stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אצטדיון אנפילד
היסטוריה

בשנת 1882 נאלץ מועדון הכדורגל אברטון מועדון הכדורגל הגדול של העיר ליברפול למצוא מגרש סגור למשחקיו עקב בעיות שכירות - המועדון שיחק בעבר במגרשים הציבוריים בסטנלי פארק. בדיון שנערך במלון סאנדון (Sandon) באברטון, הצליח המועדון לשכור מגרש בסמוך לכביש המנזר. כעבור שנתיים, ביקש מהם הבעלים לעזוב את המגרש וג'ון הולדינג עזר להם למצוא מגרש מחברו ג'ון אורל בכביש אנפילד, סמוך לסטנלי פארק. המשחק הראשון שוחק ב-28 בספטמבר 1884, כאשר אברטון ניצחה את ארלסטאון 0–5.
ב-8 השנים הבאות הזרים הולדינג כספים למועדון ושיפר את המתקנים והיציעים. מספר הצופים הגיע ל-8,000 וב-1888 הפכה אברטון לאחת הקבוצות המייסדות של הליגה האנגלית. הולדינג הפך למעורב יותר במועדון, והתעקש ששחקני הקבוצה ישתמשו בבית המלון שלו למלתחות לפני ואחרי משחקים. ג'ון אורל איים להפסיק את שכירות המגרש ב-1891, אלא אם יבוצעו שינויים מסוימים. בישיבה שנערכה ב-15 במרץ 1892, הולדינג הפסיד בהצבעה והמועדון החליט לעזוב את המגרש. הוקצבה מיד קרן בגובה 1,517 ליש"ט לרכישת קרקע חדשה. המקום שנבחר היה גודיסון פארק מצפון לסטנלי פארק, פחות ממייל מאנפילד, שנרכש לבסוף תמורת 8,000 ליש"ט.
שיא הצופים במשחק אחד - 61,905 צופים - נרשם ב-2 בפברואר 1952 במשחק במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ההתאחדות מול וולבס.
בשל קשיים בהרחבת האצטדיון מעבר לגבולותיו הנוכחיים בשל סמיכותו למבני מגורים, חששה ליברפול כי יהיה עליה לעזוב את האצטדיון. התוכנית, שאושרה בפברואר 2005, הגיעה לאישור מועצת העיר ליברפול כשנה מאוחר יותר, כדי להבטיח שהאצטדיון החדש - אצטדיון סטנלי פארק - יעמוד בתקנות הבנייה, אולם התוכנית לבניית אצטדיון נגנזה בשל קשיים בגיוס ממון לבנייתו. כמו כן, הועלו הצעות לבניית אצטדיון משותף עם היריבה העירונית אברטון, אך אלו נדחו על הסף על ידי מועצת המנהלים של ליברפול ב-2005.
בספטמבר 2014 אושרה על ידי העירייה תוכנית להרחבת תכולת האצטדיון, אשר השלב הראשון שלה יצא לפועל ב-8 בדצמבר של אותה שנה, והסתיים בספטמבר 2016, במסגרתו התווסף מפלס מושבים נוסף ליציע המרכזי שהגדיל את תכולת האצטדיון ל-54,074 מקומות ישיבה. השלב השני של התוכנית, כלל הוספה של מפלס מושבים נוסף ליציע אנפילד רואד, מה שהגדיל את תכולת האצטדיון ל-60,725 מקומות ישיבה.
