stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרוג'ה
היסטוריה > העירייה (Il Comune)

בשנת 1139 הושבעו לראשונה בימי הביניים מושלי העיר (Console), ועמם הוקם השלטון המקומי העירוני. במאה ה-12 השליטה בעיר חולקה בין המושלים, "האספה הכללית" (l'Arengo) ומועצה מצומצמת. במחצית השנייה של המאה תחום העיר התרחב באופן ניכר. העיר זכתה לחסות האפיפיור אינוקנטיוס השלישי בהסכם הגואלפים והגיבלינים (Guelfi e Ghibellini), שבו היו 41 סעיפים הקשורים בעיר. במאה ה-13 התפתח המסחר בעיר. בשנת 1308 הוקמה האוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת פרוג'ה. בשנת 1342 הוטלו הגבלות על הסחר בשל המוות השחור. בשנת 1358 העיר נוצחה בקרב טוריטה (Battaglia di Torrita) ונחרבה יחד עם סיינה.
היסטוריה > שלטון האפיפיור

בשנת 1370 פרוג'ה חזרה להיות תחת שליטת האפיפיור. בתקופה זו נעשו בעיר עבודות ציבוריות כגון: בניית כיכר ובניית בנייני הצבא (Bracciole logge). בתקופה זו גברה השפעת משפחת בליוני (Baglioni) בעיר. המאה ה-15 הייתה תקופה שקטה לעיר וחלה בה פריחה תרבותית. שנת 1539 הייתה שנה גרועה בחקלאות. כתוצאה מכך, האפיפיור פאולוס השלישי החליט להטיל מס מלח על כל נתיניו, על-מנת לשמור על הכנסותיו. תושבי פרוג'ה התמרדו, ובשנת 1540 צבא העיר הובס בקרב נגד צבא האפיפיור ב"מלחמת מלח", עליו פיקד בנו של האפיפיור, פייר לואיג'י פרנזה (Pier Luigi Farnese) וסופחה למדינת האפיפיור. מצודת רוקה פאולינה Rocca Paolina, על שמו של האפיפיור פאולוס השלישי, נבנתה כמושב האפיפיור בנקודה אסטרטגית וגבוהה בפרוג'ה, כסוג של עונש ולמען יראו וייראו . לבניית המצודה השתמשו נציגי האפיפיור בכמות גדולה של אבנים שנלקחו מהעיר העתיקה של פרוג'ה.
היסטוריה > העידן המודרני

מאז המאה ה-16 ועד הקמת ממלכת איטליה בשנת 1860 פרוג'ה הייתה בתקופת קיפאון דמוגרפי וכלכלי, בדומה לשאר הערים שהיו תחת שלטון הכנסייה בתקופה זו. בתקופה זו נבנו ארמונות נוספים וכנסיות מפוארות. ב-20 ביוני 1859 התרחש "הטבח של פרוג'ה" על ידי המשמר השווייצרי שנשלח על ידי האפיפיור פיוס התשיעי לדכא את המרד של פטריוטים מקומיים. פעולה זו לא הועילה, ובשנת 1860 אומבריה הייתה לחלק מממלכת איטליה.
באוקטובר 1922 הוקם בעיר המטה למימוש השלב הסופי של המצעד על רומא. המטה נעזר בבסיס החשוב של המיליציה הפשיסטית בעיר. באמצעות המטה אורגנו הצועדים לעלות לרומא, בחלקם, באמצעות הדרכים הרומיות העתיקות שעברו ליד העיר.
במלחמת העולם השנייה מחתרת העיר הייתה חלק מהמחתרת באסיזי. הצבא הבריטי כבש את העיר מהגרמנים ב-20 ביוני 1944.
ב-24 בספטמבר 1961 יצא מהעיר מסע האינטלקטואלים האנטי-פשיסטי, Marcia per la pace Perugia-Assisi.
כלכלה

בפרוג'ה פועלת חברת הממתקים המפורסמת "פרוג'ינה", שנוסדה בשנת 1907. אחד ממוצריה המפורסמים של החברה הם ה"באצ'י" (Baci, מילולית - נשיקה), שוקולד ממולא באגוזי לוז ועטוף באיגרת שרשום עליה היגד אהבה בשפות שונות. חברת פרוג'ינה היא כיום חלק מחברת נסטלה. על פי המסורת מקור המנהג הוא סיפור אהבה שנרקם בין אשתו של אחד ממייסדי החברה, לואיזה ספניולי, לג'ובני בואיטוני, בנו של אחד ממייסדי החברה. לואיזה הייתה מגישה לגובני קפה עם שוקולד וכך הייתה מצהירה על אהבתה לו.
בכל שנה מתקיים בפרוג'ה פסטיבל שוקולד. ברחוב הראשי של העיר העתיקה ובאתרים אחרים בעיר. בעת קיום הפסטיבל, בעיר כולה יש ריחות מתוקים של שוקולד. בזמן הפסטיבל, תושבי העיר ותיירים יכולים ליהנות מטעימות חינם בחלק מהתצוגות.
כלכלה > תחבורה ציבורית

