stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נסים ליאון
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

ליאון למד את שלושת תאריו במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. כותרת עבודת המ.א שלו הייתה: "ספרדים וחרדים: חקירה אתנוגרפית למשמעות השפעתה של תנועת ש"ס על תפיסת הזהות המזרחית והחרדית והשיח אודותיהן". בשנת 2005 הגיש את עבודת הדוקטורט שכותרתה: "התנועה החרדית אצל המזרחיים בישראל ובחיי הפרקטיקה הדתית".
ליאון מתמחה בחקר החברה בישראל בדגש על הסוציולוגיה של החברה הדתית ושאלת התגוונותו האתנית, הדתית והלאומית של מעמד הביניים, הזהות החרדית-מזרחית, מקומה של המסורתיות בחברה הישראלית, סוציולוגיה פוליטית של ישראל וכן בסוציולוגיה של תפילה ושל בתי כנסת. הוא פרסם בנושאים אלה מאמרים רבים שהתפרסמו בבימות מדעיות בישראל ומחוצה לה.
ספרו "חרדיות רכה: התחדשות דתית ביהדות המזרחית" התפרסם בשנת 2009 ובו עוסק בשאלת המפגש בין מסורתיות לחרדיות בקהילות המתפללים המזרחיות בישראל של סוף שנות התשעים. הספר מתאר את מקורותיה של התנועה החרדית ביהדות המזרחית ואת השפעותיה התמורתיות על תרבותם הדתית של המזרחים.
ב-2011 התפרסם ספרו המשותף עם ההיסטוריון אורי כהן מאוניברסיטת תל אביב "מרכז תנועת חרות והמזרחים, 1977-1965: משותפות אדנותית לשותפות תחרותית" ובו מוצג מחקר סוציו-היסטורי על אודות השינויים החברתיים שחלו באחד מיסודותיו הפוליטיים של מעמד הביניים המזרחי – מרכז הליכוד – בעשור שלפני המהפך ב-1977. הספר מבקש להבין כיצד הפכה מפלגת חרות ממפלגה קטנה, הנחשבת קיצונית ובעלת אידאולוגיה לאומית קשוחה, למפלגה הסוחפת אחריה קהלים גדולים, דרך בחינת התמורה הדמוקרטית שהתרחשה במרכז המפלגה בשנות השבעים.
ב-2016 התפרסם ספרו "המצנפת והדגל: לאומיות-שכנגד בחרדיות-המזרחית". הספר מציע מיפוי של מערכת היחסים, הסמלית והפרקטית, בין דגל הלאום והממלכתיות הגלומה בו ובין "המצנפת", המגלמת את התאולוגיה הפוליטית של החרדיות המזרחית בהנהגת הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, כפי שהתגבשה ביתר שאת למן שנות ה-80 של המאה העשרים.
ב-2017 יצא לאור קובץ מאמרים שערך יחד עם פרופ' בנימין בראון, "הגדולים – האישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל' ובו מכונסים 31 מאמרים המציעים ביוגרפיה ופרקי מחשבה של דמויות רבניות מובילות בעיצובה של האידאולוגיה, המיתוס והארגון של החברה החרדית בישראל. הספר, שהוקדש ליובלו של פרופ' מנחם פרידמן, כולל מאמרים כלליים על המנהיגות הרוחנית החרדית וכן מאמרים על אישים שדמויותיהם השפיעו במישרין או בעקיפין על גיבוש החרדיות הישראלית, מן החתם סופר ועד הרב עובדיה יוסף. במבוא לקובץ זה מבטאים בראון וליאון את עמדתם העקרונית, לפיה הכרת מנהיגיה הרוחניים של חברה נחוצה להכרת האידיאלים שלה, ולפיכך מהווה נדבך חשוב בהבנתה, גם כאשר אידיאלים אלה נתפסים מראש כבלתי ניתנים להשגה לרוב רובם של אנשיה.
ליאון הוא חוקר ב'תוכנית חרדים בישראל' במכון הישראלי לדמוקרטיה, משנת 2015 הוא חבר בוועדה המדעית של מערכת הספרים של יד יצחק בן-צבי. בשנת 2017 הצטרף למערכת כתב העת 'עיונים בתקומת ישראל' של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במאי 2023 השתתף בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
חיים אישיים

ליאון נשוי ומתגורר בפתח תקווה. אחיו משה ליאון הוא ראש העיר ירושלים, ואחותו אורלי ק' מירון היא מרצה בחוג המשולב למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
מפרסומיו > ספרים

