stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרלוש מאנה
תארים > בינלאומיים

אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 2015
הערות שוליים

↑  BACIRO CANDE ANUNCIA LISTA DOS CONVOCADOS COM 14 ESTREIANTES PARA O CAN'2024 בחשבון הפייסבוק הרשמי של פדרציית הכדורגל של גינאה ביסאו, 22 בדצמבר 2023 (בפורטוגזית)
| נבחרת פורטוגל – אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) |
| --- | --- | --- |
|  1 וארלה •  2 אסגאיו •  3 אילורי •  4 פיגיירדו •  5 יה •  6 פודסטבסקי •  7 מרטינס •  8 אוליביירה •  9 פאסיינסיה •  10 פרננדש •   11 אגרה •  12 פריירה • 13 פיטה •  14 הנריקה • 15 פונסקה • 16 ראמוס • 17 מאנה • 18 סילבה • מאמן: רוי ז'ורז' |  1 וארלה •  2 אסגאיו •  3 אילורי •  4 פיגיירדו •  5 יה •  6 פודסטבסקי •  7 מרטינס •  8 אוליביירה •  9 פאסיינסיה •  10 פרננדש •   11 אגרה •  12 פריירה • 13 פיטה •  14 הנריקה • 15 פונסקה • 16 ראמוס • 17 מאנה • 18 סילבה • מאמן: רוי ז'ורז' | פורטוגל |
| נבחרת גינאה ביסאו – גביע אפריקה לאומות 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 י. מנדש •  2 קאנדה •  3 פרנקולינו •  4 דיאלו •  5 ה. מנדש •  6 נ. גומש •  7 דלסיו •  8 סמדו •  9 גאנו •  10 ק. מאנה •   11 מרסיאנו •  12 דז'וקו • 13 ק. גומש •  14 רודריגש • 15 אנקדה • 16 קסאמה • 17 באלדה • 18 קיזרה • 19 ביקל • 20 ס. מאנה • 21 נאנו • 22 סנז'נטה • 23 אמבדז'ה • 24 זה טורבו • 25 יה • 26 בנז'אקי • 27 מנדי • מאמן: ב. קאנדה |  1 י. מנדש •  2 קאנדה •  3 פרנקולינו •  4 דיאלו •  5 ה. מנדש •  6 נ. גומש •  7 דלסיו •  8 סמדו •  9 גאנו •  10 ק. מאנה •   11 מרסיאנו •  12 דז'וקו • 13 ק. גומש •  14 רודריגש • 15 אנקדה • 16 קסאמה • 17 באלדה • 18 קיזרה • 19 ביקל • 20 ס. מאנה • 21 נאנו • 22 סנז'נטה • 23 אמבדז'ה • 24 זה טורבו • 25 יה • 26 בנז'אקי • 27 מנדי • מאמן: ב. קאנדה | גינאה ביסאו |
גוריון מלצר

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1930 
 פטירה:  1 באוקטובר 2014 (בגיל 84) 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
גוריון (גורי) מֶלְצֶר (21 באוגוסט 1930 – 1 באוקטובר 2014) היה מראשי תעשיית האלקטרוניקה בישראל. כיהן כמנכ"ל חברות טלרד ותדיראן וכיו"ר דירקטוריון חברת בזק וכיו"ר חבר הנאמנים במרכז האקדמי לב.
ביוגרפיה

גוריון (גורי) מלצר נולד בשנת 1930 בירושלים לשפרה ולחוקר התנ"ך פייבל מלצר. סבו היה הרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים ויו"ר מועצת גדולי התורה.
אחותו הבכורה אפרת ואמו שפרה נפטרו שתיהן בטווח של כשנה זו מזו, בהיותו בן 13.
למד בבית הספר תחכמוני ובבית ספר "מעלה" בירושלים. זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ועסק בפיתוח יכולות הצפנה של חיל הקשר. בהמשך מונה כקצין הקשר החטיבתי של חטיבת גבעתי, תפקיד שבו שימש עד שנת 1952 (בדרגת סרן).
עם שחרורו יצא ללימודים בארצות הברית. למד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ואחר כך הנדסת אלקטרוניקה בסיטי קולג' (CCNY) של אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), ועבד והשתלם בחברת RCA – אחת מהחברות הגדולות בארצות הברית בתחום האלקטרוניקה.
בסוף שנות ה-50 נמנה, עם עוד מספר מהנדסים צעירים שלמדו בארצות הברית, עם צוות הקמת חברת תדיראן, ובהמשך מונה לתפקידים בכירים בה.
ב-1973 שימש כיועץ בחברת ג'נרל טלפון אלקטריק. עם שובו ארצה (לאחר שנה), נקרא על ידי מנכ"ל כור תעשיות, מאיר עמית, לנהל את חטיבת האלקטרוניקה של כור ואת חברת טלרד.
ב-1984 סיים מלצר את עבודתו בטלרד אך המשיך לנהל את חטיבת האלקטרוניקה. אחר כך מונה כחבר הנהלת כור וכמדען הראשי של הקונצרן, ויחד עם מנכ"ל כור באותה תקופה בני גאון פעל להבראת כור.
ב-1990 מונה לתפקיד מנכ"ל תדיראן. הוא הוביל תהליך הבראה שכלל סגירת מפעלים כושלים, מכירת משרדיה של החברה בגבעת שמואל ופיטורי עובדים. כעבור כשנתיים עברה תדיראן מהפסד לרווח שנתי, וב-1992 הונפקו מניותיה בוול סטריט והחברה גייסה 100 מיליון דולר.
ב-1994 פרש מלצר מתפקיד מנכ"ל תדיראן, ומונה ליו"ר דירקטוריון חברת בזק. ב-1997 פרש מתפקיד יו"ר בזק.
לאחר פרישתו לימד בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
מלצר נפטר ב-1 באוקטובר 2014 בגיל 84 והובא למנוחות בבית הקברות ברעננה.
פעילות ציבורית

