stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועידת סנקה פולס
רקע > זכויות נשים

בשנת 1839, בבוסטון, החלה מרגרט פולר לארח מפגשים, בדומה לסלונים הצרפתיים, לנשים המעוניינות לדון ב"שאלות הגדולות" איתן מתמודד המין שלהן ולאפשר להן לרכוש השכלה בצורה לא רשמית. בשנת 1845 הוציאה פולר לאור מניפסט בשם "התביעה הגדולה או הנשים במאה ה-19", שטען כי האנושות תעבור מהשלב הברברי רק כשנשים היו שוות לגברים. פלור טוענת שמצבן של נשים רק נראה יותר טוב ממשל עבדים. אך למעשה הן מוגבלות בכל כך הרבה דרכים והן כמו עבדים "רכוש" של גברים.
בשנת ה-40 של המאה ה-18 החלו נשים לקבל שליטה רבה יותר של חייהן. עד אז, בעלים ואבות שלטו את חייהן של נשים ולא הייתה להן גישה תחומים שלמים:
חוקי המדינה והמשפט המקובל אסרו על נשים לרשת נכסים, לתחום על חוזים, לשרת בחבר מושבעים ולהצביע בבחירות. אפשרויות התעסוקה לנשים היו מועטות מאוד והן יכלו לעבוד רק בתחום השירותים ואז הן הרוויחו כמחצית מהשכר של גברים אותה עבודה. במסצ'וסטס, ב-1841, חוות ברוק הוקמה על ידי סופיה וג'ורג' ריפלי, בניסיון לייצר סביבת עבודה שוויונית גם בין גברים ונשים עם תגמול שוויוני.
בסתיו של שנת 1841, נאמה אליזבת קיידי סטנטון לראשונה לפני קהל בנושא תנועת ה-Temperance – תנועה חברתית נגד צריכת משקאות אלכוהוליים, מול 100 נשים בסנקה פולס. לאחר האירוע היא כתבה לחברתה, אליזבת ג'יי ניל שהיא ריגשה את הקהל ואת עצמה עד דמעות: "...שילבתי בנאום שלי מינון נכון של אמירות בנושא זכויות נשים כפי שאני עושה בשיחות פרטיות."
לוקרישה מוט נפגשה עם אליזבת קיידי סטנטון בבוסטון בשנת 1842, והן דנו שוב באפשרות לארגן כנס בנושא זכויות האישה. הן שוחחו פעם נוספת ב-1847, לפני שסטנטון עברה מבוסטון לסנקה פולס.
לוקרישה מוט ופאולינה רייט דייוויס ארגנו פגישות של קבוצות נשים בפילדלפיה החל משנת 1846. מעגל רחב של פעילים בתנועה לביטול העבדות והתומכים בזכויות נשים החלו לדון ב-1847 באפשרות לארגן כנס שיעסוק רק בזכויות נשים. לוסטי סטון נאמה לראשונה בנושא זכויות נשים באוקטובר 1847, בכנסייה של אחייה, ויליאם באומן סטון, כומר בכנסייה קהילתית האוונגלית בגרדנר, מסצ'וסטס.
רקע > הישגים פוליטיים

ב-7 באפריל 1848, בתגובה לעתירה אזרחית, חוקקה האספה של מדינת ניו יורק (New York State Assembly), שהיא הבית התחתון של בית המחוקקים, חוק המאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש שהביאו איתן לנישואים, כמו גם לרכוש שצברו במהלך הנישואין. נושים לא יכולו עוד להשתלט על רכושה של האישה כדי לשלם חובות של הבעל. לאחר שעבר החוק, במרץ 1848, כתבה קבוצה של 44 נשים נשואות ממערב ניו יורק לחברי העצרת: "במגילת העצמאות נכתב כי ממשלות שואבות את סמכותן מתוך ההסכמה של הנשלטים. ואנחנו הנשים מעולם לא ביקשו את רשותינו להיות מיוצגות או שהוכרנו על ידי הממשל, ברור כי לא ניתן לדרוש מהן אמונים שלא נעשה צדק..."
"אנחנו עכשיו מבקשות מהגוף החשוב הזה, לבטל את כל החוקים אשר משווים את שיקול דעתן של נשים נשואות למעשיהם של תינוקות, מפגרים, משוגעים."
האספה של פנסילבניה העבירה חקיקה דומה לזו שעברה בניו יורק כמה שבועות לאחר לכן. חוקי המדינות, שהיו פורצי דרך, היו עבור נשים אמריקאיות, סימן לתקווה חדשה לשינוי מעמדן של נשים.
ב-2 ביוני 1848 ברוצ'סטר שבניו יורק, נבחר גריט סמית' כמועמד של מפלגת החרות לנשיאות ארצות הברית. סמית' היה בן דוד ראשון של אליזבת קיידי סטנטון והשניים נהנו לדון בסוגיות פוליטיות וחברתיות כשנפגשו. בכינוס בבאפלו שבניו יורק, מאוחר יותר באותו החודש, הבטיח סמית' בנאומו זכות הצבעה לכלל הנשים והגברים. נציגי אספת מפלגת החרות אישרו את מצע המפלגה שכלל זכות הצבעה לנשים. באותה הוועידה, חמישה בעלי זכות הצבעה עלו לסדר היום את ההצעה שלוקרישה מוט תשמש כסגנית נשיאה לסמית' – זו הפעם הראשונה שעלתה ההצעה שאישה תכהן בתפקיד כה בכיר בארצות הברית.
רקע > השפעה קווייקרית

