stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משתפי פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה
דרישות לשיתוף פעולה > סלובקיה

בנובמבר 1938 נקבע בבוררות וינה כי שטח השייך לדרום סלובקיה יסופח להונגריה. הסלובקים הזועמים האשימו את היהודים שישבו באזור כי הם תומכים בלאומנות ההונגרית. הם התנפלו עליהם וגירשו אותם לעבר הגבול ההונגרי. ההונגרים לא קיבלו אותם וגירשו אותם בחזרה. כתוצאה מכך מאות אנשים- זקנים, נשים וטף נאלצו לחיות מספר שבועות בשדה הפתוח. מאורע זה היה סימן לבאות.
סלובקיה הייתה המדינה הראשונה שלא הייתה נתונה לשלטון נאצי ישיר. ב-15 במרץ 1939 בתיאום עם הנאצים הכריזה ההנהלה הסלובקית על מדינה עצמאית ובחוזה אשר נחתם ב-23 במרץ 1939 היא קיבלה את הנהגתה של גרמניה במדיניות החוץ. יתר על כן הוקם בה מנגנון בהשראת הימלר והיידריך אשר עליו הוטל לדאוג לביצוע שיטתי של המטרה הנאצית – "טיהור אירופה מיהודים". סלובקיה סיפקה הזדמנות להרחיב את תחום השפעתו הישירה של הימלר תוך זירוז הטיפול בבעיה היהודית על-פי הדגם הנאצי. שליטי סלובקיה החדשים – הכומר יוסף טיסו וראש המפלגה הלאומנית פרופסור טוקא למדו מנותנת החסות הגרמנית מספר הליכים שכוונו נגד היהודים. ברם הם שאפו לשמור על עצמאות פנימית ועל הגוון הקתולי, לכן הציגו פעולותיהם כמושתתות על בסיס דתי, ולא על בסיס גזעני. ב-18 באפריל 1939 פורסמה פקודה שהגדירה את המושג "יהודי" ואליה התווספו הגבלות מקצועיות אשר תחילה פגעו בעורכי הדין. על-פי ההסבר שניתן בהודעה הגדרת המושג "יהודי" נעשתה מתוך רצון להסדיר את התנאים הסוציאליים, הכלכליים והמדיניים בתחום סלובקיה. דרך זו הייתה אופיינית לאותה תקופה אשר בה עדיין ניסו להסוות את ההגבלות ואת האיסורים שהוטלו על היהודים ועל רכושם בטענה שהם נועדו לצורך הסדרת ענייני הכלל. צורה זו מזכירה את נוסח החוקים שהוציאו הנאצים ב-1933. כך פעלו שליטי סלובקיה להבטחת שלטונם על-פי השיטה המשולשת של הנאצים: תחיקה, תעמולה וטרור. אנשי "משמר הלינקה" התנפלו על יהודים והחריבו בתי כנסת ובתי קברות. אף על פי שהסלובקים הדגישו כי גישתם אינה גזענית, אלא דתית הם השתמשו בשיטה דומה לזו של הגרמנים וקבעו כי מי שהתנצר לפני 30.10.18 נחשב נוצרי ומי שהמיר את דתו לאחר תאריך זה הוא יהודי. במשך שנת 1939 פורסמו צווים שונים שפגעו במשק החקלאי, במלאכה של היהודים. באביב 1940 יצאו צווים מפורשים אשר קבעו הגבלות ואפשרו החרמת מפעלים יהודיים. יהודים פוטרו מהצבא ומהממשלה והוטלו איסורים נוספים על מקצועות חופשיים. בנוסף גויסו מובטלים לעבודות כפייה.
ב־28.07.40 הזמין אליו היטלר את המנהיגים הסלובקים ובפגישה הידועה כ"פגישת זלצבורג" הכתיב את דרישותיו ואת תנאיו, לרבות הגברת הפעולות נגד היהודים. מכאן שגם כאן שימשה הבעיה היהודית אמצעי לחיזוק השפעתו הפוליטית הכללית הואיל ומשטר כפייה על היהודים, לפי הדוגמה הגרמנית, מבוסס על אנטישמיות גזעית ונועד להיות גורם להפחתת השפעת הכנסייה הקתולית ולהתבססות ההשפעה הגרמנית במדינה. כבר באוגוסט 1940 הוצא צו שקבע רישום חובה של כל הרכוש היהודי. צעד החקיקה המכריע היה חוק יסוד של הפרלמנט הסלובקי שהתקבל ב-3 בספטמבר 1940 וייפה את כוחה של הממשלה לנקוט אמצעים בענייני אריזציה. לפי חוק יסוד זה ייפה הפרלמנט את כוחה של הממשלה הסלובקית להורות על האמצעים הדרושים כדי: (א) לדחוק את רגליי היהודים מחיי הכלכלה והחברה בסלובקיה. (ב) להעביר את הרכוש היהודי לבעלות נוצרית. בעקבות חוק זה הוצאו בחודשים שלאחר מכן מאות חוקים וצווים שנועדו לערער את בסיס החיים של היהודים בסלובקיה ולשלול מהם את מקורות פרנסתם ואת יתר זכויותיהם. ב-3 בנובמבר 1940 הגיע אייכמן לסלובקיה בניסיון לקדם את פעולות הסלובקים כנגד היהודים.
דרישות לשיתוף פעולה > צרפת של וישי

