stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמירם שקולניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוגוסט 1923 מזכרת בתיה, ישראל 
 פטירה:  6 ביוני 2004 (בגיל 80) 
 ענף מדעי:  זואולוגיה 
 מקום מגורים:  כברי 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  האוניברסיטה העברית בירושלים  סמינר הקיבוצים  אוניברסיטת דיוק 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב 
 
עמירם שקולניק (23 באוגוסט 1923 – 6 ביוני 2004) היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ועם פרישתו התמנה ליושב ראש הוועד המנהל של המכללה האקדמית גליל מערבי, מטעם אוניברסיטת בר-אילן. הוא שימש בתפקיד זה בין השנים 2000–2004. שקולניק היה אקופיזיולוג מבכירי חוקרי הטבע והמדעים בישראל. הוא הרבה להרצות ולכתוב על תעשיית המזון, החקלאות המדברית והרפואה. מחקריו היו בתחום פיזיולוגיה סביבתית במדבר, והוא הקים את האסכולה למחקר הפיזיולוגיה המדברית תוך שילוב השדה, המעבדה והתאוריה. הוא היה מראשוני החוקרים שפיתחו בישראל את הגישה האקופיזיולוגית בזואולוגיה. חבר קיבוץ כברי.
ביוגרפיה

שקולניק נולד במזכרת בתיה, בנם הצעיר של חסידה לבית מלר ושלמה שקולניק.
בשנת 1942 סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה בתל אביב והחל ללמוד בסמינר הקיבוצים, היה חבר מחנות העולים ויצא להכשרה ביגור. בתום ההכשרה, הצטרף עם חבריו לקיבוץ בית הערבה, וב-1948 גויס לצה"ל ולחם בהגנה על סדום. בשנת 1949 עבר בית הערבה לקיבוץ כברי, והקים את בית הספר היסודי הראשון. בשנת 1951, בצוות יחד עם עמיתיו אביתר נבו ומיכאל קוסטא, הניח את היסוד להוראת הביולוגיה בסמינר אורנים, שם לימד כל שנות עבודתו. השתתף במיפוי הגאולוגי של סיני ב-1956, לצד עמירם עסקו במלאכה הזואולוגים אמוץ זהבי, יעקב ורמן, הביולוג האבולוציוני אביתר נבו, והבוטנאים יואל דה-מלאך, נפתלי תדמור, דני זהרי, והארכאולוג יוחנן אהרוני.
בשנת 1967 קבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה, את לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת דיוק שבצפון קרוליינה. בשנת 1969 חזר לישראל עם פרופ' קנוט שמידט נילסון (Knut Schmidt-Nielsen), החל לעבוד באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר ושם הקים מעבדה לפיזיולוגיה, והיה מהפיזיולוגים מהראשונים במחלקה לזואולוגיה אוניברסיטת תל אביב, שם בנה תשתית הוראה ומחקר שקצרה יוקרה והישגים רבים. מדענים רבים מרחבי העולם שיתפו איתו פעולה במחקריו, הרבה להרצות ולכתוב על תעשיית המזון, החקלאות המדברית והרפואה. עמירם חקר בתחום פיזיולוגיה סביבתית במדבר, הקים את האסכולה למחקר הפיזיולוגיה המדברית תוך שילוב השדה, המעבדה והתאוריה. בנוסף, הרצה בישראל ומחוץ לה.
בשנים 1976 עד 1978 שימש בתפקיד ראש המחלקה לזואולוגיה ובהמשך קבל את הקתדרה לזואולוגיה סביבתית. בהמשך ובמקביל גם שימש בשורה ארוכה של תפקידים בוועדות אוניברסיטאות שלהן מונה מטעם המועצה להשכלה גבוהה והאקדמיה הישראלית למדעים.
בשנים 1992 עד 1994 עמד בראש החטיבה האקדמית של מכללת אורנים. בשנת 1995 לאחר שפרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב כפרופסור אמריטוס, נתמנה מטעם אוניברסיטת בר-אילן בין השנים 2000 ו-2004 כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית גליל מערבי, לזכרו קיימת במכללה מלגה בעבור הישגים יוצאי דופן שנתרמה על ידי משפחתו. בימיו האחרונים, השקיע את מאמציו בכתיבת ספר על עבודתו המדעית, אך נפטר בטרם סיימו. את הספר סיימה והוציאה לאור תמר רעייתו ביחד עם יצחק צ'ושניאק.
נפטר בקיץ 2004. הניח אשה, ילדים, נכדים ונינים.
מחקריו

