stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל המשלוח הצרפתי לאירלנד (1796)
יציאה מהנמל

למרות הספקות של מפקדי המשלחת, המשלחת יצאה מברסט כמתוכנן ב-15 בדצמבר 1796, יום לפני שנשלחה הפקודה לבטל את המבצע. דה גאלס הבין שהבריטים מתצפתים על הנמל, והנחה את האוניות לעגון במפרץ קמארט והנחה לעבור דרך רז דה סיין. הרז דה סיין היה ערוץ מסוכן שבו סלעים רבים וגדות חוליות, אך היה מאפשר להסוות את גודלו של הצי הצרפתי מהשייטת הבריטית בקרבת החוף, אשר לפי הצרפתים כללה 30 ספינות.
למרות הדיווחים הצרפתיים, שייטת המצור הבריטית לא הייתה בקרבת ברסט בליל 15 בדצמבר. רובה חזר לנמלי בריטניה כדי למצוא מקלט מהסופות, בעוד שאר השייטת נדרשה לשוב לעומק האוקיינוס כדי למנוע את הסיכון להיסחף לחוף הסלעי הצרפתי בזמן הסערה. הספינות הבריטיות היחידות שהיו בטווח ראייה של המשלחת היו שייטת של חמש פריגטות בפיקודו של קפטן סר אדוארד פילו.
דה גאלס העביר את רוב 16 בדצמבר בהכנות למעבר דרך הרז דה סיין, תוך שהוא מציב ספינות תאורה בתעלה כדי להתריע על סכנות. המשלחת התעכבה עד שהחשיכה ירדה, מה שגרם לו להנחות את המשלחת לצאת דרך התעלה הראשית. החשיכה הייתה מוחלטת, וחלק מהספינות יצאו דרך הרז דה סיין. אדוארד פילו הוסיף לבלבול על ידי שיגור אורות כחולים, מה שהקשה עוד יותר על הקברניטים הצרפתים להבין את מיקומם.
עם עלות השחר ב-17 בדצמבר, היו רוב הספינות מפוזרות ברחבי הגישות לברסט. הקבוצה הגדולה ביותר בפיקודו של סגן אדמירל פרנסואה ג'וזף בובה עברה דרך רז דה סיין וכללה תשע ספינות קו, שש פריגטות ואוניית משא אחת. יתר הספינות היו לבד או בקבוצות קטנות, והקברניטים נאלצו לפתוח את הפקודות הסודיות כדי להבין מה היעד. ספינה אחת אבדה ועמה 680 יושביה בעת שהתנגשה בסלע.
המסע לאירלנד

עד 19 בדצמבר הצליח בובה לאסוף 33 ספינות ולקבוע מסלול לדרום אירלנד, נקודת המפגש לפי הפקודות, לפיהן הוא נדרש להמתין בה חמישה ימים עד לקבלת הוראות מצרפת. הצרפתים המשיכו לשוט לכיוון מפרץ באנטרי ברוחות עזות ובערפל סמיך, מה שעיכב את ההגעה עד 21 בדצמבר. דה גאלס עבר מבלי משים את האוניות בראשות בובה, ומיד לאחר מכן פגש פריגטה בריטית, שגרמה לו לשוט לעומק האוקיינוס, עד שהצליח לברוח מהאויב.
בהיעדרם של דה גאלס והוש, בובה ומקבילו מהצבא, גנרל עמנואל דה גרואשי, נתנו ב-21 בדצמבר פקודה לעגון לקראת נחיתה למחרת. מקומיים שחשבו שהצי בריטי נתפסו בשבי והנחו את הצרפתים איך לבצע את הנחיתה בצורה הטובה ביותר. במהלך הלילה מזג האוויר החמיר משמעותית, עם סופות שלגים שהעמידו את המשלחת בפני הבחירה לעגון או להיהרס. הצרפתים נשארו במפרץ לאורך ארבעה ימים בחורף הקר ביותר מאז 1708. המלחים הצרפתים חסרי הניסיון ונטולי בגדי החורף, לא הצליחו לתפעל את הספינות. ב-24 בדצמבר נרגעו הרוחות זמנית, והוחלט לנחות בקרבת נחל שנראה כמו נקודת הנחיתה הטובה ביותר למחרת בבוקר. עם זאת, בלילה מזג האוויר החמיר שוב, ועד הבוקר הגלים היו כה גבוהים שחלקם נשברו מעל חרטום הספינות. הספינה הגדולה ביותר ה-Indomptable התנגשה בפריגטה ולשתיהן נגרם נזק חמור. במקביל, האונייה הבריטית HMS Monarch בפיקודו של ג'ורג' אלפינסטון שחזרה מפלישה מוצלחת למושבת הכף עברה דרך המשלחת הצרפתית ועגנה בקרוקהייבן.
המסע לאירלנד > קריסת המשלחת

