stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביקורת המקרא

עמוד השער של ריצ'רד סיימון היסטוריה ביקורתית (1685), יצירה מוקדמת של ביקורת המקרא.
ביקורת המקרא היא תחום מחקר אקדמי של המקרא והספרות הקשורה בו: התנ"ך, הספרים החיצוניים, ובדרך כלל גם הברית החדשה. במחקר הישראלי חקר הברית החדשה נלמד בדרך כלל כתחום נפרד, ועל פי רוב המונח ביקורת המקרא משמש בו לציון חקר התנ"ך והספרים החיצוניים בלבד.
בשונה מפרשנות המקרא המסורתית, ביקורת המקרא איננה עוסקת בטקסט מנקודת מוצא דתית, אלא מבקשת לחקור אותו בכלים פילולוגיים ככל טקסט עתיק אחר. לפיכך השאלות המרכזיות שעולות בתחום זה הן: מתי, היכן, מדוע ובאילו נסיבות נכתב טקסט מסוים, אילו השפעות תרמו לעיצובו ומהם המקורות מהם נגזר. השערות בולטות שנוסחו במטרה לענות על שאלות אלה הן השערת התעודות בחקר התורה והשערת שני המקורות בחקר הבשורות שבברית החדשה.
ביקורת המקרא שימשה בשחזור ובעריכה-מחדש של נוסח הברית החדשה במאה ה-20, לאחר דחיית סמכות הטקסטוס רצפטוס, וממלאת תפקיד חשוב בחיפוש אחר ישו ההיסטורי. ביקורת המקרא עוסקת גם בעברית מקראית, בארמית עתיקה וביוונית קוינה, השפות בהן חובר הטקסט, לרבות משמעות הביטויים בהקשרם, ושימור הנוסחים והשינויים שחלו בהם. תת־התחום הבודק שינויי וחילופי נוסח נקרא ביקורת נוסח המקרא, או "הביקורת הנמוכה".
ביקורת המקרא נסמכת על מגוון תחומים אקדמיים ובהם ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה, פולקלור, בלשנות, היסטוריה ולימודי דתות.
היסטוריה של ביקורת המקרא > בימי הביניים

כבר בראשית ימי הביניים עלו טענות מוסלמיות על זיופים (תחריף, تحريف) שעשו היהודים (והנוצרים) בספריהם. טענות כאלו עלו בקוראן בסורת אל-בקרה, ובמסורות חדית' בעקבותיה.
אחת הטענות שנפוצו בהקשר זה הייתה שעזרא הסופר שִכתב את התורה מתוך מגילות משה וזכרונות ששרדו את חורבן בית ראשון. היהודי שהתאסלם "סמואל אל-מוגרבי", בספרו אפחאם אל-יהוד, הרחיב על כך וקבע כי "התורה שבידיהם היא למעשה ספר עזרא (كتاب عزرا), לא ספרו של האל". לדבריו התורה במקור ניתנה רק לכוהנים בני לוי, זאת בעוד בקרב בני ישראל הופצה רק שירת האזינו לבדה.
מופעים של אנכרוניזם וסתירות בתוך התורה הובילו גם מלומדים ופילוסופים יהודים, כמו יצחק אבן ישוש ואברהם אבן עזרא, להכין רשימה של תוספות בתורה שנכתבו לאחר תקופת משה, זאת מבלי לערער את התפיסה המסורתית לפיה הוא כתב את רוב רובם של חמשת החומשים. גם רשב"ם, רבי יהודה החסיד, ר' יוסף טוב עלם ורבנים נוספים העירו על מילים או ביטויים מסוימים בתורה כי לא משה כתבם.
הנוצרי הראשון שהעלה ספקות במסורת היהודית-נוצרית הוותיקה בכך שמשה חיבר את חמשת הספרים הוא התאולוג הפרוטסטנטי אנדראס פון קרלשטאדט (אנ') (1486-1541). בספרו הוא בוחן את האפשרות לפיה עזרא הסופר הוא מחבר התורה, אך הוא מגיע למסקנה לפיה אין הדבר כך.
היסטוריה של ביקורת המקרא > במאה ה-20

