stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל
ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד בבראונשווייג ב-9 באוקטובר 1771, לקרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאוגוסטה, נסיכת בריטניה, בתם של פרדריק, נסיך ויילס ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. בשנת 1789 התגייס פרידריך וילהלם לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1805 מת דודו פרידריך אוגוסט, דוכס אלס, ופרידריך וילהלם ירש את דוכסות אלס בשלזיה, שהייתה כפופה לממלכת פרוסיה.
בשנת 1806 נהרג אביו במהלך קרב ינה-אאורשטדט, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו, מאחר שאחיו הבכור - קרל גאורג אוגוסט, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל מת ערירי, ואחיו הגדולים היו בעלי פיגור שכלי. בשנת 1807 קיבלה הנסיכות מעמד של דוכסות ונקראה בשם דוכסות בראונשווייג, והצטרפה לקונפדרציה של הריין, כחלק מממלכת וסטפאליה. במהלך שנת 1807 ברח פרידריך וילהלם לדוכסות הגדולה של באדן, בעקבות הכיבוש הצרפתי. בשנת 1809 הקים פרידריך וילהלם כוח צבאי מכספו הפרטי, שנקרא "שחורי בראונשווייג" על שם מדיהם השחורים, ולחם עמו במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית. באוגוסט אותה שנה כבש פרידריך וילהלם את בראונשווייג לזמן קצר, אולם לאחר מכן ברח לבריטניה, שם התארח אצל גיסו ג'ורג', נסיך ויילס. פרידריך וילהלם קיבל דרגת לוטננט גנרל בצבא הבריטי, ונשלח עם לוחמיו לספרד, שם הושמד רוב צבאו במהלך הקרבות. בשנת 1813 חזר פרידריך וילהלם לבראונשווייג, ובשנת 1815 נהרג במהלך קרב קאטר ברה, ובנו קרל השני, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-1 בנובמבר 1802 התחתן פרידריך וילהלם עם מריה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ממנה היו לו 3 ילדים:
קרל השני, דוכס בראונשווייג (1804–1873)
וילהלם, דוכס בראונשווייג (1806–1884)
בת מתה (1808)
עקרון המציאות

בפסיכולוגיה פרוידיאנית ובפסיכואנליזה, עקרון המציאות הוא יכולת הנפש להעריך את מציאות העולם החיצוני, ולפעול לפיה בהתאם, וזאת בניגוד לפעולתה לפי עקרון העונג.
תוך שהוא מאפשר לפרט לדחות סיפוקים, עקרון המציאות הוא העיקרון השולט על כל הפעולות שקורות באגו, אחרי ההתפתחות האיטית שלו מ "עונג-אגו" ל "מציאות-אגו": הדבר יכול להשתוות לניצחון השכל על התשוקה, לניצחון הראש על הלב, והחשיבה הרציונלית על החשיבה האמוציונאלית.
למרות שהתיאוריה הפסיכואנליטית מוכרת בפסיכולוגיה הפופולרית, מופנית כלפיה ביקורת לא מעטה. יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע. קיימת גם ביקורת על האפקטיביות הנמוכה של הטיפול הפסיכואנליטי.
היסטוריה של המושג

פרויד טען כך: "אגו שחונך כך נעשה הגיוני: הוא אינו נותן לעצמו יותר להישלט על ידי עקרון העונג, אך מציית לעקרון המציאות, שהוא גם, בצורה יסודית, מחפש להשיג עונג, אך עונג, כשהוא מובטח תוך לקיחה בחשבון של המציאות, אף על פי שהוא עונג דחוי ומצומצם".
בהרצאת המבוא שלו באוניברסיטת וינה בשנת 1915, פרויד הפיץ בפומבי את הקונספט של הלא-מודע כחלק הגדול ביותר והמשפיע ביותר של הנפש, לרבות הדחפים, האינסטינקטים והמניעים שבני אדם לעיתים קרובות נאלצים להכחיש, חוץ מבצורה סמויה.
בהרצאתו ה-23, פרויד דן בקונפליקט בין ממלכת הפנטזיה לבין עקרון המציאות.
הוא השווה את הפנטזיה מסוג חלום בהקיץ לשמורת טבע:
"שמורת הטבע שומרת על אופייה המקורי, בכך שכל מה שבתוכה, כולל מה שהוא חסר תועלת ואף מה שמזיק, יכול לגדול ולהתרבות לפי רצונו".
הוא טען גם כי "ישנו שביל המוביל חזרה מן הפנטזיה אל המציאות - השביל, דהיינו, האמנות".
ג'ונתן ליר טען שהיה קיים למעשה ממד אתי לקונספט של עקרון המציאות של פרויד, בכך שהיה מנוגד להשקפת עולם נוירוטית מעוותת.
התפתחות עיקרון המציאות

