הפארק הלאומי גרנד טיטון
היסטוריה אנושית > המאבק לשימור ולהכרה כפארק לאומי

הפארק הלאומי ילוסטון, צפונית לעמק ג'קסון הול, הוקם ב-1872, ולקראת סוף המאה ה-19, רצו חסידי השימור להרחיב את גבולות הפארק, ולכלול לכל הפחות את רכס טיטון. כך למשל בשנת 1897 הציע הקולונל סמואל בלדווין מרקס יאנג, מפקח הפארק הלאומי ילוסטון, להרחיב את גבולותיו הדרומיים של ילוסטון, כך שיקיף את גבולו הצפוני של עמק ג'קסון, כדי להגן על העדרים הנודדים של האיילים הקנדיים באזור. בשנה שלאחר מכן הציע צ'ארלס וולקוט (Charles D. Walcott), ראש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שרמת טיטון תיכלל גם היא בשטח מורחב זה.
ב-1907, בניסיון לווסת את זרם המים למטרות חקלאות בנתה לשכת הטיוב של ארצות הברית סכר כלוב קורות עץ שמולא בגושי סלע במוצא הנהר סנייק מאגם ג'קסון. חלק מסכר זה כשל ב-1910 וסכר אגם ג'קסון, סכר כבידה חדש עשוי בטון, החליף אותו ב-1911. הסכר הורחב עוד יותר ב-1916, וגרם להרמת פני האגם ב-12 מטרים, כחלק מפרויקט מינידוקה (Minidoka Project), שנועד לווסת את הזרימה בנהר סנייק למטרות השקיה באיידהו. תוכניות נוספות לבניית סכרים באגמים אחרים ברכס טיטון החרידו את המפקח הכללי של הפארק הלאומי ילוסטון, הוראס אולברייט (Horace Albright) שפעל לבלום תוכניות אלו. אלברייט וסטיבן מאת'ר (Stephen Mather), מנהל שירות הפארקים הלאומיים שזה עתה נוסד, שלחו בשנת 1917 דיווח למזכיר הפנים של ארצות הברית והביעו תמיכה ברעיון הגדלת שטח ילוסטון.
נציג מדינת ויומינג בבית הנבחרים של ארצות הברית, פרנק מונדל (Frank Mondell), העביר בבית הנבחרים את ההצעה להגדיל את אזור פארק ילוסטון. ההצעה טורפדה לבסוף בסנאט של ארצות הברית על ידי ג'ון נוגנט, הסנטור מאיידהו, שחשש כי התפשטות הסמכות השיפוטית של שירות הפארקים הלאומיים תגביל הקצאת שטחי מרעה. התנגדות פומבית להתפשטות שטחי הפארק הייתה גם בקרב המתיישבים בעמק ג'קסון הול עצמו, שחששו כי הפיכת האזור לפארק לאומי תפגע בפרנסתם; הוראס אולברייט הוברח בשנת 1919 על ידי תושבים מהעיר ג'קסון השוכנת בקרבת העמק, לאחר שהגיע לשם במטרה לשכנע ולאסוף תומכים בעד הפארק.
דעת המקומיים בעניין הפארק החלה להשתנות בשנת 1919, כאשר עלו ההצעות לבנות סכרים באגמים ג'ני, אמה מטילדה, ואגם שני האוקיינוסים שבשטח העמק. ב-26 ביולי 1923 נפגשו נציגים מקומיים עם נציגי רשות הפארקים, ובהם אולברייט, בבקתת מוד במטרה לתכנן רכישת אדמות לצורך יצירת השמורה המדוברת, שתשמר את אופי "המערב הפרוע" של העמק. אולברייט היה היחיד שתמך בהצעת רשות הפארקים; האחרים תמכו בהמשך הציד, המרעה והחוואות בעמק ג'קסון.
עמק ג'קסון הול היה ברובו בידיים פרטיות כאשר הנדבן והתעשיין האמריקאי ג'ון ד. רוקפלר, הבן ואשתו ביקרו במקום בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20. הוראס אולברייט ורוקפלר דנו בדרכים לשמור על ג'קסון הול מניצול מסחרי. בשנת 1927 הקים רוקפלר את "חברת הקרקעות - נהר סנייק" (Snake River Land Company) כך שהוא ואחרים יוכלו לקנות את אדמות האזור בעילום שם, ולהחזיקן עד ששירות הפארקים הלאומיים יוכל לקחת על עצמו את ניהולן. החברה שהקים פתחה במסע-פרסום לקניית יותר מ-142 קילומטרים רבועים תמורת 1.4 מיליון דולר אמריקאי, אולם שירות הפארקים הלאומיים סירב לקבל את השטח.
בשנת 1928 נועדו אנשים מטעם תומכי הפארק עם תושבי העמק והגיעו להסכמה לגבי הפארק. לאחר מכן ג'ון קנדריק (John Kendrick), הסנאטור מוויומינג, הכריז לראשונה רשמית על כוונה להקמת הפארק. ההחלטה אושרה בשני בתי הקונגרס ונחתמה סופית כחוק על ידי הנשיא קלווין קולידג' ב-26 בפברואר 1929. הפארק הלאומי החדש, ששטחו היה 388 קילומטרים רבועים, השתרע החל מ"היער הלאומי טיטון" וכלל את רכס טיטון ושישה אגמים-קרחוניים בשולי עמק ג'קסון הול. התעקשות מצד בוקרים וחוואים מקומיים הביאה לכך שגבולות הפארק המקוריים לא כללו את מרבית עמק ג'קסון הול (שקרקעותיו שימשו למרעה).