stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרלמנט האוסטרלי
זכויות

לחברי הפרלמנט האוסטרלי אין חסינות משפטית. הם יכולים להיעצר ולהישפט על כל עבירה. יחד עם זאת יש להם חסינות פרלמנטרית על פיה הם לא נושאים באחריות פלילית או אזרחית על דברם שהם אומרים בפרלמנט אלה על אלה או על אנשים מחוץ לפרלמנט. חסינות זו כוללת גם דברים שנאמרים בראיונות לתקשורת או בדיוני ועדות הפרלמנט.
בספר החוקים האוסטרלי קיימת עבירה של ביזיון הפרלמנט, על פיה אדם המדבר באופן שמבזה את הפרלמנט או את חבריו, יכול להישפט ולהיאסר. בעבר הייתה לפרלמנט הסמכות לדון במקרים כאלה בעצמו והדבר נעשה כן פעם אחת בשנת 1955. כיום סמכות זו מסורה בידיהם של בתי המשפט, אך מקרים בהם הורשעו אנשים על פי חוק זה הם מועטים.
שידור הדיונים

שידור דיוני הפרלמנט החלו ב-10 ביולי 1946. בתחילה הם שודרו בתחנת הרדיו של רשת ABC. מאז אוגוסט 1994 משודרים דיונים הפרלמנט בתחנת הרדיו ABC NewsRadio, תחנת רדיו בבעלות הממשלה שמיועדת במיוחד למטרה זו. התחנה פועלת 24 שעות ביממה ובשעות בהן לא מתקיימות ישיבות הפרלמנט, היא משדרת תוכניות חדשות אחרות.
ישיבת הפרלמנט הראשונה ששודרה בטלוויזיה הייתה הישיבה המשותפת לשני הבתים שהתקיימה ב-1974. באוגוסט 1990 החלו שידורים סדירים של ישיבות השאילתות בסנאט ובפברואר 1991 החלו לשדר בטלוויזיה גם את הישיבות המקבילות בבית הנבחרים. ישיבות נוספות שמשודרות בטלוויזיה הן: הצגת התקציב על ידי שר האוצר ותגובתו של יושב ראש האופוזיציה לתקציב יומיים לאחר מכן, פתיחת מושב הפרלמנט על ידי המלכה, טקס השבעת המושל הכללי ונאומים של ראשי מדינות זרות המתארחים בפרלמנט.
ראו גם

בית הנבחרים האוסטרלי
הסנאט האוסטרלי
פוליטיקה של אוסטרליה
בתי מחוקקים לפי מדינה
הערות שוליים

↑  פרק ראשון לחוקת אוסטרליה
↑  פרק שני לחוקת אוסטרליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296686405171  BIBSYS: 90370333  BnF: cb11984431v (data)  GND: 14401-0  ISNI: 0000 0004 0385 5688  LCCN: n79021325  NLA: 35010626  SUDOC: 028567285  VIAF: 121814765   WorldCat (עם VIAF): 121814765 
טקס פתיחת הפרלמנט האוסטרלי, 9 במאי 1901, בניין התערוכה המלכותי, מלבורן
אולם הסנאט
אולם בית הנבחרים
בית הפרלמנט בקנברה
משרדי ממשל ארצות הברית

משרדי ממשל ארצות הברית הן היחידות העיקריות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. המשרדים מקבילים למשרדים המקובלים במערכות פרלמנטריות או נשיאותיות למחצה (ארצות הברית היא מערכת נשיאותית), אך הם מובלים על ידי ראש ממשלה שהוא גם ראש המדינה. המחלקות הביצועיות הן הזרועות הניהוליות של נשיא ארצות הברית. כיום פועלות 15 מחלקות ממשלתיות.
ראשי המחלקות מקבלים את התואר מזכיר המחלקה, למעט התובע הכללי העומד בראש משרד המשפטים (ומנהל הדואר הכללי שהיה עד 1971 ראש מחלקת הדואר). ראשי המחלקות המבצעות ממונים על ידי הנשיא ונכנסים לתפקידם לאחר אישורם על ידי הסנאט של ארצות הברית ומשרתים את הנשיא. ראשי המחלקות הם חברי הקבינט של ארצות הברית, גוף מבצע הפועל בדרך כלל כגוף מייעץ לנשיא. בפרק 2, חלק שני, סעיף 1 לחוקה האמריקנית, ראשי המחלקות המבצעות מכונים "פקיד ראשי בכל אחת מהמחלקות המבצעות".
ראשי המחלקות המבצעות נכללים בסדר הירושה לנשיא, במקרה של נבצרות בנשיאות, אחרי סגן הנשיא, יושב ראש הבית והנשיא הזמני של הסנאט.
מערך ניהול דומה גם במקסיקו, בה משרדי הממשלה הן מחלקות וראשיהן מכונים מזכיר.
מחלקות נוכחיות

