stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלי מהנא
קריירה שיפוטית

ב-29 במאי 2014 התפטר נשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית, פאריד עבדאללה אסעד ג'אלד מתפקידו. בעקבות כך התכנסה המועצה העליונה לצדק ב-1 ביוני 2014 ומינתה את המשנה לנשיא, השופט סמי צרצור, למממלא מקומו, ובמועצה פנתה לאבו מאזן בבקשה שיתחשב בחוק ויתן למועצה להמליץ על שיבוצו של הנשיא החדש. באותו יום מינה נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן את מהנא לנשיא בית המשפט, ללא היוועצות במועצה.
ביולי 2015 הוגשה עתירה לבית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית, נגד אבו מאזן, מהנא והמועצה העליונה לצדק, שביקשה להורות על פסלות מינויו של מהנא, מכיוון שנעשה ללא היוועצות עם המועצה העליונה לצדק ועל כן מנוגד לחוק.
בית המשפט דן בעתירה בהרכב בן שלושה שופטים, ובדצמבר 2015 הורה על בטלות מינויו של מהנא.
עקבות פסק הדין הגיש מהנא ב-19 בינואר 2016 בקשה לנשיא הרשות אבו מאזן ליציאה מוקדמת לגמלאות.
ביוני 2023 מינה אבו מאזן את מהנא לנשיא בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית.
הערות שוליים

1 2 3 4  חיים זנדברג, המאבק על עצמאות הרשות השופטת ברשות הפלסטינית, עמ' 13-16, באתר SSRN
פונטיאק טמפסט

| --- | --- |
פונטיאק טמפאסט, קופה שנת 1965
פונטיאק טמפאסט, קופה שנת 1965
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פונטיאק
 שנות ייצור:  1961–1970, 1987–1991
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 מרכב:  4 דלתות, 2 דלתות
 אורך:  5,200 מ"מ (דור שני), 4,658 מ"מ (דור שני)
 רוחב:  1,730 מ"מ (דור שלישי)
 גובה:  1,427 מ"מ (דור שלישי)
 משקל:  1,177 ק"ג (דור שלישי)
 בסיס גלגלים:  2,900 מ"מ (דור שני), 2,626 מ"מ (דור שלישי)
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע  8V צילינדרים, 3,200 סמ"ק, מנוע 8V צילינדרים, 5,300 סמ"ק, 6,400 סמ"ק, מנוע ביואיק 8V צילינדרים, 3,500 סמ"ק (דור ראשון) מנוע 6 צילינדרים, 3,500 סמ"ק, 3,800 סמ"ק, מנוע  6 צילינדרים,  5,300 סמ"ק, 6,400 סמ"ק, 6,600 סמ"ק, מנוע 4 צילינדרים,  2,200 סמ"ק מנוע 6V צילינדרים,  2,800 סמ"ק, 3,100 סמ"ק (מנוע "שברולט קורסיקה")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות, תמסורת ידנית - 4 מהירויות, תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות, תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות (דור ראשון, דור שני), תמסורת אוטומטית 3–4 מהירויות, תמסורת ידנית - 5 מהירויות (דור שלישי)
פונטיאק טמפסט, 1961 (דור ראשון)
פונטיאק טמפסט, קבריולה 1962 (דור ראשון)
פונטיאק טמפאסט דור שלישי (מנוע 2,800 סמ"ק)
פונטיאק טמפסט סטיישן, שנת 1961, דור ראשון
פונטיאק טמפסט (באנגלית: Pontiac Tempest) היא מכונית משפחתית גדולה בתצורות סדאן, הרדטופ, קופה קבריולה וסטיישן אשר יוצרה על ידי חברת פונטיאק האמריקאית מבית ג'נרל מוטורס, בין השנים 1961–1970 (דור ראשון ודור שני) ובין השנים 1987–1991 (דור שלישי).
דגם הדור הראשון של "פונטיאק טמפסט" התבסס על פלטפורמת פונטיאק "GM Y platform".
דגם הדור השני של "פונטיאק טמפסט" התבסס על פלטפורמת פונטיאק "GM A platform (1936)".
מכוניות הדור השלישי של "פונטיאק טמפסט" הוגדרו "קומפקטיות". הדגם התבסס על פלטפורמת "GM L platform", מסדרת "Pontiac Grand Am" והיה כמעט זהה לדגם ה"שברולט קורסיקה".
דורות

דור ראשון (1961–1963)
דור שני (1964–1970)
דור שלישי (1987–1991)
תצורות > דור ראשון

