stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המינבר במסגד אל-אקצא
תיאור המינבר

המינבר נחשב ליצירת מופת באמנות עבודות העץ של סוריה מימי הביניים, ואחד המינברים החשובים בעולם המוסלמי. הוא היה עשוי מחלקי עץ אורן המשולבים זה בזה ומעוטרים בדר, שנהב והובנה. חלקי המינבר השתלבו במדויק זה בזה, ללא דבק או מסמרים. דלתות המינבר היו מורכבות משני לוחות ועליהם גולפו הדפסי כוכבים גאומטריים. מעל לדלתות ועל המשקופים הותקנו לוחות עם כתובות בערבית בכתב כופי, הכוללות פסוקים מהקוראן ומזכירות, בין היתר, את נור א-דין ואת בנו איסמעיל (אנ'). בנוסף, הכתובות מתעדות את בניית המינבר ואת חתימותיהם של חמישה אמנים שיצרו אותו, בהם חמיד לאפיר אל-חלבי.
אלי שילר מתאר את המינבר באופן הבא: "המינבר בנוי מעץ ותחום בספינים (פנלים), המעוצבים בצורת סרטים משולבים, בסגנון מרהיב ביופיו. תשליכי העץ מודגשים באינקרוסטציה (שיבוץ) של שן וצדף. העיטור הנאה מושלם על ידי כתובות המשולבות בעץ החותמות את הספינים. הכניסה למינבר עשויה מזוג דלתות נמוכות ועליהן קשת בעלת צורה דמיונית, חתומה במסגרת ועליה קורניסה בעלת עיטור עשיר ביותר. הדלת סוגרת על גרם מדרגות התחום על ידי מעקה כפול העולה בכיוון למושב הדרשן, הנמצא במעין פביליון (תא). מעליו כרכוב עשיר עיטורים הדומה לזו של הדלת. על הפביליון גג פירמידאלי, שהוא תוספת מאוחרת. רהיט זה המרהיב ביופיו זכה לתיאורים נלהבים בפי עולי הרגל."
הרס המינבר ושחזורו

ב-21 באוגוסט 1969 נכנס למסגד אל-אקצא מייקל רוהאן, פונדמנטליסט נוצרי אוסטרלי שלקה בנפשו, והצית אש במסגד. השריפה שנוצרה הרסה את המינבר וגרמה נזק לאזור המחראב העתיק של המסגד. החלקים המעטים של מינבר העץ המקורי ששרדו מוצגים במוזיאון המוסלמי בהר הבית.
לאחר זמן מה שופץ המסגד, למעט המינבר. במקומו הוצב מינבר פשוט. בשנת 2003 הוקמה ועדת מומחים בירדן כדי לשחזר את המינבר ההיסטורי. ג'מאל בדראן אל-מקדיסי, אמן מומחה מירושלים, יצר רפרודוקציות בגודל המקורי של חלקי המינבר ועיטוריו, בהתבסס על השרידים של המינבר המקורי, על צילומי המינבר לפני שנשרף, ועל השוואות עם מינברים אחרים בני אותה תקופה. חברת הנדסה ירדנית עיבדה את הציורים למודל דיגיטלי, וצוות מאוניברסיטת אל-בלקה (אנ') בסלט ניהל קבוצה בת 30 נגרים ואמנים שבנו את המינבר. בעבודות השחזור הועסקו אמני אסלאם ממדינות רבות מהעולם המוסלמי, בהן אינדונזיה, טורקיה, ירדן, מצרים, מרוקו וסוריה.
באמצעות בדיקות מעבדה של שרידי המינבר המקורי נקבע שהוא היה עשוי למעשה מסוג מסוים של עץ אגוז הגדל בטורקיה. לצורך הבנייה הובאו כמויות מתאימות מעץ זה, וכן יובאו הובנה ושנהב מסודאן להכנת העיטורים, בדומה למינבר המקורי. חלקי המינבר הורכבו בעמאן כדי לוודא שהוא דומה למינבר המקורי ולבצע התאמות סופיות. לאחר סיום תהליך השחזור פורק המינבר ונשלח בחלקים למסגד אל-אקצא, שם הורכב והותקן מחדש ב-24 בינואר 2007.
הערות שוליים

