stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטען גחון
היסטוריה > מטעני גחון ביהודה ושומרון אחרי האינתיפאדה השנייה

בשנים 2008 עד 2021 שטחי יהודה ושומרון היו נקיים כמעט לגמרי ממטעני גחון הודות לפעילות "כיסוח דשא" מתמשכת של צה"ל, השב"כ ומשמר הגבול.
בשנות ה-30 של המאה ה-21 החלה איראן בהברחת חומרי נפץ, ידע טכני, כסף וגם מטעני חבלה לשטחי איו"ש במטרה לקדם טרור פלסטיני נגד ישראל כחלק ממלחמה באמצעות שליח שאיראן מנהלת נגד ישראל. איום המטענים התרכז בעיקר בצפון השומרון בחטמ"ר מנשה שמכסה את ג'נין, שכם, טולכרם ונור שמס. השפעת מטעני הגחון נהייתה משמעותית החל מ-2022 ובמהלך מבצע שובר גלים בו נהרגו 4 חיילים ממטעני גחון שפגעו ברכבי הפנתר המשוריינים שלהם. כתוצאה מכך שב צה"ל לשימוש בדחפורי D9 (העמידים במיוחד למטעני גחון) ויעה אופני מסוג לביא"ה לפתיחת צירים והובלת הכוחות בעת פשיטות בשטחים. ככל שגבר איום המטענים - ובמיוחד ב-2023 ובמהלך הלחימה באיו"ש במסגרת מלחמת חרבות ברזל - גבר השימוש בדחפורי D9 לחישוף וגירוד כבישים שמטעני גחון כבדים הוטמנו מתחת לאספלט שלהם על ידי מחבלים פלסטינים. במבצע מחנות קיץ שהחל באוגוסט 2024 דחפורי D9 ניטרלו בג'נין לבדה מעל 30 מטעני גחון במשקל 100 ק"ג.
היסטוריה > מטעני גחון בעיראק ובאפגניסטן

מאז הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003 והפלישה לאפגניסטן ב-2001 משתמשים החמושים העיראקים, הטליבאן וכוחות איסלמיים אחרים, בשיטות שונות כנגד הכוחות האמריקאיים. טילי נ"ט ורימוני RPG נורים באופן קבוע אל עבר שיירות של הקואליציה ומטעני גחון מופעלים כנגד טנקים, נגמ"שים ורכבים קלים יותר. מטעני הגחון גרמו למספר הרב ביותר של נפגעים אמריקאיים בעיראק ובאפגניסטן.
הערות שוליים

↑  האחראים לפיגוע, ובהם ג'מאל אבו סמהדאנה, חוסלו מאוחר יותר בפעולות של צה"ל.
↑  חזבאללה הכין הפתעות לצה"ל, nrg, ה-18 ביולי 2006. ה-D9 שרד מטען של 500 ק"ג.
↑  שקד סבן, ‏התשובה לכבישים ממולכדים ולתשתיות טרור: "זה הכלי הכי מטורף שיש לצבא היום, אין משהו שיכול לעצור אותו", באתר ‏מאקו‏, 7 בנובמבר 2023.
↑   טל מרציאנו, ‏מחשש למטענים: דחפורים של צה"ל חורשים את ג'נין | צפו, באתר "סרוגים", 3 ביולי 2023,
שי לוי, ‏"הנטרול נעשה תחת אש ובסיכון גבוה": תפקיד כלי ולוחמי ההנדסה בג'נין, באתר ‏מאקו‏, 3 ביולי 2023.
↑  יואב זיתון, מחנה הפליטים ג'נין, מחנה רפאים: ה"פוד טראק" הנטוש וכרזות השהידים | דיווח מיוחד ממחנה הפליטים ג'נין, באתר ynet, 4 ביולי 2023.
↑   כבישים ממולכדים וסמטאות של טרור - תיעוד מיוחד מלב הלחימה בג'נין, סרטון בערוץ "עכשיו 14", באתר יוטיוב (אורך: 04:01), 3 בספטמבר 2024.
↑  More Attacks, Mounting Casualties סקירה בוושינגטון פוסט (באנגלית)
כביש 443

| --- | --- |

מראה קטע בכביש
מראה קטע בכביש
 מידע כללי
 כינוי:  מעלה בית חורון
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  28.3 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  לוד, מודיעין-מכבים-רעות
 נקודת התחלה:  כיכר הבנים בלוד
 נקודת סיום:  צומת גבעת זאב
 
 קואורדינטות:  31°53′54″N 35°02′17″E﻿ / ﻿31.89833333°N 35.03805556°E﻿ / 31.89833333; 35.03805556
 he
 