לקהילה הקווייקרית במדינת ניו יורק הייתה השפעה רבה על התפתחות תנועת הנשים והתנועה לביטול עבדות. משפחת מקלינטוק ומשפחת האנט, התנגדו לעבדות ובתיהם היו חלק מרשת מקומות מסתור לעבדים. כמו כן, הם היו חברים בקבוצה קווייקרית שהאמינה שנשים וגברים צרכים לקחת יחד חלק בטקסים דתיים כחלק משוויון רוחני.
תכנון הכנס

החלטה על כינוס הוועידה התקבלה כאשר ג'יימס ולוקרישה מוט ביקרו במערב ניו יורק והגיעו לביקור בבית משפחת האנט בווטרלו. שם התכנסו לוקרישה מוט, מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט (אחותה של מוט), אליזבת קיידי סטנטון וג'יין האנט. במהלך המפגש שיתפה סטנטון, היחידה שאינה מהקהילה הקוויקרית, את חברותיה מאי־שביעות הרצון המתמשכת שלה ממצבן של נשים. חמש הנשים החליטו לערוך כינוס בנושא זכויות, בעתיד הקרוב, כל עוד מוט נמצאת באזור. הן נסחו מודעה לשבועון המקומי (Seneca County Courier) שהחל במילים: "ועידת זכויות הנשים – ועידה שמטרתה לדון במצב החברתי, האזרחי והדתי וזכויות נשים. בהודעה צוין כי נשים בלבד מוזמנות לפגישות ביום הראשון של הוועידה (19 ביולי), ונשים וגברים כאחד יכלו להשתתף ביום השני, להקשיב לנאום של לוקרשיה מוט ואחרים. ההודעה פורסמה, לראשונה, שמונה ימים לפני הוועידה ועיתונים נוספים פרסמו את המודעה אף קרוב יותר למועד הכנס. מיקום הכינוס שנבחר היה הכנסייה המתודיסטית וסליאן (Wesleyan Methodist Church) בסנקה פולס ניו יורק. הכנסייה הייתה למקום להרצאות בנושאים רפורמיסטיים והמבנה הגדול ביותר באזור שפתח את שעריו בפני כנס בנושא זכויות נשים
תכנון הכנס > ניסוח הצהרת ההמלצות

טיוטת מסמך הצהרת ההמלצות נוסחה בבית משפחת מקלינטוק ב-16 ביולי. בכתיבה הראשונית נכחו אן מקלינטוק ושתי בנותיה הבוגרות וסטנטון. יחדיו החליטו שההצהרה תדרוש שוויון לנשים במשפחה, בתעסוקה, בדת ובמוסר. אחת מבנות מקלינטוק הציעה את הכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776 כמודל לכתיבת הצהרה. סטנטון שינתה את הנוסח בהצהרת העצמאות של ארצות הברית על מנת שיתאים להצהרה העוסקת בנשים. החלק שני של ההצהרה כולל רשימה של המלצות.
סטנטון המשיכה לעבוד על המסמך עד ליום הכנס. היא הסתייעה בבעלה, הנרי ברוסטר סטנטון, עורך דין ופוליטיקאי שסייע לדייק את המסמך בנוגע לנושאים משפטיים הקשורים לבעלות על רכוש. סטנטון הוסיפה, לבדה, ההמלצות את זכות ההצבעה לנשים. כשהנרי ברוסטר סטנטון ראה את התוספת בנושא זכות ההצבעה הוא הזהיר את רעייתו שדרישה זו תפגע בשאר הסוגיות ותהפוך את הכינוס לפארסה. הוא לא נשאר לכינוס ואחותה של סטנסטון, הארייט קיידי איטון, ליוותה אותה לוועידה.
הוועידה > היום הראשון

