stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצוק אונה
היסטוריה > גילוי ומיפוי המצוק

המצוק מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1964.
היסטוריה > מקור השם

שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המצוק נקרא על שמו של היין אונה (Hain Oona), פיזיקאי יונוספירה אסטוני ששהה בתחנת הקוטב הדרומי בשנת 1968.
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
| נונאטאקי אאוטבק |
| --- | --- | --- |
| הרים | דרבישייר • וולטון • ולקאם • פרונטיר • צ'דוויק |  |
| מצוקים | אונה • קולמן |  |
| גבעות | סיקוונס |  |
| נונאטאקים | דה קמפ • וו • פיצסימונס |  |
מרים מבית עניה

| --- | --- |
"ישוע בבית מרתא ומרים", יצירתו של יוהנס ורמיר. מרים יושבת לרגלי ישוע, ומרתא עומד מאחוריה. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית של סקוטלנד באדינבורו
"ישוע בבית מרתא ומרים", יצירתו של יוהנס ורמיר. מרים יושבת לרגלי ישוע, ומרתא עומד מאחוריה. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית של סקוטלנד באדינבורו
 לידה:  ארץ ישראל
 פטירה:  קפריסין
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית, הכנסייה הלותרנית, השיתוף האנגליקני, כנסיות מזרחיות
 תארים:  מרים הצדקת, אחות לזרוס
 חג:  4 ביוני, 29 ביולי
מרים מבית עניה (ביוונית: Μαρία - מריה) היא דמות המתוארת בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן ובבשורה על פי לוקאס. על פי ספרים אלה מרים היא אחותם של לזרוס (אלעזר) ומרתא מבית עניה (הסמוכה לאלעיזריה של ימינו, יישוב בחבל יהודה בצפון הר הזיתים). על פי מסורת הכנסייה הקתולית מרים מבית עניה היא מרים המגדלית. מסורות הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית והנצרות הפרוטסטנטית סוברות כי הן נשים שונות.
אזכורים בברית החדשה

על פי הבשורה על פי לוקאס, ישוע ביקר בבית האחיות מרתא ומרים. בעוד שמרתא עסקה בעניינים שונים מרים הקשיבה לתורתו של ישוע, ולכן זכתה לשבחי הברית החדשה.
ויהי בנסעם ויבא אל-כפר אחד ואשה אחת ושמה מרתא אספה אותו אל-ביתה. ולה אחות ושמה מרים אשר ישבה לרגלי ישוע לשמע אל-דברו. ומרתא יגעה ברב שרותה ותגש ותאמר הלא תשים על-לבך אדני אשר אחותי עזבתני לשרת לבדי אמר-נא אליה ותתמך-בי. ויען ישוע ויאמר לה מרתא מרתא את דאגת ומבהלת לדברים הרבה. ואין צרך אלא באחד ומרים בחרה בחלק הטוב אשר לא-יקח ממנה.
פרשנים ראו בישיבתה של מרים לרגלי ישוע, היותה אחד מתלמידיו.
הבשורה על-פי יוחנן מזכירה את מרים בשני אירועים - האחד תחיית לזרוס:
וַיְהִי אִישׁ חוֹלֶה וְהוּא אלַעְזָר מִבֵּית עניה כְּפַר מִרְיָם וּמָרְתָא אֲחוֹתָהּ. הִיא מִרְיָם אֲשֶׁר אֶת הָאָדוֹן בְּמִרְקַחַת וַתְּנַגֵּב אֶת רַגְלָיו בְּשַׂעֲרוֹתֶיהָ וְאלַעְזָר אָחִיהָ הוּא חָלָה׃ וַתִּשְׁלַחְנָה אַחְיוֹתָיו אֵלָיו לֵאמֹר אֲדֹנִי הִנֵּה אֲשֶׁר אָהַבְתָּ חֹלֶה הוּא׃ וַיִּשְׁמַע יֵשׁוּעַ וַיֹּאמַר הַמַּחֲלָה הַזֹּאת לֹא לַמָּוֶת הִיא כִּי אִם לִכְבוֹד הָאֱלֹהִים לְמַעַן יִכָּבֶד בָּהּ בֶּן הָאֱלֹהִים׃ ויֵשׁוּעַ אָהֵב אֶת מָרְתָא וְאֶת אֲחוֹתָה וְאֶת אלַעְזָר.
וכן בתיאור משיכתו של ישוע על ידי מרים:
וַתִּקַּח מִרְיָם מִרְקַחַת נֵרְדְּ זַךְ וְיָקָר מְאֹד לִטְרָא אַחַת מִשְׁקָלָהּ וַתָּסָךְ אֶת רַגְלֵי יֵשׁוּעַ וַתְּגַנֵּב אֶת רַגְלָיו בְּשַׂעֲרוֹתֶיהָ וְהַבַּיִת יִמָּלֵא רֵיחַ הַמִּרְקָחַת.
על פי תיאור זה מרים שפכה שמן ריחני על רגליו של ישו, ונגבה את רגליו בשערותיה.
זיהויה עם מרים המגדלית

