stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חואן אריאגה

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1806 בילבאו, ספרד 
 פטירה:  17 בינואר 1826 (בגיל 19) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Juan Crisóstomo Jacobo Antonio de Arriaga y Balzola 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
פסל של אריאגה באולם הכניסה של תיאטרון אריאגה בבילבאו
חואן קריסוסטומו אריאגה (בספרדית: Juan Crisóstomo Arriaga; ‏ 27 בינואר 1806 בילבאו – 17 בינואר 1826 פריז) היה מלחין ספרדי שנפטר בדמי ימיו, עוד לפני שמלאו לו עשרים.
שמו המלא היה חואן קריסוסטומו חאקובו אנטוניו דה אריאגה אי-בלסולה (Juan Crisóstomo Jacobo Antonio de (Arriaga y Balzola. הוא נולד בעיר בילבאו בחבל הבסקים בספרד למשפחה עשירה. אביו, שהיה מוזיקאי חובב ונגן בצ'מבלו, הבחין בכישוריו ועודד אותו בכיוון זה. אריאגה התחיל להלחין בגיל צעיר ונחשב לילד פלא. לא היה כל אפיון ספרדי במוזיקה של אריאגה. סגנונו היה בין מוצרט לבין הרומנטיקאים המוקדמים. בגלל שבדומה למוצרט הוא היה ילד פלא שנפטר בגיל צעיר הוא כונה בחיבה בשם "מוצרט הספרדי". מדגישים גם את העובדה שהוא נולד בדיוק ביום השנה החמישים להולדת מוצרט.
הוא נשלח להשלים את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון הידוע של פריז כתלמידם של פטיס ולואיג'י כרוביני וזכה להצלחה ולהוקרה רבה.
נפטר משחפת עשרה ימים לפני יום הולדתו העשרים.
בעיר הולדתו בילבאו הוקם בנין תיאטרון גדול על שמו (Teatro Arriaga). באולם הכניסה נמצא פסל שלו.
מיצרותיו המנוגנות כיום:
3 רביעיות לכלי קשת (לה מז'ור, רה מינור, סי במול מז'ור).
סימפוניה לתזמורת ברה מינור.
הפתיחה לאופרה "העבדים העליזים".(Los esclavos felices). זאת אופרה בשתי מערכות שהועלתה בבילבאו בשנת 1820 כשאריאגה היה בן 13. רק הפתיחה ומספר קטעים שרדו.
פתיחה אופוס 1 (Nonetto), להרכב של תשעה כלים (שני כינורות, ויולה, קונטרבס, חליל, שני קלרינטים ושתי  קרנות. היצירה חוברה בשנת 1818 בהיות אריאגה בן 12.
הערות שוליים

↑  חואן אריאגה באתר www.spainisculture.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423822405171  PLWABN: 9810657834005606  BIBSYS: 1048789  BNE: XX1057711  BnF: cb13890904p (data)  CANTIC: a11027721  CiNii: DA11420904  GND: 124731384  ISNI: 0000 0001 1029 5429  LCCN: n82134264  LNB: 000067073  MusicBrainz: ac840215-bb00-43ba-a110-04a19dee8523  NKC: jn20000720012  NTA: 079400841  RERO: 02-A000009796  SELIBR: 230769  SNAC: w6wm2199  SUDOC: 087451379  VcBA: 495/86257  VIAF: 74036658   WorldCat (עם VIAF): 74036658
חואן בוטאסו

חואן בוטאסו (בספרדית: Juan Botasso;‏ 23 באוקטובר 1908 – 5 באוקטובר 1950) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת השוער.
קריירה

בוטאסו החל את הקריירה בשנת 1927 במועדון ארחנטינו דה קילמס. לאחר מכן עבר לראסינג קלוב שם שיחק עד 1938. הוא חזר לארחנטינו דה קילמס מליגת המשנה בארגנטינה.
במדי נבחרת ארגנטינה ערך 9 הופעות, והיה שותף לזכייתה באליפות דרום אמריקה של 1929 על אף שלא שיחק כלל. במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, שיחק במשחקי חצי הגמר והגמר כשהחליף את אנחל בוסיו וארגנטינה סיימה במקום השני לאחר הפסד 4–2 במשחק הגמר לנבחרת אורוגוואי, המארחת של אותו טורניר.
ז'ורז' למטר

