stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרוטה חומה
אורח חיים

טרוטה חומה יכולה לחיות עד 20 שנה. היא מעדיפה נהרות, אגמים, ופלגי מים קרים. הטרוטה החומה יכולה לנדוד או להישאר במקום אחד. כל הדגים הצעירים מסוגלים מבחינה גנטית להתאים את גופם לשהות במים מלוחים ולהגר לים. ההחלטה תלויה בתנאי הסביבה, אם הנהר מתייבש לגמרי בקיץ, כל הדגים מהגרים לים, בנהרות אחרים נראה שאף דג איננו מהגר. דגים העוברים את ההתאמה לחיים בים מהגרים במורד הזרם בחודשים אפריל-מאי כשטמפרטורת המים מתחילה לעלות מעבר ל-11-5°C. שיא ההגירה הוא כשמי הנהר גואים עם הפשרת השלגים והגידול בעכירות המים.
מחסה או מבנה תת-מימי חשובים לטרוטה, וניתן למצוא כאלו בסמוך לסלעים וגזעי עצים השקועים במים, צנירים בגדות הנהר, וצמחייה המשתרעת מעל למים. מבנים אלו מספקים הגנה מטורפים, משמש ישירה, ומטמפרטורת מים גבוהה. תנאים חשובים נוספים לטרוטה הם גישה למים עמוקים להגנה מפני קפיאת המים, או זרם מים מהיר להגנה בפני רמות חמצן נמוכות בתקופת הקיץ. טרוטות שוכנות בדרך כלל בזרמי מים נרחבים ועזים.
אורח חיים > תזונה

הטרוטה החומה פעילה הן ביום והן בלילה והיא ניזונה בעיקר מחסרי חוליות מקרקעית הנחל, כמו גם מדגים אחרים, צפרדעים וחרקים מעופפים. דגים גדולים מסוגלים גם לצוד עכברים. הצורה הנודדת מהגרת לים בגיל שבין שנה לחמש שנים כשגודלה בין 15 ל-25 סנטימטרים. בים שוהה הטרוטה החומה עד חמש שנים סמוך לחוף בקרבת הנהר שבו נולדה, כשהיא ניזונה מרכיכות ודגים קטנים וגדלה במהירות.
אורח חיים > רבייה

למטרת רבייה מהגרים דגים בוגרים במעלה הנהר בין יולי לנובמבר. כמו לסלמון יש לדג בתקופת הרבייה גוון אופייני. ההפריה מתרחשת בין אוקטובר למרץ, בדרך כלל בין נובמבר לדצמבר. הנקבה בוחרת את אתר ההטלה, מכינה גומה בקרקעית הנחל שעומקה נמצא ביחס ישר לגודל הנקבה, ומטילה כ-2,000 ביצים לקילוגרם ממשקלה בעת הרבייה. הזכר שומר ומגן עליה מפני זכרים אחרים. הזכר מפרה את הביצים ואז הנקבה מכסה את הקן בחצץ בעומק בין 3 ל-30 סנטימטרים. מרבית הבוגרים חוזרים לים לאחר ההפריה ועשויים לשוב לנהר לרבייה נוספת. הדגיגים בוקעים מהביצים בין מרץ ליולי.
טרוטות השוהות דרך קבע בנהרות מתרבות בפעם הראשונה בגיל שנתיים עד שלוש שנים ויכולות לחזור על תהליך הרבייה במשך 2 עד 3 עונות. במרבית הנהרות יותר נקבות מהגרות מהים לנהרות מזכרים, ככל הנראה כתגובה לדחף הגדול יותר להתרבות. לכן יכול זכר קטן של טרוטה חומה החי דרך קבע בנהר להפרות את ביציה של נקבה גדולה החיה דרך קבע בים.
טרוטה חומה יוצרת כלאיים עם מינים אחרים לעיתים רחוקות בלבד. אם נוצרים כלאיים הם בדרך כלל עקרים. דוגמה אחת לכלאיים כאלו הוא טרוטה נמרית (Salmo trutta X Salvelinus fontinalis באנגלית tiger trout), כלאיים עם המין Salvelinus fontinalis.
תפוצה

תחום התפוצה הטבעי של הטרוטה החומה משתרע מצפון נורווגיה והיובלים הנשפכים לים הלבן ברוסיה באוקיינוס הקרח הצפוני ועד הרי האטלס בצפון אפריקה. הגבול המערבי של תחום התפוצה הטבעי הוא האי איסלנד בצפון האוקיינוס האטלנטי, והגבול המזרחי הוא היובלים של ימת אראל באפגניסטן ופקיסטן.
תפוצה > החדרה מחוץ לתחום התפוצה הטבעי

