stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רון פולונסקי
ביוגרפיה > 2024 > מדליות זהב וכסף באליפות אירופה וקריטריון אולימפי

באליפות אירופה שנערכה בבלגרד ביוני הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ביחד עם אנסטסיה גורבנקו, גל כהן גרומי ואנדראה מורז בתוצאה של 3:45.74 דקות, לפני גרמניה (3:48.12 דקות) והונגריה (3:48.79 דקות), כשחיין שני הוא קבע בסגנון חזה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 59.80 שניות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.36 דקות, אחרי הוברט קוש מהונגריה (1:57.21 דקות) ולפני ברקה סאקה מטורקיה (1:58.62 דקות), בשלב חצי הגמר הוא עלה ראשון לשלב הגמר לאחר שקבע שיא ישראלי חדש של 1:57.01 דקות ואת הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת פריז (2024). נוסף לכך, הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה בשלב המוקדמות שיא ישראלי חדש של 1:00.07 דקות ועלה מהמקום השלישי לשלב חצי הגמר, שבו הוא פסל.
באולימפיאדת פריז סיים במקום 16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.37 דקות. בשלב המוקדמות קבע שיא ישראלי חדש של 1:00.00 דקות.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשלב המוקדמות סיים בתוצאה 1:58.30 דקות, העפיל לשלב חצי הגמר סיים בתוצאה 1:58.89 דקות ולא עלה לגמר.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

200 מטר חופשי: 1:48.97 דקות (2021)
100 מטר חזה: 59.63 שניות (2024), שיא ישראל
200 מטר חזה: 2:14.22 דקות (2019)
200 מטר מעורב אישי: 1:57.01 דקות (2024), שיא ישראל
400 מטר מעורב אישי: 4:24.60 דקות (2019)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

200 מטר חופשי: 1:47.98 דקות (2018)
400 מטר חופשי: 3:47.23 דקות (2019)
100 מטר גב: 52.88 שניות (2019)
200 מטר מעורב אישי: 1:58.05 דקות (2019)
400 מטר מעורב אישי: 4:09.67 דקות (2019)
גשר וורדס איילנד

| --- | --- |

גשר וורדס איילנד (בתצורה שלא מאפשרת מעבר כלי שיט, כשהחלק המרכזי מוּרָד)
 מידע כללי
 סוג:  גשר מעלית, גשר אופניים 
 שימוש:  חציית נהר הארלם לרוכבי אופניים והולכי רגל ממנהטן לאי וורדס ולהפך.
 כתובת:  מנהטן 
 מיקום:  העיר ניו יורק ניו יורק (מדינה)
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1949 – 18 במאי 1951
 תאריך פתיחה רשמי:  18 במאי 1951 
 עלות:  2.100,000 דולר
 מידות
 אורך:  380 מטר
 רוחב:  3.7 מטר
 גובה:  16.6 מטר
 
 קואורדינטות:  
 he
 
גשר וורדס איילנד (באנגלית: Wards Island Bridge), הידוע גם בשם "גשר רחוב 103 להולכי רגל ", הוא גשר שחוצה את נהר הארלם בין האי מנהטן לוורדס איילנד ברובע מנהטן של העיר ניו יורק. הגשר מחולק לשלושה חלקים: החלק האמצעי הוא גשר הרמה אנכי בעל שנים עשר טפחים המורכבים ממגדלי פלדה וקורות, וכשהוא מורם, הוא מאפשר תנועה של כלי שיט. שני החלקים האחרים: המערבי והמזרחי, הם קבועים. הגשר נושא תנועת הולכי רגל ואופניים בלבד.
בצד מנהטן של הנהר, הגשר ממוקם ברחוב 103 מזרח, בין יציאות 14 ו-15 של FDR Drive (אנ'). הגשר נגיש מאיסט ריבר גרינווי (אנ') וממעבר עילי להולכי רגל מעל ל-FDR Drive למתחם הדירות East River Houses במזרח הארלם. הגשר מתחבר לפינה הדרום-מערבית של האי וורדס ומספק גישה למגרשי המשחקים הרבים ולחוף הים הנופי של הפארקים רנדל'ס איילנד והאי וורדס.
גשר האי וורדס פתוח להולכי רגל ורוכבי אופניים 24 שעות ביממה, כל השנה. לפני שיפוץ 2010–2012, הגשר היה זמין לשימוש רק מאפריל עד אוקטובר במהלך היום.
למעשה, זהו הגשר האחרון מעל נהר ההארלם, אותו ייפגשו כלי שיט ששטים מנהר ההדסון לעבר האיסט ריבר, או הגשר הראשון שיפגשו אלה שעושים את דרכם בכיוון ההפוך – מהאיסט ריבר לנהר ההדסון.
היסטוריה

