stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תפיסת הביטחון של ישראל
ציוני דרך בתולדות ביטחון ישראל > "היציאה מהגדר" והתחלת גיבושו של כוח המגן העברי

שינוי בתפישה החל להסתמן בתחילת המאה ה-20, ובעיקר עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. לשינוי חברו בעיקר שני גורמים.
הגורם הראשון בהקמת גדוד נהגי הפרדות רעיון שהוגהו היה זאב ז'בוטינסקי (דצמבר 1914) ונתמך בידי יוסף טרומפלדור. גדוד זה היווה בסיס לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם ב-1917 והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי טורקים, ולגדודים יהודיים נוספים שהוקמו בצבא בריטניה בארץ ישראל: הגדוד ה-39 של קלעי המלך והגדוד ה-40 של קלעי המלך שנבנה ממתנדבים ארץ ישראליים. שלשת גדודים אלו היו הגוף הצבאי היהודי הראשון של העת החדשה, אשר נשא סמלים יהודים ושפתו הייתה עברית. קיום הגדודים נתן הוכחה לכוחם האפשרי של היהודים והעניק צידוק מוסרי וערכי, לדרישה להקים גוף לאומי בארץ ישראל. ניסיון צבאי שנצבר במסגרת הגדודים, כמו ניסיון קרבי ורוח ההתנדבות, עבר מאוחר יותר למסגרות המחתרתיות העבריות שפעלו בארץ.
הגורם השני הוא סיוע שקיבלה התנועה הציונית בהקמתו ואימונו של כוח מגן של ממש, מצד גורמים בריטיים שתמכו בהקמתה של מדינת היהודים, ובראשם צ'ארלס אורד וינגייט. תהליכים אלו הביאו להקמתו של ארגון "ההגנה", שאף על פי שכפי שמעיד שמו הוא היה ארגון הגנתי בבסיסו, דגלו ראשיו ב"יציאה מהגדר", דהיינו בשימוש בפעילות פרואקטיבית והתקפית כאשר הדבר נדרש.
בשנות ה-30, כאשר פרסם ממשל המנדט הבריטי את ה"הספרים הלבנים", מצא את עצמו כוח המגן העברי נאבק נגד הבריטים שנחשבו עד אז כבני בריתו. המצב הסתבך עוד יותר כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ומנהיגי התנועה הציונית ביקשו לשתף את חברי ההגנה במלחמה נגד הנאצים על ידי הקמתה של הבריגדה העברית. מצב פרדוקסלי זה גרם לדוד בן-גוריון להכריז כי "נילחם בספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה באירופה ונילחם בנאצים כאילו לא היה ספר לבן". בכך נקבעו עוד שני נדבכים חשובים בתפישת ההגנה של ישראל. הראשון הוא התפישה כי על כוח המגן הישראלי להגן על כל יהודי באשר הוא ולא רק על היהודים תושבי הארץ, והשני הוא נכונותה של ישראל להעמיד את כוחות הביטחון שלה לרשות מאבקים בינלאומיים התואמים את ערכיה ואת האינטרס שלה.
ציוני דרך בתולדות ביטחון ישראל > התגבשות תפישת הביטחון עקב פעילות של המחתרות העבריות לפני קום המדינה

בתקופה שקדמה להקמת המדינה, ובעיקר דרך פעילותו של ארגון הפלמ"ח שהיווה למעשה את הזרוע הצבאית של המדינה שבדרך התגבשה התפישה של שילובה של הפעילות הצבאית בפעילויות לאומיות אחרות כמו ההתיישבות והעלייה הבלתי-לגלית. עיקרון זה הפך גם הוא לאחד מנדבכיה החשובים של תפישת הביטחון בישראל השואפת לשלב את העשייה הביטחונית בתור גורם עיקרי בזהותה של המדינה ותרבותה. באותה התקופה החלו להישמע גם קולות אחרים שקראו לגישה התקפית יותר, בעיקר כלפי השלטון הבריטי, דבר שהתבטא בהקמתם של ארגוני האצ"ל והלח"י. ניתן לומר כי המחלוקת שהתגלעה בין ראשיהם של ארגונים אלה לבין ראשי הזרם המרכזי והמתון יותר בתנועה הציונית, מלווים את תפישת הביטחון של ישראל עד היום.
ציוני דרך בתולדות ביטחון ישראל > הקמת צה"ל ופרוק הארגונים הצבאיים