הטרוטה החומה הופצה בצורה נרחבת בסביבות מתאימות סביב העולם, כולל אמריקה הצפונית והדרומית, אוסטרלאסיה, אסיה, אפריקה הדרומית ומזרח אפריקה. אוכלוסיות טרוטה חומה בנות קיימא הוקמו בטבע ברבות מהמדינות אליהם הוחדרה. הניסיון הראשון לייבא טרוטה חומה היו באוסטרליה ב-1864 שעה ש-300 מבין 1,500 ביצי טרוטה חומה מהנהר איטצ'ן (Itchen) שרדו את המסע בן ארבעת החודשים מנמל פולמאות (Falmouth) למלבורן על גבי ספינת המפרשים "נורפוק". בהגיע 1866 שרדו 171 דגיגי טרוטה חומה במדגרת הנהר פלנטי (Plenty) בטסמניה. 38 דגיגים שוחררו לנהר, יובל של הנהר דרוונט (Derwent). בהגיע 1868 אירח הנהר פלנטי אוכלוסייה בת קיימא של טרוטה חומה שהפכה למקור להפצת הטרוטה החומה בנהרות אוסטרלאסיה וניו זילנד. החדרות מוצלחת של הטרוטה למושבת נאטל ופרובינציית כף התקווה הטובה שבדרום אפריקה התבצעו ב-1890 וב-1892, בהתאמה. בהגיע 1909 קמו אוכלוסיות של טרוטה חומה בהרים של קניה הבריטית. ההחדרות הראשונות להרי ההימלאיה בצפון הודו התרחשו ב-1868, ובהגיע 1900 היו אוכלוסיות של טרוטה חומה בקשמיר ומדראס.
תפוצה > החדרה ליבשת אמריקה

ההחדרות הראשונות של הטרוטה לנהרות קנדה התרחשו ב-1886 בניופאונדלנד ונמשכו עד 1933. האזורים היחידים בקנדה בהם אין טרוטה חומה הם יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות. ההחדרות לאמריקה הדרומית החלו ב-1904 בארגנטינה. אוכלוסיות של טרוטה חומה קיימות כיום בצ'ילה, פרו ואיי פוקלנד. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 החל הגאולוג הצרפתי אדגר אובר דה לה רו (Edgar Aubert de la Rüe) בניסיון לאקלם כמה מינים של סלמוניים באיי קרגלן המרוחקים שבאוקיינוס ההודי. מבין שבעת המינים שניסה רק המינים Salvelinus fontinalis‏ (באנגלית brook trout) וטרוטה חומה הצליחו להקים אוכלוסיות בנות קיימא. דייגים חובבים לוכדים לעיתים קרובות טרוטה חומה החיה בים שמשקלה עולה על תשעה קילוגרם.
ההחדרות הראשונות של הטרוטה החומה למימי ארצות הברית היו ב-1883 כאשר מגדל דגים ודייג חובב אמריקני מניו יורק בשם פרד מאתר (Fred Mather‏; 1900-1833) קיבל באישורו של ספנסר באירד (Spencer Fullerton Baird‏; 1887-1823), האחראי על המדגה בממשל האמריקני, דגי טרוטה חומה מהברון לוציוס פון בר (Lucius von Behr), נשיא אגודת הדיג הגרמנית (Deutscher Fischerei-Verband). ביצי הטרוטה החומה ששלח פון בר הגיעו הן מנחלים בהרים והן מהאגמים הגדולים באזור היער השחור של באדן-וירטמברג. המשלוח המקורי של ביצי הטרוטה החומה ששלח פון בר טופל על ידי שלוש מדגרות דגים, האחת במדגרה שבקולד ספרינג (Cold Spring) שבלונג איילנד שהופעלה על ידי מאתר, השנייה בקלדוניה (Caledonia) שהופעלה על ידי מגדל הדגים סת גרין (Seth Green), שניהם במדינת ניו יורק והשלישית במדגרה בנורתוויל (Northville) במישיגן. משלוחים נוספים של ביצי טרוטה הגיעו מפון בר ב-1884. ב-1885 הגיעו לניו יורק ביצי טרוטה חומה מלוך לוון (Loch Leven) בסקוטלנד, ביצי דגים אלו חולקו בין אותן שלוש מדגרות. במהלך השנים הבאות יובאו למדגרות בארצות הברית ביצי דגים נוספים מסקוטלנד, אנגליה וגרמניה. בנקה האמין שמגוון זני הטרוטה החומה שיובאו, דגים החיים בים, בנהרות ובאגמים התערבבו גנטית ויצרו את מה שהוא מכנה הטרוטה החומה האמריקנית הגנרית ותת-מין בודד הטרוטה החומה הצפון-אירופאית (S. t. trutta).
ב-11 באפריל 1884 שחררה ועדת הדגים האמריקנית (U.S. Fish Commission, גוף ממשלתי שקדם לשירות המדגה וחיות הבר של ארצות הברית) 4,900 דגיגי טרוטה חומה לנהר בולדווין (Baldwin), יובל של הנהר פר מרקט (Pere Marquette) במישיגן. זו הייתה ההחדרה הראשונה של טרוטה חומה לנהרות בארצות הברית. בין 1884 ו-1890 הוחדרו טרוטות חומות לבתי גידול מתאימים בכל רחבי ארצות הברית. בהגיע 1900 קיבלו 38 מדינות ושתי טריטוריות דגיגי טרוטה חומה. יכולת ההסתגלות של הדגים אפשרה להם להקים בטבע אוכלוסיות בנות קיימא במרבית המקומות אליהם הם הוחדרו.
שימור

