stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ניה ברגר
ביוגרפיה > עין הוד - ת"א

בשנת 1953 נמנתה ברגר עם מייסדי כפר האמנים בעין הוד. בהשפעת מרסל ינקו החלה לעסוק גם ב"אמנות פופולרית, כגון קרמיקה והדפסי-אמנות, שידברו אל המונים". גם אמנים אחרים נטו באותה עת אחרי האמנות העממית, הן ממניעים סוציאליסטים והן כתוצאה מהשפעות אמנותיות אירופיות. השפעה בולטת הייתה זו של הצייר הצרפתי ז'ורז' רואו, שסגנונו האקספרסיבי אומץ על יד אמנים ישראלים שונים.
ביטוי פומבי ראשון להשפעות אלו היה בתערוכות היחיד שהציגה ברגר במוזיאון תל אביב ב-1957. התערוכה שילבה בין 17 ציור נוף וטבע דומם על בד, 10 ציורי גואש על נייר, ו-8 סקיצות לתפאורות. חלק מן העבודות הציגו את הסגנון חדש שכלל שימוש בקונטורים בולטים יותר, וחופשיות רבה יותר בעיצוב הצורה בעבודות אלו "נעלם הצד 'התיאטראלי' לחלוטין ובמקומה באה הדגשה על הצבע". הסגנון החדש שאמצה ברגר הלם את המדיום החדש שהחל להתפתח ביצירתה - הפיסול הקרמי, שיהפוך לעיקרי ביצירתה.
כבר בשנת 1955 בקירוב נבנתה בכפר סדנה לקרמיקה, אותה ניהל איצ'ה ממבוש. שם, נחשפה ברגר לעבודה במדיום זה. את ההדרכה הראשונה נתנה לה הדוויג גרוסמן, שהתגוררה בכפר בשנים 1957-1953. עם זאת, ההשפעה הבולטת על ברגר בתחום הקרמי הייתה של האמן ומעצב התפאורות האיטלקי עמנואל לוצאטי, שבשנת 1957 קיים קורס לציור קרמי בעין הוד. בשנת 1961 בקירוב אף ביקרה ברגר את לוצאטי בסדנתו שבאיטליה.
תערוכת היחיד של ברגר, שהתקיימה ב-1959 בגלריה צ'מירינסקי כללה כ-30 עבודות בנושאים הלקוחים מן התנ"ך. בעבודות, שמרביתן בקרמיקה, עשתה ברגר שימוש בזיגוגים צבעוניים שונים על חלק מן הקומפוזיציה, תוך שהיא מדגישה את חומריות הקרמיקה. התערוכה זכתה לאזכורים רבים בעיתונות היומית. יונה פישר, מבקר האמנות של העיתון "למרחב", תיאר את סגנון עבודות זה כאילוסטרטיבי ומסוגנן, אך כזה החף מדקורטיביות.
ב-1962 הציגה ברגר תערוכת יחיד שנייה במשכנו החדש של מוזיאון תל אביב - ביתן הלנה רובינשטיין. בתערוכה זו כבר הושם הדגש על תבליטי הקרמיקה. בעקבות התערוכה הזמין אותה חיים גמזו להשתתף בתצוגת הביתן הישראלי בביאנלה לאמנות בסאו פאולו ב-1963. ברגר הציגה עשר עבודות הקרמיקה, לצד עבודות של יעקב אגם, יחיאל קריזה ונפתלי בזם.
בשנת 1965 השתתפה בסמינר בינלאומי לקרמיקה בגמונדן, אוסטריה. בעקבות זאת הייתה ברגר מיוזמי "סמינר עבודה בינלאומי לקרמיקה ארכיטקטונית" שהתנהל בעין הוד בשנת 1966. המרצה המרכ הסמינר שב עמנואל לוצאטי לעין הוד. החל מתקופה זו הפך הפיסול הקרמי הפך למרכזי ביצירתה מאז. ברגר אימצה אורך חיים שכלל שהות בביתה בעין הוד ובסטודיו לקרמיקה בכפר במהלך השבוע, ושהות בתל אביב-יפו במהלך סופי השבוע.
בשנת 1965 הציגה תערוכת קרמיקה ב"גלריה צ'מירינסקי" בתל אביב.
בשנת 1968 בקירוב יצרה ברגר עשר סדרות של הדפסי אבן (במהדורה של 35 עותקים כ"א) בסדנת ההדפס שבעין הוד. אלו שימושו אותה אחר כך כמקור איקונוגרפי לעבודותיה.
"זה שנים שאני מחפשת אמצעי ביטוי חדשים. קרא לזה חזרה לתנ"ך, קרא לזה ניסיון לביטוי פרימיטיבי - אני אינני מאמינה בהגדרות".
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הפסיקה ברגר לעסוק בעיצוב תפאורות.
ברגר זכתה בין השאר בפרס ההסתדרות, ובשנת 1971 בפרס משרד החינוך והתרבות על יצירתה.
ב-1984, במסגרת תערוכה של אגודת מעצבי הבמה בגלריה 13 וחצי ביפו, קיבלה ברגר פרס הוקרה מיוחד על עבודתה.
בשנת 1993 עברה להתגורר בתל אביב-יפו.
ג'ניה ברגר נפטרה בבית החולים איכילוב תל אביב בשנת 2000 ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק ליד בעלה. לזוג לא היו ילדים.
יצירתה של ג'ניה ברגר > ציור ופיסול קרמי