בתחילת המאה העשרים, ביקורת המקרא עוצבה על ידי שני זרמים עיקריים והוויכוח ביניהם. ראשית, התעוררה ביקורת צורה והפנתה את מוקד ביקורת המקרא ממחבר לז'אנר, ומפרט לקהילה. לאחר מכן, החל מאמץ מלומד להשיב את הרלוונטיות התאולוגית של התנ"ך.  קרל בארת (1886–1968), רודולף בולטמן (1884–1976), ואחרים התרחקו מעיסוק בשאלה לגבי ישו ההיסטורי והתרכזו במקום זאת בקריגמה (אנ')- המסר של הברית החדשה.
בסביבות אמצע המאה ה-20 החל שינוי בהרכב הדתי של מבקרי המקרא. זה נבע משינוי בתפיסה לפיה המאמץ הביקורתי אפשרי לא רק על בסיס הנחות יסוד של פרוטסטנטיות ליברלית. באמצע המאה העשרים החלה גם ביקורת עיבוד (אנ') של המקרא. בעוד שביקורת הצורה חילקה את הטקסט ליחידות קטנות, העריכה הדגישה את השלמות הספרותית של היחידות הספרותיות הגדולות יותר.
גילוי מגילות ים המלח בקומראן בשנת 1948 חידש את העניין בתרומות הפוטנציאליות של הארכאולוגיה לחקר המקרא, אך הוא גם הציב אתגרים לביקורת המקרא. לדוגמה, רוב הטקסטים של מגילות מדבר יהודה קשורים קשר הדוק לטקסט המסורה שעליו מבוססת הברית הישנה הנוצרית, בעוד שטקסטים אחרים דומים יותר לתרגום השבעים (הגרסה היוונית העתיקה של הטקסטים העבריים) ואחרים קרובים יותר לחומש השומרוני. דבר זה זה העלה את השאלה האם יש או אין דבר כזה "טקסט מקורי" של התנ"ך. ואת הטענה כי אם אין טקסט מקורי, חלק גדול ממטרת הביקורת הטקסטואלית מוטל בספק.
לאחר 1970, החלה ביקורת המקרא להשתנות באופן רדיקלי ומרחיב:  הביקורת החדשה, שהתפתחה כתוספת לביקורת ספרותית, עסקה בפרטי הסגנון. באותה תקופה התפתחה גם היסטוריציזם חדש (אנ'), תיאוריה ספרותית המתבוננת בהיסטוריה דרך כלים מתחום הספרות. ביקורת המקרא החלה ליישם גישות ספרותיות חדשות כמו סטרוקטורליזם וביקורת רטורית (אנ'), שהתרכזו פחות בהיסטוריה ויותר בטקסטים עצמם. בשנות ה-70 קידם חוקר הברית החדשה אי.פי. סנדרס (אנ') את הפרספקטיבה החדשה על פאולוס, אשר השפיעה רבות על השקפות מלומדים על היחס בין הנצרות הפאולינית לנצרות היהודית באיגרות פאולוס. סנדרס גם קידם את המחקר של ישו ההיסטורי על ידי הצבת חייו של ישו בהקשר של יהדות בית המקדש השני של המאה הראשונה. בשנת 1974 פרסם התאולוג הנס פריי את The Eclipse of Biblical Narrative, שהפך לציון דרך. דברים אלה הובילו ללהתפתחות של פרשנות פוסט-ביקורתית. התקופה השלישית של מחקר ממוקד על ישו ההיסטורי החלה ב-1988.
עד שנות 1990, ביקורת המקרא כדיסציפלינה היסטורית בעיקרה השתנתה לקבוצה של דיסציפלינות שלעיתים קרובות יש להן אינטרסים שונים ואף מנוגדים: נוספו נקודות מבט חדשות מאנשים עם מוצא אתני שונה, תאולוגיה פמיניסטית, קתוליות ויהדות שהציעו תובנות שבעבר התעלמו מהן רוב החוקרים, שהיו גברים לבנים פרוטסטנטים ששלטו בביקורת המקרא מראשיתה. הגלובליזציה הביאה גם היא השקפות עולם שונות, בעוד שתחומים אקדמיים אחרים כמו לימודי המזרח הקרוב, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה הפכו פעילים גם בהרחבת ביקורת המקרא. נקודות מבט חדשות אלו יצרו מודעות לכך שניתן לפרש את התנ"ך באופן רציונלי מנקודות מבט רבות ושונות. בתורה, מודעות זו שינתה את התפיסה המרכזית של ביקורת המקרא מקריטריונים של שיפוט נייטרלי לזו של התחלת הכרה במגוון השונות. הטיות שהקורא מביא עימו ללימוד הטקסטים.
סוגים וענפים בביקורת המקרא

