stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת נובהרדוק
היסטוריה > בארץ ישראל

בשנת תרפ"ט (1929) הקים הרב הלל ויטקינד סניף של ישיבת "בית יוסף" בתל אביב, חלוצת ישיבות נובהרדוק בארץ ישראל. במאי 1942 התקיים טקס הנחת אבן פינה לישיבה בתל אביב. בהמשך כיהן בה כראש הישיבה חתנו, הרב מרדכי מן. הישיבה פעלה עד שנות ה-60, אז עברה לבני ברק והפכה לכולל אברכים בשם "ישיבת בית הלל", על שמו. בהמשך נפתחה בבניין ישיבה לצעירים "דברי מרדכי" על שם הרב מרדכי מן, על ידי בנו ראש הישיבה הרב יוסף מן.
בשנת תרצ"א (1931) הקים הרב מתתיהו שטיגל בסיוע הרב דוד בליאכר את ישיבת בית יוסף בבני ברק. הרב בליאכר חזר כעבור זמן קצר לפולין. בראשות הישיבה עמד הרב יעקב ישראל קניבסקי, חניך ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק.
בשנת תרצ"ו (1936) הקימו אנשי נובהרדוק בסיוע החזון איש כולל אברכים בשם "עטרת יוסף", על שם הסבא מנובהרדוק. הכולל פעל תחילה בבני ברק וכעבור זמן הועתק לתל אביב. בשנות ה-40 שימש הרב שמואל וינטרוב כנשיאו, ואחד מראשיו היה חתנו הרב שמריהו יוסף קרליץ. כמו כן שימש הרב וינטרוב כנשיא הכולל "עץ יוסף" בירושלים, בראשו עמד חתנו הרב יצחק ברנשטיין.
בשנת תרצ"ז (1937) הוחל בירושלים בהקמת סניף של ישיבת בית יוסף-נובהרדוק, על ידי הרב בן ציון ברוק. בתחילה אמורה הייתה הישיבה להיבנות בשכונת מקור חיים על מגרש של הקרן הקיימת שנתרם על ידי חבר המזרחי, ובינואר 1938 התקיים טקס הנחת אבן פינה באתר, אולם הריחוק ההשקפתי בין נובהרדוק והמזרחי הביא את הישיבה להעדיף תרומה של מגרש במקור ברוך ולהתאכסן בה. באופן זמני התמקמה הישיבה במאה שערים.
בשנות ה-40 כיהן בישיבה הרב שך כראש ישיבה. בין תלמידיה: הרב שמעון בעדני - חבר מועצת חכמי התורה, והאדמו"ר מאלכסנדר רבי אברהם מנחם דנציגר בעל האמרי מנחם. לימים הוסבה הישיבה לכולל אברכים.
בשנות ה-50 הוקמה בחדרה ישיבת נובהרדוק על ידי הרב אלחנן פרלמוטר והרב יעקב גלינסקי. הישיבה פעלה עד שנות ה-70.
בפברואר 2022 הוקם ברמת השרון גרעין ישיבת בית יוסף נובהרדוק - ישיבת השרון החדשה. לאחר כמה חודשים עברה הישיבה למושב החרדי בית חלקיה.
היסטוריה > בצרפת

כיום שוכנות בצרפת שתי ישיבות המבוססות על דרך נובהרדוק. האחת בארמנטייר, הממוקמת כ-50 ק"מ צפונית-מזרחית לפריז, סביבה נוצרה קהילה של מאה משפחות, והשנייה בבוסייר, הממוקמת גם כן בפאתי פריז. שתי הישיבות הוקמו בידי הרב גרשון ליבמן, ומבוססות על בחורים צעירים שהגיעו אליה ממרוקו, לאחר השואה והלאה.
בקיץ 2021 נפתחה חקירה במשטרת צרפת עקב תחקיר של כאן 11 על תלונות מרובות על אלימויות נפשיות ופיזיות כחלק מדרך החינוך בישיבת בוסייר. בינואר 2022 משטרת צרפת פשטה על המקום ועצרה 16 ממנהלי הישיבה בהאשמות העלמת מס, ניהול כת, פגיעה בקטינים הזנחות תברואתיות ועוד. ב-9 במרץ 2022 שודר בכאן 11 סרט תיעודי על הישיבה, "לצאת מבוסייר", המגולל את סיפורם של יוצאי הישיבה שעברו התעללות בה.
דרכה המוסרית של נובהרדוק

