stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באקמינסטר פולר
ביוגרפיה

פולר נולד במילטון, מסצ'וסטס, למשפחה שנודעה כמורדת במוסכמות, והחינוך שקיבל השפיע עליו בכיוון זה. בין השנים 1913 עד 1915 למד באוניברסיטת הרווארד עד שסולק משם בשל בעיות משמעת ו"היעדר אחריות". הוא מעולם לא השלים את לימודיו והשכלתו הרבה הייתה אוטודידקטית. בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בחיל הים האמריקאי כמפקד שייטת סירות. לאחר המלחמה התקבל לאקדמיה של חיל הים בזכות כמה המצאות ושיטות להצלת חיי אדם שפיתח במהלך שירותו בצי. באותה תקופה גם התחתן עם אן היולט שהייתה בתו של אדריכל וצייר אמריקאי. היולט, שהיה פעיל מאוד בענף הבנייה והמציא אף הוא פטנטים, הזמין את פולר להיות שותף עסקי בחברת בנייה שהתבססה על בלוק לחץ מיוחד שהמציא. בשנת 1922, במהלך עבודתו כמפקח בנייה בחברה נפטרה בתו בת ה-4 ממחלה קשה, ומעט לאחר מכן הוא פוטר מהחברה בשל קשיים כלכליים אליהם נקלעה החברה. שנת 1927 הייתה שנה משברית עבור פולר והיוותה נקודת מפנה בחייו. בעקבותיה, הוא החליט להקדיש את חייו לפיתוח טכנולוגי ולמציאת דרכים יעילות לניצול אנרגיה לרווחתם של בני האדם ולטובת החברה האנושית.
עוד באותה שנה פיתח פולר את "בית הדימקסיון" (ראו בהמשך), מבנה מגורים קומפקטי וידידותי לסביבה. לאחר מכן פיתח דגם מכונית בעל אותו שם - "מכונית הדימקסיון", שהייתה מכונית ל-12 אנשים, מהירה, נוחה וחסכונית מאוד באנרגיה - כ-12 ק"מ לליטר בנזין. בתחילת שנות ה-40 היה ניסיון לייצר את הרכב החדשני בייצור המוני, אך התוכנית נגנזה מסיבות לא ברורות. יש הטוענים כי מודל "Type 2" המפורסם של פולקסווגן עוצב בהשראת מכונית זו.
במהלך שנות ה-40 פיתח את הכיפה הגאודזית כפתרון לבעיות סביבתיות בכדור הארץ. המצאה זו היא הידועה ביותר של פולר והיוותה השראה לאדריכלים, סופרים ובמאי קולנוע רבים (ראו בהמשך). ההישג המעשי הגדול ביותר שלו בתחום זה הייתה בניית הכיפה הגאודזית בתערוכה העולמית במונטריאול ב-1967.
מ-1958 עבד באקמינסטר פולר כמרצה באוניברסיטת דרום אילינוי והוענקו לו תוארי כבוד על ידי אוניברסיטאות שונות. הוא נהייה מרצה מבוקש, ופופולרי במיוחד בקרב הדור הצעיר. בשנת 1968 אף ביקר בישראל והשתתף בוועידה לתכנון ירושלים שלאחר מלחמת ששת הימים.
פולר נפטר ב-1983 בגיל 88, ובאותה שנה, מעט לפני מותו, העניק לו הנשיא רונלד רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
פילוסופיה והשפעה