בינקות ובילדות המוקדמת, האיד שולט על ההתנהגות בעיקר על ידי ציות לעקרון העונג.
הבגרות היא התהליך האיטי שבו אנו לומדים לסבול כאב הכרוך בדחיית סיפוקים, כפי שהמציאות דורשת זאת, ובזמן שהמציאות דורשת זאת – תהליך שלעידודו אחראיים החינוך והמחנכים, כך טען פרויד. תוצאתו של תהליך זה הוא היכולת של הנפש הבוגרת להימנע מסיפוקים מיידיים, לטובת שביעות רצון בטווח הארוך.
כדי לעשות זאת, עקרון המציאות אינו מתעלם מהאיד, אך במקום זאת הוא שואף למלא את תשוקותיו בדרכים מאוזנות וראויות חברתית, תוך מודעות אליו והתאמתו לדרישות הסביבה.
הדרך שבה הוא ממתן את עקרון העונג ומבטיח סיפוק של צרכים אינסטינקטיביים נעשית לפי שיקולי עלות מול תועלת של פעולה, לפני החלטה האם לפעול על-פי הדחף או האם להתעלם ממנו.
עקרון המציאות מאלף את הנפש לשקול את הסיכונים, הדרישות וההשלכות של החלטות שונות.
האגו אינו שואף להשמיד דחפים, אך במקום זאת עוצר באופן זמני את פריקת האנרגיה של האיד עד שיימצאו הזמן והמקום המציאותיים, המתאימים והבטוחים ביותר.
התהליך ההכרחי הזה של ההשהיה, מושג על ידי מה שנקרא תהליך משני.
דוגמה לעקרון המציאות בפעולה ניתן לראות באדם השרוי בדיאטת הרזייה, אך בוחר שלא להיכנע לתשוקת הרעב.
הוא יודע שסיפוק התשוקה הבלתי-בריאה, ואגב כך סיפוק עקרון העונג, יגרום למילויו של צורך "ריק" בטווח הקצר בלבד, דבר שיסכל את מטרת הדיאטה שהוא עושה.
בשעה שחלק מרעיונותיו של פרויד עשויים להיות לוקים בחסר, וחלקם האחר אינם ברי-מבחן, פרויד שימש כמאבחן שאין שני לו בנוגע לייחודיות האדם ומצבו.
די במה שאליו התכוון פרויד, במיוחד בנוגע לעקרון המציאות, שמוכיח עצמו בחיי היומיום.
מרידה נוירוטית ופנטזיה

מרידה כנגד אילוצי עקרון המציאות, לטובת אמונה באומניפוטנציה ילדותית, מופיע כמאפיין בכל התנהגות נוירוטית - דבר שאפשר לראותו באופן הגלוי ביותר בפעולתם של מהמרים.
פסיכוזה יכולה להיחשב כתוצר של דחיית עקרון המציאות, בעוד ששינה וחלימה מציעות דוגמה יומיומית נורמלית של "יציאה" מעולם המציאות.
למרות זאת, סוזן אייזיק טוענת שהחשיבה המציאותית למעשה תמכת בפנטזיה הבלתי-מודעת, יותר מאשר היא מתנגדת אליה.
באותו האופן, מחזיק ז'אק לאקאן בדעה שהמציאות דורשת את תמיכתו של עולם הפנטזיה הדמיונית על-מנת שהיא תמשיך להתקיים.
אפילו הפסיכולוגים של האגו הגיעו למסקנה שתפיסת המציאות פועלת במסווה גדול יותר או קטן יותר של פנטזיה ילדותית.
גיבושו של עקרון המציאות

עקרון המציאות מגדיל את טווח קיומו עם התעוררות הבגרות המינית, תוך שהוא מרחיב את גבולות ובגרות הבחירות שהפרט לוקח על עצמו.
מתבגרים אינם עוד ילדים שחייבים להיכנע לכל צורך, אלא הם בוגרים-צעירים פוטנציאליים שביכולתם לדחות סיפוקים לטובת נסיבות מתאימות יותר.
מה שדומיננטי כעת בנפשם הוא אינו כבר רק מה שמענג, אלא גם ובעיקר מה שמציאותי, אפילו אם הוא יכול להיות בלתי-נעים.
שינוי נוסף בעקרון המציאות בין גיל ההתבגרות לבגרות יכול להיות מעבר חד בהתגבשותו, אך ההשפעה של חוויות טראומטיות מסוימות יכולה להיות מוכחת כמזיקה מבפנים הבלתי-מודע.
בעקרון המציאות החדש, הפרטים חייבים למצוא עצמם מיוצגים בנוכחות בולטת בגבולות נפשם, ולהחליט החלטות הגיוניות, במקום להיות סתם נראים לעין.
עקרון המציאות נגד עקרון העונג

