stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חתונה יהודית במרוקו
הקשר היסטורי

בתחילת שנת 1832, דלקרואה, אשר כמעט שלא יצא למסעות עד אז, הצטרף למשלחתו של הרוזן דה מורנה, שנשלחה על ידי צרפת למרוקו אל מולאי עבד א-רחמן, במטרה לוודא את כוונותיה של מדינה שהושפעה מהתערבותה של צרפת באלג'יריה. המסע למרוקו, שנקטע לזמן קצר על ידי שהות ב"מאוריינט אחר" – אנדלוסיה, הסתיים ביוני 1832 ונמנה עם האירועים הבולטים ביותר בחייו של הצייר. דלקרואה גילה במרוקו פעילות אדירה כמאייר, ואסף בקדחתנות אוצר של דימויים ותחושות אשר הזינו את אמנותו במשך כל חייו.
ניתוח הדימויים

ב-21 בפברואר 1832, דלקרואה זכה להיות נוכח בחתונה יהודית בטנג'יר. באופן המאפיין את גישתו לאורך כל שהותו, האמן שרטט במהירות את הנראה לעיניו, התבונן (במיוחד בפרישותה של הכלה, שאכן נעדרת מן הציור), ותיעד בקפידה את פרטי החגיגה וההכנות לה. שנים מאוחר יותר, הוא יציב את הסצנה בחצר הפנימית של בית טנג'ירי (האם אותו בית שבו התקיימה החתונה?), שאת תכנונו תיעד בדיוק רב, ואף רשם בציור צבעי מים מרהיב (שנמצא בלובר) את הגוונים של כל פרט ופרט.
לכן, הציור הנוכחי מבוסס במידה רבה על תהליך של שחזור, שניזון מזיכרונותיו של הצייר ומגובה בסדרה של רישומים שביצע במהלך שהותו ושאותם שילב כמו בקולאז'. עם זאת, דלקרואה משחזר את החגיגה היהודית-מורסקאית באופן מרשים, ומעניק לה ממד של גדולה על-זמנית, החורג בהרבה מאקזוטיקה שטחית ומלאכותית – דבר שאולי אכזב את הרוזן מֵזון, אשר הזמין ממנו את הציור אך לבסוף סירב לקבלו.
דלקרואה לא נכנע לפתרונות קלים, ובמיוחד לא בתחום הצבע: אין כאן שום "נצנוץ אוריינטלי" בסצנה חצי-אפלה זו, שבה קיר לבן מרהיב סופג את עיקר האור. האמן מרכיב את ציורו באופן מושלם, תוך יצירת ניגוד בין מגוון התנוחות והתלבושות לבין הסדר האדריכלי הנוקשה של המרחב, המחולק בקווים אלכסוניים, אופקיים ואנכיים ירקרקים.
פרשנות היצירה

דלקרואה, איש רוח חופשי, שהונע מסקרנות שהתגלתה גם ביחס ליהודי מרוקו – אליהם פתח בפניו את הדלתות מתורגמן המשלחת הצרפתית, אברהם בן שימול – תיאר באריכות את החתונה היהודית בינואר 1842 בכתב העת "Le Magasin pittoresque". אף שלא תמיד הצליח להשתחרר מהדעות הקדומות של זמנו (המוזיקה ששמע במהלך החתונה נתפסה בעיניו כקקופוניה מייסרת, והוא ציין כי ה"עוויתות" של הרקדניות היו נחשבות "אצלנו […] לחסרות טעם לחלוטין"), הוא נותר רגיש לעוצמת הרגשות ולפאר העשיר בצבעים ובצורות שליוו את הטקסים הגדולים בקרב מארחיו – בניגוד לקרירות המאופקת של האירופאים.  
יותר מכל, החוויה של חתונת טנג'יר והעבודה שנדרשה כדי לתרגמה לציור סייעו לדלקרואה לפתח גישה צבעונית טהורה לציור, אשר יסודותיה הונחו על ידי אמני הרנסאנס הוונציאנים והפלמיים של המאות ה-16 וה-17. בתערוכת הסלון של 1841, הציור התקבל בביקורות חיוביות למדי, אך עורר גם בלבול בשל סגנון המכחול, שנראה כמתפרץ "כמו במקרה" (כך כתב דלקלוז).
אך לא היה כל מקריות בנגיעות הצבע הטהור שהונחו בצללים – עדות לתובנה שהתגבשה אצל דלקרואה בעקבות שהותו במרוקו: ההבנה שהאור והצבע קשורים זה בזה לבלי הפרד, ומתמזגים במשחק אינסופי של השתקפויות.
לקריאה נוספת

