stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרד הבוקסרים
התפשטות המרד

המרידה התרכזה בצפון מזרח סין, לאחר שהמעצמות האירופאיות החלו לדרוש לעצמן שטחים, קווי רכבת ומכרות. הקיסרות הגרמנית, לדוגמה, הטילה מצור על הנמל בצ'ינגדאו בנובמבר 1897, לאחר ששני אזרחים שלה נהרגו בפרובינציית שאנדונג. בחודש שלאחר מכן השתלטו הרוסים על שטחים בבעלות סינית. צרפת ובריטניה השתלטו גם הן על שטחים בדרום המדינה בסמוך לטריטוריות שלהן בהונג קונג. בנוסף, נאסר על סין לשפוט נתינים של מעצמות המערב, כאשר במקביל מיסיונרים מערביים פועלים במרץ להמרת דתם של סינים - כאשר סיני שמתנצר מקבל את חסות הכנסייה והקונסוליה וגם אותו מערכת המשפט הסינית לא יכולה לשפוט. הדבר יצר חסות לפושעים לסוגיהם, והיווה מפלט לעושקים ומסוכסכים בסכסוכי ממון ושכנות ועוד. מציאות זו יצרה תסכול רב בקרב שכבות ההמונים והיוותה כח מניע לפרוץ המרד.
פעילותם של הבוקסרים החלה בצפון פרובינציית שאנדונג במרץ 1898 תחת הסיסמה: "לסלק את שושלת צ'ינג, להרוס את הזרים". הופעתה של התנועה הייתה כתגובה לחדירת המערביים למדינה והכישלון של החצר הקיסרית במימוש הצעדים ל"התחזקות עצמית" שנקבעו ברפורמת מאה הימים, רפורמה שהנהיג הקיסר גוואנגשו לשיפור השלטון והכלכלה הסיניים אשר נגנזה על ידי דודתו רבת הכוח של הקיסר – הקיסרית האלמנה צישי.
לאחר שהובסו על ידי חייליו הנאמנים של הקיסר באוקטובר 1899, זנחו הבוקסרים את שאיפותיהם האנטי-קיסריות והפנו את מלוא מאבקם אל המיסיונרים הנוצרים וקהילות המומרים שלהם, אשר נתפסו בעיניהם כסוכנים של הקולוניאליזם הזר. חצר הקיסרות, כעת בשליטתה המלאה של צישי, קיבלה בברכה את הפסקת ההסתה נגדה מצד הבוקסרים ואישרה צווי הגנה למורדים, כיוון שראתה בהם דרך לסלק את המעצמות מסין. בכך העלתה את חמתם של נציגי המדינות הזרות.
שיא המרד ודיכויו

הקונפליקט בין הבוקסרים למערב הגיע לשיאו כאשר ביוני 1900 ביצעו הבוקסרים מתקפה נועזת על ריכוזי אוכלוסייה מערבית בערים טיינג'ין ובייג'ינג. ב-20 ביוני נורה הדיפלומט הגרמני קלמנס פון קטלר, מה שהביא לפריצת עימותים גלויים בין המעצמות וסין. החצר הקיסרית הכריזה מלחמה משותפת עם הבוקסרים נגד מדינות המערב ואילו המעצמות מצידן החלו מרכיבות כוח להגנת נציגויותיהן בסין. על אף הכרזת המלחמה מצד החצר הקיסרית, מרבית מושלי המחוזות החשובים במזרח סין ובדרומה הגיעו להסכם על נייטרליות מול המעצמות. צבא המעצמות מנה לבסוף 45,000 חיילים מהאימפריה היפנית, מארצות הברית, מאוסטרו-הונגריה, מבריטניה, מצרפת, מאיטליה, מרוסיה וכן חיילים סינים אנטי-בוקסרים.
הצבא הרב-לאומי כבש את טיינג'ין ובייג'ינג ב-14 באוגוסט. הקיסרית צה שי, שלא קיבלה את התמיכה המצופה מצבאה, ברחה מבעוד מועד מבייג'ינג לשיאן. ב-7 בספטמבר 1901 נכפתה על החצר הקיסרית חתימה על "פרוטוקול הבוקסרים" המאשרת הוצאה להורג של עשרה פקידי ממשל שהיו קשורים לפריצת המרד, ותשלום 333 מיליון דולר אמריקני. סכום העתק ששולם על ידי הסינים, שימש בחלקו מאוחר יותר לתמיכה של בריטניה וארצות הברית בסטודנטים סינים ברחבי העולם ולהקמת אוניברסיטת צ'ינגחואה בבייג'ינג. כישלון בית המלוכה להגן על סין מפני המערב, הביא לצמיחתה של תנועה רפובליקנית במדינה, שכעבור עשור סילקה את המשפחה הקיסרית מהשלטון,  הדיחה את שושלת צ'ינג והביאה להקמת הרפובליקה הסינית. זכויות היתר למערביים בסין הופסקו לבסוף בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
המרד באמנות