| חותם | מחלקה | הקמה | מועסקים | תקציב שנתי | ראש> דיוקן | ראש> שם | ראש>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מדינה | 27 ביולי 1789 | 69,000 | $52.404 מיליארד (2018) |  | אנתוני בלינקן מזכיר המדינה |  |
|  | אוצר | 2 בספטמבר 1789 | ‏86,049 (2014) | ‏$20 מיליארד (2019) |  | ג'נט ילן מזכירת האוצר |  |
|  | הגנה | 18 בספטמבר 1947 | ‏2.86 מיליון | $721.5 מיליארד (2020) |  | לויד אוסטין מזכיר ההגנה |  |
|  | משפטים | 1 ביולי 1870 | ‏113,543 (2012) | ‏ $29.9 מיליארד (2019) |  | מריק גרלנד התובע הכללי |  |
|  | פנים | 3 במרץ 1849 | 70,003 (2012) | ‏ $20.7 מיליארד (2013) |  | דב האלנד מזכירת הפנים |  |
|  | חקלאות | 15 במאי 1862 | ‏105,778 (יוני 2007) | ‏$155 מיליארד (2019) |  | טום וילסאק מזכיר החקלאות |  |
|  | מסחר | 28 בנובמבר 1937 | ‏43,880 (2011) | ‏$9.67 מיליארד (2018) |  | ג'ינה ריימונדו מזכירת המסחר |  |
|  | עבודה | 4 במרץ 1913 | ‏ 17,450 (2014) | ‏ $12.1 מיליארד (2012) |  | מרטי וולש מזכיר העבודה |  |
|  | מחלקת הבריאות ושירותי האנוש | 11 באפריל 1953 | ‏79,540 (2015) | ‏1.286 טריליון (2020) |  | חבייר ביסרה מזכיר הבריאות ושירותי האנוש |  |
|  | שיכון ופיתוח עירוני | 9 בספטמבר 1965 | 8,416 (2014) | $32.6 מיליארד (2014) |  | מרשה פאדג' מזכירת השיכון והפיתוח העירוני |  |
|  | תחבורה | 1 באפריל 1967 | ‏58,622 | ‏75.1 מיליארד (2016) |  | פיט בוטיג'ג' מזכיר התחבורה |  |
|  | אנרגיה | 4 באוגוסט 1977 | 12,944 (2014) | 27.9 מיליארד (2015) |  | ג'ניפר גרנהולם מזכירת האנרגיה |  |
|  | חינוך | 17 באוקטובר 1979 | ‏3,912 (2018) | ‏68 מיליארד (2016) |  | מיגל קרדונה מזכיר החינוך |  |
|  | חיילים משוחררים | 15 במרץ 1989 | ‏377,805 (2016) | ‏180 מיליארד (2017) |  | דניס מקדאנה המזכיר לענייני חיילים משוחררים |  |
|  | ביטחון המולדת | 25 בנובמבר 2002 | ‏229,000 (2017) | ‏ $51.672 מיליארד (2020) |  | אלחנדרו מיורקס מזכיר ביטחון המולדת |  |
מחלקות לשעבר

| חותם | מחלקה | הקמה | ביטול | הוחלף על ידי | מזכיר אחרון> דְיוֹקָן | מזכיר אחרון> שם תואר משרה | מזכיר אחרון>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מלחמה | 7 באוגוסט 1789 | 18 בספטמבר 1947 | מחלקת הצבא מחלקת חיל האוויר |  | קנת סי רויאל מזכיר המלחמה |  |
|  | צבא | ‏18 בספטמבר 1947 | ‏10 באוגוסט 1949 | מחלקת ההגנה (כמחלקת ביצוע) הפכה למחלקה צבאית |  | גורדון גריי שר הצבא |  |
|  | חיל האוויר | ‏18 בספטמבר 1947 | ‏10 באוגוסט 1949 | מחלקת ההגנה (כמחלקת ביצוע) הפכה למחלקה צבאית |  | וו. סטיוארט סימינגטון מזכיר חיל האוויר |  |
|  | הצי | 30 באפריל 1798 | ‏10 באוגוסט 1949 | מחלקת ההגנה (כמחלקת ביצוע) הפכה למחלקה צבאית |  | פרנסיס פ. מתיוס מזכיר הצי |  |
|  | דואר | 20 בפברואר 1792 | 1 ביולי 1971 | שירות דואר |  | ווינטון מ. בלונט מנהל הדואר הכללי |  |
קורט בלומנטל

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1893 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  26 בינואר 1976 (בגיל 82) 
 תפקידים:  פסיכיאטר 
 
ד"ר קורט (דוד) בלומנטל (בנטל) (25 בספטמבר 1893 – 26 בינואר 1976) היה נוירופסיכיאטר ישראלי בחיפה.
חייו

