stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקס היסטוריק

| --- | --- |

 הקמה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־17
 מיקום
 עיר:  פריז, או-דה-סן 
 קואורדינטות:  48°52′14″N 2°18′18″E﻿ / ﻿48.870611473373°N 2.3050355226291°E﻿ / 48.870611473373; 2.3050355226291
 he
 
האקס היסטוריק, מראה מכיוון גני טווילרי, דרך האובליסק בכיכר הקונקורד, וברקע שער הניצחון
אקס היסטוריק (בצרפתית: L’axe historique - "הציר ההיסטורי") או הציר ההיסטורי הוא ציר של מונומנטים, מבנים ודרכים שנמשכים ממרכז פריז, בירת צרפת, לכיוון מערב. הנתיב קרוי גם "Voie Triomphale" (דרך הניצחון), וגם "voie royale" (הדרך המלכותית). האקס היסטוריק יוצר מראה פרספקטיבי ישר שנקודת המוצא הגאוגרפית וההיסטורית שלו היא בפביליון המרכזי של ארמון טווילרי, שנשרף בזמן הקומונה הפריזאית. כיום נקודת המוצא של הציר היא פסל הפרש של לואי הארבעה עשר שבכיכר נפוליון שבלובר. הציר מתחיל ברובע הראשון ומסתיים ברובע השמיני של העיר.
היסטוריה

בניית האקס היסטוריק החלה עם סלילת שדרות שאנז אליזה במאה ה-17, שתוכננה על ידי מעצב הגנים של לואי הארבעה עשר, אנדרה לה-נוטרה (André Le Nôtre) על פי גישה דומה לתכנון גנים צרפתיים שתכנן כגון אלו שבארמון ורסאי. לה-נוטרה האריך לכיוון מערב את הציר המרכזי של הפביליון בארמון טווילרי (שנהרס ואינו קיים כיום), ושל השביל המרכזי בגני הטווילרי. ובסופם הקים גשר עץ שחצה את נהר הסן. הגשר נהרס בתקופתו של לואי השישה עשר כתוצאה מתאונה, והוחלף בגשר אבן, גשר דה ניי (pont de Neuilly). ואולם, רק במאה ה-20 קיבל הציר את צורתו המוכרת כיום.
בזמן הקיסרות הראשונה, קיבלה השדרה את שם גן העדן המיתולוגי, שדות אליסיום (שאנז אליזה), וארמונות ובתי מידות החלו לאכלס אותה. נפוליון בונפרטה הכתיר את השדרה בשער הניצחון, ומאוחר יותר הציב את האובליסק בכיכר הקונקורד וכן את שתי המזרקות שסביבה. בעת השיפוצים הגדולים של פריז החליפו הבתים שנבנו בסגנון אוסמן את בתי המידות בשדרה, מותגים לעתיד כגרלאן קבעו בה את מקום מושבם, ונפתחו בה מסעדות יוקרה ותיאטראות.
המשכן של שדרות שאנז אליזה מצידו השני של שער-הניצחון הוא שדרות דה לה גראנד-ארמה (avenue de la Grande-Armée), אחת מתריסר השדרות שמקיפות את כיכר שארל דה גול.
במאה ה-20, נבנה בשער מאיו (Porte Maillot) ארמון הקונגרס (Palais des Congrès), שמעליו נישא מגדל "מלון קונקורד-לפייט". שמה של כיכר האטואל שונה על שמו של שארל דה גול, וקבר החייל האלמוני נקבע תחת שער-הניצחון.
מצידו השני של גשר ניי תוכנן מחדש אזור אדמת הבור של לה דפאנס, בשנות החמישים, ונבנה כרובע עסקים, על מגדלי העסקים הגבוהים והמודרניים שבו, והציר הוארך שוב לכיוון מערב. כדי להדגיש את הפרספקטיבה שיוצר האקס היסטוריק, יזם בשנות השמונים נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, את הקמת מגדל העסקים "גרנד ארש" (קרוי גם arche de la Défense), שהיה מעין גרסה מודרנית של שער הניצחון. שער לה דפנס נבנה בתכנונו של האדריכל הדני, יוהאן אוטו וון ספרקלסן (Johann Otto von Spreckelsen), כמונומנט לאנושות ולרעיונות הומניסטיים, ולא כזכר לניצחונות צבאיים. המבנה נחנך בשנת 1990.
ארב

אֲרַב היא עיר מקראית בהר יהודה. העיר נזכרת בספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק נ"ב, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בראש קבוצה 6 של רשימת ערי יהודה: "אֲרַב וְרוּמָה וְאֶשְׁעָן. וינים [וְיָנוּם] וּבֵית תַּפּוּחַ וַאֲפֵקָה. וְחֻמְטָה וְקִרְיַת אַרְבַּע הִיא חֶבְרוֹן וְצִיעֹר עָרִים תֵּשַׁע וְחַצְרֵיהֶן."
נראה שמכאן בא פַּעֲרַי הָאַרְבִּי, מגבורי דוד: "חצרו [חֶצְרַי] הַכַּרְמְלִי פַּעֲרַי הָאַרְבִּי.".
ארב במקרא