את עיקר יצירתה בציור יצרה ברגר עד לסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. עבודות אלו, שמרביתן הן תיאורי נוף ופורטרטים, מאופיינים באימפסטו. במשך השנים עברה ברגר מציור בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי, המדגיש את כבדות המודל האנושי, אל תיאור סמלי המבוסס על איקונוגרפיה השאובה מן התנ"ך. גם בתיאורים בצבעי-המים שיצרה מודגשת בהדרגה הנטייה לשטיחות, על ידי שימוש המשיכות מכחול רחבות ובקונטורים עבים.
בשנות ה-60 עבר מרכז יצירתה לעיסוק בפיסול קרמי במדיום של תבליט שטוח או פיסול חופשי קטן ממדים. כמעט כל עבודותיה, החל מתקופה זו, הצטמצמו למספר נושאים שנשאבו מן המנ"ך ובהם דמויות האוהבים משיר השירים ומסיפור יעקב ורחל, דמויות של שומרים ואריות. נושאים אלו שבו והופיעו בעבודותיה שוב ושוב, לעיתים תוך שימוש באותה הקומפוזיציה לציור ולפיסול קרמי. "אינני יודעת מדוע אני חוזרת על אותן דמויות בצורות שונות. נראה שעדיין לא השתחררתי מהן", העידה ברגר על יצירתה, "לכולם נתתי שמות תנ"כיים. למה? אולי הקשר ההיסטורי של עם ישראל עם ארץ-ישראל התחזק אצלי אחרי המלחמה. מי יודע?" במהלך שנות ה-60–70 יצרה שורה של ציורי אריחים במקומות ציבוריים שונים בישראל.
יצירתה של ג'ניה ברגר > תיאטרון

בשונה מציירים ארצישראלים שונים, שעסקו בעיצוב לבמה כמדיום משני, הייתה ג'ניה ברגר, לצידו של עמנואל לופטגלאס, מעצבת הבמה המקצועית הראשונה בארץ-ישראל. עיצוב לבמה היה המדיום הבולט ביצירתה עד לראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.
"באותם ימים היה קשה מאוד לעשות תפאורות.", תיארה ברגר את העבודה בראשית ימיה כמעצבת בארץ-ישראל. "לא היו חומרים והאמצעים הטכניים היו מוגבלים מאוד. התיאטרון היה מרבה לנסוע ומופיע בבמות פרימיטיביות והתפאורה הייתה צריכה להתאים לכל מקום. התפאורה הייתה מפורקת לחלקים כדי שאפשר יהיה להעלות אותה למכוניות, והבדים והמסכים היו מקופלים הרבה".
מאמר ביקורת מוקדמת שהוקדש לתפאורה של ברגר פורסמה ב"דבר" בשנת 1944 על ידי דוד אריה פרידמן. על פי פרידמן יצירתה של ברגר מבטאת יסוד מרכזי של מציאות, המבוטאת בהומור ובחן.
על פי אורנה בן-מאיר עבודותיה של ברגר עשו שימוש נרחב בדו-ממדיות התפאורה, לא רק מתוך רוח הזמן ואילוצי ההפקה, כי אם גם כדרך ביטוי לדיון ב"בדיון התיאטרון". ביטוי חזותי בולט לכך ניתן למצוא בשימוש הנרחב שעשתה האמנית במסגרת דקורטיבית - "תמונת במה" - המופיעה בהצגות כגון "חטיפת בנות הסבינים" (1941, הבימה), "על חטא שלא חטאו" (1941, הבימה), "הסערה" (1947, אהל), "הכפר סטפאנצ'יקובו" (1951, אהל) ועוד. בן-עמי מדגישה את השימוש בה בעיקר במחזות ה"רוסים". מסגרת זו תוחמת את "הקיר הרביעי" של הבמה ומדגישה את מלאכותיות שבו.
עם זאת, עיקר חשיבותה כיום הוא בעיצוב מחזות תנכ"ים בשנים בהן נולד ז'אנר זה בתרבות הארצישראלית והישראלית. בין אלו ידועים בעיקר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (1943, אוהל), "מיכל בת שאול" (1941, הבימה) ו-"אהבת ציון" (1947, הבימה). "עבודתיה של ג'ניה ברגר", תיאר דוד שריר, "יצרו ז'אנר מיוחד בתיאטרון הארץ ישראלי, שמאס בעיירה היהודית המזרח אירופית והוביל בשנות החמישים ל'ישראליזם' בנוסח להקת ענבל, חנויות משכית, שיגעון הארכאולוגיה וחידוני התנ"ך". העיצובים של ברגר, שאבו השראה מתולדות האמנות והן מן האוריינטליזם האירופי, וניסחו דרכם סוג של עבר מיתולוגי יהודי-ארצישראלי.
פרסים