4 דלתות סדאן
4 דלתות סטיישן
2 דלתות קופה
2 דלתות קבריולה
תצורות > דור שני

4 דלתות הרדטופ
4 דלתות סדאן
4 דלתות סטיישן
2 דלתות קופה
2 דלתות הרדטופ
2 דלתות קבריולה
תצורות > דור שלישי

4 דלתות סדאן
תמונות

פונטיאק טמפסט דור שלישי
פונטיאק טמפסט דור שלישי
פונטיאק טמפסט שנת 1962, סדאן, 4 דלתות (דור ראשון)
פונטיאק טמפסט קופה
פונטיאק טמפסט
פונטיאק טמפסט קבריולה, שנת 1963 (דור ראשון) - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
פונטיאק טאמפסט קופה, שנת 1965 (דור שני) - מבט לתא הנהג
פונטיאק טמפסט קבריולה, שנת 1963 (דור ראשון)
פונטיאק טמפסט קבריולה, שנת 1963 (דור ראשון)
פונטיאק טמפסט, 2 דלתות, (דור שני)
פונטיאק טמפסט, 2 דלתות, (דור שני)
פונטיאק טמפסט
ראו גם

פונטיאק
ג'נרל מוטורס
פונטיאק קסטום טורפדו
פונטיאק 2+2
פונטיאק קסטום S
פונטיאק סאן-פייאר
פונטיאק סולטיס
פונטיאק ונטורה
פונטיאק לה מאנס
פונטיאק בונוויל
פדרו הראשון, קיסר ברזיל

פדרו הראשון, קיסר ברזיל (12 באוקטובר 1798 - 24 בספטמבר 1834) היה קיסר ברזיל הראשון בשנים 1822–1831 (תקופת האימפריה הברזילאית), וכן מלך פורטוגל תחת השם פדרו הרביעי בשנת 1826. צאצא לבית ברגנסה. נחשב על ידי הברזילאים ל"אבי האומה".
ביוגרפיה > ילדותו

פדרו הראשון נולד ב-12 באוקטובר 1798 בליסבון, והיה בנו השני של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו קרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. לאחר מות אחיו פרנסיסקו אנטוניו בשנת 1801, קיבל פדרו את התואר "נסיך ביירה".
ביוגרפיה > הבריחה לברזיל

עם כיבוש פורטוגל על ידי צבאות נפוליאון בשנת 1807 בעקבות סירובה להשתתף באמברגו על בריטניה, נמלט פדרו בן התשע עם שאר המשפחה המלכותית וכל הממשלה הפורטוגלית למושבה ברזיל, שם התיישבו בריו דה ז'ניירו.
עם איחודן של ברזיל ופורטוגל לממלכה אחת בשנת 1815 כחלק מהסכמי קונגרס וינה, חדלה ברזיל להיות מושבת כתר. סבתו של פדרו, המלכה מריה הראשונה, הייתה למלכת פורטוגל וקיסרית ברזיל. בנה ז'ואאו השישי, ששימש כעוצר הממלכה בגלל מחלת הנפש של אמו, החליף אותה בתפקיד עם מותה בשנת 1816. כך היה פדרו ליורש העצר של שתי הממלכות, שאוחדו.
בפורטוגל הצליחו בינתיים כוחות בריטיים להכניע את הכיבוש הצרפתי. משום שז'ואאו השישי לא מיהר לשוב לפורטוגל, שלט בה מפקד הצבא הבריטי ויליאם קאר ברספורד כדיקטטור צבאי. עם פרוץ המהפכה הליברלית בפורטוגל בשנת 1821, איבד ברספורד את שלטונו, והתקבלה חוקה ליברלית. הפרלמנט (הקורטס) דרש את חזרתו המיידית של המלך מברזיל.
בלב כבד החליט ז'ואאו השישי לעזוב את ברזיל ולשוב לארצו. גם אימו של פדרו, קרלוטה ז'ואקינה ואחיו הצעיר מיגל עזבו את ברזיל. לעומתם, נשאר פדרו בריו דה ז'ניירו ומונה על ידי אביו לעוצר בברזיל.
הקורטס (הפרלמנט) הפורטוגלי לא קיבל את ההסדר הזה, וביקש להחזיר את מעמדה של ברזיל כמושבה ולאלץ גם את יורש העצר לשוב לפורטוגל.
ביוגרפיה > ייסוד האימפריה של ברזיל

