stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולי אלכסנדר
ראשית חייו

אלכסנדר נולד בהרוגייט, צפון יורקשייר. אמו, ויקי תורנטון, הייתה ממייסדי פסטיבל קולפורד למוזיקה. אלכסנדר למד בבית הספר היסודי סנט ג'ונס בקולפורד ובבית הספר המקיף מונמות'. במהלך לימודיו בבית הספר המקיף מונמות', הוא שיחק בשתי הצגות בית ספר: "ברנשים וחתיכות", בתפקיד בני, ו"מעגל הגיר הקווקזי", בתפקיד רב-טוראי. לאחר שסיים את לימודי ה-GCSE שלו, למד אלכסנדר אמנויות הבמה במכללת הרפורד לאמנויות. את שירו הראשון הוא כתב בגיל 10, במקלדת הקסיו של אביו. הוריו נפרדו כשהיה בן 13, ולאחר מכן הוא גדל רק עם אמו.
כשהיה בן 16 הוא קיבל את שירותיו של סוכן, בזמן שנבחן לתפקיד בסדרת הטלוויזיה הבריטית "סקינס". בסרטון בערוץ היוטיוב של המגזין האמריקאי Nylon, אמר אלכסנדר כי הוא עזב את מכללת הרפורד לאמנויות כדי להמשיך בקריירת המשחק שלו כשהוצעו לו תפקידים, ואמר: "התחלתי לשחק כשהייתי צעיר; זה פשוט סוג של קרה. עזבתי את בית הספר כדי לעבוד ברחבי העולם, וזה היה מדהים". "מאוד רציתי להיות זמר או מוזיקאי... ופתאום אני שחקן. זה אף פעם לא היה משהו שהחלטתי להיות. אני עדיין מנסה לעבוד על זה... שנאתי ממש את בית הספר כי היו מתעללים בי המון. אבל אף פעם לא מציקים לך בשיעור דרמה, כי הילדים המוזרים מצליחים בשיעורי הדרמה. זה מקום בטוח". אלכסנדר רואיין בנושא בריאותו הנפשית על ידי אוון ג'ונס, בעל טור בגרדיאן. הוא הרחיב עוד על הבריונות, הבולימיה וחוויות נעוריו בריאיון עם הגרדיאן בשנת 2021.
קריירה > קריירת משחק

קריירת המשחק של אלכסנדר החלה בסדרת הילדים "סאמרהיל" (אנ') ששודרה לראשונה בשנת 2008. סרטו הבא, כוכב בהיר, היה מועמד לפרס האוסקר בארצות הברית לעיצוב התלבושות הטוב ביותר. הוא שיחק בסרטים "Tormented" (אנ') שיצא לאקרנים בשנת 2009, בכיכובו של אלכס פטיפר, וב-"Enter the Void" (אנ'). בשנת 2010 שיחק את אוון בהפקה "The Aliens" של תיאטרון בוש בלונדון. אלכסנדר תרם לתסריט ולפסקול של הסרט העצמאי "The Dish &amp; the Spoon" (אנ'), שיצא לאקרנים בתחילת 2011. בשנת 2012 הופיע בהפקת התיאטרון "Mercury Fur", בה גילם את נאז, בפאב ותיאטרון השוליים The Old Red Lion באיזלינגטון.
ממרץ עד יוני 2013 כיכב אלכסנדר בתפקיד פיטר פן במחזה של וסט-אנד "Peter and Alice" (אנ') לצד בן וישו וג'ודי דנץ'. אלכסנדר שיחק גם בתפקיד משנה בעונה האחרונה של הסדרה "סקינס", בה שיחק את הסטוקר של קאסי איינסוורת' בפרק הכפול "Skins Pure" (אנ') ששודר ביולי 2013. כמו כן, בשנת 2013 פרסמה גוגל אנליטיקס סרטון תאגידי פנימי בהשתתפות אלכסנדר, בו הוא מגלם קונה תובעני, תחת כותרת המשנה "זה מה שקורה כשאתה חוסך בשימושיות".
אלכסנדר גילם את אחת הדמויות הראשיות בסרט העלילתי המוזיקלי משנת 2014, "God Help the Girl" (אנ'), בו הוא גם שר ומנגן בגיטרה. הסרט נכתב וביים על ידי סטיוארט מרדוק (אנ'), סולן הלהקה בל וסבסטיאן, כחלק מהפרויקט "God Help the Girl" (אנ').
אלכסנדר הופיע גם בסרט "The Riot Club", העיבוד הקולנועי למחזה "Posh" מאת לורה וייד, לצד השחקנים הבריטים סם קלאפלין, מקס איירונס ודאגלס בות'. אלכסנדר גילם בקצרה את דמותו של הערפד פנטון בסדרת האימה הבריטית-אמריקאית פני דרדפול בפרקים ששודרו בשנת 2014.
בסרט העצמאי "Funny Bunny", שהוקרן לראשונה בפסטיבל SXSW לשנת 2015, אלכסנדר מגלם את טיטי, נער מתוסבך בדרמה הקומית. הסרט בוים ונכתב על ידי אליסון בגנל, שביימה את "The Dish & the Spoon", בעוד אלכסנדר היה שותף לכתיבת הסרט, יחד עם שני הכותבים האחרים. הסרט הוצג בבתי אמנות במהלך הקיץ, ויצא לאקרנים ב-13 בנובמבר 2015.
בינואר 2021 הופיע אלכסנדר בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה של ראסל טי דייוויס בערוץ 4 וב-HBO Max‏, "החטא", המתארת את חיי ההומואים בשנות השמונים. הסדרה, כמו כן השתתפותו של אלכסנדר, זכו לשבחי הביקורת, וכמה מהמבקרים הביעו את רצונם שאלכסנדר יזכה בפרס באפט"א על הופעתו.
פעילות, פוליטיקה וחיים אישיים