פרוג'ה ידועה בפעולותיה לעידוד התחבורה הציבורית. העירייה נקטה לא מכבר בצעדים המגבילים את תנועת כלי הרכב הפרטיים בעיר, ובמרכז העיר אף נאסרה כניסת מכוניות לחלוטין. בכניסות לחלק המישורי של העיר הוקמו מגרשי חניה, מהם ניתן לעלות במעליות ובמדרגות נעות למקום גבוה בעיר רוקה פאולינה (Rocca Paolina).
מאז 2008 מופעלת בעיר מערכת הסעה אוטומטית, הנוסעת ממרכז העיר למגרשי-החניה למרגלות העיר. מסלולה הנוכחי אורכו 3 ק"מ והוקמו בו שבע תחנות. ה"מינימטרו" פותחה על ידי חברת "לייטנר" (Leitner) והיא דומה לרכבת פוניקולרית, בהבדל שהיא נוסעת על צמיגי גומי. הקרונות נגררים בעזרת כבלים נעים הנמשכים מהתחנה העליונה של המינימטרו במסוף העליון שלה ב-Pincetto. הכבלים נעצרים כאשר הקרונות מגיעים לתחנות. המסילה היא דו-מסלולית.
אמנות

פרוג'ה הייתה מרכז של אמנים. אחד מהם היה הצייר פייטרו ואנוצ'י (Pietro Vannucci) (1446–1524), שנודע בכינוי פרוג'ינו (Perugino) על-שם העיר. הוא קבל את הכשרתו בסדנה של אנדראה דל ורוקיו יחד עם לאונרדו דה וינצ'י. הוא נחשב לאחד מצייריה המובהקים של אומבריה בתקופת הרנסאנס. ציוריו מוצגים היום בקתדרלה של העיר ובמבנים סמוכים. הוא נמנה עם המורים של צייר הרנסאנס רפאל.
ציירים נוספים שפעלו בעיר הם פינטוריקיו, פרה אנג'ליקו ופיירו דלה פרנצ'סקה.
אתרי העיר > מונומנטים

המזרקה הגדולה (La Fontana Maggiore) - נבנתה בשנים 1275- 1278. היא מהווה את אחד המונומנטים של העיר ומגלמת את אמנות הפיסול של ימי הביניים. היא בנויה משני מצולעים עשויים משיש, כאשר המים מהמזרקה נשפכים אל טס מברונזה. בוני המזרקה היו האחים ניקולה וג'יובני פיזנו. בחלקה התחתון של המזרקה פוסלו אפיזודות מעבודת האיכרים ומהתרבות הפאודלית. בחלק האמצעי פוסלו גרמי שמים, יצירות אמנות ודמויות מהתנ"ך ומתולדות רומא. בחלק העליון של המזרקה דמויות תנ"כיות ומהמיתולוגיה היוונית
אתרי העיר > אתרים ארכאולוגיים

הבאר האטרוסקית - נבנתה במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס. היא הייתה המקור העתיק והחשוב למים לעיר. עומקה כ-40 מטר. היא שימשה גם כמאגר מים. היא נמצאת ליד פיאצה דאנטי (Piazza Danti)
ההיפוגאום של משפחת ולומנוס (Ipogeo dei Volumni) - מצבה של משפחה אטרוסקית מהמאה ה-2 לפנה"ס. נמצא בנקרופוליס של העיר, ליד גשר סן-ג'ובני (Ponte San Giovanni) באזור הבאר האטרוסקית.
מצבת ארנט ולטימנה אולס (Arnth Veltimna Aules) - מהמאה ה-2 לפנה"ס. היא מצויה בווילה הנושאת שם זה. וכן מצבה נוספת של סן מאנו היא :Tomba etrusca di San Manno
פסיפס תיאור אילופו של אורפאו (Orfeo ammansisce le fiere) - פסיפס במרחצאות שנבנו על ידי הרומאים. הפסיפס מהמאה ה-2 שוחזר ומצוי במבנה המחלקה לכימיה באוניברסיטה העירונית.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אומבריה בו נמצאת הכתובת הארוכה ביותר בשפה האטרוסקית, כתובת המכונה Cippus perusinus.
אתרי העיר > החומות והעיר העתיקה

רחובות העיר העתיקה מאופיינים במבנה ויקולי (Vicoli), שנועד בזמנו לבלבל את האויב הפולש ולכן העיר מרושתת ברחובות קצרים, צרים ומפותלים, חלק ניכר מהם רחובות ללא מוצא.
אתרי העיר > החומות והעיר העתיקה > החומה האטרוסקית

