stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולו פיסילי
הערות שוליים

↑  ז'וזה מוריניו עוקב מקרוב אחר ההתפתחות של ניקולו פיסילי הצעיר (בספרדית)
↑  תמונה - רומא-אינטר, בכורה בצהוב אדום לפיסילי הצעיר (באיטלקית)
↑  רומא זוכה בגביע האיטלקי לנוער (באיטלקית)
↑  רומא 3 - 0 שריף טירספול
↑  השמחה של פיסילי לאחר כיבוש השער הראשון שלו בסרייה א' (באיטלקית)
↑  פיסילי "הלב של רומא": נכנס כמחליף וכובש בקאמבק מול ונציה. עבור יוריץ' זהו הניצחון השני ברציפות (באיטלקית)
↑  הניצחון של האזוריני: אלופי אירופה עד גיל 19 (באיטלקית)
↑  איטליה, פיסילי: "שמח על הבכורה בנבחרת הלאומית." (באיטלקית)
מניה ארנון

מניה ארנון (24 באפריל 1888 – 20 ביולי 1974) הייתה במאית תיאטרון ומורה למשחק ולבימוי, מראשונות התיאטרון בארץ ישראל.
ביוגרפיה

נולדה בקייב בשנת 1889. למדה בבית הספר לדרמה אצל סטניסלבסקי ושיחקה בתיאטרון הפועלים. ב-1922 עלתה לארץ ישראל במסגרת העלייה השלישית, וייסדה את "מסדה" - הסטודיה הדרמטית של "גדוד העבודה". בשנת 1925 העלתה הלהקה את המחזה "מלך הרעב", בכיכובו של מאיר מרגלית. עוד השתתפו בלהקה ראובן שילוח, לימים מראשי המוסד, מרדכי איש שלום, לימים ראש עיריית ירושלים והסופר יצחק יציב, ומנחם גנסין היה אחד המורים. ב-1927 ייסדה את הסטודיה הדרמטית בבית הספר למל בירושלים, שעברה בהמשך לפעול באקדמיה לאמנות בצלאל.
בשנות ה-30 עמדה בראש הסטודיה הדרמטית מייסודה של ועדת התרבות של הקיבוץ המאוחד. בשנת 1938 העלו תלמידי הסטודיה נשף בגבעת השלושה, ושנה לאחר מכן בקיבוץ כפר גלעדי. ארנון עדיין לא דיברה עברית שוטפת ולכן לימדה ביידיש, ואת דבריה תרגם משה זעירי לתלמידים. בין התלמידים היה גם המחזאי יעקב בר-נתן.
בינואר 1948 הקימה בתל אביב את בית הספר התיאטרוני, שכלל תוכנית לימודים אקדמית דו-שנתית, והיה הראשון מסוגו בישראל. הלימודים כללו בין היתר טכניקה, קריאה אומנותית, ריתמיקה, פלסטיקה ופיתוח קול. הלימודים במחזור הראשון נקטעו בשל מלחמת העצמאות, אך התחדשו בסיומה ובסיום הלימודים העלו תלמידי המחזור הראשון את המחזה "בגדי המלך החדשים" בבימויו של גדעון אוקו. בין תלמידי בית הספר התיאטרוני של ארנון נמנו לאורך השנים גם מירי מגנוס, שפרירה זכאי, דוד ברוך, הלל נאמן וישראל יצחקי.
חיים אישיים

ארנון הייתה נשואה לאברהם ארנון, יו"ר הראשון של המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך. בצעירותה הייתה חברתה של המשוררת רחל והשתיים החליפו ביניהן מכתבים.
נפטרה ב-20 ביולי 1974 לאחר מחלה ממושכת ונקברה בבית העלמין קריית שאול. לקחה חלק בפעילות פוליטית ושימשה בשנות ה-50 כנשיאה של עצרות נשים כנגד הקמתו מחדש של הוורמאכט הגרמני, נגד פסק דין המוות נגד הרוזנברגים, נגד הפקעת קרקעות ולמען השלום.
הערות שוליים

↑  ⁨לזכר נעדרים, למרחב, 6 במאי 1962
↑  אורה פינקרפלד, לזכר י. יציב, דבר, 14 ביוני 1948
↑  בית־ספר תיאטרוני, דבר, 13 ביולי 1951
↑  בית הספר התיאטרוני, על המשמר, 14 באוגוסט 1950
↑  מניה ארנון באתר GRAVEZ
↑  עצרת נשים, קול העם, 3 במרץ 1955
↑  אספה חגיגית בת"א לכבוד יום האשה, קול העם, 13 במרץ 1953
↑  ⁨סופרים, אמנים ואינטליגנציה נגד נישול מתיישבים מאדמתם, קול העם, 3 בפברואר 1950
↑  עצרת חגיגית של נשים למען השלום, קול העם, 20 בנובמבר 1952
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012358966705171  VIAF: 9709168596746430450000   WorldCat (עם VIAF): 9709168596746430450000
משה אלמוזלינו

