stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישיגן (BB-27)
היסטוריית שירות > התקופה לאחר המלחמה

במאי נשלחה מישיגן לפילדלפיה לשיפוץ שנמשך עד יוני. לאחר מכן היא חזרה לשגרת האימונים שלה בזמן שלום. ב-6 באוגוסט, היא הופחתה לתפקיד מוגבל והוצבה במספנת הצי של פילדלפיה. ב-19 במאי 1920, היא יצאה לאנאפוליס כדי לאסוף קבוצה של צוערים לשייט אימונים גדול. לאחר שעזבה את אנאפוליס, האונייה יצאה דרומה ועברה את תעלת פנמה לפני שהמשיכה להונולולו, הוואי, לשם הגיעה ב-3 ביולי. מישיגן ביקרה בכמה בסיסים ימיים בחוף המערבי של ארצות הברית במהלך הקיץ: סיאטל, סן פרנסיסקו, סן פדרו וסן דייגו, לפני שחזרה לאנאפוליס ב-2 בספטמבר. שלושה ימים לאחר מכן, היא חזרה לפילדלפיה, שם הוצאה משירות באופן זמני.
מישיגן הופעלה מחדש ב-1921 לשייט נוסף לאיים הקריביים, שיצא ב-4 באפריל. היא חזרה לפילדלפיה ב-23 באפריל; זמן קצר לאחר מכן, האונייה הסתבכה בשערורייה קלה. מפקד האונייה דאז, קלארק דניאל סטרנס, הקים סדרה של ועדות מלחים ב-3 במאי כדי להקל על המתיחות בין הקצינים והצוות. מפקדי הצי האטלנטי והשייטת של מישיגן החליטו שהוועדות מהוות איום על המשמעת ועדויות להשפעות מרקסיסטיות. הם יצרו קשר עם אדווין דנבי, אז מזכיר הצי, שהדיח את סטרנס מתפקידו. ב-28 במאי היא אספה קבוצה נוספת של צוערים לשייט אימון נוסף. מסע זה הוביל את האונייה לאירופה, עם עצירות במספר נמלים, כולל כריסטיאנה, נורווגיה, ליסבון, פורטוגל וגיברלטר. היא חזרה להמפטון רודס דרך מפרץ גואנטנמו ב-22 באוגוסט.
בשנים מיד לאחר סיום המלחמה הגדולה, ארצות הברית, בריטניה ויפן פתחו כולן בתוכניות בנייה ימיות ענקיות. כל שלוש המדינות החליטו שמירוץ חימוש ימי חדש לא יהיה נכון, ולכן כינסו את ועידת הצי של וושינגטון כדי לדון במגבלות הנשק, שהוליד את הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם בפברואר 1922. על פי תנאי סעיף II של האמנה, מישיגן ואחותה קרוליינה הדרומית היו אמורות להתבטל. מישיגן יצאה לים בפעם האחרונה ב-31 באוגוסט, לכיוון מספנת הגריטה בפילדלפיה. היא הגיעה לשם ב-1 בספטמבר והוצאה משירות ב-11 בפברואר 1922. היא נמחקה מרשימות הצי ב-10 בנובמבר 1923 ונגרטה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
תרשים של סדרת קרוליינה הדרומית
מישיגן התעטרה עם דגלים לסקירה ימית מול ניו יורק באוקטובר 1911
תורן הכלוב של מישיגן שהתמוטט, ינואר 1918
מישיגן מפליגה במהירות גבוהה, בערך 1918
נוביצ'וק

נוביצ'וק (ברוסית: Новичо́к, "מצטרף חדש", "טירון", "מתחיל") הוא קבוצה של גזי עצבים, חלקם נשק כימי בינארי שפותחו על ידי מכון מחקר כימי ממשלתי הידוע בראשי התיבות GosNIIOKhT בברית המועצות וברוסיה בשנים 1971 ו-1993. חלק מהחברים במשפחת חומרים זו נמצאים במצב צבירה של מוצק או של נוזל כשהם נשמרים בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ.
מדענים רוסים שפיתחו את גזי העצבים הללו טוענים שהם מהקטלניים ביותר שנוצרו אי פעם, עם כמה גרסאות שאולי חזקות פי חמישה עד שמונה מתרכובת VX ואחרות חזקות פי עשרה מסומאן. נוסף לרוסיה, ידוע כי הנוביצ'וק מיוצר על ידי מדענים "בכמה מדינות חברות נאט"ו ובאיראן."
במאה ה-21 הגיע הנוביצ'וק לידיעת הציבור לאחר ששימש להרעלת מתנגדי ממשלת רוסיה, כולל סרגיי סקריפאל ובתו ושני אישים אחרים בבריטניה (2018) ובעת הרעלתו של אלכסיי נבאלני (2020), במקרה בו הושם הנוביצ'וק בתחתוניו.
בנובמבר 2019, הארגון למניעת נשק כימי (OPCW), שהוא הגוף המבצע של אמנת הנשק הכימי (CWC), הוסיף את נוביצ'וק ל"רשימת החומרים המבוקרים" של האמנה, במה שהיא אחד השינויים הראשונים המשמעותיים באמנה מאז שהוסכם עליה בשנות התשעים, זאת "בתגובה להרעלות 2018 בבריטניה."
הערות שוליים

