אבי יששכרוף, מצרים מקימה קיר פלדה בעומק האדמה כדי לחסום את מנהרות ההברחה, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2009
↑  צה"ל השתלט על ציר פילדלפי: 20 מנהרות אותרו, באתר "סרוגים", 29 במאי 2024
↑  יואב זיתון, בגובה 3 מטרים עם אפשרות למעבר כלי רכב: תיעוד מהמנהרה שאותרה בציר פילדלפי, באתר ynet, 4 באוגוסט 2024
↑  ברוך ידיד, אלחנן מזוז, אסטרטגיה שהופכת למציאות: מפת הצירים שחונקים את חמאס ברצועה, באתר עכשיו 14, 27 באוגוסט 2024
↑  גלעד כהן, איתמר אייכנר, נתניהו הציג מפה, פירט 15 דקות על חשיבות פילדלפי ותקף את גלנט: לא נשנה את ההחלטה, באתר ynet, 2 בספטמבר 2024
מחפר צבאי ממוגן בציר פילדלפי
רייצ'ל קורי מפגינה מול דחפורי D9R שמבצעים חישוף בציר פילדלפי, 2003
מנהרת הברחה ברפיח, 2009
הארווי מילק

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1930 וודמר, ניו יורק, ארצות הברית 
 נרצח:  27 בנובמבר 1978 (בגיל 48) סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Harvey Bernard Milk 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  San Francisco Columbarium 
 מקום מגורים:  סן פרנסיסקו 
 השכלה:  אוניברסיטת אולבני  Bay Shore High School 
 תקופת הפעילות:  1951–1978 (כ־27 שנים) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (2009)  היכל התהילה של קליפורניה (2009) 
 www.harveymilk.com
 
הארווי מילק (באנגלית: Harvey Milk;‏ 22 במאי 1930 – 27 בנובמבר 1978) היה פוליטיקאי, יהודי, פעיל זכויות האדם וזכויות להט"ב, והומוסקסואל אמריקאי. נרצח על רקע נטייתו המינית כשנה לאחר שנבחר לכהן כחבר במועצת העירייה של סן פרנסיסקו.
פעילותו הציבורית

