stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ
ביוגרפיה

ארנסט קזימיר נולד ב-22 בדצמבר 1573 בדילנבורג, ליוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג ולאליזבת מלוכטנברג, בתם של גאורג השלישי, רוזן לוכטנברג וברברה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבך.
לאחר מותו של אביו בשנת 1559, חולקו נחלותיו נסאו-דילנבורג, נסאו-זיגן, נסאו-דיאץ וויאנדן בין חמשת בניו החיים, וארנסט קזימיר ירש את נסאו-דיאץ. בשנת 1631 הוא גם ירש את המחוז הקטן של שפיגלברג (ליד לאוונשטיין).
ארנסט קזימיר היה ידוע בעיקר כמנהיג צבאי יוצא מן הכלל, במהלך מלחמת שמונים השנים. הוא שירת תחת מאוריץ, נסיך אורנז' במצור על הערים סטינוויק ואולדנזאל, ותחת פיקודו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' במהלך המצור על חרונלו (1627) ובמהלך המצור על 'ס הרטוחנבוס. כסטאדהאודר של חרונינגן הוא ייסד את מבצר נויווחאנס בשנת 1628. למרות שרק חלק קטן מפריסלנד היה ברשותו, הוא היה מאוד פופולרי, והתושבים העניקו ליורשו את הזכות לשלוט בה לאחר מותו.
ארנסט קזימיר נהרג ב-2 ביוני 1632 מפגיעת פגז במהלך המצור על רורמונד בעודו בודק את החפירות, ובנו היינריך קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ ירש את נחלותיו, והפך לסטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגןחרונינגן ודרנתה.
משפחתו

בשנת 1607 התחתן ארנסט קזימיר עם סופיה הדוויג מבראונשווייג-לינבורג, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
בת מתה (1608)
בן מת (1609)
בן מת (1610)
היינריך קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ (1612–1640)
וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ (1613–1664)
אליזבת מנסאו-דיאץ (1614)
יוהאן ארנסט מנסאו-דיאץ (1617)
מוריץ מנסאו-דיאץ (1619–1628)
אליזבת מנסאו-דיאץ (1620–1628)
דמיטרי פוז'ארסקי

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1577 כנראה 
 פטירה:  20 באפריל 1642 (יוליאני) מוסקבה, רוסיה הצארית 
 שם לידה:  Дмитрий Михайлович Пожарский 
 מדינה:  רוסיה הצארית 
 מקום קבורה:  Monastery of Saint Euthymius 
 
דמיטרי פוז'ארסקי (משמאל)
דמיטרי מיכאליביץ' פוז'ארסקי (ברוסית: Дми́трий Миха́йлович Пожа́рский;‏ 30 באוקטובר 1577 – 3 במאי 1642) היה נסיך, מדינאי ומפקד צבאי רוסי במאה ה-17, בין מובילי התנגדות להשתלטות פולנית על רוסיה הצארית בתקופת הצרות.
משפחת פוז'ארסקי היא בין צאצאים של יורי דולגורוקי ובהתאם לכך הם שייכים לצאצאי משפחת רוריק. האחוזה שלהם הייתה בתחום נסיכות ניז'ני נובגורוד. עד לדמיטרי פוז'ארסקי לא היו במשפחה מנהיגים ברמה ארצית.
במהלך משטר אופריצ'נינה של איוואן הרביעי המשפחה הוגלה לאחוזה נידחת. כאשר דמיטרי היה בן 10 בלבד האב שלו נפטר. בתקופה זו המשפחה עברה למוסקבה. בשנת 1593 הוא התחיל לשרת בחצר הצאר כמקובל באותה תקופה. בתחילת כהונה של בוריס גודונוב היה לו תפקיד זוטר בחצר. בשנת 1602 הוא התקדם ואימו קבלה תפקיד משמעותי בחצר הבת בוריס גודונוב - קסניה. בהמשך היא התקדמה וקבלה תפקיד חשוב בפמלית אשתו של בוריס גדונוב. לאחר הגעת דמיטרי הכוזב הראשון לשלטון, משפחת פוז'ארסקי המשיכה את השרות בחצר הצאר.
שרות בתקופת הצרות

