stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רלד לאת'ברי
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'רלד לאת'ברי נולד במארי, הודו הבריטית ב-14 ביולי 1906 למשפחה צבאית, אביו היה קולונל (הנרי) אוסקר לאת'ברי. כשחזר לאנגליה, הוא התחנך בוולינגטון קולג', ברקשייר ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. לאחר שסיים את הכשרתו בסנדהרסט, לאת'ברי הפך לקצין כלוטננט משנה בחיל הרגלים הקל של אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר ב-4 בפברואר 1926. הוא הושאל לכוח הגבול המלכותי של מערב אפריקה ולגדוד חוף הזהב בין 1928 ל-1932, וחזר לאנגליה, שם למד במכללת המטה, קמברלי בין 1937 ל-1938. הוא הועלה לדרגת לוטננט ב-4 בפברואר 1929, ולדרגת קפטן ב-21 במרץ 1938. בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת מייג'ור בחטיבת הרגלים ה-8, שהייתה חלק מדיוויזיית הרגלים השלישית, שמפקדה הה מייג'ור גנרל דניס ברנרד עד שהוחלף באוגוסט על ידי מייג'ור גנרל ברנרד מונטגומרי, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שהחלה בחודש שלאחר מכן.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאת'ברי נשאר בחטיבת הצנחנים ה-1, שלא ראתה שום פעולה נוספת במהלך המלחמה, וביולי 1945 חזר לחטיבת הצנחנים ה-3 הישנה שלו כמפקדה. החטיבה הייתה תחת הדיוויזיה המוטסת ה-6, בפיקודו של מייג'ור גנרל אריק לואי בולס, ונשלחה עם שאר הדיוויזיה לארץ ישראל לקראת סוף השנה, בעיצומו של מצב החירום בארץ ישראל.
כשחזר לאנגליה, למד במכללה המלכותית להגנה כסטודנט בשנת 1948. לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-16 ב-1948 ולאחר מכן מונה למפקד מכללת המטה, קמברלי ב-1951 לאחר מכן הוא מונה כמפקד העליון של פיקוד מזרח אפריקה ב-1955, וחזר לאנגליה, כמנכ"ל האימונים הצבאיים במשרד המלחמה ב-1957. הוא הפך למפקד של פיקוד המזרח ב-1960 ולמפקד הכללי של הכוחות בשנה שלאחר מכן. לבסוף הוא מונה למושל גיברלטר ב-1964; הוא פרש מתפקידו ב-1969. הוא תואר כמקרין "אי-הפרעה שלווה" על ידי ג'ושוע חסן, שהיה ראש השרים של גיברלטר. קור הרוח של לאת'ברי היה בעל ערך רב באותה תקופה שכן הפוליטיקה פירושה שיש ספקות לגבי מעמדה של גיברלטר, עם שאלות שנשאלו באו"ם. זה גרם למקומיים להיות עצבניים, במיוחד מכיוון שהייתה הקפאה דה פקטו של שכר החזרה הביתה בגיברלטר.
הוא גם היה גנרל שליש למלכה בין השנים 1962 ל-1965 וכן קולונל הכבוד של ה -1st Green Jackets (43 ו-52) ושל רגימנט הצנחנים בין 1961 ל-1965. בשנת 1965 הוא השתתף בשלישית בסדרת משלחות האיסוף האורניתולוגיות האוסטרליות של הרולד הול. הוא נפטר ב-16 במאי 1978.
משפחתו

ב-1942 הוא התחתן עם ז'אן גורדון טין: נולדו להם שתי בנות. ב-1972 התחתן עם מאירי זואי גיבס, אלמנתו של פטריק סומרסט גיבס.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Liddell Hart Centre for Military Archives
↑  "Gerald William Lathbury | ParaData".
1 2 3 4 5 6  "Brigadier Gerald Lathbury".
↑  "Operation Eclipse". History Learning Site (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-01-09.
↑  Joshua Hassan, 'Lathbury, Sir Gerald William (1906–1978)’, rev. Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 accessed 10 June 2013
הכוכב הגדול של הצלב הגדול של צלב הברזל

| --- | --- |

הכוכב הגדול של הצלב הגדול של צלב הברזל 1813
 פרטים
 מדינה:  ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה   הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 סוג:  עיטור צבאי
 סטטוס:  עיטור היסטורי
 נוסד:  1813
 בוטל/פורק:  1945
 הענקות
 הוענק לראשונה:  1815
 הוענק לאחרונה:  1918 
 סה"כ הוענקו:  2
 היררכיה
 עיטור גבוה יותר:  אין
 עיטור נמוך יותר:  הצלב הגדול של צלב הברזל
הכוכב הגדול של הצלב הגדול של צלב הברזל (בגרמנית: Stern zum Großkreuz des Eisernen Kreuzes) היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ממלכת פרוסיה והקיסרות הגרמנית. זה נחשב עיטור בכיר לצלב הגדול של צלב הברזל.
היסטוריה

