stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחוזות יפן
סוגי מחוזות > הוקאידו

המונח "דוֹ" (פרובינציה) שימש במקור לאזורים המורכבים ממספר פרובינציות, כמו טוקאידו. המונח משתמש בקנג'י של המילה "דרך", והקיסר טמו נחשב כטובע המונח.
הוקאידו, הפרובינציה היחידה כיום, לא היה אחת משבע הפרובינציות המקוריות (הוא נודע בשם "אֶזוֹ" בתקופה הטרום מודרנית). שמו המודרני הגיע ככל הנראה מאחד החוקרים היפניים הראשונים שהגיעו לאי, מָטְסוּאוּרָה טָקֵשׁירוֹ. מכיוון שהוקאידו אינו מתאים לסיווגי ה-"דו" הקיימים, הומצאה עבורו קטגוריה חדשה.
ממשלת מייג'י סיווגה את הוקאידו תחילה כ"התיישבות נציגותית" (kaitakushi 開拓使), ומאוחר יותר חילקה את האי לשלושה מחוזות (סאפורו, הַקוֹדאטֶה ונֶמוּרוֹ). כל השלושה התאחדו למחוז הוקאידו בשנת 1886. סיומת ה-"קן" מעולם לא נוספה לשם, ועל כן סיומת ה-"דו" קיבלה גם היא משמעות של מחוז.
כאשר צורף הוקאידו ליפן, רשת התחבורה באי הייתה דלילה, ועל כן חולק המחוז למחוזות-משנה אשר יכלו למלא תפקידים מנהלתיים של ממשלת המחוז, וכך לעקוב מקרוב אחר פיתוח האי. מחוזות-משנה אלה עדיין קיימים כיום, על אף שהם מחזיקים בפחות כוח מאשר היה להם לפני מלחמת העולם השנייה: כיום הם קיימים בעיקר למטרות בירוקרטיות.
"מחוז הוקאידו" הוא למעשה מונח מיותר, על אף שמדי פעם נעשה בו שימוש על מנת להבדיל בין ממשלת המחוז לאי עצמו. ממשלת המחוז מכנה עצמה "ממשלת הוקאידו" להבדיל מ"ממשלת מחוז הוקאידו."
העיר הגדולה ביותר ובירת מחוז הוקאידו היא העיר סאפורו, העיר החמישית בגודלה ביפן. עיר גדולה נוספת היא הקודאטה.
סוגי מחוזות > טוקיו-טוֹ

האזור המטרופוליטני (טוֹ) היחיד ביפן הוא טוקיו. לאחר ביטול שיטת הנחלות הפיאודליות, טוקיו-פוּ (מחוז עירוני כמו קיוטו ואוסקה) הכיל מספר ערים, שהגדולה שבהן היא העיר טוקיו. טוקיו עצמה חולקה ל-15 רבעים.
בשנת 1943, שונה סיווג טוקיו-פו לטוקיו-טו, ורובעיה של טוקיו הפכו לרבעים מיוחדים, כאשר רשויות מקומיות נכנסות תחת סמכות המחוז, ולכל רובע אספה מחוקקת וראש עירייה משלו. מספר פרוורים, כפרים ועיירות מסביב לעיר הפכו גם הם לרבעים, והביאו את מספרם ל-35.
הסיבה לארגון מחדש זה הייתה לאחד את מינהל האזור על ידי ביטול רשויות ברמות שונות. הממשל המרכזי היה מעוניין בשליטה רחבה יותר על העיר בשל מצבה המדרדר של יפן במלחמת העולם השנייה, ובשל האפשרות של מקרה חירום במטרופולין.
לאחר המלחמה, אולצה יפן לְבַזֶר את טוקיו בשנית, על פי התנאים הכללים לדמוקרטיזציה שהוכתבו בוועידת פוטסדאם. סימני השפעת הממשל על העיר טוקיו נעלמו בתקופה זו, והרבעים זכו למעמד מוניציפלי, אשר התחזק עם הזמן. מבחינה מינהלתית, רובעי טוקיו כיום כמעט ואינם נבדלים מכל רשות מקומית אחרת.
הרפורמות שנערכו לאחר המלחמה אף שינו את מפת העיר טוקיו. בשנת 1947, 35 הרבעים אורגנו מחדש ל-23 רבעים מיוחדים, מכיוון שרבים נהרגו בהפצצות על העיר במהלך המלחמה, ניצולים רבים עזבו את העיר ורבים מהגברים שגויסו לא חזרו.
ישנם מספר הבדלים במינוח בין טוקיו לשאר המחוזות: כוחות המשטרה וכיבוי האש נקראים צ'וֹ (chō 庁) במקום הוֹנְבּוּ (honbu 本部), למשל. אולם, ההבדל היחיד ברמה המנהלתית בין טוקיו-טו לשאר המחוזות הוא שטוקיו חולשת על ערים כמו גם רבעים. כיום, כשאר לרובעי טוקיו יש דרגת אוטונומיה הקרובה לזו של ערים אחרות במדינה, ההבדל ברמה המנהלתית בין טוקיו לשאר המחוזות הוא מזערי.
ממשלת יפן עדיין מתרגמת את "טוקיו-טו" כ"מטרופולין טוקיו" כמעט בכל המקרים, וממשלתה מכונה "ממשלת המטרופולין טוקיו."
הערות שוליים