התפיסה הממלכתית שאפיינה את גישתו של בן-גוריון בכל התחומים, הביאה לכך שהוא הורה מיד עם הקמת המדינה על פירוק הארגונים הצבאיים למחצה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י והפיכת צבא הגנה לישראל לגורם הצבאי היחידי הפועל במסגרת מדינת ישראל. לתפיסה זו לא חסרו מתנגדים והיא הובילה בין היתר לפרשת הספינה אלטלנה. בפני בן-גוריון ומפקדיו של הצבא הצעיר עמד אתגר לא פשוט של הפיכת כוח מגן צבאי למחצה לצבא ממלכתי ומאורגן. לצורך העמידה במשימה זו, הם נעזרו בניסיון שצברו לוחמי הבריגדה היהודית (ובמיוחד בהקמת חיל ההנדסה הישראלי בו הייתה להם תרומה מכרעת), וכן ביהודים יוצאי הצבא הבריטי מיחידות כלליות שעלו לארץ (ביניהם למשל מקימיו של חיל האוויר הישראלי שרובם קיבלו את הכשרתם בחיל האוויר המלכותי הבריטי, או האלוף דוד מרכוס שהשתתף בקרבות באירופה כקצין בצבא האמריקאי). בן-גוריון העדיף קצינים בוגרי הצבא הבריטי על פני אנשי הפלמ"ח. בתהליך שלווה בקשיים לא מועטים, התגבש לבסוף צה"ל לידי צבא של ממש, כאשר ארגון הצבא, שיטות ההדרכה והאימונים וההפעלה המקצועית היו לפי המורשת הבריטית, ובמקביל התגבשו גם עיקרי תפישת הביטחון של ישראל באופן שנותר על כנו כמעט ללא שינוי עד לימינו. חלק מגיבוש התפיסה הזאת היה גיבוש ה"קאזוס בלי" של ישראל, כלומר הגדרת התנאים שבהם תצא ישראל למלחמה מיוזמתה. בין התנאים הללו ניתן למנות, הטלת מצור ימי או אווירי על המדינה, ופגיעה במקורות המים שלה. בהתאם לתנאים אלו יצאה ישראל פעמיים למלחמה כנגד מדינות שכנות, פעם אחת במבצע קדש ופעם נוספת במלחמת ששת הימים. נסיבות היציאה למלחמת שלום הגליל נחשבות בעיני רבים כחריגה מכללי הקאזוס בלי.
עקרונות תפיסת הביטחון > א. הרתעה

על ישראל להרתיע את אויבותיה ולהקים "קיר ברזל" ודימוי של מדינה בלתי מנוצחת, בכל האמצעים העומדים לרשותה: בניית צבא מתקדם, גדול יחסית, רב עוצמה ומודרני. שימת דגש על כוח אדם איכותי. פיתוח ורכש נשק מתקדם, כולל נשק מרתיע כמו נשק גרעיני[דרוש מקור]. חתירה לניצחונות מהירים ומוחצים בעימותים צבאיים. החזקת ביסוס קשר איתן עם מעצמת-על שתתן לה נשק מתקדם ומטריית הגנה בעת הצורך. כל זאת בשביל לגרום לאויביה להשלים עם קיומה. קיר ברזל זה נועד על פי עמידרור לא רק לגרום להסכמי שלום, אלא גם לשמור על הסכמי שלום שכבר נחתמו.
עקרונות תפיסת הביטחון > א. הרתעה > השאיפה לעליונות צבאית

מאז הקמת המדינה, הנחתה את מנהיגיה התפישה כי היות שצה"ל הוא צבא קטן יחסית לצבאות המדינות הנמצאות בעימות עם ישראל, עליו לשאוף לעליונות איכותית משמעותית עליהם. תפישה זו הביאה לפיתוח ושיפור היכולות האנושיות של החייל הישראלי, ולשימת דגש על הצטיידות בנשק מתקדם, הן מפיתוח עצמי והן על ידי רכש ממדינות אחרות, יתרון זה הלך והתעצם במשך השנים, כאשר הוא מגובה בפיתוח היתרון האיכותי של ישראל גם בתחומים אחרים כמו מדע, טכנולוגיה ותעשייה. ובהמשך באה לידי ביטוי בפיתוח הכוח האווירי, יכולת לפגיעות מדויקות ועוצמות אש גדולות יותר. מגמה זו קבלה משנה תוקף לאחר מלחמת ששת הימים, עקב הקשרים ההדוקים שנרקמו בין ישראל לארצות הברית, שהביאו לציודם של כוחות הביטחון הישראלים בנשק אמריקאי מתקדם.
עקרונות תפיסת הביטחון > א. הרתעה > גישור על הפער הכמותי

