stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומודוס
קורות חייו > שליט יחיד של האימפריה הרומית > שנות שלטון אחרונות

שנות שלטונו האחרונות של קומודוס סימנו את הצלילה של הקיסר לתהומות הטירוף ושיאי האכזריות. אחיזתו במציאות התרופפה והוא אימץ לעצמו 12 שמות חדשים ושמות אלו הפכו לשמות חודשי השנה. על מנת לציין את העידן החדש בהיסטוריה של רומא הוא הכריז על "ייסודה מחדש" של העיר תחת השם "הקולוניה של קומודוס" (Colonia Commodiana). העם הרומי הפך להיות "העם של קומודוס" (Commodianus populus) והסנאט הציע כי בעקבות השינויים המבורכים ישונה שמו ל"הסנאט של קומודוס". הוא אימץ לעצמו פרסונה חדשה: גיבור, גואל המין האנושי ובטירופו ראה עצמו כהתגלמותו עלי אדמות של הרקולס. כדוגמת הגיבור האגדתי הוא ניהל קרבות מול חיות טרף ומפלצות, בתיאטרון מיוחד שנבנה לצורך אירועים אלו, נערכו מסעות צייד מבוימים וקומודוס הופיע בהם מחופש להרקולס, עטוף בפרוות אריה ואוחז באלה והרג בפני ההמון מאות בעלי חיים שהובאו למטרה זו מרחבי האימפריה. אבל יותר מכל אהב קומודוס את הקרבות בזירת הגלדיאטורים, על פי תפיסתו היה הגלדיאטור המנצח התגלמות האלוהים עלי אדמות והוא נהג להיכנס לזירה ולערוך קרבות מול אויבים שההתמודדות נכפתה עליהם, בתנאים שהבטיחו את ניצחונו של קומודוס. הקרבות נערכו תחילה מול קהל מקורבים ולאחר מכן לקהל רחב, לעיתים הקרבות היו עד למות יריבי הקיסר. בשנותיו האחרונות קומודוס התלבש כגלדיאטור גם מחוץ לזירה ולן לעיתים קרובות במגורי הגלדיאטורים.
מותו של קלאנדרוס טרף את קלפי ההנהגה של רומא. את מקומו תפסו מרקיה – פילגשו של קומודוס, אקלקטוס (Eclectus) מחליפו של קלנדרוס ומשרתו האישי של קומודוס. הם שיתפו פעולה בינם לבין עצמם הן בשלטון והן בסיפוק צרכיו של קומודוס. ממפקדי המשמר הפרטוריאני ששירתו תחת קלנדרוס נותר איליוס אילאנוס (Iulius Iulianus) שהיה אדם עם עבר מפואר כפקיד בכיר ומפקד צבאי תחת שלטונו של מרקוס אורליוס. בפומבי קומודוס נהג לחבק אותו ולקרוא לו "אבא" אבל בד' אמות הוא נאלץ לעבור השפלות מידי קומודוס, הוא נדחף לבריכה בנוכחות פקודיו ונאלץ לרקוד עירום בנוכחות פילגשיו של קומודוס שמשאיבד בו עניין הוציא אותו להורג. כך הוצאו להורג בני משפחה קרובים ורחוקים, פקידים רמי מעלה, מפקדי צבא ואזרחים ואיתם בני משפחתם. ברקע אירועים אלו של רצח ללא הבחנה, חזרה המגפה להשתולל ברומא ולפי קסיוס דיו אלפים מתו ברחובות רומא כל יום.
בשנת 191 התמנה איימיליוס לייטוס למפקד המשמר הפרטוריאני ואיחד כוחות עם מרקיה ואלקטוס בניהול האימפריה. הם נסמכו ונתמכו על ידי הפראיפקטוס של העיר רומא פרטינקס. המקורות הרומאיים חלוקים בשאלה לגבי חלקו של פרטינקס באירועים שהביאו לרציחתו של קומודוס. קסיוס דיו טוען כי הוא לא ידע כלל על המזימה אלא לאחר מעשה הרצח. ידוע שהקושרים חששו שבמוקדם או במאוחר קומודוס יפנה את חמת טירופו כלפיהם ויוציא אותם להורג והחליטו להכות קודם. המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' טוען כי מרקיה ולייטוס פנו לפרטינקס בהצעה להדיח את קומודוס וכי לייטוס ופרטינקס תכננו את מהלכיהם בדקדוק ולאורך פרק זמן ממושך. כך מונו מפקדים שהיו בקשרי ידידות ועם מינויים בקשרי חובה לתפקידים של מושלים ומפקדי לגיונות בפרובינציות על מנת להבטיח תמיכה רחבת בסיס למורדים בעת שהם יכו בקומודוס ויחזיקו במושכות השלטון ברומא.
קורות חייו > מותו של קומודוס

