stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'רווה-פרנסואה קופרן
יצירות

Rondo en ré majeur pour clavecin ou piano-forte (1782)
Deux Sonates Op. 1, pour le clavecin et le piano-forte avec accompagnement de violon et violoncelle ad libitum (1788)
Ah ! Ça ira !, variations pour le clavecin (1790)
Ouvertures d'Iphigénie et de Démophon pour le piano-forte et violon ad libitum (1797)
Les Incroyables et Les Merveilleuses pour pianoforte (1797)
Premier Recueil contenant six Romances, avec accompagnement de piano-forte ou harpe (1799)
Louis XVIII ou le Retour du bonheur en France (1816)
De nombreuses pièces pour orgue, à destination liturgique (offertoires, versets du Gloria, récits, duetti, etc)
הערות שוליים

↑  Céleste Thérèse Couperin
↑  Louis XVIII ou le Retour du bonheur en France on data.bnf.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308212405171  BNE: XX1774816  BnF: cb13892794d (data)  GND: 137187904  ICCU: DDSV164030  ISNI: 0000 0000 8108 9692  LCCN: n86042039  MusicBrainz: aff7ff7c-d2e2-42b7-9bb8-41abfc08d96b  NTA: 153137355  SUDOC: 131441485  VIAF: 29717640   WorldCat (עם VIAF): 29717640
ג'ובאני פיקי

| --- | --- |

 לידה:  1571 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  17 במאי 1643 (בגיל 72 בערך) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  קנצונה, טוקטה, סלטרלו 
 כלי נגינה:  צ'מבלו 
 
ג'ובאני פיקי (באיטלקית: Giovanni Picchi;‏ 1571/2 - 17 במאי 1643) היה מלחין, נגן עוגב, נגן לאוטה וצ'מבליסט מראשית תקופת הבארוק. היה מצטרף מאוחר לאסכולה הוונציאנית והשפיע רבות על התפתחותן ובידולן של צורות אינסטרומנטליות שהחלו להופיע בתקופתו, כגון הסונאטה והקנצונה להרכב כלי; הוא היה גם הוונציאני היחיד בתקופתו, שכתב מוזיקת מחול לצ'מבלו.
חייו

מעט מאוד ידוע על ילדותו ונעוריו של פיקי, אבל על שנת הולדתו (1571 או 1572) אפשר להקיש מרשומות מותו, שם נאמר, כי היה בן 71 כשמת ב-17 במאי 1643. הראיה המתועדת הראשונה הנוגעת לו יוצאת דופן, בהיותה תמונה: הוא מופיע כנגן לאוטה על דף השער של מדריך מחול מאת פבריציו קארוזו (Nobilità di dame) בזמן מן הזמנים לפני פברואר 1607 הוא נשכר לעבודה כנגן עוגב בכנסיית פרארי בוונציה, ומשנת 1623 עד מותו היה גם נגן העוגב באגודת "סקואולה די סאן רוקו", האגודה היוקרתית והעשירה ביותר בין כל האגודות הדתיות בוונציה. בשנת 1624 הגיש בקשה להתקבל לעבודה כנגן עוגב שני בבזיליקת סן מרקו, אבל הנבחר למשרה היה ג'ובאני פייטרו ברטי.
פיקי היה בן זמנו של מונטוורדי, מאחר שנולד ארבע שנים אחריו ומת שישה חודשים לפני המלחין המפורסם ממנו.
מוזיקה והשפעה

