stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרמנידס (דיאלוג אפלטוני)
הדדוקציות > נספח לשתי הדדוקציות הראשונות

לפני שהוא ממשיך לדדוקציה השלישית, פרמנידס בוחן מה נובע מהמסקנות של שתי הדדוקציות הראשונות. פרמנידס מגיע למסקנות שנוגעות לטבעו של הזמן. בפרט, בחלק זה של הדיאלוג ניתן לזהות את העיסוק הראשון של הפילוסופיה היוונית במושג ה"רגע". משתי הדדוקציות הראשונות עולה שהאחד אינו והינו, אחיד ומרובה, שונה וזהה, גדול וקטן, נע ונח. במסגרת ההסבר הנוכחי פרמנידס טוען שהאחד אינו יכול להחזיק בתכונות המנוגדות הללו במקביל. לכן, עליו לעבור מתכונה מנוגדת אחת למשניה, וזאת על ידי תהליך של התהוות (למשל עליו לגדול כדי להפוך מקטן לגדול, או להתאחד כדי להפוך ממרובה לאחיד). אולם במהלך התהליך האחד עדיין מחזיק בתכונה מסוימת ולא בזו המנוגדת לה, ולכן השינוי בין התכונות לא מתרחש במשך התהליך. הפתרון הוא בקביעה שישנו רגע, נקודה בזמן שאין לה משך, ושבה הדבר המשתנה אינו מחזיק באף אחת מהתכונות המנוגדות שביניהן הוא עובר (ברגע של המעבר מתנועה למנוחה, הדבר אינו נע ואינו נח).
הדדוקציות > דדוקציה שלישית

הדדוקציה השלישית יוצאת שוב מן ההנחה שהאחד הינו, אך בוחנת מה נובע מכך לגבי הדברים האחרים (τὰ ἄλλα) שאינם האחד. הדברים האחרים שונים מן האחד בכך שהם מרובים, כלומר בעלי חלקים. אולם, כל אחד מהם הוא שלם שמכיל את החלקים הללו, ובכך הוא לוקח חלק באחידות. גם החלקים של כל שלם לוקחים חלק באחד, בכך שניתן לדבר על כל אחד מהם בתור "כל אחד" מהחלקים. כלומר, החלקים לוקחים חלק באחד על ידי כך שהם מוגדרים ונבדלים אחד מן השני. הדברים שאינם האחד צריכים להיות מרובים באופן בלתי מוגבל, כיוון שגם כל חלק שלהם, לא משנה כמה קטן, חייב גם הוא להיות מרובה. עם זאת, הם מוגבלים זה ביחס לזה. הדברים האחרים זהים זה לזה מבחינת תכונתם כבלתי מוגבלים, ומבחינת תכונתם כמוגבלים. הם נבדלים זה מזה מבחינה זה שכל אחד מהם מוגבל בעוד שהאחר בלתי מוגבל, ולהפך. פרמנידס מסכם שניתן להראות גם שהדברים האחרים נעים ונחים, ומחזיקים בשאר התכונות המנוגדות שנידונו גם בדדוקציות הקודמות.
הדדוקציות > דדוקציה רביעית

הדדוקציות הרביעית בוחנת שוב את ההשלכות של ההנחה שהאחד הינו על הדברים האחרים. הפעם, פרמנידס טוען שהאחד חייב להיות נפרד מן האחרים. מלבד האחד והאחרים לא קיים דבר, ובפרט לא קיים דבר שבו יימצאו האחד והאחרים ביחד. אם כך, האחרים אינם יכולים לקבל את האחד, לא כשלם (כי הוא נפרד מהם) ולא חלק ממנו (כי אין לו חלקים). כלומר, הדברים האחרים אינם יכולים לקחת חלק באחד. כיוון שכך, הדברים האחרים אינם יכולים להיות שלמים או חלקים, שכן שלמים וחלקים לוקחים חלק באחד כפי שהוכח בדדוקציה השלישית. לפיכך, גם לא יכול להיות להם מספר, והם אינם מורכבים מחלקים שכל אחד מהם הוא אחד, או ממספר חלקים. פרמנידס מסביר שלפיכך הם לא יכולים להיות זהים או שונים. אם היו מחזיקים בתכונה אחת מבין אלו, הרי שהייתה בהם תכונה שהיא אחת. אם היו מחזיקים בשתי התכונות במקביל, הם היו מחזיקים בשתי תכונות, כלומר היו להם שני חלקים. באותו אופן ניתן להוכיח שהם אינם מחזיקים באף אחת מן התכונות המנוגדות (תנועה ומנוחה, וכולי).
הדדוקציות > דדוקציה חמישית