קבוצת מכבי יפו ב-1956. צילום לפני משחק ידידות עם הפועל תל אביב שנערך ב-11בנובמבר. מימין לשמאל בשורת העומדים: בוחוס ג'וג'וסיאן, פרסיאדו אביגדור (טופצ'ה), משה מירנדה, חיים כלב, זאב בסרגליק, משה לוי, וצ'וצ'קו לוי. כורעים מימין לשמאל: יצחק סורג'ון, מקס ווזניאק, משה אלמוזלינו ואברהם טוריקה.
משה אלמוזלינו (1920, סופיה, ממלכת בולגריה – 6 בפברואר 1974, תל אביב, ישראל) היה כדורגלן, המזוהה עם קבוצת מכבי יפו ונמנה עם מייסדיה.
קורות חייו

משה אלמוזלינו נולד בסופיה לאברהם ובתיה. בהיותו נער הצטרף לתנועת מכבי בעיר הולדתו. הוא היה אתלט מחונן, והחזיק בשיא בולגריה לנוער בריצת 400 מטר משוכות. במקביל, שיחק כדורגל בקבוצת מכבי סופיה, שם הכיר את חברו פרסיאדו אביגדור. בפברואר 1949 במסגרת העלייה ההמונית עלה עם משפחתו לישראל והתגורר ביפו. בעיר התקבצו כ-12,000 מעולי בולגריה. זמן קצר לאחר עלייתם חברו אלמוזלינו ואביגדור למשה מירנדה ונפגשו עם אלברט קיוסו שכיהן טרום עלייתו כנשיא "מכבי בולגריה". לאחר הפגישה הקימה החבורה את "האגודה הציונית להתעמלות וספורט, מכבי יפו". אביגדור, אלמוזלינו ומירנדה הצטרפו למרכז מכבי ישראל וקיבלו במתנה שני שקים של נעלי כדורגל שהשאירו אחריהם חיילי הצבא הבריטי עם סיום המנדט. בסיוע שכנים ומכרים הכשירו השלושה את "מגרש הפחים" אשר שכן בקצהו של פרדס דג'אני ביפו, והוא הפך למגרשה הביתי של מכבי יפו עד 1971. משה אלמוזלינו אשר גם עבד כגנן בעיריית תל אביב הביא את הדשא למגרש החדש. ב-1 בנובמבר 1949 החלה הפעילות המסודרת באגודה.
אלמוזלינו שיחק עם הקבוצה מראשית פעולתה והוצב בתפקידי המגן והבלם. יפו שיחקה במחוז תל אביב של ליגה ב' שהייתה הליגה השנייה בישראל, ועמה שיחקו הפועל יפו, בית"ר יפו, הכח תל אביב, דגל ציון תל אביב, הפועל חולון, מכבי צפון תל אביב, מכבי בת ים ובני יהודה. בסיום עונת 1954/1955 בליגה ב' עלה עם קבוצתו לליגה הראשונה. משחקו הראשון בליגה העליונה נערך ב-3 בדצמבר 1955 מול הפועל חיפה. אלמוזלינו שיחק בשורות מכבי יפו עד עונת 1956/1957. משחקו האחרון היה ב-26 בינואר 1957 מול בית"ר תל אביב. בסך הכל הופיע ב-19 משחקי ליגה בליגה העליונה. ב-1 בנובמבר 1958 נערך משחק ידידות ובו צוינה פרישתם של משה אלמוזלינו ומשה מירנדה ממשחק פעיל. במשחק גברה מכבי יפו על הפועל פתח תקווה 4–3. במחצית המשחק קיבלו מירנדה ואלמוזלינו גביע הוקרה מיוחד מהאגודה וזרי פרחים.
לאחר פרישתו המשיך אלמוזלינו לעבוד בעיריית תל אביב. הוא היה נשוי לוויולטה ואב לבן ובת. בנו אברהם אלמוזלינו שיחק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בקבוצת הנוער של מכבי יפו, ולתקופה קצרה גם בקבוצת הבוגרים. משה אלמוזלינו הלך לעולמו ב-1974 בגיל 54, והובא לקבורה בבית עלמין הדרום.
לקריאה נוספת

ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020.
הערות שוליים

↑  הבעיטה האחרונה, גיליון 1101, העולם הזה, 5 בנובמבר 1958.
↑  ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020, עמודים 48–49. נתונים היסטוריים: ירון משעל.
↑  דיוקנאות - משחק פרידה, הארץ, 2 בנובמבר 1958.
יצחק ב"ק

יצחק ב"ק
לוי יצחק ב"ק (1896–1974) היה אמן וצייר אוטודידקט ישראלי, איש היישוב הישן בירושלים. נודע בציורי הקיר שלו במבני בתי כנסת וישיבות בירושלים.
קורות חיים

