stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נסיגת צה"ל מסיני ומעזה (1956–1957)
ההחלטה על הנסיגה > הנאום לאומה > חילופי האיגרות עם בולגנין

איגרתו של ראש ממשלת ברית המועצות הייתה החמורה בין השתיים. נאמר בה בין היתר:
"הממשלה הסובייטית כבר הביעה גינויה המוחלט לתוקפנות של מדינת ישראל וכן של אנגליה וצרפת נגד מצרים, המהווה הפרה ישירה וגלויה של תקנות האו"ם ועקרונותיו. הרוב המכריע של מדינות העולם גינה אף הוא... את מעשה התוקפנות... וקרא את ממשלות ישראל, אנגליה וצרפת להפסיק בלי דיחוי הפעולות הצבאיות ולהוציא מן הטריטוריה המצרית את הצבאות שפלשו לשם".
בהמשך הופיע איום על עצם קיומה של מדינת ישראל:
ממשלת ישראל משחקת בצורה נפשעת וחסרת אחריות בגורל העולם ובגורל עמה היא. היא זורעת איבה כזאת לישראל בין עמי המזרח, שאינה יכולה לא להשאיר רישומה על עתיד ישראל ושמעמידה בסימן־שאלה את עצם קיומה של ישראל בתור מדינה. בהיותה מעוניינת באופן חיוני בשמירת השלום ובהבטחת השלום במזרח התיכון, נוקטת הממשלה הסובייטית ברגע זה אמצעים על מנת להפסיק המלחמה ולרסן התוקפים".
האיגרת הסתיימה בדרישה כי "כל עוד לא מאוחר מדי" תפסיק ישראל את כל הפעולות הצבאיות נגד מצרים ותוציא את צבאה מן הטריטוריה המצרית. וכאן ציינה האיגרת את הצעד המעשי הראשון שנקטה ברית המועצות בכך שהחליטה להחזיר מייד את השגריר הסובייטי בישראל, אלכסנדר אברמוב, לברית המועצות.
האיגרת הסתיימה במילים: ”אנחנו מקווים כי ממשלת ישראל תבין ותעריך באורח הנכון את התראתנו זו”.
בן-גוריון קרא את תשובתו לבולגנין:
"זה למעלה משנתיים ששליט מצרים ארגן כוח מיוחד שנקרא בשם פדאיון, המיועד לחדור בהחבא לתחומי ארצנו ולרצוח תושבים: עובדים בשדה, עוברים בדרכים ויושבים בבתיהם. תחילה פעלו חבורות אלה רק מתוך שטחים מוחזקים בידי מצרים, כגון רצועת עזה. בזמן האחרון הוא ארגן חבורות רוצחים אלה בירדן, בלבנון ובסוריה, וחיי איכרינו על הגבולות נתונים יום יום להתנקשויות רצחניות אלה... בפקודה מיום 15 בפברואר 1956 של מפקד הדביזיה השלישית המצרית בסיני... נאמר בין השאר: 'על כל מפקד להכין עצמו ופיקודיו למערכה הבלתי נמנעת עם ישראל, במגמה להגשים את מטרתנו הנעלה, דהינו חיסולה של ישראל והשמדתה בזמן הקצר ביותר ובקרבות הברוטאליים והאכזריים ביותר'... שליט מצרים ארגן... חרם כלכלי על ישראל. הוא הטיל הסגר על חופש השיט שלנו בסואץ ובמצרי אילת... לפני כשבועיים כרת השליט המצרי ברית צבאית עם ירדן וסוריה המכוונת נגד ישראל".
"לכן הפעולה שעשינו בסוף אוקטובר הייתה הכרח של הגנה עצמית... בהיענותנו לקריאת או"ם הפסקנו את האש... אתמול הודעתי בכנסת בשם ממשלת ישראל כי אנו מוכנים להיכנס מיד למשא ומתן ישיר עם מצרים לשם שלום יציב ושיתוף פעולה... אני חייב לבסוף להביע השתוממותי וצערי על האיום נגד שלומה וקיומה של ישראל, הכלול באיגרתך, מדיניות החוץ שלנו מוכתבת על ידי צרכינו החיוניים ועל ידי שאיפתנו לשלום, ושום גורם זר אינו קובע אותה ולא יקבע אותה. כמדינה ריבונית אנו קובעים בעצמנו את דרכנו, ואנו שותפים לכל העמים שוחרי השלום בעולם בשאיפה ליחסי שלום וצדק באזורנו ובעולם כולו".
בן-גוריון סיים לקרוא את איגרתו של ראש ממשלת ברית המועצות מבלי להגיב כלל על דרישת הנסיגה ועבר לקרוא את איגרתו של נשיא ארצות הברית.
ההחלטה על הנסיגה > הנאום לאומה > חילופי האיגרות עם אייזנהאואר