הטרוטה החומה אינה מצויה בסיכון, אם כי, בחלק מהמקרים, קהילות מקומיות של הטרוטה שרויות תחת דחק בעיקר בשל הפגיעה בבתי הגידול, דיג יתר והכלאה מלאכותית המובילה לאינטרוגרסיה. תדירות מוגברת של טמפרטורות מים חמימות באמצע הקיץ גורמת לירידה ברמות החמצן המומס ועקב כך ל"מוות בקיץ" של אוכלוסיות מקומיות אם הטמפרטורות נשארות גבוהות למשך זמן ארוך, ומים עמוקים/קרים יותר או מים עשירים בחמצן עקב מערבולות של מים שזרימתם מהירה אינם נגישים לדגים. תופעה זו מחמירה עוד יותר בשל איטרופיקציה של הנהרות הנגרמת מזיהום הסביבה – לרוב בשל השימוש בדשנים בחקלאות באגן הניקוז של הנהרות.
דיג יתר מהווה בעיה כאשר דייגים חובבים לא יודעים לזהות נקבת טרוטה חומה בוגרת שאותה עליהם להחזיר לנהר או לאגם על פי חוק. כל נקבה בוגרת גדולה שנלכדת ואינה מושבת למים גורמת לאובדן של כמה אלפי ביצי דגים פחות במערכת על מנת שהדגים שנותרו יפרו אותם.
איום נוסף הם מינים פולשים שחדרו למים. לדוגמה בנהר בואו (Bow) בקנדה התפשטות של האצה הצורנית Didymosphenia geminata גרמה להפחתה בסירקולציה של המים במצע של קרקעית הנהר באזורים הנגועים. תופעה זו יכולה לצמצם משמעותית את כמות ביצי הטרוטה השורדים עד הבקיעה. במשך הזמן, זה מוביל לצמצום באוכלוסיית הדגים הבוגרים באזורים שנפגעו מהאצה, וליצירת מחזור של הידרדרות. משערים כי האצה מופצת בטעות על סוליות המגפיים של דייגים מהאזורים שבהם היא גדלה באופן טבעי. הגורמים השונים המאיימים על הטרוטה החומה בתחום תפוצתה אינם מאיימים על מין זה בלבד, כי אם על מרבית או כל המינים בגוף המים, וכך משנים את המערכת האקולוגית שבה חיה הטרוטה החומה.
הטרוטה החומה היא טורף חשוב של חסרי חוליות בנחלים קטנים והצטמצמות האוכלוסייה של הדגים באזורים ספציפיים אלו משפיעה על כל מארג המזון.
גם תופעת ההתחממות העולמית מדאיגה. תת-המין S. trutta fario החי בנהרות מעדיף מים עשירים בחמצן בטווח הטמפרטורות בין 16°C ל-18°C. עצמות טרוטה חומה מאתר ארכאולוגי באיטליה ו-DNA עתיק שמוצה מעצמות אלו, מעידים שהן שפע הדגים והגיוון הגנטי גדלו בצורה ניכרת בתקופת דריאס הצעירה הקרה והצטמצמו בתקופת בולינג-אלרוד.
לקריאה נוספת

Clover, Charles. 2004. The End of the Line: How overfishing is changing the world and what we eat. Ebury Press, London. ISBN 0-09-189780-7
Heacox, Cecil E. (1974). The Complete Brown Trout. New York: Winchester Press. ISBN 0-87691-129-7.
Graeme Harris, Nigel Milner, ed. (2007). Sea Trout: Biology, Conservation and Management. Wiley. ISBN 9781405129916.
J.L. Bagliniere, G. Maisse, J. Watson (1999). Biology and Ecology of the Brown Sea Trout. Springer Praxis Books. ISBN 1852331178.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
Elliot, J.M. (1994). Quantitative Ecology and the Brown Trout. Oxford, UK: Oxford University Press. ISBN 0198540906.
Newton, Chris (2013). The Trout's Tale - The Fish That Conquered an Empire. Ellesmere, Shropshire: Medlar Press. ISBN 978-1-907110-44-3.
ביאורים

↑  תנועה של גנים (זרימת גנים) ממין אחד למאגר הגנים של מין אחר על ידי הכלאה מחזירה (backcrossing) של בן כלאיים משני מינים עם אחד משני המינים
↑  באנגלית Younger Dryas, מלפני 12,900 עד לפני 11,700 שנים בערך, תקופת הקרח האחרונה בהיסטוריה של חצי הכדור הצפוני. קרויה על שם הצמח Dryas octopetala הגדל בטונדרה וששרידיו מתקופה זו נתגלו הרחק דרומה מתחום התפוצה הנוכחי שלו
↑  במקור Bølling-Allerød. תקופת הזמן שבין תקופת דריאס הקדומה לתקופת דריאס הצעירה, מלפני 14,700 עד לפני 12,700 שנים שבה חלה התחממות של האקלים. קרויה על שם שני אתרים בדנמרק שבהם נמצאו עדויות להתחממות האקלים בתקופה זו
הערות שוליים