↑  Reconstructing Salah Al-Din Minbar of Al-Aqsa Mosque: Challenges and Results, באתר International Journal of Conservation Science, ‏ספטמבר 2013 (באנגלית).
↑  דני רובינשטיין, במת הדרשן חזרה לאל-אקצא, באתר הארץ, 3 בפברואר 2007.
מראה המינבר המשוחזר (צולם בשנת 2009).
המרכז הלאומי לרכיבה

| --- | --- |

 מיקום:  ריו דה ז'ניירו
 קואורדינטות:  22°52′10″S 43°24′21″W﻿ / ﻿22.869513°S 43.405931°W﻿ / -22.869513; -43.405931
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־17 שנים) 
 מושבים:  14,000 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) המרכז הלאומי לרכיבה(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) המרכז הלאומי לרכיבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הספר הצבאי לפרשים והמרכז הלאומי לרכיבה בעיר ריו דה ז'ניירו, ממוקמים יחד במתחם של כ-100 דונם באתר בשם "וילה מיליטר" (בפורטוגזית: Vila Militar), סמוך לפארק דאודורו בעיר. מרכז הרכיבה נחנך בשנת 1922, והוא מציע שלל קורסי אימונים לצד אורוות מרווחות המכילות מאות סוסים, מתקני טיפול ומרפאות לסוסים ומכונים לחקר סוסי מרוץ והשבחתם, הכשרת פרשים, מאמנים ומטפלים ופנימייה עבורם. המכון מעניק תואר ראשון לפרשים מאומנים, מבצע שיתופי פעולה בינלאומיים נרחבים ומארח תחרויות.
בין המתקנים המרכזיים לרכיבה המאפשרים למרכז הרכיבה הלאומי לאמן ולארח תחרויות נמצא היפודרום וכן מסלול מחופה דשא באורך 6 ק"מ שחלקים ממנו הם מסלול בתוואי הררי לאימון לתחרויות כמו קפיצה על מכשולים וגם לאימוני רכיבה צבאיים. בית הספר הצבאי ומרכז הרכיבה האזרחי חולקים את מתקני האימון והטיפול אך הסוסים של בית הספר הצבאי משוכנים באורוות נפרדות וכן מבוצעים הפרדות נוספות בשטח.
ב-2007 הוקם סמוך למתחם עבור המשחקים הפאן-אמריקאיים היפודרום למרוצי סוסים ורכיבה אמנותית שהכיל 3,200 מקומות ביציע. מרכז הרכיבה הלאומי בריו נבחר לארח את תחרויות הרכיבה על סוסים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ולצורך כך שודרג המתחם. ההיפודרום הורחב ל-14,000 מקומות המקיפים אותו מכל צדדיו לצד תוספת מבנים נחוצים נוספים. בהיפודרום יתקיימו תחרויות הרכיבה אמנותית והקפיצות ראווה במסגרת תחרויות הרכיבה האולימפיות בעוד לתחרויות הרכיבה שחלקן נעשה בתנאי שטח הוכשרו מקומות ל-20,000 צופים במסלול הרכיבה בתנאי שטח הסמוך להיפודרום. תחרות הקפיצות ראווה של הקרב חמש מודרני תיערך באצטדיון דאודורו הנמצא בקרבתו ומכיל 15,000 מקומות שיארח גם תחרויות נוספות.
הפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  בית האמנים בירושלים 
 נקרא על שם:  מירון סימה 
 
"הפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה" הוא פרס, על שמו של הצייר הישראלי מירון סימה, המוענק אחת לשנתיים על ידי "עמותת מירון סימה" ובית האמנים בירושלים. הפרס מוענק לאמן ישראלי, חבר "אגודת האמנים ירושלים", בין גיל 25 ל-45. הפרס כולל מענק כספי בסך 20,000 שקל ותערוכת יחיד בבית האמנים.
רשימת זוכי הפרס

2011 רקפת וינר-עומר ואלדר פרבר
2013 פלג דישון
2015 ניר עברון
2017 פיטר יעקב מלץ
2019 מיכל ממיט-וורקה
2021 רננה אלדור
2023 אסף אלקלעי
הערות שוליים

↑  מפל | זוכה הפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה לשנת 2023, באתר art.org.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות ובנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת

המלחמה הבלתי רשמית (באנגלית: Quasi-War, מילולית: "מעין מלחמה") הוא השם שניתן למלחמה מוגבלת שניטשה בשנים 1798–1800 בין ארצות הברית לבין צרפת מבלי שהשתיים יכריזו עליה באופן רשמי. הגורמים לסכסוך היו התקרבותה של ארצות הברית לבריטניה, התנערותה מחוזה הברית שנחתם בינה לבין צרפת ב-1778 והנייטרליות שנקטה במלחמה שהתלקחה ב-1793 בין בריטניה לצרפת. הלחימה התנהלה בים בלבד, בין פריבטירים צרפתיים, שתרו אחר ספינות סוחר אמריקניות כדי לתפוס אותן שלל, לבין אוניות הצי האמריקני שנשלחו להגן עליהן, תחילה לאורך החוף האטלנטי של ארצות הברית, ומחורף 1798 גם בים הקריבי.
הכנות האמריקנים למלחמה

