stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאות'המפטון (כדורגל)
היסטוריה > השנים הראשונות

סאות'המפטון נוסדה בשנת 1885 תחת השם St Mary's Church Young Men Association (אגודת הגברים הצעירים של כנסיית מרים הקדושה). 13 שנים לאחר מכן שונה שמו של המועדון לסאות'המפטון סנט מרי'ס, ומכאן כינויים "הסיינטס". הקבוצה הצטרפה לליגה הדרומית (מקבילתה של הפוטבול ליג) בשנת 1894 וזכתה באליפות הליגה הזו בין השנים 99–1897 ושוב ב-1901, 1903 ו-1904. ב-1899 הגיע המועדון לגמר גביע ה-FA, אך הובס 0–4 על ידי ברי. היה זה הראשון מבין ארבעה משחקי גמר שבהם ישתתף בעתיד; למשחק הגמר השני הגיעה הקבוצה ב-1902, אך הפעם הפסידה 1–2 לשפילד יונייטד.
סאות'המפטון התקבלה לליגה השלישית של הפוטבול ליג בשנת 1920, נוכח התפרקותן של קבוצות רבות במהלך מלחמת העולם הראשונה. הקבוצה הצליחה להעפיל לליגת המשנה האנגלית ב-1921, שם הוסיפה לשחק ב-31 השנים הבאות. במהלך מלחמת העולם השנייה נחת פגז גרמני באצטדיון הדל, מה שחייב את סאות'המפטון לשחק בפראטון פארק, מגרשה הביתי של יריבתה השנואה פורטסמות'.
הקבוצה כמעט ועלתה לליגה הבכירה בשנת 1949, לאחר שחסרה לה נקודה אחת בלבד. הפרש שערים עדיף פחות מנע ממנה להעפיל לליגה הבכירה בשנת 1950. כעבור 3 שנים ירדו הקדושים חזרה לליגה השלישית. רק ב-1960 שבה הקבוצה לליגת המשנה, כשהחלוץ דרק ריבס כובש לזכותה 39 שערים. הקבוצה הגיעה לחצי גמר גביע ה-FA בשנת 1963, אך נוצחה 0–1 על ידי מנצ'סטר יונייטד מול 68,000 צופים בווילה פארק.
היסטוריה > העלייה על מפת הכדורגל

היה זה המאמן טד בייטס שהעלה את סאות'המפטון לראשונה בתולדותיה לליגה האנגלית הבכירה בשנת 1966, לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה. החלוץ רון דייוויס כבש 43 שערים לזכות הקבוצה בעונה הבאה והשאיר אותה בליגה הבכירה בשמונה השנים הבאות. פעמיים בתקופה זו סאות'המפטון העפילה למפעלים אירופים, עד שירדה בסופו של דבר בשנת 1974 לליגת המשנה.
היום המהולל ביותר בתולדותיו של מועדון הכדורגל סאות'המפטון אירע במאי 1976. קבוצתו של לורי מקנמי, אז בליגת המשנה, זכתה בגביע ה-FA הראשון בתולדותיה לאחר ניצחון 0–1 על מנצ'סטר יונייטד באצטדיון ומבלי. הזכייה אותתה על תקופה טובה באצטדיון הדל, שכן כעבור שנתיים בלבד עלתה סאות'המפטון לליגה הבכירה. ב-1979 שוב מצאו עצמם הקדושים בוומבלי, הפעם בגמר גביע הליגה האנגלית, בו הפסידו 2–3 לנוטינגהאם פורסט. בשורותיה של סאות'המפטון שיחק אז אלן בול האגדי, אחד מיני כוכבים רבים ששיחקו בקבוצה בתקופה זו.
החתמתו של כוכב המבורג, קווין קיגן, שזכה פעמיים בפרס כדור הזהב, הייתה הברקה של המאמן לורי מקנמי, שהותירה את עולם הכדורגל כולו בהלם. קיגן, כמו גם השוער המפורסם פיטר שילטון, היו אחראים לאחת מעונותיה המוצלחות ביותר של הקבוצה מאז ומעולם (1983/1984), בה סיימה במקום השני אחרי ליברפול האלופה והעפילה לחצי גמר גביע ה-FA.
הקבוצה העפילה למפעלים אירופיים בפעם הרביעית בחמש שנים לאחר שסיימה את עונת 1984/1985 במקום החמישי בטבלה. ב-1986 שוב העפילה לחצי גמר גביע ה-FA, אך הודחה על ידי ליברפול. מקמני עזב את המועדון בסוף העונה והוחלף על ידי שחקן הסיינטס בעבר, כריס ניקול. ניקול הוביל את הקבוצה לשלב חצי גמר גביע הליגה, אך גם הפעם הודחה על ידי ליברפול. הקבוצה חוללה היסטוריה בשנת 1989 כשבהרכבה הראשי הופיעו שלושה אחים - דני, רודני וריימונד וואלאס.
ב-1990 הקבוצה נהנתה מההתקפה השנייה בטיבה בליגה, עם 71 שערי זכות. החלוץ מתיו לה טיסיה, מלך שערי הקבוצה, זכה בפרס הכדורגלן הצעיר של השנה, שעה שעמיתו רודני וואלאס תופס את המקום השני. לה טיסיה היה מלך שערי הקבוצה גם ב-1991, ורשם לזכותו כמה הופעות בנבחרת אנגליה עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2002. גם אלן שירר הצעיר, אז קפטן נבחרת הכדורגל האולימפית של אנגליה, גילה בשלב זה כישרון יוצא דופן בהתקפה של הסיינטס.
ניקולס פוטר בסוף 1991 אף שהצליח להימנע מירידה בחמש שנותיו במועדון. תחתיו התמנה איאן ברנטפוט למאמן הקבוצה. ברנטפוט הוביל את המועדון לגמר גביע הליגה, בו הפסידה 2–3 לנוטינגהאם פורסט. שירר היה מלך שערי הקבוצה בשנת 1992 עם 21 כיבושים.
היסטוריה > 2006 והלאה