| --- | --- |

צילום מ-1933
 לידה:  17 ביולי 1894 שרלרואה, בלגיה בלגיה 
 פטירה:  20 ביוני 1966 (בגיל 71) לוון, בלגיה בלגיה 
 שם לידה:  Georges Henri Joseph Édouard Lemaître 
 ענף מדעי:  אסטרופיזיקה 
 מקום קבורה:  Marcinelle New Communal Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג' (1924)  Grand Seminary Mechelen  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  Colegio Divina Pastora 
 מנחה לדוקטורט:  שארל דה לה ואלה פוסן 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד (1924–1925)  אוניברסיטת לוון (1925–1964)  הכוחות המזוינים של בלגיה (1914–1918) 
 תלמידי דוקטורט:  Louis Philippe Bouckaert, Andre Deprit, Rene DeVogelaere 
 פרסים והוקרה:  מדליית אדינגטון (1953)  מדליית מנדל (1934)  Military Cross (1918)  פרס פייר ז'נסן (1936)  קצין גבוה במסדר לאופולד השני  מפקד במסדר לאופולד  קצין גבוה במסדר הכתר הבלגי  צלב המלחמה הבלגי 
 הערות:  שם לידה:Georges Henri Joseph Édouard Lemaître   להקת Lemaitre נקראה על שמו
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
ז'ורז' למטר בסביבות שנת 1933 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ז'ורז' אנרי ז'וזף אדואר למטר (בצרפתית: Georges Henri Joseph Édouard Lemaître;‏ 17 ביולי 1894 – 20 ביוני 1966) היה אסטרופיזיקאי וכומר קתולי בלגי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה הקתולית של לוון, שהיה הראשון להציע את תיאורית המפץ הגדול, לה הוא קרא היפותזת "האטום הקדמוני". כונה גם "האב למטר" ומאז 1960 "מונסיניור למטר".
תחילת חייו

למטר נולד בשרלרואה, שם למד בבית ספר תיכון ישועי. בגיל 17 עבר ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטה הקתולית של לוון. לימודיו נקטעו ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כששירת בצבא בלגיה כקצין תותחנים. על הפגנת אומץ ליבו, הוענק לו, בסופה, עיטור צלב המלחמה הבלגי.
עם שחרורו החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה, במקביל ללימודיו כמורה. ב-1920 קיבל דוקטורט על "קירובים של פונקציות רבות משתנים ממשיים", בהדרכתו של שארל דה לה ואלה פוסן, וב-1923 הוסמך לכמורה. באותה שנה החל ללמוד אסטרונומיה באוניברסיטת קיימברידג', בהדרכתו של ארתור אדינגטון שלימד אותו קוסמולוגיה, אסטרונומיה ואנליזה נומרית. ב-1924 נסע לשנה אחת בקיימברידג', מסצ'וסטס, שם עבד עם הארלו שייפלי במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, והחל דוקטורט ב-MIT בנושא "השדה הגרוויטציוני בספירה זורמת של צפיפות אינווריאנטית אחידה לפי תורת היחסות" ("The gravitational field in a fluid sphere of uniform invariant density according to the theory of relativity"). הוא חזר ללוון ב-1925 וקיבל משרה חלקית כמרצה, כשבמקביל המשיך במחקר לדוקטורט ב-MIT. אחרי השלמת הדוקטורט ב-1927 התמנה לפרופסור בלוון.
התפשטות היקום והמפץ הגדול