היה חבר בגופים ציבוריים רבים כגון: יו"ר לשכת המסחר ישראל – אוסטרליה, חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית. חבר הוועד המנהל אוניברסיטת ת"א, חבר הוועדה העליונה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, חבר ועדת פרס רוטשילד, חבר ועדת השכר של המרצים באוניברסיטת השונות. חבר הנהלת מכון דוידסון להוראת המדע והטכנולוגיה. חבר הנהלת מוסד נאמן. חבר המל"מ – המרכז להוראת המדעים, חבר הוועדה המייעצת לשר החינוך להוראת הטכנולוגיה והמדעים, חבר האקדמיה למדעים. חבר בחבר הנאמנים של מכון ויצמן, ויו"ר חבר הנאמנם במרכז האקדמי לב.
בשנים 2001–2003 שימש יושב ראש ועדת ההיגוי לרשת האינטרנט הלאומית.
פרסים

מלצר זכה בשורה של פרסים ואותות הוקרה, בהם פרס ראש הממשלה על מפעל חיים בתקשורת (2002), פרס התעשייה, פרס מיוחד על תרומה אישית של IEEE (ארגון האלקטרוניקה העולמי) ועוד.
משפחתו

היה נשוי לשרה ואב לארבעה. רעייתו הייתה סרן בצה"ל והייתה במשך שנים ראש הלשכה של הרמטכ"לים יעקב דורי, יגאל ידין ומרדכי מקלף ולאחר מכן ראש לשכתו של דוד בן-גוריון.
בנם, ארז מלצר ניהל בין היתר את החברות אפריקה ישראל, קריאו-סאיטקס ונטפים.
הערות שוליים

↑  נפטר פרופ' פייבל מלצר, על המשמר, 21 במאי 1973
↑  אבי קרטין, חילופין בצמרת טלרד, חדשות, 10 בדצמבר 1984
↑  אפי לנדאו, ‏גוריון מלצר התפטר במפתיע מתפקידו כיו"ר דירקטוריון בזק, באתר גלובס, 29 במאי 1997
↑  מערכת Chiportal, נפטר גוריון מלצר מאבות תעשיית ההייטק בישראל, באתר Chiportal, ‏11 באוקטובר 2014
↑  עודד חרמוני, הפער הדיגיטלי נמשך: ועדת ההיגוי לרשת האינטרנט הלאומית ממליצה לדחות הקמתה, באתר TheMarker‏, 13 ביולי 2004
↑  פרס תקשורת ישראל לגוריון מלצר, מוטורולה וצ'קפוינט, באתר גלובס, 16 באוקטובר 2002
↑  TheMarker digital, טראו ומלצר חיתנו את הילדים, באתר TheMarker‏, 10 באוקטובר 2010
ניסן טלושקין

| --- | --- |
הרב ניסן טלושקין
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1881 תרמ"א בוברויסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1970 (בגיל 89 בערך) כ' באדר ב' ה'תש"ל 
 תקופת הפעילות:  ?–1970 
 רבותיו:  ברוך בר ליבוביץ 
 
הרב ניסן טלושקין (באנגלית: Nissan Telushkin; תרמ"א, 1881, בוברויסק - כ' באדר ב' ה'תש"ל, 28 במרץ 1970) היה רב בלארוסי-אמריקאי, רבן של דוקור ופוחוביץ, ומגדולי הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית. ספרו המפורסם הוא "טהרת מים", אנציקלופדיה לענייני מקוואות.
בארצות הברית כיהן בתפקידים רבים, בין היתר היה מראשי "ועד הרבנים דניו יורק רבתי" (Rabbinical Board of Greater New York) ו"אגודת הרבנים", יו"ר הכבוד של אגודת חסידי חב"ד בארצות הברית וקנדה (תרצ"ד-ה'ת"ש), יו"ר ועד החינוך של המזרחי, הרב המסמיך של "ישיבת רבינו יעקב יוסף", ועורך כתב העת "המסלה".
ביוגרפיה

