stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוקיינוס (מיתולוגיה)

| --- | --- |

 תרבות:  דת יוון העתיקה 
 מקום מגורים:  ארקאדיה 
 אב:  אורנוס 
 אם:  גאיה 
 אחים:  טתיס, היפריון, תמיס, יאפטוס, ריאה, קרונוס, תיאה 
 בן או בת זוג:  טתיס, Pompholyge 
 צאצאים:  Alpheus, קְרֶאוּסָה, דאיירה, נפלה, Chariclo, קלימנה, Amnisus, Anigrus, Anapos, Anaurus, אורסייס, Pamisus, Meliboea, Klytia, Acmon, Chrysas, Oceanids, Passalus, Acheron, Apidanus, Erasinos, Elisson, Cephissus, Caystrus, Ismenus, Cephissus, Clitumnus, קפיסוס, Ascanius, Hermus, Hebrus, Baphyras, Brychon, Hydaspes, Borysthenes, Haliacmon, Granicus, Chremetes, פאסיס, לאוקה, Plexaure, Thrace, Pasithoe, Amphiro, האוקיינידים, Cerceis, Pactolus, Ganges, Thoe, Argie, Leucippe the Oceanid, Astydameia, Ianire, Melobosis, Xanthe, Menestho, Ocyrhoe, Euphrates, Eudore, Galaxaura, Hippo, Asterodeia, Almo, Neda, טריפטולמוס, Evenus, Beroe, קוריפה, Ephyra, Evagore, Bromie, Idothea, דמיה, Dodone, Cladeus, Kydnos, Phyllis, ליסיתאה, Telesto, Eidyia, Enipeus, קליטיאה, קלירואה, דוריס, פריבויה, בולבה, אורינומה, אדרסטיאה, Acaste, Admete, קטו, Zeuxo, אכלואוס, Hesione, רודה, Europa, אמפיטריטה, מטיס, אמלתיאה, נמסיס, קליפסו, Plouto, טיכה, Aethra, Chryseis, פייתו, פיליירה, אסיה, פלאיונה, סטיקס, Polydora, ניילוס, סקמנדר, Aegaeus, Aesar, Aesepus, Ardescus, אסופוס, Aeas, Eridanos, אוונוס, Asterope, Termessus, Symaithos, Istrus, Zeuxippe, Caicus, קאנתוס, אינכוס, Crinisus, אלקטרה, מאיאנדרוס, Simoeis, Spercheus, צברן, Sangarius, פניוס, Argeia, סטרימון, Axius, Capheira, Ianthe, Asterion, דיונה, לאדון, Merope, Phaeno 
 
אוקיינוס
אוקיינוס (ביוונית עתיקה: Ὠκεανός; בלטינית: Oceanus; התעתיק המדויק של השם, על פי היוונית: אוֹקֵאָנוֹס) הוא טיטאן הים מהמיתולוגיה היוונית.
במלחמת הטיטאנים

ברוב גרסאות הסיפור אודות מלחמת הטיטאנים ושנים-עשר האלים האולימפיים, הטיטאנומכיה, לא עמד אוקיינוס, יחד עם פרומתאוס ותמיס, לצדם של אחיו הטיטאנים כנגד אלי האולימפוס, ובמקום זאת פרש מן הקרב. בנוסף, הוא סירב להושיט עזרה לקרונוס, כשהלה מרד באביו אורנוס.
תיאוריו והתגלמויותיו

אוקיינוס היה, על פי אמונת היוונים והרומאים הקדמונים, נהר ענק שהקיף את העולם. ליתר דיוק, הכוונה הייתה לזרם מים אוקייני בקו המשווה, שעליו צף "העולם הנושב" (אויקומנה, oikoumene). במיתולוגיה היוונית תואר אוקיינוס בדמותו של טיטאן, בנם של אורנוס וגאיה. באמנות היוונית העתיקה מתואר הטיטאן אוקיינוס לעיתים קרובות כבעל פלג-גוף עליון שרירי עם זקן ארוך וקרניים, ופלג-גוף תחתון של נחש.
חוקרים אחדים סבורים כי אוקיינוס גילם בתחילה את הים התיכון ואת האוקיינוס האטלנטי, שני אגני מי הים הגדולים ביותר שהיו ידועים ליוונים הקדמונים. ברם, עם התפתחות הידע הגאוגרפי נעשה אוקיינוס להתגלמות מימיו הבלתי-נודעים של האוקיינוס האטלנטי (שנקרא גם "ים האוקיינוס"), בעוד שפוסידון שלט על הים התיכון.
בת-לווייתו של אוקיינוס היא אחותו טתיס, ומזיווגם נולדו שלושת אלפים צאצאים הידועים בשם אוקיינידים.
אוקיינוס מופיע הן במיתוסים והן בקוסמוגרפיה היוונית. קרטוגרפים הוסיפו להציג במפותיהם את זרם המים המשווני המקיף את הארץ ממש כפי שהופיע על מגינו של אכילס.
סמליו של אוקיינוס הם רכיבה על סרטן ענק, ושימוש בנחש ים כמו בחרב.
מגן אכילס