בניגוד לאיגרת של בולגנין, האיגרת של אייזנהאואר הייתה אדיבה וידידותית. הנשיא פתח במילים "ראש הממשלה היקר" וסיים במילים: "באיחולים טובים ביותר ובידידות". האיגרת אמרה בין היתר:
"כידוע לך קבעה עצרת או"ם סידור של הפסקת אש במצרים, ומצרים, צרפת, הממלכה המאוחדת וישראל הסכימו לכך. יישלח למצרים כוח של או"ם... גוף זה תבע שכל הכוחות הזרים האחרים יעזבו הטריטוריה המצרית, ובייחוד שכוחות ישראל יחזרו לקווי שביתת הנשק... הודעות המיוחסות לממשלתך, כי אין ישראל מתכוונת לחזור מטריטוריה מצרית, כפי שנדרש על ידי או"ם, הובאו לתשומת לבי.
עלי להגיד בגילוי לב, אדוני ראש הממשלה, כי ארצות הברית מתייחסות להודעות אלה – במקרה שהן נכונות – בדאגה עמוקה. כל החלטה ממין זה מצד ממשלת ישראל עלולה לחתור תחת המאמצים... להשיב השלום במזרח התיכון, ועתידות להביא לידי הוקעת ישראל כמפירה עקרונות או"ם והוראותיו... איני צריך להבטיח לך האינטרס העמוק שיש לארצות הברית בארצך... אני פונה אליך שתקבל את החלטות עצרת או"ם הדנות במשבר הנוכחי ותודיע מיד על החלטתך. יהיה זה מצער מאד לכל בני ארצי, אם מדיניות ישראל בעניין חמור כזה, הנוגע לכל העולם, תפגע באיזה אופן שהוא בקואופרציה הידידותית שבין שתי ארצותינו".
בתום קריאת שתי האיגרות הגיע בן-גוריון לעיקר. הוא קרא את תשובתו לנשיא ארצות הברית, שבה הודיע לו במפורש על נסיגת כוחות ישראל ממצרים:
את הצהרתך שכוח או"ם נשלח למצרים קיבלנו ברצון. לא אני ולא שום דובר מוסמך של הממשלה לא הגיד שאנחנו נספח את מדבר סיני לישראל. בשים לב להחלטת או"ם נחזיר ברצון כוחותינו, כשרק ייעשו הסידורים הנאותים עם או"ם בדבר כניסת כוח בינלאומי לאזור תעלת סואץ... אני מביע הוקרתי לממשלתך על עמידתך לימין ישראל ועל מדיניות ממשלתך לתמוך בארצנו. אני יודע כי הדברים יצאו מלבך ואני רוצה להבטיחך כי תמצא את ישראל מוכנה לסייע לארצות הברית להחזרת השלום ולחיזוק הצדק והשלום בעולם.
ההחלטה על הנסיגה > הנאום לאומה > סיום הנאום

לסיום פנה בן-גוריון אל הלוחמים במערכה:
אל יחשוב מישהו מכם שמפעל גבורתכם וחירוף נפשכם לא נתנו פריים המלא. שלוש מטרות ראשיות הצגנו לעצמנו ב'מבצע סיני':
השמדת הכוחות, שארבו כל הזמן להכריענו.
שחרור שטח המולדת שנתפס על ידי הפולש.
הבטחת חופש השיט במיצרי אילת וגם בתעלת סואץ.
ואם־כי לפי שעה בוצע בשלמותו רק הסעיף הראשון והראשי – יש לנו ביטחון, כי גם שתי המטרות האחרות יקוימו במלואן [...] אין כוח בעולם שיעשה לאל ניצחונכם הגדול... ישראל אחרי 'מבצע סיני' לא תהיה עוד כישראל לפני מבצע אדיר זה.
ההחלטה על הנסיגה > הנאום לאומה > רושם הנאום על הציבור

