stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראיון סוף
הפקה

סת' רוגן ואוון גולדברג פיתחו את הרעיון בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, ברצון לצחוק על סיטואציה בה עיתונאים נשלחים להתנקש בחיי מנהיג עולם. השניים התעניינו בשליט קוריאה הצפונית דאז, קים ג'ונג-איל, אך לאחר מותו ועלייתו לשלטון של קים ג'ונג און, הם השהו את הפרויקט. חידוש הפרויקט נעשה כאשר רוגן וגולדברג הבינו שג'ונג און קרוב יותר לגילם ובכך הסרט יהפוך למצחיק יותר, והחלו לכתוב את התסריט יחד עם כותב "הדיילי שואו", דן סטרלינג. רוגן וגולדברג כיוונו לעשות פרויקט רלוונטי יותר וסאטירי יותר מהסרטים הקודמים שלהם, תוך שמירה על הומור שירותים. רוגן וגולדברג היו למרוצים כאשר כוכב ליגת ה-NBA דניס רודמן ביקר בקוריאה הצפונית, מה שחיזק את אמונתם כי הנחת היסוד של הסרט שלהם הייתה מציאותית. לאחר מכן, השחקן רנדל פארק היה הראשון להגיע לאודישן לתפקידו של ג'ונג און, וזה קיבל את התפקיד באופן מיידי. בשביל התפקיד, פארק העלה במשקל ב-15 ק"ג וגילח את ראשו כדי שמבנה הראש יהיה דומה לשל ג'ונג און, והחליט לקחת את דמותו של ג'ונג און לכיוון מבויש וביישני ולא רובוטי וקפדן, כפי שרוגן וגולדברג רצו במקור, אם כי הם מצאו שהכיוון שפארק לקח אליו את ג'ונג און, הפך את הדמות למצחיקה יותר.
ב-21 במרץ 2013, הוכרז כי הסרט יופק תחת סרטי סוני וכן כי ג'יימס פרנקו לוהק לתפקיד ראשי, וב-1 באוקטובר של אותה שנה, הצטרפה גם ליזי קפלן לצוות השחקנים של הסרט. בנובמבר 2014, כחלק ממתקפת ההאקרים על סרטי סוני, שבהמשך הובילה לביטול הפצת הסרט, נחשף כי רוגן ופרנקו קיבלו על תפקידם בסרט $8,400,000 ו-$8,500,000, בהתאמה.
שלב הצילומים החל ב-10 באוקטובר 2013 בוונקובר שבקנדה, ונמשך עד ה-20 בדצמבר של אותה שנה.
תגובת קוריאה הצפונית לסרט

ב-20 ביוני 2014 אמר קים מיונג-צ'ול, הדובר הלא-רשמי של ממשלת קוריאה הצפונית, כי הסרט "מציג את הייאוש של ארצות הברית והחברה האמריקנית... סרט על ההתנקשות בחייו של מנהיג זר משקף את מה שארצות הברית עושה באפגניסטן, עיראק, סוריה ואוקראינה", וחמישה ימים לאחר מכן, ב-25 ביוני של אותה שנה, דיווחה סוכנות הידיעות הקוריאנית המרכזית (KCNA) כי ממשלת קוריאה הצפונית מבטיחה "נקמה חסרת רחמים" אם הסרט יופץ וקראה לסרט "מעשה בלתי נסבל של טרור ומלחמה".
ב-11 ביולי 2014, גינה שגריר קוריאה הצפונית באו"ם, ג'ה סונג נאם, את הסרט ואמר כי "הפקה והפצה של סרט כזה על חיסולו של אדם המכהן כראש של מדינה ריבונית צריך להיחשב כחסות הגלויה ביותר של טרור כמו גם כאקט של מלחמה".
באוגוסט 2014, זמן קצר לאחר שהוחלט לדחות את הקרנת הבכורה של הסרט, דווח כי חברת סרטי סוני עשתה שינויים בסרט על מנת להפחית את רגישותו לקוריאה הצפונית, כאשר בראשם קוצצו כמה חלקים מסצנת המוות של קים ג'ונג און.
תגובת קוריאה הצפונית לסרט > מתקפת ההאקרים על סרטי סוני

