stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגרט אטווד
ספריה שתורגמו לעברית

פרוזה
לפני הכל (1983), מאנגלית: שלומית אביאסף-מוסנזון, ירושלים: שוקן
מעשה השפחה (1986), מאנגלית: ג. אריוך, תל אביב: כרם;  סיפורה של שפחה (2012), תרגום חדש, מאנגלית: סמדר מילוא, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
עין החתול (1996), מאנגלית: שלומית אביאסף, חולון: כנרת; תרגום חדש: יעל אכמון (2011), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
הכלה השודדת (1997), מאנגלית: יואב הלוי, חולון: כנרת
הלנה מטרויה רוקדת על הדלפק (1998), מאנגלית: איתן מילר, ירושלים: כרמל
לטענת גרייס (1998), מאנגלית: יונתן פרידמן, חולון: כנרת
האישה האכילה (1998), מאנגלית: שלומית הנדלסמן, חולון: כנרת
אל פני המים (1999), מאנגלית: תמר שטייניץ, חולון: כנרת
פנלופאה: המיתוס של פנלופה ואודיסאוס (2005), מאנגלית: שרון פרמינגר, תל אביב: פן
בז וניאלה (2006), מאנגלית: עמנואל לוטם, אור יהודה: כנרת
המתנקש העיוור (2008) מאנגלית: סמדר מילוא, הוצאת כנרת
אי-סדר מוסרי (2009), מאנגלית: שאול לוין, הוצאת כנרת
האוהל (2010), מאנגלית: יעל סלע-שפירו, הוצאת כנרת
חוב: צלו האפל של העושר (2011), מאנגלית: ברוריה בן-ברוך, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
שנת המבול (2012), מאנגלית: יעל אכמון, הוצאת כנרת זמורה-ביתן
אדם האחרון (2015), מהווה סיום לטרילוגיה המשלבת את בז וניאלה ושנת המבול, מאנגלית: יעל אכמון, מחברות לספרות
מזרן האבן (2016),אסופה של תשעה סיפרים קצרים. מאנגלית: יעל אכמון, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
והלב הולך אחרון (2019), מאנגלית: יעל אכמון, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
זרע־רע (2019), מאנגלית: מיכל אלפון, הוצאת חרגול
העדויות (2020), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
שאלות בוערות (2023), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
ספרי שירה
אלה ידי, זה העולם (2018), עורכת: טל ניצן; מאנגלית: הילה אהרון בריק, הוצאת לוקוס
ספרי ילדים
למעלה למעלה בעץ (2008), מאנגלית: לאה נאור, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר
ספרים בהשתתפותה
מופע הצללים (2013), אסופת סיפורים קצרים בהשראת ריי ברדבורי, מאנגלית: עמנואל לוטם, הוצאת גרף ואוקיינוס
עבודתה > רומנים

The Edible Woman (1969)
Surfacing (1972)
Lady Oracle (1976)
Life Before Man (1979) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1979
Bodily Harm (1981)
The Handmaid's Tale (1985) - זוכה פרס ארתור סי. קלארק לשנת 1987 ופרס המושל הכללי לשנת 1985.
Cat's Eye (1988) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1988
The Robber Bride (1993) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1994
Alias Grace (1996) - זוכה פרס גילר לשנת 1996 ומועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1996
The Blind Assassin (2000) - זוכה פרס בוקר לשנת 2000 ומועמד לפרס המושל הכללי לשנת 2000 ופרס דבלין לספרות בשנת 2002 (לצד ספר של הלן דוויט)
Oryx and Crake (2003) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 2003
The Penelopiad (2005) - מועמד לפרס IMPAC לשנת 2007
The year of the flood (2009)
MaddAddam (2013)
The Heart Goes Last (2015)
עבודתה > אוספי שירה

Double Persephone (1961)
The Circle Game (1964) - זוכה פרס המושל הכללי לשנת 1966
Expeditions (1965)
Speeches for Doctor Frankenstein (1966)
The Animals in That Country (1968)
The Journals of Susanna Moodie (1970)
Procedures for Underground (1970)
Power Politics (1971)
You Are Happy (1974)
Selected Poems (1976)
Two-Headed Poems (1978)
True Stories (1981)
Love songs of a Terminator (1983)
Interlunar (1984)
Morning in the Burned House (1996)
"The Moment" from Morning in Burned House, online at CBC Words at Large
Eating Fire: Selected Poems, 1965-1995 (1998)
The Door (2007)
עבודתה > אוספי סיפורים קצרים