בלומנטל נולד בברלין בירת גרמניה לברנהרד וקלרה בלומנטל, משפחה מבוססת ולא ציונית. הוא החל ללמוד רפואה בברלין ב-1912, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, ניסה להתגייס לצבא ונדחה בשל משקל נמוך. הוא הצליח להתגייס ב-1915, ובשל היותו סטודנט לרפואה גויס כקצין רפואה. אחרי המלחמה סיים את לימודיו ב-1919 ברוסטוק והתמחה בבית החולים הנוירו-פסיכיאטרי רוסטוק-גלסהיים (Rostock-Gelsheim) עד ספטמבר 1922.
ב-1921 נשא את ארנה (לבית מנזור), וב-1923 עבר הזוג להתגורר בדסאו. ביתם היה ביתם של הסוציאל-דמוקרטים ואנשי האקדמיה של הבאוהאוס.
עם עליית הנאצים הבינו בני הזוג שאין עתידם מובטח בגרמניה, והחלו בהכנות לעלייה לארץ ישראל. תחילה שלחו את ילדיהם לחינוך יהודי וציוני, ומאוחר יותר, ב 28 ביולי 1933, עלו לבדם לארץ באוניה 'הלואן'. ילדיהם הצטרפו אליהם באוקטובר אותה שנה.
בלומנטל פתח מרפאה בסמוך לכיכר חמרה בחיפה (כיום כיכר פריז) ומאוחר יותר ברחוב אחד העם 4. היות שהיצע הרופאים בעלייה החמישית היה גדול, פתחו בביתם פנסיון קטן. מאחר שלא נמצא מקום לחולי נפש באותה תקופה, שוכנו חוליו של אב המשפחה בפנסיון, וכך ללא תכנון מוקדם הפך הפנסיון לבית חולים פסיכיאטרי קטן ולמוסד הראשון לאשפוז חולי נפש בחיפה. ב-1935 הבינו בני המשפחה שביתם אינו יכול להכיל אותם ואת החולים, ולכן עברו להשתכן ב"בית עברי" (בנימין בן-ישראל ברשטיין) ברחוב לבונטין.
ברחוב יאיר כ"ץ (אז המשך של רחוב ישורון) במרכז הכרמל נבנה בית עבור ליאון כהן, יהודי רומני אמיד, שחזר לרומניה. ד"ר בלומנטל רכש את הבניין, ביצע בו מספר שינויים והמשפחה וחולי אב המשפחה עברו לביתם החדש ביולי 1936.
בקומת הקרקע שכנו החולים הקשים, בקומה השנייה הייתה מחלקה לחולים הקלים ואילו הקומה השלישית שימשה את המשפחה וחדרי העזר של בית החולים (כגון מטבח, משרדים וכיוצא בזה). בזמן מאורעות 1936 שימש גג הבניין כעמדת "ההגנה".
בשיא פעילותו של בית החולים מנה הצוות עוד חמישה רופאים בנוסף לבלומנטל. בית החולים אמנם עבד ללא רישיון ממשלתי, אך גם הרשויות הבריטיות שלחו חולים לבית זה, שנקרא בפיהם "The Blue Mental Hospital". ד"ר בלומנטל דגל בשיטת ריפוי בהלם חשמלי, שהייתה נהוגה באותה תקופה והיה הראשון שהשתמש בה בארץ.
בבית חולים זה התרחשה שביתת העובדים הראשונה בבית חולים בחיפה (ויש האומרים בארץ כולה) שהונהגה על ידי אבא חושי. חושי בחר בבית חולים זה שכן שאר בתי החולים הפרטיים בחיפה היו ליולדות או לכירורגיה, וחושי חשש לחיי המטופלים. שלושה מן השובתים "שברו שביתה" ומפ"ח (מועצת פועלי חיפה) פרסמה את שמם ברבים.
ב-1945 החל בלומנטל להשגיח על האגף המיוחד לחולי נפש בבית הסוהר בעכו (לימים הגרעין שממנו נוסד בית החולים לחולי נפש בעכו). ב-1947 השתתף בכינוס הראשון של "החברה להיגיינה רוחנית" שהתקיים בירושלים.
ב-1949 עיברת את שמו לבנטל. עד 1964 ניהל בלומנטל את בית החולים ובשל קשיים כספיים העביר את הניהול לצוות העובדים הבכיר (אונגר, שמילוביץ ותדמור) ושימש כיועץ עד 1973.
במהלך השנים פתחו בלומנטל ושותפיו סניפים נוספים לבית החולים, כשחלקם התמקדו במגזרי אוכלוסייה מוגדרים. בהם בית החלמה הפסיכו-גריאטרי "רפיח" ששכן במושבה הגרמנית בחיפה (כיום מלון קולוני), בית החלמה עדה בקריית טבעון, בית החלמה גיל ו"נאות הכרמל" (ב"וילה צופיה" בפינסקי 26).
בנו פרופסור אפרים בנטל ניהל את המחלקה הנוירולגית בבית החולים רוטשילד ואחר כך בבית החולים רמב"ם והיה ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון. בן נוסף בנימין (ביני) תלם שירת כמפקד חיל הים.
לקריאה נוספת

