אמילי דה שאטלה
ביוגרפיה > קשריה עם וולטר

ייתכן שדה שאטלה פגשה את וולטר בילדותה באחד הסלונים של אביה; וולטייר עצמו מתארך את פגישתם הראשונה ל-1729, אז חזר מגלותו בלונדון. עם זאת, ידידותם התפתחה ממאי 1733 בעקבות פגישה באופרה, כאשר היא נכנסה מחדש לחברה לאחר לידת ילדה השלישי. מכאן התפתחה בינה לבין וולטר מערכת שנמשכה כל ימי חייה ששילבה קשר רומנטי, עניין מדעי משותף בתאוריות פיזיקליות וגישה חברתית דומה של הפצת המדע וההשכלה. הם חלקו את האמונה שכדי להבין את העולם יש ליישם היגיון על ראיות מדעיות. שניהם גם היו משוכנעים באמיתות השקפת עולמו של ניוטון שבאותה תקופה לא הייתה פופולרית בצרפת.
וולטר התאהב בדה שטאלה והם ניהלו רומן. למשך זמן מה רומן זה התקיים במקביל לרומן שהיה לה עם מופרטואי. וולטר חיבר שיר הלל למופרטואי שבו הלל את יציאתו לצפון וסיכון חייו למען המדע. לאחר מכן כתב שיר רומנטי לדה-שאטלה, השווה אותה לכוכב וטען כי הוא לפחות, לא ינטוש אותה לטובת איזו משלחת לקוטב הצפוני. גם דה שאטלה אהבה את וולטר שבו מצאה סוף סוף בן זוג אינטלקטואלי המתאים לה.
דה שאטלה ווולטר חלקו תשוקה למדע, ושיתפו פעולה בקידום המדע בחברה ובמחקר מדעי. במאי 1734 השתתפו וולטייר ודה שאטלה בחתונה של הדוכס דה רישלייה (שהיה עוד אחד ממאהביו של דו שאטלה). ימים לאחר מכן נאלץ וולטר להתחבא במשך כמה חודשים לאחר שהוצא צו מעצר נגדו בגלל כתביו הפרו-אנגלים ואנטי-צרפתיים. דה שאטלה הזמינה את וולטר לגור בטירתו הכפרית של בעלה, שאטו דה סירה (אנ') שבחבל קמפניה בצפון מזרח צרפת, שעמדה עד אז סגורה ושוממת.
דה שאטלה יזמה שיפוץ נרחב של הטירה בסירי והפכה אותו למעבדה ומרכז מחקר מודרני. וולטר ודה-שאטלה פיקחו שניהם על השיפוץ. וולטר כתב לידידו: ”אם אני מורה לפועלים לבנות ספריה, היא אומרת להם לשים מערכת ישיבה... היא נוטעת עצי טליה במקומות שאני תכננתי לטעת בוקיצות, ובמקום שבו שתלתי רק עשבים וירקות... אותה תשמח רק ערוגת פרחים.”
השיפוץ נמשך שנתיים ובסופו הייתה הטירה מצוידת כהלכה כמרכז מחקר. הייתה בה ספרייה דומה באיכותה לספריית האקדמיה למדעים בפריז וציוד מעבדה החדיש מלונדון. בתוך זמן קצר החלו להגיע למקום חוקרים מרחבי אירופה. בשנת 1736 עזבה דה שאטלה את פריז ואת בעלה וילדיה כדי להצטרף לוולטר בטירה בסירי.
נראה שבעלה של דה שאטלה לא סבל מהסידור הזה, שכן הוא בהחלט הרוויח מכך שגם וולטר הוציא סכומי כסף גדולים בשיפור האחוזה. ולעיתים קרובות היו השלושה מבלים בסירי ביחד. בטירה למדה פיזיקה ומתמטיקה ופרסמה מאמרים ותרגומים מדעיים. על פי מכתביו של וולטר לחברים ומהפירושים שלהם זה על עבודתו של זה, הם חיו יחד בחיבה הדדית ובכבוד רב. לאחר שביקר באחוזה כתב הסופר שארל-ז'אן-פרנסואה הנו (אנ'), שאטלה ו-וולטר חיו שם: "עצרתי גם בסירי. זה מראה נדיר. שניהם שם לבד, שקועים בעליצות. אחד כותב בית בפינתו, השנייה משולשים בפינה שלה. הארכיטקטורה של הבית רומנטית ומרהיבה באופן מפתיע."