הגשר הידוע הראשון לאי וורדס היה גשר עץ בין רחוב 114 מזרח במנהטן, לפינה הצפון מערבית של האי. הגשר נבנה בשנת 1807 כדי לשרת עסק כותנה בניהולם של פיליפ מילדולאר וברתולומיאו וורד ונמשך עד 1821, אז נהרס בסערה.
גישה להולכי רגל לאיי וורדס ורנדלס הוקמה עם פתיחת גשר טריבורו על ידי רשות הגשר והמנהרות של טריבורו בשנת 1936. אף על פי שתוכניות להקמת גשר נפרד להולכי רגל כדי לספק לתושבי מנהטן גישה טובה יותר לפארק החדש של האי וורדס פותחו על ידי רוברט מוזס ב-1937, בניית הגשר החלה רק בשנת 1949. הגשר תוכנן ועוצב על ידי אותמר הרמן עמאן (אנ') ונבנה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, הגשר היה ידוע במקור כגשר הולכי רגל של נהר הארלם.
גשר האי וורדס נפתח להולכי רגל ב-18 במאי 1951 והושלם בעלות של 2.1 מיליון דולר. הגשר נפתח לאופניים רק בשנת 1967. אף על פי שהגשר נצבע במקור בצבעים אדום, צהוב וכחול, הוא נצבע מחדש ב-1986 בכחול ספיר וירוק אזמרגד.
גשר האי וורדס עבר שחזור של 15 מיליון דולר בין השנים 2010 ו-2012, שכלל החלפת סיפון השביל, מבני פלדה ומערכות בקרה חשמליות ומכניות. הוא נפתח מחדש ביוני 2012, כאשר פרויקט השיפוץ עלה 16.8 מיליון דולר.
תפעול

הגשר ניפתח לתנועת כלי שיט בתנאי שהודעה מוקדמת של ארבע שעות לפחות תתקבל בחדר הרדיו של ניו יורק (הקו החם) New York City Highway Radio. הגשר לא נפתח למעבר תנועת כלי שיט מ-6 בבוקר עד 9 בבוקר, ומשעה 17:00. עד 19:00, בימי שני עד שישי, למעט חגים פדרליים.
לוחות הזמנים של הגשר כפופים לשינויים זמניים עקב תיקונים, תחזוקה, אירועים וכיוצא בזה. גובה מקסימלי למעבר 16.6 מ', רוחב מקסימלי למעבר 90.9 מ'.
גלריה

גשר וורדס איילנד בתצורה המאפשרת מעבר כלי שיט, כשהחלק המרכזי מורם.
גשר וורדס איילנד במבט מדרום מערב בסמוך לכביש המהיר FDR.
גשר וורדס איילנד במבט מדרום מזרח, מהאי ראנדלס.
מפגש הנהרות הארלם ואיסט מדרום לאי ראנדלס. המפגש מתקיים מצפון ובצמוד לאי מיל רוק.
האי מיל רוק שמדרום לאי ראנדלס.
האי מיל רוק במבט מצפון (מהאי ראנדלס).
ראו גם

הגשרים לאורך הארלם ריבר
ביאורים

↑  נהר הארלם הוא הסיבה לכך שרובע מנהטן הוא למעשה אי.
↑  לצפייה במפה המציגה את מיקום הגשר, מעט מצפון להתפצלות האיסט ריבר ימינה (צפון-צפ' מזרחה) ולתחילת ההארלם ריבר שמתחיל משמאל להתפצלות, ראו כאן.
↑  אותמר עמאן תכנן ועיצב בין השאר את גשר ג'ורג' וושינגטון, גשר וראזאנו נרוז ומנהרת לינקולן.
הערות שוליים

