stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חינוך בלתי פורמלי
מאפייני החינוך הבלתי פורמלי

ראובן כהנא מתאר במאמרו: "לקראת תאוריה של בלתי פורמליות והשלכותיה לנעורים" את מאפייני החינוך הבלתי פורמלי, אותם הוא מכנה: "מרכיבי 'הצופן הבלתי פורמלי'":
וולונטריזם: יכולת בחירה גבוהה של השותפים לחינוך בהשתייכות למסגרת ובהשתתפות בפעילויות.
רב־ממדיות: מגוון רחב יחסית של פעילויות ומיומנויות (כגון: לימודים, שדאות, עבודות כפיים שונות, ספורט) השוות זו לזו בערכן ובחשיבותן החברתית.
סימטריה: יחסי גומלין המבוססים באופן יחסי על שוויון. הסימטריה נובעת מכך שאין פער מעמדי גדול ומוחלט (כדוגמת יחסי מורה-תלמיד) בין השותפים לתהליכי החינוך - בני שכבות-גיל שונות, בעלי תפקידים שונים או מדריכים וחניכים.
דואליזם: מגמות שונות ואף סותרות מתקיימות זו לצד זו בו-זמנית. למשל, שיתוף פעולה ותחרותיות, אינדיבידואליזם וקולקטיביזם.
מורטוריום (שמיטת חובות): לשותפים תחום הרשאה רחב יחסית לניסוי ולטעייה, המאפשר התנסויות במגוון תפקידים ומטלות ללא קבלת התחייבות ארוכת טווח. כמעט ולא מופעלות סנקציות על התנהגות לא נאותה, ויש משקל רב להתנהגות חיובית מתקנת.
מודולריות: מערכת הבנויה מיחידות פעולה נפרדות בהתאם למטרות ולצרכים. המודולריות מאפשרת גמישות ומפתחת יכולת אלתור.
אינסטרומנטליזם אקספרסיבי: פעולות המבוצעות הן כמטרה בפני עצמן והן למען השגת יעדים עתידיים, או בניסוח אחר, פעילויות המכוונות בו זמנית לעבר סיפוקים מידיים ורווחים עתידיים. פעולות אלו משפרות את יכולת הביצוע במטלות ארוכות טווח ומגדילות את כמות התמריצים.
סימבוליזם פרגמטי: תרגום סמלים למעשים וייחוס חשיבות סמלית למעשים. שימוש בסמלים וטקסים להרחבת משמעות ההתנהגות האנושית.
מאפיינים נוספים של החינוך הבלתי פורמלי:
מעורבות חברתית פעילה למען הכלל, הבאה לידי ביטוי בגישת הנוער ומעורבותו כלפי חברת הנוער עצמה וכלפי החברה הכללית.
אקטיביות של החניכים בתהליכי החינוך על ידי שיתופם המתמיד בפעילות, תוך לקיחת אחריות עליה, והנהגה פנימית של חניכים את עצמם, בין אם באופן לא מאורגן ובין אם בוועדות פנימיות שונות עליהן אמונים החניכים.
פיקוח חברי: הכוח המופעל בעיקר באמצעות הסברה ושכנוע ולא באיסורים וסנקציות.
לא בכל מוסד של חינוך בלתי פורמלי מתקיימים המאפיינים הנ"ל. לדוגמה, פעילויות בלתי-פורמליות רבות בארץ נעשות במסגרת פרויקט "מחויבות אישית" מטעם משרד החינוך, המחייב את הנוער לקיים פעילות התנדבותית. פעילות זו (שלעיתים נעשית במתנסים או במרכזי התנדבות שנחשבים מוסדות לחינוך בלתי-פורמלי) אינה מקיימת רבים מעקרונות החינוך הבלתי-פורמלי (וולונטריות, פיקוח חברי, ועוד). דוגמה אחרת היא - מתנסים רבים בארץ בהם משלמים עבור הדרכה של הנוער באירועי הקיץ, דבר ההופך את החינוך הבלתי פורמלי לבעל מאפיינים של חברה כלכלית.
מאפיינים אלו נחשבים למאפיינים הקלאסיים של החינוך הבלתי פורמלי, ולרוב באים לידי ביטוי בצורתם המלאה ביותר בתנועת נוער.
החינוך הבלתי פורמלי ביישוב ובמדינת ישראל