השער האטרוסקי או שער אוגוסטה (Porta Augusta) - מהווה ביטוי חשוב לאומנות הבנייה האטרוסקית. השער עשוי מקשה אחת, עם חלון בודד ושני משקופים בצורת טרפז וכולל גם אלמנטים רומאיים.
שער מארציה (Porta Marzia) - אחד השערים העתיקים של העיר. בו חמישה פסלים של דמויות מיתולוגיות.
שער טראסימנו - מהמאה ה-14
שער השמש - השער הוזכר על ידי דנטה אליגיירי ביצירתו "הקומדיה האלוהית". השער היה ממוקם במקום הגבוה בעיר, "קרוב לשמש" ומכאן שמו. השער אינו קיים יותר, רק שם המקום נשמר.
אתרי העיר > החומות והעיר העתיקה > החומה מימי הביניים

החומה כוללת בתוכה את השערים הבאים:
שער סן פייטרו או "Porta Romana" - נפרצה בחומה בין המאות ה-13 עד ה-15, נמצאת בסוף שדרות קאבור. היא עוצבה באבן טרברטין בשנים 1475–1480 על ידי אגוסטינו די-דוצ'יו (Agostino di Duccio) ופולידורו דה-סטפאנו (Polidoro di Stefano)
שער סן-אנג'לו - השער הגדול ביותר בחומת ימי-הביניים. שמו כשם הרובע לידו. הוא בסוף שדרות גריבלדי (Corso Garibaldi). השער נבנה במאה ה-14 במתכונת מבוצרת. הכניסה דרכו הייתה באמצעות גשר מעץ.
שער סנטה סוסאנה (Porta di Santa Susanna) ושער סנט אנדראה (Porta di Sant'Andrea) - נמצאים ברחוב via della Sposa
טורה דלי-סקירי (Torre degli Sciri) - המגדל היחיד בחומת ימי הביניים שנשמר בשלמותו. האחרים קרסו ברעידות אדמה, מלחמות פנימיות והרס העיר במאה ה-16 בעקבות המלחמה (Guerra del Sale). המגדל היה בבעלות משפחת אצילים. המגדל מרובע ומאופיין באבנים הצבעוניות מהן נבנה.
אתרי העיר > החומות והעיר העתיקה > אתרים בעיר העתיקה

רוקה פאולינה (Rocca Paolina) - מצודה שנבנתה מדרום לחומת האטרוסקית בשנת 1540 לבקשת האפיפיור פאולוס השלישי. המצודה משולבת בשער מארציה. היא הושלמה רק במאה ה-19 כאשר אומבריה הייתה לחלק מממלכת איטליה, לאחר שנהרסה חלקית בעת כיבוש איטליה על ידי נפוליאון. המצודה שוחזרה, כאשר בסיסה הוא מימי הביניים וחלק ממנה עדיין מתחת לקרקע.
צומת שלושת השערים (Tre Archi) או שער סנטה קרוצ'ה (Porta Santa Croce) משנת 1857, בעת התרחבות העיר.
אתרי העיר > החומות והעיר העתיקה > ארמונות

פאלאצו דיי פריורי, הבולט בארמונות העיר, הוא דוגמה טיפוסית לארמון ציבורי בעידן שהשלטון בעיר היה בידי העירייה. הוא שימש למטרה זו בין השנים 1293 - 1443. הארמון משמש היום למושב העירייה. בארמון "אולם הנוטריונים" (Sala dei Notari), וכן משכנה של גילדת החלפנים (Collegio del Cambio) מהמאה ה-15 ובו אולם להכרזות מסחריות (Sala dell'Udienza del Cambio) ומשכנה של גילדת הסוחרים (Collegio della Mercanzia). בקומות העליונות של הארמון שוכנת הגלריה הלאומית של אומבריה.
ארמון גלנגה סטוארט (Palazzo Gallenga Stuart) - נבנה בשנים 1748–1758. החזית שלו עוצבה בסגנון הבארוק. היום הארמון הוא מושב אוניברסיטת פרוג'ה לזרים.
פאלאצו צ'זרוני (Palazzo Cesaroni) - מושב מועצת מחוז אומבריה.
ארמון הקפיטן של העם (Palazzo del Capitano del Popolo) - נבנה בשנים 1472–1481 .
פאלאצו דלה פנה (Palazzo Della Penna) - מהמאות ה-16 עד ה-19. הארמון בנוי על שרידי אמפיתיאטרון רומי. היום שוכן בו מוזיאון.
אתרי העיר > מראות חיצוניים של ארמונות פרוג'ה

ארמון דל-פריורי (Palazzo dei Priori)
ארמון קפיטנו דל-פופולו
ארמון גלנגה סטוארט _gallenga-stuart)
המרכז ההיסטורי

תצפית כוללת
אמת מים מימי הביניים עוברת במרכז העיר
גן בוטני מימי הביניים
ערים תאומות

ארצות הברית גרנד ראפידס, מישיגן, ארצות הברית
ארצות הברית סקרנטון, פנסילבניה, ארצות הברית
לקריאה נוספת

בצלאל רות, תולדות היהודים ברומא, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962.
Annie Sacerdoti,Guida All'Italia Ebraica,Marietti, Casale Monferrato,1986
הערות שוליים

