stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איוואן האיום הורג את בנו

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  איליה רפין
 תאריך יצירה:  1885
 טכניקה וחומרים:  שמן על קנבס
 ממדים בס"מ
 רוחב:  254 ס״מ 
 גובה:  199.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  743 (גלריית טרטיאקוב) 
 מיקום:  גלריית טרטיאקוב מוסקבה שברוסיה
 
איוואן האיום הורג את בנו (ברוסית: Иван Грозный убивает своего сына) הוא כינויו של ציור מאת איליה רפין מאמצע המאה ה-19, הנושא את השם "איוואן האיום ובנו ב-16 בנובמבר 1581" (ברוסית: «Иван Грозный и сын его Иван 16 ноября 1581 года»).
מזיכרונותיו של איליה רפין הוא סיפר כי ההשראה לתמונה באה ממקרה ההתנקשות בחייו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, במרץ 1881. רפין התחיל לצייר את התמונה בשנת 1883 אחרי שחזר מסיור באירופה וסיים בשנת 1885. הצייר גרגורי מיאסויידוב היה מודל לדמות של הצאר.
התמונה ספגה ביקורת רבה כאשר הוצגה לראשונה בציבור ואלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה אף אסר על הצגתה, אך מאוחר יותר הוצגה לציבור. התמונה הושחתה פעמיים, ב-1913 על ידי צייר מתוסכל ושוחזרה על ידי איליה רפין עצמו שהיה חי באותה התקופה שבה הושחת הציור. ב-2013 פעילים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית דרשו ממשרד התרבות של רוסיה להוריד את התמונה מתצוגה, אך בקשתם נדחתה.
ב-25 במאי 2018 התמונה הושחתה שוב והוסרה מתצוגה לציבור עד להשלמת שחזור התמונה.
הערות שוליים

↑  Илья Репин. Галерея картин и рисунков художника — Иван Грозный и сын его Иван 16 ноября 1581 года, 1885
↑  Ионина Н. A. Репин И. «Иван Грозный убивает своего сына» // Сто великих картин. — М.: Вече, 2002.
↑  Герои и злодеи русской истории в искусстве XVIII—XX веков. — СПб.: Государственный Русский музей, 2010. — С. 95. — 256 с. — ISBN 978-5-93332-355-6.
1 2   מיה אשרי, שיכור השחית את הציור של איוואן האיום במוט ברזל, באתר הארץ, 27 במאי 2018
↑  Эхо Москвы: Православные активисты требовали убрать из Третьяковки картину Репина 'Иван Грозный и сын его Иван 16-го ноября 1581-го года', также известную как 'Иван Грозный убивает своего сына'
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרלוס אלברטו

קרלוס אלברטו טורס (פורטוגזית: Carlos Alberto Torres; ‏17 ביולי 1944 – 25 באוקטובר 2016) היה מאמן וכדורגלן ברזילאי, אשר שיחק בפלומיננסה, סנטוס, ניו יורק קוסמוס ונבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים

אלברטו החל את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 19, כאשר הצטרף לפלומיננסה. כבר בעונתו הראשונה שם, הצטיין בקבוצה, לא רק בזכות יכולת התיקול שלו וראיית המשחק המצוינת, אלא גם בזכות יכולת השליטה בכדור שלו, יכולת הכדרור שלו ובזכות היותו פליימקר.
בשנת 1966, עבר אלברטו לסנטוס, שם חבר לאחד מגדולי שחקני הכדורגל בכל הזמנים, פלה.
בשנת 1974, חזר לפלומיננסה, וזכה איתה בשתי אליפויות ריו דה ז'נרייו בכדורגל.
בשנת 1977, עבר ליריבתה הגדולה של פלומיננסה,  פלמנגו.
בשנת 1978, עבר לקבוצת הכדורגל האמריקאית ניו יורק קוסמוס, שם חבר בשנית לפלה, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות צפון אמריקה.
לאחר שנה בקבוצת הכדורגל קליפורניה סארף, חזר אלברטו לניו יורק קוסמוס, איתה זכה פעם נוספת באליפות צפון אמריקה.
במשחקו האחרון, שיחק עם ניו יורק קוסמוס במשחק ידידות אשר נגד קבוצתו לשעבר פלמנגו.
נבחרת ברזיל

אלברטו נחשב לאגדה בנבחרת ברזיל. הוא הופיע בנבחרת חמישים ושלוש פעמים וכבש שמונה שערים.
אלברטו היה קפטן נבחרת ברזיל במונדיאל 1970 אשר נערך במקסיקו, שם הציגה נבחרת כדורגל נפלא ואלברטו הצטיין. שערו של אלברטו נגד איטליה בגמר, אשר נגמר בתוצאה 4:1 לטובת ברזיל, נחשב לאחד מהשערים הגדולים אשר אי פעם נכבשו בגביע העולם.
הוא לא השתתף במונדיאל 1974 אשר נערך בגרמניה המערבית, עקב פציעה בברך.
בשנת 1977 פרש מנבחרת ברזיל.
קריירת אימון

