stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2024
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 32 זוגות. 16 הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
גבריאלה דברובסקי קנדה וג'ו סולסברי הממלכה המאוחדת, הודחו בסיבוב הראשון
ארין רוטליף ומייקל ונוס ניו זילנד, הודחו בסיבוב הראשון
שרה אראני ואנדרה ואוואסורי איטליה, ניצחו בתחרות
ברבורה קרייצ'יקובה (צ'כיה צ'כיה) ומת'יו אבדן אוסטרליה, הודחו ברבע הגמר
דזירה קרווצ'וק (ארצות הברית ארצות הברית) וניל סקופסקי (בריטניה בריטניה), הודחו בסיבוב הראשון
ניקול מליצ'אר-מרטינס ארצות הברית ואיוואן דודיג קרואטיה, הודחו בסיבוב הראשון
סיי סו-ויי טאיפיי הסינית ויאן זלינסקי פולין, הודחו ברבע הגמר
אלדילה סוג'יאדי אינדונזיה ורוחן בופנה הודו, הודחו בחצי הגמר
מנצחי תחרות 2023 אנה דנילינה (קזחסטן) והרי הליווארה (פינלנד)  הודחו בחיצ הגמר. במשחק הגמר הזוג הלא מדורג טילור טרונסנד ודונלד יאנג (ארצות הברית) נפגשו עם אלדילה סוג'יאדי (אינדונזיה) ורוחן בופנה הודו וניצחו ב-2 מערכות.
הערות שוליים

↑  US Open organisers of grand slam cancel wheelchair tennis for 2024 tournament due to Paralympics clash, Sky Sports, ‏28 בספטמבר 2023
↑  The 2024 US Open will celebrate the power of tennis, אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס, ‏3 ביוני 2024
↑  2024 US Open prize money will be largest purse in tennis history, אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס, ‏7 באוגוסט 2024
1 2 3 4 5 6 7 8 9  ספורטאים מרוסיה ו-בלארוס התחרו ללא דגל
1 2  סכום הפרס הוא לכל הצוות ולא לכל אחד
יאניק סינר, מנצח התחרות
ארינה סבלנקה, מנצחת התחרות
פענוח כתבים מצריים עתיקים

ז'אן-פרנסואה שמפוליון בשנת 1823, מחזיק ברשימת סימני ההירוגליפים הפונטיים שלו. דיוקן מאת ויקטורין-אנג'ליק-אמלי רומילי (Victorine-Angélique-Amelie Rumilly).
מערכות הכתיבה ששימשו במצרים העתיקה פוענחו בתחילת המאה התשע-עשרה בזכות עבודתם של מספר חוקרים אירופאים, ובמיוחד עבודותיהם של ז'אן פרנסואה שמפוליון ותומאס יאנג. צורות כתיבה מצריות עתיקות, שכללו את הכתבים ההירוגליפים, ההיראטיים והדמוטיים, חדלו מלהיות מובנות במאות הרביעית והחמישית לספירה, מכיוון שהאלפבית הקופטי (אנ') הפך לנפוץ יותר ויותר במקומן. הידע של הדורות המאוחרים יותר על הכתבים הקדומים יותר התבסס על עבודתם של מחברים יוונים ורומיים שהבנתם הייתה לקויה. לפיכך האמונה הרווחת הייתה שהכתבים המצריים הם אידיאוגרפיים בלבד, ומייצגים רעיונות ולא צלילים. מספר ניסיונות פענוח על ידי חוקרים איסלאמיים ואירופים (אנ') בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת זיהו כי הכתב עשוי להיות בעל מרכיב פונטי, אך תפיסת ההירוגליפים כאידאוגרפיים גרידא הפריעה למאמצי הבנתם עד המאה השמונה עשרה.
אבן רוזטה, שהתגלתה ב-1799 על ידי צבאו של נפוליאון בונפרטה במצרים, נשאה טקסטים מקבילים בכתב חרטומים, כתב דמוטי ויוונית. מכאן, התגבשה התקווה כי ניתן יהיה לפענח את הטקסט המצרי באמצעות הטקסט היווני, במיוחד בשילוב עם העדויות מהשפה הקופטית, השלב האחרון של השפה המצרית. משימה זו התבררה כקשה, למרות התקדמויות קודמות שנעשו על ידי אנטואן-אייזק סילבסטר דה סאסי ויוהאן דויד אקרבאלד. יאנג, שהסתמך על עבודתם, הבחין שתווים דמוטיים נגזרו מהירוגליפים וזיהה כמה מהסימנים הפונטיים בדימוטיים. הוא גם זיהה את המשמעות של הירוגליפים רבים, כולל גליפים (אנ') פונטיים בכרטוש המכיל את שמו של מלך מצרי ממוצא זר, תלמי החמישי. עם זאת, הוא היה משוכנע שהירוגליפים פונטיים שימשו רק בכתיבת מילים שאינן מצריות. בתחילת שנות העשרים של המאה ה-19 השווה שמפוליון את הכרטוש של תלמי עם אחרים והבין שהכתב ההירוגליפי הוא תערובת של אלמנטים פונטיים ואידיאוגרפיים. טענותיו נתקלו בתחילה בספקנות ובהאשמות כי לקח רעיונות מיאנג מבלי לתת קרדיט, אך הן זכו להתקבל בהדרגה. שמפוליון המשיך וזיהה באופן גס את המשמעויות של רוב ההירוגליפים הפונטיים וביסס חלק ניכר מהדקדוק ואוצר המילים של מצרים העתיקה. בינתיים, פיענח יאנג במידה רבה את הדמויות באמצעות אבן רוזטה בשילוב עם טקסטים מקבילים אחרים ביוונית ודמוטית.
