stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר גבאי
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בפעילותו הציבורית שימש ומשמש בורר בארגונים בינלאומיים, נשיא האגודה למען האומות המאוחדות בישראל, יו"ר מועצת האגודה הבינלאומית למשפטנים יהודים, יו"ר משותף של המועצה בין-דתית מתאמת בישראל, יו"ר ועדת הפטנטים בישראל וחבר דירקטוריון בנק לאומי. בשנת 1998 מונה לבורר יחיד מטעם לשכת המסחר הבינלאומית בסכסוך בין חברות עסקיות משלוש מדינות. גבאי מרצה לדיני מסחר בינלאומי באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב ובמסלול האקדמי המכללה למינהל. משנת 1994 עסק בעריכת דין וייעוץ משפטי במשרדו של אברהם נאמן.
ספר לזכרו

בשנת 2015 יצא ספר לזכרו ביוזמתה של אלמנתו עו"ד ימימה פרץ גבאי ובעריכת פרופ' אהרון ברק ועו"ד מיכל נבות. בספר ביוגרפיה קצרה, אסופת כתביו בעברית ואנגלית, ומאמרים שכתבו חבריו ומוקירי זכרו: עו"ד נעמי אסיא, פרופ' יוסף גרוס, פרופ' יורם דינשטיין, פרופ' יצחק זמיר, פרופ' נלי מונין, עו"ד יואל צור, דר מאיר רוזן, פרופ' נחום רקובר, פרופ' אנג'י ארונטיטיס (Arvanitis), פרופ' רובי סייבל, פרופ' חווה לנדאו.
חיים אישים

ב-1961 נשא לאשה את עו"ד ימימה פרץ שהייתה לימים ראש מחלקת החנינות במשרד המשפטים. לזוג נולדו שלושה בנים: רענן, גיל ויקיר, איש עסקים.
נפטר ב-7 במרץ 2010 בגיל 86, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
הערות שוליים

↑  בית העסק שלו לממכר בדיח הוצת שוב במאורעות 1936. ב-1948  אליעזר ובנו בן ציון ניצלו משריפה בבית העסק, שהוקם מחדש בממילא. הם ניצלו ברגע האחרון הודות לההגנה. אחרי המלחמה הקים אליעזר שוב את העסק במרכז ירושלים. אחרי מלחמת ששת הימים, שמר על קשרים עם הלקוחות והחברים הערבים שחזרו לפקוד את בית המסחר שהוקם מחדש
↑  אחרי גירוש ספרד הגיעה המשפחה לעזה וב-1799 ברחה ממנה לחברון בעקבות טבח ביהודי הקהילה, והביאו עמם את משקופי בית הכנסת לחברון
↑  בדו"ח ועדת החקירה הבריטית יש תיאור מפורט של עדויות לגבי הרצח וההתעללות בגופות
↑  שלום ירושלמי, מה היא בדיוק אגודת האומות המאוחדות לישראל, כל העיר, 14 בספטמבר 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475124405171  BnF: cb17044407f (data)  GND: 1081739657  ISNI: 0000 0000 4396 9699  LCCN: no95030449  SUDOC: 189004533  VIAF: 46345706   WorldCat (עם VIAF): 46345706
מבצע ליידי

מבצע ליידי הוא פשיטה שביצעה שייטת 13 של חיל הים הישראלי על נמל פורט סעיד במהלך מלחמת יום הכיפורים בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973. בפעולה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים. שני לוחמים של שייטת 13 הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע בעקבות המבצע, עלי קמחי ועודד אמיר.
רקע

בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים נחלו ספינות הטילים של חיל הים הישראלי הצלחות מול חיל הים המצרי והטביעו, במהלך קרב פורט סעיד וקרב דמייט ארבע ספינות טילים מצריות. בעקבות כך החל הצי המצרי בים התיכון להסתגר בנמליו. במטה חיל הים הישראלי הוחלט לתקוף את האויב בתוך בסיסו בפורט סעיד. מעגן זה, בכניסה הצפונית לתעלת סואץ, היה בסיס קדמי לצי המצרי בים התיכון. במעגן שהו שני סטי"לים מדגם אוסה, שני סט"רים, שני נט"קים (נחתות טנקים) וחמישה כלים אחרים.
הגנת הנמל כללה סוללות תותחים 130 מ"מ מכווני מכ"ם, תותחי 100 מ"מ, טילים נגד מטוסים, רשת פלדה נגד צוללים שהותקנה בפתחו, סיורים תכופים, ופצצות עומק.
מהלך המבצע