בתגובה לדרישת הקורטס, הכריז פדרו ב-7 בספטמבר 1822 על עצמאותה של ברזיל בקריאה הדרמטית "עצמאות או מוות" (Indepêndencia ou morte), אשר נכנסה להיסטוריה כזעקת איפירנגה. יורש העצר פדרו היה איפוא לפדרו הראשון, קיסר ברזיל.
יש עדויות לכך שצעד זה של פדרו היה מתואם עם אביו, מלך פורטוגל ז'ואאו השישי. ברחבי אמריקה הדרומית התפשטה באותה התקופה תנועה מהפכנית, שהביאה להכרזת העצמאות של המושבות הספרדיות והפיכתן לרפובליקות. מלך פורטוגל חשש, ובצדק, שאם יעלה בידי הקורטס להחזיר את ברזיל למעמד של מושבה, תפרוץ מהפכה בברזיל והיא תוכרז כרפובליקה. הכרזתו של פדרו הבטיחה שברזיל, המושבה הברזילאית הגדולה והעשירה ביותר, תישאר בשליטתו של בית ברגנסה. זו הייתה גם דרך נוחה להוציא את ברזיל מהשפעתו של הקורטס. בגלל האילוץ הדיפלומטי, לא יכול ז'ואאו השישי להכיר מיד בעצמאות קיסרות בנו, וההכרה ניתנה רק בשנת 1825. ז'ואאו השישי גם לא פגע במעמדו של פדרו, ולא שלל ממנו את מעמדו כיורש העצר של פורטוגל.
אלא שבשנת 1824 באה תגובת נגד למהפכה הליברלית בפורטוגל, שבה ניסו המלכה והנסיך מיגל הראשון לבטל את הישגי המהפכה ולהשיב את האבסולוטיזם. מכיוון שהמלך התנגד לצעדים אלה, החזיקו בו אשתו ובנו כבן ערובה הלכה למעשה. בעזרה של כוחות בריטיים, שהיו בעלי מעמד רב בפורטוגל מאז כיבוש נפוליאון את המדינה, הצליח להשיב את מושכות השלטון לידיו. מיגל נאלץ לצאת לגלות בווינה.
ביוגרפיה > המלכתו על פורטוגל והתפטרותו

ז'ואאו השישי מת בשנת 1826, ופדרו הומלך כמלך פורטוגל פדרו הרביעי. אלא שהוא סירב לעזוב את ברזיל ולשוב לפורטוגל, ואחותו איזבל מריה, נסיכת פורטוגל שלטה בממלכה כעוצרת. הממלכה, שחוקתה משנת 1821 בוטלה עוד בידי ז'ואאו השישי, קיבלה עתה מידי פדרו חוקה חדשה, שנודעה כ"צ'רטה" של שנת 1826. העוצרת איזבל מריה ומקורביה לא ראו בעין יפה את מתן החוקה וניסו למנוע את כניסתה לתוקף.
פדרו, שמלך עתה בשתי ממלכות, לא הצליח לאחד אותן, והניסיון למשול בשתיהן לא עלה יפה. בפורטוגל לא קיבלו בעין יפה מלך היושב בברזיל, ואילו בברזיל הושמעה ביקורת על התעסקותו של פדרו בבעיותיה של פורטוגל. לבסוף היה על פדרו לבחור בין ברזיל לפורטוגל, והוא בחר בראשונה. לאחר חודשיים בלבד כמלכה של פורטוגל ויתר על תוארו הזה במאי 1826.
לפני התפטרותו מן המלוכה הקפיד להסדיר את סוגיית יורשיו. בפורטוגל נועדה להחליפו בתו הבכורה מריה השנייה, ובברזיל, לאחר מותו, אחד מבניו. מכיוון שאחותו איזבל מריה לא עמדה בדרישות תפקיד העוצרות בפורטוגל, החליף אותה באחיו מיגל, שהיה כאמור בגלות בווינה, כעוצר הממלכה במקום בתו הקטינה. הוא תכנן שכאשר מריה תתבגר, ישא אותה מיגל לאישה, כך שיוכלו למלוך ביחד על פורטוגל, ושני הענפים היריבים של בית ברגנסה ישלימו זה עם זה.
בווינה אף נערכה חתונה שלא בנוכחות הצדדים. מריה, הקטינה, אשר הייתה עד אז בחצר אביה בריו דה ז'ניירו, נסעה לווינה, שם הייתה אמורה להשלים את חינוכה בחצר הקיסרית. מיגל, שנשבע בינתיים אמונים לאחיו פדרו ולאחייניתו מריה וכן לחוקת 1826, התייצב נגד משטרה המלוכני החוקתי של מריה השנייה וניסה לכפות משטר אבסולוטי. כתוצאה מכך פרצו בפורטוגל המלחמות הליברליות, בין תומכי מיגל לתומכי מריה. מששמע על כך פדרו, התפטר מתפקידו כמלך ברזיל, המליך את בנו בן ה-5 פדרו בברזיל, ובא לליסבון על מנת לסייע לבתו מריה בתפיסת השלטון.
ביוגרפיה > מלחמת שני האחים