הכוכב הגדול של הצלב הגדול של צלב הברזל הוענק לגנרלים המצטיינים ביותר שביצעו מעשי הנהגה לטובת המדינה הפרוסית והגרמנית המאוחרת יותר. הוא הוענק רק פעמיים, בהפרש של מאה שנה, לפילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר בשנת 1815 על חלקו בניצחון על נפוליאון בקרב ווטרלו, ולפילדמרשל פאול פון הינדנבורג ב-25 במרץ 1918 על התנהלותו במהלך מתקפת האביב בשנת 1918.  הינדנבורג קיבל את הצלב הגדול של צלב הברזל ב-9 בדצמבר 1916.
העיטור היה ידוע בכינויו "הכוכב של בליכר" (Blücherstern) על שם מקבלו הראשון.
גרסת מלחמת העולם השנייה של הכוכב תוכננה, אך מעולם לא הוענקה רשמית.  לאחר ניצחון בעלות הברית במאי 1945, תפס צבא ארצות הברית את האב-טיפוס היחיד הידוע, שאוחסן בבונקר. כעת הוא חלק מאוסף המוזיאון של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
גלריה

גרסת העיטור משנת 1813
גרסת העיטור משנת 1914
גרסת העיטור משנת 1939
יוזף בירקל

| --- | --- |

 לידה:  30 במרץ 1895 לינגנפלד, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  28 בספטמבר 1944 (בגיל 49) נוישטאדט אן דר ויינשטראסה, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה
 המסדר הגרמני 
 
יוזף בירקל (בגרמנית: Joseph Bürckel; 30 במרץ 1895 – 28 בספטמבר 1944) היה פוליטיקאי נאצי גרמני וחבר הרייכסטאג. הוא היה חבר במפלגה הנאצית בראשית ימיה ושיחק תפקיד מרכזי בעליית התנועה הנאצית. בירקל היה דמות מפתח ברכישת חבל הסאר ואוסטריה על ידי גרמניה הנאצית. הוא כיהן כגאולייטר (מנהיג אזורי) ורייכסשטאטהאלטר (אנ') (נציב הרייך) בגאו וסטמארק וברייכסגאו וינה.
ביוגרפיה

יוזף בירקל נולד בלינגנפלד שבחבל פפאלץ שבבוואריה, כבנו של אופה. בין השנים 1909–1914 למד להיות מורה בשפייר. לאחר מכן, התנדב לשירות במלחמת העולם הראשונה ושירת במספר רגימנטים של ארטילריית שדה. הוא שוחרר בכבוד במאי 1916. לאחר המלחמה, חזר ללימודיו והוסמך כמורה ב-1920. בירקל עבד כמורה ובסופו של דבר כיהן כמנהל בית ספר, עד שנבחר לרייכסטאג בספטמבר 1930.
מ-1921 ואילך, היה בירקל פעיל בקבוצות לאומניות שנאבקו בהפרדה של חבל הריין מפאלץ מגרמניה. בשנת 1925 החל לפעול בתנועת המפלגה הנאצית בחבל פפאלץ, שם התקדם במהירות לדרגת גאולייטר של גאו ריינפאלץ במרץ 1926. לאחר משאל העם של הסאר בינואר 1935, בו אושר חזרתו של חבל הסאר לגרמניה, מונה בירקל ל"רייכסקומיסר לשובו של חבל הסאר" ואיחד את הגאו שלו עם חבל הסאר לגאו פפאלץ-סאר.
בפברואר 1938 מונה בירקל לראש המפלגה הנאצית באוסטריה והיה אחראי לעריכת משאל העם על סיפוחה של אוסטריה לגרמניה (אנשלוס). מתוקף תפקידו, היה אחראי על האינטגרציה הפוליטית, הכלכלית והתרבותית של אוסטריה לתוך הרייך הגרמני. במהלך כהונתו בווינה, ייסד את הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה, אשר הייתה אחראית על גירוש יהודים ולאחר מכן על רציחתם של לפחות 48,767 יהודים אוסטריים מווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה בירקל לקומיסר ההגנה של הרייך במחוז הצבאי XVII, שכלל את רייכסגאו וינה, רייכסגאו הדנובה התחתונה, רייכסגאו הדנובה העליונה וחלק מרייכסגאו הסודטים. ב-1940, מונה לרייכסשטאטהאלטר של רייכסגאו וינה.
במהלך כהונתו בווינה, המשיך בירקל לפעול לשילוב מלא של אוסטריה תחת השלטון הנאצי ולגירוש האוכלוסייה היהודית דרך תעמולה, צווים אנטי-יהודיים והחרמת רכוש יהודי. שיטותיו הידועות בשם "המודל הווינאי" זכו לשם רע בשל האכזריות שבהן, והביאו בסופו של דבר להדחתו מתפקידיו בווינה באוגוסט 1940.
לאחר כיבוש צרפת, מונה בירקל לראש המנהל האזרחי בלורן הכבושה, והמשיך לשלוט בגאו שהורחב והפך לגאו וסטמארק. הוא היה גם נציב ההגנה של הרייך בגאו וסטמארק מ-1942 ועד מותו ב-1944.
יוזף בירקל נפטר ב-28 בספטמבר 1944, בשל הידרדרות במצבו הבריאותי שנבעה משחיקה נפשית ופיזית. לאחר מותו, העניק לו היטלר את עיטור המסדר הגרמני, האות הגבוה ביותר שניתן על ידי המפלגה הנאצית, על שירותיו לרייך.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259224505171  BnF: cb11988006h (data)  GND: 119209519  ISNI: 0000 0001 1622 7080  LCCN: n86030678  NKC: xx0243751  NTA: 102062285  SNAC: w6h14bgr  SUDOC: 220935653  VIAF: 37721569   WorldCat (עם VIAF): 37721569
ועידת מוהילב