↑  Mabuchi, Masaru. "Municipal Amalgamation in Japan," World Bank, 2001
| יפן מחוזות יפן |
| --- | --- | --- |
| חבל הוקאידו | הוקאידו (סאפורו) |  |
| חבל טוהוקו | אאומורי (אאומורי) • איווטה (מוריאוקה) • מיאגי (סנדאי) • אקיטה (אקיטה) • יאמאגטה  (יאמאגטה) • פוקושימה (פוקושימה) |  |
| חבל קאנטו | איבראקי (מיטו) • טוצ'יגי (אוצונומיה) • גונמה (מאבאשי) • סאיטאמה (סאיטאמה) • צ'יבה (צ'יבה) • מחוז טוקיו (טוקיו) • קנאגאווה (יוקוהמה) |  |
| חבל צ'ובו | ניאיגטה (ניאיגטה) • טויאמה (טויאמה) • אישיקווה (קנאזווה) • פוקואי (פוקואי) • יאמאנאשי (קופו) • נאגנו (נאגנו) • גיפו (גיפו) • שיזואוקה (שיזואוקה) • אאיצ'י (נגויה) |  |
| חבל קנסאי | מיאה (צו) • שיגה (אוצו) • קיוטו (קיוטו) • אוסקה (אוסקה) • היוגו (קובה) • נארה (נארה) • וקאיאמה (וקאיאמה) |  |
| חבל צ'וגוקו | טוטורי (טוטורי) • שימאנה (מצואה) • אוקיאמה (אוקיאמה) • הירושימה (הירושימה) • ימאגוצ'י (ימאגוצ'י) |  |
| חבל שיקוקו | טוקושימה (טוקושימה) • קאגווה (טקמאצו) • אהימה (מצויאמה) • קוצ'י (קוצ'י) |  |
| חבל קיושו | פוקואוקה (פוקואוקה) • סאגה (סאגה) • נגסאקי (נגסאקי) • קוממוטו (קוממוטו) • אויטה (אויטה) • מיאזאקי (מיאזאקי) • קגושימה (קגושימה) • אוקינאווה (נהה) |  |
| טוקיו | טוקיו |  |
| טוקיו | מטרופולין טוקיו • 23 הרבעים של טוקיו |  |
| חלוקה מנהלית של מדינות אסיה |
| --- | --- | --- |
|  | אוזבקיסטן • אזרבייג'ן • איחוד האמירויות הערביות • אינדונזיה[3] • איראן • אפגניסטן • ארמניה • בהוטן • בחריין • בנגלדש • ברוניי • גאורגיה[1] • הודו • המלדיביים • הפיליפינים • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טאיוואן[2] • טג'יקיסטן • טורקיה[1] • טורקמניסטן • יפן • ירדן • ישראל • כווית • לאוס • לבנון • מונגוליה • מזרח טימור[3] • מיאנמר • מלזיה • נפאל • סוריה • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • הרשות הפלסטינית[2] • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן[1] • קטר • קירגיזסטן • קמבודיה • קפריסין • רוסיה[1] • תאילנד • תימן |  |
1 חלק משטח המדינה נמצא באירופה. 2 המדינה לא מוכרת על ידי האומות המאוחדות כמדינה רשמית. 3 חלק משטח המדינה נמצא באוקיאניה.
אמיל ברלינר

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1851 הנובר, ממלכת הנובר 
 פטירה:  3 באוגוסט 1929 (בגיל 78) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 שם לידה:  Emile Berliner 
 ענף מדעי:  מיקרופון, מסוק, תגליות והמצאות, הקלטת שמע, פטיפון, היסטוריה של הטכנולוגיה 
 מקום מגורים:  גרמניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות רוק קריק 
 מקום לימודים:  קופר יוניון 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1994)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1987)  מדליית פרנקלין (1929)  מדליית אליוט קרסון (1913)  מדלית ג'ון סקוט (1897) 
 צאצאים:  הרברט סמואל ברלינר  הנרי ברלין (Henry Berline)
 מספר צאצאים:  7
 תרומות עיקריות
 הגרמופון והתקליט, השיטה להקלטה, שכפול, הפצה והשמעה של מוזיקה באמצעות תקליטים שטוחים. בנוסף לכך, המציא ברלינר את המיקרופון לטלפון והיה מעורב בפיתוחו של המסוק ומנועי מטוסים בתצורה רדיאלית.
 
