stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוריץ פישר (תעשיין)
מפעל הפורצלן

בשנת 1826, בעיירה קטנה בשם הֶרֶנְד במערב הונגריה, הקים וינס סטינגל "מפעל חרסינה". הוא ביצע ניסיונות בייצור כלי אבן וחרסינה, אך נכשל במאמציו. בהיעדר הון להשקעה, קיבל כשותף את מוריץ פישר מטטה בשנת 1839. באותה תקופה המפעל עסק עדיין בניסיונות ייצור של כלי אבן וחרסינה. שנה לאחר מכן הפך פישר לבעלים היחיד של המפעל. תוך שנה הוא בנה את בנייני המפעל בהרנד ורכש את הציוד החשוב ביותר שנדרש לייצור. חומרי הבעירה וחלקו העיקרי של חומרי הגלם שנדרשו נרכשו באזור הרנד. באותה תקופה הועסקו כבר 54 ציירי חרסינה במפעל, וביניהם זרים רבים, למען ההצלחה האמנותית והעסקית.
לאחר שהצליח בייצור חרסינה קשה מתאימה, הפכו השלמות והאיכות לסמל המסחרי של ייצור החרסינה של הרנד. עם איכויות אלה רכש מפעל הפורצלן הרנדי מוניטין אירופי רב. מוצריו הוצגו בתערוכת המלאכה ההונגרית הראשונה בשנת 1842, שם לאיוש קושוט שיבח את החרסינה: "סימן משמח להתפתחות מבורכת של תעשיית מולדתנו". באותה השנה זכה פישר בתואר "מפעל קיסרי, מלכותי מיוחס לפורצלן". בשנת 1843 שנת השגשוג הראשונה של המפעל נפלה עליו צרה גדולה. יש להניח כי בשל הצתה פרצה שרפה גדולה שהרסה חלק מהמפעל. אף על פי כן, בתערוכה הלאומית באותה השנה, מפעל הרנדי הופיע שוב וזכה במדליית זהב. מוצריו הוצגו גם בתערוכת וינה בשנת 1845, בתערוכה העולמית הראשונה בלונדון בשנת 1851, בתערוכת ניו יורק בשנת 1853, ובתערוכת פריז בשנת 1855.
בשנת 1851 בלונדון ובשנת 1867 בפריז ביריד העולמי זכה המפעל להכרה כזו שבקרב לקוחותיו היו כבר לא רק משפחות עשירות רבות (משפחת רוטשילד, אסטרהזי, בתיאני, אפוני), אלא גם בתי מלוכה אירופיים. ולפי שמות : המלכה האנגלית ויקטוריה, הקיסרית הצרפתית יוג'ניה, הצאר הרוסי אלכסנדר השני, הקיסר האוסטרי ומלך הונגריה פרנץ יוזף, ואחיו מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
מפעל תעשיית החרסינה של הרנד עבר לייצור איכותי בזמן הטוב ביותר. המשפחות האריסטוקרטיות של אירופה ומחוצה לה הפקידו בידי מוריץ פישר את החלפת מערכות כלי האוכל הסיניות ואלה של חרסינת מייסן החשובות שלהן במוצרי הרנדי, אמון זה שמר פישר באיכות ללא פשרות של מוצריו. ב -22 באפריל 1866 העניק המלך ההונגרי פרנץ יוזף תואר אצולה וסמל משפחתי למוריץ פישר, הבעלים היחיד של מפעל הפורצלן הרנדי, שהפך גם לאביר מסדר פרנץ יוזף. בתערוכה העולמית בפריס בשנת 1867 פישר קיבל את מדליית הכסף לפורצלן של הרנד, ופישר קיבל גם את אות מסדר הכבוד הצרפתי. לאחר מותו ב־15 בפברואר, בנו סמואל השתלט על ניהול המפעל שנפתח לייצור המוני במקום איכות ותחכום, אך מהבחינה הזו הם לא יכלו להתמודד עם חרסינה הצ'כית הזולה. באותם ימים עבד המפעל בשם פישר & נובל.
בשנת 1884 נרכש המפעל על ידי המדינה יחד עם אביזריו, בשל החובות שצבר בתיווכו של השר הרוזן פאל סצ'ייני ומזכיר המדינה מטלקוביץ'. בנוסף לפטור ממס ל־12 שנים והלוואה ללא ריבית שניתנה באותה השנה שונה שמו ל"הרנד פורצלן בע"מ". המפעל נמכר לאחר מכן ליזמים פרטיים. משנת 1916 עד לתחילת 1920 לא הייתה פעילות ייצור במפעל. משנות שנות ה-30 של המאה ה-20 זכה הפורצלן של הרנד שוב להצלחה בינלאומית. לאחר מלחמת העולם השנייה הולאמה בשנת 1948. המפעל הופרט בשנת 1993.
ספרות