צרפת הייתה מחולקת לאזור הכיבוש ולאזור החופשי אשר היה תחת שלטון וישי, כמו כן בגבולותיה של צרפת היו יהודים זרים רבים אשר חלק ניכר מהם שהה בה באופן בלתי לגלי. מתוך כך ניכר כי בעיית היהודים הייתה דחופה כבר בקיץ 1940, לפיכך ניתנו ההוראות הראשונות המגבילות את זכויות היהודים דווקא על ידי ממשלת וישי.
ב-17 ביולי 1940 אסרו העסקת זרים שלא נולדו צרפתים (הכוונה הייתה ליהודים) במוסדות ציבוריים וממשלתיים, אלא אם הם או בניהם שירתו בצבא. כעבור חודש התווספה הוראה שנייה אשר אסרה על זרים לעסוק ברפואה וברוקחות. ההוראה חלה גם על המושבות הצרפתיות (הכוונה הייתה בעיקר ליהודי צפון אפריקה). ב-3 באוקטובר 1940 פרסמה ממשלת וישי את "תקנון היהודים" שכלל את ההגדרה הידועה של יהודי כפי שהתבטאה בחוקי נירנברג. מעתה נאסר גם על יהודים צרפתים לעסוק במשרות ציבוריות או במשרות ממשלתיות, בצבא, בהוראה, במשפט ובקולנוע. תחולת התקנה הייתה תקפה בצרפת כולה (מלבד אלג'יריה) ולא רק באזור ממשלת וישי הואיל ועל-פי תנאי שביתת הנשק היו חוקי ממשלת וישי תקפים בצרפת כולה. הגרמנים אף היו מעוניינים שהצרפתים ייזמו פעולות אנטי-יהודיות. למחרת פרסום ההוראה נאסרו באזור וישי המוני יהודים זרים ונכלאו במחנות. עד סוף 1940 נעצרו כמחצית היהודים הזרים בצרפת.
ב-7 באוקטובר 1940 בוטל באלג'יריה "צו כרמיה" משנת 1865. תקנה זו הבטיחה ליהודים את אזרחותם הצרפתית בזכות המדינאי הצרפתי-יהודי אשר לחם לשוויון אזרחי של היהודים. השלטונות הצרפתיים הוציאו גם צווים אשר הטילו על יהודי צפון אפריקה חלק מחוקיה של ממשלת וישי ואף ניתן להם פירוש קיצוני. הצו הראשון התפרסם ב-31 באוקטובר 1940. בכל המינהל הצרפתי של שטח החסות הופעל העיקרון הגזעי בעקבותיו פוטרו יהודים ממשרותיהם. נוצרה גם אווירה עוינת בציבור ופסק הקשר של היהודים עם הציבור הצרפתי, יתר על כן היהודים הופלו לרעה בחלוקת המזון לעומת האוכלוסייה המוסלמית.
מן האמור לעיל ניכר כי שלטונות וישי הלכו בעקבות הצעדים שנקטה גרמניה החל בשנת 1933.
דרישות לשיתוף פעולה > ממלכת הונגריה

היטלר היה מעוניין בהונגריה לא פחות מאשר ברומניה, אך בניגוד לרומניה לא ניסו הנציונל-סוציאליסטים להתבסס במדינה, אלא בחרו בדרך של הסכמים ושל הטבות אשר בזכותם הסכימה הונגריה לשרת אינטרסים גרמניים. בה בעת פעל היטלר לעידוד הנטיות האנטישמיות ולהגבלת זכויות היהודים בהונגריה. תחילה שיתף את הונגריה בביזה הצ'כוסלובקית בהעבירו אליה שטחים אשר נלקחו ממנה לאחר מלחמת העולם הראשונה בחוזה טריאנון מנובמבר 1918.
לא במקרה נחקק "החוק היהודי הראשון" שהגביל את זכויות היהודים ב-1938 כאשר הונגריה החלה ליהנות מחסדי הרייך השלישי. חוק ראשון זה הושלם ב-1939 באמצעות חוק שני. ביסוד שני החוקים הונח המושג הגזעי. בהתאם לחוקים אלו צומצם שיעור היהודים שהורשו לעסוק במקצועות החופשיים ל-6% והם גם הוצאו, כמו בגרמניה, מהפקידות ומהעיתונות. במפעלים כלכליים הוגבל שיעור היהודים ל-20% וב-1939 הופחת ל – 12%. בוטלה אזרחותם ההונגרית של אלה שרכשוה לאחר 1914, והיהודים הוצאו מהמפלגות ההונגריות משום שלא הותר להם להצביע בבחירות הכלליות ובבחירות העירוניות. חרף הגבלת הזכויות האזרחיות לא נמנע גיוס גברים בני 18–25 לשירות עבודה החל מ-1940. חוקים אלו היו תקפים גם לגבי השטחים המסופחים, אך ההונגרים לא הסתפקו בכך והם ערכו ביהודים פרעות, בפרט בטרנסילבניה, כמו כן יהודים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית גורשו לחלק הרומני של טרנסילבניה או לרומניה עצמה. גם האצולה ניצלה את ההיתר להפקיע אדמות אשר היו בבעלות יהודית.
ב-1944 השלטונות בהונגריה שיתפו פעולה עם אדולף אייכמן בהוצאה לפועל של שואת יהודי הונגריה.
דרישות לשיתוף פעולה > ממלכת בולגריה

