אסתטיקה
היסטוריה > אסתטיקה של העת העתיקה

הפילוסופיה היוונית הייתה התרבות הראשונה אשר העמידה תורות אסתטיות קוהרנטיות. התרבות היוונית בכללותה התייחסה אל יצירת האמנות כאל מקור הנאה. מושג זה כלל, לצד הנאה הדוניסטית, גם הנאה אסתטית טהורה. הפילוסוף הרקליטוס, לדוגמה, ראה את העולם כנמצא במצב של שינוי מתמיד. את מושג ה"הרמוניה", אותו שאל מפיתגורס, הוא תפש כביטוי לסתירה פנימית תמידית – "האחד יתלכד תוך מחלוקת עם עצמו". למרות גישות אסתטיות שונות מן הפילוסופיה הקדם-סוקרטית, היו אלו הוגיה הגדולים של הפילוסופיה היוונית – אפלטון ואריסטו, אשר ניסחו תאוריה אסתטית שלמה.
אפלטון, הפילוסוף בן המאה ה-4 לפנה"ס, תפס את האמנות כ"חיקוי" למציאות. לפיכך גרס כי האמנות היא שקר מזיק. הצייר, הפסל, המוזיקאי, המשורר ואיש התיאטרון מציגים ביצירותיהם חיקויים של המציאות. בעיני אפלטון, האובייקטים המוחשיים בעולמנו, כלומר האובייקטים המוגדרים בזמן ובמקום ונתפסים על ידי החושים, מהווים חיקויים של המציאות היציבה ביותר: עולם האידיאות האפלטוני.
לפי תורת האידאות, האובייקטים היציבים הם ה"אידיאות". הם מגדירים מושגים קבועים ונצחיים בעולם. לעומת זאת, אובייקטים פרטיים הממומשים ב"מציאות" שלנו, נתונים בהשתנות מתמדת, באים וחולפים מן הקיום. אנו מבינים את האובייקטים הפרטיים משום שהם "נוטלים חלק" באידיאות, הם מחקים אותן. העצם הלבן מחקה את האידיאה של הלבן, והאובייקט המרובע מחקה את אידאת המרובע. כך, האמן מחקה חיקויים, והוא רחוק מן המציאות האמיתית מרחק כפול. לעומת בעל המקצוע המחקה את האידיאות בכך שהוא בונה שולחן או בונה בניין, ובכך הוא מבצע פעולת חיקוי מדרגה ראשונה, הרי כי האמן המצייר ספינה או מתאר תיאור ספרותי של קרב לא רק שמחקה את החיקויים מדרגה ראשונה, אלא גם חסר כל ידיעה בדבר האופן שבו יש לחקות את האידיאות. ה"מימזיס", כלומר החיקוי, הוא שם משותף לקבוצת הפעילויות שהיינו מגדירים אותן "אמנויות יפות", ולכן הוא חיקוי מדרגה שנייה.
הצופה המתנהל בעולם האידאות, כבול בחושיו וברגשותיו אל העולם. כדי לגלות את הממשות, מגלה לנו "משל המערה של אפלטון", עלינו לעבור מראיית התופעות לראיית המהויות. לפיכך האמנות המשמשת כסיפוק עצמי לחושינו מהווה מכשול לכך.
יצירות שקריות הן יצירות אשר משקרות בנוגע לעניינים כבדי-משקל ומשחיתות את הנוער.
לעומת אפלטון, הציג אריסטו, בן המאה ה-4 לפנה"ס, גישה אוהדת יותר כלפי האמנות. אריסטו דחה את תורת הצורות של אפלטון, וראה בקיום העולם החומרי הקיום הממשי היחיד, והדרך להבין את המציאות היא באמצעות התנסות אמפירית. כל דבר בעולם קיים מתוקף ארבעה גורמים – הגורם החומרי (הדבר שממנו הוא עשוי), הגורם הצורני (הצורה בה הוא עשוי), הגורם הסיבתי (מה שהביא אותו לידי קיום) והגורם התכליתי (המטרה לשמה הוא קיים).
בחיבור "פואטיקה", מציג אריסטו את הטרגדיה כמאפשרת לצופה גילום של ה"קתרזיס", כלומר פורקן רגשי והיטהרות מפחדים, שנאות ועודפי רגשות אי-רציונליים, ולכן היא מאפשרת לצופה להישאר רציונלי באמצעות התחברות לרגשותיו.
אריסטו קובע כי להיות אמן "טוב ומיומן" פירושו לבצע את "תפקידו הייחודי". לדעת אריסטו, אמנות היא "כושר היצירה מתוך שיקול דעת" או "כושר היצירה מתוך שיקול דעת אמיתי". אריסטו גרס כי "צורות היופי העיקריות הן סדר, סימטריה ומוגדרות, הבאים לידי ביטוי במיוחד במדעי המתמטיקה" (אריסטו, מטאפיזיקה). לפי אריסטו, תפישת היופי שמורה לכשרים התבוניים של השכל, האמורים להבדיל את האדם מן הבהמה. לדעתו, בעלי-חיים "אינם מסוגלים לחוש" הנאות מ"הרמוניה ויופי" (ראו גם: יופי מתמטי).
פלוטינוס, מן הפילוסופים הנאו-אפלטונים, אשר חי במאה ה-3 לספירה, הציג את האמנות כמייצגת את היופי המושלם, ככלי להגיע אל המימד האלוהי. גישתו כי "במתן הצורה המושלמת לאבן הגולמית מקרב אותה האמן אל המקור האידיאלי", שוללת על כן ניסיונות של הכפפת היצירה לסדר מסוים, כמו בעזרת פרופורציה וסימטריה, כיוון שערכה של היצירה טמון בסמליותה.