מאמצי הפענוח דעכו לאחר מותם של יאנג ושמפוליון, אך בשנת 1837 הצביע קארל ריכרד לפסיוס על כך שהירוגליפים רבים מייצגים שילובים של שניים או שלושה צלילים ולא אחד, ובכך תיקן את אחד הכשלים הבסיסיים ביותר ביצירתו של שמפוליון. חוקרים אחרים, כמו עמנואל דה רוז', חידדו את ההבנה של המצרית עד כדי שבשנות ה-50 של המאה ה-19 ניתן היה לתרגם כתבים מצריים עתיקים במלואם. בשילוב עם פענוח כתב יתדות (אנ') באותה תקופה בערך, פתחה עבודתם את הגישה לכתבים מהשלבים המוקדמים של ההיסטוריה האנושית, שלא היו נגישים בעבר.
מאמצים מוקדמים > העולם המוסלמי בימי הביניים

חוקרים ערבים היו מודעים לקשר בין הקופטית לשפה המצרית העתיקה, ולעיתים האמינו כי נזירים קופטים (אנ') בימי האסלאם מבינים את הכתבים העתיקים. על מספר חוקרים ערבים במאות השביעית עד הארבע עשרה, כולל ג'אבר בן חיאן ואיוב בן מסלאמה (Ayub ibn Maslama), נאמר כי הבינו הירוגליפים, אם כי משום שעבודותיהם בנושא לא שרדו, לא ניתן לבדוק טענות אלו. במאות התשיעית והעשירית, כתבו דול-נון אל-מצרי (Dhul-Nun al-Misri) ואבן חשיה (Ibn Wahshiyya) הנבטי חיבורים המכילים עשרות כתבים ידועים בעולם האסלאמי, כולל הירוגליפים, עם טבלאות המפרטות את משמעויותיהם. במאה השלוש-עשרה או הארבע-עשרה, העתיק אבו אל-קאסם אל-עיראקי (Abu al-Qasim al-Iraqi) טקסט מצרי קדום והקצה ערכים פונטיים למספר הירוגליפים.
האגיפטולוג עקאשה אל-דאלי (Okasha El-Daly) טען כי טבלאות ההירוגליפים בעבודותיהם של אבן וחשיה ואבו אל-קאסם זיהו נכונה את המשמעות של רבים מהסימנים. חוקרים אחרים היו סקפטיים לגבי טענותיו של אבן חשיה בהבנתו את הכתבים שעליהם כתב, וטארה סטפן (Tara Stephan), חוקרת העולם האסלאמי של ימי הביניים, אומרת שאל-דאלי "מדגיש יתר על המידה את הדיוק של אבן חשיה." אבן חשיה ואבו אל-קאסם אכן הכירו בכך שהירוגליפים יכולים לתפקד באופן פונטי וגם סימבולי, נקודה שלא הוכר בה באירופה במשך מאות שנים.
מאמצים מוקדמים > המאות ה-15 עד ה-17

בתקופת הרנסאנס החלו האירופים להתעניין בהירוגליפים, החל משנת 1422 כאשר כריסטופורו בואונדלמונטי (אנ') גילה עותק של הירוגליפיקה של הורפולו ביוון והביא אותו לידיעת אנשי עתיקות כמו ניקולו ניקולי (אנ') ופוגיו בראציוליני (אנ'). פוגיו זיהה שהיו טקסטים הירוגליפים על אובליסקים וחפצי אמנות מצריים אחרים שיובאו לאירופה בתקופה הרומית, אך אנשי העתיקות לא ניסו לפענח טקסטים אלה. בהשפעת הורפולו ופלוטנוס, הם ראו בהירוגליפים צורת תקשורת אוניברסלית, מבוססת דימויים, ולא אמצעי לרישום שפה מדוברת. מתוך אמונה זו צמחה מסורת אמנותית מתקופת הרנסאנס של שימוש בסימבוליזם לא ברור המבוסס באופן רופף על הדימויים המתוארים בהורפולו, שחלו על ידי ספרו של פרנצ'סקו קולונה (אנ') משנת 1499, היפנרוטומאכיה פוליפילי.