באפריל 1941 פלשה גרמניה ליוגוסלביה וליוון. הגרמנים החליטו לשלוט במישרין על סלוניקי. שאר אזורי תראקיה היוונית, מקדוניה ופירוט היוגוסלבית נמסרו לבולגריה, בת בריתה של גרמניה הנאצית. בולגריה בהנהגת המלך בוריס השלישי אשר מוצאו מבית אצולה גרמני וממשלתה הפשיסטית בראשות בוגדאן פילוב לטשה עיניה למחוזות אלה ושמה לה למטרה לספחם ל"בולגריה המאוחדת" הגדולה. הם טענו כי אזורים אלה היו ערש התרבות והכנסייה הבולגרית. שאיפת בולגריה לספח את תראקיה נבעה מרצונה לשלוט על חופי הים האגאי. הברית המדינית-צבאית עם גרמניה העניקה לבולגריה הזדמנות פז להגשים חלום זה. יתר על כן קודם לכן עלה בידי בולגריה בסיועו של היטלר לספח את דרום דוברוג'ה מרומניה. למרות האמור לעיל סירבה בולגריה לנתק את יחסיה הדיפלומטים עם ברית-המועצות ולהכריז עליה מלחמה. כך מנעה בולגריה הקרבת חייליה בחזית העקובה מדם שבמזרח והעדיפה לשלם לגרמנים בעיקר במטבע היהודי.
משנת 1941 חוקקה בולגריה חוקים אנטישמיים נגד היהודים ובראשם החוק להגנת האומה ובמסגרתם: קביעת נומרוס קלאוזוס; אכיפת ענידת הטלאי הצהוב; נישלה את היהודים ממקורות מחייתם והפקיעה רכושם; הכבידה עליהם את נטל המיסים; הגלתה את יהודי סופיה לערי שדה; הנהיגה עבודות כפייה במחנות עבודה ואף הקימה מחנות ריכוז. במיוחד הכבידו הבולגרים את העול על יהודי תראקיה ומקדוניה. בשעה שלכל תושבי השטחים האלה הוענקה אזרחות בולגרית באופן אוטומטי נמנעה האזרחות מהיהודים באמצעות תקנה מיוחדת. כתוצאה מכך הופקרו היהודים ללא כל הגנה חוקית וטיפולם הופקד בידי הקומיסריון לענייני יהודים שהוקם במשרד הפנים בראשות אלכסנדר בלב, עורך דין אנטישמי קיצוני. בלב נשלח לגרמניה כדי לקבל הכשרה בחקיקה נגד היהודים וביישומה. לא נדרשה הפעלת לחץ רב על השלטונות הבולגריים אשר התנדבו לשתף פעולה עם הנאצים כדי להיפטר מהיהודים "הזרים" כשהם פוזלים לעבר הפרס המצופה: סיפוחן הרשמי של תארקיה ושל מקדוניה לבולגריה בבוא הניצחון הגרמני המובטח.
ממשלת בולגריה התחייבה לארגן את השילוח, לכסות את הוצאות הסעת המגורשים, לשלם לגרמניה פיצוי של 250 מארק על כל מגורש ולא לדרוש החזרתם. בימי הגירוש פעלו השוטרים והחיילים הבולגריים באכזריות והחרימו את כל רכוש היהודים לטובת האוצר הבולגרי. הם הונו את קרבנותיהם כאשר אמרו להם כי הם מועברים לשטחי בולגריה הישנה לשם עבודה למען המאמץ המלחמתי. ליהודי תראקיה נאמר כי הם יועברו לפלשתינה במהרה. יהודים בודדים לא התפתו ל"הבטחות" ונמלטו לאלבניה אשר הייתה בשליטת האיטלקים. האוכלוסייה המוסלמית באלבניה הגנה על היהודים. האלבנים החביאו אותם בבתיהם, נתנו להם שמות אלבנים ובגדים מתאימים. הם הסתכנו ועשו זאת בהתאם לשבועת הבֶּסָה (אנ'), הטבועה בתרבותם ובה התחייבות לעזור לכל אדם בצרה ללא התחשבות בדתו.
ב"בולגריה המאוחדת" חיו בזמן השואה כ־60,000 יהודים, כ-20% מהם (11,343) הושמדו על ידי הבולגרים. על אף האמור לעיל, הצליחו הבולגרים להשריש את המיתוס השקרי כאילו הם "הצילו" את כל יהודיהם. הצלחה זו נזקפת לתכסיס שקוף הטוען כי תראקיה, מקדוניה ופירוט אינן שייכות לבולגריה. טענה זו המנתקת את תראקיה, מקדוניה ופירוט מבולגריה של שנות השואה ומציגה את "הצלת" יהודי בולגריה הישנה בנפרד ממה שאירע ליהודי המחוזות המסופחים יכולה להתפרש כהכחשת שואה.
ראו גם

