stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון אדייר
מושל קנטקי > המאבק במתן הסיוע הכספי לבעלי החובות

לואל ה. הריסון, אחד ההיסטוריונים המתמחים בקנטקי, טען כי האמצעי החשוב ביותר שיושם בממשלתו של אדייר למען הסדרת ההקלות לבעלי החובות הוא הקמת בנק הקהילה ב-1820. הבנק העניק הלוואות גבוהות לחייבים וחופש בהנפקת שטרות כסף. השטרות שהודפסו על ידי הבנק ירדו עד מהרה למתחת ערכם הנקוב, והנושים מאנו לקבל אותם. בניסיון לעורר אמון בהן החדשים הורה אדייר כי כל פקידי הממשל יקבלו את שכרם בשטרות שהונפקו על ידי בנק הקהילה.
הבנק השני של המדינה, בנק קנטקי, דבק בשיטות בנקאיות ישנות ושמרניות יותר. השטרות שהודפסו על ידו החזיקו מעמד הרבה יותר מאלו של בנק הקהילה, אך ההלוואות הפכו לזמינות פחות – דבר שעורר את חמתם של המחוקקים שתמכו במתן סיוע כספי לבעלי החובות. לכן, בדצמבר 1822 בוטלה אמנת הבנק. במסגרת מאבקו של אדייר למיגור תופעת ההימורים, הוא אישר כמה תקנות קפדניות חדשות בנושא, שמקשות על מוסדותיהם. המחוקקים אף הגדירו מספר מוצרים, דוגמת סוס, מחרשה, מעדר וגרזן כמוצרי צריכה בסיסית, ומנעו מכירה כפויה שלהם לצורכי פרנסה.
בית המשפט לערעורים של קנטקי שהיה בזמנו הערכאה העליונה בקנטקי, ביטל את החוק שציווה על השארה של שנתיים על החזרת מוצרים גנובים לבעליהם המקוריים, כיוון שהוא היה מנוגד לחוק התחייבות החוזים. במקביל פרסם בית המשפט העליון של ארצות הברית את הכרעתו בתיק "גרין נגד בידל". הוא קבע כי תביעות קרקע במחוז קנטקי שניתנו על ידי ממשלת וירג'יניה, כלומר לפני עצמאותה של המדינה, יקבלו עדיפות על פני אלו שניתנו מאוחר יותר. אדייר גינה החלטה במסר שכתב לבית המחוקקים ב-1823, ואף הזהיר אותם מפני התערבות ברמה הפדרלית והשיפוטית בענייני הפנים של קנטקי. תומכיו של אדייר דרשו לפטר את שלושת השופטים שישבו בבית המשפט לערעורים, כיוון שהוציאו פסק דין שאינו תואם את השקפותיו של אדייר להכרעת בית המשפט העליון של ארצות הברית. לבסוף, השופטים לא פוטרו היות שלא הושג רוב של שני שלישים בבית המחוקקים בסוגיה.
מושל קנטקי > המשך הקדנציה

אדייר הפציר במחוקקים להקים מערכת חינוכית ציבורית, שתשבור את המונופול של בתי הספר הפרטיים בקנטקי. האספה הקימה קרן השתלמות ייעודית, שקיבלה מחצית מהרווחים של בנק הקהילה. הקרן הייתה אמורה לממן מערכת חינוך כללית לכל מחוז באופן פרופורציונלי למספר תושביו. אולם במקום זאת, לקחו המחוקקים את כספיה כדי להסדיר את התשלומים של נושאים אחרים, דוגמת בנייה ושיפור התשתיות המקומיות.
סגנו של אדייר, ויליאם ט. בארי, וג'ון פופ, מזכיר המדינה בדימוס, עמדו בראש הוועדה, בת שישה אנשים, שכוננה את מתווה הבנייה של מערכת בתי הספר המשותפים בקנטקי. "דו"ח בארי", שהוצג בפני המחוקקים בדצמבר 1822, צבר אהדה גבוהה בקרב מדינאים ופוליטיקאים רבים, הכוללים את ג'ון אדמס, תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון. הוא נכתב על ידי אחד מששת חברי הוועדה, איימוס קנדל. באותו הדו"ח קבע קנדל כי קרן ההשתלמות איננה מסוגלת לממן לבדה את בניין מערכת בתי הספר הציבוריים. הוא המליץ כי יש לתת תמיכה כספית מהממשלה הפדרלית למחוזות שהקדישו חלק מכספי המיסים לבניין מערכת בתי ספר ציבורית. המחוקקים התעלמו במידה רבה מהדו"ח, ופעלו באופן שהסתמך על כספי הקרן. הדבר תואר על ידי ההיסטוריון תומאס ד. קלארק, אזרח קנטקי, כ"אחת הטעויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של תחום החינוך בארצות הברית.
בימיה האחרונים של כהונתו כמושל צידד אדייר בפשרת מיזורי, חוק שהסדיר את ההתייחסות החוקית לעבדות בטריטוריות המערביות, הטריטוריות שנוספו לארצות הברית ברכישת לואיזיאנה, ביניהם קנטקי. תמיכתו הייתה גורם מפתח בהעברת החוק באספה הכללית של קנטקי. הוא אף ניסה לקדם רפורמות חדשות בטיפול בפסיכופתיים. בנוסף, שיפר את תוואי התחבורה בסמוך לנהר אוהיו.
ערוב ימיו ומותו

