stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאופיק אבו אל-הודא
ביוגרפיה

תאופיק אבו אל-הודא היה פלסטיני שנולד בעכו בשנת 1894, אחד משורה של פלסטינים שהגיעו לעמדות צמרת בפוליטיקה הירדנית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. הוא שירת בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן שירת את פייסל בסוריה. לאחר הדחתו של פייסל מהשלטון בסוריה, עבר אל-הודא לירדן והצטרף למנגנון של עבדאללה הראשון, מלך ירדן. היה ראש המחלקה לכספים של הממשלה. בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 הוא כיהן כמזכיר הראשי של ממשלת עבר הירדן. בתפקידו זה הוא ניהל מגעים עם חברת החשמל לפלשתינה ונחשב לידיד של החברה בירדן. בנוסף, כיהן אל-הודא בשנת 1929 כשר העתיקות, שר הפנים בשנת 1931 ומנהל הבנק לחקלאות של עבר הירדן בשנת 1933. בשנת 1934 הוא פוטר בגלל "חוסר הכשרה". בעיתונות נטען שהוא פוטר מהבנק לחקלאות כי לא דיווח על מצבם הקשה של בני שבט בני חסן וכן כי פרסם סדרה של מאמרים נגד הממשלה. בית המשפט בעמאן דחה תביעה שהגיש נגד פיטוריו, בנימוק של חוסר סמכות להתערב במהלכים מנהליים של השלטונות.
אל-הודא התמנה לראש ממשלה לראשונה בספטמבר 1938. בתחילת 1939 הוא הגיע ללונדון בראש משלחת עבר הירדן לשיחות על המצב בארץ ישראל. בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נשלח למצרים בידי האמיר עבדאללה כדי לצדד ברעיון איחוד סוריה הגדולה תחת בית האשם. ניסיון זה לא צלח. ביולי 1941 כוננה ממשלה חדשה בה המשיך אל-הודא בתפקיד ראש הממשלה והחזיק גם בתיקי הביטחון והחוץ. באוקטובר 1944 סיים את כהונתו הראשונה.
לאחר עצמאות ירדן מידי בריטניה התמנה בשנית לתפקיד ראש הממשלה בסוף 1947 והחזיק במקביל את תיק ההגנה. אל-הודא רצה להפחית את התלות הירדנית בממלכה הבריטית. בינואר 1948, לפי הוראתו של המלך עבדאללה, נועד בחשאי אבו אל-הודא בבריטניה עם שר החוץ הבריטי ארנסט בווין, והשיג את הסכמתו לסיפוח ירדני של השטחים בארץ ישראל שיועדו לפי תוכנית החלוקה להקמת מדינה ערבית, וזאת בתנאי שהירדנים לא יחדרו לשטחים שניתנו ליהודים. ביולי 1948 העביר את תיק ההגנה לפאוזי אל-מולקי וקיבל ממנו את תיק החוץ.
בפברואר 1950 לאחר חתימה בראשי תיבות על הסכם שלום בין ישראל וירדן, התפטר אל-הודא, ותפקיד הרכבת הממשלה הוטל על סמיר א-ריפאעי. לאחר שהלה לא הצליח במשימה, הקים אל-הודא ממשלה חדשה. לאחר הבחירות לפרלמנט באפריל 1950, בהן לא התמודד, מונה אל-הודא לראש הסנאט הירדני. לימים נטען שאל-הודא התפטר בגלל התנגדותו להסכם השלום עם ישראל ובכך טרפד את ההסכם. כן נטען שהסכמתו להרכיב ממשלה חדשה נתקבלה לאחר שהובטח לו שההסכם יבוטל.
לאחר רצח המלך עבדאללה ביולי 1951 בירושלים התפטר ראש הממשלה סמיר א-ריפאעי ואבו אל-הודא מונה לראש ממשלה במקומו. אבו אל-הודא היה מהגורמים שלחצו על מינוי בנו טלאל חרף מחלתו הנפשית. הוא שימש כראש ממשלה לאורך כהונתו של טלאל. לאחר כשנה בתפקיד הגיע אל-הודא למסקנה שטלאל אינו כשיר לכהן כמלך, כינס את הפרלמנט והוביל אותה להחלטה פה אחד על הדחת טלאל. לקראת סוף 1952 התפטר לאור ביקורת רבה נגדו מצד הלאומנים שבקשו קו תקיף יותר נגד ישראל ושהאשימו אותו באחריות לוויתורים של ירדן בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. הוא מיד הקים ממשלה אחרת שכללה יותר נציגים של הלאומנים. עם הכתרתו של חוסיין, במאי 1953, התפטר מראשות הממשלה והשאיר לחוסיין אפשרות למנות אדם שיהיה יותר מקובל על האופוזיציה הלאומנית.
לאחר התפטרותו, פורסם בעיתונות שאל-הודא פרש סופית ושהוא מתכוון להתיישב בביירות ולכתוב את זכרונותיו. אולם לאחר שניסיונו של חוסיין להוביל מדיניות ליברלית לא צלחה, התפטר ראש הממשלה פאוזי אל-מולקי ואבו אל-הודא שב לראשות הממשלה במאי 1954. כהונתו הרביעית הסתיימה כעבור שנה, במאי 1955. ב-1 ביולי 1956 התאבד אבו אל-הודא בביתו שבעמאן, כי חלה במחלה כרונית.
לקריאה נוספת

יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 13–111.
שמואל שגב, האיש שהכשיל הסכם עם ישראל - התאבד, מעריב, 2 ביולי 1956.
יצחק מאור, פגישה עם תופיק אבו אל־הודא, דבר, 13 ביולי 1956.
הערות שוליים

↑  נבו, עמ' 15
↑  Abu Al-Huda, Tawfik, in Dictionary Of Modern Arab History, Routledge, 2012, page 8
↑  המועצה המחוקקת בעבר הירדן, דבר, 30 בדצמבר 1929
↑  ממשלת עבר הירדן מתפטרת ושוב נמנית, דואר היום, 11 באוקטובר 1929
↑  בעבר הירדן, דבר, 13 באוקטובר 1929
חלוקת הקרקעות של הממשלה במזרח הירדן, דואר היום, 2 במרץ 1932
↑  Fredrik Meiton, Throwing TransJordan into Palestine, in The Routledge Handbook of the History of the Middle East Mandates, Routledge, 2015, page 298
↑  DoA Background, אתר מחלקת העתיקות הירדנית
↑  ממשלת עבר הירדן התפטרה, דבר, 22 בפברואר 1931
↑  In several lines (4th paragraph), פלסטיין פוסט, 30 ביוני 1933
↑  תובע את ממשלת עבר הירדן לדין, דבר, 2 בינואר 1935
↑  חוק נגד פיצוי לפיטורים, דבר, 6 בינואר 1935
↑  Rumours of changes in TransJordan, פלסטיין פוסט, 21 במרץ 1934
↑  Anticipated Change In Arab Legion, פלסטיין פוסט, 5 במרץ 1934
↑  In short (Appeal), פלסטיין פוסט, 16 באפריל 1935
↑  New Government in Trans-Jordan, פלסטיין פוסט, 29 בספטמבר 1938
↑  Changes in Civil Services Rumoured, פלסטיין פוסט, 3 באוקטובר 1938
↑  סביב המשלחות בלונדון, דבר, 3 בפברואר 1939
בישיבה האחרונה של הועד המייעץ, דבר, 19 במרץ 1939
↑  Mary C. Wilson, King Abdullah, Britain and the making of Jordan, pg. 142-143
↑  רבת עמון, דבר, 30 ביולי 1941
↑  ממשלה חדשה בעבר הירדן, הצופה, 29 בדצמבר 1947
↑  נבו, עמ' 31
↑  שינויים בממשלת עבר הירדן, מעריב, 30 ביולי 1948
↑  ממשלת עבה"י התפטרה, דבר, 3 במרץ 1950
↑  כיצד נכשל סמיר א-רפאי, הַבֹּקֶר, 6 במרץ 1950
↑  מצדדי ההסכם עם ישראל מחוץ לפרלמנט, חרות, 12 באפריל 1950
↑  עבדאללה מינה את הסינאט, על המשמר, 19 באפריל 1950
↑  א. בן מנחם, כך התנהל ונכשל המו"מ עם עבדאללה, על המשמר, 23 באפריל 1958; המשך
↑  ממשלה חדשה בעבר הירדן, חרות, 26 ביולי 1951
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 59
↑  Philip Robins, A History of Jordan, Cambridge University Press, 2004, page 82
1 2  האיש שהציל את הממלכה הירדנית, מעריב, 10 במאי 1953
↑  העולם הערבי בשנת תשי"ג, זמנים, 18 בספטמבר 1953
↑  כיצד נפלה ממשלת מולקי בירדן, מעריב, 3 במאי 1954
↑  ממשלה חדשה בירדן, מעריב, 1 ביוני 1955
↑  אבו אל הודא התאבד, דבר, 2 ביולי 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305353905171  ISNI: 0000 0000 7152 1592  LCCN: n2005017144  VIAF: 96978997   WorldCat (עם VIAF): 96978997
קין הורג את הבל (טיציאן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  טיציאן 
 תאריך יצירה:  שנות ה־40 של המאה ה־16 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 גובה:  292 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  סנטה מריה דלה סאלוטה
 
קין והבל (באיטלקית: Caino uccide Abele) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר הוונציאני טיציאן. הציור נוצר בין השנים 1543–1545 עבור כנסיית סנטו ספיריטו, וכיום נמצא בבזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה בוונציה.
נושא הציור