ב-24 בנובמבר 2014 נפרצו מחשבי חברת סרטי סוני על ידי קבוצת האקרים שהזדהתה כ"שומרי השלום" ("Guardians of Peace"), וגורמים אמריקאים טענו כי לקבוצת ההאקרים הזו קשר לקוריאה הצפונית, אם כי הם לא הסבירו כיצד הם הגיעו למסקנה זו.
קבוצת ההאקרים הדליפה לאינטרנט רישומים שונים, מיילים פנימיים בעלי תוכן מביך מהדרג העליון של החברה, וגם כמה סרטים של החברה אשר טרם יצאו לאקרנים, אלו כדוגמת "אנני". רבים קשרו את ההדלפות לממשלת קוריאה הצפונית, אך היא הכחישה בתוקף את המעורבות בדבר. לאחר הפריצה וההדלפות לאינטרנט, המניות של סוני ירדו בלמעלה מ-10%.
ב-16 בדצמבר 2014, קבוצת ההאקרים פרסמה הודעת אזהרה לצופים המתכננים להגיע להקרנת הבכורה של הסרט, ובכלל לכל בית קולנוע אחר שיקרין את הסרט. קבוצת ההאקרים פרסמה את הודעת האזהרה הבאה:
אנחנו נציג לכם בבירור בזמן ובמקומות ש"ראיון סוף" יוקרן, כולל הקרנת הבכורה, לאיזה גורל צריך להיות נידון אדם שמחפש כיף בטרור. בקרוב כל העולם ייראה מה הסרט הנורא של סוני עשה. העולם כולו יהיה מלא בפחד. זכרו את ה-11 בספטמבר 2001. אנחנו ממליצים לכם להיות רחוקים מהמקומות שיקרינו את הסרט באותו הזמן (אם הבית שלכם נמצא בקרבת מקום, מוטב שתעזבו).
הפצה

הקרנת הבכורה של הסרט תוכננה במקור ל-10 באוקטובר 2014, אך באוגוסט של אותה שנה היא נדחתה ל-11 בדצמבר, גם באותה שנה. ב-10 בדצמבר, הסניף המקומי של סוני ביפן הודיע כי הוא לא יפיץ את הסרט במדינתו כמתוכנן, וכן נודע כי באזור אסיה-פסיפיק הסרט יופץ רק באוסטרליה וניו זילנד. ב-11 בדצמבר נעשתה הקרנת הבכורה של הסרט בלוס אנג'לס.
הפצה > ביטול הפצת הסרט לבתי קולנוע

בעקבות איומי האקרים, ב-16 בדצמבר 2014, סת' רוגן וג'יימס פרנקו הפסיקו לפרסם את הסרט וכן לתת ראיונות הקשורים בו. בהמשך, בעקבות התגברות איומי ההאקרים, רשתות הקולנוע "The ArcLight" ו-"Carmike", אשר נחשבות לגדולות ומפורסמות למדי בארצות הברית, הודיעו כי הן לא יקרינו את הסרט בבתי הקולנוע שלהן. ב-17 בדצמבר, הודיעה סוני כי היא מבטלת את בכורת הסרט בניו יורק, ומאוחר יותר באותו היום הודיעו רשתות הקולנוע "AMC Theatres", ‏"Cinemark", ‏"Cineplex", ‏"Regal", ו-"Southern Theatres", אשר נחשבות גם הן לגדולות ומפורסמות בארצות הברית, כי הן לא יקרינו את הסרט בבתי הקולנוע שלהן. על פי דיווחים, הביטולים ההמוניים הגיעו בלחץ מצד קניונים שבהם נמצאים בתי קולנוע רבים, מתוך פחד שאיום טרור יכול להרוס את המכירות שלהם לקראת סוף עונת הקניות לתקופת החגים. בנוסף, רשתות הקולנוע חששו להיחשף לתביעות משפטיות שעלולות להיות משתקות במקרה של התקפה.
מאוחר יותר, הודיעה סוני כי מבטלת את הפצת הסרט לבתי קולנוע, ופרסמה הודעה זו:
אנחנו מכבדים ומבינים את ההחלטה של השותפים שלנו, וכמובן, שבראש מעייניהם בטיחותם של עובדיהם וצופי הקולנוע... אנחנו עצובים מאוד וכועסים על המאמץ החצוף הזה לדכא את ההפצה של סרט, שבדרך עושה נזק לחברה שלנו, לעובדינו, והציבור האמריקאי. אנחנו עומדים על זכויותיהם של היוצרים שלנו לחופש הביטוי, והם מאד מאוכזבים מהתוצאה הזו.
קצת לאחר מכן, הודיעה סוני כי היא לא תפיץ את הסרט גם למהדורות DVD, וכי הפצת הסרט לכל פלטפורמה שהיא מבוטלת. למרות זאת, אמר בהמשך מנכ"ל סוני, מייקל לינטון, היא החברה שוקלת להפיץ את הסרט בגרסה מקוונת.
הפצה > ביטול הפצת הסרט לבתי קולנוע > ביקורות על ביטול הפצת הסרט לבתי קולנוע