כמתואר באיליאדה של הומרוס, עיטר הפייסטוס את שולי מגינו של אכילס באוקיינוס, כמו העולם עצמו:
הערות שוליים

↑  איליאדה, מעשה כלי המלחמה, 607–608, בתרגום שאול טשרניחובסקי.
| שנים עשר הטיטאנים במיתולוגיה היוונית |
| --- | --- | --- |
| טיטאנים | אוקיינוס וטתיס • היפריון ותיאה • קויוס ופויבה • קרונוס וריאה • מנמוסינה • תמיס • קריוס • יאפטוס |  |
| בניו של יאפטוס | אטלס • פרומתאוס • אפימתאוס • מנויטיוס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118993607  LCCN: sh2002011029  SUDOC: 240647858  VIAF: 32796924   WorldCat (עם VIAF): 32796924
עפרה גולדשטיין-גדעוני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ישראל
 ענף מדעי:  אנתרופולוגיה ולימודי מזרח אסיה
 עיסוק:  פרופסור
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב אוניברסיטת לונדון
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 אתר רשמי
עפרה גולדשטיין-גדעוני היא אנתרופולוגית,פרופסורית מן המניין בחוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה ובחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב, מומחית לתרבות יפן.
ביוגרפיה

גולדשטיין-גדעוני סיימה בשנת 1986 תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובלימודי תיאטרון ובשנת 1989 סיימה תואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה (שניהם באוניברסיטת תל אכיב). בשנת 1993 סיימה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת לונדון. נושא עבודת הדוקטור שלה היה טקסי נישואין ביפן המודרנית. כחלק מהמחקר לעבודה הדוקטורט, עבדה שנתיים וחצי כמלבישת כלות ואורחות חתונה ביפן.
בשנת 1995 החקבלה כחברת סגל במינוי מושתף בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2002 הועלתה לדרת מרצה בכיר ובשנת 2012 הועלתה לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2022 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.  בשנים 2010–2013 כיהנה כראש החוג לסוצילוגיה ואנתרופולוגיה. מכהנת כראשת בית הספר להיסטוריה משנת 2023
תחומי המחקר של פרופסור גולדשטיין-גדעוני הם אנתרופולוגיה חברתית-תרבותית, חברה ותרבות ביפן המודרנית, מגדר, משפחה, גלובליזציה תרבותית. עבודותיה התפרסמו בכתבי עת בין-לאומיים רבים (כולל בשפה היפנית) והיא גם חברת מערכת במספר כתבי עת מובילים.  היא פרסמה שתי מונוגרפיות שהתפרסמו בהוצאות ספרים אקדמיות מובילות.
ממאמריה בעברית:
יפן זה כאן - יפן כאלטרנטיבה תרבותית של ישראל בשנות האלפיים, סוציולוגיה ישראלית, ה(1), 2003, עמ' 193–218.
הקימונו: בניית זהות מגדרית ביפן המודרנית, היסטוריה, 3, 1999, עמ׳ 123–146.
מלני דניאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באפריל 1972 (בת 52) קולומביה הבריטית, קנדה
 מקום לימודים:  מכללת אוניברסיטת אוקנגן (1989-1991)  אוניברסיטת קולומביה הבריטית (1992-1993)  אוניברסיטת קונקורדיה (1994-1995)  בצלאל (1995–1999)  בצלאל (2004–2006)
 תקופת הפעילות:  מ-2001
 תחום יצירה:  פיסול, ציור, צילום, מיצג
 זרם באמנות:  אמנות רב תחומית
 יצירות ידועות:  ירוק עד
 פרסים והוקרה:  פרס רפפורט לצעירים, 2009   מלגת פולוק-קראזנר, 2012   מלגת הקרן לאמנויות של ניו יורק, 2012   מלגת רזידנסי ב-נארס, ניו יורק.
 http://www.melaniedanielartist.com/
 
מלני דניאל (נולדה ב-28 באפריל 1972) היא אמנית רב תחומית ישראלית, העוסקת בציור, פיסול, מיצב ווידאו. היא מתמחה ביצירות מדומות של בני משפחה, יערות ונופים צפוניים. היא זוכת פרס רפפורט לצייר ישראלי צעיר בשנת 2009 מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות, וזכתה בפרסים נוספים.
ביוגרפיה