↑  Klein, Alice (13 במרץ 2018). "What are Novichok nerve agents and did Russia do it?". NewScientist. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Secret trial shows risks of nerve agent theft in post-Soviet chaos: experts". Reuters. 20 במרץ 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Chai, Peter R.; Hayes, Bryan D.; Erickson, Timothy B.; Boyer, Edward W. (בינואר 2018). "Novichok agents: a historical, current, and toxicological perspective". Toxicology Communications. 2 (1): 45–48. doi:10.1080/24734306.2018.1475151. PMC 6039123. PMID 30003185. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Tucker 2006, pp. 231–233
↑  "Navalny 'poisoned': What are Novichok agents and what do they do?". BBC News. 2 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Birstein 2004, p. 110
↑  Albats 1994, pp. 325–328
↑  Croddy, Wirtz & Larsen 2001, p. 201
↑  Siebold, Sabine and Shalal, Andrea (16 במאי 2018). "West's knowledge of Novichok came from sample secured in 1990s: report". Reuters. נבדק ב-24 במאי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Hosseini, Seyed Esmaeil; Saeidian, Hamid; Amozadeh, Ali; Naseri, Mohammad Taghi; Babri, Mehran (30 בדצמבר 2016). "Fragmentation pathways and structural characterization of organophosphorus compounds related to the Chemical Weapons Convention by electron ionization and electrospray ionization tandem mass spectrometry: Mass spectral studies of organophosphorus compounds related to CWC". Rapid Communications in Mass Spectrometry. 30 (24): 2585–2593. doi:10.1002/rcm.7757. PMID 27704643. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  יאיר נבות, דרמה ברוסיה: מנהיג האופוזיציה אלכסיי נבלני מת בכלא בגיל 47, באתר ynet, 16 בפברואר 2024
↑  Castelvecchi, Davide (2019). "Novichok nerve agents banned by chemical-weapons treaty". Nature. doi:10.1038/d41586-019-03686-y. PMID 33244185.
מקלע MG 131

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מקלע כבד
 תכנון:  Louis Stange 
 מדינה מייצרת:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 יצרן:  ריינמטאל 
 מעצב:  Louis Stange 
 תקופת השימוש:  1940–1945 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 
מקלע MG 131 (בגרמנית: Maschinengewehr 131) היה מקלע גרמני בקוטר 13 מ"מ, שפותח על ידי ריינמטאל ב-1938 ונוצר בין השנים 1940-1945. מקלע זה תוכנן לשימוש במטוסי לופטוואפה, והורכב במגוון תצורות, כולל הרכבות קבועות, גמישות וצריחים, גם כיחיד וגם בתצורת מקלע כפול. בנוסף, נבנה ברישיון ביפן עבור הצי היפני הקיסרי תחת השם "מקלע מסוג 2"
המקלע היה מדויק יחסית עם סטיית ירי של 35 על 45 ס"מ ב-100 מ', והקנה שלו התבלה פחות מהר בהשוואה לכלי נשק אחרים. חיי הקנה היו 17,000 סיבובים, מה שאפשר ירי ממושך עם בלאי מועט.
המקלע הותקן במטוסי קרב גרמניים כמו מסרשמיט Bf 109, Me 410, פוקה-וולף Fw 190 ו-יונקרס Ju 88.
נתונים טכניים

משקל: 16.6 קילוגרם (37 ליברות)
אורך: 1,185 מילימטרים (3.888 רגל)
מהירות לוע: 750 מטר לשנייה (2,500 רגל לשנייה)
קצב האש: 900 סל"ד AP-API; 930 סל"ד HEF-HEFI-I
דיוק: פריסה של 35 על 45 ס"מ ב-100 מ'
חיי חבית: 17,000 סיבובים
מפרטי תחמושת