נובהרדוק, ששיטתה התבססה על דברי הרב הורוביץ ועל הכתוב בספרו "מדרגת האדם", הדגישה את שפלותו של האדם והתאפיינה במידה רבה של פסימיות. האדם אינו אלא זירת מאבקי כוח בין השכל לבין הרצון, כאשר מעמדו וכוחו של השכל חלש יותר. הרצון לעולם איננו מושג במלואו, וכל הישג חלקי מגביר את תאבונו של האדם למלא את סיפוקו. הרצון – הוא יצר הרע – מרחיק את האדם מן האמת ואף מעוות כליל את משפט השכל, שהופך להיות עבדו של הרצון. רק פעולת 'ביטול הרצון' באופן חד ורדיקלי תציל את האדם ממצב זה.
הרב הורוביץ הדגיש כי האדם שפל ומלא 'נגיעות' שהם אינטרסים פרטיים המעכבים מבעדו להגיע אל האמת. מתוך השקפה זו, ובמטרה להביא לשבירת המידות, דגלה נובהרדוק בסדרת פעולות של כפייה עצמית של רצונות שונים (עבודה ב'פרטים'), שהידועות שבהן הן פעולות ההשפלה העצמית הפומבית, וכל תלמיד ניהל פנקס אישי ובו רשם את הצלחותיו וכישלונותיו. עבודה מעשית זו התבצעה במסגרת 'חבורות', תוך שיתוף פעולה וחשיפה נפשית הדדית בין התלמידים. נובהרדוק המציאה גם 'בורסה': בשעה קבועה הסתדרו כל התלמידים בזוגות וטיילו הלוך ושוב בבית המדרש ובחצרות סביבו, התדיינו וייעצו זה לזה בענייני עבודת היצר וביטול הרצון. נובהרדוק רחשה בוז להבלי העולם הזה, דרשה מאנשיה לבטל את תודעת הרכושנות ('הפקרות'), ואף הנהיגה לבוש מרושל ותנאי מחיה ירודים בישיבותיה.
נובהרדוק גייסה תלמידים בעיקר משכבות עממיות והיו לה את כל המאפיינים של תנועת נוער מהפכנית. היא נודעה בלהט ובהקרבה העצמית של פעיליה, שפעלו מתוך מסירות קיצונית ל'סבא' מנובהרדוק ושיטתו. בזמן השלטון הסובייטי הם הבריחו את הגבול מברית המועצות הבולשוויקית לפולין העצמאית והדמוקרטית ונקטו בפעולות נועזות אחרות. בנובהרדוק אימצו מוטיבים רבים מן התנועות המהפכניות: לוחמנות, ציות למנהיג, התנערות מן המוסכמות של הבורגנות, 'סיסמאות קרב' ברוח רעיונות המוסר, תקשורת פנימית ותעמולה כתובה.
השפעת הישיבה ומורשתה

דרכה של נובהרדוק זכתה לפופולריות רבה - אך היא דעכה עם הזמן ולא שרדה בסופו של דבר, גם אם בדור הבא היו רבנים נודעים מתלמידי הישיבה. שיטת מוסר הפוכה משיטת הרב הורוביץ היא שיטתו של הסבא מסלובודקה, הרב נתן צבי פינקל שהדגיש את גדלות האדם. שיטה המדברת על החדרת המוסר דרך ההכרה והשכל. ההבדל בין שני הזרמים ניכר בלבושם של התלמידים, בעוד אנשי נובהרדוק ניכרים בלבושם הבלוי, הבלתי מהודר בכוונת תחילה, הרי שאנשי סלובודקה מדקדקים ומהדרים בלבושם.
השפעת הישיבה ומורשתה > ניגוני נובהרדוק

בישיבת נובהרדוק לא נהגו הבחורים להתבודד ביערות על מנת להתעמק במחשבות מוסר או על מנת לקנות את מידת הביטחון. תחת השפעה זו נכתבו שירים רבים, להם חוברו או הולחנו מנגינות, בדרך כלל בעלות אופי נוגה ומיוסר. בין מחברי הניגונים היו הרב דוד בודניק מקנשין שכיהן כראש ישיבת נובהרדוק במוהילוב ועוד ('די ליכט', "האור"), הרב אייזיק גרייבסקי, ממנהלי הישיבה ורב בנרוקה ('בצאת נובהרדוק מעם אדום'), רבי משה חיים מביליניץ ('דער גרעניץ', "הגבול") ורבי ניסן צלינקר ('די וועלט', "העולם", 'נאר דער תורה לעבן', "רק חיי התורה"). חלק ממנגינות אלו יצאו בדיסק בשם "ניגוני התעוררות - נובהרדוק" בשנת תשס"ח. בין המפורסמים שבניגוני נובהרדוק הוא "מה יתרון לאדם".
אזכורים בספרות