הסוגים העיקריים של ביקורת המקרא הם:
ביקורת טקסטואלית (אנ'), העוסקת בביסוס הטקסט המקורי או הסמכותי ביותר.
ביקורת פילולוגית, שהיא חקר שפות המקרא (כמו עברית, ארמית) לצורך ידע מדויק של אוצר מילים, דקדוק וסגנון התקופה.
ביקורת ספרות, המתמקדת בז'אנרים הספרותיים השונים שקיימים בטקסט על מנת לחשוף עדויות בדבר תאריך החיבור, זהות המחברים והתפקוד המקורי של סוגי הכתיבה השונים המרכיבים את הטקסט המקראי.
תולדות המסורות, המנסה להתחקות אחר התפתחות המסורות שבעל פה שקדמו לטקסטים כתובים.
חקר הסוגים, או ביקורת צורה, המסווגת את החומר הכתוב לפי הצורות הפרה-ליטוריות, כגון משל או מזמור.
ביקורת המקרא נחלקת לשני ענפים נפרדים: הביקורת הגבוהה, שעסקה בניסיון לזהות את המקורות הספרותיים מהם התפתח הטקסט המקראי, והביקורת הנמוכה, שעניינה בשיבושים ובשינויים שחלו לכאורה בטקסט המקראי במהלך העתקתו לאחר גיבושו הסופי. מונחים אלו לא נמצאים בשימוש בימינו. כיום מקובל להבחין בין שני תחומים:
הביקורת ההיסטורית או ביקורת דיאכרונית (המכונה גם "הביקורת הגבוהה"): מתייחסת לתולדותיו של הטקסט והתפתחותו לאורך הזמן. עוסקת בהיבטים שהידע ההיסטורי יכול לשפוך עליהם אור, כמו שאלות מתי נכתב הטקסט, מי עשוי להיות הכותב וכדומה.
הביקורת הספרותית או ביקורת סינכרונית (המכונה גם "הביקורת הנמוכה"): מתייחסת לפן הספרותי של הגרסה הסופית של הטקסט שנמצאת בידנו כיום. עוסקת בשאלות כמו עבור מי נכתב הטקסט, מה הייתה מטרת כותביו ואיזו התפתחות חלה בטקסט במשך השנים.
הביקורת ההיסטורית הייתה התחום הדומיננטי של ביקורת המקרא עד סוף המאה ה-20, אז מבקרי המקרא החלו לעסוק יותר בחקר משמעות הטקסט ומקורותיו. עיסוק זה פיתח שיטות שונות שהתבססו על תחום הביקורת הספרותית הקלאסית. ביקורת מתקופתנו עוסקת יותר בנקודות מבט חדשות, הנשענות על ספרות ועל גישות שונות מתחום הסוציולוגיה, מתוך מטרה להבין את הטקסט ואת העולם בו הוא נוצר.
מתודה

חקר המקרא מתייחס לטקסטים המקראיים ככאלו שנכתבו על ידי בני אדם, ולא נמסרו בהתגלות, ופונה לחקור אותם ככאלו.
התנ"ך אינו נחקר כיצירה אחת מוגמרת, אלא כיצירה המורכבת מטקסטים רבים, מסוגות שונות, בסגנונות כתיבה שונים ובאוצר מילים המתאים לתקופות ומקומות שונים, וחוקרי המקרא בוחנים ומאפניים כל אחד מהטקסטים האלו. עדויות מצטברות מצביעות על כך שכמעט אין ספר מספרי התנ"ך שנכתב מתחילתו ועד סופו בידי מחבר בודד ובתקופה אחת, אלא שספרי התנ"ך נכתבו ונערכו על ידי מחברים רבים מתקופות שונות, בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-2 לפנה"ס, כאשר כל שכבה נוספת של טקסט נערכה מתוך מטרה שונה, הקשורה לנסיבות החברתיות והפוליטיות של אותה תקופה. לפיכך, חוקרי המקרא מנסים לתארך בשיטות שונות כל שכבה של הטקסט, להציב את הטקסט בהקשר פוליטי וחברתי של תקופה מסוימת, לגזור מהקשר זה את הרקע של הכותבים ולנסות להעריך את המסרים והשאיפות שקיוו להשיג בטקסט.
מכיוון שקיימת השפעה הדדית בין תרבויות סמוכות – ובעיקר השפעה של האימפריות הגדולות, בעלות התרבות המפותחת, על התרבויות שתחת שליטתן או השפעתן, דוגמת ישראל ויהודה בזמן כתיבת ספרי התנ"ך – בחקר המקרא השאיפה היא לקבל פרספקטיבה רחבה מבחינת חקר האזור כולו, ולבצע השוואה לטקסטים מתרבויות אזוריות אחרות שמתוארכות לתקופות הרלוונטיות. תפיסה נפוצה במחקר מעריכה על פי הממצאים הארכאולוגים הידועים למחקר העדכני (2018), כי עד לשלב מסוים בתחילת האלף הראשון לפני הספירה, לא הייתה באזור ישראל ויהודה כתיבה ספרותית משוכללת, המאפשרת תיאורים מפורטים וקווי עלילה מורכבים, אלא רק כתובות מעטות של משפטים קצרים ואינפורמטיים. מכך משתמע, כי סוגים מסוימים של טקסטים שמתייחסים לתקופה קדומה יותר בהכרח הועלו על הכתב מאות שנים לאחר ההתרחשויות שאותה באו לתאר, ולפיכך רבים מהסיפורים משקפים מסורות עתיקות שהועברו בעל פה מדור לדור, ומקובל שספגו בהכרח השפעות תקופתיות שונות. כך, כאשר בוחנים בחקר המקרא טקסטים אשר מתארים התרחשויות שקדמו לשנת 800, מנסים להשוות אותם לתעודות קדומות יותר מהמזרח התיכון הקדום – למשל ממצרים, אשור ובבל – אשר כתיבתן מתוארכת לזמן המאורעות עצמו, וכן לממצאים ארכאולוגיים המתוארכים לתקופה הרלוונטית.
התייחסות הממסד הדתי