במאי 1606 החלה כהונה של וסילי שויסקי ודמיטרי פוז'ארסקי נשבע לו אמונים. החל משנת 1608 הוא השתתף בקרבות נגד הפולנים ולציון הוכרה לשירות המצטיין הוא קיבל מהצאר מספר אחוזות. בשנת 1609 הוא קיבל פניות להצטרף להתארגנות שתמכה בהכרזת מיכאל סקופין-שויסקי (שהיה מפקד הצבא) בצאר אך הוא סירב. בפברואר 1609 הוא התמנה לתפקיד וויוודה בעיר זאראיסק (מחוז ריאזאן של היום). באפריל 1610 מיכאל סקופין-שויסקי נפטר באופן מפתיע. פוז'ארסקי קיבל פניות חוזרות להצטרף להתארגנות שמטרתה לסלק את וסילי שויסקי מהשלטון. בשלב זה הוא מסרב. ביולי 1610 שויסקי סולק מהשלטון ודומה בויארית החלה לשלוט במדינה. בינואר 1611 תושבי העיר זאראיסק פנו לנסיך דמיטרי פוז'ארסקי בבקשה לתמוך בדמיטרי הכוזב השני. פוז'ארסקי אינו נענה לפניות וזה גרם למספר ערים נוספות לא להצטרף לתמיכה בדמיטרי הכוזב השני.
דמיטרי פוז'ארסקי גם לא הכיר בהחלטת הדומה הבויארית להכריז על בנו של מלך פולין סיגיזמונד השלישי כצאר רוסי. לדעה זו הצטרפו נציגי מספר ערים נוספות. ניז'ני נובגורוד וריאזן היו מרכז של התארגנות של צבא מתנדבים שבראשה עמד וויוודה של העיר ריאזן. דמיטרי פוז'ארסקי ואנשיו הצטרפו להתארגנות זו והכוחות הצבאיים החלו לנוע לכיוון מוסקבה. בקרבות במוסקבה הוא נפצע ופונה למנזר. מאוחר יותר הוא עבר לאחוזתו להמשך טיפול. התארגנות עצמה לא הצליחה להשיג את יעדיה.
באוקטובר 1611 הוא הועמד בראש צבא מתנדבים חדש נגד השלטון הפולני. גם עתה ניז'ני נובגורוד הייתה המרכז של ההתארגנות. לאחר איסוף כוחות, בתחילת מרץ 1612 הכוחות בפיקוד דמיטרי פוז'ארסקי החלו לנוע לכיוון מוסקבה. במהלך אביב הצבא עמד בירוסלבל לצורך התארגנות והמתנה לתגבורות מערים נוספות. ב-26 ביולי 1612 הכוח החל לנוע למוסקבה וב-14 באוגוסט היה כבר בפרברי העיר. במהלך 20 באוגוסט - 24 באוגוסט 1612 היו קרבות עזות נגד הפולנים והליטאים בראשות הטמאן הודקביץ'. בסופו של דבר הצבא הפולני הובס ונמלט לפולין. למרות זאת עוד כחודשיים נמשך המצור על הכוח הפולני שהתבצר בקרמלין של מוסקבה.
שרות בתקופת מיכאל הראשון

במהלך הזמסקי סובור שנערך בשנים 1612–1613 דמיטרי פוז'ארסקי היה בין האנשים המובילים. ב-20 בפברואר 1613 הוא הציע לבחור את הצאר החדש בין קרובי משפחת רוריק. ב-21 בפברואר 1613 הסובור אכן קיבל את המלצותיו ובחר במיכאל הראשון כצאר. עבור השרות הנאמן ושחרור מוסקבה, דמיטרי פוז'ארסקי קיבל תואר בויארין ואחוזות בשטח משמעותי מזמסקי סובור. הצאר החדש נתן לו אחוזות נוספות.
עם תחילת שלטונו של מיכאל הראשון, דמיטרי פוז'ארסקי קיבל מספר מטלות חשובות. בשנים 1615–1616 הוא עמד בראש כח צבאי גדול שלחם עם הפולנים. בשנת 1617 הוא עמד בראש משלחת רוסית בשיחות עם אנגליה. באותה שנה הוא עמד גם בראש כוח צבאי שלחם עם הכוחות של האיחוד הפולני-ליטאי שהתקרבו למוסקבה בשלבים האחרונים של מלחמת פולין-רוסיה 1605 - 1618.
עם סיום הלחימה הוא ממונה למספר תפקידי מפתח במינהל הצאר. בחתונות הצאר בשנים 1624 ו-1626 הוא ואשתו מקבלים תפקידי כבוד.
בשנת 1628 הוא נשלח לנובגורוד בתפקיד וויוודה. עם התחדשות הקרבות נגד האיחוד הפולני-ליטאי הוא הועמד בראש כוח צבאי וגם השתתף בשיחות שלום לקראת חתימת חוזה סיום הלחימה.
בשנת 1637 בגיל 60 הוא ממשיך בשרות. בשנת 1640 הוא השתתף בשיחות שלום עם האיחוד הפולני-ליטאי.
זיכרון