פסלים, לוחות זיכרון ואנדרטאות Wehner Tibor: Tatai szobrok, emlékművek, emléktáblák. – Tata: József Attila Megyei Könyvtár, 1980
אומנות הפורצלן של הרנד Sikota Győző : Herend porcelánművészete. 3. kiadás – Budapest: Műszaki Könyvkiadó, 1984
מידע נוסף

דף הבית של מפעל פורצלן הרנדי. Herendi Porcelánmanufaktúra Zrt. honlapja
ההיסטוריה של מפעל הפורצלן הרנדי. A Herendi Porcelángyár története
A herendi porcelángyár
לקסיקון יהודי הונגרי Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. Online elérés
Herendi Porcelán
Fischer Mór, a herendi porcelángyártás felvirágoztatója
לקריאה נוספת

Fischer Mór
מוריץ פישר:מייסד מפעל הפורצלן הרנדי A herendi porcelángyár alapítója: Fischer Mór
אומנות הפורצלן של הרנדי. Dr. Sikota Győző Herend porcelánművészete 3. kiadás 1984
תקופת יאיואי

מראת ארד מתקופת יאיואי
תקופת יאיואי (ביפנית: 弥生時代) היא תקופה בהיסטוריה של יפן המתוארכת מ-300 לפנה"ס עד שנת 400 לספירה וחופפת בחלקה עם תקופת הברזל. התקופה נקראת על שם שכונה בטוקיו בה גילו ארכאולוגים את הממצאים הראשונים מתקופה זו. מאפייניה העיקריים של התקופה הם הופעת סגנון קדרות חדש וראשית גידול אורז בשדות מוצפים. תרבות היאיואי התפרשה מדרום קיושו ועד לצפון הונשו.
מחקר חדש שניתח שאריות פחמן בממצאי חרס ועץ מהתקופה באמצעות ספקטרומטר מסה תארך ממצאים אלה למעשה ל–900-800 לפנה"ס, חמש מאות שנים לפני הדעה המקובלת עד אז.
מאפייני תרבות יאיואי

העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר של תקופת יאיואי נמצאו באי קיושו. משם נפוצה תרבות יאיואי לאי המרכזי הונשו, מקום בו באו במגע עם אנשי חברת ג'ומון. בעלי המלאכה בקרב היאיואי התמחו ביצירת פעמוני ארד טקסיים, מראות וכלי נשק. במאה ה-1 לספירה החלו אנשי יאיואי להשתמש בברזל כדי ליצור כלי חקלאות וכלי נשק.
אוכלוסיית יאיואי צמחה והתפתחה במאה הראשונה. תושביה ארגו בדים, התגוררו בכפרים חקלאיים ואף בנו מבנים מאבן ומעץ. בשל צמיחת האוכולוסייה החלו אנשים לצבור נכסים בדמות אדמות חקלאיות ומצבורי תבואה, ואלה גרמו בתורם להיווצרות מעמדות חברתיים שונים. שינויים אלה התאפשרו בשל המעבר ליישובי קבע, שהתאפשר בשל הגעת תרבות חקלאות האורז לאזור משפך נהר היאנגצה בדרום מזרח סין דרך איי ריוקיו או דרך חצי האי הקוריאני, והביאה להתפתחות חברה חקלאית ביפן.
השוואה בין בני יאיואי לבין בני ג'ומון מראה ששתי הקבוצות היו שונות זו מזו מבחינה חיצונית. אנשי ג'ומון היו נמוכים יותר, בעלי עיניים רחבות יותר, פנים רחבים יותר ובעלי תווי פנים בולטים. בנוסף, היה להם רכס גבות ואף גבוה במיוחד. אנשי יאיואי, לעומתם, היו מעט גבוהים יותר, בעלי פנים צרים יותר ורכסי גבות ואף שטוחים. כל השלדים שהתגלו מתקופת קופון ואילך, מלבד אלה של האיינו ושל תושביה הקדומים של אוקינאווה, זהים לשלדיהם של היפנים המודרניים.
היסטוריה > מקורות תרבות יאיואי