האירופים היו בורים גם בקופטית. חוקרים השיגו לפעמים כתבי יד קופטים, אך במאה השש עשרה, כשהחלו ללמוד ברצינות את השפה, ייתכן שהיכולת לקרוא אותה הוגבלה לנזירים קופטים, ולאף אירופאי באותה תקופה לא הייתה הזדמנות ללמוד מאחד הנזירים הללו, שלא נסעו מחוץ למצרים חוקרים גם לא היו בטוחים אם הקופטית יצאה משפת המצרים הקדמונים; רבים חשבו שהיא קשורה דווקא לשפות אחרות של המזרח הקרוב הקדום (אנ').
האירופי הראשון שהבין את הקופטית היה איש אשכולות וישועי גרמני, אתנסיוס קירכר, באמצע המאה השבע-עשרה. בהתבסס על עבודתו בנושאי דקדוקים ערביים ומילונים של קופטית שנרכשו במצרים על ידי מטייל איטלקי, פייטרו דלה ואלה, הפיק קירכר תרגומים ודקדוקים פגומים אך חלוציים של השפה בשנות ה-30 וה-40 של המאה השבע-עשרה. הוא ניחש שהקופטית נגזרת משפתם של המצרים הקדמונים, ועבודתו בנושא הייתה הכנה למטרה הסופית שלו, פענוח הכתב ההירוגליפי.
על פי המילון הביוגרפי הסטנדרטי לאגיפטולוגיה, "קירכר הפך, אולי באופן לא הוגן, לסמל של כל מה שהוא אבסורדי ופנטסטי בסיפור הפענוח של הירוגליפים מצריים". קירכר חשב שהמצרים האמינו במסורת תאולוגית עתיקה (אנ') שקדמה לנצרות ובישרה אותה, והוא קיווה להבין מסורת זו באמצעות הירוגליפים. כמו קודמיו מתקופת הרנסאנס, הוא האמין שהירוגליפים מייצגים צורה מופשטת של תקשורת ולא שפה. תרגום מערכת תקשורת כזו באופן עקבי עם עצמו היה בלתי אפשרי. לכן, בעבודותיו על הירוגליפים, כמו "אדיפוס אגיפטיאקוס" ("Oedipus Aegyptiacus"‏; 1652–1655), המשיך קירכר בניחושים המבוססים על הבנתו את האמונות המצריות הקדומות, שנגזרו מהטקסטים הקופטיים שקרא ומטקסטים עתיקים שלדעתו הכילו מסורות שנגזרו ממצרים. תרגומיו הפכו לטקסטים קצרים המכילים רק מספר תווי חרטומים למשפטים ארוכים של רעיונות אזוטריים. בניגוד לחוקרים אירופאים מוקדמים יותר, קירכר אכן הבין שהירוגליפים יכולים לתפקד באופן פונטי, למרות שהוא ראה בפונקציה זו התפתחות מאוחרת. הוא גם זיהה הירוגליף אחד, 𓈗, כמייצג מים ובכך עומד פונטית עבור המילה הקופטית למים, mu, כמו גם לצליל m. הוא הפך לאירופאי הראשון שזיהה נכון ערך פונטי להירוגליף.
למרות שהנחות היסוד של קירכר היו משותפות לבני דורו, רוב החוקרים דחו או אפילו לעגו לתרגומיו. עם זאת, הטענה שלו כי הקופטית נגזרה מהשפה המצרית העתיקה התקבלה באופן רווח.
מאמצים מוקדמים > המאה ה-18

במשך עשרות שנים לאחר עבודותיו האחרונות של קירכר כמעט ואף אחד לא ניסה לפענח הירוגליפים, למרות שחלקם תרמו הצעות לגבי הכתב שהתבררו בסופו של דבר כנכונות. חיבורו הדתי של וויליאם וורברטון (אנ'), הנציגות האלוהית של משה (אנ'), שפורסם מ-1738 עד 1741, כלל חריגה ארוכה על הירוגליפים ועל התפתחות הכתיבה. הוא טען שהירוגליפים לא הומצאו כדי לקודד סודות דתיים אלא למטרות מעשיות, כמו כל מערכת כתיבה אחרת, וכי הכתב המצרי הפונטטי שהוזכר על ידי קלמנס מאלכסנדריה נגזר מהם. גישתו של וורברטון, על אף שהיא תאורטית בלבד, יצרה את המסגרת להבנת הירוגליפים שישלטו במחקר בשאר המאה.
