stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הילרי קלינטון
ביוגרפיה > תחילת דרכה > ראשית חייה

הילרי דיאן רודהם קלינטון נולדה למשפחה נוצרית מתודיסטית בשיקגו. העבירה את ילדותה בפרוור פארק רידג'. אביה, יו רודהם (1911–1993), היה איש עסקים ממוצא ולשי מסקרנטון שבפנסילבניה, שעבד כסוכן מכירות נוסע במערב התיכון בחברת "קולומביה לייס". ב-1942 נישא לדורותי האוול (1919–2011). הילרי היא הבכורה ואחריה שני בנים.
הילרי רודהם הייתה חברה במועצת התלמידים של בית הספר התיכון, השתתפה בעריכת עיתון בית הספר, הייתה חניכה בתנועת הצופות הבנות ונבחרה ל"ארגון הכבוד הלאומי" (National Honor Society) של תלמידי התיכון בארצות הברית. אביה השפיע על דעותיה הפוליטיות בתחילת דרכה ובדומה לו הייתה שמרנית בנעוריה. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960 תמכה במועמדותו של ריצ'רד ניקסון, והאמינה שהטייה בספירת הקולות של ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי (אנ'), הובילה לניצחונו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במרוץ. היא מצאה ראיות לזיופים של דיילי בכך שאיתרה חלקת קרקע ריקה שנרשמה ככתובתם של כתריסר בוחרים לכאורה.
ביוגרפיה > תחילת דרכה > שנות המכללה

לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים בחרה להמשיך במכללת ולסלי, שהייתה ועודה מכללה לנשים, בנימוק ששם יש פחות הסחות דעת, ובספטמבר 1965 החלה בלימודי מדע המדינה. עד מהרה השתלבה בהתמודדויות לתפקידי הנהגה פוליטיים. כסטודנטית בשנתה הראשונה נבחרה לנשיאת "הרפובליקניות הצעירות", תא סטודנטים שהשתייך למפלגה הרפובליקנית אך נשא בדעות מתונות יחסית, ברוחו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק באותה התקופה. לפני תום שנתה הראשונה במכללה פרשה מנשיאות התא.
בפברואר 1968 נבחרה לנשיאות אגודת הסטודנטיות של המכללה, תפקיד שבו כיהנה עד ראשית 1969. ב־4 באפריל 1968 נרצח מרטין לותר קינג, מנהיג התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, וב-6 ביוני באותה השנה נרצח הסנאטור ומועמד לנשיאות ארצות הברית רוברט קנדי. התנקשויות אלו השפיעו על רודהם וקירבו אותה אל המפלגה הדמוקרטית.
רודהאם נסעה לוושינגטון די. סי., לתקופה בת תשעה שבועות במסגרת תוכנית ההתמחות של המכללה. התוכנית הציבה סטודנטיות במשרדי הקונגרס של ארצות הברית ובגופים ממשלתיים אחרים כדי שתראינה את "הממשל בפעולה". רודהם הוצבה בהנהלת הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית. היא צורפה לקבוצה שכללה את מנהיג סיעת המיעוט בבית הנבחרים ג'רלד פורד, וחברי הקונגרס מלווין ליירד מוויסקונסין וצ'ארלס גודל (אנ') מניו יורק. רודהם, שעמדה בראש המשלחת מולסלי, פיתחה מערכת יחסים קרובה עם גודל. הוא הזמין אותה אל כינוס הוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1968, במסגרתה התמודדו על מועמדות המפלגה לנשיאות ניקסון ורוקפלר. היא ראתה בשלילה את הדרך שבה מטה הבחירות של ריצ'רד ניקסון תיאר את רוקפלר, וממה שראתה בתור מסרים גזעניים חבויים בוועידה. בעקבות האמור חל מפנה בעמדותיה, והיא עזבה את המפלגה הרפובליקנית.
את התזה שלה לקבלת תואר ראשון כתבה בהנחייתו של פרופסור אלן שכטר כביקורת על הטקטיקות הרדיקליות של המארגן הקהילתי סול אלינסקי. מאוחר יותר, בהיותה הגברת הראשונה, הגביל סגל הבית הלבן את הגישה לתזה והיא הפכה מושא לספקולציות. ב-1969 היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון במדע המדינה.
קלינטון הייתה לסטודנטית הראשונה בהיסטוריה של מכללת ולסלי שנשאה נאום בטקס הגמר, בעקבות לחץ מהסטודנטים. במהלך הנאום היא זכתה למחיאות כפיים, במהלכן עמד הקהל על רגליו במשך שבע דקות. בנאומה ביקרה את דבריו של הסנאטור אדוארד ברוק, שדיבר לפניה. המאורע צוין במאמר במגזין לייף, והיא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה הארצית של אירב קופצינט (אנ'). הנאום אף הביא להזמנתה לשאת דברים בוועידה לציון יובל שנים ל"ליגת הנשים המצביעות" בוושינגטון הבירה ב-1970.
באותו הקיץ עברה לאלסקה, ועבדה כשוטפת כלים בפארק הלאומי דנאלי ובעיבוד דגים בעיר ואלדז. היא התלוננה על התנאים התברואתיים הירודים במפעל הדגים בו עבדה ובעקבות כך סגרו בעליו את העסק.
ביוגרפיה > תחילת דרכה > לימודי משפטים באוניברסיטת ייל