נולד בבוברויסק לרב משה יצחק, משפחה חסידת חב"ד. למד בישיבת קארסון אצל רבי צבי הירש שלעז, בישיבת סלוצק אצל רבי איסר זלמן מלצר ואצל רב העיר סלוצק, רבי יעקב דוד וילבסקי, הרידב"ז. בהמשך למד בהלוסק אצל רבי ברוך דב ליבוביץ. נישא לשרה פרומה (נפטרה תרצ"ו, 1935) בתו של הרב משה טשארני רב העיירה דוקור במחוז מינסק. בתרס"ב, לאחר פטירת חותנו, נסמך לרבנות בידי רב הקהילה הליטאית של בוברויסק, רבי משה שמואל שפירא ועל ידי רבי שמריה נח שניאורסון שהיה רב הקהילה החסידית של בוברויסק ואדמו"ר של חסידי חב"ד-קאפוסט, והתמנה כרבה של דוקור במקום חותנו.
בין השנים תרס"ב-תרפ"א (1902-1921) כיהן ברבנות דוקור, הוא עסק בפעילות ציבורית ובימי ממשלת המעבר של קרנסקי, היה ממייסדי הסתדרות החרדים "אחדות", בקיץ תרע"ז נסע למוסקבה לוועידת רבנים ארצית שנערכה בבית הגביר הלמדן ר' רפאל גאץ, בראשות רבי חיים עוזר גרודזנסקי, כאחד משלושה נציגי רבני פלך מינסק, יחד עם רבי אברהם דוב כהנא שפירא ורבי ישעיה קרלינסקי. בקיץ תרפ"א נקרא לכהן כרבה של פוחוביץ, במקומו ובהמלצתו של הרב הקודם, רבי ישעיה קרלינסקי שנמלט מהעיר מאימת השלטונות הסובייטים, הוא שימש בתפקיד זה עד קיץ תרפ"ג.
בתרפ"ד, 1924, היגר לארצות הברית, והתגורר בברוקלין, ניו יורק. בניו יורק היה רב פעיל בארגוני הרבנים השונים, ופוסק הלכה. היה גם מומחה לענייני מקוואות טהרה, וספרו "טהרת מים" העוסק בהלכות מקוואות נדפס בחמש מהדורות ומצוטט רבות בספרות ההלכתית המעשית העוסקת בתחום זה. הוא היה עורכו של הירחון "המסלה" בין השנים תרצ"ו-ה'תש"ז (1935-1947), ובשנות ה-50 היה חבר מערכת כתב העת "אור המזרח", של המזרחי בארצות הברית.
נפטר בכ' באדר ב' ה'תש"ל, 28 במרץ 1970, ונקבר בניו יורק. בצוואתו כתב שאינו יכול להכריע אם להעדיף קבורה בארץ ישראל, או בקרבת מקום מנוחתו של  האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש שנקבר בארצות הברית, ולכן מותיר את ההחלטה לחתנו של האחרון, האדמו"ר מליובאוויטש. מאחר שקנה בחייו חלקת קבר בסמוך לקברו של הריי"צ, הורה הרבי מליובאוויטש לקבור את הרב טלושקין בחלקת קבר זו.
משפחתו

בתו חיה נישאה לד"ר חנוך מנוח לבנון ביאליק, מחבר "גמרא מבוארת". חתנו נפטר בחייו בתשרי תשכ"ג, 1962, והוא השתתף בהדפסת כתביו.
בנו שלמה טלושקין היה פעיל ציבורי, ומסר שיעורי הלכה בבית הכנסת "ישיבה" בפלטבוש. נישא להלן ונפטר בג' בטבת תשמ"ח. בנם הוא הסופר יוסף טלושקין.
ממאמריו

