stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלייט אבקסיס

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1969 (בת 56) שטרסבורג, צרפת 
 שם לידה:  Éliette Rivka Tamar Abécassis 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  תיכון הנרי הרביעי, אקול נורמל סופרייר 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (21 במאי 2021) 
 eliette-abecassis.com
 
אלייט אבקסיס
אלייט אבקסיס (בצרפתית: Eliette Abécassis;‏ נולדה ב-27 בינואר 1969) היא סופרת יהודייה-צרפתייה. ספריה תורגמו ל-18 שפות, בהן עברית.
ביוגרפיה

אלייט אבקסיס נולדה בשטרסבורג בשנת 1969 כבת למשפחה יהודית-מרוקאית במוצאה. אביה הוא פרופ' ארמן אבקסיס, סופר ידוע וחוקר מדעי היהדות באוניברסיטת בורדו יליד קזבלנקה. אבקסיס למדה בצעירותה פילוסופיה במוסד היוקרתי אקול נורמל סופרייר בפריז ושימשה כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת קאן למספר שנים. בהמשך עזבה את העולם האקדמי כדי להקדיש את כל זמנה לספרות.
ספר הביכורים של אבקסיס, "קומראן" (Qumran), יצא לאור בשנת 1996 לאחר עבודת מחקר של שלוש שנים במספר מדינות. הוא הפך במהרה לרב-מכר בינלאומי ותורגם ל-18 שפות, בהן עברית. בשנת 2001 היא פרסמה ספר המשך, Le Trésor du temple ("אוצר המקדש"), ובשנת 2004 השלימה טרילוגיה עם פרסום ספר ההמשך האחרון - La dernière tribu ("השבט האחרון"). שלושת הספרים משלבים תאולוגיה, היסטוריה וארכאולוגיה בעלילות מותחן הסובבות את הגילוי מעורר הסערה של מגילות קומראן.
ספר אחר שלה, La Répudiée ("המגורשת"), זכה בפרס הספרות "Prix des écrivains croyants" והגיע לגמר ה-"Grand Prix du roman de l'Académie française" (הפרס לרומאנים של האקדמיה הצרפתית). אבקסיס חיה שישה חודשים בשכונת מאה שערים בירושלים כחלק מתהליך הלמידה לקראת כתיבת הספר. ספר זה היה הבסיס לתסריט של הסרט "קדוש" (1999) של הבמאי עמוס גיתאי. ספר נוסף של אבקסיס שעובד לסרט הוא Un heureux événement ("אירוע משמח"), שהיה הבסיס לסרט באותו שם של הבמאי הצרפתי רמי בזנסון (Rémi Bezançon) (אנ'). הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2009 בהוצאת כנרת.
ספרה "ספרדים" (Sépharade, 2009), המהווה בחלקו אוטוביוגרפיה שמתכתבת עם הסיפור ההיסטורי של יהדות ספרד, אף הוא תורגם לעברית. הספר זכה בפרס על שם אלברטו בנבניסט.
בשנת 2015 התפרסם ספרה "באין לי מולדת" (Aliyah), המתכתב עם האקטואליה באמצעות סיפורה האישי של הגיבורה, מורה בבית ספר תיכון, אם לשניים, המתמודדת עם סיפור אהבה חדש לגבר ובמקביל עם תחושות מצוקה וחרדה השוררות בקרב רבים מיהודי צרפת.
ספריה

קומראן, תרגום: מיכה פרנקל ואבי כץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003.
אירוע משמח, תרגום: נירית ברדוגו, הוצאת כנרת, 2009.
ספרדים, תרגום: אביגיל בורשטיין, הוצאת כנרת, 2012.
באין לי מולדת, תרגום: אילן פן, הוצאת פן - ידיעות ספרים, 2015.
Qumran (Paris: Ramsay, 1996)
L’Or et la cendre (Paris: Ramsay, 1997)
Petite Métaphysique du meurtre (Paris: Presses Universitaires de France, 1998)
La répudiée (Paris: Albin Michel, 2000)
Le Trésor du temple (Paris: Albin Michel, 2001)
Mon Père (Paris: Albin Michel, 2002)
Clandestin (Paris: Albin Michel, 2003)
La Dernière Tribu (Paris: Albin Michel, 2004)
Un heureux événement (Paris: Albin Michel, 2005)
Mère et fille (Paris: Albin Michel, 2005)
Sépharad (Paris: Albin Michel, 2009)
Une affaire conjugale (Paris: Albin Michel, 2010)
Te voici permise à tout homme (Paris: Albin Michel, 2011)
Le palimpseste d'archimède, (Paris: Albin Michel, 2013)
Un secret du docteur Freud, (Flammarion, 2014)
Alyah, (Paris: Albin Michel, 2015).
לקריאה נוספת