דווקא לאחר המשברים שחווה פולר בסוף שנות ה-20, הוא החל להגות רעיונות שונים ופיתח תפישות פילוסופיות וחברתיות. פולר תהה לגבי עתיד האנושות - האם תוכל לשרוד למשך דורות רבים נוספים, או שמא כיוון התפתחותה יביא אותה לבסוף לכליה. מעבר לכך, הוא תהה כיצד הוא - באופן אישי - יוכל לתרום לכך שתשרוד. בין השאר, חשב - כאינדיבידואל יוכל לסייע רבות לחברות, ארגונים גדולים ומדינות, ואף לאנושות בכלל, באמצעות "חוברת ההפעלה לספינת החלל כדור הארץ" שהוא כתב (Operating manual for Spaceship Earth), בה הסביר כיצד יש לנהל נכון את משאבינו על פני כדור הארץ על מנת לשרוד ב"מסע של האנושות". מתקן "ספינת החלל כדור הארץ" שנמצא במרכז אפקוט שבפלורידה, נבנה בהשראתו ב-1982 וצורתו - ככיפה גאודזית ענקית.
פולר, או בכינויו "באקי" (Bucky), היה ידוע כנונקונפורמיסט מושבע, וייתכן שמסיבה זו היה אהוד במיוחד על דורות של צעירים משנות ה-60 ועד מותו ב-1983. הוא היה בעל השפעה רבה גם על דור "ילדי הפרחים" וחברי תנועות נוער בזכות השקפת עולמו אודות "הסינתזה החדשה שיש ליצור בין האדם לטבע, והצורך לסגת מתרבות הצריכה הבזבזנית וההרסנית". ילדי הפרחים האמינו אמנם בכוחה של האהבה, בעוד שפולר האמין בכוחו של היחיד ובכוחה של הטכנולוגיה - אך מטרתם הסופית הייתה זהה.
הכיפות הגאודזיות שפיתח פולר נבנו מתוך תפישה של קירוי שטחים עצומים על ידי מבנה קל וחזק. אף שהכיפות הגדולות ביותר מסוג זה שהוקמו עד היום אינן גדולות מכ-200 מ', חזונו של פולר היה קירוי של ערים שלמות. רעיונות אלו היוו השראה לסופרי מדע בדיוני רבים, שראו את הכיפה הגאודזית כסמל ליכולת יצירת סביבות מקורות ומוגנות.
רבים רואים את באקמינסטר פולר כאדם רב כישורים, צאצא ישיר של דור "אנשי האשכולות" של הרנסאנס דוגמת לאונרדו דה וינצ'י, פיליפו ברונלסקי, מיכלאנג'לו ועוד. גישתו הפילוסופית של פולר הייתה דומה מאוד לזו של ארכימדס לפניו, אשר אמר - לפי המסורת -"תנו לי נקודת משען וארים את העולם".
עבודות והמצאות עיקריות

הכיפה הגאודזית.
תכנון ובניית הביתן האמריקאי בתערוכת אקספו 67' במונטריאול - כיפה גאודזית שנבנתה במיוחד לתערוכה ונקראת "הביוספירה של מונטריאול".
למספר המצאות של פולר ניתן השם DYMAXION שהוא קיצור ל-"DYnamic MAXimum TensION":
Dymaxion House - בית מגורים טרומי.
Dymaxion Car - מכונית חדשנית המסתובבת על צירה 180 מעלות ובעלת צריכת דלק מזערית.
Dymaxion Map - טכניקת מיפוי של כדור הארץ
מונח עוצמתיחות
בית הבנים בקיבוץ כפר מנחם

אחת מהייחודיות שבכיפות הגאודזיות שתכנן פולר נמצאת באולם המופעים "בית הבנים" שבקיבוץ כפר מנחם. אחד האולמות השאפתניים ביותר שנבנו בארץ בכלל ובקיבוצים בפרט. הבניין הענק שנחנך ב-1979 ומתהדר בכיפה גאודיזית ייחודית, תוכנן בידי פולר בשיתוף האדריכל שוג'י סאדאו, כשאת התכנון המפורט תכנן האדריכל מנחם באר.
שורשיו של "בית הבנים" בכפר מנחם נטועים במותם של בני הקיבוץ שנפלו במלחמות. האחים עמרם ויוחנן בן-חורין נהרגו שניהם ביום השני של מלחמת ששת הימים. עמרם הבכור (28) נפל ברצועת עזה ולאחר מותו הוענק לו עיטור המופת על גילוי אומץ לב במהלך הקרב. יוחנן (22) נפל בסיני. ההורים תקווה ויהודה בן-חורין, ביקשו להנציח את בניהם. בקיבוץ התלבטו אם להקים אולם ספורט, אולם רב-תכליתי או אולם מופעים. ההורים העדיפו את הקמתו של אולם מופעים, היות שהבנים שניהם עסקו כל אחד במוזיקה כתחביב וכך הוחלט.
היות שבני הזוג בן-חורין עלו לארץ מארצות הברית ושמרו על קשרים טובים עם הגולה, הוחל בגיוס כספים בקהילות יהודיות בארצות הברית ובקנדה. המסע נחל הצלחה ואפשר את הגשמתה של היוזמה.
הפרסום לו זכה פולר הודות לתערוכה במונטריאול ב-1976 הביא את התורמים מצפון-אמריקה ל"בית הבנים" לבחור בו כמתכנן המבנה בקיבוץ. פולר ושותפו סאדאו ערכו את התכנית הראשונית לבניין, שבה ניתן דגש למשחק צורני של מצולעים. החלק הבולט בבניין הוא הכיפה הגאודזית שנבחרה לקרות את האולם. הכיפה הורכבה למעשה משכבה כפולה שהורכבה ממשושי אלומיניום מוזהבים עם חצי מטר מרווח ביניהן. פולר ביקש תחילה להשתמש בכיפה אחת בלבד, אלא שמסיבות של בידוד תרמי ואקוסטי הוחלט להכפיל את הכיפה, מהלך שייקר את הבנייה ועיכב את השלמת הפרויקט במשך שנים.
האולם הגדול, המכיל 865 מקומות, משמש עד היום למופעי תרבות ואמנות.
ראו גם

