stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ מרלבורו (1912)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעולות מאוחרות יותר

ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לגיחה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; שר קיווה למשוך את סיירות המערכה של ביטי ולהשמיד אותם. מודיעין האותות הבריטי פיענח שידורים אלחוטיים גרמניים, מה שאפשר לג'ליקו מספיק זמן לפרוס את הצי הגדול בניסיון להשתתף בקרב מכריע. שני הצדדים נסוגו למחרת, לאחר שצוללות יריביהם הסבו אבדות בפעולה של 19 באוגוסט: הסיירות הבריטיות נוטינגהאם ופאלמות' טורפדו והוטבעו על ידי צוללות גרמניות ואוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן ניזוקה מהצוללת הבריטית E23. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע של מוקשים וצוללות.
בפברואר 1917, רוונג' החליפה את מרלבורו כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה; לאחר מכן שימשה כספינת הדגל של סגן המפקד. היא הוחלפה לזמן קצר בתפקיד זה על ידי אמפרור אוף אינדיה במאי והיא הפכה זמנית לספינה פרטית. לקראת סוף השנה החלו הגרמנים להשתמש במשחתות ובסיירות קלות כדי לפשוט על השיירות הבריטיות לנורווגיה; זה אילץ את הבריטים לפרוס אוניות ראשה כדי להגן על השיירות. ב-23 באפריל 1918, הצי הגרמני התייצב בניסיון ללכוד את אחת השייטות הבריטיות המבודדות, למרות שהשיירה כבר עברה בשלום. הצי הגדול התייצב מאוחר מדי למחרת כדי לתפוס את הגרמנים הנסוגים, למרות שסיירת המערכה SMS מולטקה טורפדה וניזוקה קשות על ידי הצוללת אה"מ E42. בשנת 1918, מרלבורו ואחיותיה קיבלו סיפוני טיסה על צריחי "B" ו-"Q" שלהן כדי לטפל במטוסי סיור.
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, עצרו בעלות הברית את רוב צי הים הפתוח בסקפה פלו. הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שאמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו. הצי האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות. הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהביא בסופו של דבר לחוזה ורסאי. רויטר סבר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום. באותו בוקר, הצי הגדול עזב את סקפה פלו כדי לבצע תרגילי אימון ובזמן שהם לא היו הוציא רויטר את הפקודה להטביע את צי הים הפתוח.
אה"מ קינג אדוארד השביעי

| --- | --- |
אה"מ קינג אדוארד השביעי
אה"מ קינג אדוארד השביעי
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 תחילת הבנייה:  8 במרץ 1902
 הושקה:  23 ביולי 1903
 תקופת הפעילות:  7 בפברואר 1905 – 6 בינואר 1916 (10 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי מוקש ימי
 מיקום:  58°42′59″N 4°12′08″W﻿ / ﻿58.716256159125°N 4.2023274562803°W﻿ / 58.716256159125; -4.2023274562803 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 15,835–16,140 טון, מקסימלי: 17,282–17,567 טון
 אורך:  138.3 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  7.82 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  777 איש
 טווח שיוט:  12,400 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  16 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 18,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 25–64 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 203–305 מ"מ, צריחי תותחים משניים – 127–229 מ"מ, קזמטים – 178 מ"מ, ברבטות – 305 מ"מ, מחיצות הגנה – 203–305 מ"מ, מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 4 תותחים 9.2 אינץ' (234 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 14 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 14 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ קינג אדוארד השביעי, על שמו של המלך אדוארד השביעי, הייתה האונייה המובילה של הסדרה שלה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי. חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים), היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'. קינג אדוארד השביעי נבנתה במספנת דבונפורט, והונחה במרץ 1902, הושקה ביולי 1903 ונכנסה לשירות בפברואר 1905.
האונייה נכנסה לשירות בצי האטלנטי כאוניית הדגל של הצי לפני שהועברה לצי התעלה ב-1907, שם שימשה גם כאוניית הדגל. צי התעלה הפך לצי הבית ב-1909, שם היא שהתה במשך השנים הבאות. במהלך תקופה זו, הצי אורגן שוב ושוב, כאשר קינג אדוארד השביעי שובצה בסופו של דבר בשייטת אוניות המערכה השלישית עד 1912, יחד עם אחיותיה. האוניות נשלחו לים התיכון במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כדי לאכוף את העברת סקוטארי לאלבניה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, שייטת אוניות המערכה השלישית הפכה לחלק מהצי הגדול, שם שירתה קינג אדוארד השביעי במשך השנתיים הבאות. הצי הגדול ערך סריקות רבות בים הצפוני בתקווה לתפוס ספינות גרמניות בים, אך רק לעיתים נדירות נכנס לפעולה.
בבוקר 6 בינואר 1916, תוך כדי הפלגה לבלפסט לשיפוץ, קינג אדוארד השביעי פגעה במוקש ימי שהונח על ידי סיירת העזר הגרמנית SMS מווה. ניסיונות לגרור את קינג אדוארד השביעי לנמל נכשלו כשהיא קיבלה נטייה מסוכנת, אז היא ננטשה והצוות שלה פונה לכמה משחתות. קינג אדוארד השביעי טבעה מאוחר יותר באותו יום.
תכנון

