תנועת הנשים הליברית לשלום
הסכם השלום המקיף באקרה

ב-18 באוגוסט 2003, בסיומו של תהליך משא ומתן בן כחודשיים, נחתם "הסכם השלום המקיף באקרה" בעיר הבירה של גאנה. הגורמים החתומים על הסכם השלום כללו את הממשלה, קבוצת האופוזיציה הליברית המאוחדת לפיוס ודמוקרטיה (LURD) והתנועה לדמוקרטיה בליבריה (MODEL). בבראשית השיחות, המשא ומתן נוהל באופן ישיר ללא מעורבות אזרחית או מעורבותן של מפלגות אחרות אך מכשלא הושגה התקדמות משמעותית, נוספו למשא ומתן שחקנים נוספים. השחקנים הבינלאומיים העיקריים שהצטרפו היו הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS), ארצות הברית שיוצגה על ידי מחלקת המדינה לענייני מערב אפריקה בוושינגטון והאיחוד האירופי שיוצג על ידי הנציבות האירופית במונרוביה. מבחינת ייצוג פוליטי פנים מדינתי, השתתפו בשיחות 18 מפלגות פוליטיות זכו לייצוג בשיחות בעוד שרובן היו מפלגות חדשות שהנשיא טיילור הקים בטרם השיחות במטרה להגדיל את יכולת השפעתו על המשא ומתן.
לתנועת הנשים נשים הייתה השפעה משמעותית על התנהלותו של המשא ומתן. נציגות של תנועת השלום של ליבריה, יחד עם בין 150–200 נשים ממחנה הפליטים הסמוך הגיעו באופן יומי לחדרי המשא ומתן. חלקן עשו זאת באופן ישיר כנציגות פעילות של החברה האזרחית, וחלקן בעקיפין כמשקיפות באולם המשא ומתן או באמצעות לקיחת חלק במחאות שהתקיימו מחוץ לישיבות. המחאות כללו כרזות, עדויות ממקורות ראשוניים על זוועות הלחימה וחסימת היציאה מחדר המשא ומתן במטרה להפעיל לחץ על כלל המעורבים. תנועת השלום של ליבריה אף השתמשה בקרובי משפחה של המנהיגים כדי לפנות אליהם באופן אישי, כך הביאו את אמו של אחד ממנהיגי המורדים כדי שתבקש ממנו לסיים את הלחימה.
תנאי הסכם השלום כללו שינויים מבניים ופוליטיים בהנהגת המדינה. הנשיא טיילור התפטר, ומקומו הועבר לסגנו משה בלה. כמו כן, התקיימה חלוקה מחודשת של תיקי השרים והמשרות בממשלה ובפרלמנט. יתרה מכך, הוחלט על הקמת האספה הלאומית המחוקקת למעבר (NTLA) אשר הוגדרה כגוף המחוקק המסדיר את תהליך המעבר של המשטר הליברי לדמוקרטיה. האספה הראשונה שקמה לאחר המלחמה קראה להקמת ממשלת מעבר רחבה שתפעל במשך שנתיים עד לקיומן של בחירות דמוקרטיות ב-2005 והקמתה של ממשלת קבע עד ינואר 2006.
ב-14 באוקטובר נחנכה ממשלת המעבר הלאומית בראשות גיודה בריאנט אשר כללה 76 חברים; 4 מכל אחד מהשחקנים המרכזים שהם הממשלה, LURD ו-MODEL (המליציות הלוחמות), 18 נציגים מכל מפלגה פוליטית, נציג מכל אחת מחמישה עשר המחוזות של ליבריה ו-7 נציגי החברה האזרחית וקבוצות אינטרס שונות. שבעת החברים שהיוו הייצוג האזרחי כללו את לשכת עורכי הדין הלאומית, איגודי המורים, איגודים מקצועיים, ארגונים עסקיים, ארגון הליברים הגולים ארגוני הנוער ותנועת הנשים הליבריות לשלום. האספה הלאומית המחוקקת למעבר הופקדה על קידום ואישור המדיניות והתוכניות של ממשלת המעבר תוך עידוד יצירת מרחב דמוקרטי חדש במיוחד בתחומי זכויות האדם וחופש הביטוי.
בבחירות הדמוקרטיות הראשונות נבחרה הנשיאה אלן ג'ונסון סירליף, אחת ממנהיגות תנועת השלום של נשות ליבריה; זכייתה התאפשרה בין היתר אודות הנשים שלקחו חלק במאבק למען סיום הלחימה. על כן, לאחר כניסתה סירליף הציבה את זכויותיהן של הנשים כאחד מהנושאים החשובים במדינה תוך התמקדות במצבן וצרכיהן. כחלק מההסכם, הושגה הסכמה מחודשת בנוגע למספר נושאי יסוד וביניהם זכויות האדם, זכויות הנשים והסיוע ההומניטרי במדינה. ביחס לזכויות האדם, הצדדים התחייבו לכבד את עקרונות וכללי המשפט ההומניטרי הבינלאומי ולעודד את האוכלוסייה לפעול על פיהם. כמו כן הושגה הסכמה מחודשת של נושאים נוספים כגון ביטחון, חברה וכלכלה, אשר שיקפו את הרצון והצורך בשיקום ליבריה לאחר הלחימה.
חלק חשוב נוסף בהסכם השלום, שהושפע רבות ממעורבותן של חברות התנועה הליברית לשלום, היה עיגון זכיותיהן של נשים במדינה. כלל המשתתפים בשיחות המשא ומתן, הגדירו את נשות ליבריה כאחת מקבוצות האוכלוסייה הפגיעות ביותר בחברה הליברית. הסכם השלום הכיר בכך, שהכוחות השונים בסכסוך השתמשו בנשים ככלי מלחמה, וכי הוא הוביל לפגיעה מגדרית חמורה על כן יש לשקול את צורכיהן בעת גיבוש תוכנית השיקום מדינתית. התכנית השיקום שנכנסה לשימוש זכתה לתמיכה רחבה בקרב הקהילה הבינלאומית והתמקדה בפיתוח ובשיקום המוסרי, החברתי והפיזי של ליבריה.