אליזבת קיידי סטנטון פתחה את מושב הבוקר והאיצה בנשים שהגיעו לכנס לקחת אחריות על החיים שלהן. לוקרשיה מוט עודדה אותן להצטרף למארגנות בתביעה לזכויות נשים. לאחר הנאומים, סטנטון הקריאה את הצהרת ההמלצות בשלמותה וחזרה וקראה כל פרק בנפרד. נערך דיון על ניסוח, הוצעו שינויים, נערכה הקראה חוזרת של הנוסח וחוזר חלילה. כן עלתה לדיון השאלה אם לבקש מגברים לחתום על ההצהרה. המשתתפות היו בעד לאפשר לגברים לחתום על ההצהרה אך הוחלט לדחות את ההחלטה ליום השני של הכנס בו ישתתפו גברים.
במושב אחר הצהרים נדונו שוב הסעיפים של הצהרת ההמלצות ונערכו עוד שינויים בטקסט. לאחר מכן, נדון מסמך ההמלצות שכלל גם את הסעיף בנוגע לזכות ההצבעה. בחלק השני של מושב הצהרים, מוט הקריאה קטע הומוריסטי שנכתב על ידי אחותה מרתה רייט. מושב הערב היה פתוח ואליו הגיעו קהל גדול. מוט דיברה לפניהם על תנועות רפורמה אחרות וכך יצרה אצל שומעיה את ההקשר החברתי-מוסרי לתנועת הנשים וזכות הבחירה לנשים. עורך העיתון "National Reformer", מאובורן שבניו יורק, כתב שהנאום של מוט היה אחת מההרצאות הרהוטות, הלוגיות, והפילוסופיות שהקשיב להם אי פעם.
היום הראשון של הוועידה היום פתוח רק לנשים, אולם גם גברים הגיעו. המארגנות החליטו לתת להם להיות נוכחים בדיונים אולם הם לא היו יכולים לקחת בהם חלק. לכנס הגיעו גם נשים עם ילדים.
הוועידה > היום השני

ליום השני הגיע קהל גדול של נשים וגברים. ג'יימס מוט היה יושב ראש מושב הבוקר. עדיין לא היה מקובל שנשים ישמשו כיושבת ראש בכינוסים בהם השתתפו גברים ונשים. לאחר שמוט פתח את המושב, סיכום היום הקודם והצהרת ההמלצות הוקראו על ידי סטנטון. אנסל בסקום (Ansel Bascom), עורך דין ופוליטיקאי מקומי שהשתתף בכנס עדכן, באריכות, בנוגע לחוק החדש שמאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש במדינת ניו יורק. בסקום התנגד להצהרה ולא חתם עליה. הוא חשב שהיא יותר מדי נועזת וקיצונית. הוא ומתנגדים נוספים להצהרה לא הצליחו לגייס אופוזיציה ולמנוע את פרסומה.
שאלת החתימות של הגברים נפתרה בהחלטה שחתימות הנשים יופיעו ראשונות ואחריהן חתימות הגברים. 300 אנשים השתתפו בכנס, מתוכם חתמו 100. 68 נשים ו־32 גברים.
מושב אחר הצהריים נפתח בהקראה של 11 הדרישות. כל דרישה הוקראה בנפרד ונערך עליה דיון. הדרישה היחידה שעוררה מחלוקת הייתה הדרישה בנושא זכות ההצבעה. אלו שהתנגדו לדרישה זו טענו כי נוכחותה תגרום לדרישות אחרות, להשמע קיצוניות כמו זכות ההצבעה. הנשים יפסידו יותר אם הדרישה הזו תהיה חלק מהמסמך. אחרים טענו כי המסמך צריך לעסוק רק בזכויות חברתיות, אזרחיות ודתיות של נשים ולא לדרוש גם זכויות פוליטיות. ג'יימס ולוקרשיה מוט התנגדו לדרישה. סטנטון הגנה על הדרישה לזכות בחירה לנשים, באומרה כי נשים יוכלו להשפיע באמצעות חקיקה עתידית ולהשיג זכויות נוספות.
פרדריק דאגלס, האפרו-אמריקאי היחיד שהשתתף בכינוס, טען בדבריו כי הוא לא יכול לקבל את הזכות להצביע בעצמו, כאדם שחור, אם אישה לא יכולה גם לטעון את זכות זאת לעצמה. דאגלס הדגיש שהעולם יהיה מקום טוב יותר אם נשים יהיו מעורבות בתחום המדיני.
תומאס מקלינטוק היה יושב ראש המושב האחרון של הוועידה. במושב דיברו הדוברות העיקריות בכנס: אליזבת קיידי סטנטון, לוקרשיה מוט ופרדריק דאלגס הדגיש, שוב, את חשיבות התמיכה בזכויות נשים. תומאס מקלינטוק הקריא קטעים מתוך פרשנות של ויליאם בלקסטון לחוק האנגלי מתוך מטרה לחשוף בפני לקהל את המקורות של מעמד המשפטי של האישה ושעבודה לגבר. בסיום הוועידה מונתה ועדה לפרסום את הצהרת ההמלצות וסיכום הכנס. חברות הוועדה היו איימי פוסט, יוניס ניוטון פוט, מרי אן מקלינטוק הבת, אליזבת ו. מקלינטוק ואליזבת קיידי סטנטון.
בעקבות ועידת סנקה פולס

