stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נדודי שינה בסיאטל
פרסים

נדודי שינה בסיאטל היה מועמד בשתי קטגוריות בטקס פרסי האוסקר ה-66 שנערך ב-1994, אך לא זכה באף אחת מהן. בקטגוריית התסריט הטוב ביותר זכה הסרט הפסנתר ובקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר זכה הסרט פילדלפיה.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב - השחקן הטוב ביותר בקומדיה (טום הנקס), השחקנית הטובה ביותר בקומדיה (מג ראיין), והסרט הטוב ביותר.
בטקס פרסי MTV היה הסרט מועמד בקטגוריית הופעת הבכורה הטובה ביותר (רוס מאלינגר), התפקיד הנשי הטוב ביותר, השיר הטוב ביותר, והצמד הקולנועי הטוב ביותר.
הסרט זכה בשלושה פרסים אחרים - מג ראיין זכתה בפרס השחקנית המצחיקה ביותר בתפקיד ראשי בטקס פרסי הקומדיה האמריקני; רוס מאלינגר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר מתחת לגיל 10 בטקס פרסי האומנים הצעירים, והסרט עצמו זכה בפרס הקומדיה הטובה ביותר לכל המשפחה.
לקסיקון משפחתי
תרגום לעברית

הספר ראה אור בעברית ב-1988 בשם "לקסיקון משפחתי", בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד, בתרגומה של מרים שוסטרמן. ב-2012 יצא בספריה החדשה תרגום מחודש לעברית, על ידי אותה מתרגמת, מרים שוסטרמן-פדובאנו, יחד עם מנחם פרי כמתרגם שותף, בשם "אמרות משפחה".
על המניע לתרגום חוזר מעיד מנחם פרי בגב התרגום החדש: "התרגום ההוא, בנוסף לשגיאות ולאי דיוקים שבו, היה רק הד קלוש ללשון הגינצבורגית שהתרגום החדש מנסה להתקרב אליה ככל יכולתו". מבקרת הספרות שהם סמיט אינה משוכנעת שהתרגום החדש הצליח יותר במשימה זו:
על הצורך בתרגום חדש לספר אין עוררין. אכן, התרגום הישן לוקה באי דיוקים רבים ונוטה, נטייה אופיינית לתקופתו, להשתמש בשפה גבוהה גם במקומות שהשפה דיבורית במובהק. כך לדוגמה, בתרגום הישן חרדה אֵם המשפחה פן נכדיה יהלכו "חשופי שת", ומטיחה בבתה: "את באמת כלבתא" (עמ’ 183); בתרגום החדש החשש הוא שהילדים "יסתובבו עם הטוסיק בחוץ", והאמירה המוטחת בבת היא "תראי איזה כלבה את!" (עמ’ 221). אבל הפרט רחוק מלהעיד על הכלל, שכן בלא מעט מקומות, דווקא כשהתרגום הישן מצליח להתקרב למקור ומציע חלופה דיבורית וטבעית, מופיעה שפה גבוהה בתרגום החדש. כך למשל, "מתּי מקנאה" מומר ב"כליתי מקנאה”; "אתם יודעים שאין זה טעים לי!" - ב”אתם הלא יודעים שזה לא ערב לי!"; "אני דון קרלוס" - ב”הנני דון קרלוס"; "עייף מעט" - ב”עייף קמעה"; "אמת ושקר" מומר, משום מה, ב”אמת וכזב".
לקריאה נוספת

יהודית קציר, "הזמן האבוד של נטליה גינצבורג", גג: כתב-עת לספרות, 41, 2017. עמ' 46–52.
הערות שוליים

↑  עדה לוצ'אני,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'"פרס סטרגה" - לנאטאליה גינזבורג, מעריב, 19 ביולי 1963
↑  מנחם פרי, למה דווקא מדגסקר? הערות בשולי 'אִמרות משפחה', באתר "הספריה החדשה"
↑  אִמרות משפחה, באתר "הספריה החדשה"
↑  שהם סמיט,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'נטליה גינזבורג שותקת את הטרגי וממשיכה הלאה, באתר הארץ, 18 בינואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007761388705171  BnF: cb16225413d (data)  GND: 4280440-1  LCCN: n2016041788  SUDOC: 059280484  VIAF: 200030394   WorldCat (עם VIAF): 200030394
וולטר בדל סמית'

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1895 אינדיאנפוליס, ארצות הברית 
 פטירה:  9 באוגוסט 1961 (בגיל 65) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית  Emmerich Manual High School 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1911–1953 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה הראשונה
 פעולות ומבצעים
  מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (3)   מדליית השירות המצוין של הצי  אות לגיון ההצטיינות   כוכב הארד  אביר האימפריה הבריטית    אביר מפקד מסדר האמבט
 