כיוון שחוקת קנטקי הגבילה את כהונתו של המושל לקדנציה אחת בלבד, אדייר פרש מחייו הפוליטיים עם בחירת המושל החדש, ג'וזף דשה. הוא עבר לחוותו במחוז מרסר. בחלוף כמה שבועות הוא החל להתלונן בפני המחוקקים על תהליך אינפלציה המתמשך במדינה, שהוריד את שווי שטרות בנק הקהילה, ועתר לבית המחוקקים בבקשה לטפל בבעיה הכלכלית. תרומתו האחרונה של אדייר לעולם הפוליטי הייתה בחירתו לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנת 1831. בתקופת ההשבעה של הקונגרס ה-22 היה חבר בוועדה לענייני צבא וביטחון. במהלך הקדנציה שלו הוא נשא נאום אחד בלבד, בהקשר לדיון על חיל הפרשים הפדרלי, מול בית המחוקקים. כלי התקשורת במדינה טענו כי מדובר היה בנאום "נייטרלי", שנראה כמו "התנערות פוליטית" מזהותו הדמוקרטית של אדייר. הוא לא התמודד לקדנציה נוספת בשנת 1833, ועזב את החיים הציבוריים לתמיד.
הוא נפטר בביתו בהרודסבורג ב-19 במאי 1840. גופתו נטמנה בשטח אחוזתו, וייט הול. בשנת 1872 שרידיו הועברו לבית הקברות בפרנקפורט, בירת המדינה. על שמו הוקמו שלושה מחוזות במיזורי, קנטקי ואיווה, ושתי ערים בקנטקי ואיווה.
לקריאה נוספת

Harrison, Lowell H., The Kentucky Encyclopedia, The University Press of Kentucky, 1992. (באנגלית)
Smith, Zachary F. (1904). The Battle of New Orleans, including the previous engagements between the Americans and the British, the Indians, and the Spanish which led to the final conflict on the 8th of January, 1815. John P. Morton & Company.
Fredricksen, John, American Military Leaders: From Colonial Times to the Present, ABC-CLIO, 1999. (באנגלית)
Scoggins, Michael C., The Day It Rained Militia: Huck's Defeat and the Revolution in the South Carolina Backcountry, May–July 1780, The History Press, 2005. (באנגלית)
Hall, Michael R, Encyclopedia of the War Of 1812: A Political, Social, and Military History, ABC-CLIO, 2012. (באנגלית)
Bussey, Charles J. (2004). "John Adair".  In Lowell Hayes Harrison (ed.). Kentucky's Governors. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2326-7.
Collins, Lewis, Historical Sketches of Kentucky: Embracing Its History, Antiquities, and Natural Curiosities, Geographical, Statistical, and Geological Descriptions with Anecdotes of Pioneer Life, and More Than One Hundred Biographical Sketches of Distinguished Pioneers, Soldiers, Statesmen, Jurists, Lawyers, Divines, Etc, 1848. (באנגלית)
Harrison, Lowell H.; James C. Klotter, A New History of Kentucky, The University Press of Kentucky, 1997. (באנגלית)
Trowbridge, John M. (2010). "Kentucky's Military Governors". Kentucky National Guard History e-Museum. Kentucky National Guard.
Gillig, John S. (באפריל 1984). "In the Pursuit of Truth and Honor: The Controversy Between Andrew Jackson and John Adair in 1817". Filson Club History Quarterly. 58 (2). {{cite journal}}:  (עזרה)
Doutrich, Paul E., III (בינואר 1982). "A Pivotal Decision: The 1824 Gubernatorial Election in Kentucky". Filson Club History Quarterly. 56 (1). {{cite journal}}:  (עזרה)
ביאורים