פולרן - סוג מולקולה בעלת מבנה גאודזי ששמה הוא מחווה לבאקמינסטר פולר. נקראת גם באקמינסטרפולרן או כדור באקי.
הערות שוליים

↑   זיוה שטרנהל, סיפורו של בניין נשכח אחד מזכיר למה בכל זאת צריך קצת אפור בחיים, באתר הארץ, 12 בינואר 2022
↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב בבית הבנים בקיבוץ כפר מנחם, באתר חלון אחורי, ‏2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261432505171  PLWABN: 9810583436005606  BIBSYS: 90232784  BNE: XX1670489  BnF: cb12455896f (data)  CANTIC: a11466327  CiNii: DA00837131  GND: 118694251  ICCU: CFIV223776  ISNI: 0000 0001 1441 9441  KulturNav: d11e2fb8-d598-4668-8fb6-f8b61d70d7ec  LCCN: n79006776  LNB: 000040163  MusicBrainz: 89999999-d9e4-40c9-9989-d2b61485e130  NARA: 10580369  NDL: 00440319  NKC: skuk0002574  NLA: 36191577  NLK: KAC199609485  NSK: 000103324  NTA: 06845810X  RERO: 02-A003269180  RKD: 121038  SELIBR: 312236  SNAC: w6gr7p5x  SUDOC: 033720231  Trove: 1466670  ULAN: 500015697  VIAF: 36898370   WorldCat (עם VIAF): 36898370 
הכיפה הגאודזית
הביוספירה של מונטריאול בתערוכת אקספו 67'
ספינת החלל כדור הארץ, מראה בשנת 2007.
כדור הרגל הגנרי
אובדן מזון

סדר עדיפות לטיפול בשאריות מזון
אובדן מזון הוא מושג בכלכלה התעשייתית המתייחס למזון אשר היה מיועד למאכל אדם ומסיבות שונות התקלקל או לא נאכל על ידי האדם. אובדן מזון מתרחש בכל שלבי שרשרת האספקה של המזון, החל משלבי הייצור, האחסון, האריזה והעיבוד, ועד לשלבי הקמעונאות והצריכה. מקובל להפריד בין אובדן מזון, המתייחס לאיבודי מזון במהלך שלבי הייצור, העיבוד והשיווק, לבין זריקת מזון תקין על ידי צרכנים.
במדינות בעלות הכנסה נמוכה, מתרחש רוב אובדן המזון בשלבים הראשונים של הליכי הייצור: בשלבי הגידול בשדה, האחסון והעיבוד. ואילו במדינות מפותחות בממוצע מעל ל-100 ק"ג לנפש לשנה הופך לפסולת מבלי שנוצל לאחר שנרכש.
היקף התופעה

במחקר שנערך בשנת 2010/2011 על ידי ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO), נמצא שסך אובדן המזון בעולם מסתכם בכ-1.3 מיליארד טון לשנה, המהווים כשליש מסך המזון המיוצר לצריכת בני אדם. העלות השנתית של אובדן מזון בעולם נאמדה בכ-940 מיליארד דולר.
היקף התופעה > אובדן מזון בישראל

בישראל ההוצאה על צריכת מזון מהווה כ-16% מסל הצריכה הממוצע של משקי הבית. אובדן המזון בישראל לאורך שרשרת האספקה נאמד בכ-2.5 מיליון טון מזון, המהווים כ-35% מכלל המזון המיוצר. בשנת 2015 הוערך אובדן פירות וירקות בכ-45% מסך ייצור פירות וירקות בישראל. השווי הכלכלי של נתוני אובדן אלו הוא כ-18 מיליארד ש"ח בשנה (1.6% מהתוצר המקומי).
דו"ח מבקר המדינה בנושא "אובדן מזון - השלכות חברתיות, סביבתיות וכלכליות", שפורסם בשנת 2015, קבע בין היתר: "בישראל הנושא של אובדן מזון עוד לא זכה להתייחסות ממשלתית. כך גם לא קיימים נתונים רשמיים על כמויות המזון האובד בשרשרת הספקת המזון". ע"פ ממצאי דו"ח מבקר המדינה אובדן מזון עלול לגרום לנזקים כלכליים, סביבתיים וחברתיים ניכרים. האמצעי היעיל ביותר להקטין נזקים אלו הוא מניעת אובדני מזון ככל שניתן, וכן הצלת מזון והעברתו לצריכת נזקקים.
על פי אומדני דו"ח אובדן המזון הלאומי 2016 שנערך על ידי לקט ישראל ו-BDO זיו האפט, סך היקף אובדן המזון בישראל עומד על 2.4 מיליון טון, בשווי של 19.5 מיליארד ₪, כ-33% מהיקף ייצור המזון בישראל. מתוכם, אובדן של מזון בר-הצלה, כלומר מזון הראוי למאכל, בהיקף של כ-2.1 מיליון טון ובשווי של 8 מיליארד ₪. הדו"ח הצביע על כדאיות כלכלית וחברתית גבוהה למשק הלאומי בהצלת המזון, והצלה של 25% מהמזון האבוד תאפשר הצלת מזון בשווי של 3 מיליארד שקל, שווה ערך למלוא הפער בצריכת מזון של האוכלוסייה חסרת הביטחון התזונתי בישראל.
הסיבות לאובדן יבול חקלאי

