stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סולל בונה
היסטוריה > המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין

לכל מפלגה ביישוב העברי בארץ ישראל היה משרד שדאג לארגן קבוצות קבלניות לעבודות ציבוריות ופעל כלשכת תעסוקה. שני המשרדים החשובים היו המשרדים של אחדות העבודה ושל הפועל הצעיר.
משרדים אלו ארגנו עבור שלטונות המנדט בעיקר סלילת כבישים. כביש טבריה-צמח וכביש טבריה-טבחה שנסללו בעיקר על ידי גדוד העבודה, כביש חיפה-ג'דה (רמת ישי) נסלל בעיקר על ידי אנשי גדוד שומריה של השומר הצעיר, כביש עפולה-נצרת נסלל בעיקר על ידי חבורת העמק וקבוצת השרון וכן ארגנו המשרדים את סלילת מסילת הרכבת לוד-סרפנד (כיום צריפין).
עם ייסוד ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל הוחלט לאחד משרדים אלו תחת ניהול אחד. הגוף שהוקם ב-1921 נקרא המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין. החברה נוסדה כאגודה שיתופית, ברוח קבוצות העבודה הסוציאליסטיות, בהנהלת דב הוז ומרדכי עליאש שהיו אחראים על קשרי החוץ של המשרד, נתן חרובי ודוד סברדלוב שהיו אחראים על ניהול העבודה עצמה, נחום טברסקי שהיה אחראי על הנהלת החשבונות, ישראל שוחט ומאוחר יותר הצטרף הלל דן.
עד אפריל 1922 לכל פרויקט ופרויקט הייתה הנהלה משל עצמו. הנהלות אלו כוונו ופוקחו על ידי הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות אולם נהנו מאוטונומיה בגיוס עובדים על פי מפתח מפלגתי. לדוגמה - כביש טבריה-צמח נוהל על ידי הסתדרות הפועלים החקלאיים שגייסה לעבודה זו פלוגות של גדוד העבודה. התקציב שהתקבל מאת מזמיני הפרויקט כיסה כ-88% מההוצאות בפועל ולכן ועד הצירים נחלץ לעזרה ונתן הלוואה לכיסוי היתרה.
על מנת להשיג עבודה משלטונות המנדט ולהתחרות בקבלנים פרטיים שהעסיקו ברובם פועלים ערבים, הציע המשרד מחירים נמוכים לעבודות, לפעמים מתוך ידיעה מראש שיהיו אלו מחירי הפסד. חלק מהפועלים לא היו מיומנים בעבודה והיה צורך להכשירם, אצל חלקם התפוקה הייתה נמוכה, ואצל חלקם בגלל חוסר מיומנות ושימוש לא נכון היה פחת גדול יותר בחומרים ובכלי עבודה, ולכן ברוב הפרויקטים הקבוצות הקבלניות נזקקו לסיוע כספי מאת המוסדות והמשרד לעבודות ציבוריות נקלע לקשיים פיננסיים. ב-1921 מינה ועד הצירים ועדה בראשות זיגפריד ון וריסלנד לביקורת על פעולות המשרד. הדו"ח ציין כי פעילות המשרד לא הונחתה על ידי שיקולים כלכליים וחשף הנהלה כספית לא תקינה ושימוש לא נכון בכספים כולל הוצאת עיתון בשם הסולל והוצאות מפלגתיות אחרות תוך שימוש בכסף שנועד למימון עבודות ציבוריות.
אחרי אפריל 1922 העבודות נמסרו לקבוצות העבודה הקבלניות עצמן, ללא גורם מתווך, בפיקוח המשרד לעבודות ציבוריות. זו הייתה התקופה שהמשרד פתח משרדי משנה בערים הגדולות (ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה) ובמספר ערים קטנות יותר ובהן טבריה. לפרויקטים שירש המשרד לעבודות ציבוריות מהמשרדים המפלגתיים נוספה ב-1921 הנחת תשתית למסילת הרכבת ראש-העין - פתח-תקווה (בוצעה על ידי גדוד העבודה וחבורת בורוכוב, כיום חלק מהמסילה משמש את מסילת הירקון), וכן חפירת תעלות וסלילת שני קטעי כביש, האחד בכרמל והשני בזיכרון יעקב. והמשרד החל לעסוק בעבודות בניין בערים.
הקשיים הכספיים נמשכו והקונגרס הציוני ה-13 שהתכנס בקארלסבאד ב-1923 החליט להקצות סך של 8,000 לירות מצריות כתוספת להון היסוד של המשרד לעבודות ציבוריות על מנת לסייע במטלת כיבוש העבודה.
היסטוריה > מיזוג עם שיכון עובדים