Alexis MERLE DU BOURG, L'histoire par l'image | Noces juives au Maroc, L'Histoire par l'image, ‏4 באפריל 2012
אנריקה יופיס

אנריקה יופיס דומנק (בספרדית: Enrique Llopis Doménech; נולד ב-15 באוקטובר 2000) הוא אתלט ספרדי, סגן אלוף אירופה (רומא 2024) בריצת 110 מטר משוכות.
ביוגרפיה

יופיס נולד בגנדיה שבספרד.
ביוגרפיה > 2019

באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום 14 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.87 שניות.
ביוגרפיה > 2021

באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיים במקום 13 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.74 שניות.
ביוגרפיה > 2021 > מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23

באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיים במקום 30 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.76 שניות.
ביוגרפיה > 2022 > מדליית ארד במשחקי הים התיכון

במשחקי הים התיכון שנערכו באוראן שבאלג'יריה ביוני-יולי זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.47 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 16 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום שביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.81 שניות. בשלב חצי הגמר קבע שיא אישי חדש של 13.30 שניות.
ביוגרפיה > 2023 > מדליית ארד במשחקים האירופיים

במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום תשיעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.30 שניות.
ביוגרפיה > 2024

באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום רביעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.53 שניות.
ביוגרפיה > 2024 > סגן אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.16 שניות, אחרי לורנצו סימונלי מאיטליה (13.05 שניות) ולפני ג'ייסון יוזף משווייץ (13.43 שניות).
ביוגרפיה > 2024 > מקום רביעי במשחקים האולימפיים

באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.20 שניות.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 110 מטר משוכות: 13.09 שניות (2024)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר משוכות: 7.48 שניות (2022), שיא ספרד
קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן

קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן היו השלב הראשון של המערכה הצבאית בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים. שלב זה ארך חמישה ימים, מ-6 באוקטובר 1973 ועד 10 באוקטובר.
עם פרוץ האש תקף הצבא הסורי את כוחות צה"ל ברמת הגולן לכל אורך הגבול, ותוך יממה אחת הצליח לכבוש שטח נרחב בדרום הרמה. החל מ-8 באוקטובר החלו כוחות צה"ל במתקפת נגד, במהלכה השתלטו מחדש על כל רמת הגולן (למעט מוצב החרמון), תוך השמדת רוב הכוחות הסוריים שחדרו לשטחי רמת הגולן הישראלית.
סדר הכוחות של צבא סוריה וצה"ל > הצבא הסורי

בסתיו 1973 היה הצבא הסורי מאורגן במסגרת של חמש דיוויזיות, אשר נטלו חלק בהתקפה על רמת הגולן:
שתי דיוויזיות שריון - מס' 1 ומס' 3 ושלוש דיוויזיות חיל רגלים מוגברות (מס' 5, 7 ו-9). דיוויזיות השריון כללו 2 חטיבות שריון וחטיבה ממוכנת, ואילו דיוויזיות החי"ר כללו בדרך כלל 2 חטיבות רגלים, חטיבה ממוכנת וחטיבה משורינת. לקראת המלחמה תוגברו הדיוויזיות בחטיבת שריון עצמאית שסופחה אליהן. חמש הדיוויזיות יחד כללו כ-1,400 טנקים, 60,000 חיילים וכ-800 תותחים. אליהן נוסף כוח משמר הרפובליקה (כוח רפעת אל-אסד), ולו חטיבה של טנקים T-62 ושני גדודי קומנדו.
פירוט היחידות:
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה - עקיד תאופיק ג'וני
החטיבה המשוריינת 91
החטיבה המשוריינת 76
החטיבה הממוכנת 58
חטיבת הארטילריה 64
הדיוויזיה המשוריינת השלישית - עמיד מוסטפא שרבה
החטיבה המשוריינת 81
החטיבה המשוריינת 65
החטיבה הממוכנת 15
חטיבת הארטילריה 21
דיוויזיית חיל רגלים החמישית - עמיד עלי אסלאן
חטיבת חיל הרגלים 112
חטיבת חיל הרגלים 61
החטיבה הממוכנת 132
חטיבת השריון 46
חטיבת השריון 47 (מסופחת)
דיוויזיית חיל רגלים השביעית עמיד עומאר אברש (נהרג ב-8 באוקטובר והוחלף בסעיד בקרדר)
חטיבת חיל הרגלים 68 (לקראת המלחמה צורף לחטיבה כוח חיל המשלוח המרוקאי)
חטיבת חיל הרגלים 85
החטיבה הממוכנת 121
חטיבת השריון 78
חטיבת הארטילריה 70
דיוויזיית חיל רגלים התשיעית עקיד חסן עלי טורקמאני
חטיבת חיל הרגלים 52
חטיבת חיל הרגלים 33
החטיבה השריון 43
חטיבת השריון 51 (מסופחת)
חטיבת הארטילריה 89
עתודה
חיל רגלים
חטיבת חיל הרגלים ה-30
חטיבת חיל הרגלים ה-90
חטיבת חיל הרגלים ה-62
גדוד צנחנים ה-82
יחידת הקומנדו הראשונה
גדוד משמר המדבר
שריון
חטיבת משמר הרפובליקה
חטיבת השריון ה-88
חטיבת השריון ה-141
סדר הכוחות של צבא סוריה וצה"ל > צה"ל