↑  דיווח של הטיימס מ-1 בנובמבר 1922
↑  אתר הרכבת.
↑  פרטים על השלמת מלאכת השחזור
1 2 3 4  בצלאל רות תולדות היהודים באיטליה
↑  - תולדות יהודי העיר - באיטלקית.
↑  Insula S. Pietro) - Da Corso Cavour a Via Podiani
↑  Israel Gutman, Bracha Rivlin e Liliana Picciotto, I giusti d'Italia: i non ebrei che salvarono gli ebrei, 1943-45 (Mondadori: Milano 2006), pp.237-38.
Giusti tra le nazioni
↑  אתר ובו מבוא ולקט של מגילות שנחשפו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552532205171  BNE: XX455957  BnF: cb11865319c (data)  GND: 4045314-5  ISNI: 0000 0001 2342 8913  LCCN: n79006840  LNB: 000282859  MusicBrainz: ad991074-8968-4378-90fc-c42969e013e5  NKC: ge130396  NLA: 36541559  NSK: 000781134  RERO: 02-A003684684  SUDOC: 026398230  VcBA: 497/8453  VIAF: 156566457   WorldCat (עם VIAF): 156566457 
המצבה לזכר הטבח בשנת 1859
ה"מינימטרו" בפ'רוגיה
פרסקו מאת פרוג'ינו בפאלאצו דיי פריורי שבפרוג'ה
תבליט על ארון קבורה - המאה ה-2 או המאה ה-3 לפנה"ס - המוזיאון הארכאולוגי בעיר
השער האטרוסקי
טורה דלי-סקירי
שובו של מרטין גר

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Wife of Martin Guerre 
 בימוי:  דניאל ויניי 
 הופק בידי:  דניאל ויניי
 תסריט:  ז'אן-קלוד קרייר, דניאל ויניי, נטלי זימון דייוויס 
 עריכה:  Denise de Casabianca 
 שחקנים ראשיים:  ז'ראר דפארדיה ברנאר-פייר דוניו נטלי ביי רוג'ר פלאנשו דומיניק פינו
 מוזיקה:  מייקל פורטל 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 במאי 1982
 משך הקרנה:  122 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט דרמה, דרמה היסטורית, סרט ביוגרפי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   returnofmartinguerre
 דף הסרט ב־IMDb
 
שובו של מרטין גר (בצרפתית: Le Retour de Martin Guerre) הוא סרט צרפתי משנת 1982 שבוים בידי דניאל ויניי ומבוסס על סיפור אמיתי שאירע בצרפת במהלך המאה ה-16 (ראו "מרטן גר"). הסרט מתאר מקרה של גנבת זהות לאחר מלחמה. אדם הופיע בכפרו שנים מספר לאחר עזיבתו, ואשתו קיבלה אותו כשלוש שנים בתור בעלה. במהלך הזמן התעוררו בקרב חבריו לשעבר ספקות לגבי זהותו.
דרך היווצרות הסרט

נטלי זימון דייוויס, היסטוריונית אמריקאית המתמחה בראשיתה של צרפת המודרנית, הייתה בשנת 1977 בשנתה האחרונה כפרופסור באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, כשאחד מתלמידי המחקר שלה הראה לה את הספר מן המאה ה-16 "צו ראוי לציון", אותו שאל מן הספרייה למשפטים שבאוניברסיטה, מחבר הספר היה השופט ז'אן דה קורה. בו ברגע החליטה ההיסטוריונית, שחלמה בעת היותה סטודנטית לביים סרטים תיעודיים, כי הסיפור יהפוך לסרט.
בשנת 1980 טסה זימון דייוויס לפריז על מנת לחפש במאי לסרט. כבר בשבוע הראשון לשהותה בעיר נתקלה בבמאי דניאל ויניי ובתסריטאי ז'אן-קלוד קרייר, שתכננו לעשות סרט על אותו נושא. יחדיו הם כתבו את התסריט וזימון דייוויס נכחה בצילומים והדריכה את השחקנים וצוות ההפקה.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1982. שנה לאחר מכן הוציאה זימון דייוויס ספר בשם "שובו של מרטין גר", בו היא מספרת את הסיפור פעמיים, משתי נקודות מבט. פעם אחת כרונולוגית, כפי שנחווה על ידי בני הכפר, ופעם שנייה כפי שסופר על ידי השופטים ועורכי הדין ובכללם כותב הזכרונות עליו התבסס השופט דה קורה שכיהן במשפט.
סרט מחודש

הסרט "סומרסבי" הוא וריאציה אמריקאית לסרט הצרפתי, השומרת על התשתית העלילתית המקורית אך מעתיקה את ההתרחשות למקום אחר ולזמן אחר. הסרט מתרחש בארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים. בסרט כיכבו ריצ'רד גיר וג'ודי פוסטר.
ראו גם

