stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דליה כהן-קנוהל
יצירותיה > מחזות > הכניסיני תחת כנפך (2013)

לאחר מות בעלה חיים נחמן ביאליק, עוברת מניה מ'בית ביאליק' לדירה אחרת. היא אורזת חפצים ותוך כדי כך מגלה מכתבים ומסמכים המחזירים אותה לעבר, ליחסים שבינה לבין ביאליק, או גם בינו לבין נשים אחרות כמו הציירת אירה יאן והסטודנטית הצעירה חיה פיקהולץ. עם עימותים ואכזבות, וגם משהו מהביוגרפיה האישית שלו כילד וכבוגד, וכמובן כמשורר. היא מספרת על עצמה, גם מצטטת כמה מהשירים שלו, וחושפת משהו מחייהם המשותפים. זהו לא רק סיפור אישי 'אמיתי' של מניה, אלא נגיעה בשורשי המהות של הקשר הזוגי בין בני אדם. ההצגה ״הכניסיני תחת כנפך״ הועלתה לראשונה במסגרת פסטיבל "מרכז הבמה" ו"פסטיבל ישראל" ב-2013 ובהמשך ב"תיאטרון הסימטה".
יצירותיה > מחזות > שלום לזמיר (2018)

כשנה לאחר עליית חומייני לשלטון באיראן וסילוקו של השאה, נותרת פָּרְבָנֶה תקועה בבית משפחתה בטהראן, אותה הגיעה לבקר. היא מתקשה לשוב לתל אביב, בנה הסטודנט אמיר שממתין לשובה, מנסה להבין מדוע היא מתמהמהת? מה יהיה על אביו שמרגיש נטוש? חליפת מכתבים ביניהם מתקיימת כשנה ומסתיימת עם עזיבתה של האם את טהראן והגעתה לפריז. בחירתה זו מעוררת את בנה לחשבון נפש הנוגע לבחירותיו בחיים ומקומה הדומיננטי של האם בחייו.
התכתבותם של פרבנה ובנה חושפת את זרותה הכפולה של האם כמהגרת בישראל ובת למשפחה זורואסטרית באיראן. אט אט נחשפים בפני הבן חייה הסודיים של אמו בימי נעוריה. תוך כך, הוא לומד להכיר כמה מיסודות של התרבות הפרסית והזורואסטרית ואת השפעתן על רבדים ביהדות ובהלכה.
מכתבי האם פרבנה ובנה אמיר (אותו מגלם היוצר יורם בלומנקרנץ) משולבים בצלילי מוזיקה פרסית מרטיטה, בשירתה של זמרת השירה הפרסית הקלאסית דליה פז'נד ובליווי המוזיקאים ירון ירחמיאל צ'רניאק, נגן טָאר ; יערה בארי, נגנית קָמָנְצֶ'ה.
המופע שלום לזמיר עלה בתיאטרון יפו ובתיאטרון החאן בירושלים.
יצירותיה > מחזות > חידת אברהם בן הרמב"ם (2022)

המחזה מתרחש במצרים, לאחר פטירת אביו הרמב"ם, אברהם בנו וממשיך דרכו מרגיש את עול גדולתו של אביו ומנסה להשתוות ולהתעלות, בתוך כך נכנס לפולמוס עם הקהילה היהודית בעודו מנסה להחזיר את מנהג הנבואה האקסטטית, דבר הגורם לו לסכסוך ישיר עם הקהילה אשר אינה מעוניינת לשנות דרכים.
את חזונו הוא משית על בנו שלו, עובדיה אשר איננו מעוניין בגדולה או בפרסום, אלא חיי שקט ומשפחה עם האישה עימה רוצה להקים בית, אך מתחושת מחויבות לאביו וסבו נסחף בחוסר רצון לסערה אשר מאיימת למוטט את עולמו.
המחזה משולב שירה פרסית ועברית עם ציטוטים בערבית, על ידי הזמרת דליה פז'נד אשר גם משחקת, את התפקיד הראשי אברהם, מגלם אליעז ראובן-דנדקר ותפקיד בנו עובדיה גולם על ידי השחקן רונן כהן, כהן-קנוהל עצמה גם משחקת על הבמה ומשלבת קטעי ריקוד.
המופע עלה בבית הקונפדרציה ובתיאטרון יפו.
רשימת פרסומים > פרוזה

"מעוף הפרפר" [סיפור קצר] בתוך: הכיוון מזרח: כתב עת לתרבות וספרות. 29. 2016
"ג'ון ווין במעברת בית ליד",. הכיוון מזרח: כתב עת לתרבות וספרות, 32.
"הכניסיני תחת כנפך", [מחזה] כרמל כתב עת לשירה 17.
רשימת פרסומים > מאמרים