מקלע MG 131 הוא המשתמש הבלעדי של מחסנית 13×64 מ"מ בי בעלת דריכה חשמלית.
| השם הגרמני | קיצור אמריקאי | משקל פגז [גרם] | מטען התפוצצות [גרם] | מהירות לוע [מ/ש] | תיאור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 מ"מ Sprenggranatpatrone L'spur El. mit/ohne Zerleger | HEF-T | 34±1 | 1.2 - 1.4 גרם HE (PETN) + (קפל פיצוץ) : 0.2 גרם HE (PETN) + 0.4 גרם HE (הזיד עופרת)-(פיצוץ טטרזין) | 750 | מגע פוזה, סימון, עם או בלי חיסול עצמי |
| 13 מ"מ Brandsprenggranatpatrone L'spur/Gl'spur El. ohne Zerleger | HEFI-T | 34±1 | 0.9 גרם HE (PETN) + (קפל פיצוץ) : 0.2 גרם HE (PETN) + 0.4 גרם HE (הזיד עופרת)-(פיצוץ טטרזין) + 0,3 גרם חומר בעירה (אלקטרון)(תרמיט) | 750 | מגע פוזה, סימון, ללא חיסול עצמי |
| 13 מ"מ Brandgranatpatrone El. ohne Zerleger | I | 32±1 |  ? גרם חומר בעירה (BaNO3+Al+Mg) | 770 | מגע פוזה, ללא סימון, ללא חיסול עצמי במגע, מטען ההתפוצצות חותך את ראש הקרטון של הרימון ואת כיסוי המתכת ומבעיר את מטען החומר הבוער בפרויקטיל, שמתפזר קדימה עד 5 מ' מהמסלול של הפרויקטיל. בקרב אווירי כשליח של אפקט בעירה, במיוחד לירי בעירה של מכלי דלק. כאובייקט בלתי ניתן להשמדה, הוא נשאר יעיל גם לאחר חדירה דרך מספר מחיצות. |
| 13 מ"מ Brandgranatpatrone L'spur/Gl'spur El. ohne Zerleger | I-T | 34±1 |  ? גרם חומר בעירה (BaNO3+Al+Mg) | 770 | מגע פוזה, סימון, ללא חיסול עצמי במגע, מטען ההתפוצצות חותך את ראש הקרטון של הרימון ואת כיסוי המתכת ומבעיר את מטען החומר הבוער בפרויקטיל, שמתפזר קדימה עד 5 מ' מהמסלול של הפרויקטיל. בקרב אווירי כשליח של אפקט בעירה, במיוחד לירי בעירה של מכלי דלק. כאובייקט בלתי ניתן להשמדה, הוא נשאר יעיל גם לאחר חדירה דרך מספר מחיצות. |
| 13 מ"מ Panzergranatpatrone L'spur/Gl'spur El. ohne Zerleger | AP-T | 38,5±1 | אין (מילוי בקליקוליט) | 710 | ללא פוזה, סימון, ללא חיסול עצמי. חדירה של 10-14-17 מ"מ שריון בהשפעה בזוויות 60-75-90, טווח 100 מ'. |
| 13 מ"מ Panzerbrandgranatpatrone (Phosphor) El. ohne Zerleger | API | 38±1 | 0.36 גרם חומר בעירה (WP) | 710 | ללא פוזה, ללא סימון, ללא חיסול עצמי. חדירה של 10-14-17 מ"מ שריון בהשפעה בזוויות 60-75-90, טווח 100 מ'. אפקט בעירה גם נגד מכלי דלק מוגנים כאשר החלק האחורי המיוחד של הרימון ומעטפת החומר הבוער נשברים. טווח אפקט בעירה מתפשט עד 2 מ' לאחר שחרור מטען החומר הבוער. |
הערות שוליים

↑  Mikesh, Robert C. (2004). Japanese Aircraft Equipment 1940-1945 (באנגלית). Atglen, PA: Schiffer Publishing Ltd. p. 128-129. ISBN 0-7643-2097-1.
1 2  "German Aircraft Guns and Special Weapons" (PDF). Defense Technical Information Center (DTIC). U.S. Naval Technical Mission in Europe. 28 בספטמבר 1945. p. 67. נבדק ב-24 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
תחמושת 13 מ"מ MG 131 ו-20 מ"מ MG 151/20
מטוס קרב של הדור השני

שני מטוסי מיראז' מהדור השני טסים במבנה עם גרסת האימונים של ה-F-80 שוטינגסטאר - מטוס קרב מהדור הראשון
מטוס קרב של הדור השני (באנגלית: Second generation fighter) הוא מטוס קרב סילוני אשר נבנה מאמצע שנות ה-1950 ועד שנות ה-1960 המוקדמות. מטוסים אלו היוו את פריצת הדרך הגדולה ביותר בטכנולוגיית התעופה הצבאית שהתבטאה במנועי סילון חזקים יותר, מבני גוף מתקדמים יותר, התאמה מיוחדת לטיסה על-קולית (חוק השטחים), ופיתוח תחום האלקטרוניקה המוטסת שקיבלה את השם אוויוניקה. כל אלה שינו את פני הלוחמה האווירית שהפכה למלחמה טכנולוגית, בה לצד המחזיק בטכנולוגיה חדישה יותר היה את היתרון הראשוני בקרב.
היסטוריה > מנועים ומבערים אחוריים