האיום המפורש באיגרת של בולגנין על עצם קיומה של המדינה, המחיש לציבור את גודל הסכנה שנמנעה על ידי החלטת הנסיגה. הציבור גם הבין מאיגרתו של נשיא ארצות הברית, כי הפעם לא תעמוד ארצות הברית לימין ישראל.
בימים שלאחר נאומו של ראש הממשלה השתרר הלך רוח של דכדוך בציבור הישראלי. הרגשת הניצחון חלפה כבמחי יד. השינוי המהיר והחד בין רוממות דבריו של בן-גוריון בהודעתו יום קודם לכן בכנסת, לבין הודעתו על הנסיגה בנאומו הלילי לאומה, בהפרש של יממה בלבד, גרם לתחושה קשה.
הציבור הישראלי קיבל בתדהמה את התפנית החדה שבהחלטת הנסיגה מסיני, אך גם בהבנה את המניעים שגרמו להחלטה והתחושה בציבור הייתה כי בהחלטה זו נמנע סיכון גדול למדינה. הלך רוח זה בא לידי ביטוי במאמרו של העיתונאי הבכיר משה ז"ק "הנסיגה וההתקדמות" שהתפרסם במעריב ב-9 בנובמבר 1956. לא היו כל הפגנות מחאה ברחבי המדינה, וב-14 בנובמבר אישרה הכנסת את ההחלטה ברוב קולות, בהתנגדות תנועת החרות שכינתה את החלטת הנסיגה "כניעה ללא תנאי" והתרעמה על כך שהיא נתקבלה ללא דיון בכנסת.
משלוש מטרות המבצע שהציג בן-גוריון בנאומו, ושלדבריו שלושתן עתידות להתקיים, מומשו לבסוף רק שתיים: השמדת הכוח המצרי שאיים על ישראל וחופש השיט במפרץ אילת. אולם בעתיד לבוא יתברר כי לא הושג "שחרור שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים", כשכוונתו של בן-גוריון הייתה לרצועת עזה, ואילו חופש השיט בתעלת סואץ הושג רק בחלקו, באמצעות העברת סחורות לישראל בספינות זרות, תוך הפרעות ושיבושים מצד המצרים.
הערכות מאוחרות

על פי מאמרו של הדיפלומט הישראלי דורי גולד, לאחר פרישתו התחרט אייזנהאואר על לחציו על ישראל, בריטניה וצרפת, הודה שטעה בהם והבין כי תוצאתם הייתה דווקא חיזוק הסובייטים ותומכיהם במזרח התיכון ולא החלשתם. בספרו Eisenhower And Israel, שהתפרסם ב-1993, מצטרף פרופ' יצחק אלטרס לקביעת גולד וחושף כי אייזנהאואר אכן התחרט על מדיניותו ב-1956. גם המנהיג היהודי הרפובליקני מקס פישר סיפר, כי בפגישה שקיים עמו ב-1965 אמר לו אייזנהאואר: "אתה יודע מקס, במבט לאחור על סואץ, אני מתחרט על מה שעשיתי. מעולם לא הייתי צריך ללחוץ על ישראל לסגת מסיני". בנוסף, גם ריצ'רד ניקסון, שהיה סגנו של אייזנהאואר, אישר אף הוא את הדברים ואף טען שאייזנהאואר אמר כי משבר סואץ היה המחדל הגדול ביותר במדיניות החוץ של ממשלו.
ראו גם

נח"ל תרשיש
נח"ל רפיח
נסיגת צה"ל מסיני (1980–1982)
לקריאה נוספת

דוד בן-גוריון, מערכת סיני. הוצאת עם עובד, 1960.
משה דיין, יומן מערכת סיני. הוצאת עם הספר, 1965.
מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ג, פרק ז. מלכות ישראל השלישית; פרק ח. נסיגה; עמ' 1262–1315.
ננה שגיא (עורכת), תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל, כרך 12, מלחמת סיני: המערכה המדינית, אוקטובר 1956 – מארס 1957, ירושלים, גנזך המדינה, תשס"ט.
דוד שחם, ישראל 40 השנים, הוצאת עם עובד, 1991.
נחמן שי (עורך ראשי), ביטחון 50, צה"ל - קהיליית המודיעין - משרד הביטחון. הוצאת מעריב, 1998.
נסים משעל, ישראל 60, הוצאת ידיעות ספרים, 2008.
הערות שוליים