רודהם החלה בלימודי משפטים באוניברסיטת ייל בספטמבר 1969. היא בחרה ללמוד בייל ולא בהארוורד לאחר ששמעה מאחד המרצים מהארוורד הערה שוביניסטית. באותה שנה קיבלה האוניברסיטה לראשונה סטודנטיות לתואר ראשון ובבית הספר למשפטים הייתה אחת מבין 27 סטודנטיות בכיתה בת 235 תלמידים. בעזרת מלגה פרטית, החלה לעבוד ב"פרויקט המחקר של וושינגטון", שבהמשך שונה שמו ל"הקרן לזכויות הילד", והייתה מעורבת במשפטים הקשורים לזכויות הילד. היא עבדה במיזם שבחן את חוסר ההתאמה בין נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית על ילדים בגיל בית ספר לבין העובדות בפועל, וגילתה שתלמידים רבים נשארים בביתם בגלל לקות גופנית כעיוורון וחירשות. הקרן הגישה תביעה לקונגרס לחוקק חוק שינגיש את כל בתי הספר הציבוריים, חוק שהתקבל לאחר כשנתיים.
באביב 1971 החלה לצאת עם הסטודנט למשפטים ביל קלינטון. בקיץ של אותה השנה עבדה במשרד עורכי הדין "טריהאפט, ווקר וברנסטיין" הממוקם באוקלנד שבקליפורניה. המשרד עסק בענייני זכויות חוקתיות וחירויות אזרחיות והיה קשור לחוגים מהשמאל הרדיקלי. ביל הצטרף אליה השניים חלקו דירה קטנה ליד קמפוס אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הילרי הקדישה את מרבית זמנה למחקר ולניסוח חוות דעת משפטיות בתיקי משמורת ילדים. בספטמבר 1971 שבו הילרי וביל לייל.
בקיץ 1972 שבה הילרי לעבוד ב"קרן לזכויות הילד", בזמן שביל עבד במשרה מלאה במטה הבחירות של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972. היא נענתה להצעתו להצטרף למטה והוטל עליה לארגן רישום בוחרים בטקסס והם שוכנו באוסטין, בירת המדינה. באביב 1973, כששניהם מוסמכי אוניברסיטה במשפטים, נסעו ללונדון. באגם אנרדייל, הנמצא באזור האגמים סמוך לקאמבריה, הציע לה ביל נישואים, אולם הילרי לא רצתה להינשא עדיין.
ביוגרפיה > מהחוף המזרחי אל ארקנסו

ב-1974, החלו חקירותיו של הנשיא ניקסון בעניין פרשת ווטרגייט. ג'ון דואר, שמונה בידי ועדת החוקה של בית הנבחרים לנהל את חקירת הנשיא, פנה לביל בבקשה שיצטרף לצוות החקירה. הוא סירב משום שהתמודד אז על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, התמודדות שלבסוף נכשלה, והתפקיד הוצע להילרי. היא ניסחה כללים פרוצדורליים עבור ההדחה וחיברה מזכר פנימי שפרש את המבנה הארגוני של הבית הלבן בימי ממשל ניקסון. עבודת הוועדה הגיעה לתומה עם התפטרותו של ריצ'רד ניקסון באוגוסט 1974.
רודהם נכשלה בבחינות לשכת עורכי הדין של וושינגטון די. סי. ועברה אותן בארקנסו. עם תום עבודתה בוועדת החוקה, הצטרפה לביל בארקנסו. באוטוביוגרפיה שלה, "לחיות את ההיסטוריה", כתבה: "ידעתי שתמיד אהיה מאושרת יותר עם ביל מאשר בלעדיו". באוגוסט 1974 עברה רודהאם לפאייטוויל והפכה לאחת משתי חברות סגל בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ארקנסו. היא לימדה סדר דין פלילי וניהול משפט.
ביוגרפיה > מהחוף המזרחי אל ארקנסו > נישואים, קריירה משפטית והגברת הראשונה של ארקנסו