ועידת מוהילב הייתה אירוע של הוורמאכט ב-24–26 בספטמבר 1941, שנועדה לשפר את האבטחה בעורף של קבוצת ארמיות מרכז במהלך מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות. האירוע אורגן על ידי הגנרל מקס פון שנקנדורף, מפקד עורף קבוצת ארמיות מרכז, בשיתוף עם הגורמים הרשמיים של שירותי הביטחון והמודיעין של גרמניה הנאצית — אס אס ו-אס דה שפעלו באותו האזור. האירוע סימן הסלמה באלימות כלפי יהודים ואזרחים אחרים באזור שבפיקודו של שנקנדורף.
רקע

ביוני 1941 פתחו מעצמות הציר במבצע ברברוסה, פלישת ברית המועצות ועד 26 ביולי 1941, מוהילב, שבבלארוס, נכבשה על ידי הוורמאכט. אזור העורף של קבוצת ארמיות מרכז, בפיקודו של הגנרל מקס פון שנקנדורף, הקים את מטהו ב-7 בספטמבר, אולם חיילי האיינזצגרופן B נכנסו לעיר באוגוסט וכבר החלו לרצוח יהודים. מאוחר יותר הוקם גטו בספטמבר; באוקטובר 1941 נרצחו רוב האסירים במסגרת שני מבצעים.
תורת האבטחה האגרסיבית של הוורמאכט – והשימוש ב"איום הביטחוני" להסוות מדיניות רצח עם – הביאו לשיתוף פעולה הדוק בין הצבא למנגנון הביטחון שמאחורי החזית. Einsatzgruppe B הייתה יחידת הרג מרכזית שפעלה בשטח העורף של קבוצת הארמייה והרגה אלפי יהודים, קומוניסטים ושבויי מלחמה סובייטים שהועברו על ידי הצבא להוצאה להורג כ"בלתי רצויים" אחרים, כמו רומא ("צוענים"), "אסיאטיקה" ובעלי מוגבלות שכלית. ביולי דיווח מפקד איינזצגרופן B ארתור נבה כי "פתרון לבעיה היהודית" היה "לא מעשי" באזור בגלל "המספר המכריע של היהודים", כלומר היו יותר מדי יהודים להרוג בידי כמה גברים. באוגוסט 1941, נבה נוכח לדעת שמשאבי האיינזצגרופן שלו היו מספיקים כדי לענות על המשימה המורחבת של ביצוע פעולות הרצח, בשל הכללת נשים וילדים יהודים באותו חודש.
דיוויזיית הפרשים של האס אס, השתתפה גם בפעילות רצח המוני ביהודים בבלארוס. ביולי ובאוגוסט 1941 ביצעה היחידה את פעולת הענישה על ביצות פריפיאט והביאה לרצח של למעלה מ-11,000 אזרחים יהודים. המבצע נחשב מאז כנקודת מפנה במעבר מ"רצח המוני סלקטיבי" להשמדה הסיטונית של האוכלוסייה היהודית באזורים הכבושים. יחידות של מרכז גדוד המשטרה (Polizei-Regiment Mitte) ערכו עד אז גם רצח המוני של יהודים.
בסביבה ההיא, שנקנדנדורף, בשיתוף אריך פון דם באך-צלבסקי, מפקד האס אס והמשטרה של קבוצת ארמיות מרכז, ארגנו ועידה של שלושה ימים לכוחות הביטחון. המפגש נערך במוהילב, נועד ליצור "חילופי חוויות" למפקדי יחידות העורף בוורמאכט. אלוף המשטרה מקס מונטואה מפקד מרכז גדוד המשטרה, היה אחראי על תכנון ולוגיסטיקה.
הוועידה