מחקריו עסקו במגוון רחב של נושאים. הוא חקר את התאמות בעלי חיים לבית גידולם במגוון של מינים, ובהם חלזונות, קיפודים, מכרסמים, קופים, ומעלי גרה מדבריים אחרים, כמו עז הבית השחורה. מחקר אחר עסק במכרסמים מדבריים שהיגרו לגליל המערבי, אזור בו יש אקלים ים תיכוני.
בסוף שנות ה-50 החל את עבודת המחקר באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' היינריך מנדלסון, מחקרו עסק בעמידות לתנאי יובש של מכרסמים מדבריים והתפתח בעבודת הדוקטורט שלו במחקר על שני מיני הקוצנים בהנחיית פרופ' רייך ופרופ' אריה בורוט. מחקר ראשוני על התחרות בין שני מיני קוצנים, קוצן היום וקוצן הלילה, פתח מחקר מתמשך. המבנה והתכונות הפיזיוגיות של שני סוגי הקוצנים כמעט זהים שני המינים פעילי לילה בדרך כלל, אולם באזורים בהם חופפים שטחי המחיה שלהם, פעיל הקוצן המצוי בשעות הלילה והקוצן הזהוב בשעות היום. כאשר הרחיקו עמירם ועמיתיו את קוצני הלילה מבית הגידול הטבעי, התחילו קוצני היום להיות פעילים גם בשעות הלילה. מדובר כאן בתחרות בין מינים קרובים.
ספריו ומאמריו

עמירם שקולניק, מכרסמים מדבריים בגליל המערבי, מתוך "מערבו של גליל", 1961
עמירם שקולניק, מחקרים בביולוגיה משווה של העכברים: מן הסוג ACOMYA החיים באותו אזור, 1966
עמירם שקולניק, התאמה פיזיולוגית של יונקים לחיים במדבר, המדבר - עבר, הווה, עתיד, תל אביב, תשל"ז
Adaptation to life in the desert: the special physiology and history of the black Bedouin goat / Amiram Shkolnik, Itzhak Choshniak, Tamar Shkolnik 2006
Heat loads encountered by man and animals in the desert: significance of exercise, radiation United States-Israel Binational Science Foundation/Amiram Shkolnik
The Negev: the challenge of a desert/ Michael Evenari, Leslie Shanan and Naphtali Tadmor with chapters by Yehoshua Itzhaki and Amiram Shkolnik
Effect of group size on field metabolic rate of arabian babblers provisioning nestlings/ Avner Anava,Michael Kam,Amiram Shkolnik, A. Allan Degen 2001
Growth Rate and Energetics of Arabian Babbler (Turdoides squamiceps) Nestlings 2001 Avner Anava,Michael Kam,Amiram Shkolnik,A. Allan Degen
Does Group Size Affect Field Metabolic Rate of Arabian Babbler (Turdoides squamiceps) Nestlings? Avner Anava,Michael Kam,Amiram Shkolnik,A. Allan Degen 2001
Studies in the comparative biology of Israeli's two species of spiny mice (genus acomys) Shkolnik, Amiram 1966
Amiram Shkolnik/Acomys : ecology, physiology, and systematics : dedicated to prof. Amiram Shkolnik
ספרים שהוזכר בהם או שנעזרו במחקריו

דוד קורן, ההגנה על סדום 1934-1948, הוצאת משרד הביטחון, 1948
מיכאל אבן-ארי ואחרים, הנגב מלחמת-קיום במדבר, הוצאת מוסד ביאליק, 1980
לקריאה נוספת

עמירם שקולניק, הוצאה עצמית של המשפחה וקיבוץ כברי בסיוע מכללת אורנים ומכללת הגליל המערבי, 2005
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "שלמה שקולניק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3040.
↑  סבו של עמירם, שמואל שקולניק, יליד רוזני שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), היה מוכתר המושבה עקרון (שהפכה ב-1887 למזכרת בתיה). דוד תדהר (עורך), "שמואל שקולניק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1163. ידידות גדולה שררה בינו לבין עדנאן אל ע'ול שהיה מוכתר הכפר הערבי עקיר עד 1948. לאות ידידות בין הכפרים החליפו בשנות השלושים שני המוכתרים את מקלות ההליכה שלהם. בשנת 1936 עם פרוץ המרד הערבי, המוכתר אל ע'ול לקח את המקל שהחליף עם המוכתר שקולניק והתיישב במרכז הכפר, מודיע כך לאנשי הכפר שמי מהם שרוצה ללכת ולפגוע ביהודים יצטרך לעבור דרכו. הודות לידידות זו עקרון ועקיר עברו את שלוש שנות המהומות והמרד הערבי בשלום. צור שיזף, סבו של "אבי הקסאמים" הגן בגופו על יהודים, באתר ynet, 22 באוקטובר 2004 מקל המוכתר הערבי נשמר עד היום בבית המשפחה בקיבוץ כברי
↑  קורן, ד. ההגנה על סדום 1934-1948, משרד הביטחון 1989, עמ' 108-111
↑  רשימת המוסמכים של תלמידי האוניברסיטה בירושלים, דבר, 13 ביולי 1967
↑  קרני עם-עד, חלוץ בדרך הטבע, הקיבוץ, 10 ביוני 2004, באתר הקיבוצים.
1 2  העז השחורה, דבר, 3 בפברואר 1978
↑  סגל הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב.
↑  2.Adaptation to life in the desert: the special physiology and history of the black Bedouin goat / Amiram Shkolnik, Itzhak Choshniak, Tamar Shkolnik 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268014105171  GND: 132323176  ISNI: 0000 0000 4532 1749  LCCN: no2008107168  VIAF: 8544174   WorldCat (עם VIAF): 8544174
סונטו