מלני דניאל נולדה בפרוביניציית קולומביה הבריטית בקנדה, למשפחה בעלת צאצאים מהאומות הראשונות.
ב-1989 עד 1991, למדה במכללת אוניברסיטת אוקנגן, ולמדה גם באוניברסיטת קולומביה הבריטית ב-1992 ובאוניברסיטת קונקורדיה בשנת 1994.
ב-1995, מלני למדה בבצלאל לתואר ראשון, היא בוגרת תואר שני במחלקה לאמנות באקדמיית בצלאל, ולימדה שם ציור.
ב-2002, התחילה מלני את פעילותיה, והציגה את התערוכה הקבוצתית הראשונה שלה, "צפלינים, צוללות ומיפוי כליות".
פרסים והוקרה

ב-2003, זכתה במלגת שרת.
ב-2006, היא סיימה תואר שני באקדמיית בצלאל.
ב-2009, זכתה מלני בפרס רפפורט לאמן הצעיר.
ב-2012 זכתה במלגת פולוק-קראזנר ובמלגה של הקרן לאמנויות של ניו יורק, וכן למלגת רזידנסי ב-נארס, ניו יורק.
עבודותיה זכו לסיקור ברדיו תאגיד השידור הקנדי, בכתב העת Frieze ובניוזוויק.
חיים אישיים

נכון לסוף 2021, מלני דניאל מתגוררת ועובדת בפרוביניציית קולומביה הבריטית בקנדה. עד לא מזמן, גרה ברובע יפו בעיר תל אביב-יפו. היא פעלה בתל אביב ובהרצליה, אך כיום רוב פעולותיה מרוכזות בארצות הברית בניו יורק ובקנדה.
עבודותיה

רשימה חלקית של עבודותיה:
Totem, 2013
תערוכות

רשימה חלקית של תערוכותיה:
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

צפלינים, צוללות ומיפוי כליות, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב-יפו. 2002
יש מספיק לכולם, תערוכת אמנות עכשווית בנושא אוכל, 4 נגרים, תל אביב-יפו, 2004
פנים חדשות, נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו, 2005
ליקוי, גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו, 2006
הפרעות סדר- תערוכה קבוצתית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה, 2006
פורנוגרפיה אהובתי, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב-יפו, 2007
מרחב/רחוב, משכן אמנים, הרצליה, 2007
תערוכה קבוצתית, גלריה גילית פישר, תל אביב-יפו, 2007-2008
Mermaid, עינגע גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו, 2008
ז-ב-ע, זין בעין, עירום גברי באמנות ישראלית עכשווית, גל-און, מקום לאמנות, תל אביב-יפו, 2009
מיתוגרפיות, יפו 23, ירושלים, 2013
אסיף: עשור לפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר/בכיר, אולם יוסף ורבקה מאירהוף הבניין הראשי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו, 2017
מערבולות, גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו, 2019
תערוכות > תערוכות יחיד

משמרת שנייה, גלריה אלון שגב, תל אביב-יפו, 2007
ירוק-עד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו, 2010
"קדחת בקתה", גלריה שלוש לאמנות העכשווית, תל אביב-יפו, 2016
הערות שוליים

1 2  מלני דניאל - זוכת פרס רפפורט ל-2009 בגלריה נגה, באתר artportal.co.il
↑  הילה שקולניק ברנר, מלני דניאל: הרבה זיכרון, ללא נוסטלגיה, באתר הארץ, 9 במאי 2010
1 2 3  TheArtLab - מלני דניאל, באתר TheArtLab
1 2 3 4 5  גלריה שלוש לאמנות עכשווית, מלאני דניאל | עורב והנשארים מאחור, 16 בינואר 2014 - 18 בפברואר 2014
↑  מלני דניאל, באתר מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
↑  Melanie Daniel, Artnet
↑  מלני דניאל, באתר וואלה, 2 במאי 2002
↑  תערוכה - עדה עובדיה, יוחאי בר און ומלני דניאל - Tali Tamir, באתר talitamir.com
1 2  מוזיאון ישראל מרכז מידע לאמנות ישראלית - תערוכות: דניאל, מלאני, באתר museum.imj.org.il
1 2  CV, MELANIE DANIEL (ב־Canadian English)
↑  TheArtLab - העבודות של מלני דניאל, באתר TheArtLab
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273285  NLI: 987007298919005171  GND: 141977337  ISNI: 0000 0000 9114 6654  LCCN: no2010138411  SUDOC: 181053233  ULAN: 500484314  VIAF: 133284161   WorldCat (עם VIAF): 133284161
תאוריה אדריכלית