עוצבות צה"ל שהשתתפו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד היו (על פי הרכבן המקורי):
אוגדה 36 – אוגדה סדירה בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן:
חטיבה 188 (מפקד: אלוף-משנה יצחק בן-שהם) – שני גדודי טנקי שוט קל סדירים (הגדוד השלישי היה גדוד מילואים אשר סופח לבסוף לחטיבה 4).
חטיבה 7 (מפקד: אלוף-משנה אביגדור בן-גל) – שלושה גדודי טנקי שוט קל סדירים וגדוד חרמ"ש מוקטן.
חטיבת גולני (מפקד: אלוף-משנה אמיר דרורי) – גדודי חיל רגלים סדירים ופלוגת סיור.
אגד ארטילרי 212 (מפקד: אלוף-משנה בני ארד)
חטיבה 679 (מפקד: אלוף-משנה אורי אור) – שלושה גדודי טנקי שוט.
חטיבה 317 (מפקד: אלוף-משנה חיים נדל) - שני גדודי צנחנים (הצטרפה ללחימה לקראת 10 באוקטובר).
גדס"ר 134 (מפקד: רב-סרן חנני תבור) - גדוד סיור אוגדתי שהיה מורכב מטנקים (שוט קל) ונגמ"שים.
אוגדה 210 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר:
חטיבה 179 (מפקד: אלוף-משנה רן שריג) – שלושה גדודי טנקי שוט קל.
חטיבה 9 (מפקד: אלוף-משנה מרדכי בן-פורת) - גדוד טנקי שרמן, שני גדודי חרמ"ש.
חטיבה 4 (מפקד: אלוף-משנה יעקב הדר) – גדוד טנקי שרמן, שני גדודי חרמ"ש.
אגד ארטילרי 282 (מפקד: אלוף-משנה משה לוי)
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של תת-אלוף משה פלד:
חטיבה 205 (מפקד: אלוף-משנה יוסי פלד) – שלושה גדודי טנקי שוט.
חטיבה 670 (מפקד: אלוף-משנה גדעון גורדון) – שני גדודי חרמ"ש (גדוד טנקי שרמן נותר בבקעת הירדן).
אגד ארטילרי 213 (מפקד: אלוף-משנה דני אבידר)
גדס"ר 288 (מפקד: סגן אלוף צביקה דהב)
במהלך ימי הקרבות נערכו איגודי כוחות חדשים על פי ההתפתחויות בשטח, והרכב החטיבות שלחמו במסגרת כל אוגדה השתנה באופן משמעותי.
תוכנית ההתקפה הסורית