עיתונים מקומיים דיווחו על הוועידה חלקם בחיוב וחלקם בשלילה. ה-National Reformer הגדיר את הכנס כראשון מסוגו אשר השפעתו תימשך עד ליום בו כל אישה תהנה מאותן זכויות, שיש רק למחצית המין האנושי. העיתון Oneida Whig, לעומת זאת, לא תמך בכינוס ובתוכן מסמך הצהרת ההמלצות משום שהוא מערער על הסדר החברתי. העיתון טען שהכינוס הוא מעשה מזעזע ולא טבעי. מעבר לעניין המקומי, ידיעות על הכנס פורסמו גם מסצ'וסטס, סנט לואיס, מיזורי, ובניו יורק.
בעקבות ועידת סנקה פולס > ועידות נוספות

החותמות על הצהרת ההמלצות קיוו שוועידות דומות יתקיימו בכל רחבי המדינה. כשבועיים לאחר ועידת סנקה פולס התקיימה ועידה ברוצ'סטר שבניו יורק בהשתתפות לוקרשיה מוט כדוברת המרכזית. ברוצ'סטר, המשתתפים בחרו באביגיל בוש להיות יושבת ראש הוועידה למרות השתתפותם של גברים ונשים. בוועידה בסנקה פולס יושבי הראש היו גברים כשהקהל היה מעורב. ועידות נוספות התקיימו באוהיו, באינדיאנה ובפנסילבניה.
בעקבות ועידת סנקה פולס > מורשת

ב-1948 הודפס בול לכבוד מאה שנה לוועידת סנקה פולס. הפארק ההיסטורי הלאומי לזכויות נשים (Women's Rights National Historical Park) נוסד ב-1980 בנסקה פולס ווטרלו ניו יורק על שטח של 2,700 מטר מרובע. הפארק כולל מבנים היסטוריים הקשורים להכרזה הכוללים את הכנסייה המתודיסטית וסליאן בה נערכה הוועידה, בית משפחת מקלינטוק בה נוסח מסמך ההצהרות, ביתה של אליזבת קיידי סטנטון ומבנים נוספים.
צבי זמיר

אלוף-משנה צבי זמיר, 1960
צבי (צביקה) זמיר (שמו המקורי: צבי זרז'בסקי; 3 במרץ 1925 – 2 בינואר 2024) היה בכיר במערכת הביטחון הישראלית ואיש עסקים ישראלי, שכיהן כאלוף פיקוד הדרום בשנים 1962–1965 וכראש המוסד בשנים 1968–1974. מנכ"ל בתי זיקוק לנפט בשנים 1976–1990.
ילדות

זמיר נולד בלודז' שבפולין. הוריו היו שמואל משה זרז'בסקי, תעשיין טקסטיל, ושרה. בעקבות משבר כלכלי שפקד את פולין, עלתה המשפחה לארץ ישראל כאשר זמיר היה בן 9 חודשים, והוא התחנך למעשה כיליד הארץ. המשפחה התגוררה בתל אביב, וזמיר, בעקבות אחיו דוד, למד בבית הספר לבנים "אחד העם". אחותו הבכורה צפורה למדה בבית הספר לבנות "תלפיות".
אביו עבד כעגלון בחברת החשמל והוביל עם שתי סוסותיו עמודי חשמל מתל אביב לפתח תקווה. אמו פתחה מסעדה לפועלים בקרבת חברת החשמל, שזכתה לפופולריות רבה. לאחר מעבר דירה מרחוב אחד העם לרחוב בלפור יצר זמיר קשרים חברתיים עם חבורת "מגרש המשחקים". בהמשך, התגייס עם חבריה לפלמ"ח.
קריירה ביטחונית > הפלמ"ח

בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ד'. בשנת 1944 השתתף בקורס מפקדי מחלקות, יחד עם עוזי נרקיס וחיים בר-לב. לאחר הקורס מונה למפקד מחלקה באיילת השחר בפלוגה ט'. ב-1946 נאסר על ידי המשטרה הבריטית במהלך פעילות של הפלמ"ח בהעפלה מסוריה, והוחזק במחנה המעצר בלטרון במשך עשרה חודשים. לאחר שחרורו חזר לשורות הפלמ"ח והיה לסגן מפקד ומדריך של הגדוד השני. בתחילת מלחמת העצמאות, בדצמבר 1947, הגיע לירושלים  והקים את הגדוד השישי של הפלמ"ח, שהיה אחראי על אבטחת השיירות לירושלים, ופיקד עליו. 18 מחיילי הגדוד, יחד עם 17 חיילי חי"ש, הרכיבו את שיירת הל"ה, שלוחמיה נפלו בדרך להגנת גוש עציון. זמיר פיקד על שיירת נבי דניאל שנסעה לגוש עציון וכשהשיירה הותקפה בדרכה חזרה לירושלים הורה לכל הנהגים המסוגלים לעשות זאת לחזור לגוש עציון והוא שב איתם תוך שהוא משאיר את הפיקוד על השיירה בידי אחד ממפקדי המחלקות. תחת פיקודו לחם הגדוד במבצע דני, מבצע ההר ומבצע חורב.
קריירה ביטחונית > צה"ל

