stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לגיהנום ובחזרה (סרט)
תקציר העלילה

אודי מרפי הוא נער הגר עם אמו ושבעת אחיו ואחיותיו בחוה קטנה בטקסס ודואג לכלכלת המשפחה לאחר שהאב נטש אותם. כאשר האם מתה הוא נאלץ לשלוח אותם לבית אחותו המבוגרת. בעצת חוואי שכן הוא מנסה להתגייס לצבא אך נדחה על ידי הצי, המארינס והצנחנים בגלל גילו הצעיר וקומתו הנמוכה. לבסוף מסכימים לקבלו לחיל רגלים כרובאי.
לאחר אימון בסיסי הוא נשלח באנייה לקזבלנקה כרובאי בדיוויזיית החי"ר ה-3 ומתקבל בלגלוג על ידי החיילים הוותיקים. במחלקה שלו יש אנשים מרקע שונה, קובק - מהגר פולני, סוופ - אינדיאני המכונה "צ'יפ", ולנטינו - איטלקי שיש לו משפחה בנאפולי, ג'ונסון - רודף נשים ועוד.
טבילת האש של מרפי היא בפלישה לסיציליה בה הוא מצליח לחסל עמדה גרמנית ומועלה לדרגת קורפורל. הוא מצטיין גם בקרבות באיטליה ומועלה לדרגת סרג'נט.
מרפי מצטיין בראש יחידתו בקרב על בית חווה החולש על חוף הנחיתה באנציו. הוא מסתער על הבניין, מחסל את הגרמנים ונאלץ לסגת תחת התקפה קשה של הגרמנים מלווית בטנקים. הוא מדרבן את אנשיו לחזור שוב לגיהנום הזה ומכאן שם הספר והסרט. לבסוף נכבש הבית ומרפי מועלה לדרגת לוטננט שני אף על פי שלא עבר קורס קצינים.
הקרב האחרון בו השתתף מרפי הוא בכיס קולמר ליד העיירה Holtzwihr. הוא נשאר בודד מול התקפה של עשרות חיילים גרמנים המתקרבים אליו. הוא זינק על צריח של משחית טנקים בוער ופתח באש ממקלע כבד M2 בראונינג וחיסל עשרות גרמנים עד שאזלה התחמושת. ההתקפה הגרמנית נשברה והוא הצטרף להתקפת הנגד של חבריו למרות שנפצע בירך. על כך עוטר בעיטור הגבוה ביותר בצבא ארצות הברית - מדליית הכבוד.
הסרט מסתיים כאשר מוענק למרפי עיטור מדליית הכבוד בטקס מרשים כשחיילי החי"ר צועדים לצלילי "Dogface Soldier".
מדאר

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 קואורדינטות:  31°53′46″N 35°12′06″E﻿ / ﻿31.896027777778°N 35.201777777778°E﻿ / 31.896027777778; 35.201777777778
 www.madarcenter.org
 he
 
מדאר – המרכז הפלסטיני למחקרים על ישראל הוא מכון מחקר פלסטיני הנוסד בשנת 2000 שבסיסו ברמאללה העוסק בחקר ישראל והחברה ישראלית.
מטרת המרכז היא לספק לפלסטינים מידע אמין ועדכני, ניתוחים ופרשנות אודות ישראל, הכלכלה, הפוליטיקה והחברה הישראלית. במרכז אגף מחקר המעסיק חוקרים במגוון תחומים הרלוונטיים לחקר ישראל בהם היסטוריונים וסוציולוגים. המרכז מוציא כתב עת בערבית בשם "נושאים בחברה הישראלית". אגף נוסף במרכז עוסק בתרגום ספרים ומאמרים מעברית לערבית. בין השאר עובדים במכון אנטואן שלחת וסלמאן נאטור.
המכון מקיים סקרי עמדה בקרב הציבור הישראלי. מנכ"לית המרכז היא ד"ר הוניידה ע'אנם.
מגדל מקפת

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־29 שנים)
 חברת אם:  מגדל חברה לביטוח
 משרד ראשי:  פתח תקווה
 ענפי תעשייה:  קרן פנסיה
 יו"ר:  רן עוז
 מנכ"ל:  עמית אורון
  
 www.migdal.co.il/makefet
מגדל מקפת קרנות פנסיה וקופות גמל בע"מ היא קרן פנסיה. החברה הוקמה בדצמבר 1995 ונמצאת בבעלותה של מגדל חברה לביטוח.
יו"ר דירקטוריון החברה מפברואר 2020 הוא רן עוז. מנכ"ל החברה מאוגוסט 2021 הוא עמית אורון.
היסטוריה

