יריד ההבלים
נושאים וביקורת

עוד לפני שפורסם החלק האחרון של הרומן, שבחו אותו המבקרים והגדירו אותו כאוצר ספרותי. למרות השבחים המופלגים, היו שהביעו אכזבה מהתיאור הקודר של טבע האדם, והובע חשש שתאקרי הרחיק לכת בשימוש במטפורה עגומה זו. בתגובה למבקרים הסביר תאקרי שהוא רואה את האנשים לרוב כ"טיפשים ואנוכיים בצורה נתעבת" הסיום שאינו שמח, נועד לעורר את הקוראים להתבונן במגרעות שלהם עצמם.
כותרת המשנה "רומן ללא גיבור" הולמת את הרומן כי כל הדמויות הן פגומות במידה זו או אחרת, גם לדמויות האהודות ביותר יש חולשות. קפטן דובין, למשל, נוטה לגאווה ולמלנכוליה. תאקרי מתאר בעיקר את תכונות תאוות הבצע, הבטלנות והסנוביזם ואת מסכת הצביעות וההונאה אשר מכסה עליהן. אף אחת מהדמויות ברומן אינה רעה לגמרי, אפילו בקי שמתוארת כלא מוסרית וערמומית באופיה, נאלצת להשען על תכונות אלה בשל מצוקה כלכלית והסטיגמה שנקשרת להיותה ענייה (היא בתו של אמן עני). הנטייה של תאקרי להבליט פגמים בכל הדמויות שלו, מדגישה את רצונו להראות מידה רבה של ריאליזם, בניגוד למה שהיה מקובל בקרב סופרי התקופה, שנטו לאידיאליזציה של האנשים.
הרומן הוא סאטירה על החברה ככלל, המאופיינת בצביעות ובאופורטוניזם, אך הוא אינו עוסק ברפורמה חברתית. אין בו כל רמז כי שינויים חברתיים ופוליטיים או שאדיקות ומוסריות רבה יותר יביאו לתיקון טבע האדם. כך מצטיירת תמונה קודרת למדי של מצב האנושות. התמונה מודגשת על ידי קולו של תאקרי כמספר יודע כל, הוא מעיר כל הזמן הערות צדדיות על הדמויות ברומן, ומשווה אותן לשחקנים ולבובות על חוט. תאקרי נחשב לאחד הסופרים הידועים בשימוש בטכניקה זו בהצלחה רבה.
לעיתים קרובות משווים את "יריד ההבלים" עם רומן היסטורי אחר המתרחש בתקופת מלחמות נפוליאון, הרומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי. בעוד שטולסטוי שם דגש על הפירוט ההיסטורי ועל ההשפעה שיש למלחמה על גיבורי הרומן, תאקרי משתמש בסכסוך כתפאורת רקע לחייהם של הדמויות שלו. לאירועים הכבירים המתרחשים באירופה אין השפעה מכרעת על התנהגותן של הדמויות ב"יריד ההבלים", והחולשות שלהן רק מתגברות עם הזמן, בניגוד לדמויות של "מלחמה ושלום" שאצלם העימות מביא ל'גאולה'. עבור תאקרי כל מלחמות נפוליאון יכולות להחשב כחלק מן "ההבלים" שבכותרת ספרו.
ג'ון סת'רלנד בספרו "האם היתקליף רוצח? תמיהות בספרות המאה התשע עשרה", טוען כנגד הרעיון המועלה בסוף הרומן, שייתכן שבקי הרגה את ג'וס. אמנם בקי מתוארת כבעלת חוש מוסרי מפוקפק למדי, אבל הרעיון שהיא זוממת רצח בכוונה תחילה הוא עליית מדרגה באופיה הרע. תאקרי היה מבקר חריף של ספרות הפשע הפופולרית באותה עת, במיוחד ספרים מאת אדוארד בולוור-ליטון. היו אלה תיאורים מזעזעים וסנסציונים, שכונו "הרומנים של ניוגייט", ושקיבלו את השראתם ולעיתים גם סיפורים שלמים, מתוך "לוח השנה של ניוגייט" (עלון שהכיל רשימות על הוצאות להורג שנערכו בכלא ניוגייט). תאקרי התנגד בעיקר להאדרת מעשיהם של הפושעים, ולכן זה נראה מוזר אם היה מתאר את בקי כפושעת כזאת. ייתכן שכוונתו הייתה ללכוד את הקורא הוויקטוריאני בדעותיו הקדומות, שיתאר לעצמו את הגרוע מכל על בקי שארפ, גם אם אין לו כל הוכחה לכך. כנגד פירוש זה אפשר להביא לדוגמה את שלישיית עורכי הדין שבקי שוכרת את שירותיהם, ברוק, תארתל והייס שנקראו על שמות שלושה רוצחים ידועים מאותה תקופה (ובכך יש השתלחות נוספת במקצוע עריכת הדין).
אף על פי שתאקרי אינו מיישב סופית את הנקודה של רצח ג'וס על ידי בקי, אפשרות זו עולה בקנה אחד עם המגמה הכוללת של התפתחות הדמויות ברומן. עם התקדמות העלילה, הטון של הרומן הופך להיות קודר יותר. בהתחלה, בקי היא בחורה מבריקה עם רצון עז לשיפור מעמדה החברתי על ידי נישואים, היא אינה רגשנית ומוצגת כחברה טובה לאמיליה. בסוף הרומן נרמז שהיא הופכת לנואפת ולרוצחת. אמיליה בהתחלה היא טובת לב וידידותית, אם כי רגשנית ונאיבית, בסוף הסיפור היא מתוארת כריקנית ורדודה. דובין שמתואר כנאמן ורחב-לב, גם אם אינו מודע למעלותיו, בסוף הוא מתואר כ'שוטה טרגי', ואסיר של תחושת החובה שלו. הוא יודע שהוא מבזבז את זמנו על אמיליה, אך אינו יכול לחיות בלעדיה. אין לדעת אם תאקרי תכנן את השינוי הזה בטון של הסיפור, או אם זה התפתח במהלך כתיבת היצירה. המבט שהופך להיות קודר יותר במהלך הרומן, יכול להביא את הקורא במבוכה, כאשר הוא מתייחס באהדה אל דמויות ואחר כך הן נראות שאינן ראויות לאהדה.