מנועי הסילון המוקדמים של מטוסי הסילון של הדור הראשון יכלו להניע מטוסים למהירויות גבוהות בהרבה ממנועי הבוכנה שאותם הם החליפו. אך זה בא בתמורה לנצילות המנועים שצרכו כמויות גדולות של דלק (להרבה מטוסי סילון בני הדור הראשון זמן השהייה באוויר לעיתים לא עלה על שלושת רבעי השעה). ומורכבות היחסית וחוסר האמינות והרגישות לגופים זרים במנועים אלו גם נחשבו לקושי גדול שכן על כל שעת טיסה של מטוס צוותי הקרקע היו צריכים לעבוד שעות רבות כדי להכין את המטוס לטיסה הבאה.
בשנות ה-50 החל הפיתוח של מנועי סילון מתקדמים יותר בעלי ביצועים ונצילות דלק טובה יותר אשר הניעו מטוסים במהירות גבוהה יותר תמורת פחות דלק ופחות שעות אדם לשעת טיסה. מנועים אלו גם שילבו את המבער האחורי כרכיב סטנדרטי, שעל ידי הזרקת דלק ישירות לצינור פליטה היה מגדיל את הדחף של המנוע, תמורת כמות גדולה של דלק. מטוסים בני הדור השני גם הפכו טיסה על-קולית לדבר שבשגרה (כאשר ה-F-100 סופר סייבר היה הראשון לשבור את מהירות הקול בטיסה ישרה).
היסטוריה > חומרים ומבנה

לאחר מלחמת העולם השנייה אלומיניום הפך ליותר זול, ושיטות עיבוד חדשות הפכו אותו לפשוט יותר לעבודה. משקלו הקל הפך אותו לחומר מועדף בבניית מטוסים. סגסוגות טיטניום הפכו לנפוצות בחיזוק מבנה מטוסים (אף על פי שהשימוש בסגסוגות היה מוגבל בשל מחירו והקושי בעיבוד הטיטניום).
היסטוריה > אוויוניקה

התפתחות בתחומי האלקטרוניקה אפשרה התאמת אנטנות מכ"ם על מטוסים. אף על פי שמכ"מים מוטסים אינם דבר חדש, היכולת להשתמש במכ"ם כיחידת בקרת ירי אשר מסוגלת להינעל על מטרה ולאפשר שיגור נשק מונחה הפך את האלקטרוניקה המוטסת לתחום בפני עצמו.

מערכות בקרת טיסה מוקדמות הופיעו בדור זה, כאשר הדגש הוא להקטין את עומס העבודה של הטייס ולהגדיל את בטיחות הטיסה.
היסטוריה > נשק מונחה

טיל השיוט V-1 היה הנשק המונחה הראשון ששוגר, הטיל עצמו לא שימש להרס מטרות אלא כנשק טרור ומטרתו הייתה לזרוע פחד באוכלוסייה האזרחית. טילים מונחים ראשונים שוגרו ממיירטים גרמנים ונשלטו באמצעות חוט על ידי הטייס. בדור הראשון של מטוסי הקרב, השימוש בנשק מונחה היה ניסיוני בעיקר בגלל חוסר הבשלות של הטכנולוגיה. עם כניסת הדור השני טילים מונחים כגון AIM-9 סיידוויינדר ו-AIM-7 ספארו הפכו למבצעיים. כלי נשק אלו הפכו לכה חשובים בדוקטרינות של המערב עד כי חלק ממטוסי הדור השני תוכננו בלי תותחים פנימיים, כגון המיראז' 3 (גם חלק ממטוסי הדור השלישי תוכננו ללא תותח פנימי כגון ה-F-4 פנטום אך כחלק מלקחי מלחמת וייטנאם הותקן תותח מדגם E ומעלה).
רשימת מטוסי קרב בני הדור השני

הרפובליקה העממית של סין  סין:
שניאנג J-6
צ'נגדו J-7
צרפת צרפת:
דאסו אטנדארד IV
דאסו סופר מיסטר
דאסו מיראז' 3
דאסו מיראז' 5
הודו הודו:
האל HF-24 מארוט
ישראל ישראל:
נשר
ברית המועצות ברית המועצות:
מיקויאן-גורביץ' מיג-19
מיקויאן-גורביץ' מיג-21
סוחוי Su-7
סוחוי Su-9
סוחוי Su-11
שוודיה שוודיה:
סאאב 32 לאנסן
סאאב 35 דרייקן
בריטניה בריטניה:
דה הווילנד סי-ויקסן
אינגליש אלקטריק לייטנינג
גלוסטר ג'אוולין
הוקר האנטר
סופרמרין סקימיטר
סופרמרין סוויפט
ארצות הברית ארצות הברית:
ווט F-8 קרוסיידר
גרומן F-11 טייגר
נורת' אמריקן F-100 סופר-סייבר
מקדונל F-101 וודו
קונבאייר F-102 דלתא דאגר
לוקהיד F-104 סטארפייטר
רפבליק F-105 ט'אנדרצ'יף
קונבאייר F-106 דלתא דארט
מטוס ה-F-100 סופר-סייבר, מטוס הקרב הראשון ששבר את מהירות הקול בטיסה ישרה ואופקית.
מטוס מיג-21.
מסרשמיט Me 262