הציור מתאר את מעשה הרצח הראשון המופיע בספר בראשית. קין והבל היו בניה הראשונים של אדם וחוה. קין, שהיה הבכור, היה עובד אדמה, ואילו הבל היה רועה צאן. שני האחים הקריבו קורבנות לאלוהים, אך הבל הקריב מבכורות צאנו, ואילו קין הקריב מפרי האדמה. אלוהים שעה לקורבנו של הבל, אך לא לקורבנו של קין. מתוך קנאה וזעם, בהיותם בשדה, הרגו קין.
היסטוריה

בראשית שנות ה-40 של המאה ה-16 קיבל טיציאן הזמנות רבות מהנזירים של כנסיית סנטו ספיריטו, שכבר החזיקו באחד מציוריו המוקדמים, "מרקוס הקדוש על כס המלכות". בין העבודות שהוזמנו הייתה גם תמונת מזבח שתיארה את "ירידת רוח הקודש", אך היא ניזוקה ושופצה מאוחר יותר על ידי טיציאן עצמו. הציור באותו נושא שנמצא כיום בכנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה שייך לשלב מאוחר יותר ביצירתו של טיציאן.
במאה ה-17 הועברה כל קבוצת היצירות מכנסיית סנטו ספיריטו לכנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, שם הן נמצאות עד היום.
בתקרת הסקריסטיה של הכנסייה, מעל המזבח, נמצאות שלוש יצירות מאותה: קין והבל, אברהם ויצחק, ודוד וגוליית.
פרשנות

חוקר האמנות גאורג גרונאו התייחס לשלושת הציורים כמקשה אחת:
"נקל להבחין בקשר בין נושאים אלו; כולם מתארים רגעים דרמטיים של תנועה עזה, ובכל אחד מהם משתתפים רק שתיים או שלוש דמויות. כישרונו ונטייתו הטבעית של האמן הובילו אותו לבחירת נושאים אלו, ותובנתו האמנותית הנחתה אותו לצמצם את מספר הדמויות כדי לשמור על פשטות הקומפוזיציה – אלא אם כן היו אלו מזמיני העבודה שהכתיבו את הנושאים.
הרקע בשלושת הציורים דומה: אדמה חומה, צוקים סלעיים, תחושה של גובה הרים. מעל הדמויות השמיים קודרים וכבדים בעננים. מתוך רקע זה מתבלטות דמויות האדם הקולוסאליות, שצבען חום-צהבהב. כאן אנו רואים אדם נופל שעדיין מנסה להגן על עצמו בידו החלשה; מעליו עומד קין, כף רגלו על גופו של הקורבן, והוא נכון להנחית עליו מכת מוות נוספת. במקום אחר ניצב אברהם הזקוף, ידו השמאלית מונחת על צווארו של הנער הכורע על עצי המערכה, וידו הימנית מניפה את המאכלת, תוך שהוא פונה אל המלאך העוצר את ידו. באיור השלישי מאירה קרן אור את גופו של הענק המת; מעליו עומד דוד הצעיר, המרים את ידיו בהכרת תודה לשמיים, בשעה שקרן שמש חודרת מבעד לעננים הכבדים.
בעוצמת הרעיון, טיציאן כאן – אם בכלל – מתקרב לרמתו של מיכלאנג'לו. דמויות אלו, בעלות שרירים רבי-עוצמה ותנוחות הירואיות, נוצרו בכוח כישרונו כצייר, אך תורת הצבעים היא ייחודית לו: ניתן להבחין כיצד הגוונים הכהים השולטים מאחדים את הצבעים המקומיים העזים, וכיצד הקומפוזיציה הצבעונית תורמת לא פחות מן הקומפוזיציה הקווית ליצירת רושם של עוצמה חיה. הדרמטית ביותר מבין שלוש היצירות נצבעת בטונים כהים מאוד, כך שהדמויות החומות-כהות נראות כאילו הן האלמנטים המוארים יותר של הציור."
ביבליוגרפיה

Biadene, Susanna, ed. (1990). "Ceiling of the Church of Santo Spirito in Isola". Translated by Hecker, Sharon; Rylands, Philip; Wilkins, Elizabeth. In Titian: Prince of Painters. Italy: Prestel. pp. 255–58.
Gronau, Georg (1904). Titian. London: Duckworth and Co; New York: Charles Scribner's Sons. pp. 123–25, 300.
Kahr, Madlyn (1966). "Titian's Old Testament Cycle". Journal of the Warburg and Courtauld Institutes, 29: pp. 193–205.
Ricketts, Charles (1910). Titian. London: Methuen & Co. Ltd. p. 102.
ראו גם