לפי קסיוס דיו הקשר לרצוח את קומודוס "הבשיל במהירות" לאחר ששלושת הקושרים פנו אליו בניסיון לרסן את התנהגותו המטורפת - קומודוס ככל הנראה תכנן לרצוח את 2 הקונסולים שעתידים היו להתמנות ביחד איתו לתפקיד ותכנן לבצע את הרצח כגלדיאטור. כשהתברר לקומודוס כי לייטוס ואלקטוס מתנגדים לתוכנית הוא איים על חייהם, איום שמשמעותו הייתה אחת - יום מותם קרוב. על פי קסיוס דיו, לייטוס ואלקטוס שכנעו את מרקיה להשתתף ברצח ולהרעיל את ארוחתו של קומודוס. הרודיאנוס מספר שבעת שנת צהריים אחד מהנערים בארמון מצא מסמך בכתב ידו של קומודוס ועליו שמות של מי שבדעתו להוציא להורג. שמותיהם של מרקיה, לייטוס ואלקטוס היו בראש הרשימה ואחריהם שמות רבים של סנטורים. מרקיה הרעילה את כוס היין של קומודוס, הוא נרדם והתעורר כשהוא מקיא, הקושרים קראו למתאבק בשם נרקיסוס שאיתו נהג הקיסר להתאמן והוא חנק את קומודוס, בתוך האמבטיה שלו על פי דיו קסיוס, עד שנפח את נשמתו. על פי דיו והרודיאנוס לפרטינקס לא היה כל זיקה למעשה הרצח.
דמותו בתרבות > קולנוע וטלוויזיה

שלטונו של קומודוס תואר מראשיתו בסרט "נפילת האימפריה הרומית" (The Fall of the Roman Empire") משנת 1964, אותו גילם השחקן כריסטופר פלאמר.
תקופת שלטונו של קומודוס הייתה גם ההשראה לסרטו של רידלי סקוט "גלדיאטור", אף על פי שסרט זה אינו מתאר נאמנה את האירועים ההיסטוריים.
דמותו עובדה לסדרת טלוויזיה מבית נטפליקס: "האימפריה הרומית: שלטון הדמים", בקיריונו של שון בין ובכיכובם של ארון ג'קובנקו, אדווין רייט, מייק אדוורד, ג'ארד טרנר וליסה צ'אפל.
דמותו בתרבות > ספרות

ספר העושה שימוש בדמותו של קומודוס הוא "הנבואה האפלה" מסדרת "גורלו של אפולו" מאת ריק ריירדן.
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים האנטונינים, קומודוס אנטונינוס, עמ' 184–213. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
באטמן: ארקהם אוריג'ינס

| --- | --- |

עטיפת המשחק הרשמית
 כללי
 תאריך הוצאה:  25 באוקטובר 2013 
 סוגה:  משחק פעולה-הרפתקאות
 פיתוח:  Warner Bros. Games Montréal
 הוצאה לאור:  Warner Bros. Interactive Entertainment
 ארץ מקור:  קנדה 
 שפות:  אנגלית, ספרדית, רוסית, פולנית, קוריאנית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, פורטוגזית ברזילאית 
 סדרה:  באטמן: ארקהם
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  Unreal Engine 3
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  Xbox 360  PlayStation 3  Wii U  Microsoft Windows
 המשחק הקודם:  באטמן: ארקהם סיטי
 
 batmanarkhamorigins.com
 
באטמן: ארקהם אוריג'ינס (או בתרגום חופשי: באטמן מקורות ארקהם) הוא משחק הרפתקאות-פעולה, השלישי בסדרת "באטמן ארקהם", שיצא לאור ב-25 באוקטובר 2013. המשחק פותח על ידי חברת Warner Bros. Games Montréal והופץ על ידי Warner Bros. Interactive Entertainment ל-פלייסטיישן 3, ל-Xbox 360, ל-Wii U ולמחשב האישי. המשחק מבוסס על הקומיקס "באטמן" מבית DC קומיקס ומהווה פריקוול לסדרת המשחקים המצליחה.
בשונה משני המשחקים הראשונים, המשחק הזה פותח על ידי חברה חדשה שכוונתה ליצור משחק עלילתי שמתרחש בשנותיו הראשונות של באטמן. במשחק באטמן פוגש לראשונה חלק מאויביו ומתמודד מולם באופן פחות מנוסה מכפי שיתמודד בעתיד.
המדבבים של שני המשחקים שפותחו על ידי Rocksteady Studios אינם חוזרים לפריקוול. משחק נוסף יצא ל-PlayStation Vita, שהוא ספין אוף למשחק שיצא לשאר הקונסולות, הוא "באטמן ארקהם אוריג'ינס: בלאקגייט", בעל גרפיקה דו-ממדית עם אמנות תלת-ממדית שעלילתו מתרחשת אחרי האירועים בבאטמן ארקהם אוריג'ינס.
תוכן

המשחק מתמקד בשנותיו הראשונות של ברוס ווין בגילומו של איש העטלף בהכרות ראשונה עם חלק מאויביו, כשבראשם עומד המסיכה השחורה. 