פילבוקס בסמוך לכביש, מרץ 2007
מחסום מכבים בסמוך לעיר מודיעין-מכבים-רעות, אפריל 2007
קטע של גדר ההפרדה בצידי כביש 443, סמוך לצומת גבעת זאב. קטע זה בנוי ממספר קומות של גדר תלתלית ("גדר תייל")
כביש 443 מגבעת התיתורה במודיעין-מכבים-רעות
המעיין בשולי הכביש
כביש 443 הוא כביש ראשי בישראל, המחבר בין לוד ומודיעין-מכבים-רעות לירושלים דרך הרי בנימין שם הוא פוגש את הכבישים 45 ו-436, כשכביש 45 מקשר בינו לכביש 50 (דרך בגין) החוצה את ירושלים מצפון לדרום. כך, הוא הופך לחלק מציר חלופי לכביש 1 לנסיעה בין ירושלים וגוש דן.
אורכו הכולל של כביש 443 הוא כ-30 קילומטר, מכיכר הבנים בלוד במערב ועד צומת גבעת זאב במזרח.
חלקי הכביש העוברים בשטחי יהודה ושומרון עוררו מחלוקת עקב מספר סיבות:
שטחים שהופקעו מתושבים מקומיים פלסטינים לצורך הקמת הכביש.
איסור תנועה בכביש לנהגים פלסטינים, החל משנת 2002, בעקבות מספר פיגועי ירי בו.
פתיחת חלקו מחדש לנהגים פלסטינים בשנת 2010, לאחר פסיקת בג"ץ בנושא.
הכביש חוצה את גדר ההפרדה בשני מקומות: במחלף בית חורון, סמוך לבית חורון, ובסמוך למחסום מכבים.
היסטוריה > החלק המזרחי

תוואי הכביש עתיק מאוד, ורובו קדם להקמת מדינת ישראל. חלקו העליון, בין היישובים ספא וגבעת-זאב, עולה במעלה בית חורון, הנזכר במלחמות יהושע בן נון ויהודה המכבי. קטעים מהמעלה העתיק נחשפו ליד בית עור אל-פוקא. בתקופה הרומית נסללה הדרך יחד עם דרכים רבות נוספות, כאחת מ־3 דרכים רומיות שהובילו לאזור ירושלים (השתיים האחרות הם דרך אמאוס – ירושלים (בתוואי דומה לכביש 1) ודרך עמק האלה – בית לחם (כביש 375). עד המאה השמינית הכביש היה הדרך הראשית לירושלים. בעקבות הקמת רמלה והפיכתה לבירת האזור הפכה דרך שער הגיא (כביש 1) לדרך הראשית ומצב הדרך הלך והדרדר עד שבראשית המאה ה־19 ניתן היה לנוע בדרך רק באמצעות רכיבה על בעלי חיים.
בתקופה העות'מאנית התפתחה רשת של מסלולי-שיירות מערי החוף לעבר במת ההר. בגין הטופוגרפיה של הרי בנימין, המסלולים באזור היו מעטים מאוד. לכן דרכי בנימין היו עמוסות נוסעים, וגם משום היותן בין מרכזי אוכלוסייה ונמלי-החוף (לכן שימשו כדרכי מסחר), והובילו למוקדי עלייה-לרגל וצליינות. בעיקר החל מאמצע המאה ה-19, עבר מסלול-שיירות מערי החוף לעבר רמאללה ויריחו בדרך זו. שיירות משא העדיפו את השימוש בתוואי זה על פני תוואי כביש 1 בשל השיפוע המתון יותר והמסלול הנוח ביותר מבחינת טופוגרפית, למרות שתוואי הדרך ארוך יותר מתוואי כביש 1. למעלה בית חורון היה חלופה דרומית שהתפצלה מהדרך באזור גמזו (כיום במקום מפגשי דרכים ראשיות בדמות מחלף בן שמן ומחלף דניאל), ועלתה בתוואי ואדי סאלמאן (נחל איילון) עד שהתחברה מחדש עם החלופה הצפונית באזור אל-ג'יב.
עם התפתחות היישוב היהודי באזור כביש 1 של ימינו, ובהיעדר יהודים בצפון בנימין והרי אפרים, העדיפה התנועה היהודית את העלייה לירושלים דרך שער הגיא, בעוד דרך-בית-חורון התאפיינה בתנועת מוסלמים מלוד ומג'דל (היום אשקלון) במערב אל עבר אזור רמאללה במזרח.
בתקופת המנדט הבריטי נסללה דרך מאל-מג'דל (כיום אשקלון) לרמאללה-אל בירה, דרך לטרון ומעלה בית חורון, והיא הייתה לאחד מכבישי-הרוחב העיקריים בארץ. בימי שלטון ירדן באזור, נסלל כביש מאל-בירה לעבר מעברות הירדן דרך ביתין, יישובי רמת חצור ויריחו. בראשית שנות ה-80 כינתה המדינה כביש זה, מים לירדן, בשם כביש 3.
סלילת הכביש, מעטרות ללוד דרך מעלה בית חורון הוצע על ידי שר השיכון עוד באמצע שנות ה-70. בשנת 1988, בעקבות האינתיפאדה הראשונה, תוואי הכביש הוסט מעט דרומה אל מחוץ לכפרים בית עור אל-פוקא ובית עור א-תחתא ולצורך כך הופקעה רצועה ברוחב של 150 מטר ואורך של 10 קילומטרים.
בראשית שנות ה-2000, עקב חציבה בהר לצורך הרחבת הכביש ליד בית חורון, התגלתה נביעת מעיין בשולי הכביש. עוברים ושבים שמו לב לנביעת המים הרציפה בכל ימות השנה ובמגזר היהודי והערבי התפרסמו סיפורים שייחסו למים אלה קדושה. ברבות הימים נקדח לנביעה צינור, הוקם אגן בטון והוכשרה רחבת חנייה קטנה ותחנת עצירה לאוטובוסים. איכות המים נבדקה ואושרה לשתייה על ידי רשות שמורות הטבע לפי בקשת סגן קמ"ט איכות הסביבה במנהל האזרחי ביהודה ושומרון. מבדיקה שנערכה על ידי משרד הבריאות נמצא שהמים מזוהמים ואינם ראויים לשתייה.[דרוש מקור] במקום תלוי כיום שלט המזהיר מפני שתיית המים.
היסטוריה > החלק המזרחי > שימוש בכביש על ידי פלסטינים