קין הורג את הבל (רובנס)
קין הורג את הבל (גוסטב דורה)
הערות שוליים

↑  Ricketts 1910, p. 102.
↑  Gronau 1904, p. 123.
ז'קט נורפוק

אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד לובש ז'קט נורפוק בציד יעלים בפיקוס דה אירופה. 1912
זיקט נוֹרְפֹוֹק (באנגלית: Norfolk jacket) הוא ז'קט מרווח עם חגורת מותן שנתפר לרוב מטוויד חום או אדום עם ארבעה קפלים לכל גובהו כדי לאפשר טווח תנועה וחגורת מותן שלמה או חלקית (רק בחזית). הוא כז'קט לציד שיאפשר יותר טווח תנועה בגלל התנוחה שבה מחזיקים את הרובה. מקור השם אינו ידוע, אבל ככל הנראה הוא קרוי על שם תומאס קוֹק הדוכס מנורפוק, או על שם מחוז נורפוק שבאנגליה. הוא היה פופולרי בשנות ה-60 של המאה ה-19 בחוגים הספורטיבים של הנסיך מווילס (יורש העצר הבריטי) באותה התקופה, המלך אדוארד השביעי שאחוזתו הכפרית הייתה בית סאנדרינגהאם במערב נורפוק. ובתקופתו גברים החלו ללבוש חליפות. הוא היה פופולרי בעיקר בקרב חליפות לילדים ושימש במדים מסוימים (בעיקר בצבא ובמשטרה).
היסטוריה

ישנן מספר תאוריות לגבי המצאתו של הז'קט: לפי הראשונה הנרי פיצלאן-הווארד, הדוכס ה-15 מנורפוק המציא אותו כמעיל ציד בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובאחוזת הכפר המלך אדוארד שמע על הז'קט והחל ללבוש אותו בעצמו והפך אותו לפופולרי גם בשנות ה-80 של אותה המאה. אבל אין תמונות שלו בז'קט נורפוק. לפי השנייה הוא הומצא על ידי תומאס קוֹק הדוכס מנורפוק שהיה מארח לעיתים קרובות את הנסיך מווילס באותה התקופה לציד ברווזים באחוזה שלו. אבל יכול להיות שאין לז'קט סיפור מקור והשם פשוט בא מכך שהומצא בנורפוק.
הז'קט עבר שינויים רבים מאז המצאתו והצורה המקורים אינה ידועה. הגרסה שהייתה פופולרית יותר בשנות ה-30 הייתה גרסה מוגדלת של מעיל ספורט עם חגורת בד.
סוגים

קיימים סוגים רבים של ז'קט נורפוק, עם סוגים שונים של קפלים וחגורות. תתי הסוגים הנפוצים ביותר הם ז'קט נורפוק מלא עם שלושה או ארבעה כפתורים בטור אחד עם קפלים וחגורת בד וחצי ז'קט נורפוק עם פחות קפלים וחגורה חלקית. לשני הסוגים יש דשי מדרגה וכיסים שנתפרו מחוץ לגוף החליפה. חליפת נורפוק היא חליפה שבה הז'קט נלבש עם מכנסיים, ניקרבוקרים או אברקיים תואמים כדי להרכיב חליפה שלמה. הסגנון היה פופולרי בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, אבל כיום הז'קט כמעט ולא נלבש.
שימושים

ז'קט נורפוק נפוץ בעיקר בשימוש צבאי אצל כמו בכוחות ההגנה של אוסטרליה (הצבא האוסטרלי עם חילות הים והאוויר) ב-1916 שבו במדי הנשים הוא נכלל בשילוב עם כובע מלבד, ועל ידי שוטרים קנדים בשנות ה-70 של המאה ה-19. חברת סירס ייצרה הרבה ז'קטים כאלה כבגדי ילדים בתחילת המאה ה-20.
ראו גם

מעיל ספורט
טוויד
ז'קט
הערות שוליים

↑  Mad Traveler (2018-09-02), Listen to This Broad Norfolk Accent!!, נבדק ב-2024-12-12
↑  "Norfolk jacket". Military Wiki (באנגלית). נבדק ב-2024-12-12.
↑  joeystylesyou, Norfolk jacket, Joey Styles You, ‏2013-03-25 (באנגלית)
1 2  A History of the Norfolk Jacket | Keikari.com, ‏2013-03-11 (באנגלית בריטית)
↑  Minister and co ltd, Gazette of fashion, and cutting-room companion [afterw. Minister's gazette of fashion], 1873. (באנגלית)
↑  Give the Norfolk jacket a chance, The Field, ‏2022-12-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Dunn, Charlotte (2017-08-30). "Royal Residences: Sandringham House". The Royal Family (באנגלית). נבדק ב-2024-12-12.
1 2 3 4  The Norfolk Jacket Guide - History, Style & How To Buy, www.gentlemansgazette.com, ‏2013-04-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  Classic styles: the Norfolk jacket — De Oost Bespoke Tailoring - Bespoke Tailoring Guide: Custom Suits, Wedding Suits, Fabrics, Tailoring & Maintenance Tips, De Oost Bespoke Tailoring, ‏2018-08-03 (באנגלית בריטית)
1 2  Men's Norfolk Jacket in Blue Shetland Wool Tweed, web.archive.org, ‏2020-03-08
↑  I Bought A Vintage Three-Piece Norfolk Suit! (Unboxing) | Gentleman's Gazette, www.gentlemansgazette.com, ‏2024-10-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  Craig Wilcox, Badge, Boot, Button: The Story of Australian Uniforms, National Library of Australia, 2017-04-01, ISBN 978-0-642-27893-7. (באנגלית)
↑  Graham Gibbs, Five Ages of Canada: A History From Our First Peoples to Confederation, FriesenPress, 2016-10-27, ISBN 978-1-4602-8312-7. (באנגלית)
↑  JoAnne Olian, Children's Fashions 1900-1950 As Pictured in Sears Catalogs Introduction: Courier Corporation, 2013
דשי מדרגה
שדות בנורפוק
קישוט מרכז השולחן

שולחן סעודה ארוך, ועליו שלושה קישוטים מרכזיים: שתי נברשות פמוטים עם נרות ובאמצע – פסל דקורטיבי.
הקישוט המרכזי הוא פריט דקורטיבי, בדרך-כלל פונקציונלי בלבד ואינו מהווה חלק מן הארוחה, המונח במרכז שולחן הסעודה, כחלק מעריכת השולחן, ומטרתו להוסיף אווירה, עניין, הדר ונוי לסעודה. לא תמיד מדובר בפריט אחד ויחיד. בפרט בשולחנות ארוכים, ייתכנו מספר קישוטים מרכזיים, שיהיו פזורים לאורכו.
ייעוד

הקישוט המרכזי על השולחן הוא פריט, המשמש למטרות דקורציה (קישוט ועיצוב). יחד עם זאת, לעיתים קרובות, הקישוטים המרכזיים לא גדולים במיוחד, כדי למנוע מהם לחסום את שדה הראייה בין משתתפי הסעודה וכדי להשאיר מספיק מקום להגשת המנות והאוכל.
קישוטים מרכזיים אחרים עשויים, לעיתים קרובות, מפרחים, נרות, פירות או מגדים (ממתקים).
קישוטים מרכזיים מהווים חלק גדול ומשמעותי מעיצוב וקישוט שולחנות בחתונות ושמחות אחרות, כגון: בר/בת מצוות, ימי הולדת ומסיבות אירוסין.
במפגשים ואירועים רשמיים באירופה יש לעיתים קישוטים מרכזיים מושקעים ומורכבים במיוחד, בפרט על גבי שולחנות ארוכים, העשויים להתפרש לכל אורכם.
בחגים, בפרט ראש השנה, פסח וגם פורים, מקובל גם בבתים הפרטיים להשקיע בשדרוג שולחן הסעודה בקישוט מרכזי.
ראו גם

עריכת שולחן
אירוע רשמי
קישוט מרכז שולחן עונתי לסעודת חג המולד.
הבחירות לכנסת השתים עשרה

פילוח תוצאות הבחירות בדיאגרמת עוגה. מקרא (בסדר כיוון השעון): בגוונים הכחולים - מפלגות הימין, בגוונים האפורים - המפלגות החרדיות, בגוונים הסגולים - מפלגות המרכז, בגוונים האדומים - מפלגות השמאל, ובחום המפלגות הערביות.
הבחירות לכנסת השתים עשרה התקיימו ב-1 בנובמבר 1988, כ"א בחשוון ה'תשמ"ט, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השתים עשרה. בחירות אלו התקיימו לאחר פריצתה של האינתיפאדה הראשונה ובהשפעתה. לבחירות אלו הגיעו המפלגות הגדולות מתוך ממשלת אחדות לאומית שבה שימשו יצחק שמיר ושמעון פרס כראשי ממשלה לסירוגין, ואילו יצחק רבין שימש כשר הביטחון.
אל מול ההתפתחויות במישור הבינלאומי - ניסיונות מזכיר המדינה האמריקני ג'ורג' שולץ בתיווך, ונכונותו של אש"ף לקראת הכרה במדינת ישראל ובהחלטה 242 - הצביעו תוצאות הבחירות על רצונו של הבוחר בהמשך הסטטוס־קוו המדיני, ובחיזוק האלמנטים הימניים בממשלת האחדות. יומיים לפני הבחירות, ב־30 באוקטובר 1988, התרחש אירוע טרור בו נשרפו למוות רחל וייס מירושלים ושלושת ילדיה, כאשר נסעו באוטובוס מטבריה לירושלים דרך יריחו, ונקלעו למארב בו הושלך על האוטובוס בקבוק תבערה. החייל דוד דלרוזה, שניסה להצילם, נפצע קשה ונפטר מפצעיו מאוחר יותר. יש הסבורים כי אירוע זה הוא שהביא להתחזקות הימין בבחירות. אחרים רואים בתוצאות הבחירות המשך וחיזוק למגמות שנראו בבירור במהלך הבחירות לכנסת האחת עשרה של שמירה על דפוסי הצבעה קיימים, ורצון להימנע משינוי מדיני.
בחירות אלו היו הראשונות מאז 1969 שנערכו במועד הקבוע בחוק (ב־1973 נדחו הבחירות בעקבות מלחמת יום הכיפורים ומ־1977 הן הוקדמו) והאחרונות שהתקיימו במועדן המקורי.
מערכת הבחירות > תהליכי דמוקרטיזציה במפלגות