מכלל המוזיקה שכתב פיקי שרדו בעיקר היצירות האינסטרומנטליות. טוקטה אחת לצ'מבלו כלולה ב"ספר הוירג'ינל של פיצוויליאם" (אין יודעים איך הגיעה לשם - מעט מאוד מוזיקה איטלקית כלולה בקובץ האנגלי הזה); שלושה פאסאמצי (ריקוד איטלקי איטי במקצב זוגי) נותרו לפליטה בכתב-יד מטורינו; וב-1619 הוציא פיקי לאור קובץ מחולות לצ'מבלו, Intavolatura di balli d'arpicordo. כן הוציא לאור קובץ של 19 קאנצונות להרכבים אינסטרומנטליים בשנת 1625, Canzoni da sonar.
המחולות שחיבר לצ'מבלו מתחלקים לשלושה סוגים: מחולות במקצב משולש, צמדים של מחולות במקצב משולש עם סלטארלו (מחול איטלקי מהיר במקצב 3/8 או 6/8) וקטעים המשמשים כבס יסודי. רוב היצירות עם בס יסודי עושות שימוש בסוג זה או אחר של תבנית רומנסקה, המתבטאת בקו של ירידה בקוורטה, עליה בסקונדה, שוב ירידה בקוורטה או קווינטה, עליה בסקונדה וכן הלאה. הקנון לכלי קשת של פכלבל, שנכתב כנראה כמה עשרות שנים אחרי שפיקי הלך לעולמו, הוא מן הסתם הדוגמה המפורסמת ביותר לווריאציות על בס רומנסקה.
במסגרת קאנצונות ההרכבים שלו, פעל פיקי להבדיל בין סוגים אחדים של כתיבה אינסטרומנטלית, שהיו חשובות לאין שיעור לצורות מאוחרות יותר כמו הקונצ'רטו. הוא השתמש בעיקר בצורות מוגדרות בבירור של קונצ'רטינו, ריטורנלו וקדנצות במוזיקה שלו להרכבים אינסטרומנטליים, בהתאם לנוהג שג'ובאני גבריאלי ומלחינים אחרים בני דורו הנהיגו בכתיבתם ופיקי המשיך ופיתח. כתיבתו לקבוצות קונצ'רטינו הייתה מן הסתם ההיבט החדשני ביותר בסגנונו והקדימה את יצירותיהם של מלחינים מאמצע תקופת הבארוק כמו קורלי. פיקי השתמש הן בווריאציות הבנויות על סקוונצות והן באפקטים של הד, וכתב למגוון כלים, הכולל כינורות, בסונים, חליליות וטרומבונים, במקרים רבים באותה יצירה עצמה.
נראה שפיקי השתמש במונחים קנצונה וסונאטה במשמעות זהה, וקרה שהתייחס ליצירה בשם "קנצונה" בפרטיטורה ובשם "סונאטה" בתווי התפקידים הנפרדים; ההבדלה בין הצורות הללו הייתה בראשיתה בתחילת המאה ה-17.
לקריאה נוספת

Eleanor Selfridge-Field, Venetian Instrumental Music, from Gabrieli to Vivaldi. New York, Dover Publications, 1994. ISBN 0-486-28151-5
Howard Ferguson: "Giovanni Picchi", Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed July 9, 2005), (subscription access)
סעיף 175

ערך זה עוסק בסעיף בחוק העונשין הגרמני שאסר על הומוסקסואליות. אם התכוונתם לסרט תיעודי בנושא זה, ראו .
אסירים הומוסקסואלים בסימון משולש ורוד במחנה זקסנהאוזן, 1938
סעיף 175 היה סעיף בחוק העונשין הגרמני שאסר על יחסים אינטימיים בין גברים. סעיפי חוק דומים התקיימו במדינות רבות בעולם, ובחלקו עדיין קיימים, אולם זה הגרמני ידוע לשמצה בשל השימוש שעשה בו המשטר הנאצי לכליאת הומוסקסואלים במחנות ריכוז, לסירוסם ולהמתתם. חלק גדול מהאסירים לא זכו לפיצויים מממשלת גרמניה, כי הם נחשבו לפושעים. יתרה מזו, חלק מהאסירים ששרדו את מחנות הריכוז נשלחו לכלא לסיים את תקופת מאסרם על פי סעיף 175.
רקע היסטורי