וולטר בדל סמית' (באנגלית: Walter Bedell Smith; ‏5 באוקטובר 1895 – 9 באוגוסט 1961) היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית אשר שירת כראש המטה של גנרל דווייט ד. אייזנהאואר במטה כוחות הברית (AFHQ) במהלך המערכה בתוניסיה ובמהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא היה ראש המטה של אייזנהאואר במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF) במערכה במערב אירופה מ-1944 עד 1945.
לאחר המלחמה, הוא שימש כשגריר ארצות הברית בברית המועצות בין השנים 1946 ל-1948. בשנת 1950 הפך סמית' למנהל המודיעין המרכזי, לראש סוכנות הביון המרכזית (CIA) ושאר סוכנויות הביון בארצות הברית. סמית' ארגן מחדש את ה-CIA, הגדיר מחדש את המבנה שלו ואת ייעודו, והעניק לו תחושת מטרה חדשה. הוא הפך את ה-CIA לזרוע הממשלה שאחראית בעיקר לפעולות חשאיות. הוא עזב את ה-CIA ב-1953 כדי להיות תת-מזכיר המדינה. לאחר פרישתו ממחלקת המדינה ב-1954, סמית' המשיך לשרת את ממשל אייזנהאואר בתפקידים שונים במשך מספר שנים עד שפרש זמן קצר לפני מותו ב-1961.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וולטר בדל סמית' נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ב-5 באוקטובר 1895, והיה הבכור לשני בניהם של ויליאם לונג סמית', סוחר משי בחברת Pettis Dry Goods Company, ואשתו, אידה פרנסיס לבית בדל, שעבדה עבור אותה חברה.
סמית' נקרא בדל מימי ילדותו. מגיל צעיר הוא זכה לכינוי "חיפושית" או מדי פעם "בידל" או "בודל". הוא התחנך בבית הספר סנט פיטר ופול, בתי ספר ציבוריים מס' 10 ומספר 29, בית ספר אוליבר פרי מורטון, ובתיכון אמריך מנואל, שם למד להיות מכונאי. שם הוא לקח עבודה בחברת הרכב הלאומית ובסופו של דבר עזב את התיכון מבלי לסיים את לימודיו. סמית' נרשם לאוניברסיטת באטלר, אך אביו פיתח בעיות בריאותיות חמורות, וסמית' עזב כדי לחזור לעבודתו ולפרנס את משפחתו.
בשנת 1911, בגיל 16, התגייס סמית' כטוראי לפלוגה D של רגימנט הרגלים השני של אינדיאנה של המשמר הלאומי של אינדיאנה. המשמר הלאומי של אינדיאנה נקרא פעמיים בשנת 1913 לשיטפון נהר אוהיו ובמהלך התקפת החשמלית של אינדיאנפוליס. סמית' הועלה לדרגת רב-טוראי ולאחר מכן לדרגת סמל. במהלך משלחת וייה פנצ'ו שירת בצוות המשמר הלאומי של אינדיאנה.
ב-1913 פגש סמית' את מרי אלינור (נורי) קלין, שנולדה ב-1893 ומתה ב-1963, והם נישאו בטקס חתונה קתולי מסורתי ב-1 ביולי 1917. נישואיהם היו ארוכים אך היו ללא ילדים.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

פעולותיו של סמית' במהלך שיטפון נהר אוהיו ב-1913 הובילה למינויו להכשרת קצינים ב-1917, והוא נשלח למחנה ההכשרה למועמדים לקצינים בפורט בנג'מין הריסון באינדיאנה. עם סיום לימודיו ב-27 בנובמבר 1917, הוא הופקד ישירות כלוטננט משנה, ולאחר מכן הוצב לפלוגה A החדשה שהוקמה, גדוד 1, רגימנט הרגלים ה-39, שהיה חלק מדיוויזיית הרגלים הרביעית במחנה גרין, קרוליינה הצפונית. דיוויזיית הרגלים הרביעית יצאה לאירופה, שהייתה מעורבת במלחמת העולם הראשונה, מהובוקן, ניו ג'רזי, ב-9 במאי 1918, והגיעה לברסט, צרפת, ב-23 במאי. לאחר אימון עם הצבאות הבריטיים והצרפתים, נכנסה הדיוויזיה הרביעית לקווי החזית ביוני 1918 והצטרפה למתקפת האן-מארן ב-18 ביולי 1918. סמית' נפצע מרסיסי פגז במהלך מתקפה יומיים לאחר מכן.
בגלל פצעיו הוחזר סמית' לארצות הברית. הוא שירת במטה הכללי של משרד המלחמה האמריקאי והוצב בחטיבת המודיעין הצבאית. בספטמבר 1918, הוא הוסמך כלוטננט ראשון בצבא הסדיר.
לאחר מכן נשלח סמית' לרגימנט הרגלים ה-379 החדש שהוקם כקצין המודיעין שלו. הרגימנט היה חלק מדיוויזיית הרגלים ה-95, שבסיסה במחנה שרמן, אוהיו. דיוויזיית הרגלים ה-95 שוחררה בעקבות חתימת שביתת הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918.
בפברואר 1919 הוצב סמית' במחנה דודג', איווה, שם היה מעורב בסילוק עודפי ציוד ואספקה. במרץ 1919, הוא הועבר לרגימנט הרגלים השני, יחידה סדירה שבסיסה במחנה דודג', ונשארה שם עד נובמבר 1919, אז עברה למחנה שרמן.
ביוגרפיה > בין המלחמות