ב-1927 פרסם בכתב עת מדעי בלגי את המאמר שהביא לו לאחר זמן הכרה בינלאומית: "יקום הומוגני בעל מסה קבועה ורדיוס גדל מסביר את המהירות הרדיאלית של ערפיליות חוץ-גלקטיות". במאמר זה העלה לראשונה את רעיון התפשטות היקום לפי תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין וצירף חישוב מוערך של מה שאחר כך נקרא קבוע האבל. בלי קשר אליו, חישובים דומים נעשו כמה שנים לפני כן בברית המועצות על ידי הפיזיקאי אלכסנדר פרידמן, אולם למטר לא ידע עליהם - עד ששוחח עם איינשטיין לראשונה בכנס סולווה ב-1927. באותו זמן איינשטיין לא חשב שהיקום מתפשט, ואמר ללמטר על עבודתו: "חישוביך נכונים, אך הפיזיקה שלך איומה". לימים, השניים נפגשו עוד שלוש פעמים: בבריסל, ב-1932; בקליפורניה, ב-1933; ובפרינסטון, ב-1935.
מכיוון שמאמרו של למטר התפרסם בצרפתית, בכתב עת בלגי שלא היה מוכר בקהיליה המדעית העולמית, הוא זכה לתשומת לב מועטה, עד שב-1930 פרסם ארתור אדינגטון ב"Monthly Notices of the Royal Astronomical Society" פרשנות למאמרו של למטר מ-1927, אותו כינה "פתרון מבריק לבעיות יוצאות הדופן של הקוסמולוגיה". ב-1931 פורסם באותו כתב עת מאמרו המקורי של למטר - הפעם בתרגום לאנגלית, ביחד עם תשובות להערותיו של אדינגטון.
בעקבות כך הוזמן למטר להשתתף בלונדון בכינוס "האגודה הבריטית לקידום המדע" שהוקדש לקשר שבין היקום הפיזיקלי לרוחניות. שם לראשונה הוא הציג את רעיון התפשטות היקום מנקודה התחלתית, לה הוא קרא "האטום הקדמוני"; למטר תיאר את התאוריה שלו גם כ"ביצה קוסמית שהתפוצצה ברגע הבריאה". הוא פרסם דברים אלה גם במאמר ב"Nature".‏ ובכך למטר היה הראשון שהציע את מה שנקרא, לימים, תאוריית "המפץ הגדול" - כינוי שטבע ב-1940 פרד הויל, תוך כדי שניסה ללעוג לרעיון, לו הוא התנגד בחריפות.
איינשטיין, שהתנגד תחילה לרעיון התפשטות היקום, שינה דעתו, וב-1933 הוא השתתף ביחד עם למטר במסע הרצאות בקליפורניה. באחת מהן, בתום דבריו של למטר, קם איינשטיין ואמר: "זה ההסבר היפה והמספק ביותר לבריאה ששמעתי מעודי".
המשך עבודתו

למטר המשיך במחקריו בתחומי האסטרונומיה והקוסמולוגיה. בנוסף, שם עם השנים דגש יותר ויותר גדול על חישוב נומרי, והתעניין במחשבים ובתכנות. הוא היה הראשון שהכניס מחשב לאוניברסיטה שלו. אחד מתלמידיו אף טען שהוא היה מעורב בפיתוח של התמרת פורייה מהירה.
נבחר כחבר באקדמיה האפיפיורית למדעים עם יסודה מחדש ב-1936 וב-1960 מונה לנשיאה, תפקיד בו כיהן עד מותו. ב-1953 היה הראשון לזכות במדליית אדינגטון.
הערות שוליים

↑  "Un Univers homogène de masse constante et de rayon croissant rendant compte de la vitesse radiale des nébuleuses extragalactiques", Annales de la Société Scientifique de Bruxelles, Vol.47, p. 49, April 1927
↑  Eddington, A. S., "On the instability of Einstein's spherical world", Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 90, p.668-688, 05/1930
↑  Lemaître, G., "A homogeneous Universe of constant mass and growing radius accounting for the radial velocity of extragalactic nebulae", Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 91, p.483 - 490, 03/1931
↑  Lemaître, G., "Expansion of the universe, The expanding universe", Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 91, p.490-501, 03/1931
↑  G. Lemaître, The Beginning of the World from the Point of View of Quantum Theory, Nature, Vol. 127 (1931), n. 3210, pp. 706. doi:10.1038/127706b0
↑  Biography of Georges Lemaître. on MacTutor
↑  ז'ורז' למטר, באתר האוניברסיטה הקתולית של לוון (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277190605171  PLWABN: 9810610582505606  BIBSYS: 90156565  BNC: 000461067  BNE: XX5048434  BnF: cb13320605w (data)  CANTIC: a11317711  CiNii: DA08706895  GND: 119526514  ICCU: CFIV361005  ISNI: 0000 0004 3497 2801  LCCN: n84073001  LNB: 000124538  MGP: 22743  NDL: 01065878  NKC: xx0148100  NLA: 35299540  NTA: 191997714  RERO: 02-A003511366  SNAC: w6jt1nc7  SUDOC: 035132132  Trove: 902923  VcBA: 495/86797  VIAF: 109437363   WorldCat (עם VIAF): 109437363
זחל"ם M16 MGMC

| --- | --- |

איור של ה-M16 MGMC זחל"ם M16 MGMC במלחמת העולם השנייה.
 מידע כללי
 סוג:  זחל"ם, נגמ"ש לחימה
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  White Motor Company 
 משתמשים עיקריים:  הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 משתמשים משניים:  מדינות חבר העמים הבריטי וקוריאה הדרומית
 שנת ייצור:  1942–1958
 תקופת השימוש:  1943–הווה (כ־81 שנים) 
 דגם קודם:  M13 MGMC ו-M15 MGMC
 דגם עוקב:  M17 MGMC
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה
 יחידות שיוצרו:  4,614 
 מידע טכני
 אורך:  6.5 מטר
 רוחב:  2.16 מטר
 גובה:  2.34 מטר
 משקל:  9 טון
 מהירות:  67.11 קמ"ש
 טווח פעולה:  282 ק"מ
 מנוע:  מנוע בנזין 128 כוחות סוס מדגם White 160AX, 386 in3 (6,330 cc) 6-cylinder
 שריון:  12 מילימטר
 צוות:  3
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  4 מקלעי M2 בראונינג בקליבר 0.5 BMG‏ (12.7x99 מ"מ)
 
