stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דובדבן חמוץ
דרישה אקולוגית

דובדבנים הם זן פרי בעל יכולת הסתגלות מעולה וניתן לגדל אותם במגוון רחב של אקלים. הוא סובל את קור החורף אפילו טוב יותר מאשר הדובדבן. על פי ניסויים אמריקאים, חלקי עץ יכולים לעמוד אפילו בקור עד מינוס 35 מעלות צלזיוס. רגישות הכפור של השורשים תלויה בזן - הדובדבן החמוץ מסוג (Prunus mahaleb) עמיד יותר. דרישות החום והאור האופטימליות בעונת הגידול דומות לאלו של דובדבן, אך הדובדבן גדל באזור מעט קריר יותר ויש לו דרישה גבוהה יותר לקור חורפי. דרישת המים של הדובדבן החמוץ היא בינונית, אך ניתן להגדיל על ידי השקיה את גודל הפרי של זנים מבשילים מאוחר, אם הם בעלי פרי קטן יותר במקור מבחינה גנטית.
שימוש

הפרי שלו יקר במיוחד, נצרך גולמי, מבושל או טרי (גם לאחר הקפאה) בעוגות, בשימוש בתעשיית השימורים, והופך למשקאות חריפים, יינות פירות וליקרים (וישניאק ווישניווקה). ברנדי הדובדבנים החמוצים המוכר ביותר עשוי מדובדבנים חמוצים שמכונים Prunus cerasus subsp. acida).
גלריית תמונות

פירות ועלים
דובדבנים בשלים
פרי עסיסי
דובדבנים שחורים באיראן
ראו גם

קירשווסר
דבק מובהק

| דבק מובהק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: דבקיים
סוג:: Remora
מין:: דבק מובהק
שם מדעי
 Remora remora ‏לינאוס, 1758

הדבק המובהק ידוע גם כרימורה רימורה (Remora remora) הוא דג ימי פלגי השייך למשפחת האכינים. סנפיר הגב שלו, פועל ככוס יניקה, ויוצר ואקום כדי לאפשר לדגים להיצמד לבעלי חיים ימיים גדולים יותר, כגון לווייתנים, דולפינים, כרישים וצבי ים.
מאפיינים פיזיים

לרמורה המצוי יש סנפיר גב דמוי פראייר וסנפיר אנאלי. גופו יכול להיות בצבע חום, שחור או אפור. והוא יכול להגיע לגודל של כ-86.4 סנטימטרים (34.0 אינץ') באורך כולל, אם כי רובם אינם גדולים מ 40 סנטימטרים (16 אינץ'). המשקל המקסימלי הידוע של מין זה הוא 1.1 קילוגרם (2.4 ליברות).
ביולוגיה והתנהגות

הדבק המובהק ובעל החיים שעליו נתפס משתתפים במערכת יחסים סימביוטית; נראה שלדבק המובהק אין השפעה שלילית על המארח שלו. המארח שלו מספק לרמורה מים נעים לנשימה, זרימה קבועה של מזון, תחבורה והגנה. הדבק מועיל למארח שניזון מהטפילים שלו, אך מגביר את כוח הגרר הפועל עליו. ההיצמדות של הדבק למארח יכולה להימשך עד שלושה חודשים. במהלך תקופה זו, הדבק יכול להזיז את מקום ההיצמדות שלו אם הוא מרגיש מאוים. הדבק המובהק לא יכול לשרוד במים עומדים; והוא זקוק לזרימת מים על הזימים שלו כדי לנשום.
בית גידול

דבק זה מצוי בדרך כלל במים ימיים חמים ונצפה במערב הים התיכון, באוקיינוס האטלנטי ובים הצפוני.
רבייה

זוג מזדווג עשוי להיצמד לאותו מארח, ולקיים נאמנות מארח. לא ברור מתי במהלך השנה משריץ הדבק המובהק, ומעט ידוע על התנהגות הרבייה של הדג.
אוכל ותזונה

הדבק נוזון משאריות מזון מהמארח שלה, כמו פלנקטון ושטרגליים טפילים.
חשיבות לבני אדם

לא ידועות השפעות שליליות של הדבק המובהק על בני אדם. מדי פעם דבקים נתפסים כמלכוד לוואי של דיג ומוכנסים לאקווריומים. דגי דבק שימשו בדיג בעבר - שיטה אחת כוללת קשירת חוט דיג לדבק, והמתנה עד שהוא יצמד לדג גדול יותר.
שמות נפוצים אחרים לדג הדבק, הכוללים דג מוצץ, מוצץ מצוי, מוצץ כריש, מוצץ חום, וטייס כריש.
תצוגת מוזיאון, מראה הגב
דלק אירופי

| דלק אירופי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: סמוריים
סוג:: דלק
מין:: דלק אירופי
שם מדעי
 Martes martes ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