פרס בית גולומב, כפר האמנים, עין הוד
1971 פרס, משרד החינוך התרבות והספורט
1984 פרס אגודת מעצבי במה בישראל
1986 פרס הסתדרות העובדים הכללית
1990 יקירת העיר תל אביב-יפו
תערוכות יחיד

1940 גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב (13 באפריל-26 באפריל)
1957 מוזיאון תל אביב, תל אביב-יפו (29 במאי-?)
1959 הגלריה לאמנות ע"ש צ'מירינסקי, תל אביב-יפו (? - 17 במרץ)
1962 מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, תל אביב-יפו (28 ביוני - 18 ביולי)
1964 מרכז ליטון, לוס אנג'לס, ארצות-הברית
1965 הגלריה לאמנות ע"ש צ'מירינסקי, תל אביב-יפו
1969 גלריה יפו העתיקה, תל אביב-יפו (19 במאי - 11 ביוני)
1970 תבליטי קרמיקה ופיסול קרמי, גלריה נורה, ירושלים (2 במאי - 31 במאי)
1970 תבליטי קרמיקה ופיסול קרמי, בית יד לבנים, חולון
1972 גלריה יפו העתיקה, תל אביב-יפו
1975 בית יד לבנים, חולון
1976 ציורי שמן ופיסלוני קרמיקה, צבי נעם, גלריה לאמנות בבית לייוויק, תל אביב-יפו
1980 גלריה יפו העתיקה, תל אביב-יפו
1982 ג'ניה ברגר 1940–1980, צבי נעם, גלריה לאמנות בבית לייוויק, תל אביב-יפו
1987 ציור ופיסול (עם הופעת אלבום יצירותיה), גלריה שולמית, תל אביב-יפו (24 במרץ - 7 באפריל)
1990 עבודות חדשות, גלריה נלי אמן, תל אביב-יפו (22 באפריל - ?)
1991 ציור שמן ופיסול קרמי, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע (31 באוגוסט - 23 בנובמבר)
1993 ציור שמן ופיסול קרמי, גלריה אפרת, תל אביב-יפו (9 בינואר - 27 בינואר)
1995 עיצובים לתיאטרון, מוזיאון ישראל, ירושלים (4 ביולי - 30 באוגוסט)
1997 עבודות חדשות, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (3 במאי - 30 ביולי
1998 ג'ניה ברגר: פיסול קרמי, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו
1999 ציורים, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו (30 באפריל - ?)
2000 מנחה לשלום: ציורי שמן ופיסול קראמי, גלריה לאמנות חמוד אל-קרא, דליאת אל כרמל (15 באפריל - ?)
2001 ציירת אופרה, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם (26 במאי - 21 ביולי)
עבודות במרחב הציבורי

אריחי קרמיקה מזוגגים, סניף הביטוח הלאומי, יפו
ציפורים ואיילות, תבליט קרמיקה מזוגג, בניין עיריית קריית שמונה
קיר המזרח (1959), בית הכנסת המרכזי בצפון תל אביב, תל אביב-יפו
מלך ומלכה (1959), גובה 62 ס"מ, ליד ביתן הקרמיקה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו (תמונות חופשיות)
ושבו בנים לגבולם (1961), תבליט קרמיקה מזוגג, רחוב מבצע סיני 20, רמת יוסף, בת ים (תמונות חופשיות)
אריחי קרמיקה מזוגגים (1962), המכון המטאורולוגי, בית דגן
אריחי קרמיקה מזוגגים (1966), תבליט קרמיקה מזוגג, הגלריה המרכזית, עין הוד (הקיר נוצר עבור בית החולים לחולי נפש בטירת הכרמל והועבר לעין הוד) (תמונה חופשית)
יונים במעופן (1968), תבליט קרמיקה מזוגג, לשעבר במרכזית הדואר, רחוב לינקולן, תל אביב-יפו (פורק והועבר לאוסף מוזיאון ארץ ישראל)
ללא כותרת (1968), אריחי קרמיקה מזוגגים, גובה 300 ס"מ, אורך 1000 ס"מ, סניף הדואר, רחוב ויצמן, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
שלט מוזאיקה (1970), כיכר אבא חושי, עין הוד (תמונה חופשית)
[שומרים] (1980-1970) תבליט קרמיקה מזוגג, רחוב הפנינה פינת היהלום, כפר סבא (לשעבר בניין של משרד התקשורת) (תמונות חופשיות)
תבליט לזכר רמי לוף (1979), חדר האוכל, מכון וינגייט
פרסומים > איורים