בראיונות שונים שהעניק ובקמפיינים לארגוני צדקה בהם השתתף, אלכסנדר נהג לקדם רעיונות כדוגמת קיום מין בטוח והיבדקות ל-HIV, וכן יוזמות המתנגדות לבריונות נגד להט"ב. בנוסף, הוא התבטא בגלוי על התמודדויותיו עם דיכאון, פגיעה עצמית, הפרעות אכילה וחרדות משנות הנעורים. אלכסנדר הוא הומוסקסואל מוצהר. בשנת 2017 הוא השתתף בסרט תיעודי של ערוץ BBC Three, העוסק בשאלה מדוע הקהילה הגאה פגיעה יותר לבעיות פסיכולוגיות, ובו הוא מספר על התמודדותו עם מחלת הבולימיה ועל מאבקו ארוך-השנים עם דיכאון. בשנת 2018, אלכסנדר השתתף באירוע הצדקה Sport Relief, שאורגן מתוך ניסיון להעלות את המודעות לבריאות הנפש, לצד הידוענים האחרים נדיה חוסיין וסטיבן פריי.
אלכסנדר כינה את עצמו "שמאלני אמיתי" ואמר ב-2016 כי הוא "היה דלוק על" מנהיג מפלגת הלייבור ג'רמי קורבין.
ממאי 2015 ניהל אלכסנדר מערכת יחסים עם המוזיקאי ניל מילאן אמין-סמית', שהיה חבר בלהקת קלין בנדיט. עקב התנגשויות בזמנים במהלך סיבובי ההופעות וההקלטות, הם נפרדו בסוף שנת 2015.
בפסטיבל גלסטונברי 2016 עלה אלכסנדר לבמה עם להקתו יירס אנד יירס בתלבושת קשת בענן בחגיגת שבוע הגאווה, ועורר עניין רב לאחר שנשא בלהט הרגע נאום לאור הירי במועדון הלילה באורלנדו.
בחודש ספטמבר 2018 זכה אלכסנדר בפרס "ההופעה החיה של השנה" של מגזין GQ. הפרס הוענק לו על ידי הזמרת הצרפתייה אלואיז לטיסייה (אנ'), ובנאום הזכייה שלו הוא הביע תמיכה בקהילת הלהט"ב ובחודש המודעות לבריאות הנפש, במיוחד לגבי גברים.
באותו חודש, אלכסנדר השתתף בקמפיין הווידאו "הדגל שאנחנו לא צריכים להיות גאים בו" במסגרת היום העולמי למניעת התאבדויות, והניף דגל קשת ששני צבעים נקרעו ממנו, וקרא "זה הדגל שאנחנו לא צריכים להיות גאים בו. דגל שמייצג את השניים מתוך שישה להט"בים שאנו מסתכנים לאבדם להתאבדות".
באוקטובר 2018 פרסם המגזין British GQ ריאיון של אלכסנדר לאלסטייר קמפבל, בו דיבר על מאבקיו בפגיעה עצמית ובהפרעות אכילה, על חוויותיו עם גילויי הומופוביה, על דעותיו הפוליטיות על הברקזיט ודונלד טראמפ. בריאיון אמר שהצביע בעד הישארות (Remain) במשאל האיחוד האירופי שהתקיים בשנת 2016, תמך בקורבין לתפקיד ראש הממשלה וכינה את טראמפ "מגעיל" ו"דוחה".
במהלך הופעתם של יירס אנד יירס על בימת הפירמידה בפסטיבל גלסטונברי 2019, נשא אלכסנדר נאום המקדם זכויות להט"ב, וקרא לחסל את הגזענות, היכולתנות והסקסיזם. הנאום זכה לשבחים מצד המעריצים והתקשורת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, חתם אלכסנדר על מכתב מאת עמותת הלהט"ב Voices4London, שהאשימה את ישראל באפרטהייד ובביצוע רצח עם נגד פלסטינים. נציגים ישראלים ואנשי "הקמפיין נגד אנטישמיות" (אנ') מתחו ביקורת על דעותיו של אלכסנדר ודרשו מה-BBC שלא יאשר את השתתפותו באירוויזיון 2024; ה-BBC דחה את הדרישה, והעיר כי אין ביכולתו לנתק קשרים עם מישהו שאינו עיתונאי.
פרסים והוקרה