הסרט "55 יום בפקינג" (ארצות הברית, 1963) מציג את מרד הבוקסרים.
ראו גם

מלחמת האופיום הראשונה
מלחמת האופיום השנייה
הערות שוליים

↑  מרד הבוקסרים, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285781705171  PLWABN: 9810552564305606  GND: 4132498-5  LCCN: sh85024100  NDL: 00562499  NKC: ph793339 
כוחות בוקסרים בטיינג'ין
בוקסר סיני
חיים דורון

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1928 בואנוס איירס
 פטירה:  14 בנובמבר 2017 (בגיל 89)
 לאום:  ישראלי
 תאריך עלייה:  1953
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת בואנוס איירס
 התמחות:  בריאות הציבור ומנהל רפואי
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  המנהל הרפואי המחוזי של קופת חולים כללית בנגב (1961–1968);  יו"ר האגף הרפואי במרכז קופ"ח ((1961–1976);  יו"ר מרכז קופ"ח (1976–1988)
חיים דורון (דרצ'ינסקי; 26 במרץ 1928 – 14 בנובמבר 2017) היה רופא ישראלי יליד ארגנטינה, שהשפיע במידה רבה על עיצוב מערכת הבריאות בישראל. דורון היה מומחה לבריאות הציבור ולמנהל רפואי, שפיתח את תחום רפואת המשפחה בישראל בתוככי מערכת הבריאות, במחקר ובאקדמיה. יו"ר מרכז קופת חולים כללית (1976–1988). פרופסור לרפואה קהילתית באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים

חיים רפאל דורון (דרצ'ינסקי) נולד ב-1928 בבואנוס איירס בירת ארגנטינה, בנם של חנה ומשה דרצ'ינסקי. סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בואנוס איירס. מנעוריו היה פעיל ציוני, וטרם עלייתו שימש כמזכיר הקונפדרציה של תנועות הנוער הציוניות בארגנטינה. הוא סבר כי עם קום המדינה, יש לעלות לישראל. בסוף 1952 הקים בבואנוס איירס ארגון למען עליית בעלי מקצוע לישראל. ובראשית שנת 1953 עלה לישראל עם רעייתו נעמי. עם עלייתו התיישב בגברעם ושימש כרופא ראשוני ביישובי הנגב ובבאר שבע.
בשנים 1960–1961 השתלם בבריאות הציבור באוניברסיטת לונדון. עם שובו ב-1961 היה למנהל הרפואי המחוזי של קופת חולים כללית בנגב. ב-1968 התמנה ליו"ר האגף הרפואי במרכז קופת חולים כללית. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1976, אז התמנה ליו"ר ההנהלה המרכזית של קופת חולים כללית בפועל (ומ-1977 – יו"ר), עד 1988.
דורון יזם ופיתח את תחייתה של רפואת המשפחה כמומחיות בישראל באמצעות קידום ההתמחות ברפואת המשפחה במערכת הבריאות כולה, במחקר ובאקדמיה.
כמנכ"ל קופת חולים כללית הרחיב את פריסת בתי החולים והמרפאות בצורה ניכרת תוך גיוס תורמים רבים. בין היתר הוביל את שיתוף הפעולה עם ארווינג שניידר, שבעקבותיו הוקם בית החולים לילדים הראשון בישראל. כמו״כ יזם את הקמתה של עמותת המועצה הציבורית למען המרכז הרפואי לילדים בישראל.
בראשית עבודתו בנגב, תוך מפגש עם המציאות הקשה של מחסור ברופאים בכפר ובריכוזי העלייה ההמונית, יזם וארגן תוכנית להבאת רופאים צעירים מארגנטינה לשירות בנגב. במסגרת תוכניתו זו הגיעו כ-250 רופאים, רובם לנגב ומקצתם לגליל. רובם המכריע של הרופאים הללו השתקע בישראל.
עמד בראש ועדה מטעם משרדי הבריאות והקליטה, שתכננה  את קליטתם של המוני הרופאים שהגיעו מברית המועצות לשעבר, בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים.
הלך לעולמו בכ"ו בחשוון התשע"ח ונקבר בבית העלמין הישן-נושן בבאר שבע, קרוב לקברי הוריו (משה וחנה דרצ'נסקי).
מחקר ואקדמיה