אמיל ברלינר ואחד מהגרמופונים הראשונים
אמיל ברלינר (באנגלית: Emile Berliner; בגרמנית: Emil Berliner; ‏20 במאי 1851 – 3 באוגוסט 1929) היה ממציא יהודי-אמריקאי, יליד גרמניה, הידוע בעיקר עקב המצאת הגרמופון והתקליט, השיטה להקלטה, שכפול, הפצה והשמעה של מוזיקה באמצעות תקליטים שטוחים. ברלינר המציא גם את המיקרופון לטלפון, והיה מעורב בפיתוחו של המסוק ומנועי מטוסים בתצורה רדיאלית. ברלינר גילה עניין רב בהתפתחותו של היישוב בארץ ישראל, והיה מתומכי הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים ומנאמניה.
קורות חיים

ברלינר נולד לסמואל וסאלי לבית פרידמן, בהנובר גרמניה, במשפחה בת 12 ילדים. להוריו הייתה חנות טקסטיל והם חיו בדחק. הוא סיים הכשרה מקצועית בתחום המסחר ועבד במקביל בבית דפוס, על מנת לעזור בכלכלת המשפחה. ברלינר רצה להימנע מגיוס לצבא הפרוסי (בו שירתו כבר כמה מאחיו). בזכות מכר של הוריו, נתן גוטהילף, שהיגר מהנובר ופתח בוושינגטון כלבו, הוסכם שברלינר יצטרף כעובד בעסק.
באפריל 1870 היגר לארצות הברית. הוא עבד בחנותו של גוטהילף במשך שלוש שנים ובמקביל למד אנגלית וכן נגינה בכינור ובפסנתר. הוא החל להתעניין בטכנולוגיית הקול של הטלפון ושל הפונוגרף, המציא ופיתח מיקרופון לטלפון שנרכש על ידי חברת הטלפון בל. ברלינר עבד בבל מ-1877 עד 1883 ולאחר מכן חזר לוושינגטון שם התבסס כממציא עצמאי. במהלך תקופה זו קיבל אזרחות אמריקנית (1881).
בשנת 1876 החל ברלינר לעסוק בניסיונות בהקלטת קול ושנה מאוחר יותר רשם פטנט על המצאה אותה כינה גרמופון, שיטה להקלטה והשמעת צלילים על תקליטים שטוחים. היתרון של התקליט השטוח על גלילי הפונוגרף של אדיסון הוא שתהליך הדפסתם ושכפולם של התקליטים פשוט יותר משכפול גלילי הפונוגרף. כעבור מספר שנים הוא כבר שיווק את הטכנולוגיה שלו לחברות צעצועים. תקוותו הייתה לשווק את המכשיר שלו לא כצעצוע בלבד. ב-1895 הוא הצליח לשכנע קבוצה של אנשי עסקים להשקיע 25,000 דולר וייסד את חברת "ברלינר גרמופון" (Berliner Gramophon).
הבעיה של הגרמופונים הראשונים הייתה השמירה על מהירות אחידה של המשטח שסובב את התקליט. בשנת 1896 ערך ברלינר חוזה עם המהנדס אלדריג' ר' ג'ונסון (Eldridge R. Johnson) במטרה לשפר את מנוע-הקפיץ של הגרמופון זאת עבור הגרמופון החדש שברלינר תכנן. ג'ונסון פנה למכונאי לוי מונטרוס כדי שיעזור לו בייצור מנוע הקפיץ עבור חברת ברלינר. המנועים החדשים סופקו לברלינר עוד באותה שנה (מונטרוס קיבל את פטנט מס' 598,529 על מנוע-הקפיץ הזה ב-8 בפברואר 1898).
בשנת 1897 ייסד ברלינר את הענף הבריטי חברת גרמופון הבריטית (The Gramophone Company) בלונדון. בדצמבר 1898 ייסד יחד עם אחיו יוסף ברלינר, את דויטשה גרמופון (Deutsche Grammophon Gesellschaft) בעיר הולדתם הנובר שבגרמניה, כענף הגרמני של חברת ברלינר גרמופון האמריקאית שהייתה בבעלותו של אמיל. בית החרושת של דויטשה גרמופון בהנובר היה המפעל הראשון בעולם שהוקם במיוחד לייצור תקליטים ותוך עשור אחד כבר ייצר מיליוני תקליטים בשנה.
בשנת 1898 יצא הדגם שנקרא "הגרמופון המשופר" והפעם עם פטנט של אלדרידג' גונסון עם מנוע קפיץ משופר יותר, דגם זה והשיפור בייצור התקליטים ביסס את הטכנולוגיה של הגרמופון והפך אותה למעשית ומקובלת. בשנת 1901 מייסדים ברלינר וג'ונסון את חברת "ויקטור טוקינג משין" (חברת ויקטור למכונות מדברות) לצורך ייצור המוני של תקליטים לגרמופון. כדי לשווק את הגרמופון החתים ברלינר את זמר הטנור אנריקו קארוזו וזמרת הסופרן האוסטרלית המהוללת נלי מלבה (Dame Nellie Melba) על הקלטת תקליטים בשיטתו. כמו כן קנה בארי אוון, שותפו של ברלינר, מהצייר פרנסיס בארואד את הציור "קול אדוניו" (His Master's Voice) וקבע אותו כסמל המסחרי המפורסם של החברה. ברלינר ייסד גם חברות בת של גרמופון בקנדה, בגרמניה ובבריטניה.
ברלינר פיתח גם סוג חדש של נול לייצור תעשייתי של בגדים, אריח אקוסטי וגרסה מוקדמת של מסוק.
ברלינר הטיף לשיפור תנאי התברואה ובריאות הציבור.
חיים אישיים