אישים רבים בהוליווד ומעריצים רבים כינו את המעשה של סוני "פחדני" ואמרו כי הוא מהווה כניעה לטרור ופגיעה בחופש הביטוי. המפיק אבי לרנר אמר כי הממשל האמריקני חייב לחוקק חוק שיעזור להגן על אולפני קולנוע מפני האקרים ופיראטים. התסריטאי ארון סורקין, שנפגע מהפרשה כמושא של מיילים שהודלפו, אמר כי "ארצות הברית נכנעה היום למתקפה חסרת תקדים על עקרון חופש הביטוי, שהוא סלע קיומנו, מצד קבוצה של טרוריסטים מקוריאה הצפונית, שאיימה להרוג אנשים בבתי קולנוע במטרה לעצור הפצה של סרט", והוסיף כי "חלק מהמשאלות של הטרוריסטים התמלאו בקלות רבה, בגלל שהם הצליחו לשעשע אנשים בתקשורת האמריקאית שהעדיפו דיווחים רכילותיים ומלאים בשמחה לאיד על פני סיפור בעל השלכות חוצות גבולות בעבור הציבור — סיפור שהתפתח ממש לנגד עיניהם. אני מצטער בשביל סוני פיקצ'רס, סת רוגן, איוואן גולדברג וכל מי שעבדו על 'ראיון סוף'". הקומיקאי בן סטילר כתב בחשבון הטוויטר שלו כי "קשה להאמין שזו התגובה לאיום על חופש הביטוי כאן באמריקה", הקומיקאי ביל מאהר כתב "האם זה כל מה שצריך — איום אנונימי והמספר 911 — כדי להשליך את חופש הביטוי אל מתחת לאוטובוס?", הסופר ניל גיימן כתב "אז סוני משיבה מלחמה בכך שהיא מבטלת את 'ראיון סוף', ובכך מוכיחה להאקרים שפריצה למחשבים ואיומים עובדים מצוין? זה עלול להתברר כטעות", יוצרי סאות' פארק (טריי פארקר ומאט סטון) אמרו כי זה צעד פחדני של אולפני סוני והם הוסיפו שעל רגעים כאלה בדיוק מבקר סרטם סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר על צנזורה מיותרת ועל חופש הביטוי, והדוקומנטריסט מייקל מור באופן ציני כתב "האקרים יקרים: עכשיו כשאתם מנהלים את הוליווד, אני רוצה גם פחות קומדיות רומנטיות, פחות סרטים של מייקל ביי, ולא עוד סרטי רובוטריקים". גם ג'אד אפאטו, ג'ימי קימל, רוב לאו, מיה פארו וזאק בראף הגיבו בחשבונות הטוויטר שלהם, באומרם דברים נגד סוני וההחלטה על ביטול הפצת הסרט לבתי קולנוע.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה, מתח גם הוא ביקורת על החלטת ביטול הפצת הסרט במהלך מסיבת עיתונאים, ואמר כי "אני חושב שהם (סוני) עשו טעות. לא יכול להיות שיש לנו חברה שבה כמה דיקטטורים באיזה מקום יכולים להתחיל להטיל צנזורה בארצות הברית. אם הם היו מדברים איתי קודם, הייתי אומר להם: אל תכניסו דפוס שבו אתם מרגישים מאוימים". בתגובה לדברי הנשיא, אמר מנכ"ל סוני, מייקל לינטון, כי הציבור, העיתונות והנשיא לא הבינו את האירועים, וציין כי ההחלטה לבטל את הפצת הסרט לבתי קולנוע נבעה מכך שלא מעט רשתות קולנוע החליטו שלא להקרין בהם את הסרט. המגזין The Hollywood Reporter דיווח כי לאחר איומי ההאקרים, פנתה סוני לבית הלבן, אם כי לא בצורה ישירה לנשיא.
הפצה > הפצה מוגבלת

ב-23 בדצמבר 2014, הודיעה סוני כי למרות איומי ההאקרים היא תפיץ את הסרט, וזאת החל מה-25 בדצמבר של אותה שנה בכמה מאות בתי קולנוע בארצות הברית בלבד. הסרט לבסוף הופץ בהצלחה במספר מצומצם של בתי קולנוע ורשם רווחים גבוהים כבר ביממה הראשונה להקרנתו.
בסוף ינואר 2015, האשימה צפון קוריאה את פסטיבל הסרטים של ברלין ב"טרוריזם" בגלל שבטעות חשבו שהסרט יוקרן בפסטיבל. מה שגרם לטעות ככל הנראה הייתה תחילת הפצתו של הסרט בבתי קולנוע בגרמניה, שהייתה מתוכננת ל–5 בפברואר.
ראו גם