המועדון נדרש לבצע שינויים כדי להסתגל לחיים בליגת המשנה: רדנאפ נותר בתפקידו כמאמן, אולם עוזרו ג'ים סמית' פוטר מהמועדון. על אף מכירתו של כוכב הקבוצה פיטר קראוץ', סאות'המפטון רכשה מספר שחקנים ובהם בדניס וייז, קמיל קוסובסקי, ריקרדו פולר ומרסלו טחארה. הקבוצה, הייתה צפויה בעיני רבים לשוב לפרמייר ליג בתום עונת 2005/2006, אך לאחר פתיחת עונה טובה יכולתה של הקבוצה התדרדרה והיא סיימה במקום ה-12.
עונה לאחר מכן סיימה הקבוצה את העונה במקום ה-6, והשתתפה במשחקי המבחן על העלייה לפרמייר ליג. הקבוצה פגשה את דרבי קאונטי בחצי גמר וסיימה איתה בשוויון בסיכום שני המשחקים, הפסד בדו-קרב פנדלים מנע מהקבוצה עלייה למשחק הגמר על העפלה לפרמייר ליג והשאיר את הקבוצה עונה נוספת מחוץ לפרמייר ליג.
מצבה של הקבוצה הידרדר לאחר הניסיון הכושל לחזור לפרמייר ליג, שנתיים מאוחר יותר ובעקבות עונה גרועה במיוחד מצאה את עצמה סאות'המפטון נושרת לליגה השלישית לאחר שהקבוצה סיימה את העונה במקום הלפני האחרון.
עקב חובות אשר רבצו על הקבוצה פתחה סאות'המפטון את עונת 2009/2010 במינוס 10 נקודות עקב החוק האנגלי הגורר הפחתת נקודות לקבוצות ההולכות להליך של פירוק, הפחתת הנקודות פגעה בקבוצה והיא לא הצליחה לחזור אל ליגת המשנה וסיימה את העונה במקום השביעי בלבד.
בעונת 2010/2011 שבה הקבוצה לאחר שנתיים של היעדרות אל ליגת המשנה לאחר שסיימה את העונה במקום השני. שנה לאחר מכן שבה הקבוצה לפרמייר ליג אחרי 7 שנות היעדרות לאחר שסיימה במקום השני.
בעונת 2016/2017 העפילה סאות'המפטון לשלב הבתים של הליגה האירופית, והוגרלה לשחק באותו בית עם אינטר מילאנו, ספרטה פראג והפועל באר שבע והודחה בשלב זה כשהיא מסיימת במקום השלישי.
ב-25 באוקטובר 2019, סאות'המפטון ספגה את התבוסה הביתית הגבוהה ביותר שלה בתולדות הפרמייר ליג, כאשר הובסה בביתה 0–9 על ידי לסטר סיטי.
לאחר שבעה מחזורים בעונת 2020/2021 מוקמה הקבוצה במקום הראשון בפרמייר ליג, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הפרמייר ליג שהקבוצה ממוקמת במקום הראשון בליגה ולראשונה מאז 1988. ב-2 בפברואר 2021 ספגה הקבוצה הפסד חוץ משפיל למנצ'סטר יונייטד, שנגמר בתוצאה 0–9.
בתחילת שנת 2022 נקנו 80 אחוז ממניות המועדון על ידי איש העסקים הסרבי דרגאן סולאק בסכום המוערך כ-100 מיליון ליש"ט. בתום עונת 2022/2023 נשרה הקבוצה לצ'מפיונשיפ לאחר 11 עונות רצופות בפרמייר ליג. בתום עונת 2023/2024 חזרה הקבוצה לפרמייר ליג.
שחקנים מפורסמים