פחת בתוצרת חקלאית טרייה מצטבר בשלבים השונים של תהליך הייצור והאספקה, ויכול להביא לאיבוד תוצרת ראויה למאכל. הפחת יכול להתהוות בשלב הגידול או בשלב מתקדם יותר בשרשרת הייצור, באופן שיביא לקבלת תוצרת באיכות פחותה. לפי דו"ח של משרד החקלאות (פברואר 2016) "במרבית הגידולים מסתכם שיעור הפחת מהקטיף עד השיווק הקמעונאי ברשתות השיווק ב-22 עד 34%".
גידול: הפחת נובע מאי כדאיות כלכלית לקטיף, תקלות טכניות בציוד מכני או תזמון זריעה וקטיף לא אופטימליים, וכן מחשיפה למחוללי מחלות צמחים, שנזקיהם יבואו לידי ביטוי רק במהלך האחסון או אחריו. בגידולי ירקות שונים, כגון עגבנייה, מלפפון ופלפל, נמצא שכמות ניכרת של כ־15%–20% מהתוצרת אובדת בשלב הגידול ולא נקטפת כלל.
אחסון, אריזה והפצה: הפחת נובע מסיבות אסתטיות של יבול הנפסל לשיווק. במחקר שנערך בישראל נמצא כי כ-60% מהתוצרת שנפסלה מסיבות אסתטיות נזרקת. סיבה נוספת לפחת היא תנאים לא מתאימים של אחסון התוצרת החקלאית, עקב תקלות טכניות או חוסר בתשתיות המקצרות חיי מדף של היבול, וכן מניהול לקוי של מלאי המזון. בגידולים מסוימים, כגון עגבנייה, מלפפון ובננה, דווח על שיעורי פחת גבוהים יחסית של 12%–15% ברשתות השיווק, וזאת כתוצאה של הבשלת יתר ו/או הצטמקות התוצר.
צריכה: אובדן המזון נובע בעיקר מניהול לא נכון של רכישה וצריכת מזון הנגרמת לרוב מקניית יתר. כמו כן, האובדן נובע מתקלות של שבירה או מעיכה בבית, בבית העסק או בדרך מחנות המזון לבית. סיבה נוספת היא הגשת יתר או העמסת יתר על הצלחת, המובילה לזריקת שאריות במסעדות או במקומות המספקים מזון מוכן.
סיבה נוספת לפחת המיוחדת למדינת ישראל היא השמדת תוצרת מטעמי כשרות (תרומות ומעשרות ואיסור ערלה). בישראל מושמדים מדי יום מטעמי כשרות כ-1% מכלל התוצרת של פירות וירקות, כמות המוערכת בכ-63 אלף טון לשנה של פירות וירקות.
אובדני מזון בתעשיית המזון (זרמי פחת)

לפי הערכת משרד החלקאות האמריקאי, ה-USDA, כ-3% מכלל אובדני המזון מתרחשים בשלבי ייצור ואריזת המזון, חלק מהמזון נזרק בשלבי המיון והסינון אולם האובדן העיקרי בשלבי הייצור הוא התוצרת החקלאית שנזרקת כפסולת (תוצרי לוואי של תהליך הייצור). הפסולת שנוצרת בעקבות עיבוד התוצרת למוצר המזון מכונה זרם פחת, לאור העובדה שבעת תכנון תהליך הייצור, התהליך מיוצג על ידי תרשים זרימה, ואובדנים אלה גורמים לפחת של חומרי הגלם.
לדוגמה, בתכנון תהליך תעשייתי לייצור מיץ תפוזים, בשלב הסחיטה יתקבלו שני זרמים: הזרם העיקרי, שהוא מיץ התפוזים, וזרם הפחת, שהוא הקליפות ושאריות הפרי, ומכיל 50% ממשקל הפרי ההתחלתי.
זרמי פחת נחשבים לאובדן מזון מכיוון שהם עדיין מכילים חומרי מזון רבים כגון סיבים תזונתיים, חלבונים, סוכרים, שומנים, נוגדי חמצון, שמנים אתרים ועוד, אולם ברוב המקרים חומרי מזון אלה לא מנוצלים (הפסולת נשרפת או נטמנת).
השלכות התופעה

