stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנציקלופדיסטים
לקריאה נוספת

הפילוסופית מאת: פטר פרנגה, תרגום מגרמנית: יוסיפיה סימון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009
הערות שוליים

↑  M. Bartholomew, S. Clennell, L. Walsh, The Enlightenment: Studies 1, Open University, 1992, עמ' 12-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4152468-8  NDL: 00563840 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות ובנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'ורדן לוטומבה

אמבולה ז'ורדן לוטומבה (בצרפתית: Mvula Jordan Lotomba; נולד ב-29 בספטמבר 1998 באיוורדון-לה-בן שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת פיינורד מליגת העל ההולנדית ובנבחרת שווייץ.
קריירת מועדונים

לוטומבה החל את הקריירה המקצוענית שלו בלוזאן וביאנג בויז ברן בליגת העל השווייצרית ובליגה השווייצרית השנייה.
ב-3 באוגוסט 2020 חתם לוטומבה בניס מליגת העל הצרפתית. ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על לאנס במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2020/2021. ב-23 בדצמבר הבקיע לוטומבה את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד לוריאן במסגרת המחזור ה-17 בליגה. בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 60 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-2 בספטמבר 2024 חתם לשלוש שנים בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
קריירה בינלאומית

ב-7 באוקטובר 2020 ערך לוטומבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בהפסד 2-1 לנבחרת קרואטיה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת שווייץ בטורניר יורו 2020 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
ב-29 במרץ 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסובו במשחק ידידות.
תארים

אליפות שווייץ (2): 2017/2018, 2018/2019
הערות שוליים

↑  Jordan Lotomba est Niçois באתר הרשמי של ניס, 3 באוגוסט 2020 (בצרפתית)
| נבחרת שווייץ – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספארוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' |  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספארוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' | שווייץ |
גישת הקונפליקט החברתי

גישת הקונפליקט החברתי היא פרדיגמת על המאגדת אוסף של תאוריות בסוציולוגיה ובפילוסופיה החברתית, שמשותפת להן ההנחה כי הכוח הבסיסי הפועל בחברה הוא מאבק בין קבוצות חברתיות ובין יחידים על השגת חלק גדול ככל הניתן מהמשאבים המשותפים. תאוריות אלו מדגישות את חשיבותם של אינטרסים של קבוצות שונות ואת מאבקי הכוח ביניהן כדרך להבין תהליכים חברתיים. משאבים אלה יכולים להיות, למשל, ממון, אולם עשויים להיות גם סטטוס או הון תרבותי. המחקרים שיוצאים מגישה זו נוטים להיבדל זה מזה באופן המאבק, במשך המאבק, באינטנסיביות של המאבק, בזהות הקבוצות הנאבקות ובמשאבים עליהם המאבק מתבצע. מה שמשותף לגישות, כאמור, זה שהן מציבות לא הסכמה או פעולה הרמונית בחברה במרכז, אלא מאבקים וקונפליקטים כבסיס שסביבו מתנהלת החברה. פעמים רבות התיאוריות שיוצאות מגישה זו נושאות באופי אמנציפטורי, אולם אין הכרח שתאוריות קונפליקט יהיו אמנציפטוריות שכאלה.
היסטוריה