זחל"ם M16 MGMC, בשמו הרשמי M16 Multiple Gun Motor Carriage (מכונה גם Quad .50 ו-"The Meat Chopper"), הוא רכב קרבי משוריין אמריקאי על בסיס זחל"ם M3, נגמ"ש לחימה זחלי למחצה, עליו הותקן צריח מדגם M45 החמוש ב-4 מקלעים כבדים מדגם M2 בראונינג בקליבר 0.5 BMG‏ (12.7x99 מ"מ). במקור כלי רכב זה נועד להוות סוללת מקלעים מתנייעת וניידת נגד מטוסים, אך הוא התגלה כנגמ"ש לחימה שימושי וקטלני ביותר בהספקת סיוע אש התקפתי והגנתי עבור יחידות לוחמות בחזית ובעורף. הוא תוכנן בשנים 1940–1942 על ידי חברת וייט מוטור קומפני ויוצר בשנים 1942–1944. נבנו 2700 ועוד כ-800 כלים הוסבו מדגמי M13, ובסך הכל כ-3,550 כלים נוצרו והם שירתו במלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הנדסה ומבנה

ה-M16 MGMC בנוי על גבי זחל"ם M3. אורכו 6.5 מטר, עם בסיס גלגלים באורך 3.44 מטר, רוחב של 2.16 מטר וגובה 2.34 מטר. עם הצריח הוא שקל כ-9 טון (9.9 טון קצר). המתלים שלו מורכבים מקפיצים אנכיים למזקו"ם וקפיצים מסוג Leaf spring (אנ') לגלגלים.
ה-M16 MGMC הונע בידי מנוע בנזין מדגם White 160AX בעל נפח מנוע של 6,300 סמ"ק (6.3 ליטר) עם 6 צילינדרים. מנוע זה מפיק 128 כוחות סוס ובעל יחס דחיסה של 6.3:1. מכל הדלק הוא בעל קיבולת של 230 ליטר. המהירות המרבית של ה-M16 MGMC היא 67.1 קמ"ש והיחס בין עוצמת מנוע למשקל הוא 15.8 כ"ס לטון.
החימוש העיקרי של הכלי הוא צריח M45 שעליו מותקנים 4 מקלעי M2HB בראונינג בקליבר 0.5 BMG (חצי אינץ', 12.7 מ"מ). חימוש זה העניק לכלי כוח אש גדול נגד מטרות בעלי שריון קל ונגד חי"ר וגם את הכינוי "Quad .50" (הקידומת quad מתייחסת לכך שהוא כולל 4 מקלעים והמספר 0.50 מתייחס לקליבר של כל מקלע). עובי שריון הכלי הוא כ-12 מ"מ.
שירות מבצעי

ה-M16 MGMC נכנס לשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית בתחילת 1944 והחליף את ה-M13. הוא זכה לכינוי "The Meat Chopper" (בתרגום חופשי "קוצץ הבשרים") בזכות כוח האש הרצחני שלו, שהתבטא הן בקליע רב עוצמה (0.5 BMG) והן בקצב אש גבוה ביותר (למעלה מאלף כדורים לדקה). בנוסף לתפקידו המקורי כסוללת נ"מ מתנייעת, ה-M16 MGMC שימש גם לספק תמיכה וסיוע באש לחיל הרגלים, הן בהגנה והן בהתקפה. ארבעת מקלעי הבראונינג 0.5 אפשרו לו להרוג כמות רבה של כוחות אויב ובפרט "לקצור" גלי תקיפה של לוחמי חי"ר ולפגוע קשות גם בכלי רכב, נגמ"שים קלים וכלי שיט. הוא שירת ביחד עם זחל"ם M15. דגם מתקדם שלו, ה-M17 MGMC, הוחכר לברית המועצות על מנת לסייע לה להביס את גרמניה הנאצית.
במלחמת העולם השנייה, ה-M16 MGMC הופעל בזירה המלחמתית באיטליה, במבצע אוברלורד (המערכה בנורמנדי), בקרב אראקור ובקרב על הבליטה (מתקפת הארדנים). מספר כלים הוחכרו לבריטניה וצרפת. במלחמת קוריאה הוא שירת בעיקר בקרב הכוחות האמריקאיים אך גם בצבא של קוריאה הדרומית. בזמן מלחמת קוריאה הוא איבד את הרלוונטיות שלו לתפקיד הנ"מ, מאחר שהמטוסים בתקופה זו היו מהירים מספיק כדי לחמוק מצרורות המקלעים. הוא הוסב לתפקידי סיוע אש ותמיכה בכוחות הקרקע, תפקיד בו נחל הצלחה רבה.
ב-1951 הוכרז כ-"limited standard" (אנ') וב-1958 יצא משירות סופית.
כלים בודדים מסוג זה היו בשימוש צה"ל בשנותיו הראשונות.
דגמים

M16 - דגם המבוסס על צריח M45D המותקן על גבי זחל"ם M3
M16A1 - דגם המבוסס על צריח M45F המותקן על גבי זחל"ם M3A1
M16A1 - דגם המבוסס על צריח M45D המותקן על גבי זחל"ם M3A1
M17 MGMC - דגם עם צריח M45F המותקן על גבי זחל"ם M5. כלים אלה הוחכרו לברית המועצות. יוצרו כ-1,000 כלים מדגם זה בין דצמבר 1943 למרץ 1944. בצבא האדום שימש ה-M17 בעיקר כנשק נ"מ והגנה אווירית.
הערות שוליים

↑  פוסט עם תמונות של M16 MGMC צה"לי בפורום צבא וביטחון בפרש.
ונדטיניב

| --- | --- |

 שם IUPAC
 N-(4-bromo-2-fluorophenyl)-6-methoxy-7-[(1-methylpiperidin-4-yl)methoxy]quinazolin-4-amine
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C22H22N4BrFO2 
 מסה מולרית:  475.35
 נתונים פרמוקוקינטיים
 מטבוליזם:  בכבד על ידי CYP3A4, FMO1, FMO3
 זמן מחצית חיים:  19 ימים (בממוצע)
 הפרשה:  בשתן, בצואה
 בטיחות
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון D (אוסטרליה), קטגוריית סיכון D 
 סיכון לתלות:  לא קיים
 דרכי מתן:  פה
 מזהים
 קוד ATC:  L01XE12 
 מספר CAS:  443913-73-3
 PubChem:  3081361
 ChemSpider:  2338979
 
ונדטיניב (באנגלית Vandetanib) המשווקת בשם Caprelsa מיועדת לטיפול בסרטן גרורתי של בלוטת התריס, סרטן שלא ניתן להסרה בניתוח או שהתפשט לחלקים אחרים בגוף.
ונדטניב פועלת על ידי האטת הגידול של כלי דם חדשים בגידול, דבר שמונע אספקת מזון וחמצן לגידול. התרופה יכולה גם לפעול ישירות על תאי הסרטן, להמית אותם, או להאט את קצב הגדילה שלהם. מנגנון הפעולה כולל עיכוב פעילות של האנזים פרוטאין קינז. הוא מעכב טירוזין קינאז בעל תכונות נוגדות גידול, אנטי-פרוליפרטיביות ואנטי-אנגיוגניות. הקינאזות המעוכבות כוללות VEGFR, EGFR ו־RET .
חברת התרופות AstraZeneca פיתחה בתחילה את התרופה, והעבירה את זכויות היוצרים לסאנופי ב-2015.
היסטוריה

ונדטיניב קיבלה אישור ממנהל המזון האמריקאי (FDA) באפריל 2011 לטיפול בסרטן בלוטת התריס. בתחילה, הוא הוצג לשוק ללא שם מותג. מאז אוגוסט 2011, נמכרת כקפרלסה. בשנת 2015 השתלטה Genzyme של סנופי על המוצר מחברת התרופות AstraZeneca.
מנגנון פעולה

ונדטיניב פועל כמעכב קינאז, כלומר הוא חוסם אנזימים ספציפיים (קינאזים) המעורבים בגדילה והתפשטות של תאים סרטניים. הוא מכוון למספר קולטנים, כולל קולטן לגורם גדילה אנדותל כלי דם (VEGFR), קולטן לגורם גדילה אפידרמיס (EGFR), ומאורגן מחדש במהלך טרנספקציה (RET) טירוזין קינאז. על ידי עיכוב קולטנים אלה, Vandetanib עוזר להאט או לעצור את הצמיחה של תאים סרטניים.
תופעות לוואי