1 2  Iris Weinshall, The Reauthorization of the Transportation Equity Act for the 21 Century, New York City - Department of Transportation, January 23, 2004
↑  General Information, Randall’s Island Park Alliance
1 2  NYC DOT Commissioner and Council Member Mark-Viverito Reopen Wards Island Bridge, New York City Department of Transportation
↑  Wards Island Park, NYC Parks - Official Website of the New York City Department of Parks & Recreation
↑  Foot Bridge Urged for Wards Island; Moses Wants 790-Foot Span to Link Manhattan to Park Site at 103d Street, The New York Times, Nov. 8, 1937
↑  Bridge to be built to Wards Island; Pedestrian Span Across the Harlem Will Open New Park Facilities to East Siders, The New York Times, June 9, 1949
↑  2009 Bridges and Ttunnels Annual Condition Report, New York City Department of Transportation, p. 81
↑  Six Bridges: The Legacy of Othmar H. Ammann, p. 31, Google Books
↑  Wards Island Footbridge and Park Open; Moses Calls 'Planning Experts' No Help, The New York Times, May 19, 1951
↑  Bridge to Wards Island Is Opened to Bicyclists, The New York Times, Sept. 15, 1967
↑  Susan Heller Anderson and Frank J. Prial, New York Day by Day; for Wards I. Bridge, A Change of Colors, Sept. 15, 1986
↑  Jen Carlson, The 12 Best Bridges In NYC, Gothamist, Mar 30, 2016
↑  Jane Margolies, Two Sets of Two-Wheeling Adventures, The New York Times, October 11, 2012
↑  Wards Island Foot Bridge, Waterway Guide
גשר השדרה השלישית (ניו יורק)

| --- | --- |
גשר גשר השדרה השלישית, המבט מדרום צפונה.
גשר גשר השדרה השלישית, המבט מדרום צפונה.
 מידע כללי
 סוג:  גשר נייד 
 שימוש:  חציית נהר הארלם לכלי רכב, אופניים והולכי רגל
 על שם:  השדרה השלישית 
 מיקום:  ניו יורק, מנהטן מדרום-מערב לו והברונקס מצפון-מזרח, בניו יורק (מדינה)
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 1 באוגוסט 1898
 תאריך פתיחה רשמי:  1 באוגוסט 1898 
 חומרי בנייה:  פלדה 
 מידות
 אורך:  853.5 מטר
 גובה:  למעבר ספינות 27 (כשהגשר פתוח) ו-20 (כשהגשר סגור). מטר
 מידע טכני
 נתיבים:  5 למכוניות ולאוטובוסים מהברונקס לדרום מערב, למנהטן בלבד, ו-2 לרוכבי אופניים והולכי רגל לשני הכיוונים.
 
 קואורדינטות:  40°48′27″N 73°55′57″W﻿ / ﻿40.8076°N 73.9325°W﻿ / 40.8076; -73.9325
  (למפת מנהטן מוגדלת) גשר השדרה השלישית(למפת מנהטן רגילה) גשר השדרה השלישית
 
גשר השדרה השלישית (באנגלית: Third Avenue Bridge) הוא גשר נפתח מסתובב המוביל תנועת כבישים דרום מערבה (לכיוון מנהטן בלבד) לשדרה השלישית מעל ה-הארלם ריבר, ומחבר את הרבעים של מנהטן והברונקס בניו יורק. בעבר הוא נשא דרומה את כביש 1A של מדינת ניו יורק(אנ'). בצד מנהטן, הגשר מעביר את התנועה לשלושה צירי תנועה: לרחוב 128 מזרח; למפגש רחוב 129 מזרח(אנ') עם שדרת לקסינגטון; ול-הארלם ריבר דרייב(אנ') שממשיך הלאה דרומה כ-FDR דרייב(אנ') במנהטן (ראו במפה למטה לאחר הגדלתה).
הגשר היה בעבר דו-כיווני, אך הוסב לפעולה חד-כיוונית דרום מערבה ב-5 באוגוסט 1941, באותו יום שבו גשר שדרת וויליס הוסב באופן דומה לכיוון צפון מזרח. ב-1955הוסר ונמכר הגשר הרב-מסבכי המקורי שנבנה ב-1898. הגשר שנבנה מחדש נפתח מחדש בדצמבר 1956.
הבנייה מחדש