שורשיה של גישת הקונפליקט החברתי נמצאים לכל המאוחר במאה התשע עשרה, כשמי שביסס את אופיה באופן שמזוהה בפנינו כיום היה קרל מרקס. אולם זה רק החל מאמצע המאה העשרים שהגישה מדגישת הקונפליקט הופכת למרכזית בפרקטיקה הסוציוליולוגית. כדי להבין את השינוי הזה, נדרשת הבנה של אופייה של הסוציולוגיה עד אותה התקופה. כך, עד שנות ה-50 וה-60, שלטה בדיסציפלינה הסוציולוגית האמריקאית הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית. עם התעוררות תנועות המחאה והשוויון באמריקה, כמו גם בישראל, החלה בהדרגה להתחלף הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בגישה חדשה-ישנה, גישת הקונפליקט החברתי. אחת הסיבות להחלפתה של הפונקציונליזם, היא כישלונה של הגישה בניבוי, חיזוי ובהבנת התהליכים החברתיים שאפיינו את החברה האמריקאית, ובעיקר את השינויים והמשברים שפקדו אותה בשנות ה-60. פרדיגמת הקונפליקט היא תמונת ראי של הפונקציונליזם. על פי גישה זו יש לבחון את השינוי ואת חוסר היציבות בחברה. גם פרדיגמה זו בעלת חשיבה מערכתית, אך בשונה מהגישה הפונקציונלית-סטרוקטורלית היא מדברת על כך שבכל קבוצה תמיד יתקיימו קונפליקטים ומאבקים על השגת משאבים (כלכליים, פוליטיים, תרבותיים וכולי). גישת הקונפליקט החברתי, על התאוריות השונות המרכיבות אותה, היא גישה מטריאליסטית ביסודה, וסוברת בשל כך שמה שמניעים את ההיסטוריה הם הפרקטיקה והמאבק היום יומי על האינטרסים האישיים והקולקטיביים של פרט, קבוצה או חברה.
עם זאת, הנרטיב שלעיל מתאר את השינוי כפי שהתבצע בארצות הברית. הסוציולוגיות מגישת הקונפליקט באירופה התפתחו בזמנים אחרים ולבשו אופי אחר. שוני זה הוא הרבה ממה שאפשר דיאלוג פורה בין תרבויות המערב בנוגע למה וכיצד לבקר. כך, למשל, בגרמניה של תקופת רפובליקת ויימאר קרל מנהיים שיחק תפקיד מרכזי בשיח הציבורי ובמתודות המחקר. יש המגדירים אותו, וכן דמויות כמו ארנסט בלוך כמניחי היסודות לתיאוריה הביקורתית של אסכולת פרנקפורט, כולל לגבי התפקיד המרכזי של מרקס. אסכולת פרנקפורט עצמה, בינתיים, החלה לפעול כבר בשנות העשרים המאוחרות, אולם זה רק עם חזרתם של כמה מחוקרי הדור הראשון לגרמניה של אחרי מלחמת העולם השנייה שהשפעתם החלה להיות מרכזית בשיח הגרמני עצמו. מאותו שלב, עם זאת, אדורנו הפך לאינטלקטואל ציבורי. גם לוויכוחים על הצורך של הפילוסופיה להיות מדעית שיחקו תפקיד מרכזי בקבלת לגיטימיות לתיאוריות הביקורתיות של דמויות כמו אדורנו והברמאס, ובעיקר "ניצחונם" בהצגת המדעיות של התיאוריות הביקורתיות מבוססות הקונפליקט שפיתחו.
בצרפת, גישות קונפליקטואליות צמחו בסוציולוגיה גם כן בעיקר סביב הסתיימותה של מלחמת העולם השנייה, אולם המודל של סוציולוגיה ביקורתית כפי שמזוהה מבחינתנו כיום צמח בעיקר סביב כניסתו של בורדייה למרכז הסוציולוגיה הצרפתית. בורדייה לא פעל בוואקום כבר קוז'ב וסארטר הציגו פילוסופיות ביקורתיות במובן של שימת דגש על ביקורת חברתית, אולם המתודה המדעית-אמפירית חסרה בפילוסופיות הביקורתיות שקדמו לו. אלתוסר, כמעין מבשר, שיחק תפקיד מרכזי בכניסת המרקסיזם הסטרוקטורלי-מדעי ובורדייה היה אחד מתלמידיו. הניסיון לחבר בין המדעיות של הסטרוקטורליזם הביקורתי לבין הפנומנולוגיה הביקורתית של סארטר עמד מאוחר יותר במרכז ניסיונו של בורדייה לייצר סוציולוגיה ביקורתית שמכירה בערך של חוויית הסובייקט ומצד שני מדגישה את הדרכים בהן חלק מהחוויה הזו מובנית על ידי החברה והמאבקים בתוכה.
עקרונות מפתח משותפים

בין הנחות היסוד המשותפות לגישות הקונפליקט ניתן למצוא:
מנעד של תיאוריות ביקורתיות

בין התאוריות המרכזיות השייכות לגישת הקונפליקט ניתן למנות את המרקסיזם והנאו-מרקסיזם, היבטים במשנתו של מקס ובר ואת הגישות הפוסטמודרניסטית והפוסטקולוניאליסטית. גם גישות פמיניסטיות וקוויריותרבות יוצאות מתוך פרדיגמה של מחקר חברתי ביקורתי ומבוסס מודל של קונפליקט מרכזי.
במקביל, בשל כניסתם של לימודי התרבות החל משנות השבעים והשמונים בארצות הברית (ומאוחר יותר גם במדינות אחרות), גישת הקונפליקט החברתי משולבת במחקרים חברתיים בעלי אופי מגוון. נכללים בכך מחקרים חברתיים בדיסציפלינות שאינן סוציולוגיות טהורות. כך, לדוגמה, מחקרים אנתרופולוגיים רבים יוצאים כיום מגישת קונפליקט חברתי דומה.
ראו גם