בישראל מתחלק החינוך הבלתי פורמלי לשני סוגים עיקריים: האחד חינוך חברתי-ערכי חוץ בית ספרי כמו תנועות נוער, חינוך משלים בבתי התלמיד, מועדונים ובתי נוער. לימים מרכזים קהילתיים, חבורות נוער מנותק והיחידה לקידום נוער. הסוג השני הוא החינוך החברתי בבתי הספר הכולל את הגדנ"ע, של"ח וידיעת הארץ ומועצות התלמידים.
החינוך הבלתי פורמלי ביישוב ולאחר קום המדינה נחלק לשבע תקופות שנקבעו בעיקר על פי השינויים בהתארגנות המחלקה לחינוך ואחר כך על ידי משרד החינוך:
1935-1919 - התחלות של טרם מיסוד - תנועות נוער, מגרשי משחקים, מועדונים, קייטנות, חבורת תלמידים ותחילת החינוך הקדם צבאי.
1947-1935 - "לשכת הנוער" ו"המרכז לנוער". "לשכת הנוער" התמקדה בחינוך המשלים. "המרכז לנוער" פעל להרחבת המועדונים להגעת תנועות הנוער גם לפריפריה הגאוגרפית. עם גיוס הנוער לפלמ"ח והמאבק להקמת המדינה הפעילות של מרכז הנוער ולשכת הנוער דועכת.
1958-1948 - "לשכת הנוער" ו"מחלקת הנוער" בעשור הראשון של מדינת ישראל - ה"ממלכתיות" וקליטת העלייה הגדולה. המדינה מעניקה חסות ממלכתית לתנועות נוער שאינן כפופות למפלגה זו או אחרת על מנת להימנע מפוליטיזציה.
1971-1959 - תקופת מעבר של מחלקת הנוער, בסימן השינויים במדיניות הטיפוח וביסוס הגישה הקהילתית.
1990-1972 - "אגף הנוער" - ייעוץ ופיתוח, הכשרה ופיקוח, וביזור ל"שדה". דגש על של"ח בבתי הספר וקידום נוער חוץ בית ספרי. בשנת 1979 מוקם מטעם "אגף הנוער" בית ספר ארצי למדריכים בבית דגן. בהמשך בית הספר הארצי למדריכים גדל והתפתח לבית ספר ארצי לעובדי חינוך ונוער. בשנת 1981 הועבר בית הספר לקלמניה, בית ברל ופעל שם במשך 10 שנים. ב-1991 הועבר בית הספר ל"סמינר שיין".
1991 ואילך - הוקם "מנהל חברה ונוער" - העוסק בתחומים חברתיים - ערכיים - קהילתיים כגון: מחויבות למדינת ישראל, סולידריות ומעורבות חברתית, כשירות ערכית חברתית מנהיגות תלמידים ונוער, זהות ורב תרבותיות, אתגרים בחברה הערבית, של"ח וידיה"א ועוד. מינהל חברה ונוער מפעיל בבית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער "שיין" ובמרכזי ההדרכה במחוזות תוכניות חינוכיות, הכשרות והשתלמויות של בעלי תפקידים בחינוך החברתי - ערכי ותלמידים ונוער מתוכניות המנהיגות.
2020 - "מינהל חברה ונוער" פוצל לשניים: תחום החינוך החברתי-ערכי במסגרות הבלתי פורמליות עבר לאחריות המשרד להשכלה גבוהה ומשלימה, ואילו תחום החינוך החברתי ערכי בבתי הספר נשאר באחריות משרד החינוך. בית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער "סמינר שיין" נשאר קמפוס באחריות משרד החינוך, מינהל חברה ונוער ונותן מענה גם למשרד להשכלה גבוהה ומשלימה.
2021 - ב-19 ביולי 2021 החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש לבטל את משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה ולהחזיר למשרד החינוך את תחום ההשכלה הגבוהה.
ב-4 במרץ 2021 צוין לראשונה בישראל יום החינוך הבלתי פורמלי ביוזמת מועצת התלמידים והנוער המחוזית מחוז חיפה במטרה להעלות על נס את חשיבות מסגרות החינוך החברתי ערכי והחינוך הבלתי פורמלי ולהכיר תודה לכל העוסקים במלאכה זו - מדריכים, רכזים, מנהלי יחידות נוער, תנועות נוער וארגוני נוער בישראל. היום התקיים בסימן 90 שנים להולדתו של ראובן כהנא ובצל סגירת הפעילויות הפיזיות בשל משבר מגפת הקורונה בישראל ואופיין במעשי התנדבות, הוקרת תודעה, מפגשי שיח מקוונים והעלאת הנושא בתקשורת.
מחקרים בתחום