בעקבות הפיתוח של אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט הנושאות תותחים משניים כבדים בקוטר 8 אינץ' (200 מילימטרים) בצי המלכותי האיטלקי ובצי ארצות הברית, הצי המלכותי החליט לבנות אוניות דומות. הצעות ראשוניות קראו לאוניית מערכה מצוידת בשמונה תותחי 7.5 אינץ' (190 מילימטרים) לתמיכה בסוללה הראשית, אם כי בהנחייתו של ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הוחלפו אלו בארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים). האוניות החדשות, אף שהתבססו על הטיפוס הכללי של סדרת מג'סטיק שהיוו את הבסיס לארבעת תכנוני אוניות המערכה הקודמים, סימנו את השינוי המשמעותי הראשון בסדרה. כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם קינג אדוארד השביעי הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
אוניות הסדרה היו באורך 425 רגל (130 מטרים) בין הניצבים ובאורך כולל של 453 רגל 9 אינץ' (138.30 מטרים). היה להן רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 25 רגל 8 אינץ' (7.82 מטרים). אוניות הסדרה היו כבדות יותר מאלף טון מאשר אוניות מערכה מוקדמות יותר והיו בהדחק של 15,585–15,885 טונות ארוכות (15,835–16,140 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,009–17,290 טונות ארוכות (17,282–17,567 טונות) במעמס מלא. הצוות שלה מנה 777 קצינים ומלחים. האוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי 16 דוודי צינור מים. הדוודים פלטו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט).
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי Mk IX בקוטר 12 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים עם תותחים מקדימה ומאחורה. אלה נתמכו על ידי סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ) בארבעה צריחים בודדים, שניים בכל צד רוחב. האוניות כללו גם עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/ 45 קליבר מותקנים בקזמטים, בנוסף ל-14 תותחי 12 פאונד (3 אינץ' (76 מ"מ)) ו-14 תותחי 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ) להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף; שניים היו בכל צד רוחב, כשהחמישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 8–12 אינץ' (203–305 מילימטרים). לצריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו דפנות בעובי של 8 עד 12 אינץ', מותקנים על גבי ברבטים בעובי 12 אינץ'. התותחים בקוטר 9.2 אינץ' קיבלו הגנת שריון דקה יותר, עם דפנות של 5 עד 9 אינץ'. סוללת התאים המשוריינים הייתה מוגנת עם שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). לצריח הניתוב שלה היו דפנות בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