לפי תוכנית ההתקפה הסורית נועדו הכוחות התוקפים להשלים את כיבוש רמת הגולן בתוך 24 שעות (כדי להקדים את הגעת כוחות המילואים של צה"ל), להשמיד את כוחות צה"ל בשטחם ולהתייצב בקווי הגנה לאורך נהר הירדן או במורדות רמת הגולן. על פי תוכנית זו נועדו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות שהיו פרושות לאורך הקו הסגול להבקיע את מערך ההגנה הישראלי כל אחת בגזרתה: הדיוויזיה ה-7 – בגזרה הצפונית (פתחת קוניטרה) ; הדיוויזיה ה-9 – בגזרה המרכזית (רכס חזקה, במרכז הגזרה שהוקצתה לדיוויזיה, גרם לכך שכוחותיה נועדו לנוע בשני צירים עיקריים – דרך פתחת קוניטרה בצפון הגזרה ודרך פתחת כודנה בדרומה) ; הדיוויזיה ה-5 – בגזרה הדרומית. הדיוויזיה המשוריינת ה-1 נועדה להצטרף ככוח עתודה וניצול הצלחה להתקפה בגזרה בה תסתמן הבקעה, ולסייע בהשלמת ההבקעה אם כוחות הדרג הראשון לא יצליחו בה. כוחות נ"ט סורים, שצורפו ליחידות הדרג הראשון, נועדו לסייע להם לפגוע בשריון הישראלי וליצור מתחמי הגנה בתוך השטח שייכבש.
כוחות קומנדו סורים מוסקים נועדו לתקוף – יחד עם מטוסים וארטילריה סוריים - מפקדות ומתקני מודיעין ישראלים. היעד הבולט ביותר שלהם היה מוצב החרמון הישראלי, שמשימת כיבושו הוטלה על גדוד הצנחנים הסורי ה-82. לפי התוכנית המקורית הוטל על כוחות הקומנדו גם לבודד את שדה הקרב ברמה על ידי השתלטות על שלושה מגשרי הירדן – גשר בנות יעקב, גשר הפקק וגשר אריק. חלק זה בתוכנית הסורית בוטל סמוך לפני המלחמה, בעיקר בשל הצורך לתאם את ההתקפה הסורית עם זו של מצרים (ההחלטה לפתוח במתקפה בשעה 14:00 גרמה לכך שלרשות הכוחות התוקפים עמדו רק שעות אור מועטות ביום הראשון למתקפה). מאותה סיבה צומצמו גם היעדים שניתנו לכוחות הקרקע הסורים, שנועדו במקור לחבור אל כוחות הקומנדו בקו נהר הירדן. המשימה הראשונית שלהם הייתה לתפוס את קו המצוקים במורדות הגולן, ולייצב מערך הגנה על הצירים העולים לרמה, כדי לבלום שם את התקפת הנגד של כוחות העתודה הישראליים.
שדה הקרב

הקרבות נערכו בשטח רמת הגולן. רמת הגולן היא רמה שטוחה השוכנת בין נהר הירמוך מדרום והר החרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה. ברמת הגולן עובר קו הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. שטח הרמה הוא כ-1,800 קילומטרים רבועים, מהם כ-1,200 קמ"ר שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
מבחינה גאוגרפית הרמה נתחמת על ידי נפילה של כ-600 מטר אל שפת הכנרת ונהר הירדן במערב, נהר הירמוך בדרום, והר החרמון בצפון. במזרח גובל הגולן בחורן, אף כי הגבול הגאוגרפי אינו ברור, כיוון שמישורי הבזלת ממשיכים עד לעומק סוריה.
שדה הקרב > המצב ברמת הגולן ערב המלחמה

לקראת פרוץ המלחמה נערכו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות לאורך הקו הסגול. בשלושתן יחד היו ערב המלחמה כ-900 טנקים. מאחוריהן נערכו שתי דיוויזיות השריון ולהן 460 טנקים נוספים. במרחב שבין דמשק לקו הסגול הוצבו 930 קני ארטילריה ו-36 סוללות של טילי קרקע-אוויר - מהן 25 סוללות במערך קדמי, שכיסה את מרבית שמי רמת הגולן. כוח משמר הרפובליקה חנה במבואות דמשק.
תצפיות וצילומי אוויר שנערכו במהלך חודש ספטמבר 1973 הצביעו על שינוי ההערכות של הצבא הסורי למערך התקפי מלא. לפיכך הוחלט במטה הכללי ובהמשך בממשלה על תיגבור כוחות צה"ל ברמת הגולן, כדי להיערך לאפשרות של מתקפה סורית כוללת, אף על פי שאמ"ן עדיין העריך שהסבירות לפרוץ מלחמה בחזית הסורית היא נמוכה. אל חטיבה 188, שהחזיקה את הקו ברמה וכללה שני גדודי טנקים (71 טנקים), הצטרפה עד 5 באוקטובר חטיבה 7 ולה כ-105 טנקים נוספים. לפי תוכנית המגננה של צה"ל ברמת הגולן, הכוחות הסדירים הישראליים ברמה היו אמורים להיות בסדר גודל של 210 טנקים. בעקבות תגבור כוחות צה"ל ברמה, הם כללו ערב פרוץ המלחמה 177 טנקים.
כמו כן הוגדל הכוח הארטילרי מארבע סוללות (16 קנים) ל-11 סוללות (44 קנים). ב-13 המוצבים לאורך הקו הסגול (לא כולל מוצב החרמון הישראלי) הוצבו שני גדודי רגלים סדירים (גדוד 13 של גולני, ומדרום לו גדוד 50 של הנח"ל המוצנח), שבאו במקום שני גדודי המילואים שהחזיקו בהם עד ערב המלחמה. העבודה בחפירת תעלות נ"ט נוספות זורזה כמו גם הנחת שדות מוקשים חדשים בפתחת קוניטרה ובאזור צומת רפיד.
פיקוד הצפון (בפיקודו של האלוף יצחק חופי) נמצא ערב פרוץ המלחמה בכוננות מרבית. במוצבים לאורך חלקו הצפוני של הקו הסגול עד דרומית לקוניטרה נערך גדוד 74 של חטיבה 188. לאורך חלקו הדרומי של הקו נערך גדוד 53. חטיבה 7 הוצבה סמוך לצומת וואסט, ונועדה לשמש ככוח עתודה לגזרה הצפונית. גדוד נוסף של החטיבה הועבר תחת פיקודה של חטיבה 188 ושימש כעתודה לגזרה הדרומית. גדודי חטיבת גולני (למעט גדוד 13 שבמוצבים) הגיעו לרמת הגולן לאחר פרוץ המלחמה.
בבוקר יום הכיפורים, 6 באוקטובר, הודיע המטה הכללי לפיקוד הצפון כי מלחמה תפרוץ בו ביום, סמוך לשעה 18:00. בעקבות זאת הוחל בפינוי הנשים והילדים מן היישובים האזרחיים ברמת הגולן; מקצתם פונו לאחר שכבר פרצה המלחמה. ב-7 באוקטובר לפנות בוקר פונו מן היישובים גם הגברים. עם זאת, באופן שקשה להסביר, המידע על כך שהמלחמה אמורה לפרוץ ביום כיפור, לא הועבר מפיקוד צפון ליחידות שהוצבו בשטח רמת הגולן, ולא חלחל לדרגי הפיקוד התחתונים. כתוצאה מכך, המתקפה הסורית תפסה את כוחות צה"ל בהפתעה, וגם בשעות הראשונות לאחר פתיחתה, חלק מהמפקדים הישראלים בשטח עדיין האמינו שמדובר באירוע מקומי, "יום קרב" נוסף, ולא במלחמה כוללת.
היום הראשון – 6 באוקטובר > ההתקפה הסורית הראשונה