ב-11 באוקטובר 1975 נישאו הילרי וביל בסלון ביתם על ידי הכומר המתודיסטי ויק ניקסון, שביל הכיר במהלך מסע הבחירות שלו לבית הנבחרים. מעט לאחר מכן נבחר ביל לתובע הכללי של ארקנסו, והזוג עבר לבירת המדינה, ליטל רוק.
ב-1977 השתתפה בייסוד הארגון לילדים ולמשפחות בארקנסו שהוקם במסגרת ברית ברמה ארצית עם הקרן להגנת הילד. מאוחר יותר באותה השנה, מינה אותה נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר למועצת המנהלים של התאגיד לסיוע משפטי, שם כיהנה מ-1978 עד שלהי 1981. ממחצית 1978 ועד מחצית 1980, הייתה יושבת ראש מועצת המנהלים של הארגון. במהלך כהונתה הורחב מימון החברה מ-90 מיליון ל-300 מיליון דולר. לאחר מכן, היא נלחמה בהצלחה במאמציו של הנשיא רונלד רייגן לצמצם את המימון ולשנות את אופי הארגון.
בפברואר 1977, זמן קצר לאחר שעברה עם בעלה לליטל רוק, החלה רודהם לעבוד במשרד עורכי הדין "רוז". משרד זה היה קיים למעלה מ-150 שנה, ונודע כנושא הדגל של אליטת העסקים של ארקנסו. המשרד ייצג בין היתר את חברת טייסון פודס, המעבדת והמשווקת הגדולה ביותר בעולם של בשר עוף בקר ובשר חזיר, וכן את חברת וולמארט. ב-1979, כבר זכתה רודהם – שעתה הייתה הגברת הראשונה של ארקנסו – למעמד של שותפה במשרד עורכי הדין היוקרתי. בכך הייתה האישה הראשונה שזכתה לקידום משמעותי שכזה בתולדות המשרד. ב-27 בפברואר 1980 ילדה רודהם את בתה היחידה, צ'לסי. בנובמבר באותה השנה נחל ביל תבוסה למועמד הרפובליקני פרנק וייט, כשניסה להיבחר מחדש לתפקיד המושל.
שנתיים לאחר הכישלון בבחירות שב ביל קלינטון למשרד מושל ארקנסו לאחר שזכה בבחירות לתפקיד ב-1982. במהלך מסע הבחירות של בעלה, שינתה רודהם את שם משפחתה משם נעוריה, רודהם, לקלינטון. ב-1983 ביקש המושל ביל מבית המחוקקים הארצי להתיר להילרי לעמוד בראש כוח המשימה לשיפור איכות מערכת החינוך הציבורית של ארקנסו. בתפקיד זה הציעה הצעה שעברה בסנאט למרות התנגדותה של הסתדרות המורים של ארקנסו, שקראה לקיום בחינות למורים לפני קבלתם לתפקיד.
בין השנים 1982–1988 הייתה קלינטון חברה במועצת המנהלים של הקרן העולמית החדשה ולעיתים כיהנה בה כיושבת ראש. היא נכנסה פעמיים לרשימת מאה עורכי הדין המשפיעים ביותר בארצות הברית על ידי כתב העת המשפטי הלאומי: ב-1988 וב-1991. כאשר ביל קלינטון הרהר אם להתמודד למשרד המושל ב-1990, שקלה קלינטון אם להתמודד במקומו, אולם סקרים פרטיים הראו תוצאות שליליות, ובסופו של דבר הוא התמודד ונבחר מחדש בפעם האחרונה.
ביוגרפיה > מהחוף המזרחי אל ארקנסו > נישואים, קריירה משפטית והגברת הראשונה של ארקנסו > מסע הבחירות של ביל קלינטון לנשיאות ב-1992

קלינטון זכתה לראשונה תשומת לב לאומית כשבעלה התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992. לפני הפריימריז בניו המפשייר, טענו כתבי-עת צהובים שביל קלינטון קיים רומן מחוץ לנישואים עם ג'ניפר פלאוורס, כתבת טלוויזיה לשעבר וזמרת מועדונים. בתגובה, הופיעו הזוג יחד בתוכנית "60 דקות" ב-26 בינואר 1992, שם הכחיש ביל את קיום הרומן, אך הודה "אני מודה שהסבתי כאב בנישואיי". ההופעה המשותפת של הזוג חילצה את מסע הבחירות מנקודת שפל.
במהלך מסע הבחירות השמיעה קלינטון הערות ביקורתיות על עמדות המובעות בשיר של תמי ויינט על נישואים "Stand by Your Man". מאוחר יותר דיברה על כך שיכלה לסגל לעצמה אורח חיים כמו של הנשים השוהות בביתן, האופות תופינים ושותות תה, אך רצתה להמשיך את הקריירה שלה. בתום מערכת הבחירות, ב-3 בנובמבר, ניצח קלינטון את הנשיא המכהן ג'ורג' הרברט ווקר בוש, בטענה שהזניח את מדיניות הפנים לטובת מדיניות החוץ.
ביוגרפיה > הגברת הראשונה של ארצות הברית