תופעות לוואי תכופות, המתרחשות אצל יותר מ-10% מהאנשים, כוללות מגוון של מצבים כגון הצטננות, ברונכיטיס, דלקות בדרכי הנשימה העליונות, דלקות בדרכי השתן, ירידה בתיאבון, ספיגת סידן מופחתת, נדודי שינה, שינויים במצב הרוח, כאבי ראש, תחושות עקצוץ, תחושות חריגות או כואבות, סחרחורת, ראייה מטושטשת, נזק בקרנית, תסמונת QT ממושכת, לחץ דם גבוה, אי נוחות בבטן, שלשולים, בחילות, הקאות, הפרעות עיכול, רגישות מוגברת לאור השמש, פריחה בעור, אקנה, עור יבש ומגורה, חריגות בציפורניים, נוכחות של חלבון בשתן, היווצרות אבנים בכליות, חולשה, עייפות, כאב ונפיחות.
תופעות לוואי המסווגות כשכיחות, המתרחשות בין 1% ל-10% מהאנשים, כוללות מגוון מצבים כולל דלקת ריאות, אלח דם, שפעת, דלקת שלפוחית השתן, סינוסיטיס, דלקת גרון, דלקת זקיקים, זיהומים פטרייתיים, זיהומים בכליות, ירידה ברמות הורמוני בלוטת התריס, רמות אשלגן נמוכות, רמות סידן גבוהות, היפרגליקמיה, התייבשות, ירידה ברמות הנתרן, חרדה, רעד, עייפות, אובדן הכרה, הפרעות בשיווי המשקל, שינויים בתפיסת הטעם, הפרעות ראייה, ראיית הילה, הבזקי אור נתפסים, גלאוקומה, דלקת הלחמית, עיניים יבשות, הפרעות בקרנית, משברי יתר לחץ דם, התקפים איסכמיים חולפים, עצירות, דלקת קיבה, אבני מרה, אריתמה אקרילית הנגרמת על ידי כימותרפיה, התקרחות, דיסאוריה, המטוריה, תדירות מוגברת של שתן, אי ספיקת כליות,  וחום.
הערות שוליים

↑  AZ sells rare cancer drug to Sanofi - PMLiVE, pmlive.com, ‏2015-07-27 (באנגלית בריטית)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טובה ינסון

| --- | --- |

ינסון, 1956
 לידה:  9 באוגוסט 1914 הלסינקי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 ביוני 2001 (בגיל 86) הלסינקי, פינלנד 
 שם לידה:  Tove Marika Jansson
 מדינה:  פינלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייטניימי 
 שם עט:  Vera Haij 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה בהלסינקי, Konstfack, Läroverket för gossar och flickor 
 שפות היצירה:  שוודית, פינית 
 סוגה:  רומן 
 יצירות בולטות:  מומינטרול, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  1933–1993 (כ־60 שנה) 
 בן או בת זוג:  טוליקי פייטילה (1956–27 ביוני 2001)  Vivica Bandler (1946–1946)  ארטוס וירטנן 
 מספר צאצאים:  0 
 פרסים והוקרה:  פרס סלמה לגרלף (1992)  פרס נילס הולגרסון (1953)  Mårbacka Award (1972)  פרס אלזה בסקאו (1958)  Längmanska kulturfondens Finlandspris (1965)  Svenska Akademiens stora pris (1994)  היכל התהילה של ויל אייזנר (2016)  מדליית אנני סוון (1964)  פרס פינלנד של האקדמיה השוודית (1972)  מסדר החיוך (1975)  Tollander Award (1971)  מדליית פרו פינלנדיה (6 בדצמבר 1976)  פרס אנדרסן (1966)  Ducat Prize 
 חתימה:   
 
טוּבֶה מַרִיקָה יַנְסוֹן (בשוודית: Tove Marika Jansson‏; ‏האזנהקובץ:Sv-Tove Jansson.ogg‏Ⓘ‏‏; 9 באוגוסט 1914 - 27 ביוני 2001) הייתה סופרת וציירת פינית שכתבה בשפה השוודית, מחברת סדרת ספרי "המומינים".
ביוגרפיה