פונקציונליזם-סטרוקטורלי
הגביע המונטנגרי

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  2006
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל המונטנגרית
 מספר מתמודדים:  30
 מדינות משתתפות:  מונטנגרו מונטנגרו
 זוכה:  בודוצ'נוסט פודגוריצה
 הכי הרבה זכיות:  בודוצ'נוסט פודגוריצה (5)
 מפעל מקביל:  ליגת העל של מונטנגרו
 Kup Crne Gore
 
הגביע המונטנגרי (במונטנגרית: Crnogorski fudbalski kup, Црногорски фудбалски куп) הוא מפעל כדורגל מונטנגרי בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 2006 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל המונטנגרית. בטורניר משתתפות שלושים קבוצות, הכוללות את כל קבוצות שתי הליגות הבכירות (12 מכל ליגה), ושתי הקבוצות שסיימו ראשונות בכל מחוז מהליגה השלישית (6 בסך הכול).
משחק גמר הגביע מתקיים באופן מסורתי באצטדיון פודגוריצה סיטי, המארח את המאורע באופן רצוף החל מהקמתו.
מחזיקת הגביע הנוכחית לעונת 2023/2024 היא בודוצ'נוסט פודגוריצה, שזכתה בגביע החמישי בתולדותיה לאחר שגברה במשחק הגמר 1-2 על ג'זרו. שיאנית הזכיות בתואר היא בודוצ'נוסט פודגוריצה, שזכתה בו חמש פעמים – האחרונה שבהן בעונת 2023/2024.
היסטוריה

טורניר הגביע המונטנגרי נוסד בשנת 2006, במקביל להקמת ליגת העל של מונטנגרו, ובעקבות עצמאותה של המדינה והיפרדותה מסרביה. טרם הקמת המפעל, השתתפו הקבוצות המונטנגריות במפעלי הגביע היוגוסלבי (1947–2002) והגביע של סרביה ומונטנגרו (2002–2006).
הזוכה הראשונה בגביע הייתה רודאר פלייבליה, שגברה בגמר הגביע לעונת 2006/2007 בתוצאה 1–2 על סוטייסקה ניקשיץ'.
השיטה

במפעל הגביע המונטנגרי משתתפות שלושים קבוצות – 12 קבוצות ליגת העל של מונטנגרו, 12 קבוצות ליגת המשנה, ושתי הקבוצות שסיימו ראשונות בכל אחד משלושת המחוזות של הליגה השלישית (סך הכול שש קבוצות).
כל הקבוצות, למעט שתי המעפילות לגמר בעונה החולפת, נכנסות להגרלת הסיבוב הראשון. סיבוב זה מוכרע במשחק אחד, ואל 14 העולות לשמינית הגמר מצטרפות צמד הסגניות מהעונה החולפת.
סיבובי שמינית, רבע וחצי הגמר משוחקים במתכונת בית-חוץ. הגמר, בדומה לסיבוב הראשון, מוכרע במשחק אחד, המתקיים באופן מסורתי באצטדיון פודגוריצה סיטי בפודגוריצה.
הזוכה בגביע המונטנגרית מעפילה לשלב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית. אם הקבוצה כבר הבטיחה את מקומה במוקדמות ליגת האלופות דרך הליגה, עובר הכרטיס ליריבתה במשחק הגמר.
זכיות > היסטוריית משחקי הגמר