↑  בספרו של ההיסטוריון זכריה פרדריק סמית', מוצג הסבר מפורט על ההזמנה לדו-קרב. סמית' טען כי זה סופר לו על ידי בן דודו של אדייר.
אברהם טל (שופט)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1949 (בן 76 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 תקופת כהונה:  1976–הווה (כ־49 שנים) 
 תקופת הפעילות:  1976–2019 (כ־43 שנים)
 תפקידים בולטים:  נשיא בית המשפט המחוזי מרכז  סגן נשיא בית המשפט המחוזי במחוז המרכז  שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו  שופט בית משפט השלום ברמלה
 
אברהם טל (נולד ב-1949) הוא משפטן ישראלי שכיהן עד שנת 2019 כנשיא בית המשפט המחוזי מרכז השוכן בלוד.
ביוגרפיה

אברהם טל נולד בשנת 1949 בישראל. ב-1967 סיים טל את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון "אהל שם" ברמת גן. בין השנים 1974–1976 עבד כאזרח עובד צה"ל. ב-1975 סיים את לימודיו הגבוהים במשפטים בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1974–1976 התמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו ובפרקליטות מחוז תל אביב. בשנת 1976 הוסמך טל כעורך דין. בשנים 1990-1976 עבד כפרקליט בפרקליטות מחוז תל אביב (פלילי). בשנת 1979 סיים לימודי מוסמך אוניברסיטה במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בחודש יולי 1990 מונה לכהונת שופט בית משפט השלום ברמלה. בינואר 1994 מונה לסגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב. בספטמבר 2000 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו. בינואר 2008 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז. באפריל 2014 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי מרכז בלוד כמחליפה של הילה גרסטל, שעזבה את תפקידה כשופטת לאחר שנבחרה לנציבת הביקורת על הפרקליטות.
ב-2 ביוני 2019 פרש לגמלאות.
בנובמבר 2020 מונה לשופט עמית בבית המשפט המחוזי מרכז.
הערות שוליים

1 2  אברהם טל, באתר הרשות השופטת
↑  זוהר שחר לוי, השופט אברהם טל מונה לנשיא בית המשפט המחוזי-מרכז, באתר כלכליסט, 26 במרץ 2014
יהדות גאלאץ

יהודים רומנים בגאלאץ, בנובמבר 1879
תמונה קבוצתית של משפחה יהודית בעיר גאלאץ בין שתי מלחמות העולם
בגאלאץ, עיר הנמל הגדולה והחשובה ביותר על הדנובה, ישבו יהודים מזה דורות רבים. על פי ההיסטוריון יוסף ברוצ'ינר, מי שהיה נשיא הקהילה היהודית של גאלאץ בשנים 1875 - 1898, היהודים הגיעו לגדות הדנובה בתקופת הכוזרים, במאה ה-8. מצבות יהודיות מהשנים 1590 - 1595 משמשות עדות ליישוב היהודים בגאלאץ במאה ה-16. יהדות גאלאץ ידעה ימים טובים וימים רעים, היא סבלה יחד עם יתר תושבי העיר את כיבושי העיר על ידי צבאות שונים, את המגפות ואת ההצפות של הדנובה ויובליה. יהדות גאלאץ סבלה מרדיפות דתיות מצד תושבי גאלאץ הרומנים ובמיוחד מצד היוונים המקומיים, שהיו גם מתחרים מסחריים, והימאיים היוונים. למרות הרדיפות ידעו היהודים להתגבר ולשגשג יותר משכניהם ומקרבם יצאו אנשי רוח ותעשיינים בולטים בקנה מידה ארצי.
לאחר רדיפות תקופה השואה ברומניה והצקות המשטר הקומוניסטי, שבא לאחר מכן, כמעט כל יהודי גאלאץ עזבו אותה ומרביתם עלו לישראל.
תולדות יהדות גאלאץ > אזכורים ראשונים

במחצית הראשונה של המאה ה-15, בתקופתם של אלכסנדרו הטוב ושל שטפן הגדול היו היהודים הסוחרים העיקריים בנמל היחיד של נסיכות מולדובה ושמרו על הקשר עם האימפריה העות'מאנית. יהודים מגאלאץ השתתפו בקרבות לצד צבאו של מיכאי האמיץ, אולם, מאוחר יותר, שינה האחרון את יחסו ופגע קשה ביהודים.
גאלאץ, עיר נמל, ששכנה בדרום נסיכות מולדובה, על הגדה השמאלית של הדנובה, נקראה במאה ה-13 "האליצ'יול-מיק" והייתה חלק מנסיכות ברלאד. בגאלאץ נמצאו קברים יהודים מתוארכים לשנים 1590, 1595. בבית הקברות היהודי השני של גאלאץ יש אבן משנת 1629 ובשלישי אבן משנת 1774.
שטפאן טומשה השני (Ștefan Tomșa), השליט המולדבי ברבע הראשון של המאה ה-17, הזמין את יהודי למברג לבוא ולהתיישב בנסיכות מולדובה והם נענו להצעה ובמשך תקופה ארוכה הסחר הבינלאומי, שנערך דרך גאלאץ, נשלט על ידי היהודים, שנעזרו בקרובי משפחתם בלמברג ובאימפריה העות'מאנית.
רבי שמחה מזלוצ'יץ, שעבר דרך גאלאץ ב-1764, טען ש"היהודים החיים בגאלאץ הם יראים, עשירים ונדיבים". לדברי Andreew A. Bonar, Robert Mc Kheyne (Cheyne), שני מיסיונרים סקוטיים, שהגיעו לארצות הרומניות כדי לנצר את היהודים, היו בגאלאץ, בשנת 1839, כ-500 בני האמונה היהודית, שלבשו בגדים פולניים.
דמוגרפיה יהודית בגאלאץ