התקפות הפריבטירים הצרפתיים חייבו את הקמתו של כוח ימי לליווי והגנה על אוניות הסוחר. שנים אחדות קודם לכן, ב-27 במרץ 1794, אישר הנשיא וושינגטון את חוק ההתחמשות הימית, המורה על בנייתן של שש פריגטות לצורך המלחמה בקורסארים הברברים מצפון אפריקה. שנה אחר כך, כשהושגו הסכמי שלום עם המדינות הברבריות, הוחלט להסתפק רק בשלוש פריגטות ("יונייטד סטייטס", "קונסטליישן" ו"קונסטיטושן") ולבטל את בנייתן של שלוש האחרות. במאי 1797, כשהתחזקו הסיכויים להתלקחות מלחמה עם צרפת, ביקש הנשיא אדמס מן הקונגרס לאשר תקציב להסבתן של 12 אוניות סוחר לפריבטירים חמושים, להשלים את בנייתן וציודן של שלוש הפריגטות הקיימות ולהקצות כספים לבנייתן של שלוש נוספות. ב-30 באפריל 1798 אישר הקונגרס את הקמתה של מחלקת הצי (Navy Department). ב-30 ביוני 1798 נתקבל בקונגרס חוק ההתחמשות הימית (1798), המתיר לצרף לצי אוניות מלחמה שהציבור התנדב לבנותן ולציידן על חשבונו. סוחרים עשירים, בעלי אוניות ואזרחים מן השורה, בעיקר מערי הנמל, מימנו מכספם את בנייתן של תשע ספינות מלחמה (חמש פריגטות וארבעה סלופים), שהיוו תוספת משמעותית למצבת האוניות הקיימת (שש פריגטות, שרובן הוכנסו לשירות פעיל ב-1799, ועוד שתיים שצורפו ב-1800). ב-9 ביולי 1798 אישר הקונגרס את החוק להגנה נוספת של המסחר של ארצות הברית, שהעניק לנשיא ארצות הברית את הסמכות להכניע, לתפוס ולקחת שלל כל כלי שיט צרפתי חמוש שיימצא לא רק בתחומי המים הריבוניים של ארצות הברית אלא בכל מקום בים הפתוח. החשש מפני פלישת צבא צרפתי הוביל לנקיטת אמצעי מגן גם ביבשה, כמו עידוד היבוא ואיסור היצוא של כלי נשק ותחמושת, ביצור נמלים חשובים והקמת מיליציות מדינתיות חמושות שייקראו לסייע לצבא בעת הצורך. מקום חשוב תפסו גם ספינות הסוחר החמושות, שצוידו ב-5-10 תותחי 4-6 ליטראות ובתוספת של אנשי צוות אחדים להגנה מפני פריבטירים צרפתיים; ב-1798 נמנו 452 ספינות שכאלה, ובשנים 1799–1801 עלה מספרן ל-933.‏
סיום הסכסוך

הנשיא אדמס הוסיף לחתור להשגת הסכם עם צרפת גם לאחר פרוץ פעולות האיבה. חלק מחבריו לקבינט ולמפלגה, לעומת זאת, נקטו עמדה נצית. לא זו בלבד שלא תמכו בסיום המלחמה כדעתו, אלא רצו בהרחבתה, ולא עם צרפת בלבד אלא גם עם ספרד בעלת בריתה. מחשבתם הייתה כי יש לנצל את ההזדמנות בה השתיים עסוקות במלחמה באירופה כדי לספח את לואיזיאנה, אז תחת שלטון ספרדי. הצרפתים, שהופתעו מן התגובה הנחרצת של ארצות הברית, רצו גם הם בסיומו של הסכסוך ובמיוחד לאחר התבוסות הצבאיות והימיות במלחמת הקואליציה השנייה והתהפוכות מבית. נפוליאון, שתפס את השלטון בנובמבר 1799, חשש כי ארצות הברית תיטוש את עמדתה הנייטרלית ותצטרף לצדה של בריטניה, ועל כן תמך בסיום הסכסוך. אמנת 1800 נחתמה ב-30 בספטמבר 1800 במורטפונטן שבצפון צרפת ואושרה על ידי הצדדים ב-21 בדצמבר 1801. ההסכם ביטל את החוזים בין ארצות הברית לצרפת מ-1778 ואת ההכרזה הצרפתית מ-1798, אך בה בעת גם את תביעותיהם של בעלי האוניות והסוחרים האמריקנים נגד צרפת על הנזקים שגרמו להם הפריבטירים משך המלחמה.
הערות שוליים