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  תומאס ווהלונן 
 תקופת הפעילות:  1936–הווה (כ־89 שנים) 
 חברת אם:  Amer Sports 
 מיקום המטה:  ונטה 
 מוצרים עיקריים:  שעון יד, שעון חכם, מחשב צלילה 
 עובדים:  500 
  
 www.suunto.com
 
סונטו (בפינית: Suunto Oy) היא חברה פינית המייצרת מצפנים. נוסדה בשנת 1936 על ידי תומאס ווהלונן. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החברה ייצרה מצפני שטח ומצפנים ימיים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מגוון המצפנים גדל וסונטו הציגה את מצפן הצלילה הראשון שלה.
ב-1987 החברה יצרה את מחשב הצלילה הראשון שלה. לימים התברר כי מחשב זה הביא לצמיחה גדולה של החברה, והחל ייצור המוני של מחשב הצלילה מדגם SME.
כיום, Suunto היא חברה מובילה בעיצוב וייצור של מוצרי ספורט לאימונים, צלילה, טיילים, טיפוס, סקי, שיט וגולף.
יוז'ף סבאדקאי

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1880 סובוטיצה, סרביה 
 פטירה:  1944 (בגיל 63 בערך) קושיצה, סלובקיה 
 בן או בת זוג:  אימרה ברמן 
 
עם אשתו השנייה, אירמה ברמן
שורה יושבת משמאל אירמה ברמן, מנצי קרמר, קלמן סיץ'. יוז'ף סבאדקאי הוא השלישי משמאל בשורת העומדים.
יוז'ף סבאדקאי (במקור שפיצר, בהונגרית: Szabadkay József;‏ סובוטיצה, 14 בפברואר 1880 – מחוז קושיצה, בדרך לאושוויץ, סוף מאי 1944) היה שחקן תיאטרון, במאי תיאטרון, מנהל תיאטרון ובעל תיאטרון יהודי-הונגרי.
קורות חייו

יוז'ף שפיצר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף שפיצר, סוחר מסובוטיצה ושל רגינה האן. הוא סיים את בית הספר לדרמה של סידי ראקושי. בעונת 1903/1904, יוז'ף סבאדקאי כבר שיחק בסאטו מארה בלהקתו של שאנדור קרמר. ב-1 בספטמבר 1904 התחתן עם השחקנית בלנקה תייס. בשנת 1913 התפרקו הנישואים. הגירושים הרשמיים התרחשו בסובוטיצה. לאחר מותו של שאנדור קרמר, כשנשא לאישה את האלמנה, הוא קיבל גם את כל שהיה דרוש לניהול תיאטרון. כך הוא הפך למנהל תיאטרון. פרנץ קרמר, מאנצי קרמר ולילי נמני התחילו את קריירת המשחק שלהם אצלו. הוא ביצע את השינוי והשיפוץ של פנים התיאטרון. סבאדקאי לקח על עצמו את העלות של 100,000 קרונות של השינוי ושיפוץ, בתנאי שהוא יכול לשכור את התיאטרון בחינם לשלוש שנים. סבאדקאי לא רק ניהל את התיאטרון, הוא לא רק ביים את ההצגות, הוא גם שיחק בהן הרבה. הלהקה בראשות סבדאקאי הייתה אחת הטובות בטרנסילבניה. הבמאי השקיע הרבה לא רק בשיפוץ הבניין אלא גם בביצוע ההצגות ובכל זאת נשלל ממנו רישיון העסק לתיאטרון. לאחר היעדרות של שנה, בשנים 1925–1926, הוא ביים את הצגות הלהקה שבינתיים עברה לניהולו של מיהאי סנדראי.
ואז, לאחר היעדרות של עשר שנים, בעונת 1932/1933, קיבל סבאדקאי שוב רישיון לארגן ולנהל את התיאטרון בסטמאר, ובכך הפך שוב למנהל ולבמאי הראשי של תיאטרון סטמאר. הממשלה הרומנית עשתה הכל כדי להפוך מחזות בשפה ההונגרית לבלתי אפשריים במחוז (ובכמה ערים נוספות שבהן התגורר רוב הונגרי ברומניה). סבאדקאי ניסה כמעט הכל, אבל העסק חי רק מיום ליום ויום אחד הוא הפך שוב לחדל פירעון. אז הרישיון למשחק נשלל שוב. עד מהרה הופיעו חוקים יהודיים הרומניים, כתוצאה מכך לא רק במאי ואדם בתפקיד בכיר, אלא גם שחקן פשוט כבר לא יכול היה להיות בשל יהדותו או כל מי שהיה קשור ליהדות. בינתיים, על פי החלטת בוררות וינה הראשונה וההחלטה של תכתיב וינה, חלק מטרנסילבניה והרי הרמה של הקרפטים חוברו מחדש לממלכת הונגריה.
קריירה בתמצית