אנגליה אלן בול
אנגליה טד בייטס
ישראל אייל ברקוביץ'
זימבבואה ברוס גרובלאר
אנגליה קווין קיגן
אנגליה גרהם לה סו
אנגליה כריס מרסדן
אנגליה אלן שירר
אנגליה פיטר שילטון
אנגליה דייב ווטסון (בלם, 1946)
אנגליה מתיו לה טיסיה
נורווגיה אגיל אוסטנדסטאד
גיברלטר דאני היגינבות'אם
ויילס גארת' בייל
צרפת מורגן שניידרלין
סרביה דושאן טאדיץ'
הולנד וירג'יל ואן דייק
סנגל סאדיו מאנה
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/optajoe/status/1324831387892015107, Twitter
↑  0., Sport Republic acquires ownership of club
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80059316  VIAF: 136039019   WorldCat (עם VIAF): 136039019
פרדי מרקיורי

| --- | --- |

מרקיורי בהופעה בניו הייבן, 1978
 לידה:  5 בספטמבר 1946 זנזיבר סטון טאון, זנזיבר
 פטירה:  24 בנובמבר 1991 (בגיל 45) הממלכה המאוחדת קנזינגטון, לונדון, הממלכה המאוחדת
 שם לידה:  פארוק בולסרה
 שם במה:  Larry Lurex 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1965–1991 (כ־26 שנים)
 מקום לימודים:  West Thames College, מכללת אילינג לאמנות, St. Mary's School, St. Peter's Boys School, אוניברסיטת מערב לונדון 
 עיסוק:  סולן להקת קווין
 סוגה:  רוק • פופ
 סוג קול:  בריטון, טנור, קונטרה-טנור
 שפה מועדפת:  אנגלית
 כלי נגינה:  פסנתר, קלידים, גיטרה
 חברת תקליטים:  CBN
 שיתופי פעולה בולטים:  דייוויד בואי
 בן או בת זוג:  ג'ים האטון (1985–1991) מרי אוסטין (1970–1976) 
 מספר צאצאים:  0 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים 
 www.freddiemercury.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
פרדי מרקיורי (באנגלית: Freddie Mercury;‏ 5 בספטמבר 1946 – 24 בנובמבר 1991) היה זמר, פסנתרן, מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי בריטי, וסולן להקת הרוק קווין. מרקיורי ניחן באישיות בימתית ראוותנית, ובמנעד קולי יוצא דופן של ארבע אוקטבות. הוא חיבר והלחין את רוב השירים הגדולים ביותר של הלהקה.
ביוגרפיה

נולד בשם פארוק בולסרה (Farrokh Bulsara, בגוג'ראטית: ફારોખ બલસારા) בסטון טאון, זנזיבר שבאפריקה (כיום חלק מטנזניה) למשפחה שהשתייכה לקהילה הפארסית-הודית במחוז גוג'ראט שבהודו הבריטית, קהילה שהיגרה מפרס לתת-היבשת ההודית במאה השביעית עקב רדיפות דתיות. הוריו, בומי (1908–2003) וג'ר (1922–2016) בולסרה, היו בני הדת הזורואסטרית. שם משפחתו "בולסרה" נגזר מהעיירה בולסר שבמחוז גוג'ראט. למרקיורי הייתה אחות קטנה בשם קשמירה. משפחתו עברה לזנזיבר כדי שאביו יוכל להמשיך בעבודתו כקופאי במשרד המושבות הבריטי. מרקיורי נולד עם ארבע שיניים עודפות, מה שגרם ללסתו העליונה לבלוט. הוא בילה את רוב נעוריו בהודו והתחיל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שבע. כשהיה בן שמונה נשלח לפנימייה הבריטית לבנים "סנט פיטר" ליד מומבאי. במומבאי הוא הקים להקה בית ספרית בשם The Hectics, שניגנה בעיקר גרסאות כיסוי לזמרי רוק אנד רול כמו ריצ'רד הקטן ואלביס פרסלי. בפנימייה החל לקרוא לעצמו פרדי בולסרה. בפברואר 1963, והוא בן 17, חזר מרקיורי לדירת הוריו בזנזיבר.
באותה השנה נאלצו מרקיורי ומשפחתו לברוח מזנזיבר בגלל מהפכת זנזיבר העקובה מדם, שבה מצאו אלפי ערבים והודים את מותם. המשפחה עברה לבית קטן בפלתהם, מידלסקס, שבלונדון. הוא התקבל לקולג' איזלוורת' פוליטכניק במערב לונדון, ושם למד אומנות. הוא קיבל דיפלומה באומנות ובעיצוב גרפי מקולג' האומנויות אילינג. מרקיורי נולד כאזרח בריטי ונשאר כך כל חייו.
אחרי סיום לימודיו הצטרף מרקיורי למספר להקות, ומכר בגדי יד-שנייה בשוק קנסינגטון עם חברתו מרי אוסטין. הוא גם עבד בנמל התעופה לונדון הית'רו. בשנת 1969 הצטרף ללהקה הליברפולית Ibex. כשהלהקה לא צלחה הצטרף ללהקה שנייה, בשם Sour Milk Sea. גם להקה זו התפרקה בתחילת 1970.
באפריל 1970 חבר מרקיורי לגיטריסט בריאן מיי ולמתופף רוג'ר טיילור להקמת להקת קווין. טיילור ומיי היו יחד בלהקה בשם "סמייל", שהתפרקה לאחר עזיבת הסולן, טים סטאפל. בסביבות תקופה זו שינה את שם משפחתו מבולסרה למרקיורי. ב־1971 צורף אל קווין נגן הבס ג'ון דיקון, אחרי שבסיסיטים אחרים שניסו - מייק גרוס, בארי מיטשל ודאג בוגי - לא הצליחו להשתלב בלהקה. מרקיורי בחר ללהקה את שמה ועיצב את הלוגו המפורסם שלה.
מרקיורי סיפר בראיונות כי הוא מעריץ אדוק של ג'ימי הנדריקס, של אריתה פרנקלין ושל זמרת האופרה מונסרט קאבאייה, ושאלו שימשו השראה רבה בשבילו.
קריירה > קול