בשנת 1984 הוקמה "סולל בונה בניין ותשתיות" כחברה-בת בבעלות מלאה של סולל בונה. בסוף שנות ה-80 התחולל משבר כלכלי בחברת העובדים ובשנת 1989, כחלק מתוכנית ההבראה שלה, הוקמה "שיכון ובינוי אחזקות בע"מ" שריכזה את הפעילות בתחומי הבניה והתשתית של חברת העובדים, והשליטה בסולל בונה הועברה לידיה.
היסטוריה > מכירת החברה

בשנת 1996, במסגרת פירוק חברת העובדים, הועברה השליטה בקונצרן שיכון ובינוי, כולל השליטה ב"סולל בונה", לידי תד אריסון.
ביולי 2018 נמכרה סולל בונה כחלק ממכירת שיכון ובינוי לידי נתי סיידוף וכיום נקראת החברה "שיכון ובינוי- סולל בונה תשתיות".
ראו גם

בית סולל בונה ירושלים
לקריאה נוספת

הלל דן, בדרך לא סלולה: הגדת סולל בונה, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1963
אליהו בילצקי, סולל בונה 1924–1974, תל אביב: עם עובד, 1974
דוד לוי-פאור, היד הלא נעלמה: הפוליטיקה של התיעוש בישראל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2001, מסת"ב 9652171859
שלמה שבא, דרך במדבר: סיפורה של סולל-בונה., תל אביב: עם עובד, 1976
דורון רוזן, "סולל בונה" בשירות ביטחון היישוב היהודי בארץ ישראל בשנים 1936–1948, הוצאת יד טבנקין, 2017.
גיורא זורע

| --- | --- |

זורע, 1987
 לידה:  1945 (בן 80 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1963–1988 (כ־25 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת מטכ"ל  ראש מחלקת האיסוף באמ"ן  נספח צבאי בדרום אפריקה  קצין מודיעין ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים     מבצע שלום הגליל   האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל מפעל עיבוד הבשר "הוד חפר"
 
גיורא זורע (נולד בשם גיורא זארודינסקי ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1973–1975 וקצין מודיעין ראשי.
לקריאה נוספת

משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000.
אביתר אורן, "הר ועומק", במחנה, ‏ 12.09.2013, עמודים 43–45.
הערות שוליים

↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000, עמוד 84.
↑  עמוס הראל, "חיבוק דב", הארץ, ‏ 22.12.2000.
↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000, עמוד 84.
↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000, עמוד 85.
↑  אבנר שור, צוות איתמר, הוצאת כתר, 2003, עמודים 166-169.
↑   אמיר אורן, גולדה ערב המלחמה ב-73': "להילחם נגד מצרים וסוריה - זה פשוט", באתר הארץ, 7 ביוני 2013.
↑  אביתר אורן, "הר ועומק", במחנה, ‏ 12.09.2013, עמודים 43–45.
↑  ליאור אסטליין, ‏היום מלחמה, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 באוקטובר 2009
↑  "למדנו את הלקח תחת אש קטלנית", באתר ישראל היום, 17 בספטמבר 2010.
↑  nrg מעריב, אחד שר, השני קונה יגואר, באתר nrg‏, 19 בנובמבר 2007.
גריגורי יאבלינסקי

גריגורי אלכסייביץ' יאבלינסקי (ברוסית: Григорий Алексеевич Явлинский באוקראינית: Григорій Олексійович Явлінський, נולד ב-10 באפריל 1952) הוא מדינאי יהודי רוסי ממוצא אוקראיני, מנהיג גוש "יאבלינסקי - בולדירב - לוקין" מאז 1993, גוש שידוע יותר כ"מפלגת יאבלוקו", מפלגת אופוזיציה ליברלית שישבה בדומה ב-1996, ב-1999 וב-2003.
יאבלינסקי הוא כלכלן במקצועו, שכיהן ב-1990 כסגן יו"ר הוועדה לניהול המשק העממי של ברית המועצות שהיה גוף ממלכתי זמני שעסק בארגון הכלכלה הסובייטית וארגון הרפורמות הכלכליות, אך עד מהרה פורקה הוועדה עקב התפרקות ברית המועצות.
יאבלינסקי התמודד 3 פעמים לתפקיד נשיא רוסיה. פעם אחת בבחירות לנשיאות רוסיה 1996, פעם שנייה בבחירות לנשיאות רוסיה 2000 ופעם נוספת בבחירות לנשיאות רוסיה 2018.
קורות חיים