חרדיות רכה: התחדשות דתית ביהדות המזרחית, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2009.
מרכז תנועת חרות והמזרחים, 1977-1965: משותפות אדנותית לשותפות תחרותית (עם אורי כהן), ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2011.
המצנפת והדגל: לאומיות שכנגד בחרדיות המזרחית, ירושלים: מכון ון-ליר, 2016.
באין רועה: ש"ס וההנהגה החרדית-מזרחית אחרי עידן הרב עובדיה יוסף (עם יאיר אטינגר), ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2018.
מעמד הביניים המזרחי בישראל: ממאבק לניעות לניעות במאבק (עם אורי כהן), ירושלים: מאגנס, 2024.
מפרסומיו > בעריכתו

נסים ליאון ובנימין בראון (עורכים), הגדולים: האישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, ירושלים: מאגנס, 2017.
מפרסומיו > מאמרים

"הפונקציה המיתית של הפסיקה המזרחית בחברה הציונית-דתית", באתר נאמני תורה ועבודה.
"ש"ס, הרב עובדיה והתהליך המדיני"
מהפכי המשנה ב-1977 ומקומם בצמיחתה של תנועת ש"ס
הערות שוליים

↑  אחותו הגדולה ד"ר אורלי מירון ואחיו ראש עיריית ירושלים, משה ליאון
↑  ליאון הפתיע את אביו בבוקר: "בזמן שישנת – ניצחתי" באתר אקטואליק
↑  רבקי גולדפינגר, עניין אישי והפעם עם משה ליאון, באתר ערוץ 7, 1 ביוני 2019
↑  משה ליאון (2018-12-04), משה ליאון נואם בטקס כניסתו לתפקיד ראש העיר ירושלים, נבדק ב-2019-05-02
↑  אביב וסתיו, אני ותרבות הלאדינו, עם נסים ליאון, באתר תפוז, ‏21.6.2010
↑  נסים ליאון, חרדיות רכה, באתר יד יצחק בן צבי
↑  המכון הישראלי לדמוקרטיה, מרכז תנועת חרות והמזרחים 1965–1977, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה בר אילן, באתר אוניברסיטת בר אילן
↑   סדרה תיעודית חדשה 📽️ מדורות השבטים | פרק 1 - הסדר יחזור על כנו: שנים 1993 עד 2000, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 54:42)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299232605171  BnF: cb16273993t (data)  GND: 1046199439  ISNI: 0000 0001 1880 0493  LCCN: no2010073318  ORCID: 0000-0003-1919-977X  VIAF: 143149066568965601548   WorldCat (עם VIAF): 143149066568965601548
סרגיי דובינין

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1950 (בן 74) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  הפקולטה לכלכלה אוניברסיטת מוסקבה 
 
 
 פרסים והוקרה
 מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  תעודת ההערכה של ממשלת הפדרציה הרוסית 
 
סרגיי קונסטנטינוביץ' דובינין (ברוסית: Серге́й Константи́нович Дуби́нин; נולד ב-10 בדצמבר 1950, מוסקבה) הוא כלכלן רוסי, נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית (1995–1998), שימש כיו"ר הוועדה המפקחת על בנק VTB (‏2011–2015 ושוב מ-14 בדצמבר 2016), משמש כחבר בדירקטוריון VTB Capital מאז 2011.
אביו

אביו היה קונסטנטין יוסיפוביץ' דובינין (1918–1986). בשנת 1939 סיים את לימודיו במכון להיסטוריה וארכיונים במוסקבה. מאוגוסט 1941 עד מרץ 1942 היה אחראי לאחסון עתודות הזהב בחצי האי קרים וחפצי עתיקות שפונו מהעיר סימפרופול (מהמוזיאון המרכזי של טברידה) לטיומן. לאחר מכן מילא את תפקיד המזכיר הראשון של ועד העיר טיומן מטעם הקומסומול, היה ממזכיר השני של הוועדה האזורית של אומסק מטעם הקומסומול, לאחר שהוקם בשנת 1944 מחוז טיומן מונה למזכיר הראשון של הוועדה האזורית מטעם הקומסומול. השתתף במרץ 1945 בהעברה מטיומן למוסקבה סרקופג עם גופתו החנוטה של לנין. בשנת 1947 הועבר למוסקבה.
השכלה

סרגיי הוא בוגר הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה (1973) עם תואר בכלכלה פוליטית..
קריירה

