stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן

| --- | --- |
וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן, איור מאת אוגוסט קסטנר (August Kestner)
וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן, איור מאת אוגוסט קסטנר (August Kestner)
 לידה:  17 בדצמבר 1809 גטינגן, ממלכת וסטפאליה 
 פטירה:  16 במרץ 1876 (בגיל 66) גטינגן, הקיסרות הגרמנית 
 ענף מדעי:  מינרלוגיה ווולקנולוגיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות גטינגן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן 
 מוסדות:  אוניברסיטת גטינגן 
 פרסים והוקרה:  על שמו של המינרל סרטוריט ו"קרחון ואלטרסהאוזן" בגרינלנד
 צאצאים:  August Sartorius von Waltershausen 
 תרומות עיקריות
 מחקריו על הר האטנה שהניבו זיהויים של סוגי סלעים חדשים
 
עמוד השער של Der Aetna
קרחון ואלטרסהאוזן
הברון וולפגנג סַרְטוֹרִיוּס פון וַאלְטֶרְסְהַאוּזֶן (גרמנית: Wolfgang Sartorius Freiherr von Waltershausen;‏ 17 בדצמבר 1809, גטינגן – 16 במרץ 1876, שם) היה גאולוג ומינרלוג גרמני.
חייו ועבודתו

ואלטרסהאוזן נולד בגטינגן. אביו, פרופ' גאורג פרידריך סרטוריוס (Georg Friedrich Sartorius) (מאוחר יותר סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן), שהיה סופר ומרצה לכלכלה ולהיסטוריה באוניברסיטת גטינגן, נודע בשל תרגום הספר "עושר העמים" של אדם סמית לגרמנית. הוריו של וולפגנג ואלטרסהאוזן היו חברים קרובים של הסופר והמשורר יוהאן וולפגנג פון גתה, והם קראו לבנם על שמו.
וולפגנג ואלטרסהאוזן למד באוניברסיטת גטינגן והתמחה במדעי הטבע ובפיזיקה, עם דגש על מינרלוגיה. במהלך סיור שערך באירופה בשנים 1834–1835 ביצע ואלטרסהאוזן סדרת מדידות של מגנטיות באזורים שונים. מאוחר יותר התמקדה תשומת לבו במחקר מקיף של הר הגעש אטנה בסיציליה. מחקר זה התנהל לסירוגין עד 1843, ובו השתתף גם האסטרונום הגרמני כריסטיאן היינריך פרידריך פטרס (Peters). התוצאה העיקרית ממשימה זו הייתה "אטלס האטנה" (Atlas des Ätna‏; 1861–1858) הגדול, בו זיהה את זרמי הלבה שנוצרו במאות השנים המאוחרות.
כשחזר מאטנה ביקר ואלטרסהאוזן באיסלנד. כתוצאה מביקורו שם הוציא לאור את הספרים "מפה גאוגרפית-פיזית של איסלנד" (Physisch-geographische Skizze von Island;‏ 1847), "על הסלעים הגעשיים בסיציליה ובאיסלנד" (Über die vulkanischen Gesteine in Sizilien und Island;‏ 1853) ו"אטלס גאולוגי של איסלנד" (Geologischer Atlas von Island;‏ 1853). בתוך כך קיבל ואלטרסהאוזן מינוי כפרופסור למינרלוגיה וגאולוגיה בגטינגן – משרה שבה החזיק במשך 30 שנים, עד מותו.
ב-1866 פרסם ואלטרסהאוזן מסה חשובה שכותרתה "מחקר על אקלימים בימינו ובתקופות קדומות ("Recherches sur les climats de l'époque actuelle et des époques anciennes"). בחיבור זה הוא הביע את אמונתו שעידן הקרח נבע משינויים בפני כדור הארץ.
ואלטרסהאוזן מת ב-1876 בגטינגן.
ב-1880 ערך המינרלוג והפטרולוג הגרמני ארנולד פון לסאולקס (Arnold von Lasaulx) הערות שכתב ואלטרסהאוזן, והוציאן לאור בספר "האטנה" (Der Aetna).
בנו של ואלטרסהאוזן, אוגוסט (August Sartorius von Waltershausen), היה כלכלן נודע כסבו. ספרו על תנועת הפועלים בארצות הברית בשלהי המאה ה-19 תורגם לאנגלית.
תגליותיו בפטרולוגיה ובמינרלוגיה

ואלטרסהאוזן היה הראשון לדון בקיומם ובתפוצתם של יסודות קורט בסלעים געשיים – מהם מנה 23, כמו גם בהימצאות תחמוצות באותם סלעים. ממחקריו על סלעים פירוקלסטיים עלה כי היווצרותם נובעת מהשפעת מים על המאגמה.
במסעות שערך בסיציליה בשנת 1835 זיהה ואלטרסהאוזן לראשונה סוג של טוף חום, לו קרא "פלגוניט" על שם העיירה הסמוכה, פלגוניה (Palagonia). מבדיקה כימית שערך בסלע עלה כי הוא עשיר באופן לא רגיל במים (12-23%) ובברזל. במסע שערך בשנת 1845 לאיסלנד עם רוברט בונזן, הוא הבחין כי בסמיכות לפלגוניט נמצא חומר זכוכיתי נטול מים הדומה לאובסידיאן, לו קרא סידרומלן. ואלטרסהאוזן הוכיח כי פלגוניט הוא בעצם סידרומלן שספג מים, וממיקומו הגאולוגי הסיק כי הוא תוצר של התפרצות תת-קרחונית.
ואלטרסהאוזן זיהה לראשונה את המינרל ארגנטופיריט (AgFe2S3) ב-1866.
זכרו של גאוס

ואלטרסהאוזן כתב את "זכרו של גאוס" (Gauss zum Gedächtnis) – ביוגרפיה של קרל פרידריך גאוס שיצאה לאור ב-1862. נקודת ההשקפה המקובלת היא כי סיפור חייו של גאוס, כפי שהוא מופיע בביוגרפיה שיצאה לאור סמוך למותו, מתואר כפי שגאוס עצמו היה מעוניין כי יסופר. הביוגרפיה היא המקור לאחד הציטוטים הידועים: "מתמטיקה היא מלכת המדעים", וכן לסיפור לפיו חיבר גאוס במהירות סדרה של מספרים עוקבים. כשנפטר גאוס בגטינגן, נשאו שני אנשים הספדים על קברו: ואלטרסהאוזן – שייצג את סגל אוניברסיטת גטינגן, והיינרך אוואלד – חתנו של גאוס.
הנצחות

על שמו של ואלטרסהאוזן קרויים המינרל סרטוריט (PbAs2S4) ו"קרחון ואלטרסהאוזן" (Waltershausen Gletscher) שבגרינלנד.
הערות שוליים

↑  Sartorius von Waltershausen
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292113105171  BnF: cb10706607w (data)  GND: 116809639  ISNI: 0000 0000 8019 4167  LCCN: n89624049  NTA: 119587033  SUDOC: 079694381  VIAF: 62309894   WorldCat (עם VIAF): 62309894
וייגאץ'

ערך זה עוסק באי ברוסיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  אוקיינוס הקרח הצפוני, ים ברנץ, ים קארה 
 קואורדינטות:  70°01′00″N 59°33′00″E﻿ / ﻿70.016666666667°N 59.55°E﻿ / 70.016666666667; 59.55
 שטח:  3,329 קילומטר רבוע
 אורך:  100 קילומטר
 רוחב:  45 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  רוסיה 
 אוכלוסייה:  100
 אזור זמן:  UTC+04:00
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניוייגאץ'(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניוייגאץ'(למפת המחוז האוטונומי של הניינץ רגילה) נריין-מאר אמדרמה קולגוייב ימלו ננץ  קומי ארכנגלסק ארכנגלסק ים ברנץוייגאץ'(למפת המחוז האוטונומי של הניינץ מוגדלת) נריין-מאר אמדרמה קולגוייב ימלו ננץ  קומי ארכנגלסק ארכנגלסק ים ברנץוייגאץ'
 
מפת האי וסביבתו
וייגאץ' (ברוסית: Вайга́ч) הוא אי באוקיינוס הקרח הצפוני על גבול ים קארה וים ברנץ. רוחבו המרבי 45 ק"מ, אורכו כ-100 ק"מ והוא משתרע על פני 3,383 קמ"ר; מופרד מהיבשת (מחצי האי יוגורסקי) על ידי מצר יוגורסקי, ומהאי נוביה זמליה על ידי מצר קארה. האי מהווה חלק מהמחוז האוטונומי ננץ (במחוז ארכנגלסק) וממוקם בקצהו הצפון-מזרחי של רוסיה האירופאית.
רוב האי מורכב מאבני חול וגיר. ישנם בו נהרות, ביצות, אגמים קטנים, ומרבצי אבץ, נחושת ועופרת. צמחייתו היא מסוג טונדרה. באי שלוש מושבות: ווייגאץ', דולגאיה גובה וורנק.
האי נקרא על שם ימאי רוסי שגילה אותו במאה ה-16.
זיס 101

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  זיל 
 שנות ייצור:  1936–1941
 הרכבה:  רוסיה רוסיה
 מודל קודם:  אין
 מודל אחריו:  זיס 110
 חברת אם:  זיל
 סיווג:  מכונית מנהלים
 מרכב:  4 דלתות
 אורך:  5,750 מ"מ
 רוחב:  1,890 מ"מ
 גובה:  1,870 מ"מ
 משקל:  7,300 ק"ג (גרסת סדאן)
 בסיס גלגלים:  3,605 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע V8 צילינדרים, 5,800 סמ"ק המפיק 90 כ"ס, דגם 101A  - מנוע 5,800 סמ"ק המפיק 110 כ"ס,  דגם 101 - ספורט מנוע 5,800 סמ"ק המפיק 141 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  דגם 101 - 115 קמ"ש, דגם 101A שופר ל-130 קמ"ש, דגם 101 - ספורט 162 קמ"ש
 מעצב:  Valentin Nikolaevich Rostkov (דגם הקבריולה)
 
זיס 101
יוסיף סטלין וזיס 101
זיס 101 (ZIS-101) היא מכונית מנהלים מפוארת, מתוצרת יצרנית הרכב זיס ששינתה את שם החברה לזיל (ברוסית: "Завод имени Лихачёва"), מברית המועצות אשר יוצרה בין השנים 1936–1941.
הדגמים הראשונים שיוצרו, היו בתצורת לימוזינות עם 4 דלתות, בעלות מנוע מנוע V8 צילינדרים, 5,800 סמ"ק בהספק של 90 כ"ס ותיבת הילוכים עם 3 הילוכים.
השם "זיל" נקשר עם מכוניות מפוארות וחזקות לבכירי המשטר הסובייטי, שיוצרו בסדרות קטנות מאוד.
היסטוריה זיס 101 - הדגם הראשון של מכונית נוסעים שיוצרה על ידי חברת זיל

חברת זיל החלה את דרכה כמפעלי הרכב של משפחת ריאבושקינסקי העשירה, שהקימה את המפעל ב-1915 ותכננה לייצר סדרת רכבי FIAT-15 Ter, ברישיון פיאט האיטלקית, אבל התוכנית סוכלה על ידי הלאמת המפעלים בידי השלטון הסובייטי.
ב-1925 חברת הרכבים המוסקבאית הולאמה ונקראה בשם "מפעל הרכבים הממלכתי מ' 1". ב-1927 מונה איוואן אלכסייביץ' ליחאצ'וב למנהל המפעל ובתקופתו החלו התפוקה והייצור לשגשג. ב-1933 הוקמו מפעלי זיס מאיחודן של מפעלי רכב באזור מוסקבה (כמו מפעל הרכבים של ירוסלבל) על ידי השלטון הקומוניסטי, והדגם הראשון של מכונית נוסעים היה הזיס 101, בהשראת דגמי פאקרד האמריקניים.
דגמים זיס 101

זיס 101 (יוצר משנת 1936–1939)
זיס-101A (יוצר משנת 1939–1941), המנוע שופר להספק של 110 כ"ס
זיס-101B
זיס-101C - גרסת אמבולנס
זיס-101 ספורט: גרסה דו-מושבית, (יוצר בשנת 1939), עוצבה על ידי Valentin Nikolaevich Rostkov . המנוע שופר להספק של 141 כ"ס
זיס-102 קונברטיבל, (יוצר משנת 1938–1940)
ראו גם

זיל
זיל 118, (הדגם קרוי גם : ZiL-118 Yunost)
זיל-3250
זיל 111
זיל 114
זיל 115
זיל 117
זיל 4104
זיל-4112R
זיס 115
ז'אן פרדריק פרנה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בפברואר 1816 פריגו, צרפת 
 פטירה:  12 ביוני 1900 (בגיל 84) פריגו, צרפת 
 ענף מדעי:  גאומטריה דיפרנציאלית 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר 
 
ז'אן פרדריק פרנה (בצרפתית: Jean Frédéric Frenet;‏ 7 בפברואר 1816 – 12 ביוני 1900) היה מתמטיקאי, אסטרונום ומטאורולוג צרפתי.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

פרנה נולד בפריגו בחבל דורדון של צרפת, ליצרן הפאות נוכריות, פייר פרנה.
בשנת 1840 הוא התקבל לאקול נורמל סופרייר אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת טולוז, מוסד אוניברסיטאי עתיק מייסודו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי (1229). בתקופתו של פרנה האוניברסיטה הייתה מפוצלת לפקולטול למשפטים, תאולוגיה, מדעים, ספרות ורפואה וחזרה להיות מוכרת שוב כאוניברסיטה רק החל משנת 1896.
בעת לימודיו בטולוז הקדיש פרנה את זמנו בעיקר לגאומטריה.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית

הוא התפרסם הודות לגילויו (באופן עצמאי מהמתמטיקאי הבלגי ג.מ. פאגאני, 1847) את ההנוסחאות או המשוואות סרה-פרנה הקרויות לפי שמו ולפי עמית שלו ז'וזף סרה. הוא מצא שש מתוכן ופרסם את ממצאיו בשנת 1847 בעבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת טולוז "על תכונות כלליות מסוימות של העקומות בעלות עקמומיות כפולה".
בעבודה זו הציג פרנה את הרעיון לצרף מסגרת לכל נקודה שבעקומה אקראית במרחב. כשמסגרת זו נעה לאורך העקומה, ניתן לראות את קצב שינויי העקומה ולקבוע איך היא פונה ומתפתלת, כשרעיונות אלה מתארים למעשה את כל גאומטריית העקומה.
המשוואות סרה-פרנה, שבאותה תקופה לא היו כתובות עדיין בסימנים וקטוריאליים או במושגים של אלגברה ליניארית הן בעלות חשובות בתורת העקומות במרחב בגאומטריה הדיפרנציאלית.
ב-1847 התמנה פרנה לפרופסור באוניברסיטת טולוז וכעבור שנה היה למרצה באוניברסיטת ליון.
ב-1852 הוא פרסם את הנוסחאות הנושאות את שמו ב- Journal de mathématiques pures et appliquées בליון. אחרי שהתמנה גם כן למנהל מצפה הכוכבים בליון, פרסם פרנה בשנים 1853–1858 ב Mémoires de l'Académie imperiale בליון, את תצפיותיו המטארולוגיות.
בשנת 1856 פורסם גם ספר הלימוד שלו בתחום החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי "אוסף תרגילים בחשבון האינפינטזימלי", ספר שהופיע בשבע מהדורות, האחרונה ב-1917, אחרי מותו.
ספרים

1847 - Sur les fonctions qui servent à déterminer l'attraction des sphéroides quelconques. Programme d'une thèse sur quelque propriétés des courbes à double courbure
(על הפונקציות העוזרות לקבוע את משיכתם של ספרואידים מסוימים. תזה על כמה תכונות של העקומות בעלות עקמומיות כפולה)
- עבודת הדוקטור שלו
Théorie analytique des surfaces» («Mémoires de l’Académie d. Sciences de Lyon», III, 1853)
(תאוריה אנליטית של השטחים)
Sommation d’une certaine classe de séries» (ib., VIII, 1857) (סכום של מחלקה מסוימת של טורים)
Courbes gauches» («Nouvelles annales de mathématiques», XII, 1853) עקומות בעלות עקמומיות כפולה
«Courbes à double courbure» (Nouv. ann.math, XXIII, 1864), «Fonction θ de Jacobi»
פונקציית θ של יאקובי
«Mémoires de la Société Nationale des Sciences naturelles et mathématiques de Bordeaux», VII, 1870 .
לקריאה נוספת

8.
Jean Delcourt, Analyse et géométrie : les courbes gauches de Clairaut à Serret et Frenet, tesi, Université Paris VI, décembre 2007.
ויקטור השני

ויקטור השני (בלטינית: Victor II; ‏1018 – 28 ביולי 1057) היה האפיפיור מ-13 באפריל 1055 ועד מותו. נולד כגבהארד, רוזן קלוו, טולנשטיין והירשברג (Gebhard Graf von Calw, Tollenstein und Hirschberg), היה זה האפיפיור האחרון ממוצא גרמני שמונה על ידי היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו לאו התשיעי שכיהן לפניו וכמו אלכסנדר השני וגרגוריוס השביעי שיבואו לאחריו, היה רפורמטור שביקש לטהר את הכמורה משחיתות ולהדגיש את עליונות האפיפיור כשליט העולם הנוצרי.
תולדות חייו

נולד בקלוו (Calw) שבשוואביה, למשפחת אצולה, אביו היה נאמנו של היינריך השלישי. בגיל 24 מונה לבישוף איכשטאט ( Eichstätt) בבוואריה. בתפקיד זה היה לאחר מיועציו הקרובים של הקיסר.
לאחר מותו של לאו התשיעי, נבחר גברהארד בספטמבר 1054 על ידי היינריך במיינץ, בהסכמתו של הילדברנד (לימים גרגוריוס השביעי). הוא הוכתר בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא ב-13 באפריל 1055 ונטל לעצמו את השם ויקטור השני. ביוני כינס ועידה בפירנצה, בראשות הקיסר, בה חזר על דרשותיו של קודמו בגנות השמעונות (רכישת משרות כנסייתיות בכסף) ונישואי כהני דת. שנה לאחר מכן זומן לחצר הקיסר בהרי ההארץ והיה ליד מיטת הקיסר עם מותו ב-5 באוקטובר 1056.
כפטרון של הילד היורש, היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ויועצה של אמו, אגנס, היה בידי האפיפיור כוח שלטוני עצום. מטרתו של ויקטור השני הייתה כינון "שלום אלוהי" בין כל הנוצרים בקיסרות, תוך הדגשת עליונותו של השלטון הרוחני על זה הארצי. ביולי 1057 שב לאיטליה ומת בארצו, בדרכו לרומא, ב-28 ביולי.
הוא נקבר ברוונה, במאוזוליאום של תאודוריקוס.
וילהלם השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג

| --- | --- |

 לידה:  1300? 
 פטירה:  23 בנובמבר 1369 (בגיל 69 בערך) לינבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 בן או בת זוג:  Sophie von Anhalt-Bernburg (18 ביוני 1346–?) Agnes von Sachsen-Lauenburg (24 ביוני 1363–?) Hedwig von Ravensberg 
 
וילהלם השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בערך 1300–1369) היה נסיך לינבורג בין השנים 1330 ל-1369.
ביוגרפיה

וילהלם נולד בסביבות שנת 1300 כילדם הרביעי של אוטו השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואשתו, מטילדה מבוואריה.עם מות אביו, וילהלם השתלט על מושכות המדינה יחד עם אחיו אוטו השלישי. זה היה בניגוד לרצונו של אביו מכיוון שאוטו השני רצה שהמדינה תחולק לאחר מותו. מוקד שלטונם של האחים בשנים הראשונות היה הגיבוש הטריטוריאלי של הנסיכות. לדוגמה, הם הצליחו להרחיב את אחוזתם באזור גיפהורן במידה ניכרת באמצעות רכישת הכפר פאלרסלבן והמחוזות פאפנהיים ו-ווטמרשהגן. מוקד תשומת לב נוסף היה תמיכתם הפוליטית בעיירות צומחות כלכלית. לדוגמה, הסחר של לינבורג שגשג כתוצאה מהעבודה להפיכת נהר אילמנאו כראוי לשיט בין לינבורג לאולזן וכן הסכמי סחר בין נסיכי לינבורג לבין דוכסי סקסוניה-לאוונבורג .
לאחר מותו של אחיו, אוטו השלישי, וילהלם הפנה יותר ויותר את תשומת לבו לשאלת הירושה במדינת לינבורג. מכיוון שאחיו איבד את בנו היחיד בילדותו ולווילהלם עצמו היו רק בנות, הוא בחר את נכדו, אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, בנה של בתו אליזבת, כיורשו. למעשה, הוא ביקש בעבר מהקיסר קרל הרביעי את החזקה בסופו של דבר של המדינה לנכדו, אך נסוג שוב בשנים שלאחר מכן, משום שחשש מהשפעתם של דודיו של אלברכט, ואצלב ורודולף. סיבה נוספת אפשר למצוא בתנאי הסכם ההסמכה של בראונשווייג-לינבורג משנת 1235 וכן הסכמי הירושה שהתקבלו על ידי אביו של וילהלם עם ענף בראונשווייג של בית ולף, לפיהם היה צריך להעביר את הנסיכות לכל זכר יורש בתוך כל בית ולף אם היה כזה. על מנת לספק את רצונו שאחד מצאצאיו יירש את המדינה, הוא חיתן את בתו הצעירה, מתילדה, עם לודוויג מבראונשווייג-לינבורג. מכיוון שהאחרון היה יורש של דוכסות בראונשווייג, הנחלה המחולקת של הבית הדוכסי התאחדה שוב תחת שליט אחד. מבלי שהיה מודע לכך, אישר הקיסר קרל הרביעי את חזקתם של אלברכט מסקסוניה-ויטנברג ושני דודיו, ובכך הניח את אבן היסוד למלחמת הירושה של לינבורג שהחלה עם מותו של וילהלם. בעיות נוספות נוספו על ידי אחייניתו של וילהלם, מתילדה, בתו של אחיו, אוטו השלישי. בעלה, אוטו השני, רוזן ולדק, הגיש טענות נגד וילהלם. החצר הקיסרית העניקה לאוטו 100,000 מארק שהסתכמו בכמחצית הנסיכות. בתגובה לסירובו של וילהלם לשלם זאת, הוטל תחילה חרם קיסרי, ולאחר ניסיון תיווך שווא נוסף, הקיסר הכריז כי יש להפוך אותו לפורע חוק והטיל על הבישוף ממינדן לבצע זאת באופן אישי. לא ידוע אם זה באמת קרה. לפני מותו מסר וילהלם לבסוף את שלטון הנסיכות למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, אשר לאחר מות אחיו, לודוויג, הוגדר כיורש הנסיכות. וילהלם נפטר ב-23 בנובמבר 1369 בלינבורג.
משפחתו

לווילהלם נולדה בת מכל אחת מארבע נשותיו. מנישואיו הראשונים להדוויג מראוונסברג, בתו של אוטו הרביעי, רוזן רוונסברג:
אליזבת (מתה ב-1384) התחתנה עם אוטו, דוכס סקסוניה-ויטנברג, בנו של רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג; בנם היה אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג
מנישואיו השניים למרי:
מתילדה התחתנה עם לודוויג הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, בנו של מגנוס הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
בשנת 1346 התחתן וילהלם עם אשתו השלישית, סופיה מאנהלט-ברנבורג, בתו של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג. בשנת 1363 הוא התחתן עם אשתו הרביעית, אגנס מסקסוניה-לאוונבורג, בתו של אריק השני, דוכס סקסוניה-לאונבורג.
וייב (קומיקס)

| --- | --- |

וייב, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Justice League of America's Vibe #1 מאפריל 2013, אמנות מאת דייוויד פינץ'.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 הופעה ראשונה:  Justice League of America Annual #2 (אוקטובר 1984) לאחר פלאשפוינט: The New 52: Free Comic Book Day Special Edition #1 (יוני 2012)
 יוצרים:  ג'רי קונוויי, צ'אק פאטון לאחר פלאשפוינט: אנדרו קרייסברג, ג'ף ג'ונס, פיט וודס
 גילום הדמות:  קרלוס ואלדז (יקום החץ)
 מידע
 שם אמיתי:  פרנסיסקו "סיסקו" פאקו ראמון
 סטטוס:  פעיל
 גזע:  אדם
 מין:  זכר
 מקצוע:  גיבור-על, interdimensional traveler
 כוחות:  זריזות מוגברת, מניפולציה על ויברציות על-קוליות, כוחות סייסמיים. לאחר פלאשפוינט: ויברציות ברמה מולקולרית, רטט עצמי.
 חבר לשעבר בקבוצה:  ליגת הצדק, חיל הפקחים השחורים
 אזרחות:  מקסיקו 
 מקום מגורים:  דטרויט 
 דמויות קשורות
 משפחה:  ארמנדו, דנטה ורוזיטה ראמון (אחים)
 
וייב (באנגלית: Vibe, רטט) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ליגת הצדק ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Justice League of America Annual #2 מאוקטובר 1984 ונוצרה על ידי הכותב גרי קונוויי והמאייר צ'אק פאטון.
וייב הוא האלטר אגו של פרנסיסקו (סיסקו) פאקו ראמון, צעיר שהחל את הקריירה שלו בלוחמה בפשע כשאקוומן פירק את ליגת הצדק המקורית. כשפאקו הצעיר גילה שקבוצה חדשה של ליגת הצדק מוקמת בעיר הולדתו דטרויט, הוא החליט לותר על מקומו כמנהיג כנופיית הרחוב לוס לובוס ולהצטרף אליה. יכולותיו העל-אנושיות של פאקו לשחרר תנודות חזקות של גלי הדף הן אלה שאיפשרו לו להיות מועמד בקבוצה. לאחר הצטרפותו התעוררו חילוקי דעות בין אקווהמן לבין הצייד ממאדים בעניין נאמנותו של המגויס הטרי, מאחר שגרם לליגה להיות מעורבת עם כנופיית רחוב יריבה. אולם, עד מהרה פאקו הוכיח את ערכו ונשאר בליגה לכל אורכו של המשבר בעולמות האינסופיים, בו כוחותיו שיחקו תפקיד מרכזי בהבסתו של הנבל דספרו.
במהלך התקפתו של דארקסייד על כדור הארץ, פאקו נתפס על ידי אחד האנדרואידים של פרופסור אייבו והיה לראשון מבין חברי הליגה שנהרג בעת מילוי תפקידו. גופתו הונחה בתא הקפאה אך מאז הוחייתה מחדש פעמיים - באירועי הלילה האפל ביותר ופלאשפוינט. כוחותיו החדשים של הפקת ויברציות ברמה מולקולרית נובעים כתוצאה מאופק אירועים של פורטל בין-ממדי, שבו כוחות בין-ממדיים שיכתבו מחדש את ה-DNA שלו.
את דמותו של סיסקו ראמון בסדרות יקום החץ "הפלאש", "החץ" ו"אגדות המחר" מגלם השחקן קרלוס ואלדז.
ויקטור השלישי

ויקטור השלישי (בלטינית: Victor III;‏ 1026 – 16 בספטמבר 1087) כיהן כאפיפיור מ-24 במאי 1086 עד מותו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

דאופריו נולד בשנת 1026 בבנוונטו, כבנו היחיד של לנדולף החמישי, נסיך בנוונטו. לאחר מות אביו בקרב מול הנורמנים, החליט להצטרף למנזר ושינה את שמו לדזידריוס, למרות התנגדות אמו, בשל העובדה כי היה היורש היחיד של אביו. בשנת 1048 הוא נכנס למנזר סנטה סופיה, ובשנת 1055 עבר באישור האפיפיור ויקטור השני למנזר במונטה קאסינו. בשנת 1058 הוא מונה לראש המנזר, במקום האפיפיור סטפנוס התשיעי. הוא הרחיב את המנזר, ובשנת 1080 אף תיווך בין האפיפיור גרגוריוס השביעי לרובר גיסקאר. לאחר מותו של גרגוריוס, גירשו תושבי רומא את האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי, וויקטור מונה לנהל את הבחירות לאפיפיור החדש.
ביוגרפיה > שלטונו

ב-24 במאי 1086 נבחר דזידריוס לאפיפיור, ואף על פי שבתחילה הדבר היה נגד רצונו, ובעקבות כך הוא אף ברח לכמה ימים למנזר, לאחר שהגיע להסכמים עם הקרדינלים האחרים, הוא הסכים לבחירה וחזר לרומא. כעבור ארבעה ימים הוא ברח מהעיר, בשל התקרבות כוחותיו של קלמנס השלישי, ולכן נדחה טקס ההכתרה עד 9 במאי 1087. באוגוסט 1087 הוא כינס סינוד בבנוונטו, אולם לאחר ששהה בו שלושה ימים, הוא פרש למונטה קאסינו בשל מחלתו, ומת שם ב-16 בספטמבר, ולמחליפו נבחר אורבנוס השני.
ז'אן פראנסה

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1912 לה מאן, צרפת 
 פטירה:  25 בספטמבר 1997 (בגיל 85) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת צרפת
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 www.jeanfrancaix.com/fr/
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'אן פראנסה (בצרפתית: Jean René Désiré Françaix ‏ 23 במאי 1912 בלה מאן – 25 בספטמבר 1997 בפריז) היה מלחין נאו-קלאסי, פסנתרן ומתזמר צרפתי, שנודע בתפוקתו הפורה ובסגנונו הנמרץ.
קורות חייו

כשרונותיו הטבעיים של פראנסה זכו לעידוד בגיל צעיר מצד משפחתו: אביו, מנהל הקונסרבטוריון בלה מאן, היה מוזיקולוג, מלחין ופסנתרן ואמו הייתה מורה לשירה. כבר בגיל שש החל לחבר מוזיקה ופרסומו הראשון, בשנת 1922, משך את תשומת לבו של מלחין, שעבד בבית ההוצאה וניווט את הילד המוכשר אל מורה מחוננת, נדיה בולאנז'ה. בולאנז'ה סייעה להתפתחות הקריירה של פראנסה בראותה במלחין הצעיר את אחד הטובים, אם לא המצטיין, בתלמידיה. גם איזידור פיליפ, פסנתרן ופדגוג ידוע-שם, לימד את פראנסה. ז'אן פראנסה עצמו ניגן לעיתים קרובות את יצירותיו הוא וזכה לשבחי הקהל; יש לציין כי ביצוע הבכורה של הקונצ'רטינו שלו לפסנתר ותזמורת בפסטיבל באדן-באדן בשנת 1932.
ז'אן פראנסה היה פסנתרן עתיר-כישרון מגיל צעיר. הוא זכה בפרס ראשון לפסנתר בקונסרבטואר של פריז (ההכשרה המוזיקלית הרשמית היחידה שלו) והיה מבוקש להופעות הן כמלווה והן כסולן. הופעות נודעות שלו היו בדואט עם הצ'לן הצרפתי מוריס ז'נדרון ונגינת הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פרנסיס פולנק יחד עם המלחין בכמה הזדמנויות, כאשר ז'אק פברייה לא היה זמין. הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פראנסה עצמו נכתב בשביל בנותיו, ששתיהן היו פסנתרניות צעירות ומלבלבות בתקופת חיבורו.
תעסוקתו העיקרית של ז'אן פראנסה הייתה קריירת ההלחנה שלו, הפעילה במידה שאינה מצויה. פוריות כתיבתו עמדה בעינה לכל אורך חייו; ב-1981 תיאר את עצמו כ"מלחין בקביעות", אך זה מסיים יצירה אחת וכבר מתחיל חדשה, וכך המשיך עד מותו ב-1997.
יצירתו

מוריס ראוול אמר על פרנסה הצעיר, בשיחה עם הורי הנער, "בין סגולותיו של הילד אני מבחין מעל לכל בזו, שהיא החשובה והמועילה ביותר לאמן - הסקרנות: הישמרו שלא לדכא בו סגולות אלה, עכשיו או בעתיד, אחרת תסתכנו בכך שהרגישות הצעירה הזו תיבש ותקמול." ההורים קיבלו את העצה וז'אן הצעיר עלה כפורח: פרנסה היה מלחין פורה, שכתב יותר מ-200 יצירות במגוון סגנונות גדול.
בהיותו פסנתרן וירטואוז, רבות מיצירותיו נכתבו לפסנתר, בייחוד היצירות הקאמריות הרבות, שחיבר לכמעט כל כלי תזמורתי והרכב מקובל. הוא היה מתזמר מיומן, תכונה שבאה לביטוי בשימוש שעשה בגוני צליל. פראנסה כתב יצירות ברבות מן הצורות המוזיקליות הגדולות העיקריות, בהן קונצ'רטי, סימפוניות, אופרה, מוזיקה לתיאטרון ולבלט ויצירות שנשענו על מסורות, שחנן סר במאה ה-20, כגון הקנטטה. על אף נטייתו לשוות אופי מודרני לאופני הביטוי הנושנים, היה פראנסה נאו-קלאסיציסט מושבע, שדחה אטונליות ושיטוטים חסרי-צורה, והסתמך על ספרות העבר הגדולה ליצירותיו הווקאליות. פראנסה חיבר גם מוזיקה לעשרה סרטים, בשביל הבמאי סשה גיטרי.
סגנונו של פראנסה מצטיין בקלילות ושנינות (מטרתו המוצהרת הייתה "לגרום הנאה"), ויש בו גם מאופי השיחה, המתבטא ביחסי גומלין בין הקווים המוזיקליים. במהלך הקריירה שלו כמעט לא חל שינוי בסגנונו; על אף השפעתם של מלחינים שהעריץ (כמו עמנואל שברייה, איגור סטרווינסקי, מוריס ראוול ופרנסיס פולנק) על כתיבתו, מיזג פראנסה את מה שליקט מהשראתם אל תוך האסתטיקה המובהקת שלו עצמו, שבאה לביטוי כבר ביצירות המוקדמות.
יצירתו > מבחר מיצירותיו הנודעות

"סקרצו" (1932) יצירתו הבוגרת הראשונה לפסנתר סולו
שמונה בגאטלות (1932), פסנתר ורביעיית מיתרים
קונצ'רטינו לפסנתר ותזמורת (1932)
שלישיית מיתרים (1933)
קונצ'רטו לבסון ו-11 כלי מיתר
רביעיית כלי נשיפה מעץ (1933)
"שפת ים" (1933), בלט
חמישייה לחליל, נבל ושלישיית מיתרים (1934)
"פטי קוואטור" (1935), רביעיית סקסופונים
קונצ'רטו לפסנתר (1936)
"האפוקליפסה לפי יוחנן הקדוש" (1939), אורטוריה
"הגרש" (L'apostrophe) ‏ (1940), קומדיה מוזיקלית
דיברטיסמן לבסון וחמישיית מיתרים (או תזמורת), מוקדש לוויליאם ווטרהאוז
חמישיית כלי נשיפה מעץ (1948)
"עלמות הלילה" (1948), בלט
"נפוליאון" (1954), מוזיקה לסרט של ס. גיטרי
" Si Paris nous était conté" ‏ 1956
"שעון הפרחים" (1959), לאבוב ותזמורת
סוויטה לחליל סולו (1962)
שישה פרלודים (1963, כלי מיתר
קונצ'רטו לשני פסנתרים (1965)
"הנסיכה מקליווס" (1965), האופרה המצליחה ביותר שלו
קונצ'רטו לחליל (1967)
קונצ'רטו לקלרינט (1968)
רביעיית קרן אנגלית (1970)
קונצ'רטו לקונטרבס ותזמורת (1974)
"קאסאציונה" (1975), לשלוש תזמורות
חמישייה לקלרינט ורביעיית כלי יתר (1977)
סרנדה לגיטרה
סונאטה לחלילית וגיטרה (1984)
קונצ'רטו כפול לחליל, קלרינט ותזמורת (1991)
קונצ'רטו לאקורדיון (1993)
שלישייה לאבוב, בסון ופסנתר (1994), הוקדשה לוויליאם ווטרהאוז
סונאטה לחליל ופסנתר (1996)
Neuf historiettes de Tallemant des Réaux לזמר בריטון, סקסופון טנור ופסנתר (1997), היצירה האחרונה השלמה של פראנסה
"מארש ניצחון" ל-4 חצוצרות ועוגב
הערות שוליים

↑  ריצ'רד לאנגהם סמית', מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261112905171  PLWABN: 9810648612605606  BIBSYS: 99015335  BNE: XX1730540  BnF: cb138941033 (data)  CiNii: DA07338967  GND: 119303167  ICCU: LO1V158511  ISNI: 0000 0001 1479 2908  LCCN: n79077226  LNB: 000098680  MusicBrainz: 19c224c6-33f2-4403-8971-14aa3eb599fe  NDL: 01094543  NKC: jn19990002380  NLA: 35401768  NSK: 000044486  NTA: 073736473  RERO: 02-A003260563  SNAC: w6h99h6w  SUDOC: 061186368  Trove: 939912  VIAF: 104248090   WorldCat (עם VIAF): 104248090
חד גבה

חד גבה
חד גבה היא גבה מחוברת באופן טבעי, כאשר יש צמיחה של שיער במרווח בין שתי הגבות, ובמבט מרחוק נראה שזו גבה אחת ארוכה.