stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקי מינאז'
אלטר אגואים

בילדותה, החיים בביתה של מינאז' היו כאוטיים לעיתים קרובות, כתוצאה ממלחמותיהם הרבות של הוריה. כאמצעי בריחה, יצרה מינאז' דמויות כדי לחיות את חייה דרכן.
בריאיון עם ה"ניו יורק פוסט" היא אמרה:
כדי להתרחק מכל המלחמות שלהם, אני תיארתי לעצמי איך זה להיות אדם חדש. "קוקי" ("Cookie") הייתה הזהות הראשונה שלי – היא נשארה איתי למשך זמן מה. אז המשכתי ל"הארג'וקו ברבי" ("Harajuku Barbie"), ואז המשכתי ל"ניקי מינאז'". אז פנטזיה היתה המציאות שלי.
אלטר אגואים > רומן זולנסקי

עבור אלבום הבכורה שלה, יצרה מינאז' אלטר אגו בשם "רומן זולנסקי" ("Roman Zolanski"). לדבריה, בשירים כמו "Bottoms Up", עם טריי סונגז, זה לא ראפ של מינאז', אלא של רומן זולנסקי, ואף טוענת כי רומן הוא "אחיה התאום". היא טוענת שהוא (רומן זולנסקי) נולד בתוכה, מתוך זעם, והופכת להיות הוא כאשר היא כועסת. היא גם אמרה ש"הוא כמו שד בתוכה". בשנת 2010 אמרה מינאז' כי היא שיתפה פעולה עם אמינם בשיר ששמו "Roman's Revenge" שנכלל באלבום האולפן הראשון שלה, Pink Friday. השיר מתייחס לאלטר אגו של מינאז', רומן זולנסקי, שמאפיין את האלטר אגו של אמינם, סליים שיידי.
מינאז' סיפרה בראיון שרומן הוא בעצם דמות שיצרה, רומן הוא הומוסקסואל, אלים מאוד, ילד שונה ומוזר שאמו מרתה הבריטית המסורתית והקתולית, חושבת שהוא צריך להיות נורמלי, ולכן היא מנסה לחנך אותו. המסר שניקי מנסה להעביר דרכו הוא שמותר להיות שונה. רומן משתמש הרבה בקללות מכיוון שכל חייו ניסו לחנך אותו.
באלבום השני של ניקי, Pink Friday: Roman Reloaded, הנקרא על שם רומן, השיר "Stupid Hoe" נכתב בעיקרון על ידי רומן וגם "Roman In Moscow" שנכתב על רומן.
למינאז' יש שיתוף פעולה עם ליל ויין שנקרא על שם האלבום, Roman Reloaded. גם שיר זה הוא מנקודת המבט של רומן.
בטקס פרסי גראמי 2012 הופיעה מינאז' עם השיר "Roman Holiday" שנכתב גם הוא על רומן. רומן הופיע בסרטון לפני תחילת ההופעה. היא זכתה באותו הטקס למועמדות בפרס גראמי לתגלית השנה.
מינאז' אמרה בראיון שרוב האלבום יעסוק ברומן וברגשות האמתיים שלה. בנוסף אמרה מינאז' ש"רומן הוא 100% היא".
מינאז' המציאה את הדמות כבר בתחילת הקריירה וניתן למצוא שירים שלה מאלבום הבכורה בהם רומן ואמו מרתה משתתפים.
אלטר אגואים > מרתה זולנסקי

לרומן יש אמא בשם "מרתה זולנסקי" ("Martha Zolanski"), אשר הופיעה בשיר "Roman's Revenge", במבטא בריטי.
מרתה מופיעה בקליפ לשיר "Moment 4 Life" כסנדקית הקסומה של מינאז'. בשירים כמו "(All I Do Is Win (Remix", זהו הראפ של מינאז'. מינאז' הצהירה כי באלבום הבכורה שלה, מעריציה יוכלו "לפגוש" את מינאז', "רומן" ואוניקה.
אלטר אגואים > דמויות נוספות