דָּלָק אירופי או דלק האורנים (שם מדעי: Martes martes) הוא טורף מהסוג דלק שבמשפחת הסמוריים.
מאפיינים

הדלק הוא סמור זריז החי ביערות האורנים של אירופה (ומכאן שמו) והוא נפוץ בעיקר בין העצים.
אורכו של דלק עד 53 ס"מ (אורך הזנב נע בין21-16 ס״מ) ומשקלו עד 1.5 ק"ג, בערך כמו חתול בית.
הדלק הוא אוכל-כול, אך הוא בעיקר צייד של חיות קטנות כמו עכברים, חרקים, ציפורים, ביצים, צפרדעים ואפילו פגרים, אך טרפו העיקרי הוא הסנאי האפור (Sciurus carolinensis).
האויב הגדול ביותר של הדלק הוא האדם. כריתת יערות, הרעלות, ירי בלתי-חוקי, וחדירה לשטחיהם פוגעת בהם. כמו כן הם ניצודים עבור פרוותם היקרה. עקב הציד, חלה ירידה גדולה בשכיחותם בבריטניה, וכיום הם מינים מוגנים בבריטניה.
הערות שוליים

↑  דלק אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| סמוריים |
| --- | --- | --- |
| סמורים | סמורים |  |
| סמור | הרמין • חמוס השלגים • חמוס מבאיש • חמוס סיבירי • סמור האמזונאס • סמור הררי • חמוס ערבות • סמור קולומביאני • סמור ארך-זנב • סמור יפני • סמור צהוב-בטן • חורפן אירופאי • סמור הרים אינדונזי • חמוס שחור-רגל • סמור מלאי • סמור מפוספס-גב • סמור מצרי |      |
| חורפן (סוג ומין יחיד) | חורפן אמריקאי |      |
| סמור פטגוני (סוג ומין יחיד) | סמור פטגוני |      |
| גריזונים | גריזונים |      |
| גריזון | גריזון גדול • גריזון קטן |      |
| סמור משויש (סוג ומין יחיד) | סמור משויש |      |
| חמוס מפוספס | חמוס מפוספס סהרי • בואש אפריקני |      |
| סמור אפריקאי (סוג ומין יחיד) | סמור אפריקאי |      |
| דלקים | דלקים |      |
| דלק | דלק הסלעים • דלק אמריקאי • דלק צהוב-גרון • דלק נילגירי • דלק אירופי • דלק יפני • דלק דייג • דלק סיבירי |      |
| גרגרן (סוג ומין יחיד) | גרגרן |      |
| טאירה (סוג ומין יחיד) | טאירה |      |
| גיריות | גיריות |      |
| גירית | גירית מצויה • גירית קוואקזית • גירית אסייתית • גירית יפנית |  |
| גירית דובית (סוג ומין יחיד) | גירית דובית |  |
| גירית סמורית | גירית סמורית בורנאית • גירית סמורית סינית • גירית סמורית ג'אווה • גירית סמורית בורמזית • גירית סמורית וייטנאמית |  |
| גיריות דבש | גיריות דבש |  |
| גירית דבש (סוג ומין יחיד) | גירית הדבש |  |
| גיריות אמריקאיות | גיריות אמריקאיות |  |
| גירית אמריקאית (סוג ומין יחיד) | גירית אמריקאית |  |
| לוטרות | לוטרות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553378705171  BnF: cb123608906 (data)  GND: 4278284-3  LCCN: sh85081622 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוריאן

| דוריאן |
| --- | --- |
 פרי של דוריאן מהמין Durio kutejensis
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: חלמיתאים
משפחה:: חלמיתיים
סוג:: דוריאן
מינים
 כ-30 מינים מזוהים
שם מדעי
 Durio
כרומוליתוגרפיה של דוריאן מהמין Durio zibethinus, יוצר בסביבות שנת 1863
דוּריאן (שם מדעי: Durio) הוא סוג של עץ-פרי המשתייך למשפחת החלמיתיים, משפחת-צמחים גדולה אליה משתייכים, בין השאר, ההיביסקוס, הבמיה, הכותנה והטיליה. לפרי מעמד תרבותי מיוחד בדרום-מזרח אסיה - בית גידולו המקורי - והוא מכונה שם "מלך הפירות". פרי הדוריאן מאופיין בממדיו הגדולים, בריחו הייחודי, ובקליפתו המכוסה קוצים דוקרניים. מקור השם "דוריאן" במילה המלאית duri, שפירושה "פרי קוצני".
עץ הדוריאן הוא עץ גדול ויכול להתנשא לגובה של 25 עד 50 מטרים - תלוי במין. העלים ירוקי-עד, צורתם נעה בין מלבן לאליפסה ואורכם נע בין 10 ל-18 סנטימטרים. הפרחים צומחים באשכולות של בין 3 ל-30 פרחים, ולכל אחד מהם גביע ו-5 (לעיתים נדירות 4 או 6) עלי כותרת. הפרחים גדולים, והם מפיקים צוף רב. עצי הדוריאן מניבים פירות פעם אחת או פעמיים בשנה, אולם העיתוי משתנה לפי המין, מיקום העץ ופרמטרים אחרים. עץ דוריאן אופייני יוכל להניב פירות 4 או 5 שנים לאחר נטיעתו. פרי הדוריאן, שיכול לגדול מכל ענף בעץ, מגיע לגודל מלא כשלושה חודשים לאחר ההאבקה.
הפרי

המחקר זיהה כ-30 מינים שונים של דוריאן, כולם מצויים באופן טבעי בדרום-מזרח אסיה, ותשעה מתוכם מניבים פרי ראוי למאכל. המין Durio zibethinus הוא היחיד המיוצא אל מחוץ לדרום מזרח אסיה ונמכר בשוק הבינלאומי; המינים האחרים נמכרים אך ורק בשווקים המקומיים. פרי הדוריאן יכול להגיע לאורך של 30 סנטימטרים, קוטרו יכול להגיע ל-15 סנטימטרים, ומשקלו נע בדרך-כלל בין קילוגרם אחד לשלושה קילוגרמים. צורתו משתנה בין צורה דמוית-מלבן לבין עיגול, צבע הקליפה נע בין חום לירוק וצבע בשר-הפרי נע בין צהוב-חיוור לאדום, תלוי במין הספציפי. הקליפה החיצונית הקשה מכוסה במעטה של קוצים חדים ודוקרניים, בעוד שבשר-הפרי, שלו מרקם דמוי רפרפת, מפיק ריח חזק מאוד וייחודי, שמרתיע אנשים רבים. בגלל ריחו, במקומות מסוימים באסיה חל איסור להכניסו לאוטובוסים, בתי מלון או אתרים ציבוריים אחרים. טעם בשר-הפרי מתואר לעיתים קרובות כ"אגוזי" או מתוק. לעומת זאת, לדעת אחרים, טעמו בלתי נסבל ויחד עם המרקם הצמיגי שלו, הוא מוגדר על ידם כדוחה.
ביערות הגשם שבהם הוא מצוי באופן טבעי, הדוריאן נאכל על ידי מינים רבים של בעלי חיים. גם הדוריאן וגם בעלי החיים מרוויחים מכך, שכן החיות שאוכלות את פרותיו גם מפיצות את זרעיו ברחבי היער, ומסייעות לגדילת עצים חדשים באזורים שונים ביער. בין השאר, את הדוריאן מחבבים אורנגאוטנים - שלעיתים מתקשים בשבירת קליפתו הקוצנית של הפרי - ופילים אסייתים שמרסקים את הקליפה בעזרת רגליהם. לפרי הדוריאן תכולה גבוהה של סוכר, ויטמין C, אשלגן וטריפטופן, והוא מהווה מקור טוב לפחמימות, חלבונים ושומנים. הדוריאן יכול להיאכל חי, והוא משמש גם כמרכיב במאכלים מתוקים כגון ממתקים מלאים מסורתיים, סוג של מאכל דמוי קרטיב המקובל במלזיה, דודול (מאכל מזרח-אסייתי המופק מחלב קוקוס, סוכר דקלים וקמח אורז) וביסקוויטים מסורתיים. בנוסף, ניתן להכין מהדוריאן מיצים, מילקשייק, גלידה, עוגות וקפוצ'ינו.
פרי הדוריאן היה מוכר לילידי דרום מזרח אסיה כפרי מאכל עוד מהתקופה הפרהיסטורית, אולם העולם המערבי גילה את הפרי רק לפני 600 שנה בקירוב. ההתייחסות המתועדת הראשונה של אדם אירופאי לדוריאן נמצאת בכתביו של ניקולו קונטי שסייר בדרום-מזרח אסיה במאה ה-15. המין D. zibethinus הובא לציילון על ידי הפורטוגזים במאה ה-16. העץ נשתל גם בגנים בוטנים ביבשת אמריקה, אם כי הוא לא נשתל במטעים למטרות מסחריות. הכפריים בדרום-מזרח אסיה מגדלים את הדוריאן זה מאות שנים - כנראה החל מסוף המאה ה-18, אולם הוא גדל באופן מסחרי בדרום-מזרח אסיה רק החל מאמצע המאה ה-20.
תפוצה

