stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יי פי מורלנד
ביוֹגרפיה

מורלנד מתמחה במטאפיזיקה, פילוסופיה של הנפש, ופילוסופיה של הדת, ופרסם בכתבי עת כגון Metaphilosophy והרבעון האמריקאי לפילוסופיה. הוא גם פרסם את עבודתו בהוצאות כגון Intervarsity, NavPress, Zonderv, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, Routledge, הוצאת אוניברסיטת רוטגרס ו-Prometheus.
מורלנד קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת מיזורי ותואר שני בפילוסופיה בהצטיינות הגבוהה ביותר מאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד. הוא גם קיבל תואר שני בתאולוגיה מהסמינר התאולוגי של דאלאס. ב-1985 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה. עבודת הגמר שלו התמקדה בהגנה על קיומן של אידאות ובביקורת על השקפת הנומינליזם. מנחה עבודת הדוקטורט שלו היה דאלאס ווילארד. מורלנד נשואי להופ ויחד יש להם שתי בנות וארבעה נכדים. מורלנד הוא עמית במכון דיסקברי.
בשנת 2018, הוא ערך את הספר The Blackwell Companion to Substance Dualism.
קריירה

מורלנד מלמד בבית הספר לתאולוגיה של טלבוט באוניברסיטת ביולה בלה מירדה, קליפורניה. הוא שימש במשך שמונה שנים כביו-אתיקאי ב־Personal Care Nursing Homes, Inc. בבולטימור, מרילנד.
הוא קיים דיבייטים פומביים עם קלנסי מרטין ועם הפילוסוף הקנדי קאי נילסן על קיומו של אלוהים ואדי טבאש בשאלת מציאות העל-טבעי.
עמדותיו

מורלנד הגן בכתביו על קיומם של הנפש  הרצון החופשי והחיים לאחר המוות.
כתביו

מורלנד חיבר או ערך פרסומים רבים הכוללים:
כתביו > ספרים

Moreland, J. P. (1987). Scaling the Secular City: A Defense of Christianity. Grand Rapids, MI: Baker Book House. ISBN 9780801062223. OCLC 16807427.
——— (1989). Christianity and the Nature of Science: A Philosophical Examination. Grand Rapids, MI: Baker Book House. ISBN 9780801062490. OCLC 19556070.
———; Geisler, Norman (1990). The Life and Death Debate: Moral Issues of Our Time. Contributions in Philosophy. Vol. 43. New York: Greenwood Press. ISBN 9780313275562. OCLC 21592792.
———; Nielsen, Kai (1990). Does God Exist?: The Debate Between Atheists and Theists. Nashville, TN: Thomas Nelson.
——— (1997). Love Your God With All Your Mind: The Role of Reason in the Life of the Soul. Colorado Springs, CO: NavPress. ISBN 9781576830161. OCLC 36327354.
———; Rae, Scott B. (2000). Body and Soul: Human Nature and the Crisis of Ethics. Downers Grove, IL: InterVarsity Press. ISBN 9780830815777. OCLC 43245896.
———; Craig, William Lane (2003). Philosophical Foundations for a Christian Worldview. Downers Grove, IL: InterVarsity Press. ISBN 9780830826940. OCLC 51093246.
———; DeWeese, Garret J. (2005). Philosophy Made Slightly Less Difficult: A Beginner's Guide to Life's Biggest Questions. Downers Grove, IL: InterVarsity Press. ISBN 9780830827664. OCLC 60188295.
——— (2007). Kingdom Triangle: Recover the Christian Mind, Renovate the Soul, Restore the Spirit's Power. Grand Rapids, MI: Zondervan. ISBN 9780310590002. OCLC 993636161.
——— (2009). Consciousness and the Existence of God. Routledge Studies in the Philosophy of Religion. New York: Routledge. ISBN 9780203929339. OCLC 229867243.
——— (2009). The Recalcitrant Imago Dei: human persons and the failure of naturalism. London: SCM Press. ISBN 9780334042150. OCLC 695838789.
——— (2009). The God Question: An Invitation to a Life of Meaning. ConversantLife.com Series. Eugene, OR: Harvest House. ISBN 9780736924887.
הערות שוליים