↑  טרוטה חומה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית
↑  Trout Science: "Science of Trout"
↑  Lack of genetic differentiation between anadromous and resident sympatric brown trout (Salmo trutta) in a Normandy population.. In Aquatic Living Resources, Volume 18, N° 1, January–March 2005. Pages 65-69
1 2  Summary fact-sheets for brown trout and sea trout
↑  Trigeminal somatosensory innervation of the head of the rainbow trout with particular reference to nociception
1 2  Salmo trutta
↑  "Global Invasive Species Database-Salmo trutta-Distribution". Invasive Species Specialist Group (ISSG) of the IUCN Species Survival Commission.
↑  Splendiani, Andrea; Fioravanti, Tatiana; Giovannotti, Massimo; Negri, Alessandra; Ruggeri, Paolo; Olivieri, Luigi; Nisi Cerioni, Paola; Lorenzoni, Massimo; Caputo Barucchi, Vincenzo; Consuegra, Sofia (22 ביוני 2016). "The Effects of Paleoclimatic Events on Mediterranean Trout: Preliminary Evidences from Ancient DNA". PLOS ONE. 11 (6): e0157975. doi:10.1371/journal.pone.0157975. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292433505171  GND: 4154981-8  LCCN: sh85017262  NKC: ph583560 
טרוטת הים המכונה בוויילס sewin למכירה בשוק של סוונסי
טרוטת ים באורך 60 סנטימטרים ובמשקל 2.7 קילוגרם ממפרץ גולוויי (Galway Bay) במערב אירלנד שעל גופה צלקות מרשת דיג
טרוטה חומה בפלג
טרוטה חומה בוורלמלנד בשוודיה, אחרי הקיץ הראשון
טרוטה חומה צעירה מהנהר דרוונט בצפון מזרח אנגליה
טרוטת ים מדלגת מעל סכר בוויילס
תפוצת הטרוטה החומה בארצות הברית
טרוטה חומה וחכה ששימשה ללכידתה
יעל האלפים

| יעל האלפים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: יעלים
סוג:: יעל
מין:: יעל האלפים
שם מדעי
 Capra ibex ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


יעל האלפים (שם מדעי: Capra ibex) הוא מין של יעל ממשפחת הפריים שבסדרת מכפילי פרסה, החי באזור הרי האלפים באירופה, בעיקר בצרפת, גרמניה ושווייץ. יעל האלפים הוא מין דו-צורתי זוויגי; הזכר גדול בהרבה מהנקבה וקרניו בולטות אף הן, והן משמשות בעיקר ללחימה נגד זכרים אחרים בעונת הרבייה וגם נגד טורפים. יעלים אלפיניים נוטים לחיות באזורי טונדרה אלפינית, אחו הררי, יער הררי או בין הצוקים. ניתן למצוא אותם בגובה 1,800–3,300 מטר והפרסות החדות שלהם מאפשרות להם להרחיב את אזור המחיה ההררי שלהם.
יעלים אלפיניים ניזונים בעיקר מעשבים ופעילים לאורך כל השנה. למרות שהם נחשבים לבעלי חיים חברתיים, נפרדים זכרים ונקבות בוגרים למשך רוב השנה, ומתאחדים רק כדי להזדווג. במהלך עונת הרבייה משתמשים הזכרים בקרניהם הארוכות כדי להיאבק על גישה לנקבות. ליעלים אלפיניים יש מעט טורפים אך הם עלולים להיפגע מטפילים וממחלות.
עד המאה ה-19 נכחד מקומית יעל האלפים ברוב תפוצתו, בעיקר בגלל ציד, והוא עבר צוואר בקבוק גנטי של פחות מ-100 פרטים במהלך אירוע שבו כמעט נכחד, מה שהוביל למגוון גנטי נמוך מאוד בין אוכלוסיות שלו. המין הושב בהצלחה לחלקים מהטווח ההיסטורי שלו.
טקסונומיה

