stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טהראן טאבו

| --- | --- |

 בימוי:  עלי סוזנדה 
 הופק בידי:  עלי סוזנדה
 תסריט:  עלי סוזנדה 
 עריכה:  פרנק גייגר
 שחקנים ראשיים:  אלמירה רפיזדה זהרה אמיר אבראהימי אראש מראנדי נגר מונה אליזדה בילאל יסאר חסן עלי מט
 מוזיקה:  עלי נ 'אסקין
 צילום:  מרטין גשלשט 
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה 
 חברת הפקה:  coop99 
 חברה מפיצה:  חלומות תאית
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 מאי 2017 (קאן) 16 בנובמבר 2017 (גרמניה)
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  פרסית 
 סוגה:  רוטוסקופי
 מקום התרחשות:  טהראן 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tehrantaboo
 פרסים:  ראו כאן
 דף הסרט ב־IMDb
 
טהראן טאבו (פרסית: تهران تابو); אנגלית: Tehran taboo) הוא סרט הנפשה גרמני-אוסטרי בבימויו של עלי סוזנדה. הסרט, המונפש בטכניקת רוטוסקופ, מספר את סיפורן של שלוש נשים ומוזיקאי החיים בטהראן ומתמקד במאמציהם הנואשים להתמודד עם חוקי הדת המחמירים הנהוגים באיראן, שמובילים לקיומם של סטנדרטים כפולים. הסרט הוצג לראשונה במסגרת שבוע המבקר הבינלאומי בפסטיבל קאן 2017.
עלילה

שלוש צעירות וצעיר מאיראן יוצאים למסע של חופש מיני ואושר, בחיפושיהם אחר דרכים יצירתיות להתגבר על מגבלות החברה האסלאמית השמרנית. מסעם מתואר בסרט כהזדמנות נדירה להיכרות עם תת-התרבות העירונית באיראן. הסרט, העוסק בדיכוי הנשים באיראן, מתייחס גם לצביעות ומשולבים בו תיאורים של הוצאות להורג בפומבי, אלימות מינית, התעללות בבעלי חיים והתאבדות.
במרכז הסרט תיאור ניסיונותיהן של שלוש הנשים לנווט בין האיסורים הדתיים והציפיות החברתיות הרבות. פארי (אותה מגלמת השחקנית אלמירה רפיזדה) היא עובדת מין, הנזקקת לשופט (אותו מגלם חסן עלי מט), כדי שיחתום על מסמכי הגירושים שלה. פארי מתגוררת בדירה בבעלותו של השופט ומספקת לו שירותי מין, מה שבהמשך יבטיח את רישומו של בנה לבית הספר.
שחקנים

אלמירה רפיזדה (בתפקיד פארי)
זהרה אמיר אבראהימי (שרה)
אראש מראנדי (באבאק)
נגר מונה אליזדה (דוניה)
בילאל יסאר (אליאס)
חסן עלי מט (שופט)
אופני הפקת הסרט

הסרט הונפש בטכניקת רוטוסקופינג, בה השחקנים מצולמים תחילה ולאחר מכן מונפשים. יתרונה העיקרי של טכניקה זו הוא העברת כישרונם של השחקנים המקוריים אל הסרט המונפש, שהופך נגיש רגשית עבור הצופים. סרט הנפשה הפך אפשרות מעשית עבור סוזנדה, שלא יכל לצלם את הסרט באיראן בגלל הצנזורה. באיראן אמנים רבים אינם חופשיים להביע את דעותיהם והם מצאו דרכים מגוונות לבטא את עצמם.
ביקורות

מבקרים כתבו כי סוזנדה עקף את בעיית הצנזורה באופן מושכל, מלבד העובדה שהוא חי מחוץ לאיראן, בחירת הז'אנר וטכניקת ההנפשה שנבחרה, יצרה "מרקם חזותי" יוצא דופן, שתואר כהיפר-ריאלסטי מבחינת אופני התנועה והביטוי, תוך שיומש בצבעים פשוטים.
האנימציה הרוטוסקופית הבולטת בתצלום זה של איראן מאפשרת את הטכניקה לבמאי, עלי סוזנדה, להציג צד של העיר שסרט פעולה חי לעולם לא יורשה לתאר. כן, הוא נראה מדהים עם לוח הצבעים של אוקרסים זוהרים וניאון. הדמויות והעלילה נוטים להיות מעט סכמטיים, אך מכיוון שמסלולי הנורמל של הנשים ניתנים לחיזוי לא מפני שהסיפור חסר כוח אלא מפני שהסיפור חסר פחד וחזק. Wendy Ide
פרסים

MFG star- baden baden tv film festival 2017.
FIPRESCI prize- Jerusalem film festival 2017.
Creativity prize- montreal festival of new cinema 2017.
Audience Award- Portland international film festival 2018.
הערות שוליים