שיטתה הייחודית של הישיבה ודמויות תלמידיה על לבטיהם וייסוריהם, הונצחו במספר ספרים.
הראשון והידוע שהנציח את דמות בן הישיבה הנוברדוקאי היה סופר היידיש חיים גראדה בספרו צמח אטלס ובספר ההמשך מלחמת היצר. שני הספרים יצאו בעברית בהוצאת עם עובד.
הסופר שמואל בן ארצי שלמד בישיבות נובהרדוק באירופה ובארץ ישראל, כתב את הספר "שבתי - ארבעה סיפורים מחיי בעלי המוסר הנוברדקאיים בישיבות בית יוסף". הספר יצא בהוצאת קריית ספר, תשכ"ז. בשנת 2007 הוצא הספר שוב בתוספת סיפור, בהוצאת ידיעות אחרונות, תחת השם "נוברדוק".
הסופר בן ציון גרשוני, כתב את הספר "במצודה הפרושה" (מוסד הרב קוק, תשכ"ב), שבמרכזה תלמיד ישיבת נוברדוק, בזמן רדיפות השלטון הקומוניסטי אחר הישיבות ותלמידיהן.
מתלמידי ישיבות נובהרדוק

הרב יחזקאל אברמסקי
הרב דוד בליאכר
שמואל בן ארצי - מחנך, סופר ומשורר. כתב את זכרונותיו מהישיבה בספר "נוברדוק"
הרב יעקב גלינסקי - למד בישיבת נובהרדוק בביאליסטוק
הרב שמואל וינטרוב - ראש ישיבת "בית יוסף" בפינסק
הרב חיים אפרים זייצ'יק
הרב בנימין יהושע זילבר - מחבר שו"ת אז נדברו ועוד ספרים
משה זילברג שופט בית המשפט העליון למד בישיבה בביאליסטוק
הרב אברהם יפהן
הרב גרשון ליבמן - מייסד מוסדות "אור יוסף" בצרפת
הרב אברהם צוקרמן - ראש ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה וראש מרכז ישיבות בני עקיבא, למד בישיבת "בית יוסף" בפינסק
הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר) - למד בישיבת "בית יוסף" בביאליסטוק ולימד בישיבת נובהרדוק בפינסק
הרב הלל ויטקינד - ראש ישיבת "בית יוסף" בתל אביב
הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו - ראש ישיבת עץ חיים במונטרה.
תלמידים נוספים להם יש ערך בוויקיפדיה מצויים בקטגוריה:בוגרי ישיבות נובהרדוק.
לקריאה נוספת

בן-ציון קליבנסקי, כצור חלמיש: תור הזהב של הישיבות הליטאיות במזרח אירופה, מרכז זלמן שזר תשע"ד, עמ' 66–67, 86, 99-95, 169-158.
דניאל אשר נעקריץ, לב הארי, ניו-יורק 1992
שמואל בן ארצי, נוברדוק, ידיעות ספרים, 2007
הערות שוליים

↑  דב כ"ץ, תנועת המוסר, כרך ד', פרק י"ב, תל אביב תשל"ח, עמ' 209, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  הרב יהודה ליב נקריץ', ספר לב הארי : כולל שיחות מוסר שנאמרו בגלות רוסי, D. Nekritz, 1992
↑  למען בניין ישיבת בית יוסף בירושלים, הצופה, 16 בינואר 1938
↑  תנו כבוד לתורה!, הצופה, 5 במאי 1942
↑  ידיעות קצרות, הצופה, 5 בספטמבר 1937
שמים וארץ, הצופה, 17 בינואר 1938
↑  הצהרת הישיבות, המשקיף, 26 בפברואר 1941
↑  ישיבת בית יוסף, הצופה, 30 בינואר 1938
↑  ישיבת בית יוסף, הצופה, 23 בינואר 1938
↑  ישיבת בית יוסף עוזבת את אדמת קק"ל, המשקיף, 12 בפברואר 1940
↑  ישיבת בית יוסף בירושלים, הצופה, 31 ביולי 1938
↑  "NOVARDOK IN THE FRENCH COUNTRYSIDE". Ami Magazine (באנגלית) (136): 143. 15 ספט' 2013. נבדק ב-16 במאי 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  שלומי גיל (26 אפר' 2018). "אנשי נובהרדוק האחרונים". משפחה (1354): 26–38. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504543305171
נקיה-זכותו

נקיה-זכותו בתבליט מברונזה מאחורי בנה המלך אסרחדון במקדש לאל מרדוך. התבליט מנציח את שיקום העיר בבל על ידי אסרחדון
נַקִיַה-זַכּוּתּוּ (בכתיב חסר נַקִיַ-זַכֻּתֻּ; חיה בסוף המאה ה-8 ובמחצית הראשונה של המאה ה-7 לפנה"ס) הייתה מלכה אשורית, אחת מנשותיו של המלך סנחריב, אמו של המלך אסרחדון וסבתו של המלך אשורבניפל. היא שימשה כיועצת לבנה ונכדה וכונתה "המלכה האם", הגבירה ואם המלך. היא סייעה בעלייתם לשלטון של אסרחדון ואשורבניפל, שהיו שניים מהמלכים החשובים ביותר בתקופה הנאו-אשורית. דמותה מופיעה במקורות בין השנים 713–669 לפנה"ס.
מוצאה