הקבוצות עם כתב מודגש זכו באליפות ליגת העל של מונטנגרו באותה העונה והשלימו דאבל עונתי מקומי.
| עונה | זוכה | תוצאה | סגנית | אצטדיון | קהל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006/2007 | רודאר פלייבליה | 2–1 | סוטייסקה ניקשיץ' | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 8,200 |
| 2007/2008 | מוגרן בודווה | 1–1 ‏(6–5) | בודוצ'נוסט פודגוריצה | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 10,000 |
| 2008/2009 | פטרובאץ | 1–0 | לובצ'ן | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 4,000 |
| 2009/2010 | רודאר פלייבליה | 2–1 | בודוצ'נוסט פודגוריצה | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 6,000 |
| 2010/2011 | רודאר פלייבליה | 2–2 ‏(5–4) | מוגרן בודווה | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 5,000 |
| 2011/2012 | צ'ליק ניקשיץ' | 2–1 | רודאר פלייבליה | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 6,000 |
| 2012/2013 | בודוצ'נוסט פודגוריצה | 1–0 | צ'ליק ניקשיץ' | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 6,000 |
| 2013/2014 | לובצ'ן | 1–0 | מלאדוסט פודגוריצה | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 42,500 |
| 2014/2015 | מלאדוסט פודגוריצה | 2–1 | פטרובאץ | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 50,000 |
| 2015/2016 | רודאר פלייבליה | 0–0 ‏(4–3) | בודוצ'נוסט פודגוריצה | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 6,000 |
| 2016/2017 | סוטייסקה ניקשיץ' | 1–0 | גרבאלי | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 5,000 |
| 2017/2018 | טיטוגרד | 2–0 | איגאלו | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 5,500 |
| 2018/2019 | בודוצ'נוסט פודגוריצה | 4–0 | לובצ'ן | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 9,000 |
2019/2020: משחקי הגביע הופסקו
| 2020/2021 | בודוצ'נוסט פודגוריצה | 3–1 | דצ'יץ' | אצטדיון פוד גוריקום | 1,200 |
| 2021/2022 | בודוצ'נוסט פודגוריצה | 1–0 | דצ'יץ' | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 5,000 |
| 2022/2023 | סוטייסקה ניקשיץ' | 1–1 (4–3 בפנדלים) | ארסנל טיווט | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 3,500 |
| 2023/2024 | בודוצ'נוסט פודגוריצה | 2–1 | ג'זרו | אצטדיון פודגוריצה סיטי | 5,000 |
זכיות > זכיות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | סגנות | שנות הזכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| בודוצ'נוסט פודגוריצה | 5 | 3 | 2012/2013, 2018/2019, 2020/2021, 2021/2022, 2023/2024 |
| רודאר פלייבליה | 4 | 1 | 2006/2007, 2009/2010, 2010/2011, 2015/2016 |
| מלאדוסט פודגוריצה / טיטוגרד | 2 | 1 | 2014/2015, 2017/2018 |
| סוטייסקה ניקשיץ' | 1 | 1 | 2016/2017 |
| לובצ'ן | 1 | 1 | 2013/2014 |
| צ'ליק ניקשיץ' | 1 | 1 | 2011/2012 |
| פטרובאץ | 1 | 1 | 2008/2009 |
| מוגרן בודווה | 1 | 1 | 2007/2008 |
| דצ'יץ' | 0 | 2 |  |
| גרבאלי | 0 | 1 |  |
| איגאלו | 0 | 1 |  |
| ארסנל טיווט | 0 | 1 |  |
| ג'זרו | 0 | 1 |  |
הערות שוליים

1 2 3  בדו-קרב בעיטות עונשין
↑  בהארכה
↑  בעקבות השפעת התפרצות נגיף הקורונה הוחלט לבטל את שאר המשחקים שתוכננו בגביע ולבטל את הטורניר לעונה זו
| טורנירי גביע לאומיים בכדורגל (אופ"א) |
| --- | --- | --- |
| מפעלי הווה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איי פארו • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנגליה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גיברלטר • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • ויילס • טורקיה • יוון • ישראל • לוקסמבורג • ליכטנשטיין • לטביה • ליטא •  מולדובה • מונטנגרו • מלטה • צפון מקדוניה • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סקוטלנד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צפון אירלנד • צרפת • קוסובו • קזחסטן • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| מפעלי עבר | ברית המועצות • הגביע היוגוסלבי  • מזרח גרמניה • סרביה ומונטנגרו • צ'כוסלובקיה |  |
יורם הרועה

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1933 (בן 91) תל יוסף, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
יורם הרועה (נולד בי"ט בשבט תרצ"ג, 15 בפברואר 1933) הוא מבכירי התשבצאים בישראל.
קורות חייו

