stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגרון
לקריאה נוספת

יהודית הלוי-צוויק, תולדות ספרות האִגְּרונים (הבריוונשטעלערס) העבריים (מאה 16 – מאה 20), פפירוס, 1990.
דב רפל, "על ספרות האגרונות", מחקרי ירושלים בספרות עברית, יג (תשנ"ב), עמ' 119–135. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
דב רפל, "ביבליוגרפיה של אגרונות יהודיים", סיני, קיג (תשנ"ד), עמ' נג–עט, קלד–קסב.
טל קוגמן, "משפחה בהתכתבות: המשפחה האשכנזית באגרונים מן המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה", זמנים 124, סתיו 2013. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑  דוגמה: תוכן העניינים של האיגרון "תכתובת עסקית בינלאומית: מדריך אנגלי-עברי", בהוצאת סדן
↑  Guide to writing love letters, British Library
↑  דב רפל, "על ספרות האגרונות", מחקרי ירושלים בספרות עברית, יג (תשנ"ב), עמ' 119–135. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  אגרות שלומים, באתר היברובוקס
↑  אלתר דרויאנוב, ספר הבדיחה והחידוד: מתוך החומה, בפרויקט בן-יהודה, בדיחה 3027
אטסוקי איטו

אטסוקי איטו (ביפנית: 伊藤 敦樹; נולד ב-11 באוגוסט 1998 באוראווה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית ובנבחרת יפן.
קריירת מועדונים

איטו גדל במחלקת הנוער של אוראווה רד דיימונדס, ובהמשך שיחק בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ריוצו קייזאי. בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אוראווה רד דיימונדס במסגרת ליגת העל היפנית.
קריירה בינלאומית

ב-15 ביוני 2023 ערך איטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בניצחון 6-0 על נבחרת אל סלוודור במשחק ידידות. ב-12 בספטמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-2 על נבחרת טורקיה במשחק ידידות.
תארים

ליגת האלופות האסיאתית (1): 2022
גביע הקיסר (1): 2021
הסופר קאפ היפני (1): 2022
איגנץ ואגהלטר

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1881 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 באפריל 1949 (בגיל 68) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, רפובליקת ויימאר 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לאמנויות בברלין 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  פולנית, גרמנית 
 צאצאים:  Beatrice Waghalter 
 waghalter.com
 פרופיל ב-IMDb
 
איגנץ ואגהלטר (בגרמנית: Ignatz Waghalter; ‏15 במרץ 1881 – 7 באפריל 1949) היה מלחין ומנצח יהודי-פולני-גרמני.
ביוגרפיה > לימודים

ואגהלטר נולד למשפחה יהודית דלת-אמצעים בוורשה ונסע לברלין בגיל 17, שם החל את לימודיו אצל פיליפ שארוונקה. הנער עורר את עניינו של יוזף יואכים, כנר גדול וידיד קרוב של יוהנס ברהמס. בעזרת יואכים התקבל ואגהלטר לאקדמיה לאמנות של ברלין, שם למד קומפוזיציה וניצוח בהדרכת פרידריך גרנסהיים. המוזיקה הקאמרית המוקדמת של ואגהלטר גילתה דמיון מלודי מובהק, העתיד לאפיין גם את יצירותיו הבאות. רביעיית מיתרים מוקדמת, ברה מז'ור, אופוס 3, זכתה לשבחי יואכים. הסונאטה לכינור ופסנתר בפה מינור, אופוס 5, קיבלה את פרס מנדלסון היוקרתי בשנת 1902, כשהמלחין היה בן 21 בסך הכל.
ביוגרפיה > קריירה