המידע היחיד הידוע על משפחתה הוא שהייתה לה אחות בשם אבי-רמי. תאריך לידתה ומותה אינו ידוע.
"נקיה" הוא שם בשפה שמית מערבית, שתורגם ל"זכותו" באכדית, שפירושו הוא טהורה/זכה. היא השתמשה לעיתים בשני השמות. בעקבות כך חוקרים שיערו שהיא לא הייתה ממוצא אשורי. אחת ההשערות הייתה שהשם נקיה מקורו בעברית.
נקיה נולדה כנראה בבבל, אבל ייתכן ומקורה של משפחתה הוא מאזור חרן. מקורה של השערה זאת הוא בשבר של תבליט מברונזה (נמצא עכשיו במוזיאון הלובר), שבו נקיה ניצבת מאחורי בנה המלך אסרחדון. היא מחזיקה מראה בידה השמאלית ושתיל בידה הימנית. מקור המוטיב של אחזקת המראה ביד הוא באזורי סוריה ואנטוליה, והוא הופיע כאן לראשונה באמנות האשורית. השערות נוספות הן שהיא אולי הייתה ממוצא ארמי או יהודי.
לקריאה נוספת

אהובה אשמן, תולדות חוה, בנות אמהות ונשים נוכריות במקרא תל אביב: ידיעות ספרים, 2008. עמ' 164-162.
שושנה ארבלי, נקיה זכותו, הוצאת פרדס 2018.
Melville, Sarah C. (1999). The role of Naqia/Zakutu in Sargonid politics. Helsinki: Neo-Assyrian Text Corpus Project
הערות שוליים

1 2  Zakutu באתר Anciet History encyclopedia
↑  A Woman's Place is in the House: Royal Women of Judah and their involvement in the House of David מאת Elna Solvang, הוצאת Bloomsbury Publishing ‏ 2003, עמ' 39
↑  אהובה אשמן, תולדות חוה: בנות אמהות ונשים נוכריות במקרא הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 163
↑  אשמן, תולדות חוה: בנות אמהות ונשים נוכריות במקרא הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 164
↑  תולדות חוה, בנות אמהות ונשים נוכריות במקרא, עמ' 296
↑  על נקיה במאמר על סנחריב באנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118237817X  VIAF: 3214155466469902160008   WorldCat (עם VIAF): 3214155466469902160008
אנדרוניקוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית

אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית (ביוונית: Ἀνδρόνικος Δούκας Ἄγγελος Κομνηνὸς Παλαιολόγος;‏ 25 במרץ 1259 – 13 בפברואר 1332), היה קיסר ביזנטי מ-1282 עד 1328. שלטונו סימן את תחילת שקיעתה הסופית של האימפריה ששוקמה לאחרונה. הטורקים כבשו את רוב השטחים האנטוליים הנותרים של ביזנטיון, ואנדרוניקוס בילה את השנים האחרונות של שלטונו בלחימה בנכדו שלו במלחמת האזרחים הפליאולוגית הראשונה. המלחמה הסתיימה בהתפטרותו הכפויה של אנדרוניקוס ב-1328, ולאחר מכן הוא פרש למנזר למשך שארית חייו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אנדרוניקוס נולד ב-25 במרץ 1259 בניקאה. הוא היה הבן הבכור שנותר בחיים של מיכאל השמיני פלאיולוגוס ותאודורה פלאיולוגינה, אחייניתו של יוחנן השלישי דוקס וטאציס.
אנדרוניקוס זכה לשבחים כקיסר שותף ב-1261, לאחר שאביו מיכאל השמיני החזיר את קונסטנטינופול מהאימפריה הלטינית, אך הוא הוכתר רק ב-8 בנובמבר 1272. במהלך שלטונם המשותף, הוא נאלץ לתמוך באיחוד הכנסייה הלא פופולרי של אביו עם האפיפיור. הוא הפך לקיסר יחיד במותו של מיכאל בשנת 1282, ועם עלותו לשלטון דחה מיד את האיחוד, אך לא הצליח לפתור את הפילוג הקשור בתוך הכמורה האורתודוקסית עד 1310.
ביוגרפיה > המשך המדיניות של מיכאל השמיני > משלחת לתסליה

בשנת 1283 התרחשה הפעולה הצבאית הראשונה בתקופת שלטונו של אנדרוניקוס השני, נגד העיירה דמטריאס בתסליה. באותה תקופה, תסליה נשלטה על ידי יוחנן דוקאס, וניסיון זה היה עוד אחד מני רבים של הביזנטים במאמץ להחזיר את האזור. הפרוטובסטיאריו מיכאל טארכניוטס הובילו כוח לעיירה שם פגשו אותם הצי בפיקודו של אלכסיוס ראול וה-Megas stratopedarches יוחנן סינאדנוס.
המצור הצליח, אולם התפשטה מגפה שהרגה את מיכאל טארכניוטס וחלק גדול מהכוח. לצבא שנותר לא הייתה ברירה אלא לנטוש את העיירה ולסגת מתסליה.
ביוגרפיה > המשך המדיניות של מיכאל השמיני > פעולות פיננסיות