כאשר קינג אדוארד השביעי הונח במספנת דבונפורט ב-8 במרץ 1902, הלוחית הראשונה הונחה על ידי המלך אדוארד השביעי, שעם אשתו המלכה אלכסנדרה השתתף זה עתה בטקס מתן השם וההשקה של אה"מ קווין. קינג אדוארד השביעי הושקה על שם המלך ב-23 ביולי 1903 והושלמה בפברואר 1905. אדוארד השביעי הסכים שקינג אדוארד השביעי תישא את שמו בתנאי שהיא תמיד תשמש כאוניית דגל. הצי המלכותי כיבד משאלה זו לאורך הקריירה שלה. קינג אדוארד השביעי נכנסה לשירות ב-7 בפברואר במספנת דבונפורט לשירות כאוניית הדגל, המפקד העליון, הצי האטלנטי. היא עברה שיפוץ בשנים 1906–1907, במהלכו הועברו באופן זמני תותחי ה-12 פאונד שלה לראש צריחי הסוללה הראשיים שלה. שירות הצי האטלנטי שלה הסתיים כשהיא עברה שיפוץ במספנת פורטסמות' ב-4 במרץ 1907.
ב-5 במרץ, קינג אדוארד השביעי הוצבה מחדש כאוניית הדגל של האדמירל לורד צ'ארלס ברספורד, המפקד העליון של צי התעלה. היא עברה שיפוץ נוסף בפורטסמות' בשנים 1907–1908. במהלך השיפוץ הזה, תותחי ה-12 הפאונד שלה חזרו למקומם המקורי, ותותחי ה-3 פאונד על הגשר שלה הוסרו. תחת ארגון מחדש של הצי ב-24 במרץ 1909, צי התעלה הפך לפלגה השנייה, צי הבית. בהתאם לכך, קינג אדוארד השביעי הוצבה מחדש כאוניית הדגל, תת אדמירל, צי הבית ב-27 במרץ. היא עברה שיפוץ בפורטסמות' מדצמבר עד פברואר 1910. היא נכנסה לשירות מחדש בפורטסמות' ב-1 באוגוסט 1911 בתור אוניית הדגל, תת-אדמירל, פלגות שלישית ורביעית, צי הבית.
תחת ארגון מחדש של הצי במאי 1912, קינג אדוארד השביעי וכל שבע אחיותיה - אפריקה, בריטניה, קומונוולת', דומיניון, היברניה, הינדוסטן וזילנדיה - הוקצו להקים את שייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הראשון, צי הבית. קינג אדוארד השביעי הוצבה בשירנס כאוניית הדגל, תת-אדמירל, שייטת אוניות המערכה השלישית, הצי הראשון, צי הבית, ב-14 במאי 1912. שייטת אוניות המערכה השלישית נותקה לים התיכון בנובמבר 1912 בגלל מלחמת הבלקן הראשונה (אוקטובר 1912 - מאי 1913); היא הגיעה למלטה ב-27 בנובמבר 1912 ולאחר מכן השתתפה, כחלק מכוח בינלאומי, במצור על מונטנגרו ובכיבוש של סקוטארי כדי לאלץ את המקדונים לוותר על העיר לאלבניה החדשה שהוקמה. השייטת חזרה לבריטניה ב-1913 והצטרפה מחדש לצי הבית ב-27 ביוני 1913.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > טביעה

