stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת ירושלים
היישוב היהודי

מקום מיוחד בפריסת היישובים היהודיים שקיומם מתועד במאה ה-12 שמור לגליל ובמרכזו טבריה וצפת שתפסה מקום מרכזי במחצית השנייה של המאה ה-13. היישוב היהודי בכפרים, שהתייחס לשרידי היהדות הגלילית ששרדה לאחר הטבח שערכו בהם הקיסרים הביזנטים יוסטיניאנוס והרקליוס, התרכז בעיקר בגוש ההררי של הגליל העליון, בין עלמה לצפת.
עכו הייתה החשובה בקהילות היהודיות בארץ ישראל של המאה ה-13 אחות לקהילות יהודיות לאורכה של רצועת החוף החל בביירות, צידון ועבור בצור, קיסריה ואשקלון. הייתה למרכז רוחני ומקום מפגש בין חכמי שלושת מרכזי התרבות היהודיים: הצרפתי-אשכנזי, הספרדי והמזרחי, מפגש שתוצאותיו ניכרות בספרות העברית בימי הביניים. ממנה התפתחה התפיסה של חידוש יישוב הארץ כמסקנה מכישלון הצלבנים והכובשים שקדמו להם ליישבה בבחינת הוכחת ההבטחה הקדומה, "ושממו אויביה עליה" ויצאה קריאתו של הרמב"ן לעלייה והתיישבות, כמצוות עשה בכל עת, כתנאי לגאולת עם ישראל וארץ ישראל.
הנוסע בנימין מטודילה שביקר בארץ ישראל ב-1170 לערך מצא בכל הארץ למעלה מ-1,000 משפחות יהודיות, על פי הפירוט בטבלה:
| יהודים בארץ ישראל בשנת 1170 |
| --- | --- |
עכו: 200
טבריה: 50
עלמה: 50
קיסריה: 200
יפו: 1
לוד: 1
רמלה: 300
ירושלים: 4
בית לחם: 2
בית-גוברין: 3
בית נובה: 2
זרעין: 1
אשקלון: 200

בשנת 1180 לערך ביקר בארץ הנוסע פתחיה מרגנסבורג והוא מנה כ-300 משפחות יהודיות.
עליית בעלי התוספות במהלך המאה ה-12 אוששה מעט את היישוב היהודי המדולדל ואת רמתו התורנית.
מעמדם החוקי של היהודים בממלכה היה דומה לזה של יתר התושבים הלא-פרנקים. כל גבר יהודי בן 15 ומעלה היה חייב בתשלום מס גולגולת. החוק הפרנקי אסר על יהודים להחזיק ברכוש קרקעי בשטחי הממלכה, והם היו כפופים לבתי הדין הפרנקיים בעניינים שנגעו לבני קבוצות אתניות שונות. בחלק מן הקהילות פעלו בתי דין רבניים שעסקו בעניינים פנים-קהילתיים. מכתבים מן הגניזה מעידים על כך שחיי היהודים בעת השלטון הפרנקי לא היו נוחים.
ראו גם

ירושלים בתקופה הצלבנית
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963 (הספר בקטלוג ULI)
יהושע פראוור, הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1976 (הספר בקטלוג ULI)
בנימין זאב קדר - פרסם מאמרים רבים וספרים אחדים על ממלכת ירושלים (את הרשימה המלאה אפשר לראות בערך אודותיו).
איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, פרק ה: ממלכת ירושלים הפרנקית, עמ' 270–334.
ישראל רול, אורן טל ומיכאל וינטר (עורכים), מפגש הצלבנים והמוסלמים בארץ-ישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007 - אסופת מאמרים בעברית אודות מבצרים שונים בארץ ישראל ופרטים נוספים על הממלכה הצלבנית. (הספר בקטלוג ULI)
איתמר עצמון, בשם הצלב, על השתקפות המגמות הפוליטיות והתרבותיות בממלכה הצלבנית בראי המטבעות, מתוך "הצד השלישי של המטבע", מגזין סגולה, מרץ 2012.
Shlomo Lotan - The ‘Other’ in the Latin Kingdom of Jerusalem The Crusaders and their Varying Images of the Muslims in the Eastern Mediterranean Basin, The Mediterranean Other - The Other Mediterranean, M. Brehl, M. Dabag, K. Platt and A. Eckl (eds.), (further coming 2018).
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge University Press, 1951-54. (הספר בקטלוג ULI)
Jonathan Riley-Smith - ספרים רבים.
Hans E. Mayer, The Crusades, Oxford University Press, 1965 (במקור יצא בגרמנית) (הספר בקטלוג ULI)
Malcolm Barber and Keith Bate, Letters from the East - Crusaders, Pilgrims and Settlers in the 12th-13th Centuries, Ashgate, 2013
הערות שוליים