בשלב זה פרמנידס פונה לקבוצה השנייה של הדדוקציות, שמתחילות בהנחה ש"האחד אינו". פרמנידס בוחן בתחילת הדדוקציה החמישית את ההנחה עצמה ש"האחד אינו". הוא מסביר שהנחה זו שונה מהנחות כמו "הדבר־שאינו־אחד אינו" או "הגדול אינו". גם אם נניח שהאחד אינו, הרי שאנו מבינים את המשמעות של הנחה זו, כלומר יש לנו ידיעה מהו האחד. בכך אפלטון (באמצעות פרמנידס) סותר את הטענה היסודית של פרמנידס עצמו לפיה אי אפשר לדבר אודות מה שאינו או לדעת אותו. כיוון שההנחה שהאחד הינו שונה מהנחות אחרות, ניתן לומר שהאחד לוקח חלק בהבדל. כמו כן, ניתן להתייחס אליו בתור "זה" או "משהו". נוסף על כך הוא שונה מן האחרים וזהה לעצמו. כמו כן, על אף שהאחד אינו, עליו להתקיים לפחות במובן מסוים. פרמנידס מסביר שהוא "הינו לא־הינו". זאת כיוון שניתן לטעון טענות אמיתיות אודות האחד, אך ניתן לטעון טענות אמיתיות רק אודות דבר שקיים לפחות במובן מסוים. אם כך האחד לוקח חלק גם בקיום וגם באי־קיום. לפיכך עליו להשתנות, כי הוא אינו יכול להיות קיים ולא קיים באותו הזמן. עם זאת עליו להיות במנוחה, שכן הוא אינו נמצא בשום מקום. כמו כן הוא אינו יכול להשתנות, שכן אז יפסיק להיות עצמו (נימוק אשר הופיע גם בדדוקציה הראשונה).
הדדוקציות > דדוקציה ששית

בדדוקציה הששית פרמנידס שוב בוחן מה נובע מן ההנחה שהאחד אינו. הפעם הוא קובע שהמשמעות של הנחה זו היא שהאחד אינו בשום מובן. לפיכך האחד אינו לוקח חלק בקיום כלל, הוא אינו דבר מסוים שאינו קיים, אלא אינו דבר. אם כך אי אפשר לייחס שום תכונה לאחד, הוא אינו קיים, מתהווה, נע, נח, גדול, קטן, שווה, זהה או שונה. כמו כן אי אפשר להתייחס אליו בתור "זה" או "משהו". המסקנה של הדדוקציה הששית אם כך זהה לזו של הדדוקציה הראשונה.
הדדוקציות > דדוקציה שביעית

כעת פרמנידס בוחן מה נובע לגבי הדברים האחרים אם מניחים שהאחד אינו. בדדוקציה זו פרמנידס בוחן את הדברים האחרים ככאלה שמטבעם יכולים לקחת חלק באחד, אך אינם לוקחים בו חלק. אם אנחנו מדברים על דברים "אחרים" הרי שהם צריכים להיות נבדלים ממשהו, אך כיוון שהאחד אינו, הרי שהם אינם יכולים להיות נבדלים ממנו. אם כך הרי שהם נבדלים זה מזה. כמו כן הדברים האחרים צריכים להיות מרובים, שכן הם אינם יכולים לקחת חלק באחד. כל דבר אחר הוא מעין צביר (ὄγκος), דבר בעל גודל אך חסר גודל מסוים. כל חתיכה שתילקח מדבר אחר תהיה בעצמה מרובה וגדולה מן החתיכות שלה עצמה. לדעת פרמנידס במצב כזה יהיו דברים שרק ייראו כאילו הם שלמים ואחידים, אך לא יהיו כאלו בפועל. כמו כן דברים אלו ייראו קטנים, גדולים ושווים, וייראו בעלי גבול, מספר, זהות והבדל, אף שהם אינם מחזיקים באף אחת מן התכונות הללו. פרמנידס משווה זאת למצב שבו פרטים מתבררים לאדם שמתקרב לציור, שנראו לו קודם אחרים.
הדדוקציות > דדוקציה שמינית

הדדוקציה האחרונה קצרה במיוחד. פרמנידס בוחן שוב מה נובע לגבי הדברים האחרים אם מניחים שהאחד אינו. הפעם הוא קובע שדברים שלא לוקחים חלק באחד בשום צורה אינם דברים כלל, שכן הם אינם יכולים להיות אף "דבר אחד". אם כך אי אפשר לייחס להם אף תכונה, ואי אפשר אף לומר שהם נראים כאילו יש להם תכונות מסוימות. פרמנידס מסכם את הדדוקציה הזו בקביעה ש"אם האחד אינו, שום דבר אינו".
שאול ליברמן

| --- | --- |

שאול ליברמן, 1936
 לידה:  28 במאי 1898 האימפריה הרוסית מוטלה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 במרץ 1983 (בגיל 84) ארצות הברית ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות
 מקום מגורים:  האימפריה הרוסית, ישראל, ארצות הברית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  בית המדרש לרבנים באמריקה 
 פרסים והוקרה:  פרס הארווי (1976)  פרס ישראל (1971)  פרס ביאליק (1957) 
 תרומות עיקריות
 ההדרת התוספתא ופירושה, מחקרים בנושאי  התלמוד הבבלי
 