נחתת הטנקים אח"י "אשקלון" בפיקוד חיים רז ועליה מפקד שייטת 13 סא"ל שאול זיו שפיקד על המבצע, מלווה בשתי סירות דבור, שתי סירות משמר "יתוש" ושתי סירות "סנונית" נעו מערבה והגיעו לנקודת ההורדה בחוף רומני באזור ימת ברדוויל בשעה 19:27.
מהנחתת הורדו למים שתי סירות גומי, שאליהן נרתמו שני כלי שיט תת-ימיים מסוג "חזיר". גרירת החזירים לנמל החלה בשעה 22:00 לערך.
בסמוך לנמל שוחררו החזירים והחלו בתנועה עצמאית לתוך הנמל בשעה 23:52 כשעליהם ארבעה לוחמי שייטת 13: מפקד כוח הפשיטה - סרן עודד אמיר ורב-סמל עלי קמחי על חזיר אחד; סרן בועז שקדי ורס"ל שי ברוש על החזיר השני.
הכוח חדר מבעד לרשת הפלדה שבפתח הנמל, והתפצל לכיוון שני מעגנים שונים. מרגע הכניסה לנמל התמודדו שתי החוליות עם פיצוצים תכופים של פצצות עומק.
החוליה של שקדי וברוש, שיועדה להטביע נט"קים מדגם "וידרה", גילתה שטעתה בניווט בתוך הנמל, חזרה לפתחו ומצאה את דרכה מחדש. משהגיעה אליהם גילתה כי המדחפים של הנט"קים פועלים וכתוצאה מכך הנט"קים נעו וקשה היה להצמיד אליהם את מוקשי העלוקה. לאחר מאמצים הצליחה החוליה להצמיד את שני מטעני העלוקה לנט"ק אחד ועשתה את דרכה בחזרה לנקודת האיסוף. בדרכה חזרה נתקלה בפצצות עומק שהתפוצצו.
החוליה של אמיר וקמחי הצמידה מוקשי עלוקה לסטי"ל אוסה לטרפדת דגם P-183 ולטרפדת נוספת נושאת מטולי רקטות. חוליה זו לא שבה לנקודת האיסוף ולא ידוע מה עלה בגורלה.
תוצאות המבצע

כתוצאה מפיצוץ מוקשי העלוקה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצריים: נחתת טנקים מדגם "וידרה", ספינת משמר נושאת משגר רקטות, טרפדת מדגם P-138, וספינת טילים מדגם "אוסה".
שני לוחמים - סרן עודד אמיר ורב-סמל עלי קמחי, נפגעו (אולי מהשלכת מטעני העומק) בדרכם חזרה בתוך הנמל. הם לא הגיעו לנקודת החבירה והוכרזו כנעדרים. כבר במהלך המלחמה נעשו מאמצים תחת אש לאתר את גופותיהם, אך הם לא אותרו עד היום והוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
עיטורים

ארבעת הלוחמים שחדרו לנמל עוטרו בעיטורי צה"ל:
עיטור הגבורה - סרן עודד אמיר
עיטור העוז - רב-סמל עלי קמחי וסרן בועז שקדי
עיטור המופת - רס"ל שי ברוש
ציון לשבח מראש מספן הים, תא"ל מיכאל ברקאי, ניתן לסרן דניאל קורן
לקריאה נוספת

איתן הבר וזאב שיף, לקסיקון מלחמת יום הכיפורים, זמורה-ביתן, 2004.
מייק אלדר, שייטת 13, ספרית מעריב, 1993.
ביאורים

↑  סדר הדוברים: יהודה דובדבני - גדוד 890, שאול שפי - טייסת 118, יום טוב תמיר - גדוד 9 ושי ברוש - מבצע ליידי.
הערות שוליים

↑  עיטור הגבורה לעודד אמיר, באתר הגבורה
↑  עיטור העוז לעלי קמחי, באתר הגבורה
↑  עיטור העוז לבועז שקדי, באתר הגבורה
↑  עיטור המופת לשי ברוש, באתר הגבורה
↑  סרן דניאל קורן, באתר הגבורה
אורי פסטר

| --- | --- |

 לידה:  9 ביוני 1961 (בן 63) עפולה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורי פסטר (נולד ב-9 ביוני 1961) הוא במאי תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, מחזאי, תסריטאי וסופר ישראלי.
הערות שוליים