בשנים 1973–1977 היה סטודנט לתואר שני בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה, שימש כעוזר המחלקה לכלכלה של מדינות זרות ויחסי כלכלה זרים של הפקולטה לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה. בשנים 1977–1981 היה מרצה בכיר באוניברסיטה. בשנים 1991–1992 שימש כמומחה כלכלי בלשכת נשיא ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1992 מונה לסגן יו"ר הוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית לשיתוף פעולה כלכלי עם חבר המדינות. המוניטין שלו ככלכלן מוכשר סייעו לו להתמנות במרץ 1993 לסגן ראשון של שר האוצר של הפדרציה הרוסית. בינואר עד אוקטובר 1994 שימש כממלא מקום שר האוצר של רוסיה (אלא שהודח מתפקיד זה לאחר אירועי "יום שלישי השחור" ב-11 באוקטובר 1994 שעיקרו היה נפילת שער החליפין של הרובל). בנובמבר 1994 עבר למגזר העסקי ושימש כסגן יו"ר הדירקטוריון של הבנק המסחרי "אימפריאל", שם הופקד במיוחד על פיקוח בנושאי השירות מטעם בעל המניות והלקוח הגדול ביותר של "אימפריאל", חברת "גזפרום".
בשנת 1995 שימש כחבר בדירקטוריון גזפרום ובאוקטובר 1995 עד ספטמבר 1998 היה נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית. במהלך תקופת הנהגתו, הבנק המרכזי ביצע דה-נומינציה לרובל (ביחס של 1,000 ל-1), הונפקו מטבעות בערך של 1, 5, 10 ו-50 קופיקות. במרץ 1996 וביולי 1997 נעשו ניסיונות התנקשות בחייו של דובינין: אלמונים ירו לעבר חלונות דירתו - לא היו קורבנות כתוצאה מאירוע זה. בשיחה על המצב הכלכלי הקשה נזכר מיכאיל קסיאנוב: "דובינין, שהבין היטב את חומרת המצב, פחד נואשות מתגובתו של ילצין. אחרי הכל, הוא הודיע על מסדרון שער חליפין הדוק והבטיח לנשיא לשמור על הרובל. דובינין חשב שאם יגיד לנשיא את האמת, הוא "ידרוס" אותו מייד ויפטר אותו, כפי שקרה פעם עם גראשצ'נקו אחרי "יום שלישי השחור"." בסופו של דבר, הוא הודח מתפקידו לאחר מחדל אוגוסט 1998. ניתוח מחשב של העסקאות שבוצעו ידי התביעה הכללית של הפדרציה הרוסית הראה כי דובינין השתתף בספקולציות בשוק המניות, שהפך מאוחר יותר לאחת הסיבות למשבר 1998.
לאחר פיטוריו מהבנק המרכזי, שימש בשנים 1998–2001 כסגן יו"ר דירקטוריון גזפרום, כאחראי על הנפקות הקשורות לבנקים וניירות ערך. ב-9 בנובמבר 2001 שימש כסגן יו"ר מועצת המנהלים של חברת מערכת האנרגיה המאוחדת ולאחר מכן היה חבר הדירקטוריון ולאחר מכן כמנהל פיננסי. ב-1 באוקטובר 2008 שימש כחבר בוועד המנהל של חברת VTB Capital והיה יו"ר הוועדה המפקחת בבנק VTB מה-16 ביוני 2011 ועד 25 ביוני 2015. ב-10 בפברואר 2014 מונה לראש המחלקה למימון ואשראי, בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה.
עובדות מעניינות

בשנת 1997 הוצא סכום השווה ל-2% מהתקציב הפדרלי וההשוואה לסכום ההוצאות של הממשל כולו על שכר עובדי הבנק המרכזי. דובינין עצמו קיבל בשנת 1997 הכנסה כוללת ברוטו של כמעט 1.3 מיליארד רובל והבנק המרכזי העניק לו גם סיוע כספי נוסף בסך 10.2 מיליון רובלים שאינם נקובים. הכנסותיו של דובינין היו שוות לשכרם של 210 שרים וצירי עיר קטנה.
ביולי 1998 סכום של 4.781 מיליארד דולר, שהתקבלו בצורת הלוואה מטעם קרן המטבע, נעלמו מחשבונות הבנק המרכזי ללא עקבות. סרגיי דובינין לא הועמד לדין לאחר התקרית. כעבור חודש פרצץ משבר הרובל והוא עזב לעבוד במגזר העסקי, בייחוד אצל תאגיד גזפרום.
הערות שוליים