קארולוס ליניאוס תיאר לראשונה את יעל האלפים בשנת 1758. הוא מסווג בסוג יעל ממשפחת הפריים עם תשעה מינים אחרים.
מאובנים מהסוג Tossunnoria נמצאים בשכבות המיוקן המאוחרות בסין; נראה כי מאובנים אלה היו מאובני מעבר בין היעלים לאבותיהן. ייתכן שמקורו של היעל במרכז אסיה ומשם התפשט לאירופה, הקווקז ומזרח אפריקה מהפליוקן ועד לפליסטוקן. עדויות לגנום מיטוכונדרי ולכרומוזום Y מצביעות על רביית כלאיים של מינים בשושלת זו. מאובנים של היעל האלפיני מעידן הקרח האחרון במהלך הפליסטוקן המאוחר נמצאו בצרפת ובאיטליה. היעל האלפיני והיעל האיברי (C. pyrenaica) התפתחו כנראה מהמין Capra camburgensis, שנכחד בפליסטוקן ומאובניו נמצאו בגרמניה. נראה כי היעל האלפיני היה גדול יותר במהלך הפליסטוקן מאשר בתקופה הנוכחית.
במאה ה-20 נחשבו היעל הנובי (C. nubiana) האתיופי (C. walie) והיעל הסיבירי (C. sibirica) לתת-מינים של היעל האלפיני. עדויות גנטיות משנת 2006 תמכו במעמדם של היעלים הללו כמינים נפרדים.
קליידוגרמה (אנ') זו של שבעה מיני יעלים מבוססת על עדויות מיטוכונדריות משנת 2022:
תיאור

יעלים אלפיניים הם דו-צורתיים זוויגיים. הזכרים גדלים לגובה של 90 עד 101 ס"מ בשכמות עם אורך גוף של 149 עד 171 ס"מ והם שוקלים 67 עד 117 ק"ג. הנקבות קטנות בהרבה ובעלות גובה כתפיים של 73 עד 84 ס"מ, אורך גוף של 121 עד 141 ס"מ, ומשקלן 17 עד 32 ק"ג.
היעל האלפיני הוא בעל חיים חסון עם צוואר קשוח ורגליים חזקות. בהשוואה לרוב מיני היעלים האחרים שחיים בטבע, ליעל האלפים יש אף רחב ומקוצר. התאמות מבנה הגוף לטיפוס כוללות פרסות חדות ומופרדות מאוד ויבלת אלסטית מתחת לרגליים הקדמיות. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים גדולות ומתעקלות לאחור המשמשות בעיקר ללחימה נגד זכרים אחרים בעונת הרבייה וגם נגד טורפים. אורך קרני הזכר (69 עד 98 ס"מ) גדול משמעותית מזה של הנקבות (18 עד 35 ס"מ).
ליעל זה שיער בצבע חום-אפור על רוב גופו; צבע השיער בהיר יותר באזור הבטן וכהה באזור הסנטר והגרון. השיער באזור החזה כמעט שחור ויש פסים לאורך הגב. היעל האלפיני בעל צבע עמום יותר משאר היעלים. בדומה למיני יעלים אחרים, רק לזכרים צומח זקן. היעלים מתנשלים באביב, כאשר פרוות החורף העבה שלהם, המורכבת מתת-פרווה צמרית, מוחלפת בפרוות קיץ קצרה ודקה. פרוות החורף שלהם צומחת בחזרה בסתיו. בדומה ליעלים אחרים, ליעל האלפים יש בלוטות ליד העיניים, המפשעה וכפות הרגליים אבל לא על הפנים.
תפוצה ובית גידול

כשמו כן הוא, מקורו של יעל האלפים בהרי האלפים שבמרכז אירופה; טווח התפוצה שלו כולל את צרפת, שווייץ, ליכטנשטיין, איטליה, גרמניה ואוסטריה. מאובנים שלו נמצאו דרומה עד יוון, שם הוא נכחד מקומית לפני למעלה מ-7,500 שנה עקב טריפה אנושית. בין המאה ה-16 ל-18 איבד המין חלק גדול מתפוצתו עקב ציד, ועד המאה ה-19 נותרה רק אוכלוסייה אחת שלו ששרדה בגראן פרדיסו (אנ'), איטליה וסביבתה. המין הוחזר מאז לחלקים מתפוצתו הקודמת, וכן לאזורים חדשים דוגמת סלובניה.
היעל האלפיני נחשב למטפס מצוין; הוא תופס שטח תלול ומחוספס בגבהים של 1,800 עד 3,300 מטר. הוא מעדיף לחיות בשטחים פתוחים אך כאשר יורד מעט שלג, ובהתאם לצפיפות האוכלוסייה, עשויים זכרים בוגרים להתאסף ביער עצי ארזית, ובחורש מעורב גם ביערות ארזית ואשוחית. מחוץ לעונת הרבייה חיים היעלים בבתי גידול נפרדים. נקבות נוטות להימצא יותר במדרונות תלולים בעוד שזכרים מעדיפים קרקע מפולסת יותר. הזכרים מאכלסים כרי דשא נמוכים במהלך האביב, כאשר מופיע עשב טרי, ומטפסים לכרי דשא בהרי האלפים במהלך הקיץ. בתחילת החורף עוברים הן הזכרים והן הנקבות למדרונות תלולים וסלעיים כדי להימנע מהצטברויות צפופות של שלג. יעלים אלפיניים מעדיפים שיפועים שנעים בין 30 ל-45 מעלות, ומוצאים מחסה במערות קטנות או במדפי סלע.
התנהגות ואקולוגיה