↑  חיים נגיד, אורי פסטר: תיאטרון בגדול, מעריב, 19 בפברואר 1988
↑  מירי פז, הפקות הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו, דבר, 9 בספטמבר 1981
↑  שרית פוקס, הבוהמיינים מהדרום הביאו לפסאיבל עכו זיקוקי די נור, מעריב, 6 באוקטובר 1982
↑  שוש אביגל, תיאטרון - פיקניק בשדה הקרב - 'בונקר' בהבימה - מחזה מאת חיים מרין, כותרת ראשית, 19 באוקטובר 1983
↑  ליקי אגינסקי, תגובה - הביקורת העליבה את הקהל, חדשות, 11 בספטמבר 1984
↑  יעקב הכהן, סיפורה של אהבה אסורה, מעריב, 25 ביוני 1984
↑  מנחם פרי, הצגה - היה קורצאק? - 'המלך מתיא הראשון', חדשות, 17 בדצמבר 1985
↑  שוש אביגל, תיאטרון מת לילדים זקנים, כותרת ראשית, 18 בדצמבר 1985
↑  סימה קדמון, אורי פסטר. לא המצאה של אף אחד, מעריב, 5 במאי 1989
↑  רונן טל, מקור משיכה, חדשות, 21 ביוני 1989
↑  אמיר פלג, פסטר מביים בביודצב׳, חדשות, 28 בפברואר 1990
↑  שוש אביגל, הצגה / המכשפה והמפלצת ־ גמר חשבון, חדשות, 29 בדצמבר 1991
↑  אביחי בקר, מפונק מנוי להילחם, חדשות, 28 בפברואר 1992
↑  אורי קליין, פישקה החיגר חוזר לצבא, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2007
מארינה בננסון, עכבר העיר, הבלוקבאסטר היהודי הראשון, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2007
↑   ננו שבתאי, זה מחזמר או ג'ינגל של מערכת בחירות?, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2017
↑  הקוסם! המחזמר, באתר www.ishim.co.il
↑  גלי פיאלקוב, עכבר העיר, "הקוסם" חוזר: תחנה מהנה במסע, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2015
↑  לילי עבודי, עכבר העיר השרון, המתאבד - אם כבר למות, אז שיהיה כלכלי, באתר הארץ, 9 במרץ 2010
מיכאל הנדלזלץ, המתאבד - טובה או לא טובה, באתר הארץ, 14 במרץ 2010
↑   יאיר אשכנזי, אורי פסטר נועל את "חג המחזמר" בתחושת ניצחון, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302826505171  ISNI: 0000 0000 6697 1900  LCCN: nr91007943  VIAF: 2321836   WorldCat (עם VIAF): 2321836
נועם צור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1981 (בן 44 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 
נועם צור (נולד ב-1981) הוא מנצח ישראלי.
ביוגרפיה

צור שימש מנצח ראשי בבית האופרה והתיאטרון אאלטו בעיר אסן בגרמניה בשנים 2008 -2010. במסגרת תפקידו ניצח צור כל שנה על שלוש הפקות חדשות ועוד כשבעה שחזורים מן הרפרטואר האופראי ובקונצרטים סימפוניים.
לפני כן הוא למד נגינה בטרומבון וגם מעט פסנתר.
בספטמבר 2006 פייר בולז בחר בנועם צור לעבוד לצידו כיועץ אמנותי ומנצח לשנים 2006-2008 במסגרת פרויקט המלחינים בפסטיבל לוצרן. שם ניצח על יצירות של מלחינים בני זמננו ומלחיני מופת של המאה ה-20.
מספטמבר 2005 ועד אוגוסט 2007, היה מנצח הבית וממלא מקום המנהל המוזיקלי של האופרה והתזמורת של העיר היידלברג בגרמניה.
בשנת 2001 שימש כעוזר המנצח של זאב דורמן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה.
מאז 2001 ניצח נועם צור על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית; בשווייץ ניצח על תזמורת "I Sinfonietti 01" ועל תזמורת וינטרטור; בגרמניה ניצח על התזמורת הסימפונית של בוכום, תזמורת קאסל, תזמורת ברנדנבורג ובדרום אפריקה ניצח על התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג.
טרויה (אופרה)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מלחין:  בוז'ור הויניץ
 תאריך יצירה:  2018 
 מבוסס על:  איליאדה מאת הומרוס
 שפה:  טורקית
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  מלחמת טרויה, 1184–1193 לפנה"ס
 מקום התרחשות העלילה:  טרויה
 
טרויה (בטורקית: Troya) היא אופרה בשתי מערכות מאת בוז'ור הויניץ' המבוססת על הלברית בשפה הטורקית מאת ארטון הויניץ', אחיו. האופרה מבוססת על האפוס היווני העתיק איליאדה מאת הומרוס. האופרה הועלתה בהצגת בכורה באנקרה, טורקיה, ב-2018 והועלה מחדש בתיאטרון בולשוי במוסקבה, רוסיה, ב-2019.
סקירה כללית