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
על פי מאמרו של גדעון לווין, "כיצד לומדים בגיל הרך", חינוך בלתי פורמלי משמעו למידה מתוך מעשה ולא המעשה עצמו, לדוגמה, מתוך משחק בגן ילמד הילד על חברות או על ערך חברתי אחר.
למעשה ניתן לכלול את כל הגילאים עד גיל 18 כלוקחים חלק בחינוך בלתי פורמלי, אם זה באופן בלתי מודע כחלק מלמידה לאחר מעשה, או אם בהשתתפות במסגרת בלתי פורמלית כגון מתנ"ס או מועדון נוער. כל ילד החל מגיל 0 ועד 18 לוקח חלק באופן פסיבי בלמידה בלתי פורמלית בכך שלומד משיעורים או פעילויות בית ספריות.
כאשר הילד גדל ונכנס למסגרות חברתיות הוא נכנס לשלב האקטיבי של הלמידה. בהיותו נמצא במסגרת שהיא לא פורמלית ולא לומדים בה על פי תוכנית לימודים ילמד הרבה מעבר לנושא המרכזי.
לפעילות פנאי מובנית במסגרות חינוך בלתי פורמלי, יתרונות רבים. השתתפות בפעילות זו מאפשרת לפרט לרכוש מיומנויות וכישורי חיים שאינם מוקנים לו במסגרת הפורמלית. תוך כדי התנסות אישית, החווה קולט את הגירויים מהסביבה בצורה טובה יותר, ויוצר לעצמו סמכויות ומיומנויות חדשות בחייו. כמו כן השתתפות בפעילויות פנאי מוּבְנות תורמות להגברת הביטחון העצמי וקידום העצמאות של הפרט.
ליתרונות אלה חשיבות לגבי ילדים ובני נוער בסיכון וקבוצות שוליים, כגון עולים חדשים וקבוצות מיעוט. בהיותם בשלבים שונים של השתלבות וקבלת הנורמות המקובלות בחברה, החינוך הבלתי פורמלי מאפשר להם לממש עצמם, להביא לידי ביטוי את אישיותם ולהרגיש חלק מן הכלל.
בנוסף החינוך הבלתי פורמלי מביא להישגיים אישים אצל הפרט כגון: הישגיים לימודיים טובים, שיפור ביכולות אישיות וחברתיות, שיפור דימוי עצמי, פיתוח כישורי מנהיגות, ומניעת התנהגויות סיכון בקרב בני נוער.
החינוך הבלתי פורמלי דוגל בהתנסות אישית, למידה עצמית, רכישת ידע מתוך חוויות ופעילויות בהן הפרט לוקח חלק אקטיבי. זה מתוך ההנחה כי הפרט מקבל את גירויו מן הסביבה תוך כדי התנסות אישית ותוך כדי שילוב של הטמעה (קליטת המידע) והתאמה למה שהוא כבר מכיר. הפרט בונה סכמות חדשות בחייו או מרחיב סכמות ישנות. במסגרות הבלתי פורמליות דרכי הפעולה יבואו לידי ביטוי בפעילות חברתית, למידה מהתנסות אישית, וקבלת אחריות אישית של כל פרט ופרט בפעילות. דרכי פעילות בחינוך הבלתי פורמלי: בגנים - החצרות, פינת הבובות. בתנועות נוער פעילויות ODT (אימון והדרכה בחוץ - Outdoor Training), בית לקשיש - פעילויות חברתיות למיניהם.
המסגרות הנפוצות לקיום פעילויות בלתי פורמליות לרוב הן מסגרות חוץ בית ספריות אשר מתקיימות לאחר שעות בית הספר. המסגרות הנפוצות הן תנועות נוער כגון: הנוער העובד והלומד, מכבי צעיר, הצופים, בני עקיבא, תנועת הנוער של האיחוד החקלאי, ועוד. מסגרות בלתי פורמליות ביישובים קהילתיים וקיבוצים, מתנס"ים, חוגים שונים בהם הפרט בוחר להשתתף על פי עניינו האישי. אך ישנה מסגרת אשר בהגדרה נחשבת למסגרת פורמלית אך הלמידה בה נעשית באופן בלתי פורמלי. מסגרת זו היא - גן הילדים. במסגרת זו הלמידה נעשית באמצעות עשייה, התנסות אישית של הילדים, שימוש בחפצים מוחשיים והנפשות. כול זה כדי להביא את הילד לניסיון אישי הרב ביותר ממנו הוא קולט, מעבד ובעצם רוכש עוד ועוד מידע, כישורים ומיומנות לחייו האישיים.
לקריאה נוספת