כהן-קנוהל (ויטל),דליה (2004) "'ככה אני מדברת': דיבור תשוקה וגאולה על פי סמי ברדוגו", הכיוון מזרח, 8 עמ' 12–14
כתב עת נוגה 2004 (התפרסם בגיליון "אקטיביזם נשי") כותרת המאמר: " אמהות אנוסות מייסדות: מפורטוגל ומשהד ועד טבריה ונוה-צדק".
Cohen-Knohl,Dalia. 2013 " The change in representation of Bereavement in the Israeli culture through the years". Forum Bosnae Journal, April 2013
Seventh International conference 'Unity and Plurality in Europe' in Mostar Bosnia and Herzegovina
"מסע לבוסניה: בביתו של המשורר הלאומי מאק דיזדר" אתר 'אימגו'(הקישור אינו פעיל) 19.4.2017
הערות שוליים

↑  המחקר עוסק בקשר שבין התיאטרון הישראלי לבין פוליטיקת הזהויות בחברה הישראית. בדיקת קשר זה חושפת מערכת ייצוגים בתיאטרון הממרכזת את מקומה העדיף של ההגמוניה המערבית-חילונית, מאידך נחשפת מערכת ייצוגים שונה בעלת פרקטיקה כפולה לייצוגי 'האחרים': מחד, ייצוג האחרים המזרחים והדתיים מגדיר על דרך הניגוד את הסובייקט ההגמוני כמערבי ו'נאור', מאידך, מסמן הייצוג את שוליותם של האחרים במערכת מערבית-מודרנית-חילונית זו בתיאטרון.
↑  כהן-קנוהל, דליה (2008) חילוניות ודתיות בתיאטרון הישראלי: המצאה וייצוגים, הוצאת 'נשיא', רמת גן.
↑  בן עמי פיינגולד, "אישה – או אם ואחות?" מקור ראשון, יולי 2013.

האתר "מרתה יודעת".
↑  אינס אליאס, "הוכחה שאין לנו מושג בתרבות הפרסית", הארץ, 28.6.2018

ראיון ברשת ב' בתוכניתם של יובל אלבשן ואמילי עמרוסי, 22.6.2018.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300309405171  BnF: cb17080727r (data)  ISNI: 0000 0004 5975 566X  LCCN: no2007014162  VIAF: 97379609   WorldCat (עם VIAF): 97379609
יאנה בוקלר

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1978 (בת 46) חרקוב, אוקראינה
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלית
 עיסוק:  מאיירת
 שפות היצירה:  איטלקית, עברית
 סוגה:  ספרי ילדים, רומנים גרפיים
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 הושפעה מ:  Javier Zabala, Genadi Kalinovsky
 פרסים והוקרה:  פרס דבורה עומר, פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק
 
יאנה בוקלר (נולדה ב-12 באוגוסט 1978, בחרקוב, אוקראינה) היא מאיירת ישראלית, בוגרת האקדמיה לאמנות ברומא, זוכת פרס מוזיאון ארץ ישראל.
קורות חיים

בוקלר נולדה בחרקוב אוקראינה בשנת 1978. אביה של בוקלר אדריכל, ולימד אותה אמנות מגיל צעיר.
בוקלר החלה לצייר בגיל צעיר, וכאשר הייתה בת 6 החלה ללמוד באקדמיה לציור בחרקוב.
כשהייתה בוקלר בת 11 עלתה עם משפחתה לישראל. בוקלר למדה בבית הספר תלמה ילין בגבעתיים. בשנת 1997 החלה ללמוד איור בסטודיו של המאייר וולף בולבה בראשון לציון. סגנון הלימוד שלו השפיע על הקריירה המקצועית שלה בתחום.
בשנת 1999, לאחר שירותה בצה"ל, עברה בוקלר להתגורר באיטליה, שם עשתה תואר ראשון באמנות פלסטית באקדמיה לאומנות ברומא, וסיימה את לימודיה בהצטיינות. במהלך שהותה באיטליה נחשפה לעולם האיור ולתערוכות הבינלאומיות בנושא, והחלה לאייר ספרים.
בוקלר נשואה ומתגוררת בתל אביב.
קריירה