ב-6 בינואר 1916, קינג אדוארד השביעי - לאחר שהעבירה את דגלה באופן זמני - עזבה את סקפה פלו בשעה 07:12 במסע סביב החוף הצפוני של סקוטלנד לבלפסט, שם היא הייתה אמורה לעבור שיפוץ. בשעה 10:47 היא פגעה במוקש שהונח על ידי סיירת העזר הגרמנית SMS מווה מקייפ וראת' חמישה ימים לפני כן. מווה חלפה על פני פטרולים בריטיים והניחה 252 מוקשים בחסות חושך וסופת שלגים. הפיצוץ התרחש מתחת לחדר המכונות הימני, וקינג אדוארד השביעי החלה לנטות 8° לימין. הקצין המפקד שלה, קפטן (לימים אדמירל) קרופורד מקל'לן, הורה להעלות את ההגה הימני כדי לצמצם טווח לעבר החוף ולחוף את האונייה במידת הצורך, אך ההגה נתקע חזק ימינה וחדרי המכונות הוצפו במהירות, ועצרו את המנועים. הצפה הפחיתה את נטייתה ל-5°. אותות לקולייר שעברה, פרינסס מליטה, גרמו לה לצמצם טווח לעבר קינג אדוארד השביעי ולנסות לגרור את אוניית המערכה. בתחילה האמינו שהמתקפה בוצעה מצוללת גרמנית, מנהיגת השייטת קמפנפלט ו-12 משחתות התייצבו כדי לבוא לעזרתה של קינג אדוארד השביעי. לאחר שהגיעה למקום, הצטרפה קמפנפלט לניסיון הגרירה. הגרירה החלה בשעה 14:15, אך קינג אדוארד השביעי שקעה עמוק יותר במים ונטתה 15 מעלות בים סוער ורוחות חזקות ועד מהרה התבררה כבלתי ניתנת לניהול. כבל הגרירה של פרינסס מליטה נפרד בשעה 14:40, ולאחר מכן הורה קפטן מקל'לן לקמפנפלט להחליק גם את הגרירה שלה.
עם המשך ההצפה והחשיכה מתקרבת, קפטן מקל'לן הורה לנטוש את קינג אדוארד השביעי. המשחתת מוסקטיר הגיעה לצדה בשעה 14:45, והיא והמשחתות פורצ'ן ומארן, הורידו את הצוות עם אבדן חיים אחד בלבד (אדם נפל בין אוניית המערכה לאחת מכלי החילוץ), האיש האחרון שיצא היה קפטן מקל'לן, שעלה על המשחתת נסוס בשעה 16:10. פורצ'ן, מארן ומוסקטיר יצאו לקחת את צוות אוניית המערכה לנמל, בעוד נסוס נשארה במקום עד 17:20 עם גוררות שהגיעו לסייע. לאחר שנסוס עזבה, המשיכו הגוררות לעמוד מנגד, וראו את קינג אדוארד השביעי מתהפכת בשעה 20:10 ושוקעת בסביבות תשע שעות לאחר הפיצוץ. סיבת אובדנה לא הייתה ידועה בתחילה, מכיוון שהבריטים לא היו מודעים באותה עת לשדה המוקשים של מווה, ואוניית המערכה אפריקה עברה באזור מוקדם יותר באותו יום ללא תקריות. מחסור בשולות מוקשים עיכב גם את גילוי שדה המוקשים.
תרשים אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי
קינג אדוארד השביעי חולפת על פני ניו ברייטון
ציור של קינג אדוארד השביעי בלב ים
מפת הים הצפוני
אה"מ סוויפטשור (1903)

| --- | --- |

אה"מ סוויפטשור במעגן
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  צ'ילה צ'ילה הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  סוויפטשור
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ארמסטרונג ויטוורת' 
 הוזמנה:  1901
 תחילת הבנייה:  26 בפברואר 1902
 הושקה:  12 בינואר 1903
 תקופת הפעילות:  21 ביוני 1904 – אפריל 1917 (כ־12 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-18 ביוני 1920
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 12,370 טון, מקסימלי: 14,060 טון
 אורך:  144.9 מטר
 רוחב:  21.7 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  19 קשרים
 גודל הצוות:  729 איש
 טווח שיוט:  11,500 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 12,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 76–178 מ"מ, שריון סיפון – 25–76 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 203–254 מ"מ, קזמטים – 178 מ"מ, ברבטות – 51–254 מ"מ, מחיצות הגנה – 51–152 מ"מ, מגדל הניווט – 279 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 10 אינץ' (254 מ"מ), 14 תותחים 7.5 אינץ' (191 מ"מ), 14 תותחים 14 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 4 תותחים 6 פאונד (2.244 אינץ' (57 מ"מ)), 2 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ "סוויפטשור", שנקראה במקור "קונסטיטוסיון", הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות המערכה פרה-דרדנוט מדגם "סוויפטשור". האונייה הוזמנה על ידי הצי הצ'יליאני, אך היא נרכשה על ידי בריטניה כחלק מסיום מרוץ החימוש הימי של ארגנטינה-צ'ילה. בשירות הבריטי, סוויפטשור שובצה בתחילה בצי הבית ובצי התעלה לפני שהועברה לצי הים התיכון ב-1909. היא הצטרפה מחדש לצי הבית ב-1912 והועברה לתחנת הודו המזרחית ב-1913, כדי לשמש כאוניית הדגל שלה.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ליוותה סוויפטשור שיירות חיילים באוקיינוס ההודי עד שהועברה לסיורים בתעלת סואץ בדצמבר. לאחר הגנה על התעלה בתחילת 1915 מפני התקפות עות'מאניות, האונייה הועברה לדרדנלים בפברואר והשתתפה במערכת הדרדנלים בהפגזת ביצורים עות'מאניים. סוויפטשור הוטלה לתפקידי ליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי מתחילת 1916 ועד שהוצאה משירות באפריל 1917 כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות. באמצע שנת 1918 פורקה האונייה מנשקה כדי לשמש כספינת חסימה במהלך פשיטה שנייה על אוסטנדה. סוויפטשור נמכרה לגרוטאות ב-1920.
תכנון ותיאור