בין השנים 2001-2005 וכחלק ממיזם שיקום גדול של מחלקת התחבורה של עיריית ניו יורק(אנ'), הוצב רכיב נייד מסתובב חדש למקומו ב-29 באוקטובר 2004. שני נתיבים של תנועה למנהטן נפתחו ב-6 בדצמבר 2004, ושלושת הנתיבים הנותרים נפתחו ב-2005. בנוסף להחלפת הרכיב הנייד של הגשר, והמכונות שלו בתא השליטה והבקרה, הפרויקט כלל רמפות גישה לגשר שעוצבו מחדש בצד של הברונקס ומחוץ לגשר במנהטן. כפי שתוכנן, גשר השדרה השלישית נושא חמישה נתיבים של תנועה מהברונקס למנהטן, שהתפצלו לשלוש רמפות במנהטן: לרחוב 128 מזרח והשדרה השנייה; למפגש שדרת לקסינגטון עם רחוב 129 מזרח; ולכיוון הארלם דרייב.
לשנת 2011, מחלקת התחבורה של ניו יורק, המפעילה ומתחזקת את הגשר, דיווחה על נפח תנועה יומי ממוצע של 59,603 כלי רכב; הגשר הגיע לשיא של 73,121 כלי רכב בשנת 2000. בין השנים 2000 ל-2014, הגשר נפתח לכלי שיט 93 פעמים, כולל 60 פעמים ב-2007. ב-8 ביולי 2024, במהלך גלי החום של צפון אמריקה 2024, הגשר סבל מהתפשטות חום, ונתקע במצב פתוח, כך שכלי רכב לא יכלו לחצות אותו. מכבי האש של ניו יורק ריססו מים על הגשר כדי לקרר אותו.
תיאור הגשר

הגשר ממוקם כ-750 מטרים דרומית לגשר שדרת מדיסון ו-600 מטרים מצפון-מערב לגשר שדרת וויליס. הוא מורכב על שלושה מזחים המעוגנים בקרקעית הנהר. שני המזחים הקיצוניים נייחים, בעוד שהמזח המרכזי, נושא את הרכיב הנייד והנפתח של הגשר, שמורכב משלושה רכיבי משנה, המוצגים בפרק "גלריה" להלן. מעל המזח הזה מוצב גם חדר הבקרה והשליטה על המנועים המופעלים בעת פתיחת וסיבוב הגשר למעבר ספינות.
תחבורה ציבורית

גשר השדרה השלישית נושא את קו האוטובוס M125(אנ') המופעל על ידי MTA רשות התעבורה של העיר ניו יורק(אנ'). מספר הנוסעים הממוצע של המסלול בימי חול הוא 19,951.
ראו גם

הגשרים לאורך הארלם ריבר
גשר שדרת וויליס
גשר שדרת מדיסון
גלריה

גשר השדרה השלישית מבט מכיוון מנהטן.
גשר השדרה השלישית, מבט מהברונקס.
הרכיב המרכזי במערכת סיבוב הגשר. על רכיב זה מותקנים המנועים וחדר השליטה והברה על פתיחת וסיבוב בגשר (ראו בחלק העליון של התמונה.
רכיב קיצוני אחד במערכת. ההידראולית של סיבוב ופתיחת הגשר.
רכיב קיצוני שני במערכת ההידראולית של סיבוב ופתיחת הגשר.
מבט על גשר הרכבת של שדרת פארק מגשר השדרה השלישית (מבט מדרום).
ביאורים

↑  לצפייה באיור נע להמחשת גשר נפתח מסתובב, ראו כאן.
הערות שוליים

1 2  Harlem River Bridges - Third Avenue Bridge, NYC DOT
↑  One-way Bridges to Ease Traffic., New York Times, August 5, 1941
↑  Third Avenue Bridge Wallflower at Auction. The New York Times., The New York Times. September 16, 1955
↑  Third Ave. Bridge Reopens Today With an Extra Lane, The New York Times. December 3, 1956
↑  Janette Sadik–Khan, New York City Bridge Traffic Volumes 2008, New York City Department of Transportation, March 2010
↑  [https://www.nyc.gov/html/dot/downloads/pdf/dot_bridgereport14.pdf 2014 Bridges  and Tunnels Annual Condition
Report], NYC.Gov
↑  It's So Hot that an NYC Bridge Literally Stopped Working, NBC, New York 4 ch., July 8, 2024
↑  Subway and Bus Ridership for 2019, MTA - New York City Transit Authority, Aug 7, 2024
קוג'ו אזיאנגבה

קוג'ו ז'אן קלוד אזיאנגבה (בצרפתית: Kodjo Jean Claude Aziangbe; נולד ב-14 בדצמבר 2003 בטוגו) הוא כדורגלן טוגולזי המשחק בעמדת החלוץ קשר יוקוהמה אף. מרינוס מליגת העל היפנית, ובנבחרת טוגו.
קריירת מועדונים

אזיאנגבה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת א-נסר מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל למשך עונה אחת לזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית.
ביולי 2024 חתם ביוקוהמה אף. מרינוס היפנית.
קריירה בינלאומית