↑  Михаил Касьянов. Крючок для олигархов — Политика — Новая Газета
↑  Сергей Дубинин. Биография на Finparty.
↑  Лопатин И. По следам «убегающих» капиталов // Рос. газета. 1998. 25 дек.; Медведев Ж. Эхо кризиса // Коммуна. 1998. 10 дек., Суриков А. Чьи интересы выше // Рос. газета. 1998. 7 мая.
↑  Время новостей: N°67, 19 апреля 2004
| נגידי הבנקים המרכזיים של רוסיה וברית המועצות |
| --- | --- | --- |
| מנהלי הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית, 1860—1917 | שטיגליץ • למאנסקי • צימסן • ז'וקובסקי • פלסקה • טימאשב • קונשין • שיפוב | סמל בנק רוסיה |
| הקומיסרים הראשיים של הבנק העממי של רוסיה הסובייטית, 1917—1920 | פסטקובסקי • אובולנסקי • פיאטקוב • ספונדה (ממלא מקום) • פופוב • פיאטקוב • גאנצקי (ממלא מקום) | סמל בנק רוסיה |
| יושבי ראש דירקטוריון גוסבנק, 1921—1991 | אהרון שיינמן • ניקולאי טומאנוב (ממלא מקום) • שיינמן • פיאטקוב • קלמנוביץ' • מריאסין •קרוגליקוב • גריצ'מאנוב • בולגנין • סוקולוב • בולגנין • גולב • פופוב • בולגנין • קורובושקין • פוסקונוב • סוויישניקוב • אלחימוב • דמנצב • גארטובסקי • גראשצ'נקו • זוורב (ממלא מקום) | סמל בנק רוסיה |
| נגידי בנק רוסיה | מאטיוחין • גראשצ'נקו • פראמונובה (ממלאת מקום) • חאנדרוייב (ממלא מקום) • דובינין • גראשצ'נקו • איגנאטייב • נביאולינה | סמל בנק רוסיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810631825005606  BIBSYS: 3025237  CiNii: DA14274682  GND: 141359889  ISNI: 0000 0003 7395 3470  LCCN: n85094608  NTA: 148059988  SUDOC: 146378849  VIAF: 53742470   WorldCat (עם VIAF): 53742470 
שטר בערך של 1000 רובל, משנת 1997
אגם אורטה

| --- | --- |
איזולה סן ג'וליו שבאגם
איזולה סן ג'וליו שבאגם
 מידע כללי
 על שם:  אורטה סן ג'וליו 
 מיקום:  איטליה איטליה
 סוג:  אגם 
 מידות
 שטח:  116 קמ"ר
 נפח:  1.3 קמ"ק
 גובה:  290 מטר מעל לפני הים
 אורך מרבי:  12.5 ק"מ
 אורך:  13.4 קילומטר
 רוחב מרבי:  2.5 ק"מ
 רוחב ממוצע:  2.5 ק"מ 
 עומק מרבי:  143 מטר
 ‏עומק ממוצע:  71.6 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Plesna, Qualba, Scarpia 
 מקור לנהר:  נביעות תת-קרקעיות
 ‏אגן ניקוז:  116 קילומטר רבוע
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה 
 איים:  סן ג'וליו
 קואורדינטות:  45°48′35″N 8°23′47″E﻿ / ﻿45.8098°N 8.3963°E﻿ / 45.8098; 8.3963
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאגם אורטה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאגם אורטה(למפת פיימונטה רגילה) טורינו נוברה אלסנדריה אסטי מונקאליירי קונאו שווייץ לומברדיה ליגוריה צרפת ואל ד'אוסטה הים הליגוריאגם אורטה(למפת פיימונטה מוגדלת) טורינו נוברה אלסנדריה אסטי מונקאליירי קונאו שווייץ לומברדיה ליגוריה צרפת ואל ד'אוסטה הים הליגוריאגם אורטה
 
אגם אורטה (באיטלקית: Lago d'Orta; לגו ד'אורטה) הוא אגם בנפת נוברה, במחוז פיימונטה שבצפון איטליה.
בתוך האגם נמצא אי יחיד סן ג'וליו. על שפת האגם שוכנת העיירה אורטה סן ג'וליו, למרגלות ההר הקדוש "סן פרנצ'יסקו".
מקור השם