עם כניסתו של לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 1993 הייתה הילרי רודהם קלינטון לגברת הראשונה של ארצות הברית. מזכיר העיתונות שלה שב ואמר כי היא תשתמש, בנוסף על שם משפחתו של בעלה, בשם נעוריה. היא הייתה הראשונה מבין הגברות הראשונות שהחזיקה בתואר אקדמי מתקדם והראשונה שניהלה קריירה מקצועית משל עצמה עד לרגע כניסתה לבית הלבן. היא הייתה גם הראשונה שהחזיקה במשרד באגף המערבי של הבית הלבן, בנוסף למשרדי הגברת הראשונה הרגילים באגף המזרחי. היא היוותה חלק מהמעגלים הפנימיים ביותר שהיו אחראים על מינויים בממשל הפדרלי החדש, ובחירותיה מילאו לפחות 11 משרות ברמה עליונה ועשרות משרות ברמה נמוכה יותר.
כמה ממבקריה טענו כי לא הולם לגברת הראשונה למלא תפקיד מרכזי בענייני מדיניות ציבורית. מנגד, תומכיה הצביעו על כך שתפקידיה של קלינטון בעיצוב המדיניות הציבורית אינו שונה מאלו של יועצים אחרים בבית הלבן וכי הבוחרים ידעו היטב שהיא תמלא תפקיד פעיל בנשיאות בעלה. הבטחתו של קלינטון ממסע בחירתו, לפיה הבוחרים יקבלו "שניים במחיר של אחד" (בתגובה לטענות כי הילרי מעורבת יתר על המידה בעשייתו) הובילה את מתנגדיהם להתייחס בבוז אליהם כ"נשיאים משותפים" ולפעמים כונו השניים "בילרי" (הלחם בסיסים של ביל והילרי).
ביוגרפיה > הגברת הראשונה של ארצות הברית > רפורמה בשירותי הבריאות

חמישה ימים לאחר שהושבע לנשיא, הכריז קלינטון על הקמתו של "כוח משימה נשיאותי לעריכת רפורמה בשירותי הבריאות הממלכתיים", שבראשו תעמוד רעייתו, הילרי. המלצת כוח המשימה שעמדה בראשו, שנפרשה על פני 1,342 עמודים, נודעה בשם "תוכנית הבריאות של קלינטון". הייתה זו הצעה מקיפה, שלפיה מעסיקים יחויבו לספק כיסוי בריאותי לעובדיהם באמצעות קופות חולים אינדיבידואליות. מתנגדיה מיהרו לבוז לתוכנית וכינו אותה "הילריקר", והיא נתקלה בפני התנגדות גם מצד דמוקרטים אחדים בקונגרס של ארצות הברית. האופן שבו ניהלה קלינטון את כוח המשימה לא נשא חן בעיני אמריקאים רבים. כשסוכן ביטוח שאל את קלינטון כיצד הרפורמה, לכשתתקבל, תשפיע על עבודתו, ענתה לו בשוויון נפש: "תמצא משהו אחר לשווק". התשובה הפוגענית הותירה את הסוכן המום והגיעה עד מהרה לכלי התקשורת הלאומיים.
בשלהי יולי 1994, במהלך סיור אוטובוסים שערכה קלינטון בסיאטל, נחרדה לגלות המון זועם שהטיח בפניה סיסמאות ארסיות, והיא נאלצה לעטות אפוד מגן בפעם הראשונה בקריירה שלה. לאחר שלא הצליחה לגייס תמיכה מינימלית בהצבעה על הרפורמה הן בבית הנבחרים והן בסנאט (אף על פי שלמפלגה הדמוקרטית היה רוב בשני בתי הקונגרס), ננטשה הצעת החוק בספטמבר 1994. מאוחר יותר הודתה קלינטון בזיכרונותיה כי חוסר הניסיון הפוליטי שלה תרם חלקית לתבוסה, אך ציינה גורמים רבים אחרים. שיעור התמיכה בגברת הראשונה, שבדרך כלל עמד על כ-50% בשנה הראשונה לכהונת נשיא חדש, צנח לכ-44% באפריל ול-35% בספטמבר 1994.
לצד הסנאטורים טד קנדי ממסצ'וסטס ואורין האץ' מיוטה, שימשה קלינטון כוח מניע של תוכנית ביטוח הבריאות לילדים. ב-1997 הגישה הצעת חוק פדרלית שהעניקה תמיכה ממלכתית לילדים שהוריהם לא יכלו לספק להם ביטוח בריאות, והפעילה מאמצים להרשמת ילדים לתוכנית ברגע שעוגנה בחוק. קלינטון קידמה חיסון לאומי נגד מחלות ילדות ועודדה נשים מבוגרות לבצע בדיקת ממוגרפיה לאיתור סרטן השד, עם כיסוי שהעניקה תוכנית המדיקר. היא הגדילה את המימון למחקר סרטן הערמונית ואסתמה אצל ילדים במכונים הלאומיים לבריאות. כמו כן, היא קידמה חקירת דיווחים על מחלה שהשפיעה על יוצאי מלחמת המפרץ, ונודעה בשם "תסמונת מלחמת המפרץ".
הרפורמה בתחום הרווחה הייתה יעד מרכזי בנשיאותו של ביל קלינטון, אך בשעה שהגיעו מהקונגרס בעל הרוב הרפובליקני שתי הצעות חוק ראשונות בנושא אשר חסרו הגנות על נתמכי הרווחה, דחקה הילרי בבעלה להטיל וטו נשיאותי על הצעות החוק, וכך היה. הצעת חוק שלישית בנושא, שעלתה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996, החזירה חלק מההגנות על הנתמכים, אך קיצצה את היקף ההטבות בתחומים אחרים. בנקודה זו החלו רבים, ובהם המנטורית שלה מהקרן להגנת הילדים מריאן רייט אדלמן, ללחוץ עליה שתדחוק שוב בבעלה להטיל וטו על ההצעה. חרף זאת, קלינטון החליטה לתמוך בהצעת החוק, שעברה ועוגנה בשם "רפורמת הרווחה של 1996", כפשרה הפוליטית הטובה ביותר. תמיכתה של קלינטון בהצעת החוק הובילה לקרע בינה לבין אדלמן, שאותו כינתה הילרי מאוחר יותר "עצוב וכואב".
ביוגרפיה > הגברת הראשונה של ארצות הברית > זכויות נשים