סוויפטשור הוזמנה על ידי צ'ילה, תחת השם קונסטיטוסיון, בתגובה לרכישת ארגנטינה שתי סיירות משוריינות מאיטליה בתקופה של מתיחות מוגברת עם ארגנטינה. לאחר פתרון המשבר, בעיות כלכליות אילצו את צ'ילה להעמיד את האונייה למכירה בתחילת 1903; מחשש שרוסיה עלולה לקנות אותם, התערבה בריטניה ורכשה את האונייה שעדיין לא הושלמה מצ'ילה ב-3 בדצמבר 1903 תמורת 2,432,000 ליש"ט. האונייה תוכננה לפי המפרט הצ'יליאני, במיוחד הדרישה להשתלב במבדוק ב-Talcahuano, ונחשבה על ידי הבריטים כאוניית מערכה דרג ב'.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים

לסוויפטשור היה אורך כולל של 475 רגל 3 אינץ' (144.9 מטרים), רוחב של 71 רגל 1 אינץ (21.7 מטרים), ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.7 מטרים) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 12,175 טונות ארוכות (12,370 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-13,840 טונות ארוכות (14,060 טונות) במעמס מלא. במעמס מלא היה לה גובה מטאצנטרי של 4.01 רגל (1.22 מטרים). בשנת 1906 מנה הצוות 729 קצינים ומלחים.
תכנון ותיאור > הנעה

האונייה הונעה על ידי שני מנועי קיטור, תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים הפוכים אנכיים שכל אחד מהם הניע מדחף אחד. תריסר דוודי צינור מים של Yarrow סיפקו קיטור למנועים שהפיקו סך של 12,500 indicated horsepower (9,300 קילוואט) שנועד לאפשר להם להגיע למהירות של 19.5 קשר (36.1 קמ"ש; 22.4 מייל לשעה). המנועים התגלו כחזקים מהצפוי וסוויפטשור עלתה על 20 קשר (37 קמ"ש; 23 מייל לשעה) במהלך ניסויים ימיים. היא נשאה מקסימום 2,048 טונות ארוכות (2,081 טונות) של פחם, שהעניקו לה טווח של 6,210 מיל ימי (11,500 קילומטרים; 7,150 מיל) במהירות של 10 קשר (19 קמ"ש; 12 מייל לשעה). במהלך השירות היא ואחותה הוכיחו שהם חסכוניות יותר ממה שחשבו תחילה עם טווח משוער של 12,000 מיל ימי (22,000 קילומטרים; 14,000 מיל) במהירות של 10 קשר.
תכנון ותיאור > חימוש

האונייה הייתה חמושה בארבעה תותחי BL 10 אינץ'/ 45 קליבר Mk VI בשני צריחי תותחים תאומים, לפני ומאחורי המבנה העילי. התותחים ירו פגזים במשקל 500 ליברות (227 קילוגרם) במהירות לוע של 2,656 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה); זה העניק טווח מקסימלי של 14,800 יארד (13,500 מטרים) בהגבהה המרבית של התותח של 13.5°. מחזור הירי של תותחי Mk VI נטען כי הוא 15 שניות. כל תותח סופק עם 90 פגזים.
החימוש המשני של סוויפטשור כלל 14 תותחי 7.5 אינץ'/ 50 קליבר Mk III. עשרה מהתותחים היו מותקנים בסוללה מרכזית בסיפון הראשי; ארבעת האחרים היו בקזמטים לצד התורן הקדמי והראשי בסיפון העליון. בעיה מרכזית עם התותחים על הסיפון הראשי הייתה שהם הורכבו נמוך מדי באונייה - רק כ-10 רגל (3 מטרים) מעל קו המים במעמס מלא - ולא היו שמישים במהירות גבוהה או במזג אוויר סוער, כאשר הם הוצפו במים בעת גלגול של יותר מ-14°. התותחים ירו פגזים במשקל 200 ליברות (91 קילוגרם) במהירות לוע של 2,781 רגל לשנייה (848 מטר לשנייה) בקצב של ארבעה פגזים לדקה. בהגבהה המקסימלית שלהם של 15° היה להם טווח מקסימלי של כ-14,000 יארד (13,000 מטרים). האונייה נשאה 150 פגזים לכל תותח.
הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי 14 תותחי QF 14 פאונד Mk I, התותחים שונו לשימוש בפגזים הסטנדרטים במשקל 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) המשמשים את תותחי QF 12 פאונד 18 cwt במהלך השירות הבריטי. הם ירו פגזים בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים), במשקל 12.5 ק"ג במהירות לוע של 2,548 רגל לשנייה (777 מטר לשנייה). הטווח המרבי שלהם וקצב האש אינם ידועים. האונייה נשאה 200 פגזים לכל תותח. האונייה גם הרכיבה ארבעה תותחי הוצ'קיס QF 6 פאונד בצמרות הלחימה, אם כי אלו הוסרו בשנים 1906–1908.
האונייה הייתה חמושה גם בזוג צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב, ונשאה עבורם תשעה טורפדות.
תכנון ותיאור > שריון