את פעילותו האקדמית קיים דורון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאוניברסיטת תל אביב. יחד עם פרופ' משה פריבס הקים את בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בהמשך הקים והיה למנהלו הראשון של בית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב. ב-1975 הועלה לדרגת פרופסור חבר לרפואה קהילתית באוניברסיטת תל אביב.
דורון היה מיוזמי ומקימי המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות (1993). הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון, אות הוקרה על מפעל חיים ממשרד הבריאות, ועמית כבוד של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
דורון הוציא מספר רב של פרסומים בנושא ארגון שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות. יחד עם פרופ' שפרה שוורץ חיבר את הספר "הרפואה בקהילה" (הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2004) וכן היה העורך ואחד מכותביו של הספר "מערכת הבריאות – לאן?" (הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2009).
בשנת 2014 פרסם יחד עם פרופ' שפרה שוורץ ופרופ' שלמה וינקר את הספר "רפואת המשפחה בישראל" מקורותיה, תולדותיה ומשמעותה (הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
משפחה

דורון נישא לנעמי לבית גוטמן. היה אב לשלושה: הרב ישעיהו, עמוס וחנה (הולנד), ולו נכדים ועשרות נינים.
לקריאה נוספת

'Doron, Haim,' in: Who's Who in Israel and in the Work for Israel Abroad, 1980, p. 88.
הערות שוליים

↑  ד"ר חיים דורון – יו"ר הוועדה הרפואית בקופ"ח, דבר, 14 ביולי 1968.
↑  מרכז קופ"ח יבחר היום בפרופ' דורון יו"ר בפועל, דבר, 20 באוקטובר 1976; קופת-חולים אישרה מינוי פרופ' דורון כיו"ר המרכז, דבר, 27 באפריל 1977.
1 2  בחור, איתי., הילדים של שניידר, מהדורה ראשונה, מסת"ב 978-965-7459-33-1
↑  משולם עד, ד"ר דורון קוטל אשליות, דבר, 29 בינואר 1965
↑  ההסתדרות מברכת ד"ר ח. דורון להיותו פרופסור, דבר, 17 בנובמבר 1975.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300955405171  BnF: cb146218954 (data)  ISNI: 0000 0000 7844 354X  LCCN: n97113507  NTA: 190090790  VIAF: 39630968   WorldCat (עם VIAF): 39630968
ברית המועצות במשחקים האולימפיים

ברית המועצות השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952). עוד קודם לכן, השתתפה האימפריה הרוסית ב-3 אולימפיאדות בין 1900 ל-1912, ואולם לאחר מהפכת אוקטובר וכינונה של ברית המועצות הקומוניסטית נעדרה ברית המועצות מהמשחקים, כאמור עד 1952. בהמשך נעדרה מהמשחקים עוד פעם אחת, כשהחרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בתגובה על החרם האמריקני על אולימפיאדת מוסקבה (1980). אולימפיאדת סיאול (1988) הייתה האחרונה בה השתתפה ברית המועצות, שכן ב-1991 התפרקה ל-15 מדינות נפרדות. באולימפיאדת ברצלונה (1992), שנערכה חודשים ספורים אחר כך, התחרו 12 מהמדינות במשלחת משותפת (Unified Team), תחת הדגל האולימפי. החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996) מתחרה כל מדינה בנפרד.
הספורטאים הסובייטים הגיעו להישגים גבוהים באולימפיאדות בהן השתתפו. בשש מבין התשע דורגה ברית המועצות במקום הראשון בטבלת המדליות, ובשלוש האחרות במקום השני. אף שהשתתפה רק ב-9 מתוך 27 אולימפיאדות שנערכו, מדורגת ברית המועצות במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, שנייה רק לארצות הברית, ובהפרש ניכר מבריטניה שבמקום השלישי. המדליות הושגו ב-23 ענפים שונים, אך הבולטים שבהם הם ההתעמלות (182 מדליות, מהן 72 מדליות זהב), האתלטיקה (193 מדליות, מהן 64 מדליות זהב) וההיאבקות (116 מדליות, מהן 62 מדליות זהב). בחמישה ענפים – היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, כדוריד וכדורעף, מדורגת ברית המועצות במקום הראשון בטבלת המדליות גם כיום, לאחר שנערכו 7 אולימפיאדות בלעדיה. באתלטיקה ובכדורסל היא מדורגת שנייה אחרי ארצות הברית, בקאנו/קיאק היא מדורגת במקום השני אחרי גרמניה, בקליעה היא מדורגת שלישית אחרי ארצות הברית וסין, בקרב חמש מודרני היא מדורגת שלישית אחרי הונגריה ושוודיה, בהתעמלות אמנותית ובסיף היא במקום הרביעי, ובאגרוף וכדורגל היא מדורגת במקום החמישי.
ברית המועצות השתתפה גם בתשע אולימפיאדות החורף שנערכו בין אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) לבין אולימפיאדת קלגרי (1988). גם במשחקים אלה הצטיינו הספורטאים הסובייטים. בשבע מהאולימפיאדות דורגה ברית המועצות במקום הראשון ובשתיים במקום השני. בטבלת המדליות של כל הזמנים מדורגת ברית המועצות במקום הרביעי. בעבר דורגה במקום הראשון, אך לאחר שהפסיקה להשתתף עברו אותה נורווגיה (ב-2002), ארצות הברית (ב-2006) וגרמניה (ב-2010). הענפים בהם התבלטה ברית המועצות במיוחד הם סקי למרחקים (68 מדליות מהן 25 מדליות זהב) והחלקה מהירה (60 מדליות מהן 24 מדליות זהב). בהוקי קרח מדורגת ברית המועצות במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי קנדה, בסקי למרחקים במקום השלישי, אחרי נורווגיה ושוודיה, גם בהחלקה אומנותית מדורגת ברית המועצות במקום השלישי, אחרי ארצות הברית ורוסיה, ובביאתלון היא מדורגת במקום הרביעי.
היריבות בין הנבחרות האולימפיות של ברית המועצות ושל ארצות הברית עמדה באופן קבוע במוקדן של האולימפיאדות, ושתי המעצמות המתחרות השקיעו רבות כדי להראות את עליונותן בזירה הספורטיבית.
אולימפיאדה אחת נערכה על אדמתה של ברית המועצות, אולימפיאדת מוסקבה ב-1980. בהתמודדות על האירוח הועדפה מוסקבה על פני לוס אנג'לס. עוד קודם לכן, הגישה מוסקבה את מועמדותה לאירוח המשחקים של 1976, אך דורגה במקום השני אחרי מונטריאול.
היסטוריה