בשנת 1921, מטה רגימנט הרגלים השני עבר לפורט שרידן, אילינוי. ב-1922, סמית' הפך לשליש של הבריגדיר גנרל ג'ורג' ואן הורן מוסלי, מפקד חטיבת הרגלים ה-12 בפורט שרידן. מ-1925 עד 1929 עבד סמית' כעוזר בלשכת התקציב. לאחר מכן שירת שנתיים בחו"ל במטה רגימנט הרגלים ה-45 בפורט ויליאם מקינלי בפיליפינים. לאחר תשע שנים כלוטננט ראשון, הועלה לדרגת קפטן בספטמבר 1929.
בשובו לארצות הברית, נשלח סמית' לבית הספר לחי"ר של צבא ארצות הברית בפורט בנינג, ג'ורג'יה, במרץ 1931. עם סיום לימודיו ביוני 1932, הוא נשאר כמדריך במדור הנשק שבו היה אחראי על הצגת כלי נשק כמו רובה אוטומטי בראונינג M1918. בשנת 1933, הוא נשלח למכללת פיקוד ומטה הכללי של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת', קנזס. מאוחר יותר הוא חזר לבית הספר לחי"ר אך נותק שוב כדי ללמוד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית שם סיים את לימודיו ב-1937.
הוא חזר לבית הספר לחי"ר פעם נוספת והוא הועלה לדרגת מייג'ור ב-1 בינואר 1939 לאחר תשע שנים כקפטן. הקידום האיטי היה נפוץ בצבא בשנות ה-20 וה-30. קצינים כמו סמית', שהוסמכו בין נובמבר 1916 לנובמבר 1918, היוו 55.6% מחיל הקצינים של הצבא ב-1926. הקידומים התבססו בדרך כלל על וותק, ולא ניתן היה לעמוד ביעד הצנוע של קידום קצינים לדרגת מייג'ור לאחר 17 שנות שירות מכיוון שהיה מחסור במשרות למלא.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > וושינגטון די סי

כאשר הגנרל ג'ורג' מרשל הפך לרמטכ"ל הצבא בספטמבר 1939, הוא הביא את סמית' לוושינגטון די סי, כדי להיות עוזרו של מזכיר המטה הכללי. מזכיר המטה הכללי עסק בעיקר ברישומים, בניירת ובאיסוף סטטיסטיקות, אך הוא גם ביצע הרבה מאוד ניתוחים, קשרים וניהול. אחד מתפקידיו של סמית' היה קשר עם מייג'ור גנרל אדווין "פא" ווטסון, העוזר הצבאי הבכיר של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. סמית' הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-4 במאי 1941, ולאחר מכן לקולונל ב-30 באוגוסט 1941. ב-1 בספטמבר, קיבל מזכיר המטה הכללי, קולונל אורלנדו וורד, את הפיקוד על דיוויזיית השריון ה-1, וסמית' הפך למזכיר המטה הכללי.
ועידת ארקדיה, שהתקיימה בוושינגטון די סי, בדצמבר 1941 וינואר 1942, קבעה את הקמתם של ראשי המטות המשולבים כמקביל לוועדת הרמטכ"לים הבריטית, וסמית' מונה כמזכירה ב-23 בינואר 1942. אותה ועידה הביאה גם להקמתם של הרמטכ"לים המשולבים, שהורכבו מהפגישה של ראשי המטות המשולבים (האמריקאים) ושל ועדת הרמטכ"לים (הבריטית) כגוף אחד. בריגדיר ויויאן דייקס מהמשלחת הבריטית המשותפת סיפק את סידורי המזכירות לארגון החדש בהתחלה, אך מרשל חשב שנדרשת מזכירות אמריקאית.
הוא מינה את סמית' למזכיר של המטות המשולבים. מאחר שדייקס היה בכיר בזמן השירות של סמית', ומרשל רצה שסמית' יהיה אחראי, סמית' הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ב-2 בפברואר 1942. הוא נכנס לתפקיד החדש שבוע לאחר מכן, עם דייקס כסגנו. שני האנשים פעלו בשותפות כדי ליצור ולארגן את המזכירות ולבנות את הארגון של המטות המשולבים לכזה שיוכל לתאם את מאמצי המלחמה של שתי בעלות הברית, יחד עם הקנדים, האוסטרלים, הצרפתים ואחרים.
תפקידיו של סמית' כללו השתתפות בדיונים על אסטרטגיה ברמה הגבוהה ביותר, ולעיתים קרובות הוא תדרך את רוזוולט בעניינים אסטרטגיים. אולם סמית' הפך מתוסכל כאשר צפה בקצינים אחרים מקבלים תפקידים מבצעיים שרצה. מאוחר יותר הוא העיר: "השנה ההיא שעבדתי כמזכיר המטה הכללי עבור ג'ורג' מרשל הייתה אחת המתגמלות בכל הקריירה שלי, והשנה האומללה בחיי."
ביוגרפיה > לאחר המלחמה > שגריר ארצות הברית בברית המועצות

סמית' חזר לזמן קצר לארצות הברית בסוף יוני 1945, לאחר שבילה מספר ימים במנוחה בבית החולים הכללי ה-108 בקלישי, צרפת. באוגוסט, אייזנהאואר מינה את סמית ליורשו כמפקד כוחות ארצות הברית, הזירה האירופית, שכן ETOUSA הוגדר מחדש ב-1 ביולי 1945. סמית' הועבר לתפקידו לטובת הגנרל ג'וזף מקנרני. כאשר אייזנהאואר נכנס לתפקיד ראש המטה של צבא ארצות הברית בנובמבר 1945, הוא זימן את סמית' להיות עוזר הרמטכ"ל שלו למבצעים ותכנון. עם זאת, זמן קצר לאחר הגעתו חזרה לוושינגטון הוא התבקש על ידי הנשיא הארי ס. טרומן ושר החוץ האמריקני ג'יימס פרנסיס ברנס להיות שגריר ארצות הברית בברית המועצות. בהעלאת מועמדותו של סמית' לתפקיד בפני הסנאט של ארצות הברית, ביקש טרומן וקיבל חקיקה מיוחדת המתירה לסמית' לשמור על דרגתו הצבאית הקבועה של גנרל.
שירותו של סמית' כשגריר אמריקאי היה עמוס באירועים. למרות שזו לא הייתה אשמתו של סמית', היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות במהלך כהונתו הידרדרו במהירות עם פרוץ המלחמה הקרה. עקיפות התכלית של סמית תאמה את מדיניות הבלימה שהחליפה בערך ב-1947 את העמדה הפייסנית שהייתה במשך כמה שנים ניסו למצוא מכנה משותף עם מוסקבה. הוא השתכנע ששום הבנה אינה אפשרית בהתנהלות מול הסובייטים, אלא שהשלמה עם ההתפשטות שלהם, וכי חוסר הפשרנות והדחייה שלהם מונעים את השיקום וההתאוששות הכלכלית של אירופה. הוא ראה בברית המועצות מדינה סודית, טוטליטרית ואנטגוניסטית. בשלוש השנים שלי במוסקבה (1950), תיאורו של סמית' על תקופתו כשגריר, הוא כתב:
...אנו נאלצים להיכנס למאבק מתמשך למען אורח חיים חופשי שעשוי להימשך על פני תקופה של שנים רבות. אנחנו לא מעזים לאפשר לעצמנו שום תחושת ביטחון מזויפת. עלינו לצפות שהטקטיקה הסובייטית תהיה לשחוק אותנו, להרגיז אותנו ולהמשיך לחפש נקודות תורפה, ועלינו לטפח תקיפות וסבלנות במידה שמעולם לא דרשנו קודם לכן.
סמית' חזר לארצות הברית במרץ 1949. טרומן הציע לו את תפקיד עוזר שר החוץ לענייני אירופה, אך סמית' דחה את המינוי והעדיף לחזור לתפקיד צבאי. הוא מונה למפקד הארמייה הראשונה בפורט ג'יי בניו יורק, הפיקוד הראשון שלו מאז 1918. לאורך כל המלחמה, סמית היה מוטרד מכיב קיבה חוזר. הבעיה נעשתה חמורה בשנת 1949. הוא כבר לא היה מסוגל לאכול תזונה רגילה, והוא סבל מתת תזונה. סמית' אושפז בבית החולים וולטר ריד, והמנתחים שלו החליטו להסיר את רוב קיבתו. זה אמנם ריפא את הכיב שלו, אבל סמית' המשיך לסבול מתת תזונה והיה מאוד רזה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה > תת-מזכיר המדינה

ב-11 בינואר 1953, אייזנהאואר, הנשיא הנבחר, הודיע כי סמית' יהפוך לתת-מזכיר המדינה. מינויו של סמית' אושר על ידי הסנאט האמריקאי ב-6 בפברואר והוא התפטר כ-DCI שלושה ימים לאחר מכן. במאי 1954 נסע סמית' לאירופה בניסיון לשכנע את הבריטים להשתתף בהתערבות כדי למנוע את התבוסה הצרפתית בקרב דיין ביין פו. כשזה נכשל, הוא הגיע להסכם עם שר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב, לחלק את וייטנאם לשתי מדינות נפרדות.
בשנת 1953, נשיא גואטמלה חקובו ארבנס גוסמן איים להלאים אדמות השייכות לחברת הפירות המאוחדת. סמית' הורה לשגריר האמריקני בגואטמלה להוציא לפועל תוכנית CIA להפיכה בגואטמלה, שהושגה עד השנה שלאחר מכן. סמית' עזב את מחלקת המדינה ב-1 באוקטובר 1954 ונכנס לתפקיד בחברת הפירות המאוחדת. הוא גם כיהן כנשיא ויו"ר מועצת המנהלים של Associated Missile Products Company ו-AMF Atomics Incorporated, סגן יו"ר American Machine and Foundry (AMF) ודירקטור ב-RCA ו-Corning Incorporated.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה > אחרית חייו

לאחר פרישתו מתפקיד תת-מזכיר המדינה בשנת 1954, המשיך סמית' לשרת את ממשל אייזנהאואר בתפקידים שונים. הוא היה חבר בוועדת ההכשרה לביטחון לאומי מ-1955 עד 1957, מועצת היועצים של מכללת המלחמה הלאומית מ-1956 עד 1959, ועדת הייעוץ המיוחדת של משרד ההגנה לגיוס מלאי מ-1957 עד 1958, יועץ אזרחי של הנשיא בתוכנית לביטחון הדדי מ-1956 עד 1957, וועדת הנשיא לפירוק נשק ב-1958.
סמית' היה יועץ במשרד לפרויקטים מיוחדים במשרד ההנהלה של הנשיא מ-1955 עד 1956. הוא שימש גם כיו"ר המועצה המייעצת של ועדת הנשיא לגיוס כספים וכחבר בכללותו משנת 1958 עד 1961. כהוקרה לבוס אחר שלו לשעבר, הוא היה חבר בוועדה המייעצת של קרן ג'ורג' מרשל מ-1960 עד 1961.
ב-1955, פנו לסמית' לבצע את ליווי הסרט ואת סצנת הפתיחה של הסרט לגיהנום ובחזרה, שהתבסס על האוטוביוגרפיה של אודי מרפי. הוא קיבל והופיע בתחילת הסרט כשהוא מדבר על אודי מרפי ולאחר מכן ליווה בקולו את התפתחות העלילה בעזרת מפות, בעיקר בתחילת הסרט שבו היה לבוש במדי השירות הישנים שלו. הוא סיפר כמה חלקים בסרט והתייחס ללא הרף ל"חייל הרגלי".
ביוגרפיה > מותו והנצחתו