מילק נולד בלונג איילנד שבניו יורק, בן שני למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. במהלך נערותו הבין שהוא הומוסקסואל. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה של אולבני, הוא התגייס לצי. כשהשתחרר מהצי לאחר 4 שנים, החל לעבוד בוול סטריט כאנליסט בבורסה. בשנות השישים שינה מילק את סגנון חייו – הוא גידל שיער ארוך, התרועע עם שחקני תיאטרון אוונגרד, היה עוזר במאי בכמה מחזות כמו "לני" ו"ישו כוכב עליון" והשתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. בתחילת שנות השבעים עבר לסן פרנסיסקו, ופתח יחד עם שותפו לחיים, סקוט סמית', חנות צילום ברחוב קסטרו, שהפך באותן השנים ללב הרובע הגאה בעיר ומשך הומוסקסואלים רבים מכל רחבי ארצות הברית.
מילק החל לפעול לקדם אינטרסים של הומוסקסואלים בקליפורניה בכלל ובסן פרנסיסקו בפרט. הכינוי שבחר לעצמו, "ראש העיר של הקסטרו", ליווה אותו זמן רב. ב-1973 החליט לנסות להיבחר למועצת עיריית סן פרנסיסקו. רבים ראו אז את מועמדותו כבדיחה, והוא אכן לא נבחר. מילק לא התייאש וניסה להיבחר בשתי מערכות בחירות נוספות (ב-1975 ו-1976), שגם בהן כשל, אך הוא המשיך לנסות להיבחר לעירייה. ב-1977 שונו נוהלי הבחירה לעירייה ביוזמת ראש העיר, ג'ורג' מוסקונה, והעיר חולקה למספר אזורי בחירה שכל אחד מהם בחר נציג אחד לעירייה. לאחר שינוי זה הצליח מילק להיבחר לעירייה, בניסיונו הרביעי. הוא היה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהן כחבר בעיריית סן פרנסיסקו ואחד מנבחרי הציבור הראשונים בארצות הברית שהיו להט"בים מחוץ לארון (קדמו לו שתי נשים לסביות במישיגן ובמסצ'וסטס). בבחירתו הרגישו רבים בציבור ההומו-לסבי בעיר שקולם נשמע לראשונה.
בשנת 1978 נדונה בקליפורניה יוזמת בריגס, שמטרתה הייתה למנוע מהומואים, לסביות, וכל מי שתומך בזכויות להט"ב מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים במדינה.
זה היה הניסיון הראשון מסוגו להגביל זכויות הומואים ולסביות בארצות הברית. מילק היה ממובילי המאבק ביוזמה. הוא ופעילים נוספים פעלו למען יציאה מהארון כאקט של שחרור אישי וכצעד לשינוי פוליטי.
הפעילים תמכו בסלוגן "!Come out! Come out! Wherever you are" (בתרגום חופשי: "צא! צא! היכן שלא תהיה!") הלקוח משיר של פרנק סינטרה ומהווה פרפרזה ליציאה מהארון. במסגרת הקמפיין שזכה לשם "קמפיין מס' 6", עברו פעילים חברתיים הומואים ולסביות מדלת לדלת במחוזות מגוריהם ועסקו בהסברה אודות הנזק החברתי, לטענתם, שיוזמה זו עלולה לגרום. הקמפיין הביא ליציאה מהארון של להט"בים רבים, אשר סיפרו על נטייתם המינית למשפחותיהם, חבריהם וקולגות שלהם. רבים יזמו נאומים במרכזים חברתיים והכנסיות אליהן הם משתייכים ופנו בכתב לעורכי העיתונים המקומיים. מטרת הקמפיין הייתה להראות לציבור כי הומואים ולסביות הם חלק אינטגרלי מהחברה, וכי באוכלוסייה זו נכללים גם מכרים שלהם שעלולים להיפגע מהיוזמה.
במצעדי הגאווה בקיץ 1978 בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו, השתתפו מאות אלפי אנשים. המארגנים ביקשו מהמשתתפים לשאת שלטים ובהם עיירות המוצא שלהם, ולהציגן למצלמות, כדי להראות כמה רחוק אנשים נדדו כדי להגיע למחוז קסטרו שהיה "מקום מפלט" לאנשי הקהילה הגאה. מילק נשא במצעד את אחד הנאומים המפורסמים ביותר שלו:
ביום זכרון זה למהומות סטונוול, אני מבקש מאחי ומאחיותי הגאים להתחייב למאבק. עבור עצמם, עבור חירותם ועבור ארצם...לא נזכה בזכויות שלנו אם נשב בשקט בארונות שלנו.. אנחנו יוצאים החוצה כדי להילחם בשקרים, במיתוסים, בעיוותים. אנחנו יוצאים החוצה כדי לספר את האמיתות על הגאים, מפני שאני עייף מהקונספירציה של השתיקה, ולכן אני הולך לדבר על זה. ואני רוצה שאתם תדברו על זה. אתם חייבים לצאת. צאו החוצה אל הוריכם, אל קרובי המשפחה שלכם.
הרצח

בשנת 1978 נרצחו מילק וראש העיר ג'ורג' מוסקונה. הרוצח, דן וייט, היה חבר מועצת העירייה לשעבר והיה ידוע בתמיכתו בהגבלות על הומוסקסואלים במערכת החינוך. לפני הרצח התפטר וייט ממועצת העירייה (בעקבות מצוקה כלכלית: שכר חברי העירייה היה אז סמלי והוא נאלץ לעזוב את עבודתו ככבאי כדי לכהן במועצה) אך חזר בו מהתפטרותו לאחר זמן קצר. וייט ציפה שראש העיר יחזירו לתפקידו, אך זה, בעידודו של מילק, סירב לעשות כן. בבוקר 27 בנובמבר 1978 נטל וייט אקדח שהיה ברשותו, טען אותו ושם בכיסו מחסנית נוספת. הוא נסע לבניין העירייה, נכנס אליו דרך חלון צדדי כדי להתחמק ממעבר דרך גלאי מתכות, עלה ללשכת ראש העיר ולאחר ויכוח ירה בו מספר פעמים מטווח קצר. משם הלך ללשכתו של מילק וירה בו למוות, גם כן מטווח קצר. אותו יום בערב, לאחר שנודע בעיר על הרצח הכפול, התארגן מצעד אבלות ספונטני ועשרות אלפי אנשים נושאי נרות צעדו מהקסטרו אל בניין העירייה.
וייט הכחיש כי תכנן את הרצח הכפול מראש, למרות התגנבותו עם האקדח דרך החלון הצדדי. הוא עמד למשפט ובחבר המושבעים לא נכללו בני מיעוטים או אנשים שציינו יחס חיובי לזכויות ההומוסקסואלים. כן נכללו תושבים רבים מאזור הבחירה של וייט. במהלך המשפט הודגשה בדיווחים עובדת היותו של מילק הומוסקסואל, עובדה שאיימה כביכול על "ערכי המשפחה" של הרוצח. פסיכיאטרים מטעם ההגנה העידו שווייט היה שרוי בדיכאון עמוק, שהתבטא בין השאר בצריכה מופרזת של חטיפים ומזון מהיר, בניגוד לאורח חייו עד אז. הערה של אחד העדים, פסיכיאטר, שלפיה צריכת החטיפים עשויה הייתה להחמיר את מצבו של וייט עקב הרעת האיזון הכימי המוחי שלו, פורשה לאחר מכן בציבור כאילו ההגנה טענה שהמזון הוא סיבת הדיכאון, ונודעה בתור "הגנת טווינקי" (Twinkie defense), אם כי טענה זו לא עלתה במשפט. למרות העדויות שהראו כי וייט התכונן לביצוע מעשי הרצח טען הסנגור שמעשי הרצח נבעו מחמת זעם רגעית וביקש להפחית את העונש. המשפט ארך 11 ימים. חבר המושבעים הרשיע את וייט בעבירת הריגה בלבד (התביעה ביקשה להרשיע ברצח מדרגה ראשונה, עבירה שהעונש המרבי עליה בקליפורניה היה עונש מוות). וייט נידון למאסר של שבע שנים ושמונה חודשים ושוחרר על תנאי כעבור חמש שנים וחצי. הוא לא קיבל בכלא טיפול פסיכיאטרי כלשהו. וייט שם קץ לחייו כשנה וחצי לאחר שחרורו. הארי בריט, מחליפו של מילק בעירייה, אמר לאחר היוודע גזר הדין כי המושבעים נתנו לווייט יחס מועדף שנאשם שחור או הומוסקסואל לא היה זוכה לו לעולם.
כשנודע בציבור גזר הדין המקל של וייט אורגנו בעיר הפגנות מחאה מול בניין העירייה, בהן דרש ההמון צדק בקריאות "We want justice". באותו לילה פרצו "מהומות ליל וייט" (על שמו של וייט): המון אנשי להט"ב ותומכיהם פרץ לבית העירייה והצית אותו ושרשרת של מכוניות של שוטרים שהיו במקום. מאוחר יותר התפתחה תגרה בין השוטרים שביקשו לסלק את המתפרעים מבית העירייה. בהמשך התלקחה תגרה נוספת בין שוטרים ומפגינים באזור הקסטרו. במהומות נפצעו כ-160 בני אדם.
מורשת והנצחה

מילק הפך לסמל של תנועות זכויות הלהט"ב והאדם. על שמו נקראו כיכר בצומת מרכזי ברובע הקסטרו שבסן פרנסיסקו, בתי ספר, רחובות ופארקים.
ב-1984 הופק הסרט התיעודי "The Times of Harvey Milk" המספר על חיי מילק ומותו. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר באותה שנה.
ב-1985 נוסד בית הספר התיכון הארווי מילק בניו יורק, בית ספר ציבורי המיועד בעיקר לצעירים להט"בים.
ב-2008 יצא הסרט "מילק", המספר את סיפורו, בכיכובו של שון פן, את הסרט ביים גאס ואן סנט. פן זכה בפרס האוסקר כשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו זה ודסטין לאנס בלאק זכה בפרס האוסקר על כתיבת התסריט המקורי הטוב ביותר.
למעלה משלושים שנים לאחר מותו, באוגוסט 2009, הוענקה למילק מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה. את המדליה קיבל בשמו אחיינו, סטיוארט מילק.
בשנת 2009 התקבל בקליפורניה חוק הקובע את ה-22 במאי, יום הולדתו של מילק כ"יום הארווי מילק" - יום זיכרון למורשתו.
ביולי 2016 הודיע מזכיר הצי של ארצות הברית לקונגרס כי חיל הים האמריקני יקרא לספינה שלו על שמו של מילק.
ב-2019 יצא לאור הספר "הומוסקסואליות ופמיניזם" מאת דורון בראונשטיין (בו מופיעה בעטיפה הקדמית תמונתו של הארווי מילק), העוסק בפועלו, חשיבותו והשפעתו של מילק כאקטיביסט וכפוליטיקאי להט"בי.
הערות שוליים