בשנות ה-80 הופקעו אדמות של כפריים באזור לצורך סלילת הכביש. הכפריים עתרו לבג"ץ נגד המפקד הצבאי שהפקיע את האדמות, ובתשובה לעתירה, טענו המשיבים מטעם המדינה כי מטרתה של תוכנית הדרכים היא לשרת את צורכי האזור, והיא תשרת את אוכלוסיית הכפרים המקומיים לאורך התוואי. המשיבים הדגישו, כי מערכת הדרכים ביהודה ובשומרון היא מיושנת, ואין היא יכולה לשאת עוד את הכמות הרבה של מכוניות הנעות עליה. בג"ץ קיבל את עמדת המדינה והעתירה נדחתה.
במהלך האינתיפאדה השנייה התרחשו לאורך הכביש מספר פיגועי ירי, בעיקר מרכב חולף, בהם נהרגו מספר ישראלים. בעקבות פיגועים אלה תושבי מודיעין והסביבה מיעטו לנסוע בכביש והעדיפו את כביש 1 ובהוראת מערכת הביטחון אוטובוסים הפסיקו לנסוע בו לאחר השעה 16:00. צה"ל הציב מספר עמדות תצפית לאורך הכביש, ובכל עמדה הוצב טנק. בנוסף, צה"ל חסם את הגישה לכביש מהכפרים לידו והציב קוביות בטון ותלוליות עפר על כבישים שהתפצלו מהכביש לכיוון כפרים פלסטיניים, והוטלו מגבלות על תנועת תושביהם בכביש, אשר בשיאן, ב-2002, כללו איסור כללי על שימוש בכביש על הפלסטינים.
בעקבות חסימת דרכי הגישה לכביש מכבישים בשימוש פלסטינים, וההגבלות המשמעותיות על שימוש של פלסטינים בכביש, הגישו פלסטינים תושבי האזור עתירה לבג"ץ, ובה נטען שהחסימה וההגבלות אינן חוקיות, בין השאר, כיוון שהכביש נסלל חלקית על אדמות שהופקעו בהבטחה שישמשו את תושבי האזור. בתשובת המדינה נטען שפתיחת הכביש תהיה סכנה חמורה לאזרחי ישראל והוצג תצהיר של אלוף פיקוד המרכז, גדי שמני, בו נכתב ש”כביש 443 מהווה יעד מרכזי ואסטרטגי מועדף לפעילות ארגוני הטרור”. במרץ 2008 דחה בג"ץ בשישה חודשים את המשך הדיון בעתירה כדי לאפשר זמן לבדוק את הכבישים החלופיים הנסללים עבור הפלסטינים ואת גיבושם של הסדרים לתנועה מוגבלת של פלסטינים על כביש 443. בדצמבר 2008 נפתח לתנועה "ציר מרקם חיים", המקשר בין הכפרים הפלסטיניים שבאזור מודיעין לבין אזור רמאללה.
ב-29 בדצמבר 2009 קיבל בג"ץ את העתירה ברוב של שניים נגד אחד, ונתן ארכה של חמישה חודשים לגיבוש פתרון צבאי אשר יוכל לספק הגנה לתושבים הישראליים העושים שימוש בכביש, תוך מתן אפשרות לתושבי הכפרים הפלסטינים שסביבו להשתמש בכביש. על פי ההסדר שגובש, הותר לפלסטינים לנסוע על הכביש ממחסום מכבים עד מחסום מחנה עופר, שהוקם במקום מחסום רמות שבוטל. נקבעו שתי נקודות בידוק ביטחוני מאוישות בחיילים לעליית פלסטינים על הכביש, אחת ליד בית סירא, והשנייה ליד בית עור אל פוקא ושתי נקודות ירידת פלסטינים מהכביש המבוקרות בעזרת מצלמות ודוקרנים, אחת ליד חרבתא אל-מצבאח והשנייה ליד טירה, בצומת בית חורון (לשעבר קצהו הצפון-מזרחי של כביש 3). עתירה בה נטען שההסדר לוקה בפרצות ביטחוניות רבות נדחתה על ידי בג"ץ שקבע שהוא סומך על שיקול הדעת של גורמי הביטחון.
ב-5 בפברואר 2014 פורסם באתר "ערוץ 7" מסמך האוסר על שרי הממשלה את הנסיעה בכביש 443, בשל חשש לזריקת בקבוקי תבערה. ההוראה יצאה לאחר מספר תקריות של ידויי אבנים ובקבוקי תבערה אל עבר רכבים שנסעו בכביש, וכן גילוי מטען חבלה בכביש, שנוטרל בידי חבלני משטרה.
היסטוריה > החלק המערבי