המשחק מתרחש בערב חג המולד, ובאטמן הוא המטרה השווה 50,000,000$ חי או מת של שמונה מתנקשים בעיר שעובדים בשביל מסיכה שחורה. נבלים מוכרים נוספים יופיעו בשנותיהם הראשונות כמו הפינגווין, דדשוט, הג'וקר ועוד. בנוסף לכך נבל מיקום DC בשם דת'סטרוק ייקח חלק במשחק.
פיירי סורדפיש

| --- | --- |

פיירי סורדפיש בתערוכה האווירית בדאקספורד, 2002
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מפציץ טורפדו/מטוס סיור ותצפית
 ארץ ייצור:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  פיירי אוויאיישן
 טיסת בכורה:  17 באפריל 1934
 תקופת שירות:  1936–1945 (כ־9 שנים)
 צוות:  2 (גרסת המפציץ) 3 (גרסת הסיור)
 יחידות שיוצרו:  2,396
 משתמש ראשי:  בריטניה בריטניה זרוע האוויר של הצי הבריטי  פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי
 משתמשים משניים:   קנדה  הולנד הולנד
הפיירי סורדפיש (באנגלית: Fairey Swordfish;‏ סורדפיש באנגלית פירושו: דג חרב) היה מפציץ טורפדו חד-מנועי דו-כנפי בריטי אשר שירת מאמצע שנות ה-30 ובמהלך מלחמת העולם השנייה מעל גבי נושאות מטוסים של הצי הבריטי ובפיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי.
הסורדפיש נבנה בשנות ה-30 על ידי חברת פיירי אוויאיישן (Fairey Aviation) עבור זרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי. על אף שהיה מיושן עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, זכה להצלחות רבות, והתפרסם בזכות הטבעת אוניות המערכה של הצי האיטלקי בקרב טאראנטו בנובמבר 1940 והפגיעה החמורה במערכת ההיגוי של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק שהובילה להטבעתה במאי 1941. הצלחות אלו הובילו להשארתו של הסורדפיש בשירות עד לסוף המלחמה, על אף כניסתם של דגמים מתקדמים יותר שנועדו להחליפו. בנוסף לפעילותו כמפציץ טורפדו, שימש המטוס גם כמפציץ כנגד צוללות וכמטוס אימון.
בשל יכולתו לשאת סוגי מטען מגוונים והשימושים הרבים שנמצאו לו, כונה בחיבה "סטרינגבאג" (Stringbag), כינוי שמשמעותו תיק קניות מבד אשר היה נפוץ בשנות ה-20 בבריטניה, כמשל לחפץ המסוגל להכיל מיני דברים שונים, והיה לו גם דמיון לכבלי המתכת המתוחים בין כנפי המטוס, אשר השתייכו לעידן טכנולוגי שעבר זמנו.
עיצוב ופיתוח