ב-14 ביוני 2023 ערך אזיאנגבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו, בניצחון 2-0 על נבחרת לסוטו במשחק ידידות.
יעקב יהודה אריה לייב פרנקל

| --- | --- |

 לידה:  1855 ה'תרט"ו (משוער) סאטו מארה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  12 ביוני 1940 (בגיל 85 בערך) ו' בסיוון ה'ת"ש סאטמר 
 מקום קבורה:  סאטמר
 מדינה:  רומניה 
 מקום פעילות:  פיריצ'ה, סאטמר
 תקופת הפעילות:  ? – 12 ביוני 1940 
 השתייכות:  רבני הונגריה
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה, חסידות
 רבותיו:  הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים
 בני דורו:  הרב יוסף מאיר וייס
 חיבוריו:  גבורת אריה, מגיד שני, מגדנות מהרי"ל, שבח לפי, ליקוטי מהרי"ל
 
הרב יעקב יהודה אריה לייב פרענקל (ה'תרט"ו, 1855 בערך-ו' בסיוון ה'ת"ש, 12 ביוני 1940) היה רב הונגרי, מקובל ומחבר ספרים.
ביוגרפיה

נולד לר' יום טוב צבי בן הרב יעקב מאשוואר, שהיה נכדו של רבי יעקב קאפל מהעיר לוקאוו (סבו של החוזה מלובלין).
היה תלמיד של הרב יקותיאל יהודא טייטלבוים. לאחר חתונתו החל הרב טייטלבוים לחפש עבורו משרת רב עיר לפרנסתו. בינתיים הוא יעץ לו לקבל תפקיד כמלמד בעיר ספינקא ושם היה חבר וחברותא של הרב יוסף מאיר ווייס, מייסד חסידות ספינקא.
לאחר זמן קצר החל לכהן כרב העיר פיריצ'ה (אנ') הסמוכה לעיר נירבאטור (אנ') ושימש שם כשו"ב ומ"ץ כשלשים שנה. לאחר מכן מונה לאחראי על הכשרות בעיר סאטמאר.
ספריו

גבורת אריה - על פירוש הרמב"ן על התורה
מגיד שני - פירוש על המשנת חסידים
מגדנות מהרי"ל - על הלכות טריפות
הגדה של פסח "שבח לפי"
ליקוטי מהרי"ל - על התורה
הערות שוליים

↑  צפונות חלק ח', שנה ב' גיליון ד', דף קי"א (בני ברק, תמוז תש"נ)
↑  גבורת אריה - מהדורת תש"נ (מכון שערי זיו שע"י ישיבת שער השמים) "מתולדות המחבר"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296642405171  ISNI: 0000 0000 5005 9351  LCCN: nr95047263  VIAF: 73749583   WorldCat (עם VIAF): 73749583
התזמורת הקאמרית רמת גן

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1955
 מייסד:  מיכאל טאובה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  רמת גן, ישראל
 אולם קונצרטים:  תיאטרון רמת גן
 מנצח:  אביב רון
 
התזמורת הקאמרית רמת גן היא תזמורת קאמרית ישראלית אשר נוסדה בשנת 1955 על ידי המנצח מיכאל טאובה. מיד עם ייסודה פנה טאובה אל פאול בן-חיים וביקשו לכתוב יצירה מתאימה לתזמורת החדשה. בן-חיים נענה לבקשה והלחין ב-1956 את "מוזיקה לכלי קשת", יצירה שחמשת פרקיה מבוססים על נושא אחד. באותה שנה גם ניגנה תזמורת רמת גן את יצירתו של אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', "שישה קטעים לבני הנעורים", שעובדה למענה.
בשנת 1957 ניגנה התזמורת בביצוע בכורה את "חזיונות" של עדן פרטוש, בניצוח מיכאל טאובה ועם החלילן חנוך תל אורן. אותה שנה גם הזמין מיכאל טאובה אצל פרטוש יצירה לחליל, פסנתר ותזמורת כלי קשת, המבוססת על נושאים תימניים.
בשנת 1958 ביצעה התזמורת הקאמרית רמת גן את "מוזיקת אבל" של עדן פרטוש בעיבודה הסימפוני, בניצוח גארי ברתיני ועם עוזי ויזל בצ'לו סולו. בביצוע הבכורה ניגנו אותה עדן פרטוש (ויולה) ואילונה וינצה-קראוס (פסנתר).
בשנת 1978 כתב חנוך יעקבי לתזמורת הקאמרית רמת גן גרסה חדשה של יצירתו, "כינור היה לדוד", שחיבר במקור לכבוד הכרזת המדינה בתש"ח. היצירה נכתבה במקור לויולה ופסנתר ועובדה לויולה ותזמורת כלי קשת. הסולן בקונצרט זה היה זאב שטיינברג. עוד קודם לכן, בשנת 1959 השמיעה התזמורת, בניצוח מיכאל טאובה, בביצוע בכורה את "פרטיטה ישראליאנה" של יעקבי.
בין השנים 1960 ל-1967 ניהל את התזמורת הקאמרית רמת גן המנצח סרג'יו קומיסיונה. המנצח הישראלי אביב רון הוא המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת משנת 1996 ועד היום. התזמורת הקאמרית רמת גן מופיעה באולמות שונים בעיר, בין השאר בתיאטרון ראסל ובתיאטרון רמת גן.
בשנת 2005 חגגה התזמורת הקאמרית רמת גן 50 שנה להיווסדה והיא ממשיכה בפעילות ענפה בתחומי מוזיקה שונים, בין השאר בתוכניות מוזיקליות לילדים ונוער.
אנטישמיות ברומניה