ויטרוביוס (ימין) מציג את "על אודות האדריכלות" בפני אוגוסטוס קיסר, סבסטיאן לה קלרק, 1684
שיח אדריכלי מתוך "המילון הצרפתי המאויר לאדריכלות" (1856) מאת יוג'ין ויולט-לה-דוק
תאוריה אדריכלית היא פעולה של הגות, דיון וכתיבה על אדריכלות. תאוריה אדריכלית נלמדת בכל בתי הספר לאדריכלות ומיושמת על ידי האדריכלים המובילים בעולם. תאוריה אדריכלית מופיעה במספר אופנים: הרצאה, דיאלוג, מאמר, מסה, ספר, או במסגרת תחרות אדריכלית. לעיתים קרובות תאוריה אדריכלית היא דידקטית, ותאורטיקנים בתחום נוטים לעבוד בבתי הספר לאדריכלות או להישאר בקרבתם. זה היה קיים מאז ימי העת העתיקה, וככל שהדפוס הפך לנפוץ יותר, כך זכתה תורת האדריכלות למגוון דרכי הבעה עשירים ומגוונים יותר. במאה ה-20 פרסמו ספרים, כתבי עת ווטורי מבקרים, מספר חסר תקדים של עבודות אדריכלים.
היסטוריה > ימי קדם

יש מעט מידע או עדויות על תאוריית האדריכלות העיקרית בעת העתיקה, עד המאה הראשונה לפני הספירה, עת נוצרה עבודתו של ויטרוביוס. אולם אין זה אומר שעבודות כאלה לא היו קיימות, בהתחשב בכך שעבודות רבות מעולם לא שרדו את העת העתיקה.
ויטרוביוס היה סופר, אדריכל ומהנדס רומאי פעיל במאה ה-1 לפני הספירה. הוא היה התאורטיקן האדריכלי הידוע הבולט ביותר באימפריה הרומית, לאחר שכתב את "על אודות האדריכלות" (המכונה כיום "עשרת ספרי האדריכלות" – "De architectura"), מסכת שנכתבה בלטינית וביוונית על אדריכלות, ושהוקדשה לקיסר אוגוסטוס. ככל הנראה נכתבה מסכת זו בין השנים 23–27 לפני הספירה, זהו המקור העכשווי העיקרי ששרד אודות האדריכלות הקלאסית. המסכת מחולקת לעשרה קטעים או "ספרים", והיא מכסה כמעט כל היבט של האדריכלות הרומית, החל מתכנון ערים, חומרים, עיטורים, מקדשים, אספקת מים וכו'. היא מגדירה בקפדנות את הסדרים הקלאסיים של אדריכלות. כמו כן, היא מציעה את שלושת החוקים הבסיסיים של אדריכלות שיש לציית להם כדי להיחשב כך: "יציבות, שימושיות, אלגנטיות" (firmitas, utilitas, venustas), חוקים שתורגמו במאה ה-17 על ידי סר הנרי ווטון לסיסמה האנגלית "חוזק, נצרכות ועונג" (כלומר: הלימה מבנית, תפקודית, ויופי). חוקים אלה נקראים גם "משולש ויטרוביוס".
לגילוי מחדש של עבודתו של ויטרוביוס בשנת 1414 הייתה השפעה עמוקה על אדריכלי הרנסאנס, שהוסיפה בסיס ארכאולוגי לעליית סגנון הרנסאנס, שכבר היה בעיצומו. אדריכלי רנסאנס כמו פיליפו ברונלסקי לאונה בטיסטה אלברטי מצאו ב"דה ארכיטקטורה" את הרציונל שלהם להעלות את ענף הידע שלהם לרמת דיסציפלינה מדעית.
היסטוריה > ימי הביניים

לאורך ימי הביניים, הועבר הידע ארכיטקטוני באמצעות תמלול, מפה לאוזן ובאופן טכני בבתי אמן. בשל אופיו העמלני של התמלול, מספר קטן של דוגמאות לתאוריה אדריכלית נכתבו במהלך תקופה זו, ורובן היו תאולוגיות וסוג של תעתיק של התנ"ך. מאחר שהתאוריות האדריכליות עסקו במבנים, מעטות מהן תומללו. המאמר "ליבר דה רבוס" של סוגריוס אב מנזר סן-דני, היסטוריון ויועצו של מלך צרפת, היה המסמך האדריכלי המשפיע הראשון על האדריכלות הגותית. גורם משפיע נוסף אחר היה תיק הרישומים של וילארד דה הונוקר משנות ה-30 של המאה ה-13.
בתקופת שושלת סונג בסין, לי ג'י פרסם את "אינזאו פאשי" ("Yingzao Fashi") בשנת 1103, שהיה מסה אדריכלית שאיגדה אלמנטים של האדריכלות הסינית.
היסטוריה > רנסאנס

היצירה הגדולה הראשונה של תאוריית האדריכלות בתקופה זו שייכת ללאון בטיסטה אלברטי, "אודות הבניין" – "De reaedificatoria", שהציבה את ויטרוביוס בליבת המסורת התאורטית העמוקה ביותר של העידן המודרני. על פי אלברטי, אדריכלות טובה מאומתת באמצעות המשולש הוויטרובי ("יציבות, שימושיות, אלגנטיות"), המגדיר את מטרתה. שלישייה זו שמרה על תוקפה עד המאה ה-19. מעבר משמעותי למאה ה-17 ובסופו של דבר לעידן ההשכלה הובטח באמצעות המחקר המתמטי והאופטי המתקדם של האדריכל והגיאומטר ג'ירארד דֶסָארוג' (אנ'), בדגש על מחקריו על חרוטים, פרספקטיבה וגאומטריה השלכתית (היטלים).
היסטוריה > עידן ההשכלה