Dancing Girls (1977) - זוכה פרס סנט לורנס לספרות בדויה ופרס המפיצים הקנדי לסיפור קצר
Murder in the Dark (1983)
Bluebeard's Egg (1983)
Through the One-Way Mirror (1986)
Wilderness Tips (1991) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1991
Good Bones (1992)
Good Bones and Simple Murders (1994)
The Tent (2006)
Moral Disorder (2006)
Stone Mattress: Nine Tales (2014)
עבודתה > סיפורים קצרים אחרים

Death by Landscape
Rape Fantasies (1977)
Unearthing Suite (1983)
When it Happens (1983)
Freeforall (1986)
Homelanding (1989)
Daphne and Laura and So Forth (1995)
Half-Hanged Mary (1995)
The Labrador Fiasco (1996)
Shopping (1998)
Bread
Happy Endings
עבודתה > ספרי ילדים

Up in the Tree (1978)
Anna's Pet (1980) - ביחד עם ג'ויס בארקהאוס
For the Birds (1990) - עם שלי טאנאקה
Princess Prunella and the Purple Peanut (1995)
Rude Ramsay and the Roaring Radishes (2003)
Bashful Bob and Doleful Dorinda (2006)
עבודתה > ספרי עיון

Survival: A Thematic Guide to Canadian Literature (1972)
Days of the Rebels 1815-1840 (1977)
Second Words: Selected Critical Prose (1982)
Strange Things: The Malevolent North in Canadian Literature (1995)
Negotiating with the Dead: A Writer on Writing (2002)
Moving Targets: Writing with Intent, 1982-2004 (2004)
Writing with Intent: Essays, Reviews, Personal Prose--1983-2005 (2005)
עבודתה > ציורים

Kanadian Kultchur Komix featuring "Survivalwoman" in This Magazine under the pseudonym, Bart Gerrard 1975-1980
אחרים מופיעים באתר שלה
עבודתה > אנתולוגיות בעריכתה

The New Oxford Book of Canadian Verse (1982)
The Canlit Foodbook: From Pen to palate - A Collection of Tasty Literary Fare (1987)
The Oxford Book of Canadian Short Stories in English (1988)
The Best American Short Stories 1989 (1989) (ביחד עם שאנון ראבנלי)
The New Oxford Book of Canadian Short Stories in English (1995)
ראו גם

"סיפורה של שפחה" - סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על הספר "מעשה השפחה" פרי עטה של אטווד
לקריאה נוספת

Carrington de Papp, I. Margaret Atwood and Her Works. Toronto: EWC, 1985.
Cooke, N. Margaret Atwood: A Biography. Toronto: ECW, 1998.
Hengen, Shannon and Ashley Thomson. Margaret Atwood: A Reference Guide, 1988-2005. Lanham, MD: Scarecrow Press, 2007.
Howells, Coral Ann. Margaret Atwood. New York: St. Martin’s, 1996.
Howells, Coral Ann. The Cambridge Companion to Margaret Atwood. Cambridge: Cambridge University Press, 2006. ISBN 0-521-54851-9
Rigney, B. Margaret Atwood. Totowa, NJ: Barnes & Noble, 1987.
Rosenburg H. J. Margaret Atwood. Boston: Twayne, 1984.
Sullivan, Rosemary. The Red Shoes: Margaret Atwood Starting Out. Toronto: HarperFlamingoCanada, 1998. ISBN 0-00-255423-2
הערות שוליים

↑   איתמר זהר, הסופרות מרגרט אטווד וברנדין אווריסטו זכו בפרס בוקר, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2019
↑  זוכי פרס דן דוד לשנת 2010, אתר אוניברסיטת תל אביב
↑  קאט טנקוק בריאיון עם מרגרט אטווד, ב-Canadian Living.com
↑   ניו יורק טיימס, גם מרגרט אטווד מוחרמת: מדינת יוטה הורתה לבתי ספר להוציא מתחומם 13 ספרים, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2024
↑  Harris, Elizabeth A. (2024-08-06). "Utah Bans 13 Books From All Public Schools". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-08-07.
↑  Margaret Atwood: Feminism and Fiction (review); Ruth Parkin-Gounelas, MFS Modern Fiction Studies, Vol. 54, 2008
↑  Tolan, Fiona. Margaret Atwood: Feminism and Fiction. Netherlands: Rodopi B.V., 2007. Print.
↑    Hermione Hoby, ‏Margaret Atwood: interview, The Telegraph, 18 August 2013
↑   אריאנה מלמד, מרגרט אטווד צוחקת גם על הזיקנה, באתר הארץ, 24 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257904005171  PLWABN: 9810699855205606  BIBSYS: 90071737  BNC: 000134838  BNE: XX999717  BnF: cb11889367m (data)  CANTIC: a10435955  CiNii: DA01890173  GND: 118646168  ICCU: CFIV027990  ISNI: 0000 0001 2321 5491  LCCN: n79102766  LNB: 000015042  MusicBrainz: 54c82890-5779-4c98-9e59-eaed128685d6  NDL: 00462538  NKC: jn19990009771  NLA: 35010003  NLG: 78383  NLK: KAC199601158  NLR:   NSK: 000011696  NTA: 068438079  RERO: 02-A027201116  SELIBR: 37290  SNAC: w6524ndt  SUDOC: 026694247  TePapa: 64842  Trove: 140391  VIAF: 109322990   WorldCat (עם VIAF): 109322990
בג"ץ קעדאן