מטוס מסרשמיט 262
מסרשמיט Schwalbe" Me 262" (בגרמנית: Messerschmitt Me 262 "סנונית") היה מטוס קרב גרמני והמטוס הסילוני המבצעי הראשון בעולם.
המטוס, מתוצרת חברת מסרשמיט הגרמנית, טס לראשונה בשנת 1941 ונכנס לשירות חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) בשנת 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. משימתו העיקרית הייתה הגנה על שמי גרמניה ממטוסי ההפצצה של בעלות הברית.מהירותו המרבית הייתה גבוהה, כ-870 קמ"ש. לשם השוואה, מהירותו המרבית של מטוס גלוסטר מטאור המטוס הסלוני הראשון של בעלות הברית הייתה 670 קמ"ש.
בהתאם לדרישותיו של אדולף היטלר, הותאם המטוס למשימות תקיפה והפצצה, וזאת אף על פי שבכירי החברה, כמו גם בכירי הצבא, המליצו להיטלר על פיתוח מטוסי סילון קלים וזריזים, בעלי יתרון מהירות במשימת יירוט של מטוסי אויב. היטלר סירב לאשר פיתוח של מטוס יירוט משום שראה בפיתוח של כלים הגנתיים "תבוסתנות". היטלר היה להוט להמשיך ולהפציץ את ערי בריטניה, ולמרות היתרון הגדול שהיה למטוס כנגד מטוסי בעלות הברית, שטרם שילבו מנועי סילון במטוסיהם, התאמתו לתקיפה קרקעית צימצמה את יתרונו באופן ניכר. נוסף על כך בעלות הברית פעלו לצמצום יתרונו של המטוס בלוחמה אווירית, על ידי תקיפת המטוס על הקרקע ובמהלך ההמראה והנחיתה. מחסור בחומרים אסטרטגיים ופשרות עיצוב במנועי Junkers Jumo 004 בזרימה צירית הובילו לבעיות אמינות. התקפות של כוחות בעלות הברית על אספקת דלק במהלך ההידרדרות במצב של סוף המלחמה הפחיתו גם את יעילות המטוס ככוח לוחם. ייצור הנשק בגרמניה התמקד במטוסים שיוצרו בקלות רבה יותר. בסופו של דבר, ל-Me 262 הייתה השפעה זניחה על מהלך המלחמה כתוצאה מהכנסתו המאוחרת ובשל המספרים הקטנים שהוכנסו לשירות מבצעי.(מתוך כ-1,400 מטוסים שנבנו, רק כ-15% נכנסו לשימוש מבצעי). כל אלה יחד עם היתרון הכמותי הגדול של בעלות הברית במטוסים גרמו לכך שהמטוס פורץ הדרך לא הצליח להביא להצלתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
לפי טענת טייסיו המטוס הפיל 542 מטוסים של בעלות הברית, במחיר אובדן של כ-100[דרוש מקור][מפני ש...] מהם. רבים מהמטוסים קורקעו בשל מחסור חמור בדלק, בצוותי תחזוקה ואף בטייסים.
עובדי כפייה בייצור המטוס

מטוסי מסרשמיט Me 262 נבנו על ידי עובדי כפייה - יהודים ברובם - מבין אסירי מחנות ריכוז, בעיקר מחנה הריכוז מאוטהאוזן. חברת מסרשמיט הקימה סמוך לכפר סנקט גאורגן מפעלים מיוחדים. אלה מוקמו בתוך מנהרות עצומות אשר היו עמידות בפני הפצצות בעלות הברית. במנהרות עבדו עובדי כפייה ממחנה הריכוז מאוטהאוזן והמחנות המסופחים אליו במשמרות של 16 שעות רצופות, ורובם הגדול מתו כתוצאה מהקושי הבלתי נסבל ומתנאי הכליאה והתזונה. נוסף על אלה רבים מתו בשל הוצאות להורג סדיסטיות על דברים של מה בכך ואף ללא כל עילה.
רוב המטוסים לא נכנסו לשירות מבצעי של הלופטוואפה כלל משום שבסוף המלחמה לא היו לגרמניה הנאצית טייסים וכוח אדם להפעיל את המטוסים, דלק ואף יכולות שינוע של המטוסים מהמפעלים לבסיסי הלופטוואפה. למרות זאת קצב העבודה הרצחני והתפוקה העצומה של המטוסים לא פסקו כלל, ולכן רוב המטוסים שיוצרו הושארו בקרבת המפעלים. לאחר שחרור אזור מאוטהאוזן נפלו המטוסים בידי בעלות הברית שהתחלקו ביניהם בשלל היקר - מטוסי סילון.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה הועברו המטוסים, הציוד, המפעלים ואף המהנדסים ומנהלי הייצור (שרבים מהם היו פושעים נאצים) לארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ. שם הם שימשו כבסיס לפיתוח מטוסי הקרב הסילוניים האמריקאים הראשונים ולייצורם.
לאחר המלחמה