טרויה הולחן על ידי Bujor Hoinic, המנצח הראשי הרומני של האופרה והבלט הממלכתי של טורקיה. הליברית נכתבה על ידי ארטון הויניץ'. זוהי האופרה הטורקית הראשונה שנכתבה והולחנה על ידי זרים. מבוססת על האפוס היווני מהמאה ה-8 לפני הספירה איליאדה מאת הומרוס. האופרה הושלמה במאי 2018 לאחר עבודה של שלושה וחצי חודשים. שמונה הסצנות של האופרה בשתי המערכות עוסקות במלחמה ובחיים בעירטרויה (היסארליק המודרנית, צפון מערב טורקיה). הבכורה התקיימה בקונגרסיום ATO באנקרה, טורקיה, בביצוע האופרה והבלט הממלכתי של אנקרה ב-9 בנובמבר 2018. האופרה הוזמנה על ידי משרד התרבות והתיירות כחלק מ"שנת התיירות 2018 של טרויה" בטורקיה, שהוכרזה בקשר למלאת 20 שנה לכניסתה של טרויה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו .
ב-8 באפריל 2019, טרויה הועלתה בתיאטרון בולשוי במוסקבה, לרגל פתיחת "שנת התרבות רוסיה-טורקיה 2019".
תפקידים

| תפקיד | קול | צוות מקורי |
| --- | --- | --- |
| הומרוס, מחבר האיליאדה | קריין | מוסטפא קורט |
| אגממנון, מלך מיקנה | בס | שפק גוץ' |
| פריאמוס, מלך טרויה | בריטון | זפר ארדש |
| הלנה, מלכת ספרטה | סופרן | זדה איזלי |
| פאריס, נסיך טרויה | טנור | מוראט קראחן |
| הקטור, יורש העצר וגיבור טרויה | רקדן | טאן סגטורק |
| מנלאוס, מלך ספרטה | קריין | מרט טורקוגלו |
מקהלה ורקדנים:
תקציר העלילה > מערכה ראשונה > תמונה ראשונה: ארמונו של המלך מנלאוס בספרטה

מנלאוס, מלך ספרטה, מזמין את כל המלכים והנסיכים היוונים של טרויה, פריס והקטור, לחתונתם של תטיס ופליוס בספרטה. במהלך החגיגות שלאחר החתונה, פריס נמשך למלכה הלנה היפה, אשתו של מנלאוס. היא נענית לנסיך.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה > תמונה שנייה: מקדש האלה ארטמיס באוליס

מנלאוס מבין שפריס חטף את הלנה. הוא מבקש עזרה מאחיו אגממנון, מלך מיקנה. אגממנון אוסף את כל מלכי וגיבורי יוון במקדש. הוא מאשים את טרויה בבגידה, ודורש לבוא איתה חשבון. הוא מצווה על הגיבורים היוונים אכילס, אודיסאוס ואַיאס להיות מוכנים למלחמה נגד טרויה. המטרה שלו היא לתקוף את טרויה בהקדם האפשרי, לפלוש אליה ולנקום בשם אחיו. הוא מתייעץ עם הנביא קלקס כדי לצפות העתיד. הכוהן מורה לו להקריב קורבן לאלה ארטמיס למען ניצחון. בתו של אגממנון, הנסיכה הצעירה איפיגניה, מובלת למזבח ברב טקס.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה > תמונה שלישית: ארמון טרויאני. השמש זורחת על טרויה

פריס והקטור חוזרים לטרויה עם הלנה, ופוגשים את המלך פריאמוס. הטרויאנים בפאניקה, והלנה מודאגת ממלחמה עקב חטיפתה. בעודו עד לאהבה בין פריס להלנה, פריאם מכריז שהלן היא כעת נסיכה טרויאנית. הוא מזכיר לאצילים ולאנשים שלעולם לא ניתן לחדור את חומות טרויה.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה > תמונה רביעית: מחוץ לחומות טרויה. חשכת עננים על טרויה

אגממנון וגיבוריו מופיעים עם צבא ספרטה מול חומות טרויה. פריאם, הנסיכים הטרויאנים והאצילים, יוצאים מהחומות. מכיוון ששני המלכים, אגממנון ופריאם, אינם יכולים להגיע לפתרון של שלום, הצבא היווני מתחיל בהתקפה בעוד הצבא הטרויאני, בראשות הקטור, נכנס למגננה, לאחר שפריאם מאובטח. כשהמלחמה מתחילה, שני הגיבורים, הקטור ואכילס, נפגשים פנים אל פנים בדו-קרב, שמסתיים כשאכילס הורג את הקטור. הצבא היווני תוקף את טרויה, עם זאת, אינו יכול לעבור את חומות טרויה החזקות.
תקציר העלילה > מערכה שנייה > תמונה חמישית: הכיכר בתוך טירת טרויה