תולדות משפחת בלומנטל-בנטל ותולדות בית החולים בלומנטל בחיפה, הוצאת המשפחה.
נסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1799–1948, הקיבוץ המאוחד והפקולטה לרפואה ע"ש ברוך רפפורט – הטכניון, חיפה, 1998, עמ' 376–377.
נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948 (עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור), זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2008, עמ' 98–99.
הערות שוליים

↑  על פי מסמך ההתאזרחות שלו, ארכיון המדינה ISA-MandatoryOrganizations-Naturalization-000ikos
↑  ראו: רשימות עולים 1933 (יולי - דצמבר) - תל אביב S-104-573 (000ifrm), דף 1920/א/וס, באתר ארכיון המדינה
↑  רקפת זלשיק, נדב דוידוביץ', מגדר ובריאות נפש בחברה היישובית ובעשור הראשון של המדינה, עיונים בתקומת ישראל
↑  עוד על המחלוקת ראו השביתה בבי"ח בלומנטל, משמר, 9 באוגוסט 1944.
↑  יעקב מרגולין ואלעזר ויצטום, פסיכיאטריה ומשפט בארץ ישראל - היבטים היסטוריים ברפואה ומשפט, גיליון 41, דצמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305142105171  ISNI: 0000 0004 0283 6477  VIAF: 298868578   WorldCat (עם VIAF): 298868578
שלום צבר

| --- | --- |
שלום צבר
שלום צבר
 לידה:  3 במרץ 1951 (בן 73) זאכו, עיראק 
 ענף מדעי:  חקר אמנות
 מקום מגורים:  ישראל, עיראק
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 
שלום צבר (נולד ב-1951) הוא חוקר אמנות יהודית ופולקלור יהודי והשוואתי, פרופסור במחלקה לפולקלור ותרבות עממית באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרסומיו > ספרים נבחרים

מזל טוב: כתובות מצוירות מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשנ"ד (יצא לאור בתרגום לאנגלית ולגרמנית).
מעגל החיים: קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים, יחד עם אלה ארזי, אבריאל בר-לבב, רוני ויינשטיין, ירושלים: מכון בן צבי ומשרד החינוך, המרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח, תשס"ו.
ירושלים אבן ורוח: 3000 שנות היסטוריה ואמנות, יחד עם דן בהט, [תל אביב]: מתן אמנויות, 1997.
Ketubbah: Jewish Marriage Contracts of the Hebrew Union College Skirball Museum and Klau Library, Philadelphia and New York: Jewish Publication Society, 1990.
Jerusalem - Stone and Spirit, 3000 Years of History and Art, Tel Aviv: Matan Arts Ltd., 1997 (עם דן בהט; יצא גם בעברית ובתרגום לסינית)
The Sarajevo Haggadah – History & Art. Two volumes - a facsimile of the manuscript and accompanying text volume (304 pages), Sarajevo: National Museum of Bosnia and Herzegovina.
The Art of the Ketubbah: Marriage Contracts from the Library of the Jewish Theological Seminary (New York: Library of the Jewish Theological Seminary, 2022), 2 vols. (vol. 1 – 432 pp.; vol. 2 – 464 pp.)
פרסומיו > בעריכתו

בין יהדות לאסלאם בראי האמנות: דברי הכנס העשרים ושבעה של האגודה לאמנות יהודית, ירושלים: האגודה לאמנות יהודית, תשנ"ה 1995.
Editor [with Emile Schrijver and Falk Wiesemann], Windows on Jewish Worlds: Essays in Honor of .William Gross, Collector of Judaica (Amsterdam: Walburg Pers B.V., Uitgeverij, 2019)
ג'יל פרנט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1961 (בת 64 בערך) 
 מקום לימודים:  University of KwaZulu-Natal (1 בינואר 1992) 
 מוסדות:  אוניברסיטת קייפטאון (1 בינואר 2007)  אוניברסיטת קייפטאון 
 פרסים והוקרה:  פרס אמה המבורגר (2015)  פרס לוריאל-אונסק״ו לנשים במדע (2012)  Harry Oppenheimer Fellowship Award (2009)  עמית החברה המלכותית של דרום אפריקה (2005) 
 
ג'יל פרנט (באנגלית - Jill Farrant; נולדה ב-1961) היא פרופסור לביולוגיה מולקולרית ותאית באוניברסיטת קייפטאון (UCT), שבדרום אפריקה, המתמחה בצמחי תחייה - צמחים שחוזרים לחיים לאחר שהם מתייבשים.
ביוגרפיה