ואגהלטר התמנה ב-1907 למנצח האופרה הקומית בברלין, שם צבר לו מוניטין. בהמשך באה תקופת כהונה קצרה בתיאטרון העירוני באסן (1911-1912). מינויו של ואגהלטר למנצח ראשי בדויטשאופרהאוס ביסס את מעמדו בשורה הראשונה של המוזיקה הגרמנית. בית האופרה החדש נחנך בניהולו של ואגהלטר ב-7 בנובמבר 1912 בהצגת "פידליו" של בטהובן. ואגהלטר עודד את ביצוע יצירותיו של פוצ'יני, שהאופרות שלו לא זכו עד אז באהדת הקהל הגרמני. הביצוע הראשון בגרמניה של "הנערה מן המערב" של פוצ'יני התקיים בניצוחו של ואגהלטר במרץ 1913 בדויטשה אופר ברלין. הצלחתה הגדולה הבטיחה מקום של כבוד לאופרות של פוצ'יני ברפרטואר של בתי האופרה הגרמניים.
שלוש מן האופרות של ואגהלטר עצמו זכו להצגות בכורה בדויטשה אופר: "מנדראגולה", המבוססת על קומדיה של מקיאוולי מתקופת הרנסאנס, בינואר 1914; "נוער", המבוססת על יצירה טרגית ריאליסטית של המחזאי הגרמני מקס האלבה, בפברואר 1917; ו"סטאניאל", בהשראת מעשיה פנטסטית פולנית, במאי 1923. המלודיות הנלהבת של היצירות האלה ציינה את ואגהלטר כאחד המלחינים האופראיים הליריים ביותר בגרמניה שלפני 1933.
ואגהלטר עזב את הדויטשה אופר ב-1923. הוא נסע לארצות הברית, שם שימש כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מדינת ניו יורק, בעונת 1924-1925. הקשר העמוק שלו לחיי התרבות של ברלין הניע אותו לדחות את ההצעה להישאר בתזמורת האמריקאית ולחזור לגרמניה. הוא חיבר אופרטות אחדות והיה פעיל כמנצח אורח. ואגהלטר התמנה למנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של ריגה, לטביה לעונת 1931-1932. זמן קצר אחרי שובו לברלין, עלו הנאצים לשלטון. ב-1934 יצא ואגהלטר לגלות, תחילה לצ'כוסלובקיה ואחר לאוסטריה, שם חיבר את האופרה האחרונה שלו, "אחשוורוש ואסתר". שבועות אחדים אחרי כניסת הנאצים לאוסטריה, נמלטו ואגהלטר ואשתו לארצות הברית.
זמן קצר לאחר הגיעו לניו יורק, הקים ואגהלטר תזמורת קלאסית של נגנים אפרו-אמריקאים, שלא האריכה ימים. אבל ההזדמנויות לניצוח שהוצעו לו היו מוגבלות, והוא מת באלמוניות יחסית בניו יורק, ב-7 באפריל 1949, בגיל 68.
ואגהלטר היה אמנם אחד מרבים בקרב המוזיקאים עתירי הכישרון, גרמנים ויוצאי מרכז אירופה, שחייהם והקריירות שלהם נופצו עקב השואה, אך האלמוניות הממושכת שאליה שקע, לעומת סדר הגודל של חשיבותו ומעמדו עד 1933, יוצאת דופן לפי כל קנה מידה. את גורלו של ואגהלטר אפשר אולי להסביר, במידה רבה, במהפך הקיצוני שחל באסתטיקה המוזיקלית לאחר מלחמת העולם השנייה. ואגהלטר לא ערך ניסויים באטונאליות ומחויבותו למלודיות הציבה אותו הרחק ממחוזות האוואנגרד המוזיקלי. אבל חקירה ביקורתית מאוחרת יותר של האטונאליות ובמקביל לה, התחדשות העניין במלחינים, שיצרו בניב מלודי, מעודדות בחינה מחודשת של ואגהלטר. הדויטשה אופר ברלין (היורשת של הדויטשה אופרהאוס) ביצעה בהפקה קונצרטנטית את "נוער" של ואגהלטר בשנת 1989 והקלטה חדשה של המוזיקה הקאמרית המוקדמת שלו יצאה למכירה במרץ 2006. את האותנטיות הרגשית ועוצמת הליריות של ואגהלטר, יחד עם האיכות הטכנית הגבוהה של חיבוריו, יש אולי להעריך באופן הנכון ביותר כביטוי מובהק של תרבות מוזיקלית אבודה, שהכחדתה הייתה בין התוצאות הטרגיות של הברבריות, ששיסעה את אירופה תחת שלטון הפאשיזם.
יצירות נבחרות

רביעיית מיתרים ברה מז'ור, אופוס 3
סונאטה לכינור ופסנתר בפה מינור, אופוס 5
רפסודיה לכינור ותזמורת, אופוס 9
קונצ'רטו לכינור ותזמורת, אופוס 15
אופרות: "דרכו של השטן", "מנדראגולה", "נוער" ו"סאטאניאל"
אופרטות: "האורח המאוחר", "לשמוע את הלנה", "ברבל", "לורד טומי", "מלחמת הנשים"
שתים-עשרה סקיצות לפסנתר
כמה מחזורי שירים
האוטוביוגרפיה של ואגהלטר, Aus dem Ghetto in die Freiheit יצאה לאור בצ'כוסלובקיה ב-1936
איגנץ בוביס