במשך ארבעה ימים נוספים הוכו הספינות ברוחות עזות, ואף אחת לא הצליחה להתקרב לחוף מבלי להסתכן בעלייה על שרטון. ספינה אמריקאית בשם אליס שעברה בסמוך זיהתה כלי שיט מיטלטל בגלים ועמוס בגופות, זוהי ה-Impatiente שלאחר מכן נסחפה לחוף והתפרקה. רק שבעה שרדו מתוך 550 אנשים על הסיפון.
ב-29 בדצמבר, אחרי שהרוח התחזקה, החליט סגן האדמירל בובה לנטוש את המבצע. הוא אותת לספינות בטווח ראייה והורה לשוב לכיוון ברסט. מספר ספינות לא קיבלו את ההודעה והתקדמו לנקודת המפגש בנהר שאנון, אך הן היו מעטות ומפוזרות במרחב.
נסיגה

הספינות הצרפתיות הראשונות חזרו לברסט ב-1 בינואר, ביניהן ספינות הדגל של המשלחת. הן הצליחו להימנע ממפגש עם כלי שיט בריטיים ולשוט בקצב סביר בהתחשב במזג האוויר שהיה רגוע יותר. במהלך הימים הבאים, כל הספינות שהתאגדו מסביב לנהר שאנון חזרו לברסט, רובן ניזוקו קשות עקב הים הקשה והרוחות המתגברות. מספר ספינות לא חזרו כלל, ביניהן פריגטה אחת שקרסה במפרץ באנטרי ב-2 בינואר. רוב יושבי הסיפון חולצו על ידי ספינות צרפתיות, אולם חלק נפלו בשבי.
ב-7 בינואר הצליחו פריגטות בריטיות ללכוד את אוניית המשא Ville de Lorient. למחרת, הפריגטות נתקלו בכוח שניסה לנחות בנהר שאנון, ונסוגו מערבה, שם נתקלו ב-Fraternité, מה שעיכב את מוראד דה גאלס ולזאר הוש מלשוב לצרפת. הם הצליחו לשוב רק ב-13 בינואר. רוב הספינות הנותרות הגיעו לצרפת ב-11 בינואר.
אחרי המשלחת

הניסיון הצרפתי לפלוש לאירלנד הסתיים בכישלון מוחלט. למעט קומץ שבויי מלחמה, לא הצליח חייל צרפתי אחד לנחות בחופי האי, למרות ספינות ששהו מול החוף למשך שבועיים. 12 ספינות אבדו ולמעלה מ-2,000 חיילים ומלחים נהרגו. הרעיון לפלוש נזנח לאחר מכן, וגנרל הוש הועבר לגרמניה, שם נפטר כעבור תשעה חודשים מסיבות טבעיות. לצד הביקורות, זכה הצי הצרפתי גם לשבחים בזכות העובדה שהצליח להגיע לאירלנד מבלי להיתקל בכוח בריטי משמעותי. הישג זה עודד ניסיונות נוספים כמו הנחיתה בוויילס בפברואר 1797 והפלישה לאירלנד ב-1798.
בבריטניה נמתחה ביקורת חריפה על תפקוד הצי, ובמהלך החודשים שאחרי הפלישה הורחב הכוח במפרץ ביסקאיה כדי לסכל איומים נוספים; כמו כן נשלחה תגבורת לשייטת בקאדיס. הפריסה המורחבת של הצי לא הייתה פופולרית בקרב הימאים, שהשביתו את צי התעלה באפריל, בשעה שהצרפתים לא הצליחו לנצל את ההזדמנות.
באירלנד נגרם תסכול רב מכישלון הצרפתים: וולף טון, שהיה על סיפון המשלחת לכל אורך המסע, טען שביכולתו היה לחוש את המפרץ במו ידיו. לאחר דחיית המרד, הוא המשיך לגייס תמיכה באירופה, והקים משלחת חדשה בהולנד שהסתיימה בכישלון בקרב קמפרדאון. במאי 1798 עצרו הבריטים את מנהיגי האירים המאוחדים ועוררו את המרד האירי. המרד כמעט הסתיים לפני שהצרפתים הצליחו לשלוח כוח קטן באוגוסט, והוא נכנע בספטמבר בקרב בלינאמוק. גם ניסיון פלישה נוסף בחודש אחר כך נכשל בקרב על האי טורי, שם נתפס וולף טון שהתאבד בכלא. מותו, לצד תבוסה צבאית ופעולות תגמול נגד המורדים סתמו את הגולל על התוכניות המשותפות של האירים והצרפתים.
לקריאה נוספת