כיוון שהיחס שבין ישראל לשכנותיה הקרובות הוא 1 ל-20, קבע בן-גוריון שהצבא צריך להיות ביחס לא פרופורציונלי למקובל בעולם. בעוד שבמדינות העולם מקובל בעתות שלום על החזקת צבא בגודל שבין 0.2 ל-0.4 אחוז מכלל האוכלוסייה, בישראל מקובל להחזיק צבא גדול ביותר ביחס של כ-2 אחוז ויותר מכלל האוכלוסייה ותוך הסתמכות על כוח המילואים המגויס באותה עת. באופן הזה הפער הכמותי קטן לבערך 1 ל-5. בן ישראל מציין כי גודלו של צה"ל וחימושו גדול מצבאות מערביים באירופה.
עקרונות תפיסת הביטחון > ב. התרעה

ישראל צריכה לבנות מודיעין יעיל שיוכל להתריע על כוונות האויב, כדי לגייס את צבא המילואים (שמרכיב את חלק הארי של הצבא) בעת עימות במהירות, כך שיוכל להגן על המדינה בזמן.
עקרונות תפיסת הביטחון > ג. הכרעה

הכרעת האויב באמצעות תמרון כח מחץ של חיל שריון וחיל אוויר באופן מהיר. בכל סבב של העימות בין ישראל לשכנותיה העוינות, ישראל צריכה להכריע בעוצמה ובמהירות את העימות. לישראל אין יכולת לכבוש את המדינות העוינות ולהגיע לעיר הבירה שלהן, או לשבור את הרצון של האוכלוסיות שלהן, אבל היא יכולה להוריד על הברכיים ולהרוס את הצבאות שנלחמים בה. לאחר מספר סבבים הדבר יוציא את החשק מהאויב לשוב לשדה הקרב, וייתן לישראל את הדימוי של מדינה בלתי מנוצחת, יבסס את יכולת ה"הרתעה המצטברת", ויגרום למדינות האויבות לצאת ממעגל המלחמה ולהגיע להסכמי שלום עם ישראל.
ישראל צריכה להכריע עימותים במהירות משום שהיא מחזיקה אנשי מילואים שעליהם מתבססת הכלכלה שלה, ולא להיגרר למלחמת התשה ממושכת שתפגע במורל הלאומי ותשחק את יכולת העמידה של אזרחיה. כבר בתחילת הלחימה יש להדוף את האויב ולהעביר את הלחימה לשטחו, כיוון ששטחה של מדינת ישראל מצומצם, והחזית קרובה לעורף, כדי למנוע נזק פיסי ונפשי לאזרחים, ולגרום לדמורליזציה אצל האויב שירגיש שהלחימה מתקרבת אל עיר הבירה שלו.
עקרונות תפיסת הביטחון > ד. התגוננות

דו"ח מרידור הוסיף מרכיב רביעי של התגוננות. כאשר האיום של פלישת צבאות סדירים הצטמצם ואיומים של נשק גרעיני ושל ארגוני טרור התרבו. יסוד ההתגוננות אמור לתת מענה להתקפות על ישראל ממדינות מרוחקות המחזיקות טילים בליסטיים, וארגוני טרור כמו חזבאללה וחמאס. האמצעים ליסוד זה הם אמצעים מדיניים (כמו בלוב ובניסיון נגד איראן), צבאיים-הגנתיים (כדוגמת טיל החץ), צבאיים התקפיים (כמו סיכול בעיראק ובסוריה), לצד מיגון האוכלוסייה האזרחית והגברת חוסנה.
על פי דן מרידור בהרצאה ב-2011, יש להוסיף הגנה על אזרחי ישראל מירי תלול מסלול, של ארגוני טרור שמחזיקים ארסנל של רקטות וטילים (באמצעות אמצעים צבאיים הגנתיים כמו כיפת ברזל ושרביט קסמים), ואיום הטילים נגד טנקים לטווח ארוך.
עקרונות תפיסת הביטחון > האסטרטגיה הלאומית של ישראל