↑  על הרקע למלחמה: מוריסון (1984) עמ' 141-149; Potter (1981), pp. 86-87;‏ ".U.S. Department of State, "The XYZ Affair‏; (M. Zarzeczny (2002‏; Kingston (2009) pp. 5-9.
↑  על ההכנות למלחמה: Potter, p. 87;‏ Fehlings, pp. 106-116;‏ Sechrest, pp. 101-113; ‏ Heckney, p. 74.
↑  על אירועי המלחמה בים: Potter, pp. 87-89.
↑  American Naval Records Society, Naval Documents related to the Quasi-War, vol. 7, p. 372;‏ Hickney, p. 74 נוקב במספר 82.
הסכם ג'יי (1795), סלע המחלוקת בין צרפת לארצות הברית
ג'ון אדמס, נשיא ארצות הברית בתקופת המלחמה הבלתי רשמית
קומודור תומאס טראקסטון, גיבור הצי האמריקני במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת
החתימה על הסכם מוֹרְטֶפוֹנְטֶן, 30 בספטמבר 1800
המלחמה הארוכה (1593–1606)

המלחמה הארוכה (או המלחמה הארוכה בטורקים, בגרמנית: Der Lange Türkenkrieg, בתרגום לרומנית: Războiul cel Lung), הידועה גם כמלחמת שלוש-עשרה השנה, מלחמת חמש-עשרה השנה של הונגריה 1591-1606, (בהונגרית: Tizenöt éves háború) או המלחמה האוסטרית-עות'מאנית השלישית (בטורקית: 1593-1606 Osmanlı-Avusturya Savaşı) התנהלה בשנים 1591 או 1593–1606 והייתה מלחמת גבולות בין האימפריה ההבסבורגית המיוצגת על ידי הארכידוכסות האוסטרית ("אוסטריה") ובנות בריתה ובין האימפריה העות'מאנית כשזירות הקרב היו הבלקן, הונגריה, טרנסילבניה והנסיכויות הרומניות.
המשתתפים העיקריים היו האימפריה ההבסבורגית, הנסיכות של טרנסילבניה, הנסיכויות ולאכיה ומולדובה שהיו בעימות עם האימפריה העות'מאנית. במידה פחותה השתתפו מדינות גרמניות שהיו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, הדוכסות של פררה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה, הדוכסות של מנטובה ומדינת האפיפיור. לצד הקואליציה האנטי-עות'מאנים השתתפו גם לוחמים "היידוקים" סלאבים שמקורם בשטחים הכבושים על ידי העות'מאנים בבלקן (בעיקר סרבים ובולגרים). פרס הספווית השיעית תרמה אף חלק שלה על ידי פתיחת חזית נוספת שהכבידה בעורף העות'מאנים.
המלחמה הסתיימה בהסכם ז'יטבטורוק (בימינו – בסלובקיה) ב-11 בנובמבר 1606 שנועד להבטיח שלום למשך עשרים השנים הבאות. הוא נחתם על ידי הסולטאן אהמט הראשון ועל ידי מתיאס ארכידוכס של אוסטריה, חרף התנגדותו העזה של הקיסר האוסטרי רודולף השני. אחרי כמה הצלחות של הקואליציה האירופית הנוצרית בהתחלה בסופו של דבר המצב הגאופוליטי נשאר בסוף המלחמה ללא שינוי משמעותי.
רקע

בשנת 1591 גברו ההתנגשויות בין ממלכת הבסבורג לאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1592 כבשו הטורקים את מצודת ביחאץ'. באביב 1593 הטילו כוחות טורקים מאיילט בוסניה מצור על העיר סיסאק בקרואטיה. ב-22 ביוני אותה שנה התחולל קרב סיסאק, שבו ניצחו הכוחות הנוצרים את העות'מאנים, ובזה הסתיימה מלחמת מאה השנים הקרואטית-עות'מאנית.
המלחמה > 1593–1594