ב"ק נולד בשנת 1896 בעיר העתיקה בירושלים, בנו של שמחה פינחס ב"ק, שהיה נכדו של ניסן ב"ק. אביו היה בעל נטיות אמנותיות ועיטר את לוח ה"שיוויתי" בבית הכנסת תפארת ישראל. גם יצחק, שלמד בישיבת עץ חיים, גילה מגיל צעיר מאוד כישרון רב לציור. אולם אביו, איש היישוב הישן, אסר עליו ללמוד ב"בצלאל", מחשש שייחשף לתרבות החילונית.
בהיותו בן שמונה עשרה נישא לבתו של יונה אלתרמן מצפת. לאחר נישואיו התגורר במשך כמה שנים בצפת. במלחמת העולם הראשונה נסע עם משפחתו לווינה. בתום המלחמה הוא שב לארץ ישראל. כאות הוקרה לקונסול האנגלי בווינה שסייע לו, הוא הקדיש לו ציור מיוחד ובו תיאר את שלבי מסעה של משפחה יהודית מארץ ישראל לאוסטריה ודרכם חזרה לארץ ישראל. הקונסול העביר את הציור למוזיאון באנגליה.
לאחר שובו לארץ ישראל עבר להתגורר בירושלים. עיקר פרנסתו באה מסיוד וצביעת בתים פרטיים. הסיוד היה בסגנון אמנותי והוא נהג לשזור לאורך הקירות עיטורים שונים. כעבור זמן פתח חנות לממכר חומרי צבע לציירים ליד כיכר השבת בירושלים. את החנות ניהל בנו, אריה, והוא הקדיש את עיקר זמנו לציור. כמו כן שימש כגבאי בבית הכנסת בבתי הורנשטיין.
לאורך כל תקופת המנדט ועד שנות ה-50 ב"ק צייר ועיטר את קירותיהם ותקרותיהם של כעשרים בתי כנסת, ישיבות ובתי מדרש בירושלים שבתוך החומות ומחוצה להן, ובהם בית הכנסת תפארת ישראל, החורבה ובית הכנסת שער השמים בעיר העתיקה וישיבת מאה שערים בשכונת מאה שערים. בבית הכנסת בית יהודה, ליד שוק מחנה יהודה, קיימים עד היום על הקירות כמה מציוריו. כמו כן הרבה לצייר קישוטים ועיטורים לסוכה, ובמיוחד קישוטי "מזרח" לסוכה, דגלים לשמחת תורה, כרטיסי ברכה לראש השנה ועיטורים לכתובות. יצירותיו הופצו בהדפסים ובגלויות בעשרות אלפי עותקים.
ציורי הקיר בישיבת מאה שערים

בשנת 1950, לאורך שנה שלמה, ביצע ב"ק את העבודה הגדולה ביותר שלו – ציורי הקיר והתקרה בישיבה הגדולה במאה שערים בירושלים. הוא כיסה את התקרה וחלקים ניכרים מהקירות בציורי נוף של הערים הקדושות בארץ ישראל ואתרים קדושים בירושלים, כולל שחזור של ציורים שהיו בבתי הכנסת בעיר העתיקה בירושלים, ובראשם בית הכנסת תפארת ישראל והחורבה ונחרבו בידי הלגיון הירדני עם כיבוש הרובע היהודי במלחמת העצמאות. כמו כן כוללים הציורים סמלים של שנים עשר שבטי ישראל, איורים לחגים ולמועדים ועיטורים רבים.
עם השנים התפוררו ציורי הקיר. בעשור הראשון של המאה ה-21 נוצר שיתוף פעולה בין הנהלת הישיבה ובין המועצה לשימור אתרים במאמץ להציל את ציורי הקיר.
לקריאה נוספת

לוי יצחק ב"ק: הצייר החרדי הירושלמי: תרנ"ו–תשל"ד, 1896–1974; הוקלטו ותועדו על ידי ... יצחק בן ניסן ורבקה ב"ק; השלמת הקובץ, הוספת סיפורים, אנקדוטות ופרטים על הסביבה: ישראל מרדכי ב"ק, ירושלים: י.מ. בק, תשס"ד 2004.
"תצפית" - מגזין הפלס, גיליון 8, 5 ביולי 2013.
ראובן מילון

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1928 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  15 ביוני 2023 (בגיל 95) ירושלים, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 לאום:  ישראלי
 תקופת הפעילות:  1949–2023 (כ־74 שנים)
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (2008)
 בת זוג:  רנה מילון
 אתר רשמי ראובן מילון
ראובן מילון (2 באפריל 1928 - 15 ביוני 2023) היה צלם ירושלמי, מוותיקי הצלמים בארץ ומתעד של ירושלים. זוכה פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (2008).
ביוגרפיה