Breen, Colin; Forsythe, Wes (2007). "The French Shipwreck La Surveillante, Lost in Bantry Bay, Ireland, in 1797". Historical Archaeology. Society for Historical Archaeology. 41 (3): 41–42. doi:10.1007/BF03377053. JSTOR 25617454. S2CID 162814509.
Brooks, Richard (2005). Cassell's Battlefields of Britain & Ireland. London: Weidenfeld & Nicolson. ISBN 978-0-304-36333-9. OCLC 60793995.
Chandler, David (1999) [1993]. Dictionary of the Napoleonic Wars. Wordsworth Military Library. ISBN 1-84022-203-4. OCLC 43582494.
Clowes, William Laird (1997) [1900]. The Royal Navy, A History from the Earliest Times to 1900, Volume IV. London: Chatham Publishing. ISBN 1-86176-013-2. OCLC 59659759.
Come, Donald R. (Winter 1952). "French Threat to British Shores, 1793–1798". Military Affairs. 16 (4): 174–88. doi:10.2307/1982368. ISSN 3703-2240. JSTOR 1982368.
Gardiner, Robert, ed. (2001) [1996]. Fleet Battle and Blockade. Caxton Editions. ISBN 1-84067-363-X. OCLC 50264868.
Grocott, Terence (2002) [1997]. Shipwrecks of the Revolutionary & Napoleonic Era. Caxton Editions. ISBN 1-84067-164-5. OCLC 50101032.
Henderson CBE, James (1994) [1970]. The Frigates: An Account of the Lighter Warships of the Napoleonic Wars 1793–1815. Leo Cooper. ISBN 0-85052-432-6. OCLC 32584549.
Ireland, Bernard (2000). Naval Warfare in the Age of Sail: War at Sea, 1756–1815. London: Harper Collins. ISBN 978-0-00-414522-8. OCLC 44652866.
James, William (2002) [1827]. The Naval History of Great Britain, Volume 2, 1797–1799. London: Conway Maritime Press. ISBN 0-85177-906-9. OCLC 255340498.
Lloyd, Christopher (1963). St Vincent & Camperdown. London: B. T. Batsford Ltd.
Pakenham, Thomas (2000) [1997]. The Year of Liberty: The Story of the Great Irish Rebellion of 1798 (Rev. ed.). London: Abacus. ISBN 978-0-349-11252-7. OCLC 59362609.
Regan, Geoffrey (2001). Geoffrey Regan's Book of Naval Blunders. Andre Deutsch. ISBN 0-233-99978-7. OCLC 49892294.
Smith, Digby (1998). The Greenhill Napoleonic Wars Data Book. London: Greenhill. ISBN 978-1-85367-276-7. OCLC 37616149.
Tracy, Nicholas, ed. (1998). "Narrative of the dreadful Shipwreck of Les Droits de L'Homme, a French ship, of 74 guns, driven on shore on the 14th February 1797, after a severe Action with the Indefatigable and Amazon Frigates, under the Command of Sir Edward Pellew and Captain Reynolds. By Elias Pipon, Lieutenant. 63rd Regiment.". The Naval Chronicle, Volume 1, 1793–1798. Chatham Publishing. ISBN 1-86176-091-4. OCLC 248862507.
Woodman, Richard (2001). The Sea Warriors: Fighting Captains and Frigate Warfare in the Age of Nelson. London: Constable Publishers. ISBN 1-84119-183-3. OCLC 59550064.
הערות שוליים

↑  Woodman, Richard (2001). The Sea Warriors: Fighting Captains and Frigate Warfare in the Age of Nelson. London: Constable Publishers, p. 83.
מפת האזור
טמוקו

| --- | --- |
סמל טמוקוסמל טמוקו

 מדינה:  צ'ילה צ'ילה
 מחוז:  אראוקניה אראוקניה
 תאריך ייסוד:  24 בפברואר 1881
 שטח:  464 קמ"ר
 גובה:  360 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  282,415 (2017)
  ‑ במטרופולין:  358,541 (2017)
 קואורדינטות:  38°44′00″S 72°40′00″W﻿ / ﻿38.733333°S 72.666667°W﻿ / -38.733333; -72.666667
 אזור זמן:  UTC -4
 www.municipalidadantofagasta.cl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צ'ילה מוגדלת) סנטיאגו איקיקה אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט טמוקו(למפת צ'ילה רגילה) סנטיאגו איקיקה אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט טמוקו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טמוקו (בספרדית: Temuco) היא עיר וקומונה בדרום צ'ילה, היא בירת פרובינציית קאוטין ובירת מחוז אראוקניה והעיר הגדולה ביותר בו. בעקבות הגישה הנוחה שלה הן לעמק האנדים והן לחוף משמשת טמוקו כמוקד הכלכלי התרבותי התיירותי וההיסטורי של אראוקניה. העיר ממוקמת כ־670 קילומטרים מדרום לבירה, סנטיאגו, היא משתרעת על פני שטח של 464 קמ"ר וע"פ מפקד האוכלוסין לשנת 2017 מתגוררים בה 282,415 תושבים.
יחד עם העיר הסמוכה פאדרה לאס קאסאס הן נקראות גראן טמוקו ומונות 358,541 תושבים מה שהופך אותה למטרופולין המאוכלסת ביותר בדרום צ'ילה.
מקור השם