בוקלר מתמחה באיור ספרי ילדים ואיירה עשרות ספרים.
כיום בוקלר בעלת סטודיו פרטי ללימודי איור, ומלמדת במחלקה לתקשורת חזותית במנשר. בעבר לימדה איור במקומות נוספים: סדנת אמני הקיבוץ, מוזיאון אשדוד לאמנות, בית הספר היהודי ברומא ועוד.
בוקלר אינה משתמשת במחשב ומאיירת רק ידנית, בטכניקה משולבת של אקריליק, גואש, עפרונות צבעונים, קולאז' ועוד. בוקלר על הבחירה הזו: " (...) אני לא שוללת לעבוד במחשב באיורים שלי אבל בינתיים אני אוהבת את זה כמו שזה, אני נהנית מהציור, מהמגע, מהאפשרות לטעות. לפעמים ה'אנדו' שהמחשב מאפשר קצת מחבל בתוצאה הסופית. היום, אם אני טועה, אני מתחילה מחדש ובכל פעם שאני עושה עוד גרסה אני קצת משתנה, מחפשת, מגיעה לתוצאה קצת אחרת. אולי אני אולד פאשן, אני מעדיפה לעשות 1,000 פעמים את האיור שישתנה בכל פעם, שבכל פעם אני מגלה עוד משהו. ככה אני גם כל הזמן מתפתחת, אני חייבת את זה לעצמי".
קריירה > תערוכות

בוקלר השתתפה בתערוכות רבות בארץ ובעולם:
בשנים 2003–2007 הציגה במספר תערוכות באיטליה, ביניהן התערוכה הבינלאומית לאיור "Le immagini della Fantasia", ב-Sarmede, איטליה.
"אמנים מאיירים את שירי אהוד מנור", במדיטק, חולון, 2006
תערוכה בנושא הארי פוטר, ספריית בית אריאלה, תל אביב, 2006
תערוכה בנושא אליס, תל אביב, 2006
התערוכה הבינלאומית לאיור "I colori del sacro", פדובה, איטליה, 2007
תערוכת איור בשיתוף עם וולף בולבה, גלריה גל-און, תל אביב, 2007
תערוכת איור לזוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2008
תערוכת איור בנושא סיפורי טלפון מאת ג'אני רודארי, יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, 2009
השתתפות בתערוכה "חוכמת הפרצוף", מוז"א, תל אביב, 2009
תערוכה משותפת עם עמית תרינין ואיציק רנרט, ״מפגש משפחתי״, מוזיאון יפו, 2018
קריירה > אוצרות

אוצרת התערוכה (בשיתוף עם הסופרת נורית שילה-כהן) "9 מאיירים בינלאומיים: מבולוניה לישראל", מוז"א, תל אביב, 2011
אוצרת התערוכה "מ–מאיירת (i-illustrator)", גלריה משונע, תל אביב, 2015
אוצרת התערוכה "היה היה קו", גלריה מרכזית Central Gallery בהתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, תל אביב, 2016
אוצרת התערוכה "מגדיר שמגדיר", אברהם הוסטל, תל אביב, 2016
אוצרות לתערוכה "גלויה, סיפור", דיזנגוף סנטר, תל אביב, 2017
אוצרות לתערוכה ״גם זה פיל״, מרכז קהילתי לב אביב (בית תמי), תל אביב, 2017
יאנה בוקלר, דיוקן עצמיאוצרות לתערוכה ״סיפורי סבתא״, קן הקוקיה, 2018
ספרים באיורה

"ז'וז'ו ומומו" מאת רונית חכם (הוצאת ספרית פועלים, שנת 2007)
"לוי הלוויתן הקטן" / "Leno il Picolo Baleno" מאת יחזקאל רחמים (באיטלקית: הוצאת "Anicia" רומא, איטליה, שנת 2007. בעברית: הוצאת אגם, שנת 2010)
"להציל את כוכב הים" מאת שלמה אבס (הוצאת עגור, שנת 2008)
"כולם בתיבה אחת" מאת שלמה אבס (הוצאת עגור, שנת 2009)
"אין אריות בתל אביב: ספור בעקבות מעשה שהיה, חלקו אמת, חלקו בדיה" מאת תמר אדר (הוצאת אגם, שנת 2009)
Papelucho detective"- Marcella Paz," (הוצאת "Anicia" רומא, איטליה, שנת 2009)
"סיפורי טלפון" מאת ג'אני רודארי (הוצאת אגם, שנת 2009)
Papelucho e il marziano"- Marcella Paz" (הוצאת "Anicia" רומא, איטליה, שנת 2010)
"מעשה בחסר מעשה או הסיפור של גרשון כלום" מאת אפרת שהם (הוצאת קרן, שנת 2011)
"סיפורי אלף לילה ולילה" מאת שלמה אבס (הוצאת עגור, שנת 2012)
"סיפורי המיתולוגיה לילדים" מאת שלמה אבס (הוצאת עגור, שנת 2012)
"חגיגה מתחת לארון" מאת עדנה קרמר (הוצאת ספרית פועלים, שנת 2015)
Papelucho diss-lesico"- Marcella Paz" (הוצאת "Anicia" רומא, איטליה, שנת 2016)
״הפילוסוף הקטן״ מאת חנה הרציג (הוצאת עולם חדש, שנת 2016)
״סיפור שמתחיל בחלום״ מאת רונית חכם (הוצאת קרן, שנת 2017)
״דרושה סבתא״ מאת טלי אשר (הוצאת צלטנר, שנת 2018)
פרסים