דיאנה סילברמן-קלר, חינוך בלתי פורמלי בישראל, הוצאת בית ברל, 1995
אברהם עודד כהן, "החינוך הבלתי פורמלי" בתוך "יובל למערכת החינוך בישראל", משרד החינוך, 1999
שלמה רומי, מרים שמידע (עורכים), החינוך הבלתי פורמלי במציאות משתנה, הוצאת מאגנס, 2007
ראובן כהנא, נעורים והקוד הבלתי פורמלי: תנועות נוער במאה העשרים ומקורות הנעורים הפוסט-מודרניים, הוצאת מוסד ביאליק, 2007
תמר רפופורט ואהוביה כהנא (עורכים), הסדר החברתי והקוד הבלתי פורמלי, הוצאת רסלינג, 2012
R. Kahane "The Origins of Postmodern Youth: Informal Youth Movements in a Comparative Perspective". Berlin & New York: de Gruter, 1997
הערות שוליים

↑  ראובן כהנא, לקראת תאוריה של בלתי פורמליות והשלכותיה לנעורים, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוקטובר 2000; מתוך אתר תנועת הצופים
↑  אתר יום החינוך הבלתי פורמלי
↑  וויסבלאי, א' (2012).,מעורבות ממשלתית במתן מסגרות משלימות ושירותי חינוך בלתי פורמלי לבני-נוער – סקירה משווה. מרכז המחקר והמידע, 1-23.
↑  כהנא, ר' (2000), לקראת תאוריה של בלתי פורמליות והשלכותיה לנעורים. אתר החינוך הבלתי פורמלי.
1 2  לוין, ג' (1995). לומדים בגיל הגן. קריית ביאליק הוצאת אוח.
סנדק (נצרות)

סַנְדָּק הוא תפקיד סמלי-דתי בנצרות.
במסורת הנוצרית, סנדק הוא האיש המקבל על עצמו את האחריות לחינוכו הדתי של תינוק המוטבל בכנסייה ואת הדאגה לגידולו במקרה שיתייתם מהוריו. כיום מקובלת ביותר חובה שנייה זו כמשימה המוטלת על סנדק או סנדקית, והתפקיד איננו נושא עוד, במקרים רבים, שום קונוטציות דתיות. ההגדרה המודרנית של סנדק או סנדקית היא אדם שנבחר על ידי הורי התינוק לגלות עניין קבוע בילד ולתרום לגידולו לאדם שלם יותר. עם זאת, סנדקות איננה מעמד חוקי כמו אפוטרופסות, ואם הורים מתכוונים בכובד ראש לייעד את הסנדקים לשמש כאומנים או מאמצים לילד במקרה של מותם, הם חייבים לציין את הדבר באמצעים המקובלים (כגון צוואה).
בכנסייה האנגליקנית חובה על סנדקים לעתיד לעבור לפחות הטבלה לנצרות כדי שיוכלו לקבל עליהם אחריות זו. הכנסייה הקתולית דורשת גם שהסנדקים המיועדים יעברו את טקס הקונפירמציה.
במקרים רבים ביקשו הורי הילדים להעניק את כבוד הסנדקות לאדם רב השפעה או עשיר, כדי שהילד ייהנה מהשפעתו או מעושרו של הסנדק. אחת התולדות הייתה מתן כבוד הסנדקות לראשי המאפיה, וכך עבר הכינוי "סנדק" והפך לכינוי מקובל של ראשי המאפיה האיטלקית, הן באיטליה והן בארצות הברית. הסופר מריו פוזו כתב ספר, שהיה גם לסרט, בשם "הסנדק".
סנדק יכול, אך איננו חייב, להיות קרוב משפחה של הילד. לילד אחד יכולים להיות מספר סנדקים. בחלק מהכנסיות ריבוי הסנדקים הוא תופעה נפוצה: לדוגמה, בכנסייה האנגליקנית, מקובל שלילד שלושה סנדקים בני מינו ושני סנדקים בני המין השני.
הכנסייה הקתולית

בכנסייה הקתולית, רק קתולים יכולים להתקבל כסנדקים. נוצרי שאינו קתולי איננו יכול להיות סנדק, אבל הוא מוכר כעד נוצרי, הנושא בעיקר תפקידו הרגיל של סנדק. מי שאינם נוצרים אינם באים כלל בחשבון לשום תפקיד דתי שהכנסייה רואה כרשמי, עקב חלקה של רוח הקודש באירוע ההטבלה, לפי תפיסת הכנסייה הקתולית.
קאנארג'ו

| --- | --- |

תעלת קאנארג'ו – מבט מהתעלה הגדולה
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  ונטו ונטו
 עיר אם:  ונציה
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  13,169 (2007)
 קואורדינטות:  45°26′46″N 12°19′37″E﻿ / ﻿45.446°N 12.327°E﻿ / 45.446; 12.327 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מוצא תעלת קאנארג'ו לים.
כנסיית סנטה מריה די נאזרת, המכונה גם כנסיית דגלי סקאלצי.
קאנארג'ו (באיטלקית: Cannaregio) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה. קאנארג'ו הוא השני בגודלו מבין הרבעים מבחינת שטחו, והגדול ברבעים מבחינת מספר תושביו.
שטח הרובע כולל גם את האי סן מיקלה – בית הקברות ההיסטורי של ונציה, הנמצא צפונית לרובע.
היסטוריה

