הקרב על ארנהם
אחרית דבר

בעלות הברית נסוגו מהגדה הדרומית של הריין והחזית נותרה על "האי" בין נהרות הריין והוואל. הגרמנים תקפו נגד באוקטובר בקרב על מבלט ניימכן ונהדפו; קו החזית באזור נשאר יציב עד לאחר החורף. ראשי הגשר על פני מאס והוואל שימשו בסיס חשוב לפעולות נגד הגרמנים על הריין ומבצע Veritable לתוך גרמניה.
החטיבה הפולנית הועברה לניימכן כדי להגן על נסיגת הכוחות הבריטיים במבצע ברלין לפני שחזרה לאנגליה בתחילת אוקטובר. זמן קצר לאחר מכן, הבריטים הטילו את אשמת הכישלון בארנהם כשעיר לעזאזל על סוסבובסקי והבריגדה הפולנית על, אולי כדי לכסות את מחדליהם. ב-17 באוקטובר, הודיע מונטגומרי לאלן ברוק - ראש המטה הכללי הקיסרי - שהוא מרגיש שהכוחות הפולניים "לחמו בצורה קשה מאוד" בארנהם ושהוא לא רוצה שהם יהיו תחת פיקודו. דייוויד בנט כתב שמונטגומרי כמעט בוודאות ניזונה ממידע שגוי גס שתמך בדעות הקדומות שלו.
חודש לאחר מכן כתב בראונינג מכתב ארוך, ביקורתי מאוד על סוסבובסקי, לסגנו של ברוק. בו, הוא האשים את סוסבובסקי בכך שהוא קשה, בלתי מסתגל, מתווכח ו"מסרב למלא את חלקו המלא במבצע אלא אם כן נעשה הכל עבורו ועבור החטיבה שלו". ייתכן שבראונינג רצה להאשים באופן לא הוגן את סוסבובסקי, אם כי ייתכן שבאותה מידה זו הייתה עבודתם של קציני הדיוויזיה ה-43. בראונינג המליץ להחליף את סוסבובסקי - והציע במקומו את לוטננט קולונל ג'צ'ניק או את מייג'ור טון - ובדצמבר פיטרה אותו ממשלת פולין הגולה, בצעד שנעשה כמעט בוודאות בלחץ בריטי.
קרלו ד'אסטה כתב "סוסבובסקי, קצין מנוסה ומוכשר ביותר, הודח מכיוון שהוא הפך למבוכה לחוסר הכשירות של בראונינג עצמו. לו היו שומעים לעצתו של סוסבובסקי הקרב עשוי היה להסתיים בניצחון, אפילו בשעה האחת עשרה". אף על פי שייתכן שיהיה הוגן לומר שקשה היה לעבוד עמו עם סוסבובסקי, השעיר לעזאזל שלו נחשבת לחרפה על ידי היסטוריונים רבים. בריאן ארקהרט - שעשה כל כך הרבה כדי להזהיר את הממונים עליו מפני הסכנות של ארנהם - תיאר את הביקורת על סוסבובסקי והבריגדה כ"גרוטסקית" ואת פיטוריו כ"מעשה מביש".
קרב ארנהם היווה ניצחון לגרמנים (אם כי הוא התמתן על ידי ההפסדים שלהם דרומה יותר) ותבוסה של הארמייה השנייה. פרשנים והיסטוריונים צבאיים רבים סבורים שהכישלון באבטחת ארנהם לא היה באשמת הכוחות המוטסים (שהחזיקו מעמד זמן רב יותר מהמתוכנן), אלא במבצע כולו. ג'ון פרוסט ציין כי "הטעות הגרועה ביותר הייתה חוסר העדיפות שניתנה לכידת גשר ניימכן" ולא היה מסוגל להבין מדוע בראונינג הורה לבריגדיר גנרל ג'יימס גאווין, מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 לאבטח את רמת גרוסביק לפני גשר ניימכן. בניתוח שלו של הקרב, האמין מרטין מידברוק ש"כישלונו של בראונינג לתת לדיוויזיה המוטסת ה-82 עדיפות רבה יותר בתפיסת הגשר בניימכן" היה רק מאחורי החולשה של התוכנית האווירית בחשיבותה.