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1927 ברסלאו, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  13 באוגוסט 1999 (בגיל 72) פרנקפורט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  תל אביב-יפו 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית החופשית 
 פרסים והוקרה
 צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1996)  מדליית תיאודור הויס (1996)  פרס ריקרדה הוך (1999)  פרס אריך קסטנר (1994)  Heinz Herbert Karry Award (1993)  מדליית וילהלם לושנר (1993)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1992)  מסדר ההצטיינות של הסן (24 בינואר 1991)  מדליית הדוויג בורגהיים (1999) 
 
איגנץ בּוּבִּיס (בגרמנית: Ignatz Bubis‏; 12 בינואר 1927 - 13 באוגוסט 1999) היה ממנהיגי יהדות גרמניה בתקופה שלאחר השואה ופוליטיקאי יהודי-גרמני מטעם מפלגת ה-FDP; כיהן כיושב ראש, ולאחר מכן כנשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, בין השנים 1992 ל-1999. בתפקיד זה הפעיל בין השאר קמפיין ציבורי נגד האנטישמיות בגרמניה. בנוסף, כיהן כנשיא הקונגרס היהודי האירופי.
מתוקף היותו ידוע ומשפיע הן בעיר פרנקפורט שבה חי את רוב חייו הבוגרים והן בגרמניה כולה, לקח חלק בשיח הציבורי ובמספר דיונים כלל-לאומיים בגרמניה.
כתביו > אוטוביוגרפיות

Ignatz Bubis, Ich bin ein deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens : ein autobiographisches Gespräch mit Edith Kohn / Ignatz Bubis., Köln : Kiepenheuer & Witsch, c1993.
Ignatz Bubis, "Damit bin ich noch längst nicht fertig" : die Autobiographie / Ignatz Bubis mit Peter Sichrovsky, Frankfurt : Campus Verlag, c1996
כתביו > אחרים

Ignatz Bubis, Deutschland wohin? : Ignatz Bubis/Wolfgang Schäuble / herausgegeben von Frank Schirrmacher., Freiburg im Breisgau : Herder, 1996.
Ignatz Bubis, Ich bin ein deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens : ein autobiographisches Gespräch mit Edith Kohn / Ignatz Bubis., Köln : Kiepenheuer & Witsch, c1993
"גשר איגנץ בוביס" בפרנקפורט - העיר בה פעל בוביס רוב חייו.
אוניברסיטת פרייבורג למוזיקה

| --- | --- |


 קונסרבטוריון
 תקופת הפעילות:  1946–הווה (כ־78 שנים) 
 סטודנטים
 :  517 (נכון ל־2012) 
 מיקום
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 קואורדינטות:  47°59′21″N 7°52′21″E﻿ / ﻿47.989069°N 7.872515°E﻿ / 47.989069; 7.872515
 www.mh-freiburg.de
 he
 
אוניברסיטת פרייבורג למוזיקה (בגרמנית: Hochschule für Musik Freiburg) היא אוניברסיטה ציבורית למוזיקה השוכנת בפרייבורג ונתמכת על ידי מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה בשנת 1946 כמוסד עירוני בניהולו של גוסטב שק, וכעבור שנתיים הפכה למוסד של מדינת באדן (שמאז 1952 היא חלק ממדינת באדן-וירטמברג).
בתחילה שכן המוסד בשני בתים עירוניים במרכז העיר ההרוס ברובו של פרייבורג. רבים מהתלמידים הראשונים הפכו מוזיקאים בעלי שם, בהם הטנור פריץ וונדרליך והמלחין והמנצח הנס צנדר. מספר רב של סולנים ומורים אינסטרומנטליים מצטיינים לימדו במוסד, בהם הרלד גנצמר (Harald Genzmer), אורל ניקולה, אולריך קוך (Ulrich Koch), וולפגנג מרשנר (Wolfgang Marschner), רוברט לוין, היינץ הוליגר, ועוד.
ב-1954 המלחין והמנצח וולפגנג פורטנר (Wolfgang Fortner) הקים במוסד את "המכון למוזיקה חדשה" (Institut für Neue Musik) החלוצי, ולאחר מכן החל בשיתוף פעולה עם האולפן האלקטרוני הניסיוני של קרן היינריך-שטרובל בסניף פרייבורג של תחנת הרדיו Südwestfunks (כיום Südwestrundfunk (גר')).
לאחר עשרות שנים של שיכון בבניינים רבים ברחבי העיר, האוניברסיטה הקימה מתקן חדש ומתקדם ב-1983.
מאז סתיו 2005, האוניברסיטה שיתפה פעולה עם בית החולים האוניברסיטאי של פרייבורג (Universitätsklinikum Freiburg) באמצעות "מכון פרייבורג לרפואת אומנויות הבמה" על מנת לחקור, ללמד ולקדם טיפול בחולים המבוסס על הקשר, שמתעלמים ממנו לעיתים קרובות, בין יצירת מוזיקה ובריאות.
האוניברסיטה מקיימת שיתופי פעולה בין-לאומיים עם הקונסרבטוריונים למוזיקה באודסה (אוקראינה), רוצ'סטר (ארצות הברית), ורשה (פולין), סידני (אוסטרליה) וקיוטו (יפן).
הערות שוליים