אֲרַב נזכרת כאמור ברשימת ערי יהודה. רשימה זו מתוארכת במחקר לחציה השני של תקופת המלוכה. היא ערוכה בסדר גאוגרפי לא חמור, ונחלקו הדעות אם שיקפה חלוקה מנהלית של הממלכה, ובאיזה שלב: בימי חזקיהו טרם מסע סנחריב, או סביב ימי יאשיהו בשלהי התקופה. מכלל המחקר ומסקר הר יהודה כולו עולה כי תארוך לימי חזקיהו אפשרי, אך יש עדיפות לתארוך לימי יאשיהו. העיר התקיימה, איפוא, גם בתקופה זו.
קבוצה 6 ברשימת ערי יהודה היא קבוצת לב הר חברון, שבראשה חברון עצמה. מכאן שלתושבי הקבוצה והעיר יש קשר למשפחת הכלֵבים, אחת הגדולות במשפחות יהודה, אשר מסורותיה קושרות אותה לחברון ולסביבתה.
רשימת גיבורי דוד בה נזכר פַּעֲרַי הָאַרְבִּי נמנית בספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוקים ח'–כ"ט וכן בספר דברי הימים א', פרק י"א, פסוק י' עד פרק י"ב, פסוק כ"ב. על משמעות הרשימה נחלקו הדעות. היקפה היישובי מתאים לשלב מוקדם בתקופת המלוכה, וכך גם הממצא הארכאולוגי מכל האתרים המזוהים (לרבות אתרה של ארב, להלן) ולכן ניתן ליחסה לימי דוד; אולם הדבר אינו מוכח, וגם נחלקו הדעות לגבי היקפה וטיבה של מלכות דוד.
הזיהוי

במחקר מקובל כי שם היישוב נשתמר בח' א-רביה שבדרום ההר. אתר זה, שמספרו בסקר ישראל (1/33/15-09{320}), נסקר על ידי משה כוכבי, שפסל את הזיהוי בצדק בהיעדר שרידים הקדומים לתקופה הרומית-ביזנטית. למרות זאת חזרה ארב וסומנה במקומה של ח' א-רביה במפות של חוקרים שונים גם אחרי פסילת הזיהוי.
כוכבי זיהה בח' א-רביה חאן ומצודה עם חלקלקת אבן, ושברים בודדים מהתקופה הרומית. האתר חזר ונסקר בידי שמריה גוטמן. בבדיקת קופסאות הסקר של שניהם זוהו בוודאות רק שפות מהתקופה הביזנטית וימ"הב, וגם את חלקלקת האבן מוטב לתארך לתקופה הביזנטית. פרט לשרידי המבנים המאוחרים אין באתר כל זכר להצטברות עיים, סתירת הזיהוי מבוססת ביותר ולא נראה כי יד מקריות הממצא בדבר. ראוי להעיר כי האתר מופיע במפות כ-500 מ' במורד השלוחה מערבה ממקומו הממשי, שבנ"צ 15315.09340.
כבר ב-1981 הוצע לזהות את ארב בח' אום אל-עמד הסמוכה לח' רבייה; במקביל ובאופן בלתי תלוי הגיע גליל לאותה מסקנה, ופרסם את הצעתו כי אם יסתבר מבדיקות חוזרות שח' א-רביה לא יושבה בתקופת הברזל, ייתכן לזהות את ארב בח' אום אל-עמד הסמוכה. נראה שגם כוכבי נמנע מזיהוי מתבקש זה רק משום שהיה מנוגד לסכימת הגבולות שהציע, מתוך הנחה שסביבת א-רביה קרובה מדי לרבוד\דביר מקבוצה 5 מכדי שתתאים ליישוב מקבוצה 6. משיקול זה נטה אולברייט לזהות את ארב בח' רבוד, השוכנת כ-1,400 מ' מא-רביה, אלא שזו זוהתה בוודאות כדביר המקראית.
נראה שלאור כל זאת יש לקבל את ההצעות לזיהויה של ארב בח' אום אל-עמד.
הממצא