להוקרה לפעילותו הוקמו מספר אנדרטאות, המפורסמת מהם - אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה במוסקבה.
בשנת 2005 ממשלת רוסיה החליטה לציין אירועים של שחרור מוסקבה בשנת 1612 כחג לאומי חדש - יום איחוד האם שחל ל-4 בנובמבר.
קברו במנזר בסוזדל עם צלב שהוקם בשנת 2008
גרגוריוס השביעי

גרגוריוס השביעי (בלטינית: Gregorius VII‏; 1020 לערך – 25 במאי 1085) כיהן כאפיפיור מ-22 באפריל 1073 עד מותו. כקרדינל וכאפיפיור, הוא פעל להאדרת עוצמתה של הכנסייה על חשבון השליטים החילוניים.
ביוגרפיה

שמו המקורי היה הילדברנד, ומוצאו מכפר בטוסקנה. הוא התחנך ברומא ואחר כך בקלן שבגרמניה, לאחר שהצטרף לגרגוריוס השישי בגלותו שם. עם מותו של גרגוריוס השישי עבר למנזר קלוני.
הוא זכור בעיקר כמי שהנהיג רפורמות בכנסייה ונאבק על עוצמתה הפוליטית. כקרדינל עמד, ב-1059, מאחורי לקיחת סמכות בחירת האפיפיורים מהרשויות החילוניות ברומא ובגרמניה, והעברתה לידי חבר החשמנים של הכנסייה עצמה. הוא בעצמו היה האפיפיור השני שנבחר בדרך זו.
ב-1066, בעודו משמש כקרדינל תחת האפיפיור אלכסנדר השני, נתנה הכנסייה את ברכתה למסע הכיבוש אליו עמד לצאת ויליאם הנורמני באנגליה. כך ביקשו הילדברנד ואלכסנדר השני לקבוע תקדים, לפיו לא זו בלבד שמלכים אינם קובעים מי יהיה האפיפיור, אלא האפיפיור הוא שממליך מלכים באירופה.
בשיאו של המאבק בין הכנסייה לסמכות החילונית היה כבר גרגוריוס השביעי האפיפיור. ב-1075 הוציא את התכתיב האפיפיורי, וב-1076 הכריז הקיסר הגרמני היינריך הרביעי על הדחתו מהכס הקדוש. אולם בניגוד להיינריך השלישי, ששלושים שנה קודם לכן הצליח להדיח שלושה אפיפיורים, לא עלה בידי יורשו הצעיר לעשות כן לגרגוריוס השביעי. תגובת הנגד של האפיפיור הייתה להחרים את הקיסר, לנתק את קשרי הכנסייה עם היינריך ולפטור את נתיניו משבועות הנאמנות שנשבעו לו. לנוכח המרד שעמד לפרוץ בכל רגע נגדו, לא נותר להיינריך אלא ללכת את ה"הליכה לקנוסה" המפורסמת, על מנת לבקש (ולקבל) את מחילת האפיפיור.
ב-1083 קרא גרגוריוס השביעי לרובר גיסקאר מנהיג הנורמנים לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי, שכרת ברית עם הביזנטים ואיים על רומא. ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי שמונה על ידיו במקום גרגוריוס השביעי. ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש 36,000 איש וכעבור שלושה ימים שחרר את גרגוריוס השביעי שהיה נצור בטירת סנטאנג'לו שליד רומא.
למרות שגבר על היינריך (בסיוע בני בריתו הנורמנים), עדיין נאלץ גרגוריוס להעביר את שנתו האחרונה בגלות, בשל הסלידה העממית באיטליה כלפי הנורמנים. הוא מת בגלות בטירה בסלרנו, ב-25 במאי 1085, מילותיו האחרונות היו "אהבתי צדק ושנאתי אי שוויון ולכן אני מת בגלות".
הרפורמה הגרגוריאנית

הרפורמות שהונהגו על ידיו כללו לא רק את בחירת האפיפיור, אלא גם את הקביעה כי לכנסייה הסמכות הבלעדית למנות אישים לפקידי הכנסייה בארצות השונות. תפקידים אלו היו כרוכים בעוצמה רבה ובממון רב, ותביעת הזכות הבלעדית למינויים היא שגרמה לקרע בין הקיסרות בגרמניה לכנסייה. קרע זה נמשך עוד שנים רבות לאחר מותו של גרגוריוס. מרכזה של הרפורמה וניסוחה התמציתי ביותר התפרסם ב-1075 במסמך הנקרא "דיקטטוס פפה" (התכתיב האפיפיורי).
אחת מתוצאות הרפורמה הייתה הדחתו של האפיפיור בידי היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונידויו של הקיסר על ידי האפיפיור. ב-1077 השפיל הקיסר את עצמו בפני גרגוריוס וביקש מחילה באקט שנודע בשם "הליכה לקנוסה".
שני אלמנטים נוספים ברפורמה שלו היו האיסור על כמרים להינשא (ניקולאיזם), והפסקת הנוהג של מכירת תפקידים כנסייתיים בכסף (סימוניה). גם שני תהליכים אלה לא הוכתרו בהצלחה מוחלטת בימי חייו.
לקריאה נוספת