2008 - פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק (עבור איור הספר "ז'וז'ו ומומו" מאת רונית חכם)
2017 - פרס דבורה עומר (עבור איור הספר "הפילוסוף הקטן" מאת חנה הרציג)
2018 - פרס Ijungle לאיור.
הערות שוליים

↑  יאנה בוקלר, באתר dafdaf.co.il
↑  יובל סער, איור עכשיו. מפגש 23: יאנה בוקלר, באתר prtfl.co.il, ‏7 באפריל 2013
↑  יאנה בוקלר, באתר minshar.org.il
↑  2018 ILLUSTRATION AWARDS, ijungleawards.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296657305171  VIAF: 121873460   WorldCat (עם VIAF): 121873460
ברית שמונה האומות

כרזת תעמולה יפנית המשבחת את הברית ומציגה חיילים מכל שמונה האומות
מצעד ניצחון משותף של שמונה האומות בעיר האסורה
קריקטורה גרמנית המתארת את סין מול האומות
ברית שמונה האומות הייתה קואליציה קצרת יומין בין מדינות אשר הוקמה במטרה לדכא את מרד הבוקסרים בסין. המדינות החברות בברית היו: האימפריה הבריטית, הקיסרות הגרמנית, האימפריה היפנית, הרפובליקה הצרפתית השלישית, האימפריה הרוסית, ארצות הברית, ממלכת איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. הקואליציה הוקמה בקיץ 1900, כאשר המורדים הבוקסרים, בתמיכת שושלת צ'ינג, תקפו את הנציגויות הבינלאומיות בבייג'ינג אשר בהן מצאו מקלט גם נוצרים סינים. הברית פורקה לאחר דיכוי המרד.
המצור על רובע הצירויות

הבוקסרים, היו תנועה עממית שקמה לקראת סוף המאה ה-19 בסין שתחת שלטון שושלת צ'ינג. מטרותיהם המוצהרות היו לבלום את המודרניזציה, הזרים האירופיים, והנצרות שהחלו לחדור לסין. הבוקסרים האמינו שהמודרניזציה מחללת את מסורת האבות הסינית, ולפיכך עקרו מסילות רכבת, מוטטו עמודי טלגרף והטביעו אוניות קיטור חדישות. ב-1897 נרצחו מספר אזרחים גרמנים בסין, ובתגובה פתחה גרמניה בפעולות עונשין נרחבות. שליטת סין, הקיסרית צה שי, התנגדה לבוקסרים בגלוי והפעילה נגדם יד קשה, אך בפועל תמכה בהם בחשאי. בינואר 1900 החליטו מעצמות אירופה שלא ניתן יותר לעמוד מנגד כאשר אזרחים אירופיים וסינים נוצרים מותקפים, וצירי ארצות הברית, גרמניה, בריטניה וצרפת דרשו מהקיסרית לדאוג מיד להפסקת הפעילות הבוקסרית. כעת החלה צה שי לתמוך בבוקסרים בגלוי. היא ליכדה סביבה את הצבא הקיסרי, כנופיות הבוקסרים, והמוסלמים הסינים בחבל גאנסו והעניקה יד חופשית לבוקסרים לעשות ככל העולה על רוחם.
הבוקסרים פתחו במבצע נרחב לביעור הזרים והנוצרים בצפון סין. בסכנה גדולה יותר מכל נמצא "רובע הצירויות" בפקינג, אשר בו חיו הצירים של מעצמות אירופה יחד עם משפחותיהם. ב-30 במאי ביקשו הדיפלומטים מארצותיהם הגנה של חיילים. בין מאי ליוני הגיעו 430 מלחים ונחתים בני לאומים שונים לצירויות, והקימו שם מתרסי הגנה. מספר האזרחים ברובע הגיע ל-473. הציר הבריטי בפקינג סר קלוד מקדונלד הבין שאין די בכך, וב-4 ביוני הבריק לאדמירל אדוארד סימור בבקשת עזרה דחופה. ממש לאחר מכן, קטעו הבוקסרים את קווי הטלגרף, ונותק הקשר עם לונדון, ברלין, וושינגטון, פריז, מוסקבה, רומא, וינה וטוקיו. סימור ניסה אמנם לשלוח כוחות, אולם הכוח הבריטי נבלם כ-65 ק"מ מיעדו עקב חבלות במסילות הברזל. ב-18 ביוני הוציאה הקיסרית פקודה להרוג את כל הנוצרים בסין, ואל רובע הצירויות נמלטו 3,000 סינים נוצרים. ב-20 ביוני נורה הציר הגרמני הברון פון קטלר, בעת שנישא על ידי משרתיו הסינים על אפיריון בדרך למשרד החוץ בפקינג. קטלר מת במקום, והקיסרית שיגרה אולטימטום לשאר הצירים לעזוב את הרובע עד השעה 4 אחר הצהריים. משלא נענתה, נתנה הקיסרית את האות, והבוקסרים החלו במצור על הרובע.
הכוח הבינלאומי