הוועידה החלה ב-24 בספטמבר והתמקדה ב"לוחמת פרטיזנים" (Bekämpfung von Partisanen, לימים Bandenbekämpfung) ושיקפה את עמדותיו של שנקנדורף על הצורך במיגור מוחלט של ההתנגדות לכוחות הגרמנים כדרך היחידה להבטיח את השטחים הכבושים. פרוטוקול הוועידה, אם נלקח, לא שרד. מה שידוע מבוסס על סדר היום, רשימת המשתתפים, דוחות לאחר הפעולה והסיכום שהפיץ שנקנדורף לאחר האירוע.
הוועידה > המשתתפים

קצינים מוזמנים נבחרו על בסיס השתתפותם הקודמת בפעולות ביטחוניות, וכללו נציגי הפיקוד העליון של קבוצת ארמיות מרכז. ביניהם גם מפקדי חטיבות וקצינים בכירים בוורמאכט, כולל דיוויזיות אבטחה, כמו 221, 286 ו-403. בסך הכל השתתפו 61 קצינים, כאשר 82 אחוז מהמשתתפים הגיעו מיחידות הוורמאכט. מבין הנוכחים 38 אחוזים היו מפקדי גדודים ופלוגות.
רבים כבר השתתפו ברציחות המוניות. לדוגמה, הנוכחים כללו את מפקד הגדוד השלישי בדיוויזיית חיל הרגלים ה-354, דיוויזיית האבטחה 286. שבוע לפני הוועידה סייע הגדוד לאינזצקומנדו 8 והשתתף ישירות ברצח אלף יהודים בעיירה קרופקי.
הדוברים כללו את ארתור נבה, מפקד איינזצגרופן B; אריך פון דם באך-צלבסקי, כנציגו של היינריך הימלר; מקס מונטואה, מפקד מרכז גדוד המשטרה; הרמן פגליין, מפקד דיוויזיית פרשים של האס אס וגוסטב לומברד, מפקד גדוד הפרשים הראשון של האס אס. מפקד דיוויזיית הפרשים השנייה של האס אס, פרנץ מאגיל, לא הוזמן, אולי מכיוון שלא נתפס כקיצוני מספיק ביחס ל"שאלה היהודית", שכן הוא טבח רק בגברים יהודים ולא בנשים וילדים.
הוועידה > הרצאות ומפגשי שולחן

המצגות סקרו את הערכתם של ארגונים וטקטיקות של הסובייטים, מדוע היה צורך להרוג קומיסרים פוליטיים מיד עם לכידתם ולהשיג מודיעין מצד משתפי פעולה מקומיים. הישיבה שערך באך-זלבסקי זכתה לכותרת "לכידת הקומיסרים והפרטיזנים ב'פעולות סריקה'", בהתייחס לפעילותה של חטיבת פרשים אס אס במבצע העונשין ביצות פריפיאט. שיחתו של נבה התמקדה בתפקידו של ה-SD במאבק נגד "פרטיזנים" ו"גזלנים". הוא סקר גם את "השאלה היהודית", תוך התחשבות מיוחדת בתנועה האנטי-מפלגתית. קצינים העניקו שיעורים קצרים או הובילו תרגילי שולחן על מגוון מצבים טקטיים שיכולים להיתקל בשטח, כגון אבטחת כפר.
הוועידה > תרגילי שדה

הוועידה כללה שלושה תרגילי שטח. ביום הראשון צפו המשתתפים במבצע של מרכז גדוד המשטרה שכלל סיור סביב הכפר וחלוקת עלונים. ביום השני נסעו המשתתפים לכפר קניאז'יצי (גרמנית: Knjaschitschi) בסביבת מוהילב. שם ערכו אנשי גדוד המשטרה 322 של מרכז גדוד המשטרה הדגמה כיצד להקיף ולכבוש כפר. על פי הדו"ח שלאחר הפעולה, לא ניתן היה למצוא "זרים חשודים" (Ortsfremde) או "פרטיזנים". בסקר האוכלוסייה נחשפו 51 אזרחים יהודים, מתוכם 32 נורו על ידי המשטרה וכוחות אס דה.
עם שחר ביום האחרון של הוועידה, המשתתפים צפו במבצע נוסף שנערך על ידי כוחות המשטרה. המטרה הייתה "לחוות באופן מעשי" את סריקת העיר אחר חשודים שזוהו כ"פרטיזנים, קומיסרים וקומוניסטים". לאחר הפעולה, המשתתפים צפו בחקירות ואז הצטרפו ליחידותיהם בהתאמה.
סיכום הוועידה ואחריה