David Howarth, 1066: The Year of the Conquest, Penguin Books, 1981.
ז'אק לה גוף, אמנון לינדר (ע), תרגום: אהרן אמיר, ימי הביניים בשיאם, תל אביב: דביר, תשנ"ג 1993, עמ' 75–77
הערות שוליים

↑  שולמית שחר, כנסייה ומלוכה : שתי מערכות נפרדות, מתוך מורשת ימי-הביניים (ישראל: משרד הביטחון, 1985)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלכסנדר השני | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: ויקטור השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262059905171  PLWABN: 9810600630105606  BIBSYS: 97016745  BNE: XX1179067  BnF: cb13322125m (data)  CANTIC: a10095780  CiNii: DA04403519  GND: 118541862  ICCU: VEAV017537  ISNI: 0000 0001 2144 2500  LCCN: n50082275  LNB: 000183692  NDL: 001109098  NKC: skuk0004938  NLA: 35351794  NSK: 000091995  NTA: 069878463  RERO: 02-A000074323  SELIBR: 290257  SUDOC: 035567198  Trove: 922110  VcBA: 495/7146  VIAF: 95301181   WorldCat (עם VIAF): 95301181
דומיניק-פראנס לואב-פיקאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בנובמבר 1948 (בת 76) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת, מונקו 
 בן או בת זוג:  פואד השני (1977–2008) 
 
דומיניק-פראנס לואב-פיקאר (נולדה ב-23 בנובמבר 1948) היא גרושתו של פואד השני, מלך מצרים וסודאן לשעבר.
ביוגרפיה

דומיניק-פראנס נולדה בפריז, למשפחה יהודית, אביה הארכאולוג דויד-רובר לואב מחבל אלזס, ואשתו השווייצרית פולה-מדלין פיקאר.
כאשר הייתה סטודנטית בת 29, כתבה דומיניק-פראנס את תזת הדוקטורט שלה בסורבון על הפסיכולוגיה של האשה בסיפורי אלף לילה ולילה. ב-16 באפריל 1976, לאחר תקופת חיזור, היא נישאה במונקו לפואד השני, מלך מצרים המודח. היא המירה את דתה לאסלאם ושינתה את שמה ל"פאדילה". למרות שנישאה לפואד זמן רב לאחר שהודח מכיסאו, היא קיבלה בקרב תומכי המלוכה את התואר "הוד מלכותה, פאדילה מלכת מצרים".
בשנת 1996 בני הזוג התגרשו, ולאחריהם היא נשאה בתואר "הוד מעלתה, הנסיכה פאדילה ממצרים" עד לשנת 2008, אז בוטלו הנישואין והתואר לאחר מאבק משפטי. ב-2002 נלקחה ממנה דירתה בפריז עקב חובות תופחים.
ילדים

שלושה ילדים נולדו לדומיניק-פראנס ולפואד השני:
מוחמד עלי, נסיך סעיד (נולד ב-5 בפברואר 1979)
הנסיכה פאוזיה-לטיפה ממצרים (נולדה ב-12 בפברואר 1982)
הנסיך פאחרודין ממצרים (נולד ב-25 באוגוסט 1987)
תארים

1948–1976: מיס דומיניק-פראנס לואב פיקאר
1976–1996: הוד מלכותה פאדילה מלכת מצרים (טוענת)
1996–2008: הוד מעלתה, הנסיכה פאדילה ממצרים
2008–היום: הגברת פאדילה דומיניק-פראנס לואב פיקאר
הערות שוליים

↑  Montgomery-Massingberd 1980, p. 37
↑  "Milestones". Time. 17 באוקטובר 1977. נבדק ב-2010-02-28. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Montgomery-Massingberd 1980, p. 20
↑  Webster, Paul (16 בספטמבר 2002). "Egypt's last queen ousted from palatial Parisian apartment". The Guardian. נבדק ב-2010-02-28. {{cite journal}}:  (עזרה)
היינריך, דוכס אנהלט-קתן

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1778 פלס, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1750-1801) 
 פטירה:  23 בנובמבר 1847 (בגיל 69) קתן, דוכסות אנהלט-קתן  
 מדינה:  אנהלט-קתן 
 מקום קבורה:  St. Jakob 
 בת זוג:  אוגוסטה פרדריקה אספרנצה, נסיכת רויס-קסטריץ
 פרסים והוקרה
 מסדר העיט השחור  עיטור אנדריי הקדוש 
 