לברלינר  ולרעייתו קורה לבית אדלר, נולדו שבעה ילדים. בהם נודעו הרברט סמואל ברלינר שהיה המייסד והבעלים של חברת ההקלטות הקנדית הראשונה, ששרדה עד שנות ה-70 וכן הנרי ברלין (Henry Berline) שהיה חלוץ תעופה משמעותי בעל פיתוחים מרשימים גם בתחום המטוסים וגם בתחום המסוקים.
ברלינר נפטר מהתקף לב בגיל 78 ונקבר לצד בנו, אוליבר, בבית הקברות רוק קריק בבירה וושינגטון.
הערות שוליים

↑  The "Gramophone" in Deutsche Grammophon
↑  Herbert Samuel Berliner: הרברט סמואל ברלינר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258395605171  PLWABN: 9813249847405606  BnF: cb140019473 (data)  CiNii: DA12028390  GND: 116136146  ISNI: 0000 0000 8235 9869  LCCN: n84804050  MusicBrainz: 4de55402-e369-4c48-9850-7248403f507a  NKC: ntk2017962911  NTA: 125269552  SNAC: w6tg0q17  VIAF: 54892311   WorldCat (עם VIAF): 54892311
ג'רי גרינפילד

| --- | --- |

ג'רי גרינפילד, 2010
 לידה:  14 במרץ 1951 (בן 73) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ויליסטון 
 השכלה:  אוברלין קולג'  Sanford H. Calhoun High School 
 מספר צאצאים:  1 
 
ג'רי גרינפילד (באנגלית: Jerry Greenfield; נולד ב-14 במרץ 1951) הוא איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי, ממייסדי חברת בן אנד ג'ריס.
קורות חיים

גרינפילד נולד בברוקלין למשפחה יהודית, וגדל בלונג איילנד. בתחילה ניסה להתקבל ללימודי רפואה, אך לא הצליח בכך.
בעת שלמד בקולג' באוהיו עבד כמוכר גלידה בקפיטריה המקומית, ולאחר מכן עבד כטכנאי מעבדות בניו יורק, והתגורר בדירת שותפים עם חבר נעוריו בן כהן.
בשנת 1978 פתחו גרינפילד וכהן חנות גלידה ראשונה בשם "בן אנד ג'ריס" בתחנת דלק בברלינגטון, ורמונט, לאחר שהשניים נטלו לשם כך הלוואה של 4,000 דולר.
עם הצלחת החברה ברחבי ארצות הברית כיצרנית גלידות ארוזות, החליט גרינפילד יחד עם שותפו כהן להעביר דרך קבע חלק ניכר מרווחי החברה למטרות נדבנות.
לאחר מכירת חברת בן אנד ג'ריס לחברת יוניליוור בשנת 2000, חדל גרינפילד מלשאת בה תפקיד רשמי, אך נשאר פעיל במידת מה בניהולה.
הוא נשוי ואב לילד.
החרם על מכירת מוצרים ביהודה ושומרון

ב-19 ביולי 2021 הודיעה יוניליוור על כוונתה להפסיק את מכירת מוצריה בשטחים הפלסטיניים. בעקבות ביקורת מצד ישראל ומדינות שונות בארצות הברית, פרסם גרינפלד (ביחד עם בן כהן) מאמר בניו יורק טיימס בו טענו השניים כי הפסקת הפעילות ב"שטחים הכבושים" אינה חרם על ישראל, וכי מדובר ב-”החלטה חשובה המקדמת שלום“. לדעתם מדיניות ממשלת ישראל מהווה מכשול לשלום ומפרה את זכויות האדם הבסיסיות של הפלסטינים, וכי כיהודים בעצמם הם תומכים במדינת ישראל, אבל דוחים את הטענה כי ביקורת נגדה היא בבחינת פעולה אנטישמית או תמיכה בארגון BDS.
הערות שוליים