הכנסייה הקתולית מזהה את מרים מבית עניה עם מרים המגדלית. אף שאין לזיהוי זה תימוכין בספרי הברית החדשה, המלומדים הקתולים סברו שלאור שבחיו הגבוהים של ישוע למרים, לא ייתכן כי לא הייתה באירוע צליבתו וקומו לתחייה ולכן היא מזוהה עם מרים המגדלית שהייתה בשני אירועים אלה.
הכנסיות המזרחיות אינן מקבלות פרשנות זו, וסבורות כי מרים מבית עניה ומרים המגדלית הן שתי קדושות נפרדות. הכנסיות המזרחיות סבורות כי אף מרים מבית עניה נכחה באירוע הצליבה, כמו גם אחותה מרתא, והן מתוארות כ"נשים נושאות המור" המוזכרות שנכחו באירוע. על פי המסורות האורתודוקסיות, בעקבות מותו של סטפנוס הקדוש נמלטו מרים, מרתא ואלעזר מירושלים והחלו להפיץ את בשורת ישוע בארצות שונות.
קדושה נוצרית

על פי הנצרות האורתודוקסית היום המקודש למרתא ומרים הוא ה-4 ביוני, וכן היום השלישי לאחר הפסחא.
על פי הכנסייה הלותרנית, הכנסייה האפיסקופלית והכנסייה האנגליקנית, היום המקודש של מרתא, מרים ואלעזר הוא ה-29 ביוני.
ראו גם

מרים המגדלית
מתיאו קאסיירה

סנדר מתיאו קאסיירה קאבסס (בספרדית: Zander Mateo Cassierra Cabezas; נולד ב-13 באפריל 1997) הוא כדורגלן קולומביאני, המשחק בעמדת החלוץ בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית.
קריירה > קולומביה

מתיאו קאסיירה נולד ב-13 באפריל 1997 בברבקואס, קולומביה. הוא שיחק בקבוצת הנוער של דפורטיבו קאלי, אחד המועדונים החזקים בקולומביה. הוא הרשים במבחנים והועלה לקבוצה הבוגרת של דפורטיבו קאלי, במדיה הבקיע 12 שערים בשנה וחצי. קאסיירה הופיעה גם במשחקי גביע ליברטדורס כשבאפריל 2016, כבש צמד במשחק מול בוקה ג'וניורס.
קריירה > הולנד ופורטוגל

בקיץ 2016 החלוץ עבר לאירופה. הוא שיחק בקבוצת הנוער של אייאקס. בשתי עונותיו בה, קאסיירה כבש 29 שערים. ברם, בקיץ 2018 הושאל לחרונינגן לחצי שנה. לאחר מכן עבר לארגנטינה, בה שיחק בקבוצת ראסינג קלוב במשך חצי שנה.
בתחילת ספטמבר 2019, הוא עזב את אייאקס ועבר לבלננסש הפורטוגזית. בעונת 2019/20 הבקיע 4 שערים באליפות פורטוגל ובעונת 2020/21 הרשים יותר כשהבקיע 10 שערים.
קריירה > רוסיה

בקיץ 2021 מכבי תל אביב הביעה בו עניין, אך לבסוף חתם בסוצ'י מליגת העל הרוסית בכדורגל, שחיפשה אז מחליף לאנטון זאבולוטני, שעבר לצסק"א. בסוצ'י כבש קאסיירה במשחק הראשון מול אופה, ובסך הכל בעונת 2021/22 כבש 14 פעמים והיה לסגן מלך השערים בליגה, כשהוליך את קבוצתו גם לסגנות אליפות הליגה.
בקיץ 2022 חתם ל-3 שנים בזניט סנקט פטרבורג. הוא שותף במשחק הסופר קאפ הרוסי נגד ספרטק מוסקבה והבקיע את שער הבכורה במדי זניט במשחק רשמי, כשהבקיע בדקה 93 ובכך סייע לקבוצתו להשיג זכייה שביעית בטורניר הסופר קאפ, במשחק שהסתיים בתוצאה 4:0. ב-9 בפריל 2022 הבקיע את שער הבכורה במדי זניט, בניצחון 2:1 על לוקומוטיב. בינואר 2024 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2027.
ב־19 במאי 2024 כבש לראשונה בקריירה 5 שערים במשחק אחד בניצחון 1-5 על אחמט גרוזני ובתום העונה הוכתר למלך השערים של ליגת העל הרוסית בכדורגל כשהבקיע 21 שערים ב-28 הופעות.
תארים

אליפות קולומביה (1): אפראטורה 2015
אליפות ליגת המשנה ההולנדית (1): 2017/18
סגנות ליגת העל הרוסית בכדורגל: 2021/22
אליפות רוסיה(2): 2022/23, 2023/2024
אליפות הסופר קאפ הרוסי בכדורגל (3): 2022, 2023, 2024
גביע רוסיה (1): 2024
הערות שוליים