בשנת 1949 מונה לאחד המדריכים הראשונים בקורס מפקדי גדודים. בעקבות השתתפותו, בניגוד לפקודות, בכנס הפלמ"ח קיבל נזיפה חמורה מהרמטכ"ל יעקב דורי. שנה לאחר מכן קודם לתפקיד מדריך בקורס מתקדם לקצינים בכירים. בשנים 1951–1953 פיקד על חטיבת גבעתי. בשנת 1953 יצא לאנגליה לקורס לפיקוד גבוה של בית הספר לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי (אנ') בקמברלי (אנ'), ועם חזרתו ב-1954 התמנה למפקד בית הספר של חיל הרגלים. ב-1956 נכנס למטכ"ל כמפקד בכיר באגף ההדרכה, ובמהלך מבצע קדש פיקד על חטיבת כרמלי. בשנת 1957 יצא לחופשת לימודים, למד גאוגרפיה והיסטוריה של המזרח התיכון ורכש תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1960 מונה לראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, ובאוקטובר 1961 הועלה לדרגת אלוף. בשנים 1962–1965 היה אלוף פיקוד הדרום, בתקופה שנודעה בהסתננויות לצורכי גנבה והברחה. לאחר סיום תפקידו נשלח ביולי 1966 לממלכה המאוחדת וסקנדינביה כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון, עד 1968. במסגרת תפקידו זה עסק בעת מלחמת ששת הימים ברכש תחמושת וציוד לצה"ל.
קריירה ביטחונית > המוסד

ב-1 בספטמבר 1968 החליף זמיר את מאיר עמית כראש "המוסד", ושימש בתפקיד זה עד 1 בספטמבר 1974. אירועים עיקריים שהמוסד היה מעורב בהם והתרחשו במהלך שירותו של זמיר הם:
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, ב-5–6 בספטמבר 1972: זמיר נכח במקום בעת הטבח, לאחר שיצא לשם בניסיון לסייע לגרמנים בהתמודדות עם המחבלים.
תחילתו של מבצע זעם האל לחיסולם של ראשי ארגון הטרור ספטמבר השחור, שהיו אחראים לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לכידת לוחם "המוסד" ברוך מזרחי בתימן והמאמצים לשחרורו.
המשך טיפוח הקשרים עם הכורדים בעיראק. לצורך כך יצא זמיר לביקור בכורדיסטן אצל מוסטפא ברזאני.
סיוע למורדים בדרום סודאן והידוק הקשרים של ישראל עם המדינות הסמוכות לאזור זה.
מבצע אביב נעורים שנערך בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973, ובו כוחות מסיירת מטכ"ל, חטיבת הצנחנים, שייטת 13 ו"המוסד" תקפו מספר יעדי פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין בביירות ובאזור צידון.
פרשת לילהאמר: מבצע להריגת עלי חסן סלאמה שבמסגרתו ב-21 ביולי 1973 קבוצה של לוחמי "המוסד" ירתה למוות בטעות באחמד בושיקי, אזרח ממוצא מרוקאי בעיר לילהאמר בנורווגיה. שישה ממשתתפי הפעולה נלכדו על ידי משטרת נורווגיה יום לאחר הביצוע.
מלחמת יום הכיפורים (ראו הרחבה להלן).
קריירה ביטחונית > זמיר ומלחמת יום הכיפורים

