stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבא ההיי־טק וצבא הפרשים
תוכן

בספר ניתח חזות את מצבם של כוחות היבשה של צה"ל, וכיצד הפכו ממי שמצויים בחוד העשייה של הצבא, לשחקני משנה ביחס למערך צבאי עתיר טכנולוגיה המבוסס בעיקר על חיל האוויר ויחידות מודיעין צבאי.. חזות טען כי למרות הליקויים, ולמרות שצה"ל התקשה ללמוד מקרבות עבר, הרי שבתחום התמרון יש להודות שכבר במבצע עופרת יצוקה צבא היבשה הוכיח שמפקדי השדה שלו והיחידות שעליהן פיקדו מסוגלים לפעול בהצלחה בשדה הקרב המודרני. חזות קבע שתפיסת הביטחון הלאומית של ישראל שגיבש ראש הממשלה בן-גוריון קרסה ב־7 באוקטובר 2023. כמו במלחמת יום הכיפורים, קבע, עמדו לישראל מפקדי ולוחמי השדה. מערכי הצבא עתירי טכנולוגיה כשלו. בנוסף, קבע, מפתח חיוני נוסף להצלחת צה"ל במלחמה היה מערך המילואים ושילובו במלחמה. לצד אלו, ציין, עמדו בראשות הצבא ובפיקוד הדרום המצביאים הטובים ביותר, שהובילו את צה"ל באחד מרגעיו הקשים ביותר.
הערות שוליים

↑  אמנון לורד, קריאת מלחמה: תא"ל (מיל') גיא חזות חושף בספר חדש את היקף השאננות וה"מבסוטיזם" לפני 7 באוקטובר, באתר ישראל היום, 8 באוגוסט 2024.
↑  גיא חזות, "צבא ההיי־טק וצבא הפרשים", הוצאת מערכות ומודן, 2024, עמ' 287.
↑  גיא חזות, "צבא ההיי־טק וצבא הפרשים", הוצאת מערכות ומודן, 2024, עמ' 326.
↑  גיא חזות, "צבא ההיי־טק וצבא הפרשים", הוצאת מערכות ומודן, 2024, עמ' 345.
↑  גיא חזות, "צבא ההיי־טק וצבא הפרשים", הוצאת מערכות ומודן, 2024, עמ' 342.
↑  גיא חזות, "צבא ההיי־טק וצבא הפרשים", הוצאת מערכות ומודן, 2024, עמ' 352.
↑  גיא חזות, "צבא ההיי־טק וצבא הפרשים", הוצאת מערכות ומודן, 2024, עמ' 348-347.
החבורה של פיני וויני

| --- | --- |
 מבוסס על:  זהירות בדרכים
 סוגה:  סדרת טלוויזיה לילדים 
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  10
 הפקה
 אורך פרק:  4 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור בישראל:  1998
 
החבורה של פיני וויני היא תוכנית טלוויזיה לילדים ונוער, ששודרה בשנת 1998 בערוץ הילדים ועסקה בזהירות בדרכים.
בתוכנית פיני הפינגווין מלמד שני ילדים שנקראים יעלי ושחר, כיצד להתהנג באופן זהיר בדרכים.  פיני עושה שימוש בשעון עצר מיוחד אשר מקפיא את הזמן כאשר השניים לא מתנהגים בזהירות ומסביר להם אודות הסכנה. כמו כן, יש גם מבזק חדשות שפיני מנחה, שזה תקציר הפרקים.
את שיר הפתיחה של התוכנית ביצעו דני רייכנטל ושרונה נסטוביץ.
דמויות > דמויות ראשיות

יעלי (גאיה טראוב) – אחת מגיבורי הסדרה, וחברה טובה של שחר.
שחר (גדי דורפמן) - אחד מגיבורי הסדרה, וחבר טוב של יעלי.
פיני הפינגווין (אמיר שלום - הפעלה, דני בסן - קול) - פינגווין גדול וזהיר אשר בא מארץ בשם "פינגוויניה". הוא עוזר ליעלי ולשחר ומלמד אותם על זהירות בדרכים. לא סובל את החום הישראלי. באחד הפרקים נהיה אבא.
מינו ובינו (ארז בן הרוש וליאור גינתי) - שני אחים מרושעים אשר מנסים לגנוב את שעון העצר של פיני ולהקפיא את העולם.
עודד (יהונתן גטרו) - אחיה הגדול של יעלי. באחד הפרקים מוציא רישיון נהיגה.
עידן (יותם אוהד ציק) - אחיה הקטן של יעלי.
קייל האריסון ברייטקופף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביולי 2005 (בן 19) פלורידה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 פרופיל ב-IMDb
 
קייל האריסון ברייטקופף (באנגלית: Kyle Harrison Breitkopf; נולד ב-13 ביולי 2005) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
קריירה

בשנת 2011 הופיע ברייטקופף בתפקיד נתן קרוס בסדרת הטלוויזיה "רוקי בלו". באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "Against the Wall".
בשנת 2013, הוא השתתף בסדרת הטלוויזיה נס רפואי, שם גילם את דמותו של ראיין. הוא גם גילם את אייזיק ווייט, בנו של ערפד, בסדרת הטלוויזיה "כמעט אנושיים".
תפקיד הקולנוע הראשון של ברייטקופף היה כבארקר סימונס בסרט העלילתי "מהפכה בבית" בשנת 2012, שהעניק לו מועמדות לפרס האמן הצעיר כשחקן המשנה הצעיר הטוב ביותר בגיל עשר ומטה בסרט עלילתי.
בשנת 2015 גילם את הנרי בניגן בדרמת האימה "The Whispers". הוא דיבב את דמותו של גרג (גקו) בסדרת האנימה "כוח פיג'יי" במשך 3 העונות הראשונות.
הוא גילם את סקוטי בסדרת הטלוויזיה "זיגמונד ומפלצות הים" ששודרה באמזון פריים בשנים 2016–2017. הוא גם מדבב את דמותו של הדמות הראשית ראסטי בסדרת האנימציה, ראסטי.
ברייטקופף שיחק בסרט הדרמה "פלא" משנת 2017, בו מככבים ג'וליה רוברטס, ג'ייקוב טרמבלי ואוון וילסון. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מעבר לשמש". סיפור מודרני של תקווה, אמונה ואומץ המבוסס על סיפורים מהתנ"ך. בסרט משתתף גם האפיפיור פרנציסקוס.
בשנת 2019 שיחק צד סטנלי טוצ'י וקירנן שיפקה במותחן "The Silence". באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת נטפליקס "מלחמות הערפדים" לצד איאן סומרהולדר.
פילמוגרפיה > קולנוע וטלוויזיה

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010–2011 | Mind's Eye the Series | ברנדן | תפקיד ראשי |
| 2011 | רוקי בלו | נתן קרוס | פרק: "התוכניות הכי טובות" |
| 2011 | Against the Wall | מייקי פטרסון | פרק: "ספירה לאחור למסה" |
| 2012 | מהפכה בבית | בארקר סימונס | עופרת |
| 2013 | סיידקיק | רין | קול, פרק: "Mulitkickery/XOX For Good" |
| 2013 | נס רפואי | ריאן סאליבן | 2 פרקים |
| 2013 | Catch a Christmas Star | ג'קסון מרשל | סרט טלוויזיה |
| 2013 | שביעות רצון | ג'ק | פרק: שמור את התאריך |
| 2013–2014 | כמעט אנושיים | אייזיק ווייט | 6 פרקים |
| 2014 | Odd Squad | הסוכן אובריאן | 4 פרקים |
| 2015 | The Whispers | הנרי בניגן | עונה רגילה |
| 2015–2020 | כוח פיג'יי | גרג/גקו | קול, תפקיד ראשי (עונות 1–3) |
| 2016–2020 | ראסטי | ראסטי | קול, תפקיד ראשי |
| 2016–2017 | זיגמונד ומפלצות הים | סקוטי | תפקיד ראשי |
| 2017 | פלא | מיילס |  |
| 2017 | Mutt & Stuff | באדי סטידנשייק | 2 פרקים |
| 2017 | מעבר לשמש | אנדרו | תפקיד ראשי |
| 2017 | מרדף ברשת | יוג'ין | עונה 11 פרק 8 |
| 2018 | Creeped Out | אייס | 2 פרקים |
| 2019 | The Silence | ג'וד אנדרוז | תפקיד ראשי |
| 2019 | מלחמות הערפדים | דז | תפקיד ראשי |
| 2020 | Barkskins | תום לאפרג' | שחקן משנה |
| 2020 | Corn & Peg | אברהם | מדבב |
| 2021 | קדימה לונה! | הירו | פרק אחד |
| 2022 | אמהות עובדות | נייתן ג'וניור | 9 פרקים, עונה 6, תפקיד משני |
הערות שוליים

↑  "34th Annual Young Artist Awards". YoungArtistAwards.org. אורכב מ-המקור ב-2013-04-03. נבדק ב-2013-03-31.
↑  Kyle Breitkopf is known for his age| net worth, parents, height, biography -, HollywoodsMagazine, ‏4 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1173368345  ISNI: 0000 0004 9925 4034  LCCN: no2018051432  VIAF: 3305152502762610800008   WorldCat (עם VIAF): 3305152502762610800008
האימפריה הרומית המערבית

| --- | --- |

 
 ממשל
 משטר:  אוטוקרטיה
 שפה נפוצה:  לטינית
 עיר בירה:  מדיולאנום (395-402)   רוונה (402-455,473-476)   רומא (455-473)   ספליט (475-480)
 רשות מחוקקת:  הסנאט של האימפריה הרומית 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה, אפריקה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  17 בינואר 395
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  25 באפריל 480
 ישות קודמת:  האימפריה הרומית
 ישות יורשת:  האימפריה הביזנטית   ממלכת איטליה   הממלכה הוויזיגותית   ממלכת הוונדלים   האימפריה הפרנקית   ממלכת סואבי   הממלכה הבורגונדית   ממלכת סואסון   הממלכה המאורו-רומאית   אלמניה   ארמוריקה   בריטניה התת-רומית
 שליטים בולטים:  פלביוס אוגוסטוס הונוריוס (395–423)  ולנטיניאנוס השלישי (424–455)   מיוריאנוס (457–461)   יוליוס נפוס (474–480)   רומולוס אוגוסטולוס (475–476)
 שטח בעבר:  2,000,000 קמ"ר (נכון ל־395)
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות קתולית ופוליתאיזם
 כלכלה
 מטבע:  מטבע רומי
 שונות
 
 
האימפריה הרומית המערבית (בלטינית: Imperium Romanum Pars Occidentalis או Pars Occidentis) הוא השם המקובל בין ההיסטוריונים לכינוי הגוף המדיני, אשר השתרע על חלקיה המערביים של האימפריה הרומית. בירותיה המרכזיות של קיסרות זו היו תחילה מדיולאנום (מילאנו של ימינו) (268–402) ולאחר מכן מוקד ישות זו עבר לרוונה, תוך שרומא משמרת לפחות מבחינה רשמית ובמיוחד בהתחלה את מעמדה כבירת האימפריה בכללותה, חרף נדידת מוסדותיה העיקריים לקונסטנטינופול.
האימפריה הרומית המערבית התקיימה החל משנת 284, תאריך יסוד הטטררכיה בידי דיוקלטיאנוס. בשנת 395, האימפריה הרומית התפצלה סופית לשני חלקים, וזאת בשנת מותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון אשר הוריש את האימפריה לשני בניו, שקיבלו כל אחד מחצית האימפריה. כך נוצרו שתי ישויות: האימפריה הרומית המערבית שבירתה רומא, והאימפריה הרומית המזרחית שבירתה קונסטנטינופול. האימפריה הרומית המערבית התקיימה לסירוגין עד שנת 476, שנת הדחתו של הקיסר רומולוס אוגוסטולוס על ידי אודואקר. מפאת היותו ברברי במוצאו, הוא נדרש להישבע אמונים לזנון, קיסר האימפריה הרומית המזרחית.
אף כי יוסטיניאנוס הראשון ניסה לכונן מחדש את האימפריה הרומית, וסיפח חלק משטחי האימפריה הרומית המערבית זאת נותרה במעמדה הנכשל עד לזמנו של קרל הגדול (800). במילים אחרות, עד אז האימפריה הרומית המזרחית - היא האימפריה הביזנטית - הייתה ליורשתה הבלעדית של הקיסרות הרומית.
שנת 476 היא התאריך המקובל בקרב ההיסטוריוגרפיה המודרנית לסופה של הקיסרות הרומית המערבית. ולתחילת ההסדרים המדיניים המאפיינים את תקופת ימי הביניים.
גאוגרפיה, אוכלוסייה ועריה החשובות של האימפריה הרומית המערבית

בשיאה שטחה של האימפריה הרומית המערבית השתרע על פני 2.5 מיליון קמ"ר. מלבד איטליה כולה, היא כללה את ספרד, גאליה, כל צפון אפריקה וכן איליריה. אוכלוסייתה מנתה כ-25 מיליון איש וכללה תערובת של שבטים מקומיים עם רומאים, אשר בתוכה השתלבו בני השבטים הגרמאניים, אשר פלשו לתוך האימפריה הרומית.
הפולשים הגרמאנים הביאו עמם מנהגים וחוקים. ערב קריסתה של האימפריה הרומית, מרביתם היו נוצרים, אם כי אריאניים. הם בהדרגה קיבלו על עצמם את חוקיו הרומיים של יוסטיניאנוס וכן הפכו לקתולים בנוסח ניקאה, הנאמנים לאפיפיור ברומא.
גאוגרפיה, אוכלוסייה ועריה החשובות של האימפריה הרומית המערבית > עריה של האימפריה הרומית המערבית

בזמן מלכותו של ולנטיניאנוס הראשון (364–375) רומא, בירתה של האימפריה הרומית, מנתה כ-800,000 איש, ואוכלוסייתה עלתה על זאת של קונסטנטינופול, בירתה הרשמית של האימפריה הרומית, מאז שנת 324. על אף שהיא נחרבה בידי הברברים מספר פעמים, מעמדה נותר על איתנו עד לחורבנה החלקי בידי הוונדלים בשנת 455. רק אז אוכלוסייתה פחתה מזאת של עריה החשובות של האימפריה הרומית המזרחית קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה ואולי גם תסלוניקי.
קרתגו הייתה הבירה השנייה בחשיבותה באימפריה הרומית המערבית. בשיא פריחתה, היא מנתה כ-200,000 איש. עיר זאת יחד עם לפטיס מגנה, טימגד וקיסריה היו מרכז מסחרי וחקלאי בעל חשיבות גדולה במיוחד. בערים אלו התפתחה ציויליזציה רומית שורשית, ובהן התקיימו מרכזים נוצריים-לטיניים מהמדרגה הראשונה. באיטליה, מדיולאנום (מילנו דהיום) הייתה לבירת הקיסרות לאורך כל המאה הרביעית. ב-402 רוונה מילאה את מקומה עד נפילתה ב-476. העיר החשובה באיליריה הייתה סלונה (ספליט דהיום), שבדלמטיה. לקרנונתום ולאקווינקום (בודפשט דהיום) קמו כמאחזים צבאיים, בשל מיקומם האסטרטגי, אשר הלכו והתאזרחו. במהלך המאה הרביעית, היספניה צברה חשיבות הולכת וגוברת: במערבה עמדה היספליס (סביליה דהיום) ואילו מזרחה, נשלט מנובה-קרתגו (קרטחנה דהיום). לא פחות חשובות היו הערים הצפוניות טרקו, אוסקה, וקיסר-אוגוסטה (בהתאמה טרגונה, אואסקה וסרגוסה דהיום). במרכזה של גאליה עמדה לוגדונום (ליון דהיום), וערים חשובות בגאליה היו בצפון טריר (בתחומי גרמניה של היום) ובדרום ארלטה (ארל דהיום). בבריטניה עמדה לונדינום (לונדון דהיום).
הרקע לייסוד האימפריה הרומית המערבית

עם הירצחו של הקיסר הרומי סוורוס אלכסנדר ב-235, נכנסה הקיסרות הרומית לתקופה של אי יציבות משטרית, אשר ארכה כחמישים שנה, לאורך כמעט כל המאה השלישית. במהלך תקופה זו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס, שככל הנראה נגרמה מאבעבועות שחורות, וגרמה לתמותה גבוהה תוך פגיעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמאניים, שחשו את חולשת האימפריה, החלו בסדרת פלישות אל תוך גבולותיה. אלו חייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים. בפלישות אלו לאימפריה הרומית, השתתפו הגותים ושבטים ברברים אחרים. חלק מהעימותים עימם נמשכו לאורך מאות בשנים, עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית. מנגד, האימפריה הרומית אוימה ממזרח בידי השושלת הסאסאנית הפרסית, אשר חטפה את הקיסר ולריאנוס.
כינון האימפריה הרומית המערבית

אי היציבות המתמשכת הובילה את הקיסר דיוקלטיאנוס (284–305) לכונן בשנת 293 מבנה שלטוני חדש, בניסיונו לפתור את בעיית המאבקים המתמידים וההרסניים סביב חילופי הקיסרים במהלך המאה השלישית. הוא חילק את האימפריה הרומית לשני חלקים - מזרחי ומערבי, ובעוד הוא שלט על הצד המזרחי העשיר כשליט בכיר,  מינה את חברו מקסימיאנוס הרקוליוס לשלוט על המערב החקלאי. לכל אחד מהשליטים ניתן התואר "אוגוסטוס", ולכל אחד מהם מונה סגן שקיבל את התואר "קיסר" (Caesar). הקיסר שהיה כפוף לדיוקלטיאנוס היה גלריוס, והקיסר ששלט מתחת למקסימיאנוס היה גיוס קונסטנטיוס כלורוס. גלריוס כיהן מאיליריה שבמזרח ואילו קונטנטיוס כלורוס כיהן מגאליה, שבמערב. שיטת משטר זו חילקה את האימפריה לארבעה מחוזות, על פי שליטיהם. במצב דברים זה נותרה רומא בירת האימפריה הרומית הרשמית; ובמערב הבירות היו מדיולנום (מילנו) וטרווי שבגרמאניה.
על פי כוונתו של דיוקלטיאנוס, אמור היה כל אחד מה"אוגוסטי" לפרוש כעבור עשרים שנה ולפנות את כיסאו לסגנו הקיסר שיהפוך לאוגוסטוס. דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס עשו כן ופרשו שניהם ב-1 במאי בשנת 305, ויורשיהם תפסו את מקומותיהם. גלריוס נעשה אוגוסטוס במזרח ומינה כסגנו את מכסימינוס דאיה, וקונסטנטיוס כלורוס נעשה אוגוסטוס במערב וסגנו פלביוס וולריוס סוורוס. אלא שאז החלה הטטררכיה לאבד את יציבותה: בשנת 306 מת קונסטנטיוס כלורוס במפתיע בעת שהותו בעיר יורק (Eboracum) שבבריטניה. חייליו הכריזו על בנו קונסטנטינוס כעל אוגוסטוס המערב, וזאת בניגוד להסדר הטטררכיה שהועיד את התפקיד לסוורוס הקיסר.
עתה התחילה תחרות בין הטוענים לשלטון לגיטימי שנמשכה כעשרים שנה. גלריוס במזרח, אשר לא היה מעוניין בכסוך עם צבא המערב החזק, אולי היה מוכן להשלים עם שלטונו של קונסטנטינוס. אולם לאור הפופולריות הנמוכה של סוורוס, מקסימיאנוס, האוגוסטוס-לשעבר, הציע את בנו מקסנטיוס כקיסר המערב, והצעה זו זכתה לתמיכה ציבורית. כמו כן מקסימיאנוס החליט לחזור לשלטון והכריז על עצמו כעל אוגוסטוס. בשנת 307 כרתו קונסטנטינוס ומקסימיאנוס הסכם להכרה הדדית וחיזקו אותו בקשר נישואין - וקונסטנטינוס נשא לאישה את בתו של מקסימיאנוס.
לאחר שהסתכסך עם בנו מקסנטיוס, מצא מקסימיאנוס מקלט אצל קונסטנטינוס. אולם משזה חתר תחתיו, חיסלו קונסטנטינוס ב-310. בינתיים ב-307 חוסל גם סוורוס על ידי מקסנטיוס. במקומו ביקש גלריוס למנות את ולריוס ליקיניוס. כל אלה הביאו לכך שבשנת 308 היו שלושה אוגוסטי חוקיים - גלריוס, ליקיניוס וקונסטנטינוס, קיסר חוקי אחד - מקסימינוס דאיה, ושניים לא-חוקיים - מקסנטיוס ברומא ולוקיוס באפריקה. כתוצאה מכך, פרצה מלחמת אזרחים מרובת-משתתפים.
מספר הטוענים לשלטון הצטמצם לאחר מות גלריוס בשנת 311. ליקיניוס כרת ברית עם קונסטנטינוס לחלוקת השלטון. בשנת 312 הובס מקסנטיוס על ידי קונסטנטינוס בקרב בשערי רומא, על גשר מולוויוס שעל הטיבר, וקונסטנטינוס נכנס לעיר כמנצח. הסנאט הרומי הכיר בו כשליט הראשי של הקיסרות. עתה היו תחת שליטתו איטליה, גאליה, בריטניה, היספניה ואפריקה. בשנת 313 אשררו קונסטנטינוס וליקיניוס את הברית ביניהם במילאנו על ידי חתונתו של ליקיניוס עם אחותו של קונסטנטינוס. קונסטנטינוס שלט במערב, ואילו ליקיניוס פנה מזרחה וחיסל בקרב את מקסימינוס דאיה. דיוקלטיאנוס התאבד לאחר שהואשם בסיוע למקסנטיוס.
קונסטנטינוס במערב וליקיניוס במזרח שלטו באימפריה זה לצד זה משך כעשר שנים, אך בשנת 314 קונסטנטינוס תקף את ליקיניוס בשל סכסוך על השליטה בבלקנים, אשר עברו אליו בהסכם שלום שנחתם בשנת 316. שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 323, כשהגותים נכנסו לתחומי החלק המזרחי של הקיסרות, הכניס לשם קונסטנטינוס את צבאותיו במסווה של עזרה לליקיניוס.
החלוקה השנייה

קונסטנטינוס הביס הן את הגותים והן את ליקיניוס, וב-324 היה לשליט היחיד של כל האימפריה הרומית – ובכך הגיעה הטטררכיה לקצה. אבל כבר עם מותו (337) פרצה מלחמת אזרחים, בהנהגת שלושת יורשיו. אלו פיצלו את האימפריה הרומית לשלושה: קונסטנטיוס קיבל את הפרובינציות המזרחיות (קונסטנטינופול, תראקיה, אסיה הקטנה, סוריה, מצרים וטריפוליטניה). קונסטנטינוס השני קיבל את גאליה, היספניה, בריטניה ומאוריטניה. קונסטנס קיבל את איטליה, אפריקה, איליריה, פנוניה, מקדוניה ואכאיה. בן זה של קונסטנטינוס בסופו של דבר, איחד תחת מרותו את המערב. כעבור עשור, בשנת 353, איחד קונסטנטיוס מחדש את האימפריה הרומית. בגלל מהומות בקרב הגרמאנים מצד אחד, והמלחמה נגד הססאנים מצד שני, שנתיים מאוחר יותר מינה קונסטנס השני את בן דודו יוליאנוס קיסר לשליט על גאליה. בשנת 360 מונה יוליאנוס לאוגוסטוס בידי חייליו, האסופים בעיר קליני CLUNY. מותו של קונסטנס השני בשנה שלאחר מכן הותיר את יוליאנוס שליט יחיד על האימפריה הרומית. ברם יוליאנוס נהרג בשנת 363 בעת מלחמתו בסאסנים. גם יוביאנוס יורשו של זה נהרג בשנה שלאחר מכן.
לאחר מות יוביאנוס נכנסה שוב הקיסרות לתקופה של אי שקט מדיני. בשנת 364, עלה לשלטון ולנטיניאנוס הראשון. זה שוב חילק את האימפריה, ומסר את חלקה המזרחי לאחיו ואלנס. ואולם בשני חלקי האימפריה המשיך לשרור תוהו ובוהו, בעקבות סכסוכים עם ההונים והגותים. בנוסף לכך, נתגלעה מלחמה בין עובדי האלילים לבין הנוצרים - לרבות הקיסר. ב-364 גרטיאנוס - יורשו של ולנטיניאנוס - סירב לקבל את התפקיד של PONTIFEX MAXIMUS. יתר על כן, ב-382 הוא נישל מזכויותיהם את הכמרים הפגניים, והסיר את המזבח האלילי מהקוריה.
בשנת 388, איש הצבא מגנוס מקסימוס תפס את השלטון, ואילץ את ולנטיניאנוס השני, אחיו של גרטיאנוס, לנוס למזרח, בכדי לקבל סיוע. תאודוסיוס הראשון - קיסר המזרח העלה שוב לשלטון את ולנטיניאנוס השני. אבל זה נהרג ב-392 בידי פרנקי פגאני בשם ארבוגסט, המגיסטר מיליטום. כתוצאה מכך, הוכתר הסנטור אאוגניוס. שנתיים מאוחר יותר, הוא הודח בידי תאודוסיוס, אשר שלט במזרח ובמערב במשך שנתיים, עד למותו בשנת 395. זאת למעשה הפעם האחרונה שכל האימפריה הרומית עמדה כמאוחדת. עם מות תאודוסיוס הראשון, האימפריה הרומית פוצלה מחדש למזרח ולמערב בידי תאודוסיוס הגדול. בנו הבכור ארקדיוס קיבל לידיו את המזרח, ואילו הונוריוס קיבל את המערב. בעזרת סטיליקו, הונוריוס הצליח להשליט שקט, למשך זמן מה.
פיצולה הסופי של האימפריה הרומית

ברם סטיליקו נרצח בשנת 408, שנת פיצולה הסופי של האימפריה הרומית. לאחר מותו שלטונו של הונוריוס הופך להיות נשלט על ידי הפיכות שלטוניות ופלישות – בעיקר מצד ונדלים וויזיגותים. לאחר הפלישה לרומא בידי צבאות גאליים, ב-410 רומא נחרבה בידי צבאות לא רומיים. הצלחותיהם של אנשי צבא בגאליה (למשל של אתיוס, בשדות קתלוניים) עומדות בצל חולשתם של הקיסרים, ועודדו את הכיבושים מצד השבטים הגרמאניים. עתה שליטיהם של אלו החלו משתלטים על השלטון המרכזי.
לפיצול האימפריה הרומית נתלווה שגשוג במזרחה, ודעיכה במערבה. דעיכה זו באה לידי ביטוי גם מדינית וגם כלכלית: עם היחלשות השלטון המרכזי, הקיסרים איבדו את השליטה על הגבולות, על הפרובינציות, ועל חופי הים התיכון. בין 429 לבין 439, הוונדלים השתלטו על הפרובינקיה אפריקה. מוסדות השלטון הרומיים הלכו וקרסו. המצב הכלכלי התערער, גם בשל העובדה שהבישופים הרומיים אסרו על ההלוואות בריבית – בעוד שמזרח זה הותר.
ב-475 פלוויוס אורסטוס – פקידו של אטילה ההוני – מגרש את הקיסר יוליוס נפוס מרוונה, וממנה את בנו רומולוס אוגוסטולוס לקיסר. אבל מאחר שאורסטוס מסרב לאשר מעמד של בני ברית להרולים של אודואקר, זה משתלט על רוונה ושולח לקונסטנטינופול את סימני השלטון הקיסריים - ובכך הוא מתמנה מעשית לקיסר על איטליה, ובתואר של משנה למלך ונציג הקיסר המזרחי באיטליה ומבין בני-אצולתה. אבל בגאליה, מספר מובלעות נותרות בידי איש הצבא סיגאריוס. אבל זה אינו משנה את העובדה שאודואקר למעשה שם קץ לשלטון הרומי באיטליה ובמערבה של היבשת – וזאת אף כי פורמלית, שלטונו של יוליוס נפוס נותר על קנו, במובלעות קטנות עד הירצחו ב-480.
לרצח קיסר רומא האחרון היו שתי השלכות עיקריות: ראשית, הקיסר המזרחי זנון הפך בפועל לקיסר הרומאי היחידי. עתה לו נשבעו אמונים המלכים הברברים, ששלטו על טריטוריות, בהן פשטה מאוד הרומאניות והנצרות. שנית, היות שסיגריוס נותר בלי משענת מדינית או צבאית, קל היה להפטר ממנו לזנון הקיסר ממזרח ולאודואקר השליט הברברי במערב בשנים 476–493. בסופו של דבר, סיגריוס הובס בקרב סואסון בידי קלוביס מלך הפרנקים ב-486.
מערבה של אירופה אחרי פיצולה

מצד אחד, לאורך כל ימי הביניים, האימפריה הביזנטית לטשה את עיניה למערב, וניסתה לכבוש את שטחיו: בשנת 533, לאחר שהרומנו-ברברים של אפריקה ביקשו את סיועה של קונסטנטינופול, זאת כבשה חלק גדול מהים התיכון המערבי. היא גם כבשה את איטליה במלחמת הגותים, שהתנהלה בין השנים 535 ל-555, בידי יוסטיניאנוס. כמו כן, חלק מספרד הוויזיגותית נכבשה אף היא. לבסוף, אף כי האימפריה הרומית המערבית חדלה להתקיים בפועל, בריטניה וארמוריקה נותרו כמעוזים הנאמנים אליה. כמו כן, על אף גסיסתה של האימפריה הרומית המערבית, היו אנשים שנותרו נאמנים לתרבותה.
מצד שני, שקיעתה של האימפריה הרומית ארכה מאות בשנים והתבצעה בהדרגה. תהליך זה נבע מערבוב של אוכלוסיות ברבריות עם אוכלוסיות, אשר ניהלו אורח חיים רומאי והיו מלכתחילה עיקר האוכלוסייה. עם זאת, קרל הגדול (768–814) וכן אוטו הראשון (936–973) ניסו לכונן מחדש את האימפריה הרומית. אבל בפועל, המעבר לימי הביניים התממש בכך שהשליטים הברברים חדלו להיות זקוקים לאימפריה הרומית, לשם שליטתם על שטחים ואוכלוסין. דבר זה בא לידי ביטוי למשל בכך שברחבי האימפריה הרומית המערבית לשעבר הפסיקו להטביע מטבעות עם דיוקנו של הקיסר הרומי. המלך הראשון שעשה כן בשנת 537 הוא המרובינגי תיאודברט הראשון, המלך הפרנקי מריימס. בעקבותיו הלך המלך הוויזיגותי לאוויגילד, שכבש את ספרד ב-570. בריטניה, מבצר ההתנגדות האחרון לברבריזציה, נפלה לידי הסקסונים בשנת 577.
קונסטנטינופול – ואיתה הזיקה לרומי – איבדה סופית את אחיזתה על מערבה של אירופה עם הפלישות של הלומברדים לאיטליה (568), של הסלבים לצפון הבלקנים (569) ושל הוויזיגותים לספרד (570). עם זאת, דרום איטליה וסיציליה המשיכה להיות ניכרת ההשפעה ההלניסטית; ואילו בקרתגו נותרה השפעה רומית חזקה, עד לכיבושה של צפון אפריקה בידי הערבים (647-711).
ראו גם

האימפריה הביזנטית
רומא
האימפריה הרומית הקדושה
ימי הביניים
שקיעת האימפריה הרומית
נדידת העמים
הערות שוליים

↑  טטרכיה פירושו "שלטון הארבעה". זהו הסדר שלטוני שהונהג באימפריה הרומית בסוף המאה השלישית לספירה על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס. על פי הסדר הזה מנוהלת האימפריה על ידי ארבעה אנשים: שני שליטים ראשיים (אוגוסטי) ולכל אחד סגן (קיסר). הארבעה מחלקים ביניהם את השלטון גם מבחינה טריטוריאלית. עם פרישתו של אחד האוגוסטי אמור סגנו לתפוס את מקומו באופן אוטומאטי ולמנות לעצמו סגן קיסר.
↑  יוסטיניאנוס הרחיב את גבולות הקיסרות שלו עד אשר כללה פרוביניקיות רבות של האימפריה הרומית לשעבר כגון קרתגו, דלמטיה, איטליה (כולל רומא הבירה) ודרום ספרד, על ידי מלחמות בממלכות הוונדלים (534) והאוסטרוגותים (536).
↑  האימפריה הרומית המזרחית (ביוונית: Ανατολική Βασιλεία Ῥωμαίων), הידועה יותר בכינוי האנכרוניסטי האימפריה הביזנטית או ביזנטיון, הייתה אימפריה שנוצרה כתוצאה מפיצול האימפריה הרומית בשנת 395, והתקיימה עד נפילתה הסופית של בירתה קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאנים בשנת 1453.
↑  Bury, John Bagnell (2015). A History of the Later Roman Empire from Arcadius to Irene (395 A.D. to 800 A.D.). Cambridge University Press.
↑  Burns, Thomas S. (1994). Barbarians Within the Gates of Rome: A Study of Roman Military Policy and the Barbarians. Indiana University Press.
1 2  Gibbons, Edward; Bury, J.B. (1974). The Decline and Fall of the Roman Empire. AMS Press.
↑  ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 3 (כתבה: אורה לימור), פרקים א–ג, עמ' 11–64
↑  Hekster, Olivier: "The city of Rome in late imperial ideology: The Tetrarchs, Maxentius and Constantine", Pp. 1. Mediterraneo antico : economie, società, culture. 1999 v. 2 (2):717-748.
↑  משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2002
↑  Charles Odahl. Constantine and the Christian Empire (Roman Imperial Biographies). Routledge (September 24, 2004) pp 43-45
↑  אודואקר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  Amory, Patrick (1997). People and Identity in Ostrogothic Italy, 489–554. Cambridge University Press.
↑  לפי גרגוריוס מטור, אשר תיעד בספרו "עשרת ספרי ההיסטוריה" את ראשוני המלכים המרובינגים, הוענק לכלוביס תואר קונסול על ידי הקיסר אנסטסיוס הראשון, אך לטענה זו אין אישור ברשומות הקונסולים ואם אכן היא אמת, ניתן התואר לשם כבוד בלבד, והוא הוענק לכלוביס ככל הנראה אחרי ניצחונו על הוויזיגותים.
↑  תיאודריך הראשון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543879605171  BnF: cb12139446t (data)  GND: 4107101-3  SUDOC: 029855373  VIAF: 262852029   WorldCat (עם VIAF): 262852029
הכל נשבר במשפחה

| --- | --- |
 סוגה:  סיטקום
 כותבים:  אילנה לופט, חנן פלד
 בימוי:  יונתן מיכאלי, יצחק שאולי
 שחקנים:  דב רייזר ציפי שביט ליאת אזר עודד פז עמית בוגדנסקי
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  דניאל פארן, דני סיטון
 מפיקים בפועל:  אורי דיקשטיין, חנוך זאבי
 חברת הפקה:  טלעד סט הפקות
 עורכים:  דניאל פארן
 אתר צילומים:  אולפני טלעד
 מוזיקה:  דני רייכנטל
 אורך פרק:  22-26 דק'
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  יולי 1994 – אוקטובר 1994
 
הכל נשבר במשפחה היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה בערוץ הראשון, בשנת 1994. בסדרה כיכבו דב רייזר, ציפי שביט, ליאת אזר, עודד פז ועמית בוגדנסקי.
שמה של הסדרה מהווה פרפרזה על הסדרה הכל נשאר במשפחה.
תקציר העלילה

אבי שחר (דב רייזר) הוא אלמן ואב לשלושה ילדים, המחליט להעסיק את שליחת הפיצה המצחיקה והשטותית ציפי (ציפי שביט) שתשמור על הילדים, תכבס ותעשה את שאר מטלות הבית. ציפי, שאין לה כלל ניסיון עם ילדים, לרוב שלומיאלית ומצחיקה כלפי הילדים של אבי - ליאת (ליאת אזר), עודד (עודד פז) ועמית (עמית בוגדנסקי).
הסדרה עוקבת דרך השתלבותה של ציפי במשפחה, דבר שבתחילה לא מתקבל על הילדים, אך עם הזמן נוכחותה משפיעה כמייעצת ודואגת, שבעצם הופכת להיות כאם וחברה של ילדיו המרדנים של אבי, וההתנהגות הילדותית והשלומאלית של ציפי לרוב לא מתקבלת אצל אבי אב המשפחה, שנאלץ תמיד לוותר על כל עקרונותיו.