מיקרו היסטוריה
רוסטוב על הדון (צוללת)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת
 צי:  חיל הים הרוסי
 סדרה:  קילו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות סנט פטרבורג
 תחילת הבנייה:  נובמבר 2011
 הושקה:  יוני 2014
 תקופת הפעילות:  אוקטובר 2014 – בשירות פעיל (כ־10 שנים)
 מידות
 אורך:  73.8 מטר
 רוחב:  9.9 מטר
 שוקע:  6.3 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20 קשר על מימי, 17 קשר בצלילה
 עומק צלילה:  300 רגל
 גודל הצוות:  53
 אמצעי לחימה
 חימוש:  8 טילי "מחט-3"   4 טילי שיוט "קליבר"
רוסטוב על הדון (Б-237) (ברוסית: Б-237: ‏"Ростов-на-Дону") הוא שמה של צוללת מתוצרת הפדרציה הרוסית מסדרת "ורשוויאנקה" (סדרת קילו, על פי קוד דיווח נאט"ו). מפקד הצוללת הוא אנדריי אדמסקי.
הצוללת משרתת את צי הצוללות של צי הים השחור של הצי הרוסי. הסדרה נקראת על שם העיר רוסטוב על הדון.
בניית הצוללת החלה בנובמבר 2011 במספנות סנט פטרבורג תחת המספר 01671.
ביוני 2014 הצוללת הורדה למים ובדצמבר 2014 נמסרה לידי הצי הרוסי לאחר שעברה בהצלחה ניסויי צלילה ובחינת ביצועים. הצוללת הועברה לשירות בבסיס הצי בנובורוסייסק.
במלחמת אוקראינה–רוסיה הצוללת נפגעה בהתקפה אוקראינית על נמל הצי בסבסטופול, ב-13 בספטמבר 2023.
שירות

בינואר 2015 הצוללת הועברה להכנות לקראת העברתה לשירות בצי הצפוני ובמאי 2015 הועברה לקרונשטדט ולבסוף הגיעה לבסיס הצי בפוליארני שבקוטב הצפוני.
באוקטובר 2015 נטלה חלק בתרגיל צבאי שבמסגרתו ביצעה ירי מוצלח של טילים בליסטיים ביניבשתיים בים ברנץ. באותו החודש הוחלט להשיב את הצוללת לשירות בצי הים השחור ונשלחה ליטול חלק במבצע הרוסי בסוריה.
בדצמבר 2015 הצוללת שיגרה מאזור הים התיכון טילי שיוט מדגם "קליבר" אל שתי מטרות של המדינה האסלאמית.
רחל שביט-בנטואיץ

| --- | --- |

 לידה:  ספטמבר 1929 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 במאי 2022 (בגיל 92)
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  ציור
 בן או בת זוג:  אליהו גת 
 
רחל שביט-בנטואיץ, קיץ בתל אביב, 1974, אקריליק על בד, 100X120, אוסף האמנית
רחל שביט, גגון וצל, 1978, אקריליק על בד, 80X60, אוסף האמנית
רחל שביט-בנטואיץ, חצר משק בזיכרון יעקב, 1984, פרט מתוך רישום עיפרון נגרו, 160X220, אוסף האמנית
רחל שביט-בנטואיץ (ספטמבר 1929 – 3 במאי 2022) הייתה ציירת ורשמת ישראלית, ממייסדי קבוצת אקלים, יחד עם הצייר אליהו גת. כיהנה כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בתל אביב בין השנים 1989–2005, וכיהנה כיו"ר קריית האמנים בצפת, בין השנים 1997–2001. הייתה מורה לציור במוסדות שונים להוראת האמנות ולימדה ציור בביתה. הייתה נשיאת כבוד של בית האמנים בתל אביב. רחל שביט בנטואיץ הציגה בעשרות תערוכות יחיד בארץ ותערוכת יחד אחת בפריז, ובמספר גדול של תערוכות קבוצתיות בארץ, בבוסטון ובפריז. אצרה כ-10 תערוכות. עבודותיה מצויות במספר מוזיאונים בארץ.
ביוגרפיה