הדוריאן מצוי באופן טבעי באינדונזיה, מלזיה וברוניי. קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם הדוריאן מצוי בפיליפינים באופן טבעי, או שהובא לשם על ידי האדם. הדוריאן גדל באופן טבעי באזורים בהם שורר אקלים טרופי, והוא מפסיק לגדול כאשר הטמפרטורה היומית הממוצעת יורדת מתחת ל-22 מעלות צלזיוס. אף-על-פי שהדוריאן איננו מצוי באופן טבעי בתאילנד, בשנות האלפיים מדינה זו היא מיצאניות הדוריאן הגדולות בעולם. עוד בשנת 1999 תאילנד הייתה אחראית ל-781,000 טונות (מתוכן יוצאו 111,000 טונות) מתוך היבול העולמי הכללי של הדוריאן, שעמד על 1,400,000 טונות. מלזיה ואינדונזיה הן יצואניות גדולות אף הן, וכל אחת מהן מגדלת כ-265,000 טונות. הדוריאן מגודל על-די האדם למטרות חקלאיות גם בקמבודיה, לאוס, וייטנאם, מיאנמר, הודו, סרי-לנקה, איי הודו המערבית, פלורידה, הוואי, פפואה ניו גיני, איי פולינזיה, מדגסקר, דרום סין וצפון אוסטרליה.
בניין בסינגפור שזכה, הודות לצורתו, לכינוי "הדוריאן"
שלט האוסר הכנסת דוריאן לתחנת רכבת סינגפורית, בשל ריחו העז
שתיל דוריאן בן שמונה חודשים מהמין Durio zibethinus
הערות שוליים

↑  Heaton, Donald D. (2006). A Consumers Guide on World Fruit. BookSurge Publishing, p. 54–56. ISBN 1419639552.
↑  המילון האנגלי של אוקספורד. Oxford University Press. “Via durion, the Malay name for the plant.”
↑  Durian, hort.purdue.edu
1 2   Brown, Michael J. (1997). Durio — A Bibliographic Review, International Plant Genetic Resources Institute (IPGRI). ISBN 92-9043-318-3
↑  Stink bomb: Man abandons bag with durian fruit at Ben Gurion Airport, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2019-07-15 (באנגלית)
↑  Durian, king of fruit, אתר durian.net
↑  Committee on Commodity Problems — VI. Overview of Minor Tropical
אוסטים

| --- | --- |

נערה אוסטית, תמונה מ-1883
 אוכלוסייה
 רוסיה רוסיה 558,515   (מתוכם 480,310 בצפון אוסטיה)  דרום אוסטיה דרום אוסטיה 51,000 (2007)  גאורגיה יתר גאורגיה 14,385  טורקיה טורקיה 20,000-50,000  טג'יקיסטן טג'יקיסטן 7,861  אוזבקיסטן אוזבקיסטן 5,823  אוקראינה אוקראינה 4,830  קזחסטן קזחסטן 4,308  טורקמניסטן טורקמניסטן 2,066  אזרבייג'ן אזרבייג'ן 1,170  קירגיזסטן קירגיזסטן 758  סוריה סוריה 700  בלארוס בלארוס 554  מולדובה מולדובה 403  ארמניה ארמניה 331  לטביה לטביה 285  ליטא ליטא 119  אסטוניה אסטוניה 116 
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 חבל אוסטיה
 שפות
 אוסטית, רוסית, גאורגית
 דת
 בעיקר נצרות אורתודוקסית מזרחית 
 קבוצות אתניות קשורות
 יאר'נובים ועמים איראניים אחרים כולל יאסים (הונגריה)
ריקוד האוסורי בבתומי
הכפר נוּזאל, דרום אוסטיה 1900
הכפר דרגוואס, צפון אוסטיה
אוסטים בלבוש צ'וחה, 1881
האוֹסֶטים (אוסטית: ирæттæ, irættæ) הם קבוצה אתנית היושבים בעיקר בקווקז - בחבלי צפון אוסטיה ודרום אוסטיה. השפה האוסטית שייכת לקבוצת השפות האיראניות המזרחיות . שפה זו אינה מובנת על ידי דוברי שפות אירניות אחרות (אנ'), ואינה קרובה לאף שפה אחרת. השפה האוסטית היא שריד יחיד של ניב סקיתי-סארמטי (אנ'), שהייתה נפוצה בעבר. היא השפה האיראנית היחידה באירופה.
האוסטים מרוכזים בעיקר בחבל אוסטיה המחולק מבחינה פוליטית לשני חלקים: צפון אוסטיה שברוסיה ודרום אוסטיה, שהחל משנת 2008 היא דה פקטו מדינה בדלנית עצמאית מגאורגיה כתוצאה ממלחמת גאורגיה–רוסיה.
מקור השם