טוּבֶה ינסון נולדה בהלסינקי, בירת הדוכסות הגדולה של פינלנד דאז, ב-9 באוגוסט 1914, לוויקטור ינסון - פסל פיני, וסיגנה האמרסטן ינסון - קריקטוריסטית ומעצבת גרפית שוודית. היא מזוהה כבת לקהילת השוודים של פינלנד (פינו-שוודים).
ציוריה של ינסון התפרסמו לראשונה כשהייתה בת 14. בגיל 15 עברה משפחתה לשוודיה, שם למדה אמנות בבית הספר לאמנות של סטוקהולם בין השנים 1930 עד 1933. מ-1932 החלה להציג חלק מיצירותיה. בהמשך למדה רישום בבית הספר "האתנאום" שבהלסינקי. משם המשיכה ללמוד בגרמניה, איטליה, צרפת ולונדון. בתקופה זו ינסון הושפעה רבות מהצייר סמואל רספרוסוואני, ומהאימפרסיוניזם בכלל. בשנת 1943 הציגה ינסון תערוכת יחיד ראשונה. בתקופה זו התחוללו שינויים רבים בחייה. השינוי המשמעותי ביותר התרחש בשנת 1942, כאשר עזבה את בית הוריה בגיל 28. תערוכתה השנייה ב-1946 זכתה להצלחה מסחרית רבה ויצירותיה זכו לשבחי הביקורת.
ינסון חשבה לפתח קריירה של ציירת וקריקטוריסטית, אולם ב-1945 החליטה לכתוב סיפור קצר על אחת הדמויות הקבועות, שנהגה לצייר לצד חתימתה, ואשר אותה כינתה "מומינטרול". הסיפור נשא את השם "הטרולים הקטנים והשיטפון הגדול" (המוציא לאור סירב להשתמש בשם "מומינים" בכותרת הספר, מחשש שהדבר יבלבל את קהל הקוראים). אף על פי שהסיפור לא זכה להכרה רבה, החליטה ינסון להתרכז בכתיבת ספרי ילדים, ולאייר אותם בעצמה. הספר הראשון שפרסמה ושהיה מלווה באיוריה - "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" - יצא ב-1946. ספר זה אמנם הופיע שני אחרי "המומינים והשיטפון הגדול" אך הוא נחשב חשוב ויותר אופייני לסדרת הספרים על עמק המומינים, שפרסמה את ינסון והיוותה את עיקר יצירתה. ינסון הוסיפה לפרסם ספרים בסדרה זו עד 1970. הספר האחרון בסדרה הוא "עמק המומינים בנובמבר" אשר טרם תורגם לעברית.
ינסון זכתה להכרה בינלאומית, ואף קיבלה את פרס אנדרסן היוקרתי לספרות ילדים בשנת 1966.
בעקבות ההצלחה, הוקדשו ליצירתה בפינלנד מוזיאון עמק המומינים בטמפרה ופארק עולם המומינים בנאנטלי.
טובה ינסון, בצד סופרי ילדים כגון ד"ר סוס, לאה גולדברג וסופרי ילדים אחרים ברחבי העולם, שייכת לזרם שאפיין את ספרות הילדים אחרי מלחמת העולם השנייה. דור זה של סופרי ילדים הושפע מאוד מהמלחמה, ובעיקר מהשימוש שנעשה בגרמניה הנאצית בספרי ילדים לצורכי תעמולה. כתיבתם מתאפיינת במעין "תגובת נגד" - הצנעת ערכים לאומיים, ושימת דגש על ערכים הומניסטיים ובמידה מסוימת גם על ערכים אינדיבידואליסטיים.
ספריה תורגמו ל-34 שפות ונמכרו במיליוני עותקים. כמו כן עובדו לסדרת טלוויזיה מונפשת, "המומינים". ספריה של ינסון תורגמו לעברית בידי אוריאל אופק, תמר שלמון, רות דנור, ויויאן ברסקי ודנה כספי. בהקדמה לתרגום לעברית של הספר "ספר הזכרונות של מומינאבא", פרסם אוריאל אופק מכתב ששלחה אליו טובה ינסון ובו תיארה את נסיבות כתיבתו של הספר הראשון בסדרת המומינים. בין היתר היא כותבת:
תחילה חשבתי לצייר על הדף שהיה מונח לפניי; אבל פתאום ירדה עליי השראה ממין אחר, תחושה שלא הכרתי עד אז - רצון לכתוב (...) בעוד אני מהרהרת ציירה ידי מבלי משׂים את מומינטרול הזעיר והחביב שלי (...) ואז בעוד אני מביטה בו קראתי בקול: מצאתי! אתה, מומינטרול שלי, תהיה גיבור סיפורי.
בספרה האוטוביוגרפי "בת הפסל" (1968) היא משחזרת את האווירה הבורגנית והבוהמיאנית של ילדותה הבטוחה אך מלאת ההרפתקאות, שהשפיעה על הספרים שכתבה בבגרותה.
כציירת ומאיירת

על אף שנודעה בראש ובראשונה כסופרת, ינסון עצמה החשיבה את הקריירה שלה כמאיירת וציירת כשוות ערך לקריירה שלה כסופרת. ינסון ציירה במהלך כל חייה תוך שהיא משנה את הסגנון מאימפרסיוניזם קלאסי למודרניסטי מופשט. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 ושנות ה-40 של המאה ה-20 הציגה יצירות שלה במספר תערוכות ואת תערוכת היחיד הראשונה שלה ערכה ב-1943, לאחר מכן ערכה עוד מספר רב של תערוכות יחיד.
בנוסף לכך שאיירה את ספריה שלה, היא איירה גם קלאסיקות שתורגמו לשוודית, כגון "ציד הסנרק" ו"אליסה בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, "ההוביט" מאת טולקין וספרים נוספים. איוריה שימשו גם את ההוצאה הפינית של ספרים אלו.
ינסון גם יצרה במהלך חייה סדרה של ציורי קיר שהוזמנו על ידי גופים שונים.
משפחתה

בתחילת שנות החמישים פגשה את המאיירת והמעצבת הגרפית טוליקי פייטילה (Tuulikki Pietilä), שהייתה לבת-זוגה. השתיים חיו ביחד עד יום מותה של ינסון, ושיתפו פעולה גם בחייהן המקצועיים. ינסון שמרה על פרטיותה ונהגה לבלות את עונות הקיץ יחד עם פייטילה בבית נופש שברשותה הנמצא באי קלובהארון (Klovharun).
ינסון מתה בגיל 86 בהלסינקי ב-27 ביוני 2001.
ספריה למבוגרים שתורגמו לעברית

ספר הקיץ, (1972, תרגמה דנה כספי, 2015)
הרמאית הישרה, (1982, תרגמה דנה כספי, 2018)
לנסוע עם מטען קל (1987, תרגמה דנה כספי, 2021)
משחק הוגן (1989, תרגמה דנה כספי, 2022)
ספריה לילדים שתורגמו לעברית

משפחת המומינים והשיטפון הגדול (1945)
כוכב-שביט בעמק-מומין (1946. תרגום רות דנור, 1984) — מומינטרול וחברו יוצאים לחקור אם אמנם מאיים כוכב-שביט על העמק שלהם וזוכים להרפתקאות.
משפחת המומינים (3) - כוכב השביט מגיע (1946. תרגום דנה כספי, 2019)
כובע טרוֹלקַארלֶן (1949. תרגום אוריאל אופק בשם משפחת החיות המוזרות, 1964) — מעשה בכובע-קסמים, שכל הנכנס לתוכו משנה את צורתו, ובשאר פלאים מוזרים ומשעשעים המתרחשים בעמק מומין.
משפחת המומינים (1) - הסיפור על מגבעת המכשף (1949. תרגום דנה כספי, 2010)
ספר-הזכרונות של מומינאבא (1950. תרגום תמר שלמון, 1968) — הרפתקאות מומינאבא בים וביבשה, בחלל ובמצולות, המסופרות בגוף ראשון.
משפחת המומינים (4) - זכרונותיו של מומינאבא (1950. תרגום דנה כספי, 2023)
קיץ מסוכן בעמק המומינים (1954. תרגום רות דנור, 1984)
חורף של טרולים (1957. פרס אלזה בסקוב. תרגום אוריאל אופק בשם עמק החיות המוזרות, 1966. תורגם על ידי דנה כספי בשנת 2011 בשם משפחת המומינים: חורף קסום) — המאורעות המופלאים שפקדו את מומינטרול לאחר שהעולם שקע בתנומת-חורף ורק הוא עצמו נותר ער.
סיפורי מומין (1962. פרס אנּי סוואן. תרגום ויואן ברסקי בשם סיפורי משפחת החיות המוזרות, 1977) — שבעה סיפורי ידידות, אהבה וקסם.
נובמבר בעמק-מומין (1970)
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה (1952. פרס נילס הולגרסון. תרגום דנה כספי, 2015)
מי יעודד את רשוש? (1960. עיטור אנדרסן. תרגום ויויאן ברסקי, 1978) — שוכני עמק-מומין נחלצים לעזרת יצור מסכן.
מי ינחם את הקטנטן? (1960. תרגום דנה כספי, 2015)