1 2  רבקה שפק-ליסק, פרק שני, מתי ואיך היגרו הערבים והמוסלמים לארץ ישראל, ראשון לציון: למשכל, 2018
↑  פראוור, הצלבנים, עמ' 63.
1 2  אריה גראבויס, הגליל בתקופת מסעי-הצלב, בתוך ארצות הגליל, חלק א', בעריכת ארנון סופר, אבשלום שמואלי, נורית קליאוט, הוצאת חברה למחקר מדעי שימושי אוניברסיטת חיפה בע"מ ומשרד הביטחון, 1983
↑  עורך, אלי בר-נביא, האטלס ההיסטורי, תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, ידיעות אחרונות, 1993, עמ' 108
↑  בן-ציון דינור, ישראל בגולה, כרך שני, מימי גזירות תתנ"ו ועד המגפה השחורה, דביר תל אביב מוסד ביאליק ירושלים, 1965, עמ' 402
↑  על פי מסעות ר' בנימין מטודילה בארץ-ישראל ובסוריה, בתוך: אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, רמת גן: הוצאת מסדה, 1976, עמ' 33.
↑  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 309.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518921205171  GND: 4028588-1  LCCN: n93067731  NKC: ge129449  SELIBR: 167923  VIAF: 152593141   WorldCat (עם VIAF): 152593141 
מדינות צלבניות בשיא גודלן (צהוב בהיר) צהוב כהה – הממלכה הצלבנית אחרי התערבותו של פרידריך השני
היפרפרון ביזנטי
מבצר בעין חמד
ביצורי עכו
גוטפריד מבויון. על חזהו סמל ממלכת ירושלים
כנסיית הבשורה היוונית אורתודוקסית בנצרת
כנסיית הקבר הקדוש בירושלים
תל אפק (מבצר אנטיפטרוס)
כוח המגן העברי

יצחק שדה, מאבות כח המגן העברי
נוטרים ממשטרת היישובים העבריים
צ'ארלס אורד וינגייט, יוזם פלגות הלילה המיוחדות
חיילי הבריגדה היהודית
כח המגן העברי הוא שם כולל לארגונים ולמסגרות הצבאיות של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל בין השנים 1936 (המרד הערבי הגדול) – 1948 (הקמת המדינה).
ההנהגה הרשמית המקובלת על חלק הארי של היישוב הציוני בארץ ישראל הייתה ההסתדרות הציונית. ההסתדרות הציונית לא איגדה אמנם את כל היישוב, אך אין להתעלם ממרכזיותה בחיי היישוב (גם בחלקם של אלו שחלקו עליה). להנהגת היישוב היו מטרות צבאיות אשר הושגו באמצעות ארגונים צבאיים רשמיים שהקימה. ארגונים אלה היו רשמיים מבחינת האחריות והמרות של ראשי ההנהגה עליהם, על מטרותיהם, על פעולותיהם ועל דרכי הפעולה שלהם, שליטת מוסדות היישוב בתקציבם ובמקרים מסוימים גם מבחינת ההכרה של שלטונות המנדט הבריטי בהם.
מבנה הכוח והתוכניות האופרטיביות להפעלתו הוגדרו בסדרה של פקודות מבנה ארצי שהוצאו על יד ההנהגה מאוקטובר 1939 ועד אפריל 1948. מבנה הכוח ומטרותיו התפתחו אל מול תמונת האיומים הביטחוניים המשתנים.
במקביל ובנוסף פעלו בשדה ההגנה והלחימה העברי בארץ ישראל מחתרות אשר לא סרו למשמעת הנהגת היישוב.
ההגנה בראשית הקמת כח המגן