לפי ההיסטוריון ד"ר יגיל הנקין, לאורך כל שנותיה עמדה בבסיס ה"אסטרטגיה הלאומיות" של ישראל "הישרדותה ושגשוגה של מדינת ישראל, כמדינה יהודית ודמוקרטית במרחב שעדיין לא השלים עמה". עם זאת, לדבריו בפועל היו שתי "אסטרטגיות לאומיות" שונות שהופעלו לסירוגין כאמצעי לאותה מטרה:
מהקמתה ועד מלחמת יום כיפור האסטרטגיה הלאומית של ישראל התבססה על קיר הברזל והשארת ההגנה על ישראל בידי ישראל עצמה – לצד שיתופי פעולה עם מדינות נוספות המבוססים על אינטרסים משותפים והשגת תמיכה של מעצמה. כחלק מתפיסת "קיר הברזל" נכללה הבנה כי הסכם עם מדינות ערב אינו "יוצר" אלא "מתאר", כלומר הנחה כי רק כאשר תפסיק בפועל העוינות של ישראל למי משכנותיה, ניתן יהיה לאחר מכן להכריז על כך בהסכם גלוי. מנגד, ממלחמת יום הכיפורים החלה להשתרש "אסטרטגיה לאומית" שונה שהתבססה על "חסות" (בשונה מהאסטרטגיה הקודמת שהסתפקה ב"תמיכה") של ארצות הברית (מה שהגביל את חופש הפעולה הצבאי שהיה לישראל קודם לכן ושבא לידי ביטוי במלחמת ששת הימים), הסתמכות על גורמים זרים כאמצעי להבטחת ביטחונה של ישראל ואמונה שהסכם שלום עם ארצות ערב יוכל "ליצור" מציאות חדשה ולא רק "לתאר" את המצב שהושג בפועל כבר קודם לכן. "אסטרטגיה לאומית" זו הגיעה לשיאה בהסכמי אוסלו והחלה להיחלש משמעותית משנת 2000. בשנת 2009 טען כי נעה המטולטלת שוב עם הקמת ממשלת נתניהו השנייה אשר אימצה מחדש את האסטרטגיה הלאומית של ישראל המבוססת על קיר הברזל והשארת ההגנה על ישראל בידי ישראל עצמה – לצד שיתופי פעולה עם מדינות נוספות המבוססים על אינטרסים משותפים, הסתפקות ב"תמיכה" של מעצמה והבנה כי הסכם עם מדינות ערב אינו "יוצר" אלא "מתאר".
על פי תא"ל במיל' רון טירה החל משנת 1993 ועד 2022 (במשך שבעה מבצעים ומלחמות, למעט מבצע חומת מגן) ישראל אימצה דוקטרינה לא רשמית שכוללת את ארבעת השלבים הבאים:
תקיפה מאסיבית באש של מטרות איכות שהוכנו מראש
המתנה לתגובה (בדרך כלל רקטות וטילים)
תקיפת מטרות נוספות באופן פוחת והולך
הסדרה (בדרך כלל בתיווך מדינות אחרות)
בעוד שהאויב מנסה להתיש את ישראל, ישראל מנסה לפגוע באויב כמותית ואיכותית אבל לא מנסה להכריע או לנצח אותו.
על פי סא"ל במיל' ד"ר דן שיאון הרמטכ"ל אביב כוכבי שינה את הפרדיגמה הזו והחזיר את ערך הניצחון על האויב. על פי כוכבי השלבים הם:
מהלומה רב ממדית (ביבשה, אוויר, ים וסייבר) מתמשכת במסה ודיוק
תמרון רב ממדי בשטח אויב ו"הדק חכם" שבו נתוני מודיעין ופקודות זורמים בתקשורת מוצפנת לפיקודים ומהפיקודים וסוגרים מעגלי אש
הגנה רב ממדית כנגד אש האויב
מאבק על התודעה
ראו גם

משרד הביטחון, צבא הגנה לישראל, המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, שירות הביטחון הכללי
מלחמות ישראל, מבצעי צבא הגנה לישראל, טרור פלסטיני
לקריאה נוספת