אביו, אלכסיי יאבלינסקי (1919 (?) - 1981, תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע) איבד את הוריו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1930 התיישב בחרקוב. השתתף כחייל במלחמת העולם השנייה והתגייס לצבא בפברואר 1942. היה מפקד גדוד התותחנים במשמרות מס' 333 ונלחם בצפון הקווקז ובטורקסטן. על שירותו הצבאי זכה במדליה "בשל ההצטיינות הצבאית".
בשנת 1947 התחתן עם ורה נאומובנה והשתקע בלבוב, אוקראינה הסובייטית, שם סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של המכון הפדגוגי הממלכתי של לבוב והמשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה של המשרד לביטחון פנים. עבד כמחנך במחנות לחינוך והשכלה לילדים.
אמו של יבלינסקי, ורה נאומובנה נולדה בשנת 1924 בעיר חרקוב, למשפחה יהודית. מיד לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עברה עם משפחתה לעיר טשקנט, שם התגוררה המשפחה עד שהועברה ללבוב. האם סיימה בהצטיינות את לימודיה במחלקה לכימיה של אוניברסיטת לבוב ולימדה כימיה באוניברסיטה.
שני הוריו של יאבלינסקי התגוררו כל חייהם בלבוב נקברו בבית העלמין העירוני בלבוב.
יבלינסקי היה חובב ספורט מושבע בילדותו ואהב בעיקר אגרוף. בשנים 1964–1969 התאמן באגרוף ופעמיים היה אלוף אוקראינה הסובייטית באגרוף לנערים.
ב-1969, לאחר לימודיו בבית הספר, התחיל את לימודיו במכון לכלכלה במוסקבה. בשנת 1973 סיים את לימודיו לתואר כלכלן ובשנת 1976 השלים לימודים לדוקטורט.
בנוסף לשפה הרוסית הוא גם שולט באנגלית ובאוקראינית.
עבודותיו

בשנים 1976–1977 עבד במכון המחקר המדעי לניהול תעשיית הפחם הסובייטית (VNIIUugol). בשנת 1980 הוא עבר לעבוד למכון של ועדה לתעסוקה ובעיות סוציאליות. יאבלינסקי התקדם למנהל מחלקת המחקר לתעשייה כבדה של מכון. ב-1984 היה לראש פיתוח האוכלוסייה בתחום החברה של הוועדה הממלכתית לעבודה ורווחה. ב-1989 התמנה לראש המחלקה הכלכלית של מועצת השרים הסובייטית.
מ-1985 ועד ה-20 באוגוסט 1991 היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
מאז 2005 הוא פרופסור במכון המחקר של האוניברסיטה הלאומית - בית הספר לכלכלה במוסקבה.
הרפורמות הכלכליות

יחד עם מיכאיל זאדורנוב ואלכסיי מיכאילוב עבד על פרויקט לרפורמה רחבה בכלכלה הסובייטית, תוכנית שהוצעה אחר כך על ידי בוריס ילצין, אז נשיא הסובייט העליון. התוכנית הוצעה כתוכנית לרפורמות כלכליות ברוסיה. מנהיגי רוסיה וברית המועצות הגיעו להסכם לפתח אמצעים משותפים לביצוע רפורמה כלכלית בברית המועצות על בסיס תוכנית הרפורמה של יאבלינסקי, זאדורנוב ומיכאילוב, שכונתה תוכנית "500 ימי הביטחון". כדי לפתח את תוכנית הרפורמה שיזם גורבצ'וב בוריס ילצין הורה על הקמת קבוצת עבודה, בראשות האקדמאי סטניסלב שטאלין וגריגורי יאבלינסקי.
יאבלינסקי מונה לסגן יו"ר הוועדה לענייני רפורמות כלכליות ופעל להגיש 20 הצעות חוק שהוכנו, ואושרו לבסוף על ידי הסובייט העליון של רוסיה.
במקביל ראש הממשלה ניקולאי ריז'קוב פיתח פרויקט חלופי - "כיווני ההתפתחות העיקריים". החלטות נדרשות לא התקבלו ומעשית הרפורמה לא יצאה אל הפועל.
ב-17 באוקטובר 1990 התפטר גריגורי יאבלינסקי מצוות המכין את הרפורמה ועבר לעבוד במכון המחקר של מרכז "אפיצנטר" לחקר מדיניות כלכלית ופוליטית (Центр экономических и политических исследований ЭПИцентр).
שנות ה-90