Lucille Cairns, Post-War Jewish Women’s Writing in French (Oxford: Legenda, 2011).
התחנה המרכזית של עפולה

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1958–2021 (כ־63 שנים) 
 מיקום:  עפולה
 שירות אוטובוסים:  לרוב חלקי ישראל
 קואורדינטות:  32°36′28″N 35°17′32″E﻿ / ﻿32.60785°N 35.29216111°E﻿ / 32.60785; 35.29216111
 he
 
התחנה המרכזית בשנת 1959
התחנה המרכזית הישנה של עפולה הייתה מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר עפולה. שוכנת במרכז החלק המזרחי של העיר, ברחוב שפרינצק.
לאחר 63 שנים נסגרה התחנה, ובסמוך לה נחנכה התחנה המרכזית החדשה של עפולה, שנפתחה באופן רשמי ב-14 בספטמבר 2021.
בינואר 2022 נפתח חניון ציבורי גדול בשטח התחנה הישנה שנהרסה.
התחנה המרכזית בעפולה היא תחנה מרכזית חשובה, שכן היא משמשת תחנת מעבר ראשית של התחבורה הציבורית בין אזור תל אביב והמרכז ליישובי עמק בית שאן, טבריה, הכנרת, והגליל העליון.
את התחנה פוקדים מדי יום, בעיקר בסוף ובתחילת השבוע, אלפי נוסעים, שרבים מהם חיילים.
היסטוריה

מאז שנת 1936 שכנה התחנה המרכזית של עפולה מול תחנת רכבת העמק הישנה של עפולה, מצפון לכיכר המרכזית של עפולה, שנקראה לפני קום מדינת ישראל "כיכר אנדרוס", ולאחר הקמת המדינה ניתן לה השם "כיכר העצמאות".
בשנת 1953 בקשה אגד מהעירייה למכור לה מגרש ליד השוק העירוני לצורך הקמת תחנה חדשה בעלת 14 רציפים על שטח של 12 דונם. בספטמבר 1955 דווח שהקמת התחנה מתעכבת מפני שהמועצה טרם מכרה את השטח לאגד ותוכנית הניקוז של התחנה טרם אושרה. באוגוסט 1956 הונחה אבן פינה לתחנה החדשה והיא נחנכה במרץ 1958.
כשהתחנה נפתחה הייתה אחת מהתחנות המתקדמות ביותר בארץ, עם שירותים כמו חנויות מסודרות (במקום רוכלים), בתי שימוש, ומספר רב של רציפים נפרדים ומקוּרים. במשך עשרות שנים התחנה הייתה פעילה מאוד, בין היתר בגלל האוטובוסים מלאי החיילים שהיו בדרכם לבסיסים בגליל העליון וברמת הגולן ובדרך לשירות בלבנון והשתמשו בתחנת עפולה כתחנת התרעננות באמצע הדרך.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 התווספו שינויים ותוספות בתחנה שפגעו בצביונה המקורי. בעשור השני של המאה ה-21 נמצאת התחנה במצב של התיישנות כללית והזנחה.
לאחר 63 שנים נסגרה התחנה, ובסמוך לה נחנכה התחנה המרכזית החדשה של עפולה, שנפתחה באופן רשמי ב-14 בספטמבר 2021.
מבנה התחנה

כדרכן של תחנות מרכזיות שניבנו באותה תקופה היא תחנה בעלת מבנה פתוח.
את מבנה התחנה תכננו וולי וולטש, ושרגא פרידריק רוהטין, ויש בעיצובה ובתכנונה מוטיבים אדריכליים רבים הלקוחים מהסגנון הבינלאומי (ה"באוהאוס"). בתחנה היו 22 חנויות וקיוסקים. בתמונות הנמצאות בארכיון "אגד", שצולמו בשנותיה הראשונות של התחנה, ניתן לראות כי בכניסה הראשית לתחנה בלט גגון מעוגל שנתמך על ידי שורה של עמודי ברזל. בחזיתה המזרחית היו תלויות אותיות שהרכיבו את שם התחנה: "אגד א.ש.ד. תחנת עפולה"; בלילה הוארו אותיות אלה.
בעבר שכנה בתחנה מסעדת "אגד", אולם כיום נותרו מספר מצומצם ביותר של בתי עסק, בעיקר בתחום המזון המהיר.
פיגועים בתחנה