↑   בנט כהן וג'רי גרינפילד, מייסדי בן אנד ג'ריס: הפסקת הפעילות בשטחים הכבושים אינה חרם על ישראל, באתר הארץ, 29 ביולי 2021
We’re Ben and Jerry. Men of Ice Cream, Men of Principle., New York Times, July 28, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449095005171  PLWABN: 9810554391705606  CiNii: DA12184454  ISNI: 0000 0000 2809 8741  LCCN: n86011127  NDL: 00721895  NTA: 195124995  SUDOC: 155974920  VIAF: 8858719   WorldCat (עם VIAF): 8858719
סיד סיזר

| --- | --- |

סיד סיזר, 1959
 לידה:  8 בספטמבר 1922 יונקרס, ניו יורק
 פטירה:  12 בפברואר 2014 (בגיל 91) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט סיני 
 שם לידה:  Isaac Sidney Caesar 
 סוגה מועדפת:  ג'אז 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1946–2006 (כ־60 שנה)
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי
 www.sidcaesar.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אייזק סידני "סיד" סיזר (באנגלית: Isaac Sidney "Sid" Caesar; ‏8 בספטמבר 1922 – 12 בפברואר 2014) היה קומיקאי אמריקאי יהודי, זוכה פרס אמי, שנודע ככוכב תוכניות טלוויזיה אמריקאיות משנות החמישים, בהן: Your Show of Shows ו-Caesar's Hour. שנים אחר כך הופיע בסרטים גריז וגריז 2 בתפקיד המאמן קלהון.
ילדותו ונעוריו

סיזר נולד ביונקרס, ניו יורק למקס סיזר ואשתו אידה (לבית רפאל), מהגרים יהודים מרוסיה שהיו בעלי מסעדה. בילדותו שימש מלצר במסעדה המשפחתית ולמד לחקות את מבטאי הלקוחות, כישרון שעשה בו שימוש כשחקן. כבר בגיל צעיר היה מסוגל להישמע כאילו הוא מדבר שפות זרות רבות, בעוד שפלט גיבוב מילים חסרות משמעות במבטא מושלם. סיזר שלט רק באנגלית וביידיש.
בגיל 14 נסע סיזר להרי קטסקיל ועבד כסקספוניסט בלהקת סווינג ולעיתים הופיע במערכונים ברצועת הבורשט. כאשר סיים לימודי תיכון הוא עזב את בית הוריו והחליט כי יעשה קריירה מוזיקלית. הוא הגיע לניו יורק חסר פרוטה וניסה להצטרף לאיגוד המוזיקאים (מאוחר יותר למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד). הוא עבד תקופת מה בתזמורת של מלון נופש בהרי קטסקיל ופיתח את כישרונו הקומי.
בשנת 1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס למשמר החופים האמריקאי, ונשלח לנגן בתזמורת משמר החופים בברוקלין. בבסיס שבו שירת פגש אף את המלחין והפזמונאי ורנון דיוק והם שתפו פעולה בהופעות.
בשנת 1942 סיזר פגש את אשתו פלורנס לוי. לאחר שהצטרף לאיגוד המוזיקאים הוא ניגן תקופות קצרות בתזמורות שונות, בהן תזמורתו של בני גודמן. אולם קטעי הקומדיה שהציג גנבו את ההצגה, והוא התבקש להציג קטעי סטנד-אפ בין המנגינות. עוד בעודו בשרות צבאי, נשלח לפאלם ביץ' בפלורידה שם התכונן להופעה ופגש את המפיק של תוכניות הטלוויזיה שבהן הופיע בשנות ה-50, מקס ליבמן. ב-17 ביולי 1943 התחתן עם פלורנס לוי, לזוג נולדו שלושה ילדים.
קריירה