ב-29 ביולי 1593 פתח סינאן פאשא במבצע בהונגריה, ובשנת 1594 כבש את הערים גיור וקומרנו.
בתחילת שנת 1594 מרדו הסרבים בבאנאט נגד השלטון העות'מאני. המורדים הכריזו על מלחמת קודש, ונשאו דגלי מלחמה עם סמל של סאבה הקדוש. דגלי המלחמה בורכו על ידי הפטריארך יובאן קאנטול, וההתקוממות נעזרה בהכנסייה האורתודוקסית הסרבית במחוזות השונים. בתגובה, הוזיר הגדול סינאן פאשה, דרש כי הדגל הירוק של הנביא מוחמד יובא מדמשק כדי להדוף את המרד הסרבי, וציווה להסיר את הסרקופג שמכיל את שרידי סאבה הקדוש ממנזר מילשבה ולהעביר אותו לבלגרד באמצעות שיירה צבאית. לאורך הדרך הרגה השיירה העות'מאנית את כל האנשים שנקרו בדרכה כאזהרה למורדים, וב-27 באפריל שרפו העות'מאנים בפומבי את שרידי סאבה הקדוש על מוקד ברמת וראצ'אר ופיזרו את האפר.
המלחמה > 1601–1606

באוגוסט 1601 הביסו ג'ורג'ו בסטה ומיכאי האמיץ בקרב גורוסלאו את האצולה ההונגרית בראשותו של ז'יגמונד באטורי, שקיבלה עליה את חסות העות'מאנים. לאחר חיסולו של מיכאי האמיץ בידי שכירי חרב של בסטה, התמרדה האצולה בטרנסילבניה, בראשות מוזש סקלי, והובסה בקרב בראשוב בשנת 1603 על ידי לוחמי האימפריה ההבסבורגית בראשות ראדו שרבאן.
בשלב האחרון של המלחמה (בין השנים 1604-1606) כללה בעיקר את ההתקוממות של אישטוואן בוצ'קאי, נסיך טרנסילבניה. ההתקוממות החלה לאחר שרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הגיש כתבי אישום שקריים נגד בני אצולה, על מנת למלא בממונם את האוצר הריק של הקיסרות. בוצ'קאי שהיה אסטרטג משכיל, התנגד לכך, ואסף את האצילים ההונגרים המאוכזבים, והתחיל במרד נגד השליט ההבסבורגי. הכוחות צעדו מערבה, ונתמכו על ידי ההיידוצי בהונגריה, ועד מהרה זכו בכמה ניצחונות ותפסו את השטחים שאבדו לצבא ההבסבורגי. ב-21 בפברואר 1605 הוכרז בוצ'קאי בטרגו מורש כנסיך טרנסילבניה, וב-17 באפריל אותה שנה הוכרז גם כנסיך הונגריה. האימפריה העות'מאנית תמכה בבוצ'קאי, ואף שלחה לו כתר מפואר שיוצר בפרס ומקושט באבנים טובות מרהיבות עין, על מנת שישמש תחת חסותה כ"מלך הונגריה המרכזית", אך בוצ'קאי לא הסכים לשאת תואר זה. כנסיך הונגריה ניהל בוצ'קאי את המשא ומתן עם רודולף השני, וב-23 ביוני 1606 נחתם הסכם וינה, שבו ערבה אוסטריה לכל הזכויות והפריבילגיות של ההונגרים בטרנסילבניה ובהונגריה המלכותית כאחד, וכן הכירה בבוצ'קאי כנסיך טרנסילבניה, ובזכות טרנסילבניה לבחור באופן עצמאי את נסיכיה.
תוצאות המלחמה

ב-11 בנובמבר 1606 נחתם הסכם ז'יטבטורוק, שנועד להבטיח שלום בין המדינות ל-20 שנה הבאות. במסגרת ההסכם ויתרו העות'מאנים לטובת בית הבסבורג על הערים אגר, אסטרגום וקנישה, אולם קיבלו בתמורה את העיר ואץ. האמנה אישרה גם את האיסור על העות'מאנים לחדור לשטחים ההבסבורגיים, וכן העבירה את עיקר הכוח בטרנסילבניה לבית הבסבורג. אף על פי שהקיסר רודולף השני נכשל במטרות המלחמה שלו, הוא זכה בכל זאת ביוקרה כלפי הטורקים, והציג את המלחמה כניצחון. כמו כן רודולף הוכר כקיסר גם על ידי העות'מאנים, והאמנה ייצבה את התנאים בגבול ההבסבורגי-עות'מאני.
הכוחות הבסבורגיים פורצים לטירת האטבאן בשנת 1596
המפרץ הפיני