החלק המערבי של הכביש תוכנן בשנות ה-50 לצורך פיתוח אזור מודיעים שהיה אזור ריק מהתיישבות. הכביש נסלל בשנת 1964 ועד אז שימש את האזור משעול הררי שלא התאים לתנועה מהירה. הכביש נקרא על שם הנשיא יצחק בן-צבי שהיה פעיל בעידוד ההתיישבות במקום.
קטע הכביש ממחלף בן שמן למודיעין שופר בשנים 1992–1993 בהרחבת שוליים ומיתון העקומות והורחב לכביש דו-מסלולי כמה שנים מאוחר יותר כאשר החל אכלוסה של העיר מודיעין. בסוף שנות ה-90 הורחב הכביש לדו-מסלולי לכל אורכו.
בסוף 2013 החלו בכביש עבודות להוספת נתיב שלישי המיועד לתחבורה ציבורית בקטע בין צומת מודיעים לנאות קדומים. לפי תוכנית משרד התחבורה ההרחבה תתבצע עד לצומת מכבים-רעות,  ובאזור מצפה מודיעין יבנה חניון חנה וסע. עבודות אלו נועדו להקל את העומס הצפוי בכביש במקביל לביצוע עבודות הרחבה ומנהור של כביש 1. עבודות ההרחבה של החלק הראשון, ממערב לנאות קדומים, הושלמו ביולי 2014.
תוכניות פיתוח

משרד התחבורה הודיע בדצמבר 2018 על כוונתו לשדרג את מספור הכבישים בישראל ובכלל זה לשלב את כבישים 437, 45 ו-443 לכביש אחד תחת המספר '45'.
קיימת תוכנית להקמת מחלף בצומת שילת, אשר נמצאת בתכנון בוועדה המחוזית
מחלפים וצמתים לאורך הכביש

| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 443 ממערב למזרח
| 0 | צומת גינתון |  | לוד |   כביש 40 |
| 0.8 | כניסה למושב בן שמן |  | בן שמן | כניסה למושב בן שמן |
| 1 | כניסה לגינתון |  | גינתון | כניסה למושב גינתון |
| 1.6 | כפר הנוער בן שמן |  | כפר הנוער בן שמן | גישה לכפר הנוער בן שמן |
| 3 | מחלף בן שמן |  | יער בן שמן |   כביש 1,   כביש 6,   כביש 444 |
| 3.3 | צומת מודיעים |  | יער בן שמן |   כביש 444 |
| 3.4 | צומת גמזו |  | יער בן שמן |   כביש 4314 צומת אדם המובילה למתקן אדם |
| 5 | נאות קדומים |  | נאות קדומים | גישה לפארק נאות קדומים לבאים מכיוון ירושלים. |
| 6 | נאות קדומים דרום |  | נאות קדומים | מחלפון: גישה לפארק נאות קדומים מכיוון תל אביב.  גישה למבוא מודיעים לבאים מכיוון ירושלים בעזרת מעבר מתחת לכביש. |
| 8.7 | כניסה למבוא מודיעים |  | מבוא מודיעים | כניסה למבוא מודיעים רק לבאים מכיוון תל אביב. יציאה ממבוא מודיעים לכיוון ירושלים בלבד. |
| 10.2 | צומת מכבים |  | מודיעין-מכבים-רעות |   כביש 4466. רק לבאים מכיוון ירושלים. |
| 11 | צומת מודיעין מערב |  | מודיעין-מכבים-רעות | כביש גישה לאזור התעסוקה |
| 12.8 | צומת שילת |  | שילת |   כביש 446 |
| 13 | כניסה למודיעין |  | מודיעין-מכבים-רעות | שדרות החשמונאים |
| 14.3 | צומת מכבים רעות |  | מודיעין-מכבים-רעות | דרך יאיר פרג |
| 15.9 | מעבר מכבים |  | מודיעין-מכבים-רעות | לכיוון מערב |
| 16 | צומת בית חורון |  | בית סירא |   כביש 3 לשעבר ( פתוח לפלסטינים בלבד), ולכיוון סאפא |
| 16.5 | צומת סאפא |  | סאפא | ( פתוח לפלסטינים בלבד) |
| 19.8 | מחלף בית עור א-תחתא |  | בית עור א-תחתא, ח'רבת אל-מצבאח, בית ליקיא | דרך לכפרים |
| 22.3 | צומת מעלה בית חורון |  | בית עור אל-פוקא, בית עור א-תחתא | דרך לכפרים |
| 23.4 | מחלף בית חורון |  | בית חורון, טירה | כניסה לבית חורון, טירה וגבעת זאב |
| 27.9 | מעבר עופר |  | מחנה עופר | לכיוון מזרח |
| 28.3 | צומת גבעת זאב |  | גבעת זאב, מחנה עופר, ביתוניא |   כביש 45,   כביש 436 |
הערות שוליים