הקשר של האירופים עם מצרים גבר במהלך המאה השמונה עשרה. יותר מהם ביקרו בארץ וראו את הכתובות העתיקות שבה,. וככל שאספו עתיקות, גדל מספר הטקסטים הזמינים ללימוד. ז׳ן-פייר ריגורד (צר') הפך לאירופאי הראשון שזיהה טקסט מצרי קדום שאינו הירוגליפי ב-1704, וברנאר דה מונפוקון (אנ') פרסם אוסף גדול של טקסטים כאלה ב-1724. אן קלוד דה קיילוס (אנ') אסף ופרסם מספר רב של כתובות מצריות מ-1752 עד 1767, בסיוע ז'אן-ז'אק ברתלמי (אנ'). עבודתם ציינה כי נראה שכתבים מצריים שאינם הירוגליפים מכילים סימנים שמקורם בהירוגליפים. ברתלמי גם הצביע על הטבעות הסגלגלות, שלימים נודעו ככרטושים, שסגרו קבוצות קטנות של שלטים בטקסטים חרטומים רבים, ובשנת 1762 הוא הציע שהכרטושים מכילים שמות של מלכים או אלים. קרסטן ניבור, שביקר במצרים בשנות ה-60 של המאה ה-19, יצר את הרשימה השיטתית הראשונה, אם כי לא מלאה, של סימני חרטומים מובהקים. הוא גם הצביע על ההבחנה בין טקסט הירוגליפים לבין האיורים שליוו אותו, בעוד שחוקרים קודמים בלבלו בין השניים. ז'וזף דה גויגנה (אנ'), אחד ממספר חוקרים באותה תקופה ששיערו כי לתרבות הסינית יש קשר היסטורי כלשהו למצרים העתיקה, האמין שהכתיבה הסינית היא שלוחה של הירוגליפים. ב-1785 הוא חזר על הצעתו של ברתלמי בנוגע לכרטושים, והשווה אותה למנהג סיני שהבדיל שמות פרטיים מהטקסט שמסביב.
גאורג סואגה (אנ'), החוקר הבקיא ביותר בקופטית בסוף המאה השמונה עשרה, העלה מספר תובנות לגבי הירוגליפים ב"על מקורם ושימושם של האובליסקים" (1797; De origine et usu obeliscorum), אוסף ידע על מצרים העתיקה. הוא קיטלג סימני חרטומים והגיע למסקנה שיש מעט מדי סימנים נפרדים כדי שכל אחד מהם יייצג מילה בודדת, כך שכדי לייצר אוצר מילים מלא חייב להיות לכל אחד מהם מספר משמעויות או שינוי משמעות על ידי שילוב זה עם זה. הוא ראה שהכיוון אליו פנו הסימנים מעיד על הכיוון בו נועד לקרוא טקסט, והוא הציע שחלק מהסימנים הם פונטיים. סואגה לא ניסה לפענח את הכתב, מתוך אמונה שהדבר ידרוש יותר ראיות ממה שהיה זמין באירופה באותה עת.
זיהוי סימנים > אבן רוזטה

כאשר כוחות צרפתיים בפיקודו של נפוליאון בונפרטה פלשו למצרים ב-1798, הביא עמו בונפרטה חיל של מדענים וחוקרים, הידועים בדרך כלל בתור "החכמים", כדי לחקור את הארץ ואת המונומנטים העתיקים שלה. ביולי 1799, כאשר חיילים צרפתים בנו מחדש מבצר ממלוכי ליד העיירה רוזטה שכינו את מבצר ז'וליאן, הבחין לוטננט פייר-פרנסואה בושאר (אנ') שאחת האבנים מהחומה שנהרסה במבצר מכוסה בכתב. הייתה זו אסטלה מצרית עתיקה, מחולקת לשלושה רגיסטרים של טקסט, כשהפינה הימנית התחתונה שלה ורוב הרגיסטר העליון שלה נשברו. על האבן היו כתובים שלושה כתבים: הירוגליפים ברשימה העליונה, יוונית בתחתית ודמוטי באמצע. הטקסט היה צו שהוצא בשנת 197 לפני הספירה על ידי תלמי החמישי, והעניק טובות הנאה לכהונות מצרים. הטקסט הסתיים בקריאה לרשום עותקים של הצו "באותיות קדושות ומקומיות ויווניות" ולהקים אותן במקדשים הגדולים של מצרים. עם קריאת הקטע הזה בכתובת היוונית הבינו הצרפתים שהאבן היא טקסט מקביל, שיכול לאפשר את פענוח הטקסט המצרי על סמך תרגומו ליוונית. החכמים חיפשו בשקיקה קטעים אחרים של האסטלה כמו גם טקסטים אחרים ביוונית ובמצרית. מעולם לא נמצאו חלקים נוספים מהאבן, והטקסטים הדו-לשוניים היחידים שגילו החכמים היו ברובם בלתי קריאים וחסרי תועלת לפענוח.