בעשורים הראשונים לכינונה של ברית המועצות גינה המשטר הסובייטי את הספורט התחרותי בצורתו המקובלת במערב, ובפרט את האולימפיאדות, כ"עיסוק בורגני שנועד להסיח את דעת מעמד הפועלים מדיכויו ולהכין את ההמונים למלחמות אימפריאליסטיות" . כתוצאה מכך נמנעה ברית המועצות מחברות בוועד האולימפי ומהשתתפות באולימפיאדות. לאחר עלייתה של ברית המועצות למעמד של מעצמת-על בעקבות מלחמת העולם השנייה, החלו מנהיגיה לראות בספורט הבינלאומי זירה להוכחת יכולותיה. לאחר תקופה קצרה של פסיחה על שתי הסעיפים החליטה ברית המועצות להצטרף לוועד האולימפי הבינלאומי ולהשתתף באולימפיאדת הלסינקי, שנערכה ב-1952.
השתתפותה של ברית המועצות במשחקים הייתה בצלה של המלחמה הקרה, והושפעה ממנה. הדבר בא לידי ביטוי באופן הבולט ביותר בחרמות ההדדיים שארגנו היא וארצות הברית על האולימפיאדות שנערכו אחת אצל השנייה, אך גם באירועים נקודתיים יותר: משחק כדורמים אלים שנערך בצל דיכוי המרד ההונגרי וזכה לכינוי "משחק הדם במים", מחאה צנועה של מתעמלת צ'כוסלובקית מתומכי "האביב של פראג" על דוכן המדליות ואף שערוריית שיפוט במשחק כדורסל שהוכרעה בהתאם לחלוקה הפוליטית בין מזרח למערב. ברית המועצות, שראתה במשחקים הזדמנות להוכיח את עליונותה על המערב, לא היססה לתת לכמה מהספורטאים שייצגו אותה סמים ממריצים לשם שיפור הישגיהם.
היסטוריה > אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)

ב-8 במאי 1984 הודיעה ברית המועצות כי "נוכח הרגשות הלאומניים וההיסטריה האנטי-סובייטית בארצות הברית", לא יהיה מי שיערוב לביטחונם של ספורטאיה, ולכן אין בכוונתה להשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס. חרף הודעתה הרשמית של ברית המועצות, הסברה המקובלת היא כי מדובר בנקמה על החרם האמריקני על אולימפיאדת מוסקבה. לחרם הצטרפו 13 מדינות נוספות מהגוש המזרחי: אנגולה, אפגניסטן, אתיופיה, בולגריה, גרמניה המזרחית, הונגריה, וייטנאם, לאוס, מונגוליה, פולין, צ'כוסלובקיה, קוריאה הצפונית וקובה. רומניה התירה לספורטאיה להשתתף במשחקים, וכמוה גם יוגוסלביה, שזיקתה לברית המועצות הייתה חלשה יותר.
במקביל למשחקים האולימפיים, ארגנה ברית המועצות את "משחקי הידידות", בהם נטלו חלק ספורטאים מהמדינות שנעדרו מהאולימפיאדה.
אולימפיאדות החורף