ארגון ה"הגנה" הוקם ביוני 1920 כתוצאה מלקח נפילת תל חי. ה"הגנה" איגדה את יוצאי ארגון "השומר" ויוצאי הגדודים העבריים ששרתו במלחמת העולם הראשונה בצבא הבריטי, בדצמבר 1920 קיבלה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל את האחריות על השמירה וההגנה. בשנים 1922–1928 נדמה היה שהארץ שרויה בשקט ושלום ושהממשל הבריטי מגן על היהודים. עקב כך ההנהגה הציונית לא הפנתה כמעט מימון להגנה. כלקח מפרעות תרפ"ט הוקמה ב-1930 המפקדה הארצית וההגנה הפכה לכח מגן עממי הפרוס בכל ההתיישבות היהודית בארץ. חברי ההגנה היו מתנדבים שאומנו בנשק מזדמן למטרת שמירה. עד פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 לא ביצעה ההגנה פעילות יזומה "מחוץ לגדר" היישובים. המפנה בבניין כח המגן העברי המאורגן בחסות מוסדות היישוב חל רק ב-1937 בנאומו של יצחק שדה בכנס מפקדי ההגנה בו אמר:
דרוש לנו צבא ולא שומרים, צבא ולא הגנה בתפקידי משטרה, צבא שאיננו צמוד למקום מסוים, צבא בהיקף כל-ארצי שתפקידו לחפש את האויב ולתקפו במקומות המצאו, לתקפו גם בבסיסיו, לפעול פעולה מקדימה.
הרוויזיוניסטים, שמחו על מדיניות ההבלגה של ההסתדרות הציונית הקימו את מחתרת האצ"ל ב־1931. כח זה נחשב ל"פורש" וטרוריסטי ולא קיבל את מרות המוסדות, לא הכרה שלהם ולא מימון.
משנת 1936 פעלה ההגנה באופן שיאפיין את פעילותה גם להבא, בשתי זרועות: חוקית (לגאלית) המוכרת על ידי הבריטים ככח המגן הלאומי של הציונים ובלתי-לגאלית.
ההגנה בראשית הקמת כח המגן > כופר היישוב

לצורך מימון הפעילות הצבאית של ההגנה הופעלה ביישוב מגבית, מעין מס. הכספים נוהלו באמצעות מנגנון שנקרא "כופר היישוב".
הזרוע הלגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה

באמצעות פעילות הזרוע הלגאלית הגלויה של ה"הגנה", נוצר שיתוף פעולה בין הבריטים לבין היישוב, בזכותו יכלו כוחות ה"הגנה" לשאת ולהתאמן בנשק בגלוי, ללבוש מדים, להשתמש בטנדרים ולפטרל ביום ובלילה. במסגרת זו גם רכשו מיומנויות צבאיות מסוימות כניווט, טקטיקה ופיקוד.
הזרוע הלגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה > נוטרים

עם פרוץ המרד הערבי, ב-1936 הסכימו הבריטים לשתף שוטרים עבריים במאבק לשמירת הסדר. הנוטרים, שמספרם הגיע ל – 3,000 צוידו בנשק בריטי ועברו אימונים על ידי הצבא הבריטי. חשיבות הנוטרות הייתה בהכרה הבריטית שליהודים יש זכות חוקית להגן על יישוביהם. במקביל הוקמו גדודי נוטרים ערבים.
הזרוע הלגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה > משטרת היישובים העבריים והמשמר הנע

בקיץ 1937 הסכימו הבריטים לארגן את הנוטרים ליחידה משטרתית סדירה. תחילה הוקם "המשמר הנע" כיחידה מובחרת בתוך הנוטרים. תפקידם היה לפטרל בדרכים, לסלק מוקשים וללוות את הפועלים בשדות ובפרדסים. הם הפעילו סיורים ברגל, בטנדרים ואף במשוריינים.
בינואר 1939 אורגנו הנוטרים במסגרת גדודי משטרת היישובים העבריים, ולראשונה קיבלו מדים ודרגות.
הזרוע הלגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה > "פלגות הלילה המיוחדות"

בשנת 1938, בהיות היישוב במצב ביטחוני קשה, הקים צ'ארלס אורד וינגייט ("הידיד") את "פלגות הלילה המיוחדות", ללא קשר למוסדות היישוב המאורגן. שיטת הפעולה של וינגייט הייתה שונה מכל שידע כח המגן העברי עד אז, לאמור פעולות יזומות בלילה ויציאה לבסיסי הכנופיות הערביות. הוא דגל ביחידות קטנות, תנועה מהירה ותקיפה. הוא לימד את ראשי ה"הגנה" את יתרונותיה של לוחמת לילה ואת עוצמתה של לוחמת גרילה - לחימה על ידי קבוצות קטנות, על ידי ביצוע פעולות של לוחמה זעירה וחבלה.
הזרוע הבלתי לגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה > "הנודדת"