↑  Staatliche Hochschule für Musik Freiburg feiert 60-jähriges Bestehen, Kultur Baden-Württemberg, May 19, 2006 (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 10098637-7  ISNI: 0000 0004 0426 8661  LCCN: no2015060318  MusicBrainz: 7c4cf2e2-3d0e-4dfa-bfa8-a4420d11baea  VIAF: 140534960   WorldCat (עם VIAF): 140534960
אות מערכת שלום הגליל

| --- | --- |
 
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  אות מערכה
 המעניק:  שר הביטחון
 זכאות:  חיילים ואזרחים על פי קריטריונים
 היררכיה
 הבא:  אות המערכה ברצועת הביטחון בלבנון
 הקודם:  אות מלחמת יום הכיפורים
 
אות מערכת שלום הגליל הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים ב"מבצע שלום הגליל", שהוא השם שניתן למלחמת לבנון הראשונה בתחילתה.
האות מוענק בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מערכת שלום הגליל – קביעת זכאים), התשמ"ג–1983 ותקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מערכת שלום הגליל – קביעת אזרחים זכאים), התשמ"ג–1983.
משמעות הצבעים באות

הכחול והלבן הם כצבעי דגל המדינה, האדום, הירוק והלבן שבמרכז מזכירים את צבעי דגל לבנון. הצבע האדום מסמל גם את דם ההרוגים.
זכאות לאות