הרב פרופ' שאול ליברמן (כ"ז בניסן תרנ"ח, אפריל 1898 – ט' בניסן תשמ"ג, 22 במרץ 1983) היה מגדולי חוקרי התוספתא וספרות התורה שבעל פה, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1969, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 1957, פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשל"א (1971), ופרס הארווי לשנת 1976.
תולדות חייו

נולד במוטול (מוטילי) שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, למשה ולדינה בדנה, בתו של הרב שאול קצנלנבוגן, שעל שמו הוא נקרא. אח סבתו מצד אביו היה הרב מלכיאל צבי טננבוים, רבהּ של לומז'ה, מחבר שו"ת "דברי מלכיאל" ומגדולי המשיבים בדורו, אשר אף הוא היה יליד מוטול, ואבי-סבו מצד אביו היה בעל הקרן אורה. בצעירותו למד בישיבות מלץ, סלבודקה, מינסק, ישיבת נובהרדוק שגלתה להומל (ליד מינסק), וכן עם בן דודתו החזון איש (אמו ואם החזון איש היו אחיות), הוסמך לרבנות ונודע בכינוי "העילוי ממוטילי". בשנת 1920 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קייב, לאחר מכן המשיך את לימודיו בננסי עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1927.
ליברמן התיישב בירושלים ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך במחזור הראשון שלה. בשנת 1931 התמנה למרצה. בין השנים 1935–1940 עמד בראש המכון לחקר התלמוד ע"ש הארי פישל בשכונת הבוכרים בירושלים, שאליו הוזמן על ידי ידידו הראי"ה קוק. כן לימד בבית המדרש של תנועת המזרחי וכן במכללת ליפשיץ.
בשנת 1940 מונה על ידי הרב אליעזר פינקלשטיין נגיד בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, המשתייך לתנועה הקונסרבטיבית, לפרופסור ולאחר מספר שנים שירת כרקטור המוסד. הסכמתו לעבוד במוסד ליברלי יחסית הביאה לביקורת עליו מצד החרדים, בייחוד על רקע הקרע המתעצם בין האורתודוקסיה לקונסרבטיבים בעשורים הבאים. ליברמן עצמו תקף את מבקריו פעמים רבות, ועמדתו התבטאה במכתב ששלח ב-1974 ”אני מלמד תורה לעם ישראל ופוליטיקה לא מעסיקה אותי. אינני 'אורתודוקסי' ולא 'קונסרבטיבי'. יש רבנים 'קונסרבטיבים' הנוהגים כפי ההלכה ורבנים 'אורתודוקסים' שאינם נוהגים לפיה. אני דואג לכך שהמורים בבית-המדרש יהיו משלומי אמוני ישראל ושהתלמידים והבוגרים יהיו שומרי תורה ומצוות כראוי וכיאות.” הוא אף הכריז בפני כנסת הרבנים שהסירוב לקבל את תקנותיה בענייני קידושין נובע מחשש פוליטי ולא משיקולים הלכתיים, ולעג לנכונות האורתודוקסים להתפשר בהלכה ולהעניק הכשרים וכדומה במקרים מסופקים. ב-1957 התעוררה סערה ציבורית כאשר הרב משולם ראטה סירב לקבל ביחד עם ליברמן את פרס הרב קוק לספרות תורנית, ובשל כך ובשל מחאת הרבנים האורתודוקסיים באמריקה, ויתר ליברמן על הפרס. יש שאומרים שהרבי מלובביץ', לעומת זאת, טען שכל עוד שאול ליברמן מכהן בבית המדרש לרבנים – מותר לעבוד שם.
הישגו הגדול והמוכר ביותר של ליברמן הוא ההדרת התוספתא ופירושה. מהדורתו ופירושיו הם נכס צאן ברזל של המחקר התלמודי. בנוסף יש לציין את מחקריו פורצי הדרך בתלמוד ירושלמי.
בשנת תשל"א (1971) הוענק לו פרס ישראל למדעי היהדות, אף שלא היה תושב ישראל, כנדרש בכללי הפרס. בשנת 1971 הוענק לו פרס הארווי על עבודתו בהכרת תרבויות המזרח הקרוב בתקופה ההלניסטית והרומית, ועל עבודתו להבנת מקורותיה של הספרות התלמודית. באותה השנה, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר במטוס בדרכו לישראל בט' בניסן תשמ"ג 22 במרץ 1983. על שמו המכון לחקר התלמוד של בית המדרש לרבנים באמריקה.
חיים אישיים