מקורות תרבות יאיואי נתונים לדיון. האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר הם איטזוקה (Itazuke) או נבאטה (Nabata) השוכנים בצפון קיושו, והם מכילים פריטים המצביעים בבירור על השפעה סינית, הבאה לידי ביטוי בכלי נחושת וארד ובחלקאות אורז.
ממצאים ארכאולוגיים נוספים ועדויות גנטיות שנאספו במזרח סין ובמערב יפן מחזקים השערות אלה. במחקר שערכו בין השנים 1996 ו-1999 השוו חוקרי המוזיאון הלאומי למדע של יפן בין עצמות שנתגלו במחוזות פוקואוקה וימאגוצ'י לבין כאלה שנמצאו במחוז ג'יאנגסו בסין המתוארכות לתקופת שושלת האן (200 לפנה"ס–220 לספירה), ומצאו דמיון רב בין איברי אנשי יאיואי ואנשי ג'יאנגסו. דגימות גנטיות משלוש מתוך 36 גולגולות ג'יאנגסו תאמו לחלק מדגימות ה-DNA שנאספו מגולגולות יאיואי.
חוקרים אחרים טוענים שניתן לראות בתרבות יאיואי גם השפעות קוריאניות. בין השפעות אלה ניתן למצוא שדות אורז סכורים, סוגים שונים של כלי אבן מלוטשים, מכלי אחסון מחרס, ביות חזירים וקברים גדולים. השערה זו שואבת חיזוק מהעובדה שתרבות יאיואי התפתחה בצפון האי קיושו, באזור בו המרחק בין יפן וקוריאה הוא הקטן ביותר.
היסטוריה > הופעת וא בטקסטים סיניים

התיעוד הקדום ביותר של אנשי יפן מופיע במקורות סיניים מתקופה זו. וא, ההגייה היפנית של השם הסיני הקדום של יפן, נזכרת לראשונה בשנת 57. מדינה זו קיבלה חותם זהב מקיסר סין, גואנג וו-די, בשלהי שושלת האן. החותם עצמו התגלה בצפון קיושו במאה ה-18.
היסטוריונים סינים קדומים תיארו את ארץ וא כארצם של מאות שבטים פזורים, ולאו דווקא כמדינה מאוחדת בעלת היסטוריה משותפת של 700 שנה, כפי שנכתב בניהון שוקי, תיעוד מהמאה ה-8 שמחציתו היסטוריה ומחציתו מיתולוגיה, המתארך את ייסוד יפן ב-660 לפנה"ס. היסטוריונים סינים בני המאה השלישית כתבו שאנשי וא התבססו על אכילת דגים נאים, ירקות ואורז שהוגש במגשים מבמבוק או עץ, מחאו כף בעת תפילה, מנהג הקיים עד היום במקדשי שינטו, ובנו תלי קבורה גדולים. כמו כן, לפי המקורות, התקיימו בארץ וא מערכות פאודליות, מערכות גביית מיסים, שווקים, ואף מנהגי אבלות היו נפוצים.
היסטוריה > יאמטאיקוקו

בתיעוד הסיני בן המאה ה-3 "סאן גואו ג'י" (רשומות שלוש הממלכות) מתוארת המלכה הימיקו, שנטלה בתום מלחמת אזרחים את כתר ארץ וא, או יאמטאיקוקו, כמנהיגה רוחנית. אחיה הצעיר היה אחראי על ענייני המדינה, ובכללם גם על היחסים הדיפלומטיים עם שושלת וֵיי. לכשנשאלו לגבי מקורותיהם על ידי המשלחת הסינית השיבו אנשי וא שהם צאצאים של המנהיג הגדול טאיבו, דמות היסטורית מממלכת ווּ שבאזור דלתת היאנגצה. במשך שנים רבות נותרו מיקומה המדויק של יאמטאיקוקו וזהותה האמיתית של הימיקו בגדר השערות שונות, ואף היום אין הסכמה כללית לגביהם.
לקריאה נוספת

Hudson, Mark J. Ruins of Identity Ethnogenesis in the Japanese Islands. University Hawaii Press, 1999. ISBN 9780824821562.
הערות שוליים

↑  Shōda Shinya, "Bulletin of the Society for East Asian Archaeology", Society for East Asian Archaeology, March 2007.
↑  קוביאשי, עמ' 37.
↑  נורמייל.
↑  דיימונד.
↑  Hudson, עמ' 146.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531693505171  GND: 4413508-7  LCCN: sh85149050  NDL: 00574249 
חותם הזהב שהעניק הקיסר הסיני גואנג וו-די למלך וא
תיאטרון הקומדיה של בודפשט

| --- | --- |
תיאטרון הקומדיה
תיאטרון הקומדיה
 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 כתובת:  בודפשט 
 מיקום:  בודפשט
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1896
 תאריך פתיחה רשמי:  1896 
 אדריכל:  פלנר והלמר 
 סגנון אדריכלי:  אר נובו 
 קואורדינטות:  47°30′45″N 19°03′05″E﻿ / ﻿47.5125°N 19.05138889°E﻿ / 47.5125; 19.05138889
 www.pestiszinhaz.hu
  (למפת בודפשט מוגדלת) תיאטרון הקומדיה של בודפשט(למפת בודפשט רגילה) תיאטרון הקומדיה של בודפשט
 