במרכז התחנה ניצבה אנדרטה לזכרו של אשר עטיה, נהג "אגד" שנהרג בפיגוע מכונית התופת בעפולה ב-6 באפריל 1994. צורת האנדרטה היא של יד גדולה האוחזת בהגה שבור, ועליה שעון קטן המורה על השעה 12:10, שעת הפיגוע, לאחר סגירת התחנה הועברה האנדרטה.
ב-4 באוקטובר 2001 נכנס לתחנה מחבל שהתחזה לחייל צנחנים והחל לירות לכל עבר. שלושה בני אדם נהרגו ו-18 נפצעו, מספר חיילים ושוטרים שהיו במקום ירו לעבר המחבל וחיסלו אותו.
ב־27 בנובמבר 2001 נכנסו לתחנה שני מחבלים מג'נין שהיו משויכים לכוחות הביטחון והשיטור של הרשות הפלסטינית, והחלו לירות לכל עבר. מירי זה נהרגו שני בני אדם ונפצעו 50, מספר שוטרים רדפו אחרי המחבלים שרצו לעבר השוק העירוני בעיר, ובקרב יריות חיסלו את המחבלים.
ב-13 בנובמבר 2013 אירע במקום פיגוע דקירה, כאשר צעיר פלסטיני בן 16 דקר למוות את טוראי עדן אטיאס שישן באותה עת באוטובוס בדרך לבסיסו.
ב-9 באוקטובר 2015 נכנסה לתחנה המרכזית בעפולה אסראא זידאן תאופיק עבד, ערבייה ישראלית מנצרת אשר נופפה בסכין, קראה קריאות שונות ובשל כך, נחשדה כמחבלת ונורתה בידי שוטר ונפצעה. לאחר מכן התברר כי עבד לקתה בנפשה וכי ניסתה להתאבד באותו אירוע, בעודה מקווה שכוחות הביטחון ירו בה למוות.
הערות שוליים

1 2  "תושבי עפולה תתחדשו: תחנה מרכזית נחנכה היום רשמית", באתר עמק ניוז, ‏14.09.21
↑  אתלתא לבנין אשד, הצופה, 6 בדצמבר 1953
↑  תוקם תחנת אשד חדשה בעפולה, הַבֹּקֶר, 6 בספטמבר 1955
↑  אבן־פינה לתחנה מרכזית בעפולה, על המשמר, 3 באוגוסט 1956
↑  תחנה חדשה ל"אגד" בעפולח, למרחב, 4 במרץ 1958
↑  ישראל מושקוביץ, נפרדים מהתחנה המרכזית המיתולוגית בעפולה: "פעם היא הייתה מרכז העולם", באתר ynet, 13 בספטמבר 2021
↑  רחל אבידוב, התחנה המרכזית בעפולה: הזנחה וריח של שתן(הקישור אינו פעיל, 1.11.2021), מיינט עפולה, 27 בפברואר 2012
↑  א. מש, תחנת אשד מלגלוג לקנאה, דבר, 3 במרץ 1958
↑  אלי אשכנזי, גילי כהן וג'קי חורי, פיגוע בעפולה: חייל נדקר למוות באוטובוס, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2013
↑  שלמה פיוטרקובסקי, רצתה להתאבד וביימה ניסיון פיגוע, באתר ערוץ 7, 29 באוקטובר 2015
1 2  ניתן לשמור מקומות בקו זה
↑  קו עונתי הפועל בחודשי הקיץ בלבד. ניתן לשמור מקומות בקו זה
אסיה ג'באר

| --- | --- |

אסיה ג'באר, 1992
 לידה:  30 ביוני 1936 שרשל, אלג'יריה 
 פטירה:  6 בפברואר 2015 (בגיל 78) הרובע התשעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  פטימה זוהרה עימאליינה
 מדינה:  צרפת, אלג'יריה 
 לאום:  אלג'יראי וצרפתי, ממוצא ברברי
 שם עט:  Assia Djebar 
 עיסוק:  סופרת, במאית קולנוע, פרופסור לספרות צרפתית
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר, Lycée Fénelon, Paris, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  צרפתית
 נושאי כתיבה:  פמיניזם
 יצירות בולטות:  La Femme sans sépulture, Fantasia: An Algerian Cavalcade, Nowhere in my Father's House, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 בן או בת זוג:  Malek Alloula 
 פרסים והוקרה:  Prize of the Magazine Études françaises (1999)  פרס נוישטדט הבין-לאומי לספרות (1996)  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (2000)  פרס הפרנקופוני של האקדמיה הצרפתית (1999)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וינה  אבירה בלגיון הצרפתי  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קונקורדיה  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 חתימה:   
 