דוד טל, תפיסת הביטחון השוטף של ישראל, מקורותיה והתפתחותה 1949–1956, באר שבע: המכון למורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשנ"ח, 346 עמ'
יצחק בן ישראל, תפיסת הביטחון של ישראל, בהוצאת משרד הביטחון
גרשון הכהן, מה לאומי בביטחון הלאומי?, משרד הביטחון: ההוצאה לאור, 2014.
עדו רכניץ, "הצעה לתפיסת ביטחון ללחימה בטרור", מערכות גיליון 462 (2015).
רוני אמיר, תורת הביטחון היא הסיבה לכישלון ההתרעה ב-1973, מערכות 449, יוני 2013.
גור ליש ורוני אמיר, לוחמת טילי קרקע-קרקע: האסטרטגיה ההתקפית והמענה ההגנתי, מערכות 442, אפריל 2012.
הערות שוליים

↑  "צבא ומדינה", מערכות 279–280, יוני 1981
↑  דיוויד סלע, בן גוריון מפרק את הפלמ"ח וסופג..., באתר ישראל היום, 9 בנובמבר 2018
↑  יצחק בן ישראל, "תפיסת הביטחון של ישראל"
↑  אליעזר מרום, דרושה תפיסה ביטחונית חדשה, באתר מעריב, 09/09/14
↑  נתניהו הציג: "תפיסת הביטחון 2030", באתר ישראל היום 15/08/18
↑  תפיסת הביטחון של ישראל, אתר יוטיוב
↑  ד"ר הנקין הגדיר כ"אסטרטגיה לאומית" או "אסטרטגיה-רבתי" את "האיחוד של כל סוגי האסטרטגיה של מדינה – צבאית, כלכלית ומדינית – למען אותה מטרה"
1 2 3 4 5  ד"ר יגיל הנקין, ‏"מה יבטיח את קיומנו?", השילוח,  2, דצמבר 2016
↑  ביקורת: בני מוריס, ‏על חובת החוקר, קתדרה 95, אפריל 2000, עמ' 147–154
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
זאב ז'בוטינסקי, שנחשב בעיני רבים לאבי הצבאיות הישראלית, היה מחשובי היוזמים והמקימים של הגדודים העבריים, ואף שירת בהם בארץ ישראל כמפקד פלוגה. על פי בן ישראל ז'בוטינסקי במאמר על קיר הברזל, הניח את התשתית לתפיסת הביטחון של ישראל
מצעד בתל אביב למען גיוס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. במצעד ניתן לראות את הכרזה "אישה עבריה, אחותך החיילת קוראת לך", המעודדת התגייסות נשים לצבא.
נשיא פקיסטן

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  אסיף עלי זרדארי
 תאריך כניסה לתפקיד:  10 במרץ 2024
 דרכי מינוי:  בחירה על ידי הגוף הבוחר שכולל את שני בתי הפרלמנט ואת האספות של מחוזות פקיסטן
 תחום שיפוט:  פקיסטן 
 מעון:  אייוואן-י סאדר, אסלאמאבאד
 מושב המשרה:  אסלאמאבאד
 משך כהונה קצוב:  חמש שנים (מוגבל לשתי תקופות כהונה רצופות)
 ייסוד המשרה:  23 במרץ 1956
 איוש ראשון:  איסכנדר מירזא
  אתר האינטרנט הרשמי של נשיא פקיסטן (באנגלית)
 
נשיא פקיסטן (באורדו: صدر مملکت پاکستان) הוא ראש המדינה הטקסי של פקיסטן ומי שמייצג את "אחדות הרפובליקה" הנשיא מחזיק בתוארו על פי החוק והוא המפקד האזרחי העליון של הכוחות המזוינים של פקיסטן.
בתוקף תפקידו הנשיא הוא מנהיג האומה והוא מעודכן כל עת על ידי ראש ממשלת פקיסטן בכל נושאי מדיניות הפנים ויחסי החוץ של פקיסטן, וכן בהצעות חוק. חוקת פקיסטן מעניקה לנשיא את הסמכות להענקת חנינה ואת השליטה בכוחות המזוינים. עם זאת, כל המינויים בפיקוד הצבאי הבכיר מתבצעים על ידי הנשיא על בסיס הצרכים ובהתייעצות עם ראש הממשלה ובאישורו.
הנשיא נבחר באופן עקיף על ידי הפרלמנט של פקיסטן באמצעות גוף בוחר לתקופת כהונה של חמש שנים. החוקה דורשת שהנשיא יהיה בן הדת המוסלמית ובעת היבחרו לא יהיה בן פחות מ-45 שנים. הנשיא מתגורר במעונו באסלאמאבאד הידוע כ"אייוואן-י סאדר" (מילולית: "ארמון הנשיאות"). עד כה כיהנו בתפקיד 12 אישים. בהיעדרו של הנשיא מכהן כנשיא בפועל נשיא הסנאט של פקיסטן עד לשובו של הנשיא לתפקידו או עד לעריכת בחירות חדשות לנשיאות. מאז ה-10 במרץ 2024 מכהן בתפקיד אסיף עלי זרדארי.
תפקידי הנשיא

