עבדות בקנדה
עבדות בקנדה תחת השלטון הבריטי

חוזה פריז שנחתם ב-1763 סיים פורמלית את העימות בין הבריטים לצרפתים בצפון אמריקה והעביר לידי הבריטים את השטחים שהיו תחת שליטה צרפתית בקנדה. אף על פי שעבדות בטריטוריה הכבושה הייתה קיימת כבר אז, אף סעיף בחוזה פריז לא עסק בסוגיה.
באזורים הבריטים של קנדה, במאות ה-17 וה-18, עבדות הייתה מונח שהתייחס רובו ככולו לעבדים שחורים שחיו באזורים אלו. על פי רישומים מאותה תקופה היו 104 עבדים בלבד במחוז נובה-סקוטיה שבקנדה, ואכן ניתן לומר כי העבדות באזורים הבריטים של קנדה הייתה מינורית עד 1783. החל משנה זו, חל גידול אשר נבע בעיקרו משינויים ביחס השלטונות לאחזקת עבדים. בשנת 1783 נאמנים קנדים היגרו לקנדה מארצות הברית ויחד איתם ייבאו כ-2,000 עבדים נוספים: 1,200 לאזור נובה סקוטיה, 300 לקנדה התחתית ו-500 לאונטריו. בשנים 1713–1815 חיו באי קייפ ברטון 418 עבדים. 7 שנים מאוחר יותר, באונטריו שבקנדה, נכנס לתוקפו חוק המאפשר הגירה, תוך הבטחה כי העבדים השייכים למהגר יישארו רכושו באופן פורמלי, במה שנתן ביטוי לתפיסה חדשה שהביאה לצמיחת העבדות במדינה. ואולם, ממדי התופעה נותרו מינוריים לעומת המושבות הדרומיות יותר.
כיוון שלא נראה שהיוו איום על אדוניהם, העבדים אף הורשו ללמוד לקרוא ולכתוב, נישואיהם הוכרו בחוק, ובנוסף קיבלו תמיכה ועידוד להמרת דתם לנצרות. בתקופת המהפכה האמריקאית, 1765-1783, עבדים שחורים רבים חצו את גבולות ארצות הברית אל קנדה. חלקם היו חופשיים וחלקם שימשו עדיין כרכוש של אמריקאים. אזור נובה סקוטיה, לו היסטוריה עשירה של מאבקים בין הבריטים לצרפתים, הושפע רבות מהיחס של הממלכה הבריטית, ובעיקרה אנגליה וסקוטלנד, לעבדות. אמנם עד 1833 הייתה עבדות בממלכה הבריטית, אך בעיקר מחוץ לאנגליה וסקוטלנד. בריטניה של אותה תקופה החלה בחקיקת חוקים לביטול סחר באנשים ולהפסקת העבדות, ותפיסה זו חלחלה גם לאזורים בשליטת בריטניה בקנדה. בשנים 1817–1822, הגיע גל העבדים המהגרים הראשון לקנדה עילית, והתיישב באזור נהר דטרויט. צ'ארלס סטיוארט, קצין בריטי, דיווח שכ-150 עבדים שחורים הגיעו לאזור, וסטיוארט תמך בהתיישבות מבחינה ביטחונית.
בקוויבק אשר בדרום מזרח קנדה, נשיא בית המשפט העליון, חוקק סדרת חוקים בשנים 1796–1798, אשר הגבילו את בעלי העבדים ביכולתם להכריח את העבד לשרת אותם. חוקים אלה היו הראשונים בקנדה, שעסקו בסוגיית העבדות, לפני החקיקה המחמירה יותר באונטריו. חוקים אלה אמנם לא אסרו עבדות, אך הם בהחלט מימשו את מטרתם. כתוצאה מכך, עבדים החלו לברוח מבעליהם בתוך קנדה – אך לא רק. עבדים רבים מארצות הברית היגרו לתחומי קנדה בעקבות החוקים המגינים עליהם. הגירה גדולה לקנדה העילית, החלה כאשר הגוף המחוקק בקנדה ביטל את העבדות בשנת 1793. החל מתקופה זו, הפרובינציה הפכה ליעד העיקרי לפליטי עבדות. רבים מהעבדים האמינו כי אזור זה של קנדה הוא הבטוח ביותר בשבילם.
