stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לנטרנים
רשימת שחקנים

קייל צ'נדלר - האל ג'ורדן, טייס ניסוי לשעבר וגרין לנטרן מנוסה שקרוב לגיל הפרישה. צוות הכותבים לקח השראה מהופעתו של סם שפרד בתור צ'אק ייגר בסרט הקולנוע "הצוות המובחר" משנת 1983. יוצר הסדרה כריס מנדי הרגיש שלצ'נדלר יש פיקחות רבה ואיכויות דומות שחשובות לדמותו של ג'ורדן.
ארון פייר - ג'ון סטיוארט, חניך חדש של חיל הפקחים הירוקים שג'ורדן מאמן במטרה שיחליף אותו. מנדי ציין שהדמות היא גם נחת וגם אמן, והרגיש שפייר יכול להעביר את שני האספקטים האלה של הדמות. הוא ציין שפייר הוא "שחקן תיאטרון רציני, שנראה כאילו נבנה במעבדה כדי להפוך לכוכב אקשן.
קלי מקדונלד - קרי, שריף בעיירה, שמסורה מאוד למשפחתה ולעיירה הקטנה בה היא מתגוררת.
אולריך תומסן - סינסטרו, חבר לשעבר של חיל הפקחים הירוקים שערק, "אכזר אך ללא ספק בעל קסם".
הפקה > רקע ופיתוח מקורי

באוקטובר 2019, נמסר כי המפיק גרג ברלנטי יופקד על פיתוח סדרת לייב אקשן העוסקת בגרין לנטרן עבור שירות "HBO Max"; לאחר שבעבר היה אמון על כתיבת התסריט עבור הסרט "גרין לנטרן" משנת 2011. שנה לאחר מכן, הוכרז שעונתה הראשונה של הסדרה תהיה בת 10 פרקים, ושעל כתיבתה יהיו אמונים סת' גרהאם-סמית ומארק גוגנהיים. על פי הערכותיהם של אנליסטים בתחום, סדרה זו התעתדה להיות הסדרה היקרה ביותר שהופקה על ידי ברלנטי. בנוסף לברלנטי, נמסר כי על הפקת הסדרה יהיו אמונים גם ג'ף ג'ונס, שרה שכטר, דייוויד מאדן, ודייוויד קצנברג.
בינואר 2020, נמסר כי עלילת הסדרה עתידה להשתרע על פני עשרות שנים וגלקסיות, החל מכדור הארץ בשנת 1941 עם הגרין לנטרן הראשון, אלן סקוט, ובמקביל בשנת 1984 עם גאי גרדנר וברי ג'ארטה. עלילת הסדרה העתדה לעסוק גם במקורותיהם של פקחים נוספים, בהם ג'סיקה קרוז, סיימון באז, סינסטרו וקילווג. באפריל 2021, נמסר על ליהוקו של פין ויטרוק לדמותו של גאי גרדנר. ויטרוק, שבאותה העת גם לוהק ל"ראצ'ד" בהפקתו של ראיין מרפי, קיבל ממרפי אישור לככב בסדרה. חודש לאחר מכן, נמסר על ליהוקו של ג'רמי אירווין לדמותו של אלן סקוט.
צילומי הסדרה התעתדו להתחיל בשלהי שנת 2021 או בתחילת שנת 2022; אם כי בתחילת יוני 2022, ציין אירווין כי טרם ידוע מתי יתחילו הצילומים, והוסיף שצוות ההפקה עמל לתאם את כל הנדרש לשם הצילומים, בהתחשב בכך שמדובר בפרויקט " גדול מאוד". עוד נמסר כי על בימוי שני פרקיה הראשונים של הסדרה יהיה אמון הבמאי לי טולנד קריגר. באוקטובר 2022, הוכרז על עזיבתו של גרהאם-סמית את הפקת הסדרה, שתעבור פיתוח מחודש ותעביר את המיקוד לדמותו של ג'ון סטיוארט.
הפקה > פיתוח מחודש