לאחר תום המלחמה, ה-Me 262 וטכנולוגיות גרמניות מתקדמות אחרות נלקחו במהירות על ידי הסובייטים, הבריטים והאמריקאים, רבים ממטוסי Me 262 נמצאו במצב קל לתיקון והוחרמו. הסובייטים, הבריטים והאמריקאים רצו להעריך את הטכנולוגיה, במיוחד של המנועים.[דרוש מקור] במהלך הבדיקה, נמצא שה-Me 262 מהיר יותר ממטוס הקרב הבריטי Gloster Meteor, ובעל ראות טובה יותר לצדדים ומאחור ל-Me 262 היה טווח קצר יותר מה-Meteor והיו לו מנועים פחות אמינים
חקירת Me 262 השפיעה על עיצוב F-86 Saber, מיג-15 ובואינג B-47 Stratojet .
תעשיית המטוסים הצ'כוסלובקית המשיכה לייצר את ה-Me 262 לאחר מלחמת העולם השנייה. מאוגוסט 1946, סה"כ הושלמו12 מטוסים והוטסו מבחן. הם הוצגו בשנת 1947 ובשנת 1950 סופקו לטייסת הקרב החמישית, והפכו למטוסי הקרב הראשונים ששירתו בחיל האוויר הצ'כוסלובקי . אלה הומשכו לטוס עד 1951, אז הוחלפו בשירות על ידי מטוסי קרב סובייטים. שתי הגרסאות מוצגות במוזיאון התעופה של פראג בקבלי .
גרסאות המטוס

למטוס היו מספר גרסאות למספר תפקידים התפקיד הראשי היה יירוט מטוסים מסוג אלו מדרך כלל נשאו 4 תותחים 30 מ"מ בחרטום וחלקים אף נשאו תותח 50 מ"מ יחיד
בהתאם להוראות הפיירר, המטוס הותאם למשימות הפצצה על ידי הוספת מתלי הפצצה מה שהפך את המטוס ממירט יעיל ביותר למפציץ בנינוני
היו גרסאות של שנועדו לסייר בכך שהותקנו להם מצלמות בחרטום ובדרך כלל במקום
היו מספר אבות טיפוס שהותנעו על ידי רקטות וכאלה שנשאו מכ"ם
ראו גם

גלוסטר מטאור
הערות שוליים

↑  גרמניה הנאצית
↑  אתר חיל-האוויר
↑  הטיסה ששינתה את ההיסטוריה, באתר הטיסה ששינתה את ההיסטוריה, ‏2019-08-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012431020905171  GND: 4169172-6  LCCN: sh85083984  NKC: ph117844 
Me 262 במוזאון פרג
גרסאות שונות של Me 262
מיג-31

מיג-31 מיקויאן (ברוסית: МиГ-31, לפי קוד נאט"ו: Foxhound) הוא מטוס קרב רוסי מתוצרת חברת מיג. המטוס משמש כמטוס יירוט ונחשב למטוס היירוט המתקדם ביותר שהופעל על ידי חיל האוויר הסובייטי. מטרתו המקורית הייתה לאבטח את ביטחון רוסיה מעל שמי אוקיינוס הקרח הצפוני, מחשש למתקפה אמריקאית במסגרת המלחמה הקרה שתגיע מהקוטב. במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה הפך המטוס לחוד החנית של המערך האווירי הרוסי, בזכות יכולת היירוט מרחוק שלו.
הוא פותח כיורש של המיירט מיג-25. האב טיפוס שלו טס לראשונה בשנת 1975. ייצור תעשייתי של המיג-31 החל בשנת 1979 והוא נכנס לשירות מבצעי בשנת 1982. בסך הכל יוצרו 519 מטוסים. מבחינת ביטחון שוטף, מטוסי המיג-31 ממשיכים להוות את עמוד השדרה של ההגנה האווירית של רוסיה. לפחות 300 נמצאים בשירות חיל האוויר הרוסי, מחולקים בין 15 טייסות. קזחסטן היא הרפובליקה הסובייטית לשעבר היחידה מלבד רוסיה שהפעילה את המיג-31, עם טייסת שבסיסה בסמיפלטינסק. לפי מקורות מסוימים בשנת 2016 נמסרו לסוריה סך של 6 מיירטי מיג-31. עד שנת 2017 שודרגו בסך הכל 110 מטוסים לתקנים המשודרגים של המטוס: מיג-31M ומיג-31MS, על מנת להאריך את חייהם המבצעיים. חיל האוויר הרוסי מתכנן לשדרג באופן דומה את כל מטוסי המיג-31 המבצעיים על מנת לשמור עליהם מבצעיים.
ייעוד מבצעי