מיגל הכריז על עצמו כמלך פורטוגל בשנת 1828, והוכר בידי ארצות הברית ומקסיקו. לעומתן, הותיקן, בריטניה, אוסטריה, צרפת ומדינות נוספות לא הכירו במלכותו של מיגל, אלא סברו שהמלך הוא פדרו.
פדרו הראשון נפטר בשנת 1834 כתוצאה ממחלת השחפת, והוא בן 36.
משפחתו

בשנת 1817 התחתן פדרו עם מריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
מריה השנייה, מלכת פורטוגל (1819–1853)
מיגל (1820)
ז'ואאו קרלוש (1821)
ז'נואריה, נסיכת ברזיל (1822–1901)
פאולה (1823–1833)
פרנסיסקה, נסיכת ברזיל (1824–1898)
פדרו השני, קיסר ברזיל (1825–1891)
בשנת 1829 התחתן פדרו עם אמלי מלוכטנברג, בתם של אז'ן דה בוארנה ואוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולד לו בת אחת:
מריה אמליה, נסיכת ברזיל (1831–1853)
בנוסף היו לפדרו ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
הערות שוליים

↑  ‏Secrets from the grave of Brazil's first emperor: Dom Pedro I and his two wives exhumed - בעיתון הדיילי מייל, 20/02/2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266448105171  PLWABN: 9810625312205606  BNC: 000385096  BNE: XX1023927  BnF: cb12173735c (data)  CANTIC: a11313651  CiNii: DA17908416  GND: 118983318  ISNI: 0000 0001 2138 7484  LCCN: n50008778  MusicBrainz: 9b5e4019-c524-4353-be77-bac6f0969a77  NKC: jo2018982673  NLA: 49784564  NTA: 07245668X  RERO: 02-A000128925  SELIBR: 248185  SUDOC: 059713453  TePapa: 67627  Trove: 1527038  ULAN: 500356648  VcBA: 495/193247  VIAF: 71432325   WorldCat (עם VIAF): 71432325 
הכתרתו של פדרו כקיסר ברזיל
אפוקליפסת זומבים

קבוצת שחקנים לבושים כזומבים לסרט
אפוקליפסת זומבים היא סוגה בדיונית שבה הציוויליזציה קורסת עקב נחילי זומבים עצומים. בדרך כלל הובילו להכחדת האנושות, למעט ניצולים בודדים או קבוצות קטנות.
בחלק מהמקרים, הסיבה שבגללה המתים מתחילים לתקוף אינה ידועה, מה שהופך את המצב אליו הגיעו לבלתי מוסבר. במקרים אחרים, ידוע כי טפיל או זיהום ספציפי הם הגורם, ובכך מציגים את האירועים בדומה למגפה. בחלק מהסיפורים יש כל המתים הופכים לזומבים, ללא קשר לסיבת המוות, בעוד שאחרים דורשים חשיפה לגורם הזיהום.
בכל אחד מהתרחישים, הדבר גורם להתפרצות להפוך למשבר הולך וגובר באופן בקצב אקספוננציאלי: "מגפת הזומבים" המתפשטת שוטפת את ארגוני אכיפת החוק, הצבא ושירותי הבריאות, מה שמוביל לפאניקה ולהתמוטטות של החברה האזרחית עד שנותרו רק כיסים מבודדים של ניצולים. שירותים בסיסיים כמו מים וחשמל מושבתים, או מזוהמים במקרה של אספקת מים, שירותי התקשורת קורסים, והממשלה הלאומית של המדינות המושפעות קורסת או מסתתרת. השורדים בדרך כלל מתחילים לחפש מזון, נשק ואספקה אחרת בעולם שמצטמצם לשממה עוינת ברובה. בדרך כלל ישנו 'אזור בטוח' המנוהל בידי ניצולים אחרים או הממשלה, שבו אנשים שאינם נגועים יכולים לחפש מקלט ולהתחיל עידן חדש.
סוגה > ספרות