מיני פירות שדיניהם מיוחדים, אור המזרח, שנה א גיליון ג, אלול תשי"ד
הנימוק המוסרי שבמצוות התלויות בארץ, אור המזרח, שנה ב גיליון ב, ניסן תשט"ו, עמ' 12–15
ניתוח שיש בתוצאותיו חשש איסור (בעניין ניתוח בלוטת הערמונית), הפרדס, שנה כט גיליון ח, אייר תשט"ו, עמ' 26–30
בכה בכו להולך, אור המזרח שנה ב, אלול תשט"ו
ענייני הפקר בשמיטה, אור המזרח, שנה ו גיליון ב, ניסן תשי"ט, עמ' 10–13
שיעור בכוס של ברכה, אם מעכב. אור המזרח, שנה ז גיליון ג-ד, תמוז-אלול תש"ך, עמ' 13–15
רשות האדם על עצמו, אור המזרח, שנה ח גיליון ג, ניסן תשכ"א, עמ' 20–24
אדמו"ר הזקן בעל השולחן ערוך והתניא, אור המזרח, ניסן תשכ"ג
אחריות של צדקה, ספר יובל לישראל אלפנביין, ירושלים תשכ"ג, עמ' קיא–קיד
הולכת מת מחו"ל לארץ ישראל, אור המזרח, שנה יד, אלול תשכ"ה
חלוצה שאיבדה שטר חליצתה, הפרדס, שנה מ גיליון ז, ניסן תשכ"ו, עמ' 8–11
זכרונות על הרב קוק, אור המזרח, שנה טו, ניסן תשכ"ו
מעשה ומחשבה במצוות והלכות התורה, אור המזרח, שנה טז, תשכ"ז, עמ' 87–92
'מחשבה' בדיני תורה, "שילה": לכבודם של רבי שלמה יהודה ליב ורבי הלל מדליה, ירושלים-אנטוורפן: תשמ"ג, עמ' ריב-ריז
שמועות ומסורות מפי הריי"צ מלובביץ' וגדולי חסידי חב"ד, היכל הבעש"ט, מד (חורף תשפ"ד), עמ' שמא–שסב
לקריאה נוספת

חיים קרלינסקי, הרב רבי ניסן טלושקין ז"ל: זכרונות ושרטוטים לדמותו, שנה בשנה, תשל"ב, עמ' 410–414
ישראל שורין, רבי ניסן טלושקין, בתוך: מורי האומה- ב, אפרת תש"ס, עמ' 141–145
הערות שוליים

↑  ראו למשל התכתבותו בעניינים אלו עם רבי אריה ליב מאלין, חידושי רבי אריה לייב, בני ברק תשמ"ב, סימנים עג-עד.
↑  בסוף שנת קיומו האחרון של הירחון, ערך אותו הרב חיים קרלינסקי. על קורות הירחון ופעילותו של הרב טלושקין בו, ראו: יצחק לוין, אוצר כתבי עת תורניים, ניו יורק, תש"מ, 186–190.
↑  חנוך מנוח לבנון ביאליק, גמרא מבוארת - המפקיד, ניו יורק, תשכ"ה, באתר היברובוקס. ראו עליו: י. נ. אדלר, ד"ר מנוח ל. ביאליק ז"ל, אור המזרח, שנה יא גיליון ג-ד, ניו יורק, ניסן ה'תשכ"ג.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310110505171  VIAF: 58180790   WorldCat (עם VIAF): 58180790
מלון פלאזה

ערך זה עוסק במלון ובית דירות בניו יורק. אם התכוונתם למלון בירושלים, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רב-קומות, בית מלון, גורד שחקים, מקום עבודה 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  Fairmont Hotels and Resorts 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1907
 תאריך פתיחה רשמי:  1907 
 אדריכל:  הנרי ג'יינוויי הארדנברג 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 מידות
 גובה:  76 מ' 
 קומות:  18 
 קואורדינטות:  40°45′52″N 73°58′28″W﻿ / ﻿40.764527777778°N 73.974444444444°W﻿ / 40.764527777778; -73.974444444444
 www.theplazany.com
  (למפת מנהטן מוגדלת) מלון פלאזה(למפת מנהטן רגילה) מלון פלאזה
 
מלון פלאזה (באנגלית: Plaza Hotel) הוא מלון ובית משותף מפואר השוכן בפינת השדרה החמישית ורחוב סנטרל פארק דרום, במידטאון מנהטן שבניו יורק. במשך כמאה שנים שימש כאחד מבתי המלון המפורסמים והנחשבים בעולם. ב-2004 נרכש המלון על ידי קבוצה בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה. חלקו הוסב לבית דירות יוקרתי, וב-2012 הוא נמכר לחברת "סהרה אינדיה פריוואר" ההודית.
ב-2018 נמכר כולו לקרן השקעות בבעלות ממשלת קטר.
היסטוריה > הקמת המלון