גופתו של הקטור מובאת לכיכר בתוך הטירה לשריפה מול העם הטרויאני שנאסף. אביו, פריאם, מניח שני מטבעות זהב על עיניו של הקטור כדי לאפשר לו לנסוע בקלות ל"ארץ המתים" לפני שהגופה אמורה להישרף. הלנה עצובה ומנסה לברוח כדי למנוע מלחמה. פאריס משכנעת אותה להישאר ואומר לה שהכוונה האמיתית של אגממנון היא לפלוש לטרויה, גם אם היא תחזור אליו.
תקציר העלילה > מערכה שנייה > תמונה שישית: מחנה הצבא היווני מחוץ לחומות טרויה

לאחר הכנות, הצבא היווני תוקף את טרויה. נוצר מרחץ דמים, הצבא הטרויאני מגן על העיר בחירוף נפש. היוונים חווים תבוסה גדולה. גם הגיבור היווני אייאקס וכמה חיילים נשבים על ידי טרויה. פריאם וחייליו רודפים אחרי הצבא היווני שבורח אל ספינותיהם.
תקציר העלילה > מערכה שנייה > תמונה שביעית: הכיכר הגדולה מול ארמון המלך פריאם בטרויה

פריאם מופיע עם פאריס והלנה בפני האנשים שנאספו ומודיע על ניצחונם הגדול. אייאקס ושבויי מלחמה יוונים נוספים מובאים לכיכר. העם רוצה לעשות לינץ' באסירים. עם זאת, פריאם סולח להם ומשחרר אותם לחופשי. לפאריס נודע שהצבא היווני הותיר מבנה סוסי עץ ענק מחוץ לעיר. הוא נלקח אל תוך החומות כפרס ניצחון למרות שהכוהן ממליץ על שריפתו. החגיגות סביב מבנה הסוס נמשכות עד השעות המאוחרות של הלילה.
תקציר העלילה > מערכה שנייה > תמונה שמינית: חצות בכיכר הגדולה של טרויה

לאחר שהחיילים הטרויאנים והאנשים נרדמים בעקבות החגיגות והשתייה המרובה, אכילס, אודיסאוס והמירמידונים יוצאים מהסוס. הם פותחים את שערי העיר עבור הצבא היווני המסתתר וממתין. העיר הופכת לפתע לשדה קרב וטרויאנים נטבחים בזה אחר זה. טרויה בוערת בלהבות. פריס מזהה את אכילס ויורה חץ לזכרו של הקטור. החץ פוגע בגיד אכילס ברגלו ומשאיר אותו פגיע. חץ שני פוגע באכילס בחזה. הוא מסיר אותו אבל מת. במהלך הטבח, אגממנון הורג את פריאם באכזריות בעוד פריס, הלנה וכמה אצילים שנותרו בורחים מטרויה על נפשם.
הערות שוליים

^
^ Jump up to:a b c
^ Jump up to:a b
^ "Troy performed on Bolshoi stage". Hürriyet Daily News. 9 April 2019. Retrieved 12 April 2019.
גד ברזילי

| --- | --- |

גד ברזילי ב-2012
 לידה:  11 בינואר 1958 תל אביב-יפו, ישראל 
 פטירה:  10 באפריל 2023 (בגיל 65) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב 
 תקופת כהונה:  ? – 10 באפריל 2023 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 באפריל 2023 
 פרסים והוקרה:  תוכנית פולברייט 
 gadbarzilai.com
 
גד (גדי) ברזילי (11 בינואר 1958 – 10 באפריל 2023) היה משפטן, עורך דין ואיש מדע המדינה. פרופסור מן המניין למשפטים בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת חיפה. פרופסור אמריטוס למשפט וחברה, משפט השוואתי ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון. כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים (2012–2017) וכמשנה לרקטור וראש בית הספר הבינלאומי (2016–2019), באוניברסיטת חיפה. כן כיהן כיו"ר הוועד הארצי של דקאני הפקולטות למשפטים בישראל (2014–2017). ביוני 2021 נבחר לנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה (2021–2023). היה חתן פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט (2022) וחתן פרס רקטור אוניברסיטת חיפה לחוקר הבכיר המצטיין באוניברסיטה לשנת 2022.
ביוגרפיה