צילום התיאטרון משנת 1896
תיאטרון הקומדיה של בודפשט (בהונגרית: Vígszinház) הוא אחד התיאטראות הפופולריים ביותר בבודפשט על שלוש במות המשחקים שלה (הבמה הראשית, הסטודיו בשם "תיאטרון הבית" והקאמרי שלו, תיאטרון פשט). מספר מקומות הישיבה הוא מעל 1,700. התיאטרון ידוע גם כערש הדרמה הבורגנית ההונגרית המודרנית. היו לו מחזאים כותבים מפורסמים שכתבו עבורו כמו פרנץ מולנר, ינה הלטאי, שאנדור ברודי, דז'ה סומורי, מלכיאור לנדיאל, ארנה ספ ועוד. רובם היו יהודים. גם רבים ממנהליו ובעליו היו יהודים. במאה ה-21 אופייני ברחבי העולם שמרבית התיאטראות עם אולמות גדולים איבדו את רוב הקהל שלהם. למרות נטייה זו, הצגות הבכורה של תיאטרון הקומדיה בבודפשט מוצגות מול קהל גדול. התיאטרון ממוקם בצד של הרובע ה-13 בשדרות סנט אישטוואן בבודפשט.
היסטוריה > 1896–1945

ב-1 במאי 1896 נפתח התיאטרון החדש הזה של בירת הונגריה עם המחזה שכתב מור יוקאי לאירוע זה. התוכנית להקמת התיאטרון הוצעה שנים רבות לפני כן, ולכן הוקמה חברה בע"מ בשם תיאטרון הקומדיה בע"מ כבר בשנת 1894. ההלוואה לרכישת הקרקע והבנייה ניתנה על ידי שלושה בנקים, שמנכ"ליהם - קלמן סל, לאו לאנצי ושאנדור הטווני דויטש - ישבו בדירקטוריון חברת התיאטרון. מנהלה הראשון של החברה היה מור דיטרואי שהגיע לבודפשט מקלוז'-נפוקה כדי ליצור הרכב מודרני באמת, עם משחקנים שהביא עמו. הם העלו מחזות קלאסיים, יצירות תקופתיות והפכו גם את הקומדיות הצרפתיות להצלחה. בשנת 1897 הוקם בית הספר למשחק של התיאטרון שפעל עד 1903, כאשר הפך ל"בית הספר הלאומי להכשרת שחקנים".
לאחר מלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי של התיאטרון הידרדר. גאבור פלודי היהודי, שהקים קודם לכן את המוסד ותמך בו, מכר את התיאטרון לאיש עסקים האמריקני, בן בלומנטל (1920) נציגו האירופאי של חברת הסרטים האמריקאית סרטי פרמאונט. אימרה רובוז נתמנה למנהל התיאטרון (עד 1939) ודניאל יוב נתמנה כמנהלו האמנותי. יוב המשיך בעבודה שהתחיל דיטרואי וברמת תחכום דומה. הבעלים האמריקני עזב בשנת 1926 בשל התקפות עליו. בשנת 1935 הוקם ברחוב רבאי "תיאטרון פשט" שהפך לקאמרי החדש של תיאטרון הקומדיה.
חלק ניכר מתפאורות ההצגות לאחר מלחמת העולם הראשונה תוכננו על ידי האדריכל ההונגרי-יהודי בלה מאלנאי ונשמרות עד היום בשל ערכם ההיסטורי.
משנת 1939 שני היהודים, אימרה רובוז ודניאל יוב, כבר לא יכלו לעבוד בתיאטרון כתוצאה מחקיקת החוק היהודי השני. למנהל התיאטרון נתמנה ז'וֹלט הֶגֶדוּש שתחת ניהולו הוא החביא במרתף התיאטרון אומנים יהודיים שנרדפו (ביניהם גם את זולטאן וארקוני שלימים הפך למנהל התיאטרון). ב־16 בינואר 1945 פצצה פגעה בבניין. דניאל יוב החל לארגן מחדש את הסגל בעוד הבניין היה עדיין בהריסות. ההצגה הראשונה התקיימה על במת בית הקולנוע רדיוס במאי אותה השנה והיא הייתה "מקלט הלילה" של מקסים גורקי.
ההצגות החשובות שהוצגו בתקופה הנ"ל:
פרנץ מולנר: השושן (1909) / השטן (1907) / שומר הראש / קרנבל / אחד, שניים, שלושה (1929)
שאנדור ברודי: המורה (1908)
אמריך קלמן: פלישת הטטרים (1908), העלמה סוזנה
מלכיאור לנדייל: טייפון (1909)
דז'ה סומורי: ג'ורג'ינה ילדה יקרה (1912), הרמלין
ינה הלטאי: בנות מהאגדות
לאיוש ברטה: אהבה (1916)
אנטון פבלוביץ' צ'כוב: הדוד וניה (1920), שלוש אחיות (1922), איבנוב (1923), גן הדובדבן (1924)
פרנץ הרצג: שועל כחול
ז'יגמונד מוריץ: חגיגת האדונים (1928)
ג'ורג' ברנרד שו: פיגמליון (1943)
היסטוריה > משנת 1945