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנה בית מלון בסמיכות ל"כיכר (פלאזה) השדרה החמישית", המוכרת מאז 1923 בשם "כיכר הצבא הגדול" (Grand Army Plaza). המלון, שנקרא "פלאזה", לא האריך ימים. בשנת 1902 הוא נרכש על ידי חברת "נכסי הפלאזה". כוונתה של חברת הנדל"ן הייתה להורסו ולבנות במקומו מלון גדול ומפואר יותר, בכתובת היוקרתית בצמוד לסנטרל פארק. לצורך המיזם נשכר האדריכל הנרי ג'. הארדנברג, שהתפרסם בשל תכנון בית הדירות דקוטה, אחד מבנייני הפאר הראשונים באי מנהטן. המלון החדש זכה לשם זהה. הפלאזה תוכנן בסגנון של טירה צרפתית מימי הרנסאנס. המלון, בו 800 חדרים, נפתח לציבור ב-1 באוקטובר 1907. בשל היותו אחד מבתי המלון היוקרתיים ביותר באחת הערים החשובות בעולם, זכה הפלאזה לארח מפורסמים מתחומי חיים שונים.
מלכתחילה, חברת ההפעלה של המלון תכננה אפשרות להרחבתו, ורכשה מגרשים סמוכים. בשנת 1915 רכשה החברה עוד ארבעה מגרשים ברחוב West 58th ואחד בסנטרל פארק דרום. החברה קיבלה פטור מהחלטה שקבעה מגבלות גובה לבניינים חדשים בצד רחוב 58, ובאוגוסט 1919 הגישה תוכניות לבניין נספח בן 19 קומות, לאורך רחוב 58, על פי תוכנית שתוכנן וורן ווטמור. המגרשים האחרונים, ברחובות 15 17 מערב, נרכשו בשנת 1920, לאחר הגשת התוכניות. כדי לממן את הקמת האגף לקחה חברת הפלאזה הלוואות משכנתא בשווי 2.275 מיליון דולר. במסגרת הרחבת המלון הוקמו מסעדות נוספות ואולם אירועים.
היסטוריה > בבעלות הילטון וסונאבנד

תאגיד אטלס, בשיתוף פעולה עם המלונאי קונרד הילטון, רכש את המלון תמורת 7.4 מיליון דולר באוקטובר 1943. באותה עת, הפלאזה פעל בתפוסה ממוצעת של כ-61 אחוזים, ואזורים ציבוריים רבים נסגרו בגלל מחסור באספקה, עקב מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן הוציאה הילטון 6 מיליון דולר על שיפוץ המלון. באמצע 1944 שופץ הלובי בשדרה החמישית וקומת הביניים שלו נסגרה. תאורת הגג של ה"פאלם קורט", לאחר שהתקלקלה, הוסרה לצורך התקנת ציוד מיזוג אוויר. מעל החצר הקודמת של המלון נבנתה קומת ביניים, והחדר עצמו הפך לטרקלין. משרד התיווך בפינה הצפונית-מערבית של מפלס הקרקע הוסב לבר שנפתח בינואר 1945.
תאגיד המלונות פלאזה, מפעיל המלון, מוזג לתאגיד מלונות הילטון בשנת 1946. בתחילת שנות החמישים הורשו נשים להיכנס ל"חדר האלון" והבר במהלך הערב והקיץ, אך הם עדיין פעלו כמרחב לגברים בלבד לפני השעה 15:00, בזמן שהבורסות פעלו.
הילטון מכרה את המלון בשנת 1953 לתעשיין א.מ. סונאבנד תמורת 15 מיליון דולר, ושכרה אותו חזרה מיד למשך שנתיים וחצי. סונאבנד הפך לנשיא רשת המסעדות "צ'יילדס", בשנת 1955, וצ'יילדס רכשה את הפלאזה בנובמבר 1955, תמורת 6.2 מיליון דולר. באותה עת הותקן מיזוג אוויר בכל חדר אורחים. "צ'ילדס" הפכה ל"תאגיד המלונות של אמריקה" (HCA) בשנת 1956, והשכירות של הילטון חודשה ללא הגבלת זמן באותה שנה. "תאגיד המלונות של אמריקה" מכר את הפלאזה ללורנס וינה בנובמבר 1958, תמורת 21 מיליון דולר, ושכר אותו חזרה מיד למשך 25 שנה. העסקה כללה קיצור ההסכם של הילטון עד לאפריל 1960, שבמסגרתו נטלה על עצמה את החכירה התפעולית של המלון.
בשנת 1969, הוסרו המגבלות על כניסת נשים לבר, בעקבות מחאות של ארגוני נשים. באותה עת החל "תאגיד המלונות של אמריקה", ששמו שונה ל"סונסטה", שיפוץ מקיף של המלון.
היסטוריה > בבעלות חברת מלונות וסטין

בנובמבר 1974 הודיעו חברת מלונות "וסטרן אינטרנשיונל" ("וסטין") על כוונתם לרכוש את מלון פלאזה מ"סונסטה" תמורת 25 מיליון דולר. בעקבות הרכישה של וסטרן אינטרנשיונל, היא שיפצה את החללים הפנימיים, ניקתה את החלק החיצוני ושחזרה רבים מהעיצובים המקוריים, בעלות כוללת של 200 מיליון דולר. ארבע המעליות ההידראוליות, המשרתות את לובי סנטרל פארק דרום, שהיו מהאחרונות מסוגן בעיר, הוחלפו במעליות חשמליות בשנת 1976. וסטין רכשה באותה שנה גם את ציורי הקיר של שין, שלא היו חלק מהמכירה המקורית, תמורת מיליון דולר. בשנה שלאחר מכן נפתח במרתף תיאטרון בעל 204 מושבים בשם "סינמה 3". החדר הפרסי נסגר בשנת 1978 ובמקומו נפתח בוטיק בגדים.
בסוף שנות ה-70 מלון פלאזה שוב החל להרוויח. "וסטרן אינטרנשיונל" שינתה את שמה למלונות "וסטין" בשנת 1981, ושמו של המלון שונה לאחר מכן והפך ל"וסטין פלאזה". וסטין החלה להפסיד כסף בסוף שנות ה-80. בשנת 1987, חברת האם של וסטין, Allegis Corporation, הודיעה על כוונתה למכור את הפלאזה, תוך שהיא מייצרת עניין של לפחות 150 משקיעים.
היסטוריה > בבעלות טראמפ