תעלת קאנארג'ו שימשה לכניסה העיקרית אל העיר ונציה ואל התעלה הגדולה מצפון, מכיוון איטליה, עד המאה ה-19, עת נבנה גשר הרכבת אל העיר.
ההתיישבות הראשונה באזור הרובע החלה במאה ה-11. אזור הביצה הרדודה יובש, ונחפרו התעלות שבאזור ובהן תעלת קאנארג'ו. בשיאה של הרפובליקה של ונציה שימש האזור הסמוך לתעלה למגורי אצילי ונציה ועשיריה, ולאורך התעלה נבנו ארמונות רבים של האצילים.
בשנת 1516 הורו שלטונות העיר ליהודי ונציה לעבור לגור באזור מצומצם בתחום הרובע – הגטו של ונציה. האזור תוחם בשערים שנסגרו מדי לילה, אולם במהלך היום הורשו היהודים לצאת מן הרובע ולעסוק במסחר. בשל הצפיפות הרבה ברובע נבנו בו בניינים גבוהים בני 10 ואף 13 קומות. ההגבלות על מגורי היהודים בוטלו רק לאחר כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797.
בשלהי המאה ה-19, ולאחר חיבור העיר לרשת מסילות הברזל, נבנה רחוב רחב בשם "סטרדה נואובה" (Strada Nuova – "הרחוב החדש") כדי שישמש רחובה הראשי של העיר.
כיום, למעט אזור הגטו והרחוב הראשי, מרבית שטחי הרובע הם שטחי מגורים שלווים עבור תושבי ונציה, ולא אזורי תיירות ומלונאות.
אתרים עיקריים

ברובע נמצא פונטה דלה גולייה – גשר המקשר בין הסטרדה נואובה לבין תחנת סנטה לוצ'יה – תחנת הרכבת העיקרית של ונציה. בסמוך נמצא הגטו של ונציה והקזינו של ונציה.
כמו כן נמצאות ברובע הכנסיות סנטה מריה דיי מיראקולי, מדונה דל'אורטו, סן קאנצ'אנו, סן ג'רמיה, סנט'אלוויזה, סן ג'ובאני כריזוסטומו די ונציה.
בצפון הרובע – מעגן סאקה דלה מיזריקורדיה, ולאורך התעלה הגדולה נבנו הארמונות קא' ד'אורו, פאלאצו ג'וסטי, פאלאצו לאביה וקא' ונדראמין קאלרג'י.
הערות שוליים

↑
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
הווארד סטונטון

| --- | --- |

 לידה:  אפריל 1810 ווסטמורלנד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 ביוני 1874 (בגיל 64) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 הישג בולט:  היה מס' 1 העולם בתקופות שונות בשנים 1843 -1849
 מד כושר מרבי:  2706 (נובמבר 1846)
 מקצוע נוסף:  עיתונאי
 מדינה:  בריטניה
 
הווארד סטונטון (באנגלית: Howard Staunton; אפריל 1810 - 22 ביוני 1874) היה שחמטאי ומלומד אנגלי, מומחה לכתביו של שייקספיר, ובעל טור בעיתון. שמו מוזכר כיום בעיקר בשל צורה נפוצה לעיצוב כלי השחמט הנקראת על שמו. לשיא יכולתו הגיע בשנות ה-40 של המאה ה-19 כאשר היה ממוקם ראשון בעולם. סטונטון החזיק במקום הראשון במשך חמש שנים (לא ברציפות) ובמקום השני במשך חמש שנים (האחרונה שבהן 1856). דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1840 ל-1858. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט (אנ').
חייו של סטונטון

מעט ידוע על חייו של סטונטון לפני הופעתו בתחום השחמט. לדבריו נולד בווסטמורלנד, אנגליה, ושם אביו - ויליאם. בצעירותו סבל מעוני ולא קיבל השכלה כלשהי. כשהיה צעיר, לעדותו, עבד כשחקן ושיחק פעם בתפקיד לורנצו במחזה הסוחר מוונציה ואף לצד השחקן האנגלי המפורסם אדמונד קין.
צעדיו הראשונים בתחום שחמט