תוכנית השריון של סוויפטשור הייתה דומה לזו של סדרת דאנקן. חגורת השריון הראשית בקו המים הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA) בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). החגורה הייתה בגובה 8 רגל (2.4 מטרים), מתוכם 5 רגל 3 אינץ' (1.6 מטרים) מתחת לקו המים בתפוסה סטנדרטית. מלפנים ומאחור היו מחיצות אלכסוניות בעובי 2–6 אינץ' (51–152 מילימטרים) שחיברו את חגורת השריון לברבטים, החגורה נמשכה, אך הצטמצמה בעובי. העובי היה 6 אינץ' לצד הברבטים, אך הצטמצם עד 2 אינץ' לפני ומאחורי הברבטים. הוא המשיך קדימה אל החרטום ותמך באיל ניגוח מסוג דורבן של האונייה. הוא המשיך מאחור אל תא גלגלי ההיגוי והסתיים במחיצה רוחבית בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים). הרצועה העליונה של שריון בעובי 7 אינץ' כיסתה את דופן האונייה בין החלק האחורי של הברבטים עד לגובה הסיפון העליון. גם הקזמטים בסיפון העליון היו מוגנים על ידי חזיתות ודפנות בעובי 7 אינץ', אך היו מוקפים בלוחות אחוריים בעובי 3 אינץ'. תותחי ה-7.5 אינץ' על הסיפון הראשי הופרדו על ידי מחיצות בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) עם ציפוי בעובי .5 אינץ' (12.7 מילימטרים) המגן על קולטי הארובה לאחוריהם. מחיצה אורכית בעובי 1 אינץ' חילקה את הסוללה לאורך קו האמצע שלה.
חזיתות הצריחים היו בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) והצדדים והאחוריים שלהם היו בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים). גגותיהם היו בעובי 2 אינץ' והתא שהגן על התותחנים היה בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים). מעל הסיפון העליון היו הברבטים בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בחזית ו-8 אינץ' מאחור. מתחת לרמה זו הם הצטמצמו ל-3 ו-2 אינץ' בהתאמה. מגדל הניווט היה מוגן בשריון בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) בחזית ו-8 אינץ' בחלקו האחורי. שריון הסיפון בתוך המצודה המרכזית נע בין 1 ל-1.5 אינץ' בעובי. מחוץ למצודה, הסיפון התחתון היה בעובי של 3 אינץ' והשתפע כדי לפגוש את הצד התחתון של חגורת השריון.
בנייה ושירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