הן עקרון המציאות והן עקרון העונג הם רודפי הנאות, אך ההבדל המהותי ביניהם מתבטא בכך שעקרון המציאות מרוכז יותר בטווח הארוך והוא יותר מונחה-מטרה, ואילו עקרון העונג מתעלם מהכל מלבד הסיפוק המיידי של תשוקותיו. הדבר בא לידי ביטוי בכמה אספקטים כלהלן:
עקרון העונג

עקרון המציאות ועקרון העונג הם שני רעיונות מתחרים שנוסדו על ידי פרויד.
עקרון העונג הוא הרעיון הפסיכואנליטי שמתבסס על הדחף לעונג של האיד שבסיסו התפיסה שאנשים נמשכים להנאה, ונמנעים מסבל, כדי למלא את צורכיהם הביולוגיים והפסיכולוגיים.
ככל שאנשים מתבגרים, החיפוש המתמיד אחר העונג של האיד משתנה על ידי עקרון המציאות. כשעקרון המציאות מצליח בייסוד הדומיננטיות שלו כעקרון מפקח של האיד, החיפוש אחר שביעות הרצון אינו עולה על הדרכים הישירות ביותר, אך במקום זאת דוחה את ההגשמה של מטרתו בתיאום עם התנאים שנכפים על ידי העולם שבחוץ, או במילים אחרות, דוחה סיפוקים.
שני הקונספטים האלו יכולים להשתקף במושגים או בתהליכים פסיכולוגיים.
שליטה בדחפים

פרויד הגדיר דחפים כתוצרים של שני כוחות מתחרים: עקרון העונג ועקרון המציאות.
שני הכוחות האלו מתנגשים, מכיוון שדחפים מעודדים פעולה ללא שום מחשבה מתוכננת מראש או דיון והתייחסות מעטה לתוצאות תוך התפשרות על התפקיד של עקרון המציאות. 
דחפים לעיתים קרובות מקשים על הנפש להתגבר, כיוון שהם מכילים חוויות מענגות צפויות מראש.
פרויד הדגיש את חשיבותה של התפתחות השליטה בדחפים כי היא הכרחית חברתית, והציוויליזציה האנושית תכשל בלעדיה.
אם לפרט חסרה שליטה בדחפיו במידה מספקת, הוא מייצג פגם של הדחקה, שעלול להוביל לבעיות נפשיות-חברתיות חמורות.
התפתחותו של עקרון המציאות

היכולת לשלוט בדחפים ולדחות סיפוקים היא אחת מהאינדיקאטורים של האישיות הבוגרת, והתוצר של עקרון מציאות משגשג. בכל הילדות, ילדים לומדים כיצד לשלוט ביצריהם, וכיצד להתנהג בדרכים שהן מתאימות חברתית. חוקרים מצאו כי ילדים שיכולת דחיית הסיפוקים שלהם היא טובה יותר, עשויים להיות בעלי אגו מוגדר בצורה טובה יותר, כיוון שהם נוטים להיות יותר מעוניינים בדברים כגון שייכות חברתית ואחראיות. רוב הבוגרים השתיתו את הקיבולת לעקרון המציאות באגו שלהם. הם למדו לבטל את הדרישה המיידית והקבועה לסיפוקים עבור האיד.
בהתפתחות האנושית, השינוי בדומיננטיות מעקרון העונג לעקרון המציאות הוא אחד מההתקדמויות החשובות ביותר בפיתוחו של האגו. השינוי יהיה לעיתים נדירות חלק, ויכול להוביל לקונפליקט בין-אישי ואמביוולנטיות. אם עקרון המציאות חדל להתפתח, דינמיות שונה לוקחת את מקומו. הסופר-אגו מפעיל את סמכותו על ידי כך שהוא מטיל אשמה על הפרטים כיוון שאין להם היכולת לפייס הן את ההיגיון והן את העונג. האגו הופך ללכוד בין ה "כדאי" של האיד לבין ה "לא-כדאי" של הסופר-אגו. אדם החי כעבד לתשוקותיו המיידיות, ובעקביות חש חרטה ואשמה על כך, לאחר מכן, יוביל עצמו לקיום עצמי עצוב ולא-ממומש באופן מתמיד. אין זה קשה למצוא דוגמאות למבוגרים שחיים באופן זה, כגון אלכוהוליסטים אשר שותים ולאחר מכן מרגישים אשמים בשל העובדה שעשו כך, ובכך הם ממשיכים להנציח את המעגל האכזר הזה.
אגו מפוצל