עד המאה ה-16 נקרא האגם "אגם סן ג'וליו". על שמו של המסיונר היווני ג'וליו הקדוש מנוברה בן המאה ה-4, שהציל את תושבי חופי האגם וסביבתו, ממפלצות ונחשים שחיו על האי סן ג'וליו. האי והעיירה המרכזית שעל גדת האגם נקראים על-שמו של ג'וליו גם במאה העשרים ואחת.
הסברה המקובלת ביותר היא, ששמו הנוכחי של אגם אורטה נובע מהביטוי הלטיני "גן סגור" (בלטינית: "Hortus conclusus"). עם הזמן השתבש חלקו הראשון של הביטוי "Hortus", והפך ל"אורטה". ישנן גם סברות אחרות למקור השם, אך הן מקובלות פחות.
גאוגרפיה ואקלים

אגם אורטה ממוקם בצפון איטליה, מערבית לאגם מאג'ורה, במרחק של כ-15 קילומטר בקו אווירי, וכ-50 קילומטר צפונית לנוברה (Novara), העיר המרכזית בנפה. צפונית לאגם משתרע הפארק הלאומי עמק גראנדה (אנ') (באיטלקית - Parco Nazionalle Della Val Grande). האגם צר וארוך, אורכו כ-13 קילומטר ורוחבו 2.5 ק"מ, כיוונו הכללי מצפון לדרום, גובהו מעל פני הים 290 מטרים, שטח הפנים שלו מסתכם ב-18.1 קילומטר מרובע, ועומקו המרבי 143 מטר.
החודש החם ביותר באגם הוא אוגוסט, ובו 27 מעלות צלזיוס בממוצע ביום ו-19 בלילות. ינואר הוא החודש הקר ביותר בשנה, ובו ממוצע מידות החום בימים עומד על 7 מעלות ובלילות על 1-. כמות המשקעים הממוצעת בשנה מסתכמת ב-1,251 מ"מ, מהם 53 מ"מ שלג בממוצע שנתי. החודש הגשום ביותר הוא אוקטובר, בו יורדים 167 מ"מ גשם והשחון ביותר הוא פברואר - 66 מ"מ גשם בלבד.
היסטוריה

באזור האגם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מן התקופה הנאוליתית, בחפירות ארכאולוגיות על האי סן ג'וליו. בתקופת הברזל היו חופי האגם מאוכלסים בשבטים קלטיים, בתקופות האימפריה הרומית העתיקה המקום כפי הנראה לא היה מאוכלס, כך לפחות לגבי האי סן ג'וליו, או שהיה חסר חשיבות מספקת לאזכורים היסטוריים. במאה הרביעית הגיעו לאזור האחים ג'וליו וג'וליאנו, אוונגליסטים שבנו כנסיות. במאה השישית האזור נכבש על-ידי הלומברדים. בשנת 1219, לאחר עשרים שנות מחלוקת בין עיריית נוברה לבישוף, קמה בישופות סן ג'וליו בריביירה של האגם. ב-1767 הועברו הזכויות באזור לבית סבויה, אך רק השליטה הממשית של בית סבויה התממשה רק ב-1817. אזור האגם אוחד עם שאר חלקי איטליה ב-1861, תחת המלך ויטוריו אמנואלה השני.
אתרים ונושאי עניין

העיירה אורטה סן ג'וליו - אורטה סן ג'וליו היא העיירה המרכזית שלחופי האגם. העיירה ציורית, ונסיעת כלי רכב ממונעים אסורה בתוכה. בצמוד לעיירה מתנשא ההר הקדוש של אורטה, שממנו נשקף נוף היקפי מגובה של 386 מטרים, לאגם לכל סביבתו. ההר הוכר על ידי אונס"קו ב-2003 כאתר מורשת עולמית, ביחד עם הרים קדושים נוספים במחוז פיימונטה ולומברדיה.
האי סן ג'וליו - אי קטן ופסטורלי, 275 מטרים אורכו ו-140 מטרים רוחבו. על האי בנויים בזיליקה עם חזית בסגנון רומנסקי ומנזר בנדיקטי, המאוכלס על ידי נזירות בלבד, אשר שותקות ואינן מדברות. סביב האי מתפתל שביל טבעתי הנקרא ש"שביל השקט".
שייט - השייט משמש הן למעבר בין עיירות על גדות האגם, הן למעבר לאי סן ג'וליו וגם לבילוי ולתיירות.
מוזיאון אתנוגרפי וכלי נשיפה – במרחק קצר מהחלק הצפון מערבי של האגם, נמצא המוזיאון האתנוגרפי ולכלי נשיפה, בעיירה הקטנה קווארנה תחתית (Quarana Sotto).
מוטרונה - הר מוטרונה ניצב בין אגם מאג'ורה לאגם אורטה, גובהו 1,491 מטרים. מראש ההר ניתן לצפות בשני האגמים. ניתן לעלות להר ברכבל מהעיירה סטרזה לחופי אגם מאג'ורה, במרחק של כ-17 קילומטרים מחלקו הצפוני של אגם אורטה. בתחנת ביניים של הרכבל, ממוקמים גנים בוטניים. בחורף ההר גם מציע אפשרויות של סקי.
מוזאון הברזים - המוזיאון מצוי בעיירה סן מאוריציו ד'אופליו (San Maurizio d’Opaglio), הנמצאת בחלק הדרום מערבי של אגם אורטה. בכניסה לעיירה מוצב ברז גדול ממדים.
תרבות ואומנות