יעל האלפים הוא אוכל-צמחים; תזונתו מורכבת בעיקר מעשבים במשך כל השנה. הצמחים הנאכלים הנפוצים ביותר בקרב היעלים האלפיניים הם בעיקר צומח של טונדרה אלפינית, כמו מהסוגים: Trisetum ,Agrostis ,Calamagrostis ,Sesleria ,Festuca ,Poa שיבולת שועל ואיטן. באביב משקיעים בעלי החיים משני המינים בערך אותו זמן באכילה במהלך היום, בעוד שבקיץ, אוכלות הנקבות, במיוחד אלו שמניקות, יותר מאשר זכרים. טמפרטורות גבוהות גורמות להיפרתרמיה בקרב זכרים בוגרים גדולים, והן גם מצמצמות את זמן האכילה שלהם, אך הם עשויים להימנע מבעיה זו על ידי אכילה בלילה.
בגראן פרדיסו יכולים תחומי המחייה של זכרים להתפרש על פני יותר מ-7 קמ"ר, ובשטחים שאליהם הוחזרו שטחי מחיה עשויים להתקרב לכ-30 קמ"ר. גודל תחום המחייה תלוי בזמינות המשאבים ובעונות השנה. תחומי המחייה נוטים להיות גדולים ביותר בקיץ ובסתיו, קטנים ביותר בחורף ובינוניים באביב. תחומי המחייה של הנקבות קטנים יותר בדרך כלל משל הזכרים. היעלים אינם נמצאים בתרדמת חורף; הם תופסים מחסה בלילות חורף קרים ומתחממים בשמש בבקרים. הם גם מפחיתים את קצב הלב ואת חילוף החומרים שלהם.
היעל האלפיני עשוי להתחרות על משאבים עם צפירי האלפים ואיילים אצילים; נוכחותם של מינים אלו עלולה לאלץ את היעל לכבוש גבהים גבוהים. יכולת הטיפוס של היעל היא כזו שהוא נצפה במדרון של 57 מעלות בסכר צ'ינגינו (אנ') בפיימונטה, שם הוא מלקק מלחים (אנ'). רק נקבות וצאצאים, שהם קלים יותר ובעלי רגליים קצרות יותר מאשר זכרים בוגרים, יכולים לטפס על הסכר התלול. צאצאים נצפו בגובה של 49 מטר, כשהם עולים בשביל זיג-זג תוך ירידה בשבילים ישרים.
התנהגות ואקולוגיה > התנהגות חברתית

יעל האלפים הוא בעל חיים חברתי (אנ'), אך נוטה לחיות בקבוצות המבוססות על מין וגיל. במשך רוב השנה מתקבצים הזכרים הבוגרים בנפרד מהנקבות, וזכרים מבוגרים חיים בנפרד מזכרים צעירים. קבוצות הנקבות מורכבות מ-5–10 חברות וקבוצות גברים מ-2–16 חברים בדרך כלל, אך לפעמים יש בהן יותר מ-50 חברים. צאצאים תלויים חיים עם אימהותיהם בקבוצות של נקבות. הפרדה בין המינים היא תהליך הדרגתי; זכרים מתחת לגיל תשע עשויים עדיין להתחבר לקבוצות של נקבות. זכרים בוגרים, במיוחד מבוגרים, נוטים יותר להימצא לבד יותר מאשר נקבות. המרווחים החברתיים נוטים להיות רופפים יותר במהלך קיץ, כאשר המזון זמין על פני שטח רב יותר. ליעלים יש קשרים חברתיים יציבים; הם מתקבצים מחדש באופן עקבי עם אותם יעלים כאשר התנאים האקולוגיים מאלצים אותם לחיות יחד. קבוצות של נקבות נוטות להיות יציבות יותר מאשר קבוצות של זכרים.
בעונת הרבייה, המתרחשת בדצמבר ובינואר, מתאספים זכרים ונקבות בוגרים יחד ונפרדים שוב באפריל ובמאי. בקרב זכרים ישנו מדרג חברתי המבוסס על הגודל, הגיל ואורך הקרן של הזכר. היררכיות מתבססות מחוץ לעונת הרבייה, מה שמאפשר לזכרים להתמקד בעונת הרבייה יותר בהזדווגות ופחות בלחימה. זכרים משתמשים בקרניים שלהם לצורך לחימה; הם יתנגחו בצדדים של היריבים או יתנגשו ראש בראש, דבר שכרוך לעיתים קרובות בעמידה דו-רגלית ובהתנגשות כלפי מטה.
יעלים אלפיניים מתקשרים בעיקר באמצעות שריקות קצרות וחדות המשמשות בעיקר כקריאת אזעקה ועשויות להתרחש באופן יחיד או ברצף עם פערים קצרים. הנקבות והצאצאים מתקשרים באמצעות פעימות.
התנהגות ואקולוגיה > רבייה וגדילה