עם עלייתו לכס המלכות, אנדרוניקוס השני התמודד עם אתגרים רבים בכל חזית. מבחינה כלכלית, מדיניות אביו לא הייתה בת קיימא, ובשנת 1285 הוא נאלץ לפרק את הצי הקיסרי. פעולה זו הגבירה את התלות הימית של האימפריה בג'נובה, שהייתה מחויבת לסייע לאימפריה על פי חוזה נימפאום.
במאמץ לשפר את מצב האוצר, אנדרוניקוס השני פיחת את ההיפרפירון הביזנטי, בעוד שאוצר המדינה צבר פחות משביעית מההכנסות (במטבעות נומינליים) שהיו לו קודם לכן. בניסיון להגדיל את ההכנסות, אנדרוניקוס השני העלה מיסים והפחית פטורים ממס, והחמיר את המצבים המעורערים של הכלכלות.
ביוגרפיה > המשך המדיניות של מיכאל השמיני > מלחמה עם אפירוס

בשנת 1291, קרלו השני, בנו של שארל מאנז'ו, כרת ברית עם דספוט של אפירוס ניקפורוס הראשון קומנוס דוקס. ברית זו עוררה מחדש את הפחדים הביזנטים שהיו רדומים מאז הווספרים הסיציליאניים. צבא ביזנטי נשלח לאפירוס, ובשנת 1292 צר על יואנינה. במקביל, צי ג'נובה מלווה בחיילים ביזנטיים התקרב לבירת המחוז, ארטה. הצבא ביואנינה נסוג צפונה בהתקרבותו של נסיך אכאיה, פלורנט מאנו. הצי יצא לאחר פשיטה מסוימת באזור. כמו המערכה בתסליה, המלחמה מתחה עוד יותר משאבים אימפריאליים והשיגה רק מעט בתמורה.
ביוגרפיה > המשך המדיניות של מיכאל השמיני > הים האגאי

כתוצאה מבריתה עם ג'נובה, האימפריה נגררה למלחמה חסרת טעם עם ונציה בין 1296 ל-1302. בעוד הגנואים התפייסו עם הוונציאנים ב-1299, אנדרוניקוס השני המשיך במלחמה בתקווה להרוויח ממנה משהו. עד סוף המלחמה ב-1302, כמעט שום דבר לא השתנה מלבד אובדן המשאבים הדרושים נואשות בחזיתות אחרות.
ביוגרפיה > אסיה הקטנה

אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס ביקש לפתור כמה מהבעיות העומדות בפני האימפריה הביזנטית באמצעות דיפלומטיה. לאחר מותה של אשתו הראשונה, אנה מהונגריה, הוא התחתן עם יולנדה (ששמה שמה לאירנה) ממונפראט, מה ששם קץ לתביעת מונפראט לממלכת סלוניקי.
אנדרוניקוס השני גם ניסה לחתן את בנו הקיסר השותף מיכאל התשיעי פלאיולוגוס עם הקיסרית הלטינית קתרין הראשונה מקורטנה, ובכך ביקש לחסל את התסיסה המערבית לשיקום האימפריה הלטינית. ברית נישואים נוספת ניסתה לפתור את הסכסוך הפוטנציאלי עם סרביה במקדוניה, שכן אנדרוניקוס השני חיתן את בתו סימוניס בת החמש עם המלך סטפן מילוטין ב-1298.
למרות פתרון הבעיות באירופה, אנדרוניקוס השני התמודד עם קריסת הגבול הביזנטי באסיה הקטנה, למרות תקופות המושלות המוצלחות, אך הקצרות, של אלכסיוס פילנתרופנוס ויוחנן טארכניוטס. הניצחונות הצבאיים של פילנתרופנוס וטארכניוטס נגד הטורקים היו תלויים במידה רבה בקבוצה ניכרת של נמלטים מכרתים, או גולים מכרתים הכבושה הוונציאנית, ובראשם הורטאציס, שמיכאל השמיני החזיר לביזנטיון באמצעות הסכם עם הוונציאנים שאושרר בשנת 1277. אנדרוניקוס השני יישב מחדש את אותם ניצולי כרתים באזור נהר המינדר, הגבול הדרום-מזרחי של אסיה הקטנה של ביזנטיון עם הטורקים.
לאחר כישלונו של הקיסר השותף מיכאל התשיעי בבלימת ההתקדמות הטורקית באסיה הקטנה בשנת 1302 והקרב מוכה האסון על באפיאוס, שכרה הממשלה הביזנטית פלוגת אלמוגבארים קטלאנית (הרפתקנים מקטלוניה) בראשות רוג'ר דה פלור כדי לטהר את אסיה הקטנה הביזנטית מהאויב. למרות כמה הצלחות, הקטלונים לא הצליחו להשיג הישגים מתמשכים. בהיותם אכזריים ופראיים יותר מהאויב שהם התכוונו להכניע, הם רבו עם מיכאל התשיעי ובסופו של דבר פנו נגד מעסיקיהם הביזנטים לאחר רצח רוג'ר דה פלור ב-1305. יחד עם קבוצה של טורקים חפצים הם הרסו את תראקיה, מקדוניה ותסליה בדרכם לדרום יוון הכבושה בידי הלטינים. שם הם כבשו את דוכסות אתונה ותבאי.
בינתיים המשיכו הבייליקים האנטוליים לחדור לשטח ביזנטי. פרוסה נפלה בידי הטורקים העות'מאניים ב-1326, ובסוף שלטונו של אנדרוניקוס השני הייתה רוב ביתיניה בידי עות'מאן הראשון ובנו ויורשו אורהן. קאראסידים כבשו את אזור מיזיה עם פליאוקסטרון לאחר 1296, גרמיאן כבש את סימב ב-1328, סרוחאן כבש את מגנסיה ב-1313, והאידינים כבשו את סמירנה ב-1310.
הבעיות של האימפריה נוצלו על ידי תאודור סוויטוסלאב, קיסר בולגריה, שהביס את מיכאל התשיעי וכבש חלק גדול מצפון מזרח תראקיה בערך בשנים 1305–1307. הסכסוך הסתיים בנישואים שושלתיים נוספים, בין בתו של מיכאל התשיעי תאודורה לבין הקיסר הבולגרי. התנהגותו המרושעת של בנו של מיכאל התשיעי , אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס, הובילה לקרע במשפחה, ולאחר מותו של מיכאל התשיעי ב-1320, התכחש אנדרוניקוס השני לנכדו, מה שגרם למלחמת אזרחים שהתחוללה, עם הפסקות, עד 1328. הסכסוך גרם למעורבות הבולגרית, ומיכאיל אסן השלישי, קיסר בולגריה ניסה ללכוד את אנדרוניקוס השני במסווה של שליחת תמיכה צבאית. בשנת 1328 אנדרוניקוס השלישי נכנס לקונסטנטינופול בניצחון ואנדרוניקוס השני נאלץ להתפטר.
אנדרוניקוס השני מת כנזיר בקונסטנטינופול בשנת 1332, ונקבר במנזר ליפס (כיום מסגד פנארי איסה).
המדיניות הצבאית של אנדרוניקוס השני עוצבה ביסודה על ידי האילוצים הכספיים של האימפריה שירש ממיכאל השמיני. האוצר היה ריק, והתכנונים הגדולים של מיכאל פשוט לא היו ניתנים להשגה. אף על פי כן, אנדרוניקוס ניסה להמשיך במדיניות הצבאית של אביו כמיטב יכולתו.
ביוגרפיה > סרביה

נאמר שהגבול הסרבי של האימפריה היה מסובך במלחמה לסירוגין במשך למעלה מעשור מאז 1282. אנדרוניקוס שלח לשם צבא בשנת 1298, אם כי חוסר יכולתו להילחם ב"מלחמת גרילה" גרם לקיסר לחתום על שלום עם סרביה בשנה שלאחר מכן, והוא שלח את בתו בת החמש סימוניס ככלה לסטפן מילוטין.
ביוגרפיה > אלכסיוס פילנתרופנוס

הנחלות האנטוליות של האימפריה, שהותקפו מאז שנות ה-1260, הפכו לדאגה המרכזית של אנדרוניקוס; תשומת הלב שלו התרחקה במידה רבה מהמערב ולכיוון מזרח. אנדרוניקוס סייר תכופות באנטוליה כדי להעלות את המורל של האוכלוסייה ושיקם בה מבצרים רבים, אך זה לא יכול היה לעצור את זרימת הפליטים האדירה שנכנסה לנחלות האירופיות של האימפריה. בשנת 1293 מונה אלכסיוס פילנתרופנוס לפקד ולמשול בכל הצבאות באנטוליה, ללא החוף האיוני. הוא היה גנרל אפקטיבי והשיג סדרה של ניצחונות ב-1294 וב-1295 נגד הטורקים מעמק המיאנדר. נאמר שכל כך הרבה שבויים נלקחו עד שהוריד את מחירו של עבד טורקי אפילו מתחת לכבשה. טורקים אחרים נכנעו והיוו חלק מצבאו של פילנתרופנוס. הניצחונות של אלכסיוס פילנתרופנוס, בהשוואה לטיפול הלא יעיל של השלטון המרכזי באיום הטורקי בשילוב עם מיסוי גבוה, גרמו לכך שאלכסיוס ייחשב כמנהיג הבכיר, עם נאמנות מיוחדת הנובעת מחיילי כרתים. החיילים מכרתים קיבלו משכורת, אבל ה"התיישבות" באנטוליה החזיקה כנראה גם בקרקע. עם זאת, לא ידוע באילו תנאים היו מקבלים את הקרקע הזו. בעל כורחו, תוך תמיכה עממית מסיבית, פילנתרופנוס, בסוף 1295, נענה לאתגר לקראת אנדרוניקוס השני. מבוהל, אנדרוניקוס הציע לפילנתרופנוס להפוך לקיסר, למרות שאלכסיוס פעל לאט מדי, ועד מהרה התמיכה שלו דעכה. ליבדריוס, מושל ניאוקסטרה ונאמן של אנדרוניקוס, שיחד את כרתים כדי לעוור וללכוד את אלכסיוס. בני כרתים לא מוזכרים שוב - אם כי יוחנן השישי מזכיר כפר מסתורי בתראקיה שנאמר כי "צבא מכרתים" יישב אותו לפני שנכנס לזירה הפוליטית ב-1320.
ביוגרפיה > יוחנן טארכניוטס