משרת נשיא פקיסטן מהווה חלק חיוני ממוסד השלטון של פקיסטן והוא חלק ממבנה הפרלמנט הדו-בתי. סמכויות הנשיא הן טקסיות וביצוען דורש פנייה בנאום לפרלמנט וקבלת הכוונה ממנו בנוגע למדיניות הלאומית. בנוסף, הנשיא הוא גם המפקד העליון האזרחי של הכוחות המזוינים, כשיושב ראש ועדת ראשי המטות הוא היועץ צבאי הראשי של הנשיא ובאמצעותו הוא שולט על הכוחות המזוינים. לאחר תהליך בחינה יסודית מצדו של ראש הממשלה, הנשיא מאשר את מינויי השופטים של מערכת בתי המשפט הארצית. בנוסף, החוקה מאפשרת לנשיא להעניק חנינות על פי המלצות הרשות המבצעת והרשות השופטת. לנשיא עצמו מוקנית חסינות משפטית מוחלטת מפני הליכים פליליים ואזרחיים ולא ניתן לפתוח נגדו בשום הליכים משפטיים או להמשיך בהם במהלך כהונתו.
בין השנים 2000–2009 שימש הנשיא כיושב ראש המועצה לביטחון לאומי שבידה הייתה השליטה במאגר הנשק הגרעיני והאסטרטגי של פקיסטן. לאחר מכן הוחזר תפקיד זה לידיו של ראש הממשלה. יתרה מכך, סמכויות הנשיא צומצמו משמעותית כאשר המשטר בפקיסטן חזר להיות משטר רפובליקני פרלמנטרי דמוקרטי.
הדרישות לתפקיד ותהליך הבחירה

חוקת פקיסטן מגדירה את הכישורים העיקריים הנדרשים למועמד למשרת נשיא פקיסטן. הנשיא צריך להיות: אזרח פקיסטן, מוסלמי, בגיל 45 לכך הפחות ובעל הכישורים הנדרשים לבחירה לאספה הלאומית של פקיסטן.
בכל עת בה מתפנה משרת הנשיא, נעשית בחירתו על ידי הגוף הבוחר, הכולל את שני בתי הפרלמנט (הסנאט והאספה הלאומית) וארבע האספות של מחוזות פקיסטן. המפקח הראשי על הבחירות מנהל את תהליך הבחירה בישיבה מיוחדת והבחירות הן חשאיות. לכל אחד מהבוחרים יש משקל שונה בהצבעתו. הכלל העיקרי הוא שמספר הקולות העומדים לרשות חברי הפרלמנט שווה לזה של המחוקקים מהאספות המחוזיות. כמו כן, לרשות מחוקקים ממחוזות גדולים עומד מספר קולות גבוה יותר משל אלו ממחוזות קטנים. חישוב הקולות העומדים לרשות כל אחד מהמחוזות נעשה על ידי חלוקת אוכלוסיית המחוז במספר המושבים שלו באספה, והתוצאה מחולקת שוב במספר המחוקקים המצביעים בגוף הבוחר מטעם המחוז. החוקה מגדירה שהבחירות לנשיאות לא יתקיימו מוקדם יותר משישים יום ולא מאוחר יותר משלושים יום לפני תום תקופת כהונתו של הנשיא המכהן.
בחירת הנשיא והשבעתו