↑  Tehran Taboo, נבדק ב-2020-06-12
↑  Kino Lorber To Release 'Tehran Taboo' In United States, Cartoon Brew, ‏2017-09-17 (באנגלית)
↑  The Iranian film that breaks the taboo on sexuality, Haaretz.com (באנגלית)
↑  Kenigsberg, Ben (2018-02-13). "Review: 'Tehran Taboo' Exposes Double Standards About Sex in Iran". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-06-12.
↑  Felperin, Leslie (2018-10-04). "Tehran Taboo review – sex, drugs and rock'n'roll in Iran". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-06-12.
↑  Ide, Wendy (2018-10-07). "Tehran Taboo review – powerful Iranian animation". The Observer (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-2020-06-12.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טהראן טאבו".
שמש ירוקה

| --- | --- |

 מבוסס על:  פנו מקום! פנו מקום! 
 בימוי:  ריצ'רד פליישר 
 הופק בידי:  וולטר זלצר 
 תסריט:  סטאנלי גרינברג
 עריכה:  סמואל ביטלי 
 שחקנים ראשיים:  ג'וזף קוטן (William R. Simonson) מייק הנרי לינקולן קילפטריק דייק וון פטון סיריל דלבנטי צ'רלטון הסטון סטיבן יאנג רוי ג'נסון מורגן פרלי רוברט איטו סליה לובסקי ברוק פיטרס לי טיילור יאנג אדוארד ג'י רובינסון פאולה קלי צ'אק קונורס וויט ביסל מייק הנרי ג'יין דולו 
 מוזיקה:  פרד מירו
 צילום:  ריצ'רד קליין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 באפריל 1973 
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט דיסטופי, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקופת התרחשות:  2022 
 פרסים:  פרס סאטורן לסרט מדע בדיוני 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סויילנט גרין (אנגלית: Soylent Green) הוא סרט מותחן הישרדות דיסטופי אקולוגי אמריקאי משנת 1973, בבימויו של ריצ'רד פליישר ובכיכובם של צ'רלטון הסטון, לי טיילור-יאנג ואדוארד ג'י רובינסון בתפקידו האחרון. הסרט מבוסס באופן רופף על רומן המדע הבדיוני משנת 1966 "פנו מקום! פנו מקום!" (Make Room! Make Room!) מאת הארי הריסון ומשלב בין סוגת 'סרטי משטרה' וסוגת המדע הבדיוני. העלילה נסובה סביב חקירת רצח איש עסקים עשיר בעיר ניו-יורק, על רקע עתיד דיסטופי שבו התפוצצות אוכלוסין קיצונית יוצרת סביבה עירונית דחוקה, ענייה ומזוהמת, שבה משאבי הטבע מידלדלים והאיזון האקולוגי מופר עד כדי-כך שקשה לספק את צורכי המזון והמים של האוכלוסייה הגואה. בשנת 1973 זכה הסרט ב"פרס נבולה" לסרט הדרמה הטוב ביותר וב"פרס סטורן" כ-"סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר" של אותה השנה.
עלילה