↑  רז אמיר, ‏פערים בין מכבי תל אביב לבלננשש על קאסיירה, באתר ONE‏, 15 ביולי 2021
מצעד 68' צועד לאחור

| --- | --- |

מראה הצבה (2008)
 מידע כללי
 צלם:  שוקה גלוטמן
 תאריך יצירה:  1999
 טכניקה וחומרים:  מיצב; הקרנת וידאו חד-ערוצית ועירוב מדיה
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון ישראל
"מצעד 68' צועד לאחור" (1999) הוא מיצב מאת הצלם הישראלי שוקה גלוטמן.
תיאור

העבודה "מצעד 68' צועד לאחור" מבוססת על שידור הטלוויזיה של מצעד צה"ל, שהתקיים ביום העצמאות ה-20 של מדינת ישראל (1968). היא הוצגה לראשונה בתערוכת היחיד של גלוטמן "כאן גרים בכיף מר פואטי ומר פאתטי", שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2000 (25/2/00-27/5/00). המיצב מכיל שחזור של סלון דירה ישראלית משנות ה-60 של המאה ה-20, שבמרכזה מכשיר טלוויזיה המקרין את מצעד צה"ל.
לבד מריהוט מן התקופה, המכיל ה"סלון" גם פריטים שונים המבססים זהות לאומית-ציונית ישראלית, כגון כרכי האנציקלופדיה העברית, תרמיל פגז שבתוכו ענף של כותנה. ספרים של ש"י עגנון ויוסף חיים ברנר, צלחת מתכת ועליה דיוקן של משה דיין, שר הביטחון בתקופת מלחמת ששת הימים, תקליט של מלחמת ששת הימים, קרמיקה תעשייתית ישראלית, פסלוני גמלים מעץ זית ועוד.
סרט הווידאו של המצעד, שאורכו 10:21 דקות, מתחיל במוזיקה של "מארש צה"ל" וההכנות למצעד, המשודרות בשחור-לבן ומתוארות על ידי הקריין יורם רונן. כאשר מתחיל המצעד, המשודר בצבע, מתברר כי המצעד צועד לאחור. לאחר סיום המצעד, חוזר השידור לשחור-לבן ומתאר את סיום האירוע. הווידאו יוצר הזרה פארודית של האירוע, באופן המערער על המיליטריזם הישראלי שאחרי מלחמת ששת הימים.
מאז היווצרה, התערוכה הוצגה מספר פעמים. בין היתר היא הוצגה בתערוכות "שישה ימים ועוד ארבעים שנה" (2007) במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בתערוכה "לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל (2008), שהתקיימה במוזיאון אשדוד לאמנות. בשנת 2017 הוצג הווידאו בתערוכה "המון שנים טובות – חדר זיכרון" במשכן לאמנות עין חרוד. עותק של הסרט נמצא כיום באוסף מוזיאון ישראל, והוא הוצג שם לראשונה בתערוכה "הווה מתמשך" בשנת 2021.
נגנית הגיטרה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ורמיר
 תאריך יצירה:  1672
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  46.3 ס״מ 
 גובה:  53 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד 
 מספר יצירה:  88028841 (בית קנווד) 
 מיקום:  בית קנווד, אנגליה, לונדון
 
נגנית הגיטרה הוא ציור שמן משנת 1672 מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר. הוא מוצג כיום בבית קנווד בלונדון.
ב-23 בפברואר 1974 נגנב הציור מבית קנווד. מחזיקיו דרשו תשלום כופר של אוכל בשווי מיליון דולר שיסופק לתושבי האי גרנדה ולא הם יהרסו את הציור. ב-7 במאי 1974 נמצא הציור על ידי הסקוטלנד יארד בבית קברות בלונדון. הציור לא היה פגוע למעט סימני רטיבות, והוחזר לבית קנווד.
לקריאה נוספת

Wieseman, Marjorie E., Vermeer and Music: The Art of Love and Leisure, National Gallery London, Yale University Press, 1st Edition, 2013.
הערות שוליים

↑  Million Is Sought for Stolen Vermeer, הניו יורק טיימס, 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 188376 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מצעד 100 סינגלי הפופ של קאש בוקס

מצעד 100 סינגלי הפופ של קאש בוקס (ידוע כקאש בוקס טופ 100) היה מצעד שירים שפורסם בארצות הברית, והופץ מדי שבוע על ידי מגזין Cash Box. הוא החל להתפרסם ב-1942. כמתחרה של מגזין בילבורד, הוא הונפק לראשונה ב-13 בספטמבר 1958 כאשר זה הרחיב את מספר השירים שדורגו בו ל-100 בסך הכול (בעבר, 75). הגרסה המקורית של המגזין הופצה עד 16 בנובמבר 1996. בעוד בבילבורד דירגו סינגלים מדי שבוע תוך ערבוב של סך השמעות בתחנות רדיו ומכירות סינגלים מכל רחבי אמריקה הצפונית, קאש בוקס ביססו את הדירוג שלהם על סמך המכירות וההשמעות של השירים מבלי לפצל סוגות מוזיקליות. זאת, במטרה לגבש את הפופולריות הכללית של כל סינגל.
סינגלים רבים הגיעו למקום הראשון בקאש בוקס (כדוגמת "Cherish" של מדונה), שלא עלו עשות זאת במצעד בילבורד וליהפך.
הערות שוליים