פרנט נולדה ב-1961 בחווה פרטית בדרום אפריקה (כיום נקראת קולמפין). בילדותה הורשתה לחקור את החווה הפרטית, מה שהוביל לאהבתה לטבע.
כבר בגיל 9, החלה פרנט להתעניין בצמחי תחייה. היא שיחקה בנחל כשכל הצמחייה מסביב הייתה יבשה וכמה ימים לאחר מכן, לאחר שירד קצת גשם היא חזרה לאותו המקום ושמה לב שכל הצמחים שהיו יבשים פתאום "חזרו לחיים".
ביומנה כתבה על שיחה עם אביה בה סיפרה לו על התופעה שגילתה, אך הוא לא האמין לה.
בילדותה, פרנט רצתה להיות רופאת ילדים כמו אחיה, אולם לאחר חשיפתה לנושא צמחי תחייה היא החלה להתעניין בתחום זה.
במהלך לימודיה היא פגשה את המנטור שלה, דרבן, שלימים יהיה בעלה.
בשנות לימודיה באוניברסיטה התמכרה פרנט לאלכוהול. היא פיתחה מערכת תגמולים עצמית - ככל שלמדה יותר טוב, כך הרשתה לעצמה לשתות יותר. בהמשך חייה עברה גמילה מאלכוהול.
פרנט כמעט מתה שלוש פעמים: פעם אחת בגלל אבנים בכליות, פעם בגלל אירוע שנגרם כתוצאה מאלכוהול ופעם אחרת היא החליקה על משטח רטוב בחדר האמבטיה, נפגעה בראשה בחומרה וגרמה לדימום מוח תת-עורי מה שסופו של דבר הותיר אותה ללא חושי הטעם והריח.
פרנט פרסמה למעלה מ-110 מאמרים בכתבי העת הנחשבים ביותר בעולם וכתבה או השתתפה בכתיבת 14 ספרים, ביצעה עריכות אקדמאיות וביקורת עמיתים (Peer Reviews) רבות.
פרנט יושבת בחבר המושבעים של ועדות בינלאומיות והיא בעצמה משמשת כנשיאת חבר השופטים של תוכנית "נשים אפריקאיות-ערביות למען מדע בלוריאל-אונסק"ו".
מחקר

המחקר של פרנט עוסק ביישום גנטי של תכונות האופייניות לצמחי תחייה על צמחים רגילים תוך כדי שימוש בהנדסה גנטית
כיום, האיום העיקרי לחקלאות הוא בצורת. כתוצאה מההתחממות הגלובלית, צפויות להיות יותר בצורות שיקשו על אספקת המזון לכלל האוכלוסייה הגדלה ובעיקר לאפריקה.
בדרך כלל, צמחים מתים כשהם מאבדים כ-60% מהמים בהם. כשפרנט ראתה והוכיחה בפעם הראשונה שיש צמחי תחייה שיכולים לאבד את כל המים שלהם, ועדיין להישאר בחיים, היא הופתעה ואף נלחצה מהמחזה ה"לא טבעי" שראתה. לדבריה: "כל הדברים בעולם מורכבים בעיקר ממים, כל פעולות החיים קורות במים, ואיבוד מים גורם למוות תמיד- חוץ מבצמחי תחייה".
כשפרנט החלה להרצות בנושא בוטניקה באוניברסיטת קייפ-טאון ב-1993, היא חקרה זרעים ששורדים יובש וקיפאון וכעבור שנים אחדות, השתמשה פרנט במסקנות המחקר שקיימה על הזרעים לצורך הבנת צמחי התחייה.
כיום מוכרים רק 135 זנים של צמחי תחייה. בעבודתה, פרנט בודקת האם יש מכנה משותף בין כל הצמחים הללו, מכנה משותף זה, יאפשר להצביע על הקשר הגנטי בין הצמחים ובעתיד ליישם אותו במינים נפוצים כמו אורז או תירס וכך לגרום להם להמשיך לחיות גם בתנאים של יובש ולעיתים רחוקות גם קיפאון.
פרסים

במהלך חייה זכתה פרנט בפרסים רבים:
פרס "לוראל אונסקו לנשים במדע" (פרס תמיכה וקידום נשים במדע בזכות תרומתן היוצאת דופן למדע) לשנת 2012 כנציגת מדינות אפריקה/ערב
אחת מחמש מדעניות בעולם שנבחרו על ידי שופטים בינלאומיים ב-"חוקרים שישפיעו על החברה ועזרה לאור הדרך לעתיד"
זכייה בדירוג A על ידי הקרן הלאומית למחקרים (בדרום אפריקה)
הערות שוליים

↑  JILL FARRANT | 21 Icons, 21 Icons
↑  אנגלה דובנג', סיפור חייה של פרנט מהילדות למחקר, באתר Scibraai, ‏14.8.18
1 2  פרס לוראל לנשים במדע, נציגות מדינות ערב/אפריקה., באתר חדשות האיחוד האירופאי, ‏8.11.2011
1 2 3  Jill Farrant, University of Cape Town
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90195588  BnF: cb170154119 (data)  GND: 1209575051  ISNI: 0000 0000 6337 4959  LCCN: n80063654  NLA: 35178023  ORCID: 0000-0002-1450-7967  SUDOC: 080684599  VIAF: 275262507   WorldCat (עם VIAF): 275262507
אושוויינצ'ים