עד 2022, ההשפעות המצטברות של אוכלוסיות יתר, זיהום ואסון אקלימי לכאורה גרמו למחסור עולמי חמור במזון, מים ודיור. בעיר ניו יורק לבדה יש 40 מיליון איש, ורק האליטה של העיר יכולה להרשות לעצמה דירות מרווחות, מים נקיים ומזון טבעי. בתי האליטה מבוצרים, עם אבטחה פרטית ושומרי ראש לדיירים. בדרך כלל, הם כוללים פילגשים (המכונות "רהיטים" ומשמשות את הדיירים כעבדים). העניים חיים במצוקה, גוררים מים מהשפכים הקהילתיים ואוכלים פרוסות מעובדות: "סוילנט אדום", "סוילנט צהוב", והמוצר האחרון, שהוא הרבה יותר טעים ומזין, "סוילנט ירוק".
בתוך העיר חיים בלש משטרת העיר ניו יורק רוברט תורן וחברו המבוגר סול רות', פרופסור מבריק לשעבר בקולג' ואנליסט משטרה (המכונה "ספר"). על תורן מוטלת המשימה לחקור את הרצח של העשיר והמשפיע ויליאם ר. סימונסון, חבר דירקטוריון של תאגיד סוילנט, שלדעתו היה התנקשות. בעזרת פילגשו של סימונסון, שירל, חקירתו מובילה לכומר שאותו ביקר סימונסון זמן קצר לפני מותו. בגלל קדושת הווידוי, הכומר יכול רק לרמוז על תוכן הווידוי לפני שהוא נרצח. מפקדיו המיידיים של תורן אומרים לו לסיים את החקירה בהוראת המושל. מכיוון שהוא מודאג מאובדן עבודתו לממונים עליונים אם יפרוש מהתיק ומהעובדה שמישהו לא ידוע עוקב אחריו, הוא ממשיך. עד מהרה הוא מותקף בזמן שעבד במהלך מהומה על ידי אותו מתנקש שהרג את סימונסון, אך הרוצח נמחץ על ידי השופל ההידראולי של רכב בקרת ההמונים המשטרתי.
במחקר המקרה של תורן, רות' מביא שני כרכים של "דוח סקר אוקיינוגרפי של סוילנט, 2015–2019" שנלקח על ידי תורן מדירתו של סימונסון לצוות הספרים האחרים בסופרים אקסצ'יינג'. לאחר ניתוח, הספרים מאשרים שהדו"ח האוקיינוגרפי מגלה שהאוקיינוסים גוססים ואינם יכולים עוד לייצר את הפלנקטון שממנו עשוי "סוילנט גרין". עוד עולה מהדו"חות כי "סוילנט גרין" מופק משרידי ההרוגים והכלואים, המתקבלים ממפעלי פינוי פסולת תחת שמירה כבדה מחוץ לעיר. הספרים חושפים עוד כי הרצח של סימונסון הוזמן על ידי חבריו לדירקטוריון סוילנט, שידעו שסיימון מוטרד יותר ויותר מהאמת וחשש שהוא עלול לחשוף אותה לציבור.
כששמע את האמת, רות' כל כך מזועזע שהוא מחליט "לחזור לביתו של האל" ומחפש סיוע להתאבדות במרפאה ממשלתית. ת'ורן ממהר לעצור אותו אך מגיע מאוחר מדי. לפני מותו, רות' לוחש לת'ורן את מה שלמד, ובמעשה החיים האחרון שלו, מתחנן בפני תורן למצוא הוכחות ולקחת אותן לסופרים אקסצ'יינג', כדי שיוכלו להעביר את המידע למועצת האומות כדי לפעול.
ת'ורן עולה על משאית המובילה את הגופות ממרכז המתת החסד למפעל לסילוק פסולת, שם הוא עד לגופות אנושיות שהוסבו לסוילנט גרין. מזועזע, ת'ורן מזוהה ונמלט. כשהוא חוזר לסופרים אקסצ'יינג', הוא נקלע למארב על ידי פעיל סוילנט פילדינג ואנשיו. כשהוא מוצא מקלט בכנסייה שבה התוודה סימונסון, ת'ורן הורג את תוקפיו אך נפצע קשה בקרב יריות. בעוד פרמדיקים מטפלים בת'ורן, הוא מפציר בסגן האטצ'ר להפיץ את האמת תוך שהוא צועק לקהל שמסביב, "סוילנט גרין זה אנשים!".
שחקנים

צ'רלטון הסטון בתור רוברט תורן
לי טיילור-יאנג בתור שירל
צ'אק קונורס בתפקיד פילדינג
ג'וזף קוטן בתור ויליאם ר. סימונסון
ברוק פיטרס בתור האטצ'ר
פאולה קלי בתור מרתה
אדוארד ג'י רובינסון בתור סול רוט
סטיבן יאנג בתור גילברט
מייק הנרי בתור קולוזיק
לינקולן קילפטריק בתור הכומר
רוי ג'נסון בתור דונובן
לאונרד סטון בתור צ'ארלס
וויט ביסל בתור סנטיני
סיליה לובסקי כמנהיגת הבורסה
דיק ואן פאטן בתור סדרן מספר 1
הפקה

התסריט התבסס על הרומן של הארי הריסון "פנו מקום! פנו מקום!" (1966), המתרחש בשנת 1999 עם הנושא של אוכלוסיות יתר ושימוש יתר במשאבים המובילים לעוני, מחסור במזון והפרעה חברתית. האריסון נשלל חוזית משליטה על התסריט ולא נאמר לו במהלך המשא ומתן שמטרו-גולדווין-מאייר קונה את זכויות הסרט. הוא דן בעיבוד ב-Omni's Screen Flights/Screen Fantasies (1984), וציין ש"רצפי הרצח והמרדף [ו]בנות 'הרהיטים' הם לא מה שהסרט עוסק בו – והם לגמרי לא רלוונטיים" וענה לשאלתו שלו, "האם אני מרוצה מהסרט? הייתי אומר חמישים אחוז".
בעוד שהספר מתייחס ל"סטייקים סוילנט", הוא אינו מתייחס ל"סוילנט גרין", מנות המזון המעובדות המתוארות בסרט. שם הספר לא שימש לסרט בטענה שהוא עלול לבלבל את הקהל לחשוב שהוא גרסה בעלת מסך גדול של עשו מקום לאבא.
זה היה הסרט ה-101 והאחרון שבו הופיע אדוארד ג'י רובינסון; הוא מת מסרטן שלפוחית השתן שנים עשר ימים לאחר סיום הצילומים, ב-26 בינואר 1973. רובינסון עבד בעבר עם הסטון ב"עשרת הדברות" (1956) ובמבחני האיפור של כוכב הקופים (1968). בספרו The Actor's Life: Journal 1956–1976 כתב הסטון, "הוא ידע בזמן שצילמנו, אף על פי שלא ידענו, שהוא חולה סופני. הוא מעולם לא החמיץ שעה של עבודה, וגם לא איחר למבחן בד. הוא מעולם לא היה פחות מהמקצוען המושלם שהיה כל חייו. עם זאת, אני עדיין רדוף מהידיעה שהסצנה האחרונה שהוא שיחק בתמונה, שהוא ידע שהיא היום האחרון של המשחק שהוא יעשה אי פעם, היא סצנת המוות שלו. אני יודע למה התרגשתי בצורה כה מוחצת לשחק איתו".
רצף הפתיחה של הסרט, המתאר את אמריקה הולכת ונעשית צפופה יותר בסדרה של צילומי ארכיון, נוצר על ידי הקולנוען צ'ארלס ברוורמן. את הפרטיטורה "הולך הביתה" בסצנת המוות של רוט ניצח ג'רלד פריד והיא מורכבת מהנושאים המרכזיים מהסימפוניה מס'. 6 ("הפאתטית") מאת צ'ייקובסקי, סימפוניה מס'. 6 ("פסטורלית") מאת בטהובן ופר גינט ("מצב בוקר" ו"מותו של אוזה") מאת אדוורד גריג. יחידת ארון מותאמת אישית של משחק הארקייד המוקדם Computer Space הופיעה בסרט ונחשבת להופעה ראשונה של משחק ווידאו בסרט.
פרסים והוקרה