↑  About | Cashbox Magazine, Cashbox (באנגלית)
↑  Dave's Music Database: Cash Box's Top 100 Singles 1958-1996, Dave's Music Database, ‏1996-11-16
↑  Unique #1 Singles Between Cashbox & Billboard - Top40Weekly.com, top40weekly.com, ‏2015-10-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  A 'Box' of Different Number Ones, Adam White (באנגלית אמריקאית)
משכית

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1954–1994 (כ־40 שנה) 
  
 www.maskit.com
 
שמלת שחור-לבן של משכית
רות דיין (מימין) ומלכת היופי שרה טל, אוחזות בחולצה בחנות "משכית", 1956
יוסף יוסף, צורף עולה מתימן שעבד עבור "משכית", 1960
משכית הייתה חברה ממשלתית לייצור ושיווק אוּמנות מקומית בתחומי הטקסטיל, הצורפות ועבודות עץ זית שפעלה בישראל בין 1954 ו-1994 וזכתה לתחייה מחודשת בשנת 2014. בראש "משכית" ניצבה מייסדת החברה והרוח החיה בה, רות דיין.
מוצרי החברה יוצרו על ידי אומנים מבני העלייה ההמונית מתוך שלוש מטרות: לספק לעולים תעסוקה ופרנסה, לשמר את המסורת החומרית והתרבותית של העולים ולקרב את החברה הישראלית לעלייה מתוך ערכי תרבות ואסתטיקה ולא רק מתוך תדמית של מצוקה ומחסור. עבודות משכית, שהתבססו על דגמים ומסורות שהביאו עולי עדות המזרח הפכו ברבות השנים לשם נרדף לאומנות ישראלית מקורית, בפרט בתחומי צורפות התכשיטים וכלי היודאיקה, האריגה, הרקמה, הסריגה ועיצוב האופנה ששילבו פולקלור עם עיצוב מודרני. לדברי אוצרת האתנוגרפיה במוזיאון ארץ ישראל, בתיה דונר: "בתקופה שבה נדרשו כל העולים לשכוח את עברם ולהשתלב במדינה הצעירה, ניסחה עבורם משכית את עברם כמקור לתחושת ערך". מוצרי משכית שימשו כמתנות רשמיות של מדינת ישראל לדיפלומטים ולראשי מדינות.
תולדות משכית