היציעים

הקופ - ב-1906 ליברפול ופרסטון נורת' אנד החליפו באופן רשמי את שם אחד היציעים לספיון קופ, על שם גבעה בדרום אפריקה עליה התרחש קרב מפורסם במהלך מלחמת הבורים השנייה, בו ספגו הכוחות הבריטיים אבדות קשות (הרבה מהנופלים היו בני העיר ליברפול). באצטדיונים רבים נוספים אומץ השם "קופ" לאחד מהיציעים. עם זאת, בניגוד לדעה הרווחת, האצטדיון של ארסנל הוא הראשון במסורת זו. בתכולתו המקסימלית, הכיל היציע כ-30,000 צופים, והיה אחד מהיציעים החד-דרגתיים הגדולים בעולם. בפולקלור המקומי נטען כי האוהדים בקופ היו יכולים "לשאוב את הכדור לתוך השער" אם ליברפול היו תוקפים לצד זה - וברוב המקרים, ליברפול שיחקה במחצית השנייה של משחקים לכיוון הקופ. תכולת היציע הוקטנה באופן משמעותי מסיבות בטיחותיות בעקבות אסון הילסבורו ב-1989, ובשנת 1994 נבנה היציע מחדש כיציע ישיבה בלבד ומכיל כיום 12,409 צופים.
היציע המרכזי - שופץ ב-1973 והורחב בשנים 2013–2016. מכיל 20,500 מקומות ישיבה.
יציע המאה - ידוע במקור בשם קמלין רואד. אף על פי שהמועדון רכש את כל שאר הבתים ברחוב והחזיק אותם ריקים משנת 1981 לשם הריסתם ובניית היציע החדש, סירבו ג'ואן ונורה מייסון לעבור מביתם - עד שהושג הסכם בסוף 1990. כל הבתים בקמלין רואד נהרסו לשם בניית יציע המאה החדש שנפתח לכבוד חגיגות המאה של המועדון ב-1992, עם תכולה מרבית של 11,762 מקומות ישיבה.
יציע אנפילד רואד - שופץ ב-1998, עם תכולה של 9,074 מקומות ישיבה. ב-2024 הורחב היציע ב-7,000 מקומות נוספים, ומה שהעלה את תכולת היציע למעל ל-16,000 מקומות ישיבה. היציע כולל אזור השמור לאוהדי הקבוצה האורחת הנמצא בשכבה התחתונה.
אלמנטים נוספים באצטדיון הם אנדרטה לזכר 96 האוהדים שנהרגו באסון הילסבורו וכן פסל של ביל שאנקלי, כמו גם שני שערים בשתי הכניסות לאצטדיון - שערי שאנקלי ופייזלי, הנקראים על שמם של שאנקלי והיורש שלו, בוב פייזלי. זרקורים הותקנו בשנת 1957 והופעלו לראשונה במשחק מול אברטון. עמוד הדגל הענקי המותקן בקופ שימש במקור כתורן של הספינה SS Great Eastern, אחת מספינות הברזל הראשונות.
משחקים בינלאומיים

מספר משחקים בינלאומיים שוחקו באנפילד, כולל משחקי "בית" של ויילס במסגרת טורנירי מוקדמות גביע העולם והיורו. המגרש אירח גם 4 משחקים במסגרת יורו 1996. המשחק הבינלאומי האחרון ששוחק באנפילד התקיים ב-1 במרץ 2006 - משחק ידידות בין אנגליה לאורוגוואי, בו ניצחו המקומיים 1–2. מאז ההתאחדות האנגלית החליטה כי אנפילד המיושן לא ישמש יותר כאחד מאצטדיוני הבית של נבחרת אנגליה.