ב-18 בנובמבר 2010 הניחו כי "הוסיפה" מינאז' אלטר אגו חדשה בשם "ניקי תרזה" ("Nicki Teresa"), כאשר הופיעה בצעיף צבעוני סביב ראשה, היא הלכה מסביב למעריציה בצורה הנראתה כאילו "ריפאה" אותם, כאשר ביקרה אותם בקרן "גן החלומות" באולפני פיוז (Fuse Studios) בניו יורק.
ניקי לוינסקי – בוטה, היא מינית, והיא "מלוכלכת". בשירים כמו" dance" היא מופיעה ולרוב שרה על נושאים שהיא לא הייתה שרה עליהם בהרחבה שכזאת בשירים אחרים. לדוגמה, יחסי מין.
ניקי הנינג'ה – על אף שמה האגרסיבי, היא הצד היותר אמוציונלי של מינאז'. היא ווקליסטית ולא מרבה לשיר ראפ, כמו שירים שמראים את כישורי השירה שלה ומנעדה הקולי המרשים. אפשר לזהות אותו בשירים לדוגמה, "Your Love".
דמות נוספת שמככבת בשיריה היא "הראג'וקו ברבי". היא בעצם ההפך הגמור מרומן, היא מתוקה, מקסימה, ומדברת כמו ילדה קטנה. בשיר monster ובסרטון של השיר אפשר לראות את רומן קושר ומתעלל בהארג'וקו ברבי.
מינאז' הופיעה בתוכנית האירוח "לופז הערב" (עם ג'ורג' לופז) ב-6 בדצמבר 2010 והציגה אלטר אגו חדש לאירוע ב"השראה הספרדית" בשם רוסה ("Rosa"), המבוטאת "רררררוזה" ("Rrrrrosa"). אף אחד לא באמת יודע אם הדמות אמיתית וכותבת שירים, אבל אפשר להניח שהיא מופיעה בשיר "krippy kash" שבו מינאז' מדברת בספרדית בכמה חלקים מהשיר.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2010: Pink Friday
2012: Pink Friday: Roman Reloaded
2014: The Pinkprint
2018: Queen
2023: Pink Friday 2
דיסקוגרפיה > הוצאות מחודשות

2012: Pink Friday: Roman Reloaded – The Re-Up
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2007: Playtime Is Over
2008: Sucka Free
2009: Beam Me Up Scotty
דיסקוגרפיה > אלבומי וידאו

2012: The Re-Up DVD
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2022: Queen Radio: Volume 1
הופעות > סיבובי הופעות

2010: Pink Friday Promo Tour
2012: Pink Friday Tour
2012: Pink Friday: Reloaded Tour
2015: The Pinkprint Tour
2019: The Nicki Wrld Tour
2024: Pink Friday 2 World Tour
הופעות > הופעות חימום

2010: America's Most Wanted Tour
2011: I Am Music Tour
2011: Femme Fatale Tour
2014: On The Run Tour
בשמים

2012: Pink Friday
2013: Couture By Minaj
2013: Pink Friday Special Edition
2013: Minajesty
2019: Queen
2023: Pink Friday 2
קייט בלאנשט

| --- | --- |
בלאנשט, 2024
בלאנשט, 2024
 לידה:  14 במאי 1969 (בת 55) אוסטרליה מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה 
 שם לידה:  Catherine Élise Blanchett 
 מדינה:  אוסטרליה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 עיסוק:  שחקנית, מפיקת תיאטרון וקולנוע
 מקום לימודים:  המכון הלאומי לאמנות דרמטית (1992)  אוניברסיטת מלבורן  Ivanhoe Girls' Grammar School 
 בן או בת זוג:  אנדרו אפטון (1997–?) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2 במרץ 2014)  פרס קריסטל (2014)  פרס אמפייר לשחקנית הטובה ביותר (1999)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (10 בינואר 2023)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (5 בדצמבר 2008)  International Goya Award (2022)  פרב קריסטל (2018)  פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2008)  גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר (2007)  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2005)  פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2005)  פרס גלובוס הזהב (1999)  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (1999)  חבר במסדר אוסטרליה (12 ביוני 2017)  אביר מסדר האמנויות והספרות  פרסי אמפייר  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סידני  פרס גילדת שחקני המסך  פרס אינדפנדנט ספיריט  Sydney Theatre Awards 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קת'רין אליזה "קייט" בלאנשט (באנגלית: Catherine Élise "Cate" Blanchett; נולדה ב-14 במאי 1969) היא שחקנית ומפיקת תיאטרון וקולנוע אוסטרלית זוכת שני פרסי אוסקר, ארבעה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי גילדת שחקני המסך, ארבעה פרסי BAFTA, כמו גם גביע וולפי בפסטיבל הסרטים ה-64 של ונציה.
בלאנשט השיגה הכרה בין-לאומית בסרט הדרמה ההיסטורית "אליזבת" משנת 1998, בו גילמה את דמותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. היא אף ידועה בשל משחקה את מלכת העלפים הנעלים גלדריאל בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" וגילמה את קתרין הפבורן בסרט "הטייס", תפקיד עליו הוענק לה פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא שיחקה גם בסרטים "בבל", "רמז לסקנדל", "אני לא שם", "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" ו"הסיפור המופלא של בנג'מין באטן". בשנת 2013 היא גילמה את הדמות ג'נט יסמין פרנסיס בסרטו של וודי אלן "יסמין הכחולה", עליו היא זכתה בביקורות מהללות ובפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה

בלאנשט נולדה במלבורן, וויקטוריה שבאוסטרליה, למשפחה נוצרית-מתודיסטית. בתם של ג'ון, מורה אוסטרלית, ורוברט בלאנשט, ששירת בצי האמריקני יליד-טקסס שפגש את אמה של בלאנשט כשהוצב במלבורן ועבד מאוחר יותר כמנהל פרסום. כשבלאנשט הייתה בת עשר, מת אביה כתוצאה מהתקף לב. לה אח ואחות; אחיה הבכור, בוב, הוא מהנדס מחשבים, ואחותה הצעירה ג'נבייב, היא מעצבת תיאטרון.
בלאנשט למדה בבית ספר תיכון איסט אייבנהו במלבורן, ולאחר מכן השלימה את חינוכה הגבוה בקולג' המתודיסטי לנשים, שם גילתה את משיכתה למשחק. היא למדה כלכלה ואומנויות יפות באוניברסיטת מלבורן. לאחר לימודיה עזבה את אוסטרליה על מנת לטייל. בגיל 18, תיירה בלאנשט במצרים. עמית אורח במלון זול בקהיר שאל אותה אם היא מעוניינת להיות ניצבת בסרט, ולמחרת מצאה עצמה בסצנת קהל מריעה למתאגרף אמריקני שהפסיד למצרי. בלאנשט שבה לאוסטרליה ונסעה לסידני על מנת ללמוד במכון הלאומי לאמנויות דרמטיות; סיימה ב-1992 והחלה את קריירת התיאטרון שלה.
קריירה > 1993–2000

תפקיד הביכורים הראשי שלה שלה, היה על הבמה בשנת 1993 במחזה של דייוויד מאמט, שם היא גילמה את אולינה. היא אף הופיעה כאופליה בהפקה היוקרתית משנת 1994–1995 של להקת התיאטרון האוסטרלית Company B של המחזה המלט, בבימויו של ניל ארמפילד. בלאנשט הופיעה במיני-סדרה האוסטרלית "Heartland", וכן במיני-סדרה" Bordertown" ובפרק "The Loaded Boy" של סדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Police Rescue". הופעת הבכורה שלה בסרט טלוויזיה הייתה בסרט הטלוויזיה האוסטרלי משנת 1994 של "Police Rescue" כמורה ששודדים מחזיקים בה כבת ערובה. בלאנשט עשתה את הופעת הבכורה הבין-לאומית שלה בסרט כאחות אוסטרלית הנשבית בידי היפנים בסרט "לחיות בצל הכבוד" ("Paradise Road"), אותו ביים ברוס ברספורד. התפקיד הראשון שהעניק לה חשיפה רבה היה בסרט הדרמה ההיסטורית "אליזבת" משנת 1998, שהקנה לה מועמדות ראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בלאנשט זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הטלוויזיה והקולנוע) ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה. בשנה שלאחר מכן הייתה בלאנשט מועמדת לפרס BAFTA בשל תפקידה בסרט הכישרון של מר ריפלי.
קריירה > 2000–2011

ב-2004 היא גילמה עיתונאית הרה בסרט ההרפתקאות והדרמה-הקומית "עמוק במים" שביים וס אנדרסון.
בשנת 2005 זכתה בלאנשט בפרס אוסקר ובפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר כששיחקה את קתרין הפבורן בסרט הטייס של מרטין סקורסזה. הדבר הפך את בלאנשט לאדם הראשון שזכה באוסקר עבור גילום דמותו של שחקן או שחקנית זוכה הפרס מן העבר. בלאנשט שכבר עתה קצרה שבחים, זכתה לקהל מעריצים חדש כשהיא הופיעה בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" בבימויו של פיטר ג'קסון. היא גילמה את תפקיד האלפית גבוהת הקומה גלדריאל בכל שלושת הסרטים.
ב-2006 כיכבה בלאנשט בסרט "בבל" ובסרט "רמז לסקנדל" שם גילמה את דמותה של שבה הארט. בלאנשט הייתה מועמדת בשלישית לפרס אוסקר עבור הופעתה בסרט. ב-2007, היא זכתה בפרס פסטיבל ונציה לשחקנית הטובה ביותר בשל גילומה של בוב דילן (אחת מ-6 שחקנים שגילמו את הדמות) בסרטו באורך מלא של טד היינס אני לא שם וגם שבה לתפקידה כאליזבת בסרט ההמשך לאליזבת הראשונה שנקרא אליזבת: תור הזהב. היא קיבלה מועמדות לאוסקר על 2 התפקידים: מועמדות לפרס שחקנית הטובה ביותר עבור גילומה של אליזבת, ומועמדות לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור דמותו של בוב דילן.
בלאנשט אף סיימה צילומים של סרטו של סטיבן ספילברג "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח", שיצא לאקרנים בשנת 2008. ובאותה שנה היא שיחקה בסרט "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן". היא גם דיבבה בסרט האנימציה "פוניו על הצוק ליד הים". ב-2010, היא שיחקה בסרט "רובין הוד" בביימו של רידלי סקוט. ב-2011 בלאנשט שיחקה בסרט "האנה" וגילמה את דמות האנטגוניסטית מריסה ויגלר.
בלאנשט הוכתרה על ידי מגזין "TIME" כאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם בשנת 2007 וגם אחת מהשחקניות המצליחות ביותר לפי מגזין "פורבס". ב-5 בדצמבר 2008 היא קיבלה כוכב משלה בשדרת הכוכבים של הוליווד. נכון לתחילת 2013, שבעה מבין הסרטים שהיא השתתפה בהם היו מועמדים לאוסקר; אליזבת' (1998), שר הטבעות (2001, 2002 ו-2003), הטייס (2004), בבל (2006) והסיפור המופלא של בנג'מין באטן (2008).
קריירה > 2012–הווה

