אייכמן בירושלים
הלגיטימיות של המשפט

מעבר לדיון שלה באייכמן עצמו, ארנדט דנה בכמה היבטים בעייתיים ביחס להתנהלות המשפט:
ארדנט מציינת שאייכמן נחטף על ידי סוכנים ישראלים בארגנטינה והועבר לישראל, מעשה בלתי חוקי, וכי הוא נשפט בישראל למרות שלא הואשם בביצוע פשעים כלשהם שם. ”בישראל, כמו ברוב הארצות האחרות, אדם המופיע בבית המשפט נחשב לחף מפשע כל עוד לא הוכחה אשמתו. אבל במקרה של אייכמן היה ברור שזאת פיקציה. אילולא נמצא אשם עוד לפני שהופיע בירושלים, אשם מעבר לכל ספק סביר, הישראלים מעולם לא היו מעזים או מעוניינים לחטוף אותו”.
ארנדט מתארת את המשפט כמשפט ראווה שאורגן ונוהל על ידי בן-גוריון. היא גורסת כי בן-גוריון רצה מכמה סיבות פוליטיות, להדגיש בעיקר את מה סבל היהודים בשואה, על פני פשעיו הקונקרטיים של אייכמן עצמו. ההגיון של בן-גוריון היה התמקדות בסוגיות כלליות תוך ויתור על הצטעצעויות חוקיות. ארנדט סבורה כי בין היתר יחסיו הדיפלומטיים של בן-גוריון עם ראש ממשלת גרמניה המערבית דאז, קונראד אדנאואר, שבכירים בממשלתו היו נאצים לשעבר ולכאורה עמדו גם הם בסכנת הסגרה. ארנדט מציינת את המקרה הבודד שבו שמו של הנס גלובקה, יועצו של אדנאואר בהווה ואחד ממחברי חוקי נירנברג בעבר, שורבב על ידי ההגנה אך פשעיו והדרישה להסגרתו לא נידונו.
ארנדט מתחה ביקורת על חוסר הענייניות של המשפט שיצא מגדר כתב האישום כלפי פשעיו של אייכמן למופע "תיאטרלי" המצדיק את הנרטיב של הציונות המדינית. היא מציינת כי פושעי המלחמה נשפטו במשפטי נירנברג בגין פשעים נגד בני עמים שונים, ללא התייחסות מיוחדת לרצח העם של הנאצים ביהודים.
היא תוהה לגבי זכותה של ישראל לשפוט את אייכמן. ישראל הייתה חתומה על ה"אמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם" משנת 1950, אשר דחתה סמכות שיפוט אוניברסלית ודרשה להעמיד נאשמים לדין בשטחן של המדינות בהן בוצע המעשה או בבית דין בינלאומי לעונשין. בית המשפט בירושלים לא פעל על פי אף אחת מהאפשרויות.
ארדנט סבורה כי בית המשפט לא הצליח להתמודד כראוי עם טענת ההגנה כי מעשיו של אייכמן לא היו פשעים לפי החוק הגרמני, שכן, באותה תקופה, בעיני הרייך השלישי, הוא היה אזרח שומר חוק ולא עבר שום עברה. הוא נשפט על "חקיקה למפרע".
ארנדט עומדת על חוסר עקביות בעילה למשפט: לטענתה, גדעון האוזנר פעל על פי הטון שהכתיב עבורו בן-גוריון, שקבע: ”לא אדם פרטי יושב על ספסל הנאשמים במשפט היסטורי זה, ולא רק המשטר הנאצי לבדו, אלא האנטישמיות לאורך ההיסטוריה כולה.”. הצהרות הפתיחה המקבילות של האוזנר, שהתייחסו רבות לקטעים במקרא, היו בעינייה "היסטוריה רעה" ו"רטוריקה זולה". יתרה מכך, היסמכות על טיעונים אלה לא מאפשרים לטעון ללא סתירה כי אייכמן היה פושע המודע למעשיו, ומכאן הוא לכאורה מצטייר רק בתור 'המוציא לפועל התמים של איזה גורל שנקבע מראש'.
ארנדט לא מצאה טעם משפטי בהצגת עדותם של ניצולים ושורדי שואה לא היה להם קשר לפשעיו של אייכמן עצמו. על כן תיארה אף את עדותו יוצאת הדופן של יחיאל די-נור (עדות ק. צטניק במשפט אייכמן) כבלתי רלוונטית. ביקורת דומה הפנתה גם כלפי עדותו של אבא קובנר.
ארדנט טוענת כי בית המשפט בירושלים כשל בסופו של דבר בכך שלא התמודד עם שלושה נושאים בסיסיים שכבר היו להם תקדימים בנירנברג: ”הבעיה של עיוות הדין בבית משפט של מנצחים; הגדרה תקפה של "פשע נגד האנושות"; והכרה ברורה בכך שאת הפשע הזה מבצע פושע מסוג חדש.”
ארנדט סיימה את הספר בנוסח משלה להצדקת הוצאתו להורג של אייכמן:
הודית שהפשע שבוצע כלפי העם היהודי במשך המלחמה היה הפשע הגדול ביותר בהיסטוריה המוכרת, והודית בתפקיד שהיה לך בו. אבל אמרת שמעולם לא פעלת מתוך מניעים שפלים, שמעולם לא היתה לך נטייה להרוג מישהו, שמעולם לא שנאת יהודים, ושבכל זאת לא יכולת לנהוג אחרת ולא חשת אשם. אנו מוצאים שקשה, אם כי לא בלתי אפשרי, להאמין בכך [...] אשמה וחפות בעיני החוק הם עניין אובייקטיבי, ואפילו אם שמונים מיליון גרמנים היו נוהגים כמוך, עדיין לא היה בכך תירוץ בשבילך. [...] נותרה בעינה העובדה שאתה ביצעת מדיניות של רצח המוני, ובכך תמכת בה בצורה פעילה. שהרי פוליטיקה אינה דומה לגן ילדים; בפוליטיקה, ציות ותמיכה הם היינו הך. ובדיוק כשם שאתה [אייכמן] תמכת וביצעת מדיניות של סירוב לחלוק את האדמה עם העם היהודי ועם בניהן של כמה אומות אחרות - כאילו שלך ולממונים עליך היתה זכות כלשהי לקבוע למי מותר ולמי אסור לשכון בעולם - כך גם אנו מוצאים שאין לצפות מאיש, כלומר, מאף בן אנוש, כי ירצה לחלוק איתך את האדמה. מסיבה זו, ואך ורק מסיבה זו, עליך להיתלות.
המקור באנגלית
"Luckily, we don't have to go that far. You yourself claimed ' not the actuality but only the potentiality of equal guilt on the part of all who lived in a state whose main political purpose had become the commission of unheard-of crimes. And no matter through what accidents of exterior or interior circumstances you were pushed onto the road of becoming a criminal, there is an abyss between the actuality of what you did and the potentiality of what others might have done. We are concerned here only with what you did, and not with the possible noncriminal nature of your inner life and of your motives or with the criminal potentialities of those around you. You told your story in terms of a hard-luck story, and, knowing the circumstances, we are, up to a point, willing to grant you that under more favorable circumstances it is highly unlikely that you would ever havecome before us or before any other criminal court. Let us assume, for the sake of argument, that it was nothing more than misfortune that made you a willing instrument in the organization of mass murder; there still remains the fact that you have carried out, and therefore actively supported, a palicy of mass murder. For palitics is not like the nursery; in politics obedience and suppart are the same. And just as you supported and carried out a palicy of not wanting to share the earth with the Jewish people and the people of a number of · other nations-as though you and your superiors had any right to determine who should and who should not inhabit the world-we find that no one, that is, no member of the human race, can be expected to want to share the earth with you. This is the reason, and the only reason, you must hang.".