הקוסם (סרט)
ביקורות

מבקרי הקולנוע קטלו את הסרט, עם שחרור המקורי באוקטובר 1978. מבקרים רבים היפנו את ביקורתם כלפי דיאנה רוס, בטענה כי היא מבוגרת מדי מכדי לשחק את דמותה של דורותי. רובם הסכימו כי מה שעבד בהצלחה רבה כל כך על במת התיאטרון - פשוט לא מצליח לעבוד גם על המסך הגדול. תומאס היסצ'אק, בספרו "Through the Screen Door: What Happened to the Broadway Musical When It Went to Hollywood", מותח ביקורת על "התסריט האידיוטי של ג'ואל שומאכר", וקובע כי "Believe in Yourself" הוא השיר הכי פחות מוצלח במחזמר. הוא מתאר את דמותה של דורותי, כפי שדיאנה רוס מגלמת אותה, כדמות "קרה, נוירוטית ולא-מושכת בצורה מוזרה"; כמו כן הוא ציין כי הסרט היה "כישלון מסחרי בקופות הכרטיסים". בספרו "History of the American Cinema", רוברט הרטפול מתאר את הסרט כ-"אחד הכישלונות הגדולים ביותר של העשור", וכ-"פלופ המוזיקלי הגדול ביותר של השנה". בספר "The Grove Book of Hollywood" נטען כי הסרט "חיסל את קריירת הקולנוע של דיאנה רוס", שכן סרט זה היה האחרון בו הופיעה רוס. בספרו "Blockbuster", טום שון מכנה את הסרט "עלוב ומופקע". מחבר הספר "Mr. and Mrs. Hollywood" מתח ביקורת על התסריט, וציין כי "הקוסם היה מפחיד מדי לילדים, וטיפשי מדי למבוגרים". ריי בולג'ר, ששיחק את הדחליל בסרט הקולנוע "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939, לא התרשם במיוחד מהסרט "הקוסם", ואמר כי הוא "מוגזם, ולעולם לא תהיה לו המשיכה האוניברסלית שהסרט המוזיקלי הקלאסי של MGM הצליח להשיג".
הופעתו של מייקל ג'קסון בסרט כדחליל הייתה אחד האלמנטים היחידים שזכו להתייחסויות חיוביות מצד המבקרים, שציינו כי ג'קסון אחוז ב"כישרון משחק אמיתי" וכי הוא היה היחידי אשר "סיפק את הרגעים הבאמת בלתי-נשכחים." בהתייחסותו לסרט הגמור, ג'קסון הצהיר כי "אני לא חושב שזה היה יכול להיות יותר טוב, אני באמת לא יודע". בשנת 1980, ג'קסון ציין כי התקופה אשר במהלכה עבד על הסרט הייתה "החוויה הגדולה ביותר שלי עד כה ... אני לא אשכח את זה". עיצוב התפאורה המשוכלל של הסרט זכה לשבחים מצד המבקרים, ובספר "American Jewish Filmmakers" צוין כי הסרט ניצל בצורה העשירה ביותר את העיר ניו יורק כאתר הצילומים, מאז ימי הזוהר של סרטיהם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס. בסקירה של הסרט מאת כריסטופר נול בשנת 2004, נכתבה ביקורת חיובית על הופעותיהם של טד רוס (האריה הפחדן) וריצ'רד פריור (הקוסם מארץ עוץ). עם זאת, הסקירה של נול מותחת ביקורת חריפה על הסרט, תוך שהוא כותב כי מלבד השיר "Ease on Down the Road", שאר הסרט הוא "טריפ של ריקודים רעים, תפאורות צעקניות, ותסריט מבולגן מאת ג'ואל שומאכר שנמשך לאורך 135 דקות מייסרות". בשנת 2005, האנק סטואיבר (וושינגטון פוסט) כתב כי הסרט הוא "תענוג בר-הערכה, גם אם הוא מבולגן", וציין כי השירה - במיוחד של דיאנה רוס - הייתה "פלא".
הניו יורק טיימס פרסם ניתוח של הסרט, במסגרת דיון של סרטי ז'אנר הבלקספלויטיישן: "ככל שקהל סרטי הבלקספלויטיישן הצטמצם, זה נראה כאילו שסרטי הקולנוע 'Car Wash' ו-'The Wiz' עלולים להיות הנשימה האחרונה של מה שהייתה נוכחות שחורה הולכים ומתרחבת בקולנוע המיינסטרים". העיתון "The St. Petersburg Times" ציין כי "כמובן, הספיק רק כישלון אחד כמו "הקוסם" (1978) כדי להעניק להוליווד תירוץ לסגת לקרקע בטוחה יותר (כלומר, לבנה יותר), עד אשר הגיעו אליה ג'ון סינגלטון וספייק לי. ובכל זאת, ללא ז'אנר הבלקספלויטיישן - ייתכן ולא היה קם דור חדש של אנשי קולנוע שחורים, לא היו דנזל וושינגטון או אנג'לה בסט, או שאולי היה לוקח להם זמן רב הרבה יותר לפרוץ". הבוסטון גלוב ציין כי "המונח 'סרט שחור' צריך להימחק מאוצר המילים של מבקרי הקולנוע. כדי להבין עד כמה [המונח] מיושן, מטעה ומגביל, יש לשקול את הסרטים הבאים, אשר כולם כונו 'סרטים שחורים' ...", ולאחר מכן הסרט "הקוסם" נכלל ברשימת סרטים נוספים משנות ה-70, בהם "שאפט", "Blacula" ו-"Super Fly".
למרות הביקורות השליליות הרבות, והכישלון המסחרי בקופות הכרטיסים עם שחרורו המקורי של הסרט, "הקוסם" הפך עם הזמן לסרט פולחן קלאסי, בעיקר כי הוא כולל את הופעתו הקולנועית האחת והיחידה של מייקל ג'קסון.