ב-2012 היא דיבבה את דמותה של פנלופה בסדרת האנימציה הקומית "איש משפחה".
ב-2012 גילמה בסרט "יסמין הכחולה" דמות המבוססת במידת מה על רות' מיידוף, אשתו של ברנרד מיידוף. הסרט קיבל ביקורות משבחות ובלאנשט זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בין השנים 2012–2014 היא גילמה את דמותה של גלדריאל מלכת האלפים בטרילוגיית סרטי "ההוביט" (פריקוולים לטרילוגיית סרטי "שר הטבעות").
ביולי 2013 היא שיחקה בתפקיד הראשי בתור ג'אנט יסמין פרנסיס בסרט המלודרמה "יסמין הכחולה" של וודי אלן. על משחקה בסרט זה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
ב-2014 שיחקה בסרטו של ג'ורג' קלוני, "ציידי האוצרות" ("The Monuments Men"), המגולל את סיפורם של היסטוריונים המנסים להציל עבודות אמנות לפני שהיטלר ישמיד אותן. ב-2014, זכתה בלאנשט בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
ב-2015 כיכבה בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים". שיחקה בסרט "קרול", עיבוד קולנועי לספרה של פטרישה הייסמית' בבימויו של טוד היינס, על תפקיד זה קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר.
באותה שנה שיחקה בעיבוד מחודש ל"סינדרלה", בתפקיד האם-החורגת המרשעת. דיבבה בסרט ההמשך "הדרקון הראשון שלי 2".
גילמה את דמות הראשית בסרט הטלוויזיה "Cancer Vixen" בבימויה של ג'ולי דלפי.
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הרומנטית של הבמאי טרנס מאליק, "משיר לשיר" (אנ'). בנוסף, כיכבה בסרט גיבורי העל מבית אולפני מארוול "תור: ראגנארוק".
בלאנשט התמנתה ליו"ר חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן 2018. באותה שנה שיחקה בקומדיית הפשע "אושן 8", ובסרטו של איליי רות' "הבית עם השעון המסתורי".
בשנת 2019 הופיעה בתפקיד הראשי בסרטו של ריצ'רד לינקלייטר "איפה את, ברנדט", שמבוסס על ספר מאת מריה סמפל.
בשנת 2022 הופיעה בתפקיד הראשי בסרטו של טוד פילד "טאר המנצחת", עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי והועמדה בפעם השמינית לפרס אוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
חיים אישיים

בעלה של בלאנשט הוא המחזאי והתסריטאי אנדרו אפטון, אותו היא פגשה ב-1996 בעת הופעתה בהפקה של הסרט "The Seagull", הם נישאו ב-29 בדצמבר 1997 ויש להם ארבעה ילדים. בלאנשט ובעלה היו מנהלים אמנותיים למשך שלוש שנים של חברת התיאטרון של סידני החל מינואר 2008. החוזה שלהם כולל סעיף שיאפשר לכל אחד מהם לקחת שלושה חודשי חופשה בשנה על מנת לעסוק בפעילויות אחרות. בשנת 2009, נוצרו בולים חדשים הנושאים את דמותה וגם את דמותם של השחקנים ג'פרי ראש, ראסל קרואו וניקול קידמן בגלל תרומתם לתרבות האוסטרלית.
בריאיון לרשת סקיי ניוז, בלאנשט הגדירה את עצמה כ"פמיניסטית". בריאיון היא הביעה דאגה למעמדה של האישה כתוצאה מגל של שמרנות עולמית, לטענתה. היא גם מתחה ביקורת על הוליווד המקשה על נשים מבוגרות להשתלב בתעשייה. היא ציינה כי בעבר, בתור הזהב של הוליווד, התייחסו באופן מכובד לשחקניות מבוגרות כמו בטי דייוויס וג'ואן קרופורד.
בריאיון למגזין הבידור "וראייטי" במאי 2015 סיפרה בלאנשט כי בעבר ניהלה גם מספר מערכות יחסים עם נשים.
אקטיביזם > סביבתי