↑  "Profile". Afterall.net.
↑  Moreland, J.P. "J.P.Moreland Bio". About J.P.Moreland. JP Moreland's Web. נבדק ב-13 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Moreland, J. P. "J. P. Moreland, Th.M., M.A., Ph.D. Curriculum Vitae" (PDF). Biola University. אורכב מ-המקור (PDF) ב-29 בנובמבר 2014. נבדק ב-15 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "J. P. Moreland". Discovery Institute (באנגלית בריטית). 2024. ארכיון מ-28 בספטמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oldhoff, Martine C. L. (2019). "Review of The Blackwell Companion to Substance Dualism". Journal of Analytic Theology. 7 (1): 753–758. doi:10.12978/jat.2019-7.1200-51141105.
↑  Prestes III, Flavio (2019). "Review: The Blackwell Companion to Substance Dualism". Andrews University Seminary Studies. 57 (2): 414–418.
↑  "Participants". Closer to Truth. אורכב מ-המקור ב-16 בינואר 2014. נבדק ב-15 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "J.P. Moreland, Fellow - CSC". Discovery Institute. אורכב מ-המקור ב-7 בספטמבר 2017. נבדק ב-10 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   ג'יי פי מורלנד, סרטון  באתר יוטיוב
↑  Reichenbach, Bruce R. (2002). "J. P. Moreland & Scott B. Rae, Body and Soul: Human Nature and the Crisis in Ethics". Faith and Philosophy: Journal of the Society of Christian Philosophers. 19 (1). doi:10.5840/faithphil200219112.
↑  Van Dyke, Christina (2009). "Not Properly a Person: The Rational Soul and 'Thomistic Substance Dualism'". Faith and Philosophy. 26 (2): 186–204. doi:10.5840/faithphil200926226.
↑  Layman, C. Stephan (2011). "J. P. Moreland, The Recal eland, the Recalcitrant Imago Dei: Hum Go Dei: Human Persons and the Failure of Naturalism". Faith and Philosophy: Journal of the Society of Christian Philosophers. 28 (2): 243–246. doi:10.5840/faithphil20112829.
↑  Habermas, Gary; Moreland, J. P. (29 בינואר 2004). Beyond Death: Exploring the Evidence for Immortality. Wipf & Stock Publishers. ISBN 978-1592445097. {{cite book}}:  (עזרה)
↑   ג'יי פי מורלנד, סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517370605171  PLWABN: 9810607850605606  BnF: cb144793016 (data)  CiNii: DA05196114  GND: 124556760  ISNI: 0000 0001 0916 1650  LCCN: n84181098  LNB: 000117529  NKC: xx0018514  NLK: KAC200202394  NTA: 073516872  SNAC: w6jt07m1  SUDOC: 07709378X  VIAF: 74079061   WorldCat (עם VIAF): 74079061
הדיוויזיה ה-14 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 בסיס האם:  טריר, דיסלדורף 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  9 באוקטובר 1815 – 21 בינואר 1919 (103 שנים)
 מלחמות:  מלחמת אוסטריה–פרוסיה מלחמת צרפת–פרוסיה מלחמת העולם הראשונה
 
הדיוויזיה ה-14 (בגרמנית: 14. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-9 באוקטובר 1815 כחטיבה בטריר, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-14. בשנת 1866 לחמה הדיוויזיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה. בקרב קניגרץ לחמה כחלק מהקורפוס ה-7 אשר היה חלק מארמיית האלבה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה לחמה בקרב שפיכרן, קרב קולומבי, קרב גרבלוט והמצור על מץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-7 בפיקוד קרל פון איינם, אשר היה חלק מהארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילו. הדיוויזיה השתתפה במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתפה בקרב על המארן. בהמשך השתתפה הדיוויזיה במרוץ אל הים, בקרב אראס ובקרב איפר הראשון. בשנת 1915 היא לחמה בקרב ארטואה השלישי, ובשנת 1916 לחמה בקרב ורדן. בשנת 1917 השתתפה הדיוויזיה בקרב השני על האן, ובשנת 1918 היא השתתפה במתקפת האביב, ובכלל זה בקרב השלישי על האן ובקרב השני על המארן, ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-21 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מפקדים

