פול ורגארה
פעילותו במלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, פול ורגארה הטיף מפורשות מהדוכן להתנגדות רוחנית לנאציזם (אנ'), לצד שני הכמרים האחרים של האורטוריה, גוסטב וידאל ואנדרה-נומה ברטרנד (צר'), שהיה גם סגן נשיא הפדרציה הפרוטסטנטית של צרפת (אנ') באזור הכבוש. בעזרת חברי קהילה והעובדת הסוציאלית של לה קלרייר, מרסל גימו (צר'), הוא הקים רשת בריחה לילדים יהודים. בני הזוג ורגארה נתנו מחסה לילדים יהודים וסיפקו תעודות זהות מזויפות ליהודים הנרדפים. בפברואר 1943 הם הצליחו להציל 63 ילדים, בעזרת חברי קהילת האורטוריה ושל תנועת הצופים והצופות המאוחדים של צרפת (אנ').
להלן שנים מהמקרים של ילדים שניצלו:
דניז ורטין מספרת שכשהתחילה המלחמה הייתה בת 6. ההורים שלה הגיעו מפולין. במאי 1941, אביה קיבל נייר ירוק: זימון לאולם הספורט ג'פי. הוא נעצר, נכלא במחנה המעבר פיטיבייה וגורש לאושוויץ ב-22 ביוני בשנה שלאחר מכן. בשנת 1942", מספרת דניז בת התשע וחצי, "לבישת הטלאי הצהוב הפכה להיות חובה. לאחר שגילתה את הטלאי שלי, המורה שלי בבית הספר הושיבה אותי בחלק האחורי של הכיתה, שם הושיבו בנות שלהן כינים בשיער. הייתי מבועת." בבוקרו של ה-16 ביולי 1942, במהלך מצוד ול ד'איבר, הגיע שוטר אל דלת הדירה. אמה של דניס הלכה לבקר שכנים. והילדה, בת 9 וחצי, הייתה צעירה מכדי לעצור אותה. "באותו בוקר," היא אומרת, "מהחלון שלנו בקומה החמישית ראיתי את כל השכנים עוזבים. הרחוב היה עמוס באנשים. הקהל, הצעקות, הצרורות. זה מראה שלעולם לא אשכח". אמה הסתתרה אצל חברים. במשך חודשיים התגוררה דניז לבדה בדירת המשפחה, בבניין מרוקן מרוב תושביו: "בדירתה בקומה הראשונה נשארה רק בעלת הבית הלא יהודייה. אישה איומה, שתמיד השאירה חריץ דלתה פתוחה כדי שתשמע אותי עוברת במדרגות. היא שאלה אותי כל הזמן איפה אמא שלי. לא אמרתי כלום." הילדה הקטנה לא יכלה יותר. היא ברחה, הצטרפה לאמה, ואחר כך הסתרתה בדירות שונות עד שנקלטה, מבלי לדעת זאת, ברשת הצלה לילדים יהודים שיצר הכומר פול וראגרה. מינואר 1943, היא מצאה את עצמה בבזנקור (אנ') (מחוז סן-מריטים), עם מטפלת, אליזבת בנר. "זה היה עולם אחר. כל יום ראשון לקחו אותי למיסה. הכומר, שלא ידע שאני יהודי, התנכל לי כל הזמן בדרישה ללכת לקטכיזם ולהתכונן לקראת ההקדש הראשון (אנ') שלי. גברת בנר, מורה בדימוס,... הייתה קפדנית, אבל הערצתי אותה. בזכותה הפכתי למה שאני". כל הזמן, הילדה הקטנה מסתירה את זהותה האמיתית. "אבל המטפלת שלי ידעה על זה, כמובן.(...) בסתיו 1943 נתפס הבית על ידי הגרמנים: עשרה חיילים וקצין נכנסו לגור במקום. "בלילה", ממשיכה דניס, "התבצרנו בחדר, מחשש שהחיילים יתעללו בו". הסיוט הסתיים לאחר השחרור. האמנם ? "יום אחד, אמא שלי צלצלה בפעמון. שמחתי מאוד. בכינו כל הלילה. ואז, בתום המלחמה, בקיץ 1945, חזר אבי. הוא שרד, אבל הוא כבר לא היה אותו אדם. הוא שקל 38 קילו וסבל מפצעים על פניו שלא נראה היה שהחלימו." פצעיו היו גם בנפשו. "הוא, שהיה עדין כל כך קודם, הכה אותי עכשיו במחתה". משלא הצליחה לקבל בחזרה את דירתם הפריזאית, האריכה המשפחה את שהותה בבזנקור בכמה חודשים, בבית אחר. "אבי בוודאי הרגיש כמה הערצתי את מיס בנר. הוא אסר עלי לראות אותה. הייתי נואשת. נפגשנו בסתר, ביער, מחוץ לטווח ראיית ההורים שלי"