הסורדפיש התבסס על פיתוח פרטי של חברת פיירי (להבדיל מפיתוח בהתאם למפרט טכני המגיע ממכרז ממשלתי) פרי תכנונו של מרסל לובל (Marcel Lobelle), שנועד בתחילה עבור הצי היווני כמפציץ טורפדו ומטוס סיור ותצפית (Torpedo - Spotter - Reconnaissance או TSR). אב הטיפוס של ה-TSR טס לראשונה ב-21 במרץ 1933. לאחר התאמות שונות והחלפת המנוע מסוג ארמסטרונג-סידלי פנתר (Armstrong Siddeley Panther) במנוע כוכבי מסוג בריסטול פגסוס סימן IIM נקרא המטוס TSR סימן I וטס לראשונה ביולי באותה שנה, אך התרסק בספטמבר. אז הציג צוות התכנון של פיירי גרסה משודרגת שנקראה TSR סימן II, עם כנפיים המשוכות מעט לאחור (על מנת לתקן את מרכז המסה של המטוס) ומרכב מוארך. בצורה זו הוצע הסורדפיש כפתרון לדרישת משרד האווירייה הבריטי למטוס סיור ותצפית עם שלושה אנשי צוות, לשם הכוונת אש תותחי ספינות הצי, אליו התווסף, באמצעות מכרז רשמי של משרד האווירייה (מס' S.15/33), תפקיד מפציץ הטורפדו עם שני אנשי צוות.
אב הטיפוס של ה-TSR סימן II ערך את טיסת הבכורה שלו ב-17 באפריל 1934. היה זה מטוס דו-כנפי גדול, עם שלדת מתכת שכוסתה בבד, וכנפיים הניתנות לקיפול על מנת לחסוך בשטח האחסון על סיפונן של נושאות המטוסים. בכנפיים הותקנו מדפים בעלי יכולת הנמכה של שמונה מעלות, מה שהקנה לסורדפיש עילוי טוב יותר במהלך המראה. הסמוכות וכבלי החיבור שבין שתי הכנפיים, כן הנסע הקבוע והמסיבי וגודלם של הזנב והכנפיים יצרו גרר גבוה, ומנוע הבריסטול פגסוס העניק למטוס ביצועים בינוניים לכל היותר, אך אמינותו הגבוהה הייתה חיונית במהלך טיסות הסיור הארוכות מעל שטחי מים גדולים. יתרונות נוספים של הסורדפיש היו יכולת פניה ותמרון גבוהים (כאמצעי התגוננות יעיל ביותר), כניסה לצלילות חדות סמוך לגובה פני הים ויציאה מהירה מהן, עם מעט מאוד מהירות מצטברת במהלכן. מכאן שהסורדפיש לא נחשב בהכרח כ"טרף קל" עבור מטוסי קרב, אלא כאשר היה מתקרב לעבר מטרה לפני שיגור טורפדו, ללא אפשרות לתמרן ולחמוק, אז באה חולשתו העיקרית, איטיותו, לידי ביטוי. מצד שני, אפשרה מהירותו הנמוכה נחיתה על סיפון נושאת מטוסים אף בלילה ובתנאי מזג אוויר קשים. למטוס הייתה מהירות הזדקרות נמוכה מאוד, וכשפעל ביבשה נהנה ממרחק הרצה קצר בהמראה ומהירות נמוכה בגישה לנחיתה.
ב-23 באפריל 1935 קיבלה פיירי, בהתאם למכרז מס' S.38/34, הזמנה לסדרת הייצור הראשונה. כבר עם כניסת המטוס לשירות בזרוע האוויר של הצי (אז עוד חלק מחיל האוויר המלכותי) נחשב עיצובו, דו-כנפי ובעל תא טייס פתוח, כ"מיושן", אך הסורדפיש הוכיח עצמו כעמיד, קל להטסה ומסוגל להטיל טורפדו בצורה מדויקת. החל מ-1936 תפס הסורדפיש את מקומם של הפיירי סיל והבלאקבורן שארק בתפקידי מטוס הסיור ומפציץ הטורפדו, בהתאמה. כניסתו לשירות סימנה את סופו של השימוש במטוסים חד-משימתיים מעל גבי נושאות המטוסים של הצי המלכותי.
ב-1939 היו מצוידות 13 טייסות של זרוע האוויר של הצי (שעברה בינתיים לשליטת הצי המלכותי) בסורדפיש, כאשר רובם פעלו מעל גבי שש נושאות מטוסים. בנוסף, צוידו מטוסי סורדפיש במצופים לשם פעילות מאוניות מערכה וסיירות באמצעות שיגור ממעוט. בסורדפיש נעשה השימוש הראשון במכ"ם מוטס (ASV) לגילוי ספינות בלילה ובמזג אוויר מעונן.
מתוך 2,396 מטוסים, נבנו 696 על ידי פיירי, ו-1,700 על ידי חברת בלאקבורן (אשר מכונים לעיתים "בלאקפיש") כקבלן-משנה. הגרסה שנבנתה במספרים הגדולים ביותר הייתה הסורדפיש סימן II, עם 1,080 יחידות.
גרסאות

גרסה שהוצגה ב-1943, בה הותקנה כנף תחתונה עשוית־מתכת, לצורך נשיאת רקטות. בעלת מנוע פגסוס סימן IIIM.3 שהוחלף בהמשך לפגסוס סימן XXX בעל 750 כ"ס‏. 1,080 יחידות נבנו.
שירות

הסורדפיש שירת במדינות הבאות:
אוסטרליה אוסטרליה
הולנד הולנד
בריטניה הממלכה המאוחדת
ממלכת איטליה
ספרד
קנדה
מפרט טכני (סורדפיש סימן I) > מאפיינים כלליים

צוות: 2 (טייס ומפעיל רדיו/מקלען אחורי) בגרסת המפציץ; 3 (טייס, תצפיתן, מפעיל רדיו/מקלען אחורי) בגרסת הסיור
אורך: 10.87 מטר
מוטת כנפיים: 13.87 מטר
גובה: 3.76 מטר
שטח כנף: 56.4 מ"ר
משקל ריק: 1,900 ק"ג
משקל טעון: 3,500 ק"ג
מנוע: כוכבי, 1 X בריסטול פגסוס סימן IIIM.3, ‏690 כ"ס
מפרט טכני (סורדפיש סימן I) > ביצועים

מהירות מקסימלית: 224 קמ"ש בגובה 1,450 מטר
טווח: 879 ק"מ (קיבולת דלק רגילה ונשיאת טורפדו)
משך שהייה באוויר: 5.7 שעות
סייג רום: 5,870 מטר
זמן נסיקה לגובה 1,520 מטר (5,000 רגל): 10 דקות
מפרט טכני (סורדפיש סימן I) > חימוש

מקלעים:
1 X ויקרס 7.7 מ"מ לירי קדימה, מסונכרן עם סיבוב המדחף
1 X לואיס או ויקרס GO ‏7.7 מ"מ בתא האחורי
רקטות: 8 X ‏RP-3 (סימן II והלאה)
פצצות/טורפדו/מוקשים:
1 X טורפדו במשקל 760 ק"ג
מוקשים ימיים במשקל 700 ק"ג
פצצות במשקל 680 ק"ג במתלים תחת הכנפיים וגוף המטוס
לקריאה נוספת

Lowry, Thomas P. Wellham, John. The Attack on Taranto: Blueprint for Pearl Harbor. Stackpole Books, 2000. ISBN 0811726614
Wragg, David W. Stringbag: the Fairey Swordfish at war. Pen & Sword Aviation, 2004. ISBN 1844151301
הערות שוליים