ברית המועצות השתתפה בתשע אולימפיאדות החורף שנערכו בין 1956 ל-1988.
את מרבית המדליות צברו הסובייטים בסקי למרחקים, החלקה מהירה והחלקה אומנותית. נבחרת ההוקי קרח שברה את ההגמוניה הקנדית בענף עם הצטרפותה של ברית המועצות למשחקים, ויצרה הגמוניה משל עצמה, לאחר שזכתה ב-7 מדליות זהב ב-9 אולימפיאדות. בכל אולימפיאדות החורף בהן השתתפה דורגה ברית המועצות במקום הראשון בטבלת המדליות, למעט שתיים: אולימפיאדת גרנובל (1968), בה הקדימה אותה נורווגיה, ואולימפיאדת סרייבו (1984), בה הקדימה אותה גרמניה המזרחית.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956)

כבר במשחקים הראשונים בהם השתתפה, באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), דורגה במקום הראשון בטבלת המדליות, לאחר שספורטאיה זכו ב-16 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. הענף הבולט היה החלקה מהירה. יבגני גרישין ויורי מיכאילוב חלקו את מדליית הזהב במרוץ ל-1500 מטר, עם שיא עולם חדש (2:08.6 דקות). גרישין קבע גם שיא עולם ב-500 מטר (40.2 שניות), וסגנו היה רפאל גראץ'. בוריס שילקוב קבע שיא אולימפי ב-5000 מטר (7:48.7 דקות), ואולג גונצ'רנקו זכה במדליות ארד ב-5000 וב-10000 מטר. בסקי למרחקים, זכתה רביעיית השליחים הסובייטית במדליית הזהב במרוץ ל-10X4 ק"מ. שניים מחבריה זכו גם במדליות ארד אישיות, פבל קולצ'ין במרוצים ל-15 ול-30 ק"מ, ופיודור טרנטייב במרוץ ל-50 ק"מ. בהוקי קרח זכתה הנבחרת הסובייטית במדליית הזהב, וגולשת הסקי האלפיני יבגניה סידורובה זכתה במדליית ארד בסלאלום.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת סקוו ואלי (1960)

גם באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) דורגה ברית המועצות במקום הראשון, עם 21 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. 12 מהמדליות, בהן 6 מתוך 7 מדליות הזהב, הושגו בהחלקה מהירה. יבגני גרישין שוב זכה במדליות הזהב ב-500 וב-1500 מטר (את האחרונה חלק עם הנורווגי רואלד אס). ויקטור קוסיצ'קין זכה במדליית זהב ב-5000 מטר ובמדליית כסף ב-10000 מטר, רפאל גראץ' זכה במדליית ארד ב-500 מטר ובוריס סטנין זכה במדליית ארד ב-1500 מטר. אצל הנשים בלטה לידיה סקובליקובה, שזכתה במדליות זהב ב-1500 וב-3000 מטר. סגניתה במרוץ השני הייתה ולנטינה סטנינה. נטליה דונצ'נקו זכתה במדליית כסף ב-500 מטר וטמרה רילובה זכתה במדליית ארד ב-1000 מטר.
בסקי למרחקים, זכו נשים סובייטיות בשלושת המקומות הראשונים במירוץ ל-10 ק"מ: מריה גוסקובה בזהב, ליובוב קוזירבה בכסף ורדיה ירושינה בארד. שלושתן זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ. ניקולאי אניקין זכה בשתי מדליות ארד, במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ. שני ספורטאים נוספים זכו במדליות ארד, אלכסנדר פריבלוב בביאתלון וניקולאי גוסקוב בסקי נורדי משולב. נבחרת ההוקי קרח זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שדורגה בבית הגמר אחרי נבחרות 
ארצות הברית וקנדה.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת אינסברוק (1964)