הנודדת הייתה היחידה המחתרתית הראשונה של ההגנה, עוד ב-1933 ופעלה בעמק הירדן, עמק יזרעאל ותל אביב, פעילות שדעכה עד מהרה. ב-1936 החליט הפיקוד הארצי להטיל על יצחק שדה להקים מחדש את הכח הלוחם הנייד. הוא הפעיל קבוצה קטנה באזור ירושלים. הפעילות כללה פיטרול ביום ובמארבים בלילה, בקרבת בסיסי היציאה של הכנופיות ולעיתים אף פשיטות נגד מנהיגי הכנופיות עצמם והתקפות נגד בעיצומן של התקפות ערביות.
הפעילות ב"נודדת" וההכשרה ב"פלוגות הלילה" של וינגייט הובילו את יצחק שדה לשלב הבא בבניין כח המגן העברי - הקמת פלוגות השדה (הפו"ש).
הזרוע הבלתי לגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה > פלוגות השדה (פו"ש)

הגדרת תפקיד הפו"ש הייתה לשמש כוח הגנה ארצי נייד באזורו המסייע ליישובים מותקפים, רודף אחר
האויב ונלחם בו גם מחוץ לשטח היישוב המותקף. "פלוגות השדה" נטלו חלק בהתיישבות "חומה ומגדל", חדרו לשטחי האויב, הציבו בו מארבים ופגעו בכפרים, שסייעו לכנופיות. בתקופה זו החל מסתמן קו שימשיך גם להבא, לפיו חברי פו"ש היו גם במקביל נוטרים והשתמשו בנשק החוקי שבידם גם לפעילות הבלתי לגאלית של הפו"ש.
פרסום הספר הלבן השלישי בסוף 1939, סימן שינוי מהותי במדיניות הבריטית שמשמעותו הייתה ביטול הצהרת בלפור ורעיון "הבית הלאומי" ליהודים בארץ ישראל. על שינוי זה הגיבה הנהגת היישוב בהסדרה לראשונה של גוף צבאי סדיר, מגויס ורחב. גוף שיתחלק לגורם נייד הניתן להפעלה במקומות שונים וגורם נייח שיגן על היישובים. כל המסגרות הבלתי לגאליות הנפרדות, כולל "פלוגות הלילה" פורקו ועל בסיסם הוקמו החי"ש וחיל המשמר (החי"ם) ומסגרת שנקראה הפו"ם (הפלוגות המיוחדות), שפעלה שלושה חודשים בלבד. מסגרות אלה הוקמו אך הוקפאו עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה

פרוץ מלחמת העולם השנייה סימל שלב מיוחד בתולדות היישוב שהוגדר על ידי דוד בן-גוריון במילים: "נלחם עם הבריטים כנגד היטלר כאילו אין ספר לבן ונלחם בספר הלבן כאילו אין היטלר". האצ"ל שיתף פעולה בתקופה זו עם מוסדות היישוב ולא פעל כנגד מטרות בריטיות. על רקע זה התפלגה מן האצ"ל מחתרת לח"י שסירבה להיכנע לתכתיבי ההנהגה. באופן מעשי הושעתה הפעילות הצבאית הממוסדת ומוסדות היישוב הטיפו לשתף פעולה עם הבריטים במלחמתם. במיוחד אמורים הדברים לגבי מאתיים ימי החרדה (מאביב 1942 עד 3 בנובמבר 1942, עת הייתה סכנה ממשית שצבא נאצי בפיקודו של רומל יכבוש את ארץ ישראל). עקב זאת הוכנו תוכניות ההתבצרות שכונו "מצדה על הכרמל". על רקע זה קיבל יצחק שדה הוראה מבן-גוריון ליצור כוח מובחר חדש (פלוגות מחץ) לסיוע לבריטים. פעילות ההגנה הבלתי לגאלית התרכזה במבצעי ההעפלה.
מלחמת העולם השנייה > הפלמ"ח