ראובן מילון נולד בשנת 1928 בירושלים לחסיה ושרגא מילון שעלו מליטא בשנת 1925. למד בבית הספר "תחכמוני" בירושלים ולאחר מכן למד במחלקת הצורפות ועבודות מתכת בבצלאל החדש. לימודיו נקטעו עם פרוץ מלחמת השחרור, אז גויס לארגון "ההגנה" ושירת בגדוד מכמש של חטיבת עציוני בהגנה על ירושלים וסביבותיה. בספרו של יצחק קופ, "גדוד מכמש" ערך מילון את הצילומים, ומתאר את הקרב כלוחם בגדוד.
בהמשך המלחמה לחם בגוש עציון ונפל בשבי הירדני. בשבי שהה כתשעה חודשים במחנה השבויים "אום ג'מאל", בין השבויים נמנה גם אחיו יעקב מילון. במרץ 1949 שוחרר מהשבי וחזר לארץ. לאחר שחרורו מצה"ל קנה את מצלמתו הראשונה ולמד צילום באופן עצמאי.
לאחר סיום לימודיו בבצלאל בשנת 1950, החל לעבוד בבית מלאכה של השירות ההידרולוגי, שם פיתחו מכשיר חדש למדידת שיטפונות שהותקן בואדיות מדן ועד אילת. הצילום היה תחביבו ובסיורי העבודה צילם מילון תמונות בכל הארץ.
בשנת 1959 עבר קורס השתלמות בצילום מטעם הטכניון ומשרד העבודה.
עד שנת 1967 היה צלם חובב ומשנה זו הפך את התחביב למקצוע.
במלחמת ששת הימים גויס מילון למילואים והוצב בעמדת בית תורג'מן על קו התפר בירושלים, מיד לאחר המלחמה יצא לצלם באזורים אליהם לא ניתן היה להגיע קודם בירושלים, גדה מערבית וגולן.
מילון עבד כצלם חיצוני במוזיאון ישראל, הקים מעבדה לפיתוח והגדלת תמונות שחור/לבן בביתו. ביצע עבודות עבור מוסדות, ארגונים, אמנים ואדריכלים לצורכי תיעוד, קטלוגים, ספרים ותערוכות. סיפק שרותי צילום וסריקה לארכיון הציוני של פריטים ארכיוניים והכנת חומרים לתערוכות.
לאורך השנים שילב בין עבודתו כצלם מקצועי לבין פעילותו האומנותית. הציג בכמה תערוכות יחיד וקבוצתיות. פרסם תמונותיו בכתבי עת בין-לאומיים לצילום. על עבודותיו המקוריות והייחודיות בעולם הצילום זכה בפרסים.
מילון עסק גם בצילום בתלת-מימד (סטריאוסקופיה), אנלוגי ודיגיטלי. השתתף בקונגרסים בין לאומיים לצילום בתלת-מימד, הדפיס והקרין תמונות בטכנולוגיות שונות: עדשות, מראות, אנגליף 3D, קיטוב, משקפי 3D ועוד.
בשנת 1986 הצטרף להתאחדות הצלמים המקצועיים בישראל.
בשנת 1987 בתערוכה "ירושלים 1967, שבויה בחלומה" במוזאון ישראל, הציג מילון צילום בו נראים חומות העיר העתיקה ומגדל דוד מתוך עמדת ירי בשכונת משכנות שאננים. בטקסט לתערוכה כתב ניסן פרז:
ראובן מילון, אחד מוותיקי הצלמים הישראלים, החי ועובד בירושלים, עשה את דרכו בעולם הצילום בצורה הרגועה והשקטה האופיינית לו, כולו עין רגישה וחדה כאחד. מילון נוהג להתבונן סביבו ולתעד מקומות, מצבים, אנשים, ובעיקר תחושות ורגשות, ולהעביר את המראות שהוא מגלה לצופה אשר אינו יכול אלא להזדהות אתו. כאחד המתעדים החשובים של ירושלים, ליקט מילון אוסף נדיר של תמונות הקשורות לעיר הולדתו, ובהן הוא מבטא את קשריו המיוחדים לעיר ואת אהבתו אליה: מבנים, האנשים, המראות, האתרים, והתחושה המיוחדת שהצליח לקלוט בתצלומיו. כדרכו, הרחק מהזרקורים הבוהקים והרחק מההמולה, ממשיך מילון להעשיר את עולמנו ביצירותיו העדינות ולרגש אותנו.
בשנת 2011 במסגרת פרויקט תיעוד של אוניברסיטת הרווארד נסרק חלק גדול מארכיון צילומיו, כ-60,000 נגטיבים. הארכיון הדיגיטלי ניתן לצפייה באתר ספריית אוניברסיטת הרווארד.
מילון נפטר ב־15 ביוני 2023 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו פרסם ארכיון בצלאל מחווה למילון על תרומת מאות צילומים אשר מתעדים את בצלאל של תקופתו.
חיים אישיים