הסופר הצרפתי אונורה דה בלזאק הגדיר את האגם פנינה המוקפת באוצרות ירוקים של גבעות פיאמונטה. הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה בילה שנתיים באגם ובמהלך תקופה זו כתב את יצירתו "כה אמר זרתוסטרא". חופי האגם שימשו השראה גם לזוג המשוררים הבריטים רוברט בראונינג ואשתו אליזבת בארט בראונינג. המשורר האיטלקי פיירו קיארה (Piero Chiara) כתב שאורטה סן ג'וליו היא צבעי המים של אלוהים.
אירועים

בחודש יוני בכל שנה נערך באי סן ג'וליו פסטיבל קוזיו (Cusio). בפסטיבל מנוגנת מוזיקה מימיי הביניים מסוגים שונים, מקהלות, סימפוניות בארוקיות, סונטות ועוד.
בעיירות סביב האגם נערכים אירועים דוגמת תערוכת פרחים אביבית באורטה סן ג'וליו וימי שוק אזוריים.
איכות סביבה

בשנת 1926 הקימה חברת במברג (Bemberg) מפעל טקסטיל בדרום האגם. בתהליך הייצור נשאבו מים מתוך אגם אורטה, והוזרמו בחזרה לאגם במשך שנים כשפכים מזהמים. השפכים כללו עופרת, אמוניום סולפט וחומרים רעילים אחרים. להזרמת השפכים היו השלכות חמורות על איכות מי האגם ואיכות הסביבה. משנות החמישים של המאה העשרים החלו פעולות של ניקוי מי האגם, אך המומחים התמודדו גם עם הצטברות מתכות כבדות במים. בשנות ה-80 הוחל בפעילות ניקוי נוספות, המשפרות את איכות מי האגם ומסייעות לשיקום איטי של החי והצומח. מפעל במברג עדיין מייצר, אך קיימת הקפדה של הנהלת החברה והשלטונות למניעת זיהומים נוספים.
ראו גם

אורטה סן ג'וליו
סן ג'וליו (אי)
איזולה בלה
סטרזה
ההר הקדוש של אורטה
מוטרונה
גלריה

מראה אגם אורטה והגבעות סביבו.
שתי גדות האגם, בנקודה צרה שלו בדרום האגם.
העיירה אורטה סן ג'וליו, במבט מכיוון האגם.
תצפית מהאגם על חלק מהאי סו ג'וליו, ועל העיירה אורטה סן ג'וליו.
סן ג'וליו (אי) - באיטלקית איזולה סן ג'וליו.
האגם, העיירה אורטה סן ג'וליו והאי, במבט מראש ההר הקדוש, סקרו מונטה של אורטה.
תמונה פנורמית של האגם
הערות שוליים

↑  Lake Orta Piedmont Italy - The most romantic of the Italian lakes, Lago d'Orta Piemonte Italy (באנגלית אמריקאית)
↑  Orta, Lago d’ - Enciclopedia, Treccani (באיטלקית)
↑  The climate of Lake Orta and the best time to visit, weathermondo.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Island of San Giulio - Lake Orta, Lago d'Orta Piemonte Italy (באנגלית אמריקאית)
↑  Zivi, Lake Orta loved by writers, artists and tourists., www.orta-lake.com (באנגלית)
↑  PeakVisor, Sacro Monte di Orta, PeakVisor (באנגלית)
↑  Sacri Monti of Piedmont and Lombardy, whc.unesco.org, ‏2003
↑  מדריך EYEITNESS מילאנו והאגמים, נתניה: שטיינהרט קציר, 2010, עמ' 154, 137
↑  Monte Mottarone Attractions, Lonely Planet (באנגלית)
↑  The Artisanal Heritage of Lago d’Orta, www.bbc.com
1 2  Orta, Italy, Lake Orta, Nietzsche, Lou von Salome | Literary Traveler, ‏2008-02-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Lake Orta - The Lord’s watercolour, ITALY Magazine (באנגלית)
↑  Cusio Festival of Ancient Music, Il Lago Maggiore (באנגלית)
↑  Lake Orta | Lake Orta | World Lake Database - ILEC, wldb.ilec.or.jp
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge686032  SUDOC: 112958966  VIAF: 316732158   WorldCat (עם VIAF): 316732158
עמי איילון (היסטוריון)