המנעד הקולי של מרקיורי היה רחב בצורה יוצאת דופן והשתרע על ארבע אוקטבות. מונסראט קאבאייה, שהופיעה איתו והוציאה אלבום משותף איתו, אישרה שהוא הגיע מתו הפה הנמוך של קול בס עד לתו הפה הגבוה של סופראנו, שאותו אפשר לשמוע ב"It's Late". קול הדיבור שלו היה בריטון, אך את רוב שיריו הוא שר בטנור צלול.
קריירה > כתיבת שירים

מרקיורי כתב עשרה מתוך 17 מהשירים שבאוסף "Greatest Hits", הנמכר ביותר של קווין. המאפיין הבולט ביותר של כתיבתו היה השילוב בין ז'אנרים מוזיקליים שונים ומגוונים, שכלל בין השאר רוקבילי, רוק פרוגרסיבי, הבי מטאל, גוספל ודיסקו. את רוב שיריו כתב על הפסנתר, אף על פי שידע לנגן גם בגיטרה ובנעוריו נהג להקשיב לאומנים שהשתמשו בה, כמו דייוויד בואי, הביטלס וג'ימי הנדריקס. לעיתים הוא שילב צ'מבלו וסינתיסייזר.
קריירה > הופעות חיות

מרקיורי נודע בכישרונו ובכריזמה שלו בהופעות. הופעותיו היו תאטרליות מאוד ושלהבו את הקהל במידה רבה. הוא נהג להופיע בתלבושות ססגוניות ושערורייתיות.
קריירה > קריירת סולו

ב־1972 אימץ מרקיורי את השם הבדוי לארי לורקס וביצע גרסאות כיסוי לשירים "I Can Hear Music" ו-"Goin' Back", שפורסמו יחד כסינגל ב־1973.
בשנת 1984 פרדי מרקיורי שיתף פעולה עם המוזיקאי האיטלקי ג'ורג'יו מורודר, והוציא את הסינגל "Love Kills".
מרקיורי הוציא שני אלבומי סולו, "Mr. Bad Guy" (יצא ב־1985) ו"Barcelona" (אנ') (יצא ב־1988). אלבומים אלו הצליחו והתברגו במקומות הראשונים במצעד הפזמונים הבריטי. אלבום הסולו הראשון שלו, "Mr. Bad Guy", נחל הצלחה גדולה ונכנס לעשירייה הפותחת במצעד האלבומים הבריטי. רמיקס של "Living on My Own", שיר מתוך האלבום, הגיע בשנת 1993 (סביב יום השנה השני למותו) למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי. האלבום כלל שילוב כבד של כלי הסינתיסייזר.
"Barcelona" נעשה בשיתוף מונסראט קאבייה והיה להצלחה מסחרית. זהו אחד האלבומים הראשונים ששילב אלמנטים מז'אנר הפופ ומז'אנר האופרה. שיר הנושא מהאלבום שימש שיר הפתיחה לאולימפיאדת ברצלונה, וגם הצליח בספרד. אותו אלבום כלל גם שיר The Golden Boy.
אחד מלהיטיו של מרקיורי בתור זמר סולו היה גרסת הכיסוי שלו לשיר "The Great Pretender" של הפלאטרס. בספטמבר 2006 יצא אלבום אוסף של קריירת הסולו של מרקיורי בבריטניה לכבוד יום הולדתו השישים. האלבום נכנס לעשירייה הפותחת של מצעד האלבומים הבריטי.
ב־1981 חבר מרקיורי למייקל ג'קסון וביצע איתו כמה שירים שמעולם לא יצאו לאור באופן רשמי, בהם "There Must Be More To Life Than This" ו-"State Of Shock". בסופו של דבר יצא השיר הראשון, בביצוע מחודש של מרקיורי לבדו, ב־1985 באלבום "Mr. Bad Guy". השני יצא ב־1984 בביצוע מחודש של חמישיית הג'קסונים עם מיק ג'אגר.
קריירה > מחלת האיידס ומותו

מייד לאחר סבב ההופעות הגדול של קווין בשנת 1986, שהסתיים ברצף הופעות באצטדיון ומבלי ובנבוורת, הפסיקה הלהקה להופיע. היא הסבירה כי למרקיורי לא נותר כוח להמשיך לאחר סיבוב הופעות כה אינטנסיבי. באוקטובר אותה שנה נפוצו בתקשורת הבריטית שמועות שלפיהן מרקיורי חולה באיידס, בתגובה לידיעה כי כמה מבני זוגו לשעבר נפטרו מהמחלה, לבדיקת דם שעשה ולהפסקה הפתאומית של ההופעות. מרקיורי התעלם מהדעות הללו ולא הודיע על מחלתו בציבור. לטענת בן זוגו, ג'ים האטון, מרקיורי אובחן באפריל 1987.
בשנים 1989–1990 הקליטה הלהקה את אלבומה האחרון, "Innuendo". צילומי הקליפ "These Are the Days of Our Lives" במאי 1991 היו הפעם האחרונה שבה הופיע מרקיורי מול עדשת המצלמה. הלהקה המשיכה לפעול ולהקליט; מרקיורי, שגסס מאיידס, הגיע לאולפן למשך שעה או שעתיים ביום כשהוא חלוש ומתקשה ללכת ולשיר. לאחר סיום ההקלטות, ביוני 1991, פרש מרקיורי ממוזיקה. לקראת סוף ימיו החל לאבד את ראייתו ומצבו הידרדר עד שלא היה יכול לצאת ממיטתו. מרקיורי החליט לזרז את מותו על ידי סירוב לקיחת התרופות פרט למשככי כאבים.
ב־23 בנובמבר 1991, פורסמה בשמו של מרקיורי הצהרה לעיתונות העולמית:
בעקבות ההשערות הרבות שנפוצו בעיתונות במהלך השבועיים האחרונים, אני מבקש בזאת לאשר כי התגלה בי וירוס ה־HIV וכי יש לי איידס. חשתי כי יהיה נכון שלא לחשוף מידע זה עד כה כדי להגן על פרטיותם של אלו הקרובים לי. אף על פי כן, הגיעה העת שידידיי ומעריציי ברחבי העולם יֵדעו את האמת, ואני מקווה שכולם יצטרפו אליי, לרופאיי ולכל הנאבקים ברחבי העולם נגד מחלה נוראה זו. פרטיותי תמיד הייתה בעלת חשיבות רבה בשבילי ואני ידוע במיעוט הראיונות שלי. אנא הבינו שעמדה זו תישאר בעינה.
קצת יותר מיממה לאחר פרסום ההצהרה, ב־24 בנובמבר 1991, נפטר מרקיורי בגיל 45 בביתו שבקנזינגטון, בנוכחות חבריו הקרובים. סיבת המוות הייתה דלקת ריאות כתוצאה ממחלת האיידס בה חלה.
את הלווייתו של מרקיורי ערך כומר זרתוסטראי והוזמנו אליה בני משפחתו ו־35 חבריו הקרובים ביותר, ובכללם חברי להקת קווין ואלטון ג'ון. גופתו נשרפה והאפר ניתן למרי אוסטין על פי בקשתו. אוסטין קברה את האפר במקום סודי, שהצהירה כי לעולם לא תגלה היכן הוא.
חברי קווין הנותרים הקימו בשנת 1992 את "קרן עוף החול של מרקיורי" למאבק באיידס, וארגנו מופע צדקה לזכר פרדי מרקיורי. במופע זה שרו את שירי קווין, לצד חברי הלהקה, מוזיקאים רבים כגון רוברט פלאנט, מטאליקה, רוג'ר דלטרי, אנני לנוקס, אלטון ג'ון, Guns N' Roses, דייוויד בואי, בוב גלדוף, ג'ורג' מייקל ועוד.
מרקיורי הוריש את ביתו, תמלוגים ורוב הונו לחברתו ובת זוגו לשעבר, מרי אוסטין, ואת היתר – למשפחתו. נוסף על כך הוא הוריש 500 אלף פאונד לג'ים האטון, בן זוגו באותה התקופה, 500 אלף לשף האישי שלו, 500 אלף לעוזר האישי שלו ו־100 אלף לנהג שלו.
חיים אישיים