אנדרטה לזכר יהודי אושוויינצ'ים, בבית הקברות בקריית שאול
אוֹשְׁוִויֵינְצִ'ים (בפולנית: Oświęcim ‏האזנהקובץ:Pl-Oświęcim.ogg‏Ⓘ‏, בגרמנית: Auschwitz, ביידיש: אָשפּיצין, מבוטא: אוֹשְׁפִּיצִין) היא עיר בשלזיה עילית בדרום פולין, הנמצאת כ-60 קילומטר מדרום-מערב לקרקוב, בסמוך לשפך נהר הסולה אל נהר הוויסלה. אוכלוסייתה מונה 40,979 תושבים (2006). שמה הגרמני של העיר, אושוויץ, נמצא בשימוש נרחב כשמו של מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו (ובקיצור: אושוויץ) שנבנה ופעל בסמוך לעיר בזמן מלחמת העולם השנייה כחלק משואת יהודי אירופה. ערב מלחמת העולם השנייה היה היישוב בעל מאפיינים של עיירה יהודית, והיהודים, שהיוו כמחצית מאוכלוסיית העיר, השפיעו משמעותית על אופייה ותרבותה. מבחינה פוליטית אף היה להם רוב במועצת העיר. רוב היהודים תושבי העיירה נספו בשואה.
היסטוריה > עד מלחמת העולם השנייה

המקום נזכר לראשונה ב-1117. בשנת 1179 העיירה הופרדה ממחוז קרקוב והועברה לדוכסות אופולה. ב-1270 הונהג שם החוק הגרמני ותושבי העיירה נהנו מזכויות מגדבורג. לאורך כל ההיסטוריה התגוררו יחדיו בעיירה ובסביבותיה תושבים ממוצא גרמני וממוצא פולני, ויחסי שלום שררו ביניהם. ב-1315 הוקמה במקום דוכסות אושוויינצ'ים וב-1327, יחד עם מערב גליציה ועם זטור, הוקמה מדינת וסלים שהתחברה למלכות בוהמיה. במאה ה-14 הצטמצם העניין הגרמני בעיירה ובאזור, וב-1457 רכש המלך הפולני קז'ימיר הרביעי את הזכויות באזור מהנסיך יאן הרביעי והיא צורפה למחוז קרקוב. המלכים הפולנים הזמינו את היהודים לאזור ובמאה ה-15 הם כבר היוו רוב באוכלוסייה באזור. העיירה הייתה גם מרכז תרבותי פרוטסטנטי בפולין.
העיירה נחרבה ב-1655 בעת פלישת כוחות האימפריה השוודית לאזור. בעת שפולין חולקה במאה ה-18 הפכה העיירה ב-1772 לחלק מממלכת גליציה, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית ושכנה ליד גבולות רוסיה ופרוסיה. העיירה שבה לפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, בעת שפולין עוצבה מחדש כמדינה עצמאית. ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-8,000 נפש.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

בנוסף להיותה אתר מחנה ריכוז, עבודה והשמדה, נועדה אושוויינצ'ים לתפקד כחלק מהאוטופיה הנאצית של התיישבות גרמנית במזרח. אדריכליו של הימלר תכננו את אושוויינצ'ים כ"עיר לדוגמה", מודל להתיישבות גרמנית במזרח, כחלק ממימוש התפיסה הנאצית בדבר תפקידו של המזרח בהיסטוריה הגרמנית. הימלר תיאר את המלחמה בברית המועצות ובגזעים הסלאביים כהמשך למלחמותיהם של הגרמנים במונגולים במאה ה-13. מטרת המלחמה הייתה לטהר את סביבת המחיה של הגזע הארי מיסודות אתניים בלתי רצויים וליישב את המזרח בגרמנים "טהורי-גזע". מחנה אושוויץ, הסמוך לעיר אושוויינצ'ים נועד לספק כוח עבודה יהודי, סובייטי ופולני לבניית העיר הגרמנית העתידית אושוויץ ולהפעלת התעשיות ומסילות הרכבת, ואילו העיר אושוויץ נועדה לספק כוח אדם גרמני לפיקוח על כוח האדם שבמחנה ולהוות שלב בשיקומה של הנוכחות הגרמנית במזרח. בחזונו של הימלר היו לאושוויץ שני תפקידים במקביל: מחנה השמדה ועיר גרמנית. ההשמדה הייתה אמורה להסתיים בשלב מסוים, אך העיר אושוויץ נועדה להתקיים לנצח, כחלק מחזון זה, של מזרח גרמני.
במשך הכיבוש הגרמני של פולין השתמשו הנאצים בעובדי כפייה יהודים להרחבת מחנה של הצבא הפולני ששכן מעבר לנהר הסולה. מחנה זה הפך למחנה הריכוז של אושוויץ, אליו הובאו מתנגדים פוליטיים למשטר הנאצי ובהמשך המלחמה הוקם בסמוך מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. בסמוך הוקם גם מפעל של תאגיד אי גה פארבן, "בונה-ורקה", לגומי סינתטי והפקת דלק נוזלי מפחם, ועבדו בו בעיקר עובדי כפייה ממחנה אושוויץ III מונוביץ.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה נבנתה העיר מחדש; סגנון הבנייה המרכזי היה שיכונים גדולים בסגנון הקומוניסטי המסורתי. פרנסת תושבי העיר התבססה בעיקרה על המפעלים הכימיים שנותרו מתקופת הנאצים, המשיכו לפעול בהיקף רחב ותרמו להתפתחותה ולגידולה של אושוויינצ'ים. בסוף שנות ה-80, הועסקו במפעלים אלו כ-10,000 עובדים. באמצע שנות ה-90 נקלע תאגיד הכימיה שהחזיק במפעלים לקשיים והחל לצמצם את פעילותו עד להיקף של 1,500 עובדים. במקביל, גדל חלקם של תושבי העיר אשר מתפרנסים ממסחר ומתיירות. הממשלה הפולנית הפכה את מחנה ההשמדה של אושוויץ לאתר זיכרון ולמוזיאון, וכיום מבקרים באתרים אלו כמיליון איש בכל שנה.
הקהילה היהודית

