שכונות הבריח
אדריכלות

סדרת המבנים הראשונה שנבנתה באזור הייתה חדרי משאבות מים ובריכות מי שתייה גדולות לאספקת מים למזרח ירושלים. מבנים אלה נבנו בגבעה הצרפתית בשל גובהה הרב. המים למפעלי מים אלה נשאבים מנחל פרת (עין פארה ועין פוואר). מאוחר יותר, כשנבנתה השכונה סביב מתקנים אלה, נבנה גן משחקים גדול על גגה של אחת מבריכות המים, לרווחת התושבים.
למעט בגבעה הצרפתית, תוכנית הבנייה בשכונות הבריח תוכננה על פי אמות מידה אדריכליות ענייניות בלבד. אופי הבנייה בגבעה הצרפתית הושפע מהחלטות ממשלה שבאו להוכיח את יכולתה בשטח, בעקבות אירועים בינלאומיים שונים. על הגבעה הצרפתית צצו אזבסטונים למגורים מיד לאחר שמועצת הביטחון גינתה את ממשלת ישראל על הפקעת אדמות לצורך בניית שכונות הבריח בשנת 1968. אחדים מאזבסטונים אלה נשארו שם עד שנות ה-80 ושימשו את בית הספר הקונסרבטיבי. בשנת 1969 החליטה הממשלה על מתן רישיון בנייה לבנייני מגורים גבוהים בשלוש קומות מהמקובל בעיר, בשכונת הגבעה הצרפתית כתגובה להצעת "תוכנית רוג'רס". תוכנית זו, שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, הציעה להחזיר נוכחות ירדנית סמלית לעיר. תוכנית המתאר של הגבעה הצרפתית נעשתה בידי האדריכלים ש' שקד, ג' זיו, ט' זיו, א' יעקובי וא' דואק.
ברמות אשכול ובמעלות דפנה נבנו בנייני מגורים בני ארבע קומות בעלי מוטיבים רבים מהבנייה הירושלמית המסורתית כגון קשתות וקרמיקה חיצונית. זאת בניגוד לגבעה הצרפתית שבה לבניינים יש שש קומות והם נעדרי מוטיבים אלה ובניגוד לגבעת המבתר שנבנתה בשיטת בנה ביתך והבניינים בה נמוכים מארבע קומות. בכל ארבע השכונות הייתה הקפדה על הקצאה של אזורים לגני ציבוריים. בבניית השכונות השתתפו כל החברות היזמיות והקבלניות המובילות בישראל של אותן שנים: שיכון ופתוח, שיכון עובדים, רובינשטיין, האחים גולדשטיין ורסקו.
חלקה הראשוני של מעלות דפנה נבנה בידי חברת שיכון ופיתוח. תכנון השכונה נעשה בידי צוות אדריכלי החברה, בראשות י' דרכסלר ובהשתתפות מ' דוברובסקי, דרור סופר, יוסף קולודני, אמנון שוורץ, ש' משולם, אילן אפרת, רות ביקסון ומירון פוליאקין, אשר זכתה בפרס רכטר לשנת 1974 על תכנון השכונה.
תכנון מתאר שכונות רמת אשכול וגבעת המבתר נעשה בידי האדריכלים ישראל לויט, יצחק פרלשטיין וזאב שיינברג. רמת אשכול שימשה דוגמה ומופת תכנוני ואדריכלי לשכונות רבות שנבנו אחריה בירושלים ובמדינת ישראל. כמעט כל הבתים בשכונה בנויים באותה שפה ארכיטקטונית, תוך שהם דומים זה לזה מחד, ובעלי מאפיינים ייחודיים מאידך. האפיון הייחודי ניתן בצורת קשתות למרפסות חזית או אחור, קישוט קרמיקה, צבעי תריסים וכדומה. במבנים רבים בשכונה הדירות אינן משיקות זו לזו ואין להן קירות משותפים: ברוב בנייני 8 הדירות הבנייה היא במפלסים של חצי קומה, כאשר כל דירה ממלאת מפלס; בבנייני 16 הדירות כל דירה ממלאת מפלס של רבע קומה. בצורה זו הובטחה לדיירים רמה גבוהה יותר של פרטיות ואיכות חיים טובה מזו שנהגה בבנייה הציבורית עד לאותה תקופה.
גבעת המבתר ורחוב רמת הגולן שברמת אשכול נבנו בשיטת בנה ביתך. אלה היו אזורי בנה ביתך הראשונים בירושלים אחרי 1967, אחרי תקופה ארוכה שבה לא נבנו בירושלים שכונות בשיטה זו. רוב בתי אזורים אלה נבנו תחילה כבתים דו-משפחתיים צמודי קרקע ובמהלך השנים נוספו להם קומות עליונות. מתכנני גבעת המבתר חששו מבניית בניינים גבוהים על גבעת המבתר, שבשל גובהה של הגבעה עצמה יהפכו לדומיננטיים בקו הרקיע של ירושלים ו"יגנבו את ההצגה" למבנים חשובים מהם מבחינה היסטורית ותרבותית. הדרישה לבניית מבנים נמוכים על הגבעה הובילה להקצאתה כאזור בנייה בשיטת בנה ביתך. רחובות גבעת המבתר ומרבית רחובות רמת אשכל נבנו בהתאם לקווי הגובה המקוריים של הגבעה בלא עבודות עפר רבות לשינוי מפלסם. בשתי שכונות אלה, למרבית הרחובות יש שמות בעלי זיקה למלחמת ששת הימים, כמו "רחוב מעבר המתלה".
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה בגבעה הצרפתית מתחם פרטי בשם ברוש הגבעה, הכולל 5 מגדלי יוקרה בני 14 קומות כל אחד ומדורגים. שכונת הגבעה הצרפתית נבנתה לגובה מסיבות פוליטיות (ראו סעיף היסטוריה) ובעבר הוכשלה תוכנית לבניית מלון הייאט (מלון רג'נסי ירושלים) בשולי השכונה כמגדל בן עשרים קומות.
בשכונת צמרת הבירה, שספק אם יש להכלילה בין שכונות אלה, נבנו בתים מדורגים על צלע ההר.