↑  מה האמת על הסיבוב השני?, דבר, 27 באוקטובר 1949
↑  מיכאל בר-זוהר, קיצור תולדות ישראל, ידיעות ספרים, 2018, עמ' 68.
↑  גליון 996 מתאריך 14 בנובמבר 1956, באתר העולם הזה
↑  דוד דיין (עיתונאי), פרחים מול אדום, דבר, 1 בנובמבר 1957
↑  מילות השיר "מול הר סיני", באתר שירונט
1 2  דיין, עמ' 177
↑  שחם, עמ' 138
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1275.
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1276.
↑  בן-גוריון, עמ' 226
1 2  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1277.
1 2 3  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1271.
1 2 3  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1272.
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1273.
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1272–1273, 1279–1280.
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1285.
1 2  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1283–1284; עמ' 1625, הערה 69: שידור לאומה, 9.11.1956, 00.30 בלילה, ארכיון בן-גוריון.
↑  בן-גוריון, עמ' 227–231
↑  משה ז"ק, הנסיגה וההתקדמות, מעריב, 9 בנובמבר 1956
↑  הכנסת דחתה הצעות לדיון מדיני, דבר, 15 בנובמבר 1956; המשך
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1292.
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1284.
↑  יש גרסאות שונות על מספר הנפגעים, ראו מאמרו של ההיסטוריון הצבאי יגיל הנקין, באתר "פרש"
↑  חודשה תנועת האוטובוסים הערביים מעזה לחן יונס, הארץ, 30 בנובמבר 1956
↑  יצחק יעקובי, הופעלה מועצת עירית עזה, דבר, עמ' 4, 27 בנובמבר 1956
↑  מוסקוה נסוגה מהאיום ב"מתנדבים"", דבר, 9 בדצמבר 1956
↑  ברנס: צה"ל יסוג היום 25 ק"מ, דבר, 18 בדצמבר 1956
↑  בן־גוריון: המצרים לא יחזרו לעזה, דבר, 20 בדצמבר 1956
↑  הכנסת דחתה ברוב גדול הצעת אי-אמון של "חרות", דבר, עמ' 1, 16 בינואר 1957, המשך, עמ' 2
↑  הושלם פינוי סיני, דבר, 23 בינואר 1957
↑  בר-זוהר, כרך ג, פרק ח. נסיגה, עמ' 1299–1300.
↑  150 אלף הפגינו בתל אביב, דבר, 10 בפברואר 1957, המשך
העם מפגין תמיכתו בממשלה בעמידתה, דבר, 10 בפברואר 1957
↑  בר-זוהר, כרך ג, עמ' 1302–1303.
↑  אייזנהאור לב.ג.: לישראל לא תהיה סיבה להצטער, דבר, 3 במרץ 1957
↑  נאום ראש הממשלה בכנסת, דבר, עמ' 4, 6 במרץ 1957
↑  בן־גוריון: מבצע סיני היה הכרחי צודק וכדאי, דבר, 6 במרץ 1957
↑  "בריגיטה טופט" בנמל אילת, דבר, עמ' 6, 26 במרץ 1957
↑  ימאי ישראלי נעצר בנמל סואץ; "בריגיטה טופט" - שעליה נסע - תורשה לעבור בתעלה, חרות, 23 ביולי 1957
↑  אבי קורן, ‏ארבעה מי יודע, באתר מעריב אונליין, 4 באפריל 2020
↑  יואל מרקוס, צה"ל הציג את עצמתו והישגיו לעיני חצי מליון צופים, דבר, 7 במאי 1957
↑  מיכאל בר-זוהר, קיצור תולדות ישראל, ידיעות ספרים, 2018, עמ' 111–112.
↑  דורי גולד, "למה פתאום מתעניינים במורשת הנשיא אייזנהאואר?", 8 בפברואר 2013, "ישראל היום"
↑  "נסיגה תחת לחץ", 13 בנובמבר 1987, "בשבע"
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
הרמטכ"ל משה דיין ומפקד חטיבה 9 אברהם יפה במסדר הניצחון של החטיבה בו הוקראה איגרתו של בן-גוריון
נח"לאים בהיאחזות הנח"ל יטבתה שרים את השיר "מול הר סיני" בנובמבר 1957 בזמן שכתב ה-BBC מקליט אותם.
בית כנסת בשארם א-שייח', ועליו שלט "בית הכנסת מרחב שלמה"
15 בדצמבר 1956, כוחות צה"ל נסוגים מסיני
כינוס בהשתתפות המושל סגן-אלוף חיים גאון, וראש עיריית עזה, רושדי א-שאווה, 10 בדצמבר 1956
15 בינואר 1957, חיילי צה"ל וחייל יוגוסלבי מכוח UNEF של האו"ם מסמנים את קו הנסיגה החדש, 25 ק"מ מן העיר אל עריש
דגל ישראל על ג'בל מוסא בתום מלחמת סיני
הפגנה בתל אביב כנגד האו"ם, פברואר 1957
העמסת ציוד על ספינת חיל הים "מזנק", בנמל שארם א-שייח', לקראת הנסיגה, 8 במרץ 1957
הספינה הדנית "בריגיטה טופט" עוגנת בנמל אילת ולצדה אניית חיל הים "מזנק", מרץ 1957
ג'ורג' לינקולן רוקוול

ג'ורג' לינקולן רוקוול (9 במרץ 1918 - 25 באוגוסט 1967) היה מנהיג פוליטי נאו-נאצי והיה מייסד ומנהיג המפלגה הנאצית האמריקאית.
רוקוול שיבח במספר הזדמנויות את קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, והתייחס אליו כ"המושיע הלבן של המאה העשרים". לינקולן היה מכחיש השואה וטען כי מרטין לותר קינג היה כלי של יהודים קומוניסטים שרצו לשלוט בגזע הלבן. מלבד זאת, הוא האשים את התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בבגידה במדינה וראה באפרו-אמריקאים גזע פרימיטיבי שיש לגרש מארצות הברית וליישב מחדש במדינה אחרת באפריקה.
ב-25 באוגוסט 1967 רווקוול נרצח בסמוך לביתו שמחוז ארלינגטון שבוירג'יניה. רוצחו היה ג'ון פטלר, חבר לשעבר של המפלגה הנאצית האמריקאית שגורש על ידי רוקוול בטענה כי הוא בעל "נטיות בולשביקיות".
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