בשנה שקדמה למלחמת יום הכיפורים הייתה עמדתו של זמיר שיש אפשרות לפתיחת מלחמה של מצרים נגד ישראל, לעומת עמדת אמ"ן, ששללה אפשרות כזו. בין השאר הביא מידע שהשיג המוסד להכרזתה של "כוננות כחול לבן" בחודשים מאי – אוגוסט 1973. כ-40 שעות לפני פריצתה של מלחמת יום הכיפורים מסר מקור מודיעיני בכיר של "המוסד", אשרף מרואן, למפעילו מידע מפורש על כוונת מצרים לצאת למלחמה. בלילה שבין 4 ל-5 באוקטובר, הגיעה למטה "המוסד" בקשתו של מרואן להיפגש עם ראש המוסד, לשם שיחה על מלחמה. במצב חוסר הוודאות בסוגיה זו שבו היה נתון צה"ל, היה זה מידע יקר מפז. זמיר, בתוקף תפקידו כראש ה"מוסד", מסר מידע על פגישתו הצפויה ומטרתה לראש אמ"ן, אלי זעירא, ויצא ללונדון בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר, שלוש שעות לאחר קבלת ההודעה, ושם נפגש עם מרואן. המפגש נקבע לשעה עשר בלילה (זמן לונדון), והשתתפו בו זמיר, מרואן, ומפעילו של מרואן. הפעם ציין מרואן במפורש את מועד פרוץ המלחמה – יום שבת (הוא יום הכיפורים), בשעת ערב (בפועל פרצה המלחמה בשעה 2 בצהריים), כלומר- פחות מיממה ממועד הפגישה. מפגש זה שכנע את זמיר כי פני מצרים וסוריה למלחמה. בשעה 4 לפנות בוקר, ביום הכיפורים, נמסרה התרעה חד-משמעית של זמיר – "היום תפרוץ מלחמה" לראש הממשלה, לשר הביטחון, לרמטכ"ל ולגורמים נוספים. בהמשך אותו לילה שלח זמיר מברק מפורט על תוכנית המלחמה של מצרים וסוריה, ובסופו הצעה של מרואן, שאליה הצטרף זמיר, "לסכל את הפתיחה במלחמה על ידי פרסום ידיעות על כך ברדיו ובעיתונות, אשר יוכיחו למצרים, כולל הפיקוד הצבאי כי הישראלים מכירים את התוכנית ומוכנים לה".
במהלך המלחמה שודרג מעמדו של זמיר בקרב מקבלי ההחלטות, במקביל לירידה במעמדו של זעירא. זמיר היה חבר בדרג הצבאי של קבינט המלחמה שבנתה גולדה מאיר עם פרוץ הקרבות, והשתתף באופן פעיל בישיבותיו היומיומיות, עד לסיום המלחמה. זמיר האשים את זעירא בכשל המודיעיני לפני המלחמה, ובכנס של ראשי המודיעין אף טען כי "הפיקוד הבכיר ביותר של החיל (מודיעין) סגר עיניים והתעלם".
לאחר אישור הדו"ח של ועדת אגרנט עמד זמיר בראש ועדה שהתבקשה להציע לממשלה שינויים במבנה קהילת המודיעין הישראלית לאור לקחי מלחמת יום הכיפורים. חברים נוספים בוועדה היו ראש אמ"ן, שלמה גזית, ראש השב"כ ומנכ"לי משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ.
בשנת 2004 יצא זמיר בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים (זמיר לא נקב בשם הסוכן, אך היה ברור שהוא רומז למרואן). את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיפתח בחקירה בעניין זה. יחד איתו חתמו על התלונה שני קצינים בכירים, ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא: עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי. את החקירה ביקשו "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד". בתגובה, הגיש ב-19 באפריל 2005 זעירא תביעת דיבה לבית המשפט בתל אביב נגד זמיר. השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קיבל בשנת 2007 את גרסתו של זמיר ביולי 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק נגד זעירא, וזמיר מתח ביקורת פומבית על החלטה זו.
קריירה אזרחית

בסוף שנת 1974 התמנה זמיר ליו"ר מועצת המנהלים של סולל בונה. בינואר 1975 קיבל לידיו את סמכויות מנכ"ל "סולל בונה", לאחר שהמנכ"ל, צבי רכטר, יצא לחופשה בעקבות העלאת חשדות נגדו. באוגוסט 1975 ביקש להשתחרר מתפקיד המנכ"ל אך הדבר נסחב עד דצמבר 1975, משום שלמרות שהיועץ המשפטי לממשלה החליט שרכטר לא יועמד לדין, רכטר התפטר. במהלך כהונתו ב"סולל בונה" ניסה זמיר להתאים את החברה לתנאי תחרות אל מול ההאטה בענף הבנייה וסיכם את 1975 כשנה טובה מבחינה כלכלית ל"סולל בונה". באותה תקופה היה לזמיר ויכוח עם מנכ"ל בנק הפועלים, יעקב לוינסון, שממנו דרש לתת יותר אשראי ל"סולל בונה". בינואר 1976 התפטר מתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של "סולל בונה" תוך שהוא משמיע דברי ביקורת חריפים על סדרי המינהל במשק ההסתדרותי ועל כפיפות של החברות ההסתדרותיות לבנק הפועלים.
בשנים 1976–1990 שימש זמיר מנכ"ל בתי זיקוק לנפט. בנוסף מונה במרץ 1977 ליו"ר מועצת המנהלים של המכון למחקרי נפט וגיאופיזיקה.
בשנים 1991–2000 היה יו"ר המכון הישראלי לנפט ואנרגיה.
פעילות ציבורית

ביולי 1977 נתמנה לחבר במועצת העיתונות. ב-1987 היה חבר בוועדה לברור שיטת העבודה של השב"כ.
ב-1990, בעקבות אירועי אוקטובר בהר הבית, מונה זמיר על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר לראשות "ועדת זמיר". תפקיד הוועדה היה לבדוק את השתלשלות האירועים בהר הבית, את הגורמים להם ואת פעילות כוחות הביטחון. מסקנותיה העיקריות של הוועדה מתחו ביקורת חריפה על הפיקוד הבכיר של המשטרה, והטילו את האחריות לאירועים על הצד הערבי ומנהיגיו.
ב-1995 מונה זמיר כחבר בוועדת שמגר, ועדת החקירה הממלכתית לחקר אירועי רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
חבר בוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית, והשתתף בעתירה של הוועד לבג"ץ להפסיק מיד את עבודות הווקף במקום. כיהן גם בתפקיד יו"ר המועצה הציבורית של תיאטרון גשר וחבר הנהלתה.
שימש דירקטור במספר חברות פרטיות וציבוריות.
פעילות פוליטית