מרקיורי הצהיר בריאיון שהוא הומוסקסואל, ובריאיון אחר אמר שהוא ביסקסואל.
במהלך שנות ה־70 קיים מערכת יחסים עם מרי אוסטין, שאותה הכיר דרך בריאן מיי. הוא גר איתה כמה שנים במערב קנזינגטון בלונדון לפני שהצטרף לקווין. כשגילה לה על נטייתו המינית נגמר הקשר הרומנטי ביניהם, אך השניים נשארו ידידי נפש עד יומו האחרון. מרקיורי טען כי לעולם לא תשתווה אהבתו למרי לאהבתו לאדם אחר, ואף שהזוגיות ביניהם הסתיימה טען כי היא אשתו. הוא כתב על מרי כמה שירים, המוכר בהם הוא "Love of My Life". בתחילת שנות ה־80 החל מרקיורי לבלות במועדוני הומוסקסואלים בניו יורק, ושם נהג להשתכר ולהשתמש בסמים לעיתים קרובות. רוב מערכות היחסים של מרקיורי היו עם גברים ולא נמשכו זמן רב.
בשנת 1985 החל מערכת יחסים עם מעצב השיער שלו, ג'ים האטון, שאותו פגש בבר גיי בלונדון. האטון אובחן נשא HIV ב־1990. הוא סעד את מרקיורי בחוליו ונכח במותו, ושימש למרקיורי כתף תומכת. האטון חי עם מרקיורי בשש השנים האחרונות של חייו, ולאחר מותו פרסם את הספר "Mercury and Me", שבו תוארה מערכת היחסים ביניהם.
מורשת

מרקיורי נותר דמות פופולרית בבריטניה עד היום. בסקר מאה הבריטים הגדולים שערך BBC בשנת 2002, הוא הגיע למקום ה־58. הוא אף הוזכר במכתב ההתאבדות של קורט קוביין, שבו כתב קוביין כי הוא מעריץ את יכולתו של מרקיורי להתלהב מהקהל ולהפגין נוכחות בימתית מרשימה.
שניים משיריו של מרקיורי, "Bohemian Rhapsody" ו-"We Are the Champions", נבחרים פעם אחר פעם בסקרים שונים כשירים הטובים ביותר אי פעם. "Bohemian Rhapsody" אף צוין כשיר ה־38 המושמע ביותר ברשת "ספוטיפי".
בשנת 2011 החלה קווין בשיתוף פעולה עם הזמר אדם למברט, יוצא העונה השמינית של "אמריקן איידול", במטרה להחיות מחדש את הלהקה. קווין החלה לפעול מחדש אך עם הרכב חלקי: אדם למברט, בריאן מיי ורוג'ר טיילור, ללא מרקיורי והבסיסט ג'ון דיקון, אשר פרש מהלהקה ב־1997. כיום הם יוצאים לסיבובי הופעות מסביב לעולם וממשיכים להופיע, לפי בקשתו של מרקיורי ש"ההצגה חייבת להימשך" (The Show Must go on).
מורשת > בול המילניום

הדואר המלכותי הבריטי הכריז שבול המילניום יוקדש לפרדי מרקיורי. עד אז הופיעו רק בני משפחת המלוכה הבריטית על בולים בממלכה המאוחדת.
מורשת > אסטרואיד

לרגל ציון 70 שנה להולדתו של מרקיורי הוחלט לקרוא על שמו אסטרואיד – "17473 פרדימרקיורי". האסטרואיד התגלה ב־1991, שנת מותו של מרקיורי.
מורשת > סרט

בנובמבר 2018 יצא לאקרנים הסרט "רפסודיה בוהמית", על אודות חייו של מרקיורי ולהקת קווין. את דמותו של מרקיורי גילם בסרט רמי מאלק. הסרט זכה להצלחה רבה מאוד והפך לסרט הביוגרפי המכניס ביותר בכל הזמנים, ואף נכנס למקום ה־62 ברשימת הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים. הוא גם זכה בארבעה פרסי אוסקר, ובהם הפרס לשחקן הטוב ביותר. אחת הביקורות על הסרט הייתה שכדי לקבל את הזכות להשמיע את שירי קווין לא הוצגו בו פרטים בוטים.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

1985 – Mr. Bad Guy
1988 – (Barcelona (with Montserrat Caballé
1992 – The Freddie Mercury Album
דיסקוגרפיה > אוספים

2000 – The Solo Collection (10 CDs and 2 DVDs)
2006 – Lover of Life, Singer of Songs
הווארד סטרן

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1954 (בן 71) קווינס, ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Howard Allan Stern 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת בוסטון  תיכון סאות' סייד  הקולג' לתקשורת של אוניברסיטת בוסטון  תיכון רוזוולט 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מעסיק:  NBC 
 בן או בת זוג:  בת' אוסטרובסקי סטרן (2008–?)  אנג'י אברהארט 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  thehowardsternshow
 טוויטר:  HowardStern
 www.howardstern.com
 
הווארד אלן סטרן (באנגלית: Howard Allan Stern; נולד ב-12 בינואר 1954) הוא מנחה רדיו וטלוויזיה, סאטיריקן, שחקן וסופר יהודי-אמריקאי.
קורות חיים