ב-25 באוקטובר 2022, נמסר על מינוי גאן ופיטר ספרן כיושבי ראש ומנכ"לים שותפים של אולפני די.סי החדשים, זאת על מנת שיפיקו יקום משותף חדש עבור DC קומיקס, שיהיה תחת פיקוחם. שבוע לאחר תחילת תפקידם החדש, השניים החלו לפתח תוכנית של 8–10 שנים עבור יקום DC חדש (DCU) שיהיה "אתחול רך" עבור היקום הקולנועי של DC. חודש לאחר מכן, טען גאן שלחיל הפקחים הירוקים יהיה תפקיד "חשוב" ביקום הקולנועי החדש של DC, אך שלל את שובו הפוטנציאלי של השחקן ראיין ריינולדס לגילום דמותו של האל ג'ורדן, אותו גילם בעבר בסרט "גרין לנטרן" (2011), סיכוי שלטענתו "לא נמצא בראש סדר העדיפויות עבורי ואפילו הרבה פחות עבורו [ראיין ריינולדס]".
בינואר 2023, חשפו גאן וספרן שורה של פרויקטים עבור השלב הראשון של היקום הקולנועי החדש, שזכה לשם "אלים ומפלצות", בהם נכללה הסדרה "לנטרנים". בנוסף, חשף גאן כי הסדרה תשאב השראה מסדרת הדרמה הפרוצדורלית "בלש אמיתי", תתרחש בכדור הארץ ותתמקד בדמויותיהם של האל ג'ורדן וג'ון סטיוארט. גאן אף הוסיף שעלילת הסדרה תמלא תפקיד גדול שתוביל לעלילתו הראשית של היקום הקולנועי החדש.
הפקה > פיתוח מחודש > ליהוק

באוקטובר 2024, פורסם כי ארון פייר יגלם את ג'ון סטיוארט בסדרה. פייר נבחר לתפקיד לאחר חיפוש ממושך, כאשר הוא התבלט כמועמד מוביל לצד סטיבן ג'יימס. מאוחר יותר באותו החודש, פורסם כי קייל צ'נדלר יככב בתפקיד האל ג'ורדן בסדרה. במרץ 2025 ג'ייסון ריטר לוהק לתפקיד חוזר בסדרה ויגלם את בילי מייקון, המתואר כ"גבר נאה וכריזמטי הפועל לפי רצון אביו, מנצל את המוניטין המשפחתי ומשמר את מעמדו בעיר הקטנה, כשיש לו הרבה מה להפסיד".
אר דקו

| --- | --- |

בית המשפט של מחוז קוצ'יז, ביזבי, אריזונה
 מדינה:  צרפת 
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  אירופה, ארצות הברית
 טווח תאריכים:  מ-1903 עד מלחמת העולם השנייה
 מבנים עיקריים:  בניין קרייזלר
 סגנון אדריכלות קודם:  התחייה הגותית
 סגנון האדריכלות הבא:  אדריכלות מודרנית
 
הלובי בבניין אמפייר סטייט
אר דקו (בצרפתית: Art déco), המכונה לעיתים גם דקו, הוא סגנון בתחומי אמנות חזותית, אדריכלות ועיצוב שהופיע לראשונה בצרפת בתקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הסגנון השפיע על עיצוב מבנים, רהיטים, תכשיטים, אופנה, מכוניות, בתי קולנוע, רכבות, אוניות אוקייניות וחפצים יומיומיים כמו מכשירי רדיו ושואבי אבק. הוא זכה לשמו (קיצור של Arts Décoratifs) בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות (arts décoratifs et industriels modernes) שהתקיימה בפריז ב-1925.
אר דקו שילב סגנונות מודרניים עם עבודת אומנות משובחת וחומרים מהודרים. בתקופת הזוהר שלו, הוא ייצג יוקרה, זוהר, שפע ואמונה בקידמה חברתית וטכנולוגית.
מראשיתו, הושפע האר דקו מהצורות הגאומטריות המובלטות ומודגשות של הקוביזם והזצסיון הווינאי; הצבעים העזים של הפוביזם ושל הבלט רוס; האומנות העדכנית של הרהיטים בתקופות של לואי פיליפ הראשון ולואי השישה עשר; והסגנונות האומנותיים האקזוטיים של סין ויפן, הודו, פרס, מצרים העתיקה והמאיה. הוא כלל חומרים נדירים ויקרים, כמו הובנה ושנהב, ואומנות מעולה. בניין קרייזלר וגורדי שחקים אחרים בניו יורק שנבנו במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הם מונומנטים של הסגנון.
בשנות ה-30, בתקופת השפל הגדול, הפך האר דקו למאופק יותר עם כניסת חומרים חדשים, כולל ציפוי כרום, נירוסטה ופלסטיק. צורה מלוטשת יותר של הסגנון, הנקראת סטרים ליין (Streamline Moderne), הופיעה בשנות ה-30 של המאה ה-20, וכללה צורות מתעקלות ומשטחים חלקים ומלוטשים. האר דקו הוא אחד מהסגנונות הבינלאומיים הראשונים, אך הדומיננטיות שלו הסתיימה עם תחילת מלחמת העולם השנייה ועלייתם של הסגנונות הפונקציונליים הבלתי מעוטרים של האדריכלות המודרנית והסגנון הבינלאומי שבאו בעקבותיו.
אטימולוגיה