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  8 במרץ 2000
 החלטה
 קבלת העתירה – הקצאת קרקעות ליהודים בלבד היא מדיניות מפלה, אשר מהווה אפליה אסורה
 חברי המותב
 חברי המותב:  אהרן ברק, תיאודור אור, מישאל חשין, יעקב קדמי ויצחק זמיר
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  הנשיא ברק קבע שעקרון השוויון מבוסס על היות מדינת ישראל מדינה יהודית ומדינה דמוקרטית (ואין סתירה בין השניים). לכן, המדינה אינה רשאית להקצות משאבים באופן המבוסס על יחס מפלה בין יהודים לבין לא-יהודים.
 דעות נוספות:  השופט קדמי, בדעת יחיד, טען שכיוון שישראל היא מדינה יהודית, ניתן לאזן בין עיקרון זה לבין ערך השוויון ואינטרסים נוספים. כיוון שמדובר בפסיקה תקדימית, אין להחילה בדיעבד.  יתר השופטים הצטרפו לדעתו של הנשיא ברק.
 נהפך על ידי
 יש הטוענים כי נהפך על-ידי חוק הלאום, אך בבג"ץ חוק הלאום השופטים כותבים במפורש כי הלכת קעדאן לא נהפכה (ראו סעיף 8 בפסיקתו של השופט הנדל או חלקו של כבוד השופט קרא)
 
משפחת קעדאן בבקה אל גרבייה
בג"ץ קעדאן הוא פסק דין של בג"ץ שקבע כי מדיניות החכרה של קרקעות ליהודים בלבד מהווה אפליה אסורה הפוגעת בעקרון השוויון.
רקע

עאדל ואימאן קעדאן היו תושבי באקה אל-גרבייה שחפצו להצטרף לאגודה השיתופית קציר, הסמוכה למקום מגוריהם, שיכלה להציע להם רמת חיים גבוהה שאינה זמינה ביישובם. לאחר שנדחתה בקשתם להתקבל ליישוב בשל היותם ערבים, פנו בני הזוג באמצעות עורכי הדין נטע זיו ודן יקיר מהאגודה לזכויות האזרח לבית המשפט הגבוה לצדק בשנת 1995, שהחליט לדון בנושא בהרכב מורחב של חמישה שופטים. עוזי פוגלמן ייצג את המדינה, ואמנון גולדנברג את הסוכנות היהודית. בעתירה התקיימו שלושה דיונים בין השנים 1996 ל-1998.
הדיון נסב על חוקיות החכרת הקרקעות מצד מינהל מקרקעי ישראל, שהוא גוף ממשלתי, לסוכנות היהודית, שכארגון יהודי לאומי, דואגת לאינטרסים של היהודים בלבד. הסוגיה שעמדה על הפרק היא האם למדינת ישראל, כמדינה יהודית ודמוקרטית, מותר להקצות קרקע ציבורית העומדת לרשותה ליהודים בלבד. המינהל הצהיר על נכונות להקצות קרקע גם להקמת יישוב קהילתי לערבים בלבד, אולם לא היו פניות כאלו, ובהתאם לתוצאה פסק בג"ץ מדובר באפליה.
הפרשה עוררה דיון ציבורי נוקב. המוסדות הציוניים: הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית והקרן הקיימת לישראל ניסו לסכל את קבלתה של המשפחה ליישוב. גם בקרב הציבור הערבי לא הייתה התלהבות רבה מהמאבק של משפחה ערבית להשתלב ביישוב יהודי, מתוך גישה שזו אינה הדרך לפתרון מצוקת הקרקעות של ערביי ישראל.[דרוש מקור]
בפברואר 1998 זימן נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, דיון מיוחד ובו הציע לכל הצדדים למצוא פתרון בדרך של פשרה לבעיה ולהימנע מהכרעה שיפוטית, שכן לדבריו, זו אחת ההכרעות השיפוטיות הקשות ביותר שנתקל בה. בעקבות דיון זה מונה מפשר שיחד עם הצדדים ערך סיור בשטח בניסיון למצוא מגרש למשפחה "מעבר לגדר", דהיינו מחוץ לשטח היישוב קציר. לאחר חודשים ארוכים של ניסיונות גישור שלא צלחו, התבקש בית המשפט להכריע בעתירה.
פסיקת בג"ץ, ותוצאותיה לעותרים