בין השנים 1951–1961, כשהתיאטרון נקרא התיאטרון של צבא העם ההונגרי, כיהנו בו חמישה מנהלים (רשימה בהמשך). בשנת 1961 הוא חזר לשם תיאטרון הקומדיה (Vígszínház). ומאותה שנה הפך זולטאן ורקוני המפורסם למנהל והבמאי הראשי של התיאטרון. בשנת 1967 נפתח התיאטרון הקאמרי של תיאטרון הקומדיה ברחוב ואצי, "תיאטרון פשט", בו 560 מקומות.
מנהליו

מור דיטרואי (1896–1916)
אימרה רובוז (1921–1939) ודניאל איוב (1921–1938, 1945-1948) - מנהל אמנותי
ז'ולט הרשאני (1938–1943)
טיבור הגדוש (1944-1944)
קלרה טולנאי (1948–1949), אישטוואן שומלו (1948–1949) ודיולה בנקו (1948–1949)
פרנץ הורבט (1951–1953)
פרנץ לדאני (1953–1955)
בלינט מדיאר (1955–1958)
גאבור גודה (1958–1959)
אישטוואן שומלו (1959–1962)
לאיוש לנקאי (1962–1971)
זולטאן ורקוני (1971–1979)
אישטוואן הורבאי (1979–1985)
לאסלו מארטון (1985–2009)
אניקו אסני (2009–)
משחקניו

רבים מצמרת השחקנים של הונגריה שיחקו במהלך הקריירה שלהם בתיאטרון וחלקם זכו בו להצלחתם הגדולה על במות תיאטרוני הונגריה. ביניהם ינה טרז', דיולה קאבוש ששיחק ב-44 מחזות בתיאטרון. בין השנים 1926 לבין 1929, אירן פלד, ועוד.
המבנה

תיאטרון הקומדיה נבנה בשנת 1896 תוך שנה אחת, על פי התוכניות של משרדי פלנר והלמר מווינה. מאחורי האזור היו עדיין ביצות. הבניין הוא יצירה טיפוסית של הסגנון הרומנטי המאוחר. המאפיין הבולט ביותר במבנה בסביבה העירונית הוא המבנה בשלושה גושים: במה גבוהה הכוללת ריצוף, אודיטוריום תחתון ולובי גבוה עם מגדל כיפה. פתרון זה היה בשימוש בבניית תיאטראות בעיקר אחרי 1881.
הערות שוליים

↑  Dr. Venczel Sándor a Főváros színházairól - a közgazdász szemével Benchmarking 2008, a SZÍNHÁZ folyóirat internetes portálja - 2010. március (hozzáférés: 2014. febr. 1.)
↑  vigszinhaz.hu A színház
↑  Vígszínház színésziskolája
↑  Az épületben jelenleg a hu:Centrál Színház működik
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5310773-1
תפיסת קדם חזה