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1945 (בן 79) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת פרינסטון 
 מנחה לדוקטורט:  ברנרד לואיס
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר ההיסטוריה של חברות דוברות ערבית במזרח התיכון בעת החדשה
 
עמי איילון (נולד ב-18 באוגוסט 1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. תחום התמחותו הוא ההיסטוריה של חברות דוברות ערבית במזרח התיכון בעת החדשה.
ביוגרפיה

איילון נולד בירושלים וגדל בגבעתיים. בצה"ל שרת בנח"ל ובנח"ל המוצנח ולאחר סיום שירותו הצטרף כחבר לקיבוץ בית גוברין. ב-1967 החל בלימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, בה השלים את התואר הראשון והשני. הוא המשיך בלימודי דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון (1980-1976). את עבודת הדוקטור שלו כתב בהנחיית פרופ' ברנרד לואיס, בנושא: "Middle Eastern Perceptions of the
West: a Study in Arabic Political Terminology". לאחר מכן שב לאוניברסיטת תל אביב, בה לימד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה משנת 1980 עד לפרישתו בשנת 2013. בשנים 1995-1992 כיהן כראש החוג, ומשנת 2003 כפרופסור מן המניין בחוג. בשנים 2000-1980 שימש גם כחוקר בכיר במרכז משה דיין באוניברסיטה, ובשנים 1994-1987 כעורך שנתון המרכז, Middle East Contemporary Survey.
בשנים בהן השתייך לסגל אוניברסיטת תל אביב היה עמי איילון מרצה אורח באוניברסיטת קורנל (1985-1984), עמית אורח במרכז וודרו וילסון של המכון הסמית'סוני בוושינגטון (1991-92) ובמחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון (2007) וחבר במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (2001-2000). הוא גם לימד באוניברסיטאות Boğaziçi (בוספורוס), ברנדייס, דנוור, ואמורי.
עם התלמידים שאותם הנחה לתארים מתקדמים נמנים, בין השאר, ד"ר יוסי אמיתי, פרופ' עפרה בנג'ו, ד"ר נעמה בן-זאב, פרופ' אורית בשקין, ד"ר ארנון דגני, ד"ר מעיין הלל, ד"ר אסתר ובמן, ד"ר דניאל סובלמן, ד"ר יוני פורס, ד"ר עדנאן קאדר סרסור, ד"ר אמיר קוליק, ד"ר אבי רז, וד"ר קרן תמם.
מחקריו

מחקריו של עמי איילון עוסקים בשלושה תחומים עיקריים: א. היסטוריה פוליטית של המזרח התיכון הערבי בעת החדשה, עם דגש על מצרים המודרנית ובת זמננו; ב. היסטוריה של החברה הפלסטינית במאות התשע-עשרה והעשרים; ג. היבטים בהיסטוריה התרבותית של האזור, בעיקר חקר הלשון הערבית המודרנית ותולדות העיתונות והתקשורת הערבית. בשנים האחרונות עוסק איילון בחקר תולדות הדפוס, ההוצאה לאור, והקריאה במזרח התיכון בעת החדשה. בתחומים אלה הוא פרסם עשרות רבות של מחקרים - ספרים, מאמרים בכתבי עת, ופרקים בקבצים.
ספרים שכתב וערך

(Language and Change in the Arab Middle East (New York: Oxford University Press,1987
(The Press in the Arab Middle East; A History (New York: Oxford University Press, 1995
תולדות העיתונות הערבית (תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2000)
(Reading Palestine: Printing and Literacy, 1900-1948 (Austin: University of Texas Press, 2004
(The Arabic Print Revolution: Cultural Production and Mass Readership (Cambridge: Cambridge University Press, 2016
מהפכת הדפוס הערבי (ירושלים: הוצאת מאגנס, 2018)
(עורך): משטר ואופוזיציה במצרים בתקופת סאדאת (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983)
(תרגום לערבית של הנ"ל): אל-נט'אם אל-חאכם ואל-מעארדה פי מצר פי עהד אל-סאדאת (קהיר: אל-היאה אל-עאמה לל-אסתעלאמאת, 1985)
(Ed.): Middle East Contemporary Survey, Vols. 12-17 (Boulder: Westview Press,1988-1993)
(Co-ed): Middle East Contemporary Survey, Vol. 18 (Boulder: Westview Press,1994)
(עורך-שותף): דמוגרפיה ופוליטיקה במזרח התיכון (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995)
(עורך שותף): מדרסה: חינוך, דת ומדינה במזרח התיכון; קובץ מחקרים לכבוד מיכאל וינטר (תל אביב: מרכז משה דיין, 2004)
(Co-ed): Mamluks and Ottomans. Studies in Honor of Michael Winter (London: Routledge, 2005)
ענת זלצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בפברואר 1959 (בת 65) תל אביב-יפו, ישראל 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ענת זלצר (נולדה ב-10 בפברואר 1959) היא עורכת ובמאית של תוכניות וסדרות טלוויזיה תיעודיות עבור הערוץ הראשון, הטלוויזיה החינוכית הישראלית וערוץ 8.
ביוגרפיה