הישגיה של ברית המועצות באולימפיאדת אינסברוק (1964) השתפרו עוד יותר, ל-25 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, והיא שוב דורגה במקום הראשון. לידיה סקובליקובה הייתה הספורטאית הבולטת במשלחת, לאחר שניצחה בכל ארבעת המרוצים בהחלקה מהירה. בשלושה מהם גם קבעה שיאים אולימפיים. אירינה יגורובה זכתה במדליות כסף במרוצים ל-500 ול-1000 מטר, ולנטינה סטנינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-3000 מטר, טטיאנה סידורובה זכתה במדליית ארד ב-500 מטר וברטה קולוקולצבה זכתה במדליית ארד ב-1500 מטר. אנץ אנצון זכה במדליית הזהב ב-1500 מטר, ויבגני גרישין, שאיבד את תואריו, חלק במדליית הכסף במירוץ ל-500 מטר עם ולדימיר אורלוב ועם הנורווגי אלב גייסטוואנג.
קלבדיה בויארסקיך זכתה בכל מדליות הזהב האפשריות בסקי למרחקים. יבדוקיה מבשילו זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ, והאלופה היוצאת במרוץ ל-10 ק"מ, מריה גוסקובה, זכתה במדליית ארד, ואלווטינה קולצ'ינה זכתה במדליית ארד במרוץ ל-5 ק"מ. אצל הגברים, זכה איגור וורונצ'יחין במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
הביאתלט ולדימיר מלנין זכה במדליית זהב, ואלכסנדר פריבלוב זכה במדליית כסף. צמד המחליקים האמנותיים לודמילה בלואוסובה ואולג פרוטופופוב זכה במדליית זהב, והחל ברצף זכיות סובייטי בתחרות זו, שנמשך עד פירוק ברית המועצות, ולאחר מכן נמשך על ידי מחליקים רוסיים, ונשבר רק באולימפיאדת ונקובר (2010). ניקולאי קיסליוב זכה במדליית כסף בסקי נורדי משולב, ונבחרת ההוקי קרח השיבה לעצמה את התואר האולימפי, לאחר שסיימה את הטורניר במאזן ניצחונות מושלם.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת גרנובל (1968)

באולימפיאדת גרנובל (1968) ירדו משמעותית הישגיה של ברית המועצות, ל-13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. לאחר 3 אולימפיאדות רצופות בהן הוליכה את טבלת המדליות, היא איבדה את הבכורה לנורווגיה ודורגה במקום השני.
בניגוד לעבר, לא היו ענפים דומיננטיים במיוחד, והמדליות התפזרו על פני שישה ענפים. נבחרת הביאתלון זכתה במדליית זהב במרוץ השליחים ל-7.5X4 ק"מ. שניים מחבריה זכו גם במדליות אישיות במירוץ ל-20 ק"מ: אלכסנדר טיכונוב במדליית כסף וולדימיר גונדרצב במדליית ארד. בהחלקה מהירה זכתה ליודמילה טיטובה במדליית זהב ב-500 מטר ובמדליית כסף ב-1000 מטר. לודמילה בלואוסובה ואולג פרוטופופוב שמרו על תוארם בהחלקה אמנותית, וסגניהם היו טטיאנה ז'וק ואלכסנדרה גורליק. קופץ הסקי ולדימיר בלוסוב זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה גבוהה, הראשונה בענף זה. במקצה הסקי למרחקים ל-5 ק"מ, זכתה גלינה קולקובה במדליית הכסף, ואלוונטינה קולצ'ינה במדליית ארד שנייה ברציפות. שתיהן זכו גם במדליית ארד במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ. ויאצ'סלב ודנין זכה במדליית כסף במקצה הגברים ל-50 ק"מ. נבחרת ההוקי קרח זכתה בפעם השנייה ברציפות בתואר האולימפי, על אף הפסד בודד לצ'כוסלובקיה. שחקן הנבחרת אנטולי פירסוב נבחר לפורוורד הטוב בטורניר.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת סאפורו (1972)

באולימפיאדת סאפורו (1972) שבה ותפסה ברית המועצות את הבכורה, עם 16 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
מחצית מהמדליות הושגו בסקי למרחקים. גלינה קולקובה זכתה בשני המרוצים ליחידות, ל-5 ול-10 ק"מ, וכן זכתה עם הנבחרת במדליית הזהב במרוץ השליחות ל-5X3 ק"מ. אלווטינה אוליונינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ. אצל הגברים בלט ויאצ'סלב ודנין, שזכה במדליות זהב במרוץ ל-30 ק"מ ובמרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ, ובמדליית ארד במרוץ ל-50 ק"מ. פיודור סימשב זכה במדליית כסף במרוץ ל-15 ק"מ.
גם הפעם תפסו שני זוגות מברית המועצות את המקומות הראשונים בהחלקה אומנותית. אירינה רודנינה ואלכסיי אולנוב זכו בזהב, וליודמילה סמירנובה ואנדריי סוראיקין זכו במדליית הכסף. סרגיי צ'טוורוחין זכה במדליית כסף בתחרות היחידים. בביאתלון, זכתה נבחרת השליחים במדליית הזהב, אך חבריה לא הצליחו לזכות במדליות במקצה היחידים. בהחלקה מהירה ל-500 מטר זכתה ורה קרסנובה במדליית הכסף, וליודמילה טיטובה איבדה את תוארה וזכתה בארד. במקצה המקביל לגברים, זכה ולרי מורטוב במדליית ארד.
נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית זהב שלישית ברציפות. ולרי חרלמוב היה למלך השערים של הטורניר, עם 16 שערים, ובשורות הנבחרת שיחקו כוכבים כאנטולי פירסוב, ויקטור קוזקין, ויטאלי דבידוב ואלכסנדר רגולין.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת אינסברוק (1976)