בשיתוף פעולה עם התובעת הכללית של ארצות הברית, ג'אנט רינו, סייעה קלינטון לייסוד "המשרד לאלימות נגד נשים" במחלקת המשפטים של ארצות הברית. ב-1997 יזמה את חוק האימוץ והמשפחה המוגנת (Adoption and Safe Families Act), שבו ראתה את הישגה הגדול ביותר כגברת הראשונה.
בנאום שנשאה בספטמבר 1995 בכנס האומות המאוחדות הרביעי לנשים בבייג'ינג, קלינטון הפגינה עמדה תקיפה נגד מנהגים ומסורות המתעללים בנשים ברחבי העולם בכלל וברפובליקה העממית של סין בפרט, והכריזה כי "אין זה מקובל עוד לדון בזכויות האישה בנפרד מזכויות האדם". באוזניהם של נציגים מ-180 מדינות שונות אמרה קלינטון אמרת כנף, שהתפרסמה בהמשך: ”אם יש מסר אחד המהדהד מכנס זה, הוא שזכויות בני אדם הן זכויות נשים וזכויות נשים הן זכויות בני אדם, אחת ולתמיד.” בעשותה כן, היא עמדה כחומה בצורה הן נגד הלחץ הפנימי שהפעיל עליה ממשל בעלה והן נגד הלחץ שהפעילה עליה ממשלת סין במטרה לרכך את דבריה. הנאום הפך לרגע מרכזי בהעצמת נשים, וכעבור שנים, נשים ברחבי העולם החלו מדקלמות את אמרת הכנף של קלינטון.
בשנות התשעים המאוחרות הייתה קלינטון לאחת הדמויות הבולטות ביותר בעולם שדיברו נגד יחס הטליבאן לנשים באפגניסטן. היא ייסדה את הארגון "קולות חיוניים" (Vital Voices), יוזמה בינלאומית בחסות ארצות הברית לעידוד השתתפותן של נשים בתהליכים הפוליטיים במדינותיהן. לימים יעיד ג'ורג' מיטשל, אז השליח המיוחד של ארצות הברית לצפון אירלנד, כי הגברת הראשונה קלינטון דחפה את הבית הלבן לעודד מעורבות נשים בתהליך המדיני בצפון אירלנד.
ביוגרפיה > הגברת הראשונה של ארצות הברית > מעורבויות אחרות

קלינטון נסעה ל-79 ממדינות העולם בתקופת כהונתה, ושברה את שיאה של הגברת הראשונה פט ניקסון. היא לא החזיקה בגישה למידע מסווג או לקחה חלק בדיוני המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, אך מילאה תפקיד בדיפלומטיה האמריקאית. במהלך מסע שערכה בחמש מדינות בדרום אסיה ללא בעלה, לפי בקשת מחלקת המדינה של ארצות הברית, ביקשה לשפר את יחסי ארצה עם הודו ועם פקיסטן. קלינטון הייתה מוטרדת ממצוקתן של הנשים שבהן נתקלה, והתקבלה בחום בידי תושבי המדינות בהן ביקרה. באותה העת החלה לפתח מערכת יחסים קרובה עם אנשי העיתונות האמריקאית.
ביוגרפיה > הגברת הראשונה של ארצות הברית > פרשות וייטווטר וטרבלגייט