לנתוני אובדן המזון יש משמעות כלכלית, סביבתית וחברתית:
השלכות התופעה > השלכות סביבתיות

ככל שהתוצרת אובדת בשלב מאוחר יותר של שרשרת האספקה, כך גדלה ההשפעה הסביבתית שלה, היות שיש לקחת בחשבון את כל השלבים שקדמו לשלב בו התוצרת אובדת. השפעות אובדן מזון על משאבי הטבע:
אנרגיה: יש המחשיבים בזבוז אנרגיה באובדן מזון הן מבחינת האנרגיה הכימית האגורה במזון שאבד, הן מבחינת האנרגיה שהושקעה בגידול ואספקת המזון והן מבחינת האנרגיה שהושקעה בטיפול בפסולת המזון. פליטות גזי חממה כתוצאה מאובדן מזון (המכונה גם 'טביעת רגל פחמנית') הוערכו בכ־3,300–5,600 מיליון טון, על פי נתוני אובדן המזון לשנת 2009 של FAO. הערכה זו מתייחסת לפליטה לאורך כל שרשרת הייצור והאספקה. נתונים אלו הקרובים מאוד לפליטת פחמן דו-חמצני מצריכת אנרגיה בארצות הברית בשנת 2011. על-פי הנתונים של FAO, ייצור בשר, עופות ודגים צורך את האנרגיה ברמה הגבוהה ביותר, אולם ירקות ומוצרי חלב הם הקטגוריות שבהם בזבוז האנרגיה הוא הגדול ביותר כתוצאה מאובדן מזון. בנוסף, פירות וירקות שאובדים ומועברים להטמנה גורמים בתהליך פירוקם לפליטת מתאן, שהוא גז חממה בעל השפעה רבה ביותר, היות שהוא גורם להתחממות הגלובלית פי 20 יותר מגזי חממה אחרים.
מים: כ-70% מהמים השפירים בעולם מנוצלים לחקלאות. שימוש בכמות נכבדת זו של מים מתוקים גורמת לדלדול משאב המים בעולם ולהמלחת מקורות מים וקרקעות. קשה לכמת את כמויות המים המנוצלות לגידולים שונים, היות שההשפעה הגאוגרפית היא גדולה. כ-173 מלמ"ק מים מתבזבזים בשנה עקב אובדן מזון. זוהי כמות הגדולה פי 3.6 מכלל צריכת המים של ארצות הברית.
שימוש בקרקע: שימושים חקלאיים עלולים לגרום נזקים לקרקעות הן עקב בירוא יערות לשם הגדלה או טיוב של שטחים חקלאיים והן בפגיעה באיכות ובפוריות הקרקע, הנגרמת בעיקר משימוש אינטנסיבי לחקלאות. בשנת 2007 הוערכה הקרקע אשר שימשה לייצור מזון אשר לא נצרך בכ-13 מיליון קמ"ר, שטח המהווה כ-28% משטח הקרקעות המשמשות לחקלאות בעולם. בנוסף, לחקלאות אינטנסיבית יש השפעה רבה על סחף קרקעות. הנזק הנגרם כתוצאה מסחף קרקעות הוא אובדן חומרי הזנה בקרקע, פחת ביבולים ואובדן מגוון ביולוגי. בניצול הקרקע יש להכליל גם את הקרקע הנתפסת לשימוש במטמנה, מכיוון שאובדן פירות וירקות המושלכים כפסולת דורש טיפול, שבישראל הוא בעיקרו הטמנה.
דישון: הערכה של 28 מיליון טון דשנים בעבור גידול המזון שאובד. המשמעות הסביבתית של שימוש בדשנים היא המלחת קרקעות ומי תהום.
מגוון ביולוגי: מעבר להשפעות הישירות על משאבי הטבע, השימוש במשאבים והזיהומים הנגרמים לחינם פוגעים במגוון הביולוגי ובשרותי המערכת האקולוגית. על אף שפגיעה זו תלויה במדינה, בסוג הגידול החקלאי כמשתנה של גודל השטח, בשימוש בדשנים ובמשאבים אחרים, נמצא כי ענף החקלאות אחראי לכ-66% מהאיומים על מינים.
השלכות התופעה > השלכות כלכליות

מבחינה כלכלית אובדן מזון הוא השקעה מבוזבזת של תשומות שהושקעו בגידול החקלאי - רכישת הקרקע והכשרתה לחקלאות והשקעה לאורך הגידול בדשנים, מים, כוח אדם ומיכון חקלאי. בנוסף, אובדן מזון משמעותו הפיכת פסולת שלרוב מהווה נטל כלכלי בהוצאות הטיפול, הן בעלויות הפנימיות והן בעלויות חיצוניות, למוצר בעל ערך כלכלי חיובי. סך השווי הכלכלי המוערך של מזון אבוד הוא כ-2.5 מיליארד דולר לשנה, שהם שני דולר לק"ג מזון אבוד. מתוכם, כ־0.8 דולר הם עלויות ישירות של המזון וכ-1.2 דולר הם עלויות של השפעות חיצוניות (סביבתיות וחברתיות). כלומר, העלות הסביבתית הכוללת של אובדן מזון היא כ-1,600 מיליארד דולר לשנה.
השלכות התופעה > השלכות חברתיות