בשנת 1953 התחתן עם האמנית רנה מילון (גוסרסקי), בוגרת מחלקת אריגה בבצלאל החדש. היא נפטרה ב-2006 ולהם בן אחד. מילון התגורר כל חייו בירושלים, בצעירותו בשכונת נחלת אחים ובהמשך בשכונת מקור ברוך. לאחר נישואיו התגורר ברחביה ובבית הכרם.
תערוכות

1954 תערוכת "התצלום בישראל", בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים.
1967 תערוכת "גן הפסלים" מוזיאון ישראל, ירושלים.
1974 תערוכת "מצב", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1982 תערוכת "101 שנות התיישבות", גלריה פרג' פרי, תל – אביב.
1984 תערוכת צילום "רטרוספקטיבית", בית האמנים בירושלים.
1987 תערוכת "בצלאל החדש 1955 – 1935", בית האמנים בירושלים ומוזיאון תל אביב.
1987 תערוכת "ירושלים 1967, שבויה בחלומה", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1996 תערוכת יחיד "ירושלים – ישן וחדש", מוזיאון יד לבנים פתח תקווה, ותיאטרון ירושלים.
2002 תערוכת "בהוולד עם", צילומים מראשיתה של המדינה, תיאטרון ירושלים.
2008 תערוכת "ירושלים", בית גבריאל.
2020 תערוכת "ראובן מילון - צלם ירושלמי", בנייני האומה. אוצר: ערן ליטוין.
פרסים

1952 פרס התחרות הארצית הראשונה לצילומים, לשכת העיתונות הממשלתית והקרן האמריקאית למוסדות בישראל.
1954 פרס ראשון בתערוכת "התצלום בישראל" בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים.
1967 פרס ראשון, תערוכת "גן הפסלים" מוזיאון ישראל, ירושלים.
1974 פרס קבלין, תערוכת "מצב", מוזיאון ישראל.
2008 פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים.
ספרו

בשנת 2019 הוציא מילון לאור את ספרו הכל צילומים - ירושלים של פעם בהוצאה פרטית. בפתח דבר כתב מילון:
לאחר 70 שנות פעילות בצילום, הוצאתי לאור ספר צילומים משלי. מארכיוני הפרטי המונה כרבע מיליון תמונות היסטוריות, מעת הקמתה של מדינת ישראל ועד ימנו אנו. בחרתי לשתף אתכם בצילומים נבחרים המתארים את ירושלים אהובתי, העיר בה נולדתי ועליה לחמתי. דרך התמונות ניתן לצאת למסע בזמן המתאר את ליבה הפועם של העיר המתפתחת. אירועים הסטורים, מבנים, שווקים ואת האנשים המיוחדים החיים בה. בסיפורים שלי ניתן להביט בעין סקרנית כפי שהשתקפו בעין המצלמה, לחוות את "ירושלים של פעם" ולהתאהב בה בכל פעם מחדש.
לקריאה נוספת

יצחק קופ, גדוד "מכמש" בקרבות ירושלים במלחמת העצמאות, הוצאת אתר הנצחה ממלכתי ומוזאון גבעת התחמושת, 2002
גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, הוצאת מפה, 2003
ראובן מילון, הכל צילומים - ירושלים של פעם, הוצאת ראובן מילון, 2019
הערות שוליים

↑  יצחק קופ, גדוד מכמש בקרבות ירושלים במלחמת העצמאות, ירושלים: אתר הנצחה ממלכתי ומוזיאון גבעת התחמושת, תשס"ג 2002, עמ' 179
↑  ⁨רשימת השבויים בעבר-הירדן ⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 23 יוני 1948 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית
↑  ראובן מילון, מזרח ירושלים אחרי מלחמת ששת הימים, באתר ספריית אוניברסיטת הרווארד, ארכיון דיגיטלי של מילון, ‏1967 (באנגלית)
↑  ראובן מילון, טיול לגדה המערבית לאחר מלחמת ששת הימים, באתר ספריית אוניברסיטת הרווארד, ארכיון דיגיטלי של מילון, ‏1967 (באנגלית)
1 2  ראובן מילון, באתר מרכז מידע לאמנות ישראלית, מוזאון ישראל, ירושלים
↑  Roger Maile, BEST OF FRIENDS 4: The yearbook of Creative Monochrome, United Kingdom: Creative Monochrome, 1997, עמ' 110, ISBN 1873319312. (באנגלית)
↑  ISU World Congress – International Stereoscopic Union (באנגלית אמריקאית)
↑  גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 153
↑  ארכיון התמונות של מילון, באתר ספריית אוניברסיטת הרווארד, ‏2011 (באנגלית)
↑  מחוות ארכיון בצלאל לראובן מילון, באתר האינסטגרם של ארכיון בצלאל
↑  ⁨תערוכה ראשונה לאחר המלחמה במוזאון ישראל⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 19 יוני 1967 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית
↑  תערוכת "ירושלים", באתר בית גבריאל, ‏2008
↑  ראובן מילון / צלם ירושלמי, באתר בנייני האומה, ‏2020
↑  מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי מוזיאון ישראל לאמנות ועיצוב, באתר ynet, 30 במרץ 2008
↑  ראובן מילון, הכל צילומים - ירושלים של פעם, ירושלים: הוצאת ראובן מילון, 2019
הימן שמיר