בלאנשט הייתה תומכת טווח ארוך בפעולה פרטנית וקולקטיבית בנושא שינוי אקלים ובעיות סביבתיות אחרות. בשנת 2006 הצטרפה לפרויקט האקלים של סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, אל גור.
בין השנים 2008 ל-2011, חברת התיאטרון בסידני בהנהגתם של בלאנשט ובעלה אנדרו אפטון, יזמה תוכנית סביבתית רחבת היקף בשם Greening the Wharf, שהשקיעה באנרגיה סולארית, קצירת מי גשמים, אמצעי יעילות אנרגטית וניהול פסולת מיטבית. התוכנית זכתה בפרס הגלובוס הירוק שהתקבל על ידי בלאנשט ובעלה אפטון.
אקטיביזם > הומניטארי

בלאנשט עבדה עם הנציב העליון של האו"ם לפליטים (UNHCR) מאז 2015. במאי 2016 הודיע ה-UNHCR על מינויה לשגרירת רצון טוב בעולם. בלאנשט, יחד עם ידוענים אחרים, הציגו בסרטון של ה-UNHCR כדי לסייע בהעלאת המודעות למשבר הפליטים העולמי. בסרטון, שכותרתו "מה הם לקחו איתם", השחקנים קוראים שיר שכתב ג'ניפר טוקסוויג בהשראת חשבונות ראשוניים של פליטים, והוא חלק מהקמפיין "WithRefugees" של UNHCR, הכולל גם עתירה לממשלות להרחבת המקלט. לספק מחסה נוסף, שילוב אפשרויות עבודה וחינוך.
אקטיביזם > פוליטי

באוקטובר 2023, עם פתיחת מלחמת חרבות ברזל, בלאנשט, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור חתמה על מכתב פתוח לנשיא ג'ו ביידן. חותמי המכתב מבקשים מהנשיא ביידן לקרוא להפסקת אש בעזה ובישראל. המכתב מדגיש את המשבר ההומניטרי בעזה, נטען שם כי אזלו לתושבים אספקה חיונית כמו מזון, מים, חשמל ותרופות. למעט הבקשה לשחרור בטוח של בני הערובה אין במכתב התייחסות לכאב ולנזק שנגרם לתושבי ישראל בכלל ולישובים הסמוכים לעזה בפרט.
בספטמבר 2024, הצטרפה בלאנשט, יחד עם מאות מוזיקאים ושחקנים, לעמוד אינסטגרם בשם Artist4caesefire הקורא לנשיא ביידן למנוע חימוש ממדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  אהרון קשלס, תחנה הבאה: אינדיאנה. ג'ונס, באתר ynet, 18 במרץ 2007
↑  חן חדד, חדשות קולנוע: טום קרוז במחזמר, ג'ניפר לורנס בסרט אימה, באתר הארץ, 5 באפריל 2012
↑  חן חדד, חדשות קולנוע: האחים כהן יגרמו לג'סטין טימברלייק לזמר, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2011
↑  איתמר זהר, השחקנית קייט בלאנשט תהיה יו"ר חבר השופטים בפסטיבל קאן השנה, באתר הארץ, 7 בינואר 2018.
↑  הראיון באתר "סקיי ניוז"(הקישור אינו פעיל, 31.3.2019)
↑  ג'ורג' אבני, ‏הווידוי של קייט בלאנשט: הייתי עם הרבה נשים, באתר ‏מאקו‏, 13 במאי 2015
↑  J. Kim Murphy, Joaquin Phoenix, Cate Blanchett and More Stars Demand Joe Biden Call for Israel-Gaza Ceasefire: ‘Compassion Must Prevail’, Variety, ‏20 באוקטובר 2023
↑  שחקנים וזמרים אמריקניים בקריאה לנשיא ארה"ב: "עצור את החימוש לישראל"
↑  ארז דבורה, "בורדרלנדס": העיבוד הזה למשחק הוידאו האהוב זכה בקייט בלאנשט. מסכנה, באתר ynet, 9 באוגוסט 2024
↑  Matthew Barnard, NOMINATIONS ANNOUNCED FOR 82nd ANNUAL GOLDEN GLOBES®, Golden Globes, ‏2024-12-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  I. P. A. Admin, IPA Reveals Winners for the 29th Satellite Awards | International Press Academy (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423601805171  PLWABN: 9810593131805606  AWR: AWE4987b  BIBSYS: 1096357  BNE: XX1487684  BnF: cb141565431 (data)  CANTIC: a11733317  CiNii: DA12630312  GND: 129968471  ISNI: 0000 0001 2129 1386  LCCN: nr99019510  LNB: 000189268  MusicBrainz: f0734e42-529b-47cc-aaa3-ca7a6da86362  NKC: js20030220009  NLA: 40009900  NLK: KAC2020K3502  NTA: 18231491X  RERO: 02-A024253284  SNAC: w6pv6px9  SUDOC: 059667346  Trove: 1441581  VIAF: 39585451   WorldCat (עם VIAF): 39585451 
בלאנשט בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, 2007
בלאנשט בפסטיבל הקולנוע בדוביל(אנ'), 2013
בלאנשט בפסטיבל הקולנוע בקאן, 2018
בלאנשט בטקס פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה הראשון, 2012
אדוארד הראשון, מלך אנגליה