סטרן נולד למשפחה יהודית ברובע קווינס שבניו יורק, וגדל ברוזוולט, לונג איילנד. שמו העברי הוא צבי. אביו, בן סטרן, היה בעליו של אולפן הקלטות, מה שגרם להווארד הצעיר לגלות עניין ברדיו.
אף על פי ששני הוריו הם יהודים, סטרן מציג את עצמו כחצי יהודי, חצי איטלקי. טענה זו הייתה לבדיחה, שכן סטרן מרבה לתבל את שידוריו בביטויים יידישאים, בתואנה שאלו ביטויים באיטלקית. הוריו של אביו, פרוים ואנה (גלר) סטרן, והוריה של אמו, סול ואסתר (רייך) שיפמן, היו יהודים שמשפחותיהם הגיעו מפולין ואוסטרו-הונגריה והיגרו לארצות הברית בעיתוי מקביל.
סטרן מרבה לטעון כי כילד, הוריו התעללו בו מילולית. סטרן אישש את טענתו זו כאשר השמיע באחת מתוכניותיו הקלטות משפחתיות מתקופת ילדותו, בהן הדהדו צווחות דוגמת "אמרתי לך לא להיות טיפש, אידיוט שכמותך" ו"שתוק! שב!". בהקלטות אלו נעשה שימוש בפרסומת פרודית ל"בית הספר לשדרים של בן סטרן", שהצמיח "אנשי תקשורת מעורערים בנפשם, מכורים לעבודה וחדורי תיעוב עצמי". סטרן מעיד כי אמו ניהלה את הבית ב"אינטנסיביות של היטלר" וכי אביו הרבה לכנות אותו "אידיוט". חרף זאת, סטרן טען כי הגזים בטענותיו לשם הפיקנטריה, ושהוריו היו למעשה אוהבים, חמים ותומכים.
סטרן למד ב"חטיבת הביניים רוזוולט", ונמנה עם התלמידים הספורים שהיו לבנים, בבית ספר שרוב תלמידיו היו אפרו-אמריקאים. במשדר משנת 1992, המורה לחינוך גופני של סטרן אישש את דבריו וטען כי תלמידים שחורים היוו רק 60% ממועצת התלמידים הבית ספרית.
בשנת 1969, העתיקה משפחת סטרן את מקום מגוריה, והאוורד נרשם לתיכון "סאות' סייד", בו סיים את חוק לימודיו ב-1972. בשנת 1976 השלים תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת בוסטון. סטרן שימש גם כמתנדב בתחנת הרדיו של האוניברסיטה, וכיום מממן בה מלגה.
קריירה

הווארד סטרן משמש כמגיש התוכנית "המופע של הווארד סטרן", המשודרת 4–5 פעמים בשבוע, בתחנת הרדיו "הווארד 100". בימי שישי משודרות תוכניותיו מימים עברו. לצידו בתוכנית מגישה את החדשות רובין קוויברס ואחראי על האפקטים הקוליים פרד נוריס. מפיק התוכנית גרי דל אבטה המוכר יותר בכינויו "בבה בואי" (Baba Booey). שלושתם מלווים את סטרן משנות השמונים לצד כותבים שונים אחרים כגון ג'קי מרטלינג, בילי וסט וארטי לאנג.
סטרן, או כפי שהוא מכונה "מלך כל המדיה" (King of all Media), נודע כמי שעושה שימוש שערורייתי בהומור הכולל תכנים מיניים, גזעניים וגסים ולועג לשימוש המוגזם בפוליטקלי קורקט. לטענתו, מטרת התוכנית אינה לזעזע את המאזינים, אלא להוות במה לביטוי דעותיו במגוון נושאים רחב, החל במתרחש בעולם וכלה בפוליטיקה הפנימית של התחנה.
על אף היותו שנוי במחלוקת, סטרן נמנה עם שיאני השכר ברדיו האמריקני, כמו כן הוא נושא בתואר המפוקפק "אלוף הקנסות" בהיסטוריה של הרדיו בארצות הברית.
בשנת 1994 הודיע סטרן על מועמדותו למושל מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הליברטריאנית. מצע הבחירות שלו כלל החזרת עונש מוות למדינת ניו יורק, טיפול בכבישי אגרה, ואיסור עבודות בכבישים הראשיים במשך שעות העומס.
סטרן הסיר את מועמדותו לאחר שנדרש לחשוף את מצבו הפיננסי ורכושו כפי שדורש חוק הממשל התקין (אנ') בארצות הברית.
סטרן קנה את פרסומו הודות לתוכנית הרדיו שלו, אשר שודרה בסינדיקציה בתחנות רבות ברחבי ארצות הברית. ב-9 בינואר 2006 החל בשידור תוכניתו ברדיו הלווייני, המשודר למנויים בלבד ומעניק לתוכנית הרבה יותר חופש יצירתי כיוון שחוקי הצנזורה של ה-FCC, ועדת התקשורת הפדרלית, לא חלים על הרדיו הלווייני. עם המעבר ללוויין סטרן חתם על חוזה של 100 מיליון דולר לשנה במשך חמש שנים.
בנוסף לעבודתו כשדרן רדיו, התנסה סטרן בהוצאה לאור, בטלוויזיה, בקולנוע ובמוזיקה.
הוא פרסם שלושה ספרים פרי עטו - "פרטים אינטימיים" (שעובד לסרט בעל שם זהה), "מיס אמריקה" ולאחרונה גם "האווארד סטרן בא פעם נוספת".
מעורבותו בטלוויזיה כוללת הגשת תוכנית בערוץ טלוויזיה ניו-יורקי, תוכנית לילה בערוץ E! המתעדת את שידורי הרדיו שלו, התוכנית "Howard Stern On-Demand" שמשודרת בערוץ "שלם וצפה" ומציעה פרקים של ראיונות, דיונים ומערכונים מתוכניות הרדיו בעידן הלוויין וכן קטעים מהעבר ובנוסף צילומים בלעדיים לערוץ שקשורים לתוכנית והפקת התוכנית "Son of the Beach", פרודיה על "משמר המפרץ".
בשנת 2006 התברג לרשימת "100 האנשים שמעצבים את עולמנו" של השבועון "טיים", ודורג במקום השביעי ברשימת הסלבריטאים העשירים של כתב העת "פורבס".
בשנת 2014 תקף סטרן מאזין בתוכניתו שניסה למתוח ביקורת על ישראל. ב-6 באוקטובר 2015 תקף בחריפות את רוג'ר ווטרס על כך שהוא נטפל לישראל וליהודים והאשים אותו באנטישמיות.
בשנת 2014 הגיע למקום החמישי ברשימת הסלבריטאים המרוויחים של מגזין פורבס עם רווחים של 95 מיליון דולר.
חיים אישיים