מקור השם הוא בשפת בני המפוצ'ה ומשמעותו היא "מי טמו". "טמו" הוא שמם הנפוץ של שני מיני עצים המאופיינים בקליפה כתומה-אדומה ועל ידי פירות ועלים ארומטיים שמשמשים את בני המפוצ'ה בדרך כלל למטרות רפואיות.
השילוב בין המילים "טמו" ו- "קו" (מים) משקף ככל הנראה את העובדה שעצים אלו צומחים לעיתים קרובות לצד מקורות מים.
היסטוריה

העיר הוקמה ב-24 בפברואר 1881 כמבצר בזמן כיבוש אראוקניה ונקראה פוארטה רקברן.
לאחר מכן המבצר הפך לעיר שגדלה במהירות, ובמפקד האוכלוסין ב-1895 היו בה כ-7,000 תושבים. ב-1908 פרצה בעיר שרפה גדולה שפגעה בכשליש מהמבנים בעיר. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-70,000 תושבים, ועשור מאוחר יותר מנתה אוכלוסיית העיר כ-110,000 נפש. העיר נפגעה במהלך רעידת האדמה בצ'ילה ב-2010, וכן הושפעה ממספר רעשים משניים לאחר מכן.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 העיר מונה 282,415 תושבים, ו-358,541 תושבים בגראן טמוקו. אחד המאפיינים הדמוגרפיים הייחודיים של טמוקו הוא הנוכחות הבולטת של בני המאפוצ'ה, המהווים כחמישית מהאוכלוסייה בעיר.
אחוז גדול של התושבים הם צאצאים של מתיישבים שהגיעו מאירופה אחרי הקמת העיר בשנים 1883–1901 בעיקר מגרמניה, שווייץ, ספרד, צרפת, איטליה ובריטניה. בנוסף במהלך מלחמות העולם הגיע גל שני של מהגרים ממדינות אחרות באירופה כמו הולנד, אוסטריה, קרואטיה, ארמניה, יוון ופורטוגל. כמו כן בשנות השלושים של המאה ה-20 במהלך מלחמת האזרחים בספרד הגיע גל נוסף של מהגרים מספרד, ובסוף שנות החמישים לאחר סיום מלחמת קוריאה ובעקבות תוכנית העתקה לצ'ילה של האו"ם הגיעה גל של פליטים קוריאנים, סינים ויפנים.
ישנן גם קהילות קטנות של יהודים (שהגיעו ממקדוניה, רוסיה, פולין, והונגריה) וערבים ( מלבנון, סוריה ופלסטין). התרחשות זו של הגירה מאירופה ואסיה, ובמידה פחותה, של יהודים וערבים, מסייעת להסביר את החלוקה למועדונים, בתי הספר ואזורים שונים בעיר טמוקו.
חינוך

בעיר נמצאות שתי אוניברסיטאות מרכזיות: אוניברסיטת החזית (בספרדית: Universidad de La Frontera) והאוניברסיטה הקתולית של טמוקו.
תחבורה

נמל התעופה מַקֵאוּאֵה נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים דרום-מערבית לעיר והוא מציע טיסות למספר ערים בתוך צ'ילה.
תרבות

לשירה הצ'יליאנית יש שורשים עמוקים בעיר. זוכי פרס נובל לספרות גבריאלה מיסטרל ופבלו נרודה חייו שניהם בעיר.
הקהילה היהודית

בראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים מקהילת ביטולה שבאזור מקדוניה לטמוקו. ב-1916 הוקם מרכז קהילתי ומועדון נוער. ב-1919 הצטרפה הקהילה לקונגרס הקהילות היהודיות בצ'ילה. ב-1929 נמנו בעיר 203 יהודים יוצאי ביטולה ובעיר הוקם בית כנסת לקהילה. הרב שבתאי ג'אין מונה לנשיא כבוד של הקהילה. ב-1930 הגיע לעיר גל מהגרים נוסף מביטולה והקהילה שהייתה במצב כלכלי קשה התקשתה לקלוט אותם. במועד זה מנתה הקהילה 300 משפחות. ב-12 בספטמבר 1935 החריבה שרפה את מבני הקהילה. בקרב בני הקהילה נרשמה פעילות ציונית ענפה. בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה בטמוקו 20 משפחות.
הערות שוליים