מדינות הציר
אנטישמיות
תורת הגזע
הסדר החדש
היהודים במלחמת העולם השנייה
לקריאה נוספת

ברוך ניר (עורך), השמדה והישרדות בבולגריה המאוחדת, הוצאת "תמוז", 2003.
ישראל גוטמן וליוויה רוטקירכן (עורכים), שואת יהודי אירופה - רקע-קורות-משמעות, הוצאת "יד ושם", תשל"ג.
לני יחיל, השואה-גורל יהודי אירופה 1932–1945, כרך ראשון, דפוס בארי: ירושלים ותל אביב, 1987.
דן מכמן, השואה וחקרה - המשגה, מינוח וסוגיות יסוד, הוצאת "מורשת": תל אביב, 1998.
ראובן עשור, בוגדים ומשתפי פעולה במלחמת העולם השנייה, הוצאת "גולן", 1997.
יואל רפל (עורך), משואה, כרך כ"ה, תל אביב, 1996.
הערות שוליים

↑  יחיל, עמ' 128
↑  יחיל, עמ' 186
↑  מכמן, עמ' 82
↑  יחיל, עמ' 250
↑  יחיל, עמ' 251
↑  יחיל, עמ' 251–252
↑  יחיל, עמ' 242–245
↑  יחיל, עמ' 246
↑  יחיל, עמ' 245
↑  יחיל, עמ' 252
↑  רפל, עמ' 30–31
↑  יחיל, עמ' עמ' 253
↑  רפל, עמ' 31
↑  יחיל, עמ' 252–253
↑  רפל, עמ' 26
↑  רפל, עמ' 27–28
↑  רפל, עמ' 26
↑  רפל, עמ'27
1 2  יחיל, עמ' 254
↑  יחיל, עמ' 254–255
↑  מכמן, עמ' 89–92
↑  מכמן, עמ' 80–81
↑  מכמן, עמ' 85–86
↑  מכמן, עמ' 95
↑  מכמן, עמ' 84
↑  מכמן, עמ' 86–87
↑  מכמן, עמ' 87
↑  מכמן, עמ' 94–95
↑  יחיל, עמ' 256
↑  ניר, עמ' 48-47
↑  ניר, עמ' 48
↑  ניר, עמ' 49
↑  ניר, עמ' 57
| מדינות הציר במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| מדינות הציר | גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית • האימפריה היפנית האימפריה היפנית • איטליה הפשיסטית איטליה הפשיסטית •  ממלכת הונגריה • ממלכת רומניה ממלכת רומניה • ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה |  |
| מדינות בובה יפניות |  הודו החופשית • הפיליפינים הרפובליקה הפיליפינית השנייה •  הקיסרות הווייטנאמית •  מדינת בורמה • מנצ'וקוו מנצ'וקוו •  מנגג'יאנג •  ממשלת ואנג ג'ינג-ויי •  ממלכת קמפוצ'יאה •  ממלכת לואנג פרבאנג |  |
| מדינות בובה גרמניות |  הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית •  המדינה הסלובקית • נורווגיה הממשלה הלאומית •  המדינה ההלנית •  המדינה העצמאית של קרואטיה • הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה •  ממלכת אלבניה •  ממשלת ההצלה הלאומית •  מקדוניה העצמאית •  צרפת של וישי |  |
| מדינות בובה איטלקיות |  ממלכת אלבניה •  המדינה ההלנית •  המדינה העצמאית של קרואטיה •  מונטנגרו האיטלקית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566064305171  LCCN: sh85148363 
נשים וילדים יהודים מהונגריה ברציף הרכבת באושוויץ, מאי 1944
כרזת גיוס ל-אס אס בהולנד
פילימון דיקינסון

פילמון דיקינסון (באנגלית: Philemon Dickinson;‏ 5 באפריל 1739 – 4 בפברואר 1809) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטרנטון, ניו ג'רזי. בתור בריגדיר גנרל של המיליציה של ניו ג'רזי, הוא היה אחד מקציני המיליציה היעילים ביותר של מלחמת העצמאות האמריקאית. הוא גם היה חבר קונגרס קונטיננטלי מדלאוור וסנאטור אמריקאי מניו ג'רזי.
ביוגרפיה > רקע