סמית' סבל מהתקף לב ב-9 באוגוסט 1961 בביתו בוושינגטון הבירה, והוא מת באמבולנס בדרך לבית החולים וולטר ריד. הוא היה זכאי ללוויה צבאית בטקס מלא, אך אלמנתו ביקשה לערוך הלוויה משותפת פשוטה, אשר עוצבה בדוגמת זו שניתנה לג'ורג' מרשל בשנת 1959. היא בחרה מקום קבר לבעלה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ליד קברו של מרשל. היא נקברה לידו לאחר מותה בשנת 1963. המסמכים של סמית נמצאים במרכז הנשיאותי על שם אייזנהאואר באבילין, קנזס.
סמית' הוצג על מסך הקולנוע על ידי אלכסנדר נוקס בסרט "היום הארוך ביותר" (1962), אדוארד בינס בסרט "פטון" (1970) וטימותי בוטמס בסרט "אייק: הספירה לאחור" (2004). בטלוויזיה גילם אותו ג'ון גראסיו ב"מרגלי קיימברידג'" (2003), צ'ארלס נפייר ב"מלחמה וזיכרון" (1989), דון פלואוס ב"הימים האחרונים של פטון" (1986) וג'ון דונובן קנון במיני סדרה "אייק: שנות המלחמה" (1979).
מנהיגי בעלות הברית במערכה בסיציליה. גנרל דווייט אייזנהאואר נפגש בצפון אפריקה עם (בחזית משמאל לימין): מרשל אוויר סר ארתור טדר, גנרל סר הרולד אלכסנדר, אדמירל סר אנדרו קנינגהם, ו (השורה העליונה): מר הרולד מקמילן, מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית', וכמה קצינים בריטים לא מזוהים.
שליחים חשאיים לליסבון (משמאל לימין) בריגדיר קנת סטרונג, ג'נרלה די בריגטה ג'וזפה קסטלנו, סמית', והקונסול פרנקו מונטנארי, פקיד ממשרד החוץ האיטלקי.
סמית' ומזכירתו בתקופת המלחמה, רות בריגס, שהייתה גם העוזרת המבצעת של סמית' כשהיה שגריר בברית המועצות לאחר המלחמה.
ישיבת הפיקוד העליון של בעלות הברית בפברואר 1944. משמאל לימין: לוטננט גנרל עומר בראדלי, אדמירל סר ברטרם רמזי, מרשל אוויר ראשי סר ארתור טדר, גנרל דווייט אייזנהאואר, גנרל סר ברנרד מונטגומרי, מרשל אוויר ראשי סר טראפורד לי-מלורי וסגן גנרל בדל סמית'.
מפקדים בכירים של בעלות הברית בריימס זמן קצר לאחר הכניעה הגרמנית. נוכחים (משמאל לימין): מייג'ור גנרל איוואן סוסלופארוב, לוטננט גנרל פרדריק מורגן, לוטננט גנרל בדל סמית', קפטן קיי סאמרסבי (מוסתרת), קפטן הארי ס. בוצ'ר, גנרל הצבא דווייט אייזנהאואר, מפקד האוויר מרשל ארתור טדר
סמית' כשגריר ארצות הברית בברית המועצות, 1946–1948
סמית' (במרכז) עם מנהיגי ה-CIA הבכירים, כולל המנהל היוצא של המודיעין המרכזי רוסקו ה. הילנקוטר (משמאלו של סמית', בחליפה הקלה), 7 באוקטובר 1950
סמית' מתדרך את הנשיא טרומן
קניון בת ים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז קניות 
 כתובת:  יוספטל 92, בת ים
 מיקום:  בת ים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 15 במרץ 1993
 תאריך פתיחה רשמי:  15 במרץ 1993 
 
 קואורדינטות:  32°00′55″N 34°45′23″E﻿ / ﻿32.015166666667°N 34.756361111111°E﻿ / 32.015166666667; 34.756361111111
 www.kenyonim.com/BAT-YAM
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) קניון בת ים(למפת גוש דן רגילה) קניון בת ים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קניון בת ים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קניון בת ים  he קניון בת יםhe קניון בת יםמפת __ בת ים [‌למפה דינמית של גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו ממזרח: __ חולון מדרום: __ ראשון לציון ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חזית הקניון עם הלוגו הישן
קניון בת ים הוא מרכז קניות מקורה אשר נמצא ברחוב יוספטל בבת ים קרוב לגבולה עם חולון. נפתח ב-15 במרץ 1993.
הקניון בנוי על שטח של כ-70,000 מ"ר התופסים בלוק שלם ברחוב יוספטל בעיר. שטחו המסחרי מורכב מ-3 קומות מסחר על שטח של 17,000 מטרים רבועים שבו נמצאות 140 חנויות. האזור המסחרי של הקניון כולל בין היתר סניף של בנק אוצר החייל, מכון כושר, סופרמרקט ואזור שעשועים לילדים.
בשנת 2010 הוא נהנה מתפוסה מלאה שהניבה דמי שכירות של 34 מיליון שקל בשנה ושוויו הוערך ב-420 מיליון שקל.
היסטוריה

בשנים הראשונות לקיומו היה צמוד לקניון סניף של רשת השיווק שקם אשר נסגר עם פירוקה של הרשת ועל חלק משטח החנות נבנה אגף חדש לקניון. חלק נוסף של הסניף לשעבר עומד נטוש.
בשנת 2007 הקניון נרכש בידי חברת "אשטרום" מידי חברת "שופרסל" ב-120 מיליון שקל. לאחר הרכישה נבנה בקניון מכון כושר על שטח של 1,700 מ"ר ושטחי המסחר הורחבו.
בשנת 2009 אישרה העירייה בנייה של מגדל בן 40 קומות בגובה 158 מטרים מעל החלק הצפון מערבי של קניון בת ים אשר יקרא "מגדל ליברטי" ויכלול שטחי משרדים מגורים ומסחר מופרדים וכן הרחבה של שטחי המסחר והחניה בקניון והקמת פארק ציבורי. בשנת 2023 החלה הבנייה של פרויקט OLIO ובו 160 דירות לצד בניין משרדים בן 9 קומות.
לקניון צמוד חניון מקורה גדול בן 6 קומות בן 1300 מקומות חניה. בנוסף היה מבנה חנייה נוסף בן 4 קומות שנהרס בתחילת 2022 אשר שימש את חנות השקם. על חורבות מבנה החנייה שנהרס יוקם מתחם עירוב שימושים אשר יהיה חלק ממתחם הקניון.
בשנת 2018 רכשה ביג מרכזי קניות 50% מהקניון מאשטרום, לפי שווי של 555 מיליון ש"ח.
הערות שוליים