אשתו הראשונה, רחל (נפטרה בי"ח בסיון, תרצ"א), הייתה נכדתו של ר' ירוחם יהודה ליב פרלמן, ה"גדול ממינסק", שהיה מגדולי דורו – בת חתנו, הרב אליעזר רבינוביץ, רבהּ של מינסק. אשתו השנייה של ליברמן הייתה יהודית בר-אילן, בתו של הרב מאיר בר-אילן.
אחיו היחיד הוא מאיר יונה ליברמן (1907–2004) - היה בן-בית אצל הרב חיים עוזר גרודזינסקי, הרב אברהם ישעיה קרליץ, והרב יצחק זאב סולובייצ'יק; היה מהוגי הדעות של חוג נטורי קרתא ואף פרסם מאמרים בביטאון החומה.
מספריו וכתביו

תוספתא כפשוטה - על ספר זה זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל
מהדורה מדעית לתוספתא, שעל בסיסה כתב את התוספתא כפשוטה (ארבעה חלקים)
תוספת ראשונים (ארבעה חלקים)
שקיעין
מדרשי תימן
ספרי זוטא במדבר
מדרש דברים רבה ע"פ כת"י אוקספורד קובץ 147
יוונית ויוונות בארץ-ישראל
על הירושלמי
תלמודה של קיסרין תרצ"א, ירושלים
הירושלמי כפשוטו למסכתות שבת, עירובין ופסחים
הלכות הירושלמי לרבינו משה בן מיימון
ירושלמי נזיקין: כתב יד אסקוריאל (יחד עם א"ש רוזנטל)
לקריאה נוספת

שמא יהודה פרידמן (עורך), ספר הזיכרון לרבי שאול ליברמן, בית המדרש לרבנים באמריקה, תשנ"ג.
אביעד הכהן, "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו": (חליפת מכתבים בין הר"ש ליברמן לי"ד אברמסקי), הצופה – מוסף ספרות, י"ח בניסן תשמ"ד (21.4.84), עמ' 5
אביעד הכהן, "התנא מניו יורק", מדעי היהדות 42 (תשס"ג-תשס"ד), עמ' 289–301
אביעד הכהן, "שלומיאל, שלימזל ונעביך – מכתבים גנוזים של הרב פרופ' שאול ליברמן לגרשם ופניה שלום", הארץ – ספרות ותרבות, גיליון ערב שביעי של פסח תש"ס (25.4.00), עמ' ה1.
אביעד הכהן, "התנא הירושלמי מניו יורק", מקור ראשון, מוסף שבת, 31.3.23, עמ' 11-8
דב זלוטניק, "המתודולוגיה של שאול ליברמן ב"יוונית ויוונות בארץ ישראל", דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות יא, חטיבה ג: היצירה הרוחנית, כרך ראשון: ספרות תלמודית ורבנית (תשנ"ג / 1993), עמ' 9–14
Saul Lieberman: The Man and His Work: The Man and his work, Eliyahu J. Schochet and Solomon Spiro, New York, New York: The Jewish Theological Seminary of America, 2005
Saul Lieberman and the Orthodox, Marc Shapiro, University of Scranton Press, 2006
עת-מול

| --- | --- |

שער גיליון 193 של עת-מול, אייר ה'תשס"ז (2007)
 תדירות:  דו-ירחון
 סוגה:  תולדות עם ישראל, תולדות ארץ ישראל
 מו"ל:  יד יצחק בן-צבי 
 מייסד:  שלמה שבא 
 עורך ראשי:  מרוה בלוקה
 תאריכי הופעה:  1975 1999 (ייסוד מחדש) – הווה (כ־50 שנה)
 שפה:  עברית 
 מערכת:  אבן גבירול 14, רחביה, ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0334-2085
 
עת־מול (בשמו המלא, "עת־מול: עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל" הוא כתב עת לתולדות עם ישראל וארץ ישראל, בהוצאת יד יצחק בן-צבי. עת-מול הופיע לראשונה ב-1975 כשיתוף פעולה בין המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך.
היסטוריה

עת־מול החל לראות אור בשנת 1975 כשיתוף פעולה בין המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך. עורכו הראשון היה הסופר וחוקר ארץ ישראל שלמה שבא, אשר לצדו פעלה ועדת מערכת אקדמית, עליה נמנו מספר חוקרים בולטים מהפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, כמו פרופ' שלמה סימונסון, שהיה מיוזמי כתב העת.
עת־מול יצא בפורמט פשוט ודל צבע, והמאמרים שפורסמו בו בראשית הדרך עסקו בנושאים יהודיים שונים בישראל ומחוצה לה, כמו עלילות הדם; "הגדת ראשי הציפורים" הנודעת; קרבותיו הכושלים של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל ועוד.
מגיליון 144 (אייר תשנ"ט 1999) עבר כתב העת לידי יד יצחק בן-צבי, והחל לצאת בפורמט מהודר וצבעוני על נייר כרומו. המאמר הראשון בגרסה המחודשת הוקדש, כמו בגיליון הראשון, להיבטים לא מוכרים למסעו של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל.
בשנים האחרונות עבר כתב העת שינויים נוספים, הן מבחינה עיצובית והן מבחינת התכנים הנדונים בו. מדי שנה מוקדשים שלושה גיליונות לנושאים נבחרים ומציגים זוויות לא מוכרות ומפתיעות סביב נושא מוביל (מחלות ומגפות בהיסטוריה, מחאות חברתיות, אלטנוילנד אז והיום, עזה והעוטף וכדומה). חלק מן הגיליונות יוצאים בשיתוף גורמים נוספים (הארכיון הציוני המרכזי, קרן קיימת לישראל, מכללות אקדמיות ועוד).
בין השנים תשע"ב - תשפ"ב העניק יד יצחק בן-צבי את 'פרס עת-מול'.
תוכן ומדורים