ביוני 2020, לכבוד יום השנה ה-50 למצעד הגאווה הראשון של קהילת הלהט"ב, מגזין הלהט"ב Queerty (אנ') כלל אותו בין 50 הגיבורים "המובילים את האומה לעבר שוויון, קבלה וכבוד לכל בני האדם".
בנובמבר 2020 זכה אלכסנדר בפרס "הסלבריטאי הלהט"ב של השנה" בטקס פרסי הלהט"ב הבריטי (אנ').
על תפקידו הראשי בסדרה "החטא", היה אלכסנדר מועמד לפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר בסרט/מיני-סדרה ולפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2025: Polari
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2024: Odyssey
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | סאמרהיל (אנ') | נד |  |
| 2009 | כוכב בהיר | טום קיטס |  |
| 2009 | מעונה (אנ') | ג'ייסון בנקס |  |
| 2009 | Enter the Void (אנ') | ויקטור |  |
| 2009 | Dust (אנ') | אליאס |  |
| 2010 | The Fades | עצמו |  |
| 2010 | מסעות גוליבר | הנסיך אוגוסט |  |
| 2010 | The Dish &amp; the Spoon (אנ') | ילד |  |
| 2012 | מזג אוויר עליז לחתונה (אנ') | טום |  |
| 2012 | תקוות גדולות | הרברט פוקט |  |
| 2013 | סוף שבוע בפריז (אנ') | מייקל |  |
| 2014 | God Help the Girl (אנ') | ג'יימס |  |
| 2014 | The Riot Club (אנ') | טובי מייטלנד |  |
| 2015 | Funny Bunny | טיטי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות | רשת שידור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | Summerhill | נד |  |  |
| 2009 | Lewis (אנ') | היידן וישארט | בפרק "Allegory of Love" | ITV |
| 2013 | סקינס | ג'ייקוב | בפרק "Skins Pure" (פרק כפול) | E4 |
| 2014 | פני דרדפול | פנטון | בפרקים "Resurrection" ו-"Demimonde" | Sky Atlantic |
| 2017 | Growing Up Gay | מגיש | סרט תיעודי |  |
| 2019 | Celebrity Gogglebox | עצמו | 4 פרקים |  |
| 2021 | החטא | ריצ'י טוזר | תפקיד ראשי | ערוץ 4 |
| 2022 | המרוץ לדראג של רו פול: בריטניה | עצמו | עונה 4; שופט אורח |  |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | מחזה | תיאטרון | מככב גם |
| --- | --- | --- | --- |
| ספטמבר–אוקטובר 2010 | The Aliens | תיאטרון בוש, לונדון | ראלף ליטל ומקנזי קרוק |
| מרץ–אפריל 2012 | Mercury Fur (אנ') | תיאטרון The Old Red Lion | קיארן אוונס, פרנק קיאו, בן דילוויי, קייטי סקארף, הנרי לואיס, ג'יימס פיינן |
| מרץ–יוני 2013 | Peter and Alice (אנ') | תיאטרון נואל קאוורד | ג'ודי דנץ' ובן וישו |
פילמוגרפיה > סרטון תאגידי

| שנה | סרטון | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 2013 | "Google Analytics in Real Life Site Search" | קונה תובעני |
פלאם וציטרון