דניאל והאנה וקסברג ניצלו בזכות הסיוע שסיפקה מרסל ורגארה. דניאל וקסברג, יהודי יליד פולין שהתגורר בפריז עם אשתו ושני ילדיו, נתפס ב-14 במאי 1941 ונכלא במחנה המעבר פיטיבייה. הוא ניצל את תפקידו כדוור המחנה כדי לעזוב את המחנה ב-14 במרץ 1942, חודשים ספורים לפני הגירושים המאסיביים של יהודים מהמחנה לאושוויץ. הוא היסס לחזור לביתו שלו, מחשש שייעצר ופנה ללקוח ותיק, שהסכים בנדיבותו לעזוב את דירתו ולתת לבני הזוג וקסברג להישאר שם. לאחר המעצרים ההמוניים של יהודים בפריז ביולי 1942, ניסה דניאל וקסברג להימלט לאזור הדרומי עם משפחתו. הניסיון נכשל, והם נאלצו לחזור למקום מחבואם באותו היום. למחרת בבוקר, בתו הלן פגשה את המורה שלה לאנגלית ברחוב וסיפרה לה על מצוקתם. המורה שלח את המשפחה לכומר ורגארה ביודעה שהוא פעיל מאוד ברשתות הצלה. הוא בתורו שוחח עם בני הזוג בֶשָׁר, אשר, לפי בקשתו, שכרו דירה על שמם, ברובע השלושה עשר של פריז, והשיגו מסמכים כוזבים. בני הזוג וקסברג יכלו אפוא לשהות שם באין מפריע עד השחרור.

הוא היה בקשר לסירוגין עם סוזן ספאק, לוחמת ההתנגדות הבלגית שהשתתפה במבצע ההצלה והוצאה להורג שבוע לפני שחרור פריזעל ידי הגרמנים באוגוסט 1944. הכומר ורגארה ניהל את הלווייתה.
המרכז החברתי לה קלרייר הפכך לכתובת של מזכירות האזור הצפוני של המועצה הלאומית של ההתנגדות (CNR) (אנ') בראשות דניאל קורדייה (אנ'), בעוד ז'אן מולן ניהל את מזכירות האזור הדרומי. אחותו של אחד מסגניו של קורדייה (אנ'), איג לימונטי (צר'), הייתה חברה של מרסל גימו וארגנה פגישה בין דניאל קורדייה (אנ') לפול ורגארה. הוא הסכים מיד להעמיד את לה קלרייר לשירות ה-CNR והפך אותו לתיבת דואר למסרים שך המחתרת מהשורה הראשונה, קיבלה משדרים ומקלטים, עיתונים חשאיים, דואר, כלי נשק, והיה למקום מפגש למנהיגי ה-CNR (אנ').
ב-17 בפברואר 1943, לאיר שהוסגר על ידי השוערת שלו, פול ורגארה נמלט בקושי ממעצר. תחילה התחבא באסנייר (אנ'), אחר כך באמיין, הצליח לעבור לשווייץ ומצא מקלט ב-L'Étivaz, בקנטון וו, שם הייתה לבני הזוג ורגארה בקתה. אבל לשאר בני משפחתו לא היה אותו מזל: אשתו מרסל ובתם סילבי נכלאו במשך 6 חודשים בכלא פרזנס (אנ'). בנם סילבן נשלח למחנה נויה ברם (אנ') ואחר כך לבוכנוואלד, לפי הוראות לילה וערפל של היטלר. הוא היה אז בן 17. חתנם ז'אק ברוסטון, בעלה של אליאן וחבר ברשת קומט (אנ'), נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן והוצא להורג בשנת 1944. אליאן, קצינת קישור של ה-FFI (אנ'), נשאה מסרים כשהיא רכובה על אופניים.