מקור השם הגאוגרפי הרוסי "אוסטיה" והכינוי האתני התואם "אוסטים", נתקבל מהשם הגאורגי לארצם, ומבוסס על הכינוי האלאני העתיק "אס". כיוון שהאוסטים מורכבים מכמה תתי-קבוצות (בעיקר אירונים ודיגורים) ומשכך חסרו כינוי עצמי, התקבע אצלם הכינוי הרוסי עוד לפני צירופם לאימפריה הרוסית.
אוסטים בפי הגאורגים הם אוֹסֵבִּי (ოსები) וביחיד אוֹסִי (ოსი). אוסטיה או אוֹסֵתִי (ოსეთი) בפי הגאורגים היא "ארץ האוסטים".
פרקטיקה זו קיבלה תפנית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עם ההתעוררות הלאומית האוסטית החדשה. המחלוקת בין תתי הקבוצות האוסטיות - הדיגורים והאירונים על מעמד הדיאלקטים הביאה לחיפוש שם אתני חדש. בהשפעת הסכסוך האוסטי-גאורגי הועדף השם "אלאניה" (ובהתאמה "אלאנים"), שמה של קונפדרציה  סרמטית מימיי הביניים, שהאוסטים מאמינים כי הם אבותיהם. בשנת 1994 הוסף השם אלאניה לשם הרשמי של הרפובליקה הרוסית צפון אוסטיה - אלניה.
היסטוריה

האוסטים הם צאצאי האלאנים, הענף היחיד של הסרמטים ששרד את הפלישה הגותית בסוף המאה ה-2 לספירה. האלאנים הקימו ממלכה שהשתרעה בין הדון לוולגה והתקיימה עד לפלישה המונגולית במאה השלוש עשרה. הלחץ המונגולי גרם לאלאנים לנדוד מן הערבה אל הקווקז, שם יצרו שלוש קבוצות אתנוגרפיות שונות: האירונים, הדיגורים, והקודארים. קבוצה נוספת של אלאנים, היאשים, שנדדו עד להונגריה.
דת

כ-50% מהאוסטים הם נוצרים אורתודוקסים, 30% מאמינים בדת מקומית מסורתית בשם אוצדין (אנ') וכ-15%-20% מוסלמים.
תרבות

המיתולוגיה האוסטית (אנ'), כמו המיתולוגיות של יתר תושבי הקווקז כוללת אלים וישויות על טבעיות. על פי אמונתם מוצאם הוא מן הסרמטים אך אמונתם מכילה גם אלמנטים נוצריים מאוחרים יותר והאלים האוסטים מזוהים לעיתים קרובות עם קדושים נוצריים. לאלים אלה תפקיד בסיפורים על גזע של גיבורים אלוהיים למחצה בשם נארתים.
המוזיקה האוסטית (אנ') נפוצה באזור בו שוכנים האוסטים משני צידי הקווקז הגדול. החל מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החל תהליך של איסוף והקלטה של המוזיקה האוסטית. הריקוד אוֹסוּרִי {ოსური) רפרטואר הריקודים הגאורגיים הוא ריקוד מאזור דרום אוסטיה.
הספרות האוסטית החל להתפתח בסוף המאה ה-19 כאשר פעל קוסטה חטאגורוב שנחשב למייסד השפה הספרותית. בשנת 1914 ארסן קוטסויב יסד בסנקט פטרבורג כתב עת ספרותי שנתן במה לסופרים אוסטים צעירים ותרם להתפתחות הספרות בשפה האוסטית.
מוצא יהודי?