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| השנים | מספר היהודים בגאלאץ | אחוז מתוך האוכלוסייה |  |
| 1803 | 72 משלמי מיסים |  |  |
| 1841 | כ-7,000 |  |  |
| 1890 | 13,066 | 22.1 |  |
| 1894 | כ-14,500 |  |  |
| 1899 | 13,992 | 21.3 |  |
| 1910 | כ-12,000 | 22 |  |
| 1924 | 11,461 | 16 |  |
| 1930 | 19,912 | 20 |  |
| 1941 | 13,511 | 14.1 |  |
| 1942 | 12,946 | 16 |  |
| 1947 | 13,000 |  |  |
| 1950 | כ-9,000 |  |  |
| 2005 | 252 |  |  |
יהודי גאלאץ היו אשכנזים, אך היו בקרבם גם מעט יהודים ספרדים, שכונו "ספניולים".
תרומת היהודים לפיתוח העיר

ליהודי גאלאץ הייתה תרומה גדולה לפיתוח העיר, המסחר והתעשייה. ב-1760 היו בגאלאץ בתי המלאכה לתיקון כלי שיט של האחים מנדל, בית החרושת לסבון של קונצלמן, בית החרושת לסבון ונרות של באבאט ובית החרושת למשחת נעליים "אלבינה". ב-1844 נפתח בית חרושת לשימורי בשר, שייסד יהודי אוסטרו-הונגרי בעל אזרחות בריטית בשם סמואל גולדנר. זה היה מפעל גדול מאוד, שסיפק את הצרכים של הצי המלכותי הבריטי. היהודים גם החזיקו מחסני דגן ועץ, ששווקו לכל העולם דרך נמל גאלאץ. אוסקר גלדרן ומיליק הקימו ב-27 בפברואר 1888, בגאלאץ, בית חרושת ראשון לחוטי מתכת ומסמרים, שהתפתח וב-1912 העסיק מאתיים עובדים.
פגיעות ביהודים