אסיה ג'באר (בצרפתית: Assia Djebar; נולדה ב-30 ביוני 1936 – 6 בפברואר 2015) הוא שם עט של הסופרת האלג'יראית-צרפתית פטימה זוהרה עימאליינה שכתבה בשפה הצרפתית. ג'באר היא גם במאית קולנוע ומתרגמת; היא ביימה שני סרטי קולנוע וכיהנה כפרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטת ניו יורק. כתיבתה של ג'באר התמקדה בנשים, בהגירה ובהיסטוריה של אזור המגרב. נבחרה לחברה באקדמיה הצרפתית.
תולדות חייה

ג'באר נולדה בעיר החוף הקטנה שרשל שבאלג'יריה, לאב מוסלמי שהיה מורה לצרפתית בבית הספר היסודי בו למדה ואם ממוצא ברברי. בגיל 10 נשלחה לפנימייה יוקרתית בעיר בלידה. ב-1954 עברה לצרפת ולמדה היסטוריה בקולג' (Première supérieure)‏ Lycée Fénelon בפריז, ב-1955 הייתה לאישה האלג'יראית הראשונה שנכנסה למוסד ההשכלה היוקרתי, אקול נורמל סופרייר בסבר. בשל שביתות הסטודנטים על רקע מלחמת העצמאות של אלג'יריה לא סיימה את בחינותיה ואת התואר הראשון, בהיסטוריה של הקולוניאליזם, השלימה בסורבון. ב-1958 נישאה לסופר האלג'יראי הגולה, וליד גארן (שם העט של אחמד אולד-רואיס), נדדה עמו לשווייץ ולתוניסיה בה עבדה כעיתונאית חוקרת, היא תיעדה את השלכות ההפצצה הצרפתית במחוז קף בתוניסיה. ב-1959 קיבלה משרת הוראה במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת רבאט שבמרוקו, לאחר קבלת העצמאות של אלג'יריה, חזרה למדינה ובשנים 1962 עד 1966 לימדה באוניברסיטת אלג'יר. כשהממשלה החליטה שההוראה צריכה להיות בשפה הערבית בלבד, עזבה את המוסד ועברה לפריז, בשנים אלו כתבה 4 ספרים, ואימצה את בתה. היא חזרה לאוניברסיטת אלג'יר ב-1974 כמרצה במחלקה ללימודי צרפת. ב-1975 התגרשה מג'באר וב-1980 נישאה בשנית, הפעם למשורר האלג'יראי אלולה מאלק. את הדוקטורט שלה בספרות צרפתית סיימה ב-1999 באוניברסיטת פול ואלרי (Université Paul-Valéry Montpellier 3). מאז 2001 ועד מותה, כיהנה כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
ב-2005 נבחרה לחברה באקדמיה הצרפתית והייתה בכך לסופר הראשון מהמגרב הזוכה בכבוד זה. כמו כן היא נבחרה למסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד.
ג'באר נפטרה ב-2015 בפריז ונקברה בעיירת הולדתה שרשל באלג'יריה.
לאחר מותה החליטה ממשלת אלג'יריה להעניק פרס ספרותי על שמה (GRAND PRIX DU ROMAN ASSIA DJEBAR). הפרס בסך מיליון דינר אלג'ירי לכל זוכה מוענק מדי שנה בחסות משרד התקשורת האלג'יראי לשלושה סופרים שכתבו בשפות צרפתית, ערבית ובתמאזיגת.
יצירתה

את ספרה הראשון La Soif ("הצמא") פרסמה ב-1957, גיבורתו היא אשה ממוצא אלג'ירי-צרפתי השואפת לאמנציפציה מגדרית, מהגרת למערב ומסגלת אורח חיים חדש. את הרומן פרסמה תחת שם העט, שמאז אימצה באופן קבוע. ספרה הרביעי Les Alouettes naïves, שפורסם ב-1967, מבוסס על חוויותיה מאירועי ההפצצה הצרפתית בתוניסיה והטיפול בפליטים.
סך הכל כתבה 12 רומנים, שני קובצי סיפורים קצרים, ספר שירה וספר זיכרונות, ספרים אלו תורגמו למעל 18 שפות. ספרה היחיד שתורגם עד עתה לעברית הוא "לילות שטרסבורג" (Les nuits de Strasbourg) מ-1997, שיצא לאור בישראל ב-2007 בהוצאת שוקן ותורגם על ידי חגית בת-עדה.
את ספריה כותבת ג'באר בצרפתית. החל מספרה הראשון, מתאפיינת יצירתה בעיסוק בנושאים של נשים, היסטוריה של אלג'יריה וסוגיות הקשורות בהגירה ובחופש. בשנת 1996 זכתה בפרס נוישטדט (Neustadt) הבינלאומי לספרות. בשנת 2000 זכתה בפרס השלום (Friedenspreis des Deutschen Buchhandels) המוענק ביריד הספרים הבינלאומי הנערך בפרנקפורט.
בנוסף ליצירתה הכתובה ביימה ג'באר שני סרטי קולנוע. הראשון La Nouba des femmes du Mont Chenoua, סרט עלילתי המבוסס על תסריט שכתבה, מתאר אישה השבה לאחר 15 שנים לכפר הולדתה באלג'יריה (בו מתגוררים תושבים משבטה של אמה של ג'באר), בסרט שיחקו שחקנים לא מקצוענים, הוא יצא ב-1979 לאחר שלוש שנות צילומים באלג'יריה וזכה בפרס המבקרים הזרים בפסטיבל הסרטים של ונציה. השני La Zerda ou les chants de l'oubli, המשלב יומני קולנוע מתקופת מלחמת העולם הראשונה והשנייה בקטעי שירה מסורתיים של נשים אלג'יראיות, יצא ב-1982 וזכה בפרס מיוחד לסרט ההיסטורי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
יצירתה > ספריה

La Soif (1957)
Les Impatients (1958)
Les Enfants du Nouveau Monde (1962)
Les Alouettes naïves (1967)
Femmes d'Alger dans leur appartement (1980)
L'Amour, la fantasia (1985)
Ombre sultane (1987)
Loin de Médine (1991)
Vaste est la prison (1995)
Le Blanc de l’Algérie (1997)
Oran, langue morte (1997)
Les nuits de Strasbourg (1997)
Ces voix qui m’assiègent  (1999)
La Femme sans sépulture (2002)
La Disparition de la langue française (2003)
Nulle part dans la maison de mon père (2007)
הערות שוליים

↑  כך לפי אתר האקדמיה הצרפתית, מקורות אחרים כמו אתר אנציקלופדיית בריטניקה, אוניברסיטת מינסוטה ואוניברסיטת אמורי נוקבים בתאריך 4 באוגוסט
↑  סוכנויות הידיעות, האקדמיה הצרפתית בחרה בילידת אלג'יריה, באתר הארץ, 22 ביוני 2005
↑  Of Prisons and Freedom: Liberation in the Work of Assia Djebar, באתר World Literature Today
↑  1996 Neustadt Prize Laureate - Assia Djebar, אתר הפרס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312891705171  PLWABN: 9810677565205606  BNE: XX908340  BnF: cb11900279p (data)  CiNii: DA07222805  GND: 119151200  ICCU: CFIV078082  ISNI: 0000 0001 1476 4915  LCCN: n84237386  LNB: 000040446  NDL: 01226205  NKC: jo20000073839  NLG: 209495  NLK: KAC200707057  NTA: 067532063  SELIBR: 231514  SNAC: w6mj0fqq  SUDOC: 026833271  VIAF: 85335802   WorldCat (עם VIAF): 85335802
סימון וייל (פילוסופית)