רוקוול נולד בבלומינגטון שבאילינוי, בנם הראשון של ג'ורג' לאבג'וי רוקוול וקלייר רווקול. אביו היה ממוצא אנגלי-סקוטי ואימו הייתה ממוצא גרמני-צרפתי. הוריו התגרשו כשהיה בן שש. רוקוול למד בתיכון אטלנטיק סיטי שבאטלנטיק סיטי והגיש מועמדות לאוניברסיטת הרווארד כשהיה בן 17, אך בקשתו נדחה. בסופו של דבר הוא נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בראון, אך בשנתו השנייה נשר מהלימודים והחל לשרת בצי ארצות הברית.
ביוגרפיה > שירות צבאי ותחילת קריירה

רוקוול העריך והעריץ את הסדר והמשמעת של הצי. הוא למד בבתי ספר לטיסה במסצ'וסטס ובפלורידה. לאחר שסיים את הכשרתו כטייס הוא נשלח להילחם במערכה באוקיינוס האטלנטי ובמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, בעיקר בתפקידי הובלה והדרכה.
ב-24 באפריל 1943 התחתן עם ג'ודית' אולטמן, סטודנטית שהכיר בזמן שלמד באוניברסיטת בראון. לזוג היו שלוש בנות, אך רוקוול לא הסתדר עם חמיו וחמותו. הוא האשים אותם שהם לא גידלו את ג'ודית' להיות אישה "צייתנית בהתאם לדמותה של האישה המושלמת". נישואיו עם ג'ודית' היו מלאים בוויכוחים אלימים, ובלפחות אחד מהם הוא הכה אותה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה עבד רוקוול כמעצב שלטים. ב-1946 הוא החל ללמוד אומנות במכון פראט שבברוקלין, ניו יורק. הוא ורעייתו עברו לניו יורק כדי שיכול ללמוד בפראט. הוא סיים את הלימודים ואף זכה בפרס עם תגמול כספי של כ-1,000 דולרים עבור פרסומת שעיצב לחברה האמריקנית לסרטן. עם זאת רווקול עזב את פראט לפני שסיים את שנתו האחרונה, ועבר למיין כדי להקים סוכנות פרסום משלו.
ב-1950 חזר רוקוול לצבא ולחם במלחמת קוריאה. לאחר שחזר מקוריאה הוא עבר לסן דייגו עם אשתו ובנותיו, ושם אימן טייסים מחיל הנחתים. בד בבד עם עבודתו זו החל רווקול להעריץ את אדולף היטלר ואת האידאולוגיה הנאצית ולתמוך בהם, והכחיש את השואה. כמו כן רווקול הושפע מעמדתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי נגד קומוניזם, ומעמדתם של איש העסקים הנרי פורד ושל הטייס צ'ארלס לינדברג נגד יהודים.
בנובמבר 1952 הועבר רוקוול לאיסלנד, ושם הפך לטייס F8F ברקט ונהיה מפקד טיס. מכיוון שלא הורשה למשפחות המקומיות להתרועע עם האמריקאים שהוצבו במקום או עם משפחותיהם, נשארו אשתו ובנותיו עם אימה של ג'ודית' ברוד איילנד. שנה לאחר שרוקוול עבר הגישה ג'ודית' בקשת גירושים ממנו, והשניים התגרשו לבסוף. לאחר מכן הכיר רוקוול את מרגרט טורה הלגרימסון, שהייתה אחייניתו של ראש ממשלת איסלנד לשעבר. הם החלו לצאת וב-3 באוקטובר 1953 נישאו. ירח הדבש שלהם היה בברכטסגאדן, ששם שכן בעבר הברגהוף, ביתו הפרטי של היטלר. לרווקול ולהלגרימסון היו שלושה ילדים. ב-1957 נסע אביה של הלגרימסון לארצות הברית כדי להחזיר את בתו, לאחר שנודע לו כי חתנו הוא אחד "הפעילים הגזעניים ביותר בארצות הברית". בעקבות זאת התגרשה הלגרימסון מרוקוול.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית מוקדמת

לאחר שעבר להתגורר בוושינגטון די. סי. ב-1955, הוא הפך קיצוני יותר ויותר. שלוש שנים אחרי שעבר לעיר פגש רוקוול את הרולד נואל ארוסמית' ג'וניור, גבר עשיר ואנטישמי. ארוסמית' סיפק לרווקול בית דפוס וציוד הדפסה.
ב-29 ביולי 1958 הפגין רוקוול מול הבית הלבן במחאה נגד החלטתו של נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, לשלוח כוחות לשמירה על השלום למזרח התיכון עקב משבר פוליטי וצבאי שאירע בלבנון. רווקול ואנשיו מחו על ההחלטה בטענה כי קידמה  שליטה יהודית בממשלה.
ביוגרפיה > המפלגה הנאצית האמריקאית