ביוני 1976 הצטרף למועצה הציבורית לגביית מס אמת. בשנת 1977 חבר לקבוצה בהנהגתו של האלוף במילואים מאיר עמית שהצטרפה לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) והיה לבעל עמדות יחסית ניציות בקבוצה. זמיר נבחר למועצה בת 120 החברים של ד"ש, אולם לאחר שנה לא הצליח להיבחר מחדש בסניף תל אביב. בתחילת 1980 תמך בשיבת הקבוצה למפלגת העבודה.
בשנים 1994–1995 היה ממקימי תנועת "הדרך השלישית", אך פרש ממנה עם הפיכתה למפלגה. נמנה עם החותמים על מכתב האלופים בעד תוכנית ההתנתקות ב-2004.
ב-28 במרץ 2018 היה אחד מששת ראשי המוסד שהופיעו במוסף 7 ימים בידיעות אחרונות לרגל חגיגות ה-70 לישראל והביעו התנגדות פומבית לממשלת ישראל ה-34 ובפרט לראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו.
ספרו

ב-2011 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי, שנכתב יחד עם אפרת מס, "בעיניים פקוחות: ראש המוסד מתריע: האם ישראל מקשיבה?", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.  זמיר מדגיש את המטרה של כתיבת הספר: ציון גורמי הכשל שהיו מובנים בתוך המערכות, אשר הובילו למחדל יום הכיפורים והצבעה על הלקחים הנדרשים, זאת למען מניעת חזרה על כך בעתיד.
חיים אישיים

זמיר התגורר שנים רבות בצהלה ואחר כך בראשון לציון. היה נשוי לרינה (לבית סדובסקי), אותה הכיר בעת שירותם בפלמ"ח, עד למותה ב-2019, ואב לשלושה.
בתו היא הסופרת מיכל זמיר. בנו דני זמיר (הקרוי על שם דני מס, מפקד מחלקת הל"ה), הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות ברחובות וחתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תש"ף.
זמיר נפטר ב-2 בינואר 2024, בגיל 98.
גלריה

המסדר החגיגי הפותח את יום הגדוד השישי במחנה ישראל, שנת 1948. במרכז: צבי זמיר (המג"ד), מימין: יעקב חפץ (השליש) ומשמאל: יצחק יעקב (קצין המבצעים)
זמיר עם הנשיא ראובן ריבלין בטקס האזכרה במלאת 70 שנה לנפילת מחלקת הל"ה, ינואר 2018
זמיר בביקור אצל בדואים, שנות ה-60
זמיר ועזר ויצמן, שנות ה-60
צבי זמיר וישראל טל, שנות ה-60
לקריאה נוספת

צבי זמיר ואפרת מס, שחר אלתרמן (ע), בעיניים פקוחות – ראש המוסד מתריע: האם ישראל מקשיבה?, אור יהודה: כנרת, זמורה, דביר, 2011, מסת"ב 9789655521344
ר"מ, "פעם כאשר מותר יהיה לספר..." – המוסד ומלחמת יום הכיפורים, המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים – מחלקת ההיסטוריה, 2023
יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012
אפרים לפיד, לוחמי הסתר – המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017
אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך ד', הוצאת זמורה-ביתן
קרולינה למקה

| --- | --- |


חנות קרולינה למקה במתחם סינמה סיטי ראשון לציון
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  יוסי גביזון
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־15 שנים) 
 חברת אם:  קסטרו מודל 
 מיקום המטה:  ראש העין 
 משרד ראשי:  ראש העין, ישראל ישראל
 שליטה בחברה:  קסטרו מודל
 ענפי תעשייה:  משקפיים
 מוצרים עיקריים:  משקפיים
 מנכ"ל:  יוסי גביזון
  
 www.carolinalemke.com/il
 
קרולינה למקה בע"מ (Carolina Lemke) היא חברה פרטית ישראלית העוסקת במכירה של משקפי שמש הנמכרים תחת המותג "קרולינה למקה ברלין". החברה היא חברה בת של "קסטרו מודל". חברת בת של קבוצת הודיס (ביחד עם אורבניקה).
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 2010 על ידי יוסי גביזון, שגם ניהל אותה. החברה קרויה על שם בת זוגו, קרולינה למקה, המעצבת את המשקפיים המיוצרים עבור החברה. מוצרי החברה מיוצרים עבורה בסין. החברה הקימה רשת של חנויות למכירת משקפי שמש, כחלק מ"קבוצת הודיס" הכוללת את הרשתות הודיס, קרולינה למקה, אורבניקה, טופ טן, ואקססוריז. רשת קרולינה למקה זכתה לפרסום רב לאחר שהדוגמנית בר רפאלי, הייתה לפרזנטורית של החברה, ושכחלק מהחוזה נכנסה כשותפה בחברה ורכשה 5% ממניותיה.
באוגוסט 2016 רכשה חברת קסטרו מודל 26.4% מקבוצת הודיס תמורת 100 מיליון ש"ח, עם אופציה להגדלת החזקתה ל-50%. במחצית הראשונה של 2016 היו לרשת "קרולינה למקה" 73 חנויות ודוכנים בקניונים בישראל ו-4 בחו"ל. במחצית זו היו לרשת הכנסות של 68.8 מיליון ש"ח ורווח נקי של 9.3 מיליון ש"ח.
ביוני 2018 השלימה קסטרו רכישת 100% מקבוצת הודיס, בעסקה של חילופי מניות.
לקידום המכירות של "קרולינה למקה" בארצות הברית נחתם ב-2018 הסכם בין "קסטרו מודל" לקים קרדשיאן, לפיו קרדשיאן תהיה פרזנטורית של "קרולינה למקה" לצידה של בר רפאלי. הקשר עם קים קרדשיאן הסתיים בנובמבר 2019.
הערות שוליים