הפלמ"ח הוקם ב-15 במאי 1941, כשיתוף פעולה בין היישוב לבין הבריטים ופעולותיו הראשונה נערכו במסגרת המערכה בסוריה ולבנון וכן מבצע בעומק שטח האויב (לבנון, שהייתה בשליטת צרפת של וישי הפרו-נאצית) שנודע ככ"ג יורדי הסירה. הפלמ"ח התארגן בחמש פלוגות (א'-ה') שאוישו בצעירים, חברי תנועות הנוער "המחנות העולים" ו"השומר הצעיר". הם אומנו על בסיס ידע שנרכש בפו"ש, ב"נודדת", ב"פלוגות הלילה" ועל סמך הידע המקצועי של ותיקי הגדודים העבריים ומשטרת היישובים. בראשית הדרך ניתנו ללוחמי הפלמ"ח נשק בריטי וליווי של קצינים בריטיים. בנובמבר 1942, עם הבסת רומל והסרת האיום הנאצי מעל ארץ ישראל, הכריזו הבריטים שאין להם צורך בפלמ"ח. מחלקות הפלמ"ח פוזרו בין הקיבוצים (בעיקר בצפון) על בסיס של סיוע בעבודה ובשמירה בקיבוץ, הוחלט כי הפלמ"ח יתאמן 8 ימים בכל חודש, יעבוד 14 ימים, וינוח שבעה ימים. תקופה זו בתולדות הפלמ"ח ידועה כ"הכשרה". הפלמ"ח ישוב וימלא תפקיד מרכזי לקראת התקופה שבין תום המלחמה ועד מלחמת העצמאות.
מלחמת העולם השנייה > הבריגדה היהודית

מראשית המלחמה ניסו יהודים מארץ ישראל להתגייס לצבא הבריטי, בתמיכה ובעידוד של מוסדות היישוב וה"הגנה". קבוצות קטנות יחסית התגייסו ליחידות כגון "החפרים", פלוגת ההובלה 462, חיל הרגלים (ה"באפס") ועוד. אולם הם לא נלחמו כיהודים מארץ ישראל אלא כחיילים בריטים מן המושבות.
בספטמבר 1944, לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים מצד הנהגת היישוב, התרצו סוף סוף הבריטים לצרף כוח יהודי לוחם לשורות הצבא הבריטי. הבריגדה היהודית (נקראת גם חי"ל - חיל יהדי לוחם) למרות שלא פעלה תחת פיקוד יהודי, הייתה הפעם הראשונה בה נלחמו יהודים במדים עונדי סמל מגן-דוד. לפרק השירות הקצר של בני ארץ ישראל בצבא הבריטי נודעה חשיבות בבניית הכוח העברי הלוחם כיוון שכאן עברו רבים ממפקדי הפלמ"ח וצה"ל לעתיד את "טבילת האש" הרצינית שלהם, בתמרון בקנה מידה רחב, הם רכשו מיומנויות המאפיינות הפעלת צבא גדול ולא קבוצת גרילה קטנה והתנסו בסדר ומשמעת צבאיים. עם תום המלחמה ופירוק הבריגדה ב-1946 נותרו מאחור אנשי "הגנה" שסייעו להעפלה ולבריחה במסגרת "המוסד לעלייה ב'". חלקם הקטן השתתף גם בפעולות הנוקמים כנגד מטרות נאציות באירופה.
מלחמת העולם השנייה > משמר העם

משמר העם הייתה יחידה קטנה ולגאלית שהוקמה בחיפה במסגרת "מצדה על הכרמל", ששימשה להגנה אזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה, בירושלים שימשה יחידה מקומית דומה להתארגנות הגנתית שכונתית ושמירה על קיצוב המים. לקחים מהפעלת יחידה זו שימשו לאחר מכן בהפעלת חיל המשמר (החי"ם).
מלחמת העולם השנייה > הסזון

עקב דרישת בן-גוריון לסייע לבריטים גם לאחר שהוסר האיום הישיר על ארץ ישראל, וסירוב האצ"ל להענות לדרישה, החליט מפקד האצ"ל, מנחם בגין לצאת במרד גלוי כנגד השלטון הבריטי. הנהגת היישוב ראתה בצעד זה של בגין וכן בפעולות החבלה של מחתרת הלח"י סיכון של ממש ליישוב. לפיכך החליטו ראשי ההגנה להסגיר אנשי אצ"ל ולח"י לבריטים. פעילות זו נודעה בשם "הסזון". סופה של תקופה זו היה עם תום מלחמת העולם השנייה, דבר שאיפשר גם להנהגת היישוב לפנות כנגד הבריטים. שיתוף פעולה קצר ימים זה בין המחתרות נקרא "תנועת המרי העברי".
מלחמת העולם השנייה > תנועת המרי העברי