החכמים אכן התקדמו עם האבן עצמה. ז'אן-ז'וזף מרסל (אנ') אמר שהכתב האמצעי היה "תווי כתב מחובר של השפה המצרית העתיקה", זהים לאחרים שראה על מגילות פפירוס. הוא ולואי רמי רייג' החלו להשוות את הטקסט הרשום הזה לזה היווני, בנימוק שהרישום האמצעי יהיה פורה יותר מטקסט ההירוגליפים, שרובו היה חסר. הם ניחשו את מיקומם של שמות פרטיים ברישום האמצעי, על סמך מיקומם של אותם שמות בטקסט היווני, והצליחו לזהות את ה-p ו-t בשם תלמי (Ptolemy), אך לא השיגו התקדמות מעבר לכך.
העותקים הראשונים של כתובות האבן נשלחו לצרפת בשנת 1800. בשנת 1801 הצבא הצרפתי היה נצור במצרים על ידי כוחות בריטיים ועות'מאנים ונכנע בכניעת אלכסנדריה. לפי תנאי הכניעה, עברה אבן רוזטה לידי הבריטים. עם הגעתה של האבן לבריטניה, הכינה אגודת העתיקות של לונדון (אנ') תחריטים של הטקסט ושלחה אותם למוסדות אקדמיים ברחבי אירופה.
דיווחים ממשלחת נפוליאון עוררו מאניה למצרים העתיקה (אנ') באירופה. בעקבות הנסיגה הצרפתית והבריטית נכנסה מצרים לתקופה כאוטית, אך לאחר שהשתלט מוחמד עלי על המדינה ב-1805, ירדו אספנים אירופאים למצרים ונשאו משם עתיקות רבות, בעוד אמנים העתיקו אחרים. איש לא ידע את ההקשר ההיסטורי של חפצים אלה, אך הם תרמו לקורפוס הטקסטים שחוקרים יכלו להשוות כאשר ניסו לפענח את מערכות הכתיבה.
זיהוי סימנים > מחלוקות

ה"מכתב למר דסייה" הזכיר את יאנג כמי שעבד על כתב דמוטי והתייחס לניסיונו של יאנג לפענח את שמה של ברניקי, אך לא הוזכר בו הפירוק של יאנג לשמו של תלמי וגם לא את סיומת השם הנשי, שנמצאה גם בשמה של קלאופטרה על אובליסק פילה, כמי שהייתה תגליתו של יאנג. מתוך אמונה שהתגליות הללו הן שאפשרו את התקדמותו של שמפוליון, ציפה יאנג בסופו של דבר לקבל חלק גדול מהקרדיט על כל מה שיצר שמפוליון. בהתכתבות פרטית זמן קצר לאחר קריאת המכתב, ציטט יאנג מימרה צרפתית שמשמעותה "זה הצעד הראשון שחשוב", אם כי הוא גם אמר "אם [שמפוליון] אכן שאל מפתח אנגלי, המנעול היה כל כך חלוד עד כדי כך שלאף זרוע לא יהיה מספיק כוח מספיק כדי לסובב אותו".
בשנת 1823 פרסם יאנג ספר על יצירתו המצרית, "תיאור של מספר תגליות אחרונות בספרות הירוגלפית ובעתיקות המצריות" ("An Account of Some Recent Discoveries in Hieroglyphical Literature and Egyptian Antiquities"), והשיב על התרומה הזעומה של שמפוליון בכותרת המשנה: "כולל האלפבית ההירוגליפי המקורי של המחבר, שהורחב על ידי מר שמפוליון". שמפוליון הגיב בכעס, "לעולם לא אסכים להכיר בשום אלפבית מקורי אחר משלי, שבו זה עניין של האלפבית ההירוגליפי הנקרא כהלכה". ה"סיכום" (Précis) בשנה שלאחר מכן הכיר בעבודתו של יאנג, אך שמפוליון כתב בו שהגיע למסקנותיו באופן עצמאי, מבלי לראות את המאמר של יאנג בבריטניקה. מאז היו דעות המלומדים חלוקות בשאלה האם שמפוליון היה הגון. יאנג המשיך לדחוף להכרה גדולה יותר, תוך הבעת תערובת של הערצה מעבודתו של שמפוליון וספקנות כלפי חלק ממסקנותיו. היחסים ביניהם השתנו מיחסים לבביים למעוררי מחלוקת עד מותו של יאנג ב-1829.
כשהמשיך לעבוד על הירוגליפים, עשה טעויות לצד הצלחות רבות, הסתבך שמפוליון במחלוקת קשורה עם חוקרים שדחו את תקפות עבודתו. ביניהם היו אדמה-פרנסואה ז'ומאר, מוותיקי המשלחת של נפוליאון, והיינריך יוליוס קלפרות, מזרחן גרמני. חלקם דגלו ביאנג באותו זמן. המלומד שהחזיק מעמד לזמן הרב ביותר נגד הפענוח של שמפוליון היה גוסטב סייפארת (אנ'). התנגדותו לשמפוליון הגיעה לשיאה בוויכוח פומבי עמו ב-1826, והוא המשיך לתמוך בגישתו להירוגליפים עד מותו ב-1885.