בשנת 1949 עבדה רות דיין כמדריכת עולים במושבי העולים בפרוזדור ירושלים. היא וחוקרת הפולקלור זהרה וילבוש הבחינו במיומנות הנשים בתחומי מלאכת היד וביצירותיהן. דיין החליטה לנסות ולהפוך את העיסוק למקור פרנסה ושימור תרבותי, וביצעה בכך תפנית מההכוונה הרשמית שניסתה לחנך את העולים לעיסוק בחקלאות. פרויקט איתור הנשים (והגברים, רובם צורפים ממוצא תימני), הדרכתן ושיווק ראשוני של יצירותיהן נקרא פרויקט "אשת חיל". כעבור כחמש שנים, בעידוד ובתמיכה של גולדה מאיר וטדי קולק (היו"ר הראשון של "משכית") הפך הפרויקט לחברה ממשלתית. ההזמנה הראשונה מ"משכית" הייתה של בית החרושת "אתא".
פיני לייטרסדורף, מעצבת אופנה ילידת הונגריה, נשכרה על ידי דיין לשמש כמעצבת האופנה הראשית של "משכית". גם בן זוגה, הצייר יוחנן סימון, תרם הדפסים לבדי החברה. היא רקחה מהתרומות האותנטיות של היוצרים ומחינוכה הקלאסי-קוסמופוליטי עיצוב מקורי, ייחודי, ששילב את התנ"ך, קיבוץ הגלויות, נופי ארץ ישראל ואורהּ עם קו נקי ומודרני שהגדיר "ישראליות". בין עיצוביה הבולטים היו מעיל "מדבר" ושמלת "עין גדי". מעצבת הטקסטיל הראשית של החברה הייתה נאורה ורשבסקי. את מחלקת הצורפות הקימה חנה ליבון, בוגרת מגמת צורפות בבצלאל. היא נשכרה ע״י רות דיין, והייתה מעורבת בגיוס את הצורפים הראשונים ומתן התדמית הייחודית של מחלקת הצורפות בתחילת דרכה. מנהל מחלקת הצורפות החל משנת 1964 היה משה בן דוד.
ההשראה לסגנון הישראלי שגובש ב"משכית" נשאבה גם מהאור הישראלי המיוחד, מנופי הארץ וצבעיה; מגוני ההדרים, הדיונות והכינרת; מהוורוד הענוג של אבני ירושלים, מהסגול של הרי אילת, מהחומים של אזורי הפרא בהרי יהודה, מהירוק של היערות ומהאדומים החלודים של גבעות הנגב. ולא פחות מכך – מהחומריות והמרקמים של חלוקי הנחל, הצדפים ועצי הזית שהטביעו חותמם על כפתורים ואביזרים... שולבו גם רכיבים מתוך ממצאים ארכיאולוגיים שהתגלו בתלים המקראיים מגידו, חצור ובאר שבע... שברי זכוכית רומית עתיקה שגילה משה דיין בחפירותיו הארכיאולוגיות מצאו דרכם, באמצעות רעייתו רות, לשיבוץ בעדיי הכסף של "משכית".
מוצרי "משכית", כולם על טהרת עבודת היד, תוצרת הארץ וחומרים משובחים, פנו אל קהל אמיד, ברובו תיירים יהודים ונוצרים מארצות הברית. חנויות "משכית", שהראשונה בהן נפתחה ב-1954 ברחוב הירקון מול מלון דן תל אביב, עוצבו בקו קלאסי יוקרתי כמוזיאון או גלריה והמחירים היו גבוהים. בשנות ה-60 נפתח בית משכית בירושלים.
בשנת 1962 עזבה משכית את החנות ברחוב פרישמן ועברה למרתף של בית אל על.
ב-1964 נקלעה "משכית" לקשיים עקב ניהול כושל וכמעט עמדה להימכר לידיים פרטיות, אלא שוועדת שרים לענייני כלכלה החליטה לשמר אותה כחברה ממשלתית. אחרי מלחמת ששת הימים הועשרו דוגמאות הרקמה של משכית באמנות רקמת-שמלות פלסטינית ובדואית, ולמצאי שלה התווספו מוצרי מקלעת-קש כחלק מחזון כור-ההיתוך שכלל ערבים ויהודים כאחד.
בין 1970 ל-1977 הפכה "משכית" לחברה פרטית (בתחילה הותירה הממשלה בידיה חלק ממניות החברה), בהתליך שהחל עם מכירת החברה לחברת משקיעי ישראל בשנת 1970 במחיר מיליון לירות. ב-1978 פרשה רות דיין מהנהלת החברה ועברה לארצות הברית. לאחר מכן פרשה לייטרסדורף ולא נמצאו לה מחליפים הולמים שיקדמו את העיצוב לפי מגמות חדישות. מוצריה הפכו מיושנים והחברה נקלעה להפסדים, עד שנסגרה סופית ב-1994.
כיום

ב-2014 הושק המותג מחדש ביוזמת מעצבת האופנה שרון טל אשר הצליחה לגייס את רות דיין לטובת המאמץ. עם המשקיעים במיזם נמנה סטף ורטהיימר. הדוגמנית שהובילה את הקולקציה הראשונה ששמה "הומאז' 2014" הייתה נועם פרוסט. בסתיו–חורף 2015 הושקה קולקציה בהשראת קרמיקות מקוריות של האמנית בתיה סרנגה אשר עבדה עם בית האופנה משכית בשנות ה-70. כיום יושב בית האופנה משכית ברחוב הצורפים 14, יפו.
גלריה

צילומי דוגמנות לאופנת משכית, 1970
"אפריקה", הדפס טקסטיל עבור משכית, שנות ה-60. מאת רות צרפתי.
"פרחים", הדפס טקסטיל עבור משכית, שנות ה-60. מאת רות צרפתי.
בית משכית ברחוב הרב קוק בירושלים
ראו גם

בתי הרגליים
לקריאה נוספת

בתיה דונר, משכית - מארג מקומי, מוזיאון ארץ ישראל, תשס"ג - 2003
נורית בת יער, שיכרון עיצובים – אמנות האופנה בישראל 1948 - 2008, הוצאת רסלינג, 2010
גילעת, יעל, אבן הבוחן פרקטיקות חברתיות, מרחבי ייצור ועיצוב תכשיטים במחלקת הצורפות במשכית, מחשבות על קראפט, בצלאל, 2015, עמ' 225 - 257
הערות שוליים

↑  בתיה דונר, משכית - מארג מקומי, מוזיאון ארץ ישראל, תשס"ג - 2003, עמ' 63
↑  מעיל המדבר לעולם נשאר, דבר, 29 בספטמבר 1975
↑  כתבה - 'משה בן דוד - דרך הכסף', אריאלה שביד, חדשות, 7 בינואר 1994, ארכיון משה בן דוד, הספרייה הלאומית
↑  גיל קיסרי, משכית תופעל על בסיס כספי חדש, מעריב, 27 באוגוסט 1964
↑  גיל קיסרי, שרשרת הכשלונות של משכית, מעריב, 26 באוגוסט 1964
גיל קיסרי, משכית תופעל על בסיס כספי חדש, מעריב, 27 באוגוסט 1964
↑  ועדה ממליצה להמשיך בפעולות חברת משכית, דבר, 29 ביוני 1965
↑  "משכית" ניתנה כ"מזכרת", על המשמר, 20 באוקטובר 1970
↑  "רות כבשה מקום בלבו של כל אחד", מעריב, 21 באוגוסט 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010326576405171  VIAF: 126039198   WorldCat (עם VIAF): 126039198
מרגז