יצירה מעוררת השראה מוקדמת של הסוגה הייתה הרומן אני האגדה של ריצ'רד מת'סון (1954), שהציג ניצול בודד בשם רוברט נוויל המנהל מלחמה נגד אוכלוסייה אנושית שהפכה לערפדים. הרומן עובד למספר סרטים, כולל האדם האחרון בכדור הארץ (1964), בכיכובו של וינסנט פרייס, ואיש האומגה (1971), בכיכובו של צ'רלטון הסטון. הגרסת הסרט משנת 2007, גם בשם אני האגדה בכיכובו של ויל סמית, מוצגת סביבה עכשווית יותר. ג'ורג' רומרו התחיל את הרעיון האפוקליפטי שלו עם ליל המתים החיים (1968) מאת מתסון, אך הוא החליף את הערפדים בזומבים.
סוגה > סאבטקסט

הנרטיב של אפוקליפסת זומבים הוא בעל קשרים חזקים למצב החברתי הסוער של ארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר נוצר הסרט ליל המתים החיים. יש הטוענים שזומבים מאפשרים לאנשים להתמודד עם החרדה שלהם מסוף העולם.
סוגה > מרכיבים בסיפור

ישנן מספר תמות נפוצות היוצרות אפוקליפסת זומבים:
המגעים הראשוניים עם זומבים הם טראומטיים ביותר, גורמים להלם, פאניקה, חוסר אמון ואולי הכחשה, ופוגעים ביכולתם של השורדים להתמודד עם מפגשים עוינים.
תגובת הרשויות לאיום איטית יותר מקצב הצמיחה שלו, מה שנותן למגפת הזומבים זמן להתרחב מעבר ליכולת לשלוט על האירוע. הדבר מביא לקריסת החברה. הזומבים לוקחים שליטה מלאה בעוד קבוצות קטנות של החיים חייבות להילחם על הישרדותן.
הסיפורים עוקבים בדרך כלל אחר קבוצה בודדת של ניצולים, שנקלעו באופן מהיר ופתאומי למשבר. הנרטיב מתקדם בדרך כלל מתחילת מגפת הזומבים, לאחר מכן הניסיונות הראשוניים לבקש את עזרת הרשויות, כישלונן של אותן רשויות, ועד להתמוטטות הקטסטרופלית הפתאומית של כל ארגון רחב היקף והניסיונות הבאים של הדמויות לשרוד. סיפורים אלה מתמקדים לעיתים קרובות באופן ישיר בדרך שבה הדמויות מגיבות לאסון קיצוני שכזה, וכיצד האישיות שלהן משתנה בעקבות הלחץ, ולעיתים קרובות פועלת על בסיס מניעים ראשוניים (פחד, שימור עצמי) ממה שהם היו מציגים בחיים רגילים.
בדרך כלל הזומבים במצבים אלה הם מהסוג האיטי, המעצבן והלא אינטליגנטי שהפך פופולרי לראשונה בסרט ליל המתים החיים משנת 1968. סרטי קולנוע שנוצרו בשנות ה-2000, לעומת זאת, הציגו זומבים זריזים, מרושעים, אינטליגנטים וחזקים יותר מהזומבי המסורתי.
שימושים > מחקר אקדמי

על פי ניתוח אפידמיולוגי של אוניברסיטת קרלטון ואוניברסיטת אוטווה משנת 2009, התפרצות מגפת זומבים, אפילו של אלה האיטיים מליל המתים החיים "צפויה להוביל לקריסת הציוויליזציה, אלא אם כן תטופל במהירות". בהתבסס על המודלים המתמטיים שלהם, המחברים הגיעו למסקנה שאסטרטגיות התקפיות היו הרבה יותר אמינות מאסטרטגיות הסגר, בשל סיכונים שונים שעלולים לסכן הסגר. הם גם גילו שגילוי תרופה רק ישאיר כמה בני אדם בחיים, מכיוון שזה לא יעזור להאט את קצב ההדבקה.
בנוסף נקבע כי התוצאה הסבירה ביותר לטווח הארוך של התפרצות כזו תהיה הכחדה המונית של בני אדם כתוצאה מכך שהאוכלוסייה העולמית נכנעת למגפה, נהרגה על ידי זומבים קיימים או חווה אירועים קטלניים אחרים. מסקנה זו נובעת מהנימוק של המחקר לפיו הסיכון האפידמיולוגי העיקרי של זומבים, מלבד קשיי הנטרול, הוא שאוכלוסייתם נתונה לצמיחה כמעט מתמדת: דורות של בני אדם שורדים ככל הנראה ישמרו על נטייה להאכיל אוכלוסיות זומבים, וכתוצאה מכך בעיקר גידול מתמשך של האוכלוסייה הנגועה, תופעה שתיפסק רק עם הדבקה או מוות של כל בני האדם ששרדו. החוקרים מסבירים ששיטות המודל שלהם עשויות להיות ישימות להפצת דעות פוליטיות או מחלות עם זיהום רדום.
המכון הזומבי למחקרים תאורטיים (ZITS) הוא תוכנית שלאוניברסיטת גלאזגו. ד"ר אוסטין העומד בראש המכון הוא דמות שנוצרה על ידי האוניברסיטה כדי להיות הפנים של ZITS. צוות ZITS מוקדש לשימוש במדע אמיתי כדי להסביר מה ניתן לצפות במקרה של אפוקליפסת זומבים אמיתית. רוב המחקרים שלהם משמשים כדי להפריך אמונות נפוצות לגבי אפוקליפסת הזומבים כפי שמוצגת בתרבות הפופולרית. הם פרסמו ספר אחד (Zombie Science 1Z) ומעבירים הרצאות פומביות בנושא.
שימושים > ממשל