היינריך, דוכס אנהלט-קתן (בגרמנית: Herzog Heinrich von Anhalt-Köthen; ‏30 ביולי 1778 - 23 בנובמבר 1847) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, ששלט בנסיכות אנהלט-פלס ולאחר מכן היה השליט האחרון של דוכסות אנהלט-קתן.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-30 ביולי 1778, לפרידריך ארדמן, נסיך אנהלט-פלס וללואיזה פרדיננדה משטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך ארנסט, רוזן שטולברג-ורניגרודה.
בשנת 1796 הוא הצטרף לשורות הצבא הפרוסי, ובמהלך מסע הקרבות בשנת 1806, הוא הועלה לדרגת מיור. לפני פרישתו משירות הפעיל, הועלה היינריך לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1818 ירש אחיו הבכור פרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן את דוכסות אנהלט-קתן, והיינריך הפך לנסיך אנהלט-פלס. בשנת 1830 מת פרידריך פרדיננד, והיינריך ירש את אנהלט-קתן, בעוד אחיו הצעיר לודוויג ירש את אנהלט-פלס. בשנת 1841 מת לודוויג ללא יורשים, והיינריך חזר לשלוט באנהלט-פלס עד מותו.
ב-18 במאי 1819 התחתן היינריך עם אוגוסטה פרדריקה אספרנצה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתו של היינריך הארבעים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ, ואחותו של היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ, אולם לא היו להם ילדים.
מאז נעוריו, היה היינריך תומך חזק בהומאופתיה. בשנת 1821 הוא לקח תחת חסותו את היוצר שלה, סמואל האנמן, אשר נשאר עם משפחתו הגדולה בקתן במשך ארבע עשרה שנים כרופאו האישי של היינריך.
בשנת 1830 היינריך קיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור. בשנת 1841 הוא המשיך בשירות הצבא הפרוסי, ומעט לפני מותו, הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
עם מותו נכחד ענף אנהלט-קתן, והדוכסות עברה בירושה לקרובי משפחתו אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ולאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו, אולם אלכסנדר קרל ויתר על זכויותיו על קתן לטובת לאופולד הרביעי, שכן היה ברור לו שבסופו של דבר, לאופולד יאחד תחתיו את כל נחלות אנהלט.
אמנם בנסיכות אנהלט-פלס, שבה לא שלט החוק הסאלי, ירש את היינריך אחיינו, הנס היינריך העשירי, רוזן הוכברג-פירסטנשטיין, בן אחותו אנה אמיליה, שהייתה היחידה מבין כל האחים שהיו לה ילדים.
דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג

דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג (בגרמנית: Dorothea Sophie von Pfalz-Neuburg; ‏5 ביולי 1670 - 15 בספטמבר 1748), הייתה בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואמה של אליזבטה פארנזה.
ביוגרפיה

דורותיאה סופיה נולדה בנויבורג ב-5 ביולי 1670, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולאליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה, והייתה אחותם של קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת פורטוגל ומלכת ספרד.
ב-3 באפריל 1690 התחתנה דורותיאה סופיה על ידי שליח עם אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה, וב-17 במאי 1690 נערך טקס הנישואים הרשמי. הנישואים היו הראשונים אי פעם בין נסיך איטלקי לנסיכה גרמנית. בנוסף, דורותיאה סופיה, אשר הייתה מקושרת לבתי המלוכה של אירופה, הביאה עמה נדוניה גדולה מאוד.
אודוארדו מת בשנת 1693 לפני אביו, וב-8 בדצמבר 1695 התחתנה דורותיאה סופיה עם אחיו למחצה פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, אשר לא רצה להפסיד את הנדוניה של דורותיאה סופיה, אך לא היו לה ילדים ממנו. בשנת 1727 מת פרנצ'סקו ואחיו אנטוניו ירש אותו, אולם אף הוא מת בשנת 1731 ללא ילדים. בעקבות מותו של אנטוניו הוחלט כי הדוכסות תעבור לנכדה קרלוס, דוכס פארמה, שהיה בן בתה, אליזבטה פארנזה, מלכת ספרד, אולם הוא נאלץ למסור את הדוכסות לאוסטריה בעקבות מלחמת הירושה הפולנית. לאחר מלחמת הירושה האוסטרית קיבל נכדה פליפה, דוכס פארמה את הדוכסות, זמן קצר לאחר שב-15 בספטמבר 1748 מתה דורותיאה סופיה בפארמה.
משפחתה