יאבלינסקי עבד במסגרת מרכז "אפיצנטר" לחקר מדיניות כלכלית ופוליטית, יחד עם מדענים מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. חרף התמיכה הפוליטית בתוכנית של הנשיא הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב לפיתח האינטגרציה של הכלכלה הסובייטית במערכת הכלכלית העולמית, התוכנית לא יצאה לפועל.
ב-24 באוגוסט 1991, לאחר ניסיון ההפיכה הכושל, מונה יאבלינסקי לחבר בוועדה המייעצת הפוליטית שתחת נשיא ברית המועצות.
יאבלינסקי עמד בראש קבוצת העבודה שהכינה את "ההסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין הרפובליקות של ברית המועצות", שנודע כהסכם בלובז'. מטרת ההסכם - לחסוך מקום כלכלי לקראת כינון כלכלת שוק בכל שטחי ברית המועצות ללא התחשבות במבנה הפוליטי של היחסים שבין הרפובליקות הסובייטיות. החוזה נחתם ב-18 באוקטובר 1991 באלמטאיי, קזחסטן כשבטקס החתימה נכחו נציגי 10 רפובליקות.
ליאבלינסקי הוצע תפקיד ראש הממשלה, אך הוא סירב. יום לאחר חתימת הסכמי בלובז' יאבלינסקי וצוותו עזבו את העבודה בממשלה בשל מחלוקת עם פעולותיו של ילצין, שלדעתם פגע לא רק ביחסים הפוליטיים אלא גם הכלכליים עם הרפובליקות הסובייטיות לשעבר, שערערו את האפשרות לביצוע ממשי של רפורמה כלכלית אמיתית ברוסיה. הוועדה לפיתוח ויישום הרפורמה הכלכלית חדלה מלהתקיים.
לאחר הצו הנשיאותי של ילצין שהורה על פיזור הסובייט העליון בספטמבר 1993 והתגובה של הסובייט העליון, שניסה להדיח את הנשיא מהשלטון, יאבלינסקי, בהתחשב בהחלטת נשיא הסובייט העליון, מסיבות חוקיות סותרות הציע לדחות את ההחלטות לקיים בחירות לנשיאות ולפרלמנט.
ב-28 בספטמבר, כשהבין כי פשרה אינה מציאותית, קרא הסובייט העליון לקיים בחירות בחודשים פברואר ומרץ 1994.
לאחר לכידתם של תומכי הסובייט העליון בבית הלבן וההסתערות של כוחות הקומנדו באוקטובר 1993 על מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו, החליט יאבלינסקי להתמודד ולהשתתף בבחירות למושב הראשון של הדומה הממלכתית כמנהיג גוש הבחירות "יאבלוקו" - גוש שגרף לבסוף 7.86% מהקולות ו-27 מושבים בדומה.
בנובמבר 1994, לאחר ניסיון כושל להסתער על גרוזני, בירת צ'צ'ניה, יאבלינסקי ועמיתיו בסיעת "יאבלוקו" נסעו לצ'צ'ניה תוך ניסיון לנהל משא ומתן עם ג'וחר דודייב, הם הציעו את עצמם כבני ערובה תמורת חיילים שבויים שנשבו על ידי הכוחות הצ'צ'ניים. יאבלינסקי ובני בריתו נקטו עמדה חריפה נגד המלחמה, בניגוד לרוב צירי הדומה שתמכו בפעולות הממשלה. מאוחר יותר יאבלינסקי ומפלגת יאבלוקו פעלו להדיח את הנשיא ילצין בעקבות פעולותיו במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
מפלגת יאבלוקו