זכה בסרט המדע הבדיוני הטוב ביותר של השנה - פרס סאטורן, האקדמיה למדע בדיוני, פנטזיה ואימה (ריצ'רד פליישר, וולטר סלצר, ראסל תאצ'ר)
זכה בפרס הגדול - פסטיבל הסרטים המופלאים הבינלאומי של אבוריאז (ריצ'רד פליישר)
מועמד לסרט הטוב ביותר של השנה (המצגת הדרמטית הטובה ביותר) - פרס הוגו (ריצ'רד פליישר, סטנלי גרינברג, הארי הריסון)
זכה תסריט הסרט הטוב ביותר של השנה (המצגת הדרמטית הטובה ביותר) - פרס נבולה (Nebula Award), סופרי מדע בדיוני ופנטזיה של אמריקה (סטנלי גרינברג, הארי הריסון)
"סוילנט גרין זה אנשים!" מדורג במקום ה-77 ברשימת ה-מאה שנים... מאה ציטוטים של מכון הסרטים האמריקאי.
הערות שוליים

↑   אורון שמיר, "שמש ירוקה" ניבא שב-2022 העולם יהיה מזוהם והעניים יאכלו זה את זה – וצדק חלקית, באתר הארץ, 20 בינואר 2022
↑  Shirley, John (23 בספטמבר 2007). "Soylent Green: An Appreciation 34 Years Too Late". Locus Online. נבדק ב-17 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kooser, Amanda (13 בינואר 2022). "Soylent Green predicted 2022 as a dystopian hellscape. Did the movie get it right?". CNET. נבדק ב-17 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Stafford, Jeff (28 ביולי 2003). "Soylent Green". Turner Classic Movies. נבדק ב-12 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peary, Danny, ed. (1984). Omni's Screen Flights/Screen Fantasies. Garden City, NY: Doubleday. ISBN 0-385-19202-9.
↑  Harrison, Harry (1984). "A Cannibalised Novel Becomes Soylent Green". Omni's Screen Flights/Screen Fantasies. Ireland On-Line. נבדק ב-7 בספטמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Heston, Charlton (1978).  Alpert, Hollis (ed.). The Actor's Life: Journal 1956–1976. E. P. Dutton. p. 395. ISBN 0-525-05030-2.
↑  Goldberg, Marty; Vendel, Curt (2012). Atari Inc: Business Is Fun. Syzygy Press. p. 45. ISBN 978-0-9855974-0-5. נבדק ב-16 במאי 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
תיגראי