ח' אום אל-עמד (אתר 1-2/44/15-09{320}) מרוחקת אך 1,500 מ' מח' א-רביה (1,800 מ' ממקומה המוטעה שבמפות). היא כוללת שני אתרים נפרדים. באתר הצפוני הגבוה יותר (2) שרידי כנסייה על עמודיה הרבים, שוודאי העניקו לאתר את שמו. כ-150 מ' במורד השלוחה האתר הדרומי (1), ובו עיים קדומים. אתר זה (1) מצוי בנ"צ 15430.09445, גובה מוחלט 735 מ', גובה יחסי 2 מ'. שטח מרבי מוערך בכ-9 ד', ועליו יש להוסיף את שטח אתר (2) בתקופות בהן יושב גם הוא; שיא היישוב בתקופת הברזל 2ג. החרסים הקדומים שזוהו באתר בוודאות הם מתקופת הברזל 2ב (כ-5 ד'), אך זוהו גם שפה ושברי גוף העשויים להיות מהשלב הקודם (2א). בתקופות הברזל 2ג-ד התקיימה אולי פעילות יישובית גם באתר הגבוה (2), בהיקף שהוערך בכ-1.6 ד': השטח המצורף בתקופות אלה הוערך בתקופת הברזל 2ג בכ-10.5 ד' ובתקופת הברזל 2ד בכ-7.5 ד'. המשך היישוב בתקופות הפרסית (כ-4 ד'), הלניסטית (כ-4 ד'), כנראה גם רומית 1 ו-2 (כ-4.5 ד', מהם 1.5 ד' באתר הגבוה), ביזנטית (כ-6 ד', כמחציתם הכנסייה וסביבתה באתר הגבוה), ימי הביניים (כמו ברומית), עות'מאנית (כ-1.3 ד', באתר הנמוך בלבד).
סיכום תולדות העיר

מהמסקנות ההיסטוריות והארכאולוגיות עולה כי ארב לא התקיימה בתקופת הברזל 1 (תקופת ההתנחלות). ייתכן מאוד שהחלה להתקיים כבר בראשית תקופת המלוכה, היינו ימי דוד, אך אין ודאות בדבר. לאחר מכן התקיימה לאורך כל תקופת המלוכה, וברצף היסטורי עד סמוך לימינו; שמה עבר לח' א-רביה הסמוכה, והשתמר שם.
לקריאה נוספת

סקר א"י 3: 311 = Conder, C.R. & Kitchener, H.H. 1883. The Survey of Western Palestine, Vol. III - Judaea. (Sheets XVII-XXVI). London.
גרשון גליל, מחוזות ההר של ממלכת יהודה', כרך מט, ירושלים, תשמ"ד, ציון, עמ' 205–224.
אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 19.
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים נ"ב–נ"ד
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"ג, פסוק ל"ה
↑  אלברכט אלט, Judas Gaue unter Josia PJb 21, 1925}, עמ' 100-117. נמצא גם בכרך II של מאמריו, 1953: 267-288.
↑  נדב נאמן, רשימות הערים של יהודה ובנימין וממלכת יהודה בימי יאשיהו. ציון נד, תשמ"ט, עמ' 17–71.
1 2 3 4 5 6 7  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 19.
↑  אנציקלופדיה מקראית ב: 400-398.
↑  סקר א"י 3: 311 = Conder, C.R. & Kitchener, H.H. 1883. The Survey of Western Palestine, Vol. III - Judaea. (Sheets XVII-XXVI). London.

אבל ב: 248 = Abel, F.M. 1933-38. Géographie de la Palestine, tomes I-II (3ème édition, 1967). Paris.

ור' אנציקלופדיה מקראית א: 519.
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 30, 75, אתר 217.
1 2  אטלס כרטא לתקופת המקרא (מהדורה שניה מתוקנת), ירושלים, 1974, עמ' 118, מפה 130. נדב נאמן, רשימות הערים של יהודה ובנימין וממלכת יהודה בימי יאשיהו. ציון נד, תשמ"ט, עמ' 31, ושם מפה.
↑  יזהר הירשפלד. שרשרת מצודות ביזאנטיות לאורך דרך הספר המזרחית של הר חברון. קדמוניות יב. תש"ם: 78–84.
↑  גרשון גליל, מחוזות ההר של ממלכת יהודה', כרך מט, ירושלים, תשמ"ד, ציון, עמ' 212.
1 2  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 61-60, הערה 33, מפה בציור 5.
אצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה

סמלי האצולה
נפוליאון הראשון יצר תוארי אצולה לצורך הנהגת אליטה יציבה בקיסרות הצרפתית הראשונה, לאחר חוסר היציבות כתוצאה מהמהפכה הצרפתית.
כמו רבים אחרים לפניו ולאחריו הבין נפוליאון, כי היכולת להעניק תוארי אצולה היא גם כלי שימושי להידוק השליטה במדינה תוך עלות מזערית לאוצר המדינה. סך הכל נוצרו 2200 תארים על ידי נפולאון.
נסיכים ודוכסים:
נסיכים מהמשפחה הקיסרית:
הנסיך הקיסרי (בנו של נפוליאון, נפוליאון השני).
נסיכי צרפת (8 בני משפחה קרובים).
נסיכים שליטים (3).
דוכסי אחוזות מפוארות (20).
נסיכי ניצחון (4).
דוכסי ניצחון (10).
דוכסים אחרים (3).
רוזנים (251).
ברונים (1516).
אבירים (385).
נפוליאון הקים בשנת 1802 מסדר אבירים חדש בשם "לגיון הכבוד", שקיים עד היום. כל בעלי התארים, מכל הדרגות, מדורגים מיד אחרי נסיכי צרפת.
היווצרות