ברזילי נולד בתל אביב וגדל ברמת גן, להורים ניצולי שואת יהדות צ'כוסלובקיה. היה בנם של אשר ברזילי (25 בינואר 1924 – 8 ביוני 2018), פרטיזן ביערות סלובקיה, ולימים מחלוצי האורתופדיה הטכנית בישראל ושל שושנה ברזילי (6 בפברואר 1925 – 24 בנובמבר 2020) אשת השומר הצעיר ומדריכת נוער. לימים כיהן ברזילי כדובר ארגון דור ההמשך למורשת השואה והגבורה.
היה בעל תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה כללית ויהדות מאוניברסיטת בר-אילן (1979, הצטיינות יתרה), תואר ראשון בהצלחה רבה וקורסי תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1982), תואר שני במדעי המדינה ויחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת בר-אילן (1982, הצטיינות יתרה) ודוקטורט במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, שבו שילב תיאוריות חברתיות עם תיאוריות משפטיות כדי לחקור סוגיות של סדר חברתי ומשפטי. את מחקר הפוסט-דוקטורט השלים באוניברסיטת ייל (1988–1987) בה שהה כעמית תוכנית פולברייט. כן קיבל תעודת הסמכה בשימושים סטטיסטיים מתקדמים במדעי החברה, מטעם אוניברסיטת מישיגן באן ארבור (1988).
במהלך לימודיו, כיהן כעוזר מחקר והוראה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן (1977–1980), כמרצה-מדריך במחלקה (1980–1987) וכמרצה-מדריך במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטה העברית (1986–1987). לאחר סיום לימודיו, ברזילי עבד בכמה משרדים לעריכת דין, כגון מוריץ-מרגוליס-ויסגלס-אלמגור ומשרד שבלת. לאחר מכן החליט ברזילי כי הוא פונה לעבודה באקדמיה, עבר לאוניברסיטת תל אביב וכיהן בה כמרצה במחלקה למדעי המדינה (1989–1994), כראש התכנית לתואר דו-חוגי במשפטים ומדעי המדינה (1990–1994), כמרצה בכיר במחלקה למדעי המדינה (1994–2002) וכפרופסור חבר במחלקה למדעי המדינה (2002–2006) בנוסף להוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. ב-2005 מונה לפרופסור מן המניין ועבר לאוניברסיטת וושינגטון (2005–2013). בשנת 2011 הצטרף ברזילי כפרופסור מן המניין לסגל האקדמאי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה והיה דקאן הפקולטה למשפטים בשנים 2012–2017. בשנת 2016 נבחר לשמש כמשנה לרקטור האוניברסיטה ושימש בתפקיד זה עד שנת 2019. ברזילי לימד כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות לאורך השנים, בהן אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברזילי ייסד את התוכנית הראשונה בישראל לתואר ראשון ללימודי משפטים ומדע המדינה (1992), והיה שותף בכיר להקמת תוכנית לתואר שני ושלישי הראשונה בישראל בתחום משפט, חברה ופוליטיקה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1996. באותה שנה היה גם שותף בכיר להקמת האגודה הישראלית ללימודי משפט וחברה. בשנת 1999 הוזמן ברזילי על ידי אוניברסיטת תל אביב לשמש כמנהל המייסד של אחת מקרנות פרסי המחקר והמלגות מהגדולות בעולם, פרס דן דוד. בשנים 2011–2013 כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל. בשנים 2021-2023 כיהן כנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה.
ברזילי התמקד במחקר ובהוראה בין-תחומיים על המשפט, החברה והפוליטיקה. במהלך עבודתו האקדמאית בישראל ובעולם זכה ברזילי בארבעה עשר פרסים מדעיים לרבות בפרס הספר הטוב ביותר של האגודה ללימודי ישראל. ברזילי שימש כעורך אורח של כתב העת המרכזי בישראל למדע המדינה, "פוליטיקה", ושל כתב העת "פלילים", בהוצאת הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הוא היה חבר במועצת העורכים של כתב העת למשפט וחברה Law and Society Review, שימש כחבר ועדת העורכים כתב העת למדע המדינה, American Journal of Political Science, ובמועצת העורכים של כתב העת המרכזי לחקר הפוליטיקה ההשוואתית Comparative Political Studies.
חיים אישיים

ברזילי היה נשוי לקרין נהון (ממנה התגרש), מנישואים אלו נולדו לו שני ילדים. הוא חילק את חייו בין ארצות הברית לישראל. 17 שנים חי ברזילי בארצות הברית והיתר בישראל. נפטר ב-10 באפריל 2023 בגיל 65 מהתקף לב.
הגותו ומחקריו