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1909 פריז, צרפת 
 פטירה:  24 באוגוסט 1943 (בגיל 34) אשפורד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Bybrook Cemetery 
 השקפה דתית:  Nondenominational Christianity 
 מקום לימודים:  תיכון הנרי הרביעי, סורבון, אקול נורמל סופרייר, Lycée Fénelon, Paris 
 תחומי עניין:  מחשבה מדינית, מטאפיזיקה, שירה, פילוסופיה של המוסר, קוסמוגוניה 
 עיסוק:  פילוסופית, אשת איגוד מקצועי, לוחמת בתנועת ההתנגדות הצרפתית, כותבת יומן, משורר, סופרת, אוטוביוגרפית, מורה בתיכון, מתרגמת 
 הושפעה מ:  הברית החדשה, בהגווד גיטא, אפלטון, אריסטו, סוקרטס, אוגוסטינוס, אקווינס, מור, פישר (אנ'), ארסמוס, מונטיין, יום, גיבון, וולטר, רוסו, דקארט, גינון (אנ'), שפינוזה, קאנט, מישל, מרקס, פרויד, ניטשה, דרווין, הומרוס, אלן
 השפיעה על:  אלבר קאמי, ג'ורג'יו אגמבן, אייריס מרדוק, אן קרסון, פאולוס השישי, פרנציסקוס, דורותי דיי, פלאנרי או'קונור, תומאס מרטון (אנ'), פיטר ווינץ' (אנ'), צ'סלב מילוש, יאנוש פילינסקי, ז'אן-לוק גודאר, קורנל ווסט, טימותי קלר, פנקג' מישרה, כריסטיאן ווימן, רוג'ר סקרוטון, סוזן סונטאג
 מדינה:  צרפת 
 יצירות ידועות:  The Need for Roots, Reflections Concerning the Causes of Liberty and Social Oppression, Notebooks, La condition ouvrière, Gravity and Grace, Oppression and Liberty 
 פרסים והוקרה:  Ambassadors' Prize (1950) 
 חתימה:   
 
סימון וייל
סימון וייל (בצרפתית: Simone Weil;‏ 3 בפברואר 1909 – 24 באוגוסט 1943) הייתה פילוסופית והוגה דתית יהודיה-צרפתייה, פעילה חברתית, מורה לפילוסופיה, ופעילת מחתרת במלחמת העולם השנייה, נמשכה למיסטיקה ולפילוסופיה הנוצרית, להגותו של אפלטון ולהשקפות הבודהיסטיות.
ביוגרפיה

סימון וייל נולדה בפריז ב-1909, אחותו הצעירה של המתמטיקאי אנדרה וייל. הם נולדו למשפחה ממוצא יהודי וחונכו כאגנוסטים. וייל הצטיינה מגיל צעיר, ובגיל 12 שלטה היטב ביוונית עתיקה. היא הגיעה למקום הראשון בכיתתה באקול נורמל סופרייר, לפני סימון דה בובואר, שהגיעה למקום השני.
בשנת 1931 הפכה למורה לפילוסופיה, בזמן שעבדה בעבודות מפרכות בתעשיית הרכב ובחקלאות, מתוך הזדהות עם מעמד הפועלים. היא ראתה עצמה כפציפיסטית, אך בשנת 1936 הצטרפה לרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד, בתפקיד לא צבאי. היא נכוותה קשות ועברה לאסיזי שבאיטליה, כדי להחלים. באסיזי חוותה חוויות מיסטיות הקשורות בישו. היא נמשכה לנצרות הקתולית, אך סירבה לעבור הטבלה, מאחר שבזה לקבלתה של הנצרות את המקרא.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה זמן מה במרסיי, וקיבלה הדרכה רוחנית מנזיר דומיניקני. בשנת 1942 נסעה לארצות הברית, ומשם לבריטניה. בלונדון הצטרפה לארגון המחתרת צרפת החופשית. בריאותה הייתה רופפת תמיד, והמאמץ שהשקיעה בפעילות צרפת החופשית גבה את מחירו. בשנת 1943 אובחנה כחולה בשחפת, והיא צוותה לנוח ולאכול היטב. האידיאלים שהאמינה בהם גרמו לה להגביל את עצמה למנות המזון ששיערה שחבריה זוכים להן בצרפת הכבושה, אך יש השערות כי סבלה גם מאנורקסיה והפרעות אכילה אחרות, אך הוריה לא פרסמו את הדברים על מנת לשמור על שמה הטוב. מצבה הידרדר במהירות, והיא נפטרה ב-24 באוגוסט 1943, בת 34 כתוצאה ממחלת השחפת. מרבית הגותה פורסמה לאחר מותה.
ב-2018 התקיים בישראל כנס בינלאומי העוסק בהיבטים תאורטיים, השוואתיים והיסטוריים של הגותה וברלוונטיות שלה לחברה ולפוליטיקה של זמננו.
ספרים בעברית

סימון וייל, הכובד והחסד, מבוא: גוסטב תיבון, אחרית דבר: מרסל דיבואה, (תרגום מצרפתית: עוזי בהר), ירושלים: הוצאת כרמל, תשנ"ד 1994
סימון וייל, האם אנו נאבקים למען הצדק? מבחר כתבים חברתיים ופוליטיים, תרגם מצרפתית: שירן בק, עריכה, אחרית דבר והקדמות: אביעד חפץ ודניס שרביט, הוצאת כרמל ואוניברסיטת בר-אילן, 2019
סימון וייל, הערה על ביטולן הכללי של המפלגות הפוליטיות, תרגם מצרפתית: דניאל רוזנברג, ספרי בלימה, 2022.
לקריאה נוספת