העיסוק בפרשיות היסטוריות וגאוגרפיות בעת־מול הוא על פי רוב מבט מזווית חדשה ולא מוכרת על האירועים הבולטים הגדולים, תוך הצגת דמויות, סיפורים, מקומות ומסורות המוכרות רק למעטים, וחשיפתן בפני הקהל הרחב. המאמרים בכתב העת קצרים למדי והם מלווים באיורים, תמונות היסטוריות, מפות, ותצלומים.
לאורך השנים הופיעו בעת־מול פינות ומדורים קבועים רבים, בהם מדור על אירועים מעניינים בתולדות הארץ, שכתב דודו דיין; טור על מטבעות עתיקים מאת יעקב משורר; חידה בנושאים רלוונטיים שחיבר דן חמיצר, טור על כותרות העיתונות העברית, שכתבה תמר הירדני; סיפורי מפות מתקופות שונות; מדור שמות ומשפחות בישראל, שערך חנן רפפורט, ועוד. כיום יש מדור של חוקרים מהספרייה הלאומית המציגים אוספים ומסמכים מיוחדים ויש מדור טיולים של יואב אבניאון.
עורכי כתב העת

1999-1975 – שלמה שבא
2005-1999 – חנה עמית
2013-2005 – ראובן גפני
2017-2013 – ניר אורטל
החל מ-2017 – מרוה בלוקה
הערות שוליים

↑  פרס עת־מול, באתר יד יצחק בן־צבי
מלכי רוהן

בעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין מלכי רוהן הם שליטי רוהן, או גליל־הרוכבים בשפתם. רוהן הייתה ממלכה בארץ־התיכונה שנוסדה באמצע האלף האחרון של העידן השלישי. את שורשיה מוצאת רוהן באאותאוד, קבוצה שבטית גדולה של אנשי־הצפון שהיו קשורים לבית באור.
אודות ההיסטוריה הקדומה של האאותאוד ידוע מעט. לפי אגדתם, המלך פרוגמאר הנהיג את האאותאוד לאזור הבטחה שבין נהרות אנגוול וגריילין, בבריחתם מאנשי־המזרח והאורקים שנותרו באזור מושבם העתיק, אחר מפלת ממלכת אנגמר. מלכם פראם הרג את הדרקון סקתה, ובנו לאוד מת בניסיון לאלף סוס. אאורל, בן לאוד, נקרא לעזרת גונדור בשעתה הקשה, ובתמורה הוענק לו השטח בו הקים את רוהן.
הקו השושלתי הראשון > אאורל

אֵאוֹרְל "הצעיר" (2485–2545) ראש האאותאוד בשנים 2501–2510 לעידן השלישי ומלך רוהן בשנים 2510–2545. מייסד בית אאורל.
אאורל נולד ללֵאוֹד, שליט האאותאוד. אביו מת כאשר ניסה לאלף סוס פרא אשר אאורל, בעולו לכס המלוכה, תפס ואילף. לסוס קרא אאורל פלארוף, והוא היה לאבי המאיראס, סוסי מלכי גונדור. אאורל ירש את אביו בגיל 16, ומשום כך כונה "הצעיר" (כמו גם עבור מראהו הצעיר שנשמר לעת זקנה).
בשנת 2510 עלו אנשי־מזרח משבט בלַחוֹת על גונדור. באותה העת יצאו האורקים מהרי הערפל ותקפו את גבולות גונדור. צבא גונדור המובס קרא לעזרת יושבי עמק האנדואין, אולם האזור לא היה מאוכלס ברובו, ועזרה לא באה. כאשר נודע לאאורל על המתרחש הוא יצא בראש כוח פרשים לעזרת גונדור. בהגיעו לקרב המיט מכה קשה לכוחות האויב מהעורף.
תבוסת גונדור נמנעה, וכגמול הוענק אזור קלנדרון לאאורל ובני עמו. העם עבר לאזור שהוענק לו, שם כינה עצמו "אֵאוֹרלִינגַס", אחר מנהיגם ומלכם הראשון. אאורל נשבע אמונים לקיריון, סוכן גונדור, ומהימים הללו ואילך היו חתומים הרוהירים על ברית עם גונדור. אאורל הקים את בירתו החדשה, היא אלדבורג, ונפטר בקרב נוסף מול שבט הבלחות.
הקו השושלתי הראשון > ברגו