ארגון מתאם בין האצ"ל, הלח"י וההגנה שפעל מתום מלחמת העולם השנייה (מאי 1945) ועד אוגוסט 1946 במטרה לתאם ולשתף פעולה כנגד מטרות בריטיות. התנועה ביצעה מספר פעולות כנגד הבריטים, ביניהן שחרור מחנה המעצר בעתלית. באוגוסט 1946, בעקבות תפיסת מנהיגים רבים במהלך "השבת השחורה" ופיצוץ מלון המלך דוד, שזיעזע את הציבור בעקבות הרג של חפים מפשע, החליטה ההסתדרות הציונית להפסיק את הפעולות העוינות. ההגנה קיבלה את ההחלטה, אך האצ"ל והלח"י התנגדו להפסיק את המאבק המזוין ו"תנועת המרי העברי" פורקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה

משפרצה מלחמת העולם השנייה כבר היה ל"הגנה" מטה כללי עוברי, שחבריו פזורים בכל רחבי תל אביב - בבית הוועד הפועל של ההסתדרות, במשרד ארכיטקטים, בבנק, במחלקת המים של העירייה... מלחמת העולם השנייה הקנתה לאנשיה אימון קרבי. ארבעים ושלושה אלף מבני היישוב העברי שירתו במלחמה, בחלקם הגדול על-פי מצוות ה"הגנה".
לאחר מלחמת העולם השנייה > חיל השדה (החי"ש)

החי"ש אמנם הוקם להלכה בשנת 1939 אך רק בשנת 1945 הפך לגורם משמעותי בארגון כוח המגן העברי. לוחמי החי"ש היו צעירים בני 18–26 בעלי כושר קרבי, שאומנו במבנה צבאי תקני, בעיקר בערים ובמושבות. החי"ש היווה את עמוד השדרה של העם המגויס וגדודיו היו פזורים ברחבי הארץ. לוחמי החי"ש לא היו מגויסים גיוס מלא והמשיכו לעבוד במשרותיהם, אך הקדישו מספר ימים בחודש לאימון ולשמירה. חלקם השתמשו במקצועם האזרחי (כנהגי אגד, פועלי סולל בונה וכדומה) גם בתפקידם הצבאי וסייעו להגנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה > חיל המשמר

חיל המשמר היה מורכב ממבוגרים (בני 35–50) או בעלי כושר לקוי אשר ביצעו משימות שמירה ביישובים. החי"ם היה פרוס הן בערים ובמושבות והן בהתיישבות הכפרית. למעשה, בהתיישבות העובדת, כל אדם שהיה מסוגל לאחוז בנשק (ולא היה בחי"ש או בפלמ"ח) היה חבר בחי"ם, או פל"מ (פלוגות משמר או פטרול לוחם), כפי שנקראו לעיתים כוחות החי"ם בהתיישבות העובדת, אשר שולבו מאוחר יותר בחי"ש.
לאחר מלחמת העולם השנייה > שירותי ההגנה

ההגנה יצרה במרוצת השנים ממלחמת העולם השנייה ועד הקמת המדינה מספר שירותי-עזר מתמחים, שהיוו לאחר מכן את הבסיס לחילות השונים של צה"ל. בהם:
ש"י - שירות ידיעות (מודיעין צבאי)
שירות רפואי בראשות ד"ר חיים שיבא
שירות החימוש והתע"ש (תעשייה צבאית)
שירות הקשר או האלחוט ויחידת ההגדעונים
שרותי הנדסה ואספקה שהתבססו על עובדי סולל בונה ואגד
הפלוגה הימית (פלי"ם)
שירות האוויר
חיל המדע - חמ"ד, לפיתוח אמצעי לחימה, לימים היה הבסיס לרפא"ל
לאחר מלחמת העולם השנייה > גיוס חוץ לארץ (גח"ל)

כינוי לעולים, פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, אשר גויסו לעיתים אף טרם עלייתם וצורפו למחלקות חי"ש או פלמ"ח.
הקמת צה"ל