Paul Giniewski, Simone Weil et la haine de soi ,Berg international, Paris, 1978
John Hellman, Simone Weil: an introduction to her thought, Wilfried Laurier University Press, Waterloo, Ontario, Canada 1982
הערות שוליים

↑  Eric O. Springsted. (2010). Simone Weil and The Suffering of Love. Wipf & Stock Pub. p.3. ISBN 978-1608990948
↑  תוכנית הכנס באוניברסיטה הפתוחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269857205171  PLWABN: 9810598536805606  BIBSYS: 90172587  BNC: 000058005  BNE: XX891037  BnF: cb119290024 (data)  CANTIC: a10178028  CiNii: DA00419685  GND: 118630148  ICCU: CFIV004885  ISNI: 0000 0001 2098 4340  LCCN: n78080924  LNB: 000003587  MusicBrainz: 6eeda528-adb1-4f1b-af68-8f3eee096b4b  NDL: 00460448  NKC: jn19990008999  NLA: 35597206  NLG: 62050  NLK: KAC199629529  NSK: 000059618  NTA: 068675550  RERO: 02-A003964094  SELIBR: 206171  SNAC: w6sn06zj  SUDOC: 027194515  Trove: 1009155  VcBA: 495/97892  VIAF: 2478298   WorldCat (עם VIAF): 2478298
מסוף בני ברית

ערך זה עוסק במסוף אוטובוסים באשדוד המכונה "המסוף הצפוני". אם התכוונתם למחלף שמחבר בין כביש 4 ליבנה, ראו .
| --- | --- |
מסוף בני ברית, דצמבר 2023
מסוף בני ברית, דצמבר 2023
 תקופת הפעילות:  ינואר 2022 – הווה (כ־3 שנים)
 מיקום:  שדרות בני ברית / רחוב מורדי הגטאות, רובע ב'  אשדוד, ישראל ישראל
 אתרים סמוכים:  המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (SCE), אצטדיון הסינתטיקו
 קואורדינטות:  31°48′16″N 34°39′34″E﻿ / ﻿31.804313642166°N 34.659534922562°E﻿ / 31.804313642166; 34.659534922562
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) מסוף בני ברית(למפת אשדוד רגילה) מסוף בני ברית(למפת השפלה רגילה) מסוף בני ברית(למפת השפלה מוגדלת) מסוף בני ברית  he מסוף בני בריתhe מסוף בני בריתמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מסוף בני ברית (או המסוף הצפוני) הוא מסוף אוטובוסים תפעולי הממוקם ברובע ב' בשדרות בני ברית, במפגש עם רחוב מורדי הגטאות. המסוף נמצא בסמוך למספר מוקדים מרכזיים: פארק בן-גוריון, המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (SCE), אצטדיון הסינתטיקו, סטאר סנטר ומרכזון רובע ג'.
המסוף הוקם במסגרת מיזם מערכת האוטובוסים המהירה (BRT) של אשדוד, Ashdod Metro Bus (מוכר גם בשם Reway), ונפתח לציבור ב-2022.
שלט התחנה
פעילות > רקע תכנוני

בנובמבר 2012 נבחרה אשדוד על ידי משרד התחבורה כעיר מודל עתידית לתחבורה ירוקה. בעקבות הבחירה הועברו לעיר מאות מיליוני שקלים בהשקעה רב-שנתית, בפיתוח התחבורה הציבורית בעיר. זאת, על ידי פתיחת נתיבי תחבורה הציבורית (נת"צ) בשדרות הראשיות של העיר, הקמת מערכת BRT ולצידה תחנות אוטובוס חכמות, וסלילת שבילים לרוכבי אופניים ולהולכי רגל. השלב הראשון של הפרויקט החל ב-2017, והושלם באוגוסט 2019, עם פתיחת נת"צ בשדרות מנחם בגין ובשדרות הרצל. ב-2022 הושלם השלב השני של הפרויקט בשדרות ז'בוטינסקי, והחלו לפעול באופן מלא מרכז הבקרה של נתיבי ההעדפה.
עם פתיחת הקווים החדשים, נפתחו בצפון מסוף בני ברית בשדרות בני ברית פינת מורדי הגטאות ברובע ב', ובסוף אותה השנה נפתח גם מסוף ביג, ליד תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום ומרכז הקניות BIG Fashion, כחלק משלים ברשת ה-BRT העירונית.
פעילות > אי-השימוש בנתיבי התחבורה הציבורית