התקופה הקובעת, לעניין הזכאות לאות, היא התקופה שבין יום י"ד בסיוון ה'תשמ"ב (5 ביוני 1982) לבין יום י"ב בתשרי התשמ"ג (29 בספטמבר 1982).
אות מערכת שלום הגליל הוענק לחייל שעמד באחד מהתבחינים הבאים:
שירת בצה"ל בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל תקופה של 3 ימים רצופים לפחות בתקופה הקובעת.
שירת בתקופה הקובעת פחות מ-3 ימים רצופים אולם נעלם בתקופת שירותו ומאז לא נודעו עקבותיו, נהרג, נשבה או נפצע בתקופת שירותו, נחבל או חלה בתקופת שירותו ועקב שירותו או מחלתו הוחמרה בתקופת שירותו ועקב שירותו.
נהרג בפעולה קרבית, או נעלם, או נשבה בגזרת הלבנון לאחר תום התקופה הקובעת - כל עוד ערוכים כוחות צה"ל בגזרה זו.
שירת בגזרת הלבנון לאחר תום התקופה הקובעת וראש אכ"א או מי שהוא הסמיכו הורה כך, לאחר ששוכנע כי נתקיימו נסיבות מיוחדות בשלהן יש להעניק לו את האות.
חרף זאת, לא יהיה זכאי לאות -
מי שגויס לשירות סדיר בצה"ל ביום י' בתמוז התשמ"ב (1 ביולי 1982) או אחריו, אלא אם הורה ראש אכ"א אחרת;
מי שבמשך התקופה הקובעת ריצה עונש מחבוש לתקופה העולה על 28 ימים או נעדר לתקופה כלשהי מן השירות ונענש על כך כדין או היה מוצב או מסופח לתקופה העולה על 30 ימים לאחת הרשימות המקובצות הבאות, כמשמען בפקודות הצבא: ר"מ 3א', ר"מ 3ב', ר"מ 7 ו-ר"מ 8, אלא אם הורה ראש אכ"א אחרת;
מי שראש אכ"א הורה כך לגביו, אם הורשע בבית דין צבאי או בבית משפט אזרחי בעבירה שיש עימה קלון, או התנהג בתקופה הקובעת או לאחריה באופן החורג מאמות המידה הנדרשות מחייל וניתנה על כך חוות דעת של הפרקליט הצבאי הראשי.
אות מערכת שלום הגליל הוענק לאזרח שעמד באחד מהתבחינים הבאים:
שוטר, סוהר ועובד שירותי הביטחון הממלכתיים ששירת ביחידתו, בתקופה הקובעת, 21 ימים רצופים לפחות או ששירותו הסתיים עקב פציעה או מוות שאירעו לו בתקופת שירותו ועקב שירותו בתקופה הקובעת.
אדם שעבד או פעל בתקופה הקובעת 21 ימים רצופים לפחות והוא נמנה עם אחת הקבוצות המנויות להלן:
אזרחים עובדי צה"ל;
עובדי משרד הביטחון;
עובדי התעשייה הצבאית;
עובדי התעשייה האווירית;
עובדי רפא"ל (רשות פיתוח אמצעי לחימה);
עובדי מפעלים ממלכתיים או סוגי מפעלים כאמור שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, ואשר השתתפו במאמץ מערכת שלום הגליל;
עובדי שק"ם אשר פעלו בסיוע ישיר לדרגי שדה;
עובדי האגודה למען החייל ומתנדביה אשר פעלו בסיוע ישיר לדרגי השדה;
פעילי מערך מל"ח שהשתתפו במאמץ מערכת שלום הגליל;
מתנדבי מגן דוד אדום שפעלו בסיוע ישיר לדרגי השדה;
חברי ועדות לתיאום שירות מילואים;
עובדי קרן לב"י ופעיליהם אשר השתתפו במאמץ מערכת שלום הגליל;
נהגים עובדי חברות תובלה אשר פעלו בסיוע ישיר לדרגי השדה;
עובדי ממשל וקציני מטה ביחידת הקישור ללבנון.
אדם שאינו נמנה עם אחת הקבוצות המנויות לעיל ובתקופה הקובעת פעל 21 ימים רצופים לפחות בסיוע ישיר לדרגי שדה והוכיח זאת להנחת דעתו של מי ששר הביטחון הסמיכו לכך.
אדם הנמנה עם אחת הקבוצות המנויות לעיל, שעבודתו הסתיימה עקב פציעה או מוות שאירעו לו בתקופת עבודתו ועקב עבודתו בתקופה הקובעת, אף אם לא סיים 21 ימי עבודה או פעילות רצופים.
הענקת אות מערכת שלום הגליל לבתי חולים

ב-3 באוגוסט 1984 הוענק אות של"ג ל-32 בתי חולים ומוסדות רפואיים בארץ. טקס הענקת אות הלחימה נערך בבית החולים רמב"ם בחיפה אשר אירח את נציגי המוסדות הרפואיים של המדינה. בטקס צוין שמאוגוסט 1982 אושפזו ברמב"ם כ-5,500 חיילים מהם כ-20% שסבלו מפציעות-קרב.
ראו גם

רצועת הביטחון
הלחימה בדרום לבנון (1985–2000)
הערות שוליים

↑  אותות המערכה בצה"ל, באתר מתגייסים
| אותות ועיטורים ישראליים |
| --- | --- | --- |
| עיטורי צה"ל | עיטור הגבורה • עיטור העוז • עיטור המופת • ציון לשבח • אות הערכה מטעם הרמטכ"ל • אות מצטיין הרמטכ"ל • אות מצטיין הנשיא • מצטיין שר הביטחון • אותות הערכה והוקרה  של חיל האוויר |  |
| עיטורי המשטרה, השב"ס וכבאות והצלה | עיטור הגבורה • עיטור האומץ • עיטור המופת • עיטור השירות • עיטור ההתנדבות |  |
| אותות מערכה | מלחמת הקוממיות • מלחמת סיני • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה • מלחמת יום הכיפורים • מערכת שלום הגליל • המערכה ברצועת הביטחון • מלחמת לבנון השנייה • מערכת צוק איתן |  |
| אותות שירות | אות השומר • אות ניל"י • אות ההגנה • אות האצ"ל • אות הלח"י • עיטור אסורי שלטון המנדט  עיטור לוחמי המדינה • אות ההתנדבות • אות הלוחם בנאצים • אות המשמר |  |
| אחר | אות השירות המבצעי • פרס ביטחון ישראל • אות הוקרה מטעם האלוף • אות השירות בישראל • אות המעפיל • נס הקוממיות • אות קטמון (בוטל) |  |
| ראו גם | סיכות צה"ל • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אות מלחמת יום הכיפורים | אות מערכת שלום הגליל  5 ביוני 1982 - 29 בספטמבר 1982 | הבא: אות המערכה ברצועת הביטחון בלבנון |
אולגה פרידמן