ביום הראשון של חג הפסחא, ב-1797, בעקבות ריב שפרץ בין שלושה יוונים ששחקו עם יהודי, היוונים שישבו בגאלאץ ערכו פרעות ביהודים, הכו אותם, שדדו את בתיהם, הרגו 4 יהודים והטילו אחרים לתוך הדנובה ושרפו את בית הכנסת על ספרי הקודש שבו. כומר רומני בשם איגנאט נתן מחסה בכנסייה שלו ל-70 יהודים, דאג למזונם והגן עליהם מזעם היוונים.
למנהג שרפתו של יהודה לא היו שורשים קדומים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה והובא אליהן על ידי מלחים יוונים במהלך המאה ה-19. המלחים היוונים הפיצו את המנהג בנמלי הדנובה ובעיקר בגאלאץ, הנמל העיקרי על הדנובה, שם הייתה גם קהילה יוונית גדולה, שחבריה התחרו בסוחרים היהודים המקומיים. ספינות יווניות רבות נהגו לעגון בגאלאץ ובשנת 1839 שני מיסיונרים סקוטים שעברו במקום ציינו שהמנהג נמשך למרות ששלטונות נסיכות מולדובה אסרו אותו בשנה הקודמת. באביב שנת 1840, כשהרוחות בגאלאץ להטו בהשפעת עלילת דמשק, השלטונות בגאלאץ הוציאו לרחוב את המשטרה והצבא, כדי להפסיק את הבערת הבובה, מחשש שזה עלול להתפתח לפרעות ביהדות גאלאץ.
במאה ה-19, בערי נסיכות מולדובה, יאשי, בקאו, גאלאץ, רומאן ומקומות נוספים היו עלילות דם נגד היהודים, עלילות עם תוצאות קשות. המקרה של פרעות פסח 1859 בגאלאץ אופייני למדי. בגאלאץ, בחג הפסחא של שנת 1859 היו פרעות אלימות בהן יהודים נהרגו ונפצעו, בתי כנסת נהרסו, גלילי תורה נשרפו, בתים וחנויות נבזזו ונהרסו והשלטונות בתגובה עצרו את היהודים. האירוע התחיל ביום 12 באפריל 1859 עם האשמה שהיהודים הוציאו דם מידו של ילד נוצרי ולמחרת בלילה נעצרו 15 יהודים. ב-14 באפריל, בשעת התפילה, אלפי נוצרים התנפלו על בית הכנסת והכו ביהודים. 50 ספרי תורה, ספרים קישוטים ותשמישי דת שונים הועלו באש ואת הרהיטים השונים נפצו. כל בתי היהודים נבזזו והיהודים, גברים נשים וילדים, הוכו עד זוב דם. פניות לקונסולים הזרים לא עזרו. הברון רוטשילד התערב וביקש את הגנתו של אלכסנדרו יואן קוזה ולאחר מכן שוחררו העצורים ללא משפט. כעבור כמה שנים, ב-21 בספטמבר 1868, פרצה שוב עלילת דם בגלל ילד נוצרי שנחתך בעת שגזר ממחטות עבור יהודי. השמועה גרמה לפרעות בהן נהרסו 4 בתי כנסת ונפצע 90 איש. בין לבין, בשנת 1867, במסגרת המבצע לגירוש ה"משוטטים" (יהודים שלא יכלו להוכיח מקום עבודה) הוטבעו לתוך הדנובה מספר יהודים שהשלטונות העות'מאניים סירבו לקבל אותם. פרשה זו הגיעה לעיתונות הצרפתית.
בשנת 1932 היו בעיר התפרצויות אנטישמיות אלימות, כולל הכאות והרס בתי עסק, לרגל קיומו בעיר של קונגרס ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בהנהגתו של אלכסנדרו קונסטנטין קוזה.
פגיעות ביהודים > תקופת השואה

ב-30 ביוני 1940, בתקופת ההינתקות מבסרביה, חיילים רומנים ערכו טבח ביהודים שהיו במעבר בגאלאץ, בדרך לבסרביה והרגו כ-400. התירוץ לטבח גאלאץ היה שהם לא נשמעו להוראות החיילים או ברחו ממשמרת. הנרצחים היו מבני יהדות בסרביה שהושמדה כמעט כליל כעבור זמן קצר.
בסוף יוני 1941, באולם של בית קולנוע מקומי, נכלאו כ-3,700 גברים יהודים בגילאים מ-18 עד 60. הכליאה הוצגה כמצב זמני עד שהחזית תתרחק מגאלאץ. לאחר שלושה ימים הועברו היהודים לכפר פילשט, במרחק 4 קילומטרים מגאלאץ. לאחר שמועה על כך שיהודי הרג איש צבא גרמני, הובאו למחנה גם צעירים יהודים בגילאי 15 עד 18 ואפילו מתחת ל-15. יהודים מעל גיל 60 חויבו להתייצב פעמיים ביום במשטרה.
ב-1943 אנשי צבא גרמנים פירקו עשרות מפעלים של יהודים בגאלאץ, העמיסו אותם על רכבות ושלחו אותם מערבה.
הנהגת הקהילה

לקהילה הייתה הנהגה רוחנית, דתית וארגונית. בראש הקהילה היהודית של גאלאץ עמדו במהלך הזמן האישים הבאים: מרקו טל (Marcu Thal), יוסף פלכס (Iosef Flachs), יוסף ברוצ'ינר, סולומון שוורץ (Solomon Schwartz), י. ליבוביץ' (I. Leibovici),מקס ראוך (Max Rauch), דוקטור ס. פלדמן (S. Feldman), פינקוס הרמן (Pincus Herman), ב. גוטסמן (B. Gottesmann), דוקטור י. ביזמצ'ר (I. Bizamcer), מישו הרשקוביץ' (Mişu Herşcovici), ברבו בויאנג'יו (Barbu Boiangiu), לאון יעקבזון (Leon Iacobsohn), אלפרד פאוסט (Alfred Faust), אברם וקס (Avram Vacs).
יהודי גאלאץ היו בחלקם מודרניים שהתפללו בבית הכנסת הכוראלי של גאלאץ, בחלקם אורתודוקסים שמרנים וביניהם חסידים. הקהל החילוני הגיע לבתי הכנסת רק בחגים העיקריים או בכלל לא. בין הרבנים הבולטים שכיהנו בגאלאץ היה הרב יעקב מרגוליס שכיהן בגאלאץ 66 שנים והיה בנו של הרב אברהם מרגוליס, שגם הוא כיהן בגאלאץ. בשנים ה'תש"י–ה'תשכ"ג הנהיג את הקהילה הרב מנחם מנדל חכם.
חוקי רומניה מנעו אזרחות ממרבית יהודי רומניה (ראו המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה) לכן הם היו מנועים מפעילות פוליטית. ראשוני יהודי גאלאץ, שלקחו חלק בפעילות הפוליטית המקומית, היו יהודים שמוצאם בדוברוג'ה, שקיבלו אזרחות עם צירוף דוברוג'ה לרומניה, האחד עורך הדין הציוני ברוך צוסמר (Baruch Zosmer), שפעל במסגרת בתי המשפט מ-1912 וב-1928 נבחר להיות סגן ראש העירייה ורוקח יהודי שנבחר ב-1913 למועצת העירייה.
הנהגת הקהילה > מוסדות הקהילה

הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה ב-1852 בית כנסת ברחוב מרקו אאורליו, באזור בית הספר הכללי מספר 26 - בית כנסת זה נהרס כשנערכו עבודות להסדרת העיר באזור. ב-1863 הוקם ההיכל הכוראלי של גאלאץ, בית כנסת מודרני. ב-1875 הקימה "חברת בעלי המלאכה" היהודים של גאלאץ את בית כנסת בעלי המלאכה, בית הכנסת היהודי שעמד ברעידות האדמה ובהפצצות במלחמה ושרד. במאי 2014 נפתח מחדש לאחר חמש שנות שיפוצים. ב-1880 ועד יהודי קיבל רישיון להקמת בית כנסת כוראלי והוא נחנך ב-25 באוגוסט 1885, בנוכחות הרב משה גסטר - בית הכנסת נהרס ברעידת האדמה בוורנצ'אה (1940). ב-1883 נבנה גם בית הכנסת שברחוב דורניי מספר 7. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו בגאלאץ 22 בתי כנסת.
הקהילה היהודית של גאלאץ דאגה לעצמה למוסדות חינוך. ב-1859 היה בית ספר יהודי ברחוב הבראשובים. ב-18 ביוני 1861 נפתח הפנסיון של פיארקובסקי וב-1866 פעל בית הספר הרומני-ישראליטי בהנהגת סולומון גרינס. בשנת הלימודים 1877–1878 פעלו שבעה בתי ספר יסודיים יהודיים (במקור ישראליטים). הגימנסיון של הקהילה נוסד ב-1888.
הקהילה בהווה

יהודי גאלאץ עלו ברובם לישראל וכיום ישנה במקום קהילה יהודית המונה כמאתיים וחמישים נפשות. בית הכנסת של בעלי המלאכה, שנבנה ב-1896 עומד עדיין על תלו. בראש הקהילה היהודית של גאלאץ עומד המהנדס דוקטור סורין בלומר.
חיי היהודי גאלאץ במהלך המאה ה-20 תוארו בטרילוגיה של יוליה סוארה, ילידת העיר.
ראו גם

פרעות פסח 1859 בגאלאץ
הטבח בגאלאץ
לקריאה נוספת

Contribuţia evreilor din România la cultură şi civilizaţie (תרומת יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה), הוצאת הספר.
Evreii din România în texte istoriografice (יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים) אנטולוגיה בהוצאת הספר - בוקרשט 2004.
פנקס הקהילות - רומניה, יד ושם * רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, ירושלים, תש"ל, כרך ראשון, עמודים 90 עד 99 כולל.
אובידיו קראנגה, גאלאץ, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 679–680), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, תש"ל, עמוד 90
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, תש"ל, עמוד 90
↑  Evreii din România în texte istoriografice עמוד 224
↑  International Jewish Cemetery Project International Association of Jewish Genealogical Societies(באנגלית)
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך א', עמוד 90, הוצאת יד ושם, ירושלים תש"ל
↑  בנוסף ליהודים משלמי מיסים היו גם יהודים סודיטים, שלא שילמו מיסים
↑  היהודים הספרדים בחיי הכלכלה של רומאניה
↑  Fabrica de conserve care a marcat istoria Angliei. Cum a reuşit un negustor român să hrănească marea armată britanică (ברומנית)
↑  Evreii din România în texte istoriografice עמוד 286 ,64
↑  אוישטאנו מציין בספרו שבשנת 1840 עגנו בגאלאץ 926 ספינות ומתוכן 410 היו ספינות יווניות.
1 2  Evreii din România în texte istoriografice עמוד 66
↑  Evreii din România în texte istoriografice עמוד 603
↑  Rezistenţa spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului מאת יעקב גלר, הוצאת HASEFER, עמוד 112
↑  Fabricile evreilor, demontate şi duse
↑  "שיחת השבוע", גיליון מס' 808
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, תש"ל, עמודים 90 - 91
↑  Evreii din România în texte istoriografice עמוד 343
↑  היומון Adevărul מספר 1582 מיום 17 ביולי 1893, מהדורה שנייה (ברומנית)
↑  גאלאץ במלחמה 1916 - 1918 תרומות להיסטוריה המקומית
↑  “Galati” - Encyclopedia of Jewish Communities in Romania, Volume 1 (Romania) (באנגלית)
↑  Galaţi (באנגלית)
↑  Paul Păltănea, Istoria orașului Galați de la origini până la 1918, עמוד 214 (ברומנית)
↑  Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație, Editura Hasefer, עמוד 812 (ברומנית)
↑  Paul Păltănea, Istoria orașului Galați de la origini până la 1918, עמוד 312 (ברומנית)
בית כנסת בעלי המלאכה בגאלאץ
בית כנסת בעלי המלאכה בגאלאץ, בחורף, לאחר השיפוץ הנוסף
בניין הקהילה היהודית והמסעדה הכשרה בגאלאץ ובעבר בניין בית הכנסת של הברזלנים
בית הספר התיכון היהודי בגאלאץ - כעת הקולג' על שם א. י. קוזה
החפרפרת (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  החפרפרת מאת ג'ון לה קארה
 בימוי:  תומאס אלפרדסון 
 הופק בידי:  טים ביבן, רובין סלובו, אריק פלנר, פיטר מורגן 
 תסריט:  ברידג'ט או'קונור, פיטר סטרוגהן 
 עריכה:  דינו ג'ונסאטר
 שחקנים ראשיים:  גארי אולדמן קולין פירת' טום הארדי ג'ון הרט טובי ג'ונס מארק סטרונג בנדיקט קמברבאץ' קירן הינדס
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס 
 צילום:  ואן יוטי יטאמה 
 מדינה:  צרפת, הממלכה המאוחדת, גרמניה 
 חברת הפקה:  StudioCanal, Working Title Films, Canal+ 
 חברה מפיצה:  Focus Features
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 בספטמבר 2011 (פסטיבל הסרטים של ונציה)  16 בספטמבר 2011 (הממלכה המאוחדת)
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ריגול, סרט דרמה, סרט בלשים, סרט מתח, סרט בלשי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לונדון, איסטנבול, פריז, בודפשט 
 תקציב:  21 מיליון דולר
 הכנסות:  80.6 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   tinkertailorsoldierspy
 פרסים:  פרס הקולנוע האירופי לעיצוב ההפקה הטוב ביותר (Maria Djurkovic)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע למלחין הטוב ביותר (אלברטו איגלסיאס) 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
החפרפרת (השם המקורי באנגלית: Tinker Tailor Soldier Spy; "פחח, חייט, חייל, מרגל") הוא סרט ריגול משנת 2011 שביים תומאס אלפרדסון. הסרט מבוסס על הרומן משנת 1974 באותו שם מאת ג'ון לה קארה וכתבו את התסריט ברידג'ט או'קונור ופיטר סטרוהאן. בסרט מכבב גארי אולדמן בדמות ג'ורג' סמיילי, ולצדו משחקים קולין פירת', טום הארדי, ג'ון הרט, טובי ג'ונס, מארק סטרונג, בנדיקט קמברבאץ' וקירן היינדס.
הסרט הופק בחברת ההפקה הבריטית "Working Title Films" ומומן על ידי חברת StudioCanal הצרפתית. הקרנת הבכורה הייתה ב-2011 במסגרת התחרות של פסטיבל הסרטים של ונציה. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית. הוא היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, פרס הפסקול המקורי הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בשל אילוצי המדיה, נאלצו התסריטאים להשמיט את שכבת המזימות האחרונה שכתב לה קארה.
תקציר עלילה