בעידן ההשכלה הייתה התפתחות ניכרת בתאוריה האדריכלית ביבשת אירופה. תגליות ארכאולוגיות חדשות (כמו פומפיי והרקולנאום) הניעו עניין חדש באמנות ובארכיטקטורה הקלאסית. לפיכך, המונח "נאו-קלאסיציזם", שהודגם בכתביו של מבקר האמנות הפרוסי יוהאן יואכים וינקלמן, נועד לעורר את אדריכלות המאה ה-18, שהתבוננה בתקדימים הקלאסיים החדשים הללו כהשראה לעיצוב בניינים.
התאורטיקנים האדריכליים העיקריים של עידן ההשכלה כוללים את ז'וליין-דייוויד לירוי, מארק-אנטואן לוז'יה, ג'ובאני בטיסטה פיראנזי, רוברט אדם, ג'יימס סטיוארט, גאורג וילהלם פרידריך הגל וניקולא רווט.
היסטוריה > המאה ה-19

זן תוסס של נאו-קלאסיציזם, תודת המאמר רב ההשפעה של מארק-אנטואן לוז'יה, היווה את הבסיס לשני דורות של פעילות בינלאומית סביב נושאי הליבה של הקלאסיציזם, הפרימיטיביזם ו"חזרה לטבע".
התגובה כנגד הדומיננטיות של האדריכלות הנאו-קלאסית הגיעה לידי ביטוי בשנות ה-20 של המאה ה-19 כאשר אוגוסטוס פוגין סיפק בסיס מוסרי ותאורטי לאדריכלות התחייה הגותית, ובשנות ה-40 של המאה ה-19 פיתח ג'ון ראסקין אתוס זה.
הפסל האמריקאי הורציו גרינוג פרסם את החיבור 'אדריכלות אמריקאית" באוגוסט 1843, ובו דחה את חיקוי הסגנונות הישנים של מבנים והתווה את הקשר הפונקציונלי בין אדריכלות לדקורציה. תאוריות אלה צפו את התפתחות הפונקציונליזם אדריכלות מודרנית.
לקראת סוף המאה חלה פריחה בפעילות התאורטית. באנגליה, האידיאלים של ראסקין עמדו בבסיס הופעתה של תנועת האמנויות והאומנויות שהודגמו בכתביו של ויליאם מוריס. זה בתורו היווה את הבסיס לאר נובו בבריטניה, שהודגם על ידי יצירתו של צ'ארלס רני מקינטוש, והשפיע על תנועת האמנות האוסטרית – "הזצסיון הווינאי". ביבשת אירופה, התאוריות של ויולה לה-דוק וגוטפריד זמפר סיפקו את קרש הקפיצה למחשבה חיוניות ועצומה שהוקדשה לחדשנות אדריכלית ולחידוש מושג הסגנון.
זמפר פיתח במיוחד מעקב בינלאומי אחר החדשנות בגרמניה, אנגליה, שווייץ, אוסטריה, בוהמיה, צרפת, איטליה וארצות הברית. הדור שנולד בשליש האמצעי של המאה ה-19 נכבש במידה רבה אחר ההזדמנויות שהציע השילוב של סמפר בין היקף היסטורי עוצר נשימה ופירוט מתודולוגי. בניגוד לפעילויות תאורטיות עדכניות יותר, ובכך "מודרניות", המסודרות באופן נושאי, דור זה לא התאחד ל"תנועה". עם זאת, נראה היה שהם מתכנסים סביב השימוש שהציע זמפר למושג "הריאליזם", ולכן הם תויגו כחסידי הריאליזם האדריכלי. בין האדריכלים הריאליסטים הפעילים ביותר היו: גאורג הייזר, רודולף רדטנבאכר, קונסטנטין ליפיוס, האנס אויר, פול סדיל, לורנס הארווי, אוטו וגנר וריצ'רד שטרייטר.
היסטוריה > המאה ה-20