ז' אריאל, 101 מעשיות אגדות וספורים, הוצאת אמנות, תר"ץ [1930]
אלף בית: מקראה, מולדת, תל אביב, תרצ"ג [1933-1932]
קיפניס, לוין, מי בן חיל?, הוצאת ספרים א.י.שטיבל, תל אביב, 1940 בקירוב [עם נחום גוטמן]
טשרנוביץ, ימימה, מוקי, מסדה, תל אביב, תש"ג [1943-1942]
טשרנוביץ, ימימה, מוקי השובב, מסדה, הרצליה, תש"ח [1949-1948] [פורסם בשתי מהדורות נוספות]
גבאי, יהודה, סבתה בבושקה, תג, תל אביב, 1996
הר, סולו, אורח לרגע: שירים, מעיינות, תל אביב, 2000
פרסומים > קטלוגים

ג'ניה ברגר: תמונות ותפאורות תיאטרון, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1957
ג’ניה ברגר: תערוכת ציורי קרמיקה, גלריה לאמנות ע"ש צ’מרינסקי, 1959
ג'ניה ברגר, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1962
ג’ניה ברגר: תבליטי קרמיקה, גלריה נורה, ירושלים, 1970
ג'ניה ברגר, גלריה יפו העתיקה, תל אביב, 1972
ג'ניה ברגר, [חמו"ל], תל אביב, 1977
ג'ניה ברגר, גרפאור, תל אביב, 1987 בקירוב
זך, נתן (עורך), ג'ניה ברגר: עבודות לתיאטרון, הוצאת שפיר, תל אביב, 1994
בן מאיר, אורנה (אוצרת), ג'ניה ברגר: ציירת אופרה, אמנות לעם - המדור לאמנות פלאסטית, תל אביב, 1997
ג'ניה ברגר: פיסול קרמי, [חמו"ל], תל אביב, 1998
ג'ניה ברגר: ציורים 1994-1999, גלריה מבט, תל אביב, 1999
טלפיר, גבריאל, "ג'ניה ברגר", גזית, כרך כ"ח: כסלו-אדר תשל"ב, 1972, (ט-יב; 333-336), עמ' 73–75
גלריה

חנה רביב בתלבושת ממחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (אהל, 1943)
לה בוהם (האופרה הישראלית, 1949)
חובנשצ'ינה (האופרה הישראלית, 1952)
שלט מוזאיקה (1970), כיכר אבא חושי, עין הוד
לוחית זיכרון על ביתם של יהודה גבאי וג'ניה ברגר ברח' דב הוז 23 בתל אביב-יפו
קיר קרמיקה בבית הדואר, רחוב ויצמן, תל אביב-יפו
מלך ומלכה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו
קיר קרמיקה, הגלריה המרכזית, עין-הוד
תבליט לזכר רמי לוף, חדר האוכל, מכון וינגייט
אנה טיכו

| --- | --- |
אנה טיכו בשנות ה-40
אנה טיכו בשנות ה-40
 לידה:  27 באוקטובר 1894 ברנו, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 במרץ 1980 (בגיל 85) ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 תקופת הפעילות:  1914–1980 (כ־66 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1980)  יקיר ירושלים (1970)  פרס סנדברג (1975)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1940) 
 בן או בת זוג:  אברהם אלברט טיכו 
 
"הרי יהודה", 1970, עיפרון ופסטל על נייר, אוסף גלריה אנגל
לוח זיכרון במרכז העיר ברנו
אנה טיכו (27 באוקטובר 1894 – 1 במרץ 1980) הייתה, ציירת ישראלית וכלת פרס ישראל בתחום הציור. אחות מוסמכת במקצועה.
ביוגרפיה

