נגד הגליליים
תקציר החיבור > מה שהיוונים והעברים אומרים על האלוהי

יוליאנוס ממשיך לדון במיתוסי הבריאה של היוונים והיהודים, ומצטט את תיאור ספר בראשית. הוא מלגלג על הרעיון לפרש פשוטו כמשמעו את התיאור היהודי, וטוען שזה בלתי אפשרי מבחינה הגיונית: הוא שואל כיצד זה סביר שאלוהים לא ידע שהאשה שברא כעזר כנגדו של אדם, לא תביא לאדם ברכה, אלא דווקא צרה, בהיותה שותפה לסיבה לגירושם מגן עדן? כיצד הצליח הנחש לדבר שפה אנושית? האם זה לא מוזר ביותר שאלוהים מנע מבני האדם שברא את היכולת להבדיל בין טוב ורע? הרי ברור כי כך האדם לא יימנע מרע ולא יתאמץ לטוב. לדבריו, הכח להבחין בין טוב לפחות טוב שייך לתבונה ומשכך, הנחש היטיב למעשה עם הגזע האנושי.
יוליאנוס טוען כי אל שאינו רוצה לחלוק את חכמתו עם האדם צריך להיקרא "צר עין" (baskanos), ולכן פירוש הסיפור כפשוטו הוא גם חילול השם ועלבון כלפי אלוהים. אל אמיתי, לדבריו, לא היה מונע את ידיעת הטוב ורע מבני האדם ולא היה מקנא בבני אדם שאוכלים מעץ החיים וחיים לנצח. אי לכך, לסיפור זה חייבת להיות משמעות עמוקה יותר.
יוליאנוס מעלה גם שאלות מהסיפור כיצד אלוהים ברא את העולם: מאין באו התהום, החושך והמים; מאין הגיעו מלאכים, מאחר שהם לא מוזכרים בתיאור הבריאה.
יוליאנוס מבחין בין "הבורא הבלתי אמצעי של העולם" ובין "האלים שמעליו", ובכך נראה שמאמץ את ההבחנה הנאו-אפלטונית בין הישות העליונה לדמיאורג. אלא שברצונו להבהיר שהתפיסה היהודית של "הבורא הבלתי אמצעי" נחותה מזו של אפלטון, משום ש"האל לפי משה אינו בורא דבר שאין לו גוף, כי אם עורך ומסדר של החומר הקדמון". בעיני יוליאנוס, סיפור בראשית אינו עוסק באל בורא, אלא באל נחות שרק עיצב את החומר שכבר נוצר.
הוא משווה זאת לתיאור הבריאה של אפלטון בטימאיוס (אנ'), שבו אלים נחותים מעצבים את החומר שיצר האל הבורא. יוליאנוס ממשיך וטוען כי חייב להיות יותר מאל אחד שעיצב את החומר, מאחר שאילו היה רק אל אחד, כל היצורים שנבראו היו זהים. העובדה שיש הבדל כזה בין יצורים אלמותיים, בני אדם ובעלי חיים, מוכיחה שאלים שונים עיצבו יצורים שונים.
אלוהי משה, בהיותו אל שבחר את היהודים כעמו והעניק להם בלבד את מתנת הנבואה ואת תורתו, הוא אלוהי העם היהודי בלבד, ולא של אף גזע אחר של בני אדם. יוליאנוס סבור כי זה אבסורד להאמין שאלוהים שברא את כל העולם, שמתאר את עצמו כאל קנאי, הסתפק בהגבלת עצמו לטיפול בשבט קטן בארץ ישראל, תוך שהוא מאפשר לכל העמים מלבד ליהודים לעבוד אלילי שקר במשך אלפי שנים:
אלוהי היהודים העדיף להגביל את עצמו לעם אחד, ולכן אין הפגנים חייבים לו הכרת תודה.
לאחר מכן דן יוליאנוס כיצד היוונים רואים באלים כנציגיו של האל הבורא, שכל אחד מהם אחראי על הטיפול באומות, ערים וגזעים שונים של בני אדם, מה שמסביר מדוע אופיים ומנהגיהם של בני אדם כה שונים זה מזה. הוא לועג לרעיון כי פרשנות מילולית לסיפור מגדל בבל יכולה להסביר כראוי מדוע בני אדם שונים כל כך זה מזה, באומרו שהיא אינה מסבירה מדוע לבני אדם יש ערכי מוסר או חוקים שונים או מדוע יש להם הבדלים פיזיים כה בולטים. במקום זאת, הוא מאמין, אלים שונים אחראים על גזעים ועמים שונים ולכן גם על ההבדלים של האנושות. אלוהי משה אכן קיים, אך רק כנחות לאלוהי הכל.
יוליאנוס מצטט את עשרת הדיברות ושואל איזו אומה יש בנמצא, שמלבד הדיבר "לֹא יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים" והדיבר "זָכוֹר אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת", אינה סבורה שעליה לשמור את הדיברות האחרים.
מוטיב חוזר בחיבור הוא קנאת האל היהודי. יוליאנוס טוען כי הפסוק "אנכי יהוה אלהיך אל קנא" הוא בבחינת עלילה על אלוהים ושואל כיצד יכולה קנאות להיות תכונה אלוהית, שהרי "אם כן, אדם קנא וצר עין נראה לך ראוי לגינוי, אבל הופך אתה זאת למידה אלוהית אם נאמר שהאל קנא הוא?" ואם הוא אלוהים באמת קנאי, מדוע לא מנע מהגויים לעבוד אלים אחרים: "כיצד, אפוא, לא עצר בעדם בעצם ידו...? האם לא היה מסוגל לעשות זאת, או שמלכתחילה לא רצה למנוע שהאלים האחרים יֵעַבדו?".
יוליאנוס שואל מדוע, אם האל היהודי הוא האל היחיד, היהודים לא הצליחו להשיג הישגים כמו עמים אחרים, כמו היוונים, הפיניקים או המצרים, ומדוע היהודים נשתעבדו על ידי כל כך הרבה עמים אחרים. הוא מציין כי ליהודים מעולם לא היה מצביא גדול כמו המצביאים בקרב היוונים והרומיים, מעולם לא הופיעה אצלם רפואה כמו זו של היפוקרטס, והמלך שלמה, "החכם מכל אדם" אצלם, אינו בר השוואה לפוקילידס, תאוגניס או איסוקרטס, שהרי אותו שלמה לא הצליח להתגבר על תאוותו ועבד גם אלים אחרים.