אחת ההשערות בדבר מוצא האוסטים הייתה השערתם של חוקרי הקווקז פפאף (pfaff) ופטר וון אוסלר (אנ'). הם הניחו כי מוצא האוסטים, או לפחות חלק מהם, הוא יהודי. הם הגיעו למסקנה זו בהתבסס על מנהגיהם שמקצתם דומה למנהגים והחוקים הנזכרים במקרא. חוקרי קווקז נוספים, ביניהם האנתרופולוג ארנסט שנטר (אנ'), ציינו במחקריהם כי הדעה הנפוצה בקווקז היא כי מוצא האוסטים הוא יהודי. אולם ההיסטוריון מקסים קובלבסקי (אנ') הסתייג מהנחה זו. הוא טען מנגד כי קרוב לוודאי שחלק מאותם מנהגים אומצו על ידי האוסטים מן הארמנים, ואין בכך הוכחה לכך שמוצאם מהיהודים.
השפה האוסטית

השפה האוסטית (אנ') שייכת לקבוצת השפות האיראניות המזרחיות, ענף של השפות ההודו-אירופיות. שפה זו אינה מובנת על ידי דוברי שפות אירניות אחרות (אנ'), ואינה קרובה לאף שפה אחרת. השפה האוסטית היא שריד יחיד של ניב סקיתי-סארמטי (אנ'), שהייתה נפוצה בעבר. היא השפה האיראנית היחידה באירופה.
ישנן שתי קבוצות ניבים עיקריות: אירון (אנ') ודיגור (אנ').
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ענבלי | ענבלי | וילוני | וילוני | חכי | חכי | בתר־מכתשי | בתר־מכתשי | מכתשי /שיני | מכתשי /שיני | שפתי (־שיני) | שפתי (־שיני) |
| אפי |  |  |  |  |  |  |  |  | n |  | m |  |
| סותם |  | qʷ | gʷ | kʷᵔʼ |  |  |  |  | d | tʼ | b | pʼ |
| מחוכך |  |  |  |  |  |  | ʤ | ʧʼ | ʣ | ʦʼ |  |  |
| חוכך | ʁ | χʷ |  |  |  |  | ‏s z | ‏s z | ‏s z | ‏s z | v | f |
| מקורב (צדי) |  |  | w |  | j |  |  |  |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  | l |  |  |  |
| רוטט |  |  |  |  |  |  |  |  | r |  |  |  |
* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט  ᵔ - ציון פונמות משולש (שתיהן בנפרד, וביחד)
לקריאה נוספת

אברהם פולק (1951), כזריה: תולדות ממלכה יהודית באירופה, מוסד ביאליק
הערות שוליים

↑  על פי מפקד אוכלוסין רוסי, 2010
↑  PCGN Report Georgia: a toponymic note concerning South Ossetia
↑  Shnirelman, Victor (2006). "The Politics of a Name: Between Consolidation and Separation in the Northern Caucasus".
↑
מרדכי אלטשולר (1990), יהודי מזרח קאווקאז: תולדות היהודים ההרריים מראשית המאה התשע-עשרה, עמ' 53, ISBN 9652350311
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553479905171  BnF: cb12282327s (data)  LCCN: sh85095942  NKC: ph472863
דודא

ערך זה עוסק בסוג צמח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| דודא |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מכוסי זרע
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: סולניים
סוג:: דודא
שם מדעי
 Mandragora ‏לינאוס, 1753
דודא (שם מדעי: Mandragora) הוא סוג צמחים עשבוניים רב-שנתיים, ממשפחת הסולניים הנפוץ בכל רחבי אגן הים התיכון וברחבי מרכז אסיה עד להרי ההימליה. בתרגום אונקלוס מזוהה הדודא עם יברוח. אודות המאפיינים ראו ערך דודא רפואי שהוא מין יחיד בסוגו.
פרי הדודא
בסוג דודא משויכים שני מינים בלבד לפי שיטה אחת (Mandragora officinarum ו-Mandragora caulescens) או ארבעה מינים לפי שיטה שנייה. לפי השיטה השנייה, שני המינים Mandragora autumnalis ו-Mandragora turcomanica הם אינם שמות נרדפים ל-Mandragora officinarum.
השם "מנדרגורה" מגיע ממקורות פרסיים ויווניים עתיקים יותר, והיה כבר בשימוש לתיאור הצמח המיוחד הזה.
בישראל הסוג דודא מיוצג אך ורק על ידי דודא רפואי. המילה "officinarum" היא מלטינית ופירושה "רפואי" או "שייך לבית מרקחת". המילה "autumnalis" היא מלטינית ופירושה "שייך לסתיו" או "של הסתיו". ולכן השם אינו מתאים לדודא הרפואי בישראל שלבלובו ופריחתו הם דווקא בתחילת החורף.
פולקלור

אכילת הדודא נחשבת בתרבויות רבות כסגולה לפריון למשל בתנ"ך ואצל הבדויים. הסיבה לכך היא כנראה צורתו של שורש הדודא, שנראה כמו תינוק אנושי, ואמנם מחקרים מראים שאכן יש כמות קטנה של הורמונים מפרים בדודא. אבל כיון שהאמינו שעקירת הדודא מובילה למוות מידי, היה נהוג לקשור כלב או חמור לצמח הדודא כדי לעקור אותו.
הופעות בתרבות

בהארי פוטר וחדר הסודות הדודאים מופיעים כצמח קסום, שעלול להרוג אך יכול לשמש לריפוי. הצגתם כצמח קסום כנראה נשאבת מאגדות אירופאיות על הדודא.
מינים

דודא רפואי - Mandragora autumnalis
Mandragora officinarum
Mandragora turcomanica
Mandragora caulescens
דודא ביהדות

מסופר בספר בראשית פרק ל' פסוקים י"ד-ט"ז, שראובן בנו הבכור של יעקב ולאה מצא את הדודאים כשיצא לקצור חיטים והביא ללאה אימו. רחל אחותה של לאה ואשתו המועדפת של יעקב אמרה ללאה שתביא לה את הדודא בשביל שתפרה, ובתמורה לכך לאה תשכב עם יעקב.
הערות שוליים

1 2  Mandragora, POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏06-08-2024
↑  Mandragora, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏24-11-2023
↑  דודא רפואי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  מעשה הדודאים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548468705171  BnF: cb120667331 (data)  LCCN: sh85080467 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דיה אדומה

| דיה אדומה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: דיה
מין:: דיה אדומה
שם מדעי
 Milvus milvus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


דיה אדומה (שם מדעי: Milvus milvus) היא מין עוף דורס ממשפחת הנציים.
מאפיינים

אורכה של הדיה 60–66 ס"מ, מוטת כנפיה מגיעה ל-1.75–1.95 מטרים ומשקלה 750–1,090 גרם בזכרים ו-950–1,300 גרם בנקבות. הדיה בעלת נוצות אדומות וראש כחלחל עם מקור צהוב קצר. הזנב ארוך ומזכיר מעט זנב סנונית.
הדיה דואה על זרמי אוויר חם במשך היום, ואיתו עולה ויכולה לעופף במאמץ מזערי במשך שעות רבות. היא מצויה במערב אירופה ובקצה מרכז אירופה וגם בצפון אפריקה אליה היא נודדת בחורף.
הדיה היא ציידת אווירית הניזונה מיצורים קטנים כמו מכרסמים, חדפים, עופות וזוחלים קטנים. היא ניזונה גם מתולעים, דגים ואף מנבלות.
אוכלוסיית הדיה נמצאת בירידה בטבע.
תת-מינים

Milvus milvus fasciicauda
Milvus milvus milvus
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554003705171  BnF: cb13573517q (data)  GND: 4178524-1  LCCN: sh99011640 
ראש הדיה
Milvus milvus
דררה אלכסנדרונית

| דררה אלכסנדרונית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרראים
סוג:: דררה
מין:: דררה אלכסנדרונית
שם מדעי
 Psittacula eupatria ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


דררה אלכסנדרונית או דררה רבה (שם מדעי: Psittacula eupatria), הוא מין בסדרת התוכאים השייך למשפחת הדרראים. המין נקרא על שמו של אלכסנדר הגדול, שלו יוחס ייבוא של פרטי דררה אלכסנדרונית מפנג'אב למספר אזורים במזרח התיכון ובאירופה, שם גודלו אצל בני אצולה.
אורכה של הדררה האלכסנדרונית מגיע ל־60 סנטימטרים, משקלה ל-250 גרם ומוטת הכנפיים 19–22 סנטימטרים. גופה מכוסה בגוונים של ירוק עם כתמים אדומים באזור הכתפיים. לזכרים הבוגרים יש טבעת שחורה בתחתית הלחיים ופס ורוד על העורף. הדררה ניזונה בעיקר מפירות.
לדררות האלכסנדרוניות תוחלת חיים ממוצעת של עד 30 שנים.
הערות שוליים

↑  דררה רבה במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דסמן המושק

| דסמן המושק |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: אוכלי חרקים
משפחה:: חפרפרתיים
תת־משפחה:: חפרפרות
שבט:: דסמנים
סוג:: Desmana
מין:: דסמן המושק
שם מדעי
 Desmana moschata ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


דסמן המושק (שם מדעי: Desmana moschata) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת החפרפרתיים, מקבוצת הדסמנים.
מאפיינים

הדסמן מצוי בנהרות הוולגה, הדון והאמור ברוסיה וכן באוקראינה ובקזחסטן. הוא בונה מאורה סביב גדות הנהרות האיטיים והבריכות הרדודות בהם ושם הוא שוחה. דסמן זה נדיר יותר מקרובו, דסמן הפירנאים.
אורכו של הדסמן 18-21 ס"מ, אורך הזנב 17-20 ס"מ ומשקלו 400-520 גרם, דבר ההופך אותו לגדול שבני משפחת החפרפרתיים. הדסמנים בעלי חרטום דמוי חדק בצבע ורוד, גוף זהוב עם זנב חום גדול וקרומי שחייה בין אצבעותיו.
זהו צייד תת-מימי הניזון מחרקי מים, סרטנים, צדפות ושאר רכיכות ומתולעים וגם מחולייתנים קטנים כמו ראשנים או דגיגים. הוא מוצא את טרפו בעזרת רחרוחים עם האף דמוי החדק וכן עם כפותיו הרגישות. אוזניו ועיניו אטומות מתחת למים.
זהו דסמן נדיר מאוד ובמחקר שנערך ב-2004 נמצאו 35,000 פרטים בוגרים שלו.
הערות שוליים

↑  דסמן המושק באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548533405171
גמל חד-דבשתי

גמל בסיני
הגמל החד-דבשתי (שם מדעי: Camelus dromedarius), הוא מין בעל דבשת אחת בסוג גמל, בשונה מהגמל הדו-דבשתי. הגמל החד-דבשתי הוא פרסתן גדול הנפוץ באזורים מדבריים. לגמל חשיבות כבהמת משא ועבודה, וכן כמקור לחלב, בשר וצמר. לגמל חשיבות כאמצעי תחבורה וכמקור למזון, במקומות מסוימים, גם היום.
מאפיינים פיזיים

גובהו של הגמל החד-דבשתי כשני מטרים או יותר, ואורכו כשלושה מטרים מהפה עד הזנב. משקלו של הזכר נע בין 400 ל-600 ק"ג ואילו משקל הנקבה נע בין 300 ל-540 ק"ג.
גובהו של הגמל וצווארו הארוך מאפשרים לו לסרוק את המדבר למרחקים גדולים ולמצוא מים. הגמל החד-דבשתי גבוה ומהיר יותר מהגמל הדו-דבשתי, ומסוגל לנוע במהירות של 13–15 קמ"ש במשך שעות עם רוכב.[דרוש מקור] כבעל חיים מבוית, קיימים שני טיפוסים עיקריים של גמל חד-דבשתי. האחד, גבוה וחזק ועדיין משמש כבהמת משא במקומות מרוחקים בערב, בסיני ובמדבר סהרה, שבהם יש רק מעט דרכים סלולות. גמל זה מהלך לאיטו אך מסוגל ללכת כל היום ולעבור 30 ק"מ אפילו כשהוא נושא משא כבד. הגזע השני הוא גמל קטן ודק גזרה שמשמש למרוצים.
גוף הגמל מותאם לתנאי המדבר ברגליו הגבוהות ובפרווה המכסה אותו. הרגליים הגבוהות של הגמל מרחיקות אותו מן הקרקע הלוהטת בימי הקיץ החמים. לעיתים ישנו הבדל של 20°C בין טמפרטורת הקרקע לטמפרטורת האוויר בגובה של מטר מעל הקרקע. בין שערות פרוותו של הגמל כלוא אוויר המשמש כחומר מבודד, וכך הפרווה מקטינה את מעבר החום בין הסביבה החמה לגוף הגמל ובעצם מבודדת את גופו של הגמל מחום הסביבה. תכונות אלו עוזרות לגמל לשמור על גופו מפני התחממות יתר, וכך מקטינות את הצורך בהפרשת זיעה; מסיבה זו הן גם מביאות לחיסכון של מים בגופו של הגמל. בגוף הגמל ישנה דבשת שבה הוא אוגר שומן, שומן זה מהווה בידוד מפני החום ומפני הקור. מפני החום מכיוון שהוא שכבה עבה שמבודדת בין הגמל לאוויר ומפני הקור מכיוון שכמות הוורידים והעורקים קטנה שם והוא אינו מאבד חום דרך הדבשת.