מוסד האצולה של הקיסרות הראשונה נוצר בשנת 1804 ביצירת התואר לנסיכים בני המשפחה הקיסרית של נפוליאון. אחרים הגיעו בעקבותיהם. בשנת 1806 תוארי הדוכסים נוצרו, ובשנת 1808 התארים "ברון" ו"אביר".
נפוליאון מיסד את האצולה הקיסרית על ידי צו קיסרי ב-1 במרץ 1808. מטרתה של אצולה זו הייתה לאחד את מעמד האצולה הישן והמעמד הבינוני המהפכני באמצעות אצולה אחת. צעד זה, שמטרתו היא קידום אליטה יציבה, עולה בקנה אחד עם הקמתו של לגיון הכבוד ועוד מוסדות.
היררכיה

בתוך מעמדות האצולה של נפוליאון הייתה קיימת היררכיה קפדנית ומדויקת של התארים, שהוענקו על פי ההשתייכות למשפחת הקיסרות, הדרגה בצבא או תפקידים אזרחיים וניהוליים:
נסיך: לבני משפחת הקיסרות ולמנהיגים עיקריים  מסוימים באימפריה. (שארל-מוריס דה טליראן היה נסיך בנוונטו  וכמה מהמרשלים של צרפת).
דוכס: לנכבדים עיקריים ולמרשלים של צרפת.
רוזן: לשרים, סנאטורים, ארכיבישופים, חברי מועצת המדינה, נשיא הסגל המחוקק, כמה גנרלים.
ברון: ליושב ראש בית המשפט לביקורת, בישופים, ראשי הערים של 37 ערים מיוחדות, כמה גנרלים.
אביר: לבעלי תפקידים אחרים.
אפשר לקבל תואר גם מבלי להיות אחד מבעלי המעמדות האלו.
התואר "מרקיז" לא היה בשימוש בתקופת הקיסרות הצרפתית הראשונה, ולכן הפך לאופנתי מאוד לאחר ירידת קרנו של נפוליאון ועליית בית בורבון בתקופת הרסטורציה.
אצולה זו היא למעשה שירות, והיא מורכבת במידה רבה מחיילים (67.9%), וחלק קטן יותר של עובדי מדינה (22%) ומשתפי פעולה מהמשטר הישן.
האצולה של נפוליאון לא בוטלה לאחר הרסטורציה, אך נעלמה בהדרגה בסיבות טבעיות; חלקן נובעות מן העובדה שמספר רב של חיילים שזכו לתארים מאת נפוליאון מתו במהלך מלחמות נפוליאון.
בשנת 1975 נותרו 239 משפחות שהיו חברות באצולה של הקיסרות הראשונה, ועד כ-135 תארים. כיום יש נסיך אחד (נסיכות מחוז אסלינג. כיום בגרמניה ואינו בשימוש) ושבעה דוכסים.
תארים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תארים > נסיכים

היו שלושה סוגים של תוארי נסיכים:
נסיכים קיסריים: מחברי המשפחה הקיסרית.
נסיך הקיסרות או נסיך הכתר: נפוליאון השני בנו של נפוליאון.
נסיכי צרפת:
ז'וזף בונפרטה (מ-1804), אחיו של נפוליאון.
לואי בונפרטה (מ-1804), אחיו של נפוליאון.
ז'ואקים מירא (מ-1804), גיסו של נפוליאון.
אז'ן דה בוארנה (מ-1805), בנו המאומץ של נפוליאון.
אליזה בונפרטה, אחותו של נפוליאון.
ז'רום בונפרטה (מ-1806), אחיו של נפוליאון.
ז'וזף פאש (מ-1807), דודו של נפוליאון.
לוסיאן בונפרטה (מ-1815), אחיו של נפוליאון.
נסיכים ריבוניים; שקבלו נסיכות בקיסרות.
שארל-מוריס דה טליראן, נסיך בנוונטו.
לואי-אלכסנדר ברתייה, נסיך נושאטל.
קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, נסיך פונטקורבו, 1806–1810.
אשיל מורא, נסיך פונטקורבו, 1812–1815.
ז'אן לאן, נסיך סיברס.
שני תארים נוספים בקטגוריה שאינם ברורים כמו האחרים: פאולין בונפרטה קיבלה את נסיכות גווסטולה בתארים נסיכה ודוכסית גווסטולה, אבל היא החזיקה בה פחות מחמישה חודשים (מ-30 במרץ עד 14 באוגוסט 1806) עד שהמחוז הוחזר לשליטתה של ממלכת איטליה. אז'ן דה בוארנה קיבל תואר כבוד של נסיך ונציה.
נסיכי ניצחון; הוענק בעקבות מעשים מיוחדים, ולרוב כקידום לבעלי תואר דוכס ניצחון.
לואי ניקולא דאבו, נסיך על קרב אֶקמוּל, 1809 (עד ל-1853).
לואי-אלכסנדר ברתייה, נסיך על קרב ואגרם, 1809 (עד ל-1918).
אנדרה מסנה, נסיך על קרב אספרן-אסלינג, 1810.
מישל נה, נסיך על קרב בורודינו, 1813 (עד ל-1969).
תארים > דוכסים