הוא זכה לשמו (קיצור של Arts Décoratifs) בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות (arts décoratifs et industriels modernes) שהתקיימה בפריז ב-1925, אף על פי שהסגנונות המגוונים המאפיינים אותו כבר הופיעו בפריז ובבריסל לפני מלחמת העולם הראשונה.
השימוש הראשון באמנויות דקורטיביות היה בצרפת בשנת 1858 ב-Bulletin de la Société française de photographie. בשנת 1868, השתמש העיתון "לה פיגארו" במונח חפצי אמנות דקורטיביים (objets d'art décoratifs) כדי לתאר חפצים לתפאורת במה, שנוצרו עבור תיאטרון סאל לה פלטייה. בשנת 1875, מעצבי רהיטים, מעצבי טקסטיל, תכשיטנים, אמני זכוכית ובעלי מלאכה אחרים קיבלו רשמית מעמד של אמנים על ידי ממשלת צרפת. בתגובה, "בית הספר המלכותי החופשי לעיצוב" (École royale gratuite de dessin), שנוסד בשנת 1766 תחת המלך לואי ה-16 כדי להכשיר אמנים ואומנים במלאכות הקשורות לאמנויות היפות, שונה לשם "בית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות" (École nationale des arts décoratifs). הוא קיבל את שמו הנוכחי, "בית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות", בשנת 1927.
בתערוכה של 1925, האדריכל לה קורבוזיה כתב סדרת מאמרים על התערוכה עבור המגזין שלו L'Esprit Nouveau, תחת הכותרת "1925 EXPO. ARTS. DECO.", אשר שולבו לספר, "אמנות דקורטיבית של היום" (L'art décoratif d'aujourd'hui). הספר תקף נמרצות את העודף בחפצים צבעוניים ומפוארים בתערוכה, ועל הרעיון שלחפצים מעשיים כמו רהיטים אין עיטור כלל; המסקנה שלו הייתה ש"לקישוט המודרני אין עיטור".
בפועל, המונח אר דקו לא הופיע בדפוס עד 1966. התערוכה המודרנית הראשונה בנושא, שנערכה על ידי המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפריז, "Les Annees 25: Art déco, Bauhaus, Stijl, Esprit Nouveau", כיסתה את מגוון הסגנונות העיקריים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. במאמר של הילרי גלסון משנת 1966 ב"טיימס" (לונדון, 12 בנובמבר), שימש המונח כדי לתאר את הסגנונות השונים בתערוכה.
אר דקו צבר מוניטין כתווית סגנונית יישומית ב-1968 כאשר ההיסטוריון בוויס הילייר פרסם את הספר האקדמי העיקרי הראשון על הסגנון, אר דקו של שנות ה-20 וה-30 (Art Deco of the 20s and 30s). הוא ציין שהמונח כבר נמצא בשימוש על ידי סוחרי אמנות, וציטט כדוגמאות את המאמר ב"טיימס" (2 בנובמבר 1966) ומאמר בשם Les Arts Déco במגזין Elle (נובמבר 1967). ב-1971 הוא ארגן תערוכה במכון מיניאפוליס לאמנויות, עליה הוא מפרט בספרו "עולם האר דקו".
השפעות