הדיקטטור
יוסי קרמר

יוסי קרמר (נולד ב-9 באפריל 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן ולעיתים כבלם וכקשר. קרמר היה משחקניה הבולטים של מכבי חיפה בשנות ה-80, ובמשך רוב הקריירה שיחק עם הספרה 7. הוא אחד מששת השחקנים היחידים (יחד עם שון גולדברג, אלון מזרחי, איתי שכטר,  שלומי אזולאי ומאור בוזגלו) ששיחקו בקריירה שלהם בכל "ארבע הגדולות" של הכדורגל הישראלי.
קריירה

קרמר גדל בשכונת קריית שפרינצק, ולמד בבית הספר "עין הים" ו"בתיכון שפרינצק". הוא החל את דרכו בגיל 11 במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ובעונת 1973/1974 הועלה לקבוצה הבוגרת על ידי המאמן אברהם מנצ'ל, מחמת היעדר מספר שחקנים בקבוצה הבוגרת עקב מלחמת יום הכיפורים. את הופעת הבכורה שלו ערך באצטדיון בלומפילד. בעונה זו שיחק קרמר שני משחקים ועלה כמחליף פעם אחת ואף הספיק להבקיע שער בכורה. בתום העונה ירד עם מכבי חיפה לליגה א', ובליגה זו שיחק כ-14 משחקים ועלה עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית. באותה העונה הוסט קרמר על ידי מאמן הקבוצה, אורי ויינברג, מקיצוני ימני למגן ימני, עמדה בה המשיך לשחק ברוב הקריירה שלו.
את הפריצה הגדולה עשה קרמר בחמשת המשחקים האחרונים של הקבוצה בעונת 1983/1984, בה זכתה מכבי חיפה באליפות הראשונה בתולדותיה. בעונה זו גם שיחק רק כ-14 משחקים, אך בסוף העונה כאשר הבלם הקבוע ירון פרסלני נפצע, הציג קרמר יכולת גבוהה כמחליפו. שנה לאחר מכן, בעונת 1984/1985, זכה עם הקבוצה באליפות נוספת, והפעם כבר היה שותף מלא כאשר פתח ב-23 משחקים, נכנס 5 פעמים כמחליף ואף הספיק לבשל 2 שערים.
בגיל 27 עזב קרמר את מכבי חיפה למורת רוחו של מאמן הקבוצה דאז שלמה שרף. הוא הושאל להפועל תל אביב למשך חודש ואחר כך עבר למכבי תל אביב, שם שיחק כשנתיים וזכה איתה בגביע המדינה בעונת 1986/1987. במשחק גמר הגביע באותה שנה ניצחה מכבי תל אביב את מכבי חיפה במשחק סוער אשר הסתיים בתוצאה 3–3 והקבוצות ניגשו לפנדלים, וקרמר אשר נחשב לבועט פנדלים מוצלח סירב לבעוט בטענה כי שוער חיפה באותו המשחק, אבי רן, מכיר את בעיטותיו ועשוי לעצור את הבעיטה שלו.
לאחר התקופה במכבי תל אביב חזר קרמר למכבי חיפה, ולאחר תקופה נוספת בה ישב רבות על הספסל החליט לנסות את מזלו שוב בקבוצה אחרת והושאל להפועל חיפה אשר שיחקה בליגה הארצית, שם שיחק כמגן וקשר. כעבור שנה חזר שוב למכבי חיפה ואף חזר להיות שחקן הרכב קבוע תחת המאמן אמציה לבקוביץ', באותה עונה זכה באליפותו השלישית בקבוצה (1988/1989) ונבחר בסוף השנה בכלי תקשורת שונים כבלם העונה.
בשנת 1990 הגיע שוב שלמה שרף לאמן את מכבי חיפה, והחליט לבנות קבוצה אשר מושתתת על שחקנים צעירים. קרמר בן ה-31 נפרד בעקבות זאת מהקבוצה ועבר שוב להפועל חיפה. כעבור שנה עבר לבית"ר ירושלים, עמה עלה לליגה הבכירה בתום העונה, ובהמשך שיחק גם בעירוני אשדוד ועלה עמה גם כן לליגה הבכירה.
בגיל 37 פרש ממשחק והחל לאמן בדלית אל-כרמל, ואחר כך עבר לאמן במחלקת הנוער של מכבי חיפה, שם אימן 4 שנים.
חיים אישיים

קרמר הוא הבכור מבין חמישה אחים. הוא נולד לאמא ילידת רומניה ואבא יליד פולין, שהיה כדורגלן לפני שעלה לישראל. הוא נשוי בשנית, ויש לו שני ילדים מאשתו הראשונה ושניים מאשתו השנייה.
לאחר שפרש מתחום הכדורגל, עבר לעבוד בתפקיד ניהולי בחברת הספנות "צים", בה עבד גם כשהיה שחקן פעיל. כיום הוא פנסיונר של החברה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אשר גולדברג‏, "אוחנה ואני שנאנו אחד את השני שנאת מוות. ואז חתמתי בבית"ר", באתר וואלה, 15 בפברואר 2024
ויטלי מילמן