מעבר לעובדה כי החוקים לא אסרו איסור גורף על קיום עבדות, הם גם לא היו ניתנים לאכיפה, היות שהענישה עליהם הייתה קלה באופן יחסי. עם זאת, מונק, נשיא בית המשפט העליון בפרובינציה, הצהיר כי יחמיר ככל יכולתו על מנת לממש את מטרת החקיקה ולצמצם ביטויי עבדות במדינה. על היחס המתנגד לעבדות בדרום מזרח קנדה, יכול להעיד הסירוב בו נתקלה ממשלת ארה”ב כאשר ביקשה את הסגרת עבד אשר ברח מתחומיה לתחומי קנדה, ובמחוז הוחלט שלא להסגירו לארה”ב בטענה כי הסגרה תתאפשר אך ורק אם העבירה שבוצעה אינה חוקית גם בתחומי קנדה. בשנת 1788, פרסם ג'יימס דרומונד, מאמר ראשון מסוגו המסתייג מעבדות ודורש חירות לעבדים במדינה ובנוסף מבקר את בעליהם של העבדים. אלן וילסון תיאר זאת כ"נקודת ציון חשובה בדרך לחירות אישית במדינה". נשיאי בית המשפט העליון בנובה-סקוטיה, סאמסון סולטר, ותומאס אנדרו לומיסדן, היו בעלי תפקיד משמעותי בהענקת חירות ונגד העבדות בפרובינציה. באותן השנים (1780–1810) היו שלושה ניסיונות לחוקק חוקים התומכים בעבדות, אשר נפסלו בהליך חקיקתם. חברת סיירה לאון, הוקמה על מנת לתת מענה לאפריקאים, חלקם מארצות הברית, חלקם מקנדה, ששימשו כעבדים והגיעו לנובה סקוטיה. החברה הייתה אחראית ב-1792, על הקמת התיישבות באזור סיירה ליאון, של כ-1,200 עבדים שחורים, אשר נמלטו מארצות הברית, והיו זקוקים לסיוע בעקבות מזג האוויר הקשה בנובה סקוטיה. תנועות התנגדות לעבדות החלו להתגבש גם בצפון קנדה, לאחר מקרי אלימות מצד בעלים כלפי עבדיהם. אחד המקרים היה המקרה של קלו קלואי ב-1793, אשר התנגדה נחרצות להתעללות מצד המחזיק בה, והמקרה הוביל לחקיקה נגד עבדות באזור אונטריו שבמרכז מזרח קנדה. החקיקה למניעת עבדות במדינה הייתה עמוסה בהתנגדויות מצד בעלי אינטרסים, ואולם בשנת 1793 נחקק חוק האוסר לחלוטין יבוא של עבדים חדשים, ומגביל את העבדות על ילדים הנולדים לעבדים באונטריו. זהו החוק היחיד שנחקק בפרובינציה זו ואכן הצליח למגר את תופעת העבדות באופן גורף, למרות ניסיונות מעטים של ייבוא עבדים נוספים למדינה. "הכרזת ביטול העבדות", ב-1833, על ידי בריטניה, הביאה למיגור סופי וחוקתי של עבדות בכל שטחי הממלכה המאוחדת ובהם שטחי קנדה בשליטה בריטית. בשנים 1830–1840 אוכלוסיית קנדה עילית גדלה וב-1835 אף נפתחה הכנסייה האפיסקופלית האפריקנית המתודיסטית הראשונה, באונטריו.
באותה תקופה בלטה קנדה בהתבדלותה מארצות הברית והמושבות שקדמו לה ביחסה לעבדות. הבדל זה נובע ממספר נימוקים. ראשית, השליטה הבריטית באזורים נרחבים של קנדה לאורך ההיסטוריה, והסתייגותה של בריטניה מעבדות הביאו לכך שגם בקנדה התייחסו לעבדות כבעיה אשר צריכה להסתיים. "עם אנטגוניזם של הממלכה המאוחדת כלפי עבדות, די ברור למה שחורים קיבלו יחס הוגן בקנדה". אפשרות נוספת היא הרצון הקנדי להתבדל מארצות הברית. "הרבה קנדים דוברי אנגלית התנגדו לעבדות בשל העובדה שעבדות וסחר באנשים נקשר באמריקאים. בנוסף, בגלל תנאי מזג האוויר בקנדה, עונת עבודת האדמה הייתה קצרה, והתוצרת הייתה מצומצמת. לכן, לא הייתה חשיבות כלכלית משמעותית לפועלים ועבדים, בניגוד לארצות הברית. לכן, ייתכן והייתה לקנדה קרקע נוחה יותר להילחם נגד עבדות וסחר בבני אדם ולמען המוסר.