אנה (חנה) טיכו נולדה לפנחס וברתה בראון בעיר ברנו שבמוראביה (אז חלק מאוסטרו הונגריה, כיום חבל בצ'כיה). גדלה והתחנכה בווינה.
בגיל 15 החלה ללמוד ציור בווינה. בשנת 1912 עלתה לארץ ישראל עם בן דודה, רופא העיניים ד"ר אברהם אלברט טיכו, ובהמשך נישאה לו. הם התיישבו בירושלים ופתחו בה מרפאת עיניים, בה סייעה טיכו לבעלה.
ד"ר אפרים סיני שהיה אסיסטנט של ד"ר טיכו במשך כשנתיים (בשנות העשרים של המאה ה-20), מעלה זיכרונות בספרו "במלוא העין": "גברת טיכו הייתה הגבירה, המנהלת והאחות הראשית. בחדר הניתוח היו היא וד"ר טיכו צוות מאומן להפליא. היא הייתה יודעת, ללא דיבורים, להושיט בזמן הניתוח את המכשיר הדרוש ברגע הדרוש. נהגה לרדת לקומה התחתונה זמן קצר לפני תחילת הניתוחים, מסדרת את המכשירים, בוחנת את הסכינים, מכינה את הזריקות והחומר הסטרילי. הכול היה מסודר על שולחן המכשירים, מצוחצח ונוצץ. היא הייתה בקיאה בכל שלבי הניתוח ואצבעותיה היו מרחפות בין שולחן הניתוחים לבין שולחן המכשירים כידי פסנתרן הפורט על מנענעי הפסנתר."
בני הזוג טיכו התערו בחיי החברה והתרבות של ירושלים. בבית המידות שרכשו בירושלים, ואשר קומתו הראשונה שימשה במקביל כמרפאה, אירחה טיכו את האליטה האינטלקטואלית של יוצאי גרמניה, וכן את מנהיגי היישוב, ראשי הממשל הבריטי, אמנים, סופרים ואינטלקטואלים - מארץ ישראל ומחוצה לה.
משנות העשרים ואילך רשמה טיכו בעיפרון, דיו ופחם את נופי ירושלים וסביבותיה, כמו גם את תושבי ירושלים ומטופלים של בעלה. עתים עשתה זאת בסטודיו, אך בדרך כלל העדיפה לצאת לחיק הטבע ולרשום שם. בשנות השישים, אחרי מותו של בעלה, הפכו רישומיה לחופשיים יותר ויותר ונעו במידה מסוימת לכיוון של הפשטה. יצירותיה המאוחרות הפכו לפנורמיות וצבעוניות ונעשו בצבעי מים וצבעי פסטל.
ציוריה של אנה טיכו נמצאים באוספי מוזיאונים רבים, מהם מן החשובים בעולם.
בשנת 1965 זכתה בפרס ירושלים לאומנות. בשנת 1970 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים". בשנת 1975 זכתה בפרס סנדברג מאת מוזיאון ישראל. בשנת 1980, זמן קצר לפני פטירתה, הוכתרה ככלת פרס ישראל לציור (עמה זכו בפרס גם יוסל ברגנר ופנחס ליטבינובסקי).
לקראת סוף ימיה החליטה טיכו לתרום את ביתה, על אוסף האומנות שבו הכולל את ציוריה ועוד שכיות חמדה שאסף בעלה על פני השנים, למען תושבי ירושלים. הבית פועל כיום כשלוחה של מוזיאון ישראל, בשם בית טיכו. ד"ר טיכו רכש בית נוסף במוצא. היה זה בית ערבי בן 150 מ"ר שאליו היו מגיעים בני הזוג בסופי-השבוע. בשנת 1990 נמכר הבית. בשנת 1980 נפטרה אנה טיכו, ונטמנה לצד בעלה בהר המנוחות בירושלים.
הנצחה

ב-10 פברואר 1981, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דואר שנקראה "ציורי ירושלים", שבה נכלל בול של ציור נוף ירושלמי שציירה טיכו. השירות הבולאי מכר 981,000 בולים של בול זה בתוך תקופה של עשרה חודשים עד להפסקת המכירה.
לוח זיכרון נמצא על גבי הבניין בו נולדה, במרכז העיר ברנו, סמוך לשוק הכרוב (בצ'כית Zelný trh).
על שמה ספרייה ואולם הרצאות בבנימינה-גבעת עדה.
מבחר תערוכות יחיד