קרל פרידריך פרנציסקוס פון שטיינמץ (9 באוקטובר 1815 - 2 בנובמבר 1816)
פרידריך וילהלם פון סיהולם (5 בנובמבר 1816 - 2 בדצמבר 1820)
פרידריך, נסיך פרוסיה (2 בינואר 1821 - 29 במרץ 1838)
קרל פון דר גרבן (30 במרץ 1838 - 2 במרץ 1848)
אוטו פון דריגלסקי (7 במרץ 1848 - 31 בינואר 1849)
קרל פון קאניץ אונד דאלביץ (1 בפברואר 1849 - 1 במאי 1849)
קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן (15 באפריל 1852 - 5 בנובמבר 1858)
אלברכט פון רון (6 בנובמבר 1858 - 19 בינואר 1860)
פרידריך פון מונטס (20 בינואר 1860 - 17 במאי 1864)
הוגו אברהרד צו מינסטר-מיינהוולה (25 באפריל 1864 - 29 באוקטובר 1866)
לאונרד פון בלומנטל (30 באוקטובר 1866 - 17 ביולי 1870)
גאורג פון קאמקה (18 ביולי 1870 - 4 בינואר 1871)
ארנסט וילהלם שולר פון זנדן (5 בינואר 1871 - 21 באוקטובר 1871)
הוגו פון אוברניץ (22 באוקטובר 1871 - 16 באפריל 1879)
קרל פון ויצנדורף (17 באפריל 1879 - 14 באפריל 1882)
הרמן פון שנק (15 באפריל 1882 - 16 באוקטובר 1883)
וילהלם דיטריך פון גמינגן (17 באוקטובר 1883 - 28 באפריל 1886)
היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-קסטריץ (29 באפריל 1886 - 9 ביולי 1888)
אמיל פון פישר (10 ביולי 1888 - 23 במרץ 1890)
מקס פון דר פלאניץ (24 במרץ 1890 - 13 באוקטובר 1890)
ארנו פון ארנדט (14 באוקטובר 1890 - 16 במרץ 1894)
ריכרד פון פונק (17 במרץ 1894 - 26 בינואר 1897)
היינריך השמונה עשר, נסיך רויס (27 בינואר 1897 - 15 בפברואר 1899)
פרידריך פון קמפץ (16 בפברואר 1899 - 6 ביולי 1901)
ארנסט פון ווייגטס (7 ביולי 1901 - 30 באפריל 1904)
קורט פון שפרלינג (1 במאי 1904 - 25 באפריל 1907)
פאול שטפן (26 באפריל 1907 - 23 באפריל 1908)
קרל וילהלם גרונן (24 באפריל 1908 - 5 באוקטובר 1911)
דדו פון שנק (6 באוקטובר 1911 - 30 בספטמבר 1912)
אוטו פון לאוונשטיין (1 באוקטובר 1912 - 1 באוגוסט 1914)
פאול פלק (2 באוגוסט 1914 - 1 בינואר 1915)
קורט פון דיתורת (2 בינואר 1915 - 24 במאי 1915)
קונסטנטין פון אלטרוק (25 במאי 1915 - 29 בדצמבר 1915)
פריץ פון ורדן (30 בדצמבר 1915 - 16 בספטמבר 1917)
קרל קראוול (17 בספטמבר 1917 - 8 ביולי 1918)
גאורג פוהלמן (9 ביולי 1918 - 21 בינואר 1919)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1106372093  VIAF: 499146936676613781559   WorldCat (עם VIAF): 499146936676613781559
הדפס פלטינום

חוזרים הביתה מן הביצות, הדפס פלטינום מאת פיטר הנרי אמרסון (אנ').
הדפס פלטינום הוא סוג של הדפס מונוכרומטי המיוצר בתהליך צילומי כימי, במהלכו הדמות נוצרת על פני הנייר על ידי שכבה של פלטינה. סוג הדפס זה מאופיין בטווח גוונים ארוך במיוחד, עומק ופרוט הצללים, ועמידות יוצאת דופן לאורך זמן.
סקירה היסטורית

