שארל החמישי, מלך צרפת
כעוצר במהלך השבי של ז'אן הטוב > הפקודה של 1357

בשנת 1356, מלחמת מאה השנים נטתה לטובת האנגלים. אביו של שארל ואחיו פיליפ נשבו ונכלאו בלונדון. כבנו הבכור של המלך, שארל היה חייב לקחת לידיו את הממלכה. האצולה הצרפתית, שהחזיקה בכוחה בחסד עליון, ולכן נדרשה להצדיקו בשדה הקרב, איבדה כמעט לחלוטין את האמון בה עם המפלות החוזרות בקרבות קרסי ופואטייה. מהלך זה התרחש במקביל לעליית כוחם של בעלי המלאכה והסוחרים העירוניים, שרק חיכו להזדמנות לתבוע חופש ולקבל לידיהם את הכוח והשליטה התואמים את חשיבותם הכלכלית בחברה (תושבי הערים באנגליה הצליחו לקבל כוח דומה עם פרסום המגנה כרטא).
חזרתו של הדופן שארל לפריז הייתה קשה: הוא היה רק בן 18, כמעט ללא יוקרה אישית (בעיקר משום שנטש את שדה הקרב בפואטייה, שלא כמו אביו ואחיו, "פיליפ האמיץ"), עם ניסיון מועט בממשל ועל כתפיו נטל חוסר האמון בשלטון בני ולואה. הוא הקיף את עצמו ביועצים המלכותיים של אביו, שזכו לביקורת רבה מצד בני המעמד השלישי בגין שחיתותם.
אספת המעמדות התכנסה ב-17 באוקטובר 1356. הדופן, חלש ומבוזה, ביקש להטיל מיסים כדי לאסוף כספים עבור המלך והגנת הממלכה, אך נתקל באופוזיציה חזקה מאוד: אֶטִיֶין מַרְסֶל, סוחר אריגים עשיר, מנהיג הבורגנים והסוחרים בני המעמד השלישי, שמעמדו הקביל לזה של ראש עיריית פריז, שכרת ברית עם שארל הרע ועם איש כמורה ממעמד הבורגנות וזקן רמי המעלה בתנועת הרפורמה, בישוף לָאן, רוֹבֶּר לֶה קוֹק. אספת המעמדות הכריזה על הדופן כמפקד הראשי של המלך ומגן הממלכה בהיעדרו של אביו, ודרשה למנות מועצה מלכותית בת 28 חברים - תריסר אצילים, תריסר בורגנים וארבעה אנשי כנסייה.
האספה דרשה לפטר כמה מהיועצים המלכותיים שנודעו לשמצה בשל שחיתותם (בשל הפחתות ערך המטבע הדחופות והאכזריות שביצעו), את הזכות לשוב ולהתכנס לכשתרצה כדי ליעץ למלך, וכן את שחרורו של שארל מלך נווארה מן הכלא. והיה אם יתקבלו דרישותיה, תסכים האספה להנהיג מיסים מסוימים להגנת הממלכה מפני האנגלים ולתשלום כופר הנפש העצום הנדרש לשחרורו של מלך צרפת מן השבי. הדופן, שהיה קרוב בדעותיו לתנועת הרפורמה, לא התנגד להגדלת תפקידה של אספת המעמדות בניהול המונרכיה. עם זאת, לשחרורו של שארל מנווארה לא הסכים, משום שזה קרא תיגר על המשך שלטון בית ולואה. מעמדו החלש לא אפשר לו לדחות מיד את דרישות האספה, והדופן עיכב את תשובתו, פיזר את אספת המעמדות ועזב את פריז, מטעמי זהירות, בהותירו את אחיו, לואי (לימים דוכס אנז'ו) כאחראי על ניהול ענייניה השוטפים של המדינה. אספת המעמדות המשיכה להתקיים, וחזרה להתכנס ב-3 בפברואר 1357.
לפני שעזב את פריז, פרסם יורש העצר צו המורה על מטבע חדש, מה שאפשר לו למלא את קופתו מבלי לקבל את אישורה של אספת המעמדות. בפעם זו ניסה לחזק את המטבע ב-25%, דבר שהיה פועל לטובת בעלי הקרקעות. כלומר, האצולה, הכמורה, בני העיר העשירים (שהחזיקו בבעלותם את מרבית הנדל"ן בערים גדולות), ומכאן, הקבוצות החברתיות שזכו לייצוג באספת המעמדות. דבר זה גרם למהומה בקרב האוכלוסייה פריזאית, שנוכחה לראות את דמי השכירות שלה צומחים ב-25%. אטיין עצמו בחר בצד של הלווים והסוחרים נגד הבורגנים הגדולים. כך הפך למנהיג הרחוב. עימותים פרצו ואטיין מרסל פנה את לואי מאנז'ו, ומאוחר יותר אל הדופן עצמו, בבקשה שיבטלו את הצו ויכנסו מחדש את אספת המעמדות.
באותו הזמן נסע הדופן למץ כדי להישבע שבועת אמונים לדודו, הקיסר שארל הרביעי, שחבל דופינה היה שייך לתחום קיסרותו. עם חזרתו לצרפת, במרץ 1357, קיבל את פרסומה של "הפקודה הגדולה", ששרטטה בקווים כלליים סוג של מונרכיה נשלטת ותוכנית מקיפה לארגון מחדש של האדמיניסטרציה, אך הותירה את שארל הרע מנווארה במעצר. ועדת טיהור הוקיעה וגינתה את הפקידים שסרחו (ובעיקר גובי המס) והחרימה את רכושם. תשעה מהיועצים המלכותיים סולקו, שישה נציגים של אספת המעמדות הוכנסו למועצת המלך, שהפכה למועצה אפוטרופסית. הממשל המלכותי הושם תחת פיקוח הדוק: הכספים, ובעיקר שינויי ערך המטבע והמענקים המיוחדים, נשלטו עתה בידי אספת המעמדות.