במחצית השנייה של המאה ה-13 באירופה השתנה מעמדו החוקי של מין אנאלי בין גברים, והפך לעבירה פלילית - עד אז הוא היה בעיקר בגדר חטא, אם כי קיסרים רומיים שונים הוציאו אותו מחוץ לחוק גם הם. ברוב ארצות אירופה "מעשה סדום" הפך לעבירה שדינה מוות.
ב-1532 פרסם קרל החמישי את הקוֹנְסְטִיטוּציוֹ קְרִימִינָלִיס קָרוֹלִינָה (החוקה הפלילית של קרל), שנשארה בתוקף באימפריה הרומית הקדושה עד סוף המאה השבע-עשרה. על פי סעיף 116 למסמך זה:
העונש להפקרות (Vnkeusch) העומדת בניגוד לטבע. במקרה של מעשה הפקרות בין אדם לחיה, גבר לגבר, אישה לאישה, דמם יהא בראשם. ולפי המנהג המקובל ייטַרדו באש מן החיים אל המוות (man solle sy... mit dem feure vom lebenn zum tode richtenn).
ב-1794 נחקק בפרוסיה קודקס חדש שחולל רפורמה בחוקים הישנים, והחליף את עונש המוות במאסר. על פי סעיף 143 של הקודקס:
מעשה תועבה הנוגד את הטבע (widernatürliche Unzucht) בין בני אדם ממין זכר או בין בני-אדם וחיות, עונשו מאסר שאורכו שישה חודשים עד ארבע שנים, וכעונש נוסף שלילה מיידית של זכויות האזרח.
מבחינה זו הייתה פרוסיה מתקדמת יותר משאר המדינות, והרפורמה בחוק נחשבה כהוכחה לנאורות של פרוסיה בעידן האורות. בצרפת נחקק קודקס נפוליאון ב-1804 שהפך יחסי מין בין גברים לחוקיים כל עוד הם בהסכמה (מחבר הקודקס העיקרי, ז'אן ז'אק רז'י דה קמבסרס, היה הומוסקסואל בעצמו). במהלך כיבושיו של נפוליאון הוחל הקודקס במדינות אחרות באירופה, ביניהן הולנד; בוואריה אימצה גם היא תקנה דומה ב-1813 לגבי יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה.
לאור התפתחויות אלו, התעוררה בממלכת פרוסיה דאגה באשר לעתידו של החוק, ובשנת 1869, שנתיים לפני ייסוד האימפריה הגרמנית, התמנתה ועדה רפואית לחקור את הנושא; בוועדה השתתפו, בין השאר, הרופאים המפורסמים רודולף וירכוב והיינריך אדולף פון בארדלבן. במסקנות שהגישה הוועדה נטען כי לא נמצא בסיס רפואי לחקיקה נגד זואופיליה ומין בין גברים, וכי אין הם שונים מסוגים אחרים של יחסי מין שהחוק לא ראה לנכון להתייחס אליהם.
למרות זאת, בטיוטת החוק שהגיש ביסמרק לפני הקונפדרציה הצפון-גרמנית ב-1870 נשארו הסעיפים המענישים הומוסקסואליות, וביסמרק הצדיק זאת בדאגה לדעת הקהל:
אף כי ניתן להצדיק השמטתם של חוקים פליליים אלה מנקודת מבט רפואית, כמו גם מסיבות הקשורות בתאוריות שונות של החוק הפלילי, חוש הצדק של העם (das Rechtsbewußtsein im Volke) רואה במעשים אלו לא רק חטא כי אם גם פשע.
ב-1 בינואר 1872 אומץ חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון-גרמנית בידי האימפריה הגרמנית כולה (כולל בוואריה), וסעיף 175 שלו היה זהה כמעט לחלוטין לגרסה הפרוסית מ-1794.
המאמצים לביטול סעיף 175

כבר בשנות השישים של המאה התשע-עשרה היו אנשים שדיברו בגנותו של סעיף 143 בחוק הפרוסי, ביניהם קרל היינריך אולריכס וקרל מריה קרטבני (טובע המונח 'הומוסקסואליות'). באימפריה הגרמנית (כלומר מאז 1871) החלה התנגדות מאורגנת לחוק בדמותה של הוועדה המדעית-הומניטרית, בראשות מגנוס הירשפלד, שניסתה להילחם בחוק תוך שימוש במחקרים מדעיים חדשים שהצביעו על כך שהומוסקסואליות היא מולדת. ב-1897 כתב הירשפלד עצומה שקראה לביטולו של סעיף 175; על העצומה חתמו כ-6,000 איש. יושב-ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), אוגוסט בבל, הביא שנה אחר-כך את העצומה בפני הרייכסטאג, אבל לא הצליח להביא לביטול החוק. לא זו בלבד, אלא שעשר שנים מאוחר יותר תכננה הממשלה להרחיב את הסעיף כך שיחול גם על נשים, תוך הבעת דאגה בשל מה שנראה כ"התרחבות התופעה". התיקון לחוק עמד לעלות בפני הרייכסטאג לכל המאוחר ב-1917, אבל מלחמת העולם הראשונה (שבה נוצחה האימפריה הגרמנית) טרפה את הקלפים.
רפובליקת ויימאר

בשנים 1919–1929 החלו יותר ויותר קולות ברפובליקת ויימאר לקרוא לביטול סעיף 175, ובראשם הוועדה המדעית-הומניטרית וקבוצת שתדלנות בשם קהילת הייחודיים (Gemeinschaft der Eigenen). אבל מפלגות השמאל מעולם לא הצליחו להגיע לרוב ברייכסטאג, והחוק לא בוטל. ב-1925 תכננה ממשלת ימין-מרכז להחמיר את הענישה הקבועה בחוק, אבל גם הם נכשלו. הצעתם כללה הגדרתם של 'מקרים חמורים', הכרוכים בניצול סמכות, זנות הומוסקסואלית, אונס ומין עם גברים בני פחות מ-21. במקרים אלו הענישה תהיה חמורה יותר, והם יחולו לא רק על מין אנאלי, כי אם גם על מקרים של יחסי מין ללא חדירה. הנימוק לשינוי המוצע התבסס על הגנה על מוסר העם: "...סטיות אלו מביאות לניוון העם ורקבון עוצמתו."
סעיף 175 בגרמניה הנאצית