בפסק-הדין שניתן במרץ 2000, התקבלה העתירה ונקבע כי דווקא מפני שמדינת ישראל היא יהודית, עליה לקדש את ערך השוויון ומכאן שהתרת התיישבות ליהודים בלבד היא בגדר הפרה של החוק. מתוך פסק דינו של הנשיא אהרן ברק:
"מערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית לא מתבקש כלל כי המדינה תנהג באפליה בין אזרחיה... המדינה - מדינת יהודים היא; המשטר המתקיים בה - הוא משטר דמוקרטי נאור, המעניק זכויות לכלל האזרחים, יהודים כלא יהודים... אין, אפוא כל סתירה בין ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית לבין שוויון גמור בין כל אזרחיה. נהפוך הוא: שוויון הזכויות בין כל בני האדם בישראל, תהא דתם אשר תהא ותהא לאומיותם אשר תהא - נגזר מערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
שמונה חודשים לאחר מתן פסק הדין פנה קעדאן לבג"ץ בדרישה שפסק הדין יבוצע. בג"ץ הפנה את משפחת קעדאן לוועדת הקבלה של היישוב עם הוראה שעובדת היותם ערבים לא תשמש קריטריון ישיר או עקיף לסירוב. ועדת הקבלה של היישוב קציר סירבה לקבלם, בנימוק של חוסר התאמה. האגודה לזכויות האזרח פנתה שוב לבג"ץ ובשנת 2004 הודיע המינהל שבעקבות גידול היישוב קציר כבר לא מופעלת בו ועדת קבלה ועל כן יוקצה למשפחת קעדאן מגרש. באוגוסט 2007, למעלה מעשר שנים לאחר שהחלו במאבקם, קיבלו בני הזוג קעדאן את האישור לבנות את ביתם ביישוב קציר.
ביקורת

פרופ' אליאב שוחטמן חלק על פסק דין זה, ובין נימוקיו כתב:
יוזמות לשינוי החקיקה בעקבות הפסיקה

לאחר שניתן פסק-הדין, הוגשה הצעת חוק של חבר הכנסת הרב חיים דרוקמן שנועדה לעגן מנגנון חוקי להקצאת קרקעות להתיישבות המדגיש את הערכיות בהתיישבות יהודית. הממשלה החליטה לתמוך בהצעה, והדבר עורר סערה. השר לשעבר בני בגין יצא, לאחר שלוש שנים שלא התבטא בפומבי, בגינוי חריף ואמר כי צר לו שהגענו "למצב שבו צריך לומר את המובן מאליו, שערבי, לא רק גופו אלא גם כבודו אינם הפקר. וערבים כקיבוץ, לא רק גופם אלא גם כבודם אינם הפקר". הליכי החקיקה לא הושלמו.
ב-2007 שוב הוצע תיקון לחוק מקרקעי ישראל, שעבר בקריאה טרומית בלבד. העניין נכלל גם בחוק הלאום.
ראו גם

העליונים: בתוככי בית המשפט העליון
לקריאה נוספת

Gad Barzilai, “Fantasies of Liberalism and Liberal Jurisprudence: State Law, Politics, and the Israeli-Arab-Palestinian Community.” Israel Law Review, Vol.34 (2000): 425- 451.
הערות שוליים

↑  אריה דיין, בג"ץ פסק לטובת קעדאן, אבל פקיד הסוכנות המליץ לצפצף עליו, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2003
↑  בשג"ץ 8532/00 קעדאן נ' מינהל מקרקעי ישראל ואחרים, ניתן ב־3 באפריל 2001
↑  בג"ץ 8060/03 קעדאן נ' מינהל מקרקעי ישראל ואחרים, ניתן ב־26 באפריל 2006
↑  אליאב שוחטמן, חוקיותה וחוקתיותה של התיישבות יהודית בארץ־ישראל, משפט וממשל ו', תשס"א
↑  גדעון אלון, היועצת המשפטית של הכנסת: לפסול הצעת חוק "עוקף" בג"ץ קציר, באתר הארץ, 16 בינואר 2002 • נוסח מפברואר 2002 של הצעת חוק מקרקעי ישראל (תיקון - הקצאת קרקע להתיישבות יהודית), התשס"ב - 2002, ‏ו' באדר התשס"ב – 18.2.2002
↑  עידן הראל, הכנסת אישרה: אדמות קק"ל ליהודים בלבד, באתר תרבוש - אתר תרבות ופנאי לציבור הדתי., ‏18/07/2007 (ארכיון) • פרוטוקול מס' 374 מישיבת ועדת הכלכלה של הכנסת, ‏י"ז בחשוון התשס"ח (29 באוקטובר 2007)
↑  יהונתן ליס, הליכוד והבית היהודי יקדמו את "חוק הלאום" הגנוז, באתר הארץ, 15 במרץ 2013
סהרה המערבית