רחל שביט-בנטואיץ נולדה ב-1929 בירושלים, בת לשרה בת הלל יפה ויוסף בנטואיץ'. ילדותה ונעוריה עברו בבית המשפחה ברחביה בירושלים. בקרבתם התגוררו סבה ואחותו של אביה, דודתה הצ'לנית תלמה ילין (שעל שמה נקרא תיכון "תלמה ילין" בגבעתיים) ובעלה אליעזר ילין. סבה של שביט-בנטואיץ, הרברט בנטוויץ (1856–1932) (הסיבה לכיתוב השונה של שם המשפחה נובעת ממסורות שונות של כתיבה בחלקי המשפחה השונים), היה מנהיג ציוני מפעילי "חובבי ציון" באנגליה, ממנהיגי האגודה הציונית הבריטית "המכבים". ב-1897 הגיע ארצה בראש משלחת עולי רגל מטעם "המכבים" ואז רכש את אדמות גזר. בהמשך השתתף כנציג יהדות אנגליה בכמה כנסים של הקונגרס הציוני ובערוב ימיו שב לירושלים כדי לסיים בה את חייו. בנו, יוסף בנטואיץ' (1902–1982), אביה של רחל שביט-בנטואיץ, עלה ארצה בשנת 1924 ונישא לשרה, ילידת יפו שגדלה בזכרון יעקב, בתם של ד"ר הלל יפה ורבקה יפה. יוסף בנטואיץ' היה מחנך, מפקח חינוך מטעם ממשלת המנדט הבריטי, מנהל בית הספר הריאלי בחיפה וחתן פרס ישראל לחינוך (1962). הלל יפה, אביה של שרה היה רופא ידוע של המושבות חדרה וזיכרון יעקב וחוקר מחלת הקדחת. טקס הנישואין של יוסף ושרה בנטואיץ נערך ב"חצר כרמל", החווה החקלאית בזיכרון יעקב שיסדו בתחילת המאה ניטה לבית בנטואיץ ובעלה מיכאל לנגה. קרובה אחרת של רחל, ליליאן (בנטוויץ) פרידלנד, רעייתו של פרופ' ישראל פרידלנדר שנרצח ב-1920 בברית המועצות לשם נסע מטעם "ג'וינט", עברה לאחר מותו לגור בחווה עם ששת ילדיה.
אך בכך לא נגמרת ההשפעה המשפחתית. בנוסף על תלמה ילין, הצ'לנית המחוננת, גם יתר בני משפחתה של רחל שביט-בנטואיץ היו מוזיקאים או אמנים מחוננים: סבתה סוזן בנטוויץ הייתה פסנתרנית מוכשרת, אך ויתרה על שאיפותיה האמנותיות לטובת הטיפול המשפחה. אחי סבתה, סולומון ג'וזף סולומון (1860–1927), היה צייר מפורסם באנגליה הוויקטוריאנית וחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון. דיוקנאות של בני משפחתה שצייר תלויים בביתה של רחל שביט-בנטואיץ. אחותו לילי דליסה ג'וזף (1863–1940) הייתה ציירת מחוננת ופעילה סופרג'יסטית. דודתה מיוריאל בנטוויץ מושינזון הייתה גם היא ציירת מוערכת, שהתמחתה בציורי אקוורל וציירה את נופי הארץ. ציוריה נחשפו מחדש לקהל הישראלי כאשר ד"ר אירית מילר אצרה תערוכה מציוריה במוזיאון מאנה-כץ בחיפה, בשנת 1997. ביתה בזיכרון יעקב שימש אחר כך לסטודיו של רחל שביט-בנטואיץ, עד שנאלצה לעזוב אותו.
ההיסטוריה המשפחתית של רחל משמעותית להתפתחותה כאמנית, מכיוון שהיא הרבתה לצייר ובעיקר לרשום את בתי המושבה הראשונים של זיכרון יעקב, את חורבות "חצר כרמל", ואת חורשות האורנים העתיקים. כמו כן מופיעים בציוריה רהיטים וחפצים שהיו שייכים לבני משפחתה ומצויים כיום ברשותה.
שביט היא אימו של העיתונאי ארי שביט.
לימודים והשפעות

מוריה הראשונים של שביט-בנטואיץ היו מירון סימה, איזידור אשהיים ויעקב שטיינהרדט, בחוגיהם למדה בשנים 1944–1946, במקביל ללימודיה בתיכון. במסגרת ההכנות לבחינת בגרות באמנות, למדה יום בשבוע בבצלאל והמורה, מרדכי ארדון הנחה אותה בעבודת הגמר לבגרות. הציירת אנה טיכו, ידידת המשפחה, הייתה מושא להערצתה באותן שנים. ב-1949 סיימה את הסמינר למורים בבית הכרם בירושלים, התקבלה לעבודת ההוראה ברחובות, כמורה בבית הספר היסודי סמילנסקי. אחרי שנתיים יצאה לחופשת לידה ולאחר חזרתה לעבודה המשיכה בהוראה אמנות בבית הספר היסודי שפרינצק.
בשנים 1953–1954 למדה במכון אבני לציור ופיסול, שנפתח מחדש באותה עת, בניהולו של הצייר משה מוקדי. מוריה שם היו מרסל ינקו, יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, חברי "אופקים חדשים". בשנים 1954–1956 שהו שביט-בנטואיץ ובעלה ד"ר נחמיה שביט בארצות הברית, במדיסון, ויסקונסין, ושם למדה הוראת האמנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. היא התוודעה לאמנות והאמריקאית ובמיוחד הושפעה מהציורים של אדוארד הופר. אז גילתה את המינימליזם ואת סגנון ה"הארד אדג'" (Hard edge – צורות גאומטריות עם ומעברים חדים בין שטחי צבע) וכן את הציור בצבע אקריליק. כל אלה ישפיעו מאוד על סגנונה.
בשובה לארץ ב-1957 עבדה שביט-בנטואיץ כמורה במעברת רחובות (זרנוגה). והושפעה ממנהגיהם המסורתיים של תושבי המעברה, רובם ממוצא תימני. במקביל, היא ובעלה בנו את ביתם והיא החלה ללמד אמנות בבית ספר שפרינצק. ב-1959, במהלך לימודיה בסדנתו של מרסל ינקו בעין הוד, היא בחרה להתמקד בציור כמקצוע. בשנים אלה הרבתה לצייר במנזר ברמלה. קשתות המבנה הזכירו לה לדבריה את הבנייה האוריינטלית של ירושלים, סביבת ילדותה. בנסיעתה הבאה לארצות הברית, הפעם לניו יורק (1968–1969), כבר ראתה את עצמה כאמנית, ציירה שם בסטודיו משלה, וביקרה במוזיאונים ובגלריות. לאחר שחזרה ארצה, בשנת 1971, התמנתה ליועצת אמנותית בעיריית רחובות, וריכזה את האולפנה לאמנות במרכז לתרבות ברחובות, עד 1980.
קבוצת אקלים