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 בימוי:  Ole Christian Madsen 
 הופק בידי:  Lars Bredo Rahbek 
 תסריט:  Ole Christian Madsen, Lars Andersen 
 עריכה:  Søren B. Ebbe 
 שחקנים ראשיים:  תור לינדהרדט (Bent Faurschou-Hviid) האנס זישלר פלמינג אנוולד כריסטיאן ברקל Stine Stengade לארס מיקלסן ג'ספר כריסטנסן מאדס מיקלסן (Jørgen Haagen Schmith) Peter Mygind Marie Dalsgaard Rønn Martin Hall Per Löfberg Martin Greis Martin Hestbæk Jeppe Vig Find René Benjamin Hansen אולה דופונט Simona Vcalová Nikola Navrátil Jesper Aron Kaplan Finn Bergh Jan Zuska René Bo Hansen Thomas Bendixen Mads Lodberg Benjamin Boe Rasmussen Mads M. Nielsen Robert Reinhold Thomas Voss Klaus Tange Hans Henrik Clemensen Rasmus Bjerg Rasmus Botoft Mille Hoffmeyer Lehfeldt קספר פיליפסון Malene Schwartz Lærke Winther Andersen Kasper Höxenholt-Jensen קארל דורבי Henrik Jandorf Peter Plaugborg Jacque Lauritsen Tina Robinson בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  Karsten Fundal 
 צילום:  Jørgen Johansson 
 מדינה:  דנמרק, צרפת, נורווגיה, שוודיה, צ'כיה, גרמניה, פינלנד 
 חברת הפקה:  Nimbus Film  Wüste Film  Babelsberg Studio
 חברה מפיצה:  Sandrew Metronome 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באוגוסט 2008 
 משך הקרנה:  136 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית, דנית, אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט מתח, סרט היסטורי 
 מקום התרחשות:  קופנהגן 
 תקופת התרחשות:  1944 
 תקציב:  8.6 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   flameandcitron
 פרסים:  Robert Award for Best Costume Design (Manon Rasmussen)  Robert Award for Best Sound Design (Hans Møller)  Robert Award for Best Production Design (Jette Lehmann)  Robert Award for Best Makeup (Jens Bartram, Sabine Schumann)  Robert Award for Best Visual Effects (Hummer Høimark, Jonas Drehn-Knudsen, Thomas Busk) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פלאם וציטרון (בדנית: Flammen & Citronen; מילולית: "הלהבה והלימון") היא דרמה היסטורית משנת 2008 שנכתב ובוים על ידי הבמאי הדני אולה כריסטיאן מדסן. בסרט, סיפור בדיוני המבוסס על אירועים היסטוריים, מככבים תור לינדהרדט ומאדס מיקלסן כשני לוחמי תנועת ההתנגדות הדנית שכונו להבה ואתרוג במהלך הכיבוש הנאצי בדנמרק במלחמת העולם השנייה. מדסן בילה שמונה שנים יחד עם הכותב השותף לארס ק. אנדרסן בחקר ארכיונים היסטוריים לצורך הפקת הסרט.
הרעיון של מדסן היה להפנות תשומת לב לסיפורם כיוון שהוא הרגיש שהוא הוזנח או הוצג כוזב. זה היה הסרט הדני היקר ביותר שהופק והופק במשותף עם חברות גרמניות מכיוון שבתחילה לא היה שום עניין להפיק את הסרט בדנמרק. כשהציג את הגיבורים כדמויות דו-משמעיות מוסרית, ניסה הבמאי לתאר מלחמה כחוויה מסובכת החורגת מדיכוטומיה של הטובים מול הרעים. עם הפניות חזותיות וסיפורים שהושאלו מהסרט האפל הצרפתי "צבא הצללים", הסרט הדני בוחן גם נושאים של אהבה, בגידה והיבטים רגשיים של מערכות יחסים.
הסרט שוחרר בדנמרק ב-28 במרץ 2008 וזכה לביקורות חיוביות והפך לסרט הנצפה ביותר במדינה באותה השנה, הוא זכה לשבחים בעיקר על הופעות השחקנים, הסגנון הדרמטי ותיאור המלחמה והדילמות המוסריות שלה. נחשב לסרט אמנות על ידי כמה מבקרים והושווה, לסרטי מלחמה אחרים; זה גם עורר ויכוח על דיוקו ההיסטורי. בנוסף, הוא היה מועמד לפרסי קולנוע מקומיים ובינלאומיים כאחד.
הסרט הושווה לסרטים כמו "ספר שחור" ההולנדי, בבימויו של פול ורהובן והסרט הנורווגי "מקס מאנוס".
עלילה