ככל שהתבהר טבעם של ההירוגליפים, התמעטו המתנגדים מהסוג הזה, אך הוויכוח על כמה שמפוליון חייב ליאנג נמשך. היריבות הלאומנית בין האנגלים לצרפתים החריפה את העניין. אגיפטולוגים נרתעים לעיתים קרובות מביקורת על שמפוליון, הנחשב למייסד הדיסיפלינה שלהם, ויכולים להסס באופן נרחב לזכות את יאנג. האגיפטולוג ריצ'רד ברוס פרקינסון (אנ') נוקט עמדה מתונה: "גם במקרה ששאמפוליון הכיר את עבודתו הראשונית של יאנג יותר ממה שטען לאחר מכן, הוא נשאר המפענח של כתב ההירוגליפים... יאנג גילה חלקים מהאלפבית - מפתח - אבל שמפוליון פתח שפה שלמה."
קריאת כתבים > יאנג והכתב הדמוטי

עבודתו של יאנג על הירוגליפים גוועה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19, אך עבודתו בנושא הכתב הדמוטי נמשכה, בסיוע גילוי מקרי. אחד המקורות שלו ללימוד הכתב היה טקסט באוסף המכונה פפירוסי קאסטי; יאנג זיהה מספר שמות יווניים בטקסט זה. בנובמבר 1822 מכר שלו, ג'ורג' פרנסיס גריי, השאיל לו קופסת פפירוסים יווניים שנמצאה במצרים. לאחר בדיקתם הבין יאנג שאחד מהם מכיל את אותם שמות כמו הטקסט הדמוטי של קאסטי. שני הטקסטים היו גרסאות של אותו מסמך, ביוונית ובדמוטית, המתעדים את מכירת חלק מהמנחות שהוענקו מטעם קבוצת מצרים שנפטרו. במשך זמן רב ניסה יאנג להשיג טקסט דו-לשוני נוסף כדי להשלים את אבן רוזטה. עם הטקסטים האלה בידו, עשה התקדמות משמעותית במהלך השנים הבאות. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא הסיט עצמו מתחומי העניין האחרים שלו, אך ב-1827 הוא דורבן על ידי מכתב של חוקר איטלקי בקופטיה, אמדאו פיירון, שאמר שההרגל של יאנג לעבור מנושא אחד למשנהו מקשה על הישגיו והציע כי יוכל להשיג הרבה יותר אם הוא יתרכז במצרים העתיקה. יאנג בילה את השנתיים האחרונות לחייו בעבודה על הכתב הדמוטי. בשלב מסוים הוא התייעץ עם שמפוליון, אז אוצר בלובר, שהתייחס אליו בידידות, נתן לו גישה לרשימותיו על כתב דמוטי ובילה שעות בהצגת הטקסטים הדמוטיים באוסף הלובר. ה"יסודות ראשונים למילון מצרי באופי הכתב הדמוטי העתיק" (Rudiments of an Egyptian Dictionary in the Ancient Enchorial Character) פורסם לאחר מותו בשנת 1831. הוא כלל תרגום מלא של טקסט אחד וחלקים גדולים מהטקסט של אבן רוזטה. לפי האגיפטולוג ג'ון ריי, יאנג "ככל הנראה ראוי להיות ידוע כמפענח של הכתב הדמוטי."
קריאת כתבים > שנותיו האחרונות של שמפוליון

עד שנת 1824 אבן רוזטה, עם טקסט ההירוגליפים המצומצם שלה, הפכה ללא רלוונטית עבור השגת התקדמות נוספת בהירוגליפים. שמפוליון היה זקוק ליותר טקסטים כדי ללמוד, ומעטים היו זמינים בצרפת. מ-1824 עד 1826 הוא ביקר שניים באיטליה וחקר את העתיקות המצריות שנמצאו שם, במיוחד אלה שנשלחו לאחרונה ממצרים למוזיאון המצרי בטורינו. על ידי קריאת הכתובות על עשרות פסלים ואסטלות, הפך שמפוליון לאדם הראשון מזה מאות שנים שזיהה את המלכים שהזמינו אותם, למרות שבמקרים מסוימים זיהוייו היו שגויים. הוא גם הסתכל על הפפירוסים של המוזיאון והצליח לדעת את הנושא שלהם. הוא מצא עניין מיוחד ברשימת המלכים מטורינו, פפירוס המפרט את השליטים המצריים ואת אורך שלטונם עד המאה השלוש עשרה לפני הספירה, אשר בסופו של דבר יספק מסגרת לכרונולוגיה של ההיסטוריה המצרית. הפפירוס היה מונח בחלקים כאשר שמפוליון ראה אותו. בהיותו באיטליה התיידד שמפוליון עם איפוליטי רוזליני (אנ'), בלשן פיזאני שנסחף בלהט של שמפוליון למצרים העתיקה והחל ללמוד איתו. שמפוליון עבד גם על הרכבת אוסף של עתיקות מצריות בלובר, כולל הטקסטים שיראה מאוחר יותר ליאנג. ב-1827 הוא פרסם מהדורה מתוקנת של ה"סיכום" (Précis), שכללה כמה מממצאיו האחרונים.
אספני עתיקות שחיו במצרים, במיוחד ג'ון גארדנר וילקינסון, כבר יישמו את הממצאים של שמפוליון על הטקסטים שם. שמפוליון ורוסליני רצו לעשות זאת בעצמם, ויחד עם מספר חוקרים ואמנים אחרים הם הקימו את משלחת פרנקו-טוסקנה למצרים. בדרך למצרים עצר שמפוליון להביט בפפירוס שהיה בידיו של סוחר עתיקות צרפתי. היה זה עותק של הוראותיו של אמנמחת, יצירת ספרות חוכמה שנוצקה כעצה לאחר המוות מאמנמחת הראשון לבנו ויורשו. זו הפכה להיות היצירה הראשונה של הספרות המצרית העתיקה שנקראה, אם כי שמפוליון לא הצליח לקרוא אותה מספיק טוב כדי להבין מה היא הייתה. בשנים 1828 ו-1829 נסעה המשלחת לאורך המסלול המצרי של הנילוס, ואספה והעתיקה עתיקות. לאחר שלמד אינספור טקסטים הרגיש שמפוליון בטוח שהשיטה שלו מתאימה לטקסטים הירוגליפים מכל תקופה בהיסטוריה המצרית, וככל הנראה הוא טבע את המונח "קובע" כשהיה שם.
לאחר שחזר ממצרים, בילה שמפוליון חלק ניכר מזמנו בעבודה על תיאור מלא של השפה המצרית, אך היה לו מעט זמן להשלים אותה. החל מסוף 1831 הוא סבל מסדרה של שבץ מוחי והוא מת במרץ 1832.
ביאורים

↑  החוקרים שפענחו את המצרית היו חלוקים ביניהם בשאלה איך לקרוא לכתב זה. תומאס יאנג כינה אותו "עממי", בהתבסס על הביטוי המתייחס לביטוי בטקסט היווני של אבן רוזטה: ενχωριοις, שפירושו "של המדינה", "שפת המקום", או "יליד". ז'אן פרנסואה שמפוליון השתמש במונח מיצירותיו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס: δημοτική או "פופולרי", מילה יוונית שמשמעותה "בשימוש נפוץ". המונח של שמפוליון הפך בסופו של דבר לשם המקובל.
↑  כתיבה קופטית לא שימשה לחיבור טקסטים חדשים לאחר המאה הארבע-עשרה, בעוד שהעתקת טקסטים על ידי נזירים נמשכה עד המאה התשע-עשרה. ייתכן שהשימוש בכתב הקופטי מחוץ לכנסייה נמשך במספר קהילות מצרים העליונה עד המאה העשרים.
↑  יאנג וחוקרים אחרים הכירו שהכתב ההיראטי מייצג שלב ביניים בין ההירוגליפים לכתב הדמוטי, אך אופיו המדויק, והאם יש לראות בו כתב נבדל מהכתב הדמוטי, נותרו שנויים במחלוקת לאורך כל תקופת עבודתם של יאנג ושמפוליון.
↑  הגרסה המוקדמת ביותר לסיפור הצהלה והעילפון של שמפוליון מקורה בתיאור שכתב מחבר בשם אדולף רוצ'ס (Adolphe Rochas) ב-1856, לפיו שמפוליון עבד על טיוטות לספרו כשאירע. בנו של ז'אק ז'וזף שמפוליון-פיג'אק, אמה (Aimé), חזר על תיאורו של רוצ'ס מספר שנים מאוחר יותר, וייתכן שז'אק ז'וזף היה המקור לשניהם. תיאורה של הרטלבן הוא המוקדם ביותר שקשר את האירוע להעתקי הכתובות של איו.
↑  הרטלבן אמרה כי על פי "מסורת" מבוססת שמפוליון הגיע להכרה זו ביום הולדתו, 23 בדצמבר 1821. ויליאם אנדרו רובינסון (אנ'), מחבר ביוגרפיה עדכנית יותר, טוען שתאריך זה מוקדם מדי, בהתחשב בכך שה"מכתב למר דסייה", שנכתב בספטמבר שלאחר מכן, לא נותן אינדיקציה לכך שהירוגליפים שימשו באופן פונטי מחוץ לכרטושים. רובינסון מציע ששמפוליון אולי במקום זאת הבין את היקף הפונטיות בדצמבר 1822, כאשר עבודתו הייתה מתקדמת יותר. ג'ד בוכוואלד (אנ') ודיאנס גרקו יוזפוביץ' טוענים כי במסמכים הראשיים אין שום סימן לכך שפריצת הדרך הגיעה מוקדם יותר ממרץ 1823.
מראי מקום > לקריאה נוספת

Champollion, Jean-François (1824). Précis du système hiéroglyphique des anciens égyptiens (in French). Treuttel et Würtz.