בהנהגתו של מקדונלד, התגוננו האזרחים והחיילים באומץ במשך 55 ימים כנגד 20,000 בוקסרים, חיילי הצבא הקיסרי, וסתם אספסוף. עמד לרשותם תותח אחד. שמונה האומות הבינו שעליהן לעשות יד אחת כדי לשחרר את אזרחיהן, וכולן החלו לאסוף חיילים ממושבותיהן הקרובות במטרה לשולחם לפקינג. האימפריה היפנית, בשל קרבתה הגאוגרפית, שלחה את מספר החיילים הגדול ביותר: הדיוויזיה ה-5 אשר כללה 20,300 חיילים, וכן יחידות של הצי הקיסרי היפני אשר כללו עוד 540 אנשים ו-18 ספינות מלחמה.
האימפריה הרוסית שלחה את הכוח השני בגודלו: 12,400 חי"ר אשר יצאו מוולדיווסטוק, וכן 10 ספינות מלחמה ו-750 אנשי צי אשר יצאו מפורט ארתור. בריטניה שיגרה 10,000 אנשי חי"ר אשר רובם היו הודים, או גורקה. פרט לכך שיגרה בריטניה 2,020 אנשי צי ו-8 ספינות. אוסטרליה, על אף שלא הייתה חברה רשמית בברית שמונה האומות, שיגרה כ-460 חיילים ואת ספינת המלחמה "פרוטקטור". הכוחות האוסטרליים יצאו רק באוגוסט, והגיעו מאוחר מכדי לקחת חלק משמעותי בדיכוי המרד. הכוחות הצרפתיים יצאו מהודו סין, וכללו 3,130 חיילים, 390 אנשי צי ו-5 ספינות. ארצות הברית, יכלה לשלוח כוחות רבים יחסית בשל שלטונה בפיליפינים. הכוח האמריקני כלל שני רגימנטים של חי"ר (ה-9 וה-14), וכן אלמנטים מרגימנט הפרשים ה-6 ורגימנט התותחנים ה-5. חיל המשלוח האמריקני היה תחת פיקודו של אנדה צ'אפי, וכלל בסה"כ 3,125 חיילים, 295 אנשי צי ושתי ספינות.
הקיסרות הגרמנית, שלטה בשאנדונג וצ'ינגדאו, והצי הקיסרי הגרמני חלש על מפרץ ג'יאוז'ו. ערב המרד כלל חיל המצב בצ'ינגדאו 1,126 חיילים ו-800 מלחים. חלק קטן מהם נשלח לפקין במאי, אולם הפיקוד הגרמני העדיף לרכז את רוב החיילים בהגנה על צ'ינגדאו ושאדונג. עם תחילת המצור על רובע הצירויות, נשלחו עוד חיילים לעזרת הכוח הבינלאומי, ובגרמניה עצמה החל להתארגן חיל משלוח גדול אשר הורכב ממתנדבים מקרב הצבא הסדיר בפיקודו של אלפרד פון ולדרזה. חיל המשלוח כלל בסה"כ 15,000 חיילים, אולם רובם הגיעו רק בספטמבר ולא נותר להם אלא לדכא כיסי התנגדות קטנים אחרונים. בדיכוי המרד עצמו השתתפו בפועל רק 300 חיילים גרמנים, 600 אנשי צי ו-5 ספינות. לאימפריה האוסטרו-הונגרית היה עם פרוץ המרד כוח מינימלי שהוצב בסין. הוא כלל סיירת אחת ו-296 מלחים אשר השתתפו בדיכוי המרד. באוסטריה התארגן חיל משלוח גדול יותר אשר ככל בין היתר שלוש סיירות ויחידת נחתים, אולם כמו הגרמנים, האוסטרים הגיעו רק בספטמבר לאחר שהלחימה כבר הסתיימה. לאחר המרד, סיירה באופן קבע סיירת אוסטרית בחופי סין, ופלוגת נחתים אבטחה את השגרירות האוסטרית בפקינג. אחד החיילים האוסטרים שהשתתף בדיכוי המרד, ואף קיבל במהלכו עיטור גבורה, היה לוטננט גאורג פון טראפ, אשר התפרסם מאוחר יותר בשל המחזמר "צלילי המוסיקה". ממלכת איטליה שלחה 2,500 חיילים, 80 אנשי צי ו-2 ספינות. בסה"כ כלל הכוח של שמונה האומות: 51,755 חיילים רגליים, 4,971 אנשי צי ו-54 ספינות.
סוף המרד