ב-3 באפריל 1690 התחתנה דורותיאה סופיה עם אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
אלסנדרו איגנציו פארנזה (1691-1693).
אליזבטה פארנזה (1692-1766), התחתנה עם פליפה החמישי, מלך ספרד.
דוכסות מודנה ורג'ו

דוכסות מודנה ורג'ו (באיטלקית: Ducato di Modena e Reggio) היא מדינה איטלקית קטנה ששכנה בצפון מערב איטליה בין השנים 1452–1859. בשנים 1135–1288 הייתה מודנה קומונה עצמאית, וב-1168 הצטרפה לברית הערים הלומבארדיות שנלחמה בקיסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
העיר המודרנית שוכנת בחבל הארץ אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
ההיסטוריה של הדוכסות

במאה ה-13 סבלה דוכסות מודנה ממריבות חמורות בין סיעות הגוולפים והגיבלינים. כדי לשים קץ למלחמות הפנימיות, הפקידה דוכסות מודנה ב-1288 את השלטון בידי בית אסטה, וב-1452 הוענק התואר "דוכס מודנה ורג'יו" לבורסו ד'אסטה, שהשתייך למשפחה ששלטה בעיר מודנה ובעיר הקרובה לה, רג'ו אמיליה, במשך עשורים.
אחר מותו של אלפונזו השני ד'אסטה, דוכס פרארה ב-1597 ללא יורש חוקי, עברו אדמות דוכסות פרארה לידי צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה, שצירפן לדוכסות מודנה ורג'ו.
במהלך מלחמות נפוליאון (1796-1814) מודנה הפסיקה באופן זמני להתקיים כמדינה ריבונית. הקיסר הצרפתי, נפוליאון הראשון, ארגן מחדש את המדינות ואת הרפובליקות של איטליה בתקופת הרנסאנס, ומשנת 1814 ואילך, עם סיום שליטת נפוליאון באזור, נשלטה המדינה על ידי שושלת בית אסטה (Casa d'Este), שושלת של נסיכים ששלטה באזורים שונים באירופה, ומרכזה היה באיטליה.
הגורמים להשתלטות על מודנה

מודנה הייתה אחת מן הערים שנוספו לרשימת הערים שבהן שלט בית אסטה. השתלטות בית אסטה על מודנה התרחשה, בין השאר, בשל רצון להשיג מוצא לים. בשנת 589 לספירה נעצר הסחר הימי של אסטה עקב התרחקות נהר אדיג'ה מסביבתה. המוצא לים היווה אינטרס מסחרי מרכזי עבור הכלכלה של בית אסטה. סיבה נוספת להשתלטות הייתה רצון בהתרחבות טריטוריאלית, שכן טריטוריה גדולה הוכיחה חוזקה פוליטית מדינית ואמידות.
סופה של דוכסות מודנה

ב-1859 הצהירו נציגי מודנה על הצטרפותה לממלכת פיימונטה-סרדיניה, והדבר אושר במשאל עם ב-1860. מהלך זה, בנוסף להצטרפותן של מדינות נוספות לממלכה, הוביל ליצירת הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה, והיווה את סופה של דוכסות מודנה כמדינה עצמאית.
הערות שוליים

↑  Duchy of Modena - House of Habsburg-Este, www.almanachdegotha.org
↑  Duchy of Modena and Reggio explained, everything.explained.today
↑  ספרית הפועלים, האנציקלופדיה העברית, כרך 2 אי-אס, ספרית הפועלים, ספרית הפועלים, עמ' 746-747
1 2  ספרית הפועלים, האנציקלופדיה העברית, כרך 11 ל-מח, ספרית הפועלים, ספרית הפועלים, עמ' 387-389
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4115171-9
היינריך הראשון, נסיך אנהלט

| --- | --- |

 לידה:  1170 
 פטירה:  1252 (בגיל 82 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 בן או בת זוג:  אירמגרד מתורינגיה 
 
 
 