אדוארד הראשון
אדוארד הראשון לבית פלנטג'נט (באנגלית: Edward I‏; 17 ביוני 1239 – 7 ביולי 1307) היה מלך אנגליה בשנים 1272–1307.
אדוארד הוא בנו הבכור של הנרי השלישי, מלך אנגליה. מגיל צעיר היה מעורב בתככיו הפוליטיים של שלטון אביו. ב-1259 תמך בברונים שמרדו באביו וב"תקנות אוקספורד" שנקבעו לאחר מכן. לאחר הפיוס עם אביו נשאר נאמן לו לאורך כל מלחמת הברונים השנייה. לאחר קרב לואס הוחזק כבן ערובה על ידי הברונים המורדים, אך נמלט לאחר מספר חודשים והביס את הברונים ואת המנהיג הברוניאלי סימון החמישי דה מונפור בקרב אוושם בשנת 1265. תוך שנתיים דוכה המרד ואדוארד עזב את אנגליה כדי להצטרף למסע הצלב התשיעי לארץ ישראל בשנת 1270. ב-1272, כשהיה בדרכו חזרה לאנגליה, נודע לו על מות אביו. הוא הגיע לאנגליה ב-1274 והוכתר במנזר וסטמינסטר.
אדוארד הקדיש חלק ניכר מתקופת שלטונו לרפורמה בממשל המלכותי ובמשפט המקובל. באמצעות חקירה משפטית מקיפה, חקר את כהונתן של כמה חירויות פיאודליות. מערכת המשפט עברה רפורמה באמצעות שות חוקים המסדירים את המשפט הפלילי ואת דיני הקניין. אך תשומת לבו של המלך הופנתה יותר ויותר לעניינים צבאיים. לאחר של'ואלין אפ גריפיד' סירב להצהיר נאמנות לממלכת אנגליה, יצא אדוארד למערכה נגד ויילס בשנים 1276 ו-1277. בסופה הוכרח ל'ואלין לשלם את מיסי הנחלה לאנגליה, והורשה לשלוט רק ברצועת אדמה צרה בגוויניד', אחד ממחוזות ויילס. ברם, ב-1282 פתח אחיו הנסיך דוויד' אפ גריפיד' במרד נגד השלטון האנגלי. אדוארד הגיב לכך בכיבוש ויילס, ולאחר מכן כונן בה שלטון אנגלי, הקים סדרת טירות מבוצרות סביב גבולות ויילס ויישב את תושבי האזורים הכפריים של ויילס עם אנגלים. לאחר מותה של מרגרט, העלמה מנורווגיה, הוזמן אדוארד לשמש כבורר בסכסוך הירושה לכתר הסקוטי. הוא טען לסוזרניות פיאודלית על סקוטלנד, פלש אליה, מה שהוביל לפרוץ מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה שנמשכה גם לאחר מותו. במקביל מצא עצמו אדוארד במלחמה עם צרפת (שהייתה בעלת ברית של סקוטלנד), לאחר שפיליפ הרביעי, מלך צרפת, החרים את דוכסות גסקוניה. הדוכסות שוחזרה בסופו של דבר אך הסכסוך הפיג את הלחץ הצבאי האנגלי נגד סקוטלנד. הוא מת ב-1307 והוריש לבנו, אדוארד השני, ניהול מלחמה עם סקוטלנד ומעמסים כספיים ופוליטיים אחרים. הוא גם מוכר כמלך בעל שנאה ליהודים וכמי שגירש את יהודי אנגליה.
מזגו וקומתו של אדוארד הפכו אותו לדמות מאיימת. הוא עורר לעיתים קרובות פחד בקרב בני דורו, למרות שהוא זכה לכבוד מנתיניו על האופן שבו גילם את אידיאל המלכות של ימי הביניים בתור מצביא, והיסטוריונים מודרניים חלוקים בהערכתם כלפי אדוארד. חלקם משבחים אותו על תרומתו למערכת המשפט ולממשל, אך אחרים מותחים ביקורת על יחסו הבלתי מתפשר כלפי אצולתו. לזכותו של אדוארד נזקפו הישגים רבים, כולל החזרת הסמכות המלכותית לאחר שלטון אביו והקמת הפרלמנט כמוסד קבע אשר אפשר לתפעל מערכת מתפקדת להעלאת מיסים ולביצוע רפורמה במערכת המשפט בעזרת חוקים. במקביל הוא גם מוקע לעיתים קרובות בשל מלחמותיו נגד סקוטלנד וכן בשל גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290.
ראשית חייו (1239–1263) > ילדות ונישואים