היו שלושה סוגים של תוארי דוכסים:
דוכסי נחלות, דוכסים של מושבות מחוץ לשטחה של הקיסרות הראשונה (אך ללא סמכויות ריבונות).
גנרל ז'אן-טומאס אריגי דה קזנובה, דוכס פדובה, 1808 (עד ל-1888).
ז'אן-בפטיסט בסיירה, דוכס איסטריה, 1809 (עד ל-1856).
ז'אן-ז'אק רג'יס דה קומבסרה, דוכס פארמה, 1808 (עד ל-1824).
ארמנד אוגוסטין לואי דה קולנקור, דוכס ויצ'נצה, 1808 (עד ל-1896).
אנרי ז'אק גיום קלארק, דוכס פֶלטֶר, 1809, היה גם דוכס הנבורג.
ז'וזף פושה, דוכס אוטרנטו, 1808 (סולק).
ג'רוד דוראק, דוכס פריולי, 1808 (עד ל-1829).
מרטין מישל-שארל גודן, דוכס גאט, 1809 (עד ל-1841).
שארל פרנסואה לֻברן, דוכס פיאצ'נצה, 1808 (עד ל-1927).
ז'אק מקדונלד, דוכס טאראנטו, 1809 (עד ל-1912).
איג-ברנר מרה, דוכס בסאנו, 1809 (עד ל-1906).
בון-אדריאן ז'אנו דה מונסיי דוכס קונליאנו, 1808 (עד ל-1842).
אדואר מורטייה, דוכס טרוויזו, 1808 (עד ל-1912).
ז'אן-בפטיסט דה נומפר דה שמפני, דוכס קדור, (עד ל-1893).
ניקולא אודינו, דוכס רג'ו די קלבריה, 1810 (עד ל-1956).
אן ז'אן מרי רנה סברי, דוכס רוביגו, (עד ל-1872).
ז'אן-דה-דייה סו, דוכס דלמטיה, 1808 (עד ל-1857).
קלוד ויקטור פרין, דוכס בלונו, 1808 (עד ל-1853).
ארלוזאורוס

| ארלוזאורוס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון, 83.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: צרפודה
משפחה:: הדרוזאוריים
סוג:: ארלוזאורוס
מין:: Aralosaurus tuberiferus
שם מדעי
 Aralosaurus

ארלוזאורוס (שם מדעי: Aralosaurus; מילולית: "לטאת ימת אראל") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שהתקיים במשך הקרטיקון עליון שלפני 83.6 מיליון שנה מזמננו במרכז אסיה. המאובנים שלו ידועים מתצורות בוסטוב (Bostobe Formation), קזחסטן מהם התגלו רק שרידי גולגולת אחורית ללא הלסת התחתונה. הסוג תואר בידי החוקר הרוסי "אנטולי קונסטאנטינוביץ' רוז'דסטוונסקי" (Anatoly Konstantinovich Rozhdestvensky) ב-1968 ונכלל בו מין יחיד - Aralosaurus tuberiferus. בעבר מין זה נחשב לבן לסוג קנרדיה (Canardia) שהתגלה בצרפת.
הארלוזאורוס היה דומה מעט לקריטוזאורוס וכמותו השתייך לתת-משפחת הלאמבאוזאוריים. הוא היה בעל קשת אף רחבה שהתקמרה כלפי מעלה בצורה דמוית "אף נשרי". גודל הגולגולת הגיע לאורך 65 ס"מ בממוצע וגודל הדינוזאור הגיע ל-6.5 מטרים. הוא היה חסר בליטות רחבות על גולגולתו האחורית וייתכן שתקשר באמצעות ניפוח של דרכי הנשימה.
דינוזאור זה כנראה רעה בעדרים נודדים אחרי צמחייה שופעת לאורך חופי הים הכספי הקדום לאורך הקמפן שלפני 83.6 מיליון שנה מזמננו.
ארתור ביסגאייר

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1929 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באפריל 2017 (בגיל 87) פרמינגהאם, ארצות הברית 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (1957)
 מד כושר נוכחי:  2,170 (נכון ל־מרץ 2017) 
 מדינה:  ארצות הברית
 
ארתור ביסגאייר (באנגלית: Arthur Bisguier;‏ 8 באוקטובר 1929 ניו יורק – 5 באפריל 2017 פרמינגהאם) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי. הוא זכה באליפות ארצות הברית ו-3 פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ביוגרפיה

