stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבעים הלאומיים של ארצות הברית
שימושים > חברות

הצבעים הלאומיים של ארצות הברית מופיעים בסמלים רבים של חברות אמריקאיות שרוצות להדגיש את שייכותן לארצות הברית, למשל: פפסי, אמריקן איירליינס ונאס"א.
הערות שוליים

↑  הגוון המקביל בקוד הפנטון לצבעי דגל התהילה הישנה מתואר בעובדות על דגל ארצות הברית באתר שגרירות ארצות הברית שבלונדון. (באנגלית)
↑  ערכי ה-RGB לקוחים מתוך "Pantone Color Finder" ב-Pantone.com. (באנגלית)
↑  דגל ארצות הברית באתר ממשלת ארצות הברית
הנה היא עולה

"הנה היא עולה" הוא שיר אליפות של מועדון הכדורגל מכבי חיפה. השיר נכתב והולחן על ידי עוזי חיטמן לרגל זכייתה של חיפה באליפות המדינה לעונת עונת 2000/2001, ובוצע על ידי חיטמן עצמו בליווי שחקני הקבוצה.
רקע

לאחר זכייתה של חיפה באליפות בעונת 1993/1994, כתב והלחין חיטמן את שיר האליפות "ירוק בעיניים". חיטמן התלבט אז אם לבצע את השיר בעצמו, אך לבסוף פנה לזמר חיים משה שנענה להצעה, והשיר זכה להצלחה רבה.
בעונת 2000/2001 זכתה חיפה באליפות פעם נוספת לאחר בצורת בת שבע עונות שבהן לא הצליחה לזכות בתואר זה. בתום העונה הוזמן חיטמן ליצור שוב שיר אליפות עבור הקבוצה, וכך נכתב השיר "הנה היא עולה". חיטמן, שסבר כי יצא מתחת ידיו שיר שיהיה  ללהיט בקרב אוהדי הכדורגל, החליט הפעם לבצע את השיר בעצמו.
תוכן השיר

השיר מורכב מארבעה בתים ומפזמון חוזר. בתי השיר רצופים קלישאות וביטויים מעולם הכדורגל, כמו "הטבלה לא משקרת", "חיים משבת לשבת", "כל משחק מתחיל ב-0:0" ו"הכדור עגול", המשווים לעובדה המופיעה לצדם - "מכבי חיפה האלופה" - נופך אקסיומטי, כאילו הייתה מובנת מאליה, מצב קבוע שלא ניתן לחלוק עליו. בבית האחרון שיבץ חיטמן הֶרְמֵז לשיר האליפות הקודם שכתב לקבוצה, "ירוק בעיניים" - "השנה היא אחת אחרי אלפיים; עוד עונה עברה לה וחלפה; ושוב רואים את הירוק שבעיניים; כי מכבי חיפה האלופה".
לאחר צאת השיר

חיפה זכתה באליפות נוספת בעונה העוקבת, עונת 2001/2002. ראשי המועדון סברו כי אין טעם להוציא שיר אליפות חדש בהפרש של שנה, ו"הנה היא עולה" ליווה גם את אירועי ציונה של האליפות השנייה ברציפות.
השיר זכה להצלחה והוא מושמע מדי פעם בפעם במשחקי הבית של מכבי חיפה גם בחלוף שני עשורים מצאתו. בניגוד לסברה של חיטמן, השיר לא עלה על קודמו "ירוק בעיניים", שהפך לשיר המזוהה ביותר עם המועדון ומושר מדי פעם מפי אוהדים במהלך משחקי הקבוצה.
במצעד שירי הספורט שערכו מספר אתרי ספורט ישראליים בעשורים הראשונים לשנות האלפיים הוזכר "ירוק בעיניים" בין עשרים "שירי הספורט הגדולים בכל הזמנים בישראל".
הערות שוליים

↑  דודי פטימר, ‏בוקר טוב, ליגת העל יוצאת לדרך: פרויקט מיוחד, באתר מעריב אונליין, 20 באוגוסט 2016
↑  "זוכרים את עוזי חיטמן", באתר הרשמי של מכבי חיפה, 4 בדצמבר 2014
"אבא היה אוהד בלב ובנשמה", באתר הרשמי של מכבי חיפה, 21 באוקטובר 2018
↑  "אבא היה אוהד בלב ובנשמה", באתר הרשמי של מכבי חיפה, 21 באוקטובר 2018
↑  השיר שלנו: 20 שירי הספורט הגדולים בישראל, באתר ערוץ הספורט, 18 במאי 2019
הרץ פרנק

| --- | --- |

הרץ פרנק בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים בסראטוב
 לידה:  17 בינואר 1926 לודזה, לטביה 
 פטירה:  3 במרץ 2013 (בגיל 87) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  לטביה, ברית המועצות, ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 פרסים והוקרה:  עיטור שלושת הכוכבים (2011)  פרס ברית המועצות (1965)  עיטור אות הכבוד  פרס ניקה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
הרץ פרנק (בלטבית: Hercs (Hercels) Franks; ברוסית: Герц (Герцель) Вульфович Франк;‏ 17 בינואר 1926, לודזה - 3 במרץ 2013, ירושלים) היה במאי קולנוע יהודי-סובייטי. ממייסדי אסכולת הקולנוע התיעודי הפואטי של ריגה.
קורות חיים