לאקזוטיקה של בלט רוס הייתה השפעה חזקה על האר דקו המוקדם. רישום של הרקדן ואצלב ניז'ינסקי מאת אמן האופנה הפריזאי ז'ורז' ברבייה (1913).
איור מאת ז'ורז' ברבייה של שמלה מאת ז'אן פקין (1914). עיצובים פרחוניים מסוגננים וצבעים בהירים היו תכונה של אר דקו המוקדם.
הלובי של 450 Sutter Street, סן פרנסיסקו, קליפורניה, מאת טימותי ל. פלוגר (1929), בהשראת אמנות המאיה העתיקה.
פרומתאוס הברונזה המוזהב במרכז רוקפלר, ניו יורק, מאת פול מנשיפ (1934), אר דקו מסוגנן של פיסול קלאסי מעודכן (1936).
אגרטל קרמיקה בהשראת מוטיבים של פיסול עץ מגולף אפריקאי מסורתי, מאת אמיל לנובל (1937), המוזיאון לאמנויות דקורטיביות, פריז.
אר דקו לא היה סגנון יחיד, אלא אוסף של סגנונות שונים ולפעמים סותרים ומנוגדים. באדריכלות, האר דקו היה היורש והתגובה נגד האר נובו, סגנון ששגשג באירופה בין השנים 1895 ל-1900, וגם החליף בהדרגה את אדריכלות האמנויות היפות ואדריכלות נאו-קלאסית, שהיו דומיננטיות באדריכלות האירופית והאמריקאית. בשנת 1905 כתב ופרסם אז׳ן גראסט את Method of Ornamental Composition, Rectilinear Elements, שבה הוא חקר באופן שיטתי את ההיבטים הדקורטיביים (הנוי) של אלמנטים גאומטריים, צורות, מוטיבים והווריאציות שלהם, בניגוד (וכיציאה מ) סגנון האר נובו הגלי של הקטור גימאר, שהיה כל כך פופולרי בפריז כמה שנים קודם לכן. גראסט הדגיש את העיקרון שצורות גאומטריות פשוטות שונות כמו משולשים ומרובעים הם הבסיס לכל סידורי הקומפוזיציה. בנייני הבטון המזוין של אוגוסט פרה והנרי סאווג', ובמיוחד תיאטרון שאנז אליזה, הציעו צורה חדשה של בנייה וקישוט שהועתקה ברחבי העולם.
בעיטור, סגנונות רבים ושונים הושאלו ונעשה בהם שימוש באר דקו. הם כללו אמנות פרה-מודרנית מרחבי העולם הניתנת לצפייה במוזיאון הלובר, מוזיאון האדם ובמוזיאון הלאומי לאמנויות אפריקה ואוקיאניה. באותה תקופה הייתה גם התעניינות פופולרית בקרב הציבור בארכאולוגיה עקב החפירות בפומפיי, טרויה וקברו של פרעה בשושלת ה-18, תות ענח' אמון. אמנים ומעצבים שילבו מוטיבים ממצרים העתיקה, אפריקה, מסופוטמיה, יוון העתיקה, רומא העתיקה, אסיה, מסו-אמריקה ואוקיאניה עם אלמנטים של עידן המכונה.
סגנונות אחרים שהושאלו כללו קונסטרוקטיביזם רוסי ופוטוריזם איטלקי, כמו גם אורפיזם, פונקציונליזם ומודרניזם באופן כללי. אר דקו השתמש גם בצבעים ובעיצובים המתנגשים של פאוביזם, בעיקר בעבודתם של אנרי מאטיס ואנדרה דרן, שימש השראה לעיצובים של טקסטיל אר דקו, טפטים וקרמיקה מצוירת. הוא ביטא רעיונות מאוצר המילים של אופנת העל של התקופה, שהציגה עיצובים גאומטריים, שברונים, זיגזגים וזרי פרחים מסוגננים. הוא הושפע מתגליות באגיפטולוגיה, ועניין גובר במזרח ובאמנות אפריקאית. משנת 1925 ואילך, השתמשו בו לעיתים קרובות מתשוקה למכונות חדשות, כגון ספינות אוויר, מכוניות ואוניות אוקייניות, ועד 1930 השפעת האר דקו התפתחה לזרם הנקרא סטרים ליין.
סגנון של יוקרה ומודרניות

הבודואר של מעצבת האופנה ז'אן לנוון (1922–1925) במוזיאון לאמנויות דקורטיביות, פריז, צרפת.
אמבטיה של ז'אן לנוון, משיש סיינה, עם עיטור של טיח מגולף וברונזה (1922–1925)
גרסת אר דקו של חברת העיצוב הפריזאית Alavoine, במוזיאון ברוקלין, ניו יורק (1928–1930).
סלון הזכוכית שעוצב על ידי פול רואו עם ריהוט מאת איילין גריי, עבור מאדאם מתיו-לוי (הכובענית של הבוטיק J. Suzanne Talbot), 9, rue de Lota, פריז, 1922 (פורסם ב-27 במאי 1933 במגזין L'Illustration).
אר דקו היה מזוהה בתחילת דרכו עם יוקרה ומודרניות כאחד. הוא שילב חומרים יקרים מאוד ואומנות מעולה שהוכנסה לצורות מודרניות. שום פרט או חומר לא היו זולים באר דקו: רהיטים כללו שיבוצי שנהב וכסף, ותכשיטי אר דקו שילבו יהלומים עם פלטינה, ירקן, אלמוגים וחומרים יקרים אחרים. הסגנון שימש לקישוט הסלונים מהשורה הראשונה של אוניות קו אוקייניות, רכבות דלוקס וגורדי שחקים. הוא שימש כדי לקשט את "ארמונות הקולנוע" (Movie palace) הגדולים של סוף שנות ה-20 וה-30 ברחבי העולם. מאוחר יותר, לאחר השפל הגדול, הסגנון השתנה, התפכח ונהיה זול יותר.
דוגמה טובה לסגנון היוקרתי של אר דקו הוא הבודואר בביתה של מעצבת האופנה ז'אן לנוון, בעיצובו של ארמאנד-אלבר ראטו (1882–1938), שנעשה בין 1922 ל-1925. הוא היה ממוקם בביתה ב-16 rue Barbet de Jouy, בפריז, שנהרס ב-1965. החדר שוחזר במוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפריז. הקירות מכוסים בדפנות יצוקות מתחת לתבליטים מפוסלים בטיח. הגומחה ממוסגרת בעמודי שיש על בסיסים ומיסד מעץ מפוסל. הרצפה משיש לבן ושחור, ובארונות מוצגים חפצי נוי על רקע משי כחול. בחדר האמבטיה שלה היו אמבט ומעמד כביסה עשויים משיש סיינה, עם קיר של טיח מגולף ואביזרים מברונזה.
עד 1928 הסגנון הפך נוח יותר, עם כיסאות מועדון עמוקים מעור. הגרסה שעוצבה על ידי חברת Alavoine בפריז עבור איש עסקים אמריקאי בשנים 1928–1930, נמצא כעת במוזיאון ברוקלין. בשנת 1932 עיצב המעצב פול רואו את סלון הזכוכית עבור סוזן טלבוט.
עד שנות ה-30, הסגנון היה מפושט במקצת, אבל הוא עדיין היה אקסטרווגנטי. היא כללה כורסת סרפנטין ושתי כורסאות צינורות מאת איילין גריי, רצפה של לוחות זכוכית כסופה מחצלת, פאנל של דוגמאות מופשטות בלכה כסף ושחור, ומבחר של עורות בעלי חיים.
התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות (1925)