1959 - בית הנכות בצלאל, ירושלים.
1959 - מוזיאון סטדלייק, אמסטרדם.
1962 - מוזיאון בולטימור לאומנות, מרילנד.
1964 - מכון האמנות של שיקגו, אילינוי.
1967 - מוזיאון רוז לאומנות, אוניברסיטת ברנדייס, וולת'ם, מסצ'וסטס.
1970 - המוזיאון היהודי של ניו יורק, ניו יורק.
1972 - מוזיאון אשמוליאן, אוקספורד.
1973 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1974 - מוזיאון תל אביב לאמנות.
1978 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1983 - המוזיאון היהודי של ניו יורק, ניו יורק.
1983 - גלריית בן אורי והמוזיאון, לונדון.
2010 - מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה.
2019 - מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2019 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
מבחר אוספים ציבוריים

מוזיאון אלברטינה, וינה.
רייקסמוזיאום, אמסטרדם.
מוזיאון סטיידלק, אמסטרדם.
המוזיאון הבריטי, לונדון.
הספרייה הלאומית של צרפת, פריז.
המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
מכון האמנות של שיקגו.
מכון לאומנות פוג, קיימברידג', מסצ'וסטס.
מוזיאון ישראל, ירושלים.
מוזיאון תל אביב לאמנות.
ספרים וקטלוגים אודות יצירתה

ארץ ישראל: 12 גליונות פקסמיליה, על פי רישומיה של אנה טיכו, הקדמה מאת מקס איסלר, מוציא לאור, לייפציג, 1950.
חנה טיכו - רישומים וצבעי מים, אלישבע כהן, בית הנכות בצלאל, ירושלים, 1959.
אלישבע כהן, Anna Ticho, מוזיאון סטדלייק, אמסטרדם, 1959, קטלוג מס' 216 (בשפה ההולנדית).
חנה טיכו - רישומים, פריץ שיף, מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה, 1962.
חנה טיכו - ירושלים/רישומים, מרדכי ארדון, מרדכי נרקיס, הוצאת דביר, תל אביב, תשכ"ד.
חנה טיכו - רישומים, וילם סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1968.
אלישבע כהן, ווילם סנדברג, Anna Ticho - Jerusalem Landscapes, drawings and watercolours, הוצאת דביר, תל אביב, 1971.
אנה טיכו - נופים בירושלים, אלישבע כהן, הוצאת דביר, 1971.
אנה טיכו, פיליפ הנדי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1973.
אנה טיכו - נופי ירושלים, חיים גמזו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1974.
מתווים 1918–1975 / אנה טיכו, בעריכת יונה פישר, מוציא לאור: מוזיאון ישראל, ירושלים, 1976.
אנה טיכו: חמישים שנות יצירה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1968.
אלישבע כהן, Jerusalem Landscapes - Drawings by Anna Ticho, גלריית בן אורי והמוזיאון, לונדון, 1983.
סוזן גודמן, Anna Ticho:Drawings 1971-1980, המוזיאון היהודי של ניו יורק, 1984.
אנה טיכו, אלישבע כהן, צילומים - ישראל צפריר. מוציא לאור: המועצה הלאומית לתרבות ולאמנות, ירושלים, 1986.
"הנוף בחר בי" - אנה טיכו, דיוקנאות ונופים, עירית שלמון ואחרים, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, 2010.
וינה של אנה, תמנע זליגמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2013.
אנה טיכו: נוף חייה, תמנע זליגמן, רונית שורק ואחרים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2019.
אנה טיכו: התרשמות, דליה מנור, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2019.
לקריאה נוספת