אלברטו החל את קריירת האימון שלו בפלמנגו, ועבר 12 קבוצות כמאמן.
בפברואר 2004, מונה למאמן אזרבייג'ן בכדורגל.
אף על פי שהחל את הקדנציה שלו ברגל שמאל, לאחר תבוסה 6:0 לנבחרת ישראל ב-18 בפברואר, הוביל אלברטו את אזרבייג'ן לניצחון הראשון שלה בכל הזמנים, לאחר שניצחה את קזחסטן בתוצאה 3:2 ב-28 באפריל. ביוני 2005, לאחר תבוסה 3:0 לפולין, סיים את דרכו כמאמן הנבחרת.
הישגים ותארים

אלברטו זכה בכ-20 תארים קבוצתיים כשחקן ובמונדיאל אחד עם נבחרת ברזיל.
ב-4 במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. נבחר גם כמגן כנף בקבוצת הכדורגל של המאה.
ב-25 באוקטובר 2016 נפטר אלברטו מהתקף לב.
הערות שוליים

↑  "פרידה מהקפטן: קרלוס אלברטו הלך לעולמו". ynet. 2016-10-25. נבדק ב-2016-10-25.
↑  "סופה של אגדה: מת קפטן נבחרת ברזיל במונדיאל 1970 קרלוס אלברטו - וואלה! ספורט". וואלה! ספורט. נבדק ב-2016-10-25.
| נבחרת ברזיל – מונדיאל 1970 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 פליקס •  2 בריטו •  3 פיאזה •  4 קרלוס אלברטו •  5 קלודואלדו •  6 מרקו אנטוניו •  7 ז'אירזיניו •  8 ז'רסון •  9 טוסטאו •  10 פלה •   11 ריבלינו •  12 אדו • 13 רוברטו •  14 באלדוצ'י • 15 פונטנה • 16 אבראלדו • 17 ז'ואל • 18 פאולו סזאר • 19 אדו • 20 דאריו • 21 זה מריה • 22 ליאו • מאמן: זגאלו |  1 פליקס •  2 בריטו •  3 פיאזה •  4 קרלוס אלברטו •  5 קלודואלדו •  6 מרקו אנטוניו •  7 ז'אירזיניו •  8 ז'רסון •  9 טוסטאו •  10 פלה •   11 ריבלינו •  12 אדו • 13 רוברטו •  14 באלדוצ'י • 15 פונטנה • 16 אבראלדו • 17 ז'ואל • 18 פאולו סזאר • 19 אדו • 20 דאריו • 21 זה מריה • 22 ליאו • מאמן: זגאלו | ברזיל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 519150325563210090009   WorldCat (עם VIAF): 519150325563210090009
אלי ברקוביץ'-גרוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1929 שימלאו סילבאניי, ממלכת רומניה 
 פטירה:  24 באוקטובר 2022 (בגיל 93) 
 מדינה:  רומניה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת לה גוארדיה 
 שפות היצירה:  רומנית, אנגלית 
 סוגה:  שירה 
 מספר צאצאים:  2 
 
אלי ברקוביץ'-גרוס (באנגלית: Elly Berkovits Gross;‏ 14 בפברואר 1929 - 24 באוקטובר 2022) הייתה סופרת ומשוררת יהודייה-אמריקאית, ניצולת שואה מטרנסילבניה, מחברת מספר ספרי שירה ופרוזה בשפה האנגלית שעסקו בשואה.
קורות חיים