במרץ 1959 הקים רוקוול את "האיחוד העולמי של הנציונל-סוציאלסטיים החופשיים". בדצמבר אותה שנה שונה שם הארגון למפלגה הנאצית האמריקאית, ומטה המפלגה שכן בביתו של רוקוול. שנה לאחר מכן, בעקבות פעילותו הפוליטית השנויה במחלוקת, שחרר חיל הים את רוקוול מהחיל. פיטוריו גררו דיון ציבורי נרחב בעניין. הגם ששוחרר באופן מכבד, רוקוול טען שהוא נזרק מהצי והאשים את היהודים בפיטוריו.
כדי למשוך תשומת לב, ערך רוקוול עצרת ב-3 באפריל 1960 במול ונאם במשך שעתיים. עצרת שנייה תוכננה להיערך בכיכר יוניון שבניו יורק אך ראש העיר, רוברט פ' וגנר הבן, סירב להעניק לו אישור לערוך אותה. רוקוול החליט לערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של ניו יורק. בבית המשפט ראיין אותו העיתונאי ריס שונפלד, ואמירותיו האנטישמיות באותו מעמד יצרו מהומה שחייבה שוטרים ללוותו לבית המשפט. בסופו של דבר התקבל ערעורו של רוקוול, אך הרבה אחרי המועד שבו תכנן לערוך את העצרת. עצרת נוספת, שתוכנה ל-4 ביולי 1960, נערכה במול ובה התעמתו רוקוול ואנשיו עם המון זועם שבא להפגין נגד העצרת. לאחר המהומות המשטרה עצרה את רוקוול ושמונה מחברי מפלגתו. רוקוול דרש להישפט כנהוג, אך הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בתוך פחות משבועיים ונמצא כשיר לעמוד לדין. בהשראת החוויה בבית החולים כתב רוקוול מדריך לבריחה מבית חולים פסיכיאטרי.
ב-15 בינואר 1961 ניסו רוקוול וחבר מפלגה נוספת לעצור את הקרנת הבכורה המקומית של הסרט "אקסודוס", שעוסק בהעפלה ובתקומה הציונית בארץ ישראל, בתיאטרון קטלר מג'סטיק שבדאונטאון בוסטון. בעקבות לחץ של ראש עיריית בוסטון, ג'ון פ' קולינס, נכנסה המשטרה לתיאטרון, עצרה את רוקוול ולקחה אותו לנמל התעופה הבין-לאומי לוגן. שם הועלה רוקוול לטיסה לוושינגטון די. סי.
בספטמבר 1962 העניק רוקוול לאחד מחבריו מדליה משום שהכה את מרטין לותר קינג בפניו.
בשנת 1966 החליטו מנהיגי תנועות המחאה האפרו-אמריקאיות להפנות את המאמץ אל צפון ארצות הברית. העיר שיקגו נבחרה כמוקד פעולות המחאה על הפליית משפחות אפרו-אמריקאיות, ובין המפגינים הבולטים שהפגינו נגד קינג היו רוקוול ואנשי המפלגה הנאצית האמריקנית. רוקוול האמין שקינג הוא כלי של יהודים קומוניסטים שרצו לשלוט בגזע הלבן. הוא ומפלגתו סייעו רבות לקו קלוקס קלאן במאבקים נגד התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, ובפרט נגד נסיעות החופש והמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות. לאחר תקופה הפסיקה המפלגה לתמוך בקו קלוקס קלאן, מאחר שרוקוול סבר כי הארגון מיושן ולא יעיל מספיק כדי לנהל מאבק מודרני. באותה השנה, לאחר ששמע את הסיסמה "בלאק פאוור" במהלך ויכוח עם מנהיג הפנתרים השחורים סטוקלי קרמייקל, טבע את הביטוי הנגדי "כוח לבן".
ביוגרפיה > מותו

ב-25 באוגוסט 1967 נורה רוקוול למוות בעת שעזב מכבסה בארלינגטון שבוירג'יניה, מטרים ספורים מביתו. הרוצח היה ג'ון פטלר, שאותו גירש רוקוול מהמפלגה במרץ 1967 בטענה כי ניסה להחדיר רעיונות מרקסיסטיים לפרסומיה. פטלר הורשע ברצח בדצמבר 1967 ונידון לעשרים שנות מאסר. הוא נשא שמונה שנות מאסר ושוחרר על תנאי. שנה לאחר ששוחרר הורשע פטלר בהסגת גבול ובהחזקת מריחואנה.
בתרבות הפופולרית