↑  אליצור י',מעלה בית חורון הקדום - שרידים והצעות איתור, מחקרי יו"ש תשנ"ד, עמ' 31-39
↑  טוביה מנדלסון, עופר מציע שורת יישובים בין עטרות ולוד ובמרכזם העיר גבעון, דבר, 18 בפברואר 1976
↑  עמנואל וייזר, ‏נפלאות המים בבית חורון, באתר גלובס, 22 באוגוסט 2003
↑  חוה פנחס-גן, דרך לא דרך: על נסיעה יומית בכביש 443, 6 ביולי 2010
↑  בג"ץ 393/82 ג'מעית אסכאן אלמעלמון אלתעאוניה אלמחדודה אלמסאוליה נגד מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה והשומרון, פ"ד לז(4) 785, עמ' 790
↑  האם ייפתח כביש 443 לתנועת פלסטינים?, מקומון מודיעין mcity
↑  דפנה לוי, הכביש החדש שמפוצץ את אנשי החאמס
↑  בג"ץ 2150/07 עלי חסיין מחמוד אבו צפייה, ראש מועצת הכפר בית סירא ו-24 אחרים נ' שר הביטחון ואחרים
↑  בג"ץ 3607/10 שורת הדין - Israel Law Center ואחק' נ' שר הבטחון
↑  שמואל מיטלמן שופטי בג"ץ: פסק הדין על כביש 443 – מאוזן, nrg
↑  מסמך שהגיע לערוץ 7: איסור הנסיעה הגורף לשרים, באתר ערוץ 7, 5 בפברואר 2014
↑  כפר מודיעין ישוקם מחדש, הצופה, 15 ביוני 1954
↑  נאות קדומים - שמורה במודיעים, דבר, 3 ביוני 1965
↑  מ. סייר, פיתוח לעבר מודיעין, מעריב, 28 ביולי 1963
↑  שני יישובים חדשים באיזור מודיעים, הצופה, 26 במאי 1953
↑  היאחזויות מודיעים ובירנית יעלו על הקרקע בסוף החודש, דבר, 6 בנובמבר 1964
↑  דוד חיון, ‏הסתיימה הרחבת 443, באתר גלובס, 24 בדצמבר 2000
↑  נחשפות העבודות לאורך כביש מספר 1. הכביש החדש לירושלים: גשרים, מנהרות ומחלפים, באתר משרד התחבורה
↑  מחלף שילת, באתר יהל גרופ
מארי קולווין

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 בינואר 1956 אויסטר ביי, ארצות הברית 
 פטירה:  22 בפברואר 2012 (בגיל 56) חומס, סוריה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת ייל  תיכון אויסטר ביי 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 מעסיק:  סאנדיי טיימס 
 בן או בת זוג:  חואן קרלוס גומוסיו 
 פרסים והוקרה:  פרס אנה פוליטקובסקיה (2012)  הכתב הזר של השנה (2009)  הכתב הזר של השנה (2000)  הכתב הזר של השנה (2012)  גיבורי חופש העיתונות העולמיים של מכון העיתונות הבין-לאומי (2013)  פרס האומץ בעיתונות (2000) 
 
קתרין מארי קולווין (באנגלית: Marie Catherine Colvin;‏ 12 בינואר 1956 – 22 בפברואר 2012) הייתה עיתונאית, שעבדה עבור העיתון הבריטי סאנדיי טיימס משנת 1985 ועד יום מותה; נהרגה תוך כדי סיקור המצור והקרבות בעיר חומס בסוריה, בין כוחותיו של הנשיא אסד לבין כוחות המורדים. סימן ההיכר שלה היה רטייה שחורה על עינה השמאלית.
ביוגרפיה

מארי קולווין נולדה בעיר אויסטר ביי בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק. בשנת 1974 השלימה את חוק לימודיה בבית הספר התיכון באויסטר ביי, ועברה ללמוד באוניברסיטת ייל. בשנת 1978 סיימה את לימודיה לאחר שקיבלה תואר ראשון באנתרופולוגיה.
קריירה עיתונאית

את דרכה העיתונאית החלה בשנת 1979 ככתבת לענייני משטרה של סוכנות יו פי איי בניו יורק, ובשנת 1984 מונתה לראש הלשכה של יו פי איי בפריז. בשנת 1985 עברה לעבוד בסאנדיי טיימס, ועד שנת 1995 שימשה ככתבת לענייני המזרח התיכון שלו. בשנת 1986, לאחר ההפצצה האמריקנית על לוב בתגובה על התקפת הטרור על הדיסקוטק בברלין, הייתה זאת מארי קולווין שקיבלה את זכות הראשונים לראיין את מועמר קדאפי.
במהלך הקריירה העיתונאית שלה סיקרה סכסוכים רבים, בהם בלבנון, עיראק, צ'צ'ניה, קוסובו, סיירה לאון, זימבבווה, סרי לנקה ומזרח טימור. בשנת 1999 במזרח טימור הייתה קולווין שותפה להצלתם של כ-1500 נשים וילדים אשר כותרו על ידי מיליציות של הצבא האינדונזי. מתוך 350 עיתונאים ששהו במקום ופונו, היא היחידה שנשארה עם הנצורים במתחם, עד לפינויָּם מהמקום לאחר ארבעה ימים. עבור ביצועיה בקוסובו ובצ'צ'ניה, היא זכתה בפרס מקרן האישה הבינלאומית לתקשורת, עבור אומץ עיתונאי.
את סימן ההיכר שלה, רטייה שחורה על עינה השמאלית, החלה מארי קולווין עונדת לאחר שנפצעה מרסיס רימון יד, תוך כדי דיווח על מלחמת האזרחים בסרי לנקה. הרסיס החטיא כחוט השערה את מוחה של העיתונאית.
עיתונאים עמיתים העידו על קולווין שהיא הייתה אמנית התיאור, וכמעט לא נזקקה לצילומים כדי לתאר את זוועות המלחמה. היא ידעה להעביר לקוראיה, מאזיניה, וצופיה תחושות אותנטיות של מקומות והתרחשויות, ולא התפתתה להשתמש בקלישאות ומליצות.
קולווין וישראל

כמי שהסתובבה זמן רב מחייה העיתונאיים במזרח התיכון, לקולווין היה קשר גם לישראל. היא דיווחה על מלחמת לבנון השנייה מתוך צור שבשטח לבנון, וסיפרה כי יחס תושבי דרום לבנון השתנה, מביקורת קשה כלפי החזבאללה בתחילת המלחמה, לתמיכה בחזבאללה בהמשך, וביקורת על ישראל, שלטענתם הרסה את מדינתם. קולווין הייתה מעורבת גם בפרשת הנשיא קצב. ב-11 בפברואר 2007 התפרסם בסאנדיי טיימס ריאיון מפתיע ועמוס בתיאורים של א' המתלוננת נגד הנשיא לשעבר, ריאיון שקיימה א' עם מארי קולווין. בשלב הראשון הכחישה כנרת בראשי, עורכת הדין של א', את קיום הריאיון מכל וכל. בהמשך הודתה בקיומו, אך טענה שא' לא התירה לקולווין לפרסם את הדברים.
מותה של קולווין

קולווין נכנסה לסוריה ימים אחדים קודם לאירוע, ושהתה במרכז תקשורת שהוקם בחומס, במבנה, יחד עם עיתונאים זרים נוספים. בבוקר האירוע, 22 בפברואר 2012, ישנה קולווין בחדרה, כאשר לפתע התחדשו ההפגזות של כוחות המשטר; זווית האש השתנתה, והבניין החל להיפגע באופן משמעותי. העיתונאים התארגנו בחדר המרכזי, וכאשר התקדמו לעבר בניין אחר כדי להסתתר בו, שבה קולווין למבנה כדי לאסוף את נעליה. תוך שניות פגעה רקטה נוספת בחזית הבניין, וכתוצאה מכך נהרגו קולווין והצלם הצרפתי רמי אוצ'ליק. לדברי אמה של קולווין, רוזמרי, היא הייתה אמורה לעזוב את סוריה יום לפני האירוע, אך נשארה יום נוסף כדי לסיים דיווח על סיפור שהגדירה כחשוב מאוד. גופתה הוחזרה לארצות הברית, וב-12 במרץ היא נקברה בעיירת מגוריה אויסטר ביי.
הדיילי מייל הבריטי דיווח כי מארי קולווין והסאנדיי טיימס קיבלו התרעות על כך שבכוונתו של אסד לחסל עיתונאים זרים המדווחים על הנעשה בסוריה. לאחר מעשה התקבלו עדויות מהימנות כי ההפגזה שנערכה על הבית נעשתה בידיעה ברורה כי קולווין נמצאת בו ובכוונה לרצחה
קולווין נישאה פעמיים. בפעם הראשונה לעיתונאי פטריק בישופ, נישואים שהסתיימו בגירושים. בפעם השנייה נישאה לעיתונאי חואן קרלוס גומוסיו, שהתאבד בשנת 2002. משני נישואיה אלו לא היו לקולווין ילדים.
סרט