אליאס ניומן, Art in Palestine, ניו יורק, Siebel Company, 1939.
קרל שוורץ, האמנות היהודית החדשה בארץ-ישראל, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1941.
רות קלינגר, אמנות ואמנים בארץ-ישראל, הוצאת יבנה, תל אביב, 1946.
פאול לנדאו, Art and Women Artists in Israel, הוצאת ויצו, תל אביב, 1949.
חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, 1957.
צבי זהר, אויגן קולב, הגרפיקה הישראלית, ספרית פועלים, 1960.
בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963, 1966.
יונה פישר, מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1972.
רן שחורי, Art in Israel, הוצאת סדן, תל אביב, 1974.
בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
סוזן תומרקין גודמן (אוצרת), משה ברש, יונה פישר, יגאל צלמונה, Artists of Israel: 1920-1980, המוזיאון היהודי של ניו יורק, 1981.
מרדכי עומר, על אחד ההרים - ירושלים באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, 1988.
שלמה שבא, לצייר ארץ כמולדת - סיפורו של דור הציירים הראשון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
מירי דבי (קריצלר), סיפורים מימי טיכו, הוצאת דבי אופקים, 1993 (מהדורה שנייה, 2002).
מאירה פרי-להמן, טובל במים, טובל באור - מאה שנות צבעי-מים בישראל, מוזיאון ישראל, 1998.
גדעון עפרת, שירת הקבצנים - דמות הקבצן באמנות הישראלית, בית אבי חי, ירושלים, 2008.
גליה בר אור, אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009.
יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010.
טיולים בעקבות נשים: לאה גולדברג, רחל המשוררת, חנה סנש, גולדה מאיר, צפורה רוזנפלד, הלנה כגן, אנה טיכו, שרה ילין, / עידית שכטר-פייל, עריכה: יפעת הראבן, עיצוב הספר והעטיפה: אירית עמית, צילומים: עידית שכטר-פייל, מוציא לאור: משכל - הוצאה לאור מיסודן של ידיעות אחרונות וספרי חמד, תל אביב, 2015.
אריק קילמניק, גדעון עפרת, אירנה גורדון, 100 שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015.
גדעון עפרת, ברלין-ירושלים: אמנות העלייה מגרמניה, תל אביב: בית לאמנות ישראלית, 2015.
David Reifler, Days of Ticho - Empire, Mandate, Medicine and Art in the Holy Land, Gefen Publishing House, ירושלים וניו יורק, 2015.
אבירמה גולן, אנה טיכו (הישראליות), הוצאת צלטנר, 2018.
חיים באר, הנצח ההולך לאט: מחווה לאנה טיכו, מתוך הספר "קשר לאחד - מסעות, בתים ואנשים בירושלים", הוצאת עם עובד, 2018, עמודים 351–357.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  דוד תדהר - עורך, "אנצקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו", ערך :ד"ר אלברט טיכו, כרך ב', 1947, עמוד 956
↑  "במלוא-העין"-מעולמו של רופא, ד"ר אפרים סיני, צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ רח' השרון 12 תל אביב, 1984, עמוד 105-106,
↑  אילנה באום, המיליונר מאיטליה חיפש בית בודד, עם נוף וגינה, מעריב, 5 באוקטובר 1990
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשכ"ב, קטלוג מס' 12, רשות הדאר - השירות הבולאי, הוצאת כרטא, 1989, עמוד 209
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277066  NLI: 987007268969405171  BIBSYS: 90189913  BnF: cb14958572g (data)  GND: 131422227  ISNI: 0000 0000 6687 8335  LCCN: n83223229  NKC: zmp20211111432  NTA: 110887395  RKD: 77398  SNAC: w6bp2qh0  SUDOC: 186034539  ULAN: 500110085  VIAF: 52820636   WorldCat (עם VIAF): 52820636
אפולו

ערך זה עוסק באל במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

אפולו בלוודרה
 תפקיד:  אל השמש, האור, הנבואה, הרפואה, החץ וקשת, המוזיקה וסמל היופי הגברי
 תרבות:  יוון העתיקה
 מקום מגורים:  הר האולימפוס
 אלים מקבילים:  אפולו, באסולדוליטאנוס, קנדריסוס, פירוננאוס, דיספרוס, מוגונס, סול, בלנוס, השמש, Apulu 
 אב:  זאוס
 אם:  לטו
 אחים:  ארטמיס
 בן או בת זוג:  אוראניה, אמפיסה 
 צאצאים:  אסקלפיוס, טרויליוס, אריסטיוס, אורפאוס, ויל סולאס
 
אַפּוֹלוֹ (בלטינית: Apollo) או אפולון (ביוונית עתיקה: Απόλλων) או פוֹיבּוּס (ביוון קרוי אפולון, ן' הסיומת היוונית; בלטינית מאוחרת הדיפתונג התכווץ לכדי פֵבּוֹס), היה אל השמש, האור, הנבואה, הרפואה, המוזיקה והשירה במיתולוגיה הרומית והיוונית. אחד משנים עשר האלים האולימפיים.
דמותו של אפולו

אפולו היה מעין מתווך בין האלים והאדם, הוא הכיר לבני האנוש את רצון האלים וסייע בכיבודם. כמתווך הוא הכיר לבני האדם את חוכמת הרפואה. כאל האור הוא הביא להבשלת היבולים והשמיד מזיקים. בתור אל הנבואה הוא בנה מקדשים שבהם פעלו הנביאים. הוא קשור גם למקדש המרכזי בעיר דלפי. הוא היה גם אל הרועים, והגן על העדרים.
אפולו היה מומחה לנגינה בלירה ולשירה. הוא התפאר במיומנויות המוזיקליות שלו, ותמיד התלוו אליו מוזות ונימפות. כאל המוזיקה ניגן על נבל זהב לאלים באולימפוס. אפולו תואר כגבר צעיר בעל גזרה נאה, עירום ונטול זקן ולעיתים קרובות הוא מוצג כדמות אוחזת בקשת ובאשפת חצים. אפולו מעולם לא נישא, אך היו לו הצלחות עם נשים ונימפות רבות. באותו אופן אהב גם גברים, והנער יפה התואר יקינתוס היה מאהבו.
אגדות מעטות מתארות את אפולו כאל אכזרי, כמו שקרה כשירה את חציו וחולל מגפות בעולם. הוא היה האל היווני שביכולתו לסלוח לרוצחים ופושעים אחרים, ולטהר אותם מחטאיהם.
מיתוסים מרכזיים > לידת אפולו