↑  שרון שפורר,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'אשטרום: שווי קניון בת ים גדל ביותר מ-100 מיליון שקל בשנתיים, באתר TheMarker‏, 1 ביולי 2010
↑  אשטרום נכסים רוכשת 50% מקניון בת ים, באתר nrg‏, 21 באפריל 2008
↑  מגדל ליברטי, באתר של אחים מרגולין
↑  עופר פטרסבורג‏, חולמים לגור בקניון? פרויקט הענק בבת ים יוצא לדרך, באתר וואלה, 26 בספטמבר 2023
↑  גולן חזני,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'ביג השלימה רכישת 50% מקניון בת ים לפי שווי של 555 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 24 בינואר 2018
איב מיילס

| --- | --- |

איב מיילס, יוני 2013
 לידה:  26 ביולי 1978 (בת 46) איסטרדגינליס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1999
 מקום לימודים:  הקולג' הוולשי המלכותי למוזיקה ודרמה 
 בן או בת זוג:  ברדלי פריגרד (18 במאי 2013–?) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  BAFTA Cymru 
 פרופיל ב-IMDb
 
איב מיילס (באנגלית: Eve Myles; נולדה ב-26 ביולי 1978) היא שחקנית ולשית. בשנת 2000 סיימה את לימודי המשחק ב-"Royal Welsh College of Music & Drama". באותה שנה התחילה לשחק בתפקיד סרי לואיס בסדרת הדרמה בשפה הוולשית "Belonging", והמשיכה להופיע בסדרה עד לסיומה ב-2009. בין הופעותיה הראשונות בטלוויזיה הבריטית היו ב-2001 במיני-סדרה "Tales from Pleasure Beach", ב-2003 בדרמה הטלוויזיונית "קולדיץ" וב-2005 בתפקיד הנערה המשרתת גווינית' בפרק "מתים חסרי מנוח" בסדרה "דוקטור הו".
הופעתה של מיילס ב"דוקטור הו" הובילה לקבלת תפקיד ראשי בסדרת הספין-אוף "טורצ'ווד" בה גילמה בין השנים 2006 ו-2001 את הדמות של גוון קופר. על תפקיד זה זכתה בפרס "Bafta Cymru" לשחקנית הטובה ביותר ב-2007. היא חזרה וגילמה את אותה דמות בסדרת תסכיתי הרדיו "Torchwood Radio Plays" בשנים 2009 ועד 2011. עוד הופיעה מיילס בטלוויזיה במיני-סדרה "דוריט הקטנה" מ-2008, בפרק הראשון בסדרת הפנטזיה "מרלין" וב-2013 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "פרנקי". ב-2014 הצטרפה לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "ברודצ'רץ'" וגילמה את קלייר ריפלי. ב-2001 דיבבה דמות ראשית במשחק הווידאו "Dragon Age II".
על משחקה בתיאטרון זכתה מיילס ב-2004 בפרס איאן צ'ארלסון כשהופיעה בהפקות של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזות "טיטוס אנדרוניקוס" ו"אילוף הסוררת". בנוסף שיחקה במחזה "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני" בתיאטרון הלאומי, ובתפקיד אמה במחזה "All New People" מאת זאק בראף שהועלה ב-2012.
ביוגרפיה