אדוארד נולד בארמון וסטמינסטר בלילה שבין 17 ל-18 ביוני 1239, להנרי השלישי, מלך אנגליה ולרעייתו אלינור מפרובנס. השם אדוארד הוא שם אנגלו-סקסוני, שלא ניתן בדרך כלל בקרב האצולה של אנגליה לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה. אך אביו היה מסור להערצת המלך אדוארד המודה והחליט לקרוא לבנו הבכור על שם הקדוש. לידתו של אדוארד נחגגה בהרחבה בחצר המלוכה וברחבי אנגליה, והוא הוטבל שלושה ימים לאחר מכן במנזר וסטמינסטר. הוא בדרך כלל כונה בשם "הלורד אדוארד" עד לעלייתו לכס המלכות ב-1272. בין חברי ילדותו היה בן דודו הנרי מאלמיין, בנו של אחיו של המלך הנרי ריצ'רד מקורנוול. הוא נשאר בן לוויה קרוב שלו למשך שארית חייו. אדוארד הופקד בטיפולו של יו גיפרד - אביו של שר האוצר לעתיד גודפרי גיפרד (אנ') - עד שברתולומיאו פצ'ה תפס את מקומו לאחר מותו של גיפרד ב-1246. אדוארד קיבל חינוך אופייני לנער אצולה בגילו, כולל בלימודי צבא, אם כי פרטי חינוכו אינם ידועים.
היו חששות לגבי בריאותו של אדוארד בילדותו, והוא חלה ב-1246, 1247 ו-1251. אף על פי כן הוא גדל והפך לאדם חזק, אתלטי ומרשים. בגובה של 1.88 מטר התנשא מעל רוב בני דורו, ומכאן נגזר האפיתט שלו "Longshanks", כלומר "רגליים ארוכות" או "שוקיים ארוכים". ההיסטוריונים מייקל פרסטוויץ' (אנ') וג'ון צ'נסלור קובעים כי "זרועותיו הארוכות נתנו לו יתרון כסייף, ירכיים ארוכות אחת כפרש. בצעירותו, שיערו המתולתל היה בלונדיני; בבגרותו היה כהה, ובגיל מבוגר הפך ללבן. תווי פניו היו פגומים בעפעף שמאלי צנוח... דיבורו [...] היה משכנע."
בשנת 1254 היו חששות באנגליה מפני פלישה קסטיליאנית למחוז גסקוניה שבידי אנגליה, אשר גרמו למלך הנרי ליזום נישואים פוליטיים מועילים בין בנו אדוארד בן החמש עשרה לאלינור מקסטיליה בת השלוש עשרה, אחותו למחצה של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה. הם נישאו ב-1 בנובמבר 1254 במנזר סנטה מריה לה ריאל דה לאס הולגאס בקסטיליה. כחלק מהסכם הנישואים ויתר המלך אלפונסו העשירי על תביעותיו לגסקוניה, ואדוארד קיבל מענקי קרקע בשווי 15,000 מארק (אנ') בשנה. הנישואים הובילו בסופו של דבר לרכישה האנגלית של פונטיהו (אנ') ב-1279, כשאלינור יורשת את המחוז. הנרי העניק נכסים נכבדים לאדוארד בשנת 1254, כולל גסקוניה; רוב אירלנד, שהוענקה לאדוארד בתנאי שלעולם לא תופרד מהכתר האנגלי; וקרקעות רבות בוויילס ובאנגליה. הם הציעו לאדוארד עצמאות מועטה שכן הנרי שמר על שליטה רבה על האדמה המדוברת, במיוחד באירלנד, ונהנה מרוב ההכנסות מהאדמות הללו. סימון החמישי דה מונפור מונה לסגן המלכותי של גסקוניה שנה קודם לכן ושאב את הכנסותיו, כך שבפועל לא שאב אדוארד סמכויות או הכנסות ממחוז זה. בסוף נובמבר עזבו אדוארד ואלינור את קסטיליה ונכנסו לגסקוניה, שם התקבלו בחום על ידי תושביה. כאן עיצב אדוארד את עצמו כמי ש"שולט בגסקוניה כנסיך וכלורד".
משנת 1254 עד 1257 היה אדוארד תחת השפעת קרובי משפחתה של אימו מבית סבויה, שהבולט שבהם היה פייטרו השני, רוזן סבויה, דודה של המלכה. לאחר 1257 התקרב אדוארד לקבוצה הליזיניאנית (אנ'), שכללה את אחיו למחצה של אביו הנרי השלישי והונהגה על ידי אנשים דוגמת ויליאם דה ולנס (אנ'). קבוצה זו הייתה משמעותית שכן שתי הקבוצות של הזרים בעלי זכויות היתר חשו רגשות טינה לאחר היווצרותה של האריסטוקרטיה האנגלית, שהייתה במרכז של השנים שבאו אחרי הרפורמה הברונית. קשריו של אדוארד עם קרובי משפחתו הליזיניאנים נראו בעין לא טובה על ידי מתחריו, ובכלל זה על ידי מת'יו פריז, שרקם סיפורים על התנהלות סוררת ואלימה על ידי המעגל הפנימי של אדוארד. הלה העלה שאלות על תפקידיו האישיים.
ראשית חייו (1239–1263) > שאיפותיו המוקדמות