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  פינלנד 
 מיקום:  הים הבלטי 
 סוג:  מפרץ 
 מידות
 שטח:  29,500 קילומטר רבוע
 מידע נוסף
 מליחות:  4.7 
 נהר מזין:  Raisionjoki, Karasta, Kikenka, Vaalimaanjoki, Lebyazhya, Gorokhovka, Vodoslivny Canal, Voronka, Bobylka, Vilajoki, Sõtke River, Luzhitsa, Zavodskaya Sestra, Chyornaya Rechka, Siuntionjoki, Fiskars river, Privetnaya, Chyornaya, Smolenka, Chulkovka, Urpalanjoki, Petrovka, Toolse River, Fontanka, Raseborgsån, Zhemchuzhnaya River, Martyshkin Ruchey, Virojoki, Karepa Stream, Altja River, Mustoja, Santajoki, נהר פורבו, Taasianjoki, Strelka, Tiskre Stream, Purtse River, Pühajõgi, Summa River, Vääna River, Kymi River, Jägala River, נייבה, Shingarka 
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה, אסטוניה, פינלנד 
 קואורדינטות:  59°50′00″N 26°00′00″E﻿ / ﻿59.833333333333°N 26°E﻿ / 59.833333333333; 26
  (למפת הים הבלטי מוגדלת) נורווגיה שוודיה פינלנד רוסיה אסטוניה לטביה ליטא בלארוס רוסיה פולין גרמניה דנמרק המפרץ הבוטני  האוקיינוס האטלנטי המפרץ הפיני(למפת הים הבלטי רגילה) נורווגיה שוודיה פינלנד רוסיה אסטוניה לטביה ליטא בלארוס רוסיה פולין גרמניה דנמרק המפרץ הבוטני  האוקיינוס האטלנטי המפרץ הפיני
 
המפרץ הפיני או מפרץ פינלנד הוא הלשון המזרחית של הים הבלטי הממוקמת בין פינלנד בצפון לבין אסטוניה בדרום. בקצהו המזרחי ביותר ממוקמת העיר הרוסית סנקט פטרבורג, שם מתנקז למפרץ שפך נהר הנייבה. ערים חשובות נוספות השוכנות לחוף המפרץ הן הלסינקי וטאלין.
למפרץ חשיבות אסטרטגית עבור רוסיה, בהיותו אחד מארבעת המוקדים המקנים לה גישה לים הפתוח, לצד הים הלבן (אזור מורמנסק וארכנגלסק), הים השחור (אזוב) והאוקיינוס השקט (ולדיווסטוק). המפרץ הוא הערוץ המרכזי דרכו מתנהלים קשרי התחבורה, התקשורת והאספקה עם המובלעת הרוסית קלינינגרד.
המפרץ התרמאי

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  תרמה 
 מיקום:  הים האגאי 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 נהר מזין:  וארדאר, Gallikos, Loudias River, Ziliana, Mavroneri Pierias, Pineios, Haliacmon, Dendropotamos 
 מדינות באגן הניקוז:  יוון יוון
 קואורדינטות:  40°25′18″N 22°44′59″E﻿ / ﻿40.42165°N 22.74959°E﻿ / 40.42165; 22.74959
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןהמפרץ התרמאי(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןהמפרץ התרמאי
 
המפרץ התרמאי (נקרא גם מפרץ סלוניקי והמפרץ המקדוני; ביוונית: Θερμαϊκός Κόλπος) הוא מפרץ המהווה את הפינה הצפון-מערבית של הים האגאי. העיר סלוניקי נמצאת בקצה הצפוני-מזרחי של המפרץ. המפרץ גובל בפייריה ואימתיה במערב וחצי האי כלקידיקי במזרח, על ידי כף קסנדרה מדרום-מזרח. המפרץ נקרא על שם העיר העתיקה תרמה, סלוניקי המודרנית. אורכו של המפרץ הוא כ-100 קילומטרים.
תמונת לווין של המפרץ
אצל הרומאים, המפרץ היה ידוע גם בשם מפרץ תרמה.
אחד משמות המפרץ הוא "מפרץ סלוניקי", על שם העיר סלוניקי המשתרעת סביב החוף הצפוני-מזרחי של המפרץ.
נמל סלוניקי הוא הנמל הגדול והעמוס ביותר במפרץ, בעוד שנים עשר נמלים קטנים מספקים הובלה ימית אל המפרץ התרמי, החוצה אותו וסביבו. רשתות דרכים עיקריות בצפון יוון כמו הכביש המהיר A1 / E75 (כבישים מאתונה לסלוניקי) המקיף את החלק המערבי של המפרץ, ואילו הכביש המהיר A25 מקיף את רוב החלק המזרחי של המפרץ.
המטה הכללי הרוסי