Champollion, Jean-François (2009). The Code-Breaker's Secret Diaries: The Perilous Expedition through Plague-Ridden Egypt to Uncover the Ancient Mysteries of the Hieroglyphs. Translated by Martin Rynja. Gibson Square. ISBN 978-1-903933-83-1.
Young, Thomas (1855). Leitch, John (ed.). Miscellaneous Works of the Late Thomas Young, Volume III: Hieroglyphical Essays and Correspondence, &c (in English and French). John Murray.
טבלה המציגה את התפתחות סימני הירוגליפים (משמאל) דרך מספר שלבים של כתב היראטי לכתב דמוטי (ימין).
ניסיון התרגום של אבן חשיה (Ibn Wahshiyya) הנבטי להירוגליפים.
עמוד מתוך אובליסקוס פמפיליוס מאתנאסיוס קירכר (1650), עם תרגומים מדומים לדמויות ולהירוגליפים על אובליסק ברומא.

שחזור של אסטלת אבן רוזטה כפי שאולי הופיעה במקור, כשכל שלושת הרגיסטרים שלמים.
תומאס יאנג בשנת 1822.
איות הירוגליפים וכתב יתדות של שמו של חשיארש הראשון על אגרטל קיילוס (אנ'), מועתקים ב-Précis du système hieroglyphique.
ספר Grammaire égyptienne (אנ') של שמפוליון.
דיוקנו של קארל ריכרד לפסיוס בסביבות 1850.
המפרץ הפרסי

| --- | --- |
צילום לוויין של המפרץ הפרסי
צילום לוויין של המפרץ הפרסי
 מידע כללי
 מיקום:  בין חצי האי ערב לבין איראן
 סוג:  מפרץ, ים בין-יבשתי
 ים של:  מפרץ עומאן שבאוקיינוס ההודי
 מידות
 שטח:  251,000 קמ"ר
 אורך מרבי:  989 ק"מ
 אורך:  989 קילומטר
 עומק מרבי:  90 מטר
 ‏עומק ממוצע:  50 מטר
 מידע נוסף
 מליחות:  41 פרומיל 
 נהר מזין:  שט אל-ערב, Jarahi River, Mand River, Helleh River, Zohreh River, Bahmanshir, Mehran River 
 מדינות באגן הניקוז:  איראן איראן   עיראק עיראק   כווית כווית   ערב הסעודית ערב הסעודית   קטר (מדינה) קטר   בחריין בחריין   איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות   עומאן עומאן (מובלעת מוסנדם)
 קואורדינטות:  26°54′17″N 51°32′51″E﻿ / ﻿26.90472°N 51.54750°E﻿ / 26.90472; 51.54750
  (למפת המפרץ הפרסי מוגדלת) איראן מפרץ עומאן  עומאן איחוד האמירויות הערביות  קטר ב. ערב הסעודית  כווית עיראקהמפרץ הפרסי(למפת המפרץ הפרסי רגילה) איראן מפרץ עומאן  עומאן איחוד האמירויות הערביות  קטר ב. ערב הסעודית  כווית עיראקהמפרץ הפרסי
 
המפרץ הפרסי (בפרסית: خلیج فارس, ח'ליג' פארס) או המפרץ הערבי (בערבית: الخليج العربي) הוא לשון של מפרץ עומאן המשתרעת בין חצי האי ערב לאיראן.
המפרץ, המשתרע על שטח של 251,000 קמ"ר, מתחבר למפרץ עומאן במזרח דרך מצר הורמוז. בקצהו המערבי נמצאת הדלתה הגדולה של נהר שט אל-ערב, שאליו מתנקזים מימי נהרות הפרת והחידקל. אורכו של המפרץ 989 ק"מ, ורוחבו בנקודה הצרה ביותר (מצר הורמוז) הוא 56 ק"מ. המים בדרך כלל רדודים מאוד, ועומקם המרבי 90 מטרים בלבד. זרמי המפרץ איטיים מאוד, וטווח הגאות מוגבל אף הוא.
המפרץ הפרסי וסביבתו הם המקור הגדול בעולם להפקת נפט גולמי (כ-60% מעתודות הנפט המוכחות), ותעשיות הנפט ומוצריו הן הדומיננטיות באזור. הבריטים גילו לראשונה נפט באיראן והתחילו להפיק אותו ב-1911, לאחר מכן מצאו נפט בעיראק, ב-1932 גילו האמריקאים נפט בבחריין, והתחיל מרוץ בינלאומי של חתימת חוזים עם מדינות המפרץ לצורך הפקת נפט בשטחן. חברת עראמקו הסעודית, חברת הנפט הגדולה בעולם, מחזיקה במימי המפרץ בשדה ספאנייה, שדה הנפט הימי הגדול בעולם. גם שדה גוואר, השדה היבשתי הגדול בעולם, לא רחוק מחופי המפרץ.