היינריך הראשון, נסיך אנהלט (בגרמנית: Heinrich I., Fürst von Anhalt; ‏1170 – 1252), חבר בית אסקניה, ורוזן אנהלט בין השנים 1212–1218, ולאחר מכן נסיך אנהלט עד מותו.
ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 1170, והיה הבן הבכור של ברנהרד, רוזן אנהלט ובריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק. אביו קיבל את דוכסות סקסוניה מהקיסר פרדריק ברברוסה אחרי הדחתו של הדוכס היינריך הארי מבית ולף בשנת 1180. לאחר מותו בשנת 1212, חילקו היינריך ואחיו את הנחלות: היינריך קיבל את נחלות המשפחה סביב באלנשטדט, שם הוא הקים את נסיכות אנהלט, בעוד אחיו הצעיר אלברכט ירש את דוכסות סקסוניה, שכללה את השטחים סביב ויטנברג ובלציג (מאוחר יותר דוכסות סקסוניה-ויטנברג), כמו גם את השטחים באזור לאוונבורג.
בתחילה היה היינריך תומך נאמן של בית הוהנשטאופן יורש העצר פרידריך השני, אם כי מאוחר יותר הוא תמך באופן זמני בקיסר אוטו הרביעי מבית ולף, בעקבות סכסוך עם הארכיבישופים של מגדבורג. בשנת 1215, הוא נטל לעצמו את התואר "הנסיך", ולאחר מותו של אוטו בשנת 1218 הוא קיבל את התואר באופן רשמי. משנת 1220 שימש היינריך כאפוטרופוס לבניו של בן דודו אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג, יחד עם הארכיבישוף אלברכט הראשון מקאפרנבורג ואחיו, אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה.
היינריך תמך בקיסר פרידריך השני, במהלך המרד של בנו היינריך השביעי, מלך סיציליה ומלך גרמניה בשנת 1234, כמו גם במערכותיו באיטליה נגד הליגה הלומברדית, השתתפות במצור על ברשיה בשנת 1238. עם שובו לגרמניה הוא היה מעורב בסכסוך בין ארכיבישוף מגדבורג ווילברנד פון קפרנברג עם בני דודיו האסקניים, מרקיזי ברנדנבורג, שבהם נהרסו אחוזות ניינבורג על ידי חיילי אוטו השלישי, מרקיז ברנדנבורג בשנת 1242. שני הצדדים התפייסו בשנת 1245, בתיווכו של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, שחיתן את בתו מטילדה, אחיינית של מרקיזי ברנדנבורג, עם בנו הבכור של היינריך, היינריך השני.
לפני מותו, בשנת 1245 ציווה היינריך לחלק את נסיכות אנהלט בין בניו: היינריך השני, ירש את אשרסלבן, ברנהרד קיבל את ברנבורג, וזיגפריד ירש את צרבסט, בעוד בניו הצעירים הוסמכו לכמורה, ואכן לאחר מותו של היינריך ב-1252, חולקה הנסיכות בין בניו. צאצאיו שלטו בדוכסות אנהלט עד 1918.
משפחתו

בשנת 1211 התחתן היינריך עם אירמגרד מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה, ממנה היו לו אחד עשר ילדים:
היינריך השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן (1215–1266)
יודית (מתה ב-1277), התחתנה עם ניקולאוס הראשון, הלורד של ורלה
סופיה (מתה ב-1272), התחתנה עם אוטו הראשון, דוכס מראניה, ולאחריו התחתנה עם זיגפריד, רוזן רגנשטיין, ולאחריו התחתנה עם אוטו, רוזן האמרסלבן
ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג (1218–1287)
אלברכט (מת ב-1245)
הרמן (מת ב-1289)
מגנוס (מת ב-1264)
אוטו (מת ב-1246)
זיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט (1230–1298)
הדוויג (מתה ב-1259), התחתנה עם בולסלאב השני, דוכס שלזיה
גרטרוד (מתה ב-1275)
סמל האצולה של אנהלט, מהמאה ה-13
חלוקת אנהלט בין בניו של היינריך
הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים

| --- | --- |
 איוש נוכחי:  תיאופילוס השלישי מירושלים (22 באוגוסט 2005) 
 תחום שיפוט:  הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים 
 ייסוד המשרה:  451 
 אתר רשמי
 
כנסיית הקבר.
הפטריארך היווני-האורתודוקסי של ירושלים או הפטריארך המזרח אורתודוקסי של ירושלים, רשמית פטריארך ירושלים, הוא הבישוף הראשי של הפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של ירושלים, המדורג רביעי מתשעה פטריארכים בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
מ-1981 ועד למותו בדצמבר 2000 עמד בראש הפטריארכיה של ירושלים דיאודורוס קריבליס. באוגוסט 2001 נבחר כיורשו אירינאוס הראשון, אך הוא הודח ב-2005, והחל מדצמבר 2007 מכהן תיאופילוס השלישי כפטריארך.
התואר המלא של הפטריארך הוא "פטריארך העיר הקדושה ירושלים וכל ארץ הקודש, סוריה, מעבר לנהר הירדן, כנא הגליל, וציון הקדושה". הפטריארך הוא ראש אחוות הקבר, והמנהיג הדתי של כ-130,000 נוצרים אורתודוקסים בארץ הקודש, רובם ערבים נוצרים.
הפטריארכיה מתחקה אחר קו הירושה שלה אל הבישופים הנוצרים הראשונים של ירושלים, הבישוף הראשון הראשון היה יעקב הצדיק במאה ה-1 לספירה. ירושלים קיבלה מעמד נעלה במהלך ועידת כלקדון בשנת 451 ויובנאליס, בישוף ירושלים הפך לפטריארך הראשון שלה. בשנת 531 הפכה ירושלים לאחת מחמש הפטריארכיות הראשונות.
ראו גם