מבחינה חברתית-בריאותית, זוהי השקעה מבוזבזת של אפשרות להזנת נזקקים. אחת מתוך ארבע קלוריות תזונתיות נאבדות עם אובדן המזון - זאת על-פי הערכה של FAO. במחקר שערך הביטוח הלאומי בישראל בשנת 2012 על-פי מדדים שהגדיר משרד החקלאות האמריקאי (USDA), נמצא כי כ-18% מאוכלוסיית ישראל נמצאת במצב של חוסר ביטחון תזונתי ומעל למחציתם ב"חוסר ביטחון תזונתי ניכר".
השלכות התופעה > השלכות סביבתיות של זרמי פחת

מלבד ההשלכות הסביבתיות המשותפות לכלל אובדני המזון, שהעיקרית היא בזבוז משאבים, לזרמי פחת יש השלכות סביבתיות נוספות:
זרמי פחת לרוב מכילים כמות גדולה של מים ויש להם פעילות מים גבוהה, עובדה זו בשילוב חומרי המזון הרבים שהם מכילים, הופכת אותם לקרקע פורייה לגידול חיידקים ועובשים. פעילות המיקרואורגניזמים שגדלים על הפסולת גורמת ליצירת ריחות לא נעימים, שעלולים למשוך מזיקים, ועלולים גם לגרום ליצירת חומרים מזהמים שיכולים לחלחל למי תהום או לפגוע בקרקע. בעוד שניתן לייבש את הפסולת לפני הטמנתה, תהליך זה דורש עיבוד נוסף שאינו כלכלי לייצרן וצורך אנרגיה רבה ולכן הפסולת נטמנת ברוב המקרים בצורתה הרטובה.
לעיתים זרם הפחת עצמו מכיל חומרים מזיקים, לדוגמה בעת ייצור שמן זית, הגפת (שאריות הזיתים שנותרות לאחר הסחיטה), מכילה חומרים אורגניים, בעיקר פנולים, בכמות גבוהה שהופכת את הפסולת לרעילה ולכן נדרש טיפול מיוחד לפני השלכתה למניעת נזק סביבתי.
הצעות לפתרונות

בעקבות ההכרה ועליית המודעות לתופעת אובדן המזון הגלובלית, הולכות ומתרבות יוזמות שונות בעולם להצלת מזון. ממשלות וגופים ציבוריים רואים את הסוגיה כחשובה, ופועלים כיום לצד גופים פרטיים, בין היתר, באמצעות חקיקה ורגולציה של תחום תרומות המזון.
הצעות לפתרונות > הצעות לפתרונות בישראל

קביעת יעד לאומי בהתאם לעקרונות שגיבש האו"ם, של הפחתה של 50% בכמויות אובדן המזון עד שנת 2030.
גיבוש תוכנית של משרד החקלאות להפחתת עודפי גידול ולצמצום אובדן התוצרת, וכן להסדרת נושא השמדת תוצרת חקלאית בישראל (כולל השמדה מטעמי כשרות). קביעת היעד תחייב לאמוד את כמויות האובדן והעלאתו לסדר היום הציבורי בישראל הן במישור האזרחי והן במישור השלטוני-מדיני.
מוסדות המספקים שירותי הסעדה (צה"ל, שב"ס, המשטרה, בתי החולים ומוסדות חינוך) ינטרו את כמויות עודפי המזון ויעבירו לנזקקים את עודפיהם.
חקיקה בנושא צמצום אובדן מזון והצלת מזון בדרכים ישירות ועקיפות: הגנות משפטיות לתורם מזון בתום לב (בדומה ל"חוק השומרוני הטוב" הקיים בארצות הברית, Bill Emerson Good Samaritan Food Donation Act), קידום חקיקה שתתמוך בשווק תוצרת חקלאית שאיכותה האסתטית פגומה או שתוקפה עומד לפוג. בסקר שנערך בישראל נמצא כי 64% מהנשאלים יבחרו לקנות יבול חקלאי שאינו אסתטי ("מכוער") בהנחה של כ-25% מהמחיר.
הפעלת תוכניות חינוך והסברה לציבור כיצד להפחית בזבוז מזון על ידי שינוי הרגלי צריכה, הבנת ההשלכות הסביבתיות-חברתיות של אובדן מזון, העברת ידע בעניין אחסון ירקות ופירות במגזר הביתי.
אימוץ סדר עדיפויות להפחתת היווצרות עודפי מזון וניצולם המרבי. העדיפות העליונה היא הפחתה במקור של אובדן תוצרת חקלאית, בהמשך העברת העודפים לנזקקים, למאכל בעלי חיים ולאחר מכן להכנת קומפוסט או להפקת אנרגיה. לבסוף, את הנותר ללא מענה מהשלבים הקודמים, מעבירים להטמנה.
שיפורים טכנולוגיים בשילוב מחקר ופיתוח של יכולות האחסון, הקטיף, המיון והאריזה. כמו גם בתחום הגידול ומניעת הפחת עקב מחלות.
הצעות לפתרונות > מיחזור זרמי פחת