↑  Lepage, Jean-Denis. Torpedo Bombers, 1900–1950: An Illustrated History. Pen and Sword Aviation, 2020. ISBN 1526763508. עמוד 83
↑  Lowry, עמוד 21
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Polmar, Norman. Bell, Dana. One Hundred Years of World Military Aircraft. Naval Institute Press, 2004. ISBN 1591146860. עמודים 198–201
1 2 3 4  Bishop, Chris. The Encyclopedia of Weapons of World War II. Sterling Publishing Company, Inc., 2002. ISBN 1586637622. עמודים 402–403
1 2  Lowry, עמוד 22
↑  Lowry, עמודים 23–24
↑  Lowry, עמודים 22–23
1 2  Frédriksen, John C. International Warbirds: An Illustrated Guide to World Military Aircraft, 1914-2000. ABC-CLIO, 2001. ISBN 1576073645. עמוד 112
↑  Fontenoy, Paul E. Aircraft Carriers: An Illustrated History of Their Impact. ABC-CLIO, 2006. ISBN 185109573X. עמודים 44–46
1 2  Jackson, Robert. 101 Great Bombers. The Rosen Publishing Group, 2010. ISBN 1435835948. עמוד 20
↑  לאחר סיום משימתו היה המטוס נוחת בסמוך לאוניה על גבי מצופיו ומורם בחזרה לסיפון באמצעות מנוף
↑  Boyne, Walter J. Air Warfare: an International Encyclopedia: A-L. ABC-CLIO, 2002. ISBN 1576073459. עמוד 85
↑  דצמבר 1944 על פי מקור זה, עמוד 201
1 2 3 4  Wragg, עמוד 171
1 2  CAPTURED FLEET AIR ARM AIRCRAFT. Fleet Air Arm Archive
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553536005171  GND: 4476710-9  LCCN: sh85131355  NKC: ph369350 
פיירי סורדפיש בטיסה מעל נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל, 1939
מטוסי סורדפיש (חלקם עדיין בכנפיים מקופלות) על סיפון נושאת המטוסים אה"מ ויקטוריאס לפני ההתקפה הראשונה על הביסמרק, מאי 1941
סורדפיש סימן II (מס' סידורי LS326) שהשתמר במצב טיסה, 28 במאי 1988
שלישיית סורדפיש נושאי רקטות מטייסת מס' 774 של זרוע האוויר של הצי המלכותי בזמן טיסת אימון, 1 באוגוסט 1944
פיירי סורדפיש במוזיאון המלחמה האימפריאלי בדאקספורד. צולם בשנות ה-80
קרב מידוויי

קרב מידוויי (באנגלית: Battle of Midway, בהיסטוריוגרפיה היפנית נודע הקרב בשם "מבצע מי") היה קרב ימי מכריע במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בקרב זה, הנחשב לנקודת המפנה העיקרית בזירת האוקיינוס השקט, במלחמת העולם השנייה, הביס הצי האמריקני, בפיקודם של האדמירלים צ'סטר נימיץ, פרנק ג'ק פלטצ'ר וריימונד ספרואנס, את הצי הקיסרי היפני, בפיקודם של האדמירלים איסורוקו יממוטו, צ'ואיצ'י נגומו ונובוטאקה קונדו, בסמוך לאטול מידוויי. הצי הקיסרי היפני לא התאושש מהמכה שספג בקרב זה.
בקרב מידוויי, בדומה להתקפה על פרל הארבור שישה חודשים לפני כן, שמו לעצמם היפנים למטרה להשמיד את כוחות הצי האמריקני באוקיינוס השקט, על מנת להקל על קידום מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. הם קיוו שתבוסה נוספת באזור תנחית מכה אנושה על המוראל האמריקני ותאלץ את האמריקנים לבקש הפסקת אש, מהלך שיבטיח שליטה יפנית באוקיינוס השקט. הצי היפני תכנן לפתות את כוח נושאות המטוסים של הצי האמריקני לחשוף את עצמו, ואז להשמידו. בנוסף, כללה תוכנית הקרב היפנית את כיבוש אטול מידוויי על מנת שישמש בסיס קדמי במערך ההגנה ההקפית שהקימה האימפריה היפנית בתגובה לפשיטה של דוליטל על טוקיו.
חיסרון משמעותי בתוכנית הקרב היפנית היה הערכה שגויה של מצבו של הצי האמריקני ושל התגובה האמריקנית. חשוב מכך, מפענחי צפנים אמריקניים הצליחו לפצח את הצופן בו השתמש הצי הקיסרי וידעו מראש את תאריך המתקפה ואת מיקומה, ובשל כך היה יכול הצי האמריקני להתכונן ולארוב לצי האויב. כל ארבע נושאות המטוסים היפניות שהשתתפו בקרב, וכן סיירת כבדה אחת, טובעו, ואילו האמריקנים איבדו נושאת מטוסים אחת ומשחתת אחת. לאחר התבוסה במידוויי והתבוסה במערכה הממושכת באיי שלמה, לא הצליחה האימפריה היפנית להחליף את אבדותיה בחומר (בעיקר נושאות מטוסים) ובלוחמים (בעיקר טייסים מיומנים) בקצב המספיק להתמודדות עם התבוסות, בעוד העוצמה התעשייתית של ארצות הברית הקלה מאוד על התאוששות הצי האמריקני באוקיינוס השקט.
רקע > הלוחמה בזירה הפסיפית