סוויפטשור הוזמנה על ידי צ'ילה בתור קונסטיטוסיון, הונחה על ידי ארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק ב-26 בפברואר 1902 והושקה ב-12 בינואר 1903. היא הושלמה ביוני 1904 ונכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-21 ביוני 1904 לשירות בצי הבית. תחת ארגון מחדש של הצי בינואר 1905, הפך צי הבית לצי התעלה. היא התנגשה באוניית האחות שלה טריומף ב-3 ביוני 1905 וסבלה מנזק למדחפים שלה, למרפסת הירכתיים ולגוף האחורי. האונייה שופצה במספנת צ'טם ביוני-יולי 1906. סוויפטשור הושמה לזמן קצר במילואים במספנת פורטסמות' מ-7 באוקטובר 1908 עד 6 באפריל 1909, כאשר נכנסה מחדש לשירות בצי הים התיכון. האונייה הוקצתה מחדש לצי הבית ב-8 במאי 1912 עד שזכתה לשיפוץ ממושך מספטמבר 1912 עד מרץ 1913. סוויפטשור הופעלה מחדש ב-26 במרץ והוקצתה כאוניית הדגל של תחנת הודו המזרחית.
בנייה ושירות > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, ליוותה הספינה שיירות חיילים הודיות מבומביי לעדן בספטמבר–נובמבר 1914, כאשר השמדת הסיירת הקלה הגרמנית SMS אמדן, שפשטה באוקיינוס ההודי, הפכה את חובת הליווי הזו למיותרת. לאחר מכן היא הועברה לסיוררים בתעלת סואץ ב-1 בדצמבר כדי לסייע בהגנה על התעלה, למרות שהיא נותרה אוניית הדגל של תחנת הודו המזרחית בזמן שהותה בסואץ. מ-27 בינואר עד 4 בפברואר 1915 סייעה האונייה להגן על התעלה ליד קנטרה במהלך מתקפת סואץ הראשונה על ידי הכוחות העות'מאניים.
סוויפטשור הוחלפה כאוניית הדגל של תחנת הודו המזרחית על ידי הסיירת המשוריינת יוריאלוס מאוחר יותר בפברואר 1915 והועברה לדרדנלים לשירות במערכת הדרדנלים. היא הצטרפה לשייטת הדרדנלים ב-28 בפברואר 1915 והשתתפה בהתקפה על מבצר דרדנוס ב-2 במרץ 1915. היא וטריומף נותקו מהדרדנלים ב-5 במרץ 1915 לצורך פעולות נגד מבצרים בסמירנה וחזרו לדרדנלים ב-9 במרץ 1915. היא השתתפה בהתקפה העיקרית על מבצרי נארוס ב-18 במרץ 1915 ותמכה בנחיתות העיקריות בחוף המערבי בכף הלס ב-25 באפריל ובנחיתות שלאחר מכן, כולל ההתקפה על אכי באבא ב-4 ביוני. ב-18 בספטמבר, צוללת גרמנית תקפה אותה ללא הצלחה בזמן שהייתה בהפלגה ממודרוס למפרץ סובלה. היא השתתפה בהפגזת דדאגץ' ב-18 בינואר 1916.
סוויפטשור עזבה את הדרדנלים בפברואר 1916, ועזבה את קפאל ב-7 בפברואר 1916 לגיברלטר, שם היא צורפה לשייטת הסיירות התשיעית לשירות בסיורים האטלנטים וליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי. היא עזבה את שייטת הסיירות התשיעית במרץ 1917, יצאה מסיירה לאון ב-26 במרץ והגיעה לפלימות' ב-11 באפריל. סוויפטשור הוצאה משירות בצ'טהאם ב-26 באפריל כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות. לאחר מכן היא נכנסה למילואים, עברה שיפוץ בצ'טהאם באמצע 1917 והועסקה כספינת לינה החל מפברואר 1918. בסתיו 1918 היא פורקה מנשקה והופשטה לשימוש כספינת חסימה בניסיון שני שהוצע לחסום את הכניסה לנמל באוסטנדה, אך המלחמה הסתיימה לפני שהמבצע הזה התרחש. האונייה שימשה לזמן קצר כספינת מטרה לפני שהועמדה למכירה במרץ 1920. סוויפטשור נמכרה לגרוטאות ב-18 ביוני 1920 לחברת פירוק ספינות סטנלי.
סוויפטשור עוגנת, בערך 1908
סוויפטשור יורה על עמדות עות'מאניות תוך כדי חיפוי על הנחיתות בווסט ביץ', קייפ הלס, 25 באפריל 1915.
אה"מ קסטור (1915)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה 
 צי:  הצי המלכותי הבריטי 
 סדרה:  הסיירות מסדרה C
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  קאמל לירד 
 תחילת הבנייה:  28 באוקטובר 1914
 הושקה:  28 ביולי 1915
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1915 – מאי 1935 (כ־19 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-30 ביולי 1936
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה
 מידות
 הֶדְחֶק:  3,750 טון
 אורך:  135.9 מטר
 רוחב:  12.6 מטר
 שוקע:  4.6 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28.5 קשרים
 גודל הצוות:  323
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 טורבינות בהספק 40,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  אמצע האונייה: 3 אינץ'   חרטום: 2¼-1½ אינץ'   ירכתיים: 2½-2 אינץ'   סיפונים עליונים: 1 אינץ'   מעל ההיגוי: 1 אינץ'
 חימוש:  4 תותחי Mk XII‏ BL‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)   תותח נ"מ 4 אינץ' (102 מ"מ)   2 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 תותחי 2 פאונד   5 צינורות טורפדו בגודל 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ קסטור הייתה סיירת קלה מסדרה C של הצי המלכותי, ששירתה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה. היא הייתה חלק מקבוצת קמבריאן של סדרה C.
בנייה