אולימפיאדת אינסברוק (1976) הייתה אולימפיאדת החורף המוצלחת ביותר של ברית המועצות, עם 27 מדליות, מהן 13 מדליות זהב. באותה העת היה זה גם הישג שיא של נבחרת כלשהי בכל אולימפיאדות החורף. נורווגיה השוותה את שיא 13 מדליות הזהב באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), וקנדה צברה 14 מדליות זהב באולימפיאדת ונקובר (2010).
בסקי למרחקים זכו הסובייטים ב-10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. נבחרת השליחות ל-5X4 ק"מ זכתה במדליית זהב, ושלוש מחברותיה זכו גם במדליות אישיות: ראיסה סמטנינה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית כסף במרוץ ל-5 ק"מ. גלינה קולקובה זכתה במדליית הארד במרוץ ל-10 ק"מ. היא גם סיימה שלישית גם במרוץ ל-5 ק"מ, אך נפסלה לאחר שהתברר כי השתמשה בספריי נגד גודש באף, המכיל אפדרין. הפדרציה הבינלאומית לסקי והוועד האולימפי הבינלאומי אפשרו, עם זאת, את השתתפותה ביתר התחרויות. במקומה, זכתה במדליית הארד נינה פיודורובה. במקצה הגברים ל-15 ק"מ זכה ניקולאי בז'וקוב במדליית הזהב, ויבגני בליאייב זכה במדליית הכסף. סרגיי סבלייב זכה במדליית הזהב במרוץ ל-30 ק"מ, ואיוואן גרנין זכה במדליית הארד. ארבעתם זכו גם במדליית הארד במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ.
בהחלקה מהירה זכו הסובייטים ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. טטיאנה אוורינה זכתה במדליות זהב במרוצים ל-1000 ו-3000 מטר, ובמדליות ארד במרוצים ל-500 ול-1500 מטר. גלינה סטפנסקאיה זכתה במדליית הזהב במרוץ ל-1500 מטר. יבגני קוליקוב ניצח במרוץ ל-500 מטר, וסגנו, ולרי מורטוב, זכה גם במדליית ארד במרוץ ל-1000 מטר. יורי קונדקוב זכה במדליית כסף במרוץ ל-1500 מטר.
אירינה רודנינה החליפה את בן זוגה בהחלקה האמנותית לזוגות, ויחד עם אלכסנדר זייצב זכתה במדליית זהב שנייה ברציפות. בריקוד על הקרח זכו שני זוגות סובייטים במקומות הראשונים: ליודמילה פחומובה ואלכסנדר גורשקוב בזהב, ואירינה מויסייבה ואנדריי מיננקוב בארד. ולדימיר קובלב זכה במדליית כסף ליחידים. בביאתלון זכה ניקולאי קרוגלוב במדליית הזהב, ואלכסנדר אליזרוב במדליית הארד. שניהם זכו גם במדליית הזהב במרוץ השליחים.
נבחרת ההוקי קרח זכתה בתואר האולימפי הרביעי ברציפות, לאחר שסיימה את משחקיה ללא הפסד. ארבעה שחקנים סובייטים דורגו בראש טבלת מבקיעי השערים, כאשר שלושה מהם, אלכסנדר מלצב, ולדימיר שדרין וויקטור שלימוב, הבקיעו 14 שערים כל אחד וחלקו בתואר מלך השערים של הטורניר.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980)

באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכו הספורטאים מברית המועצות ב-22 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ודורגו בראש טבלת המדליות בפעם השלישית ברציפות.
בסקי למרחקים זכו הסובייטים ב-7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. ניקולאי זימיאטוב זכה במדליות זהב במרוצים ל-30 ול-50 ק"מ. וסילי רוצ'ב היה סגנו במרוץ ל-30 ק"מ, ואלכסנדר זביאלוב זכה במדליית ארד במרוץ ל-50 ק"מ. שלושתם זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחים ל-10X4 ק"מ, מה שהפך את זימיאטוב לספורטאי הראשון שזוכה בשלוש מדליות זהב בסקי למרחקים באולימפיאדה בודדת.. ראיסה סמטנינה זכתה במדליית זהב במרוץ ל-5 ק"מ ובמדליית כסף עם נבחרת השליחות ל-5X4 ק"מ.
אלכסנדר טיכונוב זכה במדליית זהב רביעית ברציפות עם נבחרת השליחים בביאתלון. אנטולי אליאבייב זכה גם במדליית זהב במרוץ היחידים ל-20 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ הספרינט ל-10 ק"מ. אירינה רודנינה ואלכסנדר זייצב זכו במדליית זהב שנייה ברציפות בהחלקה אמנותית. עבור רודנינה הייתה זו מדליית זהב שלישית ברציפות. סגניהם היו אף הם מברית המועצות, מרינה צ'רקסובה וסרגיי שחראי. בריקוד על הקרח זכו נטליה ליניצ'וק וגנאדי קרפונוסוב במדליית הזהב, ואירינה מויסייבה ואנדריי מיננקוב זכו במדליית הארד.
נטליה פטרוסיובה קבעה שיא אולימפי בהחלקה מהירה ל-1000 מטר (1:24.10 דקות) וזכתה גם במדליית ארד במקצה ל-500 מטר. יבגני קוליקוב איבד את תוארו מאינסברוק וזכה במדליית כסף במרוץ הגברים ל-500 מטר, וולדימיר לובנוב זכה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר. לראשונה זכו ספורטאיות מברית המועצות במדליות אולימפיות בלוז': ורה זוזוליה זכתה במדליית זהב ואינגרידה אמנטובה זכתה במדליית ארד.
נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח נחשבה לנבחרת הטובה בטורניר, וההערכות היו כי תזכה בתואר האולימפי בפעם החמישית ברציפות. עם זאת, היא הפסידה במפתיע בבית הגמר לנבחרת ארצות הברית, שהורכבה בעיקר משחקני מכללות אלמונים ברובם, בתוצאה 3–4, במשחק שזכה לכינוי "נס על הקרח". בעקבות ההפסד סיימה ברית המועצות במקום השני בבית, וזכתה במדליית כסף.
אולימפיאדות החורף > אולימפיאדת סרייבו (1984)

באולימפיאדת סרייבו (1984) עלה מספר המדליות בהן זכתה ברית המועצות ל-25, אך מספר מדליות הזהב ירד ל-6, הנמוך ביותר מזה 16 שנים, ולראשונה מאז דורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית.
בהחלקה מהירה זכו הסובייטים ב-9 מדליות. איגור מלקוב זכה במדליית זהב במקצה ל-10000 מטר ובמדליית כסף במקצה ל-5000 מטר. סרגיי פוקיצ'ב זכה במדליית זהב ב-500 מטר. סרגיי חלבניקוב זכה בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-1000 ול-1500 מטר. באחרון זכה אולג בוז'ב במדליית ארד. נטליה פטרוסיובה זכתה במדליות ארד במרוצים ל-1000 ו-1500 מטר, ובמדליית ארד נוספת זכתה נטליה גלבובה, ב-500 מטר.
בסקי למרחקים, שמר ניקולאי זימיאטוב על תוארו במרוץ ל-30 ק"מ, וסגנו היה אלכסנדר זביאלוב. שניהם זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחים. ראיסה סמטנינה זכתה בשתי מדליות כסף במרוצים ל-10 ו-20 ק"מ. ההגמוניה הסובייטית בהחלקה אמנותית לזוגות נמשכה גם אחרי פרישתם של רודנינה וזייצב, ובתואר זכו הפעם ילנה ולובה ואולג וסילייב. צמד נוסף, לריסה סלזנבה ואולג מקרוב, זכה במדליית ארד. בריקוד על הקרח זכו נטליה בסטמינובה ואנדריי בוקין במדליית כסף, ומרינה קלימובה וסרגיי פונומרנקו זכו במדליית ארד. קירה איוואנובה זכתה במדליית ארד בתחרות היחידות.
נבחרת הביאתלון, גם ללא טיכונוב, זכתה במדליית זהב חמישית ברציפות, אך אף אחד מהביאתלטים לא זכה במדליה אישית. בלוז', זכה סרגיי דנילין במדליית כסף, וולרי דודין זכה במדליית ארד. במקצה הזוגות, זכו יבגני בלואוסוב ואלכסנדר בליאקוב במדליית כסף. גולשי המזחלות ולדימיר אלכסנדרוב וזינטיס אקמאניס זכו במדליית ארד, הראשונה בענף זה. נבחרת ההוקי קרח שבה וזכתה בתואר האולימפי, לאחר שסיימה את כל משחקיה ללא הפסד.