הרץ פרנק נולד בשנת 1926 בעיירה לוּדזה שבלטביה, בנו של צלם ובעל סטודיו לצילום. השפה בביתו הייתה יידיש, והוא התחנך בבית ספר וגימנסיה יהודיים. לאחר מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא האדום. לאחר לימודי משפטים במוסקבה, עסק, החל משנת 1952, בעיתונאות ובפרסום. בשנת 1959 החל לעבוד באולפני הצילום של ריגה. בתחילה כצלם סטילס ואחר כך כבמאי וכצלם קולנוע. בשנת 1992 עלה לישראל והתיישב בירושלים, ומאז התגורר לסירוגין בישראל ובאירופה.
יצירתו

פרנק היה ממייסדי "אסכולת הקולנוע התיעודי הפואטי של ריגה". יצירותיו הקולנועיות, שצולמו בסרטי ששחור-לבן, הדגישו את מגוון הרגשות האנושיים, תוך הדגשת קיומה של המצלמה החושפת אותם. בין סרטיו הידועים: "10 דקות מבוגר יותר" (Par desmit minutem vecaks,‏ 1978), "יום הדין האחרון" (1987) ו"היה היו פעם 7 סֶמיוֹנים" (Reiz dzivoja septini Simeoni,‏ 1989). סרטו האחרון, "אל סף הפחד" (2014), העוסק ביגאל עמיר, הושלם לאחר מותו בידי שותפתו לבימוי מריה קרבצ'נקו.
השכלה

מ-1945 עד 1947 למד משפטים במוסקבה.
פרסים והוקרה

1967 - פרס הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית
1973 - פרס ראשון, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים קצרים, אוברהאוזן, גרמניה
1975 - אמן הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית
1987 - פרס ראשון, פסטיבל הסרטים הבינלאומי, ניון, שווייץ
1989 - פרס, פסטיבל הסרטים הבינלאומי, יקטרינבורג, רוסיה
1990 - פרס יונת הזהב, פסטיבל הסרטים הבינלאומי, לייפציג, מזרח גרמניה
1997 - פרס ערוץ לה ספרט, הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע תיעודי, פריז, צרפת
1991 - פרס, פסטיבל הסרטים הבינלאומי, יאמאגטה, יפן
1991 - פרס ראשון, פסטיבל הסרטים הבינלאומי, סאן סבסטיאן, ספרד.
העימות במתחם שייח' טברסי

העימות במתחם שיח' טברסי היה עימות בין קבוצת באבים לבין כוחות השאה הקאג'ארי, שהתרחש בין ספטמבר 1848 למאי 1849 במתחם שייח' טברסי שנמצא במחוז מאזנדראן שבצפון איראן. בחודשים אלה התבצרו הבאבים במתחם אחרי שנקלעו לעימותים עם תושבי האזור. לאחר התבצרותם של הבאבים במקום, השאה נאסר אל-דין שלח כוחות על מנת להילחם בהם, והבאבים יצאו כמה פעמים לתקיפות פתע כנגדם, שהביאו לקורבנות בשני הצדדים. לאחר מספר חודשים של מצור אזלה אספקת המזון של הבאבים, ולבסוף הם הסכימו להיכנע תמורת הבטחת כוחות השאה שלא לפגוע בהם. בפועל לאחר שהבאבים נכנעו, כוחות השאה הרגו רבים מהם ואסרו את חלקם. בעימות זה מתו שמונה מ"אותיות הח"י", כינוי ל-18 מאמיניו הראשונים של הבאב. הבאבים והבהאים רואים חלק מהמתים בעימות כמרטירים.
הרקע לעימות

ב-1844 עלי מוחמד שיראזי, סוחר צעיר מהעיר שיראז שבאיראן הכריז על עצמו כ"באב" – כלומר ה"שער" לאמאם הנסתר, הוא המהדי - הדמות המשיחית לה מצפים השיעים, והחל לאסוף סביבו מאמינים בתורתו. פעולותיו של הבאב עוררו את זעמם של אנשי הדת השיעים ושל השלטונות, ובשנת 1847 הוא נכלא על ידי הרשויות בבית מאסר במאכוּ שבצפון מערב איראן. לאחר כשנה הוא הועבר לבית מאסר אחר בצ'הריק ששוכנת באותו אזור.
לאחר שהתאספו סביב הבאב מאמינים, החלו להיווצר עימותים ביניהם לבין אנשי הדת השיעים ותומכיהם. האירועים האלימים המשמעותיים הראשונים בין הבאבים לאנשי הדת השיעים התרחשו ב-1848 בעיר קזווין שבצפון איראן, כאשר מוחמד תקי בארע'אני, שהיה איש הדת הבכיר בעיר וגם דודה של טאהרה, שהייתה אחת מ"אותיות הח"י", היה אחראי למאסרו ועינויו של אחד מבכירי הבאבים בעיר. לאחר מכן בארע'אני נרצח, ככל הנראה בידי כמה באבים, מה שהוביל למהומות בהן נבזזו בתיהם של באבים, וכמה באבים אף נרצחו.
בתקופה שלפני העימות בשייח' טברסי גברה המתיחות בין הבאבים לבין השלטונות ואנשי הדת השיעיים, כתוצאה ממספר גורמים. ראשית, בתחילת שנת 1848 לקראת סוף תקופת שהותו במאכו, הבאב הפיץ מכתב בעזרת שליח, בו כבר טען שהוא עצמו המהדי והכריז על ביטול השריעה. באפריל 1848, כשהובא להיחקר בפני אנשי דת ובפני נסיך קאג'ארי בעיר תבריז, הכריז הבאב שוב כי הוא המהדי, הפעם באופן פומבי. ביוני של אותה שנה, בכינוס בכפר בדשת (אנ'), הכריזו מאמיניו של הבאב גם הם על ביטול השריעה, דבר שפירושו המעשי הוא יציאה מהאסלאם. צעדים אלה עוררו את זעמם הן של אנשי הדת השיעיים והן של השלטונות הקאג'אריים, והובילו להחרפת העימותים האלימים בין תומכיהם של אנשי הדת השיעים ובין הבאבים. בנוסף, בספטמבר של אותה שנה מת השאה מוחמד, מה שהוביל לתקופה של חוסר יציבות באיראן.
ההגעה למתחם שייח' טברסי

בעקבות עימות בין מוסלמים לבאבים בעיר משהד ביולי 1848, מולא חוסיין בושרואי, אחד מ"אותיות הח"י" גורש מהעיר. בעקבות זאת, בושרואי וכ-200 באבים אחרים, חלקם חמושים, יצאו מאזור ח'וראסאן בצעידה שלא ידוע בוודאות מה הייתה מטרתה, אך ישנן השערות לפיהן הצועדים התכוונו להגיע לצ'הריק ולשחרר את הבאב מכלאו, או להגיע לטהראן ולדרוש מהשאה את שחרורו. לפי מפציעי השחר, ספר ההיסטוריה הבאבית-בהאית של נביל זרנדי, הצועדים נשאו דגל שחור, מה שמרמז למסורות אסלאמיות לפיהן הגעה של כוחות הנושאים דגלים שחורים מח'וראסאן מצביעה על בואו של המהדי.
לאחר כמה חודשים, בספטמבר, בושרואי והבאבים הגיעו לאזור מאזנדראן שבצפון איראן, שם נקלעו לעימות עם כפריים סמוך לעיר בארפורוש (כיום באבול). עקב חוסר היציבות ששרר לאחר מותו של השאה, הבאבים גם סבלו מתקיפות נוספות על ידי כפריים ועל ידי שודדי דרכים. הבאבים חיפשו מחסה מפני תקיפות אלה וב-21 בספטמבר התמקמו במתחם קברו של השייח' טברסי (אנ')(מלומד שיעי פרסי בן המאה ה-12) שנמצא באזור. הבאבים נשארו במתחם הקבר ובנו ביצורים מסביב לו מחשש שיותקפו. בשלב זה הצטרפו לקבוצה המתבצרת באבים נוספים, בהם קודוס - אחד מהבולטים שב"אותיות הח"י", ולפי הערכות שונות מספרם הגיע לבין 500 ל-1,500. לעומת זאת, לפי הספר "מפציעי השחר", המתבצרים מנו 313 איש, כמספר הלוחמים שלפי מספר מסורות חדית' עתידים להילחם לצד המהדי. מספר זה הוא גם הערך המספרי של המילה הערבית "ג'יש" (جيش) – שפירושה "צבא", בהתייחסות לצבאו של המהדי.
ההתבצרות והקרבות

כאשר נודע לשאה החדש, נאסר אל-דין, על התבצרותם של הבאבים בקבר השייח' טברסי, ועל העימותים ביניהם לבין הכפריים באזור, הוא הורה למנהיגים מקומיים באזור לחסל את הבאבים המתבצרים. מספר מנהיגים מקומיים הגיעו עם כוח שמנה כ-4,000 אנשים, אולם ב-22 בדצמבר הבאבים, להם הייתה תחמושת מועטה בלבד עד אז, הצליחו להפתיע אותם בתקיפת פתע, הרגו כמה מהם ולקחו מהם תחמושת רבה.
לאחר תבוסה זו, השאה הורה לדודו, הנסיך מהדי קולי מירזא, שמונה למושל מחוז מאזנדראן, לחסל את הבאבים, בהדגישו שהבאביות היא כפירה שיש להשמידה. בינואר 1849 המושל הגיע עם כוחותיו, אך המתין לתגבורת נוספת. לבאבים נודע על כך שהוא ממתין לתגבורת ובליל ה-24 בינואר הם תקפו את כוחותיו בהפתעה והביסו אותם. שלושה ימים לאחר מכן, הגיעה התגבורת והתרחש קרב נוסף בין הבאבים לכוחותיו של השאה, בו נהרגו רבים משני הצדדים, כשמצד הבאבים נהרג בין היתר מולא חוסיין בושרואי.
לאחר מכן, הגיעו כוחות נוספים, צרו לחלוטין על הביצורים ומנעו כניסת אספקה למתחם. בחודשים פברואר ומרץ הבאבים הדפו כמה ניסיונות של כוחות השאה לפרוץ למתחם. עד אפריל הבאבים ניצלו את כל אספקת המזון שהייתה בידיהם, ואף אכלו את הסוסים שהיו להם, ולאחר מכן הם נאלצו לאכול את העשבים שצמחו במתחם. לבסוף, המושל הבטיח לבאבים שאם ייכנעו, כוחותיו לא יפגעו בהם, והבאבים הסכימו לכך. עם זאת, ב-9 במאי כאשר הבאבים שנותרו בחיים יצאו, המושל הפר את הבטחתו ומרביתם נטבחו על ידי כוחותיו וחלק נאסרו.
חלק מההרוגים בעימות נחשבים בעיני הבאבים והבהאים כמרטירים. בין ההרוגים היו שמונה מבין "אותיות הח"י"; קודוס, האחרון באותיות הח"י,  נכלא בעיר הסמוכה בארפורוש ולאחר זמן קצר נרצח על ידי המון זועם בעיר. ההרוגים בין "אותיות הח"י" היו : קודוס, מולא חוסיין בושרואי, מירזא מוחמד חסן בושרואי (אחיו של מולא חוסיין), מירזא מוחמד באקר בושרואי (אחיינו של מולא חוסיין), מולא מחמוד ח'ואי, מולא יוסוף ארדבילי, מולא ג'ליל אורומי, מולא אחמד מראע'י, מירזא מוחמד עלי קזויני.
מטרותיהם של הבאבים בעימות

מטרותיהם של הבאבים בעימות אינן ברורות לגמרי, אך ישנן כמה עדויות שיכולות להצביע עליהן. לפי עדות של אחד הבאבים, כאשר הם הגיעו לקבר השייח' טברסי, בושרואי אמר להם שאין להם ברירה אלא למות כמרטירים. לפי אותה עדות, באחת ההתכתבויות שלו במהלך המצור עם מושל מאזנדראן, מהדי קולי מירזא, בושרואי אמר שהם יצאו ממשהד במטרה להפיץ את האמת, בין אם על ידי שכנוע או באמצעות החרב, או למות כמרטירים. כמו כן, בחלק מהמכתבים למושל, בושרואי גידף את השאה והתבטא כנגד השלטונות באופן חריף.  לעומת זאת, כאשר המושל האשים את הבאבים שמטרתם היא להפיל את השאה, בושרואי אמר שאין להם עניין בשלטון בעולם הזה. בעדויות השונות מהאירוע, ישנן התייחסויות של בושרואי ושל הבאבים למאבקם נגד השלטונות כג'יהאד, ולשלטונות כ"כופרים" ו"עובדי אלילים". לפי עדויות אלה נראה כי לבאבים היו רגשות דתיים עזים והם שאפו להפיץ את אמונתם, וכי הם היו מוכנים להילחם בשלטונות ואף להקריב את חייהם. נראה גם כי השלטונות ראו את מעשיהם של הבאבים כמרידה בהם.
חלק מהחוקרים תיארו את העימות בשייח' טברסי ואת העימותים הנוספים בין הבאבים לשלטון כמרידות או התקוממויות של הבאבים. הבהאים, לעומת זאת, מציגים את פעולותיהם של הבאבים כהגנה עצמית כנגד הרדיפה הדתית שהם סבלו מצד השלטונות ואנשי הדת השיעים. הבהאים גם מדגישים כי לבאבים לא הייתה כל כוונה לפעול נגד השלטונות. החוקר דניס מק'יואן טוען שהבאבים לא הכריזו בשום שלב על ג'יהאד התקפי נגד השלטונות, בין היתר  בשל סיכויי ההצלחה הנמוכים שלהם. עם זאת, הוא טוען שסירובם להכיר בסמכויות של השלטון ושל אנשי הדת הביאו לעימותים בין הצדדים, ומשהסלימו העימותים החלו הבאבים להשתמש במונחים של ג'יהאד הגנתי ושל מרטיריות.
לאחר העימות

העימות במתחם שייח' טברסי היה הראשון והחשוב בסדרה של עימותים בין הבאבים לבין השלטונות, כאשר לאחריו היו עימותים נוספים בעיר זנג'אן בין מאי 1850 לינואר 1851, ושני עימותים בעיר נייריז – הראשון בשנת 1850 והשני ב-1853. עימותים אלה גם הם גבו את חייהם של באבים רבים, ובין השנים 1850-1848 נהרגו כ-5,000-4,000 באבים. בשנת 1850 השלטונות הוציאו את הבאב להורג.
הנה בא השלום

"הנה בא השלום" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1978 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האולפן ה-14 של הזמרת, רגשות מעורבים.
על השיר

"הנה בא השלום" נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי נורית הירש, שגם הפיקה אותו. הוא נכתב בהשראת חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים. ב-8 במאי 1978 נכנס השיר לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-22. ב-19 ביוני עלה למקום השביעי, שיאו במצעד. לבסוף, לאחר אחד-עשר שבועות צעידה רצופה, יצא ב-24 ביולי מהדירוג. במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע בשיאו למקום החמישי.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1978)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1978)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1978)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1978)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 7 |  |
|  ישראל | גלי צה"ל | 8 |  |
ראו גם

חורף 73
שיר לשלום
הערות שוליים

↑  רגשות מעורבים באתר סטריאו ומונו
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 8 במאי 1978. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 19 ביוני 1978. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 24 ביולי 1978. פזמונט
| אילנית |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | עמיחי בגבול ירדן • אילנית לילדים • אילנית בשירי חגים לילדים (מס' 1) • אילנית (1972) • אילנית (1974) • להיטים לילדים • שירי משוררים לילדים • שירו שיר לשמש • בואו ונשיר ביחד • טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת • סולו? הופעה פומבית • תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים • שירים שילדים אוהבים והשירים היפים של מרים ילן-שטקליס • רגשות מעורבים • אל הדרך • מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים • אולי עוד פעם • סרט בשחור לבן • בוא נתחיל מבראשית • חלום ברזילאי • ישראלית |  |
| אלבומי אוסף | הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית • שירי הייצוג של ישראל • להיטי הזהב של אילנית • ארבעה צדדים • עכשיו כולם ביחד • 21 הלהיטים הגדולים של אילנית • כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה • נאסף תשרי, אוסף מס. 3 • אי שם – אוסף שירי הפופ והייצוג • ללכת שבי אחרייך – אוסף שירי ארץ ישראל • כל מקום – אוסף שירים בינלאומיים • שיר של יום חולין – אוסף הבלדות • ושוב איתכם – אוסף שירי אילן ואילנית • המיטב • אוסף להיטים • שירים ליום חולין – אוסף כפול |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1973 • ישראל באירוויזיון 1973 • אירוויזיון 1977 • ישראל באירוויזיון 1977 • אילן ואילנית • שלמה צח |  |
| אילנית – שירים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-60 | "שיר בארבעה בתים" |  |
| שנות ה-70 | "אהבתה של תרזה די מון" • "רק הירח" • "פעם לאהוב" • "לאורך השדרה שאין בה איש" • "איש הסתיו" • "גוליבר" • "אי שם" • "אין מקום בחוף" • "עכשיו אני יודע" • "אחיי גיבורי התהילה" • "ללכת שבי אחרייך" • "אהבה אחת קטנה" • "אבל המנגינה" • "Chaque matin la joie du monde" • "אם ייפול הכוכב שלי" • "עיר אחרת" • "כי הנני בא" • "כשקיבלו את התורה" • "כשיבוא שלום לארץ" • "שירו שיר לשמש" • "שלום" • "כך היה כך יהיה" • "הכרתי פעם איש" • "האוניות חזרו" • "ילד בקרקס" • "עפרוני" • "דניאל" • "שיר של יום חולין" • "אל תשמעי לקול ליבך" • "ארץ" • "אדם רחוק" • "אהבה היא שיר לשניים" • "הנה הלילה" • "תבורכי" • "הנה ימים באים" • "הנה בא השלום" • "רגשות מעורבים" • "היי דנה" |  |
| שנות ה-80 | "אני לא מאמינה" • "פעם בשנה" • "חמסין של ניסן" • "הבית של פיסטוק" • "בשביל אל הכפר" • "עד עולם" • "אל הדרך" • "פרפר נחמד" • "נחמה" • "בשורה טובה" • "תצלום ישן" • "הלב" • "שיר על נחלים" • "אולי עוד פעם" • "בואו בואו" • "אם ובנה" • "בללייקה" • "עכשיו כולם ביחד" • "חלק בעולם" • "הנחמה היחידה" • "רק בינתיים" • "סרט בשחור לבן" • "קחי נשימה" • "חבר" |  |
הנסיך הקטן (בית קפה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית קפה, חנות ספרים 
 על שם:  הנסיך הקטן 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2001
 תאריך פתיחה רשמי:  2001 
 קואורדינטות:  32°04′17″N 34°46′22″E﻿ / ﻿32.07136111°N 34.77288889°E﻿ / 32.07136111; 34.77288889
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) הנסיך הקטן(למפת תל אביב רגילה) הנסיך הקטן(למפת גוש דן רגילה) הנסיך הקטן(למפת גוש דן מוגדלת) הנסיך הקטן  he הנסיך הקטןhe הנסיך הקטןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הנסיך הקטן הוא בית קפה וחנות לספרי יד שנייה שנקרא על שם ספרו של אנטואן דה סנט-אכזופרי, "הנסיך הקטן". בית הקפה פעל בסמטה פלונית בתל אביב ומשך אליו סופרים, משוררים ואנשי רוח רבים והיה למוקד של חיי תרבות בתל אביב.
היסטוריה

'הנסיך הקטן' נוסד ברחוב קינג ג'ורג' בשנת 2001 על ידי נעים כהן, בנו של סוחר ספרים, ופעל בתחילה כחנות ספרי יד שנייה בלבד. לאחר כשנתיים של פעילות בחנות הספרים החליט כהן להרחיב את פעילותו ולפתוח בסמטה פלונית הסמוכה בית קפה המשולב עם חנות ספרים תחת אותו השם. בתחילה נתון היה המקום בקשיים, אולם לאחר הרחבת הפעילות למתכונת של 24 שעות ביממה, צבר פופולריות. על רקע הסמטאות הציוריות ביניהן הוא ממוקם ומדפיו עמוסי הספרים המצהיבים, הפך הנסיך הקטן למקום מפגש מרכזי של אנשי רוח ותרבות בתל אביב. עם פוקדיו הנודעים נמנו המשורר, המתרגם והעורך יהודה ויזן, העיתונאי והיוצר רועי צ'יקי ארד, הצייר והמשורר  טל סלוצקר, הסופרת שהרה בלאו, המשוררת אפרת מישורי המשורר והמו"ל שלמה קראוס, הסופר יורם קניוק, המשורר והמתרגם אהרן שבתאי ובתו המחזאית ננו שבתאי, המוזיקאי יצחק קלפטר, המשורר מתי שמואלוף, הסופר והעורך רן יגיל, המוזיקאי קובי אוז, יגאל סרנה, פרופ' דן לאור, המשוררת דפנה שחורי, סבינה מסג, המשוררת מאיה בז'רנו, שלמה שבא, רועי חן, השחקן איתי שגב, המתרגם גיורא לשם, יהונתן גפן, המשוררת יודית שחר, המשורר רומן באימבאיב ורבים אחרים.
פרופ' גבריאל מוקד אמר על המקום:
"'הנסיך הקטן' הוא הדבר הקרוב ביותר שיש בעיר כיום למה שהיה פעם 'כסית'. זה הדבר הכי בוהמי, מקסים וסימפטי שיש בעיר. כמו שהייתי יושב פעם ב'כסית' ובבר האדום עם אבידן ויונה וולך ואחרים, ככה ישבתי עם המשוררים הצעירים עכשיו ב'נסיך'."
במהלך שנות פעילותו נהג בית הקפה לקיים ערבי הקראת שירה מגוונים, אירועי השקת ספרים ואף אירח את חתונתה של השחקנית ריקי בליך, מהלקוחות הקבועים של בית הקפה. גלריה מתחלפת של יצירות צילום ורישום הוצגה על קיר חדר הכניסה ויותר מעשרת אלפים ספרים משומשים למכירה ולמסירה עיטרו את קירות המקום.
בסוף שנת 2010, בעקבות הגבלת שעות פעילות המקום על ידי עיריית תל אביב ומחלוקת עם בעלי הבניין, נסגר בית הקפה. לקראת סגירתו ערכו יושביו הקבועים ערב שירה לפרידה מן המקום והקדישו לו משיריהם שנכתבו במיוחד לכבודו. לקראת סגירתו, יהודה ויזן כתב על בית הקפה ב"טיוטה להספד":
"בשיאו שרר בנסיך הקטן קסם שאין שני לו, כאילו שחה המקום בעננת שכינה. כל רגע היה חווייתי בתכלית ומלא מתח ומשמעות. יכולת להתאהב בכולם וכל ויכוח סוער היה לאקט אינטימי ואינטנסיבי. מישהו שפך עליי כוס מים כי ביקרתי את שירתו, מישהו קם מן השולחן, מישהו צעק, הכל היה אלים וחם וחשוב נורא. הנסיך היה ללב הפועם של הספרות העברית. לרגע, הכל קרה שם, ונדמה היה כי יש ספרות בארץ ישראל..."
ב-2013 בית הקפה נפתח מחדש ברחוב המלך ג'ורג' 19.
גלריה

חצר בית הקפה
חלל פנימי
רועי צ'יקי ארד, אהרן שבתאי וננו שבתאי יושבים בנסיך הקטן
מודעת פרידה
הערות שוליים

↑  קרן נתנזון, חתונה בשכונה, באתר ynet, 29 ביוני 2008
↑  יהודה ויזן‏, טיוטא להספד: עם סגירתו של הנסיך הקטן, באתר וואלה, 25 בנובמבר 2010
התפרצות הואי של הר פוג'י

| --- | --- |
הר פוג'י מדרום. מסומנים לועות הואי מספר אחד, שניים ושלושה ומכתש הוֹאי, מספר 4.
הר פוג'י מדרום. מסומנים לועות הואי מספר אחד, שניים ושלושה ומכתש הוֹאי, מספר 4.
 סוג:  התפרצות הר געש
 תאריך התחלה:  16 בדצמבר 1707
 תאריך סיום:  1 בינואר 1708
 משך האסון:  16 בדצמבר 1707 – 1 בינואר 1708 (17 ימים)
 נפח ההתפרצות:  0.8 קמ"ק
 נזק:  אפר געשי עד 100 ק"מ מההר, הצפות
 קואורדינטות:  35°21′28.8″N 138°43′51.6″E﻿ / ﻿35.358000°N 138.731000°E﻿ / 35.358000; 138.731000
 מפה המפרטת את עובי שכבת האפר שנוצר בהתפרצות הוֹאי
הר פוג'י. בתמונה רואים גם את מכתש הוֹאי
התפרצות הוֹאי של הר פוג'י (ביפנית 宝永大噴火 – הוֹאי דאי פונקה) אירעה ב-1707.
במהלך ההיסטוריה התפרץ הר פוג'י בצורה משמעותית כמה פעמים. בשנת 684 בתקופת אסוקה (710-538) פלט ההר לבה שחצתה אגם למרגלותיו לשניים (התפרצות ג'וגאן). משנת 781 יש רישומים על 17 התפרצויות של הר הגעש, 12 מתוכן בתקופת הייאן (794 - 1185). התפרצות הואי התרחשה בתקופת אדו (1868-1603). ההתפרצות קרויה על שמה של תקופת הואי (宝永 – "נצח משגשג"), תקופה בת 8 שנים (1704 עד 1711), חלק מתקופת אדו, כיוון שהתחוללה בשנה הרביעית לתקופה זו.
בהתפרצות הואי לא הייתה זרימת לבה, אבל ההר פלט כמויות גדולות של אפר געשי שהתפזר על פני שטחים נרחבים סביב הר הגעש, והגיע אפילו עד לאדו (כיום טוקיו), כמעט 100 קילומטרים מהר פוג'י. נפח האפר שנפלט מההר נאמד בכ-800 מיליון מטרים מעוקבים. ההתפרצות הייתה פליניאנית ועצמתה הייתה VEI=5.
ההתפרצות אירעה בצדו הדרום־מערבי של הר פוג'י ויצרה שלושה לועות געשיים חדשים המכונים לועות הואי מספר אחד, שניים ושלושה. הר פוג'י לא התפרץ מאז.
אסונות משניים

בשנה שלאחר התפרצות הואי עלה הנהר סאקוואה על גדותיו עקב הצטברות אפר געשי על קרקעיתו, והציף שטחים. לאסון תרמו חלקית פעולותיהם של איכרי הסביבה: האפר הגעשי שנפלט בהתפרצות התפשט על פני שטחים נרחבים וכיסה שדות מעובדים מזרחית להר פוג'י. על מנת להציל את השדות פינו האיכרים את האפר לאתרי פסולת והאפר רוכז שם בגבעות חול. הגשמים שטפו את גבעות האפר הגעשי לתוך ערוצי הנחלים והם הפכו רדודים יותר. לתוך הנהר סאקוואה נשפכו כמויות רבות של אפר געשי והן יצרו סכרים טבעיים לאורך הנהר. ב-7 וב-8 באוגוסט 1708, שנה אחרי ההתפרצות, גרם גשם סוחף למפולות של אפר געשי ובוץ שפרצו את הסכרים והציפו את מישור אשיגארה.
הערות שוליים

↑  Global Volcanism Program | Fujisan, Smithsonian Institution | Global Volcanism Program (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 001212492
הרברט פייגל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 בדצמבר 1902 ליברץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 ביוני 1988 (בגיל 85) מיניאפוליס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת איווה 
 זרם:  פוזיטיביזם לוגי
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המדע
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  שליק, ויטגנשטיין, פופר
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטריה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1941) פרס וינה למדע (1972) 
 
הרברט פייגל (בגרמנית: Herbert Feigl)‏ (14 בדצמבר 1902 – 1 ביוני 1988) היה פילוסוף יהודי-אוסטרי, חבר החוג הווינאי.
קורות חיים

נולד בליברץ, בוהמיה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית, היום צ'כיה) ולמד באוניברסיטת וינה. תחת הנחיית מוריץ שליק, מייסד החוג הווינאי, למד פילוסופיה ופיזיקה. ב-1927 קיבל תואר דוקטור על מאמרו "סיכוי וחוק: ניתוח אפיסטמלוגי של תפקידי ההסתברות והאינדוקציה במדעי הטבע"". את ספרו הראשון "תאוריה וניסוי בפיזיקה"" פרסם ב-1929. לצד היותו חבר פעיל בחוג הווינאי, היה בין חברי החוג הבודדים (ביניהם שליק ופרידריך וייסמן) שניהלו דיונים מקיפים עם לודוויג ויטגנשטיין וקרל פופר.
ב-1930, לאחר שזכה למלגת רוקפלר, פגש פייגל באוניברסיטת הרווארד, את הפיזיקאי פרסי ויליאמס ברידג', הפילוסוף וילארד ואן אורמאן קוויין ואת הפסיכולוג סטנלי סמית', שאת כולם ראה כנשמות אחיות. כעבור שנה, יחד עם אלברט בלומברג במאמרו "פוזיטיביזם לוגי: תנועה אירופית חדשה", טען בזכות שינוי שם התנועה ל"אמפיריציזם לוגי" עקב ההבדלים שבין הפילוסופיה של המדע המודרנית והפוזיטיביזם המוקדם.
ב-1931, נשא פייגל את מריה קספר והיגר עמה לאיווה, ארצות הברית, שם השתלב בפקולטה לפילוספיה של אוניברסיטת איווה. כעבור שנתיים נולד בנו, אוטו. ב-1933 זכה למשרת פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מינסוטה, משרה בה החזיק במשך 31 שנים. קשריו האישיים והמקצועיים הקרובים עם וילפרד סלרס הניבו מפעלים משותפים רבים, ביניהם הספר "קריאות בניתוח פילוסופי" והירחון "Philosophical Studies". ב-1953 בסיוע מענק מקרן היל, הקים את מרכז מינסוטה לפילוסופיה של המדע.
פייגל פרש ב-1971, ונפטר מסרטן ב-1988 במיניאפוליס.
המצור על מאסיליה

המצור על מאסיליה ושני הקרבות הימיים שניטשו במהלכו אירעו ב-49 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר. מאסיליה (Massilia), מרסיי של ימינו, נוסדה ב-600 לפנה"ס לערך על ידי מתיישבים יוונים מפוקאיה שבאיוניה. היא הייתה מראשית תולדותיה עיר נמל משגשגת, הייתה קשורה בברית עם רומא ואף סייעה לה במלחמתה נגד חניבעל. כשפרץ העימות הפוליטי-צבאי בין יוליוס קיסר לפומפיוס, התייצבה מאסיליה לצדו של פומפיוס. לעיר נודעה חשיבות אסטרטגית רבה לניהול המערכה של יוליוס קיסר נגד לגיונותיו של פומפיוס בהיספניה, ועל כן הטיל עליה מצור וניסה לכובשה. דומיטיוס אַהֶנוֹבַּרְבּוּס, מראשי המתנגדים לקיסר נשלח לסייע למאסילים. תוך כדי המצור ניצחו אוניותיו של קיסר בשני קרבות ימיים הן את המאסילים והן את צי המשלוח הרומי ששוגר לעזרתם. העיר הוכרעה בסופו של דבר על ידי חיילי קיסר, נכנעה לו, אך עצמאותה לא נפגעה.