ההתקפה היפנית על פרל הארבור הייתה אות הפתיחה לתוכנית יפנית רחבת היקף לביסוס שליטתם באוקיינוס השקט, במטרה ליצור אימפריה יפנית גדולה. במהלך מחצית השנה מהתקפת הפתע שלהם על מעגן הצי האמריקני, הצליחו היפנים להשתלט על חלקים נרחבים ממזרח אסיה, תוך שהם מנחילים תבוסות קשות למעצמות האירופיות ששלטו על שטח זה קודם לכן. בין היתר נכבשו הפיליפינים, בורמה, אינדונזיה, סינגפור ושטחים אחרים. הצי המלכותי ההולנדי ספג מכה קשה ואיבד את מקומו ככוח בעל משמעות. גם הצי הבריטי ספג מכה קשה, ולאחר סדרת תבוסות שספג מהצי היפני נותר בגדר כוח עזר משני לצי האמריקני.
ברור היה לאדמירל איסורוקו יממוטו, מפקד הצי היפני המשולב, שאין סיכוי להביא לכניעה אמריקנית ללא השמדת כוח נושאות המטוסים שלה, ולכן ביקש לכפות על האמריקנים קרב הכרעה בתנאים אופטימליים מבחינת יפן, וזאת באמצעות השתלטות על שטח שעליו יהיו חייבים האמריקנים להגן. בעקבות טיהור האוקיינוס מכוחות זמינים של מעצמות המערב, הייתה יפן פנויה לחיסולו הסופי של הצי האמריקני שנחל תבוסה בפרל הארבור.
ערב קרב מידוויי היה הצי היפני בשיא כוחו. הוא כלל שבע נושאות מטוסים, לעומת ארבע נושאות מטוסים שהיו ברשות האמריקנים. ליפן אף היה כוח אווירי ימי, שכלל כמה מהמטוסים הטובים ביותר בעולם, בהם מטוס הקרב היפני A6M זירו, שנחשב למשובח שבמטוסי הקרב המוּשָטִים בתחילת המלחמה. אף איכות הטייסים היפנים בתחילת המלחמה הייתה גבוהה בהשוואה למקביליהם בשאר העולם, הודות למשטר אימונים קפדני ולניסיון הקרבי שרכשו במלחמת סין–יפן השנייה. לצד נושאות המטוסים כלל הצי היפני אוניות מערכה רבות, מהן הגדולות מסוגן בעולם. היתרון היפני באוניות מסוג זה היה מוחלט, ושיקף את המכה שספגו האמריקנים בפרל הארבור, שבה טבעו או ניזוקו שמונה אוניות מערכה אמריקניות.
תכנון השלב השני של הלחימה באוקיינוס השקט החל בינואר 1942, ובפני היפנים עמדו מספר אפשרויות פעולה, בהן תקיפת אוסטרליה ופלישה להוואי. אפשרות הפלישה לאוסטרליה נדחתה בשל הלחץ שהפעיל הצי היפני המשולב של אדמירל יממוטו על המטה הכללי של חיל הים, ואפשרות הפלישה להוואי נדחתה מכיוון שהמטוסים היפנים לא יוכלו להשיג עליונות אווירית בקרב, ואף לא יוכלו להיעזר במטוסים מבסיסי קרקע בשל ריחוקם מהוואי. תחת זאת, בחר יממוטו כיעד ההתקפה במידוויי, אטול השוכן 1,100 מילים ימיים (2,100 קילומטרים) צפונית־מערבית לאואהו. האטול נמצא במקום נוח יחסית, מחוץ לטווח המטוסים האמריקנים שהמריאו מהוואי. עם זאת, בעקבות אובדן הפיליפינים נותרו האמריקנים ללא עמדות נוחות להתקפה על יפן, והאטול הפך למעשה למוצב קדמי של הצי האמריקני, ונפילתו הייתה מסכנת מאוד את המעגן הראשי בפרל הארבור. לכן היו האמריקנים חייבים להגן על האטול, חרף הסיכון שבדבר.
חיכוכים בין הצי הקיסרי והצבא היפני הקיסרי, ובין המטה הכללי של הצי והצי המשולב הביאו לכך שגיבוש התוכנית נדחה עד אפריל. רק לאחר שיממוטו הבהיר באופן תקיף שאינו מוותר על עמדתו בנוגע לתקיפת מידוויי, אישר המטה הכללי את התקיפה ב־5 באפריל. יממוטו ראה בנושאות המטוסים האמריקניות את האיום העיקרי באוקיינוס השקט, ואף ידע שאף לא אחת מהן נפגעה במתקפה על פרל הארבור. החשש מנושאות המטוסים האמריקניות קיבל אישוש עם הפצצת יפן בפשיטת דוליטל ב־18 באפריל, שחשפה פערים במערך ההגנה היפני. הפשיטה עצמה לא הייתה הגורם לאישור התקיפה, אך היא חיזקה מאוד את עמדתו של הצי המשולב של יממוטו מול המטה הכללי, שאמנם אישר את תקיפת מידוויי שבועיים לפני כן, אך עיתוי הביצוע ונקודות חיוניות אחרות היו עדיין שנויים במחלוקת.
רקע > הפלישה לאלאוטיים