יורם הרועה נולד בתל יוסף, לחוה וגרשון הרועה (הפנר). אביו היה איש גדוד העבודה, רועה הפרות והרפתן של תל יוסף. הרועה גדל בקריית חיים, וב-1950 עבר לירושלים, ומאז הוא מתגורר בה.
עבד ככלכלן במשרד האוצר, בעיקר בלשכת הממונה על הכנסות המדינה. בין השאר נמנה עם הצוות המקצועי שסייע בידי ועדת בן שחר. בשנת 1956 פרסם את תשבץ ההיגיון הראשון בשפה העברית ברבעון "שרות" של עובדי שרותי המיסים והמשיך לפרסם שם תשבצי היגיון במשך שמונה שנים.
ב-1980 החל לפרסם תשבצי היגיון בעיתון "הארץ" והוא מתמיד בכך. תשבצי ההיגיון שלו מתפרסמים גם בירחון "ניקוי ראש ענק", שבו הוא מפרסם גם תשבץ רגיל ובאתר זמרשת. הוא פרסם תשבצים גם ב"דבר השבוע", "כותרת ראשית", "פוליטיקה", "מכביתון" ובשבועון "הקיבוץ" ("תשבץ שכל").
הרועה מתנדב בחברה להגנת הטבע בירושלים.
קמר רוז'

| --- | --- |

דגל קמפוצ'יאה הדמוקרטית
 מייסד:  סון נגוק מין 
 תקופת הפעילות:  30 ביוני 1951 – הווה (73 שנים) 
 אידאולוגיות:  כלכלה אוטרקית, קומוניזם, מרקסיזם-לניניזם
 מטה:  פנום פן 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל קיצוני
 
שרידי קורבנות רצח העם שביצע צבא הקמר רוז'
קמר רוז' (בצרפתית: Khmers rouges; בקמרית: ខ្មែរក្រហម, בעברית: קמרים אדומים) היא תנועה הקומוניסטית ששלטה בקמבודיה בין 1975 ל-1979 לאחר שעלתה לשלטון במהפכה צבאית. משטרו של פול פוט, ראש התנועה, אחראי לביצועו של רצח העם בקמבודיה, אשר קורבנותיו היו הקמבודים עצמם והמיעוט הווייטנאמי, הסיני, הצ'מי המוסלמי והנזירים הבודהיסטים. מניין הנרצחים עומד על לפחות מיליון ושבע מאות אלף בני אדם.
עלייתה של התנועה לשלטון

"המפלגה הקומוניסטית של קמבודיה" נוסדה בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20. בתחילת פעילותה הייתה המפלגה כפופה למפלגה הקומוניסטית של וייטנאם. בשנות השבעים אימצה המפלגה את השם "המפלגה הדמוקרטית של קמפוצ'יאה" (קמפוצ'יאה הוא איות חלופי לקמבודיה), אך כונתה "הקמרים האדומים" (בצרפתית, שפת הממשל הקולוניאלי ששלט בקמבודיה עד שנת 1953, קמר רוז'). עם הקמר הוא עמה העתיק של קמבודיה, אשר הקים אימפריה מרשימה בהישגיה התרבותיים והצבאיים בין המאה ה-9 והמאה ה-15 לספירה.
מזה כאלף שנים שלטה בקמבודיה מלוכה העוברת בירושה. מ-1858 בו השתלטה צרפת הקולניאליסטית על רוב דרום מזרח אסיה, באזור שידוע כ"הודו סין" היא הפכה את המלכויות האזוריות, לשליטי בובות שלה, וביניהן הייתה קמבודיה ממלכה בודהיסטית תחת שלטון צרפתי.
בשנת 1941 עלה לשלטון המלך נורודום סיהאנוק שהצליח לאחר מלה"ע השנייה ולאחר המלחמות בהודו סין כנגד צרפת (ששבה לשלוט באזורים אלה) לדון על עצמאותה של קמבודיה, ובשנת 1953 הצליח להשיג הסכם חלקי לעצמאותה של קמבודיה.
ב-18 במרץ 1970 הודח המלך ולשלטון עלה גנרל פרו אמריקני בשם לון נול. השליט החדש נטש את המדיניות הנייטרלית שאפיינה את קמבודיה עד אז, והחל מסייע לארצות הברית במאבקה כנגד הווייטקונג וצבא צפון וייטנאם, במלחמת וייטנאם. במשך כשנה הופצצו בכבדות אזורי הספר בקמבודיה על ידי ארצות הברית במטרה להשמיד בסיסי וייטקונג שם. התוצאה הייתה כי מאות אלפי פליטים מאזורים אלו נמלטו אל הערים, ונוצרו צפיפות, רעב ועוני. לון נול, אשר שיתף פעולה עם האמריקנים, היה שליט בלתי פופולרי, וכוחם של מורדי הקמר רוז' עלה.
צבא הקמר רוז' (הצבא הלאומי של קמפוצ'יאה הדמוקרטית) אשר נעזר בצבא צפון וייטנאם ונתמך על ידי סיהאנוק, אשר גלה בבייג'ינג, התקיף את צבאו של לון נול וזכה עד מהרה, בתחילת שנת 1975, להישגים משמעותיים ולשליטה ברובה של קמבודיה.
האידאולוגיה של הקמר רוז' שילבה רעיונות קומוניסטים ומאואיסטים עם רגשות אנטי-קולוניאליסטים שרווחו בשמאל האירופי, שממנו הושפעו רבים ממנהיגי התנועה שהתחנכו בפריז. חלקים משמעותיים בתאוריה הפוליטית-כלכלית של מנהיגי התנועה נוסחו כתיזות לתואר דוקטור שהוגשו לאוניברסיטאות מובילות בפריז, והתבססו על תאוריית התלות, פרדיגמה פוסט קולוניאלית מוקדמת. לכך הצטרפה שנאה ארוכת ימים לווייטנאמים, ואמונה כי בתוך זמן קצר תוכל הקמר רוז' לבנות את הקומוניזם בקמבודיה בכוחות עצמה. כאשר עלו לשלטון החליטו לבצע צעדים דרסטיים באופן מיידי שכללו העברה כפוייה של כל תושבי הערים לחוות קולקטיביות באזורי הכפר.
ב-17 באפריל 1975 כבשו צבאות הקמר רוז' את פנום פן, ולון נול יצא לגלות. מרכז המפלגה הורכב מהמנהיג פול פוט (כינויו של סאלוט סאר), נון צ'י, טא מוק, קיו סמפן, סון סן, ינג סארי, יון יאט וינג תירית. מנהיגות זו נותרה בעיקרה ללא שינויים עד לשנות התשעים.
הקמר רוז' בשלטון