עיצוב תת-הסדרה קמבריאן התבסס על הסיירות הקלות המוקדמות יותר אה"מ צ'מפיון ואה"מ קאליופ, אשר בתורן, התבססו על תת-הסדרה קרוליין, תוך שימוש באותו גוף כמו תת-הסדרה קרוליין אך עם שתי ארובות ועובי שריון מרבי של 4 אינץ' (102 מילימטרים) בניגוד לעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) בתת-הסדרה קרוליין.
קסטור נבנה על ידי קאמל ליירד בבירקנהד, אנגליה. היא הונחה ב-28 באוקטובר 1914, הושקה ב-28 ביולי 1915 והושלמה בנובמבר 1915.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

היא נכנסה בנובמבר 1915, קסטור הייתה אוניית הדגל של קומודור (D), שהוקצה לשייטת המשחתות ה-11 בצי הגדול. היא לחמה בקרב יוטלנד, בו נפגעה מירי גרמני וסבלה 10 נפגעים.
ב-4 באוקטובר 1917, ספינת הסיור של צי ארצות הברית USS Rehoboth סבלה מדליפה בלתי נשלטת בגופה בזמן שהייתה בשירות סיור מול צרפת. היה צורך להוריד את הצוות של Rehoboth, וקסטור הטביעה אותה בירי.
היסטוריית שירות > לאחר המִלחמה

לאחר מלחמת העולם הראשונה שירתה קסטור בים השחור מ-1919 עד 1920 במהלך ההתערבות הבריטית במלחמת האזרחים ברוסיה. באפריל 1920, היא הוקמה מחדש במספנת צ'טם לשירות בשייטת הסיירות הקלות השנייה בצי האטלנטי.
בשנת 1921 הצטרפה קסטור לסיירות הקלות קלדון, קורדליה קורקואה והמשחתות ואנקישר, וקטיס, ונטיה, וייסרוי, ויולנט, ויקונט, וינצ'לסי ו-וולפהאונד בשייט בים הבלטי, שיצאו מבריטניה ב-31 באוגוסט 1921. האוניות חצו את הים הצפוני ועברו את תעלת הקייזר וילהלם כדי להיכנס לאזור הבלטי, שם הם ביקרו בדנציג בעיר החופשית דנציג; ממל באזור קליפדה; לייפאיה, לטביה; ריגה, לטביה; טאלין, אסטוניה; הלסינקי, פינלנד; סטוקהולם, שוודיה; קופנהגן, דנמרק; גטבורג, שוודיה; וכריסטיאניה, נורווגיה, לפני חציית הים הצפוני וסיום ההפלגה בפורט אדגר, סקוטלנד, ב-15 באוקטובר 1921.
קסטור סיירה מול חופי אירלנד ב-1922 במהלך מלחמת האזרחים האירית. היא שובצה לבית הספר לתותחנים בפורטסמות' מ-1923 עד 1924, ולאחר מכן הייתה בעתודה בנור מ-1924 עד 1925.
קסטור עברה שיפוץ מנובמבר 1925 עד ספטמבר 1926, ולאחר מכן החלה להעביר חיילים לסין באוקטובר 1927. היא נכנסה לשירות מחדש בדבונפורט ביוני 1928 כדי לשרת בתחנת סין. היא נכנסה לעתודה בדבונפורט ביולי 1930, ולאחר מכן הושבתה במאי 1935.
פירוק

קסטור נמכרה ב-30 ביולי 1936 לגריטה והגיע למספנה ברוזית' באוגוסט 1936.