מודעת בחירות אנטישמית של המפלגה הלאומית-נוצרית
האנטישמיות ברומניה ליוותה את המדינה משעת הקמתה, כאשר מסמך היסוד, שעל פיו קמה המדינה, הסכמת פריז, קבע בסעיף 46 שאנשי מולדובה וולאכיה (שתי הנסיכויות שאיחודן יצר את רומניה) בני כל זרם נוצרי יזכו לזכויות פוליטיות שוות. היהודים כלל לא הוזכרו, אך הניסוח מראה בבירור, שהם לא ייהנו מהזכויות הפוליטיות המוענקות לתושבי מולדובה וולאכיה. תופעה זו נמשכה שנים רבות. רומניה, יחד עם רוסיה הצארית, היו היחידות ביבשת אירופה שיהודיהן לא זכו לאמנציפציה ושוויון זכויות טרם מלחמת העולם הראשונה.
אנטישמיות ממקור תרבותי

יותר ממחצית מהאוכלוסייה היהודית ברחבי מולדובה (כולל בסרביה) ובבוקרשט הצהירו במפקד של 1930 ששפת אימם היא יידיש. רוב יהודי טרנסילבניה (200,000) דיברו הונגרית, ויהודי בוקובינה דיברו גרמנית - יהודי בסרביה הצהירו על רוסית כשפה שנייה, אחרי יידיש.
במאמר שפרסם מיכאיל אמינסקו ב-7 ביולי 1879 שלל את ההיתכנות שיהודים ישתלבו בלאום הרומני, לפי הדגם המערבי, וכך כתב: "לא קיימים רומנים בני דת ישראל, משום שלא קיימים בני דת ישראל, שבקרב משפחתם מדברים רומנית, משום שלא קיימים בני דת ישראל שיוצרים קשרי משפחה עם רומנים, במילה אחת, היהודי הוא יהודי, חש עצמו כיהודי ועד עכשיו גם לא רצה להיות משהו אחר חוץ מיהודי."
אנטישמיות ממקור דתי

האנטישמיות הבסיסית בחבלים הרומנים הייתה ממקור דתי והתבססה על טקסטים נוצרים דתיים, שתיארו בצורה שלילית את היהודים ובמיוחד ההאשמה בצליבת ישו. לא פעם הטפות כמרים בחג הפסחא הסתיימו בכך שאיכרים נבערים ונזעמים יצאו מהכנסייה לעשות שפטים ביהודים שרצחו את ישו.
אנטישמיות ממקור דתי > עלילות דם

עלילות דם נגד היהודים הופיעו בהיסטוריה הרומנית עם ריבוי האוכלוסייה היהודית במחוזות בהם חיו הרומנים.
עלילות הדם נגד היהודים בעולם הנוצרי התחילו כבר במאה ה-12 (המקרה הקדום ביותר הוא מאנגליה, משנת 1144) והתפשטו על פני אירופה במקביל לגלי ההגירה של היהודים. לראשונה מוזכרת בכתובים עלילת דם במחוזות הרומניים בשנת 1710, בטרגו ניאמץ.
בתקופת הפנרים היו עלילות דם רבות בארצות הרומניות ועל כך כתב בשנת 1898 ההיסטוריון הרומני פומפיליו אליאדה שחקר את התקופה: "הבריות מייחסים ליהודים כל מיני דברים משונים: בשבוע הפסח ובשבוע הפסחא האנשים מחזיקים את ילדיהם סגורים בבית מפחד שהיהודים יגנבו אותם כדי למצוץ את דמם בשביל לשים אותו במצות שלהם; ואם קורה שילד נעלם, כל האוכלוסייה דורשת בתוקף שכל היהודים יעונו (לגילוי הילד)".
אנטישמיות ממקור דתי > שריפתו של יהודה