תיגראי (באמהרית: ትግራይ; תעתיק מדויק מאמהרית/תיגרינית: תְּגְרָיְ) היא אחת מהמדינות המרכיבות את הפדרציה האתיופית. תיגראי היא המדינה הצפונית ביותר באתיופיה וגובלת במזרחה בעפר, בצפונה באריתריאה, במערבה בסודאן ובאמהרה בדרומה.
תיגראי ואריתריאה הן לב האזור ההיסטורי חבש. הממלכות הקדומות ביותר אשר צמחו בצפון הרמה האתיופית כללו את תיגראי. במהלך המאה התשע-עשרה, בתקופת מלכותו של קיסר אתיופיה התיגריני  יוהנס הרביעי, בזמן שהקיסר הוביל את צבאו להילחם במהדיסטים הסודאנים במתמה החלק הצפוני של דוברי התגרניה נפלו לידי האיטלקים בלא קרב וממנה והחוף האריתראי יצרו את מושבת אריתריאה ומאוחר יותר הקיסר האתיופי מנליכ הכיר בשליטה האיטלקית אך העדיף כך על מנת להחליש ולפצל את השבטים הצפוניים שמרדו לו ולחלק אותם לשני אזורים כיום מחוז תיגראי הצפונית שבאתיופיה ובגבולה ביהר תיגרינייה, אריתריאה הדרומית.
בשנים שלאחר מכן גברה תחושת הלאומיות בקרב האוכלוסייה המקומית, בייחוד בזמן הכיבוש האיטלקי ולאחריו, תקופה בה קמו תנועות מורדים שקראו לפירוד תיגראי מאתיופיה, ובעיקר בשנות ה-70 בתקופת שלטונו הקומוניסטי של מנגיסטו שטבח ורצח את העם התיגריני והאריתראי כולל שאר השבטים באתיופיה, אבל המודגשים היו באזור תיגראי ואריתראיה מפני שהם מרדו בשלטונו וכל תיגריני מלומד יוצא אוניברסיטת אדיס בזמנו היה נעלם מעל פני השטח, מנגיסטו לא אהב אנשים מלומדים משום שרצה להישאר בשלטון ושכולם יחזיקו נשקים ולא עיפרונות, יש האומרים שמנגיסטו הגיע מרקע של עבד (ברייה) שני הוריו היו עבדים והיו לו רגשות טינה לכן התנהל בצורה זו, התיגרינים החלו לפעול בצורה יותר מאורגנת בסיוע אחיהם מה-eplf (אריתראים) ששאפו להקמת מדינה עצמאית שתהיה מורכבת גם עם בני עמם באריתריאה. תוכנית זאת לא יצאה לפועל ובמקומה קמו באתיופיה מדינות על פי מוצא אתני תחת הפדרציה האתיופית שנישלטה צבאית כלכלית ופוליטית בידי ה-tplf (התיגרנים).
שם המדינה

שמה הרשמי של מדינת תיגראי הוא "המדינה האזורית-לאומית התיגראינית". בחוקת אתיופיה מכונה המדינה בשם "מדינת תיגראי". לפני אימוץ השם תיגראי לאחר סיום מלחמת האזרחים האתיופית, נקראה המדינה "אזור אחד".
השם "תיגראי" הוא למעשה כינוי לאזור שמדרום לנהר המרב (שמהווה את הגבול עם אריתריאה) ומצפון לנהר התכזה (שמהווה את הגבול עם אמהרה), בו יושב העם התיגראיני האתיופי, המהווה רוב באזור זה.
העם התגרי עצמו חי גם באזורים בדרום אריתריאה, דהיינו מעבר לנהר המרב. אולם התגרים של אריתריאה מכונים מאז התקופה האיטלקית תיגרניה (ትግርኛ), שזוהי גם שפתם של שתי הקבוצות. לפני כינון אריתריאה בידי האיטלקים, הכינוי חבשי היה יותר דומיננטי.
בגלל שאין שם מוסכם, מכנים אותם לעיתים בשם הכולל תיגראי-תיגרניה, אם כי לאחרונה יש מיעוט של תיגרינים אריתראים ואתיופים השואפים לאחדות עם תיגראי ויצירת תיגראי הגדולה שתכלול את אריתריאה, הללו מכונים אגעזיאן.
אין להתבלבל עם עוד קבוצה אריתראית המכונה תיגרה (ትግረ) ששפתם גם מכונה תגרה לעיתים גם תגריית (ትግራይት),הקרובה להם וברובה מוסלמית.
הפעם הראשונה שנזכר שם זה הוא במונומנטום אדוליטנום מהמאה השלישית בו נזכר עם ה"תיגראיטס" היושב לחוף הים האדום.
היסטוריה > העת העתיקה