ראשית ההתיישבות היהודית באושוויינצ'ים החלה לאחר 1457, שבה השתלט קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, על העיר. בניסיון לעצור את הגידול במספר היהודים במקום, הוציא ב-1563 המלך זיגמונד השני צו המגביל את מספר היהודים בעיר והאוסר עליהם לבנות בתים בככר המרכזית. ב-1588 הוקם לראשונה בעיר בית כנסת עשוי עץ. ב-1636 העניק המלך ולדיסלב הרביעי זכויות ליהודי העיר להתגורר בתחומה ולהיות בעלי בתים בתחום העיר ובסביבותיה, וכן להשתמש בבית הכנסת ובבית העלמין.
ב-1711 כילתה שרפה את כיכר העיר ואת הרחובות הסמוכים, וגם בית הכנסת עלה באש.
בסוף המאה ה-18 יהודים רבים מוודוביצ'ה ומזיווץ' עברו לעיר וכך הפכה למרכז היהודי העיקרי באזור. באותה תקופה החל השימוש באתר בית העלמין היהודי הקיים עד היום. ב-1863 כילתה שרפה את רוב העיר, ונשרפו גם שני בתי כנסת.
בשנת 1872 קנה סוחר יהודי בשם לאנדאו את הריסות הקומפלקס הדומניקני, אשר כלל כנסייה, קפלה ומנזר, והשתמש בהם כאורוות לסוסיו וכמחסן לפחם, שמן ודשן, מקום זה שימש גם כקצביה.
הוא הפך את חדר תשמישי הקדושה בכנסייה לחנות, ואת הקפלה למחסן לשטיחים, דבר אשר גרם לזעם באוכלוסייה הקתולית המקומית.
בניינים אלו נקנו בחזרה ממנו על ידי כומר נוצרי בשנת 1895, אשר הפך אותם חזרה לתפקידם המקורי, וכן הקים בית ספר לבנים במקום.
בשנת 1914 מנתה אוכלוסייתה של אושוויינצ'ים 10,126 תושבים ומתוכם 5,358 יהודים (המהווים כ-53% מכלל תושבי העיר).
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, גרו יותר יהודים בעיר מאשר קתולים, דבר שהקנה להם גם רוב במועצת העיר.
עדות לשיתוף הפעולה הפורה בין שתי הקהילות ניתן לראות בטקס שערך הכומר יאן סקראבק ל-25 שנות כהונתו, כאשר נציגות רשמית של הקהילה היהודית נכחה בטקס ביחד עם ראש העיר, ד"ר אמיל רייך ורב העיר בומבך.
הקהילה היהודית > מוסדות סעד ועזרה

כמו בכל מקום יישוב בפולין, גם באושווינצ'ים פעלו הרבה מוסדות סעד ועזרה יהודיים, אשר הקלו את חייהם של הקהילה היהודית בעיר שחלקה סבל מעוני ומגילויי אנטישמיות מצד האוכלוסייה המקומית.
חלק מהמוסדות שפעלו בעיר הם:
"חברת קדישא"- הייתה אחראית על הקבורה היהודית.
"ביקור חולים"- מוסד מוכר ומכובד בעיר שנוסד עוד לפני מלחמת העולם הראשונה כדי להגיש עזרה רפואית וסעד לנזקקים, עזרה בגלוי וגם מתן בסתר.
"גמילות חסידים"- עזרה לנזקקים בהלוואות ללא ריבית.
"תומכי עניים"- חילקה לעניי העיר שוברי אוכל ושתייה.
"הכנסת כלה"- נתן עזרה לכלות שלא היה להן די כסף לנדוניה ולהוצאות החתונה, כמו גם עזרה ברכישת דירה ורהיטים.
"תלמוד תורה"- מוסד לימודי שאסף אליו פליטים יהודיים מאזורי הקרבות במלחמת העולם הראשונה ולימד אותם לימודי תורה.
"מושב זקנים"- מוסד שתמך בזקני העיר שהיו עריריים או שלא היה להם די כסף להחזיק בית.
"הכנסת אורחים"- שימש כמקום לינה, בחינם, עבור היהודים שנזדמנו לעיר.
"עזרה סוציאלית"- תמך בפליטים היהודים מאזורי הקרבות במלחמת העולם הראשונה, שיכן אותם בצריפים בעיר ודאג לכלכלתם ולחינוך ילדיהם.
"ישיבת עץ חיים" - אחד הסניפים של ישיבת עץ חיים, פעל בבית הכנסת של חסידי באבוב (פול') בעיר.
הקהילה היהודית > רבנים בעיר