מיילס נולדה בעיר איסטרדגינליס שבמחוז פוויס. היא למדה ב-"Ysgol Maes Y Dderwen", ובצעירותה התעניינה מאוד באיגרוף. היא ויתרה על עיסוק בספורט זה אחרי ששברה את פרקי האצבעות כשחבטה בשק אגרוף רטוב. בשנת 2000 אחרי שסיימה תואר בוגר אוניברסיטה ב-"Royal Welsh College of Music & Drama" שבקארדיף, עברה מיילס ללונדון.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 2000 החלה מיילס להופיע בסדרת הדרמה "Belonging" של BBC ויילס בתפקיד סרי אוון (לואיס). היא שיחקה בסדרה מהפרק הראשון ועל לסיומה ב-2008, וכן בפרק ספיישל ב-2009. ב-2001 שיחקה מיילס בסרט הטלוויזיה "Score" ובמיני-סדרה "Tales from Pleasure Beach". ב-2003 התמקמה בסטרטפורד אפון אייבון והחלה להופיע בהפקות של הלהקה השייקספירית המלכותית. בהתחלה בתפקיד לביניה במחזה "טיטוס אנדרוניקוס" עליו זכתה ב-2004 בפרס איאן צ'ארלסון. ואחרי כן שיחקה בתפקיד ביאנקה ב"אילוף הסוררת" וב-2005 הופיעה לצדו של מייקל גמבון במחזה "הנרי הרביעי" בתיאטרון הלאומי. ב-2005 השתתפה מיילס בדרמה "קולדיץ" של ITV.
מיילס שיחקה בתפקיד אורח בפרק "מתים חסרי מנוח" בסדרה "דוקטור הו". היא משכה את תשומת לבו של ראסל טי דייוויס, שהיה התסריטאי של "דוקטור הו" והיוצר של סדרת הספין-אוף "טורצ'ווד". דייוויס כתב את התפקיד של גוון קופר ב"טורצ'ווד" במיוחד עבור מיילס. לדבריה לקבל תפקיד שנכתב עבורה זה כמו לזכות ב"אוסקר אישי". בעקבות תפקידה ב"טורצ'ווד" הופיעה מיילס שוב ב"דוקטור הו" בפרקי הסיום של העונה הרביעית לצדם של חבריה מ"טורצ'ווד" ג'ון בארומן וגארת' דייוויד-לויד. מיילס השתתפה בכל אחד מפרקי הסדרה "טורצ'ווד".
מיילס הופיעה בפרק "The Dragon's Call" בסדרה "מרלין" בתפקיד ליידי הלן ממורה ובתפקיד מרי קולינס, מכשפה המתחזה אליה.
ב-2008 שיחקה מיילס בתפקיד מגי פלורניש ב"דוריט הקטנה", עיבוד של אנדרו דייוויס לרומן באותו שם מאת דיקנס. עוד ב-2008 הנחתה מיילס תוכנית רדיו אודות המתאגרף הוולשי ג'ו קלזאגי (אנ'), וקראה סיפור קצר בשם "Sorry for the Loss" מאת ברידג'ט קיהאן. שתי התוכניות שודרו ברדיו ויילס של ה-BBC.
ב-2009 כיכבה בסרט זוכה הפרסים "לשחק אותה טום ג'ונס" ובדרמה הטלוויזיונית "Framed" לצדו של טרוור איב. היא השתתפה בסדרת הטלוויזיה "נערי בייקר" שנכתבה על ידי הלן ריינור וגארי אוון ושודרה בתחילת 2011. באותה שנה דיבבה מיילס את מריל במשחק הווידאו "Dragon Age II". ביולי 2011 הגישה תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית ב-BBC Wales בשם "ויילס והוליווד" שבה ביקרה השחקנית בשדרת הכוכבים של הוליווד כדי לגלות מיהם הוולשים שזכו לכוכב בשדרה.
ב-2012 חזרה מיילס להופיע בתיאטרון ושיחקה במחזה "All New People" מאת זאק בראף. ההצגה רצה בתיאטרון הדוכס מיורק בווסט אנד במשך 10 שבועות רצופים, בפברואר 2012 הועלתה ההצגה בבית האופרה של מנצ'סטר וב"קינג'ס תיאטר" שבגלאזגו. ב-2013 כיכבה מיילס בתפקיד הראשי בסדרה "פרנקי" של BBC1 שצולמה בבריסטול. הסדרה עוסקת באחות מחוזית הדואגת למטופלים שלה יותר מאשר לעצמה.
ביוגרפיה > פרסים והכרה

מיילס הייתה מועמדת לפרס Wales online Dafftas לשחקנית הטובה ביותר וזכתה בפרס על תפקידה בסדרה "פרנקי".
לפרס BAFTA Cymru הייתה מיילס מועמדת שש פעמים וזכתה פעם אחת. על תפקידה כסרי בסדרת הדרמה "Belonging" הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בשנים 2002, 2003 ו-2009.
ב-2007 זכתה מיילס בפרס BAFTA Cymru לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה כגוון קופר בעונה הראשונה של הסדרה "טורצ'ווד". היא הייתה מועמדת על תפקיד זה גם בשנים 2008 ו-2010. היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר לשנת 2010 לפי בחירת הקוראים של מגזין SFX. על תפקידה כגוון קופר ב"טורצ'ווד: יום הנס" הייתה מיילס מועמדת לפרס סטלייט בקטגוריית שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר.
ביוני 2010 הוענק למיילס תואר חברה של כבוד ב"קולג' המלכותי הוולשי למוזיקה ודרמה".
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1994 הכירה מיילס את ברדלי פריגרד בתיאטרון הלאומי לנוער. השניים התחתנו באיטליה ב-18 במאי 2013. לבני הזוג יש שני ילדים: מטילדה מיילס פריגרד (ילידת 2009) וסיינה מיילד פריגרד (ילידת 2014).