בּרֶגוֹ (2512 – 2570) היה מלכה השני של רוהן ובנו של אאורל הצעיר. ברגו עלה לכס עם מות אביו בשנת 2545 (בגיל 33).
בימיו המשיכה הגירת האאותאוד לרוהן, וברגו הגן על גבולות ממלכתו מפני הדונלנדים ואנשי־המזרח. כמו כן, בנה המלך את האולם הזהוב, מדוזלד, והפך את אדוראס לבירתו. בנו ויורשו, באלדור, נכנס למעברי המתים מתוך גאווה ומצא שם את מותו. בשנה העוקבת מת אביו מצער ואלדור, בנו השני ירש את כסאו.
עצמות באלדור נמצאו על ידי אראגורן בן אראתון. בסרטו של פיטר ג'קסון "שר הטבעות: שני הצריחים" רכב אראגורן על סוס בשם ברגו, כנראה אחר המלך.
הקו השושלתי הראשון > אלדור

אַלְדוֹר "הזקן" (2544–2645) היה מלכה השלישי של רוהן ובנו של ברגו. אלדור כונה כך עבור אורך חייו ותקופת שלטונו (75 שנים) הארוכים.
אלדור ירש לכתר בגיל 26, אחר שאחיו, היורש הישיר, מת במעבר המתים. המלך הכניע את אחרוני הדונלנדים ממזרח לנהר האייזן. כמו כן, בימיו יושבו אזורים בלתי מיושבים בממלכה. מערכותיו נגד הדונלנדים הבטיחו את השקט בימי יורשיו.
הקו השושלתי הראשון > פראה

פְרֵאַה (2570–2659) היה מלכה הרביעי של רוהן ובנו של אלדור הזקן. פראה היה הצעיר שבצאצאי אלדור, אולם הזכר היחיד. נוכח שלטון אביו המאורך שלט פראה 14 שנים בלבד. בנו, פראויין ירש אותו.
הקו השושלתי הראשון > פראויין

פְרֵאַוָיִין (2594–2680) היה מלכה החמישי של רוהן ובנו של פראה. הוא שלט 21 שנים בטרם מותו בגיל 86, ובנו גולדויין עלה על כסאו.
הקו השושלתי הראשון > גולדויין

גוֹלְדְוָיִין (2619–2699) היה מלכה השישי של רוהן ובנו של פראויין. ימיו היו עת הזהב של רוהן, ועושרו היה עצום. השמירה על גבולות הממלכה נחלשה בימיו, ועודדה בכך פשיטות של הדונלנדים, אותם גירש אבי־סביו. הוא נפטר אחרי 19 שנות שלטון ובנו דאור ירשו.
הקו השושלתי הראשון > דאור

דֵאוֹר (2644–2718) היה מלכה השביעי של רוהן ובנו של גולדויין. הוא עלה לכס עם מות אביו בשנת 2699. הדונלנדים, אשר החלו ללחוץ על גבולות רוהן עוד בימי אביו, החלו להוות סיכון ממשי ולחצות את הגבולות לתוך רוהן. ברוכבו צפונה להילחם בהם, גילה דאור כי הדונלנדים השתלטו על המבצר הגודנדורי של אייזנגארד. נבצר ממנו להסירם, ולכן סבל את נוכחותם וסכנתם לגבולות ממלכתו. דאור נפטר אחר 19 שנות שלטון בעיותיות, ובנו גרם היה היורש.
הקו השושלתי הראשון > גרם

גרֶם (2668–2741) היה מלכה השמיני של רוהן ובנו של דאור. הוא החליף את אביו עם מותו בשנת 2718. שלטונו, בן 23 השנים, היה זה של מלחמה גלויה עם הדונלנדים שהשתלטו על אייזנגארד. במותו ירש אותו בנו, מהמפורסמים במלכי רוהן, הלם.
הקו השושלתי הראשון > הלם

הֶלם "יד-המקבת"' (2691–2759) היה מלכה התשיעי של רוהן, אחרון מלכי הקו הראשן ובנו של גרם. בעולו לכס, עם מות אביו, היה מצבה של ממלכתו מעורער נוכח מלחמה שפרצה עם הדונלנדים אשר פעלו מאייזנגארד.
בשלב מסוים בשלטונו, לחץ פרקה, דונלנדי עשיר אשר עשה את ממונו מאדמותיו לגדות נהר אדורן, על המלך לחתן את בת המלך לבנו וולף. פרקה בא לאֵדוֹרָס עם חבורת אנשים כדי לאיים על המלך. כן, טען פרקה כי מוצאו מהמלך פראויין. המלך לא הסכים להצעתו של הדונלנדי והלם בפרקה למותו; על בנו וקרוביו של פרקה הכריז כאויבי המלך.
בעבור ארבע שנים, פלש כוח גדול של דונלנדים לרוהן בהנהגת וולף. הלם ואנשיו ברחו לנקרת הלם (הנקראת על שמו) הואיל והדונלנדים צלחו בפשיטתם וכל צבאות גונדור היו עסוקים ולא יכלו להתפנות לעזרת רוהן. וולף כבש את אדוראס, היכן שעמד מולו האלת בן הלם; האמה, בנו השני, מצא את מותו מחוץ לנקרה לאחר שיצא ממנה עם מספר אנשים עקב הקור והרעב ששררו אחר החורף הקשה. אחר מות בניו, היה נוהג הלם לצאת מהנקרה, לתקוע בקרנו ולהרוג, עם אגרופיו בלבד, בדונלנדים אשר מצא. לבסוף מצא הלם את מותו באחד משיטוטיו. בן אחותו, פראלאף, ירש אותו.
הקו השושלתי השני > פראלאף