אדולף פרדיננד גהלן (Adolf Ferdinand Gehlen) היה הראשון שתיעד בשנת 1804 השפעה של אור על מלחי פלטינה, לאחר ששם לב לשנוי צבעם לאחר חשיפה לקרניים אולטרה סגולות (UV). ב-1831, יוהאן וולפגן דובראינר (Johann Wolfgang Döbereiner) צפה בפירוק של אוקסלט ברזלי כתגובה לחשיפה לקרני UV, וכייל את הרגישות של מלחי פלטינה לקרינה אולטרה סגולה. בשנת 1832, ג'ון הרשל דיווח לאגודה הבריטית באוקספורד שתמיסת פלטינה בתערובת של חומצות הידרוכלוריות וחנקניות מגיבה לחשיפה לאור ביצירת משקע צהוב. במשך שנות ה-40 של המאה ה-19 ביצע רוברט הנט (Robert Hunt) ניסויים בניירות מצופים בפלטינום כלוריד, ואף הצליח לייצר תמונה כשפיתח נייר מצופה חשוף לאור בתמיסת מלחי כספית. אומנם, תמונות אלא לא היו יציבות ונעלמו לאחר זמן מה.
בשנת 1858, ס.ג'יי. ברנט (C. J. Burnett) היה ראשון שאימץ את הניסויים הקודמים כדי ליצור תהליך מבוקר ליצירת תצלומים. ניסיונותיו עם פלטינה אומנם לא צלחו, אבל הדפסי אורניום שפותחו בתמיסת כסף חנקתי וקובעו באמוניה היו מוצלחים ביותר. ברנט קרא להדפסים אלו "פלדיוטייפ" (Palladiotype). 

תהליך יצירת הדפס פלטינום בצורתו העכשווית הומצא ב-1872 על ידי ווליאם וויליס (William Willis), שחיפש דרך ליצור הדפסים יציבים בתהליך ידידותי למשתמש. התהליך של וויליס כלל חשיפה של נייר מצופה באוקסלט ברזלי לאור המכיל קרני UV, ופיתוחו תוך חימום בפוטסיום אוקסלט, שהפך מלחי פלטינה לפלטינה מתכתית.
לוויליס הוענקו כמה פטנטים על פיתוחיו, והוא ייסד חברה מסחרית ראשונה לייצור ניירות פלטינום, "פלטינוטייפ קומפני" (The Platinotype Company). בשנת 1892 וויליס המציא תהליך פיתוח שלא דרש חימום, וכתוצאה תהליך הדפס הפלטינום רכש במהירות הכרה כשיטה נגישה וקלה למימוש שהובילה לתוצאות איכותיות. בתחילת המאה ה-20 ניירות פלטינום יוצרו בצורה מסחרית (אפילו על ידי חברת קודאק) נמכרו באירופה ובארצות הברית, והיו פופולריים הודות לעושר הגוונים והיציבות לאורך זמן.
בהמשך המאה תהליך הדפס פלטינום ירד בפופולריות שלו והוחלף על ידי הדפס כסף – בעיקר בגלל עליית מחיר הפלטינה, והעובדה שעקב הצורך בחשיפה לקרינה אולטרה סגולה, התהליך אינו מאפשר הגדלה ישירה מנגטיב, אלא רק הדפסי מגע (שגודלם כגודל הנגטיב). כיום לא ניתן לרכוש ניירות פלטינום מסחריים, אך חומרים מוכנים לייצור עצמי ניתנים להשגה אצל ספקים אחדים.
תיאור של תהליך ההדפסה

התהליך מבוסס על העובדה שמלחי מתכות מסוימים עוברים למצב מתכתי לאחר חשיפה לקרני UV. תהליך הפיתוח מוביל להפיכת מלחי פלטינום לפלטינום מתכתית, ועודפי המלחים נשטפים בתהליך הקיבוע. התוצאה היא דמות עמידה ביותר: אורך חיי ההדפס הוא כאורך חיי נייר הבסיס.
חומרים הבונים את הדימוי רגישים לאור UV בלבד ורגישותם נמוכה מאוד כך שזמני החשיפה הנדרשים הם ארוכים (5 - 30 דקות בהתאם לעוצמת התאורה). לכן תהליך ההגדלה כפי שמקובל בהדפס כסף איננו אפשרי מבחינה טכנית. הדפסי פלטינום נעשים בהדפסת מגע, בה הנגטיב מוצמד לנייר הצילום בזמן החשיפה – בדרך כלל באמצעות מסגרת מיוחדת. החשיפות יכולות להיעשות בשמש או במתקן UV מיוחד. יש מספר שיטות להכנת האמולסיה ובחלקן המתכת נוצרת כבר בשלב החשיפה לאור ולכן אין צורך בשלב פיתוח נוסף בדומה להדפסות כסף. אחר כך ההדפסה עוברת שלב קיבוע שבו נשטפים כל החומרים שלא התפתחו ולבסוף שטיפה.
תיאור של תהליך ההדפסה > תכונות ההדפס