| תאריך | קבוצה מארחת | תוצאה | קבוצה מארחת | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 במרץ 1889 | אנגליה | 1-6 | אירלנד | אליפות הבית הבריטית |
| 27 במרץ 1905 | אנגליה | 1-3 | ויילס | אליפות הבית הבריטית |
| 13 במרץ 1922 | אנגליה | 0-1 | ויילס | אליפות הבית הבריטית |
| 20 באוקטובר 1926 | אנגליה | 3-3 | אירלנד | אליפות הבית הבריטית |
| 11 בנובמבר 1931 | אנגליה | 1-3 | ויילס | אליפות הבית הבריטית |
| 16 בספטמבר 1944 | אנגליה | 2-2 | ויילס | אליפות הבית הבריטית |
| 23 בספטמבר 1959 | אנגליה | 1-0 | הונגריה | עד גיל 23 |
| 27 בנובמבר 1963 | אנגליה | 1-4 | מערב גרמניה | עד גיל 23 |
| 12 באוקטובר 1977 | ויילס | 2-0 | סקוטלנד | מוקדמות גביע העולם |
| 25 בפברואר 1981 | אנגליה | 0-1 | אירלנד | עד גיל 21 |
| 13 בדצמבר 1994 | אנגליה | 0-2 | אירלנד | בינלאומי דרג ב' |
| 13 בדצמבר 1995 | אירלנד | 2-0 | הולנד | פלייאוף יורו 1996 |
| 11 ביוני 1996 | איטליה | 1-2 | רוסיה | יורו 1996 - בית ג' |
| 14 ביוני 1996 | צ'כיה | 1-2 | איטליה | יורו 1996 - בית ג' |
| 19 ביוני 1996 | רוסיה | 3-3 | צ'כיה | יורו 1996 - בית ג' |
| 22 ביוני 1996 | צרפת | 0-0 | הולנד | רבע גמר יורו 1996 (צרפת ניצחה 4–5 בפנדלים) |
| 5 בספטמבר 1998 | ויילס | 2-0 | איטליה | מוקדמות יורו 2000 |
| 10 ביוני 1999 | ויילס | 2-0 | דנמרק | מוקדמות יורו 2000 |
| 24 במרץ 2001 | אנגליה | 1-2 | פינלנד | מוקדמות גביע העולם |
| 17 באפריל 2002 | אנגליה | 0-4 | פראגוואי | ידידות |
| 1 במרץ 2006 | אנגליה | 1-2 | אורוגוואי | ידידות |
ראו גם

"You'll Never Walk Alone"
הערות שוליים

1 2 3  12 new photos and video as Anfield gets to 60,000 capacity - Liverpool FC - This Is Anfield, This Is Anfield, ‏10 בפברואר 2024
1 2 3  Anfield, באתר LFChistory
↑  Liverpool given green light to increase Anfield capacity to 61,000, Sky Sports, ‏15 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 499f085b-d5f1-4c60-856f-c9f2ce701c13 
תמונה פנורמית של אצטדיון אנפילד
נשיא קונגרס הקונפדרציה

היכל העצמאות, מקום מושב הקונגרס, והכרזת העצמאות
נשיא ארצות הברית בקונגרס המאוחד (באנגלית: President of the United States in Congress Assembled), הידוע באופן לא רשמי כ"נשיא הקונגרס הקונטיננטלי" ומאוחר יותר כ"נשיא קונגרס הקונפדרציה", שימש כראש ישיבות הקונגרס הקונטיננטלי. גוף זה היה כינוס של נציגים שהתקיים בפילדלפיה ושימש כממשלת המעבר הלאומית הראשונה של ארצות הברית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
תפקיד הנשיא היה בעיקר סמלי ובעל השפעה מוגבלת. הנשיא היה חבר בקונגרס שנבחר על ידי שאר הנציגים לתפקד כמתווך דיונים נייטרלי במהלך הישיבות. תפקיד זה לא היה קשור לתפקיד הנשיא המוכר כיום, נשיא ארצות הברית.
עם אישור "תקנון הקונפדרציה והאיחוד הנצחי" (Articles of Confederation and Perpetual Union) בחודש מרץ 1781, ששימש כחוקה הראשונה של ארצות הברית, הפך הקונגרס הקונטיננטלי ל"קונגרס הקונפדרציה". חברי הקונגרס השני, יחד עם נשיאו, המשיכו את פעילותם ללא הפרעה כחלק מהקונגרס הראשון של הקונפדרציה.
