סימון דה בובואר
ביוגרפיה > לימודים, פילוסופיה ושבירת מוסכמות חברתיות

בגיל 21 סימון דה בובואר התחילה את לימודי הפילוסופיה שלה בסורבון. מוריס מרלו-פונטי היה אחד מחבריה לספסל הלימודים. הם חלקו האחד על השני בתפיסתם את חקר האמת, מרלו-פונטי טען שיש לחקור את האמת בתוך הגבולות החברתיים והדתיים בהם חונכו (גם הוא חונך כקתולי) ואילו בובואר כבר התכחשה אליהם כליל. הם המשיכו להיות מיודדים אף על פי שהתאכזבה ממה שראתה כצרות המחשבה שלו. בכיתה של מרלו-פונטי ובובואר למדו גם ז'אן-פול סארטר, פול ניזאן ורנה מאהו. הם היו חבורה סגורה שהתבלטה ביכולותיה האינטלקטואליות. אך הם גם היו מרוחקים ומתנשאים משאר הסטודנטים. בובואר הוזמנה ללמוד איתם לבחינות הסיום לתואר רק אחרי שהתבלטה בחריפותה והייתה מקום שני בכיתה אחרי סארטר. הם הפכו לנאהבים בקיץ לאחר בחינות סיום התואר.
במקביל ללימודים, בובואר, סארטר ופונטי החלו ללמד בבתי ספר תיכוניים. בובואר שאבה הנאה מההוראה.
מערכת יחסיהם של בובואר וסארטר לא הייתה מחייבת. הם מעולם לא נישאו, ויתרה מזאת: אף ניהלו פרשיות אהבה ממושכות עם בני ובנות זוג אחרים. משפחתה של בובואר לא ראתה בעין יפה את טיב יחסיה עם סארטר ואביה דרש מסארטר להתחתן עם בתו. הוא הבטיח לעשות כן, אך הם מעולם לא נישאו ואף לא גרו ביחד תחת אותה קורת גג בקביעות. הבחירה של בובואר לנהל מערכת יחסים פומבית עם גבר ללא נישואים הייתה מאוד לא מקובלת בין מלחמות העולם. מערכת היחסים עם סארטר הייתה המשמעותית ביותר בחייה של בובואר.
למרות היחס החיובי מצד הציבור והתקשורת בו זכתה הזוגיות הבלתי שגרתית של בובואר וסארטר, לאחר שנחשפו עובדות רבות אודות היחסים ביניהם, ניתן לציין כי נבגדה בובואר על ידי סארטר: למרות ההסכם ביניהם אודות "שקיפות" במערכות היחסים שלהם, הסתיר סארטר מבובואר את האמת על יחסיו הרציניים עם דולורס ואנטי ארנרייך האמריקנית; את השנים האחרונות של חייו בילה בקרבה אינטלקטואלית משמעותית יותר עם חברו הטוב בני לוי; ואת ירושתו הספרותית השאיר לארלט אלקיים, יהודיה ממוצא אלג'יראי שאותה אימץ לבת.
בין השנים 1931–1943 לימדה בובואר פילוסופיה במוסדות חינוך שונים ברחבי צרפת, לרבות בתי ספר תיכוניים. בשנת 1943 פרסמה בובואר את הרומן הראשון שלה, "האורחת" ("L'Invitée"). שנים אלו היו חשובות באופן מכריע לעיצוב דמותה הפילוסופית. תוך התבססות על פילוסופיה קלאסית, היא החלה קוראת דרור לדעותיה ולמחשבותיה, שהתמקדו בעיקר בפמיניזם ובאקזיסטנציאליזם.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין ובצרפת הוכרז על גיוס כללי של הגברים, ביניהם גויס סארטר. עם הצטרפות בריטניה וצרפת למלחמה במהלך השנה, רבים ברחו מפריז וכך גם סימון דה בובואר. היא חזרה לפריז לפני נפילת העיר בידי הנאצים. על מנת שתוכל להמשיך לעבוד כמורה תחת משטר וישי היא חתמה על תצהיר בשבועה שאינה יהודיה. במרץ 1941 שוחרר סארטר ממחנה שבויים נאצי וחזר לפריז והם הקימו יחד עם אינטלקטואלים אחרים את קבוצת "סוציאליזם וחירות". מטרת הקבוצה הייתה לפרסם עלונים לציבור הצרפתי על המצב בצרפת הכבושה ולחשוב על "היום שאחרי". ניסיונותיהם של בובואר וסארטר לחבור לקבוצות התנגדות אחרות לא עלה יפה בעיקר משום שהקומוניסטים לא בטחו בסארטר.
פרסום ספרה "האורחת" ב-1943 הוביל לחשיפה ציבורית של הקשר בין סארטר לבובואר. הזוג נעשה מוכר בציבור ובעקבות כך פוטרה בובואר ממשרת ההוראה. בובואר וסארטר היו אחד מהזוגות הנודעים של המאה ה-20. מערכת היחסים ביניהם, על רגעי הגאות והשפל שבהם, נמשכה באינטנסיביות רבה, מרגע פגישתם ועד למותו של סארטר ב-1980.
לאחר פיטוריה, סארטר סייע לה למצוא עבודה כמפיקה ברדיו. בובואר המשיכה בעיסוקיה, כמעט ללא הפרעה מצד שלטונות הכיבוש. לאחר המלחמה, בשנת 1945, פרסמה בובואר את הנובלה "דמם של אחרים" (Le Sang Des Autres), שהתמודדה עם השאלות שהעלה כיבושה של צרפת.