האידאולוגיה של הקמר רוז' תוארה כשימוש באמצעים סטליניסטיים להשגת מטרות מאואיסטיות. האמצעים היו השמדה של מעמד שלם של בני העם הקמבודי, מעמד תושבי הערים. מטרת הקמר רוז' הייתה ליצור חברה כפרית אוטופית ללא מעמדות. הקמר רוז' ניסו להשיג מטרה זו באמצעות ריקונן של הערים מתושביהן, סגירתם של בתי הספר, בתי החולים והמפעלים, חיסול מערכת הבנקאות והמטבע, הוצאת הדת אל מחוץ לחוק וגירושם של תושבי הערים לחוות חקלאיות קולקטיביות, שהיו למעשה מחנות של עבודת כפייה. צעדים אלו הוצדקו בכך שהאוכלוסייה הייתה על סף רעב, שכן הכפרים התרוקנו מתושביהם בהפצצות האמריקניות.
מדיניות זו, שנודעה בשם "שנת אפס" לפי הצהרתו של מנהיג התנועה פול פוט, הביאה למותם של יותר ממיליון קמבודים בהוצאות להורג, עבודות כפייה ורעב. הקמר רוז' הוציאו להורג כל מי שהיה בעל קשרים למשטר הישן, אנשי מקצועות חופשיים, אינטלקטואלים וכן את הקמבודים שהיו ממוצא וייטנאמי. מספר הנרצחים מוערך ב-1.7 מיליון איש, כחמישית מאוכלוסיית קמבודיה. ההוצאות להורג נערכו בדרך כלל באזורים שכונו בשם שדות הקטל.
בכל רחבי קמבודיה הוקמו בתי כלא למתנגדי המשטר, כשהמפורסם שבהם שכן במבנה בית ספר ישן בפנום-פן וכונה בשם S21 או טול סלנג.
נפילת משטר הקמר רוז'