גלויה של התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות בפריז, צרפת (1925).
כניסה לתערוכת 1925 מכיכר הקונקורד מאת פייר פטו.
ביתן פולני (1925)
ביתן של חנות הכלבו גאלרי לאפייט בתערוכה של 1925.
סלון של Hôtel du Collectionneur מהתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות משנת 1925, מרוהט על ידי אמיל-ז'אק רולמן, ציור מאת ז'אן דופאס, עיצוב על ידי פייר פטו.
האירוע שסימן את שיא הסגנון והעניק לו את שמו היה התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות, שהתקיימה בפריז מאפריל ועד אוקטובר של שנת 1925. התערוכה קיבלה תמיכה ומימון רשמי של ממשלת צרפת, והתקיימה על שטח של 55 דונם בפריז, הנמשך ממוזיאון הגרנד פלה על הגדה הימנית להאינווליד בגדה השמאלית, ולאורך גדות נהר הסיין. מוזיאון הגרנד פלה, האולם הגדול בעיר, התמלא בתערוכות של אמנות דקורטיבית מהמדינות המשתתפות. היו בה כ-15,000 מציגים מעשרים מדינות שונות, כולל אוסטריה, בלגיה, צ'כוסלובקיה, דנמרק, בריטניה, איטליה, יפן, הולנד, פולין, ספרד, שוודיה וברית המועצות החדשה. גרמניה לא הוזמנה בגלל מתיחות לאחר המלחמה; ארצות הברית, שלא הבינה את מטרת התערוכה, סירבה להשתתף. האירוע זכה לביקור של שישה עשר מיליון איש במהלך שבעת החודשים שהתקיים. כללי התערוכה דרשו שכל העבודות יהיו מודרניות; סגנונות היסטוריים לא הורשו לתצוגה. המטרה העיקרית של התערוכה הייתה לקדם את היצרנים הצרפתיים של רהיטי יוקרה, פורצלן, זכוכית, עבודות מתכת, טקסטיל ומוצרי נוי אחרים. כדי להמשיך ולקדם את המוצרים, לכל חנויות הכלבו הגדולות בפריז ולמעצבים הגדולים היו ביתנים משלהם בתערוכה. לתערוכה הייתה מטרה משנית בקידום מוצרים ממושבות צרפתיות באפריקה ובאסיה, כולל שנהב ועצים אקזוטיים.
Hôtel du Collectionneur היה אטרקציה פופולרית בתערוכה; הוא הציג את עיצובי הרהיטים החדשים של אמיל-ז'אק רולמן, כמו גם בדי אר דקו, שטיחים וציורים של ז'אן דופאס. עיצוב הפנים עקב אחר אותם עקרונות של סימטריה וצורות גאומטריות, שהבדילו אותו מהאר נובו, וצבעים עזים, אומנות משובחת חומרים נדירים ויקרים, שהבדילו אותו מהפונקציונליות הקפדנית של הסגנון המודרניסטי. בעוד שרוב הביתנים היו מעוטרים בפאר ומלאים בריהוט יוקרתי בעבודת יד, שני ביתנים, אלה של ברית המועצות ו-Pavilion de L'Esprit Nouveau, שנבנו על ידי המגזין בשם זה בניהולו של לה קורבוזיה, נבנו בצורה מחמירה. סגנון עם קירות לבנים פשוטים וללא קישוט; הם היו בין הדוגמאות המוקדמות ביותר לאדריכלות מודרנית.
גורדי שחקים