בעקבות פילנתרופנוס, יוחנן טארכניוטס, בן דודו הראשון של אנדרוניקוס וארסני, נשלח לאנטוליה. יוחנן היה גנרל, אבל הוא לא נועד להשיג ניצחונות מהירים אלא לעשות רפורמה בצבא ובכלכלה של האזור. נטען שחיילים רבים איבדו את נחלותיהם ב"פרונויה", בעוד שאחרים הגדילו את נחלותיהם באמצעות שוחד לממונים עליהם והפסיקו לשרת כחיילים. יוחנן ביקש לשים קץ לשחיתות הזו והוא העריך מחדש את החזקות הנכסים סביב עמק המונדרים - תהליך המכונה "אקזוזיס". הרפורמות של יוחנן באנטוליה היו בסימן הצלחה, הוא שיקם את הצבא ואף במה צי קטן. עם זאת הוא נתקל בהתנגדות של בעלי האדמות הגדולים של אנטוליה שמדיניותו כוונה בעיקר נגדם וכן הכנסייה שגינתה אותו בשל היותו תומך של הפטריארך המודח ארסניוס. האיבה עמה התמודד טארכניוטס גדלה כאשר מספר קטן של חיילי פרונויה הגישו האשמות של מרד נגד יוחנן בפני הבישוף האנטי-ארסני של פילדלפיה. עם האשמות הבגידה הללו תלויות ועומדות בסביבות שנת 1300 ברח טארכניוטס לסלוניקי והצטרף שם לאנדרוניקוס השני. הרפורמות של טארכניוטס ננטשו במהירות תחת הלחץ המשולב של התנגדות של אנשי דת בכירים ובעלי אדמות.
ביוגרפיה > האלאנים

נראה היה שרפורמה פנימית באנטוליה אינה אפשרית, אולם בסוף שנת 1301 חצתה קבוצה של אלאנים (עם איראני נוצרי) את הגבול הצפוני של האימפריה. האלאנים, שנלחמו לאחרונה למען האימפריה בסוף המאה ה-11, נמלטו מהמוני המונגולים וחיפשו עבודה בצבא הקיסרי. אנדרוניקוס ניצל את ההזדמנות הזו ושכר אותם כשכירי חרב משלימים לשני מסעות מתוכננים לאנטוליה. באביב 1302 סופקו להם כסף, אספקה וסוסים. הם חולקו לשלוש קבוצות: אחת בהנהגת ה-Megas Hetaireiarches תאודור מוזלון כדי להילחם בטורקים ליד ניקומדיה, אחרת תחת מיכאל התשיעי תצעד דרומה למגנסיה, והקבוצה השלישית היו נשותיהם וילדיהם של הלוחמים שנשארו בתראקיה. הקבוצה הראשונה תחת מוזלון ערקה כמעט ברגע שחצתה לאנטוליה - העריקים שדדו ללא הבחנה נחלות ביזנטיות - כך שעד יולי 1302 נותר למוזלון רק כוח של 2,000 חיילים, אולי מחציתם היו אלאנים. עד מהרה הופיע צבא של 5,000 פרשים קלים בין ניקאה לניקומדיה, אלה הונהגו על ידי עות'מאן, האמיר הטורקי של ביתיניה ומייסד האימפריה העות'מאנית. מוזלון יפגוש את עות'מאן במישורים ליד הר בפיאוס. מוזלון הובס והנחלות של האימפריה בצפון-מערב אנטוליה שנפגעו רק האיצו את משבר הפליטים החמור ממילא. בינתיים באפריל 1302 יצא מיכאל התשיעי לאנטוליה עם צבא מעורב של אלאנים וחיילים אחרים. צבאו נשאר שלם עד שהגיע למגנסיה על ההרמוס. אבל ברגע שהגיע לשם מבלי להילחם בקרב, הכוחות הביזנטים החלו לעזוב והאלאנים גם כן ביקשו רשות לנטוש את המערכה, אולם מיכאל שכנע אותם להישאר עוד 3 חודשים ושלח בקשה לקונסטנטינופול לכספים נוספים. לאחר שלושת החודשים סירבו האלאנים להישאר יותר ועזבו לקאליפוליס התראקית. מיכאל נותר במצב מסוכן ונמלט בסודיות לפרגמון. ברגע שזה התפרסם, הצבא שלו ורבים מתושבי מגנסיה הלכו בעקבותיו במאבק להשיג ביטחון. האלאנים שוכנעו בסופו של דבר להחזיר את הסוסים והנשק שלהם לאנדרוניקוס ועזבו את האימפריה.
ביוגרפיה > יאוש

בשנת 1303 המצב באנטוליה החמיר עד כדי כך שאנדרוניקוס חשב לבצע את הרפורמות הדרסטיות ביותר, כלומר לקחת את כל האדמות מכנסיות, מנזרים, נזירים בודדים והפמליה האימפריאלית ולהקצותן לחיילים. זה היה מוסיף יותר חיילים עם יותר סיבות לא לעזוב, ולמרות שלא הייתה התנגדות בולטת לתוכנית זו, הממשל הקיסרי הרעוע באנטוליה ובריחת האוכלוסין שהלכה והחריפה מנעו מהתוכנית להתממש. עם המצב האנטולי שהלך והחמיר, האוכלוסייה הנותרת חשה שננטשה על ידי קונסטנטינופול ומדי פעם אנשים לקחו את העניינים לידיים שלהם. בשנת 1303 תוך בריחת החיילים קצין בשם קוטרצס כונן הגנה לשעת חירום ומשך אליו תומכים שהיו "כאויבי אויביו וידידים של חבריו". אנדרוניקוס לא היה מסוגל לסייע או לעצור את קוטרץ או אטליאטים מסוימים שבעזרת תמיכה עממית תפסו את מגנזיה ב-1304. קוריוז נוסף היה יוחנן כוירובוסקוס מסוים בשם "פיג'רד". הוא אסף 300 איכרים בתראקיה שרצו לצאת למערכה נגד הטורקים באנטוליה. אבל האימפריה חששה שזה יוביל למרד כללי ולכן הוא נכלא. 9 חודשים לאחר מכן יוחנן ברח מהכלא ויחד עם פליטים אנטולים פעלו במזרח נגד הטורקים, הוא בסופו של דבר נלכד בקרב אך ברח ונמלט חזרה לתראקיה. לאחר שברור שהוכיח את עצמו הוא הוזמן על ידי מיכאל התשיעי שנתן לו 1,000 איכרים להילחם בקטלונים ובטורקים שהיו כעת בנחלות האימפריות האירופיות. עם זאת, החבורה המגוונת הזו השיגה רק ביזה של סביבות סלוניקי.
מדיניות פיסקלית

הדלות הכלכלית שפקדה את שלטונו של אנדרוניקוס השני גרמה לו לנקוט בצעדים דרסטיים לקיצוץ בהוצאות המדינה. הקיצוצים הללו כללו את צבא האזרחים, שצומצם לכוח כמעט סמלי והוחלף ברובו, תחילה על ידי פלוגות שכירי חרב זרות ולאחר מכן על ידי מיליציות. כפי שהראתה המערכה הכושלת של הקיסר השותף של אנדרוניקוס מיכאל התשיעי, אנשי המיליציות הלא מנוסים הללו הפכו את ההתנגדות להתקדמות הטורקית למשימה קשה ומסוכנת.
במשך זמן מה פורק הצי הביזנטי לחלוטין, והותיר את האימפריה תלויה בכוחות ג'נואיים וונציאניים שגבו תשלום מופקע על שירותם. מלחים ובוני ספינות ביזנטיים משוחררים רבים מצאו תעסוקה אצל הטורקומנים, שזה עתה הגיעו לחוף האנטולי המערבי וביקשו לבנות כוחות ימיים משלהם. הציים החדשים שהוקמו תרמו רבות לבעיה הקשה של פיראטיות טורקית בים האגאי, והרסו נתיבי סחר ואדמות חוף כאחד.
בשנת 1320, כתוצאה ממיסוי מוגבר ומדיניות איסוף קפדנית יותר, הצליח אנדרוניקוס השני לגייס סך של מיליון היפרפירה לשנת התקציב של 1321. הוא התכוון להשתמש בכסף כדי להרחיב את צבאו לכ-3,000 פרשים, ולהקים מחדש את הצי הביזנטי על ידי בניית 20 ספינות. תוכנית זו, שאפתנית מבחינה צבאית אם כי עדיין לא מספיקה לצורכי האימפריה, הופרעה על ידי מלחמת האזרחים הקרבה של אנדרוניקוס השני עם נכדו אנדרוניקוס השלישי.
לשם השוואה, יש לציין שההיפרפירון משנת 1320 היה שווה חצי מהנומיסמה הבלתי מבוססת מתקופת שלטונו של בסיליוס השני.