פְרֵאַלָאף הילדנסון (2726–2798) היה מלכה העשירי של רוהן, מייסד הקו השני ובן־אחות הלם. פראלאף יצא מדאנהרו עם קבוצת אנשים, בעוד שהרוהירים היה נצור בנקרת הלם, וכבש את הבירה אדוראס. השלגים המומסים ועזרתה של גונדור הבריחו את הדונלנדים הרחק מגבולות רוהן, והסירה אותם מאייזנגארד.
בימי פראלאף קיבל אייזנגארד אדונים חדשים: סרומן הלבן עבר לגור במעוז, לשמחת המלך שרצה בבן־ברית חזק בגבול ממלכתו. במותו ירשו פראלאף על ידי בנו בריטה.
הקו השושלתי השני > בריטה

בּרִיטַה "לֵאוֹפַה" (2752–2842) היה מלכה האחד־עשר של רוהן ובנו של פראלאף הילדנסון. כינויו לאופה ("האהוב" ברוהירית) נובע ממנהגו לסייע לנזקקים בממלכתו, בעודה מתאוששת מהמלחמה הקשה עם הדונלנדים.
בימיו, עקב מלחמת הגמדים והאורקים, פנו אורקים רבים להרים הלבנים שבגבולה הדרומי של רוהן. אויבים חדשים אלו נהדפו על ידי בריטה. במותו, אחר 44 שנות שלטון, הואמן כי האורקים הובסו, אולם לא הייתה אמת באמונה זאת. את בריטה ירש בנו, ואלדה.
הקו השושלתי השני > ואלדה

וַאלְדַה (2780–2851) היה מלכה השנים־עשר של רוהן ובנו של בריטה. בטרם עלייתו לכס המלוכה, כיהן בצבא אביו שלחם באורקים הפולשים. עם מות אביו, עלה לכס במחשבה כי האורקים לא יטרידו את גבולותיו. בעבור תשע שנות שלטונו, נקלעו הוא וחברת אנשים למארב אורקים סמוך לדאנהרו. במארב מצא את מותו, ואת דמו הבטיח לנקום בנו ויורשו פולקה.
הקו השושלתי השני > פולקה

פוֹלְקַה "הציד" (2804–2864) היה מלכה השלושה־עשר של רוהן ובנו של ואלדה. כישורו בציד העניק לו את כינויו. את דם אביו נקם אחר שמיצה את הדין עם האורקים הנותרים בגבולות רוהן. את מותו מצא במסע־ציד מידי חזיר־הבר של אברהולט, ובנו פולקויין עלה על כסאו בסמוך למותו.
הקו השושלתי השני > פולקויין

פוֹלקְוַיִין (2830–2903) היה מלכה הארבעה־עשר של רוהן ובנו של ואלדה. לפולקויין נולדו ארבעה צאצאים; פולקר ופסטרד התאומים, פנגל ובת ששמה לא ידוע. בימיו נקלעה גונדור לקרבות עזים עם ההארדרים, ופולקויין שלח את בניו התאומים בראש צבא לעזרת טורין השני, סוכן גונדור. בניו מתו בקרב איתיליאן.
כמו כן, עסק פולקויין בהכנעתם הסופית של הדונלנדים בין נהר האייזן לנהר האנדור וכיבוש השטחים המדוברים. בתום שלטון של 39 השנים ירש אותו בנו הנותר, הוא פנגל.
הקו השושלתי השני > פנגל

פֵנְגֵל (2870–2953) היה מלכה החמישה־עשר של רוהן ובנו של פולקויין. פנגל אשר היה לבן יחיד עם מות אחיו, נתפנק ונודע כרודף בצע וזללן. בנו הסתכסך עמו, ועזב את רוהן לטובת גונדור. עם מות אביו, חזר תנגל לרוהן.
הקו השושלתי השני > תנגל