בתקופת היותה הגברת הראשונה קלינטון הייתה מושא של חקירות אחדות של משרד התובע העצמאי במחלקת המשפטים של ארצות הברית, של ועדות שונות בקונגרס האמריקאי ושל העיתונות בארצות הברית.
פרשת וייטווטר זכתה לתשומת לב רבה בעיתונות באמריקה החל מהפרסום על הפרשה בעיתון "ניו יורק טיימס" במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 ובמשך כל שנותיה כגברת הראשונה. וייטווטר הייתה עסקת נדל"ן כושלת מסוף שנות השבעים, עת ביל קלינטון היה התובע הכללי והתמודד על תפקיד מושל ארקנסו. בני הזוג קלינטון השקיעו במיזם לפיתוח דירות נופש על חלקת קרקע לא מפותחת על גדת "הנהר הלבן" בצפון ארקנסו (הרי האוזרק). היזם היה ג'ים מקדוגל, עמיתו הפוליטי של ביל ולקוח המשרד של הילרי ואשתו סוזן. שני הזוגות נכנסו למיזם משותף שנקרא "החברה לפיתוח וייטווטר". בני הזוג קלינטון הפסידו כ-35,000 דולר במיזם.
באותו הזמן ניהלו ג'ים וסוזן מקדוגל את "בנק מדיסון להלוואה וחיסכון", שהיה לקוח של משרד עורכי הדין "רוז". הטענה שנבחנה בחקירה הייתה כי הבנק סבסד את הפסדי עסקת וייטווטר בצורה שגויה. מאוחר יותר כשל הבנק (במסגרת משבר הבנקים להלוואה וחיסכון של סוף שנות השמונים), ותקופתה של קלינטון במשרד עורכי הדין "רוז" נבחנה. קלינטון הצהירה שעשתה רק עבודה מינימלית עבור הבנק. התובעים העצמאיים רוברט פיסקה וקנת' סטאר זימנו את דו"חות החיוב של קלינטון, והיא מסרה שהם לא ברשותה מכיוון שאבדו. לאחר חיפוש בן שנתיים, נמצאו הדו"חות בחדר הספרים של הגברת הראשונה בבית הלבן ונמסרו לחוקרים בראשית 1996. מציאתם המאוחרת של הדו"חות עוררה עניין רב בחקירה נוספת על האופן בו הגיחו ומקום אחסונם. הסגל של קלינטון ייחס את הבעיה לשינויים מתמשכים באזורי הבית הלבן מאז המעבר של הנשיא ורעייתו מאחוזת מושל ארקנסו. קלינטון העידה בפני חבר מושבעים פדרלי חוקר. לאחר שתובעים עצמאיים אחדים ערכו חקירות, פורסם בשנת 2000 דו"ח סופי, בו נכתב כי אין די ראיות לכך שפעולותיה של קלינטון היו פליליות. התובע המיוחד סטאר הרחיב את החקירה לפרשת מוניקה לווינסקי (ראו למטה).
פרשת לשכת התיירות ("טראבלגייט") החלה בעקבות ביקורת ספרי חשבונות במהלכה התגלו בעיות אחדות בניהול החשבונות של הלשכת הנסיעות של הבית הלבן. בעקבות כך פוטרו ב-מאי 1993 שבעת עובדי הלשכה. הבדיקה נערכה מלכתחילה בגלל תלונות שהושמעו באוזני הגברת הראשונה קלינטון על כך שהלשכה אינה נוקטת בקיום מכרז לשם חכירת מטוסים להטסת כתבים המתלווים רשמית למסעות הנשיא מחוץ לארצות הברית. לימים נפתחו שש חקירות נפרדות לבחינת אופן הטיפול בפיטורים, ובסופו של דבר הואשם ראש לשכת הנסיעות אך זוכה, ואיש מבין המעורבים בפרשת "טרבלגייט" לא הואשם בפשע. בעקבות פרשת הפיטורים הוטחו האשמות בבית הלבן לפיהן בכירים בו ובראשם הילרי עשו שימוש באי-סדרים כספיים כתירוץ להחלפת את סגל הלשכה במקורביהם מארקנסו. התגלותו ב-1996 של תזכיר רשמי בן שנתיים של הבית הלבן גרם לכך שהחקירה בנדון תתמקד בשאלה האם קלינטון ניהלה את הפיטורים הלא-תקינים ואם ההצהרות שמסרה בפני החוקרים על תפקידה בהליך הפיטורים היו אמיתיות. הדו"ח הסופי של התובע העצמאי מ-2000 הגיע למסקנה שקלינטון הייתה מעורבת בפיטורים וכי היא הצהירה "הצהרות כוזבות עובדתית", אך אין די ראיות לכך שהצהירה הצהרות כוזבות ביודעין על-מנת להעמיד אותה לדין.
ביוגרפיה > הגברת הראשונה של ארצות הברית > פרשת מוניקה לווינסקי