הכנסייה הקתולית אסרה והוקיעה את המחקר הביקורתי ב-1893 באנציקליקה Providentissimus Deus ("האל המשגיח"). ב-1943 התהפכה הגישה עם פרסום Divino afflante Spiritu ("בהשראת רוח הקודש"), שהתירה לראשונה ועודדה גישה אל פשט הכתוב בשפות המקור ובאמצעים מדעיים, ולא דרך הוולגטה הלטינית והמסורת הפרשנית. ניצחונם החלקי של הליברלים בוועידת הוותיקן השנייה התבטא גם באשרור היחס המקבל כלפי ביקורת המקרא: המסמך הדוגמטי בשאלת ההתגלות Dei Verbum ("דבר האל") נקט בגישה מהפכנית, אם כי בלשון זהירה, וקבע ש”מאחר שכל מה שנכתב הוא בחזקת השראה מרוח הקודש, חובה להכיר בכתבי הקודש כמורים באמונה וללא טעות את האמיתות שהאל רצה להעביר.” הצהרה זו תיקפה את קדושתם של הכתבים ללא תלות בזהות המחברים או בתאריך הכתיבה. במקביל, הודגש מאז הצורך במחויבות לסמכות המגיסטריום לפרש ולעיקרי האמונה.
בקרב הפרוטסטנטים התפתחו שני מחנות. המחנה הליברלי, ברוח פתיחותו הכללית, אימץ באופן גורף את הממצאים. רוב התאולוגים הליברלים של המאה ה-19 עסקו גם בביקורת המקרא. ההשלכות על מושגי ההתגלות והאלוהים היו מרחיקות לכת, עד כדי כך שהואשמו ברידוד הנצרות לכדי אתוס מוסרי חילוני סתם; מאוחר יותר, רבים מיוצאי אסכולה זו אכן פנו לנטורליזם דתי ולניסיון לתקף את האמונה על בסיס החוויה האנושית, ללא ייחוס שום סמכות אמיתית לטקסט המקרא. מנגד, קמה התנועה הפונדמנטליסטית (אנ') שקבעה כעיקר אמונה שלא רק שהמקרא היה חף משגיאות ככלל או שסמכותו המוסרית הייתה על-זמנית, אלא שפשט הטקסט נכון עובדתית, בכל היבט, מילה במילה. גישה זו התרככה לקראת סוף המאה ה-20, אך התפישה המילולית הבלתי-מתפשרת עודנה רכיב חשוב של הראייה הפונדמנטליסטית.
ביהדות, ממצאי הביקורת ואתגרי המודרניות בכלל הובילו חלק מההוגים היהודים, כמו אצל הנוצרים, לניסיונות לפשרם עם האמונה הקיימת או לסדרה מחדש בהתאמה אליהם. הזרם הרפורמי אימץ מראשיתו את הביקורת, בעזרת מושג התגלות שונה מהמסורתי. הקונסרבטיבים התנגדו לה בתחילה, ואף שהסכימו לבחינה של הספרות הרבנית דחו כל ניתוח של המקרא עצמו; שניאור זלמן שכטר תיאר את הביקורת הגבוהה כ"אנטישמיות גבוהה". בשנות ה-1920 החל עיסוק מהוסס בתחום, ועד שנות ה-70 הביקורת לא רק שהתקבלה, אלא שהזרם אימץ תאולוגיות לא-מילוליות של המקרא כמעט באופן גורף.
ביהדות האורתודוקסית רווחה בדרך כלל התנגדות נחרצת לביקורת או התעלמות פשוטה. הרב דוד צבי הופמן כתב ב-1904 את "ראיות מכריעות נגד ולהויזן" בו שלל את תקפות הביקורת, וספרו התקבל בקרב החוגים השמרניים כשנצרכו להתייחס אליה. מן העבר האחר יצר מרדכי ברויאר שיטה תאולוגית חדשה, "שיטת הבחינות", אותה ראה כמאפשרת אמונה בתורה מן השמים במקביל לקבלת ממצאי הביקורת. לשיטתו, האל בחר לכתוב את התורה מלכתחילה בכמה סגנונות שונים, על פי דרכים שונות שבהן הוא נוהג להתגלות. הרעיונות שלו ושל תלמידיו נותרו נחלת חוגים מעטים. בממסד האורתודוקסי ביקורת המקרא התקבלה לאורך השנים בדרך כלל בהתנגדות קשה, שהתבטאה למשל בנידויו של המועמד לרב הראשי הבריטי לואיס ג'ייקובס.
למרות זאת, רבים מחוקרי המקרא הביקורתיים המובילים בעבר ובהווה הם יהודים אורתודוקסים, ביניהם משה דוד קאסוטו, יצחק אריה זליגמן, מיכאל פישביין, יעקב כדורי, אביגדור הורוויץ, ישראל קנוהל, ברוך שורץ ואחרים. חוגים ליברליים באורתודוקסיה המודרנית מביעים כיום הסכמה מסוימת עם טענות הביקורת.
ראו גם