במקור, בימי המלחמה הקרה, הנהגת ברית המועצות חששה מפני האפשרות שבפרוץ מלחמה עם הגוש המערבי, ארצות הברית תתקוף אותה מצפון, דרך אוקיינוס הקרח הצפוני, וייתכן שתתקוף אף בנשק גרעיני. חשש זה היה הדדי. גם האמריקאים חששו מפני מתקפה סובייטית אפשרית שעלולה להגיע בשעת מלחמה דרך האוקיינוס הצפוני. על כן המטרה המקורית של המיג-31 הייתה לאבטח את האינטרסים הביטחוניים של ברית המועצות ולשטר בתחום הרחב של האוקיינוס הצפוני, אך גם להתגבר על קשיים טכנולוגיים ולהוות גרסה מחודשת ומפותחת יותר של קודמו, המיג-25. המטוס הוא למעשה שדרוג של המיג-25 ופיתוחו החל במהלך שנות ה-70. הייצור הסדרתי של המטוס החל בשנת 1979 והמטוס נכנס לשירות מבצעי בשנת 1982 ונכלל כחלק ממערכות ההגנה האוויריות של ברית המועצות.
מתוקף ייעודו המבצעי, לשטר את שמי האוקיינוס, שבעיקרו ריק מנפש חיה, המטוס תוכנן להיות בעל שני מנועי סילון גדולים, המאפשרים לו לטוס במהירות של מאך 3. המיירט תוכנן להפיל מטוסים בטיסות גבוהות ובמהירות גבוהה, כמו מטוסי הביון לוקהיד SR-71 האמריקאים. למיג-31 מהירות, גובה וקצב טיפוס גבוהים, אולם כתוצאה מהישגיו בתחומים אלו יכולת התמרון שלו פחותה. המיג-31 הוא בין המטוסים המבצעיים המהירים ביותר בעולם. הוא משתמש בטילים ממוקדי מטרה כדי להפיל מטוסי אויב בטווחים ארוכים. כאמור, המיג-31 נועד גם להתגבר על קשיים טכנולוגיים שהיו לקודמו, המיג-25. המיג-25 לא היה מסוגל לטוס בגבהים נמוכים. התקנת מנועי טורבו-סילון לא יעילים הביאה לירידה בטווח הלחימה במהירויות על-קוליות והגדלה של טווח המהירות של המיג-25 הביאה להרס מנוע המטוס.
בניגוד למיג-25 שנעדר יכולות תמרון ומהירות על-קולית בגובה נמוך, המיג-31 הציג יכולת תמרון גבוהה יותר, אפשר טיסה על קולית בגבהים נמוכים ובנוסף צויד במנועים מתקדמים יותר, טווח טיסה גדול יותר ומערכות אלקטרוניות משוכללות יותר. אלו כללו מכ"ם מתקדם יותר ויכולות מעקב אחר מספר מטרות במקביל. במטס הותקן מכ"ם מדגם "זאסלון". המיג-31 מצויד במנועי טורבו-פאן יעילים עם יחס מעקף נמוך, המאפשרים הגדלת טווח הלחימה. ייצורו של המיג-31 החל בשנת 1979 והמטוס פעל במלואו במסגרת חיל ההגנה האנטי-אווירית הסובייטית (PVO) עד 1982. ההאטה הכלכלית בברית המועצות הקשתה על תחזוקת מטוסי המיג-31 המורכבים עבור טייסות רבות. כתוצאה מכך, כ-20% ממטוסי המיג-31 הוצאו משירות. כ-75% מהמטוסים הללו, לעומת זאת, נכנסו מחדש לשירות בחיל האוויר הרוסי ב-2006 כאשר צמיחה כלכלית חזרה לאיתנה לאחר שנות השמונים ושנות התשעים המעורערות.
הרכב המטוס > שלדה וקוקפיט

למיג-31 גוף אווירודינמי מיועל במיוחד כדי לאפשר טיסה במהירויות גבוהות בגובה נמוך. המטוס תוכנן לעקוב אחר מטרות מרובות בו זמנית בגובה רב. שלדת האוויר של המיג-31 מכילה חומרים שונים כולל פלדת ניקל מרותכת (49%), טיטניום (16%), סגסוגת אלומיניום (33%) ו-2% חומרים מרוכבים. בגוף המטוס מותקנות גם ארבעה עמודי כנפיים. הכנפיים המושחזות מיועדות להוסיף לחיתוך האוויר ולמהירות המטוס.
תא הטייס של המיג-31 מצויד באוויוניקה דיגיטלית כגון תצוגה רב-תכליתית (MFD) ותצוגות גביש נוזלי (LCD), המספקות קריאות מכשירים מעודכנים ומידע מכ"ם. המטוס הוא דו-מושבי. שני הצדדים הקדמיים והאחוריים של תא הטייס מצוידים במושבי פליטה. הטייס יושב במושב הקדמי של תא הטייס בעוד קצין מערכות הנשק (WSO) יושב במושב תא הטייס האחורי, שולט בפעולות המכ"ם ופריסת הנשק ובכך מקטין את עומס העבודה של הטייס ומגביר את יעילות העבודה וההפעלה של המטוס.
הרכב המטוס > חימוש