1 2  איילת רוזן, ‏הסודות של קרולינה למקה, באתר ‏מאקו‏, 14 בינואר 2014
↑  הילה אוחיון, הדוגמנית בר רפאלי נכנסה כשותפה לקרולינה למקה ברלין, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2013.
↑  אורנה יפת, קסטרו רוכשת 26.4% מקבוצת הודיס לפי שווי של 350 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 27 באוגוסט 2016
↑  גיל קליאן, הרכישה של קסטרו חושפת את הרווחיות המסנוורת של קרולינה למקה, באתר כלכליסט, 28 באוגוסט 2016
↑  שני מוזס, אביב לוי, ‏עסקת ענק: קסטרו רכשה את מלוא המניות בקבוצת הודיס, באתר גלובס, 25 ביוני 2018
↑  שני מוזס, ‏קים קרדשיאן תצטרף לקרולינה למקה תמורת 30 מיליון דולר, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2018
יהודה אלמדארי

| --- | --- |
 לידה:  1200 
 פטירה:  1299 (בגיל 99 בערך) 
 כינוי:  ר' יהודה הכהן, רבינו יהודה אלמדארי, רבינו יהודה אל מנדרי, רבינו יהודה הכהן אלמדארי, יהודה אלמנדרי, רבי יהודה בן רבי אלעזר הכהן אלמדארי, יהודה אלמדארי, ר' יהודה בן אלעזר הכהן אלמדארי, רבינו יהודה אלעזר 
 תקופת הפעילות:  ?–1299 
 
רבי יהודה בן רבי אלעזר הכהן אלמדארי (או אלמנדרי) הוא חכם יהודי בן המאה ה-13, מהראשונים, שחי בחלב (בתחומי סוריה של ימינו), וחיבר פירושים להלכות הרי"ף.
פירושו של ר"י אלמדארי מבוסס בעיקרו על העתקת לשון רש"י בפירושו לתלמוד, ועל פירושיו הוא מרבה להוסיף את פסקי הרמב"ם ופירושים ממגוון מרשים של חיבורים מכל תפוצות ישראל: חכמי אשכנז וצרפת (כגון ר' גרשום מאור הגולה ובעלי התוספות), חכמי פרובנס (כגון ר' זרחיה הלוי), חכמי ספרד (כגון ר' יצחק אבן גיאת ור' יהודה הברצלוני), חכמי צפון אפריקה (כגון ר' חננאל) וחכמי ארצות המזרח (כגון ר' ברוך בן מלך). פירושו של ר"י אלמדארי היה נפוץ בעיקר בארצות המזרח, אך למרבה הפלא הוא מצוטט פעמיים בהגהות לספר המרדכי שנכתבו באשכנז בשלהי ימי הביניים. על שמונה מסכתות הייחוס של החיבורים לרבי יהודה אלמדארי ברור כיוון ששמו נמצא על כתבי היד: יבמות, כתובות, גיטין, קידושין, סנהדרין, מכות, עבודה זרה וחולין. מעבר לכך קיימים פירושים המיוחסים לו על מסכתות שונות בסדר מועד, ועל הרי"ף למסכת מועד קטן. מסתבר שהפירוש הקיף את כל הלכות הרי"ף.
לפי ישראל מ' תא-שמע, נכתבו רוב הפירושים בשנים 1240–1250.
מפסקיו ההלכתיים: מתיר עבודה זרה בשיתוף לבני נח, כשיטת רבנו תם.
לקריאה נוספת

י"מ תא שמע, שיטותיו של רבי יהודה אלמדארי והתפתחות הפרשנות על הרי"ף, בתוך: הנ"ל, כנסת מחקרים: עיונים בספרות הרבנית בימי הביניים, ד: ארצות המזרח, פרובנס ומאסף, ירושלים תש"ע, עמ' 63-35
יעקב פוקס, "פירושי רבי יהודה אלמדארי על הרי"ף לסדר מועד", JSIJ ‏6 (2007), עמ' 219–228, באתר הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן