stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלק בולגאר
הערות שוליים

↑  "Bolgár Elek". Petőfi Irodalmi Múzeum.
↑  Gulyás Pál: Magyar Írói Álnév Lexikon, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1978. (529. oldal)
↑  "Bolgár Elek". Petőfi Irodalmi Múzeum.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest VII. ker. polgári akv. 1520/1908. folyószám alatt.
↑  3108/1914. sz. budapesti törvényszéki ítélet.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb120424496 (data)  GND: 127082735  ISNI: 0000 0000 9925 3729  LCCN: n84036247  NLA: 35590745  VIAF: 38309819   WorldCat (עם VIAF): 38309819
אריאל נגואוקם

אריאל תיירי נגואוקם (בצרפתית: Ariel Thierry Ngueukam; נולד ב-15 בנובמבר 1988) הוא כדורגלן קמרוני המשחק ביילבס בעמדת החלוץ.
קריירה

נגואוקם התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות.
בשנת 2011 הצטרף לקבוצת JIPPO מליגת המשנה בפינלנד.
ב-13 באוגוסט 2012 נגואוקום חתם בלהאטי מליגת העל הפינית. בלהאטי הוא שיחק עד סוף עונת 2012 וכבש 7 שערים ב-9 משחקים.
בינואר 2013 נגואוקם חתם בדניזליספור מהליגה הטורקית הראשונה, אך בסיום העונה בטורקיה חזר ללאהטי.
לקראת עונת 2015 חתם בSJK, עימה זכה באליפות בסיום העונה ועונה לאחר מכן זכה עימה בגביע.
לפני עונה 2017 חתם ביילבס, בה רשם את עונת השיא שלו בקריירה עם 15 שערי ליגה ב-32 משחקים.
בינואר 2018 חתם באל-ח'ור מליגת העל הקטרית.
ב-11 ביולי 2018 חתם בהפועל רעננה מליגת העל. במרץ 2020 שוחרר מרעננה אשר חויבה לשלם פיצוי על הפרת חוזה.
ב-10 ביולי 2019 נגואוקם חזר לליגה הפינית, כאשר חתם בקופס.
בינואר 2020, נגואוקם חתם בSJK.
הערות שוליים

↑  תום נחום, ‏אריאל תיירי נגואקם חתם ברעננה לשלוש שנים, באתר ONE‏, 11 ביולי 2018
↑  גיל לוין, ‏צרות בשפע: הפועל רעננה נתבעה ע"י פיפ"א, באתר ערוץ הספורט, 4 במרץ 2020
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אריאל נגואוקם".
אנטול גורביץ'

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1916 מוסקבה
 פטירה:  20 בינואר 2005 (בגיל 88) תל אביב
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור, עיצוב במה
 זרם באמנות:  ריאליזם פנטסטי, סוריאליזם
 
אנטול גורביץ (26 במרץ 1916 - 20 בינואר 2005) היה צייר ומעצב תפאורה ותלבושות ישראלי.
ביוגרפיה

גורביץ' נולד ב-1916 במוסקבה שבאימפריה הרוסית, לרחל ולאלכסנדר. בהיותו בן שנתיים, בעקבות מהפכת אוקטובר, עזבה משפחתו לגרמניה. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, בה התגורר עד מותו.
לצד עיסוקו כצייר, עיצב גורביץ' תפאורה ותלבושות להפקות מחול ולהצגות תיאטרון. בתחילה עבד כפועל במה ובהמשך החל לעצב במה להפקות שונות. בשנת 1938 שימש מעצב תפאורה ותלבושות להצגת הבכורה העולמית של המחזה "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט שהוצג על ידי קבוצת תיאטרון חובבים של קיבוץ גבעת חיים.
שירת ב"פלוגת מודדי השדה" (יחידת המיפוי - פלוגה 524) של הצבא הבריטי. הפלוגה, שביצעה עבודות מדידה והכינה מפות צבאיות לשימושים מבצעיים, שרתה בצפון אפריקה, במצרים, בלוב ובתוניסיה. במהלך שירותו הצבאי עיצב תפאורה ללהקה העברית של הצבא הבריטי, "מעין זה" בתוכניתה הראשונה, "מזמרת הארץ" בהשתתפות חנה מרון, יוסי ידין, אליהו גולדנברג, לאה סיטין ואחרים.
מחלוצי יוצרי תיאטרון הבובות בישראל.
ניהל משרד לעבודות גרפיות, "גור עבודות גרפיות".
גורביץ' היה דודו של הצייר והפסל יגאל תומרקין.
היה נשוי לרקדנית והכוריאוגרפית הילדה קסטן. מנישואים אלה, נולד בנו, הבמאי מיקי גורביץ'.
לאחר גירושיו מקסטן, נישא לשחקנית רבקה גור. לשניים נולד בן, אייל.
אנטול גורביץ' הלך לעולמו בגיל 89 ונטמן בבית העלמין ירקון.
ביוגרפיה > ציור

למד ציור בבית הספר לאומנויות בברלין. השתלם בצרפת ובאיטליה. בארץ ישראל השתלם אצל הציירים יצחק פרנקל ומירון סימה.
סגנונו התאפיין בריאליזם פנטסטי קר ונוקשה: את עולמו ברא ממסות גושיות ומצבעים קשים, אטומים ופלאקטיים. דמויותיו קומפקטיות, סגורות, רשומות במתארים חריפים. הקומפקטיות הושגה הודות ליחסי הדמויות עם הסובב אותן ול"קופסאות החלל" שבתוכן שובצו ולהשוואה לאביזרים המתלווים להן. לכן, האדם ביצירותיו נראה כאובייקט בין אובייקטים. בין היתר, השתמש בציוריו בפחם ובצבעי אקוורל.
ב-1939 פרסם חוברת בשם "הצילו!", בהוצאת "פידאה – הוצאת ספרים הומניסטית". החוברת כללה שיר ו-15 חיתוכי לינולאום בנושא רדיפת היהודים בגרמניה. החיתוכים עוצבו בשחור-לבן בסגנון אקספרסיוניסטי-גרמני מובהק המשלב פאתוס בפרימיטיביזם.
בהמשך דרכו, פנה אל החומרים הפלסטיים. גורביץ' החל להשתמש בחטיבות של בלוטות פלסטיות מפוליאסטר, מתיל, מרשתות וממבנים קטנים. העולם הנשקף מיצירות אלה הציג את יתמותו של האדם המודרני, ואת פחד הכיליון וההרס התלוי כחרב מתהפכת מעליו. עם זאת, ישנו אור הבוקע מבעד לעננים ולחושך. בנוסף לציור, עסק אנטול גם בחיתוכי לינולאום ובעיצוב תחריטי עץ.
בשנותיו האחרונות התמקד גורביץ' בציור סוריאליסטי.
ציוריו הוצגו בתערוכות בתל אביב, בירושלים, בסיינה, בפירנצה, ברומא, בסיאטל, בברלין ובמונקו.
ביוגרפיה > עיצוב תפאורה ותלבושות

בין השנים 1936–1986 עיצב גורביץ' תפאורה ותלבושות בתיאטרונים השונים בארץ ישראל ומחוצה לה: "המטאטא", "אוהל", תיאטרון הבימה, "להקטרון", "הבובטרון" של דוד בן שלום (הונזו), תיאטרון הבובות "פיטפוטרון", ללהקה הצבאית העברית של הצבא הבריטי, "מעין זה", הלהקה הצבאית הארצית ועוד.
בשנת 1938 עיצב תפאורה, תלבושות ומסכות להצגת הבכורה של המחזה "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט בביצוע תיאטרון החובבים של קיבוץ גבעת חיים. בשנה זו, עיצב תפאורה ותלבושות גם למחזה הראשון פרי עטה של לאה גולדברג, "ים בחלון", שהוצג ב"תיאטרון עברי" בהנהלתו של אלפרד וולף. ב-1939 עיצב תפאורה ותלבושות להצגה הראשונה של "כל הרוחות" - במה להומור והווי, "כוסות רוח".
גורביץ' התמחה בעיצוב במה ותלבושות ללהקות מחול. שימש כמעצב התלבושות הראשון של "להקת ענבל" בהנהלת שרה לוי תנאי (מאוחר יותר עיצב לה גם תלבושות) ו"להקת הבלט הישראלי" בהנהלת גרטרוד קראוס. בין השנים 1936–1952 עיצב תלבושות להפקותיה של הכוריאוגרפית גרטרוד קראוס. עם הקמת "להקת הבלט הישראלי" של קראוס שימש כמעצב הבית. בנוסף, עיצב תפאורה ותלבושת ללהקת בת שבע, להקת הורה ירושלים ולהקת הרקדן טאלי ביטי.
שימש כיועץ וצייר סקיצות ל"בובטרון של הונזו". לא אחת נעזר הונזו (דוד בן שלום) בסקיצות של גורביץ' להכנת בובותיו השונות..
ב-1969 הוצג מחזה פרי עטו, "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" בתיאטרון הבובות "בובונית", בעיבודה של חנה בן-ארי.
עבודתו האחרונה בתיאטרון הייתה בהצגת "הבית ברחוב שינקין" (תיאטרון הבימה, 1986) בבימוי בנו מנישואיו הראשונים לכוריאוגרפית והרקדנית הילדה קסטן, הבמאי מיקי גורביץ' ובהשתתפות רעייתו השנייה, השחקנית רבקה גור.
בין עבודותיו לתיאטרון

"הבית על הגבול" - "תיאטרון עברי" 1937
"ים בחלון" - "תיאטרון עברי" 1938
"הכלל והיוצא מהכלל" - קבוצת תיאטרון החובבים, קיבוץ גבעת חיים 1938
"כוסות רוח" - "כל הרוחות" 1939
"הנסיכה מאריצה" - "אופרה עממית א"י" (1946)
"שטר השטרות אשר לשלמה" - תיאטרון "המטאטא" (1949)
"הנערה והכושי" - תיאטרון "אוהל" 1952
"אופרה בגרוש" - תיאטרון "אוהל" 1952
"הרופא בעל כורחו" - תיאטרון הבימה (1952)
"חבורה על התמזה" - תיאטרון "אוהל" (1953)
"מלכת היופי" - להקטרון (1962)
"מחלקת התה" - "התיאטרון המודרני" (1963)
"ילדי העולם, הקשיבו" - "הבובטרון של הונזו" (1964)
"נתן החכם" - תיאטרון הבימה (1966)
"אוקסן וניקולט" - תיאטרון "כיס" (1969)
"ירושלים שלי" - תיאטרון "כיס" (1969)
"פרח הסכין והבושם" (ערב מיצירות פדריקו גארסיה לורקה) - בימת צוותא (1969) (עיצוב בובות)
"הורדוס ומרים" - תיאטרון הבימה (1972)
"שלום שלום ואין שלום" - תיאטרון הבימה (1973)
"דוד וגולית"/"דג הזהב" - תיאטרון הבובות "פיטפוטרון" (1974)
"הבית ברחוב שינקין" - תיאטרון הבימה (1986)
בין עבודותיו למחול

"ממקור תימן" ("אשאל אלוהי", "סעי יונה") - להקת ענבל 1950
"פסוקי זמרה" - להקת ענבל 1950
"בעקבי הצאן" - להקת ענבל 1950
תוכנית הפתיחה של להקת "הבלט הישראלי" בהנהלת גרטרוד קראוס 1951
"בשפל" - תיאטרון הבלט הישראלי 1951
"נרקודה" - תיאטרון הבלט הישראלי 1951
"אש בהרים" - תיאטרון הבלט הישראלי 1951
"יעקב ועשיו" - להקת ענבל 1951
"רועים" - להקת ענבל 1951
"שירי עם וריקודי עם" - להקת ענבל 1952 (יחד עם פיני לייטרסדורף)
"מלכת שבא" - להקת ענבל 1952
"כנען" - להקת ענבל 1955
"כיסופים" - להקת ענבל 1955
"שירת דבורה" - להקת ענבל 1955
"על העין" - להקת ענבל 1957
"מדבר" - להקת ענבל 1958
"על כנפי נשרים" - להקת ענבל 1959
"ורד בר - להקת ענבל 1963
"הריקוד המדברי" - להקת הורה ירושלים
"דבקה חיילים" - להקת הורה ירושלים
"ריקוד הקציר" - להקת הורה ירושלים
"מבעד לצעיף" - להקת ענבל 1966
"דבקה תפוח" - להקת ענבל 1966
"כד" - להקת ענבל 1966
"מיניאטורות" - להקת ענבל 1971
"למדבר שאנו" - להקת ענבל 1971
"כיפת הרקיע" - להקת בת שבע 1973
"רעלה" - להקת ענבל 1988
פרסים

בשנת 1945 זכה בפרס ראשון לציור שמן בתערוכה של ציירים בצבא הבריטי. בשנת 1951 זכה בפרס ראשון ושני בתערוכת תכנון תלבושות לריקודי עם.
הערות שוליים

↑  "אשף הבובות מגבעת חיים". עיתון "הארץ". 3 ביולי 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517023205171  GND: 139055282  ULAN: 500484461  VIAF: 95648995   WorldCat (עם VIAF): 95648995 
אנטול גורביץ' לצד עבודותיו. שנות השבעים
"נפקנית הורגת פרפר לבן"
"מנוחת הליצנים ופרפרים"
כריכת החוברת "הצילו".1939
סקיצה לדמות סגנרל של השחקן רפאל קלצ'קין בהצגה "הרופא בעל כורחו". 
תיאטרון "הבימה" 1952
סקיצה להצגה "נתן החכם". תיאטרון "הבימה" 1966
בובות "הבובטרון של הונזו" שנבנו ע"פ הסקיצות של אנטול גורביץ'
אפילפסיה בבעלי חיים

גם לבעלי חיים אחרים מלבד בני אדם יכולה להיות אפילפסיה. היא מאופיינת בהתקפים אפילפטיים חוזרים. אפילפסיה אצל כלבים היא בדרך כלל גנטית. אפילפסיה אצל חתולים ובחיות מחמד אחרות היא נדירה יותר, כנראה משום שאין מרכיב תורשתי של אפילפסיה בחיות אלה.
אפילפסיה אצל כלבים

אצל כלבים האפילפסיה היא תורשתית, לעיתים קרובות. שיעור האפילפסיה/התקפים באוכלוסיית הכלבים הכללית מוערך בין 0.5% ל-5.7%‏. בזנים מסוימים כמו רועה בלגי האחוז יכול להיות הרבה יותר גבוה.
אבחון

יש שלושה סוגים של אפילפסיה אצל כלבים: תגובתית, משנית וראשונית. התקפי אפילפסיה תגובתית נגרמים על ידי נושאים מטבוליים כמו רמת סוכר נמוכה בדם או אי-ספיקת כליות או כבד. אפילפסיה שנגרמת על ידי בעיות כמו גידול במוח, שבץ או טראומה אחרת ידועה כאפילפסיה משנית או סימפטומטית.
באפילפסיה ראשונית או אידיופתית אין שום סיבה ידועה. סוג זה של אפילפסיה מאובחן על ידי שלילה של גורמים אפשריים אחרים להתקפים. כלבים עם אפילפסיה אידיופתית חווים את ההתקף הראשון שלהם בין גיל שנה לשלוש. עם זאת, גיל האבחון הוא רק גורם אחד באבחון אפילפסיה כלבית. מחקר אחד מצא סיבה להתקפים בשליש מן הכלבים בין הגילאים שנה עד שלוש כשהוא מצביע על אפילפסיה משנית או תגובתית ופחות על אפילפסיה ראשונית.
כאשר בעל חיים שסבל מהתקף מובא לווטרינר יבצע הווטרינר בדיקה ראשונית. בדיקה זו יכולה לכלול בדיקה פיזית ונוירולוגית, ספירת דם, בדיקת דם, בדיקת שתן, בדיקות מרה ובדיקת תפקוד בלוטת התריס. בדיקות אלה יעזרו לווטרינר לקבוע האם לבעל החיים יש אכן התקפים אפילפטיים ולסייע בקביעת הסיבה להתקפים, אם יש כזאת. וטרינרים יכולים גם לבקש מבעלי הכלב להכין רישום התקפים המתעד את הזמן, משך, חומרה וההתאוששות מכל התקף וכן גורמים אחרים שיכולים להיות לעזר, כמו שינויים בהרגלי אכילה או שינויים סביבתיים.
אפילפסיה אצל חתולים

התקפים מוקדיים מורכבים נפוצים יותר אצל חתולים מאשר פרכוסים כלליים. התקפים מוקדיים אלה יכולים להיראות כהתנהגות מוזרה או חוסר תנועה מוחלט, מלווים בטיקים בפנים או הפרשת רוק מוגברת. חתולים יכולים לחוות העלאת קצף סביב הפה או איבוד שליטה בשרירים ובשלפוחית השתן.
הערות שוליים

↑  http://www.k9web.com/dog-faqs/medical/epilepsy.html Wiersma-Aylward, A. 1995. Canine Epilepsy. Retrieved August 6, 2007
↑  Podell, M, Seizure classification in dogs from non-referral based population. JAVMA 6 pp 1721-1728 (1995).
↑  The Canine Epilepsy Network, http://www.canine-epilepsy.net/basics/basics_index.html
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אלי (The Last of Us)

| --- | --- |

דמותה של אלי במשחק "The Last of Us Part II"
 הוצאה לאור:  Naughty Dog
 הופעה ראשונה:  "The Last of Us"‏ (2013)
 הופעה אחרונה:  –
 יוצרים:  ניל דרוקמן
 גילום הדמות:  אשלי ג'ונסון בלה רמזי (עיבוד טלוויזיוני)
 מידע
 סטטוס:  חיה
 גיל:  19
 תאריך לידה:  2019 
 מקצוע:  תלמיד, קשת
 אזרחות:  ארצות הברית 
 דמויות קשורות
 משפחה:  אנה (אם ביולוגית; נפטרה) ג'ואל (אב מאמץ; נרצח) דינה (בת-זוג) ג'יי. ג'יי. (בן מאומץ)
 
אלי ויליאמס (באנגלית: Ellie Williams) היא דמות בדיונית המופיעה בסדרת משחקי הווידאו "The Last of Us" מאת Naughty Dog. את דמותה של אלי מגלמת השחקנית אשלי ג'ונסון באמצעות לכידת תנועה ודיבוב; בעיבוד הטלוויזיוני המבוסס על המשחקים, את דמותה של אלי מגלמת בלה רמזי. אלי בת ה-14 מופיעה לראשונה במשחק "The Last of Us"‏ (2013), במהלכו על מבריח למוד סבל וטראומות בשם ג'ואל מילר מוטלת המשימה ללוות אותה ברחבי ארצות הברית הפוסט-אפוקליפטית במטרה להפיק נוגדן למגפה ממנה היא חסינה. בעוד שהשחקנים מקבלים לזמן קצר את השליטה באלי בחלק מהמשחק, בפעולותיה שולטת בעיקר בינה מלאכותית, המסייעת לשחקן בלחימה על ידי תקיפת או זיהוי אויבים. בפריקוול ההרחבה, "The Last of Us: Left Behind", ניתנה לשחקנים לראשונה האפשרות לשחק את דמותה של אלי באופן מלא. במשחק ההמשך "The Last of Us Part II"‏ (2020), משחקים השחקנים את דמותה של אלי בת ה-19 בעודה יוצאת לנקום את מותו של ג'ואל.
את דמותה של אלי הגה ניל דרוקמן, מיוצרי ותסריטאי "The Last of Us", בהשראת דמות אילמת שהתעתדה להופיע בעלילת המשחק "Uncharted 2: Among Thieves" אך לבסוף נגנזה; ואותה הוא פיתח כדמות נשית חזקה שלה מערכת יחסים קרובה עם ג'ואל; במהלך פיתוחו של המשחק הראשון, מערכת יחסיה של אלי עם ג'ואל היווה את המוקד המרכזי עליו נעה ציר העלילה. בנוסף, השחקנית שגילמה את הדמות, ג'ונסון, העניקה השראה רבה להיבטים נוספים באישיותה של אלי, מה שגרם לדרוקמן להפוך אותה לפעילה יותר בלחימתו של ג'ואל באויבים עוינים. בעקבות ההשוואות למראהו החיצוני של השחקן הקנדי אליוט פייג', "Naughty Dog" עיצבה מחדש את מראה החיצוני של אלי על מנת להתאימה לאישיותה של ג'ונסון ולהפוך אותה לצעירה יותר. לצורך הופעתה בחלק השני, ג'ונסון שאבה השראה מחוויותיה והתקפי חרדה שעברה, וחקרה את השפעת הפרעת הדחק הפוסט-טראומטית על נפש האדם.
דמותה של אלי זכתה לשבחי המבקרים, שהדגישו במיוחד את יחסיה עם ג'ואל. בנוסף, אף כוחה ומורכבותה של הדמות, במקביל לחתרנותה נגד ארכיטיפ "העלמה במצוקה", זכו במיוחד לשבחים. סצנה שבה אלי וריילי מתנשקות ב-"Left Behind" הובילה לביקורות חברתיות וזכתה לשבח בשל קידום ייצוג להט"בי במשחקי וידאו. הופעתה של ג'ונסון במשחק ההמשך זכתה לשבחים על תיאור פגיעותה וסבלה של אלי; הן הדמות והן ג'ונסון קיבלו מועמדויות לפרסים רבים.
יצירת הדמות > פיתוח

פיתוח דמותה של אלי החל עם קונספט גנוז עבור משחק הווידאו "Uncharted 2: Among Thieves"‏ (2009); במסגרתו הגו ניל דרוקמן וברוס סטרלי, במאי המשחק "The Last of Us"‏ (2013), סיקוונס בו הופיעה דמות נשית אילמת שהתעתדה ללוות את גיבור סדרת "Uncharted", נייתן דרייק; דרוקמן חש שדמותה תביא להיווצרותה של מערכת יחסים "יפה" המובעת באמצעות משחק בלבד. שמה המקורי של הדמות היה לילי; אך דרוקמן בחר בשם אלי לאחר ששקל לקרוא כך לבתו. במהלך פיתוח הדמות, עיצב דרוקמן את אלי כמקבילתו של ג'ואל, הדמות הראשית של "The Last of Us". דמותה של אלי נועדה אף להדגים כי ניתן ליצור קשר רגשי באמצעות משחק בלבד. דרוקמן תיאר את המשחק כסיפור התבגרות עבור אלי, במהלכו היא מאמצת את תכונותיה של שורדת פוסט-אפוקליפטית.
יצירת הדמות > ליהוק

לדמותה של אלי לוהקה השחקנית אשלי ג'ונסון זמן קצר לאחר שנבחנה עבור התפקיד; צוות הפיתוח הרגיש שהיא מתאימה לתפקיד, ובמיוחד כששיחקה לצדו של טרוי בייקר, שגילם את ג'ואל. בנוסף, ג'ונסון תרמה משמעותית בתהליך פיתוח דמותה של אלי; היא שכנעה את דרוקמן להעניק לאלי אישיות עצמאית יותר, ולגרום לה להשתתף יותר בלחימה. בדמותה של אלי, ביצועיה של ג'ונסון תועדו בעיקר באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה שהפיקה כ-85% מהאנימציות של המשחק. שאר רכיבי האודיו והדיאלוגים של דמותה הוקלטו מאוחר יותר באולפן. בעת ביצוע סצנות "מטרידות", ג'ונסון חשה לא בנוח; ועם זאת, היא התרגשה לשחק ארכיטיפ נדיר של דמות נשית חזקה המופיעה במשחק וידאו. במהלך הפקת משחק ההמשך, "The Last of Us Part II"‏ (2020), שאבה ג'ונסון השראה מניסינותיה בהתמודדות מול חרדה, וחקרה את השפעותיה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) על נפש האדם.
בפברואר 2021, נמסר על ליהוקה של בלה רמזי לדמותה של אלי בעיבוד הטלוויזיוני של רשת "HBO" המבוסס על משחקי הווידאו.
יצירת הדמות > מראה חיצוני

במהלך פיתוח דמותה של אלי, צוות הפיתוח חש כי ביסוס מראה החיצוני של אלי קריטי עבור המשחק – צעירה מספיק על מנת להציג את יחסיה עם ג'ואל – שהוא בשנות ה-40 לחייו – בצורה אמינה, אך מבוגרת מספיק על מנת להיות אמינה כנערה בעל תושייה המסוגלת לשרוד בכוחות עצמה. צוות הפיתוח אף ציין את חשיבותה של אלי עבור שיווק המשחק; דרוקמן העיד שכאשר התבקש להעביר את דמותה של אלי מחזית האריזה של המשחק לחלקו האחורי, "כולם ב-Naughty Dog פשוט סירבו בתוקף".
בעקבות ההכרזה על פיתוחו של "The Last of Us", נערכו השוואות בין אלי לשחקן אליוט פייג', שטען כי "Naughty Dog" "העתיקו" את דמותו וכי דבר זה אינו קביל, שכן הוא משחק במשחק אחר, "Beyond: Two Souls‏ (2013). לפי במאי המשחק, ברוס סטרלי, צוות הפיתוח לא היה מודע למעורבותו של פייג' במשחק זה, שהוכרז מספר חודשים לאחר "The Last of Us", וכי בעקבות ההשוואות, מראה החיצוני של אלי שונה. דרוקמן וסטרלי ציינו כי השינוי נעשה על מנת לשקף טוב יותר את אישיותה של ג'ונסון ולהפוך אותה לצעירה יותר. מראה החדש של אלי נחשף בטריילר במאי 2012.
במשחק ההמשך, מראה החיצוני של אלי השתנה משמעותית; צוות הפיתוח היה מעוניין ליצור גשר רציף ממראה החיצוני במשחק הראשון, תוך שמירה על עיצוב "מעשי אך אישי". אמנית הדמויות הראשיות, אשלי סווידובסקי, עיצבה את עיניה של אלי על מנת להפגין את הקדרות שעיצבה אותה בשנים שחלפו בין המשחקים; בניגוד למשחק הראשון, בו לאלי היו עיניים רחבות יותר במטרה לשקף את אופיה הילדותי. קעקוע העש של אלי עוצב על ידי אמנית הקעקועים הקליפורנית נטלי הול לאחר שהצוות התקשה לעצב אותו בעצמו. על מנת לספק בסיס עבור צוות הפיתוח ליצירת הקעקוע, ציירה הול את הקעקוע על זרועו של אחד ממפתחי המשחק. בנוסף, ציין דרוקמן כי לתחושתו האובססיה של העש לאור משקפת את האובססיה של אלי לנקמה לאורך כל המשחק, וכמו כן, מזכירה לה את ג'ואל.
יצירת הדמות > כתיבה

לאחר שהוצגה לראשונה באירועי "The Last of Us", נכתבה חבילת ההרחבה "The Last of Us: Left Behind"‏ (2014) על מנת להתמקד באופן אישי ביחסיה אלי עם ריילי, ולגולל את האירועים שהשפיעו על אישיותה. עבור כתיבת דמותה, דרוקמן קיבל גם השראה מדיווחים על מלחמות שהתרחשו בסוריה ובאפגניסטן, ומתיאור השפעת מלחמות אלו על ילדים מקומיים. בחבילת ההרחבה "Left Behind", מוצג כיצד התנהגותה של ריילי משנה את אלי, וכתוצאה מכך, האחרונה מדורבנת להילחם על מנת להציל את הקרובים אליה. צוות הפיתוח התעניין גם בשינוי בהתנהגותה של אלי בקרבתה של ריילי. בעלילת חבילת הרחבה זו, חולקות אלי וריילי נשיקה; בתחילה, שקל צוות הפיתוח להשמיט את סצנת הנשיקה מהמשחק, לבסוף השאירו אותה לאחר שחשו כי סצנה זו הכרחית לעלילת ההרחבה ולביסוס הקשר בין שתי הנערות. על אף שבתחילה הוא חש שאלי רואה בריילי מקור השפעה ותו לא, בהמשך שקל דרוקמן לחקור לעומק את משיכתה הרומנטית.
בריאיון לקראת הפצת משחק ההמשך, נזכר דרוקמן בהתרגשותו של צוות הפיתוח להעמיק בחקירת דמותה של אלי כגיבורה, במיוחד בפיתוח אובדן תמימותה, תוך השוואה לתחושתם של כותבי "שובר שורות" (2008–2013) כאשר ניתנה להם ההזדמנות לחקור את וולטר וייט. טרם פיתוח המשחק ההמשך, דנו חברי הצוות באפשרות להפיק משחק המשך שיתמקד בדמויות חדשות, אך מהר מאוד רעיון זה ירד מהפרק. חיבתה של אלי לאסטרונומיה התבססה על תחומי העניין של ג'ונסון עצמה, בעוד שהאובססיה שלה לקומיקס התבססה על חוויות ילדותו של דרוקמן. תסריטאית משחק ההמשך והשותפה לעיצוב העלילה, האלי גרוס, חשה שהחלטתה של אלי לאתר את אבי נבעה מרצונה להתגבר על הפרעת הדחק הפוסט-טראומטית שחוותה יותר מאשר רצונה להרוג את אבי. גרוס, שבעצמה סבלה מהפרעה זו, ראתה באחריותה לתאר במדויק את משקל וחווית הטראומה; מתוך רצון לאפשר לשחקנים שסבלו בעברם מטראומה להבין שהם לא לבדם. תסריטאי המשחק רצו לפרק את תפיסת האלימות אצל ג'ואל ואלי: בעוד ג'ואל נשאר אדיש ומעשי, אלי הורגת על מנת לשמור על "תרבות הכבוד" ועל האגו שלה. במהלך כתיבת העלייה, ציינו חלק מחברי צוות הפיתוח כי לתחושתם האובססיה של אלי לאבי מזכירה התמכרות לסמים, וכי דינה עזבה לאחר שחשה שאובססיה זו לא תיגמר לעולם. את כתיבת הסצנה הסוגרת של המשחק, בה אלי משאירה מאחוריה את הגיטרה שג'ואל נתן לה, גרוס החשיבה כייצוג מעברה של אלי ממותו אל פרק חדש. דרוקמן ציין כי הסצנה מייצגת את התגברותה של אלי על האגו שלה, אך בד בבד העדיף את להותיר את משמעות הסצנה לפרשנותו האישית של השחקן.
יצירת הדמות > משחקיות

במהלך המשחק "The Last of Us", הבינה המלאכותית (AI) של אלי דרשה שיפוץ משמעותי של מנוע המשחק. צוות הפיתוח השאיר אותה בקרבתו של ג'ואל, על מנת למנוע מהשחקנים להתייחס אליה כנטל. מתכנת ה-AI, מקס דיקהוף, הצהיר שעל מנת להבטיח שדמותה של אלי תקבל החלטות מציאותיות במהלך המשחק, הוא התייחס ל"מה שהיא עוברת" ו"מה יהיו יחסיה עם ג'ואל והאויבים". במהלך מקטע החורף של המשחק, השחקנים זכו לקבל לראשונה את השליטה באלי. המפתחים דאגו שהשינוי הזה, כמו גם המידע על חסינותה של אלי למגפה, יישמרו בסוד טרם הפצת המשחק במטרה להפתיע את השחקנים.
אופי ואישיות

במהלך המשחקים, מתוארת אלי כ"בוגרת מעבר לשנותיה" כתוצאה מסביבתה ונסיבות חייה; היא מאופיינת כחזקה, שנונה ו"קצת מחוספסת". הטראומה הנפשית ממנה היא סובלת באה לידי ביטוי לאחר מפגשה עם דייוויד. לאחר שאיבדה אנשים רבים בחייה, אלי סובלת מאוטופוביה קשה ומאשמת השורדים. הפרעות אלו הביאו להפיכתה לאדם קשוח מאוד; היא משתמשת באלימות ללא היסוס ולעיתים קרובות אף בשפה גסה. בנוסף לאלו, אלי גם מרגישה חסרת ערך ומאמינה שחייה הם נטל וכי מותה יועיל לאחרים. למרות יכולתה להפגין יוזמה, אלי אינה מיומנת בהישרדות כמו ג'ואל, בהיותה אימפולסיבית ונאיבית. אף על פי כן, אלי מפגינה חוסן פיזי רב, כוח רגשי, כוח התמדה וחוסר פחד מוחלט; המתבטא ביכולתה לטפל גם בעצמה וגם בג'ואל בעודו פצוע קשה. מבחינה מינית, אלי היא לסבית.
הופעותיה בסדרת המשחקים

אמה של אלי, אנה, נאלצה לוותר על אלי זמן קצר לאחר שנולדה, והיא גודלה בתחילה על ידי חברתה של אנה, מרלין. זמן קצר לאחר שנלקחה תחת חסותה של מרלין, נכנסה אלי לפנימייה צבאית באזור ההסגר של בוסטון, שם היא מתיידדת עם ריילי אייבל, נערה בת גילה שמגנה עליה מפני בריונים. במהלך אירועי "Left Behind", שמתרחש שלושה שבועות לפני "The Last of Us", ריילי שבה לאחר היעדרות ארוכה ומספרת לאלי שהיא הצטרפה ל"גחליליות", קבוצת מיליציה מהפכנית. עם זאת, ריילי נוטשת את נאמנותה ל"גחליליות" כשאלי מתחננת בפניה שתישאר, והשתיים מתנשקות. לאחר שהן ננשכות על ידי נגוע, השתיים שוקלות להתאבד, אך במקום זאת בוחרות לבלות יחד את שעותיהן האחרונות. עם זאת, אלי שורדת ומגלה שהיא חסינה מפני המגפה.
באירועי "The Last of Us", מטילה מרלין הפצועה על ג'ואל ללוות את אלי מבוסטון לנקודת מפגש בקולורדו על מנת לסייע ל"גחליליות" לפתח נוגדן למגפה באמצעות דמה. בתחילה, אלי מוטרדת מניכורו של ג'ואל, אך עד מהרה השניים נקשרים. לאחר שנודע לה שהוא מתכוון לעזוב אותה אצל אחיו הצעיר, טומי, ולחזור לבוסטון, היא בורחת. לאחר שג'ואל רודף אחריה, היא מתעמתת איתו, מתעקשת שלא ינטוש אותה, והם ממשיכים במסעם. לאחר שהיא מותקפת וכמעט נרצחת על ידי כת קניבלים, מה שמאלץ אותה לרצוח את מנהיגם, דייוויד, עם מצ'טה; אלי מתחילה להפגין סימני טראומה ולהסתגר. לאחר שמצאו את הריסותיו של בסיס "הגחליליות" בקולורדו, ג'ואל ואלי סוף סוף מגיעים לבית חולים בסולט לייק סיטי, שם ג'ואל מגלה שמדעני "הגחליליות" לא יוכלו להפיק נוגדן מבלי להרוג את אלי לצורך כריתת האזור במוחה שנגוע בקורדיספס, הוא הורג את מרלין ו"הגחליליות" ונושא את אלי מחוסרת ההכרה למקום מבטחים. מאוחר יותר, משקר ג'ואל לאלי ש"הגחליליות" כבר מצאו עשרות אנשים חסינים אחרים והפסיקו לחפש תרופה.
באירועי "The Last of Us Part II", מתרחשים כחמש שנים לאחר אירועי המשחק הקודם; במהלכם אלי וג'ואל התיישבו בקהילתו של טומי בג'קסון. עלילת המשחק נפתחת כאשר ג'ואל מעניק לאלי גיטרה ומקיים את הבטחתו ללמד אותה לנגן. בשלב מסוים, חוזרת אלי לבית החולים של "הגחליליות", שם היא מגלה את האמת. בכעסה על ג'ואל, היא מאשימה אותו שחייה היו חשובים לו יותר מהפקת הנוגדן למגפה; והיחסים בין השניים נהיים מתוחים. בסופו של דבר, מבטיחה אלי לג'ואל שהיא תנסה לסלוח לו, אך ביום המחרת היא עדה לרציחתו בידי אבי, חיילת מיליציה ובתו של מנתח מ"הגחליליות" שג'ואל הרג בזמן שהציל את אלי. יחד עם בת-זוגה, דינה, טומי ובן-זוגה לשעבר של דינה, ג'סי, אלי נוסעת לבסיס המיליציה בסיאטל על מנת לנקום את מותו. בדרך, אלי חושפת את חסינותה לדינה, ודינה מגלה שהיא בהיריון מג'סי. לאחר שאלי הורגת אחדים מחברי הקבוצה של אבי, אבי הורגת את ג'סי, משתקת את טומי וגוברת על אלי ודינה ולאחר מכן מזהירה אותן להתרחק מסיאטל. פרק זמן לאחר מכן, אלי ודינה מתגוררות בחווה ליד ג'קסון ומגדלות את תינוקה של דינה, ג'יי. ג'יי., אך אלי, שסובלת מהפרעת דחק פוסט-טראומטית, מחליטה לעקוב אחר אבי לסנטה ברברה חרף הפצרותיה של דינה, שם היא משחררת את אבי המשועבדת מקבוצת שודדים; אך לאחר שנזכרת במותו של ג'ואל, מכריחה אותה להילחם. במהלך המאבק, אבי כורתת שתיים מאצבעותיה של אלי בנשיכה, אך אלי גוברת עליה ומתחילה להטביע אותה; בסופו של דבר, אלי מרפה מאבי לאחר שחוותה זיכרון מאושר יותר של ג'ואל; ושבה לבית החווה, אך מוצאת אותו ריק. לאחר שהיא מתקשה לנגן בגיטרה של ג'ואל באצבעותיה החסרות, אלי נזכרת בהבטחתה לסלוח לג'ואל, מותירה את הגיטרה מאחוריה ועוזבת אל האופק.
ביאורים

↑  דינה עוזבת את אלי במהלך עלילת "The Last of Us Part II", אך סיומו של המשחק עורר פרשנויות שונות לגבי מצב מערכת היחסים שלהן.
אריתרופויאטין

אריתרופויאטין (Erythropoietin, בקיצור EPO או המופויאטין; hemopoietin) הוא הורמון המופק בכליה. לתאים במח העצם יש קולטנים להורמון זה וקישור ההורמון לקולטן מעודד יצירת תאי דם אדומים. לאריתרופויאטין תפקידים ביולוגיים נוספים, ודוגמה לכך היא חשיבותו בתגובה לפגיעה נוירונית.
ההורמון מופק כתגובה להיפוקסיה (מחסור בחמצן).
שימוש באריתרופויאטין מלאכותי נעשה כיום לצורך טיפול באנמיה מסוגים שונים. באריתרופויאטין נעשה גם שימוש בספורט, שימוש אסור, אותו ניתן לגלות בדם בשל הבדלים בין אריתרופויאטין אנדוגני לבין אקסוגני, כגון שינויים לאחר תרגום המופיעים רק באנדוגני. שימוש באריתרופויאטין רקומביננטי, הניתן בהזרקות תת-עוריות או במתן תוך-ורידי, מיועד לעידוד אריתרופויאזיס במח העצמות. המינון נקבע על פי משקל המטופל ועל פי מידת התגובה שלו לטיפול. הטיפול בתרופה בדרך כלל משולב בטיפול בברזל, לרוב בהעמסה תוך-ורידית, ולאחריה טיפול פומי בתוספי ברזל.