מולא סדרא
רעיונותיו הפילוסופיים > אקזיסטנציאליזם

לדידו של מולא סדרא, "הקיום קודם למהות ולכן זהו עיקרון ראשי, מאחר שדבר מסוים חייב קודם כל להיות בעל קיום ולאחר מכן להיות בעל מהות". ידוע שעבור מולא סדרא, נושא זה נגע באופן ספציפי לאלוהים ולמקומו של האלוהים ביקום, במיוחד בהקשר של יישוב שתי העמדות הנוגעות למקומו של אלוהים בקוראן אל מול הפילוסופיות הקוסמולוגיות של תור הזהב המוסלמי, בעלות ההשפעה היוונית.
המטפיזיקה של מולא סדרא, נותנת עדיפות לקיום מאשר למהות (כלומר, קווידיציה; לטינית: quidditas, מהותם של דברים, לגופו של עניין). רוצה לומר: מהויות הן סוג מסוים של משתנים הנקבעים לפי "אינטנסיביות" קיומית (אם להשתמש לפי הגדרתו של הפילוסוף הנרי קורבין). כלומר, מהויות הן לא דבר העומד בזכות עצמו ולא נתון לשינויים, אדרבא, הן נתונות כל הזמן לתמורות. היתרון המרכזי של סכימה זו, הוא בכך שהיא עולה בקנה אחד עם ההצהרות הבסיסיות של הקוראן [דרוש מקור], אף על פי שהיא לא מפחיתה כהוא זה מחשיבותם של עקרונות הפילוסופיה האפלטוניים או האריסטוטליים הקודמים, אשר שלטו בכיפה בעולם המוסלמי.
אכן, מולא סדרא נותן את היכולת להיות לא נתון לתמורות ולשינויים רק לאלוהים, בעודו קושר זה בזה באופן טבעי בין מהות לקיום, תוך שהוא נותן עדיפות לכוחו של האל מעל לקיום. בעשותו זאת, הוא ראה את האלוהים כעליון על כל הדברים, בעודו פותר את בעיית ידיעתו של האל לגבי דברים ספציפיים ופרטיקולריסטיים, כולל אלו שנחשבים כאלו השייכים לעולם הרשע, ללא כל צורך להיות באופן מובנה אחראי לגביהם - אף על פי שהאל משמש כסמכות על כל הדברים הקיימים ביקום ואף מספק את המסגרת לקיומו של הרוע, בין השאר. פתרון חכם זה, נותן פתח לבחירה מרצון, להכרה בעליונות האל, לקיומו של אל יודע כל עד אין סוף, לקיומו של רוע ולקיומו של קשר הדוק בין הגדרות המהות והקיום, עד כמה שזה נוגע לבני אדם, אך שומר על הפרדה בין שתי הגדרות אלו, עד כמה שזה נוגע לאלוהים.
הדבר החשוב ביותר כנראה, הוא שבכך שמולא סדרא רואה את הקיום כדבר שנמצא מעל למהות, הוא אף מגדיר שכוח השיפוט של האלוהים, הוא כזה שלא מושפע, באופן ישיר או בלתי ישיר, מהישויות הנחשבות למרושעות, העומדות למשפט. האלוהים לא צריך לחטוא כדי לדעת מהו חטא: האלוהים מסוגל לשפוט את האינטנסיביות של חטא ספציפי, כיוון שהאלוהים תופס את כל הקיום בבת אחת.
תוצאה אחת של הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית היא "האיחוד בין השכל המבין לבינה" (اتحاد العقل والمقل). כפי שהנרי קורבין ניסח זאת:
כל הרמות של אופני הקיום והתפיסה נשלטים על ידי אותו חוק, חוק האחדות, אשר ברמת העולם הניתן להבנה, מדובר באחדות הבינה, הישות המבינה והצורה המובנת - אחדות הזהה לאחדות בין האהבה, האוהב והאהוב. במסגרת הפרספקטיבה הזו אנו יכולים לקלוט מה שסדרא התכוון אליו, בדברו על איחודה ואחדותה של הנשמה האנושית, באמצעות מודעותה העליונה לפעולות רכישת הידע שלה, עם האינטלקט הפעיל אשר מהווה למעשה את רוח הקודש. זוהי אף פעם לא שאלה של אחדות אריתמטית, אלא אחדות של בינה, המאפשרת את אותם יחסי גומלין, שבתורם מאפשרים לנו להבין שבנשמה אותה משנה הבינה, הצורה - או הרעיון - שמתמלא בבינה על ידי השכל הפעיל, הוא רעיון שמעניק בינה לעצמו וכתוצאה מכך, השכל הפעיל או רוח הקודש, מעניקה לעצמה בינה, על ידי פעולות רכישת הידע של הנשמה.
באופן הדדי זה, הנשמה, כצורה שמעניקה לעצמה בינה, מעניקה לעצמה בינה כצורה שמתמלאת בבינה על ידי השכל הפעיל
המקור באנגלית
All the levels of the modes of being and perception are governed by the same law of unity, which at the level of the intelligible world is the unity of intellection, of the intelligizing subject, and of the Form intelligized — the same unity as that of love, lover and beloved. Within this perspective we can perceive what Sadra meant by the unitive union of the human soul, in the supreme awareness of its acts of knowledge, with the active Intelligence which is the Holy Spirit. It is never a question of an arithmetical unity, but of an intelligible unity permitting the reciprocity which allows us to understand that, in the soul which it metamorphoses, the Form—or Idea—intelligized by the active Intelligence is a Form which intelligizes itself, and that as a result the active Intelligence or Holy Spirit intelligizes itself in the soul's act of intellection. Reciprocally, the soul, as a Form intelligizing itself, intelligizes itself as a Form intelligized by the active Intelligence.