לאחר הפלישה הנאצית לדנמרק, הסרט מתמקד בבנט פאורשו הוויד מקבוצת ההתנגדות הולגר דנסקה (המכונה להבה) וביורגן האגן שמית' (המכונה אתרוג). בבר, בנט מפלרטט עם אישה, שמזהה את עצמה כקטי סלמר ומטרידה אותו באמירת שמו האמיתי. בנט עוקב אחריה ומתעמת איתה ואז היא אומרת שהיא שליח שמעביר מסרים בין סטוקהולם לקופנהגן.
אקסל וינטר, המפקד של בנט ויורגן, מבקש מהם להרוג את אליזבת לורנץ, הורסט גילברט, והרמן סייבולד - חברי המודיעין הצבאי הגרמני אבווהר. בנט ויורגן מתווכחים על כך שהם הורגים רק דנים, כדי להפחית את הסיכוי לנקמה מהנאצים. עם זאת, וינטר טוען שאלה פקודות מהממשלה הגולה. בנט הורג את לורנץ, אך לא מצליח להרוג את גילברט וסיבולד. יורגן, אשתו, בודיל ובתם אן, חוגגים את יום ההולדת של אן במכוניתם מכיוון שחסר להם כסף, ובודיל מקונן על מערכת היחסים שלהם. מאוחר יותר, בנט, יורגן ווינטר פוגשים את ספקס מהמודיעין הצבאי הדני. לדבריו, לא יהיו יותר פיגועים, מכיוון שהם זקוקים לתקופת שלום לצורך התקפה גדולה. הם מסכימים שלא למלא אחר פקודתיו של ספקס ויורגן הורג את גילברט. באותו לילה שודד יורגן חנות מכולת ולוקח את המוצרים למשפחתו; עם זאת, בודיל מודיעה שהיא רואה גבר אחר.
לאחר שכמה מחברי ההתנגדות נהרגים על ידי הגסטפו, וינטר חושד שיש להם מודיע פנימי ומרגל. מאוחר יותר בנט מבקר במלון של קטי, והם מקיימים יחסי מין. בינתיים יורגן מבקר את אשתו וממליץ לחבר שלה להתייחס אליה כמו שצריך או שהוא יחזור. בפגישה, וינטר אומר שהמודיע הוא קטי ומורה על מותה. בנט פוגש את קטי; היא אומרת לו שהיא עובדת בשירותו של וינטר וגם במודיעין הצבאי, וכי ווינטר אינו עובד עבור הבריטים. וינטר, שהיה מעורב עם גילברט וסיבולד, הורה על מותם כדי לא להיחשב כבוגד. בנט ויורגן מחפשים אחר וינטר בבר ומגלים שהוא ברח לסטוקהולם. הם מבינים שזו מלכודת ונמלטים מהגסטפו. הם מחליטים להרוג את קרל היינץ הופמן, מנהיג הגסטאפו, ואז משתלטים על המסעדה המועדפת על קציני הגסטאפו. עם זאת, בנט זונח את תוכניתו כשהוא רואה שהמשטרה מגיעה. באותו לילה, קטי אומרת לבנט שהוא ויורגן צריכים לנסוע לסטוקהולם. בפגישה מוצעים להם תפקידים בצבא הדני אך הם מסרבים. אדם בשם ראוונן נותן להם את שמו של המודיע האמיתי ויורגן הורג אותו.
בנט מבקר את אביו, בעל מלון, שלדבריו הופמן, משפחתו ופילגשיו מבקרים שם מדי פעם. בנט רואה את קטי מגיעה למלון עם הופמן. מאוחר יותר, בנט מתעמת עם קטי, ולדבריה המודיעין הצבאי ביקש ממנה להישאר קרוב להופמן. בנט שואל באיזו מכונית הופמן משתמש ומה המסלול שלו. בהמשך הדרך, בנט, יורגן ואחרים פותחים באש לעבר שתי מכוניות עם דגלים נאציים, אך נחרדים לגלות שהרגו אב ופצעו ילד. בנט זועם והולך לחדר המלון של קטי, רק כדי לגלות שהיא טסה לסטוקהולם, מחשש לנקמה של הופמן. בנט ויורגן מתכננים שוב להרוג את הופמן ולהתחפש לשוטרים. עם זאת, הם נעצרים לקראת הוצאה להורג של קציני משטרת דנמרק. יורגן מדלג מעל גדר ונורה, ומאפשר לבנט להימלט. יורגן בורח לבית בטוח, אך כאשר חוליה גרמנית מגיעה, הוא הורג חלקם עם תת-מקלע ורימונים אך נהרג בעצמו. בינתיים, בנט, בביתו, מתאבד עם כדור ציאניד כשהגסטפו מגיע. מאוחר יותר, הופמן מעניק לקטי את הפרס על העזרה לתפיסת בנט ומכתב ממנו שנמצא בחדרו, ובו הוא מבטא את רגשותיו ואת ספקו בבגידתה. הסרט מסתיים בהערות על מורשתם של בנט ויורגן.
שחקנים ודמויות

תור לינדהרדט כבנט פאורשואו-הוויד / להבה
מאדס מיקלסן כיורגן האאגן שמית' / אתרוג
סטיינה סטנגדה כקטי סלמר
פטר מיגינד כאקסל וינטר
מילה להפלדט כבודיל
כריסטיאן ברקל כקארל היינץ הופמן
הנס זישלר כהורסט גילברט
פלמינג אנוולד כספקס
לארס מיקלסן כפרודה יאקובסן / ראוונן
יספר כריסטיאנסן כאביו של להבה
הפקה > פיתוח

הבמאי אולה כריסטיאן מדסן קרא את הספר הם ראו שזה קורה על ההתנגדות הנאצית כשהיה בן 12. סיפורו של השניים היה מושך במיוחד בשל העמימות המוסרית שלהם. מדסן הצהיר, "שניהם ריתקו אותי והפחידו אותי, והרגשתי שיש משהו אפל ולא מסופר בסיפור שלהם." הוא "רצה ליצור סרט שיחייה ויבחן מחדש את המוניטין שלהם". כעבור שנים הוא פגש את הסופר לארס ק. אנדרסן, שקרא את הספר גם בילדותו, וזה הביא אותם לעבוד יחד על הסרט. הפרויקט החל בשנת 1999; הרעיון לסרט לא משך נותני חסות מכיוון שהוא נתפס כ"היסטוריה מהעבר" או משום שהוא הציג את ההתנגדות בצורה "מקוממת". זו הייתה בדיוק אחת ממטרותיו של מדסן: לדבר על סיפורם מכיוון שארכיונים דניים בזמן המלחמה רשמו הרוגים רבים פשוט כנפגעי מלחמה במקום לספור אותם כרציחות, ובכך "לדכא [את] סיפורם האמיתי". הוא רצה להפנות תשומת לב לחלק מההיסטוריה הדנית "שהאומה כבר לא טרחה לדבר עליה" וכתוצאה מכך "מצג שווא קולקטיבי". בדיון על כך קיווה מדסן לא לדבר רק על העבר אלא על ההווה שכן הוא חשב ש"להבין מה קורה במוקדי העולם כיום עובר דרך ההיסטוריה" וכי "סיפורם של שני מורדים בלתי חוקיים הוא סיפור שימושי תמיד גם אם הוא התרחש בשנת 1944".
גם בעקבות סירובן של חברות גדולות לתמוך בפרויקט, מדסן ואנדרסן המשיכו לחקור ארכיונים באנגליה, גרמניה ושוודיה. אולם בשנת 2005, סרטים גרמניים על מלחמת העולם השנייה החלו להיות פופולריים, וכמה חברות גרמניות התעניינו ברעיון לסרט. זה הפך להפקה משותפת בין דנמרק לגרמניה, עם שלוש חברות (Nimbus Film, Wüste Film ו-Babelsberg Studio) שהפיקו אותו. באוקטובר 2006 היא כבר קיבלה 75% מבין 45 מיליון קרונות דניות (או 7.6 מיליון דולר ממכון הקולנוע הדני, TV 2 הדנית ומספונסרים אחרים בנורווגיה, שוודיה וגרמניה.
הצילומים החלו במרץ 2007 ונמשכו עד מאי 2007; חלקים גדולים מהסרט צולמו במקומות בקופנהגן, דנמרק ופראג, צ'כיה ונערכו גם במקומות בבבלסברג בפוטסדם-בבלסברג, גרמניה. הסרט קיבל מענק של 342,000 אירו (460,000 דולרים) מקרן German Film Fund (גר') לתקציבו הכולל של 8.6 מיליון דולר מה שהפך אותו לסרט הדני היקר ביותר שהופק עד לאותו זמן.
במקור, תכנן מדסן ליצור סרט בסגנון דוקודרמה אך כשגילה שקטי הייתה מרגלת רוסייה וניהל רומן עם להבה הוא שינה את דעתו. ממצא זה "אילץ אותי להפוך את הסרט ליצירה הרבה יותר מסוגננת, נועזת." "למרות זאת, ניסיתי לשמור על מגע רך מבחינה סגנונית מתוך כבוד לנושא הסרט", אמר מדסן. הוא ניסה לגרום לזה להרגיש אמיתי וביים את הסרט כאילו הוא מתרחש בהווה.
הפקה > ליהוק