בניין אמריקן רדיאטור, ניו יורק, מאת ריימונד הוד (1924).
בניין קרייזלר, ניו יורק, מאת ויליאם וון אלן (1930).
קו הרקיע של ניו יורק (בסביבות 1931–1933)
כתר בניין ג'נרל אלקטריק (ידוע גם בשם 570 Lexington Avenue), ניו יורק, מאת משרד האדריכלים Cross & Cross (1933).
רוקפלר פלאזה 30, ניו יורק, מאת ריימונד הוד (1933).
בניין אמפייר סטייט, ניו יורק, מאת שריב, לם והרמון (1931).
גורדי שחקים אמריקאים סימנו את פסגת סגנון האר דקו; הם הפכו לבניינים המודרניים הגבוהים והמזוהים ביותר בעולם. הם תוכננו להראות את היוקרה של הבנאים שלהם דרך גובהם, צורתם, צבעם והתאורה הדרמטית שלהם בלילה. בניין אמריקן רדיאטור מאת ריימונד הוד (1924) שילב אלמנטים גותיים ודקו מודרניים בעיצוב הבניין. לבנים שחורות בחזית המבנה (המסמלות פחם) נבחרו כדי לתת מושג על מוצקות ולהעניק למבנה מסה מוצקה. חלקים אחרים של החזית כוסו בלבני זהב (המסמלות אש), והכניסה עוטרה בשיש ובזכוכיות שחורות. גורד שחקים נוסף בסגנון אר דקו מוקדם היה בניין גארדיאן של דטרויט, שנפתח ב-1929. עוצב על ידי האדריכל המודרניסט ווירט רוולנד (Wirt C. Rowland), הבניין היה הראשון שהשתמש בפלדת אל חלד כאלמנט דקורטיבי, והשימוש הרב בעיצובים צבעוניים במקום קישוטים מסורתיים.
קו הרקיע של העיר ניו יורק השתנה באופן קיצוני עם סיום בנייתו של בניין קרייזלר במנהטן (הושלם ב-1930), שתוכנן על ידי ויליאם וון אלן. זו הייתה פרסומת ענק בגובה שבעים ושבע קומות עבור מותג המכוניות קרייזלר. החלק העליון נראה ככתר נירוסטה, ועוטר ב"גרגוילים" דקו בצורת עיטורי כובעי רדיאטור מנירוסטה. בסיס המגדל, שלושים ושלוש קומות מעל הרחוב, עוצב באפריזים צבעוניים בסגנון אר-דקו, והלובי עוצב בסמלים ובתמונות אר-דקו המבטאות מודרניות.
בניין קרייזלר נעקף עד מהרה בגובהו על ידי בניין האמפייר סטייט של האדריכל ויליאם פ. לם (1931), שעוצב בסגנון אר דקו קצת פחות מפואר ובניין RCA (כיום 30 רוקפלר פלאזה) של האדריכל ריימונד הוד (1933) שיחד שינו לחלוטין את קו הרקיע של העיר יורק. ראשי הבניינים עוטרו בכתרי אר דקו וצריחים מכוסים בנירוסטה, ובמקרה של בניין קרייזלר, בגרגוילים בסגנון אר דקו שעוצבו על פי עיטורי רדיאטור, בעוד שהכניסות והמבואות היו מעוטרות בפאר בפסלי אר דקו, קרמיקה ועיצוב. בניינים דומים, אם כי לא ממש גבוהים, הופיעו עד מהרה בשיקגו ובערים גדולות אחרות באמריקה. מרכז רוקפלר הוסיף אלמנט עיצובי חדש: כמה בניינים גבוהים מקובצים סביב רחבה פתוחה, עם מזרקה במרכז.
ציור