תֵנְגֵל (2905–2980) היה מלכה השישה־עשר של רוהן ובנו של פנגל. אחר סכסוך עם אביו, ובהגיעו לבגרות עזב לגונדור. בגונדור שירת נאמנה את הסוכן טורגון, ונשא לאישה את מורוון סטילשין. מנישואיו נולדו לו שלוש בנות ובן, הוא תאודן.
עם מות אביו נקרא תנגל למלוך על רוהן. שלטונו אופיין בסגנון גונדורי, אך היה יציב. תנגל נחשב לשליט פיקח. בימיו החל סרומן לדרוש את איסנגרד כשלו. בתום שלטונו, בן 27 השנים, ירשו בנו תאודן, המלך האחרון לקו השני.
הקו השושלתי השני > תאודן

תֵאוֹדֵן (2948–3019) היה מלכה השבעה־עשר של רוהן ובנו של תנגל. תאודן נולד בגונדור לתנגל ומורוון סטילשין, ועלה לשלטון עם מות אביו. תאודן נשא את אלפהילד לאישה ולהם נולד בנו היחיד, הוא תאודרד.
אחיזתו של תאודן בשלטון נחלשה לאור הרעלת מוחו שנגרמה בידי יועצו גרימה, משרת סרומן. חולשה זאת למד סרומן הלבן לנצל, ודונלנדים ואורקים פשטו על אדמות רוהן. תאודרד בנו מצא את מותו בקרב עם האורקים, אחר שלושים שנות שלטון,  גנדלף הלבן ריפא את תיאודון. בשנה האחרונה לחייו הנהיג תאודן את העם לבטחה וניצחון בקרב נקרת הלם. כמו כן, כיבד תאודן את בריתו עם גונדור ויצא לעזרתה בקרב שדות פלנור, שם מצא את מותו. הוא הובא לקבורה באדוראס, ואותו ירש אחיינו.
הקו השושלתי השלישי > אאומר

אֵאוֹמֵר "אֵאַדִינג" (2991 לעידן השלישי – 63 לעידן הרביעי) היה מלכה השמונה־עשר של רוהן, בנה של תאודוין ומייסד הקו השושלתי השלישי. את כינוי אאדינג ("המבורך") קיבל עבור שלטונו שאופיין בהחלמה מפצעי מלחמת הטבעת.
הוא נולד לתיאודווין, שהייתה אחותו של תיאודן מלך רוהן, ולאיאומנד. בגיל צעיר איבדו הוא ואחותו אאווין את אמם, ומשום כך אומצו על ידי תאודן. אאומר שירת כשר־האלף השלישי של גליל־הרוכבים, אך נעצר בהשפעת גרימה, יועצו המשוחד של דודו. אחר החלמת תאודן, סייע אאומר בקרב נקרת הלם בהגנת עמו. מאוחר יותר, רכב לעזרת גונדור בקרב שדות פלנור עם דודו אשר מצא את מותו בקרב.
אאומר נותר בגונדור וסייע לאלסר בשיקום הממלכה המאוחדת, ומאוחר יותר שב לרוהן היכן שהוכתר למלך. אלסר ואאומר חדשו את שבועת אאורל, היא הברית בין גונדור לרוהן ודרישת הרוהירים לאדמות רוהן. אאומר נשא את לותיריאל, נסיכת דול אמוראת, ובנם אלפויין ירש את אאומר.
הקו השושלתי השלישי > אלפויין

אֵלפוֵיִין (63–?) היה מלכה התשעה־עשר של רוהן ובנו של אאומר. מעט ידוע אודות שלטונו, הואיל והספר האדום נחתם בטרם עלייתו לשלטון. סביר להניח כי המלך היה בן בריתה של גונדור, ושבימיו התאושש האאורלינגאס ממלחמת הטבעת.
הערות שוליים

↑  "יד-פטיש" בתרגום לוטם
דגל רוהן
אדן פון הורבאט

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1901 רייקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 ביוני 1938 (בגיל 36) שאנז אליזה, צרפת 
 שם לידה:  Edmund Josef von Horváth 
 מדינה:  הונגריה, גרמניה, קרואטיה, אוסטריה 
 מקום קבורה:  Heiligenstädter Friedhof 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן 
 שפות היצירה:  הונגרית, גרמנית 
 יצירות בולטות:  גיל הדג 
 תקופת הפעילות:  מ-1920 
 בן או בת זוג:  מריה אלסנר (27 בדצמבר 1933–16 באוקטובר 1934) 
 פרסים והוקרה:  פרס קלייסט (1931) 
 חתימה:   
 
מצבתם של אדן פון הורבאט, הוריו ואחיו בבית הקברות Heiligenstädter Friedhof, ברובע ה-19, וינה, אוסטריה
אדמונד יוזף פון הורבאט (Edmund Josef von Horváth; ‏9 בדצמבר 1901 - 1 ביוני 1938) היה מחזאי וסופר יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית, שכתב בשפה הגרמנית. הוא ביכר את הנוסח ההונגרי של שמו הפרטי ופרסם תחת השם אדן פון הורבאט (Ödön von Horváth).