הימן שמיר (שכטמן) (20 בספטמבר 1924 – 2 בדצמבר 1973) היה מכותבי תוכנית רמז-שמיר להקמת חיל האוויר הישראלי, סגן מפקד חיל האוויר במלחמת העצמאות ומחלוציה של התעשייה האווירית לישראל.
הימן שמיר
תולדות חיים מוקדמות > ילדות בגולה

הימן נולד בקייב, אוקראינה, בשנת 1924 כבן בכור להוריו אהרן וציפורה שכטמן. בהיותו בן תשעה חודשים חצתה המשפחה את הגבול לפולין במטרה לעלות לארץ ישראל, אך עלייתם לא התאפשרה עקב שלטון המנדט הבריטי. בהיות הימן בן שלוש עברה המשפחה להתגורר בשיקגו שבארצות הברית. אביו, אהרן, סיים את לימודיו בחינוך והחל לנהל בית ספר יהודי. העברית הייתה שגורה בבית, עד שבגיל שש נבחר הימן להקריא בפני ביאליק את "הגדי בבית המלמד", בביקורו של זה האחרון בשיקגו. בבית שררה אווירה ציונית נלהבת, ואישים כמו חיים ארלוזורוב ושמואל דיין באו להתארח לעיתים מזומנות. ב-1930, עת היה הימן בן עשר, נולדה אחותו, כרמלה. שנתיים לאחר מכן, ב-1932, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
תולדות חיים מוקדמות > נעורים בארץ ישראל

אהרן שכטמן ניהל את בית החינוך לילדי עובדים בתל אביב (כיום א"ד גורדון), אליו הימן נרשם כתלמיד, בגיל 12. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה", יצא הימן להכשרה כנוטר בגבעת עדה. לאחר סיום שנת שירותו, החלה מפעמת בהימן התשוקה ללמוד טיס. לאחר התייעצות עם ברל כצנלסון ובברכת היישוב, נסע ללימודי טיס והנדסת תעופה בארצות הברית.
תולדות חיים מוקדמות > השיבה לארצות הברית ופרוץ מלחמת העולם השנייה

הימן הגיע ללימודיו בארצות הברית בשנת 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 19. הוא החל בלימודי הנדסת תעופה במכון הטכנולוגי של אילינוי, ובמקביל למד טיס בבית הספר של תנועת "החלוץ", ששם למטרה להכשיר טייסים יהודיים מארצות הברית, במטרה כפולה: להילחם באויב הגרמני, ובהמשך לסייע לפיתוח התעופה המסחרית בארץ, כפי שאכן קרה.
לאחר שסיים את לימודיו והוסמך כטייס אזרחי, החל מכשיר הימן טייסים נוספים, בהם אהרן רמז, לימים מפקדו הראשון של חיל האוויר. עם הצטרפות ארצות הברית למדינות הלוחמות במלחמת העולם השנייה, התגייס הימן לחיל האוויר האמריקאי, ושירת כטייס מפציצים באוקיינוס השקט עד תום המלחמה.
תולדות חיים מוקדמות > העלייה לארץ ישראל

לאחר תום מלחמת העולם השנייה, עת החלו להתברר זוועות השואה שהתחוללה באירופה, חבר הימן לקבוצה של צעירים יהודים מארגוני "הבונים" ו"השומר הצעיר" בניו יורק, והחל בהכשרה ימית בסיסית, לצורך לקיחת חלק בעלייה ב'. לאחר נחיתתו עם האוניות "וודג'ווד" וה"הגנה" בחופי הארץ, שב לשיקגו, שם נישא ללוריין, צעירה יהודייה ושבת העיר. ב-12 ביוני 1947, עלה הזוג לארץ ישראל.
ראשיתו של חיל האוויר

עם שובו לארץ פגש הימן באהרן רמז, אותו הכיר הן מילדותם בתל אביב והן מקורס הטיס בארצות הברית. רמז שב מאירופה משירות פעיל כטייס בחיל האוויר הבריטי. באותה עת החלה לעלות ההבנה כי עימות בלתי נמנע מתקרב בין יהודי הארץ לבין האוכלוסייה הערבית ומדינות ערב השכנות, והימן ואהרן, שראו מקרוב את תפקידם המכריע של חילות האוויר במלחמת העולם השנייה, החלו בהכנות להקמתו של כוח אווירי בארץ ישראל. ב-23 באוקטובר 1947 שלחו השניים תוכנית ראשונית לישראל גלילי, ראש המטה הארצי של ההגנה. המשימה העיקרית שעמדה בפניהם הייתה שכנוע מקבלי ההחלטות בחיוניותו של חיל אוויר למאבק, שהיה עוד בראשיתו, וכלל כוחות קרקעיים מעטים בלבד.
ראשיתו של חיל האוויר > תוכנית רמז-שמיר