בכישלונו של האגו לאמץ את תפקידו המתפתח בתוך עקרון המציאות, הוא נשאר תחת שליטתו של עקרון העונג. תוצאה זו היא באגו מפוצל, מצב בו שני העקרונות מתנגשים בצורה הרבה יותר חמורה מאשר תחת פיתוי של יצר. השליטה של עקרון העונג ממשיכה באותו חוזק בו היא פועלת, משום שכפי שהייצוג העצמי של ילד מתחיל להיבדל מייצוג האובייקט של האם, הוא מתחיל לחוות דיכאון בשל האובדן של מה שהאם סיפקה לו. למרות זאת, באותו הזמן האם ממשיכה לעודד התנהגות כגון זו בילד, במקום לאפשר לו להתבגר. התנהגות זו כופה היצמדות והכחשה שמקדמות את העיקשות של עקרון העונג בניסיון להימנע מהכאב של ההיפרדות או הדיכאון שמגיע אחריה. עקרון העונג מתכחש למציאות ההיפרדות מהאם או מהילד, בעוד שעקרון המציאות ממשיך לנסות לרדוף אחריו. דרך זו של התפתחות יוצרת שבר בין התחושות של הילד הגדל לבין המציאות של ההתנהגות שלו כשהם נכנסים לעולם האמיתי.
חיזוק עקרון המציאות

מנקודת מבט פרוידיאנית, משמעות אחת של חיזוק עקרון המציאות בתוך האגו יכולה להיות השגת שליטה על האיד. דרך הבגרות וחוש עצמי יותר טוב, פרטים יכולים למצוא את הכוח להתפתחות הדרגתית של עקרון המציאות, וללמוד כיצד לדחות עונג על ידי קבלת החלטות יותר רציונלית ומבוקרת. במודל הפסיכואנליטי המסורתי, הדבר יכול לקחת שנים אחדות של ריסון, ואפילו אז, אנשים רבים יעשו את בחירותיהם להשגת סיפוקים מיידיים על-פני דחיית סיפוקים.
על-מנת להחדיר בהדרגה לקחים של בגרות ושליטה עצמית בזמנים מוקדמים, חשוב וקריטי ללמד ילדים כיצד לחזק את עקרון המציאות שלהם. ניתן לעשות זאת על ידי סיפור מעשיות שלקחיהן מוסריים.
הערות שוליים

↑  Frederick Crews, The Verdict on Freud, Psychological Science 7, 1996-03, עמ' 63–68 doi: 10.1111/j.1467-9280.1996.tb00331.x
↑  Mario Bunge, The philosophy behind pseudoscience, Skeptical Inquirer, 2006, עמ' 29-37
↑  Evan Mayo-Wilson et al, Psychological and pharmacological interventions for social anxiety disorder in adults: a systematic review and network meta-analysis, The Lancet Psychiatry 1, 2014-10, עמ' 368–376 doi: 10.1016/S2215-0366(14)70329-3
↑  Xinyu Zhou et al, Comparative efficacy and acceptability of psychotherapies for depression in children and adolescents: A systematic review and network meta-analysis, World Psychiatry 14, 2015-06, עמ' 207–222 doi: 10.1002/wps.20217
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4177139-4
פרובינציית לימבורג (1815–1839)

| --- | --- |

 
 הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה עם מחוז לימבורג בירוק אפרפר.
 ממשל
 עיר בירה:  מאסטריכט
 רשות מחוקקת:  States-Provincial of Limburg 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1815 
 תאריכי פירוק:  19 באפריל 1839 
 ישות קודמת:  צרפת הקיסרות הצרפתית הראשונה
 ישות יורשת:  לימבורג (הולנד) דוכסות לימבורג   בלגיה לימבורג (בלגיה)
 
פרובינציית לימבורג הייתה אחד ממחוזות הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה ולאחר מכן בלגיה. המחוז התקיים במהלך שלטונה של הולנד, מ-1815 עד 1830, ובשנים הראשונות לאחר עצמאות בלגיה, מ-1830 עד 1839. כאשר המלך וילם הראשון חתם על הסכם לונדון ב-1839, המחוז חולק לחלק בלגי ולחלק הולנדי, כשהאחרון הפך לדוכסות חדשה של לימבורג.
גאוגרפיה

השטח של לימבורג היה זהה לשטחים המשולבים של המחוזות ההולנדים והבלגיים הנוכחיים, למעט Voeren, שהייתה אז חלק ממחוז לייז'. בירתה הייתה מאסטריכט. לעניינים מנהליים, המחוז חולק למחוזות מאסטריכט, האסלט ורורמונד.
דמוגרפיה

ב-1830 חיו במחוז זה כ-338,000 איש ובשנת 1846 נספרו כ-186,000 איש במחוז החדש והקטן יותר של לימבורג הבלגית.
דתם העיקרית הייתה, ועודנה, הקתולית.
היסטוריה