ב-30 בנובמבר 1947, יום לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה ועל הקמת מדינת ישראל, פרצה מלחמת העצמאות. כל הכוח הלוחם, כ-30,000 איש, גויס. החי"ש אורגן בתשע חטיבות מרחביות והפלמ"ח בשלוש. היו ניסיונות לשיתוף פעולה בין מסגרות שונות אך לא תמיד עלה הדבר יפה והביקורת ההדדית הייתה רבה.
ב-26 במאי 1948 ניתנה על ידי בן-גוריון פקודת יום להקמת צבא ההגנה לישראל. המחתרות נתבעו להתפרק ממסגרתן הארגונית ולהשתלב בצה"ל. הלח"י והפלמ"ח שולבו, תוך מורת רוח, לצה"ל הצעיר והאצ"ל שולב לתוך צה"ל לאחר פרשת אלטלנה.
ראו גם

מחתרות עבריות בארץ ישראל
לקריאה נוספת

בן-ציון דינור (עורך ראשי), ספר תולדות ההגנה, הוצאת מערכות, 1955–1972.
מאיר פעיל, התפתחות כוח המגן העברי, אוניברסיטה משודרת, 1987.
יהודה ואלך, אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל מראשית ההתיישבות ועד קום המדינה, ירושלים, 1974.
הערות שוליים

↑  דוד בן-גוריון, מדינת ישראל המחודשת, כרך א', עמוד 106.
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
סמל הבריגדה היהודית
סמל צה"ל
וסיליוס צפיריס

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1936 סאמוס, יוון 
 פטירה:  1 בינואר 2015 (בגיל 78) סלוניקי, יוון 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל, יוון
 מקום קבורה:  Pallini 
 פרסים והוקרה:  פרס מפעל חיים מרשות העתיקות
 תרומות עיקריות
 חפירות בכורסי, בית הכנסת העתיק במעוז חיים, כפר נחום, בניאס
 
עם אפרים קציר בתל דן
צפיריס בחפירות בבניאס
המועדון במושבה היוונית
וסיליוס צפֵיריס (ביוונית: Βασίλειος Τζαφέρης; הוגים בערך "צְזַפֶריס" ‏1 באפריל 1936, סאמוס – 1 בינואר 2015, סלוניקי) היה ארכאולוג ישראלי ממוצא יווני. בחודש אוקטובר 2010 קיבל פרס מפעל חיים מרשות העתיקות.
קורות חייו > ילדות ביוון

צפיריס נולד כבן למשפחת איכרים ענייה בכפר קטן על האי סאמוס שביוון. כילד חווה את תהפוכות השלטון שעברו על תושבי האי, אשר סבל מן הכיבוש האיטלקי, הכיבוש הגרמני, ומלחמת האזרחים שפרצה ביוון בתום מלחמת העולם השנייה.
קורות חייו > הכשרה ופעילות ככומר

בגיל 13 הציע כומר הכפר לאביו כי יקדיש אותו לנזירות בפטריארכיה היוונית בירושלים. כשנה לאחר מכן נשלח צפיריס לירושלים המזרחית (שהייתה באותה עת תחת שלטון ירדן), שם למד בסמינר להכשרת כמרים שבניהול הפטריארכיה. בשנת 1956, לאחר שהוסמך ככומר, עבר לשטח מדינת ישראל והחל לשרת בקהילה היוונית אורתודוקסית שבנצרת.
קורות חייו > לימודים באוניברסיטה

כשנתיים לאחר מכן, בעקבות סירובו של הפטריארך היווני לאשר את בקשתו לצאת ללימודים ביוון, התמרד צפיריס ונסע לאתונה על דעת עצמו. אנשי הכנסייה שכנעו אותו לחזור לישראל, ובתמורה הובטח לו כי יוכל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. צפיריס סיפר כי:
"הייתי הנזיר הראשון שלמד באוניברסיטה בישראל. הייתי מסתובב עם הגלימה והכובע ומסביבי תמיד היו סטודנטים ששאלו מה אני עושה פה... אפילו בן גוריון ביקש פעם לראות את הנזיר שלומד ארכאולוגיה"
קורות חייו > עזיבת הכנסייה