הוא היה מקהלה בתיאטרון העיר בבודפשט עד 1903
1903-1908 - עוזר שחקן בלהקה בראשותו של שאנדור קרמר
1908-1919 - שחקן בערי השדה
1919-1923 - מנהל תיאטרון סטמארנמטי
1924 - 1925 - מנהל בחברה בראשות אימרה קובאץ' בסטמארנמטי
1925 - 1926 - מנהל בלהקת מיהאי סנדראי בסטמארנמטי
1928 - 1929 - שחקן ובמאי בלהקת דיולה פרנצי בסטמארנמטי
1929 - 1930 - שחקן ובמאי בסטמארנמטי, עם דז'ה רונה
1930 - 1932 - שחקן ובמאי בלהקת מיקלוש הבשי בסטמארנמטי
1932 - 1938 - מנהל תיאטרון סטמארנמטיi
1939 - 1940 - ראש ומנהל להקת התיאטרון של ארדון
משנת 1940 לא יכול היה לנהל תיאטרון או לעלות לבמה בשל יהדותו
1944- גורש לאושוויץ
סוף מאי 1944 - נפטר בקרון המשא בדרך באזור קושיצה
מותו

יוז'ף סבאדקאי נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במהלך גירוש היהודים מערי השדה ומהכפרים לאחר כניסת הוורמאכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה). הוא לבש את הפראק הלבן כשלג שלו, הצמיד את המדליות שלו, והלך לגטו ואחר כך לקרונות המשא. ניצולים סיפרו כי התיישב בפינת הקרון, לא אכל ולא שתה דבר. כמה ימים לאחר מכן הוצא מת מהקרון. אבי הבין אז באיזו אחריות אנו (הלא יהודים) נושאים, שכן אדם שהיה אולי יותר הונגרי מההונגרים הושפל ונרצח רק בשל השתייכותו העדתית והדתית.
סבתי הייתה מזועזעת מזה, ארזה את חפציה והגיעה להונגריה עם שלושה קרונות מלאים במסמכי התיאטרון. היא עברה לגור איתנו (עם בנה, פרנץ קרמר בבודפשט). הדוד סבאדקאי הוריש את כל מה שנשאר מהתיאטרון לאבי (פרנץ קרמר). הוא אהב את אבא שלי כבנו.
– נכדו החורג, צ'אבה קרמר
לקריאה נוספת

ספריית שחקנים
יהודים למען תיאטרון הונגרי בסאטמארנמטי (Szatmarnémet).
לקסיקון אמנות הבמה ההונגרי חיי התיאטרון של באיה מארה
ההיסטוריה של התיאטרון בסטמאר
אמזונות

.
במיתולוגיה היוונית, אמזונות הן שבט של נשים לוחמות המונה נשים בלבד ומתנהל על ידי נשים. לאמזונות יש ייצוג בולט מאוד בטקסטים (שירה, מחזאות, פילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה) ובאמנות הפלסטית של יוון, רומא וביזנטיון. הן מופיעות בתרבות המערב מימי הביניים ועד העת החדשה. היסטוריונים בעת העתיקה וגם בעת החדשה חלוקים בשאלה האם האמזונות היו קיימות במציאות או שהן יצירות הדמיון. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בדרום רוסיה, באזורים הנחשבים כשטחי המחיה של הסקיתים נחשפו קברים של נשים ובהם נשק. חוקרים משערים שקיומן של נשים לוחמות שם היה בסיס למיתוס על האמזונות.
מקור השם

מקור השם אמזונות (Ἀμαζόνες Amazónes, singular Ἀμαζών Amazōn) לא היה ידוע ליוונים הקדומים והם ניסו להסביר אותו בדרכים שונות. ההיסטוריון הלניקוס מלסבוס (480–395 לפנה"ס) טען כי השם "אמזונה" (αμασονεσ) מורכב משני רכיבים: α = נגד, שלילה ו-μασα= חזה, שדיים (מאסא). התיאור של האמזונות כחסרות שד נקשר בטענה שהן כרתו את שדן הימני כדי שתוכלנה להשתמש בקשת או בכידון. חוקרים רבים כיום טוענים שאין יסוד לפירוש האטימולוגי הזה וכי הדימויים החזותיים הרבים של אמזונות מפריכים אותו. פירוש אחר לשם מתייחס לרכיב Amazo, שמה של כוהנת לאלת הציד ארטמיס, המקושרת לאמזונות במיתולוגיה היוונית. חוקרי מיתולוגיה והיסטוריונים מודרניים ניסו למצוא את מקור השם בשפות של עמים שאינם יוונים, כמו החתים או התראקים. לפי אחת הסברות מקור השם הוא בשפה הפרסית, והוא גרסה של המילה "לוחמים". היוונים השתמשו במונח Amazonomachy כדי לתאר קרב בין אמזונות לבין גברים.
האמזונות במיתולוגיה היוונית