מאחר שהבריטים שלטו בארץ, היה על התוכנית לבוא לכדי מימוש בשני שלבים: הראשון גלוי לשלטונות (כגון רכישת מטוסים אזרחיים עבור היישוב בארץ), והשני נסתר, הכולל אמצעים שיאפשרו הפיכת מטוסים למטוסי קרב ומפציצים.
ראשיתו של חיל האוויר > תוכנית רמז-שמיר > פרק א'

פרק א' כלל הקמת מחלקה מיוחדת, שתפקידה להקים את שאר המסגרות. תפקידה כלל איתור כל אנשי צוות האוויר והקרקע שנכחו בארץ ישראל, הכשרת שדות תעופה והכנתם, כולל הקמת רשתות קשר, אספקת דלק וכו', וכן איסוף מודיעין על מטרות אסטרטגיות באזור. במקביל נקבע כי תצא משלחת לארצות הברית, לצורך גיוס מתנדבים ולמציאת דרכים לרכישת מטוסים עבור החיל.
ראשיתו של חיל האוויר > תוכנית רמז-שמיר > פרק ב'

פרק ב' של התוכנית עסק בהקמת צי המטוסים: בשלב הראשון תוכנן לרכוש כ-12–20 מטוסים אזרחיים, שיהיה ניתן להפוך אותם למטוסי קרב, וכן שלושה עד חמישה מטוסים אזרחיים שיהיה ניתן להופכם למפציצים. הטייסים למטוסים אלו יגויסו מקרב טייסי היישוב. בהמשך תוכננה רכישה נסתרת של 20–40 מטוסי קרב חד-מנועיים וחמישה עד עשרה מפציצים, שהטייסים עבורם יגויסו בחו"ל; הועלתה אף הצעה לרכוש חלק מהציוד מחיל האוויר הבריטי, שישב עדיין בארץ.
ראשיתו של חיל האוויר > תוכנית רמז-שמיר > פרק ג'

בסוף השלב הראשון תוכנן כי הכח האווירי ("כנף") יכלול חמש טייסות, מהן שלוש טייסות קרב, טייסת סיור וטייסת מפציצים, כ-30 מטוסים בסה"כ; כוח האדם הדרוש עמד על 60 טייסים וכ-250 אנשי צוות. בסוף השלב השני תוכנן החיל לגדול עד לכדי שלוש "כנפיים", בהן שש טייסות קרב, שתי טייסות מפציצים, טייסת סיור וטייסת תחבורה, כ-60 מטוסים בסה"כ, וכוח אדם המונה כ-600 איש. בסופו תוכנן החיל לעמוד על כ-15 טייסות, 100 מטוסים, 150 טייסים וכ-1000 אנשי צוות בסה"כ.
ראשיתו של חיל האוויר > תוכנית רמז-שמיר > פרק ד'

הארץ תחולק ל-3 מרחבים, לכל אחד ממנו תהיה מסונפת כנף, הכוללת מספר טייסות, ושדה תעופה אחד לפחות. כנף נוספת תהיה כפופה ישירות למפקדת חיל האוויר, ובסיסה יהיה במרחב מספר אחד (מערב); כנף זו תועבר למרחב בו יהיה בה צורך, וכן תשמש להגנה אווירית.
ראשיתו של חיל האוויר > תוכנית רמז-שמיר > פרק ה'

עוסק בהגנה אווירית, ובכללה הקמת גדודי צופים ומאזינים לגילוי מטוסי אויב.
ראשיתו של חיל האוויר > תוכנית רמז-שמיר > נספחים

בנספחים הועלו אפשרויות רכישת הציוד בארצות הברית, דרכי הובלתו (באוניות או בטיסה מאירופה), גיוס טייסים בישראל ומחוצה לה, וכן סוגי המטוסים הרצויים, ובכללם נורסמן, Avro Anson, P-51 מוסטנג, ספיטפייר ו-Havoc.
ראשיתו של חיל האוויר > הקמת "שירות אוויר"