לארתור ביסגאייר נולד בניו יורק למשפחה יהודית. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל ארבע. בגיל 17 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה. במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא נחשב לשחמטאי אמריקאי החזק ביותר לצד לארי אוונס. בשנת 1950 הוא זכה באליפות ארצות הברית.
בשנת 1951 הוא התגייס לצבא ארצות הברית אך הצליח להשתתף במספר תחרויות לרבות אולימפיאדת השחמט. לאחר שחרור מהצבא הוא חזר לארצות הברית וניצח בתחרות פאן-אמריקאית ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1957 הוענק לו תואר רב אמן.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ביסגאייר התרכז בעיקר בתחרויות בארצות הברית, וניצח שלוש פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ארתור ביסגאייר באולימפיאדת השחמט

בשנים 1952–1972 השתתף ארתור ביסגאייר ב-8 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1952 | 4 | ארצות הברית |  | 7 מ-15 | 3+ 8= 4- | 46.7 | 5 קבוצתי, 14 אישי |
|  1958 | 3 | ארצות הברית |  | 8.5 מ-17 | 6+ 5= 6- | 50.0 | 4 קבוצתי, 15 אישי |
|  1960 | 4 | ארצות הברית |  | 11.5 מ-16 | 9+ 5= 2- | 71.9 | 2 קבוצתי, 4 אישי |
|  1964 | 4 | ארצות הברית |  | 11.5 מ-18 | 8+ 7= 3- | 63.9 | 6 קבוצתי, 11 אישי |
|  1972 | 4 | ארצות הברית | 2430 | 8 מ-16 | 3+ 10= 3- | 50.0 | 9 קבוצתי, 22 אישי |
הערות שוליים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
↑  Jewish-American History and Culture: An Encyclopedia, edited by Jack Fischel and Sanford Pinsker (Garland, New York, NY, 1992, pp. 83-85)
↑  Bisguier, Arthur Bernard - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5125 7501  LCCN: no2008145765  NTA: 07129290X  VIAF: 34281590   WorldCat (עם VIAF): 34281590 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארבאט

ערך זה עוסק במדרחוב במוסקבה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  1.2 ק"מ 
 מיקום
 עיר:  מוסקבה
 רובע:  ארבאט
 קואורדינטות:  55°44′57″N 37°35′26″E﻿ / ﻿55.749166666667°N 37.590555555556°E﻿ / 55.749166666667; 37.590555555556
 he
 
ארבאט (ברוסית: Арба́т ‏האזנהקובץ:Ru-Arbat.ogg‏Ⓘ‏) הוא מדרחוב שאורכו כקילומטר, הממוקם במרכז מוסקבה בירת רוסיה.
ראשיתו של המדרחוב במאה ה-15 והוא אחד הרחובות העתיקים ביותר בבירה הרוסית. הרחוב מהווה את מרכזו של רובע ארבאט של העיר. הרחוב התפתח מחוץ לשערי העיר, כאשר לצד הדרך היוצאת מהעיר לכיוון סמולנסק נבנו חנויות של סוחרים, ובתי מלאכה.
במהלך המאה ה-18 הפכה השכונה משני עברי הרחוב למקום מגורים יוקרתי עבור אצילי מוסקבה. הבתים ברובע ארבאט נשרפו כמעט כליל במהלך שריפת מוסקבה בשנת 1812 בעקבות כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה.
במהלך המאה ה-19 הפכה השכונה למקום מגורים של האצולה הנמוכה, אמנים ואנשי אקדמיה.
כיום מהווה הרחוב אתר תיירות מרכזי במוסקבה.
גאוגרפיה

ראשיתו של המדרחוב בכיכר ארבאט, כ-800 מטרים מערבית לחומה המקיפה את הקרמלין. בכיכר הארבאט נפגש המדרחוב עם טבעת הגנים המקיפה את העיר, ועם רחוב ווזדויזנקה וכן עם רחוב ארבאט החדש. מפגש המדרחוב עם כיכר ארבט מכונה "שער ארבאט" (ברוסית: Арбатские Ворота) על שם השער בחומה שהקיפה את העיר, אשר עמד במקום. מדרחוב ארבט ממשיך בכיוון דרום מערב עד לכיכר סמולנסקיה (Смоленская площадь) המהווה חלק מטבעת הגנים. בהמשך ממשיך הרחוב מערבה, אולם מקטע זה, שאינו מדרחוב, מכונה "רחוב סמולנסקייה".
עד אמצע המאה ה-20 שימש הרחוב כדרך המרכזית המובילה מערבה מהקרמלין. במהלך שנות ה-60 נבנה במקביל לרחוב רחוב ארבאט החדש (נובי ארבאט - Новый Арбат) שהפך לדרך הראשית. בשנות ה-80 הפך הרחוב למדרחוב הראשון של מוסקבה.
היסטוריה > מקור השם

רחוב ארבאט הוא אחד הרחובות הקדומים ביותר של מוסקבה. לא ידוע מה מקור השם וממתי החלה הדרך להיקרא בשם זה, אולם השם מופיע במסמך מ-28 ביולי 1493. המסמך מתאר את שריפת "כנסיית ניקולאי שעל החול" (Церковь Николы на Песках) שניצבה בסמוך. השריפה התפשטה והרסה את בתי האזור שהיו כולם בנויים עץ.
ישנן מספר סברות בדבר מקור השם:
מערבית - מילה שמשמעה "רובע חיצוני" או "פרוור" (במהלך המאה ה-15 היה האזור פרוור עסקים מחוץ לחומת העיר). לא ברור כיצד הגיע שם בערבית לרובע של העיר ויש היסטוריונים המקשרים את השם לתקיפות של חאנות קרים כנגד מוסקבה במהלך המאות ה-15 וה-16.
מקור השם במילה הטטרית "ארבה" משמעה "עגלה".
ההיסטוריון הרוסי איוואן סאבלין בן המאה ה-19 טוען כי מקור השם במילה הרוסית "גורבאט" שמשמעה "חתחתים", בהתייחס לדרך הגרועה, או לאופיו הגאוגרפי של האזור, וזאת אף שמדובר באזור מישורי.
היסטוריה > המאות ה-15 עד ה-17

בראשית המאה ה-15 הארבאט הייתה הדרך המקשרת בין הקרמלין לבין חלקיה המערביים של דוכסות מוסקבה, ובהמשך לפולין ולאירופה. בעקבות היותה דרך המלך המובילה אל מוסקבה, התיישבו לאורך הדרך, בסמוך לחומות העיר בעלי מלאכה רבים. בסמוך לדרך הוקמו סמטאות שנשאו את שמות בעלי המלאכה שעבדו בהם, כגון "רחוב הנגרים" ("סימטת פלוטניקוב" - Плотников переулок) ו"רחוב חרשי הכסף" ("סימטת סרבריאני" -Серебряный переулок).
בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי (איוואן האיום) מוקמה לצד הדרך מפקדת שומרי הראש של הצאר (האופריצ'ינה), וממפקדה זו יצאו חייליו לצורך ההוצאות להורג עליהן הורה. בתקופה זו החנויות לצד הדרך נסגרו, ותושבי מוסקבה ניסו שלא לעבור בסמוך למפקדת המשמר.
לאחר מותו של איוואן וביטול המשמר, שבה הדרך להיות מרכז מסחרי והדרך הראשית המובילה למוסקבה.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 התרחבה השכונה ונבנו בה משכנות אצילים רבים וכן כנסיות רבות (בהן הכנסייה המתוארת בציורו של וסילי פולנוב "חצר במוסקבה" משנת 1879).
היסטוריה > המאות ה-18 וה-19

בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 גדלה העיר מוסקבה בקצב מהיר, ופרוור ארבאט הפך להיות במרכזה של העיר במקום בקצה המערבי.
בשנת 1736 מחצית מהרחוב נהרס בשריפה, אולם במהרה נבנה מחדש בסגנון מודרני. במחצית השנייה של המאה ה-18 כונה הרחוב "שדרת סן ז'רמן" של מוסקבה.
בשנת 1793 33 מתוך 56 בתי האחוזה לצד הרחוב היו שייכים למשפחות אצולה או לעובדי ממשלה רמי מעלה. בין היתר התגוררו ברחוב המשפחות טולסטוי, גגארין, קרופטקין, גאליצין ושרמטב. יחד עם זאת, על אף הקרבה לקרמלין, נחשב הרחוב פרוור כפרי של העיר.
במהלך כיבוש מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812 צעדו חייליו לאורך רחוב זה בדרכם אל הקרמלין (אירוע המצוין בספרו של לב טולסטוי "מלחמה ושלום". במהלך כיבוש העיר נשרפה מוסקבה ובייחוד שכונת ארבאט. בעקבות השריפה נבנתה השכונה מחדש, ובתי האבן שנבנו בסגנון אימפריאלי ברחוב מצויים בו עד ימינו. בשלהי המאה ה-19 השתנה סגנון הבנייה מאדריכלות אימפריאלית לאר-נובו, ובתי דירות רבים נבנו ברחוב בסגנון זה עבור מעמד הביניים והסוחרים שהחלו להתעשר בתקופה זו. מבנים אלה, אשר חלקם הגיעו לשש ושבע קומות, היו מתקדמים לתקופתם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הפך הרחוב לאזור פופולרי בקרב אמנים, אקדמאים ואנשי יצירה (ופחות פופולרי בקרב האצולה). משוררים רבים, מוזיקאים וסופרים התגוררו ברחוב, שהפך להיות מרכז ה"אינטליגנציה" של מוסקבה, אולם בשל מצבם הכלכלי של אלה (שלרוב באו ממשפחות אצולה שאיבדו את הונן), ירד קרנו של הרחוב בקרב האצולה, ומשפחות האצולה העשירות העדיפו להתגורר ברחוב טוורסקיה. בין היתר התגורר ברחוב אלכסנדר פושקין, ובמקום מצוי פסל שלו ושל רעייתו נטליה. סופר אחר אשר התגורר ברחוב היה אנדרי בלי, אשר תיאר בספריו את הרחוב ואזור מגוריו.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הפך הרחוב פופולרי בקרב מעמד הביניים והתגוררו בו רופאים ועורכי דין רבים.
היסטוריה > המאה ה-20

בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 נבנו לאורך רחוב ארבאט בתי דירות גבוהים אשר שינו את אופיו של הרחוב, ונתנו לו את מראהו המודרני. היותה של הדרך לרחוב המסחרי הראשי של מוסקבה הביאה לפתיחת חנויות רבות גדולות לאורך הרחוב שנועדו עבור החברה הגבוהה. בקצה המערבי של הרחוב (באזור כיכר סמולנסקאיה של ימינו) פעל שוק איכרים (הסמולנסקי קינוק оленский рынок).
פתיחת תחנת קייב - תחנת הקצה של קו הרכבת מוסקבה קייב, כמה מאות מטרים מקצהו המערבי של הרחוב, הגביר את מספר המשתמשים ברחוב.
בשנת 1904 הותקן ברחוב קו חשמלית, אשר הוחלף 30 שנה לאחר מכן בקווי אוטובוס חשמליים. החלפת הקווים הביאה עימה ריצוף הרחוב באספלט (במקום ריצוף האבן שהיה קודם לכן).
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917, החרימו השלטונות הסובייטיים את כל הרכוש הפרטי לאורך הרחוב, והפכו את המבנים למבנים בבעלות ממשלתית. הגירה מהאזורים הכפריים שסביב העיר לתוך העיר, ומחסור הדיור בה, הביאו לחלוקת בנייני הדירות ברחוב לקומונות בהן התגוררו משפחות רבות בכל דירה. במקביל חולקו חלק מדירות הפאר ברחוב לפקידים רמי דרג במפלגה הקומוניסטית. במקביל, נהרסו הכנסיות לאורך הרחוב ובהן כנסיית ניקולאי הקדוש. בעקבות צעדים אלה ירד מעמדו של הרחוב, והאמנים ואנשי הרוח עזבו אותו.
בשנת 1935 נפתחה תחנת הרכבת התחתית הראשונה במוסקבה, בכיכר ארבאט הסמוכה.
בראשית שנות ה-80 הוחלט על סגירת הרחוב (שהיה באותה עת ציר תנועה ראשי) והפיכתו למדרחוב הראשון שנבנה בברית המועצות. צעד זה נעשה במקביל לסיום בניית בניין משרד ההגנה של רוסיבה בכיכר ארבאט, אשר דרש התקנת מספר רב של כבלי תקשורת מתחת לרחוב ארבאט.
בניית המדרחוב, ושיפוץ המבנים שלצידו הסתיים בשנת 1986.
בתקופת ראשית הפרסטרויקה הרחוב הפך אתר מפגש לתומכי תרבות המערב (מקום מפגש להיפים ופאנקיסטים) וכן אתר פופולרי של אמני רחוב ומוזיקאים.
בעקבות נפילת ברית המועצות הפך הרחוב לאתר תיירות פופולרי. לאורכו נפתחו חנויות מזכרות רבות המיועדות לתיירים, וכן מסעדות רבות, ואת הרחוב פוקדים אמני רחוב ומוזיקאים.
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של רחוב ארבאט (ברוסית)
↑  מקור השם ארבאט (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge230837  VIAF: 56145602387701360751   WorldCat (עם VIAF): 56145602387701360751 
כיכר ארבאט. בימין התמונה קפלת בוריס וגלב הקדושים, שנבנתה בשנת 1997 באתר בו ניצבה כנסייה שנהרסה בשנות ה-30. משמאל - הכניסה לתחנת ארבאטסקיה של הרכבת התחתית של מוסקבה.
מפת רובע ארבאט ומדרחוב ארבאט.
"כנסיית ניקולאי שעל החול" נבנתה בסמוך לרחוב בשנת 1635, במקום בו עמדה כנסייה קדומה יותר שנהרסה בשריפה. כנסייה זו נהרסה בשנת 1932.
דירת זיכרון של פושקין בארבאט (רו') (מוזיאון), שם התגורר עם אשתו נטליה גונצ'רובה במשך מספר חודשים לאחר נישואיהם ב-1831.
תיאטרון וכטנגוב
הרחוב לעת ערב
ארתור ביצ'ר קרלס

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1882 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  1952 (בגיל 69 בערך) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 זרם באמנות:  מודרניזם אמריקאי 
 
ארתור ביצ'ר קרלס, באנגלית: Arthur Beecher Carles (9 במרץ 1882–1952) היה צייר מודרניסטי אמריקאי.