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  נקניקיה טריה 
 מטבח:  צפון אפריקה והסביבה
 מוצא:  המטבח הלובי
 מרכיבים עיקריים:  בשר 
 
נקניקיות מרגז עם קוסקוס ואריסה
מֵרְגֶז (מערבית ברברית: مرقاز, נקניקייה) הן נקניקיות אדומות חריפות מהמטבח הצפון אפריקאי. הן נפוצות בעיקר במטבח הלובי, ובמטבח התוניסאי. גם באיטליה, צרפת, בישראל, בבלגיה ובארצות אליהן הגיעו באמצעות מסורות הבישול שהביאו עמם מהגרים מצפון אפריקה.
מרגז עשויות בשר כבש או בשר בקר ומתובלות במגוון תבלינים, כגון סומק, פפריקה, פלפל קאיין או אריסה המקנים להן את צבען האדום. בנקניקיות מרגז אותנטיות, החלק החיצוני העוטף של הבשר עשוי מעיים.
מסורתית מקובל להכינן סמוך להגשתן, ולהגישן צלויות או עם קוסקוס. מרגז שיובשו בשמש מוספות לתבשילי טאג'ין. הן נאכלות גם בכריכים.
נוטינג היל (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  רוג'ר מישל
 הופק בידי:  טים ביבן
 תסריט:  ריצ'רד קרטיס
 עריכה:  ניק מור 
 שחקנים ראשיים:  יו גרנט, ג'וליה רוברטס
 מוזיקה:  טרבור ג'ונס
 צילום:  מייקל קולטר
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוליגרם, Working Title Films, Notting HIll Pictures 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל, Ivi.ru 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 במאי 1999 (בריטניה)  15 ביולי 1999 (ישראל)
 משך הקרנה:  124 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, דרמה קומית 
 תקציב:  42 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   nottinghill
 דף הסרט ב־IMDb
 
שוק פורטובלו בו צולמה והתרחשה עלילת הסרט
חנות ספרי המסע האמיתית בנוטינג היל בה התרחשה עלילת הסרט
נוטינג היל (באנגלית: Notting Hill) הוא סרט קומדיה רומנטית המתאר מערכת יחסים בין מוכר ספרים אלמוני לשחקנית קולנוע מפורסמת. הסרט יצא לאקרנים ב-1999 והיה אחד המצליחים באותה שנה. בסרט מככבים יו גרנט וג'וליה רוברטס. הסרט בוים על ידי רוג'ר מיצ'ל והופק על ידי דאנקן קנוורת'י.
עלילה

יום אחד נכנסת אנה סקוט, שחקנית קולנוע אמריקאית מפורסמת, לחנות ספרי מסע של ויליאם ת'אקר בשוק פורטובלו שבנוטינג היל, לונדון.
יותר מאוחר, בפגישה מקרית, השניים מתנגשים ברחוב וכוס מיץ התפוזים שהחזיק ויליאם בידו נשפכת על חולצתה של אנה. ויליאם מציע לה לבוא אליו כדי להחליף בגדים. ויליאם מתרגש ומדבר הרבה, ובסוף הפגישה אנה מנשקת אותו במפתיע. פגישה זו מובילה לקשר רומנטי בין המוכר האלמוני לשחקנית המפורסמת. הקשר ביניהם חווה עליות ומורָדות בגלל ההבדלים ביניהם ובגלל שלאנה היה חבר. ויליאם גר עם שותף בשם ספייק. הסרט עוקב אחר התחושות של קרוביו וחבריו של ויליאם לקשר בינו לבין אנה. לקראת סופו של הסרט לוויליאם יש הזדמנות לחדש את הקשר כשאנה חושפת את רגשותיה האמיתיים והכנים כלפיו אך הוא חושב שמערכת היחסים גדולה עליו ומסרב לה. בהתייעצות עם חבריו הוא מבין שעשה טעות, ובניסיון לתקן אותה ויליאם מסתנן למסיבת עיתונאים לפני עזיבתה של אנה לארצות הברית ושואל אם יש סיכוי שתישאר ומסביר לה שהוא אוהב אותה ושעשה טעות. אנה מבטלת את החלטתה לנסוע חזרה לארצות הברית ונשארת עם ויליאם בלונדון.
שחקנים

אנה סקוט - ג'וליה רוברטס
ויליאם תאקר - יו גרנט
ספייק - ריס איוואנס
טוני - ריצ'רד מקייב
האני תאקר - אמה צ'יימברס
ברני - יו בונוויל
מקס - טים מקינרני
בלה - ג'ינה מקי
מרטין - ג'יימס דרייפוס
נוטות החסד (מחזה)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אייסכילוס 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  מחזה 
 סדרה
 ספר קודם:  נושאות הנסכים 
 
ווליאם אדולף בוגרו - אורסטס מותקף על ידי האריניות
אורסטס מגיע למקדש אפולו על גבי כד יווני מהמאה ה-4 לפנה"ס בהשראת נוטות החסד של אייסכילוס
נוטות החסד (או "בנות החסד", וביוונית Εὐμενίδες) היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי אייסכילוס. המחזה הוא השלישי בטרילוגית המחזות האורסטיאה שבוצעה באתונה במסגרת חגיגות הדיוניסיה בשנת 458 לפנה"ס. המחזה עוקב אחרי אורסטס העומד למשפט אחרי שהרג את אמו, והותקף על ידי האריניות.
עלילה

אורסטס מגיע למקדש אפולו, בעוד האריניות לא מניחות לו. אפולו (שדחף את אורסטס להרוג את אמו) רוצה לעזור וגורם לאריניות להרדם. בעוד הן ישנות הוא אומר לאורסטס להימלט ולנסות להגיע לאתנה. שם היא תוכל לערוך לו משפט. אחרי שאורסטס נמלט רוחה של קליטמנסטרה פונה לאריניות ומעירה אותן כשהיא דורשת נקמה. אפולו דורש מהאריניות להסתלק ממקדשו. הן מאשימות אותו בהדחה למעשה הרצח. הוא זועם עליהן, ונושא נאום. הוא טוען כי אפרודיטה, זאוס והרה קידשו את מוסד הנישואין, וכי נקמתו של אורסטס באשה שבגדה בבעלה היא נקמה מוצדקת. האריניות מסרבות לקבל את טענתו ומסתלקות.
אורסטס מגיע לאקרופוליס ולופת את פסלה של אתנה, מתחנן לעזרתה. האריניות מאתרות אותו שם. אתנה מקשיבה לאריניות שמסבירות את פשעו של אורסטס ואת תפקיד נקמת הדם בחברה. מכיוון שהיא מייחסת חשיבות רבה לדבריהן, הן מסכימות למשפטה של אתנה. אורסטס גם הוא מסכים לשיפוטה של אתנה. אתנה מאתרת אנשים שישמשו כשופטים.
המשפט מתנהל באראופגוס, גבעת ארס. אתנה ואחד עשר אזרחים משמשים כשופטים. האריניות משמשות כתובעות, ואילו אפולו מופיע כעד וכסנגור. הארניות שואלות את אורסטס האם הרג את אמו. הוא משיב בחיוב, והן סוברות כי בכך נסגר העניין. אפולו מסביר שחובתו של בן לאביו גדולה מחובתו לאמו. אתנה ושאר השופטים מקשיבים לטיעונים ולבסוף מכריעים לטובת אורסטס. אורסטס אסיר תודה ומבטיח לאתנה לעמוד לצדה ולצד העיר אתונה לעד.
האריניות זעמו על אתנה. פסק הדין נטל מהן את תפקידן ההיסטורי. אתנה מסבירה להן כי תפקידן לא נעלם אלא השתנה. הן לא יהיו נוקמות אלא שליחות צדק. נדרשים הסברים רבים עד שהן משתכנעות. היא מזמינה אותן לעמוד לצידה באתונה. היא משנה את שמן מאלות הנקמה לנוטות החסד. המחזה נגמר כאשר תהלוכה של נשים וילדות מלוות אותן למקדשן החדש.
תרגומים לעברית

שבע הטרגדיות: פרומטוס הכבול—הפרסים—המבקשות מחסה—השבעה נגד תבי—אגממנון—נושאות הנסך—בנות החסד; תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספחים: שלמה דיקמן, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשכ"ה.
נוטות החסד; מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב: שוקן ('מחזות יווניים'), תשנ"א 1990.
עיבודים:
האורסטיאה; עִבד לתיאטרון בן-זמננו לאו בריידי ; תרגם מאנגלית: אריה אהרני, תל אביב: אל"ף, 1964.
נגני מוצרט של לונדון

נגני מוצרט של לונדון (באנגלית: London Mozart Players) היא תזמורת קאמרית בריטית, שנוסדה בשנת 1949. זו התזמורת הקאמרית הוותיקה ביותר בממלכה המאוחדת, שהופעותיה והקלטותיה מתמקדות בעיקר ברפרטואר מן התקופה הקלאסית. מאז 1989, משכן הקבע של התזמורת הוא בפיירפילד הולס, קרוידון. ב-2016 העתיקה התזמורת את משרדיה ל"סנט ג'ון האוונגליסט" כדי לבסס את זהותה בקהילה המקומית.
היסטוריה

תזמורת נגני מוצרט של לונדון הוקמה בשנת 1949 על ידי הארי בלך לביצוע יצירות מאת מוצרט והיידן. בין הנגנים ששמם נקשר עם התזמורת ג'יימס גולוויי, פליסיטי לוט, ג'יין גלובר ואחרים. ניקולה בנדטי, ז'קלין די פרה ויאן פסקל טורטלייה ניגנו בראשית דרכם בתזמורת. היא יוצאת לסיורי קונצרטים באירופה ובמזרח הרחוק, ומקליטה לחברות נאקסוס, צ'אנדוס והיפריון רקוטרדס.
בלונדון, מופיעה התזמורת ברויאל פסטיבל הול, סנט ג'ון'ס סמית סקווייר וקדוגן הול; כמו כן, היא מנגנת בקתדרלות ושאר אולמות קונצרטים בממלכה המאוחדת. תזמורת נגני מוצרט של לונדון היא תזמורת הבית בפיירפילד הול בקרוידון. נגניה מנהלים אותה הן מבחינה תפעולית והן אמנותית. מאז 1988 פורש עליה את חסותו הרוזן מווסקס.
מנצחים ראשיים

הארי בלך 1949 - 1984
ג'יין גלובר 1984 - 1992
מתיאס באמרט 1992 - 2009
ז'ראר קורסטן 2010 – 2014
הווארד שלי (מנצח כבוד) 2015 - 2022
ג'ונתן בלוקסהאם (יועץ אמנותי) 2022 - ממשיך
סדרת "בני זמנו של מוצרט"

בשנת 1993 החלה תזמורת נגני מוצרט של לונדון סדרת הקלטות ל"תקליטי צ'אנדוס", שכללה יצירות מאת מלחינים ידועים פחות מן המאה ה-18 ונקראה סדרת "בני זמנו של מוצרט". רבות מן ההקלטות הללו זכו בשבחי הביקורת על הוצאת מלחינים אלה, שאינם נהנים מהשמעות רבות, לאוזני הציבור. מספר ניכר מהקלטות אלה הוגדרו כ"בחירת העורך": במגזין גרמופון.
הסדרה כוללת יצירות מאת:
קרלוס באקר
כריסטיאן קאנאביך
מוציו קלמנטי
פרנסואה ז'וזף גוסק
אדלברט גירובץ
מיכאל היידן
ויליאם הרשל
פרנץ אנטון הופמייסטר
לאופולד קוזלוך
פרנץ קרומר
לאופולד מוצרט
יוזף מיסליבצ'ק
וצלב פיכל
איגנץ פלייל
פרנץ קסאפר ריכטר
אנטוניו רוזטי
אנטוניו סליירי
קרל שטאמיץ
גאורג יוזף פוגלר
יוהאן בפטיסט ונהאל
סמואל וסלי
פאול וראניצקי
משמר הרפובליקה (צרפת)

| --- | --- |

סמל משמר הרפובליקה
 פרטים
 כינוי:  המשמר הרפובליקני
 מדינה:  צרפת צרפת
 שיוך:  הז'נדרמריה הצרפתית
 סוג:  משמר כבוד אבטחת מתקנים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1848–הווה (כ־176 שנים)
 נתוני היחידה
 ייעוד:  ביצוע משימות אבטחה מיוחדות
 כוח אדם:  3,300
משמר הרפובליקה (בצרפתית: Garde républicaine) היא יחידה צבאית הכפופה לז'נדרמריה הצרפתית אשר ייעוד ביצוע משימות אבטחה מיוחדות במרחב עיר הבירה פריז.
היחידה מספקת משימות משמר כבוד לטקסים ואירועים רשמיים של צרפת.
תפקיד נוסף של הוא אבטחת מבני ציבור חשובים בעלי משמעות לאומית ביניהם:
המעון הרשמי של נשיא צרפת, הארמון האליזה.
מעון ראש ממשלת צרפת, מלון מטגניון (אנ').
משכן הסנאט, ארמון לוקסמבורג.
משכן האספה הלאומית, ארמון בורבון.
מושב בית המשפט העליון של צרפת (אנ') ובית המשפט לערעורים (אנ'), ארמון הצדק (אנ').
משימות נוספות עליהם אחראי משמר הרפובליקה הם: אבטחת מנהיגי מדינות זרים, טקסים צבאיים ומשמר כבוד לחיילים שנפלו, תמיכה בכוחות אכיפת חוק.
הערות שוליים

↑  Sirpa Gendarmerie, Gendarmerie nationale, https://www.gendarmerie.interieur.gouv.fr/garde-republicaine/decouverte/renseignements, gendarmerie.interieur.gouv.fr (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11947277h (data)  GND: 1240784-7  ISNI: 0000 0004 7201 8912  LCCN: n84141879  MusicBrainz: 7e3398a2-643c-4fa1-88c0-e919b2376448  VIAF: 145020439   WorldCat (עם VIAF): 145020439 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.