ההתקפה הסורית נפתחה בשעה 13:55 בהפגזה ארטילרית לרוחב כל החזית ובתקיפות של מטוסים על מחנות ומרכזי פיקוד ושליטה של צה"ל.
הדרג הראשון של דיוויזיות הרגלים הסוריות תקף את מערך ההגנה הישראלי. המשימות שניתנו לו היו להכשיר מעברים לשריון על גבי תעלת הנ"ט הישראלית, לכבוש את מוצבי צה"ל לאורך הקו הסגול ולהתקדם עד לכביש האורך, העובר במקביל לקו הסגול, מהכפר מסעדה לצומת רפיד. המוצבים הישראלים לאורך הקו הסגול ויחידות הטנקים שתיגברו אותם הופגזו והותקפו על ידי כוחות ארטילריה, שריון ורגלים. במהלך השעות הבאות נותקו וכותרו חלק מהמוצבים הישראליים.
התקפה הסורית הראשונה נבלמה על ידי טנקי חטיבה 188 שהוצבו לאורך הקו הסגול, אשר השמידו טנקים, כלי רכב משוריינים רבים ואמצעי גישור סורים. למרות זאת הצליחו כוחות רגלים סורים להסתנן למבואות העיר קוניטרה, בשטח שבשליטת ישראל.
לאחר פרוץ האש הורה פיקוד הצפון לחטיבה 7 להיערך בפתחת קוניטרה, מתוך הערכה שהמאמץ ההתקפי הסורי העיקרי ייערך שם. בסביבות השעה 18:00 קיבלה החטיבה את האחריות לגזרה הצפונית של רמת הגולן ולקחה תחת פיקודה את גדוד 74 מחטיבה 188 שהיה פרוס בגזרה הצפונית. הגזרה הדרומית של הרמה הופקדה תחת פיקודה של חטיבה 188, ולרשותה עמדו גדוד 53 של החטיבה וגדוד מוקטן מחטיבה 7 (גדוד 82), שכלל פלוגה מבצעית אחת ושתי פלוגות צמ"פ. לאחר מספר שעות, לאור החמרת המצב בגזרה הדרומית של הגולן, הורה הפיקוד לחטיבה 7 להעביר דרומה גדוד טנקים נוסף, אך מח"ט 7, יאנוש בן-גל, התנגד לכך והפקודה בוטלה בהמשך.
בשעות הראשונות לפרוץ המלחמה נפל מוצב החרמון הישראלי בידי כוחות קומנדו סוריים. עם פרוץ המלחמה היו במוצב 54 חיילים (מהם 7 קצינים), אך רק 13 מתוכם היו חיילים קרביים מגדוד 13 של חטיבת גולני. בנוסף להם שהו במוצב 20 חיילי מודיעין; 8 חיילי חיל האוויר; 4 אנשי קשר; 5 חיילי חיל התותחנים ועשרה חיילי מנהלה. בשעות 14:00 - 15:15 הונחתה על המוצב ארטילריה כבדה והוא הותקף מן האוויר. בשעה 15:15 החלו לתקוף את המוצב לוחמים סורים מגדוד צנחנים 82 שהגיעו אליו ברגל מהמוצב הסורי ומיעוטם הונחת מארבעה מסוקים. לאחר כ-45 דקות של לחימה תפסו המגינים הישראלים מחסה, כדי לאפשר לארטילריה הישראלית להנחית אש על המוצב וסביבו. הצנחנים הסורים ניצלו את ההזדמנות להיכנס לחצר המוצב ולהשתלט על חלקו העליון. לפני חצות הצליחו 17 לוחמים, בהם שישה קצינים, להיחלץ מהמוצב, אך נתקלו בדרכם בכוח חסימה סורי. חמישה מהם נהרגו, שניים נפצעו ונפלו בשבי ועשרה הגיעו בשלום לקווי צה"ל. למחרת ובימים הבאים נשבו 31 חיילים שנותרו במוצב. ביום הלחימה הראשון, נהרגו בגזרת החרמון 16 לוחמים ומפקדים ו-12 נפצעו.
היום הראשון – 6 באוקטובר > ההתקפה הסורית השנייה