הדפס פלטינום ידוע כבעל יכולת שחזור טווח הגוונים העשיר ביותר, הרבה מעבר לזה של הדפס כסף. אזורים השחורים בדמות הם עמוקים מאוד, ועשירים בפרטים. עושר גוונים זה, בחלקו הניכר, הוא תוצאה של תהליך המיסוך העצמי (self-masking) הקורה בזמן החשיפה: באזורים שנחשפו לאור נוצר מסנן שמאט את קצב החשיפה ומונע חשיפת יתר. גוני ההדפס יכולים להשתנות מקרים לחמים, והם מבוקרים על ידי גורמים כגון סוג וטמפרטורת המפתח, או תוספות לחומרים הרגישים לאור.
צלמים בולטים שהשתמשו בתהליך

מנואל אלוורז בראבו
אלפרד סטיגליץ
פרד הולנד דיי
אדוארד סטייכן
פול סטרנד
אדוארד קרטיס
חבל גאולוגי

חבלים גאולוגיים בעולם:

קרום יבשתי:
  שילד
  משטח יבשתי
  רכס הרים
  אגן מבני
  משטח בזלת נרחב
  התמשכות קרום
קרום ימי:
  סלעים בני עד 20 מ"ש
  סלעים בני 20-65 מ"ש
  סלעים בני יותר מ-65 מ"ש
חבל גאולוגי או חבל גאומורפולוגי הוא אזור מרחבי בעל מאפיינים גאולוגיים או גאומורפולוגיים דומים. חבל גאולוגי עשוי לכלול מאפיין מבני עיקרי, כגון אגן מבני ורצועת קימוט, או מספר מאפיינים רציפים הקשורים זה לזה. חבלים סמוכים עשויים להיות דומים זה לזה במבנה אך שונים בהיסטוריה הגאולוגית שלהם.
את השימוש במונח "חבל גאולוגי" ניתן להרחיב לעידן הגאולוגי בו נוצרו סלעיו:
ארכאי – חבל המורכב מסלעים שנוצרו בארכאיקון וגילם עולה על 2.5 מיליארד שנה
פרוטרי – חבל המורכב מסלעים שנוצרו בפלאופרוטרוזואיקון, התור המוקדם ביותר בפרוטרוזואיקון, וגילם בין 2.5 ל-1.6 מיליארד שנה
טקטוני – חבל המורכב מסלעים שנוצרו בתורים המאוחרים של הפרוטרוזואיקון וגילם בין 1.6 מיליארד שנה ל-800 מיליון שנה
מקור החבלים הגאולוגיים

החבלים הגאולוגיים מוגדרים על-פי התהליכים שיצרו אותם והמבנים שנוצרו בעקבותיהם:
קראטון – תשתית סלעים קדומה המהווה בסיס ליבשות
שילד, מגן יבשתי – תשתית יבשתית יציבה מבחינה טקטונית שמקורה בפרקמבריום המורכבת מסלעי יסוד וסלעים מותמרים
משטח יבשתי, פלטפורמה – חלקו העליון של מגן יבשתי שעליו הורבדו סלעי משקע
רכס הרים – שרשרת הרים שהתרוממו בתהליך של אורוגנזה
אגן מבני – שקע שבו שכבות רציפות של סלעים, למשל אגן אוקייני
משטחי בזלת נרחבים – אזורים המתאפיינים בנפח גדול מאוד של סלעים געשיים מאפיים – בעיקר בזלת אך גם ריוליט – תוצאה של התפרצויות געשיות נרחבות בתקופות זמן שבין מאות אלפים למיליוני שנים
התמשכות קרום – שכבות של סלעי משקע וסלעים געשיים המרחיבים את בסיס היבשת
הלנה, ארכידוכסית אוסטריה

הלנה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Helena von Österreich;‏ 30 באוקטובר 1903 - 8 בספטמבר 1924), הייתה אשתו של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, שהיה ראש בית וירטמברג בין השנים 1939–1975.
ביוגרפיה

הלנה נולדה בלינץ ב-30 באוקטובר 1903 לפטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולמריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ומריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות. הלנה גדלה בילדותה בזלצבורג ובווינה עם אחיה, אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרה משפחתה לשווייץ, והם התגוררו בלוצרן.
ב-24 באוקטובר 1923 התחתנה הלנה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדה לה בת אחת:
מריה כריסטינה, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1924), שלימים התחתנה עם גאורג הרטמן, נסיך ליכטנשטיין.
שבוע לאחר לידת בתה, מתה הלנה ב-8 בספטמבר. בשנת 1928 התחתן בעלה פיליפ אלברכט עם אחותה רוזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה היו לו עוד 6 ילדים.
דליה דנון

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1945 (בת 79) תל אביב, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  אוצרת, חוקרת
 בן או בת זוג:  שי דנון 
 צאצאים:  גילי דנון 
 מספר צאצאים:  2 
 
דליה דנון (נולדה ב-28 בספטמבר 1945) היא חוקרת, אוצרת עצמאית, מתמחה באמנות מודרנית ואמנות ישראלית. ניהלה את "גלריה דנון".
ביוגרפיה

דליה דנון נולדה בתל אביב, לרחל לבית פרקש ושלום לבית הופטמן. אביה, ממייסדי קן בית"ר בצ'כיה אשר שימש כמפקדו, סייע בארגון עלייתם הבלתי לגאלית של שלוש מאות מחברי התנועה לארץ ישראל. בשנת 1939, בדרכם לארץ ישראל, גורשה האנייה לקפריסין. לאחר ששהו כשלושה חודשים במחנות המעצר, עלו בני הזוג ארצה, לשכונת שפירא בתל אביב. שם, נולדו דליה ואחיה הבכור שלמה. בהמשך עברה המשפחה לחולון.
בשנת 1969 נישאה לשי דנון, שחקן תיאטרון הבימה. לזוג נולדו הבנים דני וגילי והמשפחה התגוררה בחולון. בשנת 1992 עברה המשפחה לתל אביב.
עד ראשית שנות ה-90, עבדה בתחום החשבונאות. ב-2006, בעקבות מותם של בנה ובעלה תוך שנה אחת, הגיעה דליה להחלטה שהדרך היחידה להתמודד עם הכאב, תהיה באמצעות עיסוק באמנות, אוצרות וניהול גלריה דנון.
בשנת 1991 החלה את לימודיה בפקולטה לאומנות באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2011 סיימה את התואר השני בתולדות האמנות. עבודת המאסטר שלה, עסקה בקבוצת אמני אקלים שפעלו בארץ מאוקטובר 1973 ועד לתחילת מלחמת לבנון הראשונה, 1982.
דליה עבדה כאסיסטנטית של פרופסור גילה בלס בתערוכה "ריאליזם חברתי בשנות ה-50 אמנות הפוליטית בשנות ה-90", שהוצגה במוזיאון חיפה לאמנות ב-1998, והמשיכה לעבוד לצידה של פרופסור בלס בתערוכה פנחס אברמוביץ - "מעגלי יצירה" מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה. אוגוסט 1994. כמו כן, השתתפה במחקר לספרה של בלס ד"ר חיים גמזו: ביקורות אמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006.
דליה גם הייתה עוזרת מחקר של ד"ר רות מרקוס לקורס על אמניות יוצרות בישראל משנת 1920 עד 1970.
גלריה דנון