אדוארד הפגין עצמאות בעניינים פוליטיים כבר בשנת 1255, כאשר צידד במשפחת סולר בגסקוניה בסכסוכם עם משפחת קולומב. הדבר נגד אז את מדיניות התיווך של אביו בין הפלגים המקומיים. במאי 1258 הכינה קבוצת מגנאטים מסמך לרפורמה בממשל המלך - שנקרא "תקנות אוקספורד" - שכוונו בעיקר נגד הליזיניאנים. אדוארד עמד לצד בעלי בריתו הפוליטיים והתנגד בתוקף לתקנות. התנועה הצליחה להגביל את השפעת התקנות על הליזיניאנים, ועמדתו של אדוארד השתנתה בהדרגה. במרץ 1259 הוא כרת ברית רשמית עם אחד מתומכי הרפורמה העיקריים, ריצ'רד דה קלייר, וב-15 באוקטובר הכריז כי הוא תומך במטרות הברונים ובדה קלייר.
המניע מאחורי שינוי עמדתו של אדוארד יכול היה להיות פרגמטי בלבד: דה קלייר היה בעמדה טובה שבה התאפשר לו לתמוך במטרותיו בגסקוניה. כשאביו המלך עזב לצרפת בנובמבר, הפכה התנהגותו של אדוארד לסרבנות טהורה. הוא מינה מספר אנשים על מנת שיקדמו את מטרת תומכי הרפורמה, ואביו האמין שאדוארד שוקל לבצע הפיכה. לאחר שאביו חזר מצרפת, הוא סירב בתחילה לראות את בנו, אך בתיווכם של ריצ'רד מקורנוול ובוניפאס (אנ'), הארכיבישוף מקנטרברי, התפייסו השניים בסופו של דבר. אדוארד נשלח לצרפת, ובנובמבר 1260 שוב התאחד עם הליזיניאנים, שהוגלו לשם.
כשחזר לאנגליה, בתחילת 1262, הסתכסך אדוארד עם כמה מבעלי בריתם לשעבר של הליזיניאנים בעניינים פיננסיים. בשנה שלאחר מכן שלח אותו אביו למסע בוויילס נגד הנסיך הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד', אך כוחותיו של אדוארד היו נצורים בצפון ויילס והשיגו תוצאות מוגבלות בלבד. בערך באותו זמן חזר דה קלייר לאנגליה, לאחר שהיה מחוץ לה מאז 1261, והצית מחדש את תנועת הרפורמה הברוניאלית. כשהמלך נראה מוכן להיכנע לדרישות הברונים, החל אדוארד להשתלט על המצב. עקב גישתו הרב-משמעית והבלתי צפויה, הוא שינה את דבקותו המוצקה כדי להגן על זכויותיו המלכותיות של אביו. הוא התאחד עם כמה מהגברים שהתנכר אליהם שנה קודם לכן - כולל הנרי מאלמיין - וכבש מחדש את טירת וינדזור מידי המורדים. בעזרת בוררות של לואי התשיעי, מלך צרפת, הושג הסכם בין שני הצדדים, שהיה חיובי במידה רבה לצד המלכותי ויכל לגרום לעימות נוסף.