תור לינדהרדט, ששיתף פעולה תכופות בסרטיו של מדסן לוהק לגלם את "להבה". מדס מיקלסן נבחר לגלם את "אתרוג" על ידי הבמאי לפני שהקריירה הבינלאומית שלו החלה משום שכפי שאמר מדסן, "יש לו את הגבריות הגדולה הזו, והוא ניגש לתפקידיו כמו חיה". גם לינדהארדט וגם מיקלסן לוהקו בתחילת הפרויקט, בערך בשנת 2005 וסטין סטנגאדה לוהקה לגלם את קטי עוד קודם לכן - בשנת 2001. תהליך הליהוק "לא היה ממש קשה, כי לא הרגשתי שכל כך הרבה אנשים יכולים לגלם בחלקים האלה", קבע מדסן.
הפקה > סגנון חזותי

הסגנון תואר על ידי הבמאי כתמהיל של סרטיו הקודמים, אשר נעו בין "סרט נואר במהותו, כהה מאוד ואקלקטי מאוד" לנגיעה "מרגיעה יותר מבחינה ויזואלית". וולי האמונד, מטיים אאוט, אמר כי צילום הסרטים משתנה "בין הפניה תקופתית אטמוספירית ונוארית לבין עיצוב מודרני עם מסך רחב, תוך שימוש מצוין בתאורה נמוכה, צלליות ומיקום". מארק ג'נקינס מ-NPR אמר שיש לסרט "מראה קלאסי" הן בוויזואליות והן בסיפורים; מבחינה ויזואלית, "עם קומפוזיציות בעלות מסך רחב, צילומי תקרה וניגודים דרמטיים של בהיר וחושך" ובנרטיב שלה רצפי הצילום מהירים ומבולגנים, אך אחרים הם גדולים ותיאטרליים."☃☃ ג'ו מורגנשטרן, מבקר הוול סטריט ג'ורנל, אמר כי "הקצב מכוון, [ו הטון מהורהר, אם כי מנוקד באלימות מדי פעם"
מדסן הושפע מ"צבא הצללים "של ז'אן-פייר מלוויל (1969), על המחתרת הצרפתית, במיוחד "האופן שבו סיפר את סיפורו באמצעות טקסים ודיאלוגים בלבד". הוא צפה בו כחצי שנה לפני שצילם סרטוג, וזה גם עורר השראה ל"מיתולוגיזציה של הדמויות בסרטו שלו. אריקה אביל מההוליווד ריפורטר ציינה כי הסרט חייב הרבה לזרט הצרפתי.
מודיבו קייטה

מודיבו קייטה, בצילום משנת 1961
מודיבו קייטה (בצרפתית: Modibo Keïta; בכתב נקו: ߡߏߘߌߓߐ߬ ߞߋߕߊ߬ ‏ 4 ביוני 1915 – 16 במאי 1977) היה פוליטיקאי מאלינזי, והנשיא הראשון של רפובליקת מאלי (1960–1967) ובזמנו ראש ממשלת הפדרציה של מאלי (1959–1960). תמך בצורה של סוציאליזם אפריקאי ובאחדות אפריקה. נודע בכישוריו כמתווך בסכסוכים בינלאומיים, כמו סכסוך הגבול בין אלג'יריה ולמרוקו בשנת 1963.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