ב-18 במאי 2011, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) פרסם מאמר בשם Preparedness 101: Zombie Apocalypse המספק עצות להתכונן לשרוד פלישת זומבים. המאמר אינו טוען שהתפרצות סבירה או קרובה, אך קובע: "נכון, אמרתי אפוקליפסת זומבים. אתה אולי צוחק עכשיו, אבל כשזה יקרה אתה תשמח שתקרא את זה...." ה-CDC ממשיך ומסכם התייחסויות תרבותיות לאפוקליפסת זומבים. הוא משתמש במאמר כדי להדגיש את החיוניות של שמירת מים, מזון, ציוד רפואי וצרכים אחרים כהכנה לכל האסונות הפוטנציאליים, בין אם הם הוריקנים, רעידות אדמה, סופות טורנדו, שיטפונות או המוני אל-מתים זוללים מוח.
במסמך הלא מסווג שכותרתו "CONOP 8888", קצינים מהפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית השתמשו בתרחיש אפוקליפסת זומבים כתבנית אימון למבצעים, מצבי חירום ואסונות, ככלי ללמד צוערים על המושגים הבסיסיים של תוכניות צבאיות והכנה לאסונות.
דוגמאות לסוגה > סרטים

ליל המתים החיים - 1968
28 יום אחרי - 2002 וסרט ההמשך 28 שבועות אחרי (2007)
סדרת הסרטים האויב שבפנים
פלאנט טרור - 2007
מפלצות קטנות - 2019
סלולרי - 2016
ברוכים הבאים לזומבילנד - 2009
מלחמת העולם Z - 2013
מת על המתים - 2004
רכבת לבוסאן - 2016
גאווה ודעה קדומה וזומבים - 2016
דוגמאות לסוגה > קומיקס

סדרת הקומיקס Deadworld מאת סטיוארט קר וראלף גריפית', שהחלה בשנת 1987.
סדרת הקומיקס "המתים המהלכים" מאת רוברט קירקמן, שהחלה ב-2003, מתארת את סיפורם של שורדים בעולם המוצף על ידי זומבים. הסדרה עובדה מאוחר יותר לסדרת טלוויזיה באותו שם.
דוגמאות לסוגה > ספרות

מלחמת הזומבים הגדולה (2006) מאת מקס ברוקס המפרט את מאמצי האנושות להביס אפוקליפסת זומבים עולמית.
הנערה עם כל המתנות (2014) מאת מייק קארי מתאר עולם 20 שנה לאחר התפשטות זיהום פטרייתי שהופך בני אדם ל"רעבים".
דוגמאות לסוגה > טלוויזיה

כולנו מתים (2022), תיכון מקומי מוצף על ידי זומבים.
קיץ שחור (2019)
למות על הסט (2008) כולל התפרצות זומבים בתוכנית הטלוויזיה האמיתית "האח הגדול בריטניה".
המתים המהלכים, המבוססת על סדרת הקומיקס באותו שם, והספינים שלה, אימת המתים המהלכים והמתים המהלכים: העולם שמעבר.
דוגמאות לסוגה > משחקי וידאו

Left 4 Dead - וההמשך שלו Left 4 Dead 2, משחק אימה שיתופי, יריות בגוף ראשון שבו פתוגן דמוי כלבת מדביק את האנושות
סדרת Resident Evil
סדרת State of Decay
The Last of Us - משחק הרפתקאות אקשן מגוף שלישי הידוע בעלילה המורכבת ובטבעו הספרותי. עובד גם לסדרת טלוויזיה באותו שם מבית HBO.
הערות שוליים