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1998 (בת 26) קייב, אוקראינה 
 מדינה:  אוקראינה 
 מקום מגורים:  קייב 
 
אולגה פרידמן (באוקראינית: Ольга Олегівна Фрідман; נולדה ב-30 בספטמבר 1998) היא טניסאית אוקראינית-ישראלית, אלופת ישראל בטניס לשנת 2015. דורגה בשיאה 232 בעולם.
קריירה

אולגה פרידמן נולדה בקייב שבאוקראינה למשפחה יהודית. החלה לשחק טניס בגיל 5. בגיל 14 הייתה אלופת אירופה לגילאים שלה ומדורגת ראשונה בעולם. פרידמן, בעלת דרכון אוקראיני וישראלי גרה ומתאמנת בישראל, אך מייצגת את אוקראינה בסבב העולמי בטניס. פרידמן הביעה את רצונה לייצג את ישראל בגביע הפדרציה.
קריירה > 2015-2014

בדצמבר 2014 לקחה חלק בטורניר ITF לנוער שנערך בכפר המכביה, והפסידה בגמר בשלוש מערכות לטניסאית הרוסיה מרתה פגינה. באותו חודש השתתפה לראשונה באליפות ישראל בטניס, והודחה בשלב שמינית הגמר לאחר שהפסידה לעפרי לנקרי בשלוש מערכות.
בדצמבר 2015 זכתה באליפות ישראל בטניס, לאחר שניצחה בגמר ניצחה את יוליה גלושקו האלופה היוצאת והמדורגת הבכירה בישראל (2-6, 2-6).
קריירה > 2016

בינואר העפילה לגמר טורניר ITF בדייטונה ביץ' שבפלורידה, והפסידה לאון ג'אביור מתוניסיה בשלוש מערכות.
קריירה > 2017

בינואר השתתפה בשני טורנירים, ומאז לא שבה לשחק.
הערות שוליים

↑  אורן אהרוני, "שראפובה היהודיה" עושה עלייה, באתר ynet, 14 בנובמבר 2012
↑  שי אלון, ‏הפתעה: אולגה פרידמן אלופת ישראל בטניס, באתר ONE‏, 19 בדצמבר 2015
↑  אורן אהרוני, "שראפובה היהודייה" בדרך לייצג את ישראל, באתר ynet, 13 בדצמבר 2014
↑  אורן אהרוני, אליפות ישראל: גלושקו בחצי הגמר, סלע ברבע, באתר ynet, 16 בדצמבר 2014
↑  אורן אהרוני, הפתעה: אולגה פרידמן אלופת ישראל בטניס, באתר ynet, 19 בדצמבר 2015
↑  אורן אהרוני, דייטונה ביץ': אולגה פרידמן הפסידה בגמר, באתר ynet, 17 בינואר 2016
איגנץ וכסלמן

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1828 מיקולוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  17 בפברואר 1903 (בגיל 74) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני, בודפשט, הונגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 פרסים והוקרה:  מסדר כתר הברזל 
 
האביר איגנץ (יצחק) וכסלמן, (בהונגרית: Wechselman Ignác; מיקולוב, 22 בספטמבר 1828 – בודפשט, 17 בפברואר 1903) היה אדריכל ונדבן יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

איגנץ וכסלמן נולד במשפחה יהודית, למד בברלין ובווינה, שם הפך לידידו ולעוזרו של האדריכל לודוויג פרסטר. בשנת 1856 עבר לבודפשט, שם, כנציגו של פרסטר, פיקח על בניית בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני. לאחר מכן הוציא לפועל למעשה את רוב יצירותיו של האדריכל ההונגרי המפורסם מיקלוש איבל. כך בין עבודותיו: בניית גן הטירה, ארמון המכס, מבני האוניברסיטה הישנים וספריית האוניברסיטה וכו'. רוב המבנים המונומנטליים שהוקמו בבירת הונגריה בין השנים 1870 לבין 1890 תוכננו על ידו. גם עבודותיו העצמאיות כללו ארמונות, טחנות, מפעלים, כנסיות.
ביוגרפיה > תואר אצולה