בעוד המצור על רובע הצירויות נמשך, שמונה האומות התקדמו ברחבי סין במהירות. לבוקסרים לא היה סיכוי ממשי נגדם. ב-14 ביולי נפלה טיינג'ין, וב-14 באוגוסט, לאחר שניצחו בשני קרבות גדולים, נכנסו 20,000 חיילי שמונה האומות לפקינג ושחררו את הנצורים. הקרב על פקינג עד ה-15 בחודש, ולאחר מכן נבזזה העיר האסורה בידי הכובשים. הקיסרית נמלטה מהעיר בעגלה כשהיא מחופשת לאיכרה. בעלות הברית המשיכו במאמצים לבצר את שליטתן באזורים הכפריים של צפון סין, שבהם היו הבוקסרים רבים ונהנו מתמיכה. היעדרות הקיסרית הותירה את המורדים ללא יד מכוונת, ונתנה יד חופשית למספר מושלי מחוזות שמלכתחילה לא תמכו בו.
שמונה האומות נקטו יד קשה ביותר. פעולות ענישה, שוד וביזה היו למעשי יום יום. לא רק ביחס לבוקסרים ותומכיהם, אלא אף ביחס לחפים מפשע. כמה כפרים נשרפו עד היסוד, ובעיר אחת, שבה נרצחו לפני המלחמה מיסיונרים ומתנצרים סיניים, הוצאו פקידים להורג, הוצתו מקדשים ומגדלי שמירה, חלקים מהעיר נהרסו כליל, קופת העיר חולקה בין הכובשים, ועל התושבים הוטל לדאוג לכלכלת חיל המצב המקומי. רק לקראת קיץ 1901 החלו כוחות הברית בגישושי שלום, וב-7 בספטמבר של אותה שנה נחתם פרוטוקול הבוקסרים בין שמונה האומות (בשיתוף ספרד, הולנד ובלגיה) לבין הממשלה הסינית. חוזה זה הפך את עצמאותה של סין לכלי ריק מתוכן, והשליט עליה את מדיניות הדלת הפתוחה.
הערות שוליים

↑  אהרן שי, ממלחמת האופיום עד יורשי מאו, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1981. עמ' 47.
↑  הייוול ויליאמס, ימים ששינו את העולם, הוצאת מטר, 2011. עמ' 156.
↑  אהרן שי, ממלחמת האופיום עד יורשי מאו, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1981. עמ' 48.
↑  מידע על מרד הבוקסרים מתוך אתר הזיכרון האוסטרלי
↑  הייוול ויליאמס, ימים ששינו את העולם, הוצאת מטר, 2011. עמ' 157.
↑  אהרן שי, ממלחמת האופיום עד יורשי מאו, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1981. עמ' 49.
↑  הייוול ויליאמס, ימים ששינו את העולם, הוצאת מטר, 2011. עמ' 158.
↑  על הפרשה כולה ראו The Germans to the front (בגרמנית)
איור יפני המתאר חיילים בריטים ויפנים בקרב נגד בוקסרים
הגנרל הגרמני אלפרד פון ולדרזה סוקר משמר כבוד איטלקי
תצלום של חיילים משמונה האומות. משמאל לימין: בריטי, אמריקאי, אוסטרלי, הודי, גרמני, צרפתי, אוסטרי, איטלקי, יפני
לה האבר (כדורגל)

לה האבר אתלטיק קלוב (בצרפתית: Le Havre Athletic Club; או בקיצור Le Havre; נהגה: [lə ɑvʁ]) הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר לה האבר, שבחבל נורמנדי, בצפון מערב צרפת. המועדון נוסד ב-1894 כחלק ממועדון ספורט בעל אותו השם, שנוסד ב-1884. והוא זכה פעם אחת בגביע הצרפתי. ו-6 פעמים באליפות הליגה הצרפתית השנייה. המועדון משחק בליג 1, הליגה הבכירה של הכדורגל הצרפתי, ומארח את משחקיו באצטדיון אושיאן המכיל 25,181 מקומות.
היסטוריה