יש תיעוד לכך שב־1836 היה סטונטון בלונדון. הוא היה מנוי לספרי השחמט של ויליאם ווקר "Games at Chess" . סטונטון התחיל כנראה לשחק באורח אינטנסיבי בגיל 26. הוא היה אז, לדבריו, "שחקן צריח".
ב־1838 שיחק סטונטון רבות עם קפטן ויליאם אבנס, יוצרו של גמביט אבנס. סטונטון ניהל דו-קרב נגד סופר השחמט הגרמני אהרון אלכסנדר שבו הפסיד.
ב-1840 התחיל סטונטון לעסוק בכתיבה שחמטאית, וכתב טור בנושא זה עבור העיתון "New Court Gazette" במשך שבעה חודשים. בשנה זו השתפר במידה שאפשרה לו לנצח (בנקודה אחת בלבד) בדו-קרב את האמן הגרמני פופרט. (ראו 16 משחקים מהדו-קרב). בה בעת התחיל לכתוב עבור "British Miscellany", וב-1841 ייסד את מגזין השחמט "Chess Player's Chronicle". סטונטון ערך את המגזין עד 1854, אז הוחלף ברוברט בארנט בריאן.
הדו-קרב נגד פייר סט. אמאנד

בשנת 1842 שיחק סטונטון מאות משחקים נגד ג'ון קוקרן (John Cochrane). (ראו 93 משחקים מהדו-קרב). קוקרן היה שחקן חזק ושימש כיריב טוב לקראת הישגו השחמטאי הגדול ביותר של סטונטון בשנה שלאחר מכן. בשנת 1843 ניהל סטונטון דו-קרב קצר נגד שחקנה החזק ביותר של צרפת פייר סט. אמאנד שביקר בלונדון.
סטונטון הפסיד בשיעור של 3.5-2.5, ונעשו הסדרים לדו-קרב שני בפריז. סטונטון נסע לפריז, שם ניהל דו-קרב מול פייר סט. אמאנד בין התאריכים 14 בנובמבר ל-20 בדצמבר 1843. המשחקים התקיימו בבית הקפה המפורסם קפה דה לה רגנס (Cafe de la Regence), וסטונטון ניצח בתוצאה 8–13 (לא כולל תוצאות תיקו).
(ראו 27 משחקים מהדו-קרב)
לאחר תבוסה זו לא המשיך שחקן צרפתי אחר את המסורת שהחלה עם פילידור, ולונדון הפכה לבירת השחמט העולמי. סטונטון הוכר כשחמטאי הטוב בעולם בין השנים 1843 ועד 1851. בשנת 1844 הוא נסע לפריז במטרה לשחק נגד פייר סט. אמאנד, אך דלקת ריאות חריפה שתקפה אותו גרמה לביטול הדו-קרב. השניים לא שיחקו עוד זה מול זה.
הכתיבה השחמטאית של סטונטון

בשנת 1845 החל סטונטון בכתיבת טור שחמטאי עבור העיתון Illustrated London News. הוא המשיך בכתיבתו עד סוף ימיו. על פי הספר "The Oxford Companion to Chess", הטור של סטונטון היה הטור בעל ההשפעה הגדולה ביותר בעולם. ב-9 באפריל 1845 זכה סטונטון, כנציג לונדון, במשחק שחמט שהתקיים דרך הטלגרף. במשחק זה שיחק סטונטון מול שישה שחקנים, ללא ראיית הלוח והכלים (שחמט עיוור). המשחק ארך שמונה שעות.
בשנה זו שיחק סטונטון נגד שחקנים חלשים יותר, ונתן להם יתרון של רגלי ומסע. כמו כן שיחק בדו-קרבות מול ברנרד הורביץ ודניאל הארוויץ בשנת 1846, ובשני המקרים - ניצח. מול הורביץ 15.5-8.5. (www.worldchesslinks.net/ezc02.html תיאור הדו-קרב מול הורביץ]
תיאור נוסף, כולל המשחקים).
מול הארוויץ היה המשחק בלתי שקול וסטונטון ניצח 0–7. אותו הארוויץ ניצח את פול מורפי שנים אחדות לאחר מכן, ומכאן ניתן להסיק כי היה שחקן חזק.
(בקישור זה נמצא תיאור המשחקים).
בשנת 1847 כתב סטונטון את ספרו המפורסם ביותר The Chess-Player's Handbook (ניתן לרכשו עד היום באמצעות האינטרנט).
(בקישור זה ניתן לראות את צילומי הכריכה המפוארת וכן מספר עמודים מהמהדורה של שנת 1848). ספר אחר, The Chess-Player's Companion, יצא לאור בשנת 1849.
כלי השחמט סטונטון