סיכום בן 16 עמודים של הוועידה, תחת חתימתו של שנקנדורף, הופץ לכוחות הוורמאכט ויחידות המשטרה באזור. המסמך מתמקד בטקטיקות של לוחמת ביטחון, תוך קביעת אמצעים חמורים, כגון "הרחובות צריכים להיות נקיים מ'משוטטים' שצריכים להימסר למשטרה בחשאי או נשלחו למחנות סינון (רבים שנשלחו למחנות אלה נהרגו על ידי כוחות האס אס והאס דה) הסיכום הזהיר שהאויב מעסיק נשים, ילדים וקשישים כסוכנים.
הסיכום הצהיר כי "צריך להשמיד את האויב לחלוטין", תוך שהוא מפרט כי ההבחנה בין "פרטיזן" לבין "אדם חשוד" לא תמיד הייתה אפשרית, ובכך נתנה לחיילים יד חופשית. המסמך נשלח לכל היחידות ברמת הפלוגה באזור הפעילות של קבוצת ארמיות מרכז, לרבות ליחידות שלא שלחו נציגים לוועידה. הוועידה ציינה עלייה דרמטית בזוועות של יחידות הוורמאכט נגד יהודים ואזרחים אחרים בשלושת החודשים האחרונים של שנת 1941.
לסיכום הייתה השפעה מעבר לשטח שבשליטת אזור העורף של קבוצת ארמיות מרכז. מפקד הצבא הגרמני, פילדמרשל וולטר פון בראוכיטש, הוציא באוקטובר 1941 את "הנחיות למלחמה בפרטיזנים", חודש לאחר הוועידה. תוך הדגשת חשיבותו של האירוע, שוחזר הטקסט המסכם של סיכום שנקנדורף באופן מילולי:
ההחלטה המתמדת בין חיים ומוות לפרטיזנים ולחשודים קשה אפילו עבור החייל הכי קשוח. זה חייב להיעשות. הוא פועל בצורה נכונה מי שנלחם באכזריות ובלא רחמים תוך התעלמות מוחלטת מכל נחשול אישי של רגש.
הערכה

לדעתו של ההיסטוריון וייטמן ווייד בארן, ועידת מוהילב הייתה אירוע מרכזי שסייע לשלב את הוורמאכט ברצח העם הנאצי כחלק מ"מלחמה גד הפרטיזנים ובניית היהודי-בולשביק-הפרטיזני". העקבות הוועידה הונחו יחידות העורף של הוורמאכט לשתף פעולה באופן מלא עם יחידות ה-SD מעבר למתן תמיכה לוגיסטית. יחידות הוורמאכט קיבלו על עצמן אחריות ישירה לרצח יהודים בשטח שבפיקודו של שנקנדורף. אזרחים יהודים נוספו לרשימת אויבים מאושרת שהיחידות של הצבא יהרסו אז מיוזמתם וללא השתתפותם של משטרת האס אס או SD.
אף על פי שבסיכום הוועידה לא הוזכר יהודים, תרגילי השטח הוכיחו שהוורמאכט אמור היה לכוון ליהודים בפעולותיו נגד הפרטיזנים. בורן מסיק כי הוראות מילוליות לשם כך, ככל הנראה, הועברו במהלך המפגשים, בהתחשב במערך הדוברים, שכלל רוצחים המוניים מנוסים כמו באך-זלבסקי, נבה, לומברד ופגליין. המדיניות האנטי-יהודית השתנתה באופן קיצוני חודש קודם לכן, עם הוספת נשים וילדים לרשימת המטרות. זה הגביר את הלחץ על המשאבים המוגבלים של ארגוני SD ו-SS. בנוסף, הכוחות הגרמנים נאלצו לפנות מקום ליהודים שגורשו לאחרונה ממקומות אחרים באירופה הכבושה, שהושגה על ידי הרג יהודים סובייטים שכבר רוכזו בגטאות. גודל השטחים הנמצאים בשליטת גרמניה גדל גם כן, מה שהגביל את פעילותן של יחידות אלה עוד יותר למרכזי אוכלוסייה מרכזיים.
הוועידה הובילה להתנגשות נוספת של לוחמה במתנגדי הנאצים ואפשרה לבצע רצח עם באמצעות זיהוי אזרחים כלוחמי אויב. השפה האופופיסטית סייעה לסגור את המבצעים; דיווחי הוורמאכט התייחסו לעיתים קרובות ליעדים כ"זר לכפר","נודד","אזרח חשוד","סייען פרטיזנים","אזרח ללא זיהוי" ו"נשים חיילות". התרגילים במהלך הוועידה הכניסו את פעולות הענישה להקשר צבאי, על ידי פירוק הפעולות למשהו שחיילים יכולים להתייחס אליו, כמו הקפת כפר, שמירה על ליווי החשודים, חקירות ועוד.
בהסבר לנכונותו של הוורמאכט להשתתף ברצח העם, בורן סבור שההיסטוריה הארוכה של הוורמאכט של טיפול קשה באזרחים, פרנויה על איום פרטיזני שטרם היה קיים, גזענות מוסדית ואינדיבידואלית ומעשים פליליים נגד מפקדי הצבא האדום כולם נטה את הצבא לקבל רצח המוני. זה נעשה במסווה של לוחמה אנטי-פרטיזנית, והיהודים הוגדרו כסייענים ותומכי הפרטיזנים. כתוצאה מכך, החלוקה בין השואה למלחמה נגד הפרטיזנים שעדיין קיימת בהיסטוריוגרפיה היא שקרית. בורן מסכם ש"ועידת מוהילב מראה ששני אלה מעולם לא היו נפרדים, אלא קשורים בכוונה במאמץ לכלול את הכוח הלוחם של הוורמאכט ביתר יעילות בפרויקטים של היטלר לרצח עם במזרח".
לקריאה נוספת