סהרה המערבית (בערבית: الصحراء الغربية הגייה: aṣ-Ṣaḥrā' al-Gharbiyyah; בברברית: Taneẓroft Tutrimt; בספרדית: Sáhara Occidental) היא טריטוריה בצפון-מערב אפריקה. גבולותיה הם: מרוקו מצפון, אלג'יריה בצפון-מזרח, מאוריטניה במזרח ובדרום, והאוקיינוס האטלנטי במערב. בירת הטריטוריה היא העיר לעיון (אל-עיון), ובה מתגוררת מרבית אוכלוסייתה. דתם של כ-99% מתושבי סהרה המערבית היא האסלאם מהזרם הסוני, והשפות הנפוצות ביותר בה הן ניבים של ערבית.
מעמדה של סהרה המערבית נמצא במחלוקת בין לאומית. על פי החלטות העצרת הכללית ובית הדין הבין לאומי בהאג, האוכלוסייה בשטח זכאית לבחור את עתידה הפוליטי מכוח הזכות להגדרה עצמית. למרות זאת, ב-1975 מרוקו השתלטה על השטח והיא טוענת לריבונות בו. מדינות רבות בעולם הכירו בריבונות זו, בממפורש או במשתמע, ביניהן ארצות הברית, וישראל. מנגד, תנועת השחרור הלאומית של העם הסהרווי, חזית פוליסריו. הכריזה ב-1976 על הקמת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ששולטת בפועל רק על שטחים שצמודים לגבול המזרחי. מרוקו שולטת בפועל בשאר שטחה של סהרה המערבית.
משאל העם

בשנת 1974 הכריזה ספרד שהיא מוכנה לקיים משאל עם אשר יכלול אפשרות של הגדרה עצמית לאוכלוסייה החיה בסהרה המערבית. מרוקו הכריזה שלא תקבל את תוצאות משאל העם מכיוון שהוא כולל את האופציה לעצמאות של הטריטוריה. העצרת הכללית של האו"ם ביקשה מספרד לדחות את קיומו של משאל העם, עד להחלטת בית הדין הבין לאומי בבקשה לחוות דעת מייעצת של בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. במהלך השנים התקיים משא ומתן על התנאים לקיום משאל עם בשטח, אך ללא הצלחה עקב מחלוקת על השאלות שיעמדו להכרעה ומי שיהיו רשאים להשתתף במשאל העם. מרוקו דורשת שהאופציה היחידה שתעמוד על הפרק היא אוטונומיה תחת ריבונותה. פוליסריו מתנגדת להשתתפות במשאל העם של המתיישבים המרוקאים, המהווים רוב באוכלוסיית השטח.
ב-20 בספטמבר 1988, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 621, למנות נציג מיוחד בסהרה המערבית. המועצה אף ביקשה ממזכ"ל האו"ם לקיים משאל עם על הגדרה עצמית עבור הסהראווים, אשר יהיה מפוקח ומאורגן באמצעות האו"ם ובשיתוף פעולה עם האיחוד האפריקאי. ההחלטה לקיים את משאל העם נתמכה בין היתר בהסכמתם של ממלכת מרוקו ותנועת חזית פוליסריו ולכן רק לאחר מכן, בשנת 1990, בהחלטה 658 של מועצת הביטחון הוקם כוח משימה של האו"ם, שמטרתו לקיים משאל עם בסהרה המערבית. תוכנית זו נקראה "תוכנית ההתיישבות", כאשר יעדה המרכזי הוא קיום משאל עם חופשי והוגן שבו הסהראווים יוכלו לממש את זכותם להגדרה עצמית ולבחור בעצמאות או במיזוג עם מרוקו. הזכאות להצבעה התבססה על מפקד האוכלוסין האחרון שביצע השלטון הקולוניאלי הספרדי שמנה כ-75,000 איש. צוות משלחת האו"ם, MINURSO, שתפקידו לפקח על הפסקת האש באזור וכן על משאל העם, התחיל לפעול בספטמבר שנת 1991. משאל העם היה אמור להתקיים בשנת 1992.
משאל העם לא התקיים. רק בשנת 2000 MINURSO הצליחו לסיים את איסוף הנתונים ולהכריע מי יוכל להשתתף במשאל העם. הם קבעו כי 86,386 איש רשאים להצביע. השלב הבא היה לקיים את משאל העם, אך מרוקו שוב ערערה על רשימת המצביעים. מלך מרוקו החדש, מוחמד השישי, הצהיר בשנת 2002 כי הרעיון למשאל עם תם. בשנת 2003 נערך ניסיון נוסף לביצוע משאל עם, והוצע כי משאל העם יכלול גם תושבים ממרוקו אשר נמצאים בשטח מאז שנת 1999, ולא רק את העם הסהראווי. תנועת חזית פוליסריו קיבלה את התוכנית, אך מרוקו דחתה אותה.
מעמדה של סהרה המערבית כיום