הנאצים שינו את הסעיף, והרחיבו את תחולתו. הם שינו את ההגדרה מ'עבירה' ל'פשע', ובכך הגדילו את העונש הפוטנציאלי לחמש שנות מאסר. כמו כן הם הסירו את הביטוי 'שלא כדרך הטבע', שנתפס כמתייחס למין אנאלי בלבד. כדי לעבור על החוק מספיק היה לגרום ל'פגיעה בחוש הבושה', כך שלא היה צורך אפילו במגע כלל - אפילו מבט לא צנוע עלול היה להביא להרשעה. שינוי החוק הביא לעלייה תלולה במספר המעצרים.
היינריך הימלר היה האדריכל הראשי של רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית. הרציונל שלו לכך היה שגברים הומוסקסואלים מדביקים ב'סטייתם' גברים אחרים, אשר בכך נגרעים ממאגר ההפריה הזכרי של הגזע הארי. בנוסף, לשיטתו, ההומוסקסואלים נוטים להתכנסויות בעלות אופי קונספירטיבי, דבר העלול לסכן את ביטחון הרייך השלישי. הוכנסו מספר תיקונים לסעיף 175 המרחיבים את הגדרת הפעילויות ההומוסקסואליות האסורות, ועל הגסטפו והאס אס הוטל לאכוף וליישם את החוק. מספר העצירים תחת סעיף 175 עלה בהתמדה. אם ב-1933 נעצרו 835 איש, הרי בשנת 1936 נעצרו 5,321 וב-1939 כבר נעצרו 24,450 עברייני סעיף 175. מי שהוגדר כ'הומוסקסואל חסר-תקנה' (unverbesserlicher Homosexuelle) נשלח בתום תקופת המאסר, או במקומה, למחנה ריכוז בגרמניה (בעיקר דכאו, בוכנוואלד וזקסנהאוזן). המדיניות הנאצית הייתה שאין שולחים אזרחים ארים למחנות מוות במזרח, ולפחות מפריבילגיה זו נהנו על פי רוב גם אסירי סעיף 175. אסירים השפוטים תחת סעיף 175 סומנו במחנות בתג משולש ורוד על בגדם, סימון שלימים הפך להיות אחד מסמלי הגאווה של הקהילה ההומוסקסואלית.
סעיף 175 גם שימש לעיתים למעצר יריבים פוליטיים, בהיעדר עילה אחרת למעצרם. בניגוד לרדיפת מיעוטים אחרים באירופה, כיהודים וכצוענים, בוצעה רדיפת הומוסקסואלים לרוב בגבולות גרמניה בלבד, אך בכמה מקרים נאסרו הומוסקסואלים גם בארצות השפלה וצרפת.
אין עדויות לכך שהייתה תוכנית כוללת להכחדה של האוכלוסייה ההומוסקסואלית, בדומה ל"פתרון הסופי". המדיניות הרשמית הייתה, ככל הנראה, לדאוג ל"חינוך מחדש" של אותם הומוסקסואלים הניתנים ל"תיקון", ובאלה שאינם ניתנים לתיקון לטפל באמצעות סירוס. אולם, הביצוע בפועל של מדיניות חינוכית זו בידי אנשי האס-אס היה מרחיק-לכת וברוטאלי ביותר, ומרבית ההומוסקסואלים שנשלחו 'להתחנך' במחנות הריכוז לא שבו מהם. הם זכו שם ליחס רע ומשפיל במיוחד לעומת אסירים "אריים" אחרים, והיו קורבנות להתעללות סדרתית ומתמשכת. היות שנחשבו סוטים מסוכנים, הם הוחזקו בנפרד ובריחוק מיתר האסירים ה"אריים" ונאסר עליהם כל מגע איתם. לצורכי חינוך ושבירת רוחם הם הועסקו בעבודות פרך חסרות כל תכלית, והיו הראשונים לשמש כשפני ניסיונות בניסויים רפואיים. חלו עליהם מגבלות ואיסורים שאפילו במושגי מחנות הריכוז הנאציים נחשבו כחריגים וקיצוניים. רבים מהם סורסו. שיעור התמותה במחנות בגרמניה בקרב ההומוסקסואלים היה השני בגובהו מבין קבוצות האסירים, לאחר היהודים – כ-60%.
אין סטטיסטיקה רשמית של מספר ההומוסקסואלים שנספו בתקופת המשטר הנאצי. על פי הערכות, בין 1933 ל-1945 נעצרו כ-100,000 הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית מתוקף סעיף 175. לפחות מחציתם נידונו לעונשי מאסר, מרביתם בבתי כלא רגילים, וכ-10,000 נשלחו למחנות ריכוז. בנוסף, היו כאלה שמצאו את מותם בדרכים אחרות, שלא במחנות. סה"כ מעריכים שבין 10,000 ל-15,000 הומוסקסואלים נספו, בשלוש קטגוריות עיקריות: כאלה שנעצרו, נשפטו והוצאו להורג; כאלה שנשלחו למחנות ריכוז, בהם מצאו את מותם מהתעללות, מרעב או ממחלה; וכאלה שאושפזו במוסדות והומתו במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
אחרי מלחמת העולם השנייה > מזרח גרמניה