Arad, Yitzhak (2009). The Holocaust in the Soviet Union. University of Nebraska Press. ISBN 9780803222700.
Beorn, Waitman Wade (2014). Marching into Darkness: The Wehrmacht and the Holocaust in Belarus. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-72550-8.
Beorn, Waitman Wade (ביוני 2011). "A Calculus of Complicity: The Wehrmacht, the Anti-Partisan War, and the Final Solution in White Russia, 1941–42". Central European History. Cambridge University Press. 44 (2): 308–337. doi:10.1017/S0008938911000057. {{cite journal}}:  (עזרה)
Blood, Phillip W. (2006). Hitler's Bandit Hunters: The SS and the Nazi Occupation of Europe. Potomac Books. ISBN 978-1-59797-021-1.
Browning, Cristopher; Jürgen Matthäus (2007). The Origins of the Final Solution: The Evolution of Nazi Jewish Policy, September 1939-March 1942.
Förster, Jürgen (1998). "Securing 'Living-Space'".  In Boog, Horst; Förster, Jürgen; Hoffmann, Joachim; Klink, Ernst; Müller, Rolf-Dieter; Ueberschär, Gerd R. (eds.). The Attack on the Soviet Union. Germany and the Second World War. Vol. IV. תורגם ע"י McMurry, Dean S.; Osers, Ewald; Willmot, Louise. Military History Research Office (Germany). Oxford: Clarendon Press. pp. 1189–1244. ISBN 0-19-822886-4.
Headland, Ronald (1992). Messages of Murder: A Study of the Reports of the Security Police and the Security Service. Associated University Presses. ISBN 0-8386-3418-4.
Megargee, Geoffrey P., ed. (2009). Encyclopedia of Camps and Ghettos, 1933–1945. Vol. II. Bloomington: Indiana University Press. ISBN 0-253-35328-9.
"Mogilev". Yad Vashem. 20 בדצמבר 2017. נבדק ב-20 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Westermann, Edward B. (2005). Hitler's Police Battalions: Enforcing Racial War in the East. Kansas City: University Press of Kansas. ISBN 978-0-7006-1724-1.
Wette, Wolfram (2007). The Wehrmacht: History, Myth, Reality. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. ISBN 9780674025776.
Andreas Schulz, Günter Wegmann, Dieter Zinke: Die Generale der Waffen-SS und der Polizei. Band 3: Lammerding-Plesch. Biblio-Verlag, 2003, ISBN 978-3-7648-2375-7, S. 223
Zitiert bei: Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich, Frankfurt am Main 2007, S. 415.
Jörn Hasenclever: Wehrmacht und Besatzungspolitik in der Sowjetunion. Die Befehlshaber der rückwärtigen Heeresgebiete 1941–1943. Schöningh, Paderborn 2010.
הערות שוליים

↑  Megargee 2009, p. 1642.
↑  Beorn 2011, p. 316.
↑  Arad 2009, p. 188.
↑  Headland 1992, pp. 199–201.
↑  Beorn 2014, p. 190.
1 2 3  Beorn 2011, p. 321.
↑  Beorn 2014, pp. 95–96.
1 2  Blood 2006, p. 167.
↑  Beorn 2014, p. 105.
1 2 3  Beorn 2011, p. 319.
1 2  Beorn 2014, pp. 99–101.
↑  Beorn 2011, p. 323.
↑  Beorn 2014, p. 10.
↑  Beorn 2011, pp. 323–324.
1 2  Beorn 2014, pp. 102–106.
↑  Beorn 2011, p. 330.
↑  Beorn 2011, pp. 309, 328–329.
↑  Beorn 2011, pp. 329–331.
↑  Beorn 2011, p. 333.
↑  Beorn 2011, pp. 335–337.
תצלום תעמולה של ורמכט של נשים יהודיות במוהילב, יולי 1941. ששת אלפים יהודי מוהילב נרצחו על ידי כוחות האס אס ויחידות מרכז הגדוד המשטרתי באוקטובר 1941.
קורבנות סובייטיים שנתלו על ידי יחידות מרכז גדוד המשטרה בקיץ 1941.
דיוויזיית הפרשים של האס אס השמינית, ספטמבר 1941.
אריך פון דם באך-צלבסקי.
ארתור נבה
גנרל הוורמאכט מקס פון שנקנדורף
הרמן השלישי, מרקיז באדן