בשעות הערב החלה ההתקפה הסורית השנייה על ידי חטיבות השריון והחטיבות הממוכנות של דיוויזיות הרגלים, אשר ניצלו את יתרונן על פני צה"ל באמצעים לראיית לילה. ההתקפה התרכזה בפיתחת קוניטרה שבצפון הרמה ובאזור צומת רפיד שבדרום הרמה.
ההתקפה בגזרה הצפונית נבלמה על ידי חטיבה 7. היא עמדה בשעות הלילה בפני התקפה של שתי חטיבות סוריות, שהתרכזה מצפון לקוניטרה, בעמק שבין הר חרמונית ורכס הבוסטר (אשר זכה מאוחר יותר לכינוי "עמק הבכא"). הטנקים הסורים הצליחו להגיע בחסות החשיכה ובחיפוי הפגזה כבדה עד לטווח של עשרות מטרים מן העמדות הישראליות. מפקד החטיבה ריכז כוחות לגזרת ההתקפה ולמרות יתרונם של הסורים באמצעי ראיית לילה הצליח לבלום אותה. "כוח טייגר", פלוגה שמנתה 7 טנקים והוצבה מדרום לקוניטרה, הציבה מארב לגדוד המוביל של החטיבה הסורית הממוכנת ה-43, גרמה לו אבדות כבדות, ובלמה את התקדמות החטיבה הסורית.
בדרום הרמה היה המצב שונה. השטח המישורי יחסית והפתחות הרחבות איפשרו לסורים להבקיע את קווי ההגנה ביתר קלות. בעוד בצפון הרמה פרוסים שלושה גדודי טנקים (בהתאם להערכת המודיעין הישראלי כי באזור קוניטרה יהיה המאמץ העיקרי של הסורים), בגזרה הדרומית נמצאו רק שני גדודי טנקים, אשר עמדו מול שתי דיוויזיות סוריות. הטנקים הישראלים אמנם פגעו בטנקים רבים אך היתרון המספרי של הסורים החל להשפיע וטנקים החלו להיפגע. בשעות הלחימה הרצופות אזלה התחמושת בחלק מהטנקים. בקרבות קשים ובמסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף טנקים בודדים - הצליחו טנקי 188 להשהות את התקדמות הסורים עד לאחר שעת חצות, כשכוחם הולך ומתמעט. למרות זאת הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה בשני מקומות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית פרצה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי. בדיעבד הועלתה הטענה, שניתן היה לנהל את קרב הבלימה בגזרה הדרומית בצורה טובה יותר, אילו הפעיל מפקד חטיבה 188 את כוחותיו בצורה מרוכזת, באגרופי שריון, במקום לפזר אותם לאורך כל הגזרה במסגרות קטנות בצמוד לקו הסגול.
היום השני – 7 באוקטובר > החדירה הסורית מעמיקה, חטיבה 188 נשחקת