ברזילי ראה את האתגר המרכזי בהבנת המשפט בפוליטיקה והבנת הפוליטיקה במשפט כמרחבים בלתי נפרדים של פעילות אנושית במסגרת הכוח הפוליטי. על סמך הנחת יסוד הגותית זו פרסם ברזילי שורה ארוכה של מאמרים וספרים, שברבים מהם יישום מחקרי גם לתחומי החברה, המשפט והפוליטיקה בישראל.
ראשית מחקריו הייתה בניתוח והמשגה של הבנה כיצד שימושים פוליטיים באמצעי ביטחון לאומי ובשדה המשפטי מביאים למעבר מקונפליקטים לדימויים של סדר חברתי. בהתייחסותו לרמה המוסדית הוקדש חלק ניכר ממחקריו על משפט ופוליטיקה להבנת מקורות הלגיטימציה של בית המשפט העליון בישראל ובתי משפט עליון ברחבי העולם בכלל. מחקרים אחרים ברמה המוסדית הוקדשו למוסדות ייעוץ משפטי ותביעה כללית, בנקים מרכזיים ומוסדות ביקורת מדינה, עם דגש על מוסדות היועמ"ש, ביקורת המדינה ובנק ישראל במדינת ישראל ומיקומם המשפטי, חברתי והפוליטי. ניתוח השדה המשפטי אינו מתמצה רק בהבנת חברות, מוסדות והקשרים פוליטיים אלא גם בניתוח שיטתי של זכויות אדם ואזרח. ברזילי הקדיש חלק ממחקריו להבנת האינטראקציות בין זכויות אדם עולמיות לזכויות אדם מקומיות ותרומתו בהקשר זה הדגישה את חשיבותן של קהילות בלתי שולטות (non-ruling communities) כמקורות של עיצוב וקידום משפט אלטרנטיבי למשפט המדינה. בספרו Communities and Law עיצב ברזילי גישה תאורטית חדשנית, הקרויה כיום בעולם "קהילתנות ביקורתית". קהילתנות ביקורתית מאפשרת ניתוח של יחסי הגומלין בין משפט המדינה לקהילות בקונטקסט של ריבוד חברתי-כלכלי ואליטות כוח, והיא מצדיקה נורמטיבית זכויות קבוצתיות למיעוטים.
מחקרים אחרים של ברזילי כללו גם ניתוח הקשרים בין דת ומשפט, מיקומו של המשפט בדת והשפעותיה של הדת על המשפט גם בעידן המודרני. עורכי דין כנשאים מרכזיים של מקצוענות, אינטרסים וערכים הייתה סוגיה מרכזית נוספת במחקריו. למשל, ברזילי חקר את חשיבותם של עורכי דין לפיתוח, מסגור והגבלה של שיח דמוקרטי חברתי בעידן נאו-ליברלי. יכולתו של המשפט להתמודד עם שחיתות מוסדית ותרבותית הייתה סוגיה אחרת במחקריו. האם עידן האינטרנט משנה זכויות ומאבקים חברתיים ופוליטיים? לשאלה זו השיב ברזילי במחקר אחר שלו. יריעת מחקריו בתחומי משפט, חברה ופוליטיקה כללה גם את תחום האפיסטימולוגיה והניסיון להבין כיצד ומדוע אנו שואלים שאלות על עולם המשפט, חברה ופוליטיקה.
פעילות פוליטית

ברזילי היה מעורב בדיונים ציבוריים מרכזיים. בין השאר, הוא היה ממובילי המאבק הציבורי לגיוון המינויים השיפוטיים בבית המשפט העליון והיה מבין מבקריה הבולטים של המערכת השיפוטית על מעורבות יתר בחיים הפוליטיים. עם זאת, ברזילי הדגיש כי יש לשמור מכל משמר על כוחו השיפוטי של בית המשפט העליון.
ברזילי היה חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל כנגד הרפורמות שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
מאבק על דמותו של היועמ"ש ופרקליטות המדינה היה נושא אחר בו ברזילי בלט במעורבותו הציבורית. הוא היה גם שותף למאבקה של הקשת המזרחית כנגד הפרטה לא מבוקרת של קרקעות המדינה לאילי הון והיה חבר בעתירת הקשת המזרחית כנגד הפרטת הקרקעות. כתיבתו הציבורית בעיתונות מקיפה קשת נרחבת של נושאים: זכויות אדם, בית המשפט העליון, שלטון החוק וחוק השלטון, שיטת הממשל בישראל, המפלגות הפוליטיות, ביקורת על תרבות המותגים, ביקורת נגד המיליטריזם, אחריות אזרחית, מוסדות הממשל, המיעוט הפלסטיני בישראל, יחסי ישראלים-פלסטינים והנזק הקשה (לטענתו) של הכיבוש ליסודות הדמוקרטיה. ברזילי פרסם נירות עמדה והצעות לשיפור הממשל והמשטר בישראל בתחומים מגוונים של משפט וממשל.
ספריו