קיים עניין רב במציאת דרכים למיחזור זרמי הפחת. הפתרון שנמצא כיום בשימוש הנרחב ביותר הוא הפיכת זרם הפחת למספוא (מזון לבעלי חיים), אולם עדיין נשארת פסולת רבה. בישראל ההערכה היא ש-88,000 טונות של מזון אובדות בשלב התעשייה וזאת מבלי להחשיב את זרמי הפחת שממוחזרים, בעיקר כמספוא.
פתרונות נוספים הם הפיכת הפסולת לדשן (קומפוסט), ושריפתה לייצור חשמל, אולם הם אינם נמצאים בשימוש נרחב.
פתרונות חדשניים יותר, המכונים מיחזור מדור שני, מתמקדים במציאת אפשרויות לניצול חומרי המזון שנמצאים בזרמי הפחת. הפרדת חומרי המזון הרצויים משאר מרכיבי זרם הפחת הינה ברוב המקרים תהליך יקר ומסובך כך שאינה כדאית כלכלית. תעשיית פירות ההדר נחשבת ליוצאת דופן מכיוון שנמצאו דרכים להפקת חומרים רבים, כגון פקטין, קרוטנואידים, שמנים אתרים ופוליפנולים, שאף נמכרים ומשמשים כיום ליצירת מוצרים אחרים בתעשיית המזון.
בשנים האחרונות מבוצעים מחקרים רבים למציאת דרכים חלופיות לניצול זרמי הפחת, שמתמקדים במספר אסטרטגיות מרכזיות המתבססות על תהליכי תסיסה:
דלק ביולוגי: דלק שמופק ממקורות צמחיים או בעלי חיים, נחשב לדלק נקי שאינו מייצר גזי חממה נוספים. לכאורה דלק ביולוגי רצוי מבחינה סביבתית, אולם בעיתי מבחינת קיימות, לאור מצב הרעב בעולם אין הצדקה להפוך תוצרת חקלאית, שהייתה יכולה לשמש מזון לבני אדם, לדלק. אחד הדלקים הביולוגיים המרכזיים הוא ביואתנול, שמיוצר על ידי מיקרואורגניזמים בתהליכי תסיסה. שימוש בזרמי פחת כמקור הגלוקוז לתסיסה יאפשר שמירה על הקיימות תוך ייצור אנרגיה ירוקה.
תוספי תזונה לבעלי חיים: בעלי חיים בתעשיית המזון, בין אם מיועדים לשחיטה או לייצור חלב, זקוקים לתוספי תזונה שונים. תהליכי תסיסה עשויים לשפר את הזמינות הביולוגית של חומרי מזון שונים ולייצר חומרי מזון חדשים כגון ויטמינים. בצורה זו זרמי הפחת יקבלו ערך תזונתי וכבר לא יחשבו לפסולת. בנוסף, המיקרואורגניזמים עצמם יכולים לשמש כפרוביוטיקה או כתוסף חלבון. ברוב המקרים זרמי פחת שהופכים למספוא עוברים תהליך ייבוש כדי להימנע מזיהומים, תהליכי תסיסה יכולים לחסוך זאת מכיוון שהם יוצרים הגנה טבעית מפני מיקרואורגניזמים מזהמים.
תסיסה מדייקת: תהליך בו מגדלים מיקרואורגניזם מסוים לטובת יצירת חומר רצוי מסוים, אשר לאחר מכן מופרד משאר מערכת הגידול (בניגוד לתסיסה כהלית לייצור יין למשל, בה המיקרואורגניזמים המשתתפים בתהליך לא ידועים ואין הפרדה של הכהל ממצע הגידול). ישנם חומרים רבים הנחוצים לתעשיית המזון שמיוצרים בתהליכי תסיסה מדייקת. פטריות מסוגלות לפרק ביעילות חומרי פסולת שונים ומורכבים ולייצר באופן טבעי אנזימים, פיגמנטים, חומרים פעילי שטח, אומגה 3, חומרים מסמיכים ועוד. חומרים אלה מופרשים מהפטרייה למצע הגידול, עובדה המקלה על הפרדתם ומוזילה תהליך הפקתם. הפיכת הפסולת לחומר הגלם של תהליך התסיסה המדייקת יכולה להוזיל את תהליך הייצור ולהפכו לבר קיימא.
ייצור מזון חדש: ניצול זרמי הפחת בצורה היעילה ביותר ליצירת מזון המתאים לצריכה אנושית. ב-2016 הוקם ארגון ללא מטרות רווח בשם The Good Food Institute (בראשי תיבות: GFI) שפועל בין היתר בארצות הברית, באירופה ובישראל. מטרת הארגון היא לקדם תחליפי בשר, תוך מתן דגש על קיימות ובריאות. הארגון פועל להשגת מטרה זו בדרכים שונות, אחת מהן היא מימון מחקרים שמתמקדים בתחליפי בשר. בשנת 2024 הארגון החל במימון מחקרים שמתמקדים ביצירת תחליפי בשר מפסולת של תעשיית המשקאות הקלים .
ראו גם