בשנת 1889 פרסם קמילו סיטה (Camillo Sitte) את ספרו "תכנון עירוני על פי עקרונות אמנותיים" (Der Städtebau nach seinem künstlerischen Grundsätzen) שלא היה בדיוק ביקורת על צורה אדריכלית אלא ביקורת אסתטית על העירוניות במאה ה-19 (בהשראת תכנון ערים מימי הביניים והבארוק). בהיותה בעיקר עבודה תאורטית, הייתה לה השפעה מיידית על האדריכלות, שכן שני התחומים – האדריכלות והתכנון העירוני שזורים זה בזה. הביקוש לספרו של סיטה היה כה גבוה עד שחמש מהדורות הופיעו בגרמנית בין השנים 1889–1922 ותרגום לצרפתית יצא בשנת 1902. (שום מהדורה אנגלית לא יצאה עד 1945). מבחינת סיטה, הנושא החשוב ביותר לא היה צורתו האדריכלית של הבניין אלא איכות המרחבים העירוניים שהבניינים מקיפים ביחד, השלם הוא יותר מסכום חלקיו. התנועה המודרנית דחתה את המחשבות הללו ולה קורבוזיה דחה את העבודה בצורה נמרצת. אף על פי כן, עבודתו של סיטה נבחנה מחדש על ידי אדריכלים ותאורטיקנים פוסט-מודרניסטים משנות ה-70, בייחוד בעקבות פרסומו מחדש של הספר בשנת 1986 על ידי הוצאת ריזולי, במהדורה שערכו קולינס וקולינס (שפורסם כעת בהוצאת דובר). הספר מובא לעיתים קרובות באופן אנכרוניסטי כיום ככלי לביקורת על התנועה המודרנית.
עוד בנושא תפיסות אמנותיות היה מאמרו של לואיס סאליבן בנוגע לעירוניות הנושא את השם – "בניין המשרדים הגבוה ביותר שנחשב באופן אמנותי" שפורסם בשנת 1896. במאמר זה כתב סאליבן את אמרתו האליטרטיבית המפורסמת "הצורה עוקבת אחר הפונקציה" – "form ever follows function"; ביטוי שאומץ מאוחר יותר כעקרון מרכזי בתורת האדריכלות המודרנית. בעוד שאדריכלים מאוחרים יותר אימצו את הביטוי המקוצר "צורה בעקבות פונקציה" – "form follows function" כפולמוס בשירות הדוקטרינה הפונקציונליסטית, סאליבן כתב על הפונקציה של הבניין ביחס לתפקודים הביולוגיים של הסדר הטבעי. תאורטיקן תכנון משפיע נוסף של תקופה זו היה אבנעזר הווארד, שייסד את תנועת "עיר גנים". תנועה זו נועדה ליצור קהילות עם ארכיטקטורה בסגנון אמנות ואוּמנות בלכטוורת' ו-ולווין גרדן סיטי ווזה הפך לסגנון ארכיטקטורה ביתית פופולרית.
בווינה, זכה רעיון הארכיטקטורה מודרנית החדשה מן היסוד לריבוי תומכים ותאורטיקנים. השימוש הראשוני במונח "אדריכלות מודרנית" הופיע בכותרת ספרו של אוטו וגנר, שהביא דוגמאות לעבודותיו שלו במסגרת תנועת הזצסיון הווינאי עם איורי אר נובו, בשילוב מערכי שיעור דידקטיים לתלמידיו. זמן קצר לאחר מכן, כתב אדולף לוס את "עיטור ופשע", ובעוד שבדרך כלל רואים את סגנונו בהקשר של ה"יוגנדסטיל", דרישתו "לחסל את הקישוטיות" הצטרפה לססמת "צורה בעקבות פונקציה" כעקרון של האדריכלות של מה שנקרא אז התנועה המודרנית שהפכה למובילה באמצע המאה ה-20. ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה ולה קורבוזיה סיפקו את הבסיס התאורטי לסגנון הבינלאומי במטרה להשתמש באדריכלות מתועשת לעיצוב החברה מחדש. פרנק לויד רייט, אף שהיה מודרני בדחיית התחייה ההיסטורית, היה אידיוסינקרטי בתאוריה שלו, אותה העביר בכתיבה מרובה ושופעת. רייט לא תמך ברעיון הסגנון הבינלאומי, אך פיתח את מה שקיווה שיהיה סגנון אמריקאי, בניגוד למהלך אירופי פרוגרסיבי. סגנונו של רייט, לעומת זאת, היה אישי ביותר, וביטא את השקפותיו המיוחדות על האדם והטבע. רייט היה פואטי יותר ושמר בתוקף על השקפתו של האמן היוצר במאה ה-19 כגאונות ייחודית. זה הגביל את הרלוונטיות של ההצעות התאורטיות שלו. לקראת סוף המאה הגיבה האדריכלות הפוסט-מודרנית כנגד סגפנות ופשטות יתר של הסגנון הבינלאומי, שנחשבו נורמטיביים ותאורטיים.
כמה תאורטיקנים אדריכליים