בהערכתו את נקודת המבט הגרמנית בארנהם, רוברט קרשו הגיע למסקנה ש"הקרב על הוואל בניימכן הוכיח את עצמו כאירוע המכריע" וכי ארנהם הפכה לעניין פשוט של בלימה לאחר שהבריטים נסוגו לתוך היקף אוסטרבייק. לאחר מכן, זה היה רק "הצגה צדדית למשבר שנחקק על הוואל". היינץ הרמל טען כי "בעלות הברית נעצרו בדרום מעט צפונית לניימכן - זו הסיבה שבגללה ארנהם יצאה כפי שהיא". גאווין העיר כי "לא היה כישלון בארנהם. אם, היסטורית, נותרה השלכה של כישלון זה היה הכישלון של כוחות הקרקע להגיע בזמן כדי לנצל את ההישגים הראשוניים של הדיוויזיה המוטסת".
התוכנית האווירית הייתה חולשה גדולה באירועים בארנהם. מידברוק מאמין שהסירוב לשקול הנחתת לילה, שתי גיחות ביום אחד או התקפה ראשונית בסמיכות לגשר ארנהם היו "טעויות בסיסיות" וכי אי הנחיתה קרוב יותר לגשר גרם לאיבוד הנכס היקר ביותר של הכוח המוטס - ההפתעה. פרוסט האמין שהמרחק מאזורי ההנחתה לגשר והגישה הארוכה ברגל הם "מקרה בולט" והיה ביקורתי מאוד על "חוסר הנכונות של חילות האוויר לטוס יותר מגיחה אחת ביום [אשר] היה אחד הגורמים העיקריים שהפחיתו את ההצלחה".
כישלונן של בעלות הברית לאבטח גשר מעל הריין התחתון הביא את סופו של מבצע מרקט גארדן. בעוד שכל שאר המטרות הושגו, הכישלון באבטחת גשר הכביש של ארנהם מעל הריין גרם לכך שהמבצע נכשל במטרתו הסופית. מונטגומרי טען כי המבצע הצליח ב-90% ובעלות הברית כוננו מבלט עמוק לתוך שטח הכיבוש הגרמני שזכה לחיזוק מהיר. מילטון שולמן הבחין כי הפעולה תקעה טריז לעמדות הגרמניות, ובודדה את הארמייה ה-15 הגרמנית מצפון לאנטוורפן מארמיית הצנחנים הראשונה בצד המזרחי של הבליטה. זה סיבך את בעיית האספקה של הארמייה ה-15 והפחית את הסיכוי שהגרמנים יוכלו לארגן מספיק חיילים להתקפת נגד רצינית כדי להשתלט מחדש על אנטוורפן. צ'סטר וילמוט הסכים לכך, וטען שהמבלט היה בעל ערך טקטי עצום לצורך דחיקת הגרמנים מהאזור שמדרום למאס והסרת האיום של התקפת נגד מיידית נגד אנטוורפן. קרשו כתב שהאגף הצפוני של החומה המערבית לא אוגף והארמייה ה-15 הצליחה להימלט. ג'ון וורן כתב שבעלות הברית שלטו במבלט שהוביל לשום מקום. ג'ון וואדי כתב שהוויכוח האסטרטגי והטקטי על מבצע מרקט גארדן לעולם לא ייפתר.
ארנהם תוארה כ"שינוי טקטי של התוכנית, שנועד לענות על מצב מקומי נוח במסגרת התוכנית הראשית של המערכה" אך התוצאה "הפיגה את התקווה שהאויב יובס לפני החורף". הארמיות האמריקאיות הראשונה והשלישית אכן נבלמו, הראשונה באאכן ובארדנים, השנייה במץ ומדרום לננסי. הכישלון לאגף את קו זיגפריד הכתיב לבסוף את ההפוגה בהתקדמות הכללית שממנה חשש מונטגומרי וגרם לכך שהגנרל דווייט אייזנהאואר פנה לנמל אנטוורפן, שלמרות כיבושה של לה האבר ב-12 בספטמבר שהשתהה זמן רב, של ברסט ב-18 ושל קאלה ב-30, נותרה, בתור הנמל הקרוב, הגדול והשמור ביותר מבין הנמלים, הפתרון הדרוש לקשיי האספקה.