אפולו היה בנם של זאוס ולטו ואחיה התאום של ארטמיס אלת הציד. כשגילתה הרה אשתו של זאוס כי לטו בהריון מבעלה, אסרה על לטו ללדת ביבשה או על אי. לטו נאלצה ללדת את התאומים אפולו וארטמיס באי הצף דלוס. אפולו נקרא גם "האל הדלי", על שם אי מולדתו. אגדה אחרת מספרת שהרה חטפה את אלת הלידה איליתיה, כדי שלטו המעוברת לא תוכל ללדת. ארטמיס נולדה ראשונה, וסייעה לאמה בלידת אחיה הצעיר אפולו. על פי גרסה אחרת של המיתוס, ארטמיס נולדה יום לפני אפולו באי אורטיגיה. היא סייעה ללטו להגיע לדלוס, שם נולד אפולו.
מיתוסים מרכזיים > אפולו ונחש הפיתון

אפולו נקרא "האל הפיתי", על שם נחש הפיתון אותו הרג או על שם פיתו, שמה השני של דלפי. נחש הפיתון שחי במעיין בדלפי ניסה לאנוס את לטו כשהייתה בהריון עם ארטמיס ואפולו. כיוון שהפיתון היה בנה של אלת האדמה גאיה, החליטו האלים להעניש את אפולו. אל השמש גורש מן האולימפוס למשך תשע שנים.
אפולו הפך לרועה צאן של אדמטוס מלך פראיי בתסליה. אדמטוס גילה טוב לב כלפי אפולו, והאל הבטיח לו, כי לכשיגיע זמנו למות, יוכל לבקש שאחר ימות במקומו. אדמטוס אהב את אלקסטיס, בתו של המלך פליאס. פליאס הסכים שאדמטוס יישא את בתו לאשה רק אם יצליח לנהוג במרכבה רתומת אריות, דובים וחיות יער אחרות. אפולו סייע לאדמטוס במשימה והזוג התחתן. כשהגיע זמנו של אדמטוס למות, הסכימה אלקסטיס למות במקומו. הגיבור הרקולס הצליח למנוע את מותה ושני בני הזוג נותרו בחיים.
לאחר תשע שנים בחצרו של אדמטוס שב אפולו להר האולימפוס. הוא שינה את דמותו לצורת דולפין, גייס כוהנים מהאי כרתים שישרתו במקדשו וחזר לדלפי, שם הרג את נחש הפיתון. הוא בירך את המעיין בו התגורר הנחש, ודלפי הייתה לעיר הקדושה לאפולו. האורקל מדלפי הייתה נביאה ששאפה אדים רעילים שעלו מן המעיין, נכנסה למצב טראנס נבואי, וחזתה חזיונות. האורקל מדלפי נחשבה לנביאה החכמה ביותר ביוון העתיקה וכל דורשי האמת התאספו סביבה. אורקלים נוספים לאפולו היו בכרתים ובקלרוס.
מיתוסים מרכזיים > אפולו וניובה

ניובה הייתה מלכת העיר תבאי אשת אמפיון. היא זלזלה באמו של אל השמש. ניובה טענה כי היא טובה מלטו, מפני שילדה שבעה בנים ושבע בנות, ולא רק זוג תאומים. בתגובה הרג אפולו את כל בניה של ניובה, וארטמיס הרגה את הבנות (בגרסאות מסוימות אפולו שרף את כל הבנים לפחם וארטמיס הפכה את כל הבנות לקוביות קרח). על פי אחת הגרסאות רק כלוריס נותרה בחיים מכל ילדיה של ניובה. אמפיון נשבע לנקום את דם ילדיו, אך אפולו הרג גם אותו. ניובה נמלטה להר סיפליון באסיה הקטנה ובכתה כל כך עד שהפכה לאבן. דמעותיה הפכו לנהר אכלואוס. זאוס הפך את כל אנשי תבאי לאבן כדי שאיש מהם לא יוכל לקבור את ילדי ניובה המתים במשך תשעה ימים. בתום תשעה ימים קברו האלים עצמם את הילדים.