פילמון דיקינסון נולד ב"קרוסיאדור", ליד טראפה, פרובינציית מרילנד ב-5 באפריל 1739, והיה אחיו הצעיר של האב המייסד ג'ון דיקינסון. כשהיה בן שנה, משפחתו עברה לדלאוור. הוא התחנך על ידי מורה פרטי עד שהלך לאוניברסיטת פנסילבניה, שם סיים את לימודיו ב-1759. לאחר מכן למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין, אך מעולם לא עסק בכך. בשנת 1767 עבר דיקינסון לטרנטון לאחוזה בשם "ההרמיטאז'". ב-14 ביולי 1767, הוא התחתן עם בת דודתו הראשונה, מרי קדוולדר (1746–1781). נולדו להם שני ילדים; סמואל (1770–1837) ומרי (1768–1822).
ביוגרפיה > שירות צבאי

דיקינסון שירת כקצין במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, והגיע לדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של ניו ג'רזי.
בתחילת מלחמת העצמאות ב-1775 הוא הוסמך לקולונל של המיליציה של מחוז הנטרדון. ב-1776 הוא נבחר כציר לקונגרס המחוז המהפכני של ניו ג'רזי. בינואר 1777 הוביל דיקינסון 400 מהמיליציות שלו בפשיטה על פלוגת אספקה בריטית ליד בית המשפט של סומרסט, ניו ג'רזי, ולכד כארבעים קרונות של אספקה וכמה שבויים. ביוני 1777 הוא מונה למייג'ור גנרל בפיקוד על כל המיליציות של ניו ג'רזי, תפקיד בו החזיק לאורך שאר המלחמה.
בנובמבר 1777 הוביל דיקינסון 1,400 איש בפשיטה על סטטן איילנד. בעוד שהמתקפה נצפתה על ידי הגנרל הלויאליסט סקינר ונהדפה, יחידתו של דיקינסון הרגה חמישה ולקחה 24 שבויים. דיקינסון לקח כמה מתנדבי ניו ג'רזי בשבי, כולל לוטננט ג'ייקוב ואן בוסקרק, לוטננט אדוארד ארל והמנתח ג'ון האמל.
המיליציה של דיקינסון השתתפה בקרב מונמות' ב-1778, וסייעה במניעת נסיגת הבריטים לניו יורק. כאשר בן דודו ג'ון קדוולדר ערך דו-קרב עם גנרל תומאס קונווי ב-4 ביולי 1778, דיקינסון היה הסגן של קדוולדר.
ביוגרפיה > שירות ציבורי לאחר המהפכה

בשנים 1782 ו-1783 הוא ייצג את דלאוור בקונגרס הקונטיננטלי. בשנים 1783–1784 הוא נבחר למועצה המחוקקת של ניו ג'רזי ממחוז הנטרדון שם שימש כסגן נשיא המועצה בשתי השנים. הוא היה חבר בוועדה שבחרה את האתר לבירה הלאומית בוושינגטון הבירה ב-1784. כאשר ויליאם פטרסון התפטר מהסנאט של ארצות הברית, דיקינסון נבחר על ידי ניו ג'רזי להשלים את כהונתו של פטרסון. הוא כיהן בסנאט מ-13 בנובמבר 1790 עד 3 במרץ 1793.
ביוגרפיה > מותו

לאחר שירותו בקונגרס, הוא חזר לטפל באחוזותיו עד שמת ב-4 בפברואר 1809, בביתו, ונקבר ב-Friends Burying Ground בטרנטון.
הערות שוליים

↑  Braisted, Todd W. (16 בספטמבר 2014). "How George Washington saved the life of Abraham Van Buskirk's Son". All Things Liberty. נבדק ב-20 בספטמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dodge, Andrew R.; Koed, Betty K. (2005). Biographical Directory of the United States Congress, 1774-2005. Government Printing Office. p. 958. ISBN 9780160731761.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n86001245  SNAC: w6x74d20  US Congress: D000324  VIAF: 13783140   WorldCat (עם VIAF): 13783140 
מכתב מפילימון דיקינסון, 1778
פרנק קנון