בין ספטמבר 1774 לנובמבר 1788 שירתו 14 אנשים בתפקיד נשיא הקונגרס. הם הגיעו מתשע מתוך שלוש עשרה המדינות המקוריות: וירג'יניה (3 נשיאים), מסצ'וסטס (2 נשיאים), פנסילבניה (2 נשיאים), דרום קרוליינה (2 נשיאים), קונטיקט (נשיא אחד), דלאוור (נשיא אחד), מרילנד (נשיא אחד), ניו ג'רזי (נשיא אחד), ניו יורק (נשיא אחד).
תפקיד

בעיצובו, תפקיד נשיא הקונגרס הקונטיננטלי היה מוגבל בסמכויותיו. הקונגרס הקונטיננטלי, שחשש מריכוז כוח פוליטי בידי יחיד, העניק לנשיא סמכויות מצומצמות עוד יותר מאלה של ראשי הבתים הנמוכים בממשלים הקולוניאליים. בשונה מחלק מראשי הבתים הקולוניאליים, נשיא הקונגרס לא יכול היה, לדוגמה, לקבוע את סדר היום החקיקתי או למנות חברי ועדות. הנשיא לא היה יכול להיפגש באופן פרטי עם מנהיגים זרים; פגישות אלו נערכו עם ועדות או עם הקונגרס כולו.
תפקיד הנשיא היה בעיקר טקסי. לא היה שכר עבור מילוי תפקיד זה. תפקידו המרכזי של הנשיא היה לנהל את ישיבות הקונגרס, שכלל תיווך נייטרלי במהלך דיונים. כאשר הקונגרס היה מתכנס כ"ועדת כל הקונגרס" (Committee of the Whole) כדי לדון בנושאים חשובים, היה הנשיא מפנה את מקומו ליו"ר הוועדה. עם זאת, העובדה שתומאס מקיין, נשיא הקונגרס, שימש במקביל כנשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה עוררה ביקורת על כך שצבר יותר מדי כוח. לפי ההיסטוריון ג'נינגס סנדרס, המבקרים לא הבינו את חוסר הסמכות של תפקיד הנשיא בקונגרס.
הנשיא היה אחראי גם לטיפול בכמות גדולה של תכתובת רשמית, אך הוא לא היה יכול להשיב למכתבים מבלי שקיבל הוראה לכך מהקונגרס. הנשיאים חתמו, אך לא כתבו, את המסמכים הרשמיים של הקונגרס. מגבלות אלו היו מתסכלות לעיתים, שכן נציג שהיה נבחר לנשיא למעשה הפחית את השפעתו בקונגרס.
ההיסטוריון ריצ'רד ב. מוריס טען שלמרות האופי הטקסי של התפקיד, חלק מהנשיאים הצליחו להשפיע:
"בהיעדר סמכויות מפורשות או קווים מנחים ברורים, הנשיאים של הקונגרס יכלו, עם מעט שיקול דעת, להשפיע על האירועים, לעצב את סדר היום של הקונגרס, ולדרבן את הקונגרס לפעול בכיוונים שנראו להם ראויים. הרבה תלוי היה באישים עצמם ובנכונותם לנצל את ההזדמנויות שהמשרד שלהם סיפק."
עם אישור תקנון הקונפדרציה וסיום מלחמת העצמאות, ירדה חשיבותם של הקונגרס ושל נשיאותו. נציגים שנבחרו לקונגרס נטו לסרב לכהן, אנשי המפתח בכל מדינה העדיפו לשרת בממשל המדינתי, והקונגרס התקשה להשיג קוורום. הנשיא ג'ון הנסון רצה להתפטר לאחר שבוע בלבד בתפקיד, אך מאחר שלא היה קוורום לבחירת יורש, נותר בתפקידו. הנשיא תומאס מיפלין התקשה לשכנע את המדינות לשלוח מספיק נציגים לאשר את הסכם פריז מ-1783. במשך שישה שבועות ב-1784, הנשיא ריצ'רד הנרי לי לא הגיע לקונגרס, אלא הנחה את המזכיר צ'ארלס תומסון להעביר אליו כל מסמך הדורש את חתימתו.
ג'ון הנקוק נבחר לכהונה שנייה בנובמבר 1785, אף על פי שלא היה בקונגרס באותה עת, והקונגרס היה מודע לכך שסביר להניח שלא יגיע. הוא מעולם לא תפס את מקומו, כשהוא מציין בעיות בריאות, אף שייתכן שהיה חסר עניין בתפקיד. שני נציגים, דייוויד רמזי ונתנאל גורהאם, מילאו את תפקידו עם התואר "יו"ר". כאשר הנקוק התפטר לבסוף ביוני 1786, נבחר גורהאם. לאחר שהתפטר בנובמבר 1786, עברו חודשים עד שהיו מספיק חברים בקונגרס לבחירת נשיא חדש. בפברואר 1787 נבחר הגנרל ארתור סנט קלייר. במהלך כהונתו של סנט קלייר העביר הקונגרס את "תקנות צפון-מערב" ובחר בו למושל הטריטוריה הצפון-מערבית.
כאשר החלו תושבי המדינות לדון בחוקת ארצות הברית המוצעת בהמשך 1787, מצא עצמו קונגרס הקונפדרציה במעמד של ממשלת מעבר בלבד. לא היו מספיק נציגים לבחירת יורש לסנט קלייר עד 22 בינואר 1788, כאשר סיירוס גריפין נבחר כנשיא האחרון של הקונגרס. גריפין התפטר ב-15 בנובמבר 1788, לאחר שרק שני נציגים הגיעו למושב החדש של הקונגרס.
נשיאי הקונגרס

| תמונה | שם | מדינה | תקופת כהונה | משך כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | פייטון רנדולף | וירג'יניה | 5 בספטמבר 1774 – 22 באוקטובר 1774 | 47 ימים |
|  | הנרי מידלטון | דרום קרוליינה | 22 באוקטובר 1774 – 26 באוקטובר 1774 | 4 ימים |
|  | פייטון רנדולף | וירג'יניה | 10 במאי 1775 – 24 במאי 1775 | 14 ימים |
|  | ג'ון הנקוק | מסצ'וסטס | 24 במאי 1775 – 29 באוקטובר 1777 | שנתיים, ו-158 ימים |
|  | הנרי לורנס | דרום קרוליינה | 1 בנובמבר 1777 – 9 בדצמבר 1778 | שנה ו-38 ימים |
|  | ג'ון ג'יי | ניו יורק | 10 בדצמבר 1778 – 28 בספטמבר 1779 | 292 ימים |
|  | סמואל הנטינגטון | קונטיקט | 28 בספטמבר 1779 – 10 ביולי 1781 | שנה ו-285 ימים |
|  | תומאס מקיין | דלאוור | 10 ביולי 1781 – 5 בנובמבר 1781 | 118 ימים |
|  | ג'ון הנסון | מרילנד | 5 בנובמבר 1781 – 4 בנובמבר 1782 | 364 ימים |
|  | אליאס בודינו | ניו ג'רזי | 4 בנובמבר 1782 – 3 בנובמבר 1783 | 364 ימים |
|  | תומאס מיפלין | פנסילבניה | 3 בנובמבר 1783 – 3 ביוני 1784 | 213 ימים |
|  | ריצ'רד הנרי לי | וירג'יניה | 30 בנובמבר 1784 – 4 בנובמבר 1785 | 339 ימים |
|  | ג'ון הנקוק | מסצ'וסטס | 23 בנובמבר 1785 – 5 ביוני 1786 | 194 ימים |
|  | נתנאל גורהאם | מסצ'וסטס | 6 ביוני 1786 – 2 בפברואר 1787 | 241 ימים |
|  | ארתור סנט קלייר | פנסילבניה | 2 בפברואר 1787 – 4 בנובמבר 1787 | 275 ימים |
|  | סיