stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בניין קולנוע קסם
היסטוריה

הכיכר בה הוקם הבניין תוכננה להיות רחבת ידיים בצורת מניפה וסביבה מבני בידור ובילוי הפונים אל הים עוד בשנת 1921 על ידי האדריכל ריכרד קאופמן. מאז ביקור הנציב העליון הרברט סמואל בתל אביב ב-1922 היה שמה הרשמי כיכר הרברט סמואל.
בסיסו של הבניין - עמודים בעלי קשתות משולשות, היה זהה לבסיסו של הבניין בצדה השני של הכיכר, לפי רעיון של האדריכל יוסף נויפלד משנת 1925.
בית הקולנוע הוקם ברחוב אלנבי 1, בחלק הצפוני של כיכר הרברט סמואל על ידי היזמים זוסיה קיפניס ואברהם פרלמוּט (שהתגורר באנגליה). האדריכל זכי שלוּש תכנן את המבנה בשנת 1945, תוך התאמתו לצורת המניפה המקורית של הכיכר. בניית המבנה הדו-קומתי ארכה 14 חודשים, הסתיימה בסוף אותה שנה וב-27 בדצמבר נחנך בית הקולנוע. אולם הקולנוע שכן בקומת הכניסה, שכללה שלושה קיוסקים, והכיל 1,144 מושבים מרופדים. הוא נחשב לגדול וליוקרתי ביותר בתל אביב באותה עת והוקרנו בו בעיקר להיטים קופתיים.
בקומה השנייה היו שני משרדים ומזנון.
בתקופת מלחמת העצמאות הוחרם המבנה מקיפניס.
עם הקמת המדינה בה' באייר תש"ח שימש הבניין את מפקדת חיל הים עד להעברתה אל בסיס חיל הים בחיפה.
בז' באדר תש"ט, 8 במרץ 1949 התקיימה לראשונה בתל אביב ישיבת הכנסת הראשונה בבניין קולנוע "קסם". עד סוף 1949 התכנסה הכנסת לסירוגין גם בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד, בו התקיים טקס הכרזת העצמאות ונחתמה מגילת העצמאות.
קיפניס הועסק כמנהל אדמיניסטרטיבי של הכנסת, עד שהכנסת עברה לירושלים.
ב-26 בדצמבר 1949 חידשה הכנסת הראשונה את ישיבותיה בירושלים, תחילה בבניין המוסדות הלאומיים וממרץ 1950 במשכנה החדש עד 1966 - בית פרומין.
לאחר מכן ניסה קיפניס לקבל חזרה את המבנה, אולם נענה בסירוב. הוא קיבל פיצויים זעומים על החרמת רכושו לאחר שנים של התדיינות משפטית.
בשנת 1950 נרכש הבניין על ידי עיריית תל אביב ונערכו בו ישיבות העירייה לזמן מה, עד ששימש כבניין משרדים של מס הכנסה.
בינואר 1958 רכש "חוג ידידי האופרה" את המבנה תמורת 440,000 לירות, כאשר מחצית מסכום זה מימנה ממשלת ישראל. במאי אותה שנה עברה לבניין האופרה הישראלית כמשכן הקבע שלה, לאחר שנדדה בין מבנים שונים ברחבי העיר.
בשנת 1971 רכשה משפחת קשפיצקי מגרמניה את השטח עליו היה מצוי מבנה האופרה, תוך קבלת התחייבות לפינוי האופרה מהמבנה עד נובמבר 1976. לאחר שהאופרה לא פונתה, בגלל סירוב לעבור לבניין הסינרמה, פנו המשקיעים לבית המשפט. באוגוסט 1982 נסגרה האופרה עקב חוסר תקציב והפסקת התמיכה בה מצד משרד החינוך. בעקבות סגירת האופרה תכננו הבעלים להרוס את הבניין ולהקים על שטחו בניין משרדים. בניין הקולנוע נהרס בשנת 1988. בעקבות רצונה של העירייה למשוך דיירים לאזור הוקם בשנת 1993 בשטח בניין מגורים בשם מגדל האופרה.
כיכר המזרקה הסמוכה למגדל האופרה נקראה "כיכר הכנסת", בכיכר זו מוזכרת ההיסטוריה של המקום, כמשכנה הראשון של כנסת ישראל, עד מעבר הכנסת לירושלים בדצמבר 1949.
הערות שוליים

↑  להבדיל מבית קולנוע שנקרא ראינוע קסם ברחוב אילת מספר 57 פינת רחוב שלוש (קפה לורנץ) בשכונת נווה צדק, כיום מכון שכטר למדעי היהדות.
↑  מרדכי נאור, נבחרי העם בתל אביב, מתוך אריאל כתב עת לידיעת ארץ ישראל - 101 שנים לתל אביב: העיר העברית הראשונה, תשע"א - 2011, עמ' 52
↑  האופרה הישראלית פותחת שעריה במוצאי חג שבועות, דבר, 23 במאי 1958
↑  ביהמ"ש מייעץ להעביר לבג"ץ פינוי מבנה האופרה בתל אביב, דבר, 27 ביוני 1977
מקלובה

| --- | --- |
מקלובה כבש
מקלובה כבש
 
 מאכלים
 סוג:  מזון 
 מוצא:  ארץ ישראל, לבנט 
 
מקלובה (בערבית: مقلوبة – הפוכה) היא תבשיל אורז עם בשר וירקות ערבי מסורתי. את המקלובה מכינים כך שהירקות והבשר מתבשלים בתחתית הסיר, כשמעליהם שכבת אורז המתבשלת תוך ספיגת טעמי השכבה שמתחתיה. בעת ההגשה הופכים את הסיר על מגש עגול (ומכאן השם 'מקלובה'), כך שמתקבל "תל" מעוצב של אורז שמעליו הבשר והירקות.
לרוב מכינים את התבשיל מבשר כבש או עוף, חצילים, כרובית, עגבניות וירקות שונים כגון קישואים, תפוחי אדמה, בצל ועוד.
המאכל נודע כתבשיל ביתי במטבח של ערביי ארץ ישראל שהוא חלק מהמטבח המזרח-תיכוני, אם כי הוא נפוץ גם במטבח הצפון-אפריקאי.
האזכור המוקדם ביותר של המנה נמצא בספר בישול מהמאה ה-13, "כִּתאבּ אל-טַבִּיח'" (ספר המנות), שנכתב על ידי מוחמד בגדאדי בתקופת הח'ליפות העבאסית.
הערות שוליים

↑  The National with Table Tales, Ramadan recipe: maqluba – upside-down lamb, aubergine and rice, The National (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי

העתק מודרני של הכתובת "תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי" ברומא (2008)
הכתובת "תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי" שבאניקרה
תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי (בלטינית: Res Gestae Divi Augusti) היא כתובת המיוחסת לאוגוסטוס קיסר ובה דיוקן עצמי ופירוט הישגיו של אוקטביאנוס – לימים הקיסר אוגוסטוס, הפרינקפס הראשון של רומא העתיקה, הכתובה בגוף ראשון.
הטקסט לא נכתב כאוטוביוגרפיה, אלא כתיאור תעמולתי של הפרינקפס כראשון בעם הרומי (Populus Romanus). בתחילת הכתובת יש הקדמה קצרה, גוף הכתובת מכיל 35 פסקאות ולבסוף יש נספח. הפסקאות מקובצות לפי נושאים וניתן לחלקן בצורה הבאה: פסקאות 2–14 מתארות את הקריירה הפוליטית של אוגוסטוס; פסקאות 15–24 מתארות את מעשיו ותרומתו למען הציבור; פסקאות 25–33 מתארות את הישגיו הצבאיים והדיפלומטיים; ופסקאות 34–35 מסכמות את יחסו של העם הרומי למעשיו של אוגוסטוס. הנספח (שייתכן כי לא נכתב בידי אוגוסטוס) כתוב בגוף שלישי, ומונה את ההוצאה הכספית של אוגוסטוס לטובת העם הרומי, לבניית מבני ציבור ולשיקומם וכן לעזרה לקהילות שנפלו קורבן לאסונות טבע.
הטקסט פותח בתיאור השתלבותו של אוקטביאנוס בפוליטיקה של הרפובליקה הרומית המאוחרת בגיל תשע עשרה (לאחר רצח אביו המאמץ יוליוס קיסר), בה מילא תפקיד "על דעת עצמו" ו"על חשבונו". המהלך שהתחיל אוקטביאנוס ביוזמתו בגיל תשע עשרה קיבל במהרה את ברכתו של הסנאט הרומי – אף כי הברכה ניתנה בכפייה ולא מרצון. משם ממשיך אוגוסטוס ומפרט את כל המשרות והתפקידים שהסנאט והעם הרומי הפקידו בידיו: אף אחד לפניו לא השיג עמדה דומה במדינה הרומית, אף אחד אחר לא השיג ניצחונות רבים כל כך, או קיבל כבוד רב כל כך.
בשנה השבעים ושש לחייו, זמן קצר לפני מותו ולאחר שסיים להכניס את התיקונים האחרונים בטקסט של הכתובת, עדיין היה אוגוסטוס הדמות הדומיננטית ללא עוררין בזירה הפוליטית.
תחת הנהגתו של אוגוסטוס הגיעה האימפריה לשיא עוצמתה, יציבותה ויוקרתה – הן בפנים והן בחוץ. לשטחיה הגיעו משלחות מעמים רחוקים כדי לחלוק לה כבוד, כגון משלחות מהרי הקווקז, מעבר לנהר דון ומהודו. הסנאט והעם הרומיים הביעו את הכרתם בהישגיו ואף יצרו תוארי כבוד במיוחד עבורו: הסנאט העניק לו את השם "אוגוסטוס" ועיטר את דלת ביתו בדפנה ובכתר האזרחי; בבית הסנאט (Curia Iulia) הוצב מגן זהב בו נחרטו מעלותיו של אוגוסטוס: גבורה (Virtus), חנינה (Clementia), צדק (Iustitia) ואדיקות (קיום החובות בין האדם לאלים ולחברו - Pietas). קיומן של מעלות אלו באוגוסטוס הן ההצדקה לדרגה הייחודית שלו במדינה, והוא אף הוכר כ"אבי האומה" (Pater Patriae). עד סוף חייו נבחר אוגוסטוס 13 פעמים לקונסול ו-21 פעמים התקבל כאימפרטור (Imperator – מפקד מנצח).
אוגוסטוס
כל שרידי הכתובת נמצאו בפרובינקיית גלטיה שבאסיה הקטנה. חלק גדול מהטקסט החרות בכתובת היה מוכר להם: מעשיו העל־אנושיים של אוגוסטוס סופרו שוב ושוב. פקידי הפרובינקיה העבירו בכל מקום במחוז החלטות לכבוד שליטם הרחוק והציבו את פסליו במקומות מכובדים. ליד פסלים אלו הוקמו מזבחות, ולפניהם התכנסו תושבי המחוז מדי שנה כדי להישבע אמונים לו ולילדיו, תוך שהם מבטיחים להגן עליו ולוּ גם במחיר חייהם.
רקע היסטורי וחשיבות הכתובת

שלושת המקורות העיקריים על אודות תקופתו של אוגוסטוס הם כתביהם של קסיוס דִיוֹ (Cassius Dio), סווטוניוס (Suetonius), והכתובת הנוכחית. מקריאה בשניים הראשונים ניכר שסווטוניוס – וייתכן שאף היסטוריונים רומאים אחרים – נעזרו בכתובת המקורית, או בעותקים ממנה בארכיבים האימפריאליים ברומא, בבואם לכתוב את כתבי ההיסטוריה שלהם.
יתרונה של הביוגרפיה שכתב סווטוניוס הוא בהצגתם של מקורות העוינים לאוגוסטוס, כגון מכתבים ו"עקיצות" שנכתבו על ידי אנטוניוס ואחרים, כמו גם ציטוטים ומובאות ממסמכיו של אוגוסטוס עצמו. אף על פי כן, קשה מאוד להשתמש בביוגרפיה זו ליצירת רצף היסטורי. גם לחיבורו של קסיוס דיו מהמאה השלישית לספירה, למרות חשיבותו ביצירת רצף היסטורי לתקופתו של אוגוסטוס, מגבלות חמורות, זאת בעיקר משום שדִיוֹ מושפע מרצונו לתאר את אוגוסטוס כשליט אידיאלי, ולאור החירות הספרותית שנטל לעצמו. בעיות אלו מונעות יצירת רצף זמנים אמין של האירועים הפוליטיים בזמנו של אוגוסטוס, כאשר אפילו באירועים מרכזיים, כמו "הקנוניה של מוּרֵנָה" (אנ') רב הנסתר על הנגלה לחוקר המודרני.
הכתובת אינה פותרת בעיות אלו כיוון שאף היא אינה מדייקת בתיאור תקופתו של אוגוסטוס. למרות זאת היא כונתה בידי החוקר הגרמני המוערך מומסן "מלכת הכתובות", והיא מאפשרת להבין טוב יותר את תקופתו של אוגוסטוס ממספר סיבות:
הכתובת מאפשרת הצצה לחשיבה הפוליטית של אוגוסטוס במילותיו הוא. מהשוואה עם כתובות אחרות, מטבעות, שירה, אומנות וארכיטקטורה, ניתן להיווכח שהנושאים בהם התמקד אוגוסטוס בתארו את קורותיו, אכן ניכרים בחשיבותם במגוון של ספרות וממצאים בני זמנו. אין המחקר מניח שהדבר נובע מהצלחתה של "התעמולה" של אוגוסטוס, אלא מהיווצרותה של הסכמה בנוגע לשפה חזותית ודרך ביטוי רשמית, שאומצו על ידי קבוצות רבות ושונות. להסכמה זו שותפים מעמדות גבוהים ברומא העתיקה כגון הסנאט, מעמד הפרשים וגם שכבות נמוכות יותר בעם, בייחוד מתיישבים בפרובינקיות.
נושא חשוב אחד המבוטא בשפה דומה הן בכתובת והן בכתובות על מטבעות, בספרות, ב"צוהר לאומות" (porticus ad nationes(אנ')) ובמפתו של אגריפה הוא הנושא האימפריאלי: כיבוש העולם. נושאים אחרים הם חזרה לשלטון תקין ברומא לאחר שנים רבות של מלחמות אזרחים שהעיקו על הרפובליקה המאוחרת, חזרה למנהגי הדת הישנים ושחזורם של מבני ציבור שניזוקו.
רקע היסטורי וחשיבות הכתובת > טקיטוס על טענותיו של אוגוסטוס בכתובת

כמאה שנים לאחר "תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי" דחה ההיסטוריון טקיטוס; את כל שתיאר אוגוסטוס בכתובת כדברים שטחיים. טקיטוס טען שכל אותה רשימה ארוכה של תארים, כיבודים ומעשים אינה אלא קליפה חיצונית. לטענתו, אלו שיעמיקו במהותם האמיתית של חיי אוגוסטוס יגיעו למסקנות שונות מאוד. הם לא יוכלו לשכוח כיצד אוקטביאנוס, שנודע מאוחר יותר בשם אוגוסטוס, החליף צדדים ללא שום נקיפות מצפון בקרבות הפוליטיים של ימי צעירותו. הם יזכרו כיצד - בלי שום אישור רשמי - גייס חיילים באמצעות שוחד, ובנה את ממשלתו הראשונה בכחש, כביכול למען חזרה למשטר רפובליקני.
לדבריו בין תכונות אופיו נמנו בוגדנות, צביעות כלפי יריביו הפוליטיים, ואכזריות כלפי אזרחים מן השורה — בכל פעם שנקיטה באלו קידמו אותו בחתירתו הבלתי נלאית לצבירת כוח. בסופו של דבר שימוש בהונאה הביא אותו לניצחון על כולם, כולל מרקוס אנטוניוס ומרקוס איימיליוס לפידוס בעלי בריתו, בהפלת הרפובליקה. למרות השלום ששרר לאחר מכן, הייתה העלות בחיי אדם גבוהה - הן מבית והן מחוץ לרומא - חיילים רומיים רבים נהרגו כמו גם יריביו הפוליטיים של אוגוסטוס. רק חמש שנים לפני מותו של אוגוסטוס נחלו הרומאים תבוסה מבישה ואבדות נוראות כאשר שבטים גרמאנים מחצו את לגיונותיו של וארוס בקרב של היער הטאוטובורגי.
טקיטוס מתאר את אוגוסטוס כמנהיג חזק המודע לכוחו – מרחק רב מהדמות האידיאלית שצוירה בהצהרות הרשמיות — דמות שכביכול כל מטרותיה הפוליטיות היו מוכוונות רק מדאגה לרווחת העם הרומי. אם מסתכלים מתחת לציפוי של ביטויים נשגבים, האיש הניכר מתיאורו של טקיטוס לוקה מאוד מבחינה מוסרית.
עם זאת, גם נאמניו וגם מבקריו מסכימים שאוגוסטוס היה הכוח המניע מאחורי האירועים ברומא בשלהי הרפובליקה הרומית ובתחילת תקופת הקיסרות. מאז הירצחו של יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס, כאשר נכנס אוקטביאנוס בסערה לחיים הציבוריים מעולם לא עזב את הבמה הפוליטית. לאחר 30 לפנה"ס כבר לא נותרו לו יריבים.
מטרת הכתובת

שאלת מטרתה של הכתובת, מסמך שכולו קידום עצמי ושיפורסם רק לאחר מותו, העסיקה חוקרים במשך שנים רבות. המחקרים השונים ניסו להסביר איזה סוג של מסמך זה ומה הייתה כוונתו של אוגוסטוס ביצירתו: ההשערות שהועלו נעו בין מקבילה לכיתוב על מצבת קבר (Elogium), נאום הצדקה או סנגוריה (Apologia), נאום הכחשה (Eiuratio), עדות פוליטיקאי בערוב ימיו, תיאור המערכת הפוליטית החדשה שיצר, תימוכין ברצון להאלהה, ועד לדין וחשבון על דרכי השלטון החדש שיצר.
ככל הנראה להשערה האחרונה משקל יתר לעומת קודמותיה. זאת בהינתן העובדה שבמשך שנות שלטונו הארוכות של אוגוסטוס, שהתפרשו על יותר מחצי מאה, התפתחה שיטת ממשל חדשה שלא תוארה באופן שיטתי בשום מקום. אוגוסטוס רצה להשאיר אחריו דין וחשבון על יצירתו המדינית ובמקומות מספר בכתובת רמז שרומא נכנסה לעת חדשה. לכן יכולה הכתובת להיקרא כתיאורה של התקופה והממשל שנוצר בה: הפרינקיפט (Principate).
לאורך כל הכתובת ניתן הכבוד למסורת הרפובליקנית, ומנהג האבות (Mos Maiorum) הוא נקודת המוצא לרוב או אף לכל פעולותיו של אוגוסטוס. שום תפקיד חדש לא הומצא ושום תפקיד ישן לא בוטל. אפילו מושג הפרינקפס (Princeps) היה קיים בשיח הפוליטי הרומאי. העם והסנאט הרומי ממלאים תפקיד חשוב בניהול המדינה, ומוזכרים כמשתתפים לאורך כל המסמך.
אוגוסטוס מציג את כל המרכיבים האידאולוגיים שעומדים מאחורי המשטר שיצר: גבורה, חסד ורחמים למנוצחים במערכות הצבאיות, חוק, יושר וצדק בעניינים אזרחיים, ואדיקות בענייני הדת. הוא מתאר לא רק כיצד תפקד הפרינקיפט בזמן שלטונו אלא גם את התבנית לתפקודו ופעולתו של משטר זה בעתיד. אוגוסטוס דאג לא רק לעתיד הרחוק, אלא ייתכן שגם ליורשו המידי – טיבריוס. אוגוסטוס מונה במסמך את הפעולות הנכונות שעל הפרינקֶפְּס לבצע ונראה שטיבריוס מילא אחריהן בקפדנות, כמו בארגון מחדש של אספות העם (ה-Comitia), שמירת הגבולות הנוכחיים של האימפריה וזניחת כיבוש בריטניה.
הכתובת ברומא

בישיבת הסנאט הראשונה לאחר מותו של אוגוסטוס ב-19 באוגוסט 14, דרוסוס הצעיר, בנו של טיבריוס, הקריא את צוואתו של אוגוסטוס ושלושה מסמכים אחרים שהשאיר אוגוסטוס למשמרת אצל הבתולות הוסטליות. מסמכים אלו מתוארים על ידי סווטוניוס — כשהראשון כלל הנחיות ללוויה, השני היה צוואתו, השלישי היה "תקציר ההשגים", והרביעי כלל "דין וחשבון קצר של כל האימפריה".
אוגוסטוס ביקש שהכתובת המתארת את מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי תחרט על שני עמודי ארד ותוצב לפני המאוזוליאום שלו שבשדה מארס. השימוש בארד העמיד את הכתובת בשורה אחת עם מסמכים משפטיים ורשמיים אחרים ברומא והעביר מסר של עמידות וקדושה. בבחירה בארד, הציב אוגוסטוס את הדו"ח שלו במעמד גבוה, המזכיר את הסמכות המוסרית שניתנת למסמכים שנכתבו על מתכת זו, בהתאם לשאיפתו לשמש דוגמה ומופת מוסריים לחברה. עוד בטרם הוצבה ה-Res Gestae לפני המאוזוליאום, זמן מה לאחר מותו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה, הוצב שם עותק שיש של "מגן המידות" (Clipeus Virtutis) שהוענק לאוגוסטוס בשנת 26 לפנה"ס. כן נמצאו שרידים של עותק אבן של זר הדפנה שהיה מונח על דלת ביתו של אוגוסטוס על גבעת הפאלאטיום, מה שמרמז שהכניסה לקברו ייצגה את הכניסה לביתו – לפי האמונה הרומית הרווחת שהבית והקבר הם מקומות מגוריהם של החיים והמתים בהתאמה.
הישגיו של אוגוסטוס לא היו היחידים שהוצגו מחוץ למאוזוליאום. סדרה שלמה של כתובות הציגה את ההישגים (res gestae) של אחרים במשפחתו, חלקם הוצבו לפני ה-Res Gestae וחלקם מאחוריו. הללו כללו את עמודי הארד שהוצבו בהוראת הסנט בעקבות מותו בטרם עת של גרמניקוס (יורשו של טיבריוס) ב-19 לספירה, ליד עמודים דומים שהוצבו לכבוד  גאיוס ו לוקיוס שאף הם מתו טרם זמנם.
כל הכתובות הללו התמקדו בעיקר בהישגים צבאיים ובכיבושים בנכר, בדומה להתמקדות בנושאים אלו בכתובת, או בלווית אוגוסטוס שם נישאה דמותו, עשויה משעווה, בלבוש של מצביא מנצח ובה הוצגו דמויות העמים שנכבשו על ידי פומפיוס כך שניתן היה לערוך את ההשוואה (המחמיאה) למספר העמים שכבש אוגוסטוס.
כתובות נוספות הוצבו על קירות המאוזוליאום ותיארו את הישגיהם הצבאיים של מרקוס ויפסניוס אגריפה, דרוסוס יוליוס קיסר, לוקיוס, גאיוס וגרמניקוס. מתקבל על הדעת שלוויות קיסריות היו אירועים שנתנו להמון הנוכח הזדמנות לרענן את זיכרונו בהישגיהם של אוגוסטוס ומשפחתו. בנוסף, ייתכן וכתובות אלו היו באור הזרקורים אף תכופות יותר, קרי בהקרבת הקורבנות השנתית במאוזוליאום בימי השנה למותם של אישים אלו.
אי לכך, אין הכתובת של אוגוסטוס עומדת בפני עצמה, אלא היא חלק מאוסף של כתובות המציג את הישגיהם של יורשיו העתידים, וכעומדת לצידם של שני אובליסקים שהובאו כשלל וכעדות לניצחון על קלאופטרה (ואנטוניוס). הכתובת של אוגוסטוס מציגה הישגים העולים על כל האחרים, אך יחדיו מייצגות כל הכתובות את הישגיה של משפחת אוגוסטוס. בדרך זו, אוסף הכתובות המוצגות במאוזוליאום תורם ליצירת השושלת האוגוסטיאנית בהציגו לצופה דוגמאות של אנשי מופת ומצדיק את מקומה החשוב של משפחת אוגוסטוס.
הכתובת בפרובינקיות

הכתובת לא השתמרה בצורה של מסמך ושום שריד לא נותר ממנה ברומא. הכתובת הגיעה לידינו דרך שלושה עותקים, כולם מהפרובינקִיָה גלטיה שבמרכז אסיה הקטנה.
עותק ה-Res Gestae שנמצא באנקירה (Ancyra) נכתב בלטינית וביוונית, הוצב במקדש לרומי ואוגוסטוס, וידוע בשם "האנדרטה מאנקירה" (Monumentum Ancyranum) — מלכת הכתובות לדעתו של מומסן.
עותק נוסף, בלטינית, נמצא באנטיוכיה שבפיסידיה (Pisidian Antioch), קרוב לוודאי בדרך המובילה למקדשו של אוגוסטוס, וידוע בשם "האנדרטה מאנטיוכיה" (Monumentum Antiochenum).
העותק השלישי, בגרסה יוונית, נמצא באפולוניה (Apollonia או Sozopolis ב-Pisidia, כיום אולובורלו (בטורקית: Uluborlu) בבסיסו של מקבץ פסלים של אוגוסטוס ובני משפחתו, וידוע כ"האנדרטה מאפולוניה"
(Monumantum Apolloniense).
העותק החשוב ביותר לשחזור הכתובת השתמר באניקרה. אף שגם הלטינית וגם היוונית שבו ניזוקו, שני המקורות האחרים של הטקסט מאפשרים שחזור חלק ניכר מהטקסט שניזוק בדרגת אמינות גבוהה.
למרות שונוּת מעטה בטקסט בין שלוש הכתובות שהשתמרו, נראה שכולן נובעות ממקור משותף ואין סיבה לפקפק בטענה המועלית במשפט הראשון של הכתובת כי היא עותק של הכתובת שהוצבה ברומא לפי הוראותיו של אוגוסטוס.
כאשר התקבלה ההחלטה להוציא לאור את הכתובת בגלטיה, הכרח היה לייצר גרסה גם ביוונית בנוסף למקור הלטיני. אמנם ניתן היה להציג את הכתובת בלטינית בערים החשובות ביותר, כמו אנקירה, או במקומות בעלי אוכלוסייה גדולה דוברת לטינית כמו אנטיוכיה בה הייתה קולוניה רומאית, אך יוונית הייתה שפת הכתב במזרח הקרוב ולכן צריך היה לתרגם את הכתובת ליוונית עבור רוב הקוראים המקומיים. ייתכן והתרגום הוכן ברומא לפי הוראותיו של אוגוסטוס, אך לאור אי הדיוקים בתרגום, סביר יותר שהתרגום הוכן באופן מקומי.
הכתובת בפרובינקיות > אנקירה

אנקירה (אנקרה המודרנית) הייתה בירתה של פרובינקיית גלטיה, עיר חדשה שנוסדה על ידי אוגוסטוס עצמו ב-25 לפנה"ס, באתר בו הייתה מצודה חזקה בעבר.
הכתובת התגלתה לראשונה למערב על ידי אוֹזְ'יֶה חִיסְלֵן דה בוּסְבֶּקֱה (הולנדית: Ogier Ghiselin de Busbecq(אנ')), מלומד הולנדי שנשלח ב-1555 על ידי פרדיננד ה-II לחצרו של הסולטאן סולימאן הראשון.
הכיתוב הלטיני, שהועתק מהמקור ברומא, נכתב בשני חלקים כשכל חלק כולל שלוש עמודות, כל אחת בערך ברוחב של 1.17 מטר הכוללות 43–54 שורות טקסט. החלק הראשון כולל את הפרקים 1–18, השני את הפרקים 19–35 ולאחריהם הנספח. הכותרת נכתבה באותיות גדולות שנפרשו על פני שלוש שורות לאורכן של שלוש העמודות הראשונות ונצבעו בצבע אדום כדי להבליטן, דבר שניכר היה עדיין במאה ה-19 במקומות רבים בכתובת.
הכיתוב היווני נפרש על כ-20.5 מטרים, כולל 19 עמודות כל אחת ברוחב של כ-95 ס"מ, הכוללות עשרים עד עשרים וחמש שורות (למעט העמודה האחרונה בת תשע שורות). גם כאן הכותרת נכתבה באותיות גדולות לרוחב הכיתוב.
בדומה לכתובת ברומא, הוזמן הקורא להשוות את מפעלותיו של אוגוסטוס למעשיהם של נכבדים מקומיים. בייחוד חלוקת התבואה בשנים 25–26 לספירה על ידי אמינטס בן גאיזטודיאסטס (Amyntas son of Gaizatodiastes) שניתן להשוותה לחלוקת התבואה לפלבס על ידי אוגוסטוס, בייחוד כשהכתובת היוונית השתמשה במילה הלטינית modius במקום במקבילתה היוונית μέδιμνος. המקדש שבו הוצבה הכתובת הוסב לכנסייה במאה הששית ובמאה ה-15 נוסף לידו מסגד, שינויים שעזרו לשמר את הכתובת.
הכתובת בפרובינקיות > אנטיוכיה שבפיסידיה

אנטיוכיה שבפיסידיה(אנ') (38°18′22″N 31°11′21″E﻿ / ﻿38.30611°N 31.18917°E﻿ / 38.30611; 31.18917) נוסדה על ידי האימפריה הסלאוקית במאה השלישית לפנה"ס ונוסדה מחדש כקולוניה של אזרחים רומאים על ידי אוגוסטוס (קולוניה קיסריה Colonia Caesarea) למען יוצאי הלגיונות ה-5 וה-7 בשנת 25 לפנה"ס. אנשי הצבא המשוחררים, אשר היוו את עילית העיר, ניסו לשַמר את קשריהם עם רומא ובחרו אנשים ידועים מהעלית של רומא כמו פובליוס סולפיקיוס קוויריניוס (Publius Sulpicius Quirinius) ודרוסוס הבוגר, לשמש כמגיסטראטים בעירם. העיר, שכמו רומא משתרעת על שבע גבעות, הציגה עצמה כרומא בזעיר אנפין, עד כדי כך ששכונות בעיר נקראו על שם מקומות ידועים ברומא. לכן, נוכל לשער שהצגת ה-Res Gestae בעיר ביטאה את השאיפה לחקות את רומא ולחזק את הקשרים עם הבירה.
הכתובת– בלטינית בלבד, נכתבה על לוחות אבן גיר בעשר עמודות, כשהכותרת נכתבה בארבע שורות מעל שתי העמודות הראשונות. הכותרת נכתבה באותיות בגובה 4.0-1.9 ס"מ לעומת יתר הכיתוב שנע בין 1.8-1.2 ס"מ (כאשר מצורת החציבה נראה כי הלוחות נכתבו על ידי ארבעה סתתים שונים) והאותיות נצבעו בצבע אדום.
שִׁבְרֵי הכתובת התגלו לראשונה ב-1914 על ידי ויליאם מיטשל רמזי (William Mitchell Ramsay). עד היום התגלו כ-270 שברים שמצורת שבירתם ניתן להסיק כי הכתובת נשברה בכוונה לחתיכות קטנות עוד לפני כיבוש והריסת העיר על ידי הערבים ב-713 לספירה, בעוד שהמסר האימפריאליסטי מוּתַן בגרסה היוונית שבכתובות האחרות שנמצאו, הגרסה הלטינית (המופיעה כאמור לבדה בגרסה זו) מתאימה בהחלט לקהל היעד – חיילים משוחררים בקולוניה חדשה של אזרחים רומאים.
הכתובת בפרובינקיות > אפולוניה

לא ידוע הרבה על אפולוניה(אנ') ‏ (36°10′32″N 29°46′09″E﻿ / ﻿36.1755599999997°N 29.7690399999992°E﻿ / 36.1755599999997; 29.7690399999992
Apollonia או Sozopolis בפיסידיה, כיום Uluborlu) אך נראה שנוסדה על ידי יוונים במאה השלישית לפנה"ס נוספה לגלטיה תחת שלטונו של אמינטס מגלטיה (Amyntas of Galatia(אנ')) ומתיישבים רומאים יוּשבו בעיר על ידי אוגוסטוס.
רק שרידים מעטים נותרו מהכתובת באפולוניה: הכתובת הוצמדה למעמד רחב (כ-4.45 מטר) שעליו הוצבו חמש דמויות מהמשפחה הקיסרית. בראש הכתובת היו שמותיהם של הפְּסלים ומתחתיהם הכתובת הפרוסה על שבע עמודות, כאשר לא ברור האם הנספח היה חלק מהכתובת.
שפתה של הכתובת > הלטינית

ככלל, שפתה של הכתובת נעדרת מבנים ספרותיים מסוגננים וכראוי לכתובת חרותה היא חסכנית במילים ומשתמשת בסגנון ספרותי אלגנטי ופשוט. סווטוניוס כותב שאוגוסטוס "השתדל במיוחד להביא את מילותיו בצורה הברורה ביותר."
סגנונה ולשונה של הכתובת מדגיש את מרכזיותו של אוגוסטוס במדינה הרומית: השימוש בגוף ראשון והשימוש החוזר והמודגש בשם התואר meus (שלי) כאשר השימוש בו נדחה לסוף המשפט כדי לתת לו משקל רב יותר, למשל בפסקה 5.2 impensa et cura mea "על חשבוני וביוזמתי שלי." לשונה האישית של הכתובת ממסכת את החידוש המהפכני בביטוי "הצבא שלי" ו"הצי שלי." תיאורו של אוגוסטוס את חיילי לגיונותיו כ"חיילים שלי" אינו בעייתי בהתחשב ביחס האישי הקרוב שבין חיילים ומפקדם, אך להרחיב את היחס הזה לצבא ולצי הרומי כולו מראה בבירור את שליטתו של אוגוסטוס בכוחות הלוחמים. במהלכו של פרק יחיד רואים כיצד ההישגים הייחודיים של הצבא תחת אוגוסטוס בכיבוש אזורים חדשים של העולם משנים אותו מ"צבאו של העם הרומי" (30.1) ל"צבא שלי" (30.2). בדומה, תיאור יחסיו האישיים של אוגוסטוס עם מלכים זרים ומשלחות לרומא עובר שינוי במשך הטקסט כאשר תחילה מתאר זאת אוגוסטוס כ"ידידות איתי ועם העם הרומאי" (26.4) אחר כך נוקט בביטוי מקובל יותר "ידידות של העם הרומי" (29.2) ולבסוף בביטוי המעורפל "הידידות שלנו" (32.2).
תפקידו המסורתי של הסנאט בטיפול במשלחות זרות מועלם לחלוטין ואפילו העם הרומי (populus Romanus) מקבל תפקיד משני לשחקן העיקרי — אוגוסטוס. 
אוגוסטוס בורר את מילותיו בזהירות כדי לתאר את מקומו במערכת המדינה הרומית: הוא משתמש במדויק בביטויים מוכרים כמו
senatus consultum ultimum או טריומווירט בהתייחסו למוסדות פוליטיים ובכך משלב את הקריירה הפוליטית שלו במערכת המדינית הרומית.
בניגוד לכך, בשיא הכתובת מפתיע אותנו אוגוסטוס בסטייה מהדפוס המוכר של הסנאט והעם הרומי (senatus populusque Romanus) המופיע ארבע פעמים בכתובת ומחליפו בהסנאט, מעמד הפרשים והעם הרומי (senatus et equester ordo populusque Romanus)‏ כדי להבהיר כמה השתנתה החברה הרומית בהנהגתו של אוגוסטוס "אבי האומה" (pater patriae).