סמל המטכ"ל הרוסי
בניין המטה הכללי הרוסי ברחוב זנאמנקה 14 שבמוסקבה
בניין המטה הכללי הרוסי הקיסרי מ-1836 עד 1918. כיכר הארמון, סנקט פטרבורג. כיום זהו מטה הפיקוד הצבאי הלנינגרדי.
מראה מארמון החורף אל חזית בניין המטה הכללי הקיסרי
המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Генеральный штаб Вооружённых Сил Российской Федерации) הוא מטה הפיקוד הצבאי הבכיר של רוסיה, האחראי על המדיניות והתכנון האסטרטגי הצבאי של רוסיה. בהתאם לחוק, ראש המטה הכללי מכהן גם כסגן ראשון של שר ההגנה של רוסיה.
בניין המטה הכללי הרוסי נמצא ברחוב זנאמנקה 14 במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי שבמוסקבה.
היסטוריה > האימפריה הרוסית

המטה הכללי הרוסי הוקם ב-25 בינואר 1763 על פי צו קיסרי של יקתרינה השנייה, שמינתה את זכר צ'רנישב לנהל את הצבא באמצעות הקולגיה הצבאית (שם משרד ההגנה הרוסי לפני הרפורמות של שנת 1801).
לאחר מינוי פאבל לקיסר, הוא פירק את המטה הכללי והקים גוף עזר שתיפקד כמטה כללי. תחילה עמד בראשו איוואן גרמן ולאחר מכן בתקופת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה מונה אלכסיי ארקצ'ייב לשר המלחמה.
ב-1815 המטה הכללי הוקם מחדש וב-1832 הוחלט כי משרד המלחמה ינהל ישירות את הצבא וכך שר המלחמה היה למעשה הרמטכ"ל בשנים 1832 - 1863 עת הוקם מחדש בשם המינהל הראשי של המטה הכללי.
בשנת 1866 המטה הכללי אורגן מחדש כאשר מחלקת הפיקוח של משרד המלחמה אוגדה לתוכו.
עד 1905 היה המינהל הראשי של המטה הכללי (Главное управление Генерального штаба, ГУГШ) לגוף עצמאי מרכזי לניהול הצבא והופרד לראשונה מתוך משרד ההגנה. ב-1908 מוזגה חזרה לתוך משרד המלחמה וערב מלחמת העולם הראשונה 1914 הורכב מחמישה מחלקות ושני ועדות. בתקופת המלחמה הוקמה הסטאבקה שהתקיימה עד לפרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה. המטה הכללי הקיסרי פורק ב-8 במרץ 1918.
היסטוריה > ברית המועצות

לאחר הקמת הצבא האדום הוקם המטה הכללי הכל-רוסי (Всероссийский главный штаб). ב-6 בספטמבר 1918 המטה הפך למטה המועצה המהפכנית שהפך למטה השדה של הצבא האדום.
ב-10 בפברואר 1921 מטה השדה והמטה הכללי הכל-רוסי אוגדו לצורך הקמת מטה הצבא האדום והיה גוף הניהול המרכזי של הצבא הסובייטי.
בשנת 1924 מטה הצבא האדום אורגן מחדש והפך לגוף ניהול צבאי מרכזי. ב-12 ביולי 1926 הקומיסריון העממי לענייני צבא, המשרד הממשלתי האחראי על הצבא, אישר את מבנה המטה שכלל ארבע הנהלות ומחלקה אחת.
ב-22 בספטמבר 1935 מטה הצבא האדום שינה שמו למטה הכללי של הצבא האדום. בשנים שלאחר מכן המטה הכללי החל בחימוש הצבא והתחזקותו. ביוני 1941 הוקמו חטיבות שדה וחטיבות חזית. לאחר המתקפה הנאצית על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941 המטה הכללי הפך למטה לניהול המלחמה ונקרא סטאבקה.
בשנת 1946 המטה הכללי הפך למטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות עם הפיכת קומיסריון ההגנה העממי למשרד ההגנה. עד 1991 מבנה המטה הכללי כלל מינהל מבצעים ראשי, מינהל המודיעין הראשי, מינהל ראשי לגיוס וארגון ועוד.
בדצמבר 1991 המטה הכללי של הכוחות המזוינים הסובייטיים חדל מלהתקיים.
היסטוריה > הפדרציה הרוסית

במאי 1992 הוקם משרד ההגנה הרוסי ואיתו — המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
מבנה