גד ברזילי, 1991, דמוקרטיה במלחמות: מחלוקת וקונצנזוס בישראל. תל אביב: ספרית פועלים
גד ברזילי, אפרים יער-יוכטמן, זאב סגל, 1994, בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית. תל אביב: דיונון/פפירוס
גד ברזילי, דוד נחמיאס, 1997, היועץ המשפטי לממשלה: סמכות ואחריות, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
גד ברזילי, דוד נחמיאס, 1997, מוסד ביקורת המדינה: סמכות ואחריות, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
גד ברזילי, מיכאל קרן, 1998, השתלבות קבוצות "פריפריה" בחברה ובפוליטיקה בעידן שלום: החרדים בישראל ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
גד ברזילי, דוד נחמיאס, 1998, 'בנק ישראל: סמכות ואחריות׳, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
גד ברזילי, 2010, היועץ המשפטי לממשלה והתביעה הכללית – פיצול מוסדי?, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה
Giora Goldberg, Gad Barzilai and Efraim Inbar, The Impact of Intercommunal Conflict: The Intifada and Israeli Public Opinion (Jerusalem: Leonard Davis Institute, 1991)
Gad Barzilai, Wars, Internal Conflicts, and Political Order, State University of New York Press, 1996
Gad Barzilai, Aharon Klieman, and Gil Shidlo (eds.), The Gulf Crisis and Its Global Aftermath (Routledge, 1993)
Gad Barzilai, Communities and Law: Politics and Cultures of Legal Identities (University of Michigan Press, 2003) [second print, March 2005]
Gad Barzilai (ed.) Law and Religion. The International Library of Essays in Law and Society (Ashgate, 2007)
Amnon Reichman, Eli Salzberger, Gad Barzilai, and Deborah Shmueli, Law and Emergencies: A Comparative Overview (Minerva Center, University of Haifa, 2014)
Gad Barzilai (ed.) Law, Politics, Justice & Society: Israel in a Comparative Context. Israel Studies Review 27 (2) (Winter 2012).
הערות שוליים

↑  איתן גליקמן, הלך לעולמו המשפטן פרופ' גד ברזילי, באתר ynet, 11 באפריל 2023
↑  רשימת חברי וחברות פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה
↑  אילן פלג, ‏הדמוקרטיה הישראלית על פרשת דרכים - מסה ביקורתית על ספרו של גד ברזילי, דין ודברים ‏ב, תשס"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258240905171  PLWABN: 9810685597905606  BIBSYS: 7026273  BnF: cb14597488g (data)  CiNii: DA07436456  ISNI: 0000 0001 1880 1904  LCCN: n91057327  NTA: 268192197  ORCID: 0000-0003-2692-0748  RERO: 02-A016549620  SUDOC: 079712339  VIAF: 100328246   WorldCat (עם VIAF): 100328246
לורין מאזל

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1930 ניי-סיר-סן, צרפת 
 פטירה:  13 ביולי 2014 (בגיל 84) מחוז ראפאבאנוק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פיטסבורג, Fanny Edel Falk Laboratory School, Peabody High School, מרכז אינטרלוכן לאמנויות 
 עיסוק:  מנצח, כנר, מלחין
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  כינור 
 חברת תקליטים:  RCA רקורדס 
 בן או בת זוג:  Dietlinde Turban (1986–?) ישראלה מרגלית (1969–?) 
 צאצאים:  Fiona Maazel 
 פרסים והוקרה:  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2001)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1977)  פרס גראמי לאלבום הקלאסי הטוב ביותר (2004)  פרס הטלוויזיה הבווארית (1996)  פרס גראמי להקלטת אופרה (1976)  פרס גראמי להופעה תזמורתית הטובה ביותר (2004)  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (1999)  מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית (2003)  פרס גראמי להקלטת אופרה (1984)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  מדליית הנס פון בילוב  מסדר ההצטיינות הבווארי  עיטור האריה של פינלנד  קצין בלגיון הכבוד 
 www.maestromaazel.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לורין ורנקוב מָאזֶל (באנגלית: Lorin Varencove Maazel;‏ 6 במרץ 1930 – 13 ביולי 2014) היה מנצח, כנר ומלחין יהודי אמריקאי.