במסגרת ההתמודדות עם משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות, בשנת 1995 נסגרו קרנות הפנסיה הגרעוניות (מרביתן בשליטת ההסתדרות הכללית) להצטרפות של עמיתים חדשים. כדי לאפשר ביטוח פנסיוני למצטרפים חדשים, נפתחו קרנות פנסיה חדשות, מהן בשליטת הקרנות הוותיקות, שתנאיהן היו נחותים מתנאיהן של הקרנות הוותיקות והבטיחו איזון אקטוארי. בפרט, לעומת השיטה של "זכויות מוגדרות" (defined benefits), שאפיינה את הקרנות הוותיקות ויש בה סיכון גדול לכניסה לגרעון אקטוארי, בקרנות החדשות הונהגה שיטה של "הפרשות מוגדרות" (defined contributions), שבה הסיכון לכניסה לגרעון אקטוארי קטן. בנוסף הוגבלו העמיתים בקרנות הוותיקות בצבירת זכויות על גידול בשכרם, וביטוח פנסיוני בגין חריגה מהגבול שנקבע הופנה לקרנות החדשות. גם הסבסוד הממשלתי, בדמות איגרות חוב בלתי סחירות הנושאות ריבית גבוהה מריבית השוק, צומצם בקרנות החדשות, יחסית לזה שניתן לקרנות הוותיקות.
במסגרת הסדר זה הקימה קרן מקפת הוותיקה, בדצמבר 1995, את הקרן "מקפת החדשה", שיועדה למצטרפים חדשים. בחודש יולי 2002 המליץ בנק ישראל "לסגור את קרנות הפנסיה החדשות בפני עמיתים נוספים, משום שאף הן סובלות מגרעונות אקטואריים עימם אין להשלים, והן עדיין נשענות, ב-70% מהתיק, על איגרות חוב ממשלתיות, לא-סחירות".
במסגרת הסדר קרנות הפנסיה הגרעוניות, שנעשה בשנת 2003, נדרשו קרנות הפנסיה הגרעוניות למכור את קרנות הפנסיה החדשות שבשליטתן. בהתאם לכך, חמש קרנות פנסיה חדשות, שהיו בבעלותן של קרנות פנסיה גרעוניות, נמכרו לחברות ביטוח, וכספי המכירה נכנסו לחשבונן של הקרנות הוותיקות. במסגרת זו "מקפת החדשה" נמכרה בספטמבר 2004 לחברת הביטוח "מגדל" תמורת 201 מיליון ש"ח.
שם הקרן שונה ל"מגדל מקפת קרנות פנסיה וקופות גמל בע"מ", והיא הפכה לקרן הפנסיה העיקרית של "מגדל". מנכ"ל החברה בשנים 2011–2019 היה בצלאל צוקר, והוא הוביל מיזוג של קרנות נוספות של קבוצת "מגדל" לתוך "מגדל מקפת". באפריל 2021 מוזגה לתוכה קרן הפנסיה "יוזמה קרן פנסיה לעצמאיים", שאף היה הייתה בבעלות "מגדל".
הערות שוליים

↑  מערכת ice, דירקטוריון מגדל מקפת קבע: עמית אורון מנכ"ל מקפת החדש, באתר אייס, 4 ביולי 2021
↑  הסדרת החיסכון לפנסיה, הודעה לעיתונות מטעם בנק ישראל, 22 ביולי 2002;
אמיר טייג‏, קליין: "יש לסגור את קרנות הפנסיה החדשות בפני עמיתים נוספים", באתר וואלה, 22 ביולי 2002
↑  בני ברק, קרן מיטבית נמכרה לכלל ביטוח בכ-135 מיליון ש', באתר ynet, 5 בספטמבר 2004
↑  ynet, מגדל זכתה במכרז על קרן מקפת החדשה, באתר ynet, 3 בספטמבר 2004;
ynet, מגדל השלימה רכישת קרן מקפת החדשה, באתר ynet, 1 בדצמבר 2004
↑  רחלי בינדמן, מנכ"ל קרן הפנסיה מקפת של מגדל  הודיע על פרישתו, באתר כלכליסט, 1 בינואר 2019
↑  הודעה על השלמת הליך העברת ניהול מרצון של קרן הפנסיה "יוזמה קרן פנסיה לעצמאיים בע"מ", 4 באפריל 2021
סמליל מקפת החדשה, לאחר ההפרדה מהקרן הוותיקה
מגדל מרקורי סיטי

| --- | --- |

 הבניין הגבוה באירופה בתקופה:  2012 - 2014
 בניין קודם:  מגדל השארד
 בניין הבא:  OKO
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 שימוש:  משרדים מסחריים, דירות מגורים.
 כתובת:  פרביי קרסנוגברדיסקי פרויזד 15
 מיקום:  מוסקבה
 מדינה:  רוסיה
 בעלים:  איגור קסאייב
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2009–2013 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2013 
 עלות:  מיליארד דולר
 אדריכל:  פרנק ויליאמס 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הייטק 
 מידות
 גובה:  338.8 מ' 
 שטח:  173,960 מ"ר 
 קומות:  75 
 קואורדינטות:  55°45′02″N 37°32′22″E﻿ / ﻿55.750555555556°N 37.539444444444°E﻿ / 55.750555555556; 37.539444444444
 www.mercury-city.com
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מגדל מרקורי סיטי(למפת מוסקבה רגילה) מגדל מרקורי סיטי he
 
מגדל מרקורי (ברוסית: Башня Меркурий) הוא גורד שחקים בן 75 קומות במוסקבה, רוסיה. המגדל נמצא ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה. בנייתו החלה בשנת 2009 והסתיימה ב-2013. גובהו מגיע ל-338.8 מטרים והוא החליף את מגדל השארד שבלונדון בתור גורד השחקים הגבוה ביותר באירופה, עד ל-2015 כשנחנך המגדל הדרומי במתחם OKO במוסקבה.
המגדל נמצא בבעלות Mercury Development וכחלק ממיתוג מחדש, היא שינתה את שמו ממגדל מרקורי סיטי למגדל מרקורי כפי שניתן לראות באתר הרשמי של המגדל.
בקומה 1- נמצאות שלוש מסעדות של קבוצת Mercury Restaurants.
בקומות 21 עד 26 ממוקם מטה חברת נורניקל.
בקומות 33 עד 37 ממוקם מטה בורסת סנקט פטרבורג.
מטה של חברת קמעונאות דיקסי ממוקם במגדל מרקורי.
בנייה

במאי 2011 הכריזו בוני המגדל שהוא הגיע לגובה 230 מטרים ומעל לחצי מקירותיו החיצוניים צופו בצבעי נחושת. ב-17 בינואר 2012 עבר המגדל את הגובה 301.6 מטרים, גובהו של מגדל מוסקבה במתחם ערי הבירה הסמוך. ב-25 ביולי 2012 הייתה הקומה האחרונה תחת בנייה. לפי חברת הבנייה, המגדל הגיע לגובהו המרבי ב-1 בנובמבר 2012.
גלריה

28 במרץ 2010
10 בנובמבר 2010
3 ביולי 2012
20 באוקטובר 2012
7 ביולי 2013
4 באוגוסט 2014
כנסייה ביזנטית בנהריה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הביזנטית בארץ ישראל 
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  1964 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  33°00′34″N 35°06′14″E﻿ / ﻿33.009536°N 35.103855°E﻿ / 33.009536; 35.103855
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) כנסייה ביזנטית בנהריה(למפת הגליל המערבי רגילה) כנסייה ביזנטית בנהריה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כנסייה ביזנטית בנהריה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כנסייה ביזנטית בנהריה
 
פסיפס של זוג טווסים וביניהם אמפורה, פרט מרצפת הפסיפס שמול האפסיס האמצעי בכנסייה
כנסייה מהתקופה הביזנטית היא כנסייה ששרידיה נמצאו בשנת 1964 בשכונת "גבעת כצנלסון" בנהריה ממזרח לכביש 4 ומצפון לכביש 89. שרידי הכנסייה שתוארכה למאה השישית כללו רצפת פסיפס הכוללת דמויות אדם ודמויות מעולם החי והצומח ודגמים גאומטריים.
גילוי הכנסייה וחפירתה

בשנת 1964 בעת הנחת יסודות לבניית מועדון נוער על ידי העירייה ליד בית ספר כצנלסון התגלתה רצפת פסיפס מפוארת. בתחילה חשבו שמדובר ברצפה של חווילה רומית. בעקבות גילוי הרצפה החליט ראש העירייה, גרשון טץ, ומהנדס העירייה לשנות את ייעוד השטח, והאתר כוסה מחדש, עד לביצוע חפירות ארכאולוגיות.
בשנת 1972 החלה באתר חפירת הצלה אותה יזם מנהל המוזיאון העירוני נהריה. החפירה בוצעה על ידי גרשון אדלשטיין ארכאולוג אגף העתיקות והמוזיאונים. בחפירת ההצלה זוהה המבנה שנחשף ככנסייה ביזנטית מפוארת. המשך החפירה של האתר התקיים בשנים 1974 ו-1976 בהשתתפות קלודין דופין מומחית לתקופה הביזנטית.
כדי לשמר את האתר מימנה העיר בילפלד מגרמניה, עיר תאומה של נהריה, מבנה גדול מעל האתר. בשנת 1988 הגיעה משלחת מומחים מבילפד ששחזרה קטעים מרצפת הפסיפס. האתר נפתח לציבור במרץ 1988. במשך מספר שנים היה האתר חלק מאתרי הסיור של המוזיאון העירוני בנהריה, לאחר מכן נסגר האתר לביקורי הקהל.
בשנת 2021 לאחר שנים רבות שהייתה סגורה ומוזנחת, עברה הכנסייה שיפוץ במבנה ההיקפי ושימור הפסיפס בסיוע עיריית נהריה, רשות העתיקות ובביצוע של רשות השימור ומורי דרך ומתנדבים נהריינים. הכנסייה נפתחה לציבור מחדש.
כהוקרה לעיריית בילפלד על תרומתה לשימור האתר נקראו הרחובות המובילים לאתר "רחוב בילפלד" ו"שביל בילפלד".
הכנסייה מופיעה בסקר הארכאולוגי של ישראל במפה 5-נהריה ומפת עמקה, בשם חורבת עיתאים מספר אתר 58.
מיקום הכנסייה

הכנסייה שהתגלתה ניצבת על גבעה, היא חלק מאתר ארכאולוגי שנקרא "חורבת עיתאים". אתר זה היה יישוב גדול שראשיתו בתקופה הפרסית הוא היה מיושב גם בתקופה הרומית והביזנטית. היישוב שכן על הדרך שהייתה מיושבת בצפיפות בין אנטיוכיה לעכו. יישובים אלה חוברו בשנת 56 לספירה בדרך שנסללה בימי נירון קיסר. כנסיות נוספות שנמצאו על דרך זאת היו בחניתה, עברון, סוחמאתא ושבי ציון ועוד.
היישוב שכן מצפון לנחל געתון וממזרח לכביש עכו-ראש הנקרה של היום. כיום שוכנות על האתר שתי שכונות של נהריה, שכונת שרת מצפון, ושכונת כצנלסון מדרום. שטח האתר הוערך בסקר הארכאולוגי כ-100 דונם.
מצפון מערב לכנסייה נחפר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שדה קברים שכלל עשרים ושתיים מערות קבורה ועשרים ושמונה קברי יחיד. מערות הקבורה היו בשימוש החל מהמחצית השנייה של המאה ה-2 ועד המאה ה-4. קברי היחיד תוארכו לשנים שבין המחצית השנייה של המאה ה-1 עד המחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה. מערת קבורה נוספת נחשפה בשנת 1988 מדרום מערב לכנסייה.
מצפון מזרח לכנסייה התגלו בשנת 1955 שלושה כבשנים לייצור קנקנים. האתר נסקר גם בסקר ארץ ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל ונמצא שרובו הרוס.
מבנה הכנסייה

הכנסייה היא בסיליקה שאורכה הוא 28 מטר ורוחבה 17.70 מטר שנבנתה על שרידי מבנה מהתקופה הארוכה הביזנטית היא מסתיימת בשלושה אפסיסים (גומחות). בחזית האפסיס המרכזי שהיה הגדול מבין השלושה, ניצבה בימה אליה עלו בשתיים-שלוש מדרגות. אולם הכנסייה חולק על ידי שני טורי עמודי שיש שבכל אחד מהם היו שישה עמודים. העמודים הסתיימו בכותרות שעוטרו בדגמים מעולם הצומח. על פי החופרים, העמודים תמכו בקורות עץ שעליהן ניצבו שתי גלריות שרוחבן היה כרוחב אולם התווך המרכזי של הכנסייה.
קירות הכנסייה נבנו מאבנים מקומיות מסותתות, שטויחו בטיח עבה. להערכת החוקרים בקירות הכנסייה הותקנו חלונות. הממצאים הארכאולוגיים כללו שברים רבים של זכוכית שטוחה שמקורם כנראה בחלונות.
רצפת הפסיפס של הכנסייה הונחה על גבי אדמה שהונחה על השרידים הקודמים. בחזית הבימה מול האפסיס המרכזי על רצפת הפסיפס, גודר חלק מהכנסייה בסורג. הסורג נבנה משנים-עשר לוחות שיש. כל לוח היה בגובה של 0.6 מטר, ואורכו נע בין 1.5-1.2 מטר. בין הלוחות הפרידו 10 עמודי שיש. לוחות השיש והעמודים עוטרו בתבליטים. כל אחד מהלוחות הופיעה כתובת ביוונית שהוקדשה ללאוניטיס הכוהן ובני משפחתו שהיו תורמי הסורגים. שניים מהלוחות עוטרו בשני איילים שפניהם לכוון המרכז וביניהם צלב.
בשטח שגודר על ידי הסורג ניצבו שני שולחנות משיש, על חלק מרגלי השולחנות שעוצבו כעמודים, נחקקו צלבים. על חלק מכותרות הרגליים נחקקו שלוש האותיות היווניות IAP. השערת החופרים היא שמדובר כנראה בשמו של יואן ארכיאפיסקופוס שהיה הארכיבישוף של צור בשנת 555 לספירה. זיהוי זה גם נסמך על מציאת שמו של הארכיבישוף בכתובת שנמצאה בכנסייה עתיקה בסוחמאתא. תיארוך הכנסייה נעשה על פי הכתובת והממצאים האחרים בכנסייה.
מבנה הכנסייה > רצפת הפסיפס

רצפת הפסיפס השתרעה על כל שטח הכנסייה. רוב האולם עוטר בדגמים של קשקשים בצבע לבן כשקודקוד הקשקש עוטר באדום. רצפת הכנסייה הוקפה בפס שעוטר במדליונים שכללו דמויות אדם, בעלי חיים וצמחים. במרכז האולם מול האפסיס המרכזי והבימה נמצא עיטור רוזטה בקוטר 1.6 מטר העשויה מדגמים גאומטריים שנתנו תחושת עומק. מול האפסיס המרכזי וקרוב אליו נמצא עיטור של שני טווסים כשפניהם זה מול זה וביניהם אמפורה. פס המדליונים שהקיף את הסיטראות הוא ברוחב של 60 ס"מ, מתוך הפס שרדו 87 מדליונים, אורך הפס ששרד 57 מטר. האפסיסים מעוטרים בדגמים גאומטריים.
ליצירת הפסיפס השתמשו באבני הפסיפס מאבן גיר מקומית, בחרסים לצבע צהוב ובקוביות זכוכית לצבעים כחול וירוק. הצבעים המופיעים ברצפת הפסיפס הם: שחור, אפור, אדום, ורוד, חום, צהוב, אוכרה, ירוק, כחול ותפוז. גודל אבני הפסיפס הם 8 על 8 מ"מ. בדמויות האדם השתמשו עבור הפנים, הידיים והרגליים באבני פסיפס בגודל 5 על 6 מ"מ.
רוב הסצנות במדליונים מתוארות במדליון אחד, מספר סצנות מתוארות בשני מדליונים למשל סצנת הצייד ובידו רומח התוקף נמר.
המדליונים ששרדו כוללים 11 דמויות אדם, 9 דמויות הן עירומות פרט לצעיף על הצוואר ומשולש המכסה את הערווה. דמות אחת "צייד הציפורים" לבושה לחלוטין, ודמות אחת "המחלל" ערומה לחלוטין. עיצוב הדמויות העירומות הוא בניגוד למה שהיה נהוג בפסיפסים מהמאה ה-6 שבה נהגו לעצב דמויות הלבושות על פי האופנה באותה עת.
דמויות בעלי החיים מגוונות וכוללות שוורים, אייליים, פסיון, כלב, נמר, תיש אריה, תרנגול ודמויות נוספות. מעולם הצומח תוארו גפן, רימון, תפוח ופירות נוספים.
סופה של הכנסייה

על פי הממצאים הארכאולוגיים הכנסייה נהרסה בשרפה עזה. החופרים משערים שהשרפה התרחשה בעת הכיבוש של ארץ ישראל על ידי האימפריה הסאסאנית שהתרחש בשנת 614 בתקופת שלטונו של המלך הפרסי ח'וסרו השני. סימני שרפה דומים נמצאו גם בכנסיות בשבי ציון ובעברון.
השרפה אחזה בגג העץ שקרס יחד עם הנברשות והקישוטים מברונזה שהיו תלויים על גבי השרשראות. השיש נותץ התפזר והתפורר. האש השפיעה גם על צבעי הרצפה, היא יצרה בחלק מהמקומות כתמים שחורים ולבנים. נמצאו גם כמויות גדולות של עופרת מותכת. בצידה הדרומי של הכנסייה ליד האפסיס נמצאו שבעה קנקני אגירה גדולים וצלחות חרס. השערת החוקרים היא שהקנקנים כנראה הובאו לשם על ידי האנשים שביקשו מחסה בכנסייה.
ראו גם

כנסייה ביזנטית ליד כיסופים
לקריאה נוספת

גרשון אדלשטיין וקלודין דופין, "הכנסייה הביזאנטית בגבעת כצנלסון שבנהריה", קדמוניות (32) חוברת 4, שנה ח (תשלו) עמ' 128–132
משה דוד הר, ההיסטוריה של ארץ-ישראל תקופת המשנה והתלמוד והשלטון הביזנטי (70 - 640), יד יצחק בן-צבי, 1985, עמ' 366
נהריה-גבעת כצנלסון, חדשות ארכאולוגיות נד-נה 6:1975
נהריה-גבעת כצנלסון, חדשות ארכאולוגיות מ”ה 8:1973; אדלשטיין ודופין 1975; Dauphin et Edelstein 1984
הערות שוליים

↑  שמואל בנטוב, ריצפת פסיפס נדירה ביופיה נחשפה בנהריה, על המשמר, 6 בדצמבר 1972
↑  מאיר הראובני, פולחן ועתיקות, מעריב, 5 באפריל 1988
↑  חורבת עתאים והכנסייה הביזנטית, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
תוכנית הכנסייה הביזנטית
עיטור הרוזטה
מגנוס השני, מלך שוודיה

מגנוס השני, או מגנוס הנריקסון (בשוודית: Magnus Henriksson;‏ 1130 – 1161) היה אציל דני ומלך שוודיה משנת 1160 ועד מותו.
ביוגרפיה

אמו, אינגריד, הייתה נכדתו של אינגה הזקן. אביו היה אציל דני בשם הנריק סקודלור, שהיה בן בלתי חוקי של סוון השני, מלך דנמרק. הוא נשא לאישה את בריגיטה, בתו של האראלד הרביעי, מלך נורווגיה.
מגנוס, שהיה טוען לכתר ויריב של אריק התשיעי, מלך שוודיה (לימים "אריק הקדוש"), ארב לזה האחרון כאשר הוא יצא מכנסייה ליד אופסלה ב-18 במאי 1160 והרג אותו. מגנוס מלך על כמעט כל שטחה של שוודיה עד ששנה מאוחר יותר הוא הוצא להורג על ידי אנשיו של יריבו, קרל סברקרסון, שהיה שליט יטאלנד. לאחר נפילתו של מגנוס מלך קרל סברקרסון כקרל השביעי.
מוסא בן נציר

| --- | --- |

 לידה:  640? 
 פטירה:  715? (בגיל 75 בערך) Wadi al-Qura, ערב הסעודית 
 
 
מוסא בן נציר (בערבית: موسى بن نصير; 640–716) היה מושל ומצביא ערבי בתקופת שלטון ח'ליף בית אומיה וליד הראשון.
מוסא בן נציר שלט על המחוזות המוסלמיים בצפון אפריקה (Ifriqiya), וניהל את הכיבוש המוסלמי של הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי.
הועלו השערות שונות באשר למוצאו: יש הטוענים שאביו היה שייך לשבט Lakhmid שבט נוודי בחלקו, שחי מזרחית לנהר פרת והיו בעלי ברית של האימפריה הסאסאנית, ואילו אחרים טענו שהוא השתייך לשבט בנו בכר.
לאלה מוסטפא פאשה

| --- | --- |

 לידה:  1500 סוקולוביצ'י, סנג'ק בוסנה, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  7 באוגוסט 1580 (בגיל 80 בערך) איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  מסגד אייפ סולטאן 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 בן או בת זוג:  Hüma Sultan 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-ונציאנית 
 
לאלה קארה מוסטפא פאשה (בטורקית: Lala Kara Mustafa Paşa,‏ בסביבות 1500 – 7 באוגוסט 1580), היה איש צבא עות'מאני, טורקי ממוצא סרבי, שכיהן חדשים אחדים כווזיר גדול של האימפריה העות'מאנית. הוא זכה לכינוי הכבוד "לאלה", כלומר ה"מנטור" או "חונך" של הסולטאן, מפני שהיה מורו האישי של הסולטאן סלים השני. נקרא גם "הכובש של קפריסין" ("Kıbrıs Fatihi").
קורות חייו

לאלה מוסטפא פאשה נולד כרודו סוקולוביץ', בבוסניה, במשפחה נוצרית סרבית, ככל הנראה בסביבות שנת 1500 וגויס על ידי הטורקים העות'מאנים ששלטו במולדתו כדי לשרת בסאראי של הסולטאן סולימאן המפואר. גם אחיו, דלי חיסרב פאשה, היה למפקד עות'מאני חשוב. שניהם חונכו כדוושירמה בדת האסלאם.
כבר בהתחלת דרכו, הפך לאלה מוסטפא לאיש צבא מוערך והיה למנטור של הנסיך סלים ותמך במועמדותו לכתר האימפריה נגד אחיו, ביאזיט. אמן של תככים, הוא רכש את אמונו של ביאזיט והצליח לחבל בחילופי המכתבים בינו ולבין אביו הסולטאן, שהוקיר את כישוריו של אותו נסיך וראה בו את יורשו הלגיטימי. לאלה מוסטפא וסלים שכנעו לבסוף את הסולטאן שביאזיט מבקש למרוד. אחרי שביאזיט הובס בקרב קוניה ונמלט לאיראן, מכתב המחילה של אביו לא הגיע אליו ובסופו של דבר בשנת 1561 הוא הוצא שם להורג בחניקה יחד עם ארבעת ילדיו.
בשנת 1555 התמנה לאלה מוסטפא פאשה על ידי הווזיר הגדול ריסטם פאשה לראשות הסנג'ק של צפת בארץ ישראל
ב-14 בספטמבר התמנה לסנג'קביי של פוז'גה בהונגריה הכבושה, ובהמשך היה לביילרביי של ואן, ארזורום וחלב. בשנים 1563–1569 הוא כיהן כוואלי של דמשק. הווזיר הגדול מהמט סוקולו פאשה שעלה לתפקיד הרם ביוני 1565 לא ראה בהתחלה את לאלה מוסטפא בעין יפה, למרות היותם בני אותו הכפר בבוסניה.
אולם בתחילת שנת 1569 העלה הסולטאן סלים השני את מורו לשעבר לתפקיד "וזיר חמישי" (קובה-ווזירי) וכעבור זמן קצר מינה אותו ל"סראסקר" – מפקד הראשי – של הכוחות הטורקים בתימן שנדרשו לדכא את מרד בני זייד השיעים בהנהגת האימאם טופאל מותאחר. אך בדרכו לתימן נכנס לאלה מוסטפא לריב קשה עם הוואלי של מצרים, קוג'ה סינאן פאשה שראה בו יריב ולא היה מוכן לספק לו את הציוד הצבאי הדרוש. לבסוף סינאן התמנה במקומו בראש הצבא בתימן ולאלה מוסטפא נקרא להתייצב בפני משפט באיסטנבול. אהדתו של הסולטאן חילצה אותו ממוות בטוח.
קורות חייו > כיבוש קפריסין

ב-1570, בניגוד לדעת הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה והדיוואן שלו, נשלח לאלה מוסטפא פאשה על ידי הסולטאן סלים השני, באישור מיוחד (פתווה) של שייח-אל-אסלאם, כ"סרדאר-אי-אקרם" (מפקד עליון) בראש צבא של 61,000 חיילים ועוד כ-40,000 ימאים, כדי לפלוש לקפריסין, שהייתה עד אז תחת שליטת ונציה. הצי היה בפיקודו של מואזין זאדה עלי פאשה ובמסע השתתף גם הווזיר פיאלה פאשה שנודע בקרבות בים בג'רבה ובמלטה. הלחימה בקפריסין נמשכה כשנה, אף על פי שהוונציאנים לא קיבלו בסופו של דבר שום עזרה מבחוץ. ב-2 ביולי 1570 כבש לאלה מוסטפא פאשה את לימסול וב-9 בספטמבר את ניקוסיה. פמגוסטה עמדה בגבורה במצור עד לאוגוסט 1571 כשנכנעה. מפקדי הגנת העיר ובראשם מקרנטוניו ברגדין נכנעו תמורת ההבטחה שיישלחו לחופשי לכרתים. אולם לאלה מוסטפא הורה שיפשיטו את עורם בעודם חיים, שיכרתו להם את האף והאוזניים ושיעלו אותם על שיפוד. לפי מקורות אחדים, הם נענשו באותם עינויים וצורת מוות שזכו קודם לכן 50 שבויים טורקים בידי הוונציאנים. ב-15 בספטמבר 1571 חזר לאלה מוסטפא לאיסטנבול. עורו המיובש של ברגדין הוצג מאוחר יותר על אחד הקירות של כנסיית זניפולו (סנטי ג'ובאני א פאולו) בוונציה.
קורות חייו > המסע בגאורגיה ואיראן

בשנת 1578, בימי הסולטאן מוראט השלישי, שוב בניגוד לדעת הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, יצא לאלה פאשה למלחמה באיראן הספוודית בהתחלה עמד בראש צבא קטן של 8,000 לוחמים, כשבדרך הצטרפו אליו כוחות רבים רחבי האימפריה. במלחמה זו היה לאלה מוסטפא פאשה הקשיש הססן ואיטי. הצטיין יותר סגנו וידידו הוותיק, אזדמירולו עות'מאן פאשה, שניצח את האיראנים, בין השאר, בקרב צ'לדיר, ב-9 באוגוסט 1578 והועלה על ידי לאלה מוסטפא לתפקיד וזיר. בעקבות הניצחון הנ"ל כבשו הטורקים את גאורגיה (ב-24 באוגוסט את טביליסי) והפכו אותה לשלושה ביילרבייקים: ג'ורג'יסטן (בקאחתי), כשבראשו התמנה המלך המקומי אלכסנדר, טיפליס (טביליסי) וסוחום באבחזיה.
בהמשך המסע תקפו העות'מאנים באזרבייג'ן וכבשו את חבל שירוואן, כולל באקו. מתקפת נגד איראנית הצליח לכבוש מחדש את שירבאן ולהטיל מצור על טביליסי. בקיץ 1579 אסף לאלה מוסטפא פאשה צבא גדול בקארס, מבצר שנבנה וחוזק על ידו מחדש. בקרבות השתתפו גם טטרים של קרים שעזרו גם בכיבושה מחדש של שירבאן. לאלה מוסטפא התנגד להמשך המלחמה עד לכיבוש עיר הבירה הספווית קזווין, שלח הבייתה את החיילים הטטרים ועצר את הלחימה למשך החורף.
ב-7 בינואר 1580 הדיוואן החליט להחליף אותו בראש הצבא עם אויבו המר, קוג'ה סינאן פאשה, שניהל ללא הרף מאבק של השמצות ורצח אופי נגדו.
קורות חייו > "ממלא מקום של השלטון" עם סמכויות מופחתות