האמזונות מופיעות בסיפורי המיתולוגיה ובכך הן חלק ממיתוס המתאר מעין עבר קדום שבו האלים התערבו בחיי בני האדם, ושהיו בו מפלצות, קיקלופים, יצורים היברידיים ואירועים החורגים מן הטבע. לסיפורים על האמזונות הייתה נוכחות נכבדה בתרבות יוון הקדומה. הם מופיעים בשירה האפית ובמחזות, והיה להם ייצוג נרחב באמנות החזותית, בעיקר באלפי ציורים על כדים. הסיפורים על קרבות בין אמזונות ובין הגיבורים המיתולוגיים הגדולים: הרקולס, תסאוס ואכילס, וקשרי האהבה בינם ובין מלכות אמזונות זכו לגרסאות רבות והיו ככל הנראה ידועים לכל.
מקורם של הסיפורים הוא, ככל הנראה, במסורות בעל-פה שהועברו על ידי מספרי סיפורים נודדים. עם השנים הורחבו הסיפורים, נוספו להם פרטים ונוצרו להם גרסאות רבות שלא פעם סותרות זו את זו. על הסיפורים מתקופת יוון הארכאית נוספו גרסאות בתקופת יוון הקלאסית ואחר כך בתקופה ההלניסטית ובתקופת האימפריה הרומית והביזאנטית.
האמזונות במיתולוגיה היוונית > האמזונות באפוס ההומרי

המקור הכתוב הקדום ביותר שבו נזכרות האמזונות הוא האיליאדה, מהמחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס. מקובלת ההנחה כי סיפור מלחמת טרויה וכך גם הסיפורים על האמזונות היו חלק ממסורת אוראלית בת מאות שנים. באיליאדה נזכרות האמזונות פעמיים: פריאמוס מלך טרויה מספר להלנה על מלחמה בין הפריגים ובין האמזונות – המכונות Amazones antianeirai - השוות לגברים. במקום אחר באיליאדה נזכר הגיבור בלרופונטס שיצא להילחם במפלצת כימרה, יורקת האש, שהיה לה ראש של אריה, גוף של עז, וזנב של נחש. לאחר שגבר עליה נלחם כנגד האמזונות "השוות לגברים". וניצח אותן. בשני המקרים, האמזונות מוזכרות כחלק מן העבר (במרחק כשני דורות מהזמן של המסופר – מלחמת טרויה). סיפור אחר שלא נכלל באיליאדה אך הופיע בשירות אפיות אחרות בנות התקופה ההומרית מתאר את המפגש בין אכילס, גיבור הקרב על טרויה עם המלכה האמזונה פנתסיליאה. היא מתוארת כבתו של האל ארס ותראקית על פי מוצאה. היא באה לעזרת הטרויאנים ונלחמה כגיבור, אך אכילס הרג אותה והטרויאנים קברו אותה.
האמזונות במיתולוגיה היוונית > הרקולס, תזאוס והארגונאוטים נגד האמזונות

הסיפור על שתים עשרה המשימות שהוטלו על הרקולס, גדול הגיבורים במיתולוגיה היוונית, היה נפוץ ביותר והיו לו גרסאות רבות. המטלה התשיעית הייתה להביא את חגורת הקסם של היפוליטה, מלכת האמזונות. כפי המסופר, אסף הרקולס צבא של מתנדבים ונחת עימם בנמל תמיסקירה, שם פגש את היפוליטה שניאותה לתת לו את החגורה, אולם האלה הרה, אויבתו הוותיקה של הרקולס, הפיצה שמועה בקרב האמזונות שהרקולס וצבאו הגיעו לכבוש את ארץ האמזונות ולחטוף את מלכתן. האמזונות תקפו את צבא הרקולס ובקרב הרג הרקולס את היפוליטה ונטל את חגורתה. תיאור הקרב בין הרקולס והאמזונות שכיח מאוד בציורים על כדים. דיודורוס אף מרחיב את תיאור הקרב וטוען כי הרקולס טבח באמזונות עד שגזען כמעט ונשמד.
בסיפורים שבמרכזם עומד תזאוס, הגיבור של העיר אתונה, היה זה תזאוס שחטף את היפוליטה. היא התאהבה בו, בגדה בחברותיה והפליגה עמו לאתונה ואף נישאה לו. בכעסן יצאו האמזונות להתקפה על אתונה אך הן הובסו על ידי צבא העיר בפיקודו של תזאוס. על פי גרסה שונה, היפוליטה והאמזונות התקיפו את אתונה לאחר שתזאוס זנח את היפוליטה למען אשה אחרת, והיפוליטה נהרגה בקרב בטעות, על ידי אחותה פנתסילאה. בסיפורים אחרים האמזונה שנשא תזאוס לא הייתה היפוליטה אלא אנטיופה אחותה, והיא ילדה לתזאוס בן שנקרא היפוליטוס.
האמזונות נזכרות גם בגרסאות של סיפור הארגונאוטים היוצאים לקולכיס כדי להביא את גיזת הזהב. אפולוניוס מרודוס מספר על קרב עקוב מדם שניהלו הארגונאוטים עם צבא האמזונות הנועזות, בנותיהם של אל המלחמה ארס, שחיכו לארגונאוטים כשצבאן נחלק לשלשה ראשים כשבראש כל אחד מהם עומדת מלכה.
האמזונות במיתולוגיה היוונית > פולחנים הקשורים באמזונות