"מלחמה פרטית", 2018
הערות שוליים

↑  יו פי איי היא סוכנות ידיעות בינלאומית, שעיקר פעילותה היה במאה ה-20, והעבירה חומר חדשותי לאלפי כלי תקשורת כתובה וחזותית.
1 2  טלי ליפקין-שחק, העיתונאית שנהרגה בסוריה בריאיון למעריב, באתר nrg מעריב, 22 בפברואר 2012
↑  Dagmar Fors Karppi, Woman Journalist Gets Her Story antonnews
↑  רון בן ישי, החוב הקטן שלי לעיתונאית שנהרגה בסוריה, באתר ynet, 22 בפברואר 2012
↑  דנה צימרמן, "המלחמה הכי מפחידה שסיקרתי", באתר ynet, 26 ביולי 2006
↑  שני מזרחי, עו"ד בראשי מודה: א' נפגשה עם הכתבת nrg
↑  קולווין שבה להביא את נעליה – ונהרגה, nrg
↑  ynet, אם הכתבת שמתה: היא דחתה ביום את יציאתה, באתר ynet, 22 בפברואר 2012
↑  חיסול ממוקד? העיתונאית שנהרגה קיבלה איומים על חייה מהצבא הסורי, חדשות נענע 10
↑  רון בן ישי, כתב חזית, הוצאת ידיעות אחרונות, 2018, עמ' 438
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008729636805171  PLWABN: 9810641211905606  GND: 1031904646  ISNI: 0000 0000 4860 7435  LCCN: no2006099407  NTA: 362946779  SUDOC: 241401704  VIAF: 26825169   WorldCat (עם VIAF): 26825169
מזואה אנסומבו

מזואה אנסומבו (נולד ב-24 בספטמבר 1982) הוא כדורגלן עבר קונגולזי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה

מזואה אנסומבו החל לשחק כדורגל במועדון קונגולזי קטן בשם טולה מפאקה, משם עבר לויטה קלאב, אחד המועדונים הגדולים בקונגו. לאחר עזיבתו ניסה להתקבל למועדוני כדורגל בכירים בבלגיה ביחד עם חברו מקבוצת ויטה קלאב, ג'ף טוטואנה, אך השניים לא עברו את מבחני הקבלה במועדונים ונאלצו להסתפק באופציה שהוצעה להם על ידי סוכן המקושר לליגת העל לעבור ביחד עם עוד שחקן קונגולזי בשם פטי נימבה לקבוצה מישראל.
בעונת 2002/2003 חתם בקבוצת הפועל חיפה יחד עם נימבה וטוטאנה, ושם שיחק שנתיים. בעונת 2005/2006 עבר ביחד עם טוטואנה לקבוצת בית"ר ירושלים בה הציג יכולת משחק טובה לאורך כל העונה, והיה השחקן הזר היחיד שלא שוחרר מבית"ר במהלך העונה. בעונת 2006/2007 חתם אנסומבו על חוזה שמוערך בכ-150,000 דולרים בקבוצת מכבי נתניה והיה חלק ממסע הרכש של דניאל יאמר, בעלי הקבוצה.
לקראת עונת 2007/2008 הוחתם אנסומבו בהפועל תל אביב על ידי המאמן גיא לוזון, אך הקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה והבטיחה את הישארותה בליגת העל רק לאחר שלוזון הוחלף באלי גוטמן, שהמשיך לתת לאנסומבו מקום קבוע בהרכב ואף רצה להשאירו בקבוצה בעונה שלאחר מכן, אך עקב מחלוקות כספיות אנסומבו שוחרר מהמועדון לאחר עונה אחת. ביולי 2008 חתם בבני סכנין.
בחלון העברות של ינואר 2009 עבר אנסומבו לקוצ'אליספור הטורקית, אך לא מצא שם את מקומו ועבר לאיסטנבול BB, שם שיחק עד שנת 2011. בקיץ 2012 חתם בסמסונספור, אך לאחר חצי עונה עזב את המועדון.
בשנת 2013 חתם בקבוצת פ.ל.ד.ה. יונייטד ממלזיה. בשנת 2015 חזר אנסומבו לקונגו וחתם בקבוצת מוטמה פמבה.
קריירה > נבחרת לאומית

לזכותו של אנסומבו רשומות 31 הופעות במדי נבחרת קונגו. בשנת 2002 הופיע לראשונה במדי הנבחרת, ובמדיה כבש שער אחד במהלך הקריירה.
הערות שוליים

↑  אנסומבו חתם בנתניה, ירוויח 150 אלף דולר לעונה, באתר גלובס, 25 במאי 2006
↑  אריק בלומברג, אנסומבו חתם ל-4 שנים בהפועל תל אביב, באתר nrg מעריב, ‏ 4 ביולי 2007
דייוויד קמרון