מערכת היחסים של דה שאטלה עם וולטר גרמה לה לוותר על רוב חייה החברתיים הקודמים כדי להיות מעורבת יותר בלימודיה במתמטיקה בהדרכת פייר לואי מאופרטואה. הוא הציג בפניה את הרעיונות של אייזק ניוטון. מכתבים שנכתבו על ידי דה שאטלה מסבירים כיצד הרגישה במהלך המעבר מאשת חברה פריזאית למלומדת כפרית, מ"חיים אחד למשנהו".
האקדמיה למדעים של פריז הכריזה על התחרות על פרס האקדמיה למדעים לשנת 1737 תהיה בנושא "טיבה של האש". ב-23 באוגוסט 1737, דה שאטלה הגישה מאמר בשם "על טבעה והתפשטותה של האש" (Dissertation sur la nature et la propagation du feu), תחת שם אנונימי. היא ו-וולטר התחרו זה בזו בתחרות ידידותית, מאחר שדה שאטלה לא הסכימה עם החיבור של וולטר. הזוכה בפרס היה לאונרד אוילר, עם זאת עבודתה התפרסמה בעילום שם על ידי האקדמיה בכרך עם חמש ההגשות המובילות (ביניהם המאמר של וולטר) בשנת 1744. בנוסף המאמר שלה צוין בעילום שם ב-Journal de Trévoux ונסקר בפומבי ב־Observations sur les écrits modernes של Desfontaines. פרסום המאמר הפך את דה שאטלה לאישה הראשונה שפרסמה מאמר מדעי על ידי האקדמיה.
ב-1738 פרסם וולטר את הספר יסודות הפילוסופיה של ניוטון.(אנ') שמתאר את התאוריה של ניוטון בצורה שהציבור הרחב יוכל להבינה. הספר פורסם בשמו, אבל בהקדמה הוא כתב כי הספר נכתב באופן משותף עם דה שאטלה. בהזדמנות אחת הוא טען כי הספר נכתב על ידה, אבל ככל הנראה מדובר בהגזמה. פרקי הספר על אופטיקה מראים קווי דמיון חזקים עם Essai sur l'optique שלה. היא הצליחה לתרום עוד יותר לקמפיין על ידי סקירה משבחת ב-Journal des savants.
במאי 1739 עברה דה שאטלה לבריסל כדי לעסוק בסכסוך משפטי שנגע לבעלה. Johann Samuel König (אנ') לימד אותה מתמטיקה, אבל הדבר נפסק עקב חילוקי דעות אישיים ביניהם.
בשנת 1740 פרסמה דה שאטלה בעילום שם את ספרה "יסודות הפיזיקה" שזכה להצלחה רבה בצרפת, בגרמניה ובאיטליה. זהו חיבור פילוסופי ארוך הדן בנושאים רבים, החל בעקרונות היסוד של הידע וכלה בטבע המרחב והזמן ובהבנת תופעות הטבע הקשורות לכוח המשיכה, כולל מסלולי כוכבי הלכת, המטוטלת והנפילה החופשית. בפברואר 1741, ז'אן ז'אק דורטוס דה מיירן, המזכיר רב ההשפעה של האקדמיה המלכותית למדעים, השיב לביקורות של דה שאטלה על עבודתו בנושא "ויס ויוה" בספרה "יסודות הפיזיקה". במרץ אותה שנה פרסמה דה שאטלה מכתבו ואת תגובתה. המעורבות הפומבית של דה מיירן עם דה שאטלה עזרה לבסס את האמינות האינטלקטואלית שלה.
דה שאטלה לא רק תרגמה את ניוטון אלה הצליחה לאתר ולתקן טעות יסודית בעבודתו ולהכריע בוויכוח חשוב בינו לבין לייבניץ. בעוד ניוטון חשב שכמות האנרגיה שיש לחפץ נע, פופרציונית ביחס ישר למסה ומהירותו. הוא חשב כי אלוהים צריך להתערב מדי פעם ביקום כדי להחזיר את האנרגיה האבודה. לייבניץ חשב שניוטון טועה אך חסר את היכולת המתמטית להוכיח זאת. דה שאטלה הוכיחה כי לייבניץ צדק וכי האנרגיה של גוף נע פופרציונית למסתו ומהירותו בריבוע והניחה את היסודות לחוק שימור אנרגיה.
בשנת 1746 כתבה את חיבורה המפורסם "על האושר" שבו תיארה את קורות חייה והצביעה על הגורמים לאושר: בריאות, אהבה, מידות טובות, חשיבה הגיונית ורדיפה אחר ידע.