מרוקו החלה להשתמש בקשריה עם מדינות חברות במועצת הביטחון של האו"ם, כדי לקבל לגיטימציה לכיבוש ולסיפוח של שטחי סהרה המערבית. למרות זאת, בשנת 2006 מזכ"ל האו"ם טען שאין מדינה שיכולה להיות חברה באו"ם ולהכיר בריבונות של מרוקו על שטחי סהרה המערבית. במנדט הכוח של משימת MINURSO, לא מופיע סעיף ניטור ופיקוח על הפרת זכויות אדם, כמו כן יכולותיו לפעול באזור צומצמו לאחר שכוחות מרוקו גירשו מספר בעלי תפקידים. במחאה על כך, פרסמה מועצת איחוד אפריקה לשלום וביטחון קריאה למועצת הביטחון של האו"ם להרחיב את מנדט כוח המשימה, כך שיכלול ניטור ופיקוח על זכויות אדם.
בשנת 2007 הציגה חזית פוליסריו לאו"ם הצעה לפתרון פוליטי מקובל על ידי כלל הצדדים שיעניק הגדרה עצמית לתושבהי סהרה המערבית. הצעה זו כללה את הצורך במשאל עם שייתמך על ידי מועצת הביטחון של האו"ם וכן הכרה בכך שאם משאל העם יוביל לעצמאות סהרה המערבית, המדינה הסהראווית החדשה תהיה מוכנה לקיים יחסים דיפלומטיים עם מרוקו. כחלק מהחלטתו של מזכ"ל האו"ם, משלחות של חזית פוליסריו ומרוקו נפגשו בארצות הברית וכן משלחות מאלג'יריה ומאוריטניה הוזמנו. למרות כישלון הסבבים הראשונים, הוחלט על סבבים נוספים כדי לנסות ולהמשיך לקיים דיון.
עמדתה של מרוקו היא שההסדר היחיד שרלוונטי לסהרה המערבית הוא אוטונומיה תחת שליטה מרוקאית, תוך הדגשה כי לא תוותר על ריבונותה באזור.
צרפת, פולין, הודו, ערב הסעודית, איחוד האמירויות, בחריין וטורקיה מכירות באופן לא רשמי בריבונותה של מרוקו בסהרה המערבית. סין ורוסיה (עד דצמבר 2020) לא פרסמו עמדה בסוגיה. בדצמבר 2020 הכירה ארצות הברית בריבונותה של מרוקו על סהרה המערבית כחלק מהסכם ישראל–מרוקו. עד אמצע דצמבר 2020 הוקמו 18 קונסוליות בטריטוריה. ביוני 2022 הכריזה ישראל שהיא תומכת בריבונות מרוקו על סהרה המערבית, וביולי 2023 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו למלך מרוקו מוחמד השישי, על הכרתה הרשמית בכך.
כלכלה

לסהרה המערבית יש משאבים טבעיים מועטים וקיים מחסור תמידי של מי גשם עבור פעילות חקלאית. מרבית המזון שצורכת האוכלוסייה מיובא מבחוץ, והמסחר, יחד עם פעילויות כלכליות אחרות, נתון בשליטת הממשל המרוקאי. ההכנסה לנפש, בדומה לאיכות החיים של התושבים, נמוכה באופן משמעותי מזו של מרוקו.
גאוגרפיה