השערת התעודות
תיארוך ספרי התנ"ך
ארכאולוגיה מקראית
ספר המושיעים
מערכת המשפט של רוסיה

מערכת המשפט של רוסיה (ברוסית: Судебная система России) היא מערך של רשויות שיפוט ובתי משפט האחראים לניהול מערכת השפיטה הרוסית.
הרשות השופטת ברוסיה פועלת מכוח חוקים פדרליים וסעיפים בחוקת הפדרציה הרוסית. פעולות הרשות השופטת מעוגנים בסעיף 1 בחוק הפדרלי החוקתי "אודות מערכת המשפט של רוסיה" מה-31 בדצמבר 1996 (שתוקן ב-5 בפברואר 2014).
מערכת המשפט הרוסית היא רשמית מערך שפיטה עצמאי נפרד מהרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
מימון בתי המשפט הפדרליים ובתי משפט השלום מגיע ישירות מהתקציב הפדרלי.
מבנה

|  | בתי משפט חוקתיים | בתי משפט רגילים> פעילות מעוגנת | בתי משפט רגילים> פעילות מעוגנת | בתי משפט רגילים> בתי דין צבאיים | בתי משפט לערעורים | בתי משפט לערעורים | גוף מפקח |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תחומי שיפוט | פועלים בכפוף לחוקי רוסיה וסעיפי החוקה כמו גם הנחיות בין המשפט החוקתי. בהתאם לצווים משפטיים | ענייני פלילים, אזרחיים ועניינים מינהליים | ענייני פלילים, אזרחיים ועניינים מינהליים | עניינים אזרחיים, פליליים ומינהליים וניהול תיקים נגד חיילים וארגונים בעלי אופי צבאי | ויכוחים משפטיים בענייני עסקים וכלכלה | ויכוחים משפטיים בענייני עסקים וכלכלה | ערעור על החלטות להשהיית שופט והפסקת פעילות בתי משפט עקב הפרות חוק |
ברמה הפדרלית
| בית דין גבוה (גוף מפקח) | בית המשפט לחוקה של רוסיה | בית המשפט העליון של רוסיה | בית המשפט העליון של רוסיה | בית המשפט העליון של רוסיה | בית המשפט העליון של רוסיה | בית המשפט העליון של רוסיה | בית המשפט העליון של רוסיה |
| ערכאה ברמה 4 | — | בוחנים תיקים אזרחיים ומינהליים של בית המשפט העליון. | בוחנים תיקים אזרחיים ומינהליים של בית המשפט העליון. | גופי שפיטה בנושאים כלכליים | גופי שפיטה בנושאים כלכליים | המועצה הדיסצפלינית |  |
| ערכאה ברמה 3 | — | נשיאות בית המשפט העליון, בתי המשפט הרפובליקניים, בתי המשפט המחוזיים, בתי המשפט של הערים הפדרליות, בתי משפט של המחוזות | נשיאות בית המשפט העליון, בתי המשפט הרפובליקניים, בתי המשפט המחוזיים, בתי המשפט של הערים הפדרליות, בתי משפט של המחוזות | נשיאות בתי הדין הצבאיים | בתי דין מחוזיים לבוררות דנים בהפרות בתחום המשפט והאצת יישום צווי משפט | המועצה הדיסצפלינית | בית דין לזכויות יוצרים עוסק בהגנת זכויות הפרט ובהגנה על זכויות יוצרים. |
| ערכאה ברמה 2 | — | בתי דין העוסקים בענייני מינהל של בתי המשפט המחוזיים. בוחנים תיקים הקשורים להגהה על סודות מדינה ותיקים פליליים בעלי חשיבות משפטית עליונה. הגשת ערעור על החלטות בתי משפט אלה יתבצע מול נשיאות בית הנשפט העליון בלבד. | מועצת הערעור של בית המשפט העליון דנה בערעורים המוגשים אליה מבתי דין נמוכים יותר. ערעורים מוגשים לאחר מכן לנשיאות בית הנשפט העליון | בתי דין צבאיים מחוזיים דנים בתיקים אזרחיים ומינהליים הקשורים לענייני סודות מדינה, תיקים פליליים חמורים וערעורים שהוגשו מבתי דין צבאיים. | בתי דין לבוררות | בתי דין לבוררות |  |
| ערכאה רמה 1 | — | בתי משפט עירוניים ואזוריים | בתי משפט עירוניים ואזוריים | בתי דין צבאיים | בתי דין אזוריים לבוררות | בתי דין אזוריים לבוררות |  |
ברמה האזורית
|  | בית דין חוקתי אזורי | בית משפט השלום | בית משפט השלום | — | — | — | — |
בתי המשפט