אחרי הרצחו של סוקולו מהמט פאשה כיהן זמן קצר כווזיר גדול שמסי אהמט פאשה. שבועות אחדים אחרי חזרתו לאיסטנבול, התמנה לאלא
במקום ב-28 באפריל 1580 במקום ווזיר הגדול המנוח. אולם קיבל תואר חדש "ממלא מקום של השלטון" (vekil-i saltanat) ,בעוד שאת "החותם המלכותי"
(mühr-i hümayun) העדיף הסולטאן לשלוח למפקד העליון סינאן פאשה בחזית "כדי לעודדו". כעבור זמן קצר נפטר לאלה מוסטפא פאשה ב-7 באוגוסט 1580 וקוג'ה סינאן פאשה התמנה רשמית לווזיר גדול.
הנצחה

מסגד לאלה מוסטפא פאשה בפמגוסטה (לשעבר קתדרלת ניקולאוס הקדוש) נקרא על שמו.
קיימים מסגדים הקרויים לזכרו גם בערים ארזורום וקוניה בטורקיה.
ביבליוגרפיה

Aurel Decei - Istoria Imperiului Otoman până la 1656 Editura ştiinţifică şi enciclopedică, Bucureşti 1978
הערות שוליים

↑  A.Decei עמוד 196
↑  A.Decei, עמוד 236
↑  A.Decei עמוד 250
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298000505171  GND: 103560650X  ISNI: 0000 0000 7347 5630  LCCN: no2009193697  TDVİA: lala-mustafa-pasa  VIAF: 103534566   WorldCat (עם VIAF): 103534566 
מסגד לאלה מוסטפא פאשה, קתדרלת ניקולאוס הקדוש לשעבר, בפמגוסטה
מסגד לאלה מוסטפא פאשה בארזורום, טורקיה
לגיון

מפה המראה את מיקומם של הלגיונות הרומאים בשנת 80
כתובת: "יחידה של הלגיון השישי הברזל" (VEXILLA TIO LEG VI FERR), אשר התגלתה בבית גוברין. לגיון זה חנה דרך קבע בעמק יזרעאל. מאוסף מוזיאון הכט
חיילים רומים חוצים נהר, על גבי גשר סירות
שחזור של לגיונר בתקופת הקיסרות
לִגיוֹן הוא שמה של היחידה הצבאית הבסיסית שהרכיבה את הצבא הרומי. הלגיון הורכב מגרעין גדול של חיל רגלים כבד, מלווה בכוחות עזר של פרשים וחילות קלים.
גודלו של לגיון טיפוסי השתנה באופן דרסטי לאורך ההיסטוריה הרומית. הלגיון בימיה הראשונים של רומא מנה, לפי המסורת הרומית, כ-3,300 איש. בתקופת הרפובליקה הרומית מנה הלגיון בין 5,000 ל-6,000 חיילים. בתקופת הקיסרות הרומית המוקדמת והאמצעית הוא מנה כ-5,400 חיילים, ובתקופה הקיסרית המאוחרת מנה הלגיון בין 1,000 ל-2,000 איש.
לגיון התחלק לקוהורטות, בדרך כלל ל-10 קוהורטות, ובנוסף להם היו אנשי השירותים, פרשים וארטילריה. הקוהורטה עצמה התחלקה לשש קנטוריות בנות 80 חיילים כל אחת, וכל קנטוריה התחלקה ליחידות משנה שמנו 8 חיילים כל אחת.
כיוון שעד הרפורמות של גאיוס מריוס בסוף המאה ה-2 לפנה"ס לא היווה הלגיון יחידה צבאית סדירה, אלא יחידה שגויסה ופוזרה לפי הצורך, היו קיימים מספר רב מאוד של לגיונות רומיים לאורך ההיסטוריה הרומית.
בתקופת הקיסרות הרומית המוקדמת (בזמנו של אוגוסטוס) היו קיימים כ-28 לגיונות קבע, ולגיונות נוספים גויסו לפי הצורך או על פי היכולת של האימפריה. לשיא הגיע מספר הלגיונות בתקופתו של ספטימיוס סוורוס שהעלה את מספר הלגיונות ל-33.
הלגיונות הורכבו באופן בלעדי ממגויסים שהיו בעלי אזרחות רומאית, אולם בעתות חרום היה אפשרי לגייס ללגיונות חיילים שלא החזיקו באזרחות רומאית ואף ידוע על לגיונות שלמים שהורכבו מחיילים חסרי אזרחות.
בשל הצלחתה הצבאית האדירה של המדינה הרומית, נחשב מבנה הלגיון לאחד המודלים העתיקים המוצלחים ביותר של יעילות ויכולת צבאית.