אף על פי שעקבה אחר הנעשה באמנות בתל אביב ובירושלים, קשריה לסצנה האמנותית המרכזית התמצו בביקורים בתערוכות. פנייתה של שביט-בנטואיץ להתקבל כחברה באגודת הציירים והפסלים ב-1970 נדחתה. אך זמן לא רב לאחר מכן, כשהיא כבר גרושה, פגשה באליהו גת, שהיה לימים בן זוגה. פגישה זו פתחה למעשה פרק חדש בחייה וביצירתה. באמצעות גת התוודעה לציירי צפת ולציירים אחרים שהתמקדו בציור נוף, וחוג החברים זה נתן לה תחושה של השתייכות. זה היה גרעין שממנו הוקמה בשנת 1973 קבוצת אקלים, שאותה ייסדה יחד עם ואליהו גת. הקבוצה קמה ופעלה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, אך במקום לבקר את הנעשה במדינה, כדוגמת אמני הציור המושגי בשנות ה-70, אמני אקלים דגלו בציור הנוף הישראלי ולכן נתפסו כבעלי תפיסה פוליטית ימנית וגישה אנכרוניסטית לציור. זאת אף על פי שרוב חברי הקבוצה היו דווקא שמאלנים, חלקם יוצאי קיבוץ, ורובם היו אמנים איכותיים וחדשניים, והפכו עם השנים לאמנים ידועים ובולטים בהיסטוריה של האמנות הישראלית.
סגנון האמנות של שביט-בנטואיץ

יצירותיה של שביט בנטואיץ מתחלקות לשני סגנונות עיקריים, כל סגנון בטכניקה שונה. סגנון אחד, שניתן לתאר אותו כקרוב לריאליזם משולב עם אימפרסיוניזם, מבוצע בטכניקה של רישום. סגנון שני, בצבעי אקריליק, נוטה להפשטה, שבו ניתן לזהות את המקור הפיגורטיבי שממנו התפתחו הצורות.
סגנון האמנות של שביט-בנטואיץ > רישום וציור צבע בסגנון ריאליסטי

רחל רושמת ביד וירטואוזית נופים שונים: נופים המצוירים בחיק הטבע, שחלקם, כאמור, קשורים לנופי ילדותה, כגון בית לנגה, או נופים אחרים בזיכרון יעקב, וחלקם מרחבי הארץ; נופים אורבניים שנשקפים דרך חלונות דירותיה השונות. וגם נופים של תוך הסטודיו שלה, שהם למעשה מעיון דיוקן עצמי שלה כאמנית, והם כוללים לעיתים את האמנית בתוכם. רחל מרבה לרשום על ניירות גדולים, ובזמנו – כאשר עבדה בסטודיו הגדול שלה בזיכרון יעקב – ציירה על ניירות ענקיים, לעיתים גלילים שלמים שנפרשו כפנורמה שהקיפה את כל קירות החדר או הגלריה. בנוסף על הרישומים הריאליסטיים שביט גם הרבתה לצייר בצבע כלים ורהיטים עתיקים שירשה ממשפחתה.
סגנון האמנות של שביט-בנטואיץ > ציור צבע בסגנון הארד אדג'