כחודש לאחר הפתיחה, נהגי אוטובוס בינעירוניים העובדים בחברת אלקטרה-אפיקים, שזכתה במכרז להפעלת הקווים החדשים, התלוננו כי האוטובוסים נתקעים בעומסי תנועה על שדרות בני ברית – דרך הכניסה והיציאה הצפונית בעיר. הנהגים הציעו לייעל את תוויי הקווים, כך שייסעו ישירות מהתחנה המרכזית ברובע הקריה ("הסיטי") בלעדית על הנת"צים בשדרות הרצל ובשדרות ז'בוטינסקי – במקום לנסוע על מקטע קצר מהרצל, ולעשות את שאר הדרך למסוף על גבי שדרות ירושלים ושדרות בני ברית. בכירים באלקטרה-אפיקים תמכו בהצעה, ועיריית אשדוד ומשרד התחבורה הודיעו שישקלו את ההצעה.
אתרים ליד התחנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להשלים תמונות.
ליד התחנה, שוכנים מספר אתרים ציבוריים: ברובע ב' – מכללת SCE, בית משפט השלום העירוני, אצטדיון הסינתטיקו, סטאר סנטר, ופארק בן-גוריון, וברובע ג' – המרכז המסחרי.
המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (SCE), שדרות ז'בוטינסקי
בית משפט השלום, בתכנונו של דרור סופר
פארק בן-גוריון
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אלי לוי, הפתרון של נהגי האוטובוסים הבינעירוניים: מסלול עוקף לפקקים בשדרות בני ברית (עמ' 7), באתר ידיעות אשדוד, ‏25 בפברואר 2022
↑  דניאל שמיל, אשדוד תיהפך לעיר מודל לתחבורה ירוקה, באתר TheMarker‏, 28 בנובמבר 2012
1 2  פרויקט התחבורה הציבורית יצא לדרך, באתר חדשות אשדוד - אשדוד10, ‏27 בינואר 2022
↑  נעמה ריבה, בתי המשפט החדשים לשיפוטנו: לוד, אשדוד, אשקלון וקרית שמונה, באתר Xnet‏, 3 בספטמבר 2012
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק עד הלום • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
קטגוריה ראשית
נת"צ בשדרות ז'בוטינסקי, בסמוך למסוף, 2024
יהושע רוזן

| --- | --- |
הרב יהושע רוזן (משמאל) בהכנסת ספר תורה אצל הרב יהושע מגנס
הרב יהושע רוזן (משמאל) בהכנסת ספר תורה אצל הרב יהושע מגנס
 לידה:  יוני 1931 תרצ"א פולין
 פטירה:  16 בפברואר 2022 (בגיל 90) ט"ו באדר א' ה'תשפ"ב ירושלים
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה   ישיבת מרכז הרב
 מקום פעילות:  ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת מרכז הרב, ישיבת ניר קריית ארבע,  ישיבה קטנה מורשה
 תקופת הפעילות:  ? – 16 בפברואר 2022 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  חינוך, מחשבת ישראל, תלמוד, הלכה
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב הנזיר, הרב יעקב כלאב, הרב שלום נתן רענן
 תלמידיו:  הרב חיים אביהוא שוורץ, הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא, הרב שמואל אליהו, הרב אבי"ק שרייבר, הרב איתמר אורבך, הרב צבי קוסטינר, הרב יאיר גזבר, הרב יורם אליהו, עמנואל שילה
 בני דורו:  הרב דב ליאור, הרב משה דימנטמן, הרב חיים דרוקמן, הרב נחום רקובר, הרב בנימין אביעד
 חיבוריו:  ליבנו בתורתו, יאר פניו איתנו, באור פניך יהלכון, אורה ושמחה, פני המנורה יאירו, אור יהושע
 
הרב יהושע אריה רוזן (ה'תרצ"א, יוני 1931 – ט"ו באדר א' ה'תשפ"ב, 16 בפברואר 2022) היה מראשוני תלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק. שימש כר"מ בישיבות מרכז הרב ונחלים וכן בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבה קטנה מורשה וישיבת בני צבי שהיה ממייסדיהן. ממייסדי ישיבת ניר קריית ארבע ומי שעמד בראשותה בשנותיה הראשונות. כן היה ממייסדי מכון הלכה ברורה וחבר צוות המכון.