עם תום מלחמת העולם השנייה התגוררו סיזר ואשתו בהוליווד, אולם למרות מספר הצעות לתפקידי משנה סיזר החליט לשוב לניו יורק, שם קיבל מופע פתיחה במועדון הלילה קופקבנה, לפני כוכב הערב הזמר ג'ו א. לואיס. הוא חבר למקס ליבמן אשר הנחה אותו בהופעה. הופעתו זו הביאה לחתימת חוזה עם סוכנות הכישרונות ויליאם מוריס, לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית. סיזר אף הופיע על בימת ברודוויי במחזמר.
את קריירת הטלוויזיה החל כאשר הופיע בתוכנית האירוח של מילטון ברל. בשנת 1949 נפגש עם סגן נשיא חברת NBC ובעקבות אותה פגישה הוזמן להופיע בסדרת הופעות מוזיקליות בטלוויזיה אשר שודרו בימי שישי. ההופעות זכו להצלחה רבה, אולם נותן החסות, חברת הטלוויזיות אדמירל, לא הצליח לעמוד בביקוש למכשירי הטלוויזיה והתוכנית בוטלה לאחר 26 שבועות.
ב-23 בפברואר 1950 הופיע בפרק הראשון של תוכנית המערכונים והמוזיקה, Your Show of Shows, אשר שודרה במוצאי שבת במשך 90 דקות, בהפקת מקס ליבמן. התוכנית הייתה מיד להצלחת ענק וסיזר הפך לכוכב טלוויזיה. החיקויים של סיזר, בצירוף אורחים מוזיקליים בולטים וצוות הפקה גדול, שבו את לב הקהל. כותבי התוכנית היו אף הם בין כותבי הקומדיות הטובים בתחום, ביניהם: מל ברוקס, ניל סיימון, וודי אלן ואחרים. בשנת 1952 זכה סיזר לראשונה בפרס אמי. בשנים 1951 ו-1952 הוא נבחר לקומיקאי הטוב ביותר בארצות הברית בסקר דעת קהל. הפרק האחרון בתוכנית שודר ב-5 ביוני 1954 והיא הופסקה לאחר 160 תוכניות.
חודשים ספורים אחר כך שב סיזר לככב בתוכנית הטלוויזיה "השעה של סיזר" (Caesar's Hour), תוכנית מערכונים ומוזיקה בת שעה עם רבים מאלה שהשתתפו בתוכניתו הקודמת. בתוכנית זו סיזר היה בעל שליטה מלאה בתכני התוכנית ובהיבטים הטכניים של הפקתה. התוכנית הראשונה עלתה לאוויר ב-27 בספטמבר 1954 בכיכובה של ג'ינה לולובריג'ידה. בתוכנית נעשו פארודיות על סרטים, תוכניות טלוויזיה ואף מחזות אופרה. התוכניות שודרו בשידור חי, כולל הפרסומות שארכו רק שבע דקות בכל תוכנית. רבים מכוכבי הוליווד ביקשו להופיע כאורחים בתוכנית.
בספרו האוטוביוגרפי, "שעותיו של סיזר" (Caesar's Hours), סיזר תיאר את מהותה של הקומדיה שלו כ"הליכה בשני עבריו של הרחוב", שילוב מכוון של קומדיה ופאתוס במסורת הקומיקאים הגדולים של שנות ה-20 וה-30 דוגמת צ'ארלי צ'פלין, לורל והארדי, בסטר קיטון ווו. סי. פילדס. תיאורו המוחשי של חולשות הדמויות ששיחק מצאו קרקע פורייה אצל למעלה מ-60 מיליון צופים בארצות הברית מדי שבוע. סיזר ניחן בתיזמון מושלם, הכנה קפדנית של הדמויות ששיחק וגמישות רבה, כשהוא מסתמך על מגוון גדול של עוויות פנים ונוכחות פיזית מרשימה. אף שהיה ביישן מטבעו, סיזר חגג בדמויות שגילם. הרגע הקשה ביותר עבורו בכל תוכנית היה רגע הפתיחה שאז היה צריך לברך: "ערב טוב גבירותי ורבותי".
תוכנית הטלוויזיה הבאה שלו, בשנת 1958, הייתה "סיד סיזר מזמין אתכם" (Sid Caesar Invites You) ובשנת 1963 שודרו מספר תוכניות מיוחדות בכותרת "כפי שסיזר רואה זאת" (As Caesar Sees It), אשר המשיכו בשנים 1963–1964 בתוכנית "המופע של סיד סיזר" (Sid Caesar Show). בשנת 1963 כיכב בסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם" (It's a Mad, Mad, Mad, Mad World) לצידם של ספנסר טרייסי, מילטון ברל, ואידי אדמס.
שנותיו המאוחרות

בשנות ה-70 וה-80 המשיך סיזר להופיע מדי פעם בתוכניות טלוויזיה ובמועדוני לילה ובתפקידים ראשיים במספר סרטים, בהם: סרט אילם, ההיסטוריה המטורפת של העולם, נמל תעופה 1975 ובתפקיד המאמן קלהון בסרט גריז וגריז 2. הוא הופיע אף בהצגות בברודוויי. בשנת 1977, לאחר ששכח חלק מתפקידו במהלך הופעה במחזה, הוא נגמל מאלכוהול. על מאבקיו בהתמכרות לאלכוהול ולסמים כתב בשני ספרים אוטוביוגרפיים שפרסם. בשנת 1983 אירח את אחת מתוכניות סאטרדיי נייט לייב. בשנת 1986 הופיע בתפקיד פרוש, הסוהר, באופרטה העטלף על בימת המטרופוליטן אופרה.
למרות שזקן, סיזר המשיך להופיע בסרטים, תוכניות טלוויזיה וטקסי פרסים. בשנת 2004 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי השני "שעותיו של סיזר".
שרה מקברייד