היסטוריים:
ויטרוביוס
לאון בטיסטה אלברטי
אנדראה פלדיו
סבסטיאנו סרליו
ג'ירארד דיסארגס
פרנצ'סקו די ג'אורג'יו
טאופיליו גאלצ'יני
מארק - אנטואן לאוג'ייר
אנטואן-קריסוסטם קואטרמרה דה קינצ'י
ג'יאמבטיסטה פירנסי
קרלו לודולי
פרנצ'סקו מיליזיה
ג'ון ראסקין
הורציו גרינו
אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק
קארל פרידריך שינקל
הרמן מוטסיאס
פורמליזם ומרחב
האנס אאור
קונרד פידלר
הנרי פוסילון
אמיל קאופמן
תאודור ליפס
אלויס ריגל
ג'פרי סקוט
ג'ון סמרסון
רוברט וישר
היינריך וולפלין
וילהלם ורינגר
האנס ואן-דר-לן
מודרניסטים
ריינר בנהם
ארנסטו נתן רוג'רס
ברונו צבי
זיגפריד גידיון
לאונרדו בנוולו
סטין איילר רסמוסן
רוברט וישר
לה קורבוזיה
אדולף לוס
לואיס ממפורד
אדוארדו פרסיקו
ריימונד אונווין
אבנעזר האזרד
רודולף ארנהיים
לוסיו קוסטה
פוסטמודרניזם ובן זמננו
כריסטופר אלכסנדר
סטן אלן
פייר ויטוריו אאורלי
אנדריאה ברנזי
פטריסיו ססריני
פרסטון סקוט כהן
פטר קוק
גילו דורפלס
נאדר אל-ביזרי
פיטר אייזנמן
האל פוסטר
קנת פרמפטון
מרקו פראסקרי
ק. מייקל הייס
מרק ג'רזומבק
צ'ארלס ג'נקס
ג'פרי קיפניס
רם קולהאס
לאון קרייר
סנפורד קווינטר
קתרין אינגרהם
סילביה לאבין
דייוויד לת'רבארו
מרק לינדר
כריסטיאן נורברג-שולץ
וורנר אושסלין
ג'ואני פאלסמה
אלברטו-פרז גומז
פבלו פורטוגזי
אלדו רוסי
קוליו רואו
ג'וזף ריקוורט
יהודה ספרן
דניס סקוט בראון
ריצ'רד סנט
דניאל שרר
רוברט סומול
דיאן סוז'יק
מנפרדו טאפורי
רוברט טברנור
פניוטיס טורניקיאוטיס
פטר טרומר
ברנרד טשומי
אוסוולד מטיאס אונגרס
רוברט ונטורי
דאליבור וסלי
אנטוני וידלר
פול ויריליו
שרה וויטינג
ברונו צבי
באהרם שירדל
לקריאה נוספת

ריינר באנהאם. "תאוריה ועיצוב בעידן המכונה הראשון". הוצאת פרגר, 1960.ISBN 0-262-52058-3ISBN 0-262-52058-3
פטריציו ססאריני, "קטסטרופיזם אדריכלי". "L'architecture comme sémio-physique de l'espace social" . פריז, L'Harmattan, 2004.ISBN 978-2747550789ISBN 978-2747550789
פטריס ססאריני, "השיטה האדריכלית הגותית". "תאולוגיה מדעים ואדריכלות במאה ה-13 בסנט-דניס" – "Morphogenèse et modélisation de la basilique de Saint-Denis" . פריז, Editions de l'Harmattan, 2013.ISBN 978-2-336-30185-3ISBN 978-2-336-30185-3
נאדר אל-ביזרי "על מגורים: רמיזות ההיידג'ריאניות לפנומנולוגיה אדריכלית", Studia UBB Philosophia 60 (2015): 5–30.
ברנד אברס, כריסטוף תואיס. "תאוריה אדריכלית מתקופת הרנסאנס ועד ימינו" . טשכן, 2003.ISBN 3-8228-1699-XISBN 3-8228-1699-X
שאול פישר, "פילוסופיה של אדריכלות", "אנציקלופדיית סטנפורד לפילוסופיה" (מהדורת סתיו 2015), אדוארד נ. זלטה (עורך)
ק. מייקל הייס (עורך). "תורת האדריכלות מאז 1968", קיימברידג': הוצאת MIT,‏ 1998.ISBN 0-262-58188-4ISBN 0-262-58188-4
מרק ג'רזומבק, "ערמומיות הסיבה לאדריכלות", (מספר 1, סתיו 2007), עמ ' 31–46.
סטיבן ר. קלרט, ג'ודית הרוואגן ומרטין מדור (עורכים), "תכנון ביופילי: התאוריה, המדע והפרקטיקה של הבאת מבנים לחיים", ג'ון ווילי, ניו יורק, 2008.ISBN 978-0-470-16334-4ISBN 978-0-470-16334-4
האנו-וולטר קרופט. "היסטוריה של תאוריה אדריכלית: מויטרוביוס ועד ימינו". הוצאת פרינסטון אדריכלות, 1994.ISBN 1-56898-010-8ISBN 1-56898-010-8
הארי פ. מלגרב, "תאוריה אדריכלית מודרנית: סקר היסטורי, 1673–1969". הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2005.ISBN 0-521-79306-8ISBN 0-521-79306-8
קייט נסביט. "תאוריה של סדר יום חדש לאדריכלות: אנתולוגיה של תאוריה אדריכלית". הוצאת פרינסטון אדריכלות, 1996.ISBN 1-56898-054-XISBN 1-56898-054-X
ג'ואן אוקמן, אדוארד אייגן. "תרבות אדריכלית 1943–1968: אנתולוגיה תיעודית". הוצאת ריזולי, 1993.ISBN 0-8478-1511-0ISBN 0-8478-1511-0
ניקוס סלינגרוס. "תורת האדריכלות". Umbau-Verlag, 2006.ISBN 3-937954-07-4ISBN 3-937954-07-4 .
אנדראה סאושלי, "על אדריכלות כאמנות מרחבית", "כתב העת הנורדי לאסתטיקה", 43 (2012)
מנפרדו טאפורי, תרגום ג'ורג'יו ורקציה. "תאוריות והיסטוריה של אדריכלות". הארפר אנד רו, 1968.ISBN 0-06-438580-9ISBN 0-06-438580-9
ויטרוביוס, תרגום: מוריס היקי מורגן (1960). "עשרת הספרים בנושא אדריכלות" . פרסומי דובר.
הערות שוליים