פרנק ג'ן קנון (באנגלית: Frank Jenne Cannon‏; 25 בינואר 1859 – 25 ביולי 1933) היה הסנאטור הראשון של ארצות הברית מיוטה, שכיהן מ-1896 עד 1899.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קנון, שנולד ב-25 בינואר 1859 בסולט לייק סיטי, טריטוריית יוטה, היה ילדם הבכור של שרה ג'ן קאנון וג'ורג' קיו קנון. אביו היה שליח בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים (כנסיית LDS) ולאחר מכן היה חבר בנשיאותה הראשונה. לאחר שלמד בבית הספר בסולט לייק סיטי, פרנק קנון למד באוניברסיטת דזרט, וסיים את לימודיו בגיל 19. הוא התחתן עם מרתה בראון מאוגדן בשנת 1878.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשורה של אירועים שקדמו להכרזה של וילפורד וודרוף בספטמבר 1890 כי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים לא תאשר נישואים פוליגמיים נוספים, קנון מילא תפקיד בהעברת המסרים בין הקונגרס האמריקאי להנהגת הכנסייה.
ב-1891 הוא עזר בארגון המפלגה הרפובליקנית של יוטה. לאחר הצעה כושלת להיות ציר מטריטוריית יוטה, הוא הצליח וכיהן מ-4 במרץ 1895 עד 4 בינואר 1896. קנון נבחר בשנת 1896 לשמש כסנאטור על ידי בית המחוקקים של יוטה למרות שהנהגת הכנסייה של LDS העדיפה את אביו לתפקיד. הוא שירת בסנאט של ארצות הברית, בתחילה, כחבר במפלגה הרפובליקנית; עם זאת, מאוחר יותר הוא הפך לחבר במפלגת הכסף הרפובליקנית, שנוסדה על ידי מחליפו (והמעסיק העתידי ב"סולט לייק טריביון") תומאס קירנס.
קנון הפסיד בבחירה מחדש ב-1899. המחוקקים במדינת יוטה ציינו כי לא יתמכו בקנון להיבחר מחדש זמן קצר לאחר הבחירות בנובמבר 1898. קנון הצביע נגד חוק דינגלי, שהיה מעלה את המכסים על סוכר ומסייע לתעשיית הסוכר ביוטה. החוק נתמך מאוד על ידי ההיררכיה של כנסיית ה-LDS, שהתנגדה כעת לבחירתו מחדש. גורמים נוספים היו תמיכתו ב-Free Silver, שמועות על מעשים לא מוסריים שייתכן שביצע בזמן שחי בוושינגטון הבירה, והעובדה שבית המחוקקים ביוטה נשלט על ידי הדמוקרטים. אלפרד וו. מק'קון, אחד מאנשי העסקים הבולטים בסולט לייק סיטי, חיפש וזכה לגיבוי של כנסיית ה-LDS בהתמודדותו על המושב. אבל בית המחוקקים נתקע במהירות על הבחירות. התקיימו מאה ועשרים ואחת הצבעות, ולא התקבל בהן אף זוכה. ב-18 בפברואר, נציג המדינה האשים את מק'קון בניסיון לקנות את קולו. חבר מחוקקים של תשעה חברים הצביע 7 מול 2 כדי לפטור את מק'קון מהאשמה, ולמרות שההצבעה התחדשה ב-8 במרץ עדיין חסרו למק'קון מספיק קולות כדי לזכות בתפקיד (היו לו רק 25 קולות). בית המחוקקים התפזר מבלי שבחר סנאטור.
מושב הסנאט מטעם יוטה נותר פנוי עד ינואר 1901. הרפובליקנים השיבו את הרוב שלהם בבית המחוקקים של המדינה בבחירות 1900 ובחרו בבעל מכרות עשיר תומאס קירנס שימלא את המושב. הבחירות עדיין היו נתונות במחלוקת חריפה. קירנס קיבל רק 8 קולות בהצבעה הראשונה, וההצבעה נמשכה ארבעה ימים נוספים. ב-22 בינואר ניצח קירנס בבחירות בהצבעה של 37 מול 25 (עם בלוק פה אחד של קולות רפובליקנים).
קנון היה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית בשנת 1900 ושימש כיו"ר המפלגה במדינה בשנים 1902–1904.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר שלא הצליח להיבחר מחדש לסנאט האמריקני על ידי בית המחוקקים של יוטה, בין היתר בשל התנגדות ההיררכיה המורמונית, קנון עבד כעורך של מספר עיתונים, ביניהם The Salt Lake Tribune‏, The Ogden Herald (אוגדן, יוטה) והקים את Ogden Standard-Examiner בשנת 1888. בין 1904 ל-1911, קנון תמך בעקביות במפלגה האמריקאית האנטי-מורמונית במאמרי מערכת בעיתונים.
מאוחר יותר דחה קנון את המורמוניזם וכתב ספר, עם הארווי ג'. או'היגינס, בשם Under the Prophet in Utah, שחשף את האופי ההיררכי הנוקשה של הארגון המורמוני. הספר גינה את מה שהמחברים תיארו כ"אבסולוטיזם" ו"התערבות" של הנהגת "הכנסייה" בפוליטיקה: "[המורמונים] חיים תחת אבסולוטיזם. אין להם יותר זכות שיפוט מאשר גופה מתה. אולם פיזור הסמכות הוא כל כך חכם עד שכמעט כל אדם נראה שותף להפעלתו... ומרגיש את עצמו במידה מסוימת אדון מבלי לשים לב שהוא גם עבד". הספר מפרט את המשא ומתן בו השתתף קנון מטעמה של יוטה שהוביל להקמת מדינה בתמורה לדחייה רשמית של פוליגמיה ושליטתה של הנהגת ה-LDS בפוליטיקה האזרחית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, וההסתערות שלאחר מכן הוא הבחין בשנים שלאחר הקמת המדינה.
במהלך שני העשורים האחרונים לחייו, הוא הרצה נגד המורמוניזם ובתמיכה במדיניות "כסף חופשי" (בניגוד לתקן הזהב). הוא מת, בגיל 74, בדנוור, קולורדו, ב-25 ביולי 1933.
המכללה למדינאות