שריפתו של יהודה הוא מנהג נוצרי קדום הקשור לחג הפסחא.
המנהג היווה חלק ממנהג מדורת חג הפסחא: ביום שבת שלפני חג הפסחא היו מכבים בכנסיות קתוליות את כל האורות כדי להדליק אש חדשה. את הבעירה החדשה הציתו באבן צור ופלדה או באמצעות עדשה. מבעירה זו הדליקו את אבוקת הפסחא הגדולה, שבתורה שמשה להדלקת כל אורות הכנסייה. בגרמניה נהגו להדליק גם מדורות בשטחים פתוחים בקרבת הכנסייה. את האש היו מקדשים, ואנשים נהגו להביא שבבי עץ גדולים כדי שאלו יתפחמו ויוכלו לאחר מכן לשמש להצתת בעירה חדשה בקמין הביתי תוך תפילה לאל שיציל את הבית מאסונות כגון ברק, ברד ושריפה. כמה משבבי העץ המפוחמים היו נשמרים להמשך השנה כדי להסיק עמם את התנור בימי סופות גדולות.
במדורות נהגו לשרוף לעיתים גם דמות עץ שסמלה את יהודה איש קריות, לכן כונתה בשם "השריפה של יהודה".
למנהג זה לא היו שורשים קדומים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה והובא אליהם על ידי מלחים יוונים במהלך המאה ה-19. המלחים היוונים הפיצו את המנהג בנמלי הדנובה ובעיקר בגאלאץ, הנמל העיקרי על הדנובה, שם הייתה גם קהילה יוונית גדולה, שחבריה התחרו בסוחרים היהודים המקומיים. ספינות יווניות רבות נהגו לעגון בגאלאץ ובשנת 1839 שני מיסיונרים סקוטים שעברו במקום ציינו שהמנהג נמשך אף על פי ששלטונות נסיכות מולדובה אסרו אותו בשנה הקודמת. באביב שנת 1840, כשהרוחות בגאלאץ להטו בהשפעת עלילת דמשק, השלטונות בגאלאץ הוציאו לרחוב את המשטרה והצבא, כדי להפסיק את הבערת הבובה, מחשש שזה עלול להתפתח לפרעות ביהדות גאלאץ.
ב-1853, בכתב עת גרמני, שהופיע בברלין, מתואר אירוע דומה, שהתרחש בגאלאץ. המלחים של כמה ספינות יווניות, שעגנו בגאלאץ, התקינו בובת יהודי, כמתואר, כתבו עליה את שמו של אחד מעשירי היהודים של גאלאץ ותלו אותה על התורן של אחת הספינות. למרות התערבות המשטרה, הבובה התלויה נשארה במקומה עד למחרת, כאשר המלחים, מזוינים בפגיונות ואקדחים, ליוו אותה עד לחזית של כנסייה ושם שרפו אותה תוך השמעת צעקות פראיות וגידופים כלפי היהודים. הכוח הצבאי המקומי ניסה להתערב, אך המלחים היוונים איימו בטבח, אם יפריעו להם. הקונסול היווני והרשויות המקומיות לא הצליחו למנוע את הטקס ואת הפרות הסדר, אך הרגיעו את הרוחות ומנעו את התפשטות התופעה.
שנאת זרים

רומניה של אמצע המאה ה-19 הייתה ארץ לא מפותחת, לא מתועשת, בשלבי התהוות כאומה העומדת בפני עצמה. האיחוד בין נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה יצר את רומניה, ארץ הרומנים, אך נשארו חבלים מיושבים רומנים מחוץ לרומניה, בשליטה זרה, בוקובינה בשליטה אוסטרית, בסרביה בשליטה רוסית, טרנסילבניה בשליטה הונגרית. בנוסף לכך כמעט ולא היה קיים מעמד בינוני רומני ואת תפקיד המעמד הבינוני מילאו יהודים, שהגיעו בעיקר מהאימפריה הרוסית, אך גם מהאימפריה העות'מאנית ומהאימפריה האוסטרו-הונגרית, יוונים, ארמנים, גרמנים וזרים אחרים, שתרמו לפיתוח הארץ, אך גם התעשרו תוך כדי כך. הרומנים הביטו בזרים, ששלטו בחבלים הרומניים, שמחוץ לרומניה ובכלכלה הרומנית בתערובת של קנאה ושנאה.
היהודים הדתיים, שהגיעו מהאימפריה הרוסית, התלבשו בצורה שונה, תספורתם הייתה שונה, דתם הייתה שונה, מאכליהם היו שונים ורבים מהם לא דיברו רומנית בכלל או שדיברו רומנית משובשת מאוד, יתר על כן מרביתם התבדלו מרצון ולא התחתנו עם בני המקום - מסיבות אלה זרותם בלטה יותר משל הזרים האחרים ושנאת הזרים הרומנית התמקדה בהם.
אנטישמיות על בסיס לאומי