הבחירות הללו היו הבחירות הראשונות שבהן הועברה בחירת המועמדים לכנסת בשתי המפלגות הגדולות, מקביעת "ועדה מסדרת" לפורום רחב יותר של מרכזי המפלגות, כשלב ביניים לקראת העברת ההחלטה לבוחר בבחירות מקדימות. הליכוד פתח בדרך זו ב־1977), ובמערכת בחירות זו הצטרף אליו המערך.
את האתגר הראשי בתוך המערך היוו חברי "הזרם המרכזי" במפלגת העבודה. זרם זה היה האגף הימני-ניצי במערך, וכלל את יו"ר הכנסת שלמה הלל ואת חברי הכנסת אברהם כ"ץ-עוז ושושנה ארבלי-אלמוזלינו. הזרם קם כדי להתנגד לנטיית המפלגה שמאלה, והתנגד למסירת שטחים מטעמי ביטחון, ולא מטעמי דת או לאומיות כמו זרמים בימין. הם התנגדו לרבות מתכוניותיו של פרס, ואף דרשו הקמת התנחלויות נוספות במקומות אסטרטגיים ביהודה ושומרון. רוב חברי הזרם תמכו ברבין, שר הביטחון התקיף, שמדיניותו כלפי האינתיפאדה זכתה לשבחים אף בתוך הליכוד. חלק מחברי המפלגה לא ראו זאת בעין יפה, וטענו שהוא הופך את המפלגה ל"ליכוד ב'", ללא הצגת אלטרנטיבה.
מפלגת העבודה בראשות שמעון פרס, התמודדה לראשונה מאז הקמתה ללא מפ"ם. היא נקטה שיטת בחירות ייחודית שכונתה "העשיריות". בסיבוב הראשון נבחר במרכז המפלגה בהצבעה חשאית בקלפי סגל של 50 מועמדים. באופן מפתיע זכו במקומות הראשונים אורה נמיר ולובה אליאב מהאגף השמאלי במפלגה, והקדימו את ראשי המפלגה פרס ורבין. חברי המרכז התבקשו לדרג בסיבוב השני של הבחירות החשאיות את המועמדים לכנסת בעשיריות. שיטת הבחירות החדשה הביאה לגיבוש חבורת צעירים שאפתנים שכונתה "השמינייה", אשר החליפו חלק מהדור הצעיר. חברי השמינייה נחשבו לסמן השמאלי במפלגה, ותמכו במשא ומתן ישיר עם הפלסטינים ולא עם ירדן. מקצתם הזדהו עם תנועות משמאל למערך כמו "שלום עכשיו". בנוסף, התגבשה קבוצת ההסתדרות, שהונהגה בידי מזכ"ל ההסתדרות לשעבר יצחק בן אהרן. אנשיה טענו שהזנחת נושאי החברה והכלכלה לטובת הנושא המדיני תבריח מצביעים אל הליכוד. כדי לפשר בין המחנות, הובטח מעמדו של רבין במסע הבחירות. במערכת הבחירות פרס הוצג כאיש שיביא את השלום, ורבין הוצג כ"מר ביטחון". 1,200 חברי המרכז בחרו רשימה מייצגת, שכללה צעירים רבים, ניצים ויונים כאחד.
הליכוד בראשות יצחק שמיר, התמודד לראשונה כמפלגה מגובשת ולא כאיחוד של כמה תנועות. בתנועה התגבשה שיטה שנקראה "השביעיות". לפי שיטה זו התגבש סגל של 35 אנשים שנבחרו בהצבעה. לאחר שבוע דורגו השמות על פי התמודדות בחמש "שביעיות". ההתמודדות, שהתקיימה ביוני 1988, הביאה לעלייתו של כוכב חדש בשמי הליכוד: בנימין נתניהו. עבורו הייתה זו ההתמודדות הראשונה, והוא נבחר למקום החמישי ברשימת הליכוד, לאחר ששב מתפקידו כשגריר ישראל באומות המאוחדות. נתניהו היה גורם חשוב במסע הבחירות של הליכוד, ונאם בכנסים רבים. יכולתו התקשורתית הובילה לביקוש רב להרצאותיו בכנסי ליכוד.
מערכת הבחירות > הסכמי עודפים

הסכמי העודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו:
המערך - רצ
דגל התורה - ש"ס
שינוי - מפ"ם
הליכוד - התחייה
התנועה למען חברה צודקת - התאחדות התימנים בישראל
לאחר הבחירות

תוצאות הבחירות הראו שמגמת הקיפאון נשמרה. רוב המפלגות שמרו על כוחן והשוויון בין הגושים נשמר. המנצחות הגדולות בבחירות היו דווקא המפלגות החרדיות: אגודת ישראל עלתה משני מנדטים לחמישה, ש"ס מארבעה לשישה ודגל התורה זכתה גם היא בשני מושבים. הגוש החרדי בכללותו גדל משישה מנדטים לשלושה עשר. החרדים שמרו על עמימות בין המפלגות הגדולות, וניסו לקבל הבטחות מהן בתמורה לתמיכה בפרס או בשמיר לראשות הממשלה. במיוחד התחזקה ש"ס, שהייתה לראשונה לשחקן משמעותי בזירה הפוליטית. מנהיגה הצעיר והכריזמטי אריה דרעי זכה לתפקיד שר הפנים לאחר הבחירות, והפך לגורם משמעותי ומשפיע בפוליטיקה הישראלית. לבסוף, המליצו הסיעות החרדיות על שמיר בפני הנשיא הרצוג. לשמיר הייתה אפשרות להקים ממשלת ימין-דתיים עם רוב של 65 מנדטים, אך הוא נתקל בקשיים בהרכבת הממשלה. החרדים העלו דרישות קיצוניות, ורבים בציבור, כולל הנשיא הרצוג, המליצו על הקמת ממשלת אחדות לאומית שתנסה לשנות את שיטת הבחירות. לבסוף התגבשה ממשלת אחדות בהנהגת שמיר, שבה היה שמיר לראש הממשלה למשך כל תקופת כהונתה, בעוד שמעון פרס היה לשר האוצר וממלא מקום ראש הממשלה, ואילו יצחק רבין כיהן כשר הביטחון.
ממשלה זו החזיקה מעמד כשנה וחצי, ונפלה בעקבות אירועי התרגיל המסריח – ניסיונו של שמעון פרס להקים ממשלת שמאל-חרדים צרה, אשר כשל.
אל מול השינויים בזירה העולמית והמזרח-תיכונית, אשר יביאו במהלך השנים הקרובות לאירועים דרמטיים כנפילת הגוש המזרחי ועליית יהודי ברית המועצות, למלחמת המפרץ הראשונה ולוועידת מדריד אשר בעקבותיה, העמיד הבוחר הישראלי ממשלה של המשכיות ושמירת הסטטוס קוו, ובראשה יצחק שמיר, אשר התנגד לכל שינוי ולכל תזוזה מדינית.
הערות שוליים

↑  הודעה בדבר התקשרויות בין רשימות המועמדים לכנסת, ילקוט הפרסומים 3588, 23 באוקטובר 1988, עמ' 170
↑  הכנסת השתיים־עשרה, באתר הכנסת
↑  רק 27 קולות - מנעו אבדן מנדט - מ"הליכוד" ל"תחיה", כתבה על תוצאות הבחירות החוזרות
קירטון

סלעי הקירטון של ראש הנקרה
תצורות קירטון בחמוקי ניצנה, על גבול ישראל מצרים.
"המחטים" (The Needles) – חלק מתצורות הקירטון באי וייט שבדרום אנגליה
קירטון הוא סלע משקע ביוכימי, פריך, לבן ונקבובי. זהו סלע הקרוב לאבן גיר ומורכב כמוהו מהמינרל קלציט, אך בשונה מהגיר אינו בעל מבנה גבישי.
תכונות

הקירטון נבנה משלדים גיריים של יצורים זעירים. היצורים הנפוצים בקירטון הם הקוקליטים (סוג של אצה היוצרת לוחות גיר דקים) והפורמיניפרים (סוג של יצור חד-תאי). בחלק מסלעי הקירטון בארץ מהווים הקוקליטים 75% מהסלע, אלא שבשל גודלם (בין אלפית לשתי אלפיות המילימטר) ניתן לראותם במיקרוסקופ האלקטרונים בלבד. לעומת זאת, את הפורמינפרים שגודלם כ-0.1 מ"מ ניתן לראות במיקרוסקופ רגיל.
הקירטון פריך בהשוואה לאבן הגיר. אבן הגיר בנויה מארגוניט ומקלציט עשיר במגנזיום, שני מינרלים בלתי יציבים שעוברים המסה וגיבוש מחדש בתהליך הדיאגנזה, תהליך שגורם להקשחת אבן הגיר. לעומתו הקירטון בנוי מקלציט דל מגנזיום שאינו עובר המסה ונשאר רך.
על אף שהקירטון הוא נקבובי הוא אינו מעביר מים היטב שכן נקביו זעירים ביותר ולכן הוא סלע אטים.
הקירטון עמיד יחסית לסחיפה. ולכן נוצרים צוקים תלולים בנקודה שבה רכסי הקירטון פוגשים בים.
היווצרות הקירטון