בשנת 1884 הקימה קבוצה של תושבים בריטים את מועדון הספורט לה האבר אתלטיק, ששיחק משחק משולב שכלל הכלאה בין רוגבי לכדורגל. מועדון הכדורגל של לה האבר לעומת זאת הוקם עשור לאחר מכן בשנת 1894.
בשנת 1899, לה האבר הפך למועדון הראשון מחוץ לפריז שזוכה באליפות צרפת בכדורגל. תחרות שאורגנה על ידי ה-USFSA איגוד אגודות הספורט של צרפת. לאחר שעברו בחצי הגמר את איריס קלאב לילואה שלא הופיע למשחק, ובגמר את קלוב פרנסס שסירב להתמודד מולו מפני שלא שיחק אף משחק בדרך לגמר. על אף שהשמחק לא נערך החליט האיגוד להכריז על לה האבר כאלופי צרפת. גם בשנה שלאחר מכן זכה המועדון באליפות כשהפעם הזכייה נערכה על הדשא שלה האבר ניצחה במשחק גמר את קלוב פרנסס.
בעשורים הבאים המועדון ידע עליות ומורדות, ואף חדל לפעול במהלך מלחמת העולם הראשונה אך בסיומה חזר המועדון לתפקד, כשבעשור השלישי של המאה ה-20 ובתחילת העשור הרביעי שיחק בליגה האזורית של נורמנדי, כשהיריבה העיקרית שלו היא רואן.
בשנת 1932 הקימה התאחדות הכדורגל הצרפתית את הליגה המקצוענית של צרפת, ולה האבר הצטרפה לליגה השנייה שם שיחקה במשך 6 עונות, כשבסיום עונת 1937/1938 זכתה באליפות הליגה השנייה ועלתה לראשונה לליגה הבכירה. בעונת הבכורה שלה בליגה הבכירה עונת 1938/1939 סיימה לה האבר במקום ה-11 מתוך 16 קבוצות ונשארה בליגה, אך העונה לאחר מכן בוטלה בעקבות מלחמת העולם השנייה והליגה הושבתה מפעילות בין השנים 1939 ל-1945. בעונת 1945/1946 חזרה הליגה לפעילות עם 18 קבוצות כשלה האבר ביניהן, היא סיימה את העונה במקום ה-16 ונשארה בליגה, אך עונה לאחר מכן היא סיימה במקום האחד לפני אחרון וירדה לליגה השנייה, שם שיחקה במשך 3 עונות. בסיום עונת 1949/1950 חזרה לליגה הראשונה. עונת 1950/1951 הייתה עונת שיא עבור לה האבר בה סיימה את העונה במקום השלישי בליגה הבכירה. לה האבר שיחקה בליגה הבכירה שלוש עונות נוספות עד שירדה שוב לליגה השנייה בסיום עונת 1953/1954. שם שיחקה 5 עונות כשעונת 1958/1959 הייתה עונה היסטורית עבור לה האבר, בה היא זכתה בגביע הצרפתי ובאליפות הליגה השנייה ושבה לליגה הבכירה. בליגה הבכירה שיחק המועדון שלוש עונות עד שירד חזרה לליגת המשנה בסיום עונת 1961/1962.
הירידה לליגת המשנה גרמה למשבר והמועדון חדל להתקיים כמועדון מקצועני, ועבר לשחק בליגה הצרפתית הרביעית, שם שיחק עד 1970 והעפיל לליגה השלישית. בליגה השלישית שיחק המועדון כעשור עד שבשנת 1981 חזר המועדון לליגת המשנה. בסיום עונת 1984/1985 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה בפעם השלישית בתולדותיו ושב לליגת העל. בשתי העונות הראשונות הצליח לשרוד המועדון בליגת העל כשסיים פעמיים במקום ה-17 מתוך 20, אך בסיום עונת 1987/1988 ירד המועדון לליגת המשנה פעם נוספת. בסיום עונת 1990/1991 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה בפעם הרביעית בתולדותיו וחזר לליגה הבכירה.
המועדון שיחק בליגה הבכירה במשך 9 עונות רצופות, כשסיים לרב בתחתית הטבלה, ובסיום עונת 1999/2000 חזר לליגת המשנה. בעשור הראשון של המאה ה-21 המשיך המועדון להתנדד בין ליג 1 לליג 2. כשבשנת 2008 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה בפעם החמישית בתולדותיו, והפך לשיאן הזכיות בליגת המשנה הצרפתית. אך לאחר עונה אחת בלבד שב לליג 2 לאחר שסיים במקום האחרון בליגה. החל מעונת 2009/2010 שיחק המועדון בליג 2 במשך 14 עונות רצופות, עד שבסיום עונת 2022/2023 זכה המועדון בפעם השישית באליפות הליג 2 ושב לליגה הבכירה.
אצטדיון

ב-12 ביולי 2012 חנכה לה האבר את האצטדיון החדש שלה, אצטדיון אושיאן, המכיל 25,181 מקומות.
תארים

ליג 2
אלופה (6): 1937/1938, 1958/1959, 1984/1985, 1990/1991, 2007/2008, 2022/2023
הגביע הצרפתי
זכייה (1): 1959
הערות שוליים

↑  Charitas, p. 20
↑  "France - List of Champions". RSSSF.
↑  Le Havre AC, www.hac-foot.com
לה האבר אתלטיק 1899
דרבי נגד רואן (1910)
לה האבר נגד אז'אקסיו בליג 2. (2014)
אצטדיון אושיאן 2012
יוסי לובטון