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1939 (בן 85) אודסה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  אנליזה פונקציונלית, מתמטיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חרקוב 
 מנחה לדוקטורט:  בוריס לוין 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  בועז קלרטג, עומר פרידלנד, Yu. B. Tumarkin, A. I. Kononenko, סשה סודין, דמיטרי פייפמן, אלכס סגל, דן יצחק פלורנטין, לירן רותם, Seannie Dar, רוי וגנר, סמיון אלסקר, לאוניד פולטרוביץ', אלכסנדר רזניקוב, שירי ארטשטיין-אבידן, חיים וולפסון, Antonis P. Tsolomitis, Bella Tsirulnikov, רונן אלדן 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2024)  עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה (2013)  פרס א.מ.ת. (2007) 
 צאצאים:  עמנואל מילמן 
 
ויטלי דוידוביץ' מילמן (ברוסית: Виталий Давидович Мильман; נולד ב-23 באוגוסט 1939 בברית המועצות) הוא מתמטיקאי ישראלי, מופקד על קתדרת ארגנטינה באוניברסיטת תל אביב. זוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר (2002), פרס א.מ.ת (2007) ופרס ישראל בחקר המתמטיקה, מדעי המחשב והנדסת מחשבים (2024).
ויטלי מילמן
קורות חיים

מילמן נולד בברית המועצות ב-1939 למתמטיקאי דוד מילמן. עבד במכון לטמפרטורות נמוכות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והשלים דוקטורט באוניברסיטת חרקוב ב-1965 בהנחיית בוריס לוין. לאחר מכן היה חוקר בכיר במכון לפיזיקה כימית של האקדמיה למדעים, יחד עם אחיו פייר מילמן. בשנת 1973 עלה ארצה עם משפחתו והצטרף, יחד עם אביו, לסגל האקדמי באוניברסיטת תל אביב.
במשך שנתיים היה ראש החוג למתמטיקה עיונית. משנת 1992 מופקד על קתדרת ארגנטינה למתמטיקה. היה נשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה. ייסד את כתב העת היוקרתי "Geometric and Functional Analysis". מילמן ייעץ למשרד המדע בנושא קליטת מדענים עולים והיה חבר בוועדת עלייה של אוניברסיטת תל אביב.
מילמן הרצה בקונגרס העולמי של המתמטיקאים בברקלי (קליפורניה) ב-1986 ובברלין ב-1998. ב-1996 הרצה במליאת הסיום של הקונגרס האירופי למתמטיקה שנערך בבודפשט. עבודתו זיכתה אותו בפרס לנדאו למתמטיקה ב-2002 ובשנת 2007 זכה בפרס א.מ.ת. בין תלמידיו אפשר למנות את המתמטיקאים: לאוניד פולטרוביץ', סמיון אלסקר, בועז קלרטג ושירי ארטשטיין-אבידן, אלכסנדר סודין ורונן אלדן,  ומדען המחשב חיים וולפסון.  חמישה מהם זוכי פרס ארדש.
משפחתו היא בעלת מסורת מתמטית ארוכה. אביו, דוד מילמן, היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב; אחיו, פייר מילמן, הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת טורונטו; בנו, עמנואל מילמן, הוא פרופסור מן המניין בטכניון.. ביתו, ענת מילמן, היא קרדיולוגית במרכז הרפואי שמיר.[דרוש מקור]
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |  |  דוד מילמן  דוד מילמן     |  דוד מילמן  דוד מילמן     |  דוד מילמן  דוד מילמן     |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |    |   |   |   |   |   |
|  פייר מילמן  פייר מילמן     |  פייר מילמן  פייר מילמן     |  פייר מילמן  פייר מילמן     |  |  ויטלי מילמן  ויטלי מילמן     |  ויטלי מילמן  ויטלי מילמן     |  ויטלי מילמן  ויטלי מילמן     |   |  ולדימיר מילמן  ולדימיר מילמן     |  ולדימיר מילמן  ולדימיר מילמן     |  ולדימיר מילמן  ולדימיר מילמן     |
 
|   |   |   |   |  עמנואל מילמן  עמנואל מילמן     |  עמנואל מילמן  עמנואל מילמן     |  עמנואל מילמן  עמנואל מילמן     |   |   |   |   |
מחקריו

מילמן "גילה ופיתח מספר תופעות מתמטיות מרכזיות באנליזה, ביניהן תופעת ריכוז המידה ותופעת ה-spectrum/distortion. נוסף לכך היה הכוח המניע מאחורי התפתחות התורה האסימפטוטית של מרחבים נורמיים. הוא איחד אותה עם תורת הקמירות הקלאסית, והפך אותן לתחום חדש – אנליזה אסימפטוטית גאומטרית."
ב-1971 מילמן גילה הוכחה חדשה למשפט דבורצקי. הייתה זו אחת התגליות אשר הביאו לפיתוח התורה הלוקלית של מרחבי בנך.
מילמן פרסם למעלה מ-150 מאמרים, מונוגרפיה, וערך 11 ספרים. הוא מעביר הרצאות ברחבי העולם.
ספרים

V.D. Milman, G. Schechtman, Asymptotic theory of ﬁnite dimensional normed spaces, Springer-Verlag, Lecture Notes in Mathematics 1200, 156pp. (1986). 2nd ed. (2002)
Y. Idelman, V. Milman, A. Tsolomitis, Functional Analysis. An Introduction. Graduate Studies in Mathematics 66, American Mathematical Society, Providence, RI, 2004, xvi+323pp
הערות שוליים

↑  ירון דרוקמן, תמר טרבלסי חדד, חתני פרס ישראל: איל וולדמן והרב הראשי יצחק יוסף | הרשימה המלאה, באתר ynet, 28 במרץ 2024
↑  עמנואל מילמן
↑  ויטלי מילמן באתר פרס אמת
↑  V.D. Milman, A new proof of A. Dvoretzky's theorem on cross-sections of convex bodies (Russian), Funkcional. Anal. i Prilozhen. 5 (1971), no. 4, 28--37
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567808305171  PLWABN: 9810678377305606  BnF: cb145173338 (data)  CANTIC: a16366190  CiNii: DA00428212  GND: 172259819  ISNI: 0000 0001 1064 9266  LCCN: n86067645  MGP: 84603  NKC: skuk0004130  NTA: 072131357  SUDOC: 06179659X  VIAF: 11144648181409328312   WorldCat (עם VIAF): 11144648181409328312
ארמאוויר (כדורגל)

מועדון הכדורגל ארמאוויר (ברוסית: Футбольный клуб Армавир) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר ארמאוויר שבמחוז קרסנודאר בדרום רוסיה. נוסד ב־1959 בשם "טורפדו ארמאוויר". המועדון התמודד בליגה השלישית אך החל משנת 2020/2021 משחק בליגה אזורית לחובבנים.
ההישג הטוב ביותר באליפות ברית המועצות הוא הגעה למקום השני באזור 3 של הליגה הסובייטית השנייה בשנת 1965; באליפות רוסיה הקבוצה זכתה באליפות אזור הדרום של אליפות הליגה המקצוענית בעונת 2014/15 ובעונת 2017/18.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה ב-15 בספטמבר 1959 כקבוצת הכדורגל טורפדו ארמאוויר (ברוסית ФК «Торпедо» Армавир). למאמן הראשון מונה ולדימיר גרינב.
בשנת 1960 הקבוצה התמודדה בליגה הסובייטית השלישית (שנקראה קלאס ב') וסיימה את עונת הבכורה במקום ה-14 בליגה.
בשנת 1965 הקבוצה הבטיחה העפלתה לליגה השנייה, 2 מחזורים לסיום העונה וסיימה במקום השני. מאמן הקבוצה באותה שנה היה גריגורי דוגאנוב, אלא שהקבוצה לא הצליחה לשמור על הישגה ובשנת 1969 הקבוצה פורקה.
לאורך כל שנות ה-70 וה-80 לא הייתה קבוצת כדורגל מקצוענית בעיר ארמאוויר וקבוצות הכדורגל השונות "אבטומוביליסט", "ספרטק", "דינמו" ו¯ZIM התמודדו באליפויות האזוריות והמחוזיות.
בשנת 1988 הקבוצה הוקמה מחדש ובעונת 1990 התמודדה כקבוצה מקצוענית בליגה הסובייטית השנייה וסיימה במקום ה-13.
בשנים 1992–1993 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית השנייה.
לאחר הארגון מחדש של מערך הליגות ברוסיה, ארמאוויר התמודדה בליגה הרוסית השלישית. בשנים 1996–1998 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית השנייה ובעונת 1998 נשרה לליגה החובבנית, בה התמודדה במשך עשור.
בשנת 2008 הקבוצה זכתה באליפות האזורית ובהדרכת המאמן ארסן פפיקיאן זכתה גם בגביע רוסיה לקבוצות חובבניות. בשנת 2009 הקבוצה התמודדה באזור דרום של הליגה הרוסית השנייה וסיימה במקום הרביעי מתוך 18.
בתחילת 2010 הקבוצה עברה שינויי סגל רבים אך המאמן נשאר בתפקידו ובסיום העונה ארמאוויר סיימה במקום השני. הישג שחזר על עצמו גם בעונת 2011/2012.
בעונת 2014/2015 הקבוצה זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות מקצוענית לאחר שסיימה בראשות טבלת הליגה בליגה השנייה והעפילה לליגת הכדורגל הלאומית, ליגת המשנה הרוסית. הקבוצה אומנם נתקלה בקשיים פיננסיים באותה עונה והייתה על סף סכנת פירוק אך לבסוף ניצלה מכך בעזרת סיוע מאולג מקרטאצ'אן, יו"ר דירקטוריון קבוצת קובאן קרסנודאר (שגדל בעיר ארמאוויר) ודג'באן צ'לויאנץ, מבעלי המניות בקבוצת ספרטק מוסקבה (שאף הוא מילידי העיר).
לקראת עונת 2015/2016 התמנה ואלרי קרפין לתפקיד מאמן טורפדו ארמאוויר ואומנם הקבוצה הציגה רצף של חמישה משחקים שהסתיימו בשוויון, בהמשך הקבוצה לא הצליחה להציג כדורגל משכנע ובסיום העונה ירדה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום ה-18 וקרפין עזב את הקבוצה בהסכמה הדדית.
ביוני 2016 הקבוצה שינתה את שמה מטורפדו ארמאוויר לקבוצת הכדורגל ארמאוויר ולמאמן מונה ארסן פפיקיאן, ששוב הצעיד את הקבוצה להצלחה ולסגנות אליפות המחוז בעונת 2016/2017.
בעונת 2017/2018 הקבוצה שוב זכתה באליפות מקצוענית לאחר שסיימה בראשות טבלת הליגה בליגה השנייה והעפילה חזרה לליגת הכדורגל הלאומית, זאת לאחר רצף של 28 מחזורים ללא הפסד.
בתום עונת 2019/2020 הקבוצה ירדה מהליגה הלאומית, בשל אי יכולת כספית להמשיך להתמודד בליגה הלאומית וירדה לליגה החובבנית, הרביעית בחשיבותה במערך הליגות בה תתמודד מעונת 2020/2021. בעלי הקבוצה דז'באן צ'לויאנץ ואולג מקרטצ'אן הפסיקו את המימון ועזבו את הקבוצה.
הישגים לפי עונה > ברית המועצות