מ-1993 ועד 2008 גריגורי יאבלינסקי היה יושב ראש מפלגת יאבלוקו. בשנים 1993–2003 הוא היה מנהיג סיעת המפלגה בדומה, אך בשנת 2003, המפלגה לא הצליחה להתגבר על סף 5% בבחירות לפרלמנט, שנחשב לאחוז החסימה והמפלגה גרפה 4.3% בלבד מהקולות. בבחירות לפרלמנט ב-2007 המפלגה גרפה 1.6% בלבד והפכה למפלגת אופוזיציה ולנציגת האופוזיציה הליברלית. בבחירות 2011 קיבלה המפלגה 3.4%.
בשנת 1996 יאבלינסקי היה מועמד לתפקיד נשיא רוסיה מטעם האופוזיציה הדמוקרטית אך הוא צבר 7.4% אחוזי תמיכה בלבד (וסיים במקום הרביעי אחרי בוריס ילצין, גנאדי זיוגאנוב ואלכסנדר לבד), בשנת 2000 התמודד שוב לתפקיד וגרף 5.8% בלבד (במקום השלישי מאחורי ולדימיר פוטין וגנאדי זיוגאנוב).
ב-21 ביוני 2008 גריגורי יאבלינסקי עזב את תפקיד יושב ראש המפלגה והתרכז בפעילות אקדמית בתחום הכלכלה.
בבחירות הנשיאותיות ב-2012 הגיש את מועמדותו לבחירות כנשיא מטעם מפלגת יאבלוקו, אך נפסל על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה כי ב-2 מיליון החתימות הדרושות לכך היה אחוז גבוה של זיופים. יאבלינסקי הצהיר שההחלטה לפסול אותו היא פוליטית (של ולדימיר פוטין) ואין לה בסיס חוקי. בערעור שהגיש לבית המשפט העליון של רוסיה, שופט יחיד החליט כי הפסילה הייתה חוקית, מאחר שבבדיקה חוזרת של 200 אלף חתימות, אחוז החתימות שלא אושרו היה כרבע מהן. כאשר אחוז החתימות הפסולות היה אכן פחות מ-5% כפי שהחוק דורש כדי שהמועמד יוכל להשתתף בבחירות.
למעשה החתימות שבגללן יבלינסקי נפסל היו אמיתיות אבל נעשו על טפסים שהורדו מהמחשב ונשלחו בפקס כי לא היה אפשרות להדפיס אותם בבתי דפוס שהיו סגורים ובשל חוסר הזמן המועט שהיה נתון לרשות המועמדים לאסוף חתימות (כ-20 יום בזמן חג המולד וחג ראש השנה החדשה). אוספי החתימות הורידו את הטפסים מהאינטרנט.
לעומת זאת מועמד אחר, האוליגרך מיכאיל פרוחורוב כן הורשה להשתתף אף על פי שלא הגיש את מועמדותו בזמן הדרוש בחוק.
כל זאת תומך בדעת רבים כי ולדימיר פוטין מחליט מי יתמודד נגדו, ומועמדים בלתי תלויים שלדעתו מסכנים את שלטונו לא מורשים לקחת חלק בבחירות, ואחרים שתלויים בקרמלין הם למעשה מועמדי סרק שנדרשים לייצר תמונה של בחירות דמוקרטיות כביכול.
בני משפחתו

גריגורי יאבלינסקי נשוי ואב לשני בנים.
רעייתו היא ילנה סמוטרייבה, מהנדסת וכלכלנית במקצועה, עבדת במכון להנדסת פחם ("Giprouglemash").
בנו הצעיר, אלכס יאבלינסקי (נולד ב-1981), הוא מהנדס תוכנה.
בנו הבכור מנישואיה הראשונים של אשתו, מיכאיל יאבלינסקי (יליד 1971) הוא בוגר הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה והוא מומחה לפיזיקה גרעינית, עובד כיום כעיתונאי. באביב 1996, בעת מערכת הבחירות לנשיאות רוסיה, מיכאיל היה קורבן לסחיטה פוליטית. הוא נחטף על ידי אלמונים, שזהותם לא נודעה, גריגורי יאבלינסקי קיבל חבילה ובה אצבעו הקטועה עטופה בפתק: "אם לא תצא מהפוליטיקה, נכרות את ראש בנך." מיד לאחר מכן, שוחרר מיכאיל. הרופאים ביצעו ניתוח שחזור מוצלח של אצבע ידו הימנית. לאחר המקרה, מיכאיל יאבלינסקי עבר להתגורר בלונדון.
הערות שוליים

↑  רוסיה: נפסל המועמד מטעם הליברלים בבחירות לנשיאות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007589905605171  PLWABN: 9810608227205606  BIBSYS: 52704  CiNii: DA06826138  GND: 122425154  ISNI: 0000 0001 0997 9663  LCCN: n91076394  LNB: 000060894  NDL: 00477601  NKC: jn20010525302  NLK: KAC199630752  NTA: 149544049  RERO: 02-A013521415  RSL: 000025021  SUDOC: 069533997  VIAF: 91969337   WorldCat (עם VIAF): 91969337 
יאבלינסקי נואם (1997)
גריגורי יאבלינסקי בפגישה עם ולדימיר פוטין, מרץ 2008.
התיישבות יהודית באימפריה היפנית

התיישבות יהודית באימפריה היפנית החלה זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה ונמשכה גם במהלכה. במהלך המלחמה התיישבו עשרות אלפי פליטים יהודים באימפריה היפנית. מלחמת העולם השנייה באירופה כללה רצח עם של יהודי היבשת, רצח עם שלימים יקבל את השם "השואה". בעקבות השואה נמלטו אלפי פליטים יהודים מזרחה, רובם התיישבו בשטחים הסינים שנכבשו על ידי האימפריה היפנית.
תוכנית דג הפוגו