באזור הכיבוש הסובייטי שהפך מאוחר יותר למזרח גרמניה, המדיניות באשר לקיום החוק הייתה שונה תחילה ממדינה למדינה. לדוגמה, תורינגיה אימצה את החוק הישן של רפובליקת ויימאר, ואילו סכסוניה אנהלט פסקה כי יש לראות בסעיף 175 חלק מפשעי המלחמה הנאציים. ב-1950, שנה לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה), החליט בית המשפט בברלין להחזיר לתוקף בכל המדינה את הגרסה הישנה של סעיף 175 מתקופת ויימאר, אבל השאיר על כנה את התוספת בעניין "תועבה חמורה". פסק דין מ-1954 קבע שאין צורך בחדירה לצורך עבירה על הסעיף, ו'תועבה' הוגדרה ככל פעולה הגורמת לעוררות מינית ו"פוגעת ברגשות המוסריים של פועלינו".
תיקון לחוק הפלילי ב-1957 התיר לוותר על העמדה לדין במקרה של עבירה שאינה מסכנת את החברה ואין לה השלכות; בעקבות תיקון זה לא הופעל יותר הסעיף. סעיף אחר, שנחקק ב-1968, קבע עונש עד שלוש שנות מאסר לבגיר (מעל 18) שמקיים יחסי מין עם קטין (בן פחות מ-18) בן אותו המין. ב-1989 בוטל החוק ואחריו לא הייתה עוד התייחסות ספציפית להומוסקסואליות בחוק המזרח-גרמני.
אחרי מלחמת העולם השנייה > מערב גרמניה

לאחר המלחמה שמרה מערב גרמניה על הגרסה הוויימארית של סעיף 175. ב-1957 קבעה ועדת החקיקה הפדרלית כי אין מניעה להשאיר את הסעיף, כי הוא "אינו מושפע מהפוליטיקה הנאציונל-סוציאליסטית במידה כזו שיש לבטלו במדינה חופשית ודמוקרטית".
בין 1945 ו-1969 כ-100,000 גברים הועמדו לדין וכ-50,000 נכלאו. גל של מעצרים, תביעות ומשפטים בפרנקפורט בשנים 1950 – 1951 הביא לשש התאבדויות.
בשנת 1973 נערכה רפורמה מקיפה בחוק, ונשארו בו בעיקר הסעיפים הנוגעים למין עם קטינים. גיל ההסכמה הונמך מ-21 ל-18 (גיל ההסכמה ליחסים הטרוסקסואליים היה 14). ב-1986 נבחר לראשונה נציג הומוסקסואל גלוי לבונדסטאג מטעם מפלגת הירוקים. הוא ניסה להביא לביטולו של הסעיף, מה שהיה מוריד את גיל ההסכמה ל-14. הניסיון נכשל, וסעיף 175 נשאר בספר החוקים הגרמני עוד שמונה שנים. החוק בוטל לבסוף ב-1994, בין השאר בעקבות איחוד גרמניה והצורך להתאים בין חוקי המערב והמזרח.
ראו גם

סעיף 175 (סרט)
מגנוס הירשפלד
הומופוביה
היסטוריה של גרמניה
אנדרטת ההומומונומנט
לסביות בגרמניה הנאצית
זכויות להט"ב באירופה
תעודת "קורבן הפשיזם" שבוטלה בהוראת המגיסטראט של מזרח ברלין. מאסירים שנכלאו במחנות הריכוז בעוון הומוסקסואליות נשללה הזכות לקבל קצבה כקורבנות הנאצים.
ז'אן-פיליפ ראמו

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1683 דיז'ון, צרפת צרפת 
 פטירה:  12 בספטמבר 1764 (בגיל 80) פריז, ממלכת צרפת 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט אסטאש 
 מוקד פעילות:  ממלכת צרפת 
 מקום לימודים:  Collège des Godrans 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  Marie-Louise Mangot 
 צאצאים:  Claude-François Rameau 
 פרסים והוקרה:  מסדר סן-מישל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'אן-פיליפ ראמו (בצרפתית: Jean-Philippe Rameau; הוטבל ב-25 בספטמבר 1683 בדיז'ון – 12 בספטמבר 1764, פריז) היה אחד מחשובי המלחינים והתאורטיקנים למוזיקה בצרפת תקופת הבארוק. הוא החליף את ז'אן-בטיסט לולי כמלחין הראשון במעלה של האופרה הצרפתית, והיה מושא התקפותיהם של המעדיפים את סגנונו של לולי.
קורות חייו ויצירתו