1 2  WEB DISEMINACIÓN CENSO 2017, resultados.censo2017.cl
↑  שלמה אלבוחר, קהילת מונסטיר (ביטולה), מקדוניה, הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים, 2005, עמודים 415-406.
↑  Mark Cohen, Last Century of a Sephardic Community, Foundation for the Advancement of Sephardic Studies and Culture, New York, 2003, pages 108-109.
↑  הקהילה היהודית בטמוקו, באתר en.turismojudaico.com (באנגלית).
| מחוזות ופרובינציות צ'ילה צ'ילה |
| --- | --- | --- |
| או'היגינס (רנקגואה) | קולצ'גואה • קצ'אפואל • קרדנל קארו |  |
| אטקמה (קופיאפו) | ואסקו • צ'ניאראל • קופיאפו |  |
| אייסן (קויאיקה) | אייסן  • חנרל קאררה • קויאיקה • קפיטן פראט |  |
| אנטופגסטה (אנטופגסטה) | אל לואה • אנטופגסטה • טוקופייה |  |
| אראוקניה (טמוקו) | מאייקו • קאוטין |  |
| אריקה ופרינאקוטה (אריקה) | אריקה • פרינאקוטה |  |
| ביוביו (קונספסיון) | אראוקו • ביוביו • קונספסיון |  |
| ולפראיסו (ולפראיסו) | אי הפסחא • ולפראיסו • לוס אנדס • מרגה מרגה • סן אנטוניו • סן פליפה דה אקונקגווה • פטורקה • קיוטה |  |
| טרפקה (איקיקה) | איקיקה • טמרוגל |  |
| לוס לאגוס (פוארטו מונט​) | אוסורנו • יאנקיווה • פאלנה • צ'ילואה |  |
| לוס ריוס​ (ואלדיביה) | ואלדיביה • רנקו |  |
| מאולה (טלקה) | טלקה • לינארס • קאוקנס • קוריקו |  |
| מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה (פונטה ארנס)​ | אולטימה אספרנסה • אנטארקטיקה צ'ילנה​ • טיירה דל פואגו • מגאיאנס |  |
| מטרופולין סנטיאגו (סנטיאגו דה צ'ילה​) | טלגנטה • מאיפו • מליפייה • סנטיאגו • צ'קאבוקו • קורדיירה |  |
| ניובלה (צ'ייאן) | איטטה • דיגואין • פונייה |  |
| קוקימבו (לה סרנה) | אלקי • לימארי • צ'ואפה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557317805171  BNE: XX5088161  BnF: cb15044501c (data)  GND: 4350640-9  LCCN: n81041908  MusicBrainz: 94183dad-d5dc-4542-b640-77fb5fe61881  SUDOC: 164376372  VIAF: 153613455   WorldCat (עם VIAF): 153613455 
העץ שמהווה מקור השם טמוקו
מפת התקדמות הגבול הצ'יליאני הדרומי בשנת 1870 במהלך תהליך כיבוש אראוקניה.
טנטור (כובע)

לבוש נסיכה לבנונית במאה ה-19 החובשת לראשה טנטור
טנטור (בערבית: طنطور) הוא כובע מחודד בצורת קונוס אשר מקצהו משתלשל אריג משי או בד המיועד לנשים, בדומה להנין. הכובע היה פופולרי בקרב הנשים הנשואות מהמעמד הגבוה בלבנט במאה ה-19.
ראו גם

טנטור
טנטורה
גבעת התיתורה
יד אליעזר

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 תקופת הפעילות:  1980–הווה (כ־44 שנים) 
 www.yadeliezer.org
 
אגודת יד אליעזר הוא ארגון חסד וצדקה מהגדולים בציבור החרדי הישראלי. הארגון נוסד בשנת ה'תשמ"א (1981) על ידי הרב יעקב והדסה ויזל.
היסטוריה

יד אליעזר הוקם בתור ארגון שכונתי קטן בשכונת עזרת תורה בירושלים, אך צמח לאחד מארגוני הצדקה והחסד הגדולים ביותר בארץ. מטרתו העיקרית של הארגון הוא לסייע למשפחות נזקקות בתחומים מגוונים. האגודה מספקת מצרכי יסוד לכ-6,000 משפחות מעוטות יכולת מדי חודש בחודשו, מזון מבושל ליולדות, הפעלת מוקד טלפוני לנזקקים, מפעילה יחידה המסייעת לחולים סופניים ועוד.
יד אליעזר בנה ומפעיל חמישה אולמות שמחות, שניים בבני ברק [פרידמן] ושלושה באשדוד [פרידמן], האולמות מספקים חתונות לכלל הציבור במחירי עלות על מנת לחסוך בהוצאות השמחה הכבדות, בתוך אולם האירועים באשדוד מפעילה העמותה סלון כלות במחירים זולים.
ל"יד אליעזר" פרויקט ייחודי מסוגו הנקרא "פרויקט חונכים" אשר בו מאות חונכים בכל רחבי הארץ. כל חונך וחונך מוצמד לילד הזקוק לסיוע לימודי ורגשי, ונותן לו תשומת לב ויחס אישי, שעות לימוד משותף ופעילות חברתית, פעמיים בשבוע. כמו כן ישנה קרן אלמנות המסייע בכל חודש לאלפי אלמנות בכל הארץ.
בארגון למעלה מ-5,000 מתנדבים ומתנדבות, וסניפים רבים הפרוסים בכל רחבי ישראל.
השם אליעזר מגיע מהרב אליעזר ליפא בנזימן זצ''ל וכן עד היום כלתו גב' מלכה בנזימן נמצאת שם לעזור לנזקקים
טנטור