בעונה השלישית של סדרת ההיסטוריה החלופית "האיש במצודה הרמה" היה רווקול הרייכסמרשל של אמריקה הצפונית. נמל התעופה הראשי של ניו יורק נקרא "נמל התעופה לינקולן רוקוול".
הערות שוליים

1 2  Goodrick-Clarke, Nicholas (31 ביולי 2003). Black Sun: Aryan Cults, Esoteric Nazism, and the Politics of Identity. New York University Press. ISBN 978-0814731550. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Killer of American Nazi Chief Paroled". St. Joseph News-Press. 23 באוגוסט 1975. נבדק ב-3 בדצמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Woodard, Colin (3 בספטמבר 2017). "For years, the so-called 'grandfather' of neo-Nazis called Maine his home". Portland Press Herald. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Simonelli, Frederick James (1999). American Fuehrer: George Lincoln Rockwell and the American Nazi Party. University of Illinois Press. ISBN 978-0-252-02285-2.
↑  Rockwell, George Lincoln (במרץ 2004). This Time the World (PDF). American Nazi Party. ISBN 978-1-59364-014-9. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Newton, Michael (17 באפריל 2014). Famous Assassinations in World History: An Encyclopedia. ABC-CLIO. ISBN 9781610692861. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Rockwell, George Lincoln (1960). How to Get Out Or Stay Out of the Insane Asylum. Sons of Liberty.
↑  Whittemore, Katharine (19 ביולי 1999). "American Fuehrer: George Lincoln Rockwell and the American Nazi Party". Salon. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "1967: 'American Hitler' shot dead". BBC News. 25 באוגוסט 1967. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Clark, Charles S. (30 בדצמבר 2010). "Death of an Arlington Nazi". Northern Virginia Magazine. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nelson, Samantha (27 בספטמבר 2018). "Season 3 of The Man in the High Castle doubles down on science fiction — and stumbles". The Verge. נבדק ב-16 באוקטובר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267262505171  GND: 121314596  ISNI: 0000 0000 6680 3747  LCCN: n79055074  MusicBrainz: ecaae263-a96e-4923-a6f1-bcad2f431868  NTA: 188934707  SNAC: w64x5z36  SUDOC: 067333141  VIAF: 13160738   WorldCat (עם VIAF): 13160738
רבבה

ערך זה עוסק ביישוב קהילתי דתי במרכז השומרון. אם התכוונתם למספר, ראו .
| --- | --- |
רבבה במבט מחוות יאיר
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: שומרון
גובה ממוצע: ‎433 מטר
תאריך ייסוד: 1991
סוג יישוב: יישוב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 3,197 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 3,193 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+0.1% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון השומרון מוגדלת) רבבה(למפת צפון השומרון רגילה) רבבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רבבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רבבה32°07′07″N 35°07′42″E﻿ / ﻿32.1186441145099°N 35.1283613604406°E﻿ / 32.1186441145099; 35.1283613604406  heמפת היישובים של מועצה אזורית שומרון באדום - רבבה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10
http://www.revava.co.il
רְבָבָה היא התיישבות במתכונת של יישוב קהילתי דתי במרכז השומרון. היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי במועצה אזורית שומרון. ברבבה גרים כ-3,000 תושבים (נכון לשנת 2024).
שם היישוב

היישוב כונה בשם הזמני אלישמע קודם שהוענק לו השם הקבוע רבבה. שמו של היישוב לקוח מפסוק בספר יחזקאל: ”רְבָבָה כְּצֶמַח הַשָּׂדֶה נְתַתִּיךְ” (יחזקאל, ט"ז, ז').
השם רבבה התאים ליישוב בשל מיקומו בנחלת שבט אפרים, ככתוב בפסוק נוסף: ”וְהֵם רִבְבוֹת אֶפְרַיִם וְהֵם אַלְפֵי מְנַשֶּׁה” (ספר דברים, פרק ל"ג, פסוק י"ז).
מיקום

היישוב שוכן סמוך לצומת גיתי שעל כביש 5 ("כביש חוצה שומרון"), מערבית לאריאל, וממוקם בצמוד לכפר חארס שממזרח לו, קריית נטפים שממערב לו, אזור התעשייה ברקן מדרום והעיירה דיר איסתיא שמצפון לו. דרומית ליישוב עובר כביש 505 ששימש ככביש חוצה שומרון עד לשנת 2000.
מרבבה ניתן לראות את הערים כפר סבא והרצליה במערב, את רצועת החוף מנתניה ועד הרצליה. בצפון ניתן לראות את רכס חומש, את הר עיבל, הר גריזים ואת אריאל במזרח.
היסטוריה