האזכור הראשון של אחד מאזורי תיגראי הוא חמסיאן המוזכר במאה ה-25 לפנה"ס בשם "אמסו" כחלק מארץ פונט. על זיהוי זה ישנם חולקים רבים, הכברה נגסת מזכיר שמנליק נולד בחמסיאן. בשטח תיגראי קמה במאה ה-9 לפנה"ס ממלכת דעמת, ולפניה, כך על פי המסורת האתיופית, שלטה באזור זה ממלכת שבא המזוהה לרוב עם סבא. בתקופה זו החלה הגירה של עמים שמיים ובייחוד שבט האגעזי מאזור תימן של היום לתיגראי ולשטח אתיופיה. ממלכת דעמת שלטה על האזור עד המאה ה-5 לפנה"ס שבה שקעה מסיבה לא ברורה, ייתכן כתוצאה מפלישות נוספות של עמים שמיים נוספים מחצי האי ערב.
לאחר קריסת ממלכת דעמת אשר נשלטה על ידי השושלת האגעזית התחילה להתהוות באזור ממלכה חדשה בשם אקסום, שנוצרה מהאוכלוסייה השמית המקומית שכונו בשם "חבשים". אקסום החלה תקופה של תאוצה עד אשר כוחה החל להתפשט מעבר לאזור ים סוף אל אזור תימן ודרום ערב הסעודית דהיום. לקראת המאה ה-4 תיגראי נהפכה לאזור המרכזי ביותר והעיר אקסום שבתיגראי נהפכה ללב האימפריה החבשית המתהווה תחת הקיסר אזנה. במהלך המאות הבאות, בעקבות הכיבושים של האימפריה, אקסום התפשטה דרומה לאזורי לסתה, אנגות ווג. במהלך המאות ה-9 וה-10 אקסום נלחמה כנגד הערבים המוסלמים והפסידה את האזורים שבחצי האי ערב. הערבים המשיכו להתקדם, והצליחו לכבוש את עיר הנמל אדוליס שבאריתריאה. חרף הפסד זה, המשיכה אקסום להרחיב את שליטתה, כבשה שטחים נוספים בדרומה, אקסום עמדה בפני פלישה שתוצאותיה היו הרסניות. היית שליטה שהשתייכה לשבט האגוואים שפתחה במלחמה חזיתית כנגד האקסומים כנקמת דם על רצח אביה והצליחה לכבוש חלק דרומי מהממלכה בשטח אקסום עד אשר נפילת האימפריה האקסומית. נמסר לשבטים הפגאנים מעם האגוואים/אמהרים על חורבן ונפילת הממלכה מה שאפשר להם להתקומם ולנסות להרכיב שלטון שתשלוט על האזורים בתקופה זו ידוע מעט מאוד על האזור עד שהשושלת ירדה מהשלטון בעקבות התקוממות ולחימה כנגדם מאזור שאווה אורומיה
היסטוריה > ימי הביניים

בתחילת שלטון השושלת הסולומונית מ-1270 ועד 1318 תיגראי הייתה עצמאית כמעט לחלוטין משלטון האימפריה האתיופית דבר אשר העלה את חרון אפו של הקיסר עמדה ציון הראשון, הקיסר פולש לתיגראי עם צבאו לאחר שמושל אנדרתה מצליח לעורר את אזורי תיגראי למרוד בקיסר. לאחר כבוש תיגראי הוא מציב באזור חיל מצב שהורכב מחיילים שלא היו תגרים על מנת למנוע מרד נוסף, לאחר מכן הקיסר ממשיך לאזור חוף הים האדום לכבוש גם אזור זה שהפך לאזור עצמאי בשליטת המוסלמים המקומיים.
במשך ימי הביניים "תיגראי מכונן" (תרגום: מושל תיגראי) היה השליט באזור. תיגראי כללה בתוכה את מחוזות בהר שכלל את מפרץ בארי, עגמה, אקלה גוזאי, ממלכת בהאר ששלטה על מה שלימים יהפוך לאריתריאה המודרנית והעיירה שירה, לימים במחוז המערבי שבו ישבו יהודי אתיופיה שעלו מתיגראי. שליט תיגראי שלט במקביל למלך של בהאר, הגבול ביניהם ככל הנראה היה נהר מאראב, שבתקופה המודרנית שימש כגבול שבין תיגראי לבין אריתריאה. אחרי הפסדו של מלך בהאר למורדים של המלך יסחק, התואר תיגראי מקונן ניתן לו והוא שלט על חלקים גדולים מאריתריאה של היום במיוחד במאה ה-19.
לפני המאה ה-19 בתקופת השופטים, שני התארים היו מקבילים, המצביא ששלט באזור היה צריך הכרה מהקיסר וקיבל תואר ראס או, דאג'אזמאץ'. המצביאים מתיגראי התחלפו עם אחרים, בעיקר עם אלו של בגמדר או יג'ו. באמצע 1800, המצביאים של טאמביאן ואנדארטה הצליחו ליצור עבור השושלת שלהם אדנות מוחלטת על תיגראי. אחד מחברי השושלת הדאג'אזמאץ' קאסאי מארצ'ה, הצליח להשיג את הכתר הקיסרי ב-1872 בשם יוהנס הרביעי - שלימים יחשב לאחד הקיסרים הגדולים ביותר של אתיופיה. עקב מותו בקרב מטמה, הכתר האתיופי נלקח ממנו למלך של שוואה והכוח עבר דרומה מתיגראי לאדיס אבבה.
היסטוריה > העת החדשה

עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 המחוז נחלק לשני חלקים שהפכו למדינת תיגראי החדשה בפדרציה האתיופית. החלק המזרחי, שהוא בעיקר מוסלמי וגרים בו עפרים נהפך לחלק ממדינת עפר בפדרציה. החלק המערבי, שישבו בו בעיקר תגרים יחד עם רצועה בפינה הצפון-מערבית של מדינת בגמדר, שישבו בו בעיקר וולקאיטים (תושבים אשר דוברים גם תגרית אך מזהים את עצמם בתור אמהרים ולא תגרים).
עלייתו לשלטון של אבי אחמד בשנת 2018, שינתה את מאזן הכוחות הקודם במדינה וגררה התנגדויות מתנועת החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF), שקודם לכן הייתה בעלת השפעה רבה יותר על השלטון. בשנת 2020 הסלימה המתיחות בין צבא אתיופיה לכוחות לאומיים ממדינת תיגראי, ובנובמבר 2020 החל עימות תיגראי, כאשר פתחה ממשלת אתיופיה במבצע צבאי בתיגראי, תוך הכרזה על מצב חירום בתיגראי. לאחר מספר ימים הכריזה ממשלת אתיופיה על סופו של המבצע הצבאי, ודיווחים שונים הציגו תמונות סותרות של המתרחש באזור. בהמשך דווח שהמלחמה נמשכה והיו פרסומים על משבר הומניטרי במקום.
פוליטיקה

בבחירות האחרונות שהתקיימו בשנת 2005 גרפה מפלגת החזית העממית לשחרור תיגראי (שהיא מפלגתו של ראש ממשלת אתיופיה) את כל המושבים בפרלמנט המקומי, שכן מפלגות האופוזיציה החרימו את הבחירות בטענה על זיופים.
המפלגה זכתה בכל 152 המושבים בפרלמנט היושב בבירה מקלה בדרום טגראי. מושל תיגראי כיום הוא צגאי ברהא ממפלגת החזית העממית לשחרור תיגראי ממשלת תיגראי מונה כ-16 משרדים שונים. לטגראי יש 38 נציגים בבית הנבחרים הפדרלי.
כלכלה

כ-83% מהאכלוסייה הם חקלאים. טף וחיטה הם היבולים העיקריים. מוצרים חקלאיים אחרים הם שעועית, עדשים, בצלים, ותפוחי אדמה. מהאזור מיוצאים כותנה, קטורת ושומשום. 15 מיליון דונם של אדמה באזור הם ברי עיבוד, מהם כעשרה מיליון דונם של גידולים, בזמן ששאר האדמה היא טרסות.
הסוכנות האתיופית המרכזית לסטטיסטיקה העריכה בשנת 2005 שחקלאים בתיגראי היו בעלי סך הכל
2,713,750 ראשי בקר (כ 7.0% מכלל הבקר באתיופיה), 72,640 כבשים (0.42%), 208,970 עיזים (1.61%), 1,200 סוסים (פחות מ-0.1%), 9,190 חמורים (6.24%), 386,600 ערודים (15.43%), 32,650 גמלים (7.15%), 3,180,240 עופות מכל הסוגים (10.3%), ו-20,480 כוורות (0.47%).
דמוגרפיה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה תיגראי מונה כ-4,334,996 תושבים שהם כ-6% מאוכלוסיית אתיופיה, מה שמציב אותה במקום ה-5 מבחינת כמות האוכלוסייה באתיופיה.
חלוקה אתנית כ-94.98% תגרים, 2.6% אמהרים, 0.7% אירובים, ו-0.05% קוואנמה.
חלוקה דתית כ-75% נוצרים קופטים, וכ-3% מוסלמים, 22% יהודים. וכמו כן חיו במערב תיגראי כעשרים ושניים אחוז מיהודי אתיופיה.
שטחה של תיגראי הוא 50,079 קמ"ר מדורגת שישית באתיופיה. הצפיפות הממוצעת במדינה היא כ-86 אנשים לקמ"ר.
מורשת

בתיגראי ממוקמים כמה אתרים היסטוריים, בהם כמה ממצבות הזיכרון ההיסטוריות. המצבות והאתרים כוללים את האובליסק של אקסום (מהמאה ה-2 לפנה"ס), המקדש של ממלכת דעמת ביחא "מקדש הירח" (מהמאה ה-5 לפנה"ס), והבולטים ביותר ארמונה של מלכת שבא וארון הברית. המסגד של נאגאש הוא אתר היסטורי למוסלמים.
מאפיין מסוים בתיגראי הם הכנסיות החצובות בסלע. דומות בעיצובם לכנסיות שבלליבלה, הכנסיות האלה מקובצות ונמצאות בארבעה או חמישה אזורים, אראלטה, טאקאטיספי, אצבי וטאמביאן, (יש המכלילים גם את וואקרו). רובן מעוצבות באדריכלות מונוליתית, עם עיצובים באופן חלקי של אדריכלות קלאסית, והם ממוקמות לעיתים קרובות בחלק העליון של הצוקים או הגבעות תלולות. לדוגמה, המנזר התיגראי העתיק בדאבר דאמו נגיש רק על ידי טיפוס בחבל שאורכו 25 מטרים, זהו למעשה צוק מוחלט.
מושלים