בעקבות עידן נפוליאון, המעצמות הגדולות, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ממלכת פרוסיה, האימפריה האוסטרית האימפריה הרוסית וצרפת, הקימו בשנת 1815 את הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. פרובינציה חדשה נוצרה מהמחוז הצרפתי לשעבר של Meuse-Inférieure, למעט Niederkrüchten והרצוגנרט שהוקצו לפרוסיה, והיה אמור לקבל את השם "מאסטריכט", על שם בירתה. המלך הראשון, וילם הראשון, שלא רצה ששמה של דוכסות לימבורג לשעבר יאבד, התעקש לשנות את השם ל"לימבורג". ככזה, שמו של המחוז החדש נגזר מהדוכסות הישנה שהתקיימה עד 1795 בתוך משולש מאסטריכט, לייז' ואאכן.
התפרקות

בתחילת המהפכה הבלגית של 1830, בחר גנרל דיין, מפקד הכוחות המזוינים של לימבורג, ששכן במאסטריכט, בצד של המורדים הבלגים.  הוא עזב את העיר ב-7 בנובמבר 1830. הוא הגיע לרורמונד ב-9 בנובמבר ולפנלו ב-11 בנובמבר. שתי הערים קיבלו אותו בזרועות פתוחות וצידדו במרד. עם זאת, מאסטריכט חזרה לשליטת כוחות נאמנים בפיקודו של קולונל דיבטס.
למרות שרוב המחוז, כולל עיר המבצר פנלו, באותה תקופה המבצר הצפוני ביותר של בלגיה, היה בשליטה בלגית בעקבות עצמאותה בפועל של בלגיה לאחר התערבות צרפתית, נותרה העיר מאסטריכט בידי הולנד.
בשנת 1839, המלך וילם הראשון הכיר בעצמאותה של בלגיה על ידי חתימת הסכם לונדון. על פי תנאי ההסכם, הבלגים נאלצו לוותר על חלקה המזרחי של לימבורג לידי הולנד.
ראו גם

דוכסות לימבורג (1839–1867)
הערות שוליים

↑  Statistics Belgium (Belgian government)
↑  "Province of Limburg – Belgium Travel Guide". eupedia.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 266145542625896640495   WorldCat (עם VIAF): 266145542625896640495
פרנקו פאצ'ו

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1840 ורונה, איטליה 
 פטירה:  21 ביולי 1891 (בגיל 51) מונצה, ממלכת איטליה 
 שם לידה:  Francesco Antonio Faccio 
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול במילאנו 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
פרנצ'סקו (פרנקו) אנטוניו פאצ'ו (באיטלקית: Francesco (Franco) Antonio Faccio; ‏8 במרץ 1840 – 21 ביולי 1891) היה מלחין ומנצח איטלקי.
ביוגרפיה

פאצ'ו נולד בוורונה ועשה לו שם כמנצח על המוזיקה של ורדי. הוא למד מוזיקה במילאנו ואחרי סיום לימודיו החל בקריירה של מלחין, בחיבור I Profughi Fiamminghi ("הפלמים הנמלטים", מילאנו 1863) ו"אמלטו" (ג'נובה 1865), אחת מאופרות רבות המבוססות על המלט של ויליאם שקספיר. שתי האופרות לא נחלו הצלחה בקרב מבקרי המוזיקה או הקהל הרחב. עם זאת, מארש האבל שנכתב ל"אמלטו" נחשב לדוגמה חשובה לליריות של פאצ'ו. הפופולריות של המארש באה לביטוי ברור בעיבוד שנעשה לו להרכב כלי נשיפה מעץ בשלהי המאה ה-19. את החלק הזה של האופרה אפשר עדיין לשמוע בקורפו בתקופה הפסחא, שם מבצעת אותו תזמורת כלי הנשיפה של "האגודה הפילהרמונית של קורפו" בתהלוכה לכבוד הקדוש של קורפו, סנט ספירידון. מכל מקום, בשנת 2004 ערך המנצח אנתוני בארז את הפרטיטורה של "אמלטו" להצגה, ובכך איפשר הערכה מחודשת של האופרה, שהייתה זנוחה ונשכחת עד לא מכבר.
בשנת 1867 התמנה פאצ'ו למנהל בקונסרבטוריון של מילאנו וב-1872 למנהל לה סקאלה במילאנו. פאצ'ו ניצח על הביצוע הראשון של אותלו מאת ורדי (1887) וכן על הצגת הבכורה של האופרה בלונדון. קודם לכן ניצח על הביצוע הראשון באיטליה של אאידה (1872) ועל הצגת הבכורה של הגרסה המתוקנת של "סימון בוקנגרה" (1881). פאצ'ו מת במונזה בגיל 51.
פרויקט מהדקי הניירות

פוסטר פרסום לסרט הדוקומנטרי
פרויקט מהדקי הניירות (אנגלית: Paper Clips Project) הוא מיזם שנערך ביוזמת בית ספר של חטיבת ביניים בעיירה קטנה בדרום מדינת טנסי שבמרכז ארצות הברית, כהנצחה לקורבנות היהודים של השואה בגרמניה הנאצית. הפרויקט התחיל בשנת 1998 בעיירה האמריקאית ויטוול כפרויקט שכבתי בחטיבת הביניים ולבסוף קיבל הכרה בינלאומית. מטרתו הראשונית של הפרויקט הייתה איסוף שישה מיליון מהדקי ניירות לזכר שישה מיליון היהודים שנספו בשואה. בספירה האחרונה, התקבלו יותר משלושים מיליון מהדקים, בהם מהדקים שנתרמו לפרויקט על ידי סלבריטאים ופוליטיקאים. הפרויקט היה נושאו של סרט דוקומנטרי זוכה פרסים.
התנהלות הפרויקט

בשנת 1998 ביקשה מנהלת חטיבת הביניים בויטוול, לינדה הופר, מאחת המורות בבית הספר, סנדרה רוברטס, לפתוח פרויקט לימוד אחרי שעות פעילות בית הספר, בנושא לימוד סובלנות וקבלת השונה. הרעיון לפרויקט בנושא השואה הגיע מכנס מורים שהתקיים בעיר קרובה.
השיעור הראשון נערך בסתיו 1998. התלמידים נדהמו מהיקף השואה והאכזריות שבה, ושאלו את המורים בפרויקט על ששת מיליון היהודים שנרצחו. תלמיד אחד שאל מה זה שישה מיליון והוסיף שהוא אף פעם לא ראה שישה מיליון. התלמידים חקרו באינטרנט וגילו שמהדק הניירות, שהומצא על ידי יהודי נורווגי בשם יוהאן ואלר והיה בשימוש הנורווגים כמחאה כנגד השלטון הנאצי, הוא סמל של השואה והוחלט לאסוף שישה מיליון מהדקי ניירות לזכר ששת מיליון היהודים שנרצחו בין השנים 1939 ל-1945 תחת השלטון הנאצי.
הפרויקט התקדם באיטיות בהתחלה, כיוון שלא קיבל מספיק פרסום. התלמידים בנו אתר אינטרנט ושלחו מכתבים לחבריהם, למשפחותיהם ולסלבריטאים. הפרויקט החל להתקדם רק בעקבות מעורבותם של פיטר ודאגמר שרודר, עיתונאים גרמנים שגילו את הפרויקט, ביקרו בבית הספר ודיברו עם הילדים והמורים. הזוג שרודר כתב מספר כתבות לעיתונים גרמניים ואף פרסם ספר בשם "פרויקט מהדקי הניירות" (במקור בגרמנית: "Das Büroklammer-Projekt") שיצא לאור בשנת 2000, והוביל את פרסום הפרויקט בגרמניה.
לעומת זאת, הפרסום באמריקה הגיע רק לאחר ה-7 באפריל 2001, כאשר דיטה סמית' פרסמה כתבה על הפרויקט בעיתון וושינגטון פוסט. לאחר פרסום הכתבה, נשלח מספר עצום של מהדקי ניירות לבית הספר. מהדקי הניירות הגיעו בדואר, ומספר פוליטיקאים ומפורסמים אחרים שלחו מהדקי ניירות בעצמם, כגון: ג'ורג' וו. בוש, ביל קלינטון, ביל קוסבי, סטיבן ספילברג וטום הנקס.
עד קיץ 2004, נאספו בערך 24 מיליון מהדקי ניירות, ורבים נוספים הגיעו מאז, רובם מצורפים למכתב שבו מסופר סיפור אישי או הקדשה לאדם מסוים. חלק מהסיפורים מופיעים בסרט הדוקומנטרי.
זו אינה הפעם הראשונה שבה "מהדקי ניירות" משמשים כשם פרויקט אמריקאי הקשור לשואה, אך במקרה הקודם היה מדובר במבצע פייפרקליפ השנוי מאוד במחלוקת, ויש להבדיל בינו לבין פרויקט ההנצחה הנוכחי.
המיקום