הקירטון שוקע בים בקצב של 1–2 מ"מ למאה שנה. שקיעה מסיבית של קירטון התחוללה באירופה, בחלקים נרחבים של אמריקה הצפונית ובמזרח התיכון במשך כ-30 מיליון שנה, בתקופה הקרויה קרטיקון עליון. (הקירטון אף נתן את השם לתור הקרטיקון – Craie בצרפתית פירושו קירטון או גיר). שקיעת הקירטון החלה מתחילת הקנומן (לפני כ-95 מיליון שנה) ועד לסוף עידן המזוזואיקון (סוף תקופת הקרטיקון העליון לפני כ-65 מיליון שנה), אז נוצרו הצוקים הלבנים של דובר במחוז קנט באנגליה, המורכבים ממשקעי קירטון.
במזרח התיכון (ובכלל זה בארץ ישראל) החל הקירטון לשקוע, כמו באירופה, לפני כ-95 מיליון שנה, אלא שבאזור המזרח התיכון נמשכה שקיעה זו כ-50–60 מיליון שנה, עד לסוף תקופת האאוקן.
שימושיו

קירטון נחצב כבר אלפי שנים, ומספק חומר לבנייה ואדמת סיד לזיבול השדות. בדרום-מזרח אנגליה ישנם ה-deneholes – דוגמה לבורות כריית הקירטון העתיקים.
בשל היותו סלע רך וקל לחציבה ועיצוב, שימש הקירטון לכריית בתי מגורים בימים עברו. דוגמאות ניתן לראות באזור בית גוברין ("מערות" בית גוברין הן מנהרות מעשה ידי אדם) ובקפדוקיה אשר באסיה הקטנה.
הסלע נפוץ בצפון צרפת בחבל פיקרדי ובצפון חבל נורמנדי ושימש שם לבניית ערים ומונומנטים. רגישות הסלע לקפאון גרמה לכך שעם התפתחות אמצעי התחבורה במאה ה-19 (הרכבת, תעבורה ימית בנהרות), פסק השימוש בו לטובת אבן הגיר שנחצבה בסמוך לפריז.
בעבר שימש הקירטון לייצור גיר לכתיבה על לוחות בית הספר (ומכאן גם שמו של אמצעי הסימון באנגלית: Chalk – קירטון), אולם כיום נעשה שימוש בסידן גופרתי (CaSO4) ליצור גירים.
הקתדרלה באמיין בנויה מסלע קירטון
אנטוניו ראיו

אנטוניו חוסה רָאִיּוֹ אָרֶנָס (בספרדית: Antonio José Raíllo Arenas; נולד ב-8 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מיורקה מהלה ליגה והוא גם הקפטן שלה. לראיו מעל 250 הופעות במדי מיורקה.
קריירת מועדונים

נולד בקורדובה, אנדלוסיה, ראיו שיחק במחלקת הנוער של סנקה המקומית, וערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת בוגרים בקבוצת ס.ד. פוסובלאנקו בעונת 2010/11 מהליגה השלישית. ב-8 במרץ 2011, הוא חתם בריאל בטיס כאשר ההעברה נכנסה לתוקף ביוני, ושיחק בהמשך בקבוצת המילואים שלה בליגה הרביעית.
באוגוסט 2012, ראיו הצטרף לקבוצת מילואים נוספת, קורדובה, מהליגה הרביעית. ב-9 ביולי בשנה שלאחר מכן עבר לאספניול בחוזה לשנה אחת, ועבר לקבוצת המילואים של הקבוצה בליגה השלישית לאחר שעלה ליגה עם קבוצת המילואים של המועדון.
ראיו חתם על חוזה חדש עם אספניול ב-22 במאי 2015, עד 2018, ועלה לקבוצה הראשונה בלה ליגה. הוא הופיע לראשונה בליגה ב-22 באוגוסט, כששיחק 90 דקות מלאות בניצחון ביתי 1-0 על חטאפה.
ב-27 בינואר 2016, לאחר שצבר רק שש הופעות, הושאל ראיו למועדון פונפרדינה מליגת המשנה עד יוני. הוא כבש את השער הראשון שלו במסגרת מקצוענית ב-29 במאי, כשהשווה את תוצאת המשחק בתיקו 1-1 בחוץ מול טנריפה.
ראיו חתם על חוזה לשלוש שנים במיורקה ב-29 ביוני 2016. תחת ויסנטה מורנו, הוא היה חלק מהסגל שרשם שתי עליות ליגה רצופות עד לליגה הראשונה ב-2019.
בעונת 2023/2024, ראיו היה שותף להעפלתה של מיורקה לגמר גביע המלך לראשונה מזה 21 שנה.