סהרה המערבית נמצאת בצפון אפריקה, ממזרח לאוקיינוס האטלנטי, בין מאוריטניה ומרוקו. היא גובלת גם באלג'יריה.
אורכו הכולל של קו החוף של הסהרה המערבית הוא 1,110 ק"מ, ואורך הגבולות היבשתיים שלה הוא 2,046 ק"מ. שטחה הכולל הוא 266,000 קמ"ר. מרוקו הקימה חומה לאורך 1,500 ק"מ ולמעשה חילקה את המדינה, כאשר היא שולטת בצד המערבי.
מיקומה במדבר סהרה משפיע על אקלים מדברי חם ויבש ועם מיעוט משקעים. לחץ אוויר גבוה מונע זרימת רוח עם גשם. גם בחורף מונעים הרי האטלס כניסת רוח וגשמים: במקום יורדים כ-100 מ"מ גשמים בשנה בממוצע, והחום גורם להתאיידות מהירה. במישורים שורר יובש כמעט מוחלט, הטמפרטורות מגיעות עד 45 מעלות צלזיוס בקיץ. בלילה קריר כמקובל באקלים מדברי, ובמקומות גבוהים אף שוררת קרה.
הטריטוריה הייתה מחולקת לשני חבלים שהגבול ביניהם היה קו רוחב 26° (קו כף בוז'דור). השליש הצפוני, המאוכלס יותר, נקרא סגייה אל-חמרה ובירתו הייתה לעיון. החלק הדרומי תפס שני-שלישים מן הטריטוריה ונקרא ריו דה אורו, שבירתו הייתה וייה סיסנרוס (כיום: דאח'לה).
דמוגרפיה

אוכלוסייתה הילידית של סהרה המערבית מורכבת בעיקר מבני שבט הסהראווי, שמוצאו שבטים ברברים סהנג'ים, אפריקאים, וערבים שמוצאם מחצי האי ערב. המרכיב ששימש לאחדות בין השבטים השונים היה תהליך הדרגתי של התפשטות האסלאם. תהליך זה הוביל ליצירתו של לאום סהראווי בעל ייחודיות אתנית, לשונית, דתית ותרבותית. אורח החיים של הסהראווים התאפיין בנוודות ורעיית צאן, אך לאחר החלטת ספרד להפוך את סהרה המערבית למושבה ספרדית אוטונומית, עברה האוכלוסייה תהליך מודרניזציה שחיזק את התודעה הלאומית של בני הסהראווי. פרט לבני שבט הסהראווי, מתגוררים בסהרה המערבית כ-200 אלף תושבי מרוקו שהגיעו לאחר 1975, במסגרת מאמציה של מרוקו להשתלט על השטח.
נכון לשנת 2024, האוכלוסייה בסהרה המערבית מוערכת בכ-612 אלף בני אדם (אנ'). השטח היא אחד האזורים בעלי צפיפות האוכלוסייה מהנמוכות בעולם (2.3 בני אדם לקילומטר רבוע בממוצע).
האוכלוסייה בסהרה המערבית דוברת שלוש שפות עיקריות: ערבית, מרוקאית וספרדית. הדת השלטת בטריטוריה היא האסלאם.
הריבוי הטבעי מעט יותר מ-3% והילדים מתחת לגיל 18 מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה.
מחוזות סהרה המערבית

מבחינה מנהלית סהרה המערבית מחולקת על ידי השלטון המרוקאי ל-3 מחוזות, כאשר אחד מהם רק בחלקו (נפה אחת) נמצא בסהרה המערבית. יתר המחוזות מחולקים לנפות.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  נכון לשנת 2014 | שטח |
| 1 | מחוז גואלמין אד נון | גואלמין | اڭلميم-وادي نون | 433,757 | 46,108 |
| 2 | מחוז אלעיון בוג'דור-אלש'אקיה אלחמראא | לעיון | العيون بوجدور الساقية الحمراء | 367,758 | 139,480 |
| 3 | מחוז ואד אד ד'הב לכוירה | דחלה | وادي الذهب لكويرة | 142,955 | 142,865 |
לקריאה נוספת

אמנסטי אינטרנשיונל, דו"ח שנתי לשנת 1991, (1991).
Mark W Janis, International Court of Justice: Advisory opinion on the Western Sahara", 17 Harvard International Law Journal 3 (1976).
Spector Samuel, "Western Sahara and the Self-Determination Debate", 16 Middle East Quarterly 33 (2009).
Steinbach Armin, "The Western Sahara Dispute: A Case for the ECJ", 18 Columbbia Journal of European Law 3 (2012).
Zunes Stephen, "The International Community and Military Occupation: Western Sahra in a Comparative Perspective", Conference Papers - International Studies Association 1 (2008).
Stephen Allen and Jamie Trinidad, The Western Sahara Question and International Law: Recognition Doctrine and Self-determination (Routledge, 2024, open access)
קוש ג'ומבו