מקורות מהעת העתיקה מציינים את האמזונות כמקימות מקדשים במקומות שונים ביוון ובאסיה הקטנה. מסורת קדומה במיוחד קושרת את האמזונות עם פולחני האם הגדולה שנפוצו בתקופה הפרי-הלנית בתרבות המינואית ובפריגיה, ומזוהה גם עם ריאה, אם האלים במיתולוגיה היוונית. לפי מסורת זו האמזונות קיימו פולחן סביב אבן שחורה גדולה על אי בים השחור ליד חופי קולכיס. מסורת אחרת מספרת על מקדש שנקרא "אפולו אמזוניוס" ומקדש לאלה ארטמיס שהוקמו על ידי האמזונות בעיר Pyrrhichus שבחבל לאקוניה בדרום הפלפונסוס,. הסיפור קושר את המקדשים בסיפור המיתולוגי על הניסיון של האמזונות לכבוש את אתונה (על אף שמבחינה גאוגרפית אין הגיון בכך).
לפי מסורות שונות, אל המלחמה ארס היה אביהן של האמזונות, ואימן הייתה אוטרירה, המלכה האמזונית הראשונה. היא בנתה את מקדש ארטמיס באפסוס שנחשב לאחד משבעת פלאי עולם. פסל ארטמיס במקדש באפסוס היה שונה לחלוטין מהדימוי היווני המקובל לארטמיס, ודומה יותר לדימויים של אלות במזרח הקדום ובמצרים. הפסל שהיה מקושט בדמויות של חיות בר, ומוקף במעין בליטות דמויות שדיים, הוא אולי עדות לכך שהמקדש התקיים במקום עוד מהתקופה הפרי-הלנית והיה מקום פולחן לאלה האם הגדולה הפריגית. המשורר קאלימאכוס מספר שהפולחן במקום החל כאשר האמזונות - הנשים הלוחמות - העמידו פסל של האלה מתחת לעץ אלון ויחד עם מלכתם היפו (כנראה קיצור של היפוליטה) רקדו ריקוד מלחמה מסביב לפסל כשהן עוטות שריון ואוחזות בנשק, לכל נגינת חלילים. קאלימכוס מציין שמות של שבע בנות של המלכה שהיו הראשונות לייסד את הפסטיבל של הנערות במקום
האמזונות בכתבי גאוגרפים והיסטוריונים בעת העתיקה

היסטוריונים, גאוגרפים ופילוסופים שכתבו על האמזונות, או רק הזכירו אותן, בתקופת יוון הקלאסית, בתקופה ההלניסטית ובתקופת האימפריה הרומית והביזאנטית., לא פקפקו בכך שהן היו קיימות. הם התבססו על סיפורי המיתוס שהיו ידועים לכל וניסו לעגן אותן במרחב הגאוגרפי המוכר להם ולשלב אותן באירועים היסטוריים ידועים. הם חשבו שהאמזונות חיו בעבר, או עדיין חיות, בשולי העולם, בצד עמים ושבטים שמנהגיהם שונים ואף מוזרים. הם תיארו את האמזונות כדומות לאותם עמים והוסיפו פרטים תוך הסתמכות על שמועות וכנראה גם על הדמיון. דיודורס מסיציליה, שטען שמוצא האמזונות הוא מליביה (לוב) שבצפון אפריקה, הסביר שחלפו כל כך הרבה שנים מאז שחיו האמזונות עד שהדברים נשכחו לגמרי.
האמזונות בכתבי גאוגרפים והיסטוריונים בעת העתיקה > ממלכת נשים