בתקופת לימודיו באוניברסיטה עבד צפיריס כמורה ליוונית בבית הספר של הקהילה היוונית בירושלים המערבית, שם פגש את אפתיכיה, נערה ילידת ירושלים, בת למשפחה יוונית נוצרית, מי שתהפוך לימים לאשתו.
"אז הבנתי שהנזירות לא מתאימה לי. מילא אם הייתי במנזר עם עוד חבר'ה, אבל כשאני בחוץ עם הלימודים, והייתה גם האהבה עם אשתי, החלטתי לעזוב"
צעדו זה של צפיריס התקבל בזעם על ידי הפטריארך היווני, והוא הוחרם על ידי המנהיגות הדתית היוונית בישראל. הכמרים היווניים סירבו להשיא אותו, ורק בקושי רב הוא הצליח לשכנע את דוד שלו, שהיה כומר בנצרת, שיקדש את נישואיו.
כאזרח יווני שאינו נזיר נקרא צפיריס לחזור לארץ מולדתו ולשרת בצבא היווני. בעקבות סירובו לעשות זאת נשללה ממנו אזרחותו היוונית.
"נשארתי בלי דרכון, בלי אזרחות ובלי אישור להישאר בארץ - והייתי סטודנט נשוי עם ילדה בדרך, אבל הכל הסתדר. אז אנשים היו אחרים, לא היה את כל העניין היהודי והלאומי הזה. הכל היה יותר חופשי, המדינה הייתה אחרת. ירושלים הייתה קטנה וכולנו היינו ביחד"
קורות חייו > לימודים מתקדמים

זמן קצר לאחר סיום לימודי התואר הראשון המשיך ללימודי תואר שני בנושא היסטוריה של ארץ ישראל בעת העתיקה, והתמחה בנושא "כנסיות וריצופי פסיפס ביזנטיים מוקדמים".
ב-1967 החל בלימודים לתואר שלישי באוניברסיטה, בהנחייתם של הפרופסורים מיכאל אבי-יונה ודוד פלוסר, וב-1971 קיבל את התואר על מחקרו בנושא "סמלים נוצריים מהמאה הרביעית ואבות הכנסייה". במקביל ללימודיו אלו שימש כארכאולוג-שדה באגף העתיקות והמוזיאונים של משרד החינוך (הגוף שקדם לרשות העתיקות).
פעילותו כארכאולוג

בשנת 1968 חפר צפיריס בגבעת המבתר וגילה שלד של אדם שהומת בשנות העשרים לחייו בצליבה. השלד התגלה בארון שעליו נכתב שם הצלוב – יהוחנן בן חגקול. מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של השלד, ורגליו שוברו. שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי כפי הנראה נצלבה הגופה על עץ זית. הגופה מתוארכת לתקופת המרד הגדול. זוהי אחת התגליות הארכאולוגיות היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה בהן.
ב-1971 מונה לסגן מנהל האגף לענייני סקרים וחפירות, וכיהן בתפקיד זה עד 1991. בין 1976 ל-1982 שימש כמרצה במחלקה ללימודים ימיים והיסטוריה של האמנות הקלאסית באוניברסיטת חיפה. ב-1 באפריל 1990, במלאת לו 64 בדיוק, הוקמה רשות העתיקות באופן רשמי. בשנת 1991 מונה למנהל "תחום חפירות וסקר" של הרשות, ושימש בתפקידו זה עד 2001.
בחודש מאי 1990 כיהן כפרופסור אורח בקורס "ארכאולוגיה והברית החדשה" באוניברסיטת פפרדין שבקליפורניה. מאז 1994 כיהן כפרופסור מחקר בקולג' סיוור של אוניברסיטה זו.
מלבד תפקידיו באקדמיה כיהן צפיריס גם בחבר היועצים של "האגודה לחקר ישראל" מאז 1967, ומאז 1999 היה חבר במועצה הארכאולוגית העליונה של ישראל. משנת 1984 ועד 2002 שימש כאוצר מוזיאון הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית שבירושלים. ב-1984 מונה כנשיא (יו"ר) של הקהילה היוונית בירושלים.
צפיריס דיבר יוונית (קלאסית ומודרנית), עברית, ערבית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
צפיריס היה נשוי ואב לשניים, וחילק את זמנו בין יוון לישראל, שכן ילדיו מתגוררים באתונה. לאחר פרישתו לגמלאות השתקע במושבה היוונית בירושלים. בתפקידו כנשיא הקהילה היוונית טיפח את מורשת השכונה ואת תרבותה.