אחד הדברים שמהווים את ההשראה הרבה שנתנה לפרויקט את פרסומו ויחידותו הוא המיקום יוצא הדופן שבו הפרויקט והמודעות לשואה התפתחו. העיירה האמריקאית ויטוול, היא עיירת כורי פחם בדרום מזרח המדינה טנסי, אשר נחשבת מדינה "אדומה" ומסורתית.
על פי סקר שנערך בארצות הברית בשנת 2000, העיירה ויטוול מונה 1,660 תושבים, מתוכם 97.35% לבנים, 2.17% שחורים ו-0.3% מגזעים אחרים. על פי דברי מנהלת בית הספר שבו נערך הפרויקט, לינדה הופר, בסרט הדוקומנטרי שצולם בנושא הפרויקט, כל תלמידי בית הספר נוצרים ממוצא אירופי-אמריקאי מלבד חמישה תלמידים ממוצא אפרו-אמריקאי ותלמיד אחד ממוצא היספני.
מיקום העיירה עצמה הוא אנקדוטה מסוימת, לאור היות האזור בעל היסטוריה שמרנית קיצונית, כאשר בעיר פולאסקי, טנסי, שבמרחק לא רב מהעיירה, הוקם הקו קלוקס קלאן.
הסרט

הסרט הדוקומנטרי על הפרויקט פורסם לראשונה ב-2004. ג'ו פאב, מפיק, במאי ותסריטאי הסרט, היה הראשון שחשב לצלם סרט על הפרויקט. הגרסה הראשונה של הסרט הייתה כתבה טלוויזיונית, אבל, לאחר שג'ו צילם מספר ניצולי שואה שמספרים את סיפוריהם בכנסייה לקהילה המקומית, חברת ההפצה "מירמאקס" השתכנעה שלפרויקט מגיע סרט באורך מלא.
הסרט > פרסים

להלן רשימה חלקית של הפרסים שבהם זכה הסרט:
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בפאלם ספרינגס - פרס "חביב הקהל" ל"סרט הדוקומנטרי הטוב ביותר".
הוועדה הלאומית לביקורת סרטים - אחד מחמשת הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר ב-2004.
פסטיבל הסרטים נאפלס העולמי 2004 - פרס הקהל לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי ברומא 2004 - פרס הקהל לסרט הטוב ביותר, פרס השופטים לסרט הדוקומנטרי האמריקאי הטוב ביותר, פרס השופטים לבמאי האמריקאי הטוב ביותר ופרס ג'רי גולדסמית' למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
ראו גם

השואה
מוזיאון השואה האמריקני
הערות שוליים

↑  בעקבות תאונה באחד מהמכרות, כריית הפחם בעיירה החלה לדעוך, עד שלבסוף נסגר המכרה האחרון בשנת 1997.
מהדקי ניירות
פיקוח טיסה