בשנת 1849 עוצבו על ידי נתנאל קוק כלי שחמט כמוצג בתמונה מעלה. סטונטון פרסם את העיצוב החדש בטור שכתב בעיתון Illustrated London News. לכל סט כלים שנמכר צורפה חוברת שנכתבה על ידי סטונטון, והוא קיבל אחוזים מרווחי המכירות. העיצוב היה מצודד עין והפך לפופולרי מאוד. כלי "סטונטון" הפכו לכלים התקניים שבהם משחקים עד היום בכל התחרויות הרשמיות.
תחרות לונדון 1851

בחודש מאי 1851 אירחה לונדון את התערוכה הגדולה וקהילת השחמט התוססת בלונדון חשה חובה לפעול כך גם עבור השחמט. סטונטון לקח על עצמו לארגן תחרות עולמית ראשונה בלונדון במקביל לתערוכה התעשייתית העולמית. הרעיון היה להביא את מיטב האמנים בעולם לתחרות ולחשוף לראווה את השחמט בדרך דומה להצגתן של המצאות התעשייה החשובות. סטונטון שכנע את שחקניה החובבים של לונדון ואסף קרן פרסים בסך 500 לירות שטרלינג - סכום גבוה מאוד באותם ימים - כדי לסייע באירוח התחרות.
אף שמועדון השחמט של לונדון סירב לשלוח מתחרה מטעמו לתחרות, היא נחלה הצלחה גדולה, ועד היום היא נחשבת לאחת מ-50 התחרויות המובילות בכל הזמנים.
(לעיון: אוסף טבלאות ומשחקי התחרות)
סטונטון חש אכזבה משום שלאחר מאבק שנמשך חודש - מול 16 מטובי השחמטאים בעולם - איבד את המקום הראשון בתחרות לאדולף אנדרסן, ולבסוף איבד את המקום השני לתלמידו לשעבר אליהו ויליאמס. בשלב זה היה ברור לכל כי ימי זוהרו חלפו, אולם המוניטין שלו כשחמטאי בעל שם עולמי וכסמכות עליונה נותרו בעינם בזכות ספריו ובשל טורי השחמט שכתב.
למרות הכול המשיך סטונטון להוכיח את יכולתו, ומאוחר יותר באותה שנה גבר על ויליאמס בתוצאה 4–6. לאחר מכן הביס גם את קארל יאניש בתוצאה 2–7.
בשנת 1852 כתב סטונטון ספר על התחרות בשם : The Chess Tournament. קריאת ההערות שצירף סטונטון למקצת המשחקים מציגה עמדה חד-צדדית שלא הייתה עומדת במבחן הביקורת המודרנית, אך הציבור באותם הימים חיבב סגנון זה.
עמודים 2–3 דנים בספר ומביאים ציטוטים ממנו.
בין השנים 1851 ל-1874 היה סטונטון מפורסם בעיקר בזכות תרומתו להפוך את אנגליה לבירת השחמט העולמי. מורפי העריך כי בשנת 1874 תרומתו העיקרית של סטונטון לא ניכרה במשחקי השחמט שלו אלא בהיותו תאורטיקן ומנתח משחקים. במובנים מסוימים הקדים סגנון השחמט של סטונטון את זמנו. לדוגמה, הפתיחה האנגלית 1. ג4 שנקראה כך משום שהשתמש בה לעיתים קרובות בין השנים 1840 ל-1850.
אלוף העולם האמריקאי פישר, שכתב על סטונטון למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, החזיק בדעה מחמיאה יותר: "בעברי על משחקיו", אמר פישר, "אני מוצא שהם מודרניים לגמרי. בעוד שמורפי ושטייניץ דחו את הפיאנקטו, סטונטון אימץ אותו. בנוסף הוא הבין את כל העקרונות העמדתיים ששחקנים מודרניים כל כך מוקירים. לכן, ביחד עם שטייניץ, צריך להכיר בו כשחקן המודרני הראשון." סטונטון שיחק בסגנון שנודע לימים כסגנון ההיפרמודרני של שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1853 נסע סטונטון לבריסל לפגישה עם הברון טאסילו פון דר לאסה. הם דנו בתקינה של חוקי השחמט ושיחקו דו-קרב קצר שבו זכה הברון 4–5.
פרישה מהשחמט