מבנה המטה הכללי הוא כדלהלן:
מינהל המבצעים הראשי;
מינהל המודיעין הראשי;
מינהל הגיוס;
מינהל התקשורת הראשי;
מינהל מפקד חיל לוחמה אלקטרונית
המינהל הטופוגרפי הצבאי;
מינהל 8;
המינהל לבנייה ופיתוח מל"טים;
מינהל המוכנות המבצעית;
המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית (לשעבר נקודת הפיקוד המרכזית);
המרכז למחקרים אסטרטגיים צבאיים;
בסיס הרכבים;
שירות הארכיון;
הכוחות למבצעים מיוחדים;
יעדים ומטרות

מטרותיו העיקריות של המטה הכללי הם:
תכנון אסטרטגי של השימוש בכוחות המזוינים ויחידות הצבא;
עריכת תרגילים לבחינת ההיערכות והמוכנות המבצעית של הצבא ופיקוח;
תיאום תוכניות בנייה עבור הצבא;
עריכת פעולות לתמיכה בצבא וסיוע לצוותים תומכי הלחימה;
תכנון מבנה וארגון הצבא בעת מלחמה;
ניהול ההסברה ומערך הגיוס לצבא;
תיאום הביון למטרות הגנה וביטחון;
תכנון וארגון התקשורת בצבא;
תיאום פעולות הצבא התחום הלוחמה האלקטרונית;
מיפוי פעולות הצבא;
פיקוח על הלך הרוח הצבאי ביחידות הצבאיות;
ביצוע מחקרים מדעיים עבור הצבא.
ראש המטה הכללי

ראש המטה הכללי הוא המפקד הישיר על הצבא המכהן כסגן ראשון לשר ההגנה ויועץ הנשיא לענייני הצבא והכוחות המזוינים.
ראש המטה הכללי > ראשי המטה הכללי של צבא הפדרציה הרוסית

גנרל הצבא ויקטור דובינין (1992)
מיכאיל קולסניקוב (1992 -1996)
ויקטור סמסונוב (1996 - 1997)
אנאטולי קוואשנין (1997 - 2004)
יורי באלוייבסקי (2004 - 2008)
ניקולאי מקארוב (2008 - 2012)
ואלרי גראסימוב (2012 - מכהן)
ראו גם

סטאבקה
ראש המטה הכללי הרוסי
הערות שוליים

↑  מבנה
| הכוחות המזוינים של האימפריה הרוסית |
| --- | --- | --- |
| פיקוד | המפקד העליון • משרד המלחמה • המטה הכללי הרוסי (הפיקוד במלחמת העולם הראשונה) |  |
| חילות הצבא | הצי הרוסי הקיסרי • חיל האוויר הרוסי הקיסרי • צבא האימפריה הרוסית |  |
| ציי האימפריה הרוסית | הצי הבלטי • צי הים השחור • צי האוקיינוס השקט • שייטת הים הכספי |  |
| רפורמות ומוסדות צבאיים | גזרת הקנטוניסטים • הגווארדיה הרוסית • הרפורמה הצבאית של אלכסנדר השני |  |
הבניין הישן של המטה הכללי בסמטת קולימז'ני
אולם הניהול של המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית.
הנס היינריך זיקסט פון ארמין

| --- | --- |

הנס היינריך זיקסט פון ארמין
 לידה:  6 בנובמבר 1890 שטטין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  1 באפריל 1952 (בגיל 61) קרסנוגורסק, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1909–1943 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל-לויטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-95   מפקד הדיוויזיה ה-113
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה קרב סטלינגרד
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
הנס היינריך זיקסט פון ארמין (בגרמנית: Hans-Heinrich Sixt von Armin‏; 6 בנובמבר 1890 – 1 באפריל 1952), היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון ארמין נולד ב-6 בנובמבר 1890 בשטטין, והיה בנו של גנרל פרידריך זיקסט פון ארמין. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובשנת 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן. לקראת סוף המלחמה הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-26, ועל פעולותיו בקרבות הוא קיבל עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ואת אות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה הצטרף פון ארמין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1932 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ב-1 באוקטובר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה פון ארמין לראש מטה הארמייה החמישית, וב-25 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-95, עמה לחם במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הראשונה. ב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית. ביולי 1941 הוא נתן הוראות להרוג 200 יהודים, בטענה על פגיעה בחיילים גרמנים, וב-22 בספטמבר 1941 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-113, ובמהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד, וב-31 בינואר 1943 הוא נכנע עם שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום. פון ארמין נשלח למחנה השבויים בקרסנוגורסק, שם מת ב-1 באפריל 1952.