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1966 (בן 58) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  איש עסקים  יו"ר ומנכ"ל קבוצת פובליסיס ישראל
 מספר צאצאים:  1 
 
יוסי לובטון (נולד ב-9 במאי 1966) הוא איש עסקים, פרסומאי ויו"ר ומנכ"ל קבוצת פובליסיס ישראל.
ביוגרפיה

לובטון נולד ב-9 במאי 1966 בירושלים. בשנת 1984 החל בלימודי עתודה טכנולוגית במכללת 'אורט גבעת רם', ירושלים, ובשנת 1990 התגייס לצה"ל, שם שירת כמדריך מכ"ם בחיל האוויר. בתום שירותו הצבאי השלים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2001 השלים תואר שני במנהל עסקים במסגרת תוכנית קלוג-רקנאטי של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1993 מונה ליועץ לשר האנרגיה, משה שחל, ובשנת 1994 מונה לראש מנהלת גז טבעי במשרד האנרגיה.
בשנת 1995 מונה למנהל אגף הגז הטבעי והרגולציה בחברת פזגז, ובשנת 1996 מונה למנהל תשתיות ורגולציה בחברת פז, וכן לחבר בדירקטוריון החברה. בשנת 1998 מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה ופיתוח עסקי בחברת פז, ובמסגרת תפקידו היה אחראי על גיבוש השינוי האסטרטגי מסיטונאות בנזין לקמעונאות, פיתוח הרעיון לרשת חנויות הנוחות 'Yellow', ניהול שותפויות אסטרטגיות בינלאומיות ואחריות על פעילות הרכישות והמיזוגים. בשנת 2000 מונה למנכ"ל חברת בורגראנץ', ובשנת 2003, סיים שם את תפקידו לאחר חילוקי דעות עם צדיק בינו, בעל השליטה. לובטון שהיה צפוי לרכוש 40% ממניות הרשת ולהיות שותף בבעלות טען להפרת ההסכמות ביניהם.
בשנת 2004 מונה לסמנכ"ל שיווק של חברת סלקום, והוביל את המיתוג מחדש של החברה ואת השקת הדור השלישי ושירותי התוכן. בשנת 2005 מונה לסמנכ"ל שיווק ופיתוח עסקי בחברת HOT, והיה שותף לגיבוש אסטרטגיית הטריפל של החברה וכן להשקת שירות ה-VOD הראשון בישראל ולשירותי הטלפון הקווי הראשונים בישראל שהתחרו בבזק.
ביולי 2008 מונה למנכ"ל חברת הפרסום באומן בר ריבנאי. הוא הביא להטמעת פעילות הדיגיטל במשרד.
באוגוסט 2018 מונה לובטון למנכ"ל ויו"ר קבוצת פובליסיס ישראל המונה תשע חברות בתחום הפרסום, שיווק והטכנולוגיה. בשנת 2019 מתח לובטון ביקורת פומבית על ייצוג חסר של קבוצות מודרות בפרסומות וקידם אג'נדה שתובעת שינוי מהענף. במסגרת זו, יזם וקידם אמנה להגברת הגיוון והשוויון בייצוג בפרסום שגובשה יחד עם בית הנשיא ואיגוד הפרסום והשיווק. נשיא המדינה, רובי ריבלין, הציג את האמנה וקרא לשיתוף פעולה של הענף כולו במסגרת תחרות הפרסום השנתית "קקטוס הזהב" בה נכח. על פעולות אלו נבחר לובטון בשנת 2019 לאחד מהאנשים המשפיעים במשק על ידי מגזין "ליברל".
חיים אישיים

לובטון מתגורר בתל אביב, בזוגיות ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  סיון קלינגבייל, "את האינץ' האחרון תעשו עם הבטן", באתר TheMarker‏, 13 במאי 2012
↑  דורון אביגד, ‏רוץ, לובטון, רוץ לבית המשפט, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2003
↑  מיטל זדה, יוסי לובטון מונה למנכ"ל משרד הפרסום באומן-בר-ריבנאי, באתר כלכליסט, 29 במאי 2008
↑   נתי טוקר, יוסי לובטון מונה למנכ"ל ויו"ר קבוצת פובליסיס ישראל, באתר TheMarker‏, 8 באוגוסט 2018
↑  משה בנימין, הגיע הרגע: לובטון מונה למנכ״ל ויו״ר קבוצת פובליסיס ישראל, באתר אייס, 8 באוגוסט 2018
↑  אמנת הייצוג הישראלי בפרסום באתר אגוד חברות הפרסום בישראל
↑  יוסי לובטון נבחר לאחד מ-100 האנשים המשפיעים באתר מגזין ליברל, 11 באוקטובר 2019