בשנת 1934, עקב רדיפת היהודים מצד המשטר הנאצי, הוצע על ידי מטסואוקה יוסוקה ואיוקאווה יושיסוקה (נשיא חברת מסילת הברזל הדרום-מנצ'ורית ויו"ר האיגוד לתעשיות הכבדות במנצ'וריה בהתאמה) ליישב יהודים גרמנים נרדפים בשטחים הסינים הכבושים (בעיקר מנצ'וריה ושאנגחאי). נטען שהדבר ישפר את הכלכלה היפנית, ימשוך משקיעים יהודים וישפר את מעמדה של יפן מול ארצות הברית. תחילה תוכנן ליישב חמישים אלף יהודים ומאוחר יותר המספר גדל למאות אלפים ואף מיליון יהודים ולצרפם לקהילות היהודיות הקיימות והמשגשגות ממילא באזורים הללו. בדצמבר 1938 התוכנית גובשה סופית וכללה פירוט רב. התוכנית אושרה על ידי הדרג הבכיר (שר האוצר, ראש הממשלה, מפקד הכוחות הימיים, מפקד הכוחות היבשתיים ושר החוץ). נוסף על כך, התוכנית כללה הענקת חופש דתי ותרבותי מלא ליהודים באזור. בשנת 1939 התוכנית בוטלה באופן סופי עקב מספר סיבות, בהן מעבר ברית המועצות לצד בעלות הברית אשר מנעה העברה של יהודים מאירופה לסין, הקרירות היחסית שנוצרה בממשל היפני מקשר עם גולים יהודים, ובעיקר התחזקות הברית עם גרמניה הנאצית אשר מתוקף האידאולוגיה שלה אסרה על הדבר.
אחת מהשיטות למשוך יהודים, ובפרט יהודים אמריקאים כללה שליחת משלחה יפנית לארצות הברית, שהחדירה לרבנים אמריקנים את הדמיון בין היהדות לשינטו.
היסטוריה > לפני מלחמת העולם השנייה > הפליטים ברובע הונגקיו

בין הפליטים שהגיעו עד נובמבר 1938 היו כאלה שהצליחו להביא אתם אמצעי קיום ולשכור דירות ברחבי הרובע הבינלאומי או הצרפתי. היו בהם שהצליחו להתפרנס ממקצועם, כמו רופאים או מוזיקאים, ואף להקים עסקים משגשגים. אך רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ולא ידעו אנגלית או צרפתית. ככל שגבר זרם הפליטים הם השתכנו ברובע הונגקיו העני בדירות קטנות וצפופות, ללא אמצעי סניטציה בסיסיים. הם סבלו מאוד מתנאי המחיה ומהאקלים הקשה של שאנגחאי והיו פגיעים במיוחד למחלות הטרופיות. רעב ומחלות גרמו לתמותה רבה ביניהם. המפגש עם עולם חדש וזר והירידה הדרסטית ברמת החיים גרמו למשבר ולדיכאון.
רוב הפליטים לא הצליחו למצוא מקורות פרנסה והצליחו לשרוד רק הודות לסיוע של מוסדות העזרה היהודיים. בראשם עמד ארגון הג'וינט שהגדיל את סכום הסיוע מ-5,000$ ב-1938 ל-100,000$. ב-1939 וארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים: ה "ועדה הבינלאומית לפליטים מאירופה" שאותה הקימו חשובי הקהילה היהודית העיראקית בראשות ויקטור ששון וועדה בשם "הוועדה לסיוע לפליטים יהודים מאירופה" שייסד הוראס כדורי. בסיוע הוועדות הוקמו בית חולים, בית זקנים ובמימון משפחת כדורי הוקם בית ספר לילדי הפליטים. רוב הפליטים שוכנו ברובע הונגקיו, שהדירות בו היו זולות יחסית בהשוואה לשאר הרבעים שבהם גרה הקהילה הבינלאומית בעיר. כשזרם הפליטים גבר הם הופנו לשישה מבנים ארעיים, דמויי קסרקטינים שהוקמו בשטחו של בית ספר לשעבר. במבנים אלה, שכונו "היימה" בגרמנית, חיו משפחות בתנאי צפיפות נוראה. רבים מהפליטים התגוררו בהם עד תום המלחמה ונזקקו למטבחים הציבוריים ולחלוקת המזון היומית.
על אף ההלם התרבותי, קשיי ההסתגלות והמאבק היומיומי לקיום, הצליחו הפליטים לארגן מוסדות קהילתיים משלהם. חיי הקהילה היהודית, באורח שאותו הכירו היהודים בארצות מוצאם באירופה, פרחו גם בתנאים הקשים. בתי ספר יהודים נפתחו, עיתונים יהודיים רבים, כגון ג'ואיש שאנגחאי כרוניקל יצאו לאור, הוקמה תחנת רדיו ששידרה בגרמנית וסיפקה לפליטים מידע חשוב וחיוני לחיי היום יום. הועלו הצגות תיאטרון, ומופעי בידור בגרמנית וביידיש, נערכו קונצרטים, ערבי קריאה והרצאות. פליטים יזמו קורסים מקצועיים שונים כמו כתבנות ועבודות משרד, ולימודי שפות כמו סינית ואנגלית כדי לעזור לפליטים במציאת תעסוקה. ארגון אורט מילא אף הוא תפקיד חשוב בהכשרה המקצועית לפליטים. תלמידי ישיבת מיר המשיכו בלימודיהם במבנה של בית הכנסת בית אהרון שהוקם על ידי הפילנתרופ הבגדאדי סלאח חרדון. ספרי לימוד וסידורי תפילה צולמו והודפסו ואף הודפס קובץ חידושי תורה של הישיבה "אור תורה".
אחרית דבר