↑  מדובר בקת'י קוזצ'נקו ואיליין נובל
↑  Milk Memorial March Brings Out Hundreds
↑  McKinley, Jesse (1 בנובמבר 2008). "Back to the Ramparts in California". NYT. נבדק ב-2008-12-07. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ראו אתר סנופס והסטרייט-דופ.
↑  ראו בספר Minds on Trial: Great Cases in Law and Psychology מאת Charles Patrick Ewing, Joseph T. McCann, בפרק "DAN WHITE: The Myth of the Twinkie Defense"
↑  Obama Gives Medal of Freedom to 16 Luminaries, הניו יורק טיימס, 12 באוגוסט 2009
↑  אוניית חיל הים תיקרא ע"ש גיבור ההומואים שנרצח, באתר ynet, 31 ביולי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450094705171  PLWABN: 9810617812205606  BNE: XX5885971  BnF: cb16023311m (data)  GND: 119114429  ISNI: 0000 0001 2101 4960  LCCN: n81107590  MusicBrainz: 4662d3ab-b38a-4701-87e7-65644a979142  NDL: 00621130  NTA: 071085130  PIC: 393453  RERO: 02-A023235572  SNAC: w6nh5g11  SUDOC: 133379027  VIAF: 55475548   WorldCat (עם VIAF): 55475548
האיחוד הלאומי-מפד"ל

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מנהיגים:  הרב בנימין אלון וזבולון אורלב
 תקופת הפעילות:  2006–2008 (כשנתיים)
 אפיון:  רשימת מפלגות ימין, ציונות דתית ברובה
 אידאולוגיות:  ציונות, ארץ ישראל השלמה, התיישבות, כלכלה מעורבת
 כנסות:  הכנסת השבע עשרה
 אותיות:  טב
 שיא כוחה:  9 מנדטים (הכנסת ה-17)
 נוצרה מתוך:  האיחוד הלאומי והמפד"ל
 התמזגה לתוך:  התפצלה לרשימות הבית היהודי והאיחוד הלאומי-מולדת
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
"האיחוד הלאומי-מפד"ל" הייתה רשימה משותפת של רשימת האיחוד הלאומי ומפלגת המפד"ל לכנסת ה-17. רוב חברי הרשימה מזוהים עם הציונות הדתית ועם מחנה הימין. היסודות האידאולוגיים של הרשימה כוללים: תמיכה בארץ ישראל השלמה, מלחמה בטרור, חינוך לערכים, חיזוק צביונה היהודי של מדינת ישראל, מאבק בפער החברתי, מלחמה בשחיתות ותמיכה בהתנחלויות. את הרשימה הרכיבו המפלגות מולדת, מפד"ל, תקומה ואח"י.
הרשימה הוקמה ב-8 בפברואר 2006 ויוצגה בכנסת ה-17 על ידי 9 חברי כנסת. ב-2008, סמוך לתחילת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הפכה הרשימה למפלגה אחת בשם הבית היהודי, אך תוך זמן קצר פרשו ממנה מפלגות מולדת, תקומה והתקווה שרצו ביחד ברשימת האיחוד הלאומי.
אידאולוגיה ומטרות

האידאולוגיה של האיחוד הלאומי-מפד"ל היא שילוב של אידאולוגיות המפלגות המרכיבות את המפלגה. כ-3 מתוך 4 המפלגות ברשימה באו מחיק הציונות הדתית ומצען בהתאם. להרחבה בנושא אנא עיינו בערכי כל אחת מהמפלגות.
מפלגת תקומה שמה דגש על ארץ ישראל השלמה, תמיכה בהתיישבות ודאגה למפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת שמה דגש על חיזוק הציונות הדתית, תמיכה בהתיישבות, מניעת "מלחמת אחים", קירוב לבבות ומלחמה בשחיתות השלטונית.
מפלגת מולדת שמה דגש על מלחמה בטרור, מאבק בשמאל הקיצוני ובשחיתות השלטונית. אף שהיא עדיין תומכת ב"טרנספר בהסכמה", זה לא יהיה נושא מרכזי בבחירות אלה או בקמפיין של הרשימה.
המפד"ל שמה דגש על צביונה היהודי של מדינת ישראל, חיזוק החינוך, תמיכה במוסדות הציונות הדתית ומאבק בפער החברתי.
אידאולוגיה ומטרות > אידאולוגיה