| --- | --- |

מכון טנטור - שער הכניסה במבט מכיוון החצר הפנימית
 מידע כללי
 סוג:  מתחם 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°43′44″N 35°12′11″E﻿ / ﻿31.728951°N 35.203111°E﻿ / 31.728951; 35.203111
  (למפת ירושלים מוגדלת) טנטור(למפת ירושלים רגילה) טנטור(למפת הרי ירושלים רגילה) טנטור(למפת הרי ירושלים מוגדלת) טנטור
 
טנטור הוא מתחם נוצרי בדרום ירושלים.
היסטוריה

טנטור ממוקם בקרבת השכונות גילה ובית צפאפא בדרך לבית לחם. השם "טנטור", שפירושו בערבית כובע מחודד, ניתן למקום מאחר שהוא שוכן על גבעה בולטת. בשנת 1869 רכש הרוזן ברנרד קבוגה, קונסול אוסטרו-הונגריה בירושלים את האדמות בסיוע מסדר אבירי מלטה. ב-1877 נפתח במקום בית חולים קטן. 
בעקבות ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) רכש הוותיקן את המתחם והחכירו לאוניברסיטת נוטרדאם. בשנת 1972 נפתח באתר "מכון טנטור", מכון מחקר תאולוגי המשותף לכל זרמי הנצרות, שתוכנן על ידי האדריכל פרנק מונטנה.
יאן הנריק דה רוזן

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1891 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 באוגוסט 1982 (בגיל 91) מחוז ארלינגטון, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קולומביה גארדנס 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  Golden Laurel of the Polish Academy of Literature  אביר בלגיון הכבוד  אביר במסדר הקדוש גרגוריוס  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 חתימה:   
 
יאן הנריק (דה) רוזן (בפולנית: Jan Henryk Rosen‏; 25 בפברואר 1891 – 22 באוגוסט 1982) היה צייר ופטריוט פולני, שיצר ציורי קיר ופסיפס בגלות. היה פעיל בארצות הברית לאחר 1939.
קורות חייו

יאן הנריק דה רוזן נולד בזמן הכיבוש הרוסי בוורשה, לצייר יאן רוזן ולוונדה לבית האנטקה, שניהם נציגים של משפחות יהודיות פולניות מוערכות שהמירו דתן לקלוויניזם במאה ה-19, אולם יאן הנריק עבר לקתוליות בהמשך חייו. אביו היה צייר היסטורי וז'אנרי פולני פעיל מאוד, שבין פעילויותיו עבד כצייר בחצר הצארים האחרונים של רוסיה, אלכסנדר השלישי וניקולאי השני, אך עבודתו הוקדשה בעיקר להיסטוריה הצבאית ההיסטורית של פולין (כמו ציירים פולניים נוספים יוזף ברנדט, יוליוס קוסאק, וויצ'ך קוסאק ואחרים) ציוריהם מוצגים לעיתים קרובות בספרי הלימוד בהיסטוריה.
בתחילת ילדותו הנריק התגורר עם שתי אחיותיו, מריה וזופיה, בפריז, צרפת. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לצבא הצרפתי, שנלחם בקרבות איפר וסום, בכוחות הפולניים בצרפת. על שירותיו הצבאיים הוענק לו עיטורי הצלב הפולני ולגיון הכבוד הצרפתי.
קריירת ציור

משנת 1921 הוא למד ציור בוורשה והציג תערוכה ראשונה באותה שנה, בזמן שעבד במשרד החוץ הפולני. בשנת 1925 הוצגה תערוכה גדולה נוספת בגלריה זצ'נטה בוורשה, וכשראה את עבודתו הארכיבישוף הארמני יוזף תאודורוביץ מלבוב ביקש ממנו לצייר את ציורי הקיר בתוך הקתדרלה הארמנית המשוחזרת של לבוב.
את העבודה סיים בשנת 1929, יחד עם אמן פולני אחר יוזף מהופר שצייר שם את התקרות. לאחר אותה עבודה גדולה המשיך יאן הנריק בעבודתו הדתית בפולין ומחוצה לה. בין היתר צייר ציורי קיר בקפלת סנט ג'וזף של קהלנברג ליד וינה, אוסטריה.
במהלך שנות השלושים לימד יאן הנריק כפרופסור לאמנות באוניברסיטה הפוליטכנית בלבוב. יאן הנריק הגיע לארצות הברית בשנת 1939 לבקשתו של שגריר פולין ג'רזי פוטוצקי לצייר ציורי קיר בשגרירות פולין בוושינגטון המציגה את המלך יאן השלישי בווינה, וגם כמה קישוטים לביתן הפולני ביריד העולמי.
פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי גרמניה וברית המועצות, והשתלטות הקומוניסטית על פולין הביא את דה רוזן להישאר בארצות הברית במקום לחזור הביתה. מאוחר יותר הוא הפך לפרופסור לאמנות כנסייתית באוניברסיטה הקתולית באמריקה וחבר מקביל במכון הפולני לאמנויות ומדעים באמריקה.
הוא המשיך לצייר יצירות אמנות דתיות ואחרות במהלך חייו בעודו חי בארצות הברית, בין השאר צייר יאן הנריק בד של הקדוש סטניסלוס משצ'פנוב עבור האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
יצירתו