| עונה | ליגה | מיקום | גביע | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| 1961 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 4 | 5 |  | קלאס ב', הייתה הליגה הסובייטית השנייה |
| 1962 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 3 | 12 |  |  |
| 1963 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 3 | 3 |  |  |
| 1964 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 3 | 7 |  |  |
| 1965 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 3 | 2 |  |  |
| 1965 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, חצי גמר אליפות ארמאוויר | 2 |  |  |
| 1966 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 3 | 8 |  |  |
| 1967 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 3 | 13 |  |  |
| 1968 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 3 | 11 |  |  |
| 1969 | קלאס ב', אליפות רוסיה הסובייטית, אזור 4 | 14 | רבע גמר | בסוף העונה הקבוצה פורקה |
| 1990 |  | הליגה הסובייטית השנייה, אזור 4 | 13 |  |
| 1991 | הליגה הסובייטית השנייה, אזור 4 | 16 |  |  |
הישגים לפי עונה > רוסיה

| עונה | ליגה | מיקום | גביע | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | הליגה הרוסית השנייה, אזור 1 | 9 |  |  |
| 1993 | הליגה השנייה, אזור 2 | 9 |  | נשרה לליגה הרוסית השלישית |
| 1994 | הליגה הרוסית השלישית, אזור 1 | 11 |  |  |
| 1995 | הליגה השלישית, אזור 1 | 4 |  | העפילה חזרה לליגה השנייה |
| 1996 | הליגה השנייה, אזור מערב | 16 |  |  |
| 1997 | הליגה השנייה, אזור מערב | 19 |  |  |
| 1998 | הליגה השנייה, אזור דרום | 21 |  |  |
| 2009 | הליגה השנייה, אזור דרום | 4 |  |  |
| 2010 | הליגה השנייה, אזור דרום | 2 |  |  |
| 2011/12 | הליגה השנייה, אזור דרום | 2 |  |  |
| 2012/13 | הליגה השנייה, אזור דרום | 3 | 16 האחרונות |  |
| 2013/14 | הליגה המקצוענית, אזור דרום | 10 |  |  |
| 2014/15 | הליגה השנייה, אזור דרום | 1 |  | העפלה לליגת הכדורגל הלאומית |
| 2015/16 | ליגת הכדורגל הלאומית | 18 |  | נשרה חזרה לליגה הרוסית השנייה |
| 2016/17 | הליגה הרוסית השנייה, אזור דרום | 3 |  |  |
| 2017/18 | הליגה הרוסית השנייה, אזור דרום | 1 |  | העפלה לליגת הכדורגל הלאומית |
| 2018/19 | ליגת הכדורגל הלאומית |  |  |  |
אצטדיון הקבוצה

הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון יונוסט (Юность)
שבארמאוויר שנחנך בשנת 1925 ובעל תכולה של 3,650 מושבים, ששופץ לאחרונה בשנת 2011.
בשנת 1925 האצטדיון הכיל 5,000 מושבים אך לאחר שיפוץ מקיף שנערך בשנת 2007 מספר המושבים הופחת וכיום זהו אצטדיון לכדורגל ולתחרויות אתלטיקה.
מדצמבר 2015 ועד מרץ 2016 שוב נערכו בו שיפוצים שבמסגרתו הדשא הוחלף בדשא מלאכותי וחודשו כל המושבים וחדרי ההלבשה.
קבוצות יריבות

הקבוצה היא אחת ממספר קבוצות כדורגל במחוז קרסנודאר ונחשבת למעשה לאחת הזניחות במחוז, כשהקבוצות האחרון הן קרסנודאר מליגת העל הרוסית בכדורגל וקובאן קרסנודאר מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. כל מפגש של ארמאוויר עם קבוצות הכדורגל של המחוז הוא דרבי סוער המושך עניין רב בקרב חובבי הכדורגל מהמחוז.
סמל הקבוצה

מאז 2016, סמל הקבוצה הוא שועל, שבמשך שנים היה כינוי הקבוצה. צבעי הקבוצה הם כתום וסגול.
עד 2016 סמל הקבוצה היה האות T וסביבה חצי מעגל של מעגל תעשייה המסמל את מפעל התעשייה המקומי שסיפק חסות למועדון, כשהאות T הוא האות הראשונה של שם המועדון בעבר, "טורפדו".
סגל הקבוצה > צוות ניהול

נכון לאוגוסט 2017:
| תפקיד | שם |
| --- | --- |
בעלי הקבוצה: רוסיה דז'באן צ'לויאנץ   רוסיה אולג מקרטצ'אן
מנכ"ל הקבוצה: רוסיה סורן מקרטצ'אן
נשיא הקבוצה: רוסיה ולנטין קלימקו
מאמן ראשי: רוסיה ארסן פפיקיאן
מאמן שוערים: רוסיה אנדריי צ'יצ'קין
תארים והישגים

אליפות הליגה הרוסית השנייה, אזור דרום: 2015/2016, 2017/2018
הערות שוליים

↑  הקבוצה הכי משעממת בעולם: טורפדו ארמביר מרדימה את הצופים, באתר וואלה, 5 באוגוסט 2015
↑  РФС разрешил «Торпедо» Армавир проводить домашние матчи
↑  Стадион «Юность» реконструируют в Армавире
↑  В Армавире началась реконструкция стадиона «Юность»
↑  Армавир. Вторая молодость стадиона «Юность»
↑  האצטדיון באתר הקבוצה, מקור (ברוסית)
↑  Тренерский состав
↑  Испанцы подъехали
סמל המועדון הישן
הליגה השלישית (גרמניה)

| --- | --- |

 תחום:  כדורגל
 ארגון:  התאחדות הכדורגל הגרמנית 
 מדינות:  גרמניה גרמניה
 קונפדרציה:  אופ"א
 קבוצות:  20
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־17 שנים) 
 אלופה נוכחית:  אולם 1846 (2023/24)
 מפעל גבוה:  הבונדסליגה השנייה 
 מפעל מקביל:  הגביע הגרמני
 מפעל נמוך:  הליגה האזורית
 www.dfb.de/3-liga/start/
 
הליגה הגרמנית השלישית (בגרמנית: 3. Liga) היא ליגת הכדורגל השלישית בחשיבותה בגרמניה. הליגה הוקמה בשנת 2008, והיא החליפה את הליגות האזוריות בתפקיד הליגה השלישית בגרמניה. לפיכך, הליגה השלישית ממוקמת בין הבונדסליגה השנייה לליגות האזוריות, שנחשבות לחצי מקצועניות. הליגה השלישית היא הליגה הגבוהה ביותר שקבוצות מילואים של מועדונים יכולות להתשתתף בה.
עלייה וירידה

הקבוצות שסיימו בשני המקומות הראשונים עולות אוטומטית לבונדסליגה השנייה, ומחליפות אותן שתי הקבוצות שסיימו אחרונות בליגה השנייה. הקבוצה שסיימה במקום השלישי בליגה השלישית משחקת משחק פלייאוף מול הקבוצה שסיימה במקום השש עשרה בבונדסליגה השנייה. שלוש הקבוצות שסיימו אחרונות יורדות לליגות האזוריות בעוד ששלוש הקבוצות שעלו מהליגות האזוריות מחליפות אותן.