ב-1988 נרכש המלון על ידי דונלד טראמפ בסכום של 390 מיליון דולר. בריאיון לניו יורק טיימס גרס טראמפ כי רכישת המלון במחיר כה גבוה הייתה ממניעים אמוציונליים יותר מאשר כלכליים, והתייחס למלון כאל יצירת מופת. טראמפ מינה למנהלת המלון את אשתו איוונה טראמפ, עד שהתגרשו ב-1990.
לאחר הרכישה הכריז טראמפ על תוכנית שיפוצים רחבה, שכללה שחזור הלובי וכמה מהאלמנטים הפנימיים האחרים. העבודה כללה גם הזהבה של משטחים רבים, החלפת שטיחים וריפוד רהיטים מחדש. טראמפ גם החליט לסגור את המועדון במרתף המלון בשנת 1989. המלון הרוויח סכומים צנועים במשך כשנתיים לאחר הרכישה של טראמפ, בעיקר מהתפוסה המוגברת, תעריפי הסוויטות שהועלו והזמנות אירועים.
טראמפ לווה בהרחבה לרכישת מלון פלאזה, אך הכנסותיו התפעוליות היו כמה מיליוני דולרים מתחת לנקודת האיזון התפעולית. כתוצאה מכך, חובו של מלון פלאזה גדל בסופו של דבר ל-600 מיליון דולר. עד 1991 טראמפ תכנן לפרוע את חובות המלון על ידי מכירת הרוב המכריע של החדרים כדירות מגורים. טראמפ העריך כי ההסבה תחזיר 750 מיליון דולר, כמעט כפול ממחיר הרכישה. טראמפ שקל גם להמיר את המשרדים בגג הבניין לדירות פנטהאוז. תוכנית ההסבה נכשלה מכיוון שהיא לא הייתה רווחית, לאחר ירידת מחירים בשוק הנדל"ן בניו יורק בתחילת שנות ה-90. כאמצעי אחרון, במרץ 1992, פנה טראמפ לנושי הפלאזה, קבוצה של שבעים בנקים בראשות סיטי בנק, שהסכימה לקחת 49% בהבעלות במלון תמורת ויתור על חוב של 250 מיליון דולר והפחתת ריבית. ההסכם הוגש כחלק מהליך פשיטת רגל של טראמפ בנובמבר 1992.
בשנת 1992 צולם במלון חלק מהסרט "שכחו אותי בבית 2" שבו טראמפ הופיע הופעת אורח בת מספר שניות.
היסטוריה > במאה ה-21

טראמפ מכר את המלון בשנת 1995 עבור 325 מיליון דולר. הרוכשים היו תאגיד מלונאות והנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל. המלון החליף ידיים פעם נוספת ב-2004, כשנרכש על ידי קבוצת 'אלעד נכסים' בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה. תשובה רכש את המלון ב-675 מיליון דולר במטרה להסב את רובו לבית דירות יוקרתי, לפי התוכנית שהגה דונלד טראמפ 15 שנים קודם.
בשל ההסבה פוטרו עובדי המלון. כתוצאה מכך יצא איגוד עובדי בתי המלון בניו יורק בקמפיין במטרה למנוע את תוכניתו של תשובה להמיר את המלון לבית דירות. האיגוד אף שכר משרד יחסי ציבור ישראלי, כדי שזה יגייס את דעת הקהל בישראל נגד התוכנית, במטרה להפעיל על תשובה לחץ מבית. כתוצאה מהלחץ הציבורי נחתם הסכם פשרה בין תשובה לעובדי המלון, שעל פיו העובדים שיפוטרו יזכו לפיצויים כפולים, והעובדים שבכוונתם לחזור לעבוד במלון עם תום השיפוץ יזכו לפיצויים כמתחייב בחוק. בנוסף החל קמפיין ציבורי נגד פגיעה במבנה ההיסטורי, והוסכם שהאולמות ההיסטוריים של המלון ישומרו. תשובה אף הסכים להגדיל את מספר חדרי המלון על חשבון מספר הדירות המתוכנן במקור. הפלאזה נסגר לרגל השיפוצים באפריל 2005, והוחל במבצע שיווק לדירות המגורים במלון. ביוני 2006 רכש הנסיך הסעודי בן-טלאל בחזרה 50% מחדרי המלון שנותרו בו לאחר השיפוץ. תשובה גם הודיע שהוא מתכנן להקים רשת מלונות תחת המותג "פלאזה" ברחבי העולם. המלון הראשון היה אמור לקום בלאס וגאס, בשותפות עם אי די בי חברה לפיתוח ונכסים ובנין מקבוצת "אי.די.בי" של נוחי דנקנר בהשקעה של 7 מיליארד דולר. הקרקע לפרויקט נרכשה תמורת 1.2 מיליארד דולר. אולם הפרויקט כשל ולא יצא לפועל.
על פי לוח הזמנים המקורי, המלון היה אמור להיפתח לפני יום הולדתו ה-100 שחל ב-1 באוקטובר 2007. אך עקב דחייה בלוח הזמנים של השיפוצים, נדחתה הפתיחה ל-1 במרץ 2008. במתכונתו החדשה כולל הפלאזה 282 חדרי מלון, 181 דירות פאר ומרכז קניות יוקרתי. השיפוצים עלו כ-400 מיליון דולר. את תכנון וניהל השיפוץ והשדרוג של המלון ביצעה בתו של תשובה, האדריכלית גל נאור.
ביולי 2012 נמכרו 75% מהשליטה במבנה לחברה ההודית "סהרה אינדיה פריוואר", בבעלות איש העסקים סוברטה רוי, תמורת 570 מיליון דולר. באוגוסט 2017, לאחר שהחל לרצות עונש מאסר בהודו על הונאה, סוברטה רוי הודיע שהוא מבקש למכור את המלון. ביולי 2018 נמכרו 100% מהשליטה במבנה לקרן ההשקעות "קטר הוספיטליטי", שבבעלות ממשלת קטר תמורת 600 מיליון דולר.
מלון פלאזה בתרבות