האמזונות מתוארות כשבט של ציידות ולוחמות רכובות על סוסים, שבראשן עומדת מלכה. הן דומות לשבטי התראקים והסקיתים ששכנו בשטחים רחבי הידיים שבין הים השחור לים האדריאטי. סטארבו מתאר אותן כחברה שבה נשים ממלאות את כל התפקידים שבחברות אחרות ממלאים גברים. הן חורשות, שותלות, רועות את הבקר, ובעיקר מאמנות את הסוסים. האמיצות שבהן עוסקות בציד ובאימוני מלחמה כשהן רכובות על סוסים. הרודוטוס מביא דברים שאומרות, כביכול, האמזונות לגברים שניסו לשכנען להצטרף למשפחותיהם:
לא נוכל לשבת יחד עם נשיכם. אין לנו אותם המנהגים אשר להן. אנחנו אוחזות בקשת ורומח ורוכבות על סוסים, אולם מלאכות נשים לא למדנו, ונשיכם אינן עושות מכל אשר הזכרנו, אך עושות הן רק מלאכות נשים, נשארות בעגלות ואינן הולכות לצוד ציד או למקום אחר
האמזונות מקיימות קשר עם גברים רק לצורכי התרבות. סטארבו מתאר מפגשים מסוג זה כמנהג קדום המתקיים במשך חודשיים מדי שנה. לפיו, הגארגריאנים, שהם שבט של גברים החיים בשכנות לאמזונות, יוצאים להרים ושם נפגשים עם האמזונות. את הבנות שנולדות בעקבות המפגש מגדלות האמזונות, ואת הבנים לוקחים הגרגריאנים ומגדלים אותם. חיזוק לתיאור זה נמצא באחדות מהגרסאות על מפגש אלכסנדר הגדול עם מלכת האמזונות. לפיו המלכה מציעה לאלכסנדר שאם יוולד להם בן, אלכסנדר ייקח אותו ויגדל אותו כבנו. אם זו תהיה בת, היא תגדל אותה כאמזונה גם הרודוטוס תיאר מפגש דומה בין האמזונות לסקיתים, שכתוצאה ממנו נוצר שבט חדש, הסמארטים, שבו נשים לוחמות לצד הגברים.
תיאור דומה לזה מובא על ידי דיודורוס. לדבריו הנשים האמזונות שרתו בצבא למשך תקופת זמן שבה היו מחויבות לשמור על בתוליהן. לאחר תום תקופת השירות הן הלכו לגברים לצורך התרבות, אולם המשיכו להחזיק בכל תפקידי ניהול הממלכה. לאחר שנולדו להן ילדים, הגברים הם שנשארו בבית, מילאו את כל המשימות שנשותיהם הטילו עליהם, לא השתתפו במלחמות ולא נשאו תפקידים של אזרחים בקהילה. הם מגדלים את התינוקות באמצעות חלב ומזונות התואמים לגילם.
האמזונות בכתבי גאוגרפים והיסטוריונים בעת העתיקה > נשים לוחמות

התכונה שאפיינה ואף ייחדה את האמזונות הייתה היותן לוחמות מעולות, שלא נופלות מגברים לוחמים ולרוב גם מנצחות אותם בקרב. הרודוטוס מספר על לוחמים יוונים שניצחו את האמזונות ושבו אותן, אך האמזונות הצליחו להרוג את שוביהן ולהמלט.
מקובל כיום על מרבית החוקרים שאין כל ביסוס לסיפור לפיו האמזונות כרתו או אף שרפו את שדן הימני כדי שיוכלו לירות בקשת או להטיל כידון. ראשיתו בהיסטוריון הלניקוס מלסבוס שניסה להציע פרוש אטימולוגי לשם "אמזונות", שאינו יווני. פרוש זה התאים להנחה המקובלת שנשים לוחמות הן תופעה מוזרה ושהכשרתן כלוחמות חייבה בוודאי התאמה של הגוף הנשי ללחימה. סיפור כריתת השד השתרש במסורות וחזר שוב ושוב בכתבים במשך מאות שנים, אף על פי שאין לו כל עדות וגם אינו הגיוני - קשתיות ומטילות כידון גם כיום הן בעלות שתי שדיים. בייצוג הנרחב של אמזונות בציורים על כדים, בפסלים ובתבליטים על אפריזים ניתן לראות בבירור שהאמזונות לא מתוארות כבעלות שד אחד בלבד. הן מופיעות כשחזן מכוסה בשריון, או בבגד החושף שד אחד ומסתיר את האחר.
בציורי כדים רבים מלפני המאה החמישית לפנה"ס האמזונות דומות להופליטים היווניים. הן עוטות שריון וחובשות קסדה, אוחזות במגן עגול ובחנית. מאוחר יותר כלי נשקן ותלבושתן דומים יותר לאלו של התראקים והסקיתים וגם הפרסים. בדימויים החזותיים האמזונות מצוידות בכלי נשק שונים: חנית, כידון, גרזן קרב, קשת ואשפת חצים, יש ציורי כדים שבהם אמזונות נראות רכובות על סוס ומושכות בקשת או ציורים בהם הן עוטות מעין שכמיה מעור של פנתר מנומר. לבוש האמזונות בדימויים החזותיים אינו אחיד. בציורי כדים רבים ובעיקר בפיסול, האמזונות לובשות בגד רפוי ארוך או טוניקה, האחוזים בכתף ובחגורה ויש שבהם הן לובשות טוניקה ומכנסיים מדוגמים, מגפיים וכובע עשויום מעורות של חיות.
האמזונות בתרבות המערב > ימי הביניים