היהודים נכחו במרחב הרומני מימי קדם, אך בכמויות זעירות. מהמאה ה-18 החל תהליך משמעותי של הגירה יהודית אל המרחב הרומני. הגירה זו נבעה מפעולות פיסקליות ואדמיניסטרטיביות, שנועדו לצמצם את הנוכחות היהודית בפרוסיה, בפולין, ברוסיה ובאוסטריה. לעומת הלחץ נגד היהודים בארצות אלה, בנסיכויות הרומניות, בעיקר בנסיכות מולדובה השליטים והבויארים הפיקו רווחים מבואם של היהודים והתיישבותם בחבלי ארץ דלילי אוכלוסייה, בהם הקימו עיירות חדשות והמריצו את הכלכלה המקומית.
לחצים כלכליים וחוק הקנטוניסטים, שהופעלו על יהודי האימפריה הרוסית, הגבירו את רצונם להגר, אך בהיותם חסרי אמצעים, חלקם לפחות הסתפקו בהגירה אל הארץ השכנה, אל רומניה.
חקיקה רומנית אסרה התיישבות יהודים באזורים הכפריים, שם ישבה מרבית אוכלוסיית רומניה, לכן היהודים התרכזו בערים ובעיירות ושם הם היוו חלק נכבד מהאוכלוסייה, לעיתים אפילו רוב האוכלוסייה. הבולטות שלהם בערים ובעיירות ומספר הגדול יחסית שם עורר ברומנים חששות דמוגרפיים. הרומנים התחילו לעלות תאוריות קונספירציה על רצונם של היהודים להקים "ישראל אירופאית" על טריטוריות רומניות. בהיותם במאבק מתמיד אמיתי עם שכניהם על חבלי ארץ שנויים במחלוקת, התאוריות האלה, על עם נוסף הרוצה לגזול את ארצם, התקבלו באמון יחסי, במיוחד משום המספרים המופרזים, שהופרחו בתקשורת הרומנית על מספרם של יהודי רומניה. בשיאה יהדות רומניה מנתה כ-800,000 נפש, אך בתקשורת הרומנית דיברו על שניים, שלושה מיליוני יהודים והגירתם נמשכת, לכן המספר עוד יגדל.
במאמר שפרסם ב-4 בינואר 1868 בכתב העת Monitorul Oficial, יון ברטיאנו, מהפוליטיקאיים הרומנים הבולטים ביותר בתקופתו, שהתנגד בתוקף למתן זכויות אזרחיות ליהודי רומניה, טען: "היהודים שמו להם כמטרה לא פחות מהרס הקיום הלאומי שלנו".
לאחר מלחמת העולם הראשונה צורפו לרומניה חבלים לשעבר מהאימפריה הרוסית ומהאימפריה האוסטרו-הונגרית, חבלים שהוסיפו לאוכלוסיית רומניה כמות גדולה של יהודים ושל מיעוטים אתניים אחרים. מרבית יהודי החבלים האלה לא היו דוברי רומנית, אלא דוברי שפת השלטון הקודם באותם חבלים, רוסית, גרמנית והונגרית, לפי המקרה. זיהויים של יהודים אלה עם המיעוטים האתניים הדיזידנטיים הגדילו את האנטגוניזם מול הרומנים. גם יהודי הרגאט, רק 50% מביניהם הרומנית הייתה עבורם שפת אם והאחרים דבקו ביידיש.
רעיונות אלה לא חלפו מהעולם אף על פי שאין כמעט יהודים ברומניה כעת. פרופסור יון קוז'ה, אנטישמי ידוע, עושה נפשות לתאורית קונספירציה חדשה על רצונה של ישראל להשתלט על רומניה באמצעות מיליון יהודים ישראלים, שיקבלו אזרחות רומנית ותאוריות אלה מופיעות בתקשורת הרומנית העכשווית.