| --- | --- |
 לידה:  1105 
 פטירה:  16 בינואר 1160 (בגיל 55 בערך) 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Backnang Abbey 
 בן או בת זוג:  ברתה מלורן מריה מבוהמיה 
 
הרמן השלישי, מרקיז באדן (בגרמנית: Hermann III. von Baden; בערך 1105 – 16 בינואר 1160), שכונה "הגדול", היה מרקיז ורונה ובאדן.
ביוגרפיה

הרמן היה בנם של הרמן השני, מרקיז באדן ויודית פון הוהנברג. הוא היה שליט באדן מ-1130 עד 1160.
הרמן השלישי, שהיה מסור בנאמנות לבית שטאופן, הסתכסך עם קרוביו מצהרינגן-שוואביה. בשנת 1140 הוא השתתף במצור על טירת ויבטראו, וקיבל את השליטהעל זלץ באלזס.
בשנת 1151 נלקחה מרקיזות ורונה מאוטוקר השלישי משטיריה והוענקה להרמן השלישי. שטר תרומה קיים משנת 1153, לפיו פרידריך הראשון קנה את טירת בזיגהיים מהרמן השלישי.
הרמן השלישי לחם במערכה האיטלקית הראשונה של הקיסר פרידריך הראשון, וזכה בתואר מרקיז ורונה.
הרמן השלישי השתתף במסע הצלב השני.
ביוגרפיה > משפחתו

הרמן התחתן עם ברטה פון לוטרינגן (מתה לאחר 1162), ב-1134; היא הייתה בתם של זימון הראשון, דוכס לורן, ואשתו אדלייד מלובן. נולדו לו הילדים הבאים:
הרמן הרביעי (נפטר ב-13 בספטמבר 1190)
גרטרוד (נפטרה לפני 1225) התחתנה עם הגראף אלברכט פון דגבורג
לאחר מכן, הוא התחתן עם מריה מבוהמיה לאחר 1141. היא הייתה בתו של הדוכס סובסלב הראשון, דוכס בוהמיה.
הרמן השלישי נקבר במנזר אוגוסטינוס בבקנאנג.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13586884X  VIAF: 80312339   WorldCat (עם VIAF): 80312339
אפרים אוירבך

| --- | --- |
אפרים אוירבך
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 בדצמבר 1892 בלץ, בסרביה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 במאי 1973 (בגיל 80) פתח תקווה, ישראל 
 שם לידה:  Фроим Абрамович Авербух
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ארצות הברית, ישראל 
 שפות היצירה:  יידיש 
 תקופת הפעילות:  מ-1909
 
אפרים אויֶרבך (נכתב גם: אוירבאך, אויארבאך, אויארבך, אורבך; ביידיש: פרוים או אפרים אויערבאך;‏ 12 בדצמבר 1892, בסרביה, האימפריה הרוסית – 3 במאי 1973, תל אביב) היה משורר יידיש, סופר, עורך ומתרגם יליד בסרביה, שפעל בארצות הברית ובארץ ישראל.
קורות חיים > רקע משפחתי וראשית חייו

אפרים אוירבך נולד בשנת 1892 במשפחה יהודית בבלצי (בלץ) שבבסרביה, אז בתחומי האימפריה הרוסית. היה השלישי מבין בני הוריו: אביו, אברהם אלעזר, שוחט ובודק עני, קרוב לחסידי חב"ד, ושמוצאו היה מקישינב, ואשתו, חיה לבית שוחט, בת למשפחה של חסידי חב"ד מבלצי. בית ההורים ברחוב פטרסבורג, היה תמיד מלא אורחים מכל השכבות של החברה היהודית, ביניהם גם מלומדים כמו המשורר יעקב פיכמן, שהתגורר באותו הרחוב, והפך לדמות מופת בקריירה הספרותית העתידית של הצעיר, או הרב פישמן-מימון. אפרים התחנך במוסדות דתיים, אך מגיל 15, בהשפעת אחיו הבכור ומשכילים שפקדו את בית המשפחה התחיל ללמוד רוסית ולרכוש השכלה כללית.
קורות חיים > ראשית הקריירה הספרותית