הפטריארכיה הארמנית
טוג

תוית עם ציון מספר טוג של שמיכת פוך
טוג (tog) היא יחידת מידה לעמידות תרמית של שטח נתון. עמידות תרמית מוכרת גם כ"כושר בידוד" והשימוש במונח טוג נעשה בדרך כלל בהקשר של תעשיית הטקסטיל ומוצריו ובעיקר לגבי שמיכות ושטיחים.
מקור המונח הוא בביטוי הבלתי פורמלי "togs" ככינוי לבגדים אשר הוא עצמו נגזר משמו של הבגד הרומאי טוגה.
היסטוריה

השימוש בטוג כיחידת מידה לבידוד תרמי פותח ב"מכון שירלי" (Shirley Institute) במנצ'סטר כתחליף נוח לשימוש עבור המידה m2K/W המקובלת במערכת היחידות הבין-לאומית. החל משנות ה-40 משמש מספר טוג כמדד השוואה לדירוג עמידות תרמית של מוצרי טקסטיל.
המידה הבסיסית להשוואת מקדם הבידוד היא R ו-1 טוג שווה ל 0.1 R. מדד נוסף להשוואה הוא מדד הנוחות האקלימית (clo) השווה ל 1.55 טוג.
מכיוון ש-0.1 טוג שווה ל-m2K/W הרי שהעמידות התרמית במונחי טוג, גדולה פי 10 מהפרש הטמפרטורות במעלות צלזיוס בין שני חומרים, כאשר שטף החום שווה לוואט אחד עבור כל מטר מרובע.
יישום

קביעת מספר טוג מתבצעת באמצעות הנחת הטקסטיל הנבדק בין שני משטחי מתכת או בין משטח בודד ואוויר חופשי. משטח המתכת מחומם לטמפרטורה של 33 מעלות צלזיוס, ומעברו השני של הטקסטיל הנבדק מותקנים מכשירי מדידה מדויקים לקביעת רמת שינוי הטמפרטורה.
בדרך כלל מקובל כי שמיכות קיציות קלות הן בעלות מספר טוג הנע בין 1.5 ל-4.5, ואילו שמיכות להגנה מפני קור קיצוני מגיעות למספר טוג של 15.
רצח בני משפחת סולומון בחלמיש

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |

 תאריך:  21 ביולי 2017
 מקום:  חלמיש
 מטרה:  אזרחים
 קואורדינטות:  32°00′21″N 35°07′34″E﻿ / ﻿32.005833333333°N 35.126111111111°E﻿ / 32.005833333333; 35.126111111111
 סוג:  פיגוע דקירה
 נשק:  סכין
 הרוגים:  3
 פצועים:  1
 מבצע:  עומר עבד אל-ג'ליל, מחבל פלסטיני
 מספר מפגעים:  1
 מניע:  לאומני
  (למפת גוש דן מוגדלת) חלמיש(למפת גוש דן רגילה) חלמיש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חלמיש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חלמיש
 
רצח בני משפחת סולומון בחלמיש הוא פיגוע דקירה שהתרחש בליל שבת, כ"ח בתמוז תשע"ז (21 ביולי 2017). מחבל פלסטיני כבן 19 חמוש בסכין חדר להתנחלות חלמיש, פרץ לבית משפחת סולומון, רצח את האב יוסי סולומון, את הבן אלעד ואת הבת חיה, ופצע קשה את אם המשפחה, טובה. המחבל נורה ונלכד.
רקע

ביום שישי, 14 ביולי, בעקבות הפיגוע בהר הבית, שבו מחבלים ערביי ישראל הרגו שני שוטרים ישראלים, סגרה ישראל את הר הבית למשך יומיים, והציבה גלאי מתכות בחלק משערי הר הבית. אנשי הוואקף קראו לציבור המוסלמי לסרב להיכנס דרך השערים כל עוד גלאי המתכות מוצבים בהם, וניהלו את התפילות מחוץ להר. סביב הר הבית התחוללו עימותים והתפרעויות. ביום שישי שלאחר מכן עברו התפילות בשקט, אך לאחריהן התפתחו התפרעויות במזרח ירושלים, שכללו זריקות אבנים וירי זיקוקים לעבר השוטרים, ובמהלכן נהרגו שלושה פלסטינים שהשתתפו במהומות ומאות נפצעו.