דה רוזן עיצב כל כך הרבה ציורי קיר ופסיפסים עבור כנסיות וקתדרלות לאורך 50 שנות הקריירה שלו, עד שהאמן טען כי איבד את הספירה, וציין כי "סך הציורים והפסיפסים שלי, אני מניח, הוא כמו חלוקים על שפת הים."
בין עיטוריו וציוריו: קפלה בסמינר התאולוגי של לבוב (1929–1930), קפלה של המלך יאן סובייסקי בקהלנברג ליד וינה (1930).
האפיפיור פיוס השביעי הזמין את דה רוזן לצייר ציורי קיר בקפלה הפרטית שלו בקסטל גנדולפו. הציור בבית הקיץ של האפיפיור הופך את דה רוזן לצייר הראשון שצייר ציורי קיר בקפלה של האפיפיור מאז מיכלאנג'לו.
אתרים מרכזיים נוספים הם:
הקתדרלה הלאומית של וושינגטון, בוושינגטון הבירה
הכנסייה האפיסקופלית של סנט לוק בפרסקוט, אריזונה
קתדרלת גרייס ברובע נוב היל בסן פרנסיסקו
מקדש הטהרה בכנסייה הקתולית בשיקגו
הלובי של בניין ועידת הרווחה הלאומית בוושינגטון הבירה
קפלת האקדמיה הצבאית של סנט קתרין באנהיים, קליפורניה
מוזאיקה בקתדרלת סנט לואיס, סנט לואיס
יצירות אחרות של יאן הנריק דה רוזן בארצות הברית ניתן לראות בבאפלו, ממפיס, פיטסבורג, הוליווד, פסדינה, איגל רוק, מונטריי פארק, וסקרמנטו.
הערות שוליים

↑  Armenian Cathedral by Jola Dziubinska, PBase (באנגלית אמריקאית)
↑  Wolanska, Joanna (2010). Katedra Ormianska we Lwowie. Ministerstwo Kultury
↑  News of Polonia, Polish Profiles. "Jan Henryk de Rosen" by Kaya Ploss
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810645932705606  GND: 12468579X  ISNI: 0000 0001 2134 592X  LCCN: n85114012  RKD: 323223  SNAC: w6848195  ULAN: 500278077  VIAF: 57552460   WorldCat (עם VIAF): 57552460 
יאן הנריק דה רוזן, פנים הקתדרלה הארמנית בלבוב
יאן הנריק דה רוזן, ציור קיר בקתדרלה בוושינגטון
טמו סלאנה

טמו אילמארי סלאנה (בפינית: Teemu Ilmari Selänne; נולד ב-3 ביולי 1970 בהלסינקי) הוא שחקן הוקי קרח פיני מקצועני לשעבר בעמדת חלוץ אגף ימני, הנחשב בעיני רבים לאחד מגדולי שחקני פינלנד בכל הזמנים.
סלאנה עשה את עיקר הקריירה שלו במדי אנהיים דאקס בליגת ה-NHL, וזכה עם הקבוצה בגביע סטנלי היחיד בתולדותיה ב-2007.
סלאנה הוא המבקיע הפיני הגדול בתולדות ה-NHL, לאחר ששבר את שיאי ההבקעה של יארי קורי. ידוע בכינוי "The Finnish Flash" ("ההבזק הפיני").
בזירה הבינלאומית, סלאנה הוא המבקיע המוביל באולימפיאדת החורף בכל הזמנים, לאחר ששבר את השיא הקודם להבקעה בקריירה במהלך אולימפיאדת ונקובר (2010).
יוקריט הלסינקי

סלאנה סומן ככוכב כבר בגילאי הנוער, כששיחק בקבוצות הגילאים של קבוצת יוקריט הלסינקי. ב-1988 כבר נבחר בדראפט ה-NHL במקום העשירי, על ידי ויניפג ג'טס.
לאחר הבחירה בדראפט נשאר סלאנה בפינלנד והחל את הקריירה הבוגרת שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בו גדל, יוקריט הלסינקי, בליגה הפינית העליונה (SM-liiga). הוא הפך לכוכב ההתקפה של הקבוצה מרגע עלייתו לקבוצה הבוגרת, עם 12 נקודות ב-11 משחקים בעונתו הראשונה ו-58 נקודות ב-44 משחקים בעונתו השנייה. את העונה השלישית שלו, עונת 1991/92, סיים כמלך השערים של הליגה וכצובר הנקודות המצטיין שלה, והוביל את יוקריט לזכייה באליפות.
ויניפג ג'טס