פרשת מוניקה לווינסקי החלה ביחסים מיניים בין ביל קלינטון ומוניקה לווינסקי, מתמחה בבית הלבן בת 22. הזוגיות המינית בין השניים התקיימה בין השנים 1995 עד 1997 והתגלתה לציבור בתחילת 1998. התסבוכת המשפטית מבחינת ביל קלינטון הייתה כי הגיש תצהיר כוזב בתביעה אזרחית שניהלה נגדו פולה ג'ונס ובו הכחיש את היחסים. הדבר הוביל לפתיחת הליך הדחה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית אשר האשימו בעדות שקר אולם הוא זוכה לאחר משפטו בסנאט.
בתחילת חשיפת הפרשה הכחיש ביל קלינטון את יחסיו המיניים עם לוינסקי ואמר עם סיום נאום שנשא בפני הטלוויזיה האמריקנית כי "לא קיימתי יחסי מין עם האישה הזו". לאחר מכן לאור ראיות פורנזיות נאלץ להודות בדבר.
כאשר הטענות נגד בעלה פורסמו לראשונה, התייחסה אליהן קלינטון בתוכנית אירוח של NBC: ”הסיפור האדיר פה, שאף אחד לא מעוניין לחפש, לכתוב עליו, ולהסביר אותו, זו הקנוניה הימנית העצומה נגד בעלי, שהתחילה מאז שהוא נהיה הנשיא של ארצות הברית.” היא אפיינה את האישומים של לווינסקי כאחרונים מבין סדרת אישומים ארוכה, מאורגנת ושיתופית של אויביו הפוליטיים של ביל, ועמדה לימין בעלה וטענה לחפותו. מאוחר יותר היא סיפרה כי הטענות הראשוניות נגד בעלה העלו כי לא התרחש רומן כלל וכלל. לאחר שהוכחו המפגשים המיניים של קלינטון ולווינסקי פרסמה קלינטון הצהרה פומבית המאשרת את מחויבותה לנישואיהם, אך באופן פרטי דווח כי היא זועמת עליו והעלתה ספקות האם היא באמת רוצה להמשיך את נישואיהם. סגל הבית הלבן הבחין במתח ניכר בין בני הזוג בתקופה זו.
התגובה הציבורית לפרשה הייתה מגוונת. מחד גיסא, נשים העריצו רבות את הכוח והנינוחות שהפגינה בכל הנוגע לעניינה הפרטיים שפורסמו בפומבי, והזדהו עמה כקרבן להתנהגות חסרת הרגישות של בעלה. מאידך גיסא, נשים אחרות מתחו עליה ביקורת על היותה גורם לחוסר שיקול הדעת של בעלה ובתלות שיתופית, ושהאשימו אותה בהישארות כפויה מרצון בנישואים כושלים כדרך לשמור או אפילו להגביר את שאיפותיה הפוליטיות. דירוגי התמיכה הציבוריים בקלינטון בעקבות הפרשה האמירו לכדי 70%, אחוז התמיכה הגבוה בה אי-פעם. בספר זיכרונותיה מ-2003, "לחיות את ההיסטוריה", ייחסה קלינטון את החלטתה שלא להתגרש מביל ל"אהבה בת עשרות שנים" והוסיפה: ”אף אחד לא מבין אותי טוב יותר ואף אחד לא יכול לגרום לי לצחוק כמו ביל. גם אחרי כל השנים הללו, הוא עדיין האדם המעניין, הממריץ והמלא חיים ביותר שפגשתי מעודי.”
ביוגרפיה > הגברת הראשונה של ארצות הברית > תפקידים מסורתיים של הגברת הראשונה

קלינטון יזמה וייסדה את ארגון "הצילו את אוצרות אמריקה", מאמץ לאומי שתיאם כספים פדרליים עם תרומות פרטיות כדי לשמר ולשחזר פריטים ואתרים היסטוריים של ארצות הברית, כולל דגל המשמר הגדול ואת האתר ההיסטורי של הגברות הראשונות בקנטון שבאוהיו. היא הייתה ראשת מועצת המילניום של הבית הלבן ואירחה את "ערבי המיליניום", סדרה של הרצאות שעסקו בחקר העתיד, שאחת מהן הפכה לשידור אינטרנטי סימולטני הראשון מסוגו שהועבר מהבית הלבן. קלינטון דחפה גם להקמת גן הפסלים הראשון בבית הלבן, הממוקם בגן ג'קלין קנדי, המציג יצירות אמנות אמריקאיות עכשוויות רבות שהושאלו ממוזיאונים שונים.
בבית הלבן הציגה קלינטון מלאכות יד של אומנים אמריקאים בני זמננו, כגון כלי חרס וכלי זכוכית, על גבי תצוגה מסתובבת בחדרי הבית הלבן. היא פיקחה על שיקום החדר הכחול כדי שיהיה אותנטי יותר מבחינה היסטורית לתקופתו של ג'יימס מונרו ושחזרה את מראהו של חדר המפות מתקופת מלחמת העולם השנייה. קלינטון עבדה עם מעצבת הפנים מארקנסו קאקי הוקרסמית' במהלך שמונה שנות כהונתה, ופיקחה ומימנה מאמצים לשיפוץ ושיפור מבנה הבית הלבן, ולעיתים תכופות ניסתה לגרום לחדרי הבית הלבן להיראות בהירים יותר. קלינטון אירחה אירועים רבים בבית הלבן, כולל ארוחת ערב חגיגית לכבוד נכבדים מהרפובליקה העממית של סין, חגיגות ראש השנה האזרחית בתחילת המאה ה-21 וארוחות ערב חגיגית לכבוד חגיגות יובל ה-200 לבית הלבן בנובמבר 2000.
ביוגרפיה > סנאטורית מטעם מדינת ניו יורק > הבחירות לסנאט של ארצות הברית בניו יורק (2000)