עונת ההזדווגות מתחילה בדצמבר ונמשכת בדרך כלל כשישה שבועות. במהלך תקופה זו מתפרקים עדרי זכרים לקבוצות קטנות יותר ומחפשים נקבות. עונת הייחום מתרחשת בשני שלבים; בשלב הראשון מקיימים זכרים אינטראקציה עם נקבות כקבוצה, ובשלב השני נפרד זכר אחד מקבוצתו כדי לעקוב אחר נקבה בתקופת ייחום. זכרים דומיננטיים בני 9 עד 12 עוקבים אחר נקבה ושומרים עליה מפני יריבים בעוד זכרים כפופים וצעירים יותר בני שנתיים עד 6 מנסים לחמוק על פני הזכר המטפל כאשר דעתו מוסחת. אם הנקבה בורחת, הן הזכרים הדומיננטיים והן הכפופים ינסו ללכת בעקבותיה. במהלך החיזור מותח הזכר את צווארו, מקשקש בלשונו, מסלסל את שפתו העליונה, משתין ומרחרח את הנקבה. לאחר ההזדווגות מצטרף הזכר מחדש אל קבוצתו ומתחיל מחדש את השלב הראשון של עונת הייחום. תנאי הסביבה יכולים להשפיע על החיזור במין; למשל, שלג יכול להגביל את יכולתם של הזכרים לעקוב אחר נקבות ולהזדווג איתן.
הנקבה נמצאת בתקופת ייחום האורכת כ-20 ימים וההיריון אורך בממוצע בסביבות חמישה חודשים, ובדרך כלל יולדת צאצא אחד או לפעמים שניים. נקבות יולדות הרחק מהקבוצות החברתיות שלהן במדרונות סלעיים שבטוחים יחסית מפני טורפים. לאחר מספר ימים יכולים הצאצאים לנוע בכוחות עצמם. אימהות וצאצאים מתאספים לקבוצות, שבהן יונקים צאצאים עד חמישה חודשים. קבוצות אלו יכולות לכלול גם נקבות שאינן מניקות. יעלים אלפיניים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים, אך הנקבות ממשיכות לגדול עד לגיל 5 או 6 שנים, והזכרים מגיל 9 עד 11.
הקרניים גדלות לאורך החיים. צאצאים נולדים ללא קרניים, הנראות כקצוות זעירים בחודש אחד ומגיעות ל-20–25 מ"מ בחודש השני. אצל זכרים גדלות הקרניים בכ-8 ס"מ בשנה במשך חמש וחצי השנים הראשונות לחייו, ומאטות למחצית מהקצב לאחר שהוא מגיע לגיל 10. האטת צמיחת הקרניים אצל זכרים עולה בקנה אחד עם הזדקנותם. ניתן לקבוע את גילו של היעל לפי טבעות צמיחה שנתיות בקרניים, המפסיקות לגדול בחורף.
התנהגות ואקולוגיה > תמותה ובריאות

הזכרים חיים כ-16 שנים בעוד הנקבות חיות כ-20 שנים. ליעל האלפים יש שיעור הישרדות גבוה בקרב הבוגרים בהשוואה לאוכלי עשב אחרים בגודל דומה. במחקר אחד, שבו השתתפו 215 זכרים, הגיעו כל הצאצאים לגיל שנתיים ורוב המבוגרים חיו 13 שנים, למרות שרוב הזכרים בני ה-13 לא הגיעו לגיל 15. ליעלים האלפים יש שיעור טריפה נמוך; בית הגידול ההררי שלהם שומר עליהם מפני טורפים כמו זאבים, אם כי עיטים זהובים עשויים לטרוף יעלים צעירים. בגראן פרדיסו סיבות המוות של היעלים הן זקנה, מחסור במזון ומחלות. חלק מהיעלים גם נהרגים ממפולות שלגים.
יעלים אלפיניים עלולים לסבול מנקרוזה ומלייפת הנגרמים על ידי החיידק Brucella melitensis (אנ'), ומריקבון כף הרגל (אנ') הנגרם על ידי Dichelobacter nodosus (אנ'). זיהומים הנגרמים מ-Mycoplasma פוגעים בעין של היעל באמצעות דלקת בקרנית ובלחמית ויכולים להוביל לשיעורי תמותה של עד 30%. היעלים יכולים לארח טפילים במערכת העיכול וכן תולעי ריאות. מספר יעלים מתו ממחלות לב, כולל טרשת עורקים, פיברוזיס לבבי ומחלת לב מסתמית.
מצב שימור