בשעות הלילה החמיר המצב בגזרת דרום הרמה במהירות. על אף מאמציהם של הטנקים הישראלים שם, שנפגעו בזה אחר זה, הצליחו הכוחות הסורים הגדולים להתקדם מצומת רפיד לכיוון צפון מערב אל הכפר חושניה ולדרום מערב, לכיוון תל סאקי והיישוב רמת מגשימים. בבוקר צירף הפיקוד הסורי להבקעה את הדיוויזיה המשוריינת ה-1, אשר החלה להתקדם אל חושניה ומעבר לה, אל כפר נפח. בסך הכל פרצו לרמה דרך הגזרה הדרומית כ-600 טנקים סורים.
הסורים נבלמו ליד מחנה נפח (ראו להלן). לעומת זאת, דרומה משם הם נעו מערבה בשלושה צירים היורדים מן הרמה אל הכנרת (מצפון לדרום): ציר יהודיה (הכביש העולה אל הרמה מגשר אריק שמצפון לכנרת), ציר מעלה גמלא וציר אל-על המגיע אל דרום הכנרת. עם אור ראשון נכנסו הסורים לרמת מגשימים והמשיכו לנוע אל מעבר לה, לקרבת אל-על.
בציר מעלה גמלא הגיעו הסורים למרחק של שבעה קילומטרים מן הכנרת. הייתה זו החדירה העמוקה ביותר של הסורים במלחמה. כוח של גולני, שכלל שתי פלוגות בפיקוד הסמג"ד ציון זיו, נתקל בטנקים של חטיבה 47 הסורית, ירה לעברם בתול"ר והצליח לעכב את התקדמות הטנקים הסורים. בצהריים עלה גדוד 39, גדוד המילואים של חטיבה 188 בפיקודו של יואב וספי, בציר מעלה גמלא והשמיד את הטנקים הסורים למרות הנחיתות הטופוגרפית.
לנוכח החדירה הסורית בדרום הרמה אישר פיקוד הצפון לפנות ארבעה מוצבים של צה"ל בגזרת דרום הרמה. שלושה (מוצבים 114, 115, 117) פונו אך הרביעי (116) נותר מכותר וחייליו המשיכו להתגונן. חיילים של צה"ל נותקו גם בתל סאקי ובתל פרס. הכוח שהתרכז בתל פרס (15 טנקים מחטיבה 188 וכ-180 חיילים) הצליח להתפנות משם ולסגת מערבה בחסות החשיכה בלילה הבא.
בגזרה הצפונית של הרמה התחדשה עם בוקר ההתקפה הסורית נגד חטיבה 7. הסורים חדרו לעמק הבכא דרך מעברים שהכשירו בשעות החשיכה דרך תעלת הנ"ט הישראלית שעל הקו הסגול. הם הסתערו על עמדות החטיבה בחיפוי הפגזה כבדה. התחולל קרב שריון בשריון כבד בטווחים קצרים, שבמהלכו נגרמו אבדות לחטיבה 7. עד הצהרים בלמה החטיבה את ההתקפה הסורית תוך השמדת עשרות טנקים משלהם. בשלב זה הוברר לחטיבה שלנוכח חומרת המצב בדרום הרמה היא לא תתוגבר בכוחות מילואים.
במקביל לקרב זה קיבלה חטיבת גולני על עצמה את האחריות על הגנת הגזרה הצפונית של הרמה מעמק הבכא וצפונה. היא ערכה בגזרה זו (בקרבת הכפרים מג'דל שמס ומסעדה) כוחות משלושה מגדודי הרגלים שלה.
היום השני – 7 באוקטובר > הגעת יחידות מילואים לרמת הגולן