בסופו של דבר, כ-24,000 יהודים ברחו מהשואה בעזרת הגירה לאימפריה היפנית. לצ'יונה סוגיהארה הוענק תואר חסיד אומות העולם על ידי ממשלת ישראל ב-1985. בנוסף, ישיבת מיר, אחד המרכזים הגדולים ביותר של לימוד הרבנות בימינו, והישיבה האירופית היחידה ששרדה את השואה, שרדה כתוצאה מהסיוע היפני ליהודי אירופה. גם קורשיגה אינוזוקא קיבל הוכרת תודה מאגודת הרבנים על הצלת פליטים יהודים, דבר שמנע את האפשרות לשפוט אותו בחשד לפשע מלחמה, הוא הקים את האיגוד היפני-ישראלי והיה הנשיא של הארגון עד מותו ב-1965.
הערות שוליים

↑  תוכנית דג הפוגו הרדיו הבינלאומי של סין
↑  הרדיו בינלאומי של סין, תוכנית דג הפוגו
↑  "Japan & the Jews During the Holocaust". www.jewishvirtuallibrary.org. נבדק ב-2019-10-12.
↑  Dubois, Thomas David, "Rule of Law in a Brave New Empire: Legal Rhetoric and Practice in Manchukuo." Law and History Review 26.2 (2008): 48 pars. 1 May 2009
↑  Japanese, Nazis and Jews: The Jewish Refugee Community of Shanghai, 1938–45 by David Kranzler, Abrahm G Duker revised Published by Yeshiva Univ. Pr., Sifria, 1976 ISBN 0-89362-000-9
↑  "Sugihara Not the Only Japanese To Save Jewish Lives". Asahi shimbun. 2010-05-04. אורכב מ-המקור ב-2 בפברואר 2014. נבדק ב-2010-11-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  David G. Goodman, Masanori Miyazawa (2000). Jews in the Japanese Mind: The History and Uses of a Cultural Stereotype. Lexington Books. p. 113. ISBN 0-7391-0167-6.
↑  Kranzler, David (2000). "Shanghai Refuge: The Jewish Community of Shanghai 1938–1949".  In Roman Malek (ed.). From Kaifeng ... To Shanghai: Jews in China. Nettetal: Steyler Verl. p. 403. ISBN 3-8050-0454-0.
↑  איירין איבר, סינים ויהודים - מפגשים בין תרבויות, ירושלים: מוסד ביאליק, 2002, עמ' 72
↑  German and Austrian refugees in Shanghai
↑  דב לוין, היהודי הנודד במלחמת העולם השניה ואחריה, דעת
↑  דב לוין, היהודי הנודד במלחמת העולם השניה ואחריה, באתר דעת, ‏2008
↑  Mark O'Neill, "A saved haven: Plans to rejuvenate Shanghai's rundown former Jewish ghetto will celebrate the district's role as a sanctuary during the second world war," South China Morning Post, August 1, 2006; Features: Behind the News; Pg. 11.
↑  Ernest G. Heppner, Shanghai Refuge - A Memoir of the World War II Jewish Ghetto, 1995.
ארון הקודש בבית הכנסת אוהל משה בגטו שאנגחאי (כיום, מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי)
שלט הזיכרון לשכונת היהודים בשאנגחאי
ולריאן קויבישב

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1888 (יוליאני) אומסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 בינואר 1935 (בגיל 46) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות 
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית    רוסיה הסובייטית   ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 
ולריאן קויבישב (ברוסית: Валериа́н Влади́мирович Ку́йбышев‏; 6 ביוני [על פי הלוח היוליאני: 25 במאי] 1888, אומסק – 25 בינואר 1935, מוסקבה) היה מהפכן, פוליטיקאי סובייטי וחבר הפוליטביורו (בשנים 1927–1935).
ביוגרפיה