היישוב עלה על הקרקע ב-16 באפריל 1991, לאחר שבמשך הלילה הועברו לאתר ללא אישור, במבצע מהיר, 14 מגורונים על ידי פעילי גוש אמונים באמצעות תנועת "אמנה". קדמה לכך הכשרת קרקע מהירה, שנעשתה ערב קודם, באמצעות ארבעה טרקטורים שפעלו לאור זרקורים, שבבוקר הפגינו פעילי שמאל מול האתר, וכל הנוכחים במקום נאלצו לעזוב, לאחר שהאתר הוכרז שטח צבאי סגור.
העלייה על הקרקע בוצעה יומיים לפני ביקור בישראל של מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס בייקר, במטרה לקדם את תהליך השלום לקראת ועידת מדריד, והקמת ההתנחלות נתפסה כהתרסה נגדו. לאחר שהציע שמדינות ערב יכריזו על ביטול החרם הערבי תמורת הפסקת ההתנחלויות, במסגרת "מחוות אמון" לקראת ועידת השלום במדריד. בנוסף לרבבה תוכננו לקום באותה עת עוד שלוש התנחלויות. בתגובה להקמה אמר דובר הבית הלבן כי "ההתנחלויות הן מכשול לשלום, והמשך הקמתן איננו תורם לתהליך השלום". בנוסף הודיעה ארצות הברית שתסכים לשיתוף נציג פלסטיני ממזרח־ירושלים, בניגוד להבטחה קודמת שלא ישתתף נציג כזה.
ראשי גוש אמונים טענו שיש ברשותם אישור להקמת היישוב כבר שמונה שנים, על בסיס קרקע שרכשה "הקרן לגאולת קרקע" מתושב הכפר הסמוך כיפל חארת'. אולם תושב הכפר עתר לבג"ץ זמן קצר לאחר הקמת היישוב, בטענה שהקרקע שלו. וניסיון קודם להקמת מאחז במקום, בספטמבר 1988, סוכל על ידי צה"ל. השר אריאל שרון אמר, בעת ביקור בארצות הברית שבועיים לאחר הקמת רבבה, שהוא "לא ידע על הקמת רבבה, ומעולם לא היה חושב להקים התנחלות כמסר לבייקר או מנהיג אחר המבקר בישראל".
ליישוב קיימת תב"ע מאושרת, שתוכננה על ידי האדריכלית רחל ולדן. השכונה הצעירה ביותר היא שכונת הגפן בדרום היישוב. רחובות היישוב נקראים בשמות הקשורים לשומרון, לנחלת אפרים ולשבעת המינים.
שירותים ואתרים בישוב

ביישוב קיימים מספר בתי כנסת. מבנה בית הכנסת המרכזי מכיל 4 בתי כנסת: רבבות אפרים בנוסח ספרד ואשכנז, בית כנסת ספרדי בנוסח עדות המזרח, שבת אחים בנוסח תימן והיכל ישראל בו מתקיים מניין בסגנון חסידי. בנוסף לכך מצויה במקום ספרייה תורנית עשירה וקומה לתלמוד תורה הפועל בשעות הצהריים לילדי היישוב. בשנת-2020 נחנך בית כנסת נוסף רבבה דרום נוסח עדות המזרח. בנוסף לבתי הכנסת הקבועים פועלים ביישוב מניינים נוספים בשבתות באולפנה, סניף בני עקיבא ומועדון החוגים.
ביישוב פועלים סניפים של תנועת הילדים עוז, תנועות הנוער בני עקיבא ואריאל.
ביישוב שני ביתי ספר יסודי ממלכתים דתים תורניים, אחד לבנים והשני לבנות המשרת את ילדי היישוב. בנוסף קיימים שני מעונות יום, שמונה גני ילדים, אולפנה לבנות בכיתות ז'–י"ב השייכת לרשת נעם-צביה, בית ספר יסודי ״חן השומרון״ לילדים עם צרכים מיוחדים, כולל ערב בראשות רב היישוב, הרב אוריאל גנזל וכולל אברכים בראשות הרב מאיר שמחה מונדשיין
שירותים ואתרים בישוב > מצפור רבבה

מצפור רבבה הוא נקודת תצפית ביישוב. במצפור נוף פנורמי על אזורים שונים בארץ, כולל הרי השומרון, מישור החוף, ואף לים התיכון. המצפור ממוקם בגובה 430 מטר מעל פני הים מערבית לעיר אריאל.
הקמת המצפור נעשתה בסמוך לבריכת רבבה ונועדה לשמש כמקום תיירותי ומקום מפגש עבור תושבי האזור ומבקרים.
המצפור פתוח לקהל הרחב לאורך כל ימות השנה. סביב המצפור ישנם מספר מסלולי הליכה בדרגות קושי שונות ולעיתים מתקיימים באזור אירועים קהילתיים ומפגשים.
במצפור עצמו ישנם פינות ישיבה ושלטי הסבר על הנוף הנשקף ממנו.