אלי ברקוביץ' נולדה ב-14 בפברואר 1929 בעיר שימלאו סילבאניי (סילאג'-שומלוי) שבטרנסילבניה, רומניה, לאאוג'ן (ינה) ואירינה ברקוביץ'.
במרץ 1944, לאחר פלישת הנאצים להונגריה בת-בריתם והקמת ממשלה פרו-נאצית קיצונית יותר, נלקח אביה של אלי למחנה עבודה בכפייה, ושם נספה בחזית הרוסית. אלי ומשפחתה הנותרת - אמה, ואחיה הצעיר אדלברט - נלקחו באסרו חג של פסח, כ"ג בניסן (16 באפריל) אל גטו צ'היי הסמוך לשימלאו סילבאניי, לשם הובאו מרבית התושבים היהודים של מחוז סילאג'. כעבור שישה שבועות הועברה משפחתה באמצעות קרונות בקר יחד עם אלפי יהודים נוספים אל מחנה הריכוז אושוויץ. במחנה נפרדה אלי מאמה ומאחיה, ולא ראתה אותם שוב לעולם - שניהם מצאו את מותם במשרפות. את הישרדותה במחנה תולה אלי ב"ניסים", ומציינת כי רק בודדים מבני גילה שרדו את מוראות אושוויץ.
אלי הועברה לפאלרסלבן (Fallersleben), חלק ממחנה הריכוז נוֹיֶנְגָמֶה שבהמבורג, שם ביצעה עבודות כפייה עבור תאגיד פולקסווגן עד לשחרורה בעיר זאלצוודל (Salzwedel) בידי כוחות בעלות הברית, ב-14 באפריל 1945. לאחר השואה שבה אלי לעיר הולדתה, ומצאה כי כל משפחתה נספתה, והיא נותרה לבדה. כששבה אלי לביתה, גורשה ממנו על ידי דיירים שהתיישבו בו במהלך המלחמה ומנעו ממנה את הכניסה לבית.
לבסוף נישאה אלי בשימלאו סילבאניי לארנסט גרוס, ידיד משפחתה, ניצול שואה אף הוא. לזוג ישנם שני ילדים, המתגוררים בארצות הברית. בשנת 1993, כשהיא בגיל 64, סיימה אלי תואר שני באמנות יפה במכללה הקהילתית לה-גווארדיה שבניו יורק.
התגוררה בארצות הברית, שם הייתה ידועה בהרצאותיה על השואה במוזיאונים ובבתי ספר ברחבי המדינה.
מיצירותיה

"Poems of Elly Gross: Memories of a Holocaust Survivor" - שירי אלי גרוס: זכרונותיה של ניצולת שואה
"Storm against the Innocents and other stories" -  סערה נגד התמימים וסיפורים אחרים
"Elka's Growing Up in a Changing World" - אֶלקָה גדֵלה בעולם משתנה (ספר וקובץ DVD)
"Elly: My True Story of the Holocaust" - אלי: הסיפור האמיתי שלי על השואה
"Of Miseries and Miracles: The Holocaust Testimonial of Elly Berkovits Gross" - ייסורים וניסים: עדות השואה של אלי ברקוביץ'-גרוס (קובץ DVD)
"Vanished World: A Memoir of Ernest" - עולם חולף: זכרונותיו של ארנסט
יצירות אחדות שלה תורגמו לספרדית ולרומנית.
Same Heart

"Same Heart" (בעברית: "אותו לב") הוא השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2014 שנערך בקופנהגן, דנמרק. את השיר ביצעה מיי פיינגולד. השיר נבחר בבחירה פנימית של רשות השידור בשקלול עם הצבעות קהל באולפן בו פיינגולד שרה ארבעה שירים. השיר נכתב והולחן על ידי רמי תלמיד.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | המוביל הארצי | 6 |  |
אלקו חזן

| --- | --- |

סגנית ראש ממשלת בולגריה מברכת את מילומיר בוגדנוב מאונגאל ואת אלקו חזן (שמאל), 2019
 לידה:  1948 (בן 76 בערך) ימבול, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 מדינה:  בולגריה 
 השכלה:  בית הספר הראשון ללימודי אנגלית  האוניברסיטה לאדריכלות, הנדסה אזרחית וגאודזיה 
 פרסים והוקרה:  מסדר סטרה פלנינה 
 
אלקו זיגמונד חזן (בבולגרית: Елко Зигмунд Хазан; נולד ב-1948) הוא איש ציבור ואדריכל בולגרי-יהודי.
קורות חיים

נולד בשנת 1948 בימבול למשפחה יהודית. השלים את לימודיו בתיכון האנגלי בסופיה, ולאחר מכן למד אדריכלות במכון הגבוה להנדסה ובנייה. במהלך העשורים הבאים, עבד כאדריכל.
לאחר שסיים את דרכו המקצועית, החל חזן לעסוק בפעילות חברתית. בשנת 2015, הצטרף למועדון בויאן, ארגון לאומי שנוסד על ידי בוז'ידאר דימיטרוב לתמיכה במדינה ובלאומה הבולגרי. בשנת 2017, הקים את המכון הבלתי ממשלתי הבולגרי-יהודי למחקר, אשר מטרתו לחקור ולפרסם את ההיסטוריה של היהודים בבולגריה, בפרט ביחס להצלתם בתקופת השואה.
ספר

בשנת 2012, הוציא לאור את הספר "אנציקלופדיה מקוצרת מאוירת של הקהילות היהודיות בבולגריה ובתי הכנסת שלהן".
פרסים

באפריל 2023, זכה באות "מסדר סטארה פלאנינה" (בול') מידי הנשיא רומן ראדב על פעילותו.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה חדשה של בתי הכנסת בבולגריה, באתר כולנו בולגרים, אתר הבית של יהודי בולגריה, 1 באוגוסט 2012
↑  Предлагат арх. Елко Хазан да бъде награден с орден „Стара планина“ - първа степен, 5.04.2023 (בבולגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583710505171  ISNI: 0000 0004 4315 1191  VIAF: 251665255   WorldCat (עם VIAF): 251665255
ולדימיר בוקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1942 Belebey, רוסיה 
 פטירה:  27 באוקטובר 2019 (בגיל 76) Addenbrooke's Hospital, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Владимир Константинович Буковский 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 השכלה:  קינגס קולג'  אוניברסיטת סטנפורד 
 מפלגה:  סולידריות 
 פרסים והוקרה:  מדליית החופש ע"ש טרומן-רייגן (2001) 
 www.vladimirbukovsky.com
 