↑  ZRS Staff. "Romero Invented Flesh Eaters". Zombie Research Society. אורכב מ-המקור ב-15 בנובמבר 2011. נבדק ב-19 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cripps, Charlotte (1 בנובמבר 2006). "Preview: Max Brooks' Festival of The (Living) Dead! Barbican, London". The Independent. UK. ארכיון מ-7 במאי 2022. נבדק ב-19 בספטמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Todd Kenreck (17 בנובמבר 2008). "Surviving a zombie apocalypse: 'Left 4 Dead' writer talks about breathing life into zombie genre". Video game review. NBC News. נבדק ב-3 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brian Cronin (3 בדצמבר 2008). "John Seavey's Storytelling Engines: George Romero's "Dead" Films". Comic Book Resources. ארכיון מ-6 בדצמבר 2008. נבדק ב-4 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Josh Levin (24 במרץ 2004). "Dead Run". Slate. ארכיון מ-14 באוקטובר 2008. נבדק ב-4 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Zombie Institute for Theoretical Studies". 2011. ארכיון מ-5 בדצמבר 2011. נבדק ב-4 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Preparedness 101: Zombie Apocalypse". Bt.cdc.gov. 16 במאי 2011. ארכיון מ-8 בדצמבר 2017. נבדק ב-11 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pentagon document lays out battle plan against zombies
↑  CONOP 8888
↑  "Deadworld – Information about the comic series from Caliber Comics". Caliber Comics. אורכב מ-המקור ב-18 ביוני 2009. נבדק ב-27 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jeffrey Bloomer (12 ביוני 2009). "Zombie-Ridden Post-Apocalyptic Graphic Novel Gets Film Treatment". Paste. ארכיון מ-15 ביוני 2009. נבדק ב-20 ביוני 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Exclusive Interview: Max Brooks on World War Z". Eat My Brains!. 20 באוקטובר 2006. ארכיון מ-28 בספטמבר 2011. נבדק ב-26 באפריל 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Currie, Ron (5 בספטמבר 2008). "The End of the World as We Know it". Untitled Books. אורכב מ-המקור ב-20 בדצמבר 2008. נבדק ב-21 בספטמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SFX interview with Charlie Brooker". Sfx.co.uk. 22 באוקטובר 2008. ארכיון מ-3 בספטמבר 2009. נבדק ב-27 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Christopher T. Fong (2 בדצמבר 2008). "Playing Games: Left 4 Dead". Video game review, San Francisco Chronicle. ארכיון מ-6 בדצמבר 2008. נבדק ב-3 בדצמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
אקס-מן: טבח המוטאנטים

| --- | --- |

עטיפת האוגדן X-Men: Mutant Massacre
 מידע קומיקס
 יוצר:  כריס קלרמונט לואיז סימונסון וולטר סימונסון
 סוגה:  קומיקס
 תקופת פרסום מקורית:  אוקטובר 1986 – דצמבר 1986 (כ־62 ימים)
 סינדיקציה:  מארוול קומיקס
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפת המקור:  אנגלית 
 מספר החוברות:  13
 
טבח המוטאנטים (באנגלית: Mutant Massacre) הוא אירוע קרוס-אובר עיקרי ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס אקס-מן על ידי חברת מארוול קומיקס בין אוקטובר לדצמבר 1986 למשך 13 חוברות. את הסיפור כתבו כריס קלרמונט, וולטר ולואיז סימונסון ואיירו ג'ון רומיטה הבן, וולטר סימונסון וסאל בוסימה. בין קבוצות גיבורי-העל נכללים אקס-מן, אקס פקטור והמוטנטים החדשים, עם הופעות אורח של תור, דרדוויל וקבוצת פאוור פאק.
עלילה