מצע רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל נפתח בסיסמה "ארץ ישראל לעם ישראל על פי תורת ישראל". האיחוד הלאומי-מפד"ל תומכת בארץ ישראל השלמה, מתנגדת למדינה פלסטינית ממערב לירדן ומתנגדת לנסיגות, בין אם חד-צדדיות או בהסכם. הרשימה מתנגדת לכל פעולה של פינוי התנחלויות, והתנגדה לתוכנית ההתנתקות ולתוכנית ההתכנסות, אותן היא רואה כתוכניות אכזריות אשר פוגעות במתנחלים (רובם אנשי הציונות הדתית), וכן משדרות כניעה ולכן פוגעות בביטחון ישראל ומעודדות טרור.
כרשימה שרובה דתית, האיחוד הלאומי-מפד"ל שמה לעצמה להיאבק על הזהות היהודית של מדינת ישראל בדרכי נועם. בין השאר שמה הרשימה דגש על ערכים יהודים כבסיס מכונן, שמירת דמות השבת ושיקום שירותי הדת בישראל. פן זה בא לביטוי גם בתחום החינוך כאשר המפלגה תומכת בחיזוק החינוך הממלכתי-דתי והוספת שיעורי יהדות ומסורת לחינוך הממלכתי. המפלגה תומכת ביום לימודים ארוך, חיזוק מעמד המורה וביטול תשלומי הורים במערכת חינוך חובה.
מבחינה חברתית-כלכלית מאמינה האיחוד הלאומי-מפד"ל ש"כלכלה בריאה היא אמצעי לקיומה של חברה מתוקנת המושתתת על עקרונות מוסר, צדק חברתי ומניעת ניצולו של הזולת" ולכן תומכת בחקיקה למען השכבות החלשות ומציגה קבלות של עשייה. בתחום החברתי הרשימה תומכת בקצבאות למשפחות מרובות ילדים, בסיוע לדיור, במלחמה באבטלה ובהנהגת מס הכנסה שלילי והגדלת שכר המינימום. בתחום הכלכלי הרשימה תומכת במדינת רווחה עם משק חופשי תוך סיוע ממשלתי לתעשיות ההיי-טק, החקלאות והתיירות.
אידאולוגיה ומטרות > מטרות

מטרתה המוצהרת של רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל היא להיות רשימת הימין החזקה והגדולה בכנסת, ובכך להחליף את הליכוד שלטענתם פשט את הרגל והוכיח שאי-אפשר לסמוך עליו שידבוק בעמדות ימניות. המטרות לטווח הקרוב הן סיכול הקמת ממשלה בראשות מפלגת קדימה ומניעת התנתקויות נוספות. המטרות לטווח הרחוק של הרשימה היא לשמש בית לציונות הדתית ולימין הישראלי (הן הדתי, הן המסורתי ואפילו החילוני) ולהחליף את הממשלה בממשלת ימין-דתיים שתפעל למען צביונה היהודי של מדינת ישראל, תוך דגש על חיזוק החינוך היהודי, הקטנת הפער החברתי, רפורמות במערכת השלטון והמשפט (להרגשתם בג"ץ מוטה כנגד הדתיים והימין, ובפסיקותיו מתנתק מהיהדות) ותמיכה בהתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל ובביטחון.
בתור סיעת אופוזיציה, מטרתה להוביל את המאבק בכנסת ובציבור כנגד פינויי יישובים נוספים ונסיגה מחבלי מולדת. בפרט, היא שמה לעצמה מטרה לסכל את תוכנית ההתכנסות של אולמרט ולהפיל את הממשלה. כמו כן, שמה לעצמה המפלגה לקדם את שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון ולחוקק חוק שיתקן את העוול של חוק פינוי-פיצוי ויבטיח להם פיצויים הולמים ופיצוי על עוגמת הנפש. בנוסף מתכוונת הסיעה לפעול למען הגברת המלחמה בטרור, חיזוק הזהות היהודית של מדינת ישראל ודאגה לחלשים באמצעות חקיקה.