במהלך ימי הביניים השתרע תחום התפוצה של יעל האלפים ברחבי האזור האלפיני של אירופה. מתחילת המאה ה-16 ירדה אוכלוסייתו הכוללת כמעט כליל עקב ציד על ידי בני אדם, במיוחד עם כניסתם של כלי הירי. עד המאה ה-19 נותרו רק כ-100 פרטים של היעל האלפיני בגראן פרדיסו וסביבתה בצפון מערב איטליה ובגבולה עם צרפת. בשנת 1821 אסרה ממשלת פיימונטה על ציד של יעל האלפים ובשנת 1854 הכריז ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, על גראן פרדיסו כשמורת ציד מלכותית. בשנת 1920 תרם נכדו, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, את גראן פרדיסו לאיטליה והוקם בה פארק לאומי (אנ'). עד 1933 הגיעה אוכלוסייתו היעל לכ-4,000 פרטים, אך כתוצאה מניהולה הכושל של ממשלת איטליה הפשיסטית ירדה האוכלוסייה לסביבות 400 פרטים עד 1945. ההגנה עליהם השתפרה לאחר מלחמת העולם השנייה ועד שנת 2005 היו כ-4,000 פרטים בגראן פרדיסו. בסוף המאה ה-20 שימשה אוכלוסיית היעלים בגראן פרדיסו להשבתו מחדש של היעל לאזורים אחרים באיטליה.
משנת 1902 נלקחו מספר יעלים אלפיניים מגראן פרדיסו לשבי בשווייץ לצורך רבייה סלקטיבית והכנסתם מחדש לטבע. עד שנת 1948 גודלו יעלים מייסדים שעברו טרנסלוקציה בשבי. לאחר מכן היו החזרות של דגימות שנולדו בטבע מאוכלוסיות המבוססות באזורים שונים בהרי האלפים. אלו הולידו את אוכלוסיותיו של היעל בצרפת ובאוסטריה. יעלים אלפיניים גם התיישבו מחדש באזורים בכוחות עצמם. אוכלוסיית היעל הגיעה ל-3,020 בשנת 1914, 20,000 בשנת 1991 ו-55,297 בשנת 2015, ועד שנת 1975 תפס היעל חלק ניכר מתחום אוכלוסייתו בתקופת ימי הביניים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוכנסו יעלים אלפיניים לסלובניה למרות היעדר ראיות לנוכחותם שם לאחר עידן הקרח האחרון. בשנת 1980 הועברו היעלים לבולגריה.
בין 2015 ל-2017 חיו כ-9,000 יעלים ב-30 מושבות בצרפת, למעלה מ-17,800 יעלים ב-45 מושבות בשווייץ, למעלה מ-16,400 יעלים ב-67 מושבות באיטליה, כ-9,000 ב-27 מושבות באוסטריה, כ-500 ב-50 מושבות בגרמניה וכמעט 280 יעלים ב-4 מושבות בסלובניה. משנת 2020 מחשיב ה-IUCN את יעל האלפים במצב שימור ללא חשש עם מגמת אוכלוסייה יציבה. בעוד שהמין הוגדר כנכחד ככל הנראה ללא מאמצי שימור במאות ה-19 וה-20, נכון ל-2021 יש לו תלות שימור נמוכה. חלק מהמדינות מתירות ציד מוגבל של היעל.
לאחר שעברה צוואר בקבוק גנטי, אוכלוסיית היעל האלפיני היא בעלת מגוון גנטי נמוך והיא בסיכון לדיכאון התרבותי (אנ'). ניתוח משנת 2020 מצא שמוטציות השמטה אבדו באוכלוסיות חדשות של היעל, אך הן זכו גם למוטציות הגורמות לנזק קל. הטוהר הגנטי של המין עלול להיפגע על ידי הכלאתו עם עזי הבית, אשר הורשו לשוטט בבית הגידול של היעל האלפיני. צוואר הבקבוק הגנטי של אוכלוסיות עלול להגביר את הסיכוי לחלות במחלות זיהומיות מכיוון שלמערכת החיסון של היעל יש מגוון MHC נמוך.
כף-זאב אירופית

| כף-זאב אירופית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: כף-זאב
מין:: כף-זאב אירופית
שם מדעי
 Lycopus europaeus ‏לינאוס, 1753
כַּף-זְאֵב אֵירוֹפִּית (שם מדעי: Lycopus europaeus) היא צמח עשבוני רב-שנתי (בן קיימא) זקוף וגבוה ואינו מסתעף הרבה ממשפחת השפתניים, שגדל ליד אפיקי מים: גדות נחלים, ביצות ומעיינות. הכותרת הלבנה דמוית פעמון ואינה מתאפיינת במבנה דו-שפתני האופייני למשפחת השפתניים. היא בעלת 4 אונות כמעט שוות עם 2 אבקנים ולעיתים נראים שני אבקנים מנוונים. התפרחיות (דורי הפרחים) מלוות בשני חפים (מכונים עלי התפרחת) ומרוחקות זו מזו לאורך הגבעול. העלים גדולים למדי שסועים ומשוננים בצורה בולטת ועמוקה ובחיקיהם יושבים הרבה פרחים זעירים ולבנים. עלי התפרחת אינם שונים בצורתם משאר העלים.
כף-זאב אירופית על גדת נחל עין זהב קריית שמונה
כף-זאב אירופית היא מין יחיד בסוגו בישראל. הסוג כף-זאב מונה 21 מינים ו-3 זנים הגדלים באזורים הממוזגים בחצי הכדור הצפוני ואף במזרח אוסטרליה.