באוקטובר 1973 שולח ראש סוכנות הביון הבריטית MI6 ("הכיכר", על שם כיכר קיימברידג' בו משרדיה הבדיוניים שוכנים), המכונה "קונטרול", את הסוכן ג'ים פרידו לבודפשט כדי לפגוש גנרל הונגרי שמעוניין לערוק למערב. המבצע משתבש ופרידו נורה ונתפס. כתוצאה מהתקרית הבינלאומית שנוצרה נאלצים קונטרול וג'ורג' סמיילי, איש ימינו, לפרוש מהשירות. אחר כך קונטרול מת ממחלה.
פרסי אלליין נבחר להיות ראש הסוכנות, וביל היידון מונה לסגנו. רוי בלאנד וטובי אסטרהאזי משמשים בתפקידים בכירים. על אף חששותיהם של קונטרול וסמיילי, פותחים ממשיכיהם במבצע חשאי נוסף בשם "כישוף" שמטרתו להשיג מידע מודיעיני סובייטי והעברתו ל-CIA תמורת מידע מהביון האמריקאי.
תת השר אוליבר לאקון מחזיר את סמיילי לחקור טענות שמעלה אחד המרגלים הבריטיים, ריקי טאר, כי ב"כיכר" יש חפרפרת זה זמן רב, כפי שחשד קונטרול. סמיילי בוחר בפיטר גווילאם, סוכן שהוא סומך עליו, ואת מנדל, קצין במדור המיוחד שפרש, כדי שיעזרו לו לחקור את הפרשה. הוא מראיין את קוני סאקס, שפוטרה על ידי אלליין כשהסיקה שנספח התרבות הסובייטי, אלכסיי פוליאקוב, הוא מרגל.
טאר מספר לסמיילי שכשהיה במשימה באיסטנבול, הכיר סוכנת סובייטית בשם אירינה והיה לו רומן איתה. היא רצתה לגלות את שם החפרפרת שבצמרת הכיכר, אבל כאשר טאר דיווח על כך, הם התעלמו ממנו וציוו עליו לחזור הביתה. בה בעת אירינה נחטפה על ידי הרוסים. טאר הסיק שההודעה שלו הגיעה אל החפרפרת והוא גרם למותו של ראש השלוחה הבריטי, כדי שהאשמה תיפול על טאר. סמיילי שולח את גווילאם לגנוב מהכיכר את היומן בו התקשר טאר. הוא מגלה שהדפים מאותו לילה נתלשו מהיומן, דבר המצביע על נכונות הסיפור של טאר.
סמיילי מראיין את פרידו, שאחרי שעבר עינויים קשים הוחזר לבריטניה אבל פוטר מהשירות. פרידו אומר שמטרת המבצע בהונגריה הייתה לגלות את שם החפרפרת. קונטרול נתן שמות קוד לאנשי השירות "פחח" (אלליין), "חייט" (היידון), "חייל" (בלאנד), "אביון" (אסטרהאזי), ו"קבצן" (סמיילי).
סמיילי מגלה שאלליין, היידון, בלאנד ואסטרהאזה נפגשים בבית מקלט עם פוליאקוב, המקור של מבצע "כישוף". שם פוליאקוב מעביר מידע סובייטי רב ערך לכאורה, תמורת מידע שולי מהבריטים. אבל לאמיתו של דבר, החפרפרת מעבירה מידע חשוב כולל מידע מהמודיעין האמריקאי לפוליאקוב, ואילו בנתונים שמעביר פוליאקוב יש רק את הנדרש כדי לשכנע את ה-CIA לשתף מידע עם הבריטים.
אחר כך חוקר סמיילי את אסטרהאזי ומצליח להוציא מאסטרהאזי את מיקום הבית הבטוח. אז סמיילי שולח את טאר לפריז, ומשם הוא שולח תשדורת למטה שבהם הוא רומז שידוע לו מי החפרפרת. מתברר שהבוגד הוא ביל היידון, שפוגש את פוליאקוב בבית המקלט ושם עוצר אותו סמיילי.
השירות מתכנן להחליף את היידון בשבוי בריטי אחרי, אבל ג'ים פרידו הורג אותו לפני כן. נרמז שהשניים היו מאהבים, והיידון בגד בפרידו בתקרית בבודפשט. סמיילי מוחזר לכיכר לעמוד בראש השירות.
צוות השחקנים

גארי אולדמן – ג'ורג' סמיילי / "קבצן"
קולין פירת' – ביל היידון / "חייט"
טום הארדי – ריקי טאר
מארק סטרונג – ג'ים פרידו
קירן הינדס – רוי בלאנד / "חייל"
בנדיקט קמברבאץ' – פיטר גווילאם
דייוויד דנסיק – טובי אסטרהאזה / "אביון"
סטיבן גראהם – ג'רי וסטרבי
סיימון מקברני – אוליבר לאקון
טובי ג'ונס – פרסי אלליין / "פחח"
ג'ון הרט – קונטרול
קאתי בורק – קוני סאקס
רוג'ר לויד-פק – מנדל
סבטלנה חודצ'נקובה – אירינה
ארתור נייטינגייל – בריאנט
ג'ון לה קארה – אורח במסיבת חג המולד
כריסטיאן מק'קיי – מקלבור
קונסטנטין חבנסקי – פוליאקוב
לינדה מרלו – גברת מקרייג
מייקל סרנה – קארלה
תומאס קובלסקי – בוריס
ג'יימי תומאס קינג - קספר
סטיוארט גרהאם – השר
זולטן מוצ'י (אנ') – סוכן הונגרי
לורה קרמייקל – סאל