שרה אליזבת מקברייד (נולדה ב-9 באוגוסט 1990) היא פוליטיקאית ואקטיביסטית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מדינת דלאוור. שרה מקברייד, חברת המפלגה הדמוקרטית, היא חברת הקונגרס הטרנסג'נדרית הראשונה באמריקה והייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה להיבחר לסנאט באחת ממדינות ארצות הברית (בשנת 2020).
מקברייד כיהנה כחברת הסנאט של דלאוור מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז ינואר 2021. היא הייתה בעבר דוברת לאומית של הקמפיין לזכויות אדם. היא התמודדה בנובמבר 2020 בבחירות לסנאט במדינת דלאוור וניצחה. כחברת הקונגרס הטרנסג'נדרית הראשונה, מקברייד היא כיום הטרנסג'נדרית הבכירה ביותר בתולדות ארצות הברית.
לפני בחירתה, מקברייד הפעילה לחצים להעברת חקיקה מוצלחת בדלאוור לאיסור אפליה על בסיס זהות מגדרית בתחומים כמו תעסוקה, דיור, ביטוח ומקומות ציבוריים. בשנת 2016 היא השתתפה כדוברת בכינוס המפלגה הדמוקרטית ובכך הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שנשאה דברים בכנס מפלגתי גדול בהיסטוריה האמריקאית. בשנת 2018, פרסמה מקברייד את הספר האוטוביוגרפי שלה מחר יהיה אחרת, עם הקדמה מאת ג'ו ביידן. בספר היא תיארה את החרדה שליוותה את תהליך היציאה שלה מהארון כטרנסית בשנת הלימודים האחרונה שלה באוניברסיטה. מקברייד קיבלה את הקרדיט על השפעה בתחום עיצוב הדעות האישיות של הנשיא ביידן וההתפתחויות הפוליטיות בנושאים הקשורים והמשפיעים על טרנסג'נדרים. מקברייד רשמה היסטוריה בבחירות 2024. היא ניצחה בבחירות במחוז דלאוור לנציגות בקונגרס הכללי, ונבחרה להחליף את הנציגה המכהנת ליסה בלאנט רוצ'סטר. היא חברת הקונגרס הטרנסג'נדרית הראשונה בארצות הברית.
ביוגרפיה

שרה מקברייד נולדה בוילמינגטון, לדייוויד וסאלי מקברייד ב-9 באוגוסט 1990. אביה היה עורך דין ואמה הייתה יועצת והמייסדת של בית הספר לאמנויות קאב קאלוווי.
מקברייד סיימה לימודי תואר ראשון באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון בשנת 2013. היא נבחרה כראשת אגודת הסטודנטים באמריקן יוניברסיטי ב-2011. עוד במהלך לימודיה היא כבר החלה לעסוק בהסברה מדינית בין היתר כמייסדת שותפה של תנועת הדמוקרטים הצעירים של דלאוור והייתה מעורבת במערכות בחירות מקומיות למפלגה הדמוקרטית עם בו ביידן, מתיו דן וג'ק מרקל.
אקטיביזם חברתי ופוליטי