בלוס אנג'לס, קבוצת המשוטטים המסתורית תוקפת מוטאנטית בשם טומי וחבר שלה, סוכן מטעם מועדון הלפייר. המשוטטים עושים זאת מתוך מטרה לעקוב אחריהם לניו יורק ומציאתה של קהילת מוטאנטים שחיה מתחת לפני הקרקע ואשר נקראת קבוצת המורלוקים. המשוטטים הורגים את טומי ומאות מהמורלוקים, עד שקבוצות האקס-מן ואקס פקטור מגיעות בנפרד להילחם בהם ולהציל את מעטי החפים מפשע ששרדו. קבוצות האקס סובלות נזקים חמורים - אנג'ל מאקס-פקטור נצלב בידי המשוטטים, בעוד קולוסוס, שאדוקאט ונייטקרולר מהאקס-מן נפצעים אנושות. הפגיעות בקרב חברי אקס-פקטור מעטות עקב הגעתם של קבוצת פאוור פאק ותור לעזרה, שמצילים את אנג'ל.
תור משתמש בכוחותיו כדי לטהר את מנהרות המורלוקים בעזרת אש, אולם הדבר יוצר בעיה מכיוון שהאקס-מן מאמינים שהאש שנוצרה נגרמה בידי המשוטטים וכי המוטנטים החדשים מתו בשריפה.
בינתיים, וולברין מציל את המורלוקים מידיו של סייברטות', חבר המשוטטים. לאחר הקרב, סייברטות' עוקב אחר וולברין לאחוזת אקסבייר. הוא משמיד את סרברו, המתקן לאיתור מוטאנטים, אך פסיילוק הטלפתית מתערבת ומונעת ממנו לפגוע במורלוקים נוספים. כאשר וולברין ושאר האקס-מן מגיעים, סייברטות' נופל מהצוק בניסיון לחמוק מהם, ונרדף בידי וולברין לתוך הנהר. בהמשך הקרב, פסיילוק מציצה למוחו של סייברטות' ומגלה מידע אודות קבוצת המשוטטים הרצחנית ומיסטר סיניסטר הזדוני שעומד בראשה.
השלכות

אנג'ל הוצמד לקיר בידי הנבלים הארפון ובלוקבאסטר, מה שגרם לנזק חמור לכנפיו, והיה צורך לקטוע אותן. בהמשך, אפוקליפס מחליף את כנפיו בכנפי מתכת, ואנג'ל הופך לאחד מפרשי אפוקליפס תחת הזהות ארכאנג'ל/מוות.
שאדוקאט נותרה כלואה במצבה המוטאנטי בשעה שהגנה על רוג מהתקפותיו של הארפון. הדבר הוביל להתנוונות מולקולרית שכמעט והרגה אותה אלמלא היא ניצלה בידי ריד ריצ'רדס ודוקטור דום.
קולוסוס נותר משותק בארבעת גפיו לתקופה קצרה לאחר שנפגע בכל חלקי גופו בידי ריפטייד. מגנטו השתמש בכוחות המגנטיות שלו כדי לתקן את הנזק שנגרם לצורתו המטאלית.
נייטקרולר, שכבר נפגע לאחר קרב עם זקיף הנמרוד, הוכה בידי ריפטייד שהשתמש במהירות גבוהה כדי לפצוע את חבר האקס-מן החלוש. כתוצאה מכך הוא נכנס לתרדמת.
מאורעות הטבח הורידו מערכם וממספרם של חברי המורלוקים. זה אפשר לחבר המורלוקים המרושע מאסק להשתלט על הקבוצה, שחזרה למנהרות התת-קרקעיות בעקבות אירועי "אינפרנו". תקופת מנהיגותו בקבוצה הייתה אכזרית, מאחר שהשתמש בכוחות שינוי הצורה שלו כדי לעוות את מראם של חברי הקבוצה שהיו תחת שלטונו. מעשה נפשע זה גרם לרבים מהם לאבד את עצמם לדעת.
וולברין גילה כי ג'ין גריי עדיין חיה לאחר שהריח את ניחוחה במנהרות התת-קרקעיות, אך שמר את המידע בסוד מיתר חברי האקס-מן.
אפוקליפס הציל את חברת המורלוקים מגפה מפני הארפון, ושיגר אותה לספינתו כדי להפוך אותה לחברת הפרשים שלו. היא מנעה התקפה של סייברטות' בכך שנגעה בו וגרמה לו לחלות. הארפון עמד להרוג אותה מרחוק, אך נעצר בידי אפוקליפס.
מתגלה מאוחר יותר כי גמביט נשכר בידי מיסטר סיניסטר כדי לאסוף את קבוצת המשוטטים. לאחר שקבוצת אקס-מן גילתה את דבר מעורבותו בטבח המוטאנטים, הם גירשו אותו מהקבוצה.
טבח המוטאנטים התרחש במקור כדי להסיר מההמשכיות של יקום מארוול מוטאנטים שהיו חופשיים לנוע ללא מעצורים, כמו המורלוקים. בהמשך התגלה כי בעקבות הגעתו של דארק ביסט כעשרים שנה לפני מאורעות הטבח, הוא יצר את המורלוקים באמצעות טכנולוגיה של מיסטר סיניסטר מהעתיד שלו.
ביבליוגרפיה

Uncanny X-Men #210
Uncanny X-Men #211
New Mutants #46
Uncanny X-Men #212
Uncanny X-Men #213
Uncanny X-Men #214
X-Factor #9
X-Factor #10
Thor #373
Power Pack #27
Thor #374
X-Factor #11
Daredevil #238