הנשיא נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים והוא יכול להיבחר ללא יותר משתי תקופות כהונה רצופות. על הנשיא לשאת את שבועתו ולחתום עליה בפני נשיא בית המשפט העליון ועל פיה הוא נשבע להגן ולשמור על החוקה בנוסח הבא:
אני, (שם הנשיא), נשבע חגיגית בזאת שאני מוסלמי ומאמין באחדות אללה, באהל אל-כתאב, שהקוראן הקדוש הוא האחרון בהם, בנביאותו של מוחמד עליו השלום כנביא האחרון ושלא יתקיים נביא אחר אחריו, ביום הדין ובכל הדרישות וההוראות של הקוראן הקדוש והסונה:
שאהיה נאמן לפקיסטן.
שכנשיא פקיסטן אקיים את חובותיי ואבצע את תפקידי ביושר, לפי מיטב יכולתי, בנאמנות על פי החוקה של הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן ועל פי החוק, ותמיד לטובת האינטרסים של הריבונות, השלמות, האחדות והרווחה של פקיסטן.
שלא אאפשר לאינטרסים האישיים שלי להשפיע על ביצוע תפקידי ועל החלטותיי הרשמיות.
שאשמור ואגן על החוקה של הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
שבכל הנסיבות אעשה את הדבר הנכון עבור העם, על פי החוק, ללא מורא וללא משוא פנים.
ושלא אביא, באופן ישיר או בלתי ישיר, לידיעת אדם כל שהוא, כל עניין שיובא לשיקולי או שייוודע לי כנשיא פקיסטן, למעט כל הדרוש לקיום חובותיי כנשיא.
סדר הירושה

החוקה דנה באפשרות של כהונת ממלא מקום לנשיא. עם זאת, מספר מחזיקי משרות זכאים להיבחר כמועמדים לנשיאות במקרה של התפנות משרת הנשיא, שכן החוקה לא מתירה את כהונתו של סגן נשיא. ממלאי מקום לתפקיד הנשיא יכולים להיות יושב ראש הסנאט ויושב ראש האספה הלאומית. הנשיא יכול להיות מועבר מתפקידו לפני תום תקופת כהונתו באמצעות תהליך הדחה. הנשיא יכול להיות מודח בשל הפרת החוקה של פקיסטן. תהליך ההדחה עשוי להתחיל בכל אחד משני בתי הפרלמנט. הבית שיוזם את התהליך עושה זאת באמצעות הצגת ההאשמות כנגד הנשיא. ההאשמות מפורטות בהודעה החתומה על ידי יושב הבית על סמך רוב של שני-שלישים מחבריו. ההודעה נשלחת לנשיא ותוך 14 ימים מתקיים עליה דיון. החלטה על הדחת הנשיא חייבת להתקבל על ידי רוב של שני שלישים. לאחר מכן מזמן יושב ראש האספה הלאומית ישיבה משותפת של שני הבתים לא מוקדם יותר משבעה ימים לאחר מכן. לנשיא הזכות להגן על עצמו. אם ההחלטה עובר ברוב של לפחות של שני שלישים בישיבה המשותפת שבה מוכרז שהנשיא בלתי כשיר למלא את תפקידו עקב מגבלה רפואית או עקב אשמה בהפרת החוקה או התנהלות חריגה בלתי ראויה, אזי חדל הנשיא לכהן בתפקידו באופן מידי לאחר קבלת ההחלטה. אף אחד מנשיאי פקיסטן לא עמד בפני תהליך הדחה, אך ב-2008 החל תהליך הדחה של הנשיא דאז, פרבז מושארף שהגיש את התפטרותו לפני שתם התהליך.
ראו גם

ראש ממשלת פקיסטן
הערות שוליים

1 2 3 4 5  חוקת פקיסטן, חלק 3 פרק 1
1 2  חוקת פקיסטן, חלק 7 פרק 2
↑  חוקת פקיסטן חלק 3 פרק 2
↑  Govt. of Pakistan (3 March 2010). "The National Command Authority Act, 2010". Islamabad: National Assembly press. National Assembly press.
↑  התיקון ה-18 לחוקת פקיסטן
↑    Rob Crilly, ‏Pakistan election guide: How does it work?, The Telegraph, 10 May 2013
↑  חוקת פקיסטן, נוסחי שבועות
וואווי

| --- | --- |
לוגו החברה של Huawei

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  רן ג'נגפיי
 תקופת הפעילות:  1987–הווה (כ־38 שנים)
 חברות בנות:  HiSilicon
 מיקום המטה:  שנג'ן 
 משרד ראשי:  הרפובליקה העממית של סין שנג'ן, סין
 בעלות:  עובדי החברה (98.56%), רן ג'נגפיי (1.42%)
 ענפי תעשייה:  טלקומוניקציה
 מוצרים עיקריים:  תקשורת סלולרית, רשתות רחבות פס, ייעוץ ושירותי מיקור חוץ ופיתוח טלפונים סלולריים
 הכנסות:  60.8 מיליארד דולר (2015)
 רווח תפעולי:  7.05 מיליארד דולר (2015)
 רווח:  5.7 מיליארד דולר (2015)
 הון עצמי:  18.3 מיליארד דולר (2015)
 סך המאזן:  57.3 מיליארד דולר (2015)
 יו"ר:  סון יאפאנג
 מנכ"ל:  רן ג'נגפיי 
 עובדים:  188,000 (2018)
  
 www.huawei.com
 
וואווי Mate 7, מכשיר פאבלט הדגל של 2014
וואווי טכנולוגיות (במנדרינית: 华为 - חְווָאוֵיי (תעתיק מסינית), או בשם המלא 华为技术有限公司 – חְווָאוֵיי חברה לטכנולוגיות בע"מ, באנגלית: Huawei Technologies) הוא תאגיד רב-לאומי סיני המייצר ציוד תקשורת: טלפונים חכמים, ציוד לרשתות תקשורת ופתרונות אבטחת מידע אשר מרכזו בעיר שנג'ן, במחוז גואנגדונג, ברפובליקה העממית של סין. וואווי היא יצרנית ציוד הטלקומוניקציה הגדולה ביותר בעולם.
החברה הוקמה בשנת 1987 על ידי רֶן גֶ'נְגפֵיי (Ren Zhengfei), מהנדס לשעבר בצבא השחרור העממי של סין. באותה עת החברה התמקדה בייצור ציוד למרכזיות טלפוניה, אך מאז הרחיבה את עסקיה לבניית רשתות טלקומוניקציה, נתינת שירותי ייעוץ וציוד לתאגידים בתוך סין ומחוץ לה, וייצור מכשירי תקשורת למגזר הפרטי.
נכון לספטמבר 2015, לחברה מעל 170,000 עובדים, כ-76,000 מהם עוסקים במחקר ופיתוח. לחברה 21 מרכזי מחקר ופיתוח ברחבי העולם, כולל בסין, ארצות הברית, קנדה, בריטניה, פקיסטן, צרפת, בלגיה, גרמניה, שווייץ, קולומביה, שוודיה, אירלנד, הודו, רוסיה, טורקיה וישראל. בשנת 2013 השקיעה 5 מיליארד דולר במחקר ופיתוח, ובשנת 2014 עלתה ההשקעה ל-6.4 מיליארד דולר.
ב-2022 דיווחה החברה על רווח נקי של 35.6 מיליארד יואן (5.18 מיליארד דולר). בשנת 2014 המוצרים והשירותים שלה נמצאים במעל 140 מדינות ברחבי העולם, והיא משרתת 45 מתוך 50 מפעילות הטלקום הגדולות בעולם.
ב-2016 חתמה החברה על חוזה עם הכדורגלן ליאו מסי כדי שישמש כפרנזטור של החברה. ב-2018 נבחרה גל גדות להיות פרזנטורית של וואווי.
ועדת מודיעין של הקונגרס האמריקני הזהירה כי שתי חברות הטכנולוגיה הסיניות וואווי ו-ZTE מאיימות על ביטחונה של ארצות הברית, וקיים חשד כי חרף הסנקציות שהוטלו חברות אלה עודן מקיימות קשרים עם ממשלות סין ואיראן. הסנקציות שהוטלו על וואווי בתקופת ממשל טראמפ, גרמו לפגיעה בהכנסות החברה, ירידה במכירות מכשירי סלולר ולמניעת כניסתה לפרויקטי דור 5 במדינות בעולם. ממשל ביידן המשיך בקו זה, והנשיא חתם על צו האוסר השקעות בעשרות חברות סיניות ובכלל זה וואווי מתוך מטרה להתמודד עם איום ריגול מצד חברות סיניות.
שם החברה

Huawei ‏האזנהקובץ:Huawei pronunciation.ogg‏Ⓘ‏ הוא התעתיק האנגלי הרשמי לשם החברה (בסינית מפושטת: 华为; בסינית מסורתית: 華為; בפין-יין: Huáwéi). האטימולוגיה של הסימן 華 נגזרת מ-花, שמשמעותו "פרח" בסינית. הדבר בא לידי ביטוי בלוגו החברה.
התעתיק של שם החברה הסינית לעברית הוא "חְוואווי", אולם היבואנית הרשמית בישראל של מוצרי הסלולר של "החברה לישראל"[דרוש מקור], אלפא טלקום, הודיעה כי שם החברה שנבחר בעברית הוא ה"וואווי". כך ההגייה בישראל תתאים להגיית שם המותג במדינות המערב דוברות-האנגלית, שבהן לא הוגים את צליל האות ח'.