בדצמבר 1978, לאחר מספר שנים של מאבקים עם וייטנאם, אשר הושפעו במידה רבה מן המאבק הבין גושי בין סין, שתמכה בקמבודיה, ובין ברית המועצות שתמכה בווייטנאם, פלשו צבאות וייטנאם לקמבודיה. ב-7 בינואר 1979 הם כבשו את פנום פן והפילו את ממשלתו של פול פוט. רבים מאנשי משטרו של פול פוט ערקו אל שורות הכובשים, ויצרו את השלד לממשל החדש, שהיה ממשלת בובות קומוניסטית בחסות וייטנאם, בראשות הנג סמרין. חלק ממשפחות הקמר רוז' נמלטו ליער.
פול פוט ורבים מאנשי תנועתו נמלטו אל עבר הגבול עם תאילנד והמשיכו במלחמה. צבא תאילנד העניקו להם חסות, שכן הם נחשבו לאויביה של ברית המועצות. בשנת 1985 החליף קיו סמפן רשמית את פול פוט כמנהיג הקמר רוז'. בשנים אלו נלחמו כוחות רבים, ובהם הקמר רוז', נגד משטר הכיבוש של וייטנאם בקמבודיה. וייטנאם, שאך זה יצאה מ-30 שנות מלחמה עקובות מדם (מלחמת הודו-סין הראשונה ומלחמת וייטנאם) שעלו לה במיליוני הרוגים, איבדה בשנים אלו כ-50,000 חיילים. לפיכך, ההתבוססות שלה בקמבודיה זכתה לכינוי "וייטנאם של וייטנאם".
בשנת 1991 חתמו כל הכוחות הפוליטיים בקמבודיה על אמנה הקוראת לבחירות ולפירוק הנשק, אך בשנת 1992 המשיך הקמר רוז' במאבק, ודחה את תוצאות הבחירות שהעניקו שוב את הכח לסיהאנוק. בשנת 1996 פרץ משבר, שהביא לעריקת רבים משורות הקמר רוז' ולמעשה לסיום כוחו. פול פוט נשפט על ידי אנשיו בשנת 1997, הושם במעצר בית ומת באפריל 1998. עם תפיסתו של מנהיג התנועה טה מוק במרץ 1999, חדלה תנועת הקמר רוז' להתקיים.
ביוני 2011 נפתח בבית הדין לפשעי מלחמה ולפשעים נגד האנושות של האו"ם בקמבודיה משפטם של ארבעה מבכירי הקמר רוז', בנובמבר 2018 בית משפט בקמבודיה הרשיע את שני המנהיגים האחרונים שנותרו בחיים משלטון הקמר רוז' בעבירות של רצח עם, פשע מלחמה ופשע נגד האנושות שנעשו ברצח העם במדינה וגזר עליהם מאסר עולם.
היציאה מהג'ונגל

בדצמבר 2004 פורסם כי ארבע משפחות מהקמר רוז', אשר נמלטו לג'ונגל בקמבודיה בשנת 1979 מחשש פלישת צבא וייטנאם לאזור, יצאו ממנו אחרי 25 שנה. המשפחות, שנכנסו לג'ונגל כקבוצה המונה 12 אנשים, יצאו ממנו מונים כ-34 נפשות. קבוצה זו נמנעה מכל קשר עם העולם החיצון מחשש שצבא וייטנאם יעלה על עקבותיהם ויהרגם.
סרטים

דמעות של שתיקה (The Killing Fields (1984. סרט מ-1984 אודות כתב ה-New York Times הנמצא בקמבודיה בתקופת שלטון הקמר רוז' ומתאר את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של פול פוט. הסרט זכה בשלשה פרסי אוסקר והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר נוספים ב-1985.
First They Killed My Father - 2017. סרט, המבוסס על ספר באותו שם, בהפקת חברת נטפליקס המתעד את מסעה של ילדה בת 5, בת לקצין במשטר הקודם שגורשה יחד עם משפחתה מפנום פן למחנות עבודה בכפרים ושם היא עברה עבודת פרך, מסעות ארוכים ואף אומנה להיות חיילת של הקמר-רוז' עד שלבסוף שוחררה בידי הווייטנאמים.
הערות שוליים

↑  לעבודת הדוקטורט של קיו סאמפאן: http://ia700502.us.archive.org/8/items/IndochinaChronicle51-52Sept.-Nov.1976/76-indochina-cambodia.pdf
↑  רויטרס, "עינו, אנסו, רצחו": נפתח משפט בכירי הקמר רוז', באתר ynet, 27 ביוני 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4178517-4  VIAF: 221588395   WorldCat (עם VIAF): 221588395
פלוריאן סינק

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1838 קרקוב, העיר החופשית קרקוב 
 פטירה:  10 בנובמבר 1912 (בגיל 74) קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ראקוביצקי 
 מקום לימודים:  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 
פלוריאן סינק, בפולנית: Florian Cynk (3 במאי 1838 - 10 באוקטובר 1912) היה צייר פולני, שעסק בעיקר בנושאים דתיים, ומורה בולט לאמנות. הוא גם עבד כמאייר.
ביוגרפיה