בשנת 1976 נפתחה "גלריית דנון", ברחוב בן יהודה בתל אביב, בניהול בעלה שי. בתחילה, הציגה הגלריה תערוכות של אמנים בראשית דרכם. ב-1981 עברה הגלריה לרחוב פרוג בתל אביב, והציגה תערוכות של אמנים ותיקים יותר, ביניהם משה רוזנטליס, יחיאל סגל, רות שלוס, שמשון הולצמן, יעקב וכסלר ומרסל ינקו.
בשנת 1994 עברה הגלריה לקומה הראשונה של המבנה ברחוב פרוג. תערוכת הפתיחה בחלל החדש הוקדשה לצייר רוברט בזה. במהלך השנים השתתפה הגלריה בירידי אמנות בחוץ לארץ. כמה מן האמנים שלה, הציגו בגלריות בבירות אירופה.
לאחר פטירתו של שי ב-2006, החליטה דליה על כיוון חדש לגלריה, גלריה שתפנה לקהלים צעירים יותר, שילוב של אמנים מדור הביניים עם אמנים בראשית דרכם ועריכת תערוכות יחיד עם תערוכות קבוצתיות.
התערוכה הראשונה בגלריה המחודשת הייתה תערוכה של דוד אבידן, שהתבססה על עבודות מאוסף הגלריה, ומהארכיון של אבידן. חלק נכבד מהעבודות של אבידן היו מתערוכה שאבידן הציג בגלריה ב-1981, ולא זכתה למבקרים רבים. לעומת זאת, התערוכה החדשה זכתה לתהודה רבה, ומשכה קהל רב.[דרוש מקור]
החל משנת 2006, ועד לסגירת הגלריה ב-2010 הפעילה דליה וניהלה את "גלריית דנון" תוך שינוי אופייה.
פעילות עצמאית

עם סגירתה של הגלריה ממשיכה דליה לפעול כאוצרת עצמאית, ומציגה תערוכות רבות בחללים שונים.
מ–2015, היא אוצרת בגלריה מקום לאמנות בקריית המלאכה בתל אביב. דנון פעילה בעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שהוקמה על ידי ד"ר רות מרקוס, וחברה בוועד המייסד שלה. במסגרת העמותה אצרה סדרת מפגשי אמנות ותרבות בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב.
בנה דני, יליד 1971, היה עורך דין שסיים בבגרותו לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת סאסקס, אנגליה, ועבד כעורך דין בתל אביב. בהמשך, חי בהובוקן בניו ג'רזי, שם עבר את בחינות הלשכה של ניו יורק וניהל את משרד הנדל"ן "Urban Sanctuary". ב-6 במאי 2005, דני נפטר בגיל 34 ועשרה חודשים לאחר מותו, נפטר אביו שי ממחלת הסרטן.
ב-2007, נקרא האולם המרכזי בבית האמנים בתל אביב על שמם של דני ושי דנון, בן ואב שנפטרו בתוך שנה אחת. בספריית תיכון "קוגל", הוקמה פינת הנצחה לזכרו של דני, בוגר בית הספר.
ב-2012 פרסמה דליה את הספר "שניהם" לזכרם של בעלה ובנה. האמן, הקולנוען והמשורר גילי א. דנון הוא בנה.
דבורה ברלינר

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1947 (בת 77) בריטניה פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 השתייכות:  פרקליטות המדינה  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תפקידים בולטים:  עורכת דין בפרקליטות מחוז תל אביב  נשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב  שופטת בפועל בבית המשפט העליון  יו"ר ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון
 
דבורה ברלינר (נולדה ב־15 ביוני 1947) היא שופטת בדימוס. כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב, ובשנים 2006–2007 כשופטת בפועל בבית המשפט העליון. עמדה בראש ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון.
ביוגרפיה

ברלינר נולדה בישראל בשנת 1947. בשנת 1965 היא סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר "צייטלין" בתל אביב. עם סיום לימודיה התיכוניים שירתה כמורה ביישובי ספר במסגרת שירות לאומי עד לשנת 1966.
עם סיום שירותה בשירות הלאומי החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב. כשקיבלה את התואר הראשון בשנת 1971, החלה להתמחות בבית משפט השלום בפתח תקווה ובפרקליטות מחוז תל אביב. ב־1977 השלימה לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
לימדה שנים באוניברסיטה ובמכללות.
ביוגרפיה > בפרקליטות המדינה

בשנת 1972 הוסמכה כעורכת־דין והחלה לעבוד בפרקליטות מחוז תל אביב כתובעת. בשנת 1975 הייתה שותפה בצוות התביעה במשפטו של מיכאל צור. בשנת 1978 כיהנה כסגן בכיר לפרקליט מחוז תל אביב.
ביוגרפיה > במערכת השיפוט