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1985 (בת 39) למבת', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון  מכללת בריט לאמנויות הבמה 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
קוש ג'ומבו (באנגלית: Cush Jumbo, נולדה ב-23 בספטמבר 1985) היא שחקנית וסופרת בריטית.
היא מוכרת בעיקר בתפקידה הראשי בתור עורכת הדין לוקה קווין בסדרת הדרמה של CBS, "האישה הטובה" (2016-2015) ובסדרת ההמשך "הטובות לקרב" (2021-2017). היא גם כיכבה בתור הבלשית בתאני ולאן בסדרת הדרמה המשטרתית "ורה" (2012, 2016-2015).
ג'ומבו אף זכתה לשבחים על עבודתה בתיאטרון. היא הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה על משחקה בתפקיד מרקוס אנטוניוס ביוליוס קיסר ב-2013, וכן שיחקה במחזה שכתבה, "ג'וזפין ואני". היא זכתה בפרס התיאטרון של איבנינג סטנדרד על הצגת היחיד שלה, ושחזרה את הופעתה בתיאטרון אוף-ברודוויי ב-2015. ג'ומבו הופיעה לראשונה בברודוויי במחזה "הנהר" של ג'אז באטרוורת' בשנת 2014, והייתה מועמדת בשנית לפרס אוליבייה ב-2021 עם שובה לבימת לונדון כהמלט.
ביוגרפיה

ג'ומבו נולדה ברובע דנמרק היל בלונדון לאנג'לה ומרקס ג'ומבו. אמה היא בריטית ואביה הוא ממוצא ניגרי.
כבת שנייה בשישה ילדים, גדלה ג'ומבו בשכונות לואישם וסאוות'וורק. היא החלה בשיעורי מחול בגיל 3, טאפ, בלט ומחול מודרני, והמשיכה לריקודי רחוב, מחול מודרני, ריקודים סלוניים ומחול לטיני.
כילדה למדה בבית הספר גלנלין לדרמה כיום אקדמיית גלנלין). מגיל 11 עד 15 התאמנה בבית ספר פרנסיס קופר למחול, במקביל ללימודיה באקדמיה לבנות, אבל בגיל 14 פרשה מן הלימודים באקדמיה כדי לעסוק ביתר רצינות בלימודי משחק בקרוידן.
היא סיימה בהצטיינות קורס משחק בבית ספר לדיבור ולדרמה לפני שיצאה לקריירה. היא שקלה לימודי הוראה בלונדון לפני שבחרה סופית בקריירה של שחקנית.
קריירה

בתיאטרון הופיעה ג'ומבו ב"סיפורי בריקסטון" בתיאטרון ליריק בהאמרסמית', ב"זהב נוזלי" בתיאטרון אמליה ובעמל אהבה לשווא בתיאטרון הגלוב. כמו כן הופיעה בהפקות שלח גן הדובדבנים, ציד המכשפות, מעגל הגיר הקווקזי, ריצ'רד השלישי ופיגמליון בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר. בשנת 2012 זכתה בפרס יאן צ'ארלסון על משחקה בתפקיד רוזלינד במחזה כטוב בעיניכם.
בשנת 2021 כיכבה בסדרת המתח "תישאר קרוב",  המבוססת על ספרו של הרלן קובן באותו השם, ששדורה בנטפליקס. באותה שנה גם שיחקה במותחן "הוא חייב למות".
בשנת 2022 כיכבה  במיני-סדרת הדרמה "מים שקטים" לצד דייוויד טננט.
בשנת 2024 כיכבה לצדו של פיטר קפלדי בסדרת מותחן הפשע "קרימינל רקורד" (אנ') בשירות הסטרימינג "אפל TV פלוס" בתור הבלשית הצעירה ג'ון לנקר.
הערות שוליים

↑  הנדרסון, ברודוויי.קום/ קוש ג'ומבו על שמה יוצא הדופן, חברה החדש באדי יו ג'קמן וכיכובה בדרמה ,המזעזעת' "הנהר"13 בנובמבר 2014
↑  רוברט שור, "מטרו": "קוש ג'ומבו: אלילת הילדות שלי ג'וזפין בייקר הצילה את הקריירה שלי" 11 ביולי 2013
↑  אליזבת דיי, הגרדיאן, ראיון עם קוש ג'מבו: "אינני מעוניינת להופיע במגזין להיטים" 25 בנובמבר 2012
↑  Kelsey Denette, Theatre on the Fly Opens FRED'S DINER, August 15, BroadwayWorld.com (באנגלית) 19 ביולי 2012
↑  גילי איזיקוביץ, הנוסחה עובדת: הרלן קובן עושה את זה שוב בסדרת מתח חדשה, באתר הארץ, 2 בינואר 2022
↑  גילי איזיקוביץ, "הוא חייב למות": היכן שהטבע מרהיב ונפש האדם אפלה, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2021
↑  גילי איזיקוביץ, "מים שקטים": הרצח מזעזע קהילה שלמה, וכל רמז לפתרון מתברר כשגוי, באתר הארץ, 13 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011827714405171  BNE: XX6111559  GND: 1080335137  ISNI: 0000 0001 2060 0757  LCCN: nb2011014984  SUDOC: 24064204X  VIAF: 171578093   WorldCat (עם VIAF): 171578093