ב-4 ביוני 1978 נישא סטרן לאליסון ברנס, אהובתו מימי הקולג', בבית הכנסת "אוהבי שלום" שבברוקלין מסצ'וסטס. לזוג שלוש בנות: אמילי בת' (נולדה ב-1983, תסריטאית וכותבת מחזות, מ-2007 החלה בהתקרבות ליהדות האורתודוקסית), דברה ג'ניפר (נולדה ב-1986) ואשלי ג'ייד (נולדה ב-1993). הזוג התגרש בשנת 1999, ובאותה שנה פגש סטרן את הדוגמנית והשחקנית בת' אוסטרובסקי. ב-14 בפברואר 2007 הווארד סטרן הודיע בתוכניתו שהוא ואוסטרובסקי התארסו. הם נישאו ב-3 באוקטובר 2008 במסעדה Le Cirque בניו יורק.
הערות שוליים

↑  הארץ, הווארד סטרן נגד רוג'ר ווטרס ובעד ישראל, באתר הארץ, 23 ביולי 2014
↑  עמי פרידמן, הווארד שטרן נגד רוג'ר ווטרס: "למה אתה נטפל ליהודים?", באתר ynet, 6 באוקטובר 2015,
האזינו להווארד סטרן נכנס ברוג'ר ווטרס בעקבות הביקורת שלו על בון ג'ובי בישראל (אודיו), אתר "חורים ברשת", 6 באוקטובר 2015.
↑  מישאל לוי, ‏הבת שומרת המצוות של "מלך הרדיו" האמריקני, באתר כיכר השבת, 16 בנובמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369873105171  CiNii: DA09718834  GND: 119478706  ISNI: 0000 0001 1030 2844  LCCN: n93116943  MusicBrainz: e2714df1-4613-4dee-8e0e-f4f333200914  NKC: jx20050512014  NLA: 35332494  NLK: KAC2020O1641  NTA: 284240486  PIC: 387011  VIAF: 84321998   WorldCat (עם VIAF): 84321998
סופי סיילס

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1926 פרנקלינטון, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית 
 פטירה:  22 באוקטובר 2009 (בגיל 83) הברונקס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסיקו 
 שם לידה:  Milton Supman 
 סוגה מועדפת:  סלפסטיק, שעשועי לשון, אלתור 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1949–2009 (כ־60 שנה)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מרשל  תיכון אולד האנטינגטון 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
סופי סיילס ופרנק סינטרה בתוכניתו של סופי סיילס, 1956, לאחר שהוטחו בפניהם עוגות
סוּפִּי סיילס (אנגלית: Soupy Sales‏, 8 בינואר 1926 – 22 באוקטובר 2009) היה קומיקאי, שדרן רדיו ושחקן יהודי-אמריקאי. סיילס, אשר שמו המקורי הוא מילטון סופמן, הנחה מספר תוכניות ילדים החל בשנות ה-50 של המאה ה-20 וצבר לעצמו מוניטין כקומיקאי פרובוקטיבי לעיתים. סיילס זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-2005.