הוא נולד בקרקוב והחל את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב אצל וויצ'ך שטאטלר ו-ולדיסלב לושצ'קביץ'. מאוחר יותר, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן (1862-1863) ובאקדמיה לאמנויות יפות, מינכן (1863-1867).
בשנת 1877 הוא מונה לפרופסור לציור באקדמיה בקרקוב. בעודו שם, הוא יצר עותקים של יצירות מאת יאן מטייקו שיהפכו לחיתוכי עץ, והוא עזר למטייקו לתכנן את הפרספקטיבה על ציוריו הענקיים. הוא גם סיפק איורים עבור Tygodnik Illustrowany וכתבי עת אחרים.
בשנת 1886 הוא נבחר לנשיא אגודת ידידי האמנויות בקרקוב. ב-1888 הוא צייר את "גבירתנו של הכתר הפולני" למזבח של כנסייה בסטרייג', ויחד עם מטייקו יצר דיוקנאות של הקדושים בכנסייה בסטארי ווישניץ'.
רבים מתלמידיו יהפכו לאמנים ידועים; כולל סטניסלב ויספיאנסקי, פיוטר סטאחביץ' יאן ווינרסקי, לודוויק סטשאק, ארתור מרקוביץ', וויצ'ך וייס, לודוויק מיסקי, יוזף רפאקי, ולדיסלב בנדה וזפירין ויקלינסקי.
סינק נפטר בקרקוב ב-10 באוקטובר 1912.
הערות שוליים

↑  Maria Szypowska: Jan Matejko wszystkim znany, ZMW Agrotechnika, Warszawa, 1988
↑  "Cynk Florian Stanisław". Onet.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810631511305606  GND: 1060580306  ISNI: 0000 0004 0961 9985  VIAF: 303649482   WorldCat (עם VIAF): 303649482
מעין רוגל

ערך זה עוסק בסופרת ותסריטאית ישראלית. אם התכוונתם לאחד ממקורות המים של ירושלים הקדומה, ראו .
| --- | --- |

הסופרת והתסריטאית מעין רוגל
 לידה:  23 באוקטובר 1980 (בת 43) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  פרוזה
 סוגה:  מעשיה, רומן מסע וממואר
 הושפעה מ:  ג'ון אירווינג, ג'יי די סאלינג'ר, סטיבן קינג
 פרסים והוקרה:  מענק קרן גולדברג קק"ל (2011) לספר ביכורים מענק עם הספר של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ומשרד התרבות והספורט (2012) מענק קרן יהושע רבינוביץ לספר זאבה (2022)
 https://www.mayanrogel.com
 
מעין רוגל (נולדה ב-23 באוקטובר 1980) היא סופרת ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה

רוגל, בתם של נאוה רוגל ועורך דין גילעד רוגל, נולדה וגדלה בירושלים. היא נכדתו של נקדימון רוגל שהיה מבכירי רשות השידור. בוגרת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. כבר בנעוריה עסקה רוגל בתחומי הרדיו והטלוויזיה ובכתיבה. רוגל השתתפה בסדנאות כתיבה שונות ולקחה חלק בתוכניות טלוויזיה בנושאי קולנוע ועיתונות ("זאפ לראשון", "פינג פונג") ושידרה ברדיו במסגרת התוכנית "בראש צעיר" ברשת א'.
עוד בילדותה החלה רוגל להתאמן בתחום אמנויות הלחימה עם דגש על אמנויות לחימה קוריאניות ואף הייתה חברת נבחרת ישראל בטאקוונדו טכני.
רוגל שירתה ביחידה צבאית מסווגת וסיימה בהצטיינות את הלימודים בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים במגמת תסריטאות. לאחר סיום לימודי התסריטאות עבדה בתחום וכתבה תסריטים שונים עם התמחות בקולנוע עלילתי עצמאי וקולנוע תיעודי.
בשנת 2015 יחד עם הוצאת הספר "יער", יצאה רוגל לדרך עצמאית כסופרת, והקימה את הוצאת הספרים "מרווחים", הוצאה עצמאית בה היא מוציאה את ספריה.
רוגל פרסמה סיפורים קצרים בכתבי עת שונים, ביניהם: "גרנטה ישראל" (2014), "הו!" (2006), "הארץ" (2000) ו"הליקון" (2000).
נשואה ואם לילדה.