בספטמבר 1984 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב–יפו. בדצמבר 1991 מונתה לכהונה בבית המשפט המחוזי בעיר, וכעבור 12 שנה, בספטמבר 2003, מונתה לתפקיד סגנית נשיא שם.
באוגוסט 2004 נכלל שמה ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון. חבר הכנסת שאול יהלום, חבר בוועדה לבחירת שופטים, פעל למינויה לכהונת קבע ובתמורה הצטרף לתומכים במינוי השופטת עדנה ארבל לעליון, אולם הסיכומים שהשיג בנושא זה לא החזיקו מעמד כשהתחלפו שרי המשפטים.
ביוני 2006 מונתה, לצד השופט דוד חשין, לכהן כשופטת בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה. בדצמבר 2006 הוארכה הכהונה הזמנית בשלושה חודשים נוספים.
בין מאי 2009 למאי 2016 כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב. לאחר תום הכהונה הוסיפה לכהן, כשופטת בכירה, כאב"ד בהרכב שדן בערעורים פליליים.
ביוגרפיה > לאחר פרישתה מכס השיפוט

בפברואר 2022 מונתה בידי נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון, במקומה של נשיאת העליון בדימוס מרים נאור שנפטרה במהלך עבודת הוועדה. הוועדה פרסמה דו"ח ביניים ושלחה מכתבי אזהרה באוגוסט 2022, ובמרץ 2024 הגישה את מסקונותיה.
פועלה השיפוטי

במהלך כהונתה כשופטת הכריעה ברלינר במשפטים מתוקשרים של אישי ציבור וכן במשפטי צווארון לבן. היא דחתה את ערעורו של השר לשעבר סאלח טריף שהורשע במתן שוחד, במרמה ובהפרת אמונים, ובהחלטתה ציינה כי "צר לי כי מי שהיה שר במדינת ישראל, נכשל בביצוע עבירות מכוערות אלה". היא פסקה כי איומים שנשלחו בדואר האלקטרוני לחבר הכנסת טומי לפיד אינם מהווים הטרדה לפי חוק הבזק. משפט מתוקשר נוסף בו שפטה הוא המשפט בו דחתה בקשה לחלופת מעצר לטלי פחימה, שהורשעה בין השאר בסיוע לאויב בשעת מלחמה, וקבעה שהיא מהווה "גורם סיכון". ברלינר ישבה בהרכב הערעור של מרגלית הר־שפי וגרסה בדעת מיעוט שיש לזכותה מאי מניעת פשע.
ברלינר ישבה בהרכב שדן בערעור של הפרקליט הצבאי הראשי נגד ההחלטה שלא לשלול את דרגותיו של האלוף במיל' יצחק מרדכי, ולצורך כך קבלה דרגת אלוף זמנית, והייתה לאשה הראשונה בתולדות צה"ל שקבלה דרגת אלוף, אף על פי שמעולם לא שרתה בצה"ל.
חיים אישיים

בתה, דפנה ברלינר, עובדת במחלקה הפלילית של פרקליטות המדינה. ברלינר מקיימת אורח חיים דתי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  השופטת דבורה ברלינר, באתר האתר הרשמי של הרשות השופטת – דבורה ברלינר – קורות חיים
↑  צור הודה בכל האשמות, דבר, 11 במאי 1975
↑  אבי בטלהיים, שנתיים וחצי מאסר על שוד מקבץ נדבות, מעריב, 27 באוקטובר 1978
↑  פרקליט מחוז ת"א התלונן במשטרה על ח"כ שליטא, מעריב, 5 באוקטובר 1984
↑  יעל פרידסון‏, אחרי מות מרים נאור: השופטת בדימוס דבורה ברלינר תעמוד בראש ועדת אסון מירון, באתר וואלה, 1 בפברואר 2022
↑  לירן לוי, קובי נחשוני, ועדת אסון מירון הודיעה: מכתבי אזהרה לנתניהו, אוחנה והמפכ"ל שבתאי, באתר ynet, 30 באוגוסט 2022
↑  דין וחשבון ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון באתר ממשלת ישראל
↑  השופטת דבורה ברלינר תקבל דרגת אלוף, באתר ערוץ 7, 16 בפברואר 2006
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499012305171
האישה השומרונית בבאר

ציור הסצנה בידי גוארצ'ינו, סביב 1640–1641.
האישה השומרונית בבאר היא דמות המופיעה בבשורה על פי יוחנן. בפרק ד' מתוארת השיחה של ישו איתה בבאר יעקב שעל יד שכם.