לאחר הגשת התוכנית לישראל גלילי, העביר אותה זה האחרון לאישורם של מטה ההגנה ויו"ר הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון, ואלו אישרו את הקמת "שירות אוויר", הזרוע האווירית של ההגנה. המטה הוקם ברח' מונטיפיורי בתל אביב, והימן מונה לראש מחלקת ההדרכה. במפקד שערכו בחברת "אווירון", במחלקת הטיס של הפלמ"ח ובאצ"ל נמצאו 35 טייסים, אך רק 13 מהם היו בעלי מעל 120 שעות טיסה, ומרביתם נעדרו כל ניסיון קרבי. שדה התעופה היחיד שעמד לראשות היישוב היה שדה דב בתל אביב, בסמוך לתחנת "רדינג", אשר נסלל ב-1938, והוחל מיידית בשיפורו. על הימן הוטל לאמן את הטייסים. במקביל נרכשו 25 מטוסי "אוסטר" בריטיים; אף על פי שלא היו חמושים, היה ניתן להטיל מהם רימונים, לירות מהם באש מקלעים בעת הצורך, לתצפת על האויב, לפנות פצועים ולהעביר אספקה. בנוסף, הערך המוראלי ליישובים הנצורים היה רב, כאשר מעליהם חגו מטוסים יהודים.
החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל בין שני העמים היושבים בה הביאה לפגיעה ניכרת בביטחונו של היישוב בארץ. אירועים אלה קירבו את דעת היישוב לזו של בן-גוריון, לפיה קיים צורך בהקמת צבא סדיר, הכולל חיל אוויר, כדי להגן מפני פלישת אומות ערב לאחר תום המנדט הבריטי, ב-14 במאי 1948. לאחר שאישר את תוכנית רמז-שמיר להקמת "שירות אוויר", הורה בן-גוריון על מספר משלחות רכש לאירופה ולארצות הברית, לרכישת מטוסים ולגיוס אנשי צוות; באחת מהמשלחות היה הימן. ב-25 בפברואר 1948 נחת הימן בארצות הברית, שם פגש באל שווימר, מהנדס טיס יהודי מחברת TWA. שווימר וחבריו שכרו אזור בשדה התעופה בברבנק שבקליפורניה, שם שיפצו מטוסים שנרכשו מעודפי צבא ארצות הברית בתקציב של כרבע מיליון דולר, שניתן להימן על ידי בן-גוריון. עם זאת, רכישת המטוסים ושיפוצם נעשו תחת עינו הפקוחה של ה-FBI, בין השאר משום האמברגו שהיה על היישוב בישראל באותה תקופה; הכיסוי היה, בין השאר, רכישת מטוסים לצורך הובלת בקר. במקביל, הוחל בגיוס ואימון אנשי צוות מקרב "מתנדבי חוץ לארץ" (מח"ל) בשדה תעופה בניו ג'רזי. ב-14 באפריל 1948, עקב לחץ שלטונות ארצות הברית, המריאו מניו ג'רזי ומקליפורניה המטוסים שנרכשו בדרכם לפנמה, כביכול לצורך הקמת חברת תעופה מקומית, ובכללם מספר מטוסי "קונסטליישן" ו"קומנדו" עמוסים לעייפה. ב-8 במאי המריאו המטוסים לסיציליה, ולאחר הצטיידות בבסיס זמני שהוקם בצ'כיה, החלו "רכבת אווירית" ליישוב היהודי בארץ ישראל, במסגרת מבצע "יקום פורקן". הנשק שהגיע ליישוב במסגרת מבצע בלק סיפק אמצעי לחימה חיוניים ללוחמים בירושלים במבצע נחשון, ערב מלחמת העצמאות.
ראשיתו של חיל האוויר > מלחמת העצמאות והקמת חיל האוויר הישראלי > מלחמת העצמאות: הבאת ה"מבצרים המעופפים" לארץ והפצצת קהיר

עם פרוץ מלחמת העצמאות, היו ברשות חיל האוויר הישראלי מטוסים קלים בלבד, המסוגלים לשאת פצצות במשקל של כ-200 ק"ג חומרי נפץ בלבד; מטוס ה"DC-3 דקוטה", אם כי היה מסוגל לשאת עד 2 טונות של חומר נפץ, היה חסר יכולת להגן על עצמו. אי לכך נשלח הימן ב-14 ביולי 1948 לצ'כוסלובקיה בדחיפות, על מנת לטפל בהבאתם לארץ של שלושה "מבצרים מעופפים" מסוג B-17, שהוברחו על ידי אל שווימר מארצות הברית. למרות שהיו במצב רעוע, הוחלט כי בדרכם לארץ ישראל יפציצו המטוסים יעדי אויב. שניים מהמטוסים פנו להפציץ את עזה ורפיח, בעוד המטוס השלישי - בו טס הימן - יפציץ את ארמון המלך פארוק בקהיר. לבסוף, בשל תקלה טכנית, ארמונו של המלך לא נפגע, אולם בסה"כ נפלו בסביבות הארמון פצצות במשקל כולל של כ-2.5 טונות, אשר הפתיעו את הצבא המצרי וגרמו לנזק מוראלי כבד. בהמשך הפציצו "המבצרים המעופפים" את שדה התעופה המצרי באל-עריש, ומשם קבעו את מקומם בשדה התעופה ברמת דוד. אותם מטוסים היוו את תחילתה של טייסת 69, הקיימת עד היום.
בחודש יולי 1948 מונה אהרן רמז למפקד חיל האוויר הישראלי, והימן שמיר - לסגנו.