ארבעה טילי אוויר-אוויר ארוכי טווח וימפל R-33 מותקנים במטוס. ניתן לשגר את ה-R-33 במצב ניווט אינרציאלי כדי לירות במטרה מטווח רחוק מאוד. ניתן להנחות את הטילים במצב ביות מכ"ם חצי פעיל (SARH) עם השיגור הראשוני לעבר המטרה וניתן לבצע עדכוני מיקום באמצע המסלול. הטיל נועד כדי ליירט מטוסי ביון הנעים במהירות גבוהה ומפציצים, בהם לוקהיד SR-71, ‏B-1 לנסר ו-B-52 סטרטופורטרס של חיל האוויר של ארצות הברית.
המטוס מצויד גם בארבעה טילי R-60MK לטווח קצר ושני טילי R-40TD1 לטווח בינוני, תותח רב קני פנימי סובב, בעל שישה קנים 23 מ"מ (Ghs-6-23M) הפועל לפי עקרון הפעולה של מקלע גאטלינג והמותקן מעל מפרץ הנחיתה הראשי של המטוס. התותח מכיל 800 פגזים ויכול לירות בקצב של למעלה מ-10,000 פגזים בדקה. בגרסה המעודכנת מיג-31MB, המטוס יכול גם לשאת את הטיל וימפל R-77. בשנת 2017 הותאם לטיל חדיש מדגם קינז'אל.
שירות מבצעי

כ-500 מטוסים יוצרו במהלך השנים. כ-370 מטוסים נכנסו לשירות בחיל האוויר הרוסי. בשנת 2006, כחלק מהשיפור בכלכלה הרוסית, הוחזרו לפעילות והחיל מתפעל כעת 286 מטוסים.
קזחסטן היא המדינה השנייה מלבד רוסיה אשר מתפעלת את המטוס. 33 מטוסים נמצאים בשירות שמתוכם 10 אמורים לעבור שדרוג.
ב-19 בספטמבר 2018 פורסם בתקשורת, שמטוס אחד התרסק (לא בטיסה מבצעית).
הערות שוליים

↑  Mikoyan MiG-31 Long-Range Interceptor | Military-Today.com, www.military-today.com
↑  Sputnik, MiG-31 Fighter Jet Crashes in Nizhny Novgorod Region, sputniknews.com (באנגלית)
| מטוסי המיג |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | מיג-1 • מיג-3 • מיג-5 • מיג-9 • מיג-15 • מיג-17 • מיג-19 • מיג-21 • מיג-23 • מיג-25 • מיג-29 • מיג-29M/מיג-33 • מיג-29K • מיג-31 • מיג-35 • מיג-41 |  |
| מטוסי תקיפה | מיג-6 • מיג-23 • מיג-27 |  |
| אבות טיפוס | מיג-8 • מיג-110 • מיג I-270 • מיג 1.44/1.42 |  |
| מטוסי אימון | מיג AT |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535104505171  LCCN: sh2006006791  NKC: ph369367
מקלע PK

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מקלע קל
 נגזרות:  PKM, PKT, PKS, PKMS
 תכנון:  מיכאיל קלשניקוב 
 מדינה מייצרת:  רוסיה
 יצרן:  קונצרן קלשניקוב, מפעל דגטיאריוב 
 מעצב:  מיכאיל קלשניקוב 
 תקופת השימוש:  1965–הווה (כ־60 שנה)
 מלחמות:  מלחמת וייטנאם 
 מידע טכני
 קליבר:   \ 7.62\times 54\ {\mbox{mmR}}
 פעולה:  גז פעולה, בורג פתוח
 הזנה:  שרשיר תחמושת 100, 200 או 250 כדורים
 כוונות:  ברזל
 אורך כולל:  1,203 מ"מ - PK   1,192 מ"מ - PKM   1,098 מ"מ - PKT
 אורך קנה:  658 מ"מ - PK   645 מ"מ - PKM   772 מ"מ - PKT
 משקל ריק:  10.5-7.5 ק"ג (תלוי בדגם)
 קצב אש:  850-650 כדורים לדקה
 מהירות לוע:  825 מטר לשנייה
 טווח אפקטיבי:  1.5 ק"מ
 
מקלע PKM (מוצב בצמוד לקיר) עם שאר אמצעי הלחימה של החזבאללה שנתפסו בידי לוחמי חטיבת הנח"ל בלבנון במהלך מלחמת לבנון השנייה
מקלע PK (ראשי תיבות של "פולמיוט קלשניקובה", ברוסית: Пулемет Калашникова; "מקלע קלשניקוב") הוא מקלע קל תוצרת ברית המועצות אשר היה בשימוש נרחב של מדינות ברית ורשה ובעלות בריתם.
למקלע יצאה גרסה משודרגת המוכרת בשם PKM שמשמעותו המקלע המעודכן של קלשניקוב (Пулемет Калашников Модернизированный).