האמזונות נוכחות בכתבים שונים בימי הביניים המעידים שהסיפורים עליהן היו נפוצים והאמונה בממשותן לא פחתה. לסיפורי הקדמונים נוספו גרסאות שונות ועלילות חדשות המעצימות אותן וממקמות את ממלכת האמזונות בקצווי תבל יחד עם עמים מוזרים ויצורים כמו קנטאורים, גמדים וענקים. דימוי האמזונות בימי הביניים נע בין תיאורן כאכזריות ומסוכנות לעולם התרבות הנוצרי, לבין התפעלות מיכולתן להיות נשים השוות לגברים בלחימה ומקיימות ממלכה עצמאית.
ג'ורדאנס (Jordanes) בספרו על תולדות הגותים (551 בקירוב) מקשר אותם לאמזונות. על פיו הגותים, שמוצאם ממגוג, ישבו בסקיתיה, ליד ים אזוב, בין הדנייפר והדון. כאשר יצאו למסע מלחמה נשותיהן שנשארו מאחור הקימו צבא משלהן ויצאו למסעות כיבושים באסיה, כבשו את ארמניה ואסיה הקטנה ונפגשו עם גברים פעם בשנה כדי להתרבות.
מספר כתבים קישרו את האמזונות עם העמים הפראיים היושבים ליד הים הכספי ששערי אלכסנדר מונעים מהם להתפרץ ולכבוש את העולם הנוצרי. בין העמים האלה מנו את גוג ומגוג ואת עשרת השבטים האבודים, המכונים גם היהודים האדומים. מלכת האמזונות היא העומדת בראשם, או אולי היא השומרת עליהם לבל יעברו את המחסום. אך באחרית הימים הם עלולים להצטרף לצבאותיו של האנטיכריסט ולהביא להרס הנצרות.
רומן אלכסנדר, שזכה לתפוצה נרחבת מאוד ותורגם לשפות רבות, תיאר את מפגש אלכסנדר עם האמזונות ומפליג בתיאור כוחן הפיזי, יופיין, ועוצמתן הצבאית. חליפת מכתבים בין אלכסנדר לאמזונות מתאפיינת בכבוד הדדי, כשהאמזונות מזהירות את אלכסנדר שלא כדאי לו להילחם בהן מאחר שאם ינצח אותן - לא יביא לו הדבר תהילה, כי ניצח נשים ואם ינוצח, יזכר לו כחרפה שנוצח על ידי נשים. בגרסה צרפתית של הרומן המפגש בין אלכסנדר ומלכת האמזונות מתואר כמפגש בין אביר ובין גבירה במונחים הלקוחים מן התרבות החצרונית של ימי הביניים באירופה. ממלכת האמזונות מתוארת בגרסאות של הרומן כשוכנת על מעין חצי אי, שנהר סוער ובלתי עביר מגן עליה. זוהי ממלכת נשים, כשגברים מארץ שכנה יכולים לבוא בה רק לזמן קצוב למטרות רבייה.
בספר מסעותיו של סר ג'ון מנדוויל מהמאה ה-14 מתוארת אמזוניה, ארץ של נשים לוחמות בלבד. בעבר היו בה מלך וגברים שנשאו נשים. אך כאשר המלך והגברים יצאו למלחמה ולא שבו ממנה, קמו המלכה והנשים האלמנות והרגו את כל הגברים הנותרים. מאז אין הן מוכנות לסבול שהות של גברים בממלכתן, אלא לימים ספורים לצורכי התרבות. שירות זה מספקים גברים החיים בארץ השכנה. את התינוקות הזכרים הן מוסרות לגברים לאחר שנגמלו או הורגות אותם. את הנשים הן מגדלות להיות לוחמות ובהתבגרן הן חורכות את השד הימני שלהן כדי שלא יפריע להן בקרב. בראש המדינה עומדת מלכה הנבחרת בזכות שליטתה בנשק. האמזונות הן לוחמות מעולות ונבונות, ואף משכירות את עצמן לשירות של מלכים שכנים תמורת כסף וזהב. גם במכתבו של הכומר יוחנן Prester John נזכרת ארץ האמזונות כאחת הארצות הנמצאות תחת שלטונו של המלך הנוצרי האגדי, ומכאן שהן נוצריות. בראשן עומדות שלש מלכות, ובשעת מלחמה כל אחת מהן יכולה לגייס מאה לוחמות שהן אמיצות כמו הגברים. בממלכת האמזונות אין גברים. הם יכולים לשהות בה רק תשעה ימים, להנות את עצמם, ולעבר את הנשים. אחר כך עליהם לעזוב, אחרת יומתו.