↑  Saul Fisher, Philosophy and the Tradition of Architectural Theory, האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד, ‏2015 (באנגלית)
↑  Kruft, p. 447.
↑  Evers, Thoenes, et al., p.13.
↑  Liang Ssu-ch'eng. A Pictorial History of Chinese Architecture: a Study of the Development of its Structural System and the Evolution of its Types. MIT press, 1984. ISBN 0-262-12103-4
↑  Nancy
Shatzman Steinhardt ed. Chinese Architecture. Yale University Press, 2002. ISBN 0-300-09559-7
↑  Robin Middleton and David Watkin, Neoclassicism and 19th-century architecture. The MIT Press, 1980 and Barry Bergdoll, European Architecture 1750–1890, Oxford University Press, 2000.l,
↑  Mark Jarzombek, *"The Cunning of Architecture's Reason," Footprint (#1, Autumn 2007), pp. 31-46.
↑  Louis H. Sullivan. Kindergarten Chats and Other Writings. Courier Dover Publications, 1979. Page 202. ISBN 0-486-23812-1
↑  Otto Wagner. Moderne Architektur: Seinen Schülern ein Führer auf diesem Kunstgebiete. Anton Schroll. 1902.
↑  Otto Wagner. Translated by Harry Francis Mallgrave. Modern Architecture: A Guidebook for His Students to This Field of Art. Getty Center for the History of Art and the Humanities. 1988. ISBN 0-226-86938-5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph288764 
1521, סזארה סזארינו (Cesare Cesariano) תרגום איטלקי של עשרת הספרים על אדריכלות (De Architectura Libri Decem) מאת מרקוס ויטרוביוס פוליו. שמור במוזיאון סמיתסוניאן להיסטוריה אמריקאית
שער עטיפת "מאמר על אדריכלות" – "Essai sur l'Architecture" של מארק-אנטואן לוז'יה, מהדורה שנייה. 1755 מאת צ'ארלס אייזן (1720–1778). חריטה אלגורית של הבקתה הפרימיטיבית הוויטרובית.
עיר התרבות (A Cidade da Cultura)/ אייזנמן אדריכלים.
רעידת האדמה באלבניה (2019)

| --- | --- |

 סוג:  רעידת אדמה
 תאריך התרחשות:  26 בנובמבר 2019
 שעה:  03:54:12 (שעון מקומי)
 משך האסון:  ?
 מגניטודה:  6.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 עוצמה:  IX. מחריבה בסולם מרקאלי
 מוקד:  אלבניה שיאק (אנ'), אלבניה
 צונאמי:   אין
 הרוגים:  51 
 פצועים:  3,000 
 חסרי קורת גג:  7,900
 נזק:  ?
 קואורדינטות:  41°30′40″N 19°30′54″E﻿ / ﻿41.511°N 19.515°E﻿ / 41.511; 19.515
  (למפת אלבניה מוגדלת) טירנה בראט שקודרה דורס הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרורעידת האדמה באלבניה(למפת אלבניה רגילה) טירנה בראט שקודרה דורס הים היוני הים האדריאטי יוון מקדוניה הצפונית  קוסובו מונטנגרורעידת האדמה באלבניה
 
רעידת האדמה באלבניה 2019 (באלבנית: Tërmeti në Shqipëri) התרחשה ב-26 בנובמבר 2019 בשעה 03:54:12 לפי השעון המקומי (02:54:12 בשעון UTC), בחוף הצפון-מערבי של המדינה, וגודלה היה 6.4 בסולם המומנט. כתוצאה מרעידת האדמה, נהרגו 51 איש ולמעלה מ-3,000 איש נפצעו. רעידת אדמה זו היא רעידת האדמה החזקה שהתרחשה באזור מאז רעידת האדמה במונטנגרו (אנ') ב-1979.