היסטוריית חקר האבולוציה
יְמֵי קֶדֶם > יוונים

ידוע כי תאוריות שסוג אחד של בעלי חיים, אפילו בני אדם, יכול להיות ממוצא של סוגים אחרים של בעלי חיים, חוזרות לפילוסופים היוונים הפרה-סוקרטיים הראשונים. אנקסימנדר ממילטוס (610 – 546 לפנה"ס) הציע שבעלי החיים הראשונים חיו במים, בשלב רטוב של העבר של כדור הארץ, ושאבות האנושות הראשונים השוכנים ביבשה נולדו במים, ורק חלק מחייהם בילו ביבשה. הוא גם טען שהאדם הראשון מהצורה הידועה היום היה כנראה ילד של חיה מסוג אחר (כנראה דג), מכיוון שהאדם זקוק לטיפוח ממושך כדי לחיות. בסוף המאה התשע עשרה, אנקסימנדר הוכתר כ"דרוויניסט הראשון", אך אפיון זה כבר לא מקובל. השערתו של אנקסימנדר יכולה להיחשב "אבולוציה" במובן מסוים, אם כי לא דרוויניסטית.
אמפדוקס (430-490 לפנה"ס), טען שמה שאנו מכנים לידה ומוות אצל בעלי חיים הם רק ערבוב והפרדה של אלמנטים שגורמים לאינספור "שבטי חפצי תמותה". באופן ספציפי, החיות והצמחים הראשונים היו כמו חלקים מפורקים מאלה שאנו רואים היום, שחלקם שרדו על ידי הצטרפות בשילובים שונים, ולאחר מכן התערבבו במהלך התפתחות העובר, והיכן ש"הכל הסתדר כפי שהיה אם זה היה בכוונה, שם היצורים שרדו, כשהם מורכבים במקריות בצורה מתאימה". פילוסופים אחרים שהפכו לבעלי השפעה רבה יותר באותה תקופה, כולל אפלטון (428/427-348/347 לפנה"ס), אריסטו (322-384 לפנה"ס), וחברי האסכולה הסטואית לפילוסופיה, האמינו שסוגי כל הדברים, לא רק יצורים חיים, תוקנו על ידי תכנון אלוהי.
אפלטון כונה על ידי הביולוג ארנסט מאייר "האנטי-גיבור הגדול של האבולוציה", משום שהוא קידם את האמונה במהותיות, המכונה גם תאוריית הצורות (אנ'). תיאוריה זו גורסת שכל סוג טבעי של אובייקט בעולם הנצפה הוא ביטוי לא מושלם של האידיאל, הצורה או ה"זן" המגדירים את הסוג הזה. בטימאוס שלו, למשל, יש לאפלטון דמות שמספרת סיפור שהדמיורג' יצר את היקום וכל מה שיש בו, כי בהיותו טוב, ומכאן, "... משוחרר מקנאה, הוא רצה שכל הדברים יהיו דומים לו כפי שהם יכולים להיות." הבורא יצר את כל צורות החיים האפשריות, שכן "... בלעדיהם היקום לא יהיה שלם, שכן הוא לא יכיל כל סוג של בעלי חיים שהוא צריך להכיל, אם הוא רוצה להיות מושלם." " עקרון השפע (אנ') " הזה - הרעיון שכל צורות החיים הפוטנציאליות חיוניות ליצירה מושלמת - השפיעה רבות על המחשבה הנוצרית. עם זאת, כמה היסטוריונים של המדע הטילו ספק במידת ההשפעה של המהותנות של אפלטון על הפילוסופיה הטבעית בכך שקבעו כי פילוסופים רבים לאחר אפלטון האמינו שמינים עשויים להיות מסוגלים להתמר ושהרעיון שמינים ביולוגיים קבועים ובעלי מאפיינים חיוניים בלתי ניתנים לשינוי לא הפך חשוב עד ראשיתה של הטקסונומיה הביולוגית במאות ה-17 וה-18.
אריסטו, המשפיע ביותר מבין הפילוסופים היוונים באירופה, היה תלמידו של אפלטון והוא גם ההיסטוריון הטבעי הקדום ביותר שעבודתו נשתמרה בכל פרט אמיתי. כתביו על ביולוגיה נבעו ממחקריו על תולדות הטבע באי לסבוס ובסביבתו, ושרדו בצורה של ארבעה ספרים, הידועים בדרך כלל בשמותיהם הלטיניים, De anima (על הנשמה (אנ')), Historia animalium (תולדות בעלי החיים (אנ')), De generatione animalium (דור החיות (אנ')), ו־De partibus animalium (על חלקי החיות (אנ')). יצירותיו של אריסטו מכילות תצפיות מדויקות, המותאמות לתיאוריות שלו על מנגנוני הגוף. עם זאת, עבור צ'ארלס סינגר, "אין דבר מדהים יותר מהמאמצים [של אריסטו] [להציג] את היחסים של יצורים חיים כ־scala naturae."scala naturae זו, המתוארת ב־Historia animalium, סיווגה אורגניזמים ביחס ל"סולם חיים" היררכי אך סטטי או "שרשרת גדולה של הוויה", והציבה אותם בהתאם למורכבות המבנה והתפקוד שלהם, עם אורגניזמים שהראו יותר חיוניות ויכולת תנועה מתוארים כ"אורגניזמים גבוהים יותר". אריסטו האמין שתכונות של אורגניזמים חיים הראו בבירור שיש להם מה שהוא כינה סיבה סופית (אנ'), כלומר שצורתם מתאימה לתפקודם. הוא דחה במפורש את השקפתו של אמפדוקלס לפיה יצורים חיים עשויים להיות שמקורם במקרה.
פילוסופים יוונים אחרים, כמו זנון מציטיום (262-334 לפנה"ס) מייסד האסכולה הסטואית בפילוסופיה, הסכימו עם אריסטו ופילוסופים קודמים אחרים שהטבע הראה עדות ברורה לכך שהוא תוכנן לצורך מטרה; השקפה זו ידועה כטלאולוגיה. הפילוסוף הסקפטי (אנ') הרומי קיקרו (43-106 לפנה"ס) כתב שזנון היה ידוע כמי שהחזיק בדעה המרכזית בפיזיקה הסטואית, שהטבע הוא בעיקר "מכוון ומרוכז... כדי להבטיח לעולם... את המבנה המתאים ביותר בשביל לשרוד."