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מכללה
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־18 שנים)
 מייסדים:  עמית הלוי, אסף מלאך 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  ד"ר אסף מלאך
 מיקום
 מיקום:  ירושלים ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′19″N 35°10′04″E﻿ / ﻿31.771972222222°N 35.167861111111°E﻿ / 31.771972222222; 35.167861111111
 Statesmanship.org.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) המכללה למדינאות(למפת ירושלים רגילה) המכללה למדינאות(למפת הרי ירושלים רגילה) המכללה למדינאות(למפת הרי ירושלים מוגדלת) המכללה למדינאות
 
המכללה למדינאות היא עמותה העוסקת בהכשרת מנהיגות ציונית מוכוונת עשיה ציבורית.
המכללה מגדירה את עצמה "מוסד אינטלקטואלי המבוסס על הגות יהודית ציונית במטרה להכשיר מדינאים ומנהיגי ציבור, בעלי תודעה היסטורית, עומק מחשבתי ורוחב דעת, המסורים לבניינה ולשגשוגה של מדינת ישראל."
עיקר פעילותה הוא קורסים המיועדים לאוכלוסיות שונות מוכוונות עשיה ציבורית: סטודנטים מצטיינים במקביל ללימודיהם באוניברסיטה, משרתי ציבור במסגרות שונות וקצינים בצה"ל.
משרדי המכללה נמצאים במרכז העיר ירושלים ותוכניות המכללה במרכז הרצל שבהר הרצל.
בראש המכללה עומד ד"ר אסף מלאך, ומנכ"ל המכללה הוא עו"ד בן בסון.
היסטוריה

את המכללה הקימו עמית הלוי (כיום ח"כ) וד"ר אסף מלאך בקדומים שבשומרון בשנת 2007 תחת השם המכללה למדינאות יהודית ולחשיבה אסטרטגית, שקוצר לאחר מספר שנים ל- המכללה למדינאות. המכללה נקראת על-שמו של עידו זולדן בן ה-29, שנרצח בפיגוע ירי על ידי מחבל בדרכו לקדומים מספר חודשים אחרי ייסוד המכללה, ואביו נחמן זולדן היה חלק מצוות ההיגוי שלה. ב-2010 עברה המכללה לשכונת רמות אשכול בירושלים, וב-2013 למרכז ציפורי שביער ירושלים. בשנת 2021 עברה המכללה למרכז העיר בירושלים.
שניים מתורמי המכללה הם ג'פרי יאס וארתור דנצ'יק שני יהודים-אמריקאים בעלי השקפת-עולם ליברטריאנית, התומכים באישים במפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
תוכניות

לפחות עד 2023 המכללה קיימה מספר תוכניות דגל:
1. "תוכנית המצטיינים לזהות ומדיניות" - תוכנית הפונה לסטודנטים מצטיינים מתחומי החברה, הרוח והמשפטים, המכוונים עצמם להשפעה בשדות הציבוריים בישראל. התוכנית מעניקה להם כלים תרבותיים, אינטלקטואליים ואישיים, במהלך לימודיהם ועד השמתם במחקר האקדמי או בשרות הציבורי. התוכנית מחולקת לארבעה רבעונים:
מדינת ישראל: זהות משטר ומשפט
ישראל במזרח התיכון
ישראל במערכת הבינלאומית
הדרך לחברה צודקת - כלכלה, תקשורת ומנהיגות.
התוכנית כוללת 30 מפגשים של יום מלא בימי חמישי, וכן סיורים, שבתות משותפות, וסדנאות רטוריקה וכתיבה פובליציסטית.
היא מתקיימת מאז הקמת המכללה בשנת 2008.
2. תוכנית "מעיל רוח - למנהיגות ציונית בצה"ל" - תוכנית בשיתוף פעולה עם חיל החינוך של צה"ל, המיועדת לקצינים בדרג הרס"ן-סא"ל ועוסקת במחשבה מדינית וציונית, בסיורים מעמיקים בתאי השטח השונים של ארץ ישראל תוך זיקה לציר הזמן של ההיסטוריה היהודית ותוך התייחסות לשאלות מדיניות הקשורות בכל תא שטח, ובסוגיות מגוונות של יחסי חברה-צבא.
3. תוכנית למנהיגות ציונית בנגב - תוכנית בת 15 מפגשים המיועדת לצעירים שפניהם לעשיה ציבורית בתוך מרחבי העשיה בנגב.
4. תוכנית רוח דרומית - תוכנית בשיתוף פעולה עם אגף התקשוב בצה"ל המיועדת לקציני תקשוב בדרג הרס"ן ומיועדת להעמיק את התודעה הציונית ואת חווית המשמעות של המשרתים במסגרת מהלך הרחב של העתקת בסיסי צה"ל לנגב, מהלך שאגף התקשוב מצוי בעיצומו עם הקמתה של קריית התקשוב בבאר שבע.
תוכניות המכללה כללו בשלבים שונים גם מסלול לדוקטורנטים, תוכנית של מתמחי ממשל במשרדי ממשלה שונים, ימי עיון לציבור הרחב ופעילויות מגוונות לבוגרים. בשנת 2018 הפעילה המכללה את תוכנית "משפיעים - חרדים לשירות המדינה ולשלטון המקומי" בשיתוף נציבות שירות המדינה, משרד העבודה והרווחה, מרכז השלטון המקומי וקרן ק.מ.ח.
צוות ופעילויות

על המועצה הציבורית של המכללה נמנים חתן פרס נובל לכלכלה פרופ' ישראל אומן, המזרחן פרופ' משה שרון, פרופ' אודי לבל, פרופ' שמואל טריגנו, אלוף (מיל') עוזי דיין ואל"ם (מיל') ד"ר ערן לרמן.
בפעילויות המכללה משתתפים עשרות רבות של מרצים מן האקדמיה ומן השירות הציבורי, ממגוון תחומים וממגוון תפישות ועמדות.
מלבד "תוכנית המצטיינים לזהות ומדיניות", תוכנית מתמחי הממשל, ופעילויות הבוגרים, פעלו במכללה שני מכונים.
מ-2012 פעל במכללה "המכון להוראת האזרחות וההיסטוריה" העוסק בנושאי ליבה בתוכנית הלימודים, ובפיתוח שורה של תכנים למורים להעמקה והרחבה של הידע המקצועי ואמצעי ההוראה. במסגרת המכון פורסמו חוברות למורים בנושאים שונים, וביניהם: ישראל כמדינת לאום, לאומיות יהודית, הרקע ההיסטורי להקמת המדינה מדינת ישראל והעם היהודי בתפוצות ויחסי יחיד-חברה. בנוסף נכתבו במסגרת המכון מספר קורסים להוראה במכללות למורים.
מ-2014 פעל במכללה "המכון לאתיקה ויחסים בינלאומיים" העוסק בסוגיות מתחום היחסים הבינלאומיים שיש להם היבטים אתיים, ובוחן את המקום הראוי של שיקולים אתיים בתחום מדיניות חוץ. המכון התמקד בגיבוש עקרונות מנחים למדיניות חוץ מוסרית בהקשר הישראלי. במסגרת המכון נכתבו מחקרים כמו: סיוע חוץ וסיוע הומניטרי: מדיניות רצויה לישראל - מאת ד"ר שראל ויינברגר, מדיניות סחר נשק - מאת ד"ר גל הדרי, הגדרת מלחמה צודקת במשפט ההומניטרי - עו"ד יונה שרקי.
הערות שוליים

↑   נתנאל שלומוביץ, הצצה נדירה למוחו של המיליארדר החמקן שרוצה לעצב מחדש את ישראל, באתר TheMarker‏, 4 באוגוסט 2021
↑  הרשמה מקוונת, באתר www.statesmanship.org.il
↑  משפיעים - חרדים לשירות המדינה ולשלטון המקומי, באתר www.facebook.com
↑  מועצה ציבורית, באתר statesmanship.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403310005171  VIAF: 50153237750829211269   WorldCat (עם VIAF): 50153237750829211269
עובד סוציאלי בתחנת משטרה

עובד סוציאלי בתחנת משטרה, הקרוי גם עו"ס משטרה הוא עובד סוציאלי בהכשרתו, בעל ידע וניסיון בתחום איבחון וטיפול במצבי אלימות בין זוגית ואירועי טראומה למיניהם. העובד הסוציאלי אינו שוטר, אלא עובד משרד הרווחה. בתוקף תפקידו הוא מושאל לתחנת משטרה ביישוב, ונמצא בקשר עם בעלי התפקידים בתחנת המשטרה, צוות חקירות אלימות במשפחה וחסרי ישע, וכן בעלי תפקידים בתוך הרשות העירונית, הכוללים נציג עיר ללא אלימות, בעלי תפקידים במחלקה לשירותים חברתיים, שירות מבחן, שירותי בריאות, חינוך, עו"ס לפיקוח על עבירות מין בקהילה, שרות בתי הסוהר וכדומה.
השילוב של איש טיפול מתחום עבודה סוציאלית ורווחה בתוך תחנת המשטרה היינו ייחודי והוא נובע מהבנה שהתגבשה בין המשרד לביטחון פנים ומשרד הרווחה לגבי החשיבות שיש לשיתוף הפעולה ואיגום המשאבים של גורמי הטיפול וגורמי האכיפה בהתמודדות מהירה, מקצועית ויעילה במצבי אלימות בין זוגית ואירועים משבריים המגיעים לפתחה של המשטרה. רשימה חלקית מאוד של מאפייני האירועים: אובדנות, הזנחה, פגיעה בקטינים, דרי רחוב, פגיעה בקשישים ועוד.