כדי להשיג את תמיכת המטה הכללי של הצבא הקיסרי היפני, נתן המטה הכללי של הצי היפני את הסכמתו לסייע בפלישה לאיים האלאוטיים, אותם רצה הצבא לכבוש כדי לחזק את מערך ההגנה ההיקפית מסביב לאיי יפן, וכדי לשבש את קווי התקשורת בין ארצות הברית וברית המועצות. היסטוריונים מערביים רבים סברו שההתקפה על האיים האלאוטיים הייתה פעולת הסחה מתקיפת מידוויי או ניסיון לפתות את הצי האמריקני לצאת לקרב בים הפתוח, אך מחקרים מאוחרים יותר מצביעים שהפלישה לאיים האלאוטיים נקבעה להתחיל במקביל לתקיפת מידוויי, אך עיכוב של יום בהפלגת כוח המשימה של נגומו גרם לפתיחת ההתקפה על האלאוטיים יום לפני ההתקפה על מידוויי.
לקראת הלחימה > ההכנות האמריקניות

לאחר ההתקפה על פרל הארבור הוחלפו רבים ממפקדי הצי האמריקני, ונימיץ מונה למפקד כוחות הצי האמריקני באוקיינוס השקט במקומו של אדמירל האסבנד קימל. האמריקנים לא קפאו על שמריהם וביצעו מספר התקפות נגד היפנים, בהן פשיטת דוליטל, תקיפת איי שלמה, והגנו על גינאה החדשה בקרב ים האלמוגים.
בעקבות הפגיעה החמורה באוניות המערכה האמריקניות בהתקפה על פרל הארבור, נותרו האמריקנים ללא כוחות ראויים, למעט מספר נושאות מטוסים שלא נפגעו, ונימיץ החל לקבץ אותן בהוואי. תחת פיקודו נמצאו כוח המשימה של תת־אדמירל ריימונד ספרואנס, שכלל את נושאות המטוסים אנטרפרייז והורנט, וכוח המשימה של אדמירל־משנה פרנק ג'ק פלטצ'ר, שכלל את נושאת המטוסים יורקטאון, ששבה עם נזקים כבדים מקרב ים האלמוגים, אך חזרה לפעילות תוך מספר ימים משובה לפרל הארבור לאחר שצוותי התיקון עמלו במשך 72 שעות רצופות, לפקודתו של נימיץ. את מטוסיה של יורקטאון שאבדו בקרב ים האלמוגים החליפו טייסות חדשות של מפציצי צלילה ושל מפציצי טורפדו, וכן נוספה טייסת חדשה של מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט.
תוכנית הקרב של נימיץ קראה לניצול היתרון הכפול שבגילוי תוכנית הקרב היפנית, והעובדה שהיפנים לא היו מודעים לדבר הגילוי. נימיץ חילק את כוחותיו לכוח משימה 16, בפיקודו של ספרואנס, שכלל את נושאות המטוסים הורנט ואנטרפרייז, והיה מיועד להיות כוח התקיפה העיקרי, וכוח משימה 17, בפיקודו של פלטצ'ר, שכלל את נושאת המטוסים יורקטאון. כוח משימה 16 יצא מהנמל ב־28 במאי, וב־30 במאי יצא כוח משימה 17 מהנמל, לאחר שיורקטאון תוקנה בצורה מספקת. שני כוחות המשימה הפליגו לנקודת המפגש שכונתה "נקודת המזל" (Point Luck), שנמצאה כ־1,400 מילים צפונית־מזרחית להוואי, וכ־325 מילים צפונית למידוויי. מנקודה זו, העריך נימיץ, יוכלו מטוסי נושאות המטוסים לתקוף את אגפו של כוח המהלומה של נגומו בעודו מתקרב למידוויי.
על כוחות הצי האמריקני פיקד אדמירל נימיץ מבסיסו שבפרל הארבור, ובקרב השתתפו הכוחות הבאים:
כוח משימה 16, בפיקודו של ריימונד ספרואנס, שכלל את שתי נושאות המטוסים "הורנט" ו"אנטרפרייז", שעל סיפוניהן 54 מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט, 74 מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס, ו־29 מפציצי טורפדו מדגם TBD דבסטייטור, הסיירות הכבדות "ניו אורלינס", "מיניאפוליס", "ויסנס", "נורת'האמפטון" ו"פנסקולה", והסיירת הקלה "אטלנטה", ותשע משחתות.
כוח משימה 17, בפיקודו של פרנק ג'ק פלטצ'ר, שכלל את נושאת המטוסים "יורקטאון", שעל סיפונה 25 F4F ויילדקט, 37 מפציצי דונטלס, ו־14 מפציצי דבסטייטור, שתי הסיירות הכבדות "אסטוריה" ו"פורטלנד", וחמש משחתות.
בסך הכול עמדו לרשות האמריקנים 233 מטוסים על נושאות מטוסים, 15 מטוסים פחות מהמספר שעמד לרשות נגומו וכוח המהלומה הראשון.
נוסף על כך, ביצרו האמריקנים את המתקנים הצבאיים במידוויי, הוסיפו סוללות נ"מ, ושלחו לאטול ארבע טייסות PBY קטלינה, 31 מטוסים, למשימות סיור ארוכות טווח, ושישה מפציצי טורפדו חדישים מדגם TBF אוונג'ר. לחיל הנחתים באטול היו 19 מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס, שבעה מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט, 21 מפציצי SB2U וינדיקטור, ו־21 מטוסי קרב F2A בפאלו. חילות האוויר של צבא ארצות הברית העבירו לאטול 17 מפציצי B-17 מבצר מעופף וארבעה מפציצי B-26 מרודר. בסך הכול חנו באטול מידוויי 126 מטוסים.
ההאזנה המושטת יושמה לראשונה באופן מבצעי בקרבות הימיים שהתרחשו מהמחצית הראשונה של 1942. אחד החלוצים בתחום היה רס"ן ביארד פורסט, בלשן ומפענח צפנים של הצי היפני, שהוצב בפברואר 1942 על גבי נושאת מטוסים "יורקטאון" כקצין האזנה. לו ולמקביליו הייתה תרומה רבה להצלחה בקרבות ים האלמוגים ומידווי.
לקראת הלחימה > ההיערכות היפנית

בקרב ים האלמוגים טובעה נושאת המטוסים הקלה שוהו, ונושאת המטוסים שוקאקו ספגה שלוש פגיעות ושבה ליפן לתיקונים. אף על פי שנושאת המטוסים זואיקאקו לא נפגעה במהלך הקרב, כוחות האוויר שלה ספגו פגיעה קשה, ולאחריו היא עגנה במספנת הצי בקורה בהמתנה לתחלופת צוותי האוויר והמטוסים. ייתכן שניתן היה לשלוח את צוותי האוויר של שוהו ושוקאקו כדי להשלים את מצבת כוח האדם בזואיקאקו, אך בניגוד לטייסים האמריקנים שהתאמנו ברמת הטייסת, הטייסים היפנים נחשבו חלק אורגני מנושאת המטוסים, ולא היה נהוג להעביר מטוסים וטייסים מנושאת מטוסים אחת לאחרת.
לפיכך, איבדה פלגת נושאות המטוסים קידו בוטאי שתי נושאות מטוסים (זואיקאקו ושוקאקו), ונגומו נאלץ לצאת למידויי עם ארבע נושאות מטוסים בלבד: קאגה, אקאגי, היריו וסוריו.
מטוסי התקיפה העיקריים ששימשו את נושאות המטוסים היפניות היו מפציצי צלילה מדגם D3A1 "ואל", מפציצי טורפדו מדגם B5N2 "קייט", ומטוס הקרב A6M "זירו". אולם, יצור שני המפציצים נפסק, עובדה שהקשתה על השגת חלקי חילוף, ובנוסף, המטוסים שהיו עתידים לקחת חלק בקרב היו פעילים ברציפות מחודש נובמבר 1941, עובדה שהשפיעה על בלאי המטוסים ועל עייפות הטייסים.
אף בתחום המודיעין האסטרטגי התגלו כשלים בתפקוד הצי היפני. הצוללות היפניות שנשלחו לעמדות מערבית להוואי ותפקידן היה לאתר את הצי האמריקני בצאתו מפרל הארבור, יצאו לדרכן מיפן באיחור של יומיים, ולכן נפרסו במקום ההיערכות שלהן רק ב־4 ביוני. בכך החמיצו הצוללות היפניות את כוחות המשימה האמריקנים שיצאו לנקודת המפגש שלהן. אף אם היו יוצאות – ומגיעות ליעדן – בזמן המיועד, סביר להניח שלא היו הצוללות מאתרות את הכוח האמריקני, שכן זה יצא לדרכו בסוף חודש מאי, ובעת הגעת הצוללות כבר היו כוחות המשימה בנקודת המפגש, צפונית־מזרחית למידוויי, והרחק מעבר לטווח הגילוי של הצוללות. בנוסף, ניסיון השיגור של הספינות המעופפות למטרות תצפית על תנועת כלי השיט בפרל הארבור נכשל אף הוא, לאחר שהצוללות היפניות שהיו בדרכן למפגש תדלוק עם הספינות המעופפות גילו שבנקודת המפגש עגנו אוניות מלחמה אמריקניות. כך נכשלו היפנים בהשגת תמונת מצב מודיעינית לגבי מיקום כלי השטח של האויב.
.