ב-1886 קיבל את מסדר כתר הברזל הדרגה השלישית (שייסד נפוליאון באיטליה), וזמן קצר לאחר מכן העניק לו מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, תואר אצולה ההונגרית. ראייה הנחלשת אילצה את וכסלמן לפרוש מהחיים הפעילים ב-1890, ולאחר מכן הקדיש את זמנו לפעילות פילנתרופית בבודפשט.
ביוגרפיה > נדבנות

הוא הנציח את שמו בצוואתו, שבה תרם 1,400,000 כתרים למכון לעיוורים יהודים הקרוי על שמו, תוך קביעה שחציו יוקדש לילדים יהודים וחציו לילדים נוצרים שיתקבלו למכון. הוא גם הוריש בצוואתו שני מיליון כתרים עבור סיוע למורים ומורים יהודים ונוצרים נהנו כאחד בחלקים שווים. מכון וכסלמן לעיוורים עבר לכיכר בתלן ב-1926 משום שבגלל הפיחות במטבע ההונגרי אחרי מלחמת העולם הראשונה לא ניתן היה להחזיקו במתכונתו המקורית ואחרים לא דאגו לתוספת כספים ל"קרן האצילית". ארמון מכון וכסלמן המקורי שהקים, נמכר (היום: בית ספר יסודי לשיפור התנועה).
אשתו הייתה ז'ופיה נוישלוס (1914-1838). שניהם הובאו למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
לקריאה נוספת

איגנץ וקסלמן באנציקלופדיה היהודית
איגנץ וכסלמן בארכיון הווירטואלי של בלה לייטה
אורה ורד ג'מילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1934 (בת 90 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
אורה ורד ג'מילי (נולדה ב-1934) הייתה  מלכת היופי של ישראל לשנת 1952, מלכת היופי השלישית.
ביוגרפיה

ורד ג'מילי נולדה בתימן ועלתה לישראל במסגרת מבצע מרבד הקסמים. בגיל שמונה עשרה זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל והשתתפה בתחרות מיס תבל הראשונה (מיס תבל 1952). אחרי התחרות נסעה מחוץ לישראל, מטעם משלחת שחקרה את מצבם של יהודי תימן, חזרה לישראל ושירתה בצה"ל בחיל האוויר. אחרי השחרור עבדה כדיילת ב'אל על', ובמהלך חופשה בארצות הברית הכירה את ארווין גינזבורג, בן למשפחה יהודית עשירה מפלורידה. בשנת 1964 השניים נישאו, עברו להתגורר בפורט לודרדייל שבפלורידה, והביאו לעולם שני ילדים, היא הרבתה להתנדב בארגונים כמו ההסתדרות הציונית העולמית, אורט עולמי, ויצו ובארגונים יהודיים נוספים.
אולגה צינקר

אולגה צינקר היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה במשחה ל-50 מטר חזה ואלופת המכביה השש-עשרה (2001) במשחה ל-100 מטר חזה.
ביוגרפיה

צינקר התאמנה בקבוצת ירושלים רבתי בהדרכתם של דימה רבינסקי וברי אבנר. בהמדך היא למדה באוניברסיטת מערב וירג'יניה.
ביוגרפיה > 2000 > אלופה ושיאנית ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוגוסט 2000 זכתה צינקר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 33.65 שניות, שיפור לשיא הטרי בן ה-6 חודשים של מירב שיקלר (34.21 שניות). שיא זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי מונה ירון (33.62 שניות).
ביוגרפיה > 2001 > אלופת המכביה

בתחרות השחייה של המכביה השש-עשרה שנערכו ביולי 2001 זכתה צינקר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:17.70 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2001 זכתה צינקר במדלייתזה ב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 35.19 שניות.
ביוגרפיה > 2002

באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2002 זכתה צינקר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 35.32 שניות, אחרי מירב שיקלר (35.11 שניות) ולפני שרון בר סלע (35.80 שניות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.29 דקות, אחרי מירב שיקלר (1:16.62 דקות) וגילי צוקרמן מהפועל גוש זבולון (1:17.96 דקות).
הערות שוליים