אביו של ראמו היה נגן העוגב בקתדרלה של דיז'ון, הראשון לשושלת נגני מקלדת במשפחת ראמו, שכללה את ז'אן-פיליפ עצמו, אחיו הצעיר קלוד ואחותו קתרין, בנו הצעיר של קלוד ז'אן-פרנסואה ואחיו למחצה של ז'אן-פרנסואה, לאזאר, שהיה גם לדמות בדיאלוג של דני דידרו, "אחיינו של ראמו".. האב עודד את זאן-פיליפ להתאמן בצ'מבלו מן הגיל הצעיר ביותר האפשרי. אף על פי כן, ראמו התחיל ללמוד משפטים לפני שהחליט, שחקר מוזיקה והלחנתה הם אהבת חייו האמיתית. הוא בילה חלק גדול מנעוריו באיטליה ובפריז ולמשך זמן מה הלך בדרכי אביו כנגן עוגב בקתדרלה של קלרמון. ראמו נודע ביותר, אולי, בתאוריות שלו בנוגע לטונאליות באמצעות "באס פונדמנטאל" או תווים ראשיים, הרעיון שאקורדים נשארים שווי ערך בהיפוך, שתואר ב-Traité de l'harmonie משנת 1722 ו-Nouveau système de musique théorique משנת 1726. רק לאחר שהגיע לשנות ה-40 לחייו התבלט ראמו בתחום הקומפוזיציה, אבל עם מותו של קופרן בשנת 1733 היה מקום לראות בו את המלחין הראשון במעלה בתקופתו. מאז והלאה הקדיש את עצמו בראש ובראשונה לאופרה, החל באיפוליט ואריסי (צר') משנת 1733. הוא עבד בשיתוף פעולה עם וולטר במספר אופרות, בעיקר "נסיכת נאווארה", שזיכתה אותו בתואר המלכותי "מחבר המוזיקה של הארמון".  גם אם מעולם לא חיבר סימפוניה אמיתית, הרי גילה את כישוריו, בייחוד בז'אנר האופראי, כמחדש מוזיקה תזמורתית ותזמור, שהשפיע על המוזיקה של הבאים אחריו וחזה מראש את המוזיקה של התקופה הקלאסית והרומנטית (הקטור ברליוז), ואפילו את הנאו-קלאסיציזם של סטרווינסקי, בפרלוד קצר באופרה האחרונה שלו, Les Boréades משנת 1763. שלושת קובצי היצירות לצ'מבלו שחיבר ראמו – ובייחוד השלישי מביניהם – מגלים מקוריות ותעוזה יוצאים מגדר הרגיל. בזכותם ובזכות ה-Pièces de Clavecin en Concert (סוויטות קונצרטנטיות לצ'מבלו, כינור וויולה דה גמבה) נחשב ראמו בין טובי המלחינים לכלי.
שני מלחינים צרפתיים דגולים העריצו את המוזיקה שלו: הקטור ברליוז, שתיאר את אמנותו של ראמו כ"אחת התפיסות הנעלות ביותר של מוזיקה דרמטית", וקלוד דביסי, שהתרשם בעיקר מן האופרה "קסטור ופולוקס" של ראמו (1737), שהוחזרה לרפרטואר בשנת 1903: "גאוניותו של גלוק נטועה עמוק ביצירותיו של ראמו. (...) השוואה מפורטת מאפשרת לנו לקבוע בוודאות, שגלוק יכול היה לרשת את מקומו של ראמו על הבימה הצרפתית אך ורק על ידי הטמעת יצירותיו היפהפיות של ראמו עד להיותן שלו עצמו." קאמי סן-סנס, ונסן ד'אנדי ופול דיקא הם עוד שלושה מוזיקאים צרפתים חשובים, שתמכו מעשית במוזיקה של ראמו בזמנם.
ראו גם