| --- | --- |

סימון אחד האזורים בהם סביר לחוש כאב
 תחום:  רפואת ילדים, רפואת משפחה
 מיקום אנטומי:  חזה
 שכיחות:  שכיח יחסית
 סיבות:  לא ברור
 תסמינים:  כאבים דמויי דקירה באזור קטן בחזה
 טיפול:  הרגעה
 פרוגנוזה:  טובה
 סיווגים
 ICD-10:  R07.2
תסמונת תפיסת קדם חזה (באנגלית: Precordial catch syndrome) היא מצב רפואי שאינו מסכן חיים, בו חש החולה כאבים דוקרים באזור החזה. הכאב ממוקד לרוב בנקודה ספציפית בבית החזה ואינו מפושט בכל בית החזה, משתנה בנשיפה או בשאיפה ונמשך בדרך כלל פחות ממספר דקות. הכאב מתחיל בדרך כלל במנוחה ואינו מלווה בתסמינים נוספים כגון הזעה. כאבים בחזה מסוג זה עשויים לגרום לחרדה לחולה בשל החשש מכאב שעלול להעיד על מצבים לבביים מסכני חיים כמו אוטם שריר הלב.
הסיבה הבסיסית לתסמונת תפיסת קדם החזה אינה ברורה אך ככל הנראה מדובר במקור שאינו לבבי. יש הסבורים כי הכאב עשוי להיות מדופן החזה או מגירוי של עצב בין צלעי. גורמי סיכון לתסמונת כוללים לחץ פסיכולוגי והאבחנה מבוססת על התסמינים אותם מציג החולה. מצבים אחרים העלולים לייצר תסמינים דומים כוללים תעוקת לב, פריקרדיטיס, דלקת קרום הריאה וטראומה בחזה.
הטיפול הוא בדרך כלל באמצעות הרגעת הסובל מהתופעה, זאת כיוון שהכאב בדרך כלל חודל ללא טיפול ספציפי כלשהו. תסמונת תפיסת קדם החזה שכיחה יחסית בקרב ילדים בגילאי 6 עד 12 ופחות שכיחה אצל מבוגרים. זכרים ונקבות מושפעים באופן שווה. התסמונת תוארה בשנת 1955.
סימנים וסימפטומים

תסמינים מאפיינים כוללים כאבי דקירה חדים בחזה. אלה בדרך כלל מחמירים עם נשימה פנימה ומתרחשים באזור קטן. לחשי כאב נמשכים בדרך כלל פחות מכמה דקות. בדרך כלל זה מתחיל במנוחה ותסמינים אחרים נעדרים. דאגות למצב עלולות לגרום לחרדה.
גורמים

הסיבה הבסיסית והגורם המרכזי אינם ברורים. יש הסבורים כי הכאב עשוי להיות מדופן החזה או מגירוי של עצב בין צלעי. גורמי סיכון כוללים לחץ פסיכולוגי. מקור הכאב אינו לבבי.
טיפול

הטיפול הוא בדרך כלל באמצעות הרגעה, כיוון שהכאב בדרך כלל נעלם ללא טיפול ספציפי כלשהו, לפעמים אף לאחר מספר נשימות.
אין תרופה ידועה לתסמונת תפיסת קדם החזה, עם זאת, לא מאמינים כי מצב גופני זה מסוכן או מסכן חיים. רבים רואים בחשש שכאבי החזה החדים מהווים מחוון (אינדיקטור) להתקף לב או למצב חמור יותר אחר כחלק הגרוע ביותר בתסמונת. כיוון שהמצב אינו מסוכן או מסכן חיים, אין סיבה ליטול תרופות, אם כי אנשים מסוימים עשויים לבחור להימנע מפעילויות רגילות דוגמת פעילות גופנית, מכיוון שהדבר עלול לגרום להחרפת הכאב, במיוחד אם הוא מתרחש במהלך פעילות גופנית.
היסטוריה

לתסמונת הוענק תיאור ואף שם בשנת 1893 על ידי אנרי הוצ'ארד,  קרדיולוג צרפתי, שכינה אותה "précordialgie" (מלטינית "פרקורדיה" שפירושה "לפני הלב"), או "סינדרום דה הוצ'ארד" ("תסמונת הוצ'ארד ").   המונח "precordial" נכנס ללקסיקון הרפואי צרפתית בתרגום 1370 של גי דה שוליאק של Magna Chirurgia . בעבר, המונח הלטיני "פרקורדיה" שימש כדי להתייחס לסרעפת, מושג שכיום נחשב למיושן.
עם חלוף השנים "תסמונת הוצ'ארד" נחקרה יותר לעומק על ידי מילר וטקסידור, מטפלים ברפואה במחלקה הקרדיו-וסקולרית ובמחלקה לרפואה בבית החולים מייקל ריס בשיקגו, בשנת 1955. הם דיווחו על המצב אצל 10 חולים, אחד מהם מילר עצמו. בשנת 1978 כבר דווחו 45 הלוקים בתסמונת וכי ככל הנראה מדובר במצב רפואי תכוף יותר ממה שהייתה הדעה הרווחת באותה תקופה. בתסמונת תפיסת קדם החזה בקרב ילדים אמריקאים החל לעסוק פיקרינג בשנת 1981 ואחריו גם ריינולדס בשנת 1989. כתביהם מהווים את הספרות הקיימת באנגלית על תסמונת תפיסת קדם החזה.
ראו גם