מודיבו קייטה נולד ב-1915 בבמאקו-קורה, שכונה של במאקו, שהייתה אז בירת סודאן הצרפתית, במשפחה של מוסלמים מאמינים בני לאתניה מאלינקה. הוריו היו דאבה קייטה והטומה (פאטומתה) לבית קמארה. כינויו בילדות היה "מוד" והצטיין מנעוריו בקומתו הגבוהה וגופו האתלטי. מאוחר יותר הנשיא שארל דה גול, שהיה ידוע בגובהו, סיפר שקייטה היה ראש המדינה היחיד שבשיחה איתו, הוא לא נצרך להנמיך את הראש.
קייטה התחנך בבית הספר היסודי העירוני קוראמה של במאקו בשנים 1925–1931, אחר כך בבית הספר התיכון "טראסון דה פוז'ר" (כיום התיכון "אסקיה מוחמד").אחרי שלוש שנים עבר ללמוד למשך שנתיים בבית הספר הגבוה "אקול נורמל סופרייר" ע"ש ויליאם פונטי בדקאר, שבו היה התלמיד המצטיין במחזורו.
לפי עדותו של המאני דיורי (לימים נשיא ניז'ר) אחד מעמיתיו ללימודים, ב-1 באפריל 1936 הציל מודיבו קייטה
את אחד התלמידים מטביעה במים. גם תלמיד זה, אמיל דרלן-זנסו, עתיד היה להיבחר לראש מדינה, נשיא דהומיי (בימינו בנין)
החל משנת 1936 מודיבו קייטה עבד כמורה בבמאקו, בסיקאסו ובטימבוקטו, החל מספטמבר 1938 עם הסמכה רשמית. מוריו התרשמו מכישוריו אך הזהירו מפני השקפתו הפוליטית ה"אנטי-צרפתית", כלומר אנטי-קולוניאליסטית.
התחלת פעילותו הפוליטית

בשנת 1937 הנחה קייטה קבוצת אמנות ותיאטרון, שב מסגרתה הציג מערכונים סאטיריים שבהם לעג לבורגנות ולשלטון הקולוניאלי. בתקופת שלטון "החזית העממית" בצרפת, תחת הסיסמה "שוויון מול הלבן", יזם יחד עם וואזין קוליבאלי מוולטה עילית את הקמתו של איגוד המורים מאפריקה המערבית הצרפתית. בשלב מסוים הצטרף לתא של קבוצות הלימוד הקומוניסטיות שפעל בבמאקו. כדי לעקוף את האיסורים לפעילות פוליטית, הקים יחד עם ממאדו קונאטה את "איגוד המשכילים של סודאן", ששינה מאוחר יותר את שמו ל"בית", או "הטרקלין של סודאן" (Foyer du Soudan).
בשנת 1943 הקים קייטה את "ל'איי דה קנדוגו" (L'oeil de Kénédougou – "העין של קנדוגו"), מגזין בקורתי כלפי השלטון הקולוניאלי והחברה הפאודלית. שוב יחד עם קונאטה ייסד את הפדרציה של האיגודים המקצועיים של המורים.
בעקבות פעילותו הפוליטית נידון בשנת 1946 לשישה חודשי מאסר. בסופו של דבר נכלא למשך שלושה שבועות בלבד – בין 21 בפברואר ל-11 במרץ 1947 בבית הכלא "סאנטה" בפריז.
בשנת 1945 היה מועמד לבחירות לאספה החוקתית של הרפובליקה הצרפתית הרביעית, בתמיכת קבוצות הלימוד הקומוניסטיות (GEC) ושל המפלגה הדמוקרטית הסודנית. מאוחר יותר באותה שנה, יחד עם ממאדו קונאטה הקים את ה "גוש הסודני" ( Bloc soudanais), שהפך אחר כך ל"איחוד הסודני".
עלייתו בהיררכיה הפוליטית

באוקטובר 1946 בוועידה של נציגים מכל מושבות צרפת באפריקה שהתכנסה בבמאקו הוקמה קואליציית המפלגות RDA – "ההתלכדות הדמוקרטית האפריקאית" ובראשה פליקס הופואה-בואני. מודיבו קייטה נבחר למזכיר הכללי של RDA בסודאן הצרפתי. בשנת 1948 נבחר קייטה ל"יועץ כללי" באספה הטריטוריאלית מטעם סודאן הצרפתית. ב-10 באוקטובר 1953 נבחר לאספת האיחוד הצרפתי. ב-26 בנובמבר 1956 נבחר לראשות העיר במאקו ובאותה שנה נבחר לחבר באספה הלאומית של צרפת. יתרה מזו הוא נבחר לסגן היושב ראש האפריקאי הראשון של הפרלמנט הצרפתי.
פעמיים שימש כמזכיר מדינה בממשלות צרפת של מוריס בורז'ס-מונורי (יוני 1957) ושל פליקס גאיאר (אנ') (נובמבר 1957).
בשנת 1958 הפך מודיבו קייטה ליושב ראש האספה החוקתית של הפדרציה של מאלי ואחר הבחירות במרץ 1959 לראש הממשלה של הפדרציה, שכללה את סודאן הצרפתית ואת סנגל. ב-3 ביולי 1959 הקים בדקאר את "מפלגת הפדרציה האפריקאית" והיה למזכיר הכללי שלה, בעוד לאופולד סדאר סנגור היה אמור להיות ליושב ראשה. בסופו של דבר סנגור ויתר על התפקיד לטובת ממאדו דיה. ב-20 ביוני 1960 הוכרזה העצמאות של הפדרציה של מאלי. ב-20 ביולי 1960 נבחר שוב לראש הממשלה של הפדרציה של מאלי. אולם באוגוסט 1960 פרץ קרע ביחסים עם סנגל ועם הנשיא סנגור וסנגל עזבה את הפדרציה.
נשיא מאלי