סיפוריו הראשונים, ברוסית, נדפסו כשהיה נער בן 17 .בשנת 1909 פרסם לראשונה גם סיפורי ילדים בעברית בעיתון "בן שחר" של מ. קרינסקי. אחר כך שלח את שיריו הראשונים ביידיש לפרסום בעיתון הווילנאי "זאנגן". באותה תקופה פרסם גם ספורים ביידיש על חיי היהודים בבסרביה, בעיתון "גוט מורגן" באודסה.
לימים מיעט לכתוב בעברית, ועיקר כתיבתו הייתה ביידיש.
קורות חיים > ארץ ישראל וארצות הברית

אחרי ששהה כשנה בוורשה, בשנת 1913 עלה לראשונה לארץ ישראל, והיה פועל חקלאי במושבות יהודה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים, בה התנדב לגדוד נהגי הפרדות, במסגרת הצבא הבריטי, והשתתף בפלישה הכושלת לגליפולי.
עדיין ב-1915 יצא לארצות הברית עקב מחלה, והשתקע בה, בעיקר בניו יורק למשך 50 שנה, כמעט עד סוף ימיו. שנים רבות היה מורה, עורך, עיתונאי, משורר וסופר ילדים ביידיש בארצות הברית. היה נשיא פא"ן היהודי בניו יורק. בארצות הברית פרסם ספרי ילדים, אגדות, עיבודים לסיפורי התנ"ך, וזכרונות מימי גדוד נהגי הפרדות בגליפולי. כתב על חיי היומיום של הילדים בשירים משוכללים ביידיש, שזיכו אותו בפרסים ספרותיים. עבד בעיתונים ביידיש, בעיקר ב"טאָג מאָרגען זשורנאל" (טוג מורגן ג'ורנל). שמר כל הזמן על עניין במתרחש בארץ ישראל ואף כיהן כיושב ראש "הליגה לזכויות היידיש בארץ ישראל".
בשנת 1927 ערך טיול לארץ ישראל ולאירופה. הוא ביקר בעיר הולדתו, שהפכה אז לחלק מרומניה ובברית המועצות, בין היתר בעיר אודסה. השינויים בחיי היהודים במקומות שהכיר בילדותו, במיוחד ציד המכשפות המשטרתי תחת השלטון הבורגני הרומני ודיכוי התרבות היהודית "ארץ הסוציאליזם" גרמו לו לאכזבה רבה.
הוא זכה לכמה מתרגמים מעולים, שתרגמו את יצירותיו מיידיש, ובהם אליהו מייטוס, שמשון מלצר, ישראל זמורה, דב סדן ואוריאל אופק.
לדברי שארל דובזינסקי (אנ'), "שירתו מזכירה, בסגנון בוקולי ואגדתי, את האווירה הפסטורלית של החיים של פעם בבסרביה".
כמה משיריו הולחנו, כמו "איך בין נישט קיין כהן, איך בין נישט קיין לוי" שהושר על ידי החזן לייב גלנץ ב-1942. אפרים אוירבך תרגם ליידיש יצירות מן הספרות הרוסית כמו "שולמית" מאת קופרין, את "שנים עשר" מאת אלכסנדר בלוק ואחרות. הוא ערך לקסיקון של הספרות היידיש החדשה" (1969).
בשנת תשכ"ג זכה בפרס פיכמן לספרות, המוענק מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
בשנת 1970 עלה בשנית לישראל והשתקע בתל אביב. אפרים אוירבך נפטר בבית החולים בילינסון בפתח תקווה בשנת 1973 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1917 נישא לחנה לבית ניסנזון, והיה אב לשניים: צבי, ועדה לפין (אשתו של פרופ' בן לפין). נכדו הוא התסריטאי, המחזאי והמתרגם דניאל לפין.
ספריו

קובצי שירים וספרים אחרים:
1915 - אױפֿן שװעל (על הסף)
1918 - קאַראַװאַנען (קרוואנים)
1919 - ווייסע שטאט (קריה לבנה)
1927 - דער רויטער פאדים (החוט האדום)
1934 - אדאס לידערבוך (ספר השירים של עדה) עם איורים מאת ה. גליצנשטיין
1940 - לױטער איז דער אלטער קוואל (טהור הוא המעין שלנו)
1945 - יעקב'ס געצעלטן (אהלי יעקב)
1956 - היסטארישע שריפטן (כתבים היסטוריים)
1959 גילדענע שקיעה - שקיעה של זהב
1963 - וואך איז דער סטעפ: דאס קול פון דער טערקלטויב (מתעוררת הערבה - קולו של תרנגול הבר מהודו)
1968 - א לעבן צווישן טאָוולען (חיים בכריכה)
1975 אױף דער װאגשאל