בית משפט הוא ערכאה לה נותנת המדינה סמכות שפיטה כללית. שיטת המשפט הרוסית כוללת מערכת בתי משפט אזרחיים ולצידם בתי דין צבאיים, בתי דין לעבודה ובתי משפט מנהליים. על אכיפת פסקי הדין הניתנים בערכאות אלו מופקד שירות ההוצאה לפועל הפדרלי (Федеральная служба судебных приставов).
ככלל, סמכות שיפוט בעניין כלשהו בפדרציה הרוסית נתונה לאחת משלוש הערכאות של בתי המשפט.
ביקורת

לדברי הסוציולוג סרגיי גראדירובסקי, החברה הרוסית מתייחסת אל מערכת המשפט כמערך המשרת את השלטון ולא בהכרח מהווה בלם או חוסן משפטי.
מכאן נובע חוסר הפופולריות של מערכת המשפט הרוסית שצברה לעצמה מוניטין כמערכת משפט לא עצמאית התלויה במשטר.
לפי נתוני מרכז לבאדה, חוסר שביעות רצון האזרחים מפני מערכת המשפט מבטא למעשה חוסר שביעות רצון מהשלטון.
הערות שוליים

↑  בתי הדין החוקתיים האזוריים, מהווים ערכאה משפטית עצמאית בתחומי שיפוטם ואינם כפופים למחוזות אלא לבית המשפט לחוקה בלבד.
↑  במסגרת פעילותו בוחן תיקים פליליים, אזרחיים ומינהליים כבית משפט הנמוך ביותר והערכאה המשפטית הראשונה אליה פונים האזרחים. גופי שיפוט בכירים יותר דניתן לערער הם בתי דין מחוזיים ובתי משפט עירוניים.
↑  Культурная бесполитика. Сергей Градировский | Центр гуманитарных технологий
↑  Зависимость от исполнительной власти губит репутацию российских судов — ПРАВО.RU
איש השנה של "העולם הזה"

איש השנה של "העולם הזה" נבחר מדי תחילת שנה עברית על ידי עורך השבועון "העולם הזה", אורי אבנרי בעקבות הרעיון של איש השנה של המגזין "טיים". כאיש השנה נבחר שלדעת אבנרי השפיע ביותר על השנה החולפת, לחיוב או לשלילה. הגיליון שבו הופיע איש השנה הוקדש רובו ככולו לאישיות שנבחרה. הוא נפתח במאמר מקיף של אבנרי על האיש שנבחר, הביוגרפיה שלו, עמדותיו ודעותיו. בהמשך הובא ניתוח אירועי השנה שחלפה ושורת כתבות על אנשי השנה בתחומי החיים השונים בישראל ומחוצה לה.
לראשונה פורסם איש השנה לשנת תשי"א, בגיליון של 27 בספטמבר 1951. איש השנה הזה, העולה החדש האלמוני הוא המקרה היחיד שבו נבחרה קבוצה ולא אדם יחיד. אבנרי נימק את בחירתו: "איש השנה של תשי״א הוא האדם המסמל את המהפכה האמיתית בחיי המדינה: העולה המיליון שהגיע לארץ ישראל מאז כיבוש הארץ מידי הטורקים; איש השנה של תשי"א הוא העולה השבע מאות אלף לישראל, מאז הקמתה, הבא ארצה השבוע; איש השנה של תשי"א הוא כל אזרח שני במדינה — שעלה אליה אחר ה' באייר תש"ח".
אריאל שרון נבחר שלוש פעמים לאיש השנה. משפחת דיין תרמה שלושה אנשי השנה: משה דיין (תשכ"ז), בתו יעל דיין (תשי"ט) ובנו אסי דיין (תש"ל). רק שלוש נשים נבחרו לאיש השנה: יעל דיין, גולדה מאיר (תשל"ב) וגאולה כהן. שלושה שאינם ישראלים נבחרו כאיש השנה: גמאל עבד אל נאצר, אדולף אייכמן ורוחאללה ח'ומייני. אריה דרעי, איש השנה תשמ"ט היה האחרון שנבחר על ידי אבנרי.
אנשי השנה