אחרי התפרקות הפדרציה של מאלי, הסניף המאלי של ה"התכנסות הדמוקרטית האפריקאית" הכריז על עצמאותה המלאה של רפובליקת סודאן (הצרפתית לשעבר) בשם "רפובליקת מאלי". מודיבו קייטה היה ב-22 בספטמבר 1960 לנשיאה הראשון של המדינה העצמאית החדשה. בינואר 1961 נבחר שוב לנשיא הרפובליקה על ידי האספרה הלאומית של מאלי שהצביעה בעדו בפה אחד.
כאוהד הרעיונות הסוציאליסטים, הוביל קייטה את ארצו אל סוציאליזציה הולכת וגוברת של כלכלתה. תהליך זה התחיל בתחום החקלאות והמסחר, עם הקמתה באוקטובר 1960 של "החברה המאלית ללייבוא ולייצוא" SOMIEX, שזכתה למונופול על ייצוא תוצרתה של מאלי, על הפצתה ברחבי המדינה, על ייבוא המוצרים התעשייתיים ומוצרי המזון (למשל, סוכר,תה, אבקת חלב ועל הפצתם במדינה. הקמת המטבע הלאומי – הפרנק המאלי, בשנת 1962 וקשיי האספקה גרמו לאינפלציה חמורה ולאי שביעות רצון גוברת בקרב האוכלוסייה, במיוחד האיכרים ואנשי העסקים.
ביוני 1961 ערך מודיבו קייטה ביקור ממלכתי בבריטניה, ובהזדמנות זו עוטר על ידי המלכה אליזבת השנייה בצלב הגדול של מסדר הקדושים מיכאל וג'ורג' עם דרגת אביר. אף על פי שנחשב בארצות הברית לסוציאליסט, הבהיר קייטה באופן ברור כי הוא מעוניין ביחסים טובים עם וושינגטון. בספטמבר 1961 נסע לארצות הברית יחד הנשיא האינדונזי סוקרנו ופגש את הנשיא קנדי.
תמיכתו באחדות אפריקה

מודיבו קייטה הקדיש חלק רב מפעילותו לשאיפה לאחדות אפריקה.
החוקה של מאלי בהנהגתו כללה את הסעיף 48, שבו צוין:
רפובליקת מאלי יכולה לחתום עם כל מדינה באפריקה הסכמי התחברות או שותפות הכוללים ויתור חלקי או מוחלט של הסוברניות לשם הגשמת האחדות האפריקאית
.יחד עם לאופולד סדאר סנגור הוא מילא תפקיד חשוב בהקמת הפדרציה של מאלי. אחרי התפרקותה התרחק מסנגור השמרן יותר, (בין היתר תוך חילוקי דעות לגבי התמיכה במאבק האלג'ירי נגד צרפת) כדי להתקרב אל המנהיגים ה"מתקדמים" סקו טורה, נשיא גינאה ואל קוואמה נקרומה, נשיא גאנה, איתם ייסד במאי 1961 במפגש קונאקרי, את "האיחוד של מדינות מערב אפריקה". הוא היה פעיל במסגרת תנועת המדינות הבלתי-מזדהות והשתתף באופן אקטיבי בוועידת ראשי המדינות הבלתי-מזדהות בבלגרד בשנת 1961. בדצמבר 1961 התקיים מפגש חוזר של קייטה, טורה ונקרומה כדי להוקיע את המצב שנוצר בקונגו הבלגית לשעבר.
יחד עם מצרים ומרוקו, מאלי, גינאה וגאנה הקימו את "קבוצת קזבלנקה" שתמכה בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והתנגדה לניסויים גרעיניים הצרפתים בסהרה.
בשנת 1963 תרם לניסוח מסמך יסוד של הארגון לאחדות אפריקה.
בשנת 1963 הזמין לבמאקו את מלך חסן השני של מרוקו ואת נשיא אלג'יריה, אחמד בן בלה, בתקווה להשיג את סיום מלחמת החולות, סכסוך גבולות בין שתי מדינות אלה. יחד עם הקיסר היילה סלאסי הביא קייטה לחתימת הסכמי במאקו ששמו לבסוף קץ לסכסוך זה. כתוצאה מכך זכה באותה שנה לפרס לנין לשלום.
בשנים 1963–1966 השיג מודיבו קייטה נורמליזציה ביחסי מאלי עם סנגל, וולטה עילית (כיום בורקינה פאסו) וחוף השנהב .