↑  אליפות ישראל בשחייה ממשיכה להניב שיאים, באתר וואלה, 7 באוגוסט 2000
↑  מכביה, היום השני: אברבוך קפץ רק 5.60 מ', באתר ynet, 18 ביולי 2001
↑  אורי שטיפט, שיא אגודות להפועל ירושלים, באתר ONE, ‏8 באוגוסט 2002
↑  אורי שטיפט, שיא ישראלי למנזולה, באתר ONE, ‏9 באוגוסט 2002
אייר קומט

אייר קומט (באנגלית: Air Comet) הייתה חברת תעופה ספרדית שבסיסה שכן בנמל התעופה מדריד-בראחס. החברה הפעילה בעיקר קווים ממדריד למרכז אמריקה ודרום אמריקה.
תולדות החברה

החברה נוסדה בחודש דצמבר 1996 בשם אייר פלוס קומט והחלה את פעילותה בחודש מרץ 1997 כשהיא מפעילה טיסות שכר (צ'רטר) ממדריד ופלמה דה מיורקה ליעדים בדרום אמריקה.
בחודש ינואר 2007 שינתה החברה את אופן פעילותה והפכה לחברה המפעילה טיסות סדירות. באותו החודש קיבלה החברה כמה מהקווים שהופעלו על ידי אייר מדריד.
ב-21 בדצמבר 2009, פשטה החברה את הרגל ובית משפט בריטי קבע להחרים את המטוסים הנמצאים בבעלות החברה עקב חובות בסך 25 מיליון יורו לבנק גרמני.
צי המטוסים (נובמבר 2009)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| דגם | מספר מטוסים | תכולת מושבים (קונפיגורציה) | הערות |
| איירבוס A319 |  |  | עוד 12 בהזמנה |
| איירבוס A320 | 2 | 168 (12/156) | עוד 25 בהזמנה |
| איירבוס A321 |  |  | עוד 5 בהזמנה |
| איירבוס A330-200 | 4 | 286 (24/259) | עוד 13 בהזמנה |
| איירבוס A340-300 | 2 | 255 (30/28/227) |  |
| איירבוס A350 |  |  | עוד 10 בהזמנה |
| איירבוס A380 |  |  | עוד 4 בהזמנה |
אולגה קונדינה

אולגה קונדינה (נולדה ב-18 בספטמבר 1965) היא אמנית וציירת ישראלית.
ביוגרפיה

אולגה קונדינה נולדה בשנת 1965 בירוואן, ארמניה, שם הוריה נפגשו בשנות השישים, במסגרת שליחותם במכון לפיזיקה. במהלך השליחות הממושכת התחברו הוריה לאינטלקטואלים סובייטים ודיסידנטים ידועים, בראשם יורי אורלוב (אנ'). כעבור ארבעה חודשים נשלחה משפחתה חזרה למוסקבה. בבגרותה החלה לרכוש השכלה אמנותית רחבה, בין היתר לימודי אמנות בסטודיו של אבי הגל השני של האוונגרד הרוסי בשנות ה-50 -60, הצייר יורי זלוטניקוב שהיה למורה החשוב בחייה. בין השנים 1985–1990 למדה לתואר שני מהמכון המוסקבאי לעיצוב ואמנות גרפית. השתתפה בתערוכות של אמנים צעירים במוסקבה ובשנת 1989 הצטרפה כחברה באיגוד הלאומי של אמנים צעירים ברוסיה.
ב-1990 הגיעה לחופשה בישראל וכשפרצה מלחמת המפרץ שינתה את תוכניותיה והחליטה להישאר בארץ. בשבע השנים הראשונות התגוררה והציגה בירושלים ב-1997 עברה לראש פינה בה היא מתגוררת עד היום. מאז שרפת הענק ב-2005 בסטודיו בראש פינה שכילתה את כל ציוריה שאוחסנו בו, קונדינה מחזיקה שני סטודיואים בתל אביב וראש פינה וחולקת את זמנה ביניהן.
שנת 1992 קונדינה חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל והיא אחת ממייסדות קבוצת ברביזון החדש הכוללת חמש אמניות שכולן ילידות ברית המועצות לשעבר שעלו בשנות ה-90 לישראל. משנת 2015 מרצה לאמנות במכללה האקדמית תל חי. במהלך נסיעותיה בקו תל אביב-ראש פינה, קונדינה משקיפה על השינויים האורבניים ומתרגמת אותם לדף. קונדינה הציגה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות רבות בישראל וכן בארצות הברית, הולנד, ברלין וצרפת.
לאולגה ארבעה ילדים.