גאברה אסראט 1992–2001
צגאי ברהא 2001 - נוכחי
מחוזות

תיגראי מחולקת לשישה מחוזות ולעיר מקלה שלה מעמד מחוז.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  המחוז הדרומי |  המחוז הדרום-מזרחי |  המחוז המזרחי |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  המחוז המערבי ולקאית  סגדה  קפתה חומרה |  המחוז המרכזי מרב לחה  אחפרום  ורה לחה  נפת עדווה  מאיצ'ו עלית  מאיצ'ו תחתית  נדר עדת  קולה תמביין  דגה תמביין  תנקוה אברגלה |  המחוז הצפון-מערבי |
הערות שוליים

↑  דיווחים על טבח באתיופיה, 11 אלף ברחו לסודן, באתר ynet, 12 בנובמבר 2020
↑   אי־פי, הסכסוך באתיופיה גולש לאריתריאה השכנה: טילים נורו לעבר העיר אסמרה, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2020
↑  אתיופיה על סף מלחמת אזרחים: הממשלה פתחה במבצע נגד מחוז מורד, באתר וואלה, 5 בנובמבר 2020
1 2  סוכנויות הידיעות, ממשלת אתיופיה: כבשנו את בירת תיגראי, המבצע הושלם, באתר ynet, 28 בנובמבר 2020
↑  UN: Situation in Ethiopia's Tigray now 'extremely alarming', AP NEWS, ‏2021-02-05
↑  בדרך לאדיס אבבה, ברית חדשה למורדים באתיופיה: "נפיל את ראש הממשלה", באתר ynet, 6 בנובמבר 2021
↑   אדם רוטברד, זה המשבר ההומניטרי החמור בעולם, וכמעט אי אפשר לסקר אותו, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2021
| מחוזות תיגראי |
| --- | --- | --- |
| עיר בעלת מעמד מחוז | מקלה |  |
| מחוזות | דרומי • דרום מזרחי • מזרחי • מערבי  • מרכזי • צפון-מערבי |  |
| מדינות אתיופיה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אורומיה • אמהרה • בנישנגול-גומאז • גמבלה • מדינת עמי דרום מערב אתיופיה • מרכז אתיופיה • דרום אתיופיה • הררי • סומלי • עפר • תיגראי • סידאמה |  |
| ערים עצמאיות | אדיס אבבה • דירה דאווה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494114105171  BnF: cb11981373s (data)  GND: 1144196167  LCCN: n99907202  MusicBrainz: 1ddf91bd-113c-4a9e-8a3f-d2e42631e8ca  SUDOC: 027862720  VIAF: 136229061   WorldCat (עם VIAF): 136229061 
האזור בתחילת המאה ה-3
מיקום תיגראי (עד 1987).
האובליסק של אקסום
מסרשמיט Bf 109

מסרשמיט Bf 109 (בגרמנית: Messerschmitt Bf 109), יחד עם פוקה-וולף Fw 190, היו מטוסי הקרב העיקריים של חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם השנייה.
ה־Bf 109 היה מטוס קרב חד־מנועי וחד־מושבי שפותח בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה כמטוס יירוט קצר טווח, והיה בסיס למספר רב של דגמים וגרסאות שהתאימו לשלל ייעודים ופותחו לענות לצורכי המלחמה המשתנים. המטוס עבר את טבילת האש הראשונה שלו ב־1937 במהלך מלחמת האזרחים בספרד והמשיך לשרת בלופטוואפה הגרמני ובכמה חילות אוויר נוספים עד לסוף המלחמה ב־1945. לאחר המלחמה מטוסים אלו שירתו במספר מצומצם של צבאות, בהם חיל האוויר הישראלי שהשתמש באוויה S-199 (הגרסה הצ'כית של המטוס).
אף על פי שגרמניה פיתחה כמה מטוסי קרב שנועדו להחליף את ה־Bf 109, כגון הפוקה־וולף Fw 190, המסרשמיט נותר עמוד השדרה של מערך הקרב האווירי הגרמני. בסך הכל יוצרו למעלה מ־33,000 מטוסים – יותר מכמעט כל מטוס קרב אחר בהיסטוריה, שני רק למטוס הרוסי איליושין Il-2.
היסטוריה

התכנון הראשוני של המטוס החל בשנת 1933, מייד עם עליית הנאצים לשלטון, לאחר מכרז של משרד התעופה לפיתוח מטוס קרב חד מושבי.
דרישות הבסיס היו טיסה במהירות מרבית של 400 קמ"ש, בגובה של 6,000 מטר במשך כ־20 דקות, ושהייה כוללת של 90 דקות באוויר. המטוס נדרש להגיע לגובה טיסה זה תוך 17 דקות ולגובה מרבי של 10,000 מטר. חברת מסרשמיט הציגה את הדגם הזוכה בתחילת 1935, וטיסת הראווה הראשונה לציבור התקיימה עם פתיחת המשחקים האולימפיים בברלין ב־1936.
המטוס ערך את טבילת האש הראשונה שלו במסגרת "לגיון הקונדור" בתקופת מלחמת האזרחים בספרד ושימש כמטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הגרמני עד סוף תקופת מלחמת העולם השנייה ועד כניסתם לשירות של מטוסי הקרב הסילוניים.