פריגניזם
בל תשחית
לקט ישראל
קיימות
גילה אלמגור

| --- | --- |

גילה אלמגור בביתה שבתל אביב בשנת 2011
 לידה:  22 ביולי 1939 (בת 85) ו' באב ה'תרצ"ט פתח תקווה, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 שם לידה:  גילה אלכסנדרוביץ'
 סוגה מועדפת:  דרמה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1956
 עיסוק:  שחקנית, זמרת, סופרת ותסריטאית
 בן זוג:  יעקב אגמון (1963–2020) אילי גורליצקי (1958–1962)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל בתחום הקולנוע  פרס אופיר על מפעל חיים  אות יקירת העיר תל אביב  פרס כינור דוד לשחקנית השנה בתיאטרון (5 פעמים) ולשחקנית השנה בקולנוע (4 פעמים)  תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, בן-גוריון ומכון ויצמן  פרס מפעל חיים מאוניברסיטת בר-אילן
 פרופיל ב-IMDb
אלמגור בטקס פרסי כינור דוד בשנת 1964
גילה אלמגור בתל אביב ב-1969
גילה אלמגור בשנת 2007
גילה אלמגור-אגמון (שמה המקורי: גילה אלכסנדרוביץ'; נולדה ב-22 ביולי 1939, ו' באב ה'תרצ"ט) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, סופרת, תסריטאית וזמרת ישראלית. שיחקה בהצגות תיאטרון רבות וכן בכ-50 סרטי קולנוע – עובדה שזיכתה אותה בכינוי "מלכת הקולנוע הישראלי". כלת פרס אופיר, פרס כינור דוד ופרס ישראל לקולנוע.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בפתח תקווה, בשם גילה אלכסנדרוביץ. אביה, מכס אלכסנדרוביץ, יליד גרמניה שעלה לארץ ישראל בשנת 1934 ושימש שוטר במשטרה הבריטית, נרצח בחיפה ב-30 במרץ 1939 על ידי צלף ערבי, אשר רצח קודם לכן באופן סדרתי שנים-עשר שוטרים יהודים עד שנתפס והוצא להורג בתלייה. גילה נולדה ארבעה חודשים לאחר הרצח, ואמהּ חיה, שנפטרה בשנת 1988, סבלה ממחלת נפש קשה.
בשנת 1952 התחתנה אמהּ בשנית, ומנישואין אלו נולדו לגילה שתי אחיות. לאחר נישואיה השניים של אמה נשלחה גילה לפנימייה בכפר הנוער "הדסים", שם למדה בחוג דרמה בהדרכת צבי רפאל. לאחר שנתיים, ב-1954, החליטה ביוזמתה להיות עצמאית, עזבה את הדסים ועברה לגור בתל אביב ליד תיאטרון הבימה, ולמדה משחק בסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד.
אלמגור הופיעה בעשרות סרטים, בעשרות הצגות תיאטרון ובכמה סדרות טלוויזיה, ברבים מהם בתפקידים הראשיים. היא ידועה כשחקנית שמסוגלת לגלם מגוון של דמויות בצורה משכנעת, כגון עובדת סוציאלית המנסה להתמודד עם העולה החדש ב"סאלח שבתי", זונה ב"מלכת הכביש", אמא בעלת ליקוי נפשי ב"הקיץ של אביה", ובעלת פאב קשוחה ב"החיים על פי אגפא".
לדבריה של אלמגור, ההחלטה להיות שחקנית גמלה בה בנעוריה, בשנת 1954, כאשר ראתה את חנה מרון משחקת בהצגה "פיגמליון" בתיאטרון הקאמרי.
אלמגור מכונה "הגברת הראשונה של הקולנוע הישראלי", ולאורך השנים הוזמנה לשמש כשופטת בפסטיבלי סרטים בין-לאומיים.