רשימת יצירותיו, בוויקיפדיה האנגלית
דרדנוס (אופרה)
לקריאה נוספת

Cynthia Verba, Dramatic Expression in Rameau's Tragédie en Musique: Between Tradition and Enlightenment, Cambridge University Press, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Thomas Street Christensen, Rameau and Musical Thought in the Enlightenment, Cambridge University Press, 1993 (הספר בקטלוג ULI)
William Gibbons, Building the Operatic Museum: Eighteenth-Century Opera in Fin-de-Siècle Paris, Boydell & Brewer, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Marcie Ray, Coquettes, Wives, and Widows: Gender Politics in French Baroque Opera and Theater, University of Rochester Press, 2020 (הספר בקטלוג ULI)
Graham Sadler, The Rameau Compendium, Boydell Press, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
Graham Sadler, Shirley Thompson, Jonathan Huw Williams (eds.), The Operas of Rameau: Genesis, Staging, Reception, Routledge, 2022 (הספר בקטלוג ULI)
Cuthbert Girdlestone, Jean-Philippe Rameau: his Life and Work, Dover, 1969 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  גרהאם סדלר ותומאס כריסטנסן, "ז'אן-פיליפ ראמו, במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  גרהאם וכריסטנסן, גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266990105171  PLWABN: 9810642963905606  BIBSYS: 90150506  BNC: 000127127  BNE: XX897929  BnF: cb13898799k (data)  CANTIC: a10478127  CiNii: DA0176027X  GND: 118598090  ICCU: LO1V133666  ISNI: 0000 0001 2278 5978  LCCN: n50000571  LNB: 000036675  MusicBrainz: b29a3b55-785c-4072-9daf-0153cac864b6  NDL: 00954054  NKC: jn19990006819  NLA: 35440764  NLG: 214441  NLK: KAC199636056  NSK: 000036036  NTA: 070335788  RERO: 02-A003725608  SELIBR: 206355  SNAC: w6js9pt5  SUDOC: 027088960  Trove: 953742  VcBA: 495/102092  VIAF: 39563041   WorldCat (עם VIAF): 39563041
אלן גינסברג

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1926 ניוארק, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באפריל 1997 (בגיל 70) איסט וילג', מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Irwin Allen Ginsberg 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  BNai Israel Cemetery 
 מקום מגורים:  פטרסון, איסט וילג' 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה מונטקלייר, אוניברסיטת קולומביה, Eastside High School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספוקן וורד 
 זרם ספרותי:  דור הביט, שירה וידויית 
 יצירות בולטות:  Howl 
 בן או בת זוג:  פיטר אורלובסקי 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר הלאומי לשירה (1974)  מדליית רוברט פרוסט (1986)  פרס הספר הלאומי (1974)  זר הזהב (1986)  מלגת גוגנהיים  פרס השלום של ליגת המתנגדים למלחמה  פרס ג'ון ג'יי 
 allenginsberg.org
 חתימה:   
 
אלן גינסברג ובוב דילן, 1975
אלן גינסברג (באנגלית: Allen Ginsberg;‏ 3 ביוני 1926 – 5 באפריל 1997) היה משורר יהודי-אמריקאי, מהדמויות הבולטות ב"דור הביט" של אמצע המאה ה-20 בסן פרנסיסקו. מבקר חריף של תרבות ארצות הברית.
קורות חיים > ילדותו

גינסברג נולד בניוארק, ניו ג'רזי למשפחה יהודית ממוצא רוסי בעלת מודעות פוליטית חזקה שהתעניינה במרקסיזם ופמיניזם. אביו, לואיס, היה מורה ומשורר שפרסם מיצירותיו מדי פעם בניו יורק טיימס. אמו, נעמי, סבלה מהתקפי פרנויה חוזרים ונשנים עד שבסופו של דבר אושפזה ועברה ניתוח כריתת אונה. אלן הצעיר התחבט בשאלת זהותו המינית, ונחשב לתלמיד מצטיין. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון נרשם לאוניברסיטת קולומביה.
קורות חיים > חבורת ה'ביט'

באוניברסיטה הצטרף גינסברג לקבוצת יוצרים צעירים שניסו להתעמת עם החברה השמרנית האמריקאית של שנות החמישים. בין חברי הקבוצה נמנו ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז, לוסיאן קאר וניל קאסאדי. לצד התעניינות בפילוסופיה ובספרות נהגו חברי הקבוצה להשתמש בסמים, לנהל חיי מין חופשיים ואף לעסוק בפשע. השייכות לקבוצה בעלת האופי המיני המתירני הקלה על גינסברג לקבל את נטייתו הפאנסקסואלית ולנהל כמה רומנים מזדמנים. גינסברג קרא בצעירותו את שירתו של המשורר האמריקאי וולט ויטמן והיא השפיעה רבות על השירה שכתב בעצמו, אך בתקופה זאת כמעט ולא פרסם את יצירותיו. הוא השקיע את מירב מרצו וזמנו בטיפוח כישרון הכתיבה של חבריו קרואק ובורוז, שחבים לו במידה רבה את ראשית הקריירה הספרותית שלהם.
מעורבותו העקיפה של גינסברג במעשי הפשע של חבריו גרמה להשעייתו מהלימודים ולקטיעת הפרק האקדמי בחייו. במשך כשנה עבד במבחר עבודות מזדמנות כמו שוטף כלים בספינה וכשומר לילה. לאחר מכן גינסברג התנתק מחבריו ההוללים וניסה לאמץ אורח חיים "נורמטיבי": הוא עבר טיפול פסיכיאטרי במשך מספר חודשים, מצא עבודה בשיווק וניהל מערכת יחסים רומנטית עם אישה. תקופת הרוגע היחסי נסתיימה במהרה. גינסברג הכיר את המשורר ויליאם קרלוס ויליאמס, ששימש עבורו מעין מורה דרך רוחני שהוציא אותו ממימוש "החלום האמריקני", אליו נגרר גינסברג, והחזיר אותו לעולם היצירה. ויליאמס קשר בין גינסברג לבין חבורת משוררים צעירים בסן פרנסיסקו.
קורות חיים > כמשורר