קוצר נשימה
נשמת השכיבה
לקריאה נוספת

Precordial Catch Syndrome - Lambert M. Surhone, Mariam T. Tennoe, Susan F. Henssonow
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Gumbiner CH (בינואר 2003). "Precordial catch syndrome". Southern Medical Journal. 96 (1): 38–41. doi:10.1097/00007611-200301000-00011. PMID 12602711. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3  McMorran, Jim. "Precordial catch syndrome (PCS)". General Practice Notebook (באנגלית). נבדק ב-2 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Huchard, Henri (1844-1910) Auteur du texte (9 במאי 1893). "Traité clinique des maladies du coeur et des vaisseaux, par Henri Huchard,... Leçons de clinique et de thérapeutique, les cardiopathies artérielles, maladies de l'hypertension artérielle, maladies de l'hypertension artérielle, artério-sclérose généralisée, cardio-sclérose, aortites, angine de poitrine. 2e édition, entièrement remaniée". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lefert, Paul (18-19 ) Auteur du texte. "Manuel du médecin praticien.... La pratique des maladies du coeur et de l'appareil circulatoire dans les hôpitaux de Paris, aide-mémoire et formulaire de thérapeutique appliquée / par le professeur Paul Lefert,..."
↑  Huchard, H. (Henri) (9 במאי 1899). "Traité clinique des maladies du coeur et de l'aorte". Paris, Doin. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "précordialgie". Centre National de Ressources Textuelles et Lexicales.
↑  "praecordia". Oxford Dictionaries.
↑  Miller, A.J.; Texidor, T.A. (בדצמבר 1955). "Precordial catch, a neglected syndrome of precordial pain". Journal of the American Medical Association. 159 (14): 1364–5. doi:10.1001/jama.1955.02960310028012a. PMID 13271083. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "'Precordial catch': a benign syndrome of chest pain in young persons". The New Zealand Medical Journal. 88 (622): 325–6. באוקטובר 1978. PMID 282484. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Pickering D (במאי 1981). "Precordial catch syndrome". Archives of Disease in Childhood. 56 (5): 401–3. doi:10.1136/adc.56.5.401. PMC 1627421. PMID 7259265. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Reynolds JL (באוקטובר 1989). "Precordial catch syndrome in children". Southern Medical Journal. 82 (10): 1228–30. doi:10.1097/00007611-198910000-00007. PMID 2678498. {{cite journal}}:  (עזרה)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תנועת ההתעוררות העיראקית

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  2005–2013 (כ־8 שנים)
 קבוצות אתניות:  סונים
 אזורי פעילות:  בגדאד, אל-אנבאר
 מדינה:  עיראק 
 חברים:  למעלה מ-100,000
 בעלי ברית:  ארצות הברית ארצות הברית עיראק עיראק
 מתנגדים:  אל-קאעידה אל-קאעידה בעיראק
 www.sahwat-aliraq.com
 
תנועת ההתעוררות העיראקית (בערבית: الصحوة; תעתיק מדויק: אלצחוה) או בני עיראק (בערבית: أبناء العراق; תעתיק מדויק: אבנאא אל-עראק) הייתה תנועת גג של מיליציות שבטיות סוניות שהוקמה בשנת 2005 במחוז אל-אנבאר שבמערב עיראק במטרה לשמור על היציבות ולצמצם את האלימות בקהילות בזמן מלחמת עיראק. עם התפתחותה, התנועה גם מילאה תפקיד חשוב בחיסולו של ארגון אל-קאעדה הסוני תוך שיתוף פעולה תקדימי מסוגו עם ארצות הברית ועם הממשלה העיראקית בה הייתה דומיננטיות שיעית. תנועת ההתעוררות פעלה בין השנים 2005–2013 לערך והצליחה, לצד גורמים נוספים, להפחית באופן משמעותי את האלימות במקומות בהן פעלה.
התפתחות היסטורית