רבי נתן אהרן וולף, אב״ד אושפיצין, ורבה הראשון של העיר.
רבי משה יעקב יעקל שרף, ראב"ד דק"ק אושפיצין, בעל "דרכי יושר".
רבי דב בעריש מאושפיצין, אדמו"ר חסידי, תלמיד החוזה מלובלין.
רבי נתן נטע סג"ל לנדא (הראשון) בן הרב יעקב יצחק הלוי לנדא.
רבי נתן נטע סג"ל לנדא (השני) שנודע בכינויו רבי "נטע'לה אושפיצינר", בן רבי משה דוד סג"ל לנדא. אחיינו של רבי נתן נטע סג"ל לנדא הראשון.
רבי יהושע פינחס בומבך.
רבי אליהו בומבך, בן רבי יהושע פינחס.
רבי אליעזר סג"ל הלוי לנדא, בנו של רבי נתן נטע סג"ל לנדא (השני)
רבי נתן נטע סג"ל לנדא (השלישי), בנו של רבי אליעזר לנדא
רבי אלעזר רוזנפלד, אדמו"ר חסידי, חתנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
הרב יצחק אייזיק רוזנבוים ב"ר יואב- אביו של הרב ירמיהו רוזנבוים שנולד בעיר.
הקהילה היהודית > פוליטיקה

הציבור היהודי באושווינצ'ים לקח חלק פעיל בכל הפעולות המוניציפליות של העיר. ונציגותו הייתה ניכרת מאוד בכל זרועותיה. כמו כן, שותפו נציגים יהודים בכל המוסדות העירוניים והציבוריים באופן שווה. היה הסכם בין נציגי הקהילה היהודית לבין נציגי האוכלוסייה הלא יהודית, על-פיו נערכו בחירות יחסיות למועצת העירייה, באופן שכל צד יכול היה להגיש מועמדים כרצונו, אך חלקם היחסי היה קבוע: חמישים אחוז לכל צד, שהם שישה יהודים למועצת העירייה ושישה להנהלה. כמו כן, הוסכם שראש העיר יהיה לא יהודי וסגנו יהיה יהודי. רוב היהודים שנבחרו למשרות ציבוריות היו אנשים שעמדו בראש הקהילה היהודית.
הקהילה היהודית > תנועות נוער וארגונים

באושווינצ'ים היו פעילויות רבות של תנועות נוער וארגונים אשר פעלו גם במרבית העיירות היהודיות באירופה.
תנועות הנוער והארגונים העיקריים שפעלו בעיר היו:
הקהילה היהודית > תנועות נוער וארגונים > התנועה הציונית

נוסדה בעיר בשנת 1901 על ידי יו"ר הקהילה באותם ימים, ברנרד פילצר. פעולתה הייתה בלתי סדירה וכללה הפסקות ארוכות.
רק בשנת 1911 התחילה פעילות ציונית רצופה וסדירה בהנהגתו של ד"ר משה גולדברג ונפתח מועדון לתנועה, וגם ספרייה שהייתה היחידה בעיר באותן שנים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפסקה כל הפעילות הציונית בעיר ונסגר המועדון עקב האיסור על כל פעולה מדינית בזמן המלחמה. בשנת 1916 חודשה הפעילות הציונית בחשאי תחת מסווה של פעילות תרבותית.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, כשפרצו פרעות ביהודים בכל הסביבה, נוסד כוח של הגנה עצמית בעזרת חיילים משוחררים.
כמו כן, נוסדה תחנת עזרה ראשונה ועם הדיפת הפורעים והצלת העיירה עלתה השפעת הציונים לשיא, ובבחירות לסיים הראשון, קיבלו הציונים כ-80% מקולות היהודים.
כל התנועות הציוניות היו מאוחדות ומאורגנות בוועד המקומי ונהלו במשותף את הפעילות הציונית כלפי חוץ, כגון: בחירות לסיים הפולני, לעירייה, לוועד הקהילה ולקונגרס הציוני, ואת פעולות קק"ל וקרן היסוד.