Detail of Time, ציור קיר תקרה בלובי של מרכז רוקפלר (ניו יורק), מאת הצייר הספרדי ז'וזפ מריה סרט (1941)
"עובדים ממיינים את הדואר", ציור קיר בבניין הפדרלי אריאל ריוס, וושינגטון הבירה, מאת רג'ינלד מארש (1936)
Art in the Tropics, ציור קיר בבניין הפדרלי של ויליאם ג'פרסון קלינטון, וושינגטון, מאת רוקול קנט (1938)
בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות של 1925 לא הוקדש מרחב לציור. ציור אר דקו היה בהגדרתו דקורטיבי, שנועד לקשט חדר או יצירת אדריכלות, ולכן מעט ציירים עבדו אך ורק בסגנון, אך שני ציירים קשורים קשר הדוק לאר דקו. ז'אן דופאס צייר ציורי קיר בסגנון אר דקו עבור ביתן בורדו בתערוכת האמנויות הדקורטיביות בפריז ב-1925, ואף צייר את התמונה מעל האח בתערוכת Maison du Collectionneur של 1925, שהציגה רהיטים של רולמן ומעצבי אר דקו בולטים אחרים. ציורי הקיר שלו בלטו גם בתפאורה של אוניית הקו-האוקיינית הצרפתית SS Normandie. עבודתו הייתה דקורטיבית גרידא, ועוצבה כרקע או מלווה לאלמנטים אחרים של התפאורה.
הציירת השנייה הקשורה באופן הדוק לסגנון היא תמרה דה למפיקה. נולדה בפולין, היגרה לפריז לאחר המהפכה הרוסית. היא למדה אצל מוריס דני ואנדרה לוט, והשאילה אלמנטים רבים מהסגנונות שלהם. היא ציירה פורטרטים בסגנון אר דקו ריאליסטי, דינמי וצבעוני.
בשנות ה-30 הופיעה בארצות הברית צורה חדשה ודרמטית של ציור אר דקו. במהלך השפל הגדול, פרויקט האמנות הפדרלי (אנ') של מינהל התקדמות העבודות (אנ') נוצר כדי לתת עבודה לאמנים מובטלים. רבים קיבלו את המשימה לקשט מבני ממשלה, בתי חולים ובתי ספר. לא היה סגנון אר דקו ספציפי בשימוש בציורי הקיר; אמנים העוסקים בציור ציורי קיר בבנייני ממשלה הגיעו מבתי ספר רבים ושונים, מרֶגְיוֹנָלִיזְם אמריקאי ועד לריאליזם חברתי (אנ'); הם כללו את רג'ינלד מארש, רוקול קנט והצייר המקסיקני דייגו ריברה. ציורי הקיר היו אר דקו מכיוון שכולם היו דקורטיביים וקשורים לפעילויות בבניין או בעיר שבהם צוירו: רג'ינלד מארש ורוקול קנט קישטו שניהם בנייני דואר בארצות הברית, והראו עובדי דואר בעבודה בעוד שדייגו ריברה תיאר עובדי מפעלי רכב עבור המכון לאמנויות של דטרויט (אנ'). ציור הקיר של דייגו ריברה "אדם בצומת דרכים" (1933) (אנ') במרכז רוקפלר הציג דיוקן לא מורשה של לנין. כאשר ריברה סירב להסיר את דמותו של לנין, הציור נמחק והוזמן ציור קיר חדש שצויר על ידי האמן הספרדי ז'וזפ מריה סרט.
פיסול > פיסול מונומטלי וציבורי

פסל אלומיניום של קרס מאת ג'ון סטורס בראש בורסת הנגזרות של שיקגו, אילינוי (1930)
פרומתאוס הברונזה המוזהב במרכז רוקפלר (ניו יורק), מאת פול מנשיפ (1934), עדכון אר דקו מסוגנן של פיסול קלאסי (1936)
עיטור שער "חוכמה" מאת לי לורי במרכז רוקפלר (1933)
פסל אטלס, מול מרכז רוקפלר מאת לי לורי (הותקן ב-1937)
"אדם שולט במסחר" מאת מיכאל לנץ בבניין ועדת הסחר הפדרלית, וושינגטון הבירה (1942)
"משלוח דואר מזרח", מאת אדמונד אמטאיס, אחד מארבעת פסלי תבליט בבניין הפדרלי ניקס, פילדלפיה, פנסילבניה (1937)
קבוצת הפסלים של ראלף סטקפול מעל דלת בורסת סן פרנסיסקו, קליפורניה (1930)
"אוויר בין חוכמה ועליצות" מאת אריק גיל, חזית בית השידור של ה-BBC, לונדון, בריטניה (1932)
ישו הגואל מאת פול לנדובסקי (1931), אבן סבון, הר קורקובדו, ריו דה ז'ניירו, ברזיל
פיסול היה מאפיין נפוץ ואינטגרלי באדריכלות אר דקו. בצרפת, תבליטים אלגוריים המייצגים מחול ומוזיקה מאת אנטואן בורדל עיטרו את סימן הנוף הקדום ביותר באר דקו בפריז, תיאטרון שאנז אליזה, ב-1912. בתערוכה של 1925 הוצבו עבודות פיסול גדולות ברחבי האתר, ביתנים עוטרו באפריזים פיסוליים, וכמה ביתנים שהוקדשו לפיסול סטודיו קטן יותר. בשנות ה-30, קבוצה גדולה של פסלים בולטים יצרה עבודות עבור התערוכה העולמית לאמנות וטכנולוגיה בחיים המודרניים של 1937 בשכונת שאיו היוקרתית בפריז. אלפרד ג'אניוט (אנ') יצר את פסלי התבליט על חזית פלה דה טוקיו. המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, והרחבה הציבורית הפתוחה בחזית ארמון שאיו, מול מגדל אייפל, היו עמוסים בפסלונים חדשים של שארל מאלפריי (אנ'), הנרי ארנולד ורבים אחרים.
פיסול אר דקו ציבורי היה כמעט תמיד ייצוגי, בדרך כלל של דמויות הרואיות או אלגוריות הקשורות למטרת הבניין או החדר. הנושאים נבחרו בדרך כלל על ידי הפטרונים, ולא האמן. פיסול מופשט לקישוט היה נדיר ביותר.
בארצות הברית, פסל האר דקו הבולט ביותר לאמנות ציבורית היה פול מנשיפ, שעידכן נושאים קלאסיים ומיתולוגיים בסגנון אר דקו. עבודתו המפורסמת ביותר הייתה הפסל של פרומתאוס במרכז רוקפלר בניו יורק, עיבוד מהמאה ה-20 לנושא קלאסי. יצירות חשובות נוספות עבור מרכז רוקפלר נעשו על ידי לי לורי, כולל החזית הפיסולית ופסל אטלס.
במהלך השפל הגדול בארצות הברית, פסלים רבים הוזמנו ליצור עבודות לקישוט מבני ממשל פדרליים, עם כספים שסופקו על ידי ה-Works Progress Administration. ביניהם הוזמנו הפסל סידני וואו, שיצר תמונות מסוגננות ואידיאליזציה של עובדים ומשימותיהם עבור בנייני משרדים ממשלתיים פדרליים. בסן פרנסיסקו, ראלף סטקפול סיפק פסל לחזית בניין הבורסה החדש של סן פרנסיסקו. בוושינגטון די.סי. מיכאל לנץ הכין עבודות עבור בניין ועדת הסחר הפדרלית.
בבריטניה, פסל דקו יוצר על ידי אריק גיל עבור בית השידור של ה-BBC, בעוד רונלד אטקינסון עיטר את הלובי של בניין הדיילי אקספרס לשעבר בלונדון (1932).
אחד מפסלי האר דקו הציבוריים הידועים ביותר ובוודאי הגדול ביותר הוא ישו הגואל מאת הפסל הצרפתי פול לנדובסקי, שהושלם בין 1922 ל-1931, וממוקם על פסגת הר המשקיפה על ריו דה ז'ניירו, ברזיל.
פיסול > פיסול סטודיו