בסן פרנסיסקו כתב גינסברג, באמצע שנות העשרים לחייו, את הפואמה "יללה" (Howl; תורגם לעברית גם כ"נהמה"), שמתארת את שחיקת האדם בחברה המודרנית. היצירה, שהוקראה בפומבי בגלריה נודעת בעיר, זכתה להצלחה מיידית. הדפסת הפואמה באופן מסחרי בשנת 1957 לוותה בקשיים רבים. המשטרה אסרה על הפרסום בטענה כי מדובר בתועבה, בשל ההתייחסות המופגנת והבוטה ביצירה ליחסי מין בכלל ויחסים הומוסקסואלים בפרט. האיסור נדון בבית משפט ושם נפסק לטובת גינסברג ופרסום היצירה. הפסיקה העניקה לפואמה מעמד של סמל בולט לדור הביט ולמראה של הלך הרוח בקרב הצעירים האמריקאים של אותה תקופה - עיסוק במין, בהזיות, בסמים ובשיגעון. בספר מופיע גם השיר סופרמרקט בקליפורניה. יצירתו של גינסברג משקפת לא רק את עולמו הפנימי של אדם המתייסר בכאביו הפרטיים, אלא גם את פני הדור והתהפוכות החברתיות והתרבותיות של אותה תקופה. גינסברג היה מורה דרך רוחני לדורות של צעירים שבאו אחריו, עבורם שימש מודל ללוחם חופש ומגן זכויות האדם.
מותה של אמו של גינסברג, נעמי, השפיע מאוד על חייו ויצירתו, והוא הקדיש לה את הפואמה "קדיש" שפרסם בשנת 1961. בפואמה הוא מתאר את חייה הקשים ומבכה את מותה. "קדיש" נחשבת לאחת מהחשובות ומהבולטות שביצירותיו.
בסתיו 1961 הגיע המשורר גינזברג לביקורו הראשון בישראל ונפגש בין היתר עם חוקר הקבלה גרשום שלום. גינזברג שב לביקור בארץ בשנת 1986, יחד עם הצלם האמריקאי רוברט פרנק.
חיים פרטיים

בשנת 1954 הכיר גינסברג את פיטר אורלובסקי, שהיה לבן זוגו עד ליום מותו. גינסברג ואורלובסקי טיילו ברחבי העולם וגינסברג הושפע בעיקר מתרבות המזרח ומהדת הבודהיסטית. לאחר ששימש כנציגו של דור הביט, קיבל עליו גינסברג גם את התפקיד של אחד הדוברים הבולטים ביותר של דור ההיפים בשנות השישים.
גינסברג נפטר ב-5 באפריל 1997 בניו יורק ממחלת הסרטן.
מספריו

יללה - 1956
קדיש - 1961
המפנה - 1963
מספריו > תרגומים לעברית

קדיש - המחזה ושני קטעים מתוך הפואמה, תרגם וצרף מבוא: דוד אבידן. אחרית דבר: רונן סוניס. עורך: יהודה ויזן, דחק לספרות טובה, 2013. התרגום פורסם לראשונה בכתב העת 'פרוזה' ב-1976 (גיליון 4–5) והוצג בתיאטרון הבימה באותה השנה בכיכובה של ליא קניג.
קדיש ושירים אחרים, תרגם, ערך והאיר נתן זך, ציורים - צבי מילשטיין, עם עובד, 1988.
נהמה, שירה ביטניקית אמריקנית, מאת לורנס פרלינגטי, אלן גינסברג, גריגורי קורסו, ערך ותרגם דן עומר, הקדים אלן ג’ופרואה, מרכוס 1967.
לקריאה נוספת

ננופואטיקה: מחווה לאלן גינזברג, עורכים: עמיחי חסון וגלעד מאירי, הוצאת מקום לשירה, 2017.
גלעד מאירי, "וולט ויטמן ואלן גינזברג: מבשרי העידן החדש בשירה", פופואטיקה 1, הוצאת מקום לשירה, 2020, עמ' 173-178.
Yaacov Ariel, From a Jewish Communist to a Jewish Buddhist: Allen Ginsberg as a Forerunner of a New American Jews, Religions, 10, (2019).
אלן גינסברג – באיזה אופן אני כותב (מאנגלית: אביעד שטיר), דחק, כרך יז', 2024.
רונן סוניס, מרגישים אותךָ כמו אבא רחוק, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2024
ראו גם

הרוג את יקיריך