מקברייד ציינה שהיא מתעניינת בפוליטיקה מאז שהייתה ילדה. היא עבדה במספר קמפיינים בדלאוור בין היתר של המושל ג'ק מרקל ב-2008 ושל התובע הכללי של דלאוור בו ביידן ב-2010. בשנת 2011 היא נבחרה כנשיאת אגודת הסטודנטים באמריקן יוניברסיטי. היא זכתה לתשומת לב בינלאומית כשיצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה.
היציאה של מקברייד מהארון פורסמה במגוון ערוצי תקשורת: ברשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית NPR, בהפינגטון פוסט ובקרן Born This Way של ליידי גאגא. לאחר היציאה מהארון בו ביידן, התובע הכללי של דלאוור התקשר אליה ואמרה לה "שרה, רק רציתי שתדעי, אני כל כך גאה בך. אני אוהב אותך, ואת עדיין חלק ממשפחת ביידן." ג'ו ביידן שהיה אז סגן הנשיא הביע רגשות דומים, ושיתף שהוא גאה בה ושמח בשבילה. בשנת 2012, מקברייד עשתה התמחות בבית הלבן והפכה לאישה הטרנסג'נדרית מחוץ לארון הראשונה שעבדה שם. מקברייד עבדה במשרד למעורבות ציבורית ולעניינים בין-ממשלתיים בנושאי להט"ב. בנאום שנשאה בשנת 2015 ג'יל ביידן סיפרה את סיפורה של מקברייד והוסיפה: "אנחנו מאמינים שצריך להעריך אנשים צעירים בגלל מי שהם, לא משנה איך הם נראים, מאיפה הם, המגדר איתו הם מזדהים או את מי הם אוהבים".
בינואר 2013, מקברייד הצטרפה למועצת המנהלים של זכויות להט"ב בדלאוור והפכה לנציגה המובילה מטעם המדינה בנושאי חקיקה עבור טרנסג'נדרים בדלאוור. מקברייד ומשפחתה הובילו את מאמצי החקיקה המגנה על תושבי דלאוור מפני אפליה על בסיס זהות מגדרית בתעסוקה, דיור, ביטוח ומקומות ציבוריים. בנוסף לכך שכיהנה כדוברת הראשית של החקיקה, מקברייד בנתה על מערכת היחסים הקרובה שלה עם המושל ג'ק מרקל והתובע הכללי בו ביידן כדי לזכות בתמיכה קולית של שניהם בנושאי הצעות החוק. החקיקה עברה. הצעת חוק מתוקנת התקבלה מחדש על ידי הסנאט ונחתמה על ידי מרקל ביוני 2013. באפריל 2016, מקברייד נאמה במסגרת ועידת TED בהרצאה שכותרתה "מגדר שהוקצה לנו בלידה לא צריך להכתיב מי אנחנו". היא גם הייתה חברה בוועדת ההיגוי של Trans United for Hillary במאמץ לגייס טרנסג'נדרים ותומכיהם לתמיכה בהילרי קלינטון.
ב-28 ביולי 2016, מקברייד הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שנשאה דברים בוועידת מפלגה לאומית במסגרת הוועידה הלאומית הדמוקרטית. היא ספדה לבעלה המנוח אנדרו קריי ודיברה על מחויבותו לזכויות להט"ב.
ב-3 בנובמבר 2020 הפכה מקברייד לטרנסית הראשונה שנבחרה אי פעם לכהן בסנאט בארצות הברית. היא גברה על המועמד הרפובליקני סטיב וושינגטון. לאחר בחירתה אמרה אניס פארקר, שהייתה ראשת העיר הלסבית הראשונה של יוסטון ונשיאת הקרן לניצחון הלהט"ב: "לכל אורך הבחירות פוליטיקאים רבים ניסו להשתמש בקהילה הטרנסג'נדרית כנשק פוליטי, מתוך אמונה שהם יכולים לזכות בפופולריות על ידי העלאת פחד ושנאה. עבור שרה, לנפץ תקרת זכוכית בשנה מקטבת היא תזכורת עוצמתית לכך שהאזרחים כמהים למועמדים העומדים למען הגינות ושוויון (...)".
לאחר זכייתה בפריימריז המפלגה הדמוקרטית בספטמבר 2023, הפכה מקברייד לבחירה המועדפת במדינה הדמוקרטית ברובה. "הלילה הוא הוכחה לתושבי דלאוור שבמדינה ההוגנת הזו, מועמדים נבחרים לפי הדעות שלהם ולא לפי זהותם", אמרה. לדבריה ניצחונה במרוץ הוא עדות לכך שהצליחה לזכות בתמיכת הבוחרים, בזכות המאמץ שהובילה לשיפור מצבם הכלכלי היומיומי, עם קידום צעדים כמו ימי חופשה לצרכים משפחתיים וימי מחלה בתשלום, והגדלת המימון לתוכנית הביטוח הציבורית Medicaid בדלאוור. היא הוסיפה שהיא מקווה להיות מוכרת בקונגרס לא רק בשל זהותה כטרנסית אלא בזכות יכולתה לקדם נושאים דומים גם בקנה מידה לאומי..
חיים אישיים

ב-24 באוגוסט 2014, מקברייד התחתנה עם אנדרו קריי, נכדו של חלוץ מחשבי-העל סימור קריי, בטקס קטן על גג דירתם בוושינגטון הבירה. טקס החתונה נוהל על ידי הבישוף ג'ין רובינסון מהדיוקסיה האפיסקופלית של ניו המפשייר. ארבעה ימים לאחר חתונתם, קריי נפטר מסרטן.
שיכון פקר

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  רמת השרון 
 תאריך ייסוד:  1953 
 על שם:  מרדכי פקר
 קואורדינטות:  32°09′05″N 34°50′17″E﻿ / ﻿32.151365908074°N 34.838057780944°E﻿ / 32.151365908074; 34.838057780944
  (למפת גוש דן מוגדלת) שיכון פקר(למפת גוש דן רגילה) שיכון פקר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שיכון פקר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שיכון פקר
 
שיכון פקר הוא שכונה היסטורית ברמת השרון, המהווה כיום חלק משכונת קריית יערים, בצפון-מערב העיר. השכונה הוקמה בשנת 1953 כמענה למצוקת הדיור של ניצולי השואה מהעיירה נובוסליצה בחבל הארץ ההיסטורי בסרביה (כיום באוקראינה), אשר התגוררו באותה תקופה במעברות. בשכונה ניצב בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה", המנציח את זכר קורבנות השואה מהעיירה. בחצר בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, וקיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני השיכון.
שלט הקדשת שיכון פקר הניצב בבית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה" ברמת השרון.
חזית בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה" ברמת השרון.
אנדרטה לזכר קורבנות השואה בנובוסליצה שבבסרביה. האנדרטה מוצבת בחצר בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסוליצה" ברמת השרון.