דייוויד ויליאם דונלד קמרון, הברון קמרון מצ'יפינג נורטון (באנגלית: David William Donald Cameron, Baron Cameron of Chipping Norton; נולד ב־9 באוקטובר 1966) הוא פוליטיקאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 2010–2016. מנובמבר 2023 ועד יולי 2024 שימש כמזכיר המדינה לענייני חוץ בקבינט של ראש הממשלה רישי סונאק.
קמרון למד תואר ראשון בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד וסיים בהצטיינות בשנת 1988. בעת שהייתו באוקספורד היה חבר במועדון הבולינגדון. לאחר לימודיו הצטרף למחלקת המחקר של המפלגה השמרנית והפך ליועץ מיוחד למייקל הווארד. קמרון היה לתקופה ראש אגף התקשורת העסקית של Carlton Communications.
קמרון היה מועמד לפרלמנט לראשונה ב־1997. בתחילה הוא התמודד עם מצע אירוסקפטי, שובר את האחידות במצע של מפלגת השמרנים עם התנגדותו להשתתפות בריטית באירו. קמרון הובס בניסיון התמודדות זה שלו.
ניסיונו המוצלח הראשון להיבחר לפרלמנט היה בבחירות הכלליות ב־2001. הוא קודם למושב הקדמי של האופוזיציה שנתיים מאוחר יותר. קמרון התקדם בדרגות והפך למתאם הראשי של המצע של המפלגה השמרנית בבחירות הכלליות ב־2005. הוא זכה לדמות ציבורית של מתמודד צעיר מתון ובזכותה זכה בבחירות על הנהגת מפלגת השמרנים ב־2005.
בבחירות הכלליות בבריטניה (2010) זכתה המפלגה השמרנית ב־306 מושבים בפרלמנט. לאחר חמישה ימים של משא ומתן, יצר קמרון קואליציה עם המפלגה הליברל-דמוקרטית. הוא הוביל את ממשלת הקואליציה הראשונה בבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה. בעת בחירתו היה לראש הממשלה הבריטי הצעיר ביותר מזה כמעט 200 שנים.
התקופה שבה שירת קמרון כמנהיג מפלגת השמרנים הושפעה רבות על ידי המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב־2008. המשבר הכלכלי העולמי הוביל לגרעון גדול בתקציב הממשלה הבריטית. ממשלתו הדגישה בפרסומיה כי צריך לצמצם את הגרעון ויש לעשות זאת דרך מדיניות צנע. בהתאם לכך היא הציגה שינויים מרחיקי לכת בתחום הרווחה, מדיניות ההגירה, חינוך ובריאות.
ב־2011 הפך קמרון לראש הממשלה הבריטי הראשון שהטיל וטו על ברית של האיחוד האירופי. ממשלתו הוציאה לפועל ארבעה משאלי עם גדולים, אחד הנוגע לשינוי שיטת הבחירה ב־2011, אחד הנוגע לעצמאות באיי פוקלנד ב־2013, אחד הנוגע לעצמאות סקוטלנד בספטמבר 2014, והמשאל האחרון בראשותו של קמרון עסק בנוגע לחברות של בריטניה באיחוד האירופי והתקיים ביוני 2016.
קמרון שתמך בהישארות הפסיד במשאל העם והתפטר מתפקידו עם היוודע התוצאות, וסיים את תפקידו ביולי אותה השנה. בתחום החקיקה, תחת ממשלתו הוכנסו לחוק נישואים חד-מיניים באנגליה, ויילס וסקוטלנד. בתקופת שלטונו הגיעה בריטניה ליעד האומות המאוחדות בהוצאה של 0.7% מהתוצר המקומי הגולמי על סיוע חוץ למדינות מתפתחות.
בנובמבר 2023 מונה קמרון לשר החוץ בממשלתו של רישי סונאק. הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2024, עת זכתה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, והוחלף על ידי דייוויד לאמי.
רקע אישי > משפחה

קמרון נולד בלונדון למשפחה אמידה. אביו, איאן דונלד קמרון, היה סוכן בורסה ממוצא סקוטי אשר נולד נכה בשתי רגליו ועבר במהלך חייו מספר רב של ניתוחים על מנת להתמודד עם הנכות. סב־סב־סבו עשה את הונו במסחר בתבואה בשיקגו וחזר לסקוטלנד בשנות ה־80 של המאה ה־19. אמו, בת לאם ולשית ולאב אנגלי שהחזיק בתואר ברון, הייתה שופטת שלום. קמרון גדל בברקשייר עם אחיו ושתי אחיותיו.
מצד אביו, קמרון הוא צאצא ישיר של ויליאם הרביעי דרך אחת מפילגשיו. קשר משפחתי זה הופך את קמרון לבן דוד חמישי-ראשון בשלישי של המלכה אליזבת. שושלת היוחסין הלא רשמית הזאת מבית המלוכה האנגלי כוללת חמש נשים, שהאחרונה שבהן היא סבתו של קמרון מצד אביו. לקמרון גם כן שורשים יהודיים, סבא של סבא שלו היה אמיל לויטה, יהודי יליד גרמניה ובנקאי מפורסם שזכה באזרחות בריטית בשנת 1871 (משפחתו של אמיל מיוחסת לצאצאי חוקר המסורה מתקופת הרנסאנס אליהו בחור). אשתו של אמיל הייתה יהודיה בת משפחה עשירה ומיוחסת מדנמרק.