מלון פלאזה שימש כתפאורה לסרטים רבים לאורך השנים. המלון אמנם הופיע בקטעים קצרים בסרטי קולנוע קודם ל-1959, אך את הופעת הבכורה שלו עשה בשנה זו, בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות". במהלך השנים הופיע בסרטים רבים, בהם: "מלון פלאזה" (1971) (על פי מחזהו של ניל סיימון שהוצג גם בתיאטרון הישראלי בשם "מלון פלאזה"), "כך היינו" (1973), "אהבה מהביס הראשון" (1979), "ארתור" (1981), "מלך ניו יורק" (1990). חלק נכבד מהסרט "שכחו אותי בבית 2" בשנת 1992 צולם במלון, ובהופעת אורח למספר שניות בקטע קצר בלובי המלון מופיע הבעלים של המלון באותה עת, יזם הנדל"ן דונלד טראמפ. המלון שימש אף כתפאורה דמיונית לעלילה, בסדרת הספרים 'אלויזי' של קיי תומפסון, וגם כתפאורה פיזית לסרטים שנעשו בעקבות סדרת ספרים זו. בספר "פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס", המלון משמש כמגורי החצויים הנלחמים בצבא הטיטאנים.
אישה בשם פאני לוונסטיין התגוררה במלון היוקרתי במשך 35 שנים תמורת מחיר של 500 דולרים בחודש בלבד, לאחר שחתמה על הסכם שכירות עם בעלי המלון בתקופת המיתון של שנות ה-70.
גלריה

מבט על המבנה, מפינת השדרה החמישית ורחוב 59
מלון פלאזה, מבט מהסנטרל פארק
מלון פלאזה בראשית המאה העשרים
מרכז יצחק רבין

| --- | --- |

מבט על המבנה מן המרפסת הקדמית שלו
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון ביוגרפי ומכון מחקר
 על שם:  יצחק רבין 
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2005
 תאריך פתיחה רשמי:  2005 
 קואורדינטות:  32°06′01″N 34°48′16″E﻿ / ﻿32.100277777778°N 34.804444444444°E﻿ / 32.100277777778; 34.804444444444
 www.rabincenter.org.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מרכז יצחק רבין(למפת גוש דן רגילה) מרכז יצחק רבין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז יצחק רבין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז יצחק רבין  he מרכז יצחק רביןhe מרכז יצחק רביןמפת  צפון __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הרצליה (in English: Herzliya) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חצר המרכז
דגם המרכז
מראה במוזיאון הישראלי במרכז
מרכז יצחק רבין  הוא מכון חינוכי-היסטורי בתל אביב, שהוקם ב-1997 להנצחת זכרו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, שנרצח כשנתיים קודם לכן, ולקידום סובלנות ודיון דמוקרטי בחברה הישראלית, והוא מתבסס על דגם הספריות הנשיאותיות לכבודם של נשיאי עבר של ארצות הברית. המרכז הוקם בידי פרופ' אניטה שפירא ולאה רבין, המרכז ממומן על ידי משרד האוצר, מתרומות ומהכנסות שונות שלו. המרכז גם מארגן חלק מאירועי הזיכרון הפומביים ליצחק רבין.
המרכז תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה בשיתוף האדריכל צחי הלברשטט. עיצוב התצוגה במוזיאון נעשה על ידי אורי אברמסון. המרכז נחנך באופן רשמי ב-14 בנובמבר 2005, במלאת עשור לרצח רבין (על פי לוח השנה העברי) אך טרם השלמת הגיבוש של כל התכנים וסיום בניית הבניין עצמו.
תוכן