מגדל פיקוח בנמל התעופה סכיפהול באמסטרדם
פיקוח טיסה (באנגלית: Air traffic control או ATC) הוא שירות הניתן על ידי פקחים הנמצאים על הקרקע, לצורך הכוונה ופיקוח על כלי טיס בעת תנועתם על הקרקע ובאוויר. מטרתן העיקרית של מערכות הפיקוח האווירי בעולם היא ליצור הפרדה בין כלי טיס כדי למנוע סכנת התנגשות, לארגן ולזרז באופן יעיל את תעבורת כלי הטיס. לספק מידע ותמיכה נוספת לטייסים ככל שניתן ולתת שירותי חילוץ והצלה. בחלק מן המדינות לפיקוח האווירי אף תפקידים בתחום הביטחון ומערכות ההגנה של המדינה (כך למשל, בישראל ובארצות הברית), בחלק מן המדינות הפיקוח האווירי הוא זרוע של הצבא (כך למשל, בברזיל). פיקוח אווירי החל לפעול לראשונה בשדה התעופה ההיסטורי קרוידון בלונדון, בשנת 1921. ארצ'י ליג, הנחשב בעיני רבים כחלוץ פקחי הטיסה, נתן הוראות לטייסים בשדה התעופה של סנט לואיס בעזרת איתות בדגלים צבעוניים.
תפקידו העיקרי של פיקוח הטיסה הוא מניעת התנגשות בין מטוסים, או בלשון הפיקוח האווירי "הפרדה", נעשה על ידי יצירת מרחק מינימלי בין כלי טיס במישור ובמרחב. בכלי טיס מודרניים רבים מותקנת מערכת גיבוי לפיקוח הטיסה, הנקראת מערכת למניעת התנגשות באוויר (TCAS). נוסף לתפקידו העיקרי, פיקוח הטיסה מספק שירותים נוספים כגון: חילוץ, הצלה, שירותי מידע לטייסים על מזג האוויר וסיוע בניווט.
בארצות רבות שירותי פיקוח טיסה ניתנים ברובו של המרחב האווירי והם זמינים לכל סוגי כלי הטיס (פרטיים, מסחריים וצבאיים). כאשר פקחי טיסה אחראיים להפרדת כלי הטיס במרחב מסוים, מרחב זה נקרא "מרחב אווירי מפוקח" להבדיל מ"מרחב אווירי שאינו מפוקח" בו אין פיקוח מתמיד על מסלול התעופה של כלי הטיס. בהתאם לאופיו של המרחב האווירי הנתון, פקחי הטיסה עשויים לתת הוראות לטייסים, להן צריכים אלה לציית, או לתת מידע בעל אופי מייעץ, בו הטייס משתמש לפי שיקול דעתו. אולם, הטייס האחראי על הטיסה הוא הנושא באחריות העליונה לבטיחות הטיסה ובידו הסמכות לסטות מהוראות פיקוח הטיסה במצבי חירום. כדי לאפשר תקשורת יעילה בין פיקוח הטיסה לכלי הטיס, כל הטייסים ופקחי הטיסה נדרשים ליכולת דיבור והבנה באנגלית. אף שחלק מן השיחות בין כלי הטיס לפיקוח האווירי מתנהלות בשפות אחרות, בדרך כלל בהתאם לשפת המקום, השיחה חייבת להתנהל באנגלית אם אחד מן הצדדים מבקש זאת או כאשר יש מטוס אחד בו הטייס לא דובר את השפה המקומית.
בישראל, הסדרת התחום מוגדרת במסגרת תקנות הטיס (רישיונות לעובדי טיס). המקצוע, בתקנות אלה, נקרא "מפקח על תנועה אווירית" והוא כולל ארבע התמחויות המחייבות הסמכה רשמית, כולל רישוי מטעם המדינה ("הגדרים" בלשון התקנה):
פיקוח שדה - הסמכה לתפקיד של פיקוח על תנועה אווירית במרחב שדה התעופה.
פיקוח גישה - הסמכה לפקח על תנועת כלי טיס בשלבי המעבר מפיקוח מרחבי לפיקוח של שדה התעופה.
פיקוח מרחב - הסמכה לפקח על תנועת כלי טיס הנמצאים בתחום "המרחב האווירי" שבאחריות ישראל ומחוץ למרחבים המפוקחים כחלק משדה התעופה או הגישה אליו.
פיקוח מכ"ם - הסמכה על תנועות במרחב שמשתמש במכ"ם לטובת הפיקוח.
בחיל האוויר יש הפרדה מסוימת: "מפקחים על תנועה אווירית" במרחב נקראים בקרים ואילו "מפקחים על תנועה אווירית" שתחום אחריותם הוא על המרחב האווירי בקרבת שדה התעופה, נקראים פקחים ("פקחי טיסה"). מסלול ההכשרה של מקצועות אלו שונה, הבקרים נמצאים פיזית, בקרבת המכ"מים בעלי הכיסוי הארצי, ביחידות הבקרה האזוריות ואילו הפקחים נמצאים פיזית במגדלי הפיקוח, בתוך בסיסי הטיסה של חיל האוויר.
פיקוח שדה התעופה

השיטה העיקרית של פיקוח בסביבה המיידית של שדה התעופה היא באמצעות תצפית ישירה ממגדל פיקוח. המגדל הוא מבנה גבוה, בעל חלונות מרובים, הממוקם בשטח שדה התעופה. הפקחים הנמצאים במגדל אחראים להפרדה ולתנועה יעילה של כלי טיס, כלי רכב הנעים על מסלולי שדה התעופה וכלי טיס הטסים בקרבת שדה התעופה, בדרך כלל במרחק של עד 5 מיל ימי (9.2 ק"מ) מן המגדל.
בחלק ממגדלי הפיקוח נעזר הפקח במכשיר מכ"ם. פקחים עשויים להיעזר במערכת מכ"ם הקרויה מכ"ם מעקב משני (Secondary Surveilance Radar) כדי לפקח על טיסות המתקרבות ומתרחקות מן השדה. תצוגת המסך של מכשיר זה כולל מפה של האזור, מיקום כלי הטיס השונים, ותגיות מידע הצמודות להדמיית המטוס ומכילות את זיהויו, מהירותו, כיוונו ואף מידע נוסף. המידע המוצג במכ"ם מעקב משני בדרך כלל, מבוסס על נתונים המתקבלים ממערכת הזיהוי עמית-טורף שמותקנת בהם.
תחומי האחריות של פקחי המגדל מתחלקים לשלושה: פיקוח קרקעי, פיקוח אווירי וכן הרשאות תנועה. בשדות תעופה עמוסים מאוד עשויים להימצא תחומי פעילות נוספים במגדל הפיקוח, כגון, פיקוח רחבת החניה, או תכנון תנועה קרקעית. אף שנוהלי העבודה בכל מגדל פיקוח עשויים להיות שונים ואף חלוקת התפקידים עשויה להשתנות ממגדל פיקוח אחד למשנהו, החלוקה הבאה לתחומי אחריות מתארת באופן כללי את העבודה במגדל.