לאור החלטתו של דניאל פטריק מויניהאן שלא להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק בבחירות בנובמבר 2000 החליטה קלינטון להתמודד על המושב המתפנה (במדינת ניו יורק דרישות המגורים ממועמדים רופפות יחסית למדינות אחרות). לאור זאת רכשה משפחת קלינטון בספטמבר 1999 בית מגורים בכפר הקטן צ'אפאקווה, השוכן צפונית לניו יורק. בכך, הייתה קלינטון לרעיית הנשיא הראשונה המועמדת בבחירות ישירות למשרה ציבורית. תחילה ציפתה קלינטון להתמודד מול רודי ג'וליאני – ראש עיריית ניו יורק הפופולרי – כיריבה הנגדי מטעם המפלגה הרפובליקנית. ג'וליאני פרש מהמרוץ במאי 2000 לאחר שאובחן כחולה בסרטן הערמונית, ולאחר שעניינים הקשורים לנישואיו הכושלים הפכו לפומביים. אז קלינטון ניצבה בפני ריק לאציו, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביל דה בלאזיו היה מנהל מטה הבחירות של קלינטון. היא החלה את דרכה לסנאט של ארצות הברית בביקור בכל 62 מחוזות מדינת ניו יורק, במסגרת "מסע הקשבה" לקבוצות קטנות של מצביעים, ובמיוחד של מצביעות. היא הקדישה זמן רב למסעות באפסטייט ניו יורק, אזור שהיה באורח מסורתי נאמן למפלגה הרפובליקנית. תוכניותיה כללו זיכויי מס לשם יצירת מקומות עבודה ולעודד השקעות עסקיות, במיוחד בתחום ההיי-טק, והיא קראה לקיצוץ מס אישי עבור שכר הלימוד למוסדות להשכלה הגבוהה.
ההתמודדות משכה תשומת לב בכל ארצות הברית. במהלך עימות הבחירות שנערך ב-13 בספטמבר 2000, טעה לאציו טעות שפגעה בסיכוייו להצליח בעימות לאחר שדומה היה שפלש למרחבה האישי של קלינטון ודיבר אליה בגסות. הוא ביקר בחריפות את קלינטון על כספי מימון הבחירות הנרחבים שהוזרמו אל הוועדה הדמוקרטית הלאומית, וקרא לה לאסור על המטה שלה לקבל המחאות גדולות של המפלגה הדמוקרטית. הילרי ניסתה להשיב לדבריו, אך לאציו קטע את דבריה שוב ושוב ונפנף במסמך נייר שאותו כינה "אמנת ניו יורק נגד מימון בחירות עקיף". הוא נטש את דוכן הנואמים שלו, צעד אל עבר קלינטון ודחף את הנייר לעברה, אך הילרי סירבה לחתום עליו. בשלב זה לאציו התקרב להילרי עוד יותר, הצליף במסמך לנגד עיניה וצעק: "כאן, תחתמי מיד!". לאציו הוסיף למאן ללחיצת היד של הילרי, ויממה לאחר העימות העיתונות קבעה שקלינטון ניצחה בעימות. לניצחונה של הילרי בעימות תרמה העובדה כי בוחרות רבות סלדו מהדרך הברוטלית בה בחר לאציו להופיע בעימות.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-7 בנובמבר, ניצחה קלינטון כשהיא זוכה ל-55% מהקולות בעוד לאציו זכה ב-43%.
ביוגרפיה > סנאטורית מטעם מדינת ניו יורק > בחירות 2006 לכהונה שנייה בסנאט

בנובמבר 2004 הודיעה קלינטון כי תתמודד לתקופת כהונה נוספת לסנאט של ארצות הברית. קלינטון זכתה בקלות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט מטעם מדינת ניו יורק, כשגברה על פעיל האנטי-מלחמות ג'ונתן טאסיני. המועמדת המובילה בראשית המרוץ הפנימי במפלגה הרפובליקנית, תובעת מחוז וסטצ'סטר ג'נין פירו, פרשה מן המרוץ בשלהי דצמבר 2005 לאחר מספר חודשים בהם ניהלה מסע בחירות לקוי. יריבה הרפובליקני של קלינטון בבחירות הכלליות היה בסופו של דבר ג'ון ספנסר, לשעבר ראש עיריית יונקרס. קלינטון זכתה בבחירות שנערכו ב-7 בנובמבר 2006, כשהיא זוכה ל-67% מהקולות בעוד ספנסר זכה ב-31%. עלות מסע בחירות זה של קלינטון נאמד בכ-36 מיליון דולר, יותר מכל מועמד אחר לסנאט במהלך בחירות 2006 בארצות הברית. דמוקרטים אחרים ביקרו אותה על כך שהשקיעה יותר מדי בתחרות פוליטית חד-צדדית, בעוד שכמה מתומכיה היו מודאגים לכך שקלינטון לא השאירה כמות דיה של כספים עבור התמודדות פוטנציאלית לנשיאות ארצות הברית ב-2008. בחודשים שלאחר הבחירות הוציאה קלינטון 10 מיליון דולר מקרנות הסנאט שלה לקראת מסע הבחירות לנשיאות.