המרכז מקיים מספר תוכניות חינוכיות עבור קבוצות שונות (בין היתר, החטיבות העליונות של בתי הספר) בנושאי החברה הישראלית, חופש ביטוי והסתה, מנהיגות וצדק חברתי. וכן בנושאים כגון: צבא במדינה יהודית דמוקרטית, גזענות, ערכים, שונה אך שווה עבור כוחות הביטחון. כמו כן המרכז מקיים גם הדרכות בנושאים ייעודיים עבור קבוצות של מבקרים מהארץ ומחו"ל.
במרכז הפעילות החינוכית עומד הרצון להבין ולגשר על הפערים בחברה הישראלית, על-מנת לאפשר את השיח הדמוקרטי המורכב וכן למנוע את הישנותו של רצח פוליטי נוסף.
בינואר 2010 נפתח במרכז רבין המוזיאון הישראלי. במקום מתוארים במקביל חייו ופועלו של יצחק רבין אל מול סיפורן של מדינת ישראל והחברה הישראלית משנות העשרים של המאה הקודמת ועד הרצחו של רבין. זהו המוזיאון המקיף ביותר לנושא החברה הישראלית וכולל בתוכו את מירב האירועים שהתקיימו בשנים האמורות.
המבנה

מבנה המרכז בשדרות רוקח בתל אביב תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה בשיתוף האדריכל צחי הלברשטט. שטח המרכז כ-10,000 מ"ר והוא כולל מכון מחקר ותיעוד אקדמי, מוזיאון, ארכיון ומחלקה לפעילות חברתית-חינוכית, שבראשה עומדת ד"ר נורית לבינובסקי.
המבנה הוקם במקום שבו שכנה בעבר תחנת כוח סודית לשעת חירום, שנקראה "רדינג ג'". ההחלטה על הקמת רדינג ג' התקבלה בשנת 1954 וההקמה הושלמה בשנת 1956. המבנה הוקם בכספי הסכם השילומים עם גרמניה המערבית. תחנת הכוח תוחזקה עד סוף שנות ה-80. מרכז רבין הוקם על גבי מבנה התחנה הישנה שהייתה תת-קרקעית ברובה ומשתמש בו כיסוד. בחזית הבניין הדרומית, בה מפלס הקרקע נמוך יחסית למפלס הקרקע הצפוני, נחשף במהלך הבניה קיר תחנת הכוח התת-קרקעית מחופה באבן. מרכיביו השונים והמגוונים של המבנה שזורים יחדיו באמצעות חוט השדרה המרכזי, ארקדה בגובה 2 קומות החוצה את הבניין ממזרח למערב. עיצוב הבניין מבוסס על אבן בחלקו התחתון המחובר לאדמה וצומח ממנה, ועל חומרים קלים ובהירים כגון עמודי בטון אדריכלי גלוי, חיפוי אלומיניום טבעי וזכוכית בחלקו העליון.
בראשו של הבניין שני גגות לבנים דמויי כנפי יונה, העשויים מחומר בידוד מצופה פיברגלאס. גגות מיוחדים אלה תלויים מעל אולם האירועים ומעל הספרייה, הם מקרים ומצלים על קירות הזכוכית המשקיפים אל הנוף, ומחדירים אור יום אל האולמות באמצעות סקיילייטים הממוקמים בין חלקי הגג השונים. המסלול המרכזי מתאר את מסלול חייו של יצחק רבין, ואילו הגלריות מתארות פרקים שונים בהתפתחות החברה הישראלית מימי טרום הקמת המדינה ועד לרצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995.
המוזיאון מוקדש להתפתחות החברה הישראלית במשולב עם סיפור חייו ופועלו של יצחק רבין, והוא בנוי כמסלול ספיראלי מרכזי יורד, שסביבו אולמות התצוגה השונים.
המבנה שמשולב בטופוגרפיה התלולה של סביבתו (חלק מגבעת שיח מוניס) כולל גם שני גנים בשיפוע מהמבנה מטה: הגן המערבי קרוי על-שם הנשיא ביל קלינטון והגן המזרחי, אשר שודרג בשנת 2013, נקרא "גן טריגובוף", על-שם הארי ורונדה טריגובוף, זוג נדבנים יהודים אוסטרלים. הגנים הנרחבים, בשטח של כ-40 דונם, מעוצבים כמערכת שדרות עצים תל אביביות, וביניהם צמחייה ארץ ישראלית מגוונת.