בשנת 1856 החל סטונטון בתהליך פרישה ממשחק השחמט והפך את הכתיבה על שייקספיר לעיקר עיסוקו. הוא ערך חוזה עם מוציא לאור לצורך כתיבת הוצאה מוערת של יצירות הספרות המפורסמות. דחפי האגו של סטונטון לא נתנו לו כנראה מנוח, ולא עלה בידו להינתק לחלוטין מהשאיפה להישאר בצמרת השחמט. רמתם של אמני הצמרת השתפרה במהירות, והוא היה ודאי ער לכך שרמתו שלו נופלת מזו שלהם. סטונטון נרשם לתחרות ברמינגהאם בשנת 1858 בחסות התאחדות השחמט הבריטית שאך נוסדה אז. סטונטון לא עלה לשלב גבוה בתחרות והורחק בסיבוב הראשון של התחרות על ידי יוהאן לבנטל 2-0.
תחרות ברמינגהאם בשנת 1858 הייתה ההתמודדות הפומבית האחרונה של סטונטון. במהלך ביקור של מורפי באנגליה באותה שנה סירב סטונטון לשחק מולו בתואנה שהוא עסוק מדי בעבודתו על שייקספיר. סטונטון העריך כי יריבו הצעיר (מורפי היה אז בן 27) והמוכשר לא ישאיר לו כל סיכוי ולכן לא ראה טעם בהתמודדות מולו. מורפי חש נפגע מאוד מהסירוב, וראה בכך עוול שנגרם לו בידי מי שאמור היה לנהוג כג'נטלמן אנגלי.
סטונטון אכן הקדיש את מירב מרצו לכתיבה על שייקספיר, ובשנת 1860 יצאה המהדורה המוערת לאור. להערכתו של סטונטון הייתה זו עבודה חשובה, אך מבקרים מודרניים לא סברו כך. במחקר שייקספיר שמו של סטונטון אינו מוכר. בנוסף פרסם סטונטון בשנת 1860 ספר שנקרא Chess Praxis, בספר רחב יריעה זה (622 עמודים) הקדיש למעלה מ-168 עמודים לניתוחים של מבחר משחקים של פול מורפי, ביודעו כי הציבור משתוקק לקרוא ספר על אודות הגאון האמריקאי.
מומחה לשייקספיר

סטונטון פרסם מאמרים רבים על שייקספיר בשנים 1864 ו-1865. ספרו האחרון בנושא פורסם בשנת 1865 ונקרא Great Schools of England. בעודו עובד בספריית ביתו על ספר שחמט נוסף הכריעו התקף לב. הספר פורסם לאחר מותו, בשנת 1876, בעריכת וורמלד ונקרא: Chess: Theory and Practice.
במקום מגוריו בלונדון, ברחוב Lansdowne מספר 117, ניצב לוח לזכרו. בשנת 1997 הוקמה מצבת אבן סמוך לקברו שעליה חקוק פרש שחמט. עד למועד זה קברו לא סומן.
ספר בפרויקט גוטנברג

ניתן להוריד או לקרוא בצורה מקוונת את ספרו של סטונטון The Blue Book of Chess
Teaching the Rudiments of the Game, and Giving an Analysis of All the Recognized Openings
הספר הכחול של השחמט
ראו גם

ויליאם אבנס
לקריאה נוספת

The Oxford Companion to Chess, 2nd Ed., by David Hooper and Kenneth Whyld . 1992 ISBN 0-19-866164-9
World chess champions by Edward G. Winter, editor. 19981 ISBN 0-08024-094-1
Howard Staunton -- the English World Chess Champion, by Raymond Keene and Richard N. Coles, St. Leonard's on Sea (British Chess Magazine) 1975, ISBN 0-9008-4619-4
David Levy, Howard Staunton The Chess Player, 1975
Raymond Keene and R. N. Coles, Howard Staunton: the English World Chess Champion (C. M. Quarterly, No. 17, 1975), containing a biography plus 75 games and 20 positions;
David Levy and Kevin O’Connell, The Oxford Encyclopedia of Chess Games (Oxford University Press, 1981), containing 520 of Staunton’s games.
הערות שוליים

↑  Edo Ratings, Staunton, H., www.edochess.ca
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279155305171  BnF: cb10417994d (data)  CANTIC: a11816879  GND: 117652725  ISNI: 0000 0001 1601 8887  LCCN: n79055580  NLA: 35875308  NTA: 071759867  SNAC: w6pk0mzw  SUDOC: 08188320X  Trove: 1126507  VIAF: 18005056   WorldCat (עם VIAF): 18005056 
דו קרבות הווארד סטונטון-פייר סט. אמאנד
דו קרבות הווארד סטונטון-הורביץ
עמדת הפתיחה בכלים בסגנון סטונטון