ציורי הצבע (אקריליק) של שביט-בנטואיץ שונים בתכלית. הם קרובים להפשטה ובנויים מצורות גאומטריות בצבעים לוקאליים, גרפיים, כשכל צבע מגדיר צורה. המעבר בין הצבעים, כלומר בין הצורות, חד וברור ויוצר קו מתאר בין צורה לצורה ובין צבע לצבע, כך שניתן כביכול "לגזור" מתוך הציור קטעי צבע מוגדרים. זהו סגנון ה"הארד אדג'". שביט-בנטואיץ בחרה בסגנון זה כאשר הגיעה למסקנה שזו הדרך הנכונה לצייר בארץ בסגנון מקומי, שמבטא את הניגודים החזקים בין אור לצל שנוצרים באור החזק הים תיכוני. לדבריה היא ציירה את האור העז, הבוהק והמסנוור בארץ ישראל, אור שמטשטש ומעלים צורות. אך למעשה היא מציירת את הצל. האזורים הצבועים מייצגים דווקא את הצל, בעוד שחוסר הצבע, ה"אין", מייצג את האור. אנחנו רגילים שצבע בציור מייצג בדרך כלל את היש המוחשי, אך אצל שביט-בנטואיץ הצבע הרווי מייצג את הצל, הלא-מוחשי, בעוד שחוסר צבע הוא האור. ציורי הצבע שלה גם הם ציורי נוף, אלא שהנוף הוא בדרך כלל נוף אורבני, של קטעי מבנים שהופכים לצורות כמעט מופשטות. המראות נתפסים מזוויות ראייה לא מקובלות שיוצרות הזרה, ללא מודולציה וללא פרספקטיבה. תחושת העומק נוצרת בגלל קווים אלכסוניים, אבל מטרתם לא ליצור אשליה של עומק אלא צורה בפני עצמה.
מאז שנאלצה לעזוב את הסטודיו בזיכרון יעקב שביט מציירת ורושמת את הנוף שנישקף מביתה ברחוב דב הוז, וכן ממשיכה לצייר רהיטים וחפצים עתיקים שירשה מבני משפחה ושעברו מאנגליה לארץ. היא הציגה בבית האמנים בתל אביב תערוכה אינטימית של רישומים מעורבים בצבע, שציירה מחלון ביתה, וחלקים הם דיוקנאות עצמיים דיוקנאות עצמיים שנעלמים בתוך הצל. אלה מוכיחים כי המעבר מהסטודיו הגדול לדירה הקטנה גרם לשביט להתמקד בעצמה ולהסתגר, אך לא דיכא את הצורך שלה לצייר וגם מהזווית הצרה של החלון או המרפסת מצאה נושאים לציור. התערוכה מלוות בסרט שצילמה מיכל היימן ובו עקבה במשך כמה שנים אחר תהליך פירוקו של הסטודיו של שביט, עד לתערוכה בבית האמנים.
תערוכות יחיד (מבחר)

1959 – גלריה נורה, ירושלים
1972 – גלריה יפו העתיקה; מוזיאון הנגב באר-שבע; גלריה בלטמן תל אביב
1974 – גלריה מבט, תל אביב
1976 – בית האמנים, ירושלים
1978 - בית האמנים, תל אביב
1980 – גלריה בית ליוויק, תל אביב
1982 – מוזיאון חיפה לאמנות
1983 – הקריה הבינלאומית לאמנות, פריז
1984 – המשכן לאמנות, עין חרוד
1986 – המשכן לאמנות, חולון; גלריה שלוש, תל אביב
1992 – מוזיאון ישראל, ירושלים
1994 – בית האמנים, תל אביב
1999 – בית יד לבנים, חולון; גלריה שרה ארמן, תל אביב
2004 – בית האמנים תל אביב
2005 – גלריה כנראה, זכרון יעקב
2006 – גלריה עירונית, עפולה
2012 – מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה
2015 – בית האמנים, תל אביב.
תפקידי הוראה

1975–1982 – מורה לרישום במכון אבני
1976–1987 – מורה לרישום במדרשת תלפיות (כיום מכללת תלפיות) בתל אביב ובסדנאות מוזיאון תל אביב לאמנות
1979–1989 – מורה במדרשה למורים לאמנות רמת השרון (כיום בית ברל)
1982–1984 - מורה ומרכזת המגמה לאמנות בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין, גבעתיים
1987–1989 – מורה לרישום ואמנות בסדנאות מוזיאון תל אביב.
לקריאה נוספת

בר אור, גליה (אוצרת), רחל שביט – הישרדות (קט. תע.), עין חרוד: משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, 1984.
גילרמן, דנה, "רחל שביט-בנטואיץ", עכבר העיר, 2008
טל, מרים, "4 אמנים בבית האמנים, ירושלים", ידיעות אחרונות, 1972.
טלפיר, גבריאל, "רחל שביט", גזית כרך ל' חוברת א'-ד', 1972.
להמן פרי, מאירה, רחל שביט בנטואיץ, דיוקן עצמי (קט. תע.),ירושלים: מוזיאון ישראל, 1992.
רימון, עפרה, מתוך הבית, רחל שביט בנטואיץ, חיפה: מוזיאון הכט, אוניברסיטה חיפה, 2012.
פישר, יונה (אוצר), רחל שביט בנטואיץ: ציורים ורישומים,(קט. תע), תל- אביב: בית האמנים ע"ש זריצקי, 2004.
1972 ,Berman, Reuven, Shadows. Jerusalem Post.
https://web.archive.org/web/20160303172737/http://www.rehovot-archive.org.il/Doc.asp?MenuID=1474
http://www.haaretz.co.il/1.3358889