סלאנה הגיע לוויניפג ג'טס, הקבוצה שבחרה אותו בדראפט, בעונת 1992/93, והצדיק את הציפיות הגדולות שנתלו בו כבר בעונת הרוקי שלו. הוא סיים את העונה עם מאזן מצוין של 76 שערים, מאזן שעליו לא חזר אף שחקן NHL בשנים שלאחר מכן, ובסך הכל צבר 132 נקודות (שערים + אסיסטים) - שניהם שיאי NHL לרוקי, שמחזיקים מעמד עד היום. הוא נבחר לרוקי השנה ב-NHL וזכה על כך בגביע קאלדר.
גם בעונתו השנייה צבר מאזן נאה של 54 נקודות ב-51 משחקים, אך בעקבות קרע בגיד האכילס שלו הושבת לזמן ממושך. הג'טס, ללא סלאנה הפצוע, החמיצו את הפלייאוף.
ההתחלה של עונת 1994/95 התאחרה בעקבות סכסוך עבודה בין ה-NHL לאיגוד השחקנים שלו, וסלאנה חזר לפינלנד ולקבוצת נעוריו יוקריט הלסינקי. יחד עם כוכב NHL פיני אחר, יארי קורי, הוביל סלאנה את יוקריט לזכייה בגביע אירופה לאלופות באותה שנה.
משהחלה העונה לבסוף, חזר סלאנה לג'טס, אך במהלך העונה הבאה, 1995/96, הועבר בעסקה מפתיעה למייטי דאקס אוף אנהיים.
קדנציה ראשונה באנהיים

מייטי דאקס אוף אנהיים אליה הגיע סלאנה ב-1995/96 הייתה קבוצה חדשה, רק בעונתה השלישית בליגה. סלאנה חבר בה לכוכב הקנדי פול קאריה, וביחד יצרו קו התקפה יעיל ופורה, שהוביל בעונת 1996/97 את הקבוצה הצעירה בפעם הראשונה לפלייאוף, שם הצליחה גם לעבור את הסיבוב הראשון לפני שהודחה בשני. סלאנה סיים את העונה הרגילה עם מאזן מצוין של 109 נקודות - 51 שערים ו-58 אסיסטים.
העונות הבאות היו מוצלחות מאוד עבור סלאנה באופן אישי, והוא סיים את עונות 1997/98 ו-1998/99 כמבקיע השערים המצטיין בליגה (ב-1999 הביא התואר גם זכייה בפרס, גביע מוריס "רוקט" רישאר, וסלאנה היה הזוכה הראשון בו). ב-1998 השתתף גם במשחק האול-סטאר של הליגה, כבש בו שלושער ונבחר ל-MVP שלו - האירופי הראשון שנבחר ל-MVP של משחק האול-סטאר.
עם זאת, למרות הצטיינותם של סלאנה וקאריה הקבוצה נכשלה, ועד עונת 2000/01 עלתה רק עוד פעם אחת לפלייאוף (ב-1999) והודחה בסיבוב הראשון בלי לנצח ולו משחק אחד. כשהתפוקה של סלאנה וקאריה החל לרדת בהדרגה, הועבר לבסוף סלאנה בעונת 2000/01 לסן חוזה שארקס.
סן חוזה וקולורדו

סלאנה שיחק שנתיים בסן חוזה, ותפוקתו ההתקפית הלכה וירדה. השארקס ניסו להעביר אותו במהלך עונת 2002/03 לניו ג'רזי דווילס, אולם סלאנה התנגד למעבר והעסקה לא יצאה אל הפועל.
לבסוף עזב שלאנה את השארקס בקיץ 2003 כשחקן חופשי, וחתם לעונה אחת בקולורדו אוולאנש, שם חבר שוב לפול קאריה - שותפו לקו ההתקפה מימי אנהיים. אולם יכולתו האישית של סלאנה ושיתוף הפעולה שלו עם קאריה לקו בחסר, והאוולאנש המאוכזבים בחרו שלא לחדש את חוזהו בתום העונה.
עונת 2004/05 של ה-NHL בוטלה כולה, בעקבות סכסוך עבודה נוסף, קשה יותר מקודמו, בין ה-NHL ואיגוד השחקנים. סלאנה ניצל את העונה המבוטלת לניתוח בברכו הפגועה. למרות שחתם שוב ביוקריט הלסינקי לשארית העונה, לא יכל לממש את החוזה עקב זמן החלמה ממושך מהצפוי, ולא שיחק כלל באותה עונה.