ולריאן קויבישב נולד למשפחת קצין בעיר אומסק בה שירת אביו. בשנת 1889 המשפחה עברה לעיר אחרת בקרבת מקום בעקבות שינוי של מקום שרותו של אב המשפחה. באוגוסט 1898 החל קויבישב ללמוד בבית הספר לקצינים באומסק. כבר בשנת 1900 הוא החל בפעילות מהפכנית והעביר ספרות אסורה. בשנת 1904 הוא התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית באותה שנה אביו נפצע במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
פעילות כמהפכן

בשנת 1905 נסע קויבישב לסנקט פטרבורג והחל את לימודיו באקדמיה לרפואה צבאית. במקביל הוא המשיך ואף הגביר את התערבותו בפעילות נגד השלטון. בתחילת 1906 הוא נעצר, נחקר ובעקבות כך סולק מהאקדמיה. לאור סילוקו מהלימודים, קויבישב חזר למשפחתו בסיביר. הוא המשיך בפעילות מהפכנית ובסתיו 1906 נעצר באומסק. לאחר משפט הוא שוחרר ממעצר, אך מושל המקום החליט להגלות אותו ועיירה בקרבת טומסק בה נמצאת משפחתו. קויבישב לא הגיעה לעיירה והחל בפעילות מהפכנית בטומסק תוך מעבר לשהייה לא חוקית.
קויבישב נעצר פעם נוספת בפברואר 1908, נמלט לסנקט פטרבורג וב-11 ביולי 1908 נעצר ונשלח בחזרה למקום מגורי משפחתו.
בסתיו 1909 החל קויבישב ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טומסק. עקב פעילות מהפכנית הוא סולק מלימודיו כבר בתחילת 1910, נעצר והוגלה לכפר נידח. באותו כפר הוא הכיר את יעקב סברדלוב והם הקימו במקום סניף של הבולשביקים. במאי 1912 נמלט קויבישב לטומסק אך נעצר ונשפט. בקיץ 1913 נמלט פעם נוספת ועסק בפעילות מהפכנית במספר ערים. ביולי 1914 נעצר קויבישב שוב ונשלח לסיביר. מהגליה זו שוחרר בעקבות מהפכת פברואר.
באביב 1917 קויבישב הגיע לסמרה והועמד בראש הבולשביקים בעיר. לאחר מהפכת אוקטובר הוא הועמד בראש השלטון החדש בעיר.
תקופת השלטון הסובייטי

קויבישב היה ראש השלטון המקומי בסמרה וגם קומיסר של הצבא האדום. הוא מונה לתפקיד פיקודי בחזית הדרומית ולחם נגד הכוחות של אלכסנדר קולצ'ק. לאחר מכן קויבישב היה בראש הכוחות באסיה המרכזית.
לאחר סיום הקרבות שב קויבישב למוסקבה, מונה לתפקיד בכיר בממשל והיה אחראי ליישום תוכנית גואלרו. בשנים 1923–1926 היה קומיסר עממי האחראי על ניהול ביקורת המדינה. בשנת 1927 נבחר קויבישב לחבר בפוליטביורו וכיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
קויבישב נחשב ליועץ כלכלי בכיר של יוסיף סטלין, וניצב לימינו במאבקי השלטון. בתחילת שנות ה-30 מונה לסגן הראשון של ראש הממשלה, תפקיד אשר לא אויש לאחר פטירתו במשך שנים רבות. קויבישב תמך בתיעוש מהיר של המדינה והקמת קולחוזים, ובהיותו בעל תפקיד בכיר בניהול המשק היה פעיל בעיבוד תוכניות החומש הראשונות. בנובמבר 1934 יזם הקמת ועדה לטיפול במתנגדי השלטון הסובייטי באוזבקיסטן ודאג שלוועדה זו תהיה זכות קבלת החלטות על הוצאה להורג.
קויבישב נפטר מבעיות לב ב-25 בינואר 1935 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
תוך זמן קצר הוחלט לקרוא על שמו מספר ערים (כולל העיר סמרה), מפעלים ומתקנים נוספים. רוב השמות הוחלפו לאחר התפרקות ברית המועצות. על אף שנפטר מסיבות טבעיות, בספרות הסובייטית של שנות ה-30 וה-40 צוין שהוא נפטר בעקבות פעילות של אויבי המדינה בקרב הרופאים. מעמדו של קויבישב בין סמלי התעמולה הסטליניסטית לא הועיל לאחיו ואשתו הראשונה שהוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.