"הצייד" מאת פייר לה פאגואיס (Pierre Le Faguays) (שנות ה-20)
"ספיד", פסלון לקישוט רדיאטור מאת הארייט ויטני פרישמות' (1925)
"טיסת אירופה", ברונזה עם עלה זהב, מאת פול מנשיפ (1925) (מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק)
Tânără (נערה), ברונזה, שנהב ואוניקס, מאת דמטרה שיפארוס (1925 לערך)
פסלי אר דקו מוקדמים רבים היו קטנים, ונועדו לקשט סלונים. סגנון בולט של הפיסול הזה נקרא פיסול קריסלפנטין (אנ'), על שם סגנון של פסלי מקדשים יוונים עתיקים העשויים מזהב ושנהב. לפעמים הם היו עשויים מברונזה, או לפעמים עם חומרים הרבה יותר מפוארים, כמו שנהב, אוניקס, בהט ועלי זהב.
אחד מפסלי הסלון בסגנון האר דקו הידועים ביותר היה דמטרה שיפארוס, יליד רומניה, שיצר פסלים קטנים צבעוניים של רקדנים. פסלי סלונים בולטים נוספים כללו את פרדיננד פרייס, יוזף לורנצל, אלכסנדר קלטי, דורות׳יאה שרול וגוסטב שמידט-קאסל. פסלת אמריקאית חשובה נוספת במתכונת הסטודיו הייתה הארייט ויטני פרישמות', שלמדה אצל אוגוסט רודן בפריז.
פייר לה פגוואי היה פסל סטודיו בולט בסגנון ארט דקו, שעבודותיו הוצגו בתערוכה ב-1925. הוא עבד עם ברונזה, שיש, שנהב, אוניקס, זהב, בהט וחומרים יקרים אחרים.
פרנסואה פונפון היה חלוץ הפיסול המודרני המסוגנן של בעלי חיים. הוא לא זכה להכרה מלאה בשל הישגיו האמנותיים עד גיל 67 בסלון הסתיו של 1922 עם היצירה Ours blanc, הידועה גם בשם הדוב הלבן, שנמצאת כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז.
במקביל לפסלי אר דקו אלה, פסלים מודרניים אוונגרדיים ומופשטים יותר פעלו בפריז ובניו יורק. הבולטים שבהם היו קונסטנטין ברנקושי, ג'וזף צ'אקי, אלכסנדר ארכיפנקו, אנרי לורנס, ז'אק ליפשיץ, גוסטבה מיקלוס, ז׳ן למברט-ראקי, יאן וג'ואל מרטל (אנ'), חנה אורלוף ופבלו גרגאיו.