בשנת 2003 פלשה ארצות הברית לעיראק והביאה להפלת משטרו הסוני של סדאם חוסין. נפילת המשטר יצרה ואקום פוליטי שהביא בתורו להקמת ממשלת רוב שיעית, זאת לאחר שנים בהן הייתה נתונה עיראק תחת שלטון מפלגת הבעת' הסוני. הפלישה האמריקאית יחד עם הכאוס הפוליטי הובילו למלחמת אזרחים שהתאפיינה בהתפרצות מתחים עדתיים בין השיעים והסונים, בעוינות של הסונים כלפי ממשלת הרוב השיעית ובדחיקתם של הסונים לשוליים.
בתוך כך, בשנת 2005 הוקמה תנועת ההתעוררות על ידי קבוצה של שבטים סונים חמושים במחוז אל-אנבאר שבמערב עיראק כדי לצמצם את האלימות הגואה בתוך הקהילות המקומיות ולהילחם בסכסוך העדתי שהחריב את עיראק מבפנים. התנועה הלכה וגדלה מבחינה מספרית באופן די מהיר, ובשיאה הגיעה ללמעלה מ-100,000 פעילים. בראשית הדרך, ובאופן טבעי למדי, תנועת ההתעוררות שיתפה פעולה עם ארגון אל-קאעדה הסוני שעמו חלקה תסכול מהמצב הפוליטי-חברתי-כלכלי בעיראק, ונלחמה יחד איתו באמריקאים ובממשלה העיראקית שברובה הייתה שיעית. עם זאת, בהמשך, התנועה שאפה להתנתק מאל-קאעדה, ובאופן תקדימי לצאת לכאורה נגד אחיהם הסונים, ממספר סיבות: ראשית, האידאולוגיה האלימה של אל-קאעדה לא עלתה בקנה אחד עם האינטרסים של התנועה, ששאפה לקיים חיים יציבים נטולי אלימות. שנית, עם כניסתו של אל-קאעדה למחוז אל-אנבאר, הוא החל להשתלט על הפעילות הכלכלית המקומית וגזל ממנהיגי השבטים את מקורות ההכנסה שלהם, זאת לצד קריאת תיגר פוליטית על מנהיגותם. בשל כך, השבטים הסונים החליטו לשנות את מדיניותם וחברו לכוחות האמריקאיים באזור, שסיפקו להם נשק והכשרה, והחלו להילחם יחד עמם באל-קאעדה.
מכאן ניתן לומר שתנועת ההתעוררות העיראקית הוקמה ממספר מניעים מרכזיים: בתחילה, הוקמה כמיליציה שמטרתה לספק ביטחון לקהילות השבטיות ולהילחם בסכסוך העדתי שגבה קורבנות רבים באותם ימים. בהמשך, התרחבה לכדי תנועה חמושה של ממש כדי להילחם באל-קאעדה שהיווה בעיניה גורם מרכזי לאלימות הגואה וגורם פוליטי מאיים.
שיתוף פעולה תקדימי עם ארצות הברית

עם שינוי המדיניות של התנועה וחבירתה לכוחות האמריקאיים, ארצות הברית החלה לספק לתנועה כסף, אימונים ואף נשק, בטענה כי לשני הצדדים ישנם אינטרסים משותפים בדמות הפחתת האלימות בעיראק והצלתה מפני אל-קאעדה. שיתוף הפעולה התקדימי בין המיליציה הסונית והאמריקאים הלך והעמיק, ושיאו הגיע במבצע "The Surge" (אנ') של צבא ארצות הברית נגד אל-קאעדה, שבמסגרתו שיגרה ארצות הברית בשנת 2007 עשרות אלפי חיילים נוספים לעיראק כדי לסייע במאמץ המלחמתי. בנאום לאומה שנשא נשיא ארצות הברית בוש, הוא תיאר את מטרת המבצע כך: "לסייע לעיראקים לאבטח את שכונותיהם, להגן על האוכלוסייה המקומית ולהבטיח שהכוחות העיראקים יוכלו לשמר את הביטחון".
הכוחות האמריקאיים השכילו להבין שסיכויי הצלחתם יגדלו אם יעבדו בשיתוף פעולה עם הסונים המקומיים ועם הממשלה העיראקית נגד אל-קאעדה, שכן בכך גם יצמצמו את כמות מתנגדיהם. בתוך כך, ארצות הברית מימנה מיליציות מקומיות ותמכה בהן, ובכלל זאת גם בחברי תנועת ההתעוררות העיראקית, על מנת שיסייעו לה במלחמה נגד אל-קאעדה. הצלחת שיתוף הפעולה הניסיוני עם תנועת ההתעוררות במחוז אל-אנבאר הביאה למוטיבציה של האמריקאים לתמוך בתנועות עיראקיות דומות, סוניות ושיעיות כאחד, ברחבי עיראק כולה.
חוקרים רבים מייחסים כיום את ההפחתה הניכרת באלימות בעיראק בשנים 2007–2009 לפעילותה של תנועת ההתעוררות ולשיתוף הפעולה התקדימי שלה עם האמריקאים. לצד ההצלחה בשטח, ביקורת ציבורית רחבה נשמעה בעיראק בנוגע למניעים שהובילו את תנועת ההתעוררות לשתף פעולה עם ה"אויב האמריקאי", וחברי המיליציה נתפסו בעיני רבים כבוגדים תאבי-בצע. אולם בין אם שיתוף פעולה זה נולד עקב אינטרסים אידאולוגיים משותפים ובין אם עקב אינטרסים כלכליים, הרי שמדובר בשיתוף פעולה תקדימי שקשה להטיל ספק ביעילותו במלחמה באל-קאעדה שהייתה מטרתו המוצהרת.