זלצר נולדה בתל אביב, אמה הייתה מבקרת התיאטרון שוש וייץ.
בין השנים 1998–2000 יצרה בשיתוף עם מודי בר-און את סדרת התוכניות "הכל אנשים", סדרה בת 20 פרקים, שהוקדשה לאישים מרכזיים בתולדות ארץ-ישראל כדוגמת דוד בן-גוריון, שייקה אופיר, אברהם (יאיר) שטרן, דוד בן הרוש, לוי אשכול, החזון איש, אריה שרון, הרב קוק ועזריאל קרליבך.
זלצר יצרה (בשיתוף עם מודי בר-און) את הסדרה התיעודית "במדינת היהודים" בת 11 הפרקים, המתעדת את תולדות הבידור וההומור הישראלי, ואשר שודרה במהלך שנת 2004 בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בתחום התיעוד.
החל משנת 2007 זלצר יצרה וערכה את שלוש העונות של הסדרה "גיבורי תרבות" ששודרה בערוץ 8. הסדרה משלבת את מיטב הבמאים הדוקומנטריים בארץ שיצאו לתעד יוצרים מרכזיים בתרבות המקומית כמו חוה אלברשטיין, עלי מוהר, יוני רכטר, יורם קניוק, אלונה פרנקל, אוהד נהרין, זובין מהטה, מאיר ויזלטיר, רם כרמי ויהודית רביץ.
בשנת 2008 זלצר יצרה וביימה את "שישים" סדרת תעודה בת שישה פרקים, בסימן חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. "שישים" מציגה את תמונתו הקבוצתית של דור המדינה באמצעות דיוקנם של שישה גיבורים מכל שכבות החברה. הסדרה הלכה עם הגיבורים מילדותם ועד לגיל שישים.
בשנת 2009 יצרה את הסדרה "תל אביב-יפו" יחד עם מודי בר-און וגבריאל ביבליוביץ. הסדרה מביאה את תולדותיה של העיר תל אביב מרגע הקמתה כשכונה צנועה בפאתי יפו העות'מאנית ועד ימינו בשילוב קטעי ארכיון נדירים. הסדרה שודרה בערוץ 10 ובערוץ 8 של הוט.
בשנת 2011 זלצר בשיתוף מודי בר און, יצרה וביימה את הסדרה "הקיבוץ" המספרת על התנועה הקיבוצית, הסדרה שודרה בערוץ הראשון ובערוץ 8.
בשנת 2014 זלצר יצרה וביימה בשיתוף מודי בר און את הסדרה "כביש 90", סדרת מסע על הכביש הארוך בישראל, היחיד המקשר את המדינה מקצה לקצה. במהלך הסדרה בר-און נסע לאורכו של הכביש, ממטולה שבצפון ועד אילת, תיעד מקומות ואנשים. אחר כך יצרו את סרט התעודה "קיץ בערד", במהלכו שכר בר און בית בערד למשך חודש ותיעד את תהליך ההיכרות שלו עם העיר.
בשנת 2017 זלצר יצרה וביימה בשיתוף מודי בר און את הסדרה "עוד סיפור אחד ודי" העוסקת בספרות הילדים העברית. הסדרה שודרה ביס דוקו.
בשנת 2019 יצרה וביימה בשיתוף מודי בר און את הסדרה "שיעור מולדת", שעוסקת בתולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני ושודרה בערוץ 8 של הוט.
זלצר הייתה מרצה להוראת היסטוריה בסמינר הקיבוצים. בעשור השלישי של המאה ה-21, היא משמשת ראש המסלול לתואר שני בקולנוע במכללה האקדמית ספיר.