ולדימיר בוקובסקי (ברוסית: Владимир Буковский;‏ 30 בדצמבר 1942 - 27 באוקטובר 2019) היה דיסידנט סובייטי, שישב בכלא הסובייטי מספר פעמים עד שבשנת 1976 במסגרת עסקת חליפין הוחלף בקומוניסט צ'יליאני.
שנותיו הראשונות

ולדימיר בוקובסקי נולד בעיירה בבשקיריה למשפחת סופר ועיתונאי. בתקופה זו המשפחה פונתה ממוסקבה בעקבות התקרבות הנאצים לעיר. תוך מספר שנים המשפחה חזרה למוסקבה. בשנת 1959 בוקובסקי סולק מבית הספר בעקבות עריכת עיתון עצמאי. הוא המשיך את לימודיו בבית ספר ערב.
פעילות אנטי סובייטית

בשנת 1960 בוקובסקי ביחד עם יורי גלנסקוב, אדוארד קוזנצוב ואישים נוספים היה בין מארגני מפגשי נוער ליד פסל מאיאקובסקי במוסקבה. לאחר מעצר הפעילים בביתו של בוקובסקי בוצע שם חיפוש ונמצא מאמר על הצורך ברפורמה בקומסומול. באותה תקופה היה בוקובסקי סטודנט באוניברסיטת מוסקבה. הוא לא קיבל אישור לגשת לבחינות ובסוף 1961 סולק מלימודים.
פעילות אנטי סובייטית > טיפול פסיכיאטרי כפוי

בשנת 1963 בוקובסקי נעצר בפעם הראשונה. העילה למעצר הייתה ניסיון להפיץ ספר של הקומוניסט יוגוסלבי מילובן דג'ילאס שהיה אסור להפצה בברית המועצות. בוקובסקי נשלח לקורס טיפול לבית חולים הפסיכיאטרי המיוחד בלנינגרד. בהיותו בבית החולים הוא הכיר את פיוטר גריגורנקו שגם נשלח לטיפול פסיכיאטרי כפוי. בוקובסקי שוחרר בפברואר 1965.
בדצמבר 1965 בוקובסקי נעצר בפעם השנייה הפעם לאור ארגון הפגנות תמיכה באנדריי סיניאבסקי וביולי דניאל. הוא נשלח לבית חולים פסיכיאטרי בפעם השנייה ושוחרר כעבור חצי שנה.
פעילות אנטי סובייטית > מעצר 1967

בשנת 1967 בוקובסקי נעצר לאחר ארגון הפגנה נגד מעצר של אלכסנדר גינזבורג ויורי גלנסקוב. הפעם הוא הוכר ככשיר למשפט שהחל ב-30 באוגוסט 1967. במהלך המשפט כפר בוקובסקי באשמה ואף נשא נאום תקיף נגד השלטון. הוא נשפט ל-3 שנות מאסר בעוון השתתפות בהפרות סדר. לאחר ריצוי העונש במחנה פרם-36, חזר בוקובסקי למוסקבה ונהפך לאחד הדיסידנטים המובילים. במהלך שנת 1970 נתן בוקובסקי מספר ראיונות לכתבים מערביים על שימוש בפסיכיאטריה כפויה (אבחון של סכיזופרניה איטית) בברית המועצות. הוא קיבל אזהרה רשמית מהשלטונות שאם לא יפסיק בפעילותו הוא ייעצר. למרות זאת, בתחילת 1971 פרסם בוקובסקי מכתב גלוי לפסיכיאטרים מערביים בהקשר לשימוש בטיפול כפוי כלפי מתנגדי השלטון בברית המועצות.
פעילות אנטי סובייטית > מעצר 1971

במרץ 1971 בוקובסקי נעצר בפעם הרביעית. זמן קצר לפני מעצרו פורסם מאמר בעיתון פראבדה בו הוא תואר כמפר סדר שפועל נגד השלטון. המשפט החל במוסקבה ב-5 בינואר 1972 והנאשם נשפט ל-2 שנים מאסר בכלא ו-5 שנות גלות. במהלך ריצוי העונש, הוא הכיר פסיכיאטר בשם סמיון גלוזמן ויחד הם כתבו ספר הנקרא "מדריך בפסיכיאטריה למתנגדי השלטון" בו הוסבר איך לנהוג כדי שהשלטונות לא יוכלו להאשים את מתנגדי לשלטון באי-שפיות. במקביל מתנגדי השלטון ופעילי זכויות האדם במערב המשיכו בפעולות לשחרורו. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון.
פעילות לאחר שחרורו

בשנת 1976 בוקובסקי הוחלף בקומוניסט צ'יליאני והוגלה לשווייץ. תוך זמן קצר הוא התקבל אצל ג'ימי קרטר ועבר להתגורר בבריטניה. בוקובסקי קיבל תואר בביולוגיה מאוניברסיטת קיימברידג', עסק בתחום חקר המוח וכתב מספר ספרים על פעילותו. בוקובסקי המשיך בפעילות פוליטית. הוא תמך באי-השתתפות מדינות באולימפיאדת מוסקבה ופעל בגנות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. בשנת 1983 ביחד עם אדוארד קוזנצוב וולדימיר מקסימוב הוא השתתף בארגון "אינטרנציונל ההתנגדות".
פעילות לאחר שחרורו > לאחר קריסת ברית המועצות

בשנת 1992 בוקובסקי ביקר במוסקבה לראשונה לאחר גירושו. בהזמנת השלטונות הוא היה עד-מומחה במשפט של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במהלך ההכנה למשפט, בוקובסקי קיבל גישה לארכיונים סגורים; חלק מהמסמכים הוא סרק ופרסם בספרו. בשנת 1997 פג תוקף דרכונו הרוסי ובוקובסקי סירב לחדשו. לאור כך הוא לא היה יכול יותר להגיע לרוסיה. בוקובסקי חידש את דרכונו רק בשנת 2007.
בשנת 2002 הגיע לקיימברידג' לפגישה עם בוקובסקי בוריס נמצוב והם דנו בארגון אופוזיציה לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין. בוקובסקי היה בדעה שאם פוטין יישאר בשלטון, אין סיכוי להמשך קיום דמוקרטיה ברוסיה. בשנת 2007 הוצע לבוקובסקי להיות מועמד לנשיא רוסיה והוא הסכים מייד. נאספו כל המסמכים הנדרשים ולוועדת הבחירות הוגשה בקשה רשמית. ועדת הבחירות סירבה לאשר את מועמדותו בטענה שבוקובסקי מתגורר מחוץ לגבולות המדינה.
בשנת 2010 בוקובסקי חתם על פנייה לאזרחי רוסיה "פוטין צריך ללכת".
בתרבות

ב-1977 הועלתה בלונדון ההצגה "מי דואג לילד" שכתב טום סטופארד והלחין אנדרה פרווין. ההצגה המתרחשת בבית חולים פסיכיאטרי בברית המועצות, מוקדשת לבוקובסקי ולוויקטור פיינברג.
מיקלוש יאנצ'ו

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1921 ואץ, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  31 בינואר 2014 (בגיל 92) בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  1950–2014 (כ־64 שנים) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1951)  אוניברסיטת סגד (1944) 
 בן או בת זוג:  Márta Mészáros (1958–1968)  ז'וז'ה צ'אקאן (1981–2014) 
 צאצאים:  מיקלוש יאנצ'ו, דוד יאנצ'ו, Gábor Jancsó 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1973)  מפקד עם כוכב של מסדר ההצטיינות של הונגריה (2002)  Master of Hungarian Motion Picture (2004)  פרס יובל עשרים לרפובליקה (23 באוקטובר 2009)  אזרחות כבוד של בודפשט (2001)  אמן דגול של הונגריה (1980)  אמן מצטיין של הונגריה (1970)  פרס פסטיבל הקולנוע בקאן לבמאי הטוב ביותר (1972)  פרס בלה באלאז' (1966)  Награда Александар Лифка 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיקלוש יאנצ'ו (בהונגרית: Jancsó Miklós; (27 בספטמבר 1921 – 31 בינואר 2014) היה במאי ותסריטאי קולנוע הונגרי.
ביוגרפיה

יאנצ'ו נולד לאב הונגרי שאנדור יאנצ'ו ואמה ממוצא רומני, אנג'לה פופרדה. לאחר סיום לימודיו למד משפטים בעיר פץ', והשלים את התואר בעיר קלוז'-נאפוקה בשנת 1944. הוא לקח גם קורסים בתולדות האמנות והאתנוגרפיה, אותם המשיך ללמוד בטרנסילבניה. לאחר סיום לימודיו שירת בצבא בזמן במלחמת העולם השנייה והיה לזמן קצר אסיר מלחמה. הוא נרשם הוסמך כעורך דין אך נמנע מקריירה משפטית.
לאחר המלחמה נרשם יאנצ'ו לאקדמיה לאמנות התיאטרון והקולנוע בבודפשט. והוא קיבל את התואר בבימוי קולנוע בשנת 1950. לאחר לימודיו החל לעבוד על צילומי יומני חדשות קולנועיים, בהם דיווח על נושאים כמו חגיגות יום האחד במאי, היבול החקלאי וביקורי במדינה של נכבדים סובייטים.
יאנצ'ו החל לביים סרטים לראשונה בשנת 1954, בעיקר סרטי תעודה חדשותיים. אף על פי שסרטים אלה אינם משקפים את התפתחות סגנונו הקולנועי, הם נתנו לו את האפשרות לשלוט בצד הטכני של יצירת סרטים, תוך שהם מאפשרים לו להסתובב בהונגריה ולראות ממקור ראשון מה קורה ברחבי המדינה.
בשנת 1958 השלים את סרטו העלילתי הראשון באורך מלא, "הפעמונים עברו לרומא", בו כיכב מיקלוס גבור. הסרט מספר על קבוצת תלמידי בית ספר הונגרים, שנאלצו להצטרף לצבא על ידי הנאצים, ולהילחם נגד הרוסים בחזית המזרחית. כאשר תלמידי בית הספר מתחילים ללמוד ולהבין את המשטר הנאצי, הם דוחים את הצעת הגרמנים.
יאנצ'ו חזר אחר כך ליצירת סרטים תיעודיים, כולל שיתוף פעולה עם אשתו מרתה משרוס. בשנת 1959 הוא פגש את הסופר ההונגרי גיולה הרנאדי, ששיתף פעולה בסרטיו עד מותו בשנת 2005.
ביוגרפיה > שנות ה-60 וה-70

סרטו העלילתי הבא היה "קנטטה" בשנת 1962. יאנצ'ו כתב את התסריט על פי סיפור קצר מאת יוז'זף לנגיאל. בסרט מגלם זולטן לטינוביץ רופא צעיר עם שורשים צנועים, שמתעייף מחייו האינטלקטואליים והקריירה כמנתח בבודפשט. הוא מחליט לבקר במקום הולדתו, חוות אביו במישורים ההונגריים. הוא פוגש את מורו לשעבר, שמזכיר לו זיכרונות ילדות שנשכחו מזמן. בסופו של דבר לטינוביץ לומד להעריך הן את חייו הקלים בעיר, והן את חיי הנעורים הכפריים. הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע בהונגריה, אך זכה בפרס מעגל המבקרים ההונגרי.
סרטו הבא של יאנצ'ו היה "הדרך הביתה שלי", שיצא בשנת 1964. זה היה שיתוף הפעולה הראשון שלו עם התסריטאי גיולה הרנאדי וכיכבו של אנדראס קוזאק וסרגיי ניקוננקו. בסרט מגלם קוז'אק את יוז'אק, עריק מהצבא בגיל העשרה בסוף מלחמת העולם השנייה. הוא נתפס פעמיים על ידי הצבא האדום, שם הוא מופקד על השמירה על להקת כבשים, ומתיידד עם חייל רוסי צעיר (ניקוננקו). שני החברים, שאינם יכולים לתקשר באמצעות שפה, מתחילים להתנהג כמו נערים צעירים ומשחקים בתמימות יחד, ושוכחים את תפקידי האסיר והסוהר. החייל הרוסי מת לבסוף מפצעו ויוזאק מתחיל שוב את מסעו הביתה, לבוש במדי הצבא הסובייטי של חברו המת כדי להישאר חם.
הסרט הבא שלו בשנת 1965, Szegénylegények, היה להיט מקומי ובינלאומי, ולעיתים קרובות נחשב ליצירה משמעותית של הקולנוע העולמי. הסרט נכתב שוב על ידי הרנאדי ובו כיכב יאנוס גורבה, זולטאן לטינוביץ, טיבור מולנאר, גאבור אגארדי ואנדראס קוז'אק. בשנת 1967 יצר את הסרט "האדום והלבן". הפקה משותפת הונגרית-סובייטית לרגל חגיגות 50 שנה למהפכת אוקטובר 1917 ברוסיה והמהפכה ההונגרית שלאחר מכן בשנת 1919. הסרט היה ההצלחה הגדולה ביותר שלו עד אז, וזכה לשבחי המבקרים במערב אירופה ובארצות הברית. הוא זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר מטעם סינדיקט צרפת למבקרי הקולנוע. יחד עם "המזמור האדום" (1971) הוא מופיע בספר "1001 סרטים שעליך לראות לפני שאתה מת".
בשנת 1968 ביים את הסרט "שתיקה ובכי". בסרט מככב אנדראס קוזאק כמהפכן צעיר, שנכנס למסתור במדינה לאחר המהפכה ההונגרית הכושלת בשנת 1919. קוז'אק מוסתר על ידי חקלאי אוהד שנחשד על ידי הצבא הלבן ומושפל כל הזמן. אשתו של האיכר נמשכת לקוז'אק ומתחילה להרעיל את בעלה. המוסר של קוז'אק מכריח אותו למסור את אשת האיכר לידי הצבא הלבן. כמו כן בשנת 1968 צילם את יצירתו הראשונה בצבע "העימות". זה היה גם הסרט הראשון שהציג שיר וריקודים כחלק מהותי מהסרט, אלמנטים שהיו חשובים יותר ויותר בעבודתו בשנות השבעים.
בשנת 1969 ביים את הסרט "רוחות בורקות", העוכב אחרי חבורה של אנרכיסטים קומוניסטים המשתלטים על מנזר. הסרט היה ביקורת על תקופת המשטר של מתיאש ראקושי.
בסוף שנות ה-60 סרטיו של יאנצ'ו נטו יותר לסמליות, הסצנות התארכו והכוריאוגרפיה החזותית הפכה למורכבת יותר. זה מצא מימוש מלא בשנות השבעים, כאשר לקח את האלמנטים הללו לקיצוניות. באשר לאורך הסצנה, למשל, הסרט "אלקטררייה" משנת 1974, מורכב 12 סצנות בלבד, בסרט שנמשך 70 דקות. גישה מסוגננת מאוד זו (בניגוד לגישה הריאליסטית יותר של שנות ה-60) זכתה לשבחים רחבים ביותר עם הסרט "תהילים אדומים", שזיכת את יאנצ'ו בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן בשנת 1972.
בחלק האחרון של שנות השבעים, יאנצ'ו החל לעבוד על טרילוגיית "Vitam et sanguinem" השאפתנית, אך רק שני הסרטים הראשונים, "רפסודיה הונגרית" ו"אלגרו ברברו" משנת 1978 זכו לביקורות חיוביות. הם היו הסרטים היקרים ביותר שהופקו בהונגריה עד אז. במהלך שנות השבעים חילק ינקסו את זמנו בין איטליה להונגריה ועשה מספר סרטים באיטליה. אולם סרטיו האיטלקיים זכו ללעג מצד המבקרים.
ביוגרפיה > שנות ה-80 וה-90

סרטיו של משנות השמונים לא היו מוצלחים, ובאותה תקופה חלק מהמבקרים האשימו את יאנצ'ו בפשטות יתר של האלמנטים החזותיים והתמטיים לעומת סרטיו הקודמים. עם זאת, מאוחר יותר, עבודות אלה הוערכו מחדש ויש מבקרים הרואים בסרטים מתקופה זו, את היצירות החשובות ביותר שלו.
"לבו של העריץ", משנת 1981, יכול להיחשב לסרט מעבר בין היצירות ההיסטוריות המפורסמות שלו משנות ה-60 וה-70 לבין סרטיו המאוחרים יותר, האירוניים והמודעים יותר. אמנם עדיין יש בסרט תפאורה היסטורית (ארמון מהמאה ה-15 בהונגריה), אך החקירה האונטולוגית של הסרט מקבצת אותה ביתר קלות עם התקופה המאוחרת של הבמאי. הסרט מערער בכוונה את יכולתו של הקהל לבנות תפיסה של מציאות בעלילה, הסותרת את עצמה וכוללת התערבויות פוסט-מודרניות רבות, ומעלות שאלות לגבי אופיו המניפולטיבי של סיפור העלילה.
בשנת 1985 ביים את הסרט "שחר" על פי ספרו של אלי ויזל. חלק מצילומי הסרט נערכו בישראל, בחיפה, עכו, ירושלים וים המלח. הסרט היה קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, ומשרד התרבות הצרפתי היה שותף למימון ההפקה. בתפקידים הראשיים הופיעו מייקל יורק הבריטי ופיליפ לאוטרד הצרפתי. "השחר" מתרחש בתקופת המנדט, בשנת 1947, והוא עוקב אחר לילה אחד בחייו של צעיר. יהודי, ניצול שואה ושמו אלישע, השומר במשך אותו הלילה על שבוי בריטי, כדי להוציאו להורג עם שחר, כנקמה על הרג חברי מחתרת יהודים. הסיפור מבוסס על פרשת הסרג'נטים, פרשת חטיפתם של שני סמלים בריטים על ידי האצ"ל ותלייתם בחורשה בנתניה. הסרט השתתף בפסטיבל ברלין ה-36
בשנת 1987, השתתף יאנצ'ו בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-15 במוסקבה.
במחצית השנייה של שנות ה-80, יאנצ'ו נפטר ממתב סרטיו במסגרות הכפריות ההיסטוריות של פּוּסְטָה (הערבה) ההונגרית ועבר לבודפשט העירונית והעכשווית. הסרט "העונה של המפלצות" מ-1986, הפך לסרט הראשון של יאנצ'ו עם סצנות של בודפשט העכשווית מאז "הקנטטה", 23 שנה קודם לכן. אף על פי שהסרט מתרחש בסביבה עכשווית, מעט ממנו מתרחש בעיר וחלק גדול ממנו עדיין מתרחש בפוסטה. בסרט השתמש יאנצ'ו בעמה אלמנטים חזותיים חדשים, כולל שימוש במסכי טלוויזיה המציגים קטעים מאוחרים או מוקדמים יותר בסרט). בסרטים מאוחרים יותר של העשור המשיך להשתמש בסגנון הסוריאליסטי-פארודיסטי שפיתח ב"עונה". הסרטים האלה מתרחשים כולם בסביבה עירונית. אף על פי שחלק מהמבקרים הגיבו בחיוב ("העונה של המפלצות", למשל, זכתה בוונציה לאזכור מכובד על יצירת "שפת תמונות חדשה"), התגובה הביקורתית בדרך כלל לסרטים אלו הייתה קשה, וחלק מהמבקרים תייגו אותם כפרודיה עצמית. סרטו "ההורוסקופ של ישוע המשיח", משנת 1989, השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-16 במוסקבה, ובפסטיבל הסרטים של ונציה.
פרסים והוקרה

פרס על שם בלה באלאז' (1966)
פרס האמן המצטיין (1970)
פרס לבמאי הטוב ביותר פסטיבל הקולנוע בקאן (1972)
פרס קושוט (1973)
פרס האמן הדגול (1980)
מפקד עם כוכב של מסדר הכבוד של הונגריה (2002)
הערות שוליים

1 2 3  מאיר שניצר, אורחים  - מתחת לאף של העיתונות, חדשות, 5 באוגוסט 1985
↑  אורי קליין, סרטי השבוע, באתר הארץ, 9 במרץ 2005
↑  ק. נפתלי, 'על נהרות בבל' בסרט הונגרי, מעריב, 22 במאי 1969
↑  עירית שמגר, מסע לילי לנפש התליין, מעריב, 31 ביולי 1985
↑  מאיר שניצר, שני נציגים ישראלים בפסטיבל ברלין, חדשות, 23 בינואר 1986
↑  אורי קליין, נוף צחיח וקפוא, באתר הארץ, 25 בפברואר 2003
↑  מאיר שניצר, פסטיבל ונציה - מסתמנת הזוכה, חדשות, 14 בספטמבר 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263333505171  PLWABN: 9810629846005606  BIBSYS: 90656354  BNE: XX1447651  BnF: cb11959996d (data)  GND: 121337162  ICCU: RAVV029162  ISNI: 0000 0001 0602 6373  LCCN: n81100507  NKC: jn20000700800  NLK: KAC201208619  NTA: 073235261  SELIBR: 329191  SUDOC: 027593509  ULAN: 500090833  VIAF: 97930358   WorldCat (עם VIAF): 97930358 
המפיק דורון ערן עם מיקלוש יאנצ'ו, והשחקן הצרפתי, פיליפ לאוטרד על סט הצילומים של הסרט "השחר" (L'Aube) בישראל, 1985
לבחור נכון (אלבום)

"לבחור נכון" הוא אלבום האולפן השלישי של המוזיקאי והזמר אמיר דדון אשר יצא בינואר 2018, כחמש שנים לאחר אלבומו הקודם "יש אין סוף". בהפקת האלבום שיתף דדון פעולה עם מגוון יוצרים ביניהם קרן פלס, שהייתה שותפה בכתיבת שני שירים לאלבום, נתן גושן, גלעד כהנא ודודו טסה.
מתוך האלבום יצאו לאור חמישה סינגלים: הסינגל הראשון "כל יום כמו נס" יצא בנובמבר 2015. כשלושה חודשים לאחר מכן יצא לאור "אם הייתי מוכן", שנכתב על ידי כהנא וטסה. טסה גם הלחין והפיק את השיר, "לבחור נכון", שיר הנושא שזכה להצלחה.
השיר "עוד נוסעים (כשאהוד שר)" עוסק בנעוריו של דדון בבאר שבע. הסינגל האחרון "בואי נדבר ביננו" יצא קרוב ליציאת האלבום.
"בסוף ימיי", השיר הנועל את האלבום, נכתב על ידי יהונתן גפן
רשימת רצועות

| לבחור נכון> מס' | לבחור נכון> שם | לבחור נכון> משך | לבחור נכון>  | לבחור נכון>  | לבחור נכון>  | לבחור נכון>  | לבחור נכון>  | לבחור נכון>  | לבחור נכון>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | לבחור נכון  | 3:36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | בואי נדבר בינינו  | 3:44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | כל יום כמו נס  | 3:43 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | מתוך הכאב  | 3:38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | בואי הראיני  | 3:21 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | עוד נוסעים (כשאהוד שר) - בהופעה  | 3:08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | אם הייתי מוכן  | 3:42 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | להיות אני שוב (עם רז שמואלי)   | 3:53 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | שיר במקום ילדים  | 3:30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | סוף ימיי  | 4:01 |  |  |  |  |  |  |  |