קיבוץ
היסטוריה > משנות השמונים: תהליכי השינוי בקיבוצים

במשך השנים חלה ירידה בתחושת ההזדהות של החברים עם הקיבוץ ומטרותיו אשר נבעה בין היתר בהשפעת הגורמים הבאים:
תהליכי הפרטה והאימוץ של תפיסות לא-שיתופיות בכלל החברה הישראלית השפיעו על התמיכה הערכית והמבנית בקיבוצים ועל הקטנת תמיכת בני הדורות החדשים ברעיונות השיתוף והשוויון בקיבוץ.
הקיבוצים נבנו בהנחה שאפשר ליצור מסגרת קבועה וממוסדת שתתמודד בהצלחה עם יישום הערכים השיתופיים, אולם מסגרות שהיו טובות לחברה קטנה, חד-דורית ודלת-משאבים לא התאימו ליישובים גדולים, מבוססים ורב-דוריים שנזקקו למסגרות חדשות שלרוב לא נוצרו בשל שמרנות החברים הוותיקים, דיכוי, דחיקה לשוליים וניפוי החדשנים והכישרוניים והדבר הוביל את החברה הקיבוצית לחוסר יכולת להתמודד עם מציאות חיצונית ופנימית משתנה.
הקיבוצים שמרו על דפוס התיישבות כפרי שוויוני, בעוד החברה הישראלית אימצה עם השנים דפוס אורבני בלתי-שוויוני שהיקשה על הקשר בין הקיבוץ לכלל החברה ועל קיום הדפוס השיתופי שאבדה לו הלגיטימציה הכלל-חברתית.
הקיבוצים קמו בתקופה חלוצית והיוו הגשמה של החזון הציוני, בתקופה זו נדרש כל חבר לתת את המקסימום מעצמו למען הקולקטיב: הקיבוץ והיישוב. הטיפול המשותף של הקהילה בבעיותיו של הפרט איפשר לגייס מספר רב יותר של בני אדם למען משימות היישוב וצורת חיים זו שירתה את מטרות הציונות טוב מצורות חיים אחרות. עם הקמת המדינה נעלמו רוב המשימות היישוביות והופיעו משימות חדשות כגון קליטת העלייה ההמונית, שהמנהיגות השמרנית סרבה כמעט לכל שינוי שהוצע כדי להתמודד עימן. ראובן שפירא טוען שללא שום פתרון חדש הקיבוצים פיתחו את כלכלתם על ידי העסקת העולים כשכירים ונתפסו כמרוויחים ממצוקתם וכך איבדו את הלגיטימציה של חלוצי ההתמודדות עם משימות חברתיות כעילית משרתת.
כאשר הקיבוץ נתפס כמקדם ערכים ויעדים לאומיים, הוא זכה בשל כך להערכה רבה בחברה הישראלית וקל היה לחברים להזדהות עם הקיבוץ, תפקידו ומשמעותו. עם ירידת ההערכה בשל הכישלון הנ"ל בגיוס הקיבוצים למשימות כלל-ישראליות כקליטת העלייה ההמונית נדחק הקיבוץ לשוליים, התערערה הזהות הקיבוצית ורבו העזיבות שגרמו בריחת מוחות וערערו את אמונת הנשארים בצדקתם. החשיבה הערכית בתקופה החלוצית הייתה מבוססת במידה רבה על הקרבה עצמית למען ביסוס היישוב והקמת מדינה, ולכן כשלאחר הקמתה נדמה היה כי תם הצורך בהקרבה התחזקו הערכים האינדיבידואליסטיים.
עליית רמת החיים חייבה יצירת פרקטיקות חדשות כדי לקיים שיתוף ושוויון ולשמר ערכים אלה. ראובן שפירא טוען שהסיבה היא העילית שרובה נהנה מפריבילגיות בשל העסקנות בארגונים הבין-קיבוציים התנגדה לכל שינוי שיעביר חלק מהן לכלל החברים, המנהיגים היו אדישים לתחושת הקיפוח של אנשי השורה והמסגרות השיתופיות שלא קידמו שוויון גרמו ייאוש מהערכים הקיבוציים.
עליית רמת החיים חשפה את החברה הקיבוצית לתרבות שונה. כניסת הטלוויזיה לבתי החברים, לדוגמה, חשפה את חברי הקיבוץ ל"חיים הטובים" בהם האדם מתוגמל עבור השקעתו בעבודה ויכול לרכוש לעצמו שלל מותרות. שמרנות העילית מנעה מחברים רבים מציאת אתגרים במשימות ותפקידים חברתיים אלה או אחרים בעוד הקיבוץ מטבעו אינו בנוי לספק את כל גחמות התרבות הצרכנית האינדיבידואליסטית.
משבר הקיבוצים, חברתי-דמוגרפי וכלכלי בשנות ה-80 של המאה הקודמת, ביטא מצד אחד חוסר נחת חברתי, עזיבה של חברי קיבוץ רבים שחיפשו יותר עצמאות בחייהם ויכולת לנהל את חייהם כרצונם, ומצד שני מציאות כלכלית קשה שממנה סבלו קיבוצים רבים בלא שיכלו להתמודד עמה באופן אפקטיבי. המשבר הביא למתחים חברתיים רבים, למצוקה אנושית ולחשש מעתידו של הקיבוץ שצעריו בחרו לברוח ממנו. על מנת להתמודד עם המצב, קיבוצים אחדים החלו להשתנות בדרכים שונות תוך שהם פועלים בתחילה בניגוד לרוח התנועה הקיבוצית ומאמצי המוסדות לבלום את רוחות השינוי.
השינויים שחלו ניתן לחלק לשלושה סוגים עיקריים:
שינוי שיטת "הלינה המשותפת" - בלחץ הורים מהדור השני והשלישי לקיבוצים החל תהליך של מעבר מלינת ילדים משותפת בבתי ילדים ללינה בדירות ההורים. לאחר מלחמת המפרץ השנייה, 1991, עברו אחרוני הקיבוצים לשיטת הלינה המשפחתית לשינוי הייתה השפעה עמוקה ומרחיקת לכת על רקמת החיים הקיבוצית, כאשר התחזק מעמדו של הבית המשפחתי על חשבון הבית הקולקטיבי. המשפחה נהייתה למרכז החיים, הבית על חשבון חדר האוכל הקיבוצי. למעבר הייתה גם השפעה כלכלית רבה כאשר קיבוצים נדרשו למאמץ נרחב להגדלת דירות החברים. השינוי בשיטת הלינה ותפעול בתי הילדים הביא גם לעידוד נשים בקיבוץ לצאת ממעגל עבודת החינוך, לרכוש השכלה ומקצוע לאו דווקא בחצרו של קיבוץ. בתי הילדים חלקם התרוקן והם שימשו לצורכי קהילה אחרים.
הפרטה נרחבת של שירותים – במשך השנים חלק גדול מהקיבוצים הפריטו מדי פעם שירותים שונים. אולם, בעוד בעבר ההפרטה הצטמצמה לעניינים שנחשבו שוליים יחסית, בראשית שנות ה-2000 כבר ניתן היה למצוא קיבוצים שהפריטו גם את שני השירותים שנחשבו קודם לכן כ"קודש הקודשים" – החינוך והבריאות.
"הפרטת השכר ותשלום שכר דיפרנציאלי" – אחד המאפיינים הקלאסיים של הקיבוצים במתכונתם המסורתית היה שכל חבר וחברה מחברי הקיבוצים מסר את מלוא הכנסותיו מעבודה ומקורות אחרים לקופת הקיבוץ וקיבל תקציב שוויוני, ולעיתים מותאם לצרכיו המיוחדים, וזאת. ללא תלות בתפקיד בו הם החזיקו או בגובה המשכורת שהביאו מעבודתם. בעקבות השינוי, מרבית חברי הקיבוצים מקבלים את שכר עבודתם ישירות לכיסם, דרך קופצת הקיבוץ, תוך שהם נדרשים לשלם מיסי קהילה. תהליך השינוי הביא לעידוד החברים לרכוש השכלה ומקצוע שאינו בהכרח תלוי במשק הקיבוצי ובכך להשיג מימוש עצמי ועצמאות כלכלית.
"שיוך נכסים" – מונח המתייחס להעברת חלק מהנכסים ממצב בו היו שייכים לקיבוץ כאגודה שיתופית, לבעלותם של חברי הקיבוץ. זוהי למעשה ההפרטה השנייה שהונהגה בקיבוץ המתחדש לצד הפרטת ההכנסה (ולא הפרטת השירותים). הסוג האחד של רכוש שחברים קיבלו לבעלותם - בתהליך שנמצא עדיין בעיצומו (2024) - הוא הדירות בהן מתגוררים החברים. הסוג השני של רכוש הוא כעין "מניה" בחלק היצרני של הקיבוץ. בעוד שמקובל בקיבוץ המתחדש ששיוך הדירה הוא בר הורשה, הרי חלקו של החבר בנכסים מעמדו לא ברור מבחינת זכות ההורשה.
השיח הציבורי על משמעות השינוי: יש רבים, מחוץ לקיבוץ ובתוכו, הטוענים שמכלול השינויים הללו ובעיקר הפרטת הנכסים הם סופו של רעיון הקיבוץ. מנגד, טוענים אחרים שאמנם ברור ששינויים אלו כורכים בחובם בהכרח שינויים חברתיים משמעותיים, אולם אם הקיבוץ הוא יצור חברתי חי ולא מוסד מאובן הרי השתנותו היא חלק מחיותו וסוד המשכיותו. יתר על כן, תהליכי השינוי הביאו ברוב הקיבוצים לתהליכי התחדשות וצמיחה דמוגרפיים משמעותיים. הצמיחה הדמוגרפית השלילית פסקה ורשימת הפונים להתקבל לקביבוצים מתארכת.
מאמצע שנות ה-90, גדל בהדרגה מספר הקיבוצים אשר ביצעו שינויים משמעותיים באורח חייהם, בעוד שההתנגדות לתהליכי השינוי החלה לרדת בהדרגה, כאשר רק קיבוצים מעטים המשיכו לתפקד תחת המודלים המסורתיים. למעשה, אין היום שני קיבוצים הנמצאים בתהליך שינוי כלשהו אשר דומים אחד לשני בכל הפרמטרים. בכל קיבוץ קיים מודל שינוי אחר עם גרסאות רבות ושונות לכל אחד מהמרכיבים לעיל. כל קיבוץ מבקש לעצמו פתרונות ייחודיים שיענו על צרכיו. התפתחו כמה מודלים מובילים סביב הקשר שבין פרנסת ועבודת החבר, הנתפס כעקרון מרכזי, שרוב הקיבוצים שערכו שינוי אימצו אחד מהם:
מודל "משמעתי" – בסיסו של המודל הוא כבמודל הקלאסי בו אין קשר בין תקציב החבר ובין תפקידו והתקציב נקבע על פי מצבו המשפחתי של החבר. נקבעות תקנות של מספר שעות וימי עבודה מינימליים אותם החבר חייב לעבוד ומוגדרים מקומות עבודה המאושרים על ידי הנהלת הקיבוץ. מי שאינו עומד במכסות ובתקנות אינו מקבל תקציב מלא.
מודל "משולב" – משלב שלושה מרכיבים: תקציב נורמטיבי (כמו בקיבוץ המסורתי), ותק החבר, וההכנסה אותה מביא החבר לקיבוץ בתוקף עבודתו. לכל מרכיב ניתן משקל, אשר נקבע על ידי חברי הקיבוץ, ותקציב החבר נקבע בהתאם לתוצאה המשוקללת.
מודל "רשת הביטחון" – החבר משתכר לפי תפקידו בעבודה ומעביר את מלוא משכורתו לקיבוץ. הקיבוץ נותן לכל חבר, ללא קשר לעבודתו, "תקציב קיום הוגן" האמור לשמש כ"רשת ביטחון" המאפשרת קיום בכבוד. הקרן המאפשרת את רשת הביטחון נוצרת ממיסוי פרוגרסיבי של השכר אותו מעבירים החברים לקיבוץ. את יתרת שכרם מקבלים החברים כתקציב אישי וכך, קיים קשר ישיר בין התפקיד אותו ממלא החבר ובין תקציבו האישי.
מודל "עצמאות כלכלית" – במודל זה כל החברים יוצאים ל"עצמאות כלכלית" מהקיבוץ. כל שכרם והכנסותיהם נכנסים לחשבון הבנק שלהם והם משלמים את מיסיהם למדינה ולמועצה האזורית. הם משלמים מיסים גם לקיבוץ, כולל מס עזרה הדדית, ללא מיסוי פרוגרסיבי. יש מנגנון של עזרה הדדית למתקשים להתפרנס.
במקרים רבים, קיבוץ שהחל בתהליך שינוי ובחר במודל מסוים, מגלה אחרי תקופת זמן כי המודל איננו מספק חלק מהחברים ומתחיל תהליך חדש של שינוי נוסף, לעיתים, עד הפיכת הקיבוץ לכאורה לדמוי יישוב קהילתי, אולם תקנות "הקיבוץ המתחדש" מחיבות גם את הקיבוץ המשתנה ברמה מינימלית של שותפות בנכסים וערבות הדדית.
שינוי נוסף, שאירע בעשור הראשון של המאה ה-21 בשני קיבוצים, הוא קבלתם של חברים שהם ישראלים שאינם מן המגזר היהודי. מקרה ראשון אירע בקיבוץ ניר אליהו ביולי 2008, כאשר התקבלה ערביה שמוצאה מקלנסווה כחברת קיבוץ, ובנובמבר 2009, כאשר התקבל בדואי ישראלי כחבר בקיבוץ עין השופט.
שינוי נוסף שעבר על תחום ההתיישבות הקיבוצי הוא הקמת קיבוצים עירוניים וקיבוצי מחנכים עירוניים, בעיקר על ידי חברי תנועות הבוגרים של תנועות הנוער הכחולות-דרור ישראל (הנוער העובד והלומד), השומר הצעיר והמחנות העולים.
ישנם אנשים רבים, בהם חברי קיבוץ ואנשים שאינם חברי קיבוץ, הטוענים כי השינויים הללו הביאו לסיום קונספט הקיבוץ.
תהליכים אלו יצרו את "הקיבוץ המתחדש" – דפוס התיישבות קיבוצי שאינו מבוסס במלואו על הערכים המכוננים של הקיבוץ. קיבוצים אשר מנסים לשמור על אותם ערכים מכוננים שייכים לארגון בשם "הזרם השיתופי".