בשלב הראשון יועדו חמש חטיבות מילואים להצטרף לקרב ברמת הגולן לאחר שיתגייסו. נוכח המצב הקשה ברמה החלו מפקדי יחידות אלו לשגר את כוחותיהם ממחסני החירום לשדה הקרב במהירות. עקב כך נכנסו לקרב מסגרות לוחמות קטנות, גם לפני שהיה סיפק בידן להתארגן כנדרש.
כוח המילואים הראשון הגיע לרמת הגולן בחצות הלילה, כאשר שבעה טנקים מגדוד 266 של חטיבה 179 ׁ(חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד צפון) הגיעו לציר הנפט מדרום לנפח, והצטרפו לכוח צביקה, שבלם עד אז את התקדמות השריון הסורי לכיוון המחנה. תוך זמן קצר נפגעו כמעט כל הטנקים של כוח זה במארב סורי. שתי פלוגות נוספות של גדוד 266, שהגיעו לפנות בוקר למרחב חושניה-נפח, סייעו לשרידי הכוחות הסדירים לבלום את ההתקדמות הסורית לכיוון נפח עד לשעות הצהריים של 7 באוקטובר. בשעות הבוקר של 7 באוקטובר עלה לרמה גדוד נוסף של חטיבה 179 תחת פיקוד המח"ט, רן שריג, והחל לפעול בציר יהודיה. במקביל, בבוקר 7 באוקטובר החלו להגיע לאזור עין זיוון הטנקים הראשונים של חטיבת המילואים 679, שהשתייכה לאוגדה 36.
אוגדה 210 הפנתה שלוש חטיבות שריון מילואים שלה להתייצב להגנה על פתחי הצירים היורדים מרמת הגולן אל הכנרת. יחידות מחטיבות אלו - כל אחת מהן בעוצמה של כגדוד – החלו לפעול בפתחי הצירים במהלך שעות הבוקר ועסקו בבלימת ההתקדמות הסורית. בשעות הצהרים קיבלה אוגדה 210 את האחריות לכל האזור הדרומי של רמת הגולן.
במהלך היום ניהל הגדוד מחטיבה 179 (בפיקוד המח"ט) קרב שריון בשריון עם הסורים על ציר יהודיה. הכוח נתקל בטנקים סורים באזור קצביה והחל להדוף אותם, תוך השמדת למעלה משלושים טנקים סורים. במהלך הלחימה נפצע מפקד החטיבה והפיקוד עליה הועבר לסגנו.
דרומה משם פעלה חטיבה 4 בציר מעלה גמלא. טנקי החטיבה הגיעו לשדה הקרב ממחסני החירום שלהם שבאזור הקריות כשהם חוצים את הגליל בנסיעה על גבי זחלים. החטיבה, שתוגברה בגדוד 39 - טנקי המילואים של חטיבה 188, השמידה במשך היום כעשרים טנקים סורים במעלה גמלא.
בציר אל-על – רמת מגשימים נכנסה לפעולה חטיבה 9, שתוגברה בגדוד טנקים של חטיבה 179 שהגיע לשם לפניה והועבר תחת פיקודה. היא השמידה במשך היום כשלושים טנקים סורים.
היום השני – 7 באוקטובר > הקרב הראשון על נפח

בבוקר 7 באוקטובר הבין מפקד חטיבה 188 כי מרכז הכובד של המתקפה הסורית במרכז הרמה, מכוון אל מחנה נפח, במטרה לנתק את ציר התנועה המרכזי מקוניטרה לגשר בנות יעקב ; תפיסת המחנה והצומת גם הייתה פותחת בפני הסורים אפשרות לתקוף את חטיבה 7 בצפון רמת הגולן מעורפה. לפיכך הציב את שארית כוחות חטיבה 188 וגדוד 82 מחטיבה 7 בעמדות חסימה על הצירים המובילים לנפח מכיוון דרום מזרח. שתי פלוגות מגדוד 82 (יחד עם כוח מילואים) התקשו לבלום את התקדמות טנקי ה-T-62 של חטיבה 91 מדיוויזיית השריון הסורית הראשונה, ובשעות הצהריים קיבלו הוראה ממח"ט 7 לעזוב את עמדתן ולהצטרף לשאר כוחות החטיבה בצפון הרמה. במקביל, כוח סורי נוסף הצליח לאגף את הכוח בפיקוד מח"ט 188 מכיוון מערב, ולהתקדם לכיוון מחנה נפח. בצהרי היום נהרגו תוך זמן קצר מפקד חטיבה 188, יצחק בן-שהם, סגנו וקצין האג"ם של החטיבה. בשלב זה כבר ספגה החטיבה אבדות כבדות מאוד, ובעקבות נפילת שדרת הפיקוד הבכירה שלה, היא הפסיקה להתקיים ככוח לוחם למשך מספר ימים, ושבה לתפקד כחטיבה רק לקראת קרב ההבקעה לסוריה. החל משעות הצהריים הצטרפו לקרב גם יחידות מחטיבת מילואים 679, והאחרונים מילאו תפקיד מרכזי בבלימת ההתקדמות הסורית אל עבר נפח, תוך ניהול קרבות שריון בשריון כבדים, שנמשכו עד רדת החשכה, במהלכם ספגה החטיבה אבדות כבדות.
עד מוצאי 7 באוקטובר הצליחו כוחות המילואים לעצור את תנופת ההתקפה של הכוחות הסורים, אך האחרונים הצליחו להשתלט על שטח נרחב בדרום ובמרכז רמת הגולן, אשר השתרע מהרכסים השולטים על מחנה נפח ועל ציר נפח-עין זיוון בצפון, עד צומת קצביה במערב, והצירים היורדים לכיוון בקעת כינרות בדרום. הפיקוד הישראלי העריך את מצב המערכה ברמת הגולן כחמור, ולמחרת הכין גדוד ההנדסה של פיקוד הצפון חמישה מגשרי הירדן לפיצוץ.