תשי"א: העולה החדש האלמוני
תשי"ב: אמיל שמורק
תשי"ג: חיים כהן
תשי"ד: ישראל קסטנר
תשט"ו: שמואל תמיר
תשט"ז: גמאל עבד אל נאצר
תשי"ז: משה דיין
תשי"ח: עמוס חכם
תשי"ט: יעל דיין
תש"ך: אדולף אייכמן
תשכ"א: פנחס לבון
תשכ"ב: רוברט סובלן
תשכ"ג: דוד בן-גוריון
תשכ"ד: לוי אשכול
תשכ"ה: דוד בן-גוריון (2)
תשכ"ו: פנחס ספיר
תשכ"ז: משה דיין (2)
תשכ"ח: אריה רגב
תשכ"ט: חיים בר-לב
תש"ל: אסי דיין
תשל"א: יצחק בן-אהרן
תשל"ב: גולדה מאיר
תשל"ג: אריאל שרון
תשל"ד: הנרי קיסינג'ר
תשל"ה: יצחק רבין
תשל"ו: משה לוינגר
תשל"ז: מנחם בגין
תשל"ח: עזר ויצמן
תשל"ט: רוחאללה ח'ומייני
תש"ם: גאולה כהן
תשמ"א: אריאל שרון (2)
תשמ"ב: אריאל שרון (3)
תשמ"ג: מנחם בגין (2)
תשמ"ד: מאיר כהנא
תשמ"ה: שמעון פרס
תשמ"ו: יצחק שמיר
תשמ"ז: עמירם ניר
תשמ"ח: דן שומרון
תשמ"ט: אריה דרעי
הערות שוליים

↑  "העולם הזה", גיליון 726 מ-27 בספטמבר 1951
↑  השער, "העולם הזה", גיליון 726 מ-27 בספטמבר 1951, עמוד 2
ניקולס ר. מור

ניקולס רוקסטון מור (באנגלית: Nicholas Ruxton Moore‏; 21 ביולי 1756 – 7 באוקטובר 1816) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
ביוגרפיה

מור נולד ב-21 ביולי 1756 ליד בולטימור בפרובינציית מרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא שירת כחבר בצוערים העצמאיים של גיסט בבולטימור ושירת לאורך חלקה הגדול של מלחמת העצמאות, והשיג דרגת קפטן. הוא שימש כמפקד ה-Baltimore Light Dragoons במהלך המלחמה. בזמן שירותו, כתב מור לג'ורג' וושינגטון בבקשה לקבל את התפטרותו מהצבא; ג'ורג' וושינגטון, באמצעות מכתב שנכתב על ידי ג'יימס מקהנרי, העניק אישור למור להתפטר בתנאי שיסדיר את כל חשבונותיו עם הרגימנט שלו. הוא גם נטל חלק פעיל בדיכוי מרד הוויסקי ב-1794.
בשנת 1794, מור רכש נכס מצפון לבולטימור המכונה "הרפתקת בוסלי", חווה המכילה 350 דונם הממוקמת מעט צפונית לאגם רולנד המודרני. האזור שבו נמצא הנכס שלו מכונה בדרך כלל Ruxton-Riderwood, מרילנד.
מור כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1801 ו-1802. בשנת 1803, הוא נבחר כדמוקרטי-רפובליקאי לקונגרס השמיני ולשלושת הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן מ-4 במרץ 1803 ועד 3 במרץ 1811. במהלך אותה תקופה הוא שימש כציר כללי מ-1803 עד 1807 וייצג את המחוז החמישי מ-1807 עד 1811. בקונגרס כיהן כיו"ר הוועדה לחשבונות (הקונגרסים העשירי וה-11). הוא לא הצליח להיבחר מחדש לקונגרס ה-12. מאוחר יותר מונה מור למפקד לוטננט קולונל של רגימנט הפרשים של המחוז השישי של מרילנד ב-20 בפברואר 1812.
בשנת 1812 נבחר מור לקונגרס ה-13 וה-14 וכיהן מ-4 במרץ 1813, עד להתפטרותו ב-1815 לפני כינוס הקונגרס ה-14. הוא שימש שוב כיו"ר הוועדה לחשבונות (הקונגרס ה-13). הוא מת בבולטימור ב-7 באוקטובר 1816.
הערות שוליים

1 2 3  Nicholas Ruxton Moore historic marker Retrieved: February 4, 2016.
↑  Historical Marker Project Retrieved: February 4, 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: M000909
מיקי מאוס במחנה גירס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הורסט רוזנטל 
 מקום התרחשות:  מחנה המעצר גירס 
 תקופת התרחשות:  השואה 
 הוצאה
 הוצאה:  מוזיאון השואה (פריז) 
 תאריך הוצאה:  2014 
 
מיקי מאוס במחנה גירס (בצרפתית: Mickey au Camp de Gurs)  היא חוברת קומיקס צרפתית משנת 1942 מאת הקריקטוריסט הצרפתי יליד גרמניה ממוצא יהודי הורסט רוזנטל. רוזנטל יצר אותו כשהיה אסיר במחנה המעצר גירס בצרפת במלחמת העולם השנייה. בקומיקס מופיע מיקי מאוס של וולט דיסני, שנעצר בחשד שהוא יהודי ונשלח לגירס. רוזנטל הכיר במקורו של גיבורו על ידי הוספת ההצהרה "Publié Sans Autorisation de Walt Disney" ("פורסם ללא רשותו של וולט דיסני")  לכריכה הקדמית. רוזנטל היה עצור בגירס ואחרי שנתיים, בספטמבר 1942, גורש לאושוויץ; הוא נרצח ביום הגעתו.
מיקי מאוס במחנה גירס ראה אור לראשונה ב-2014 בפריז על ידי קלמן-לוי ו-מוזיאון השואה בפריז, 72 שנים לאחר כתיבתו. מיקי מאוס במחנה גירס כונה "אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר ששרדו לקומיקס מהשואה" ו"אולי הנרטיב האמנותי הרציף המוקדם ביותר העוסק בשואה".
תקציר

החוברת "מיקי מאוס במחנה גירס" מציגה סיפור מפי מיקי מאוס של וולט דיסני. מיקי נעצר בצרפת על ידי הז'נדרמריה של צרפת של וישי כי לא הצליח להשיג תעודת זהות. הוא אומר לשופט שאין לו אמא ושאביו הוא וולט דיסני. כשהוא נשאל אם הוא יהודי, עונה מיקי שאין לו מושג. השופט מגיע למסקנה שמיקי חייב להיות יהודי, והוא נשלח למחנה המעצר גירס. שם הוא חווה את תנאי החיים הקשים של המחנה וחוקיו המעיקים. הוא זקוק לזכוכית מגדלת כדי לראות את מנת המזון שלו ופוגש אסירים שנראה שהם בקנוניה עם הרשויות. מיקי מחליט שזה לא בשבילו, ומכיוון שהוא דמות מצוירת, הוא מוחק את עצמו מהמחנה ומצייר את עצמו בהליכה לאמריקה:
"וכך, בגלל שאני לא יותר מציור, שפשפתי את עצמי במשיכת המחק... ו... טא-דא..!!! המשטרה תמיד יכולה לבוא ולחפש אותי בארץ החירות, השוויון והאחווה (אני מדבר על אמריקה!)"
יצירות אמנות והיסטוריית פרסומים

מיקי מאוס במחנה גירס הוא רצועת קומיקס בת 15 עמודים, 13 איורים, שכתב ואייר רוזנטל  בדיו שחור וצבעי מים על נייר A5. הטקסט הוא בכתב יד והאיורים הם בשחור-לבן בחלק מהעמודים ובאחרים צבעוניים. מבקרת האמנות הילרי שיוט (Hillary L. Chute) הציעה בספרה "אסון מאויר" (Disaster Drawn) משנת 2016 שייתכן שמחסור בצבע בעבודתו של רוזנטל נבע מאי זמינות החומרים באותה תקופה.
הלוח הרביעי כולל תצלום של מחנה המעצר גירס ובו עשרות צריפים בשורות. תצלום זה הודבק על דף הקומיקס לצד הטקסט וציור של מיקי המבוהל בוהה במבטו הראשון במחנה.
בשנת 1978 נתרמה היצירה מיקי מאוס במחנה גירס למרכז התיעוד היהודי בפריז על ידי משפחת הנסבאכר. לא ידוע איך המשפחה רכשה את הספר. הוא הגיע לקהל רחב יותר ב-2011 כאשר ארט ספיגלמן, יוצר הרומן הגרפי מאוס משנת 1991, שמתאר יהודים כעכברים, הזכיר אותו בספרו, MetaMaus. שפיגלמן כתב כי גילוי הקומיקס של רוזנטל הוא "עוד תוקף שנתקלתי בו בדרך לספר שיש לה שורשים עמוקים".
מיקי מאוס במחנה גירס יצא לאור לראשונה ב-2014, יחד עם שניים מספרי הקומיקס הנוספים של רוזנטל שיצר בעת מעצרו בגירס, בהוצאת קלמן-לוי ומוזיאון השואה בפריז. האוסף, שכותרתו Mickey à Gurs: Les Carnets de dessin de Horst Rosenthal (מיקי בגירס: ספרי הקומיקס של הורסט רוזנטל), חובר ונערך על ידי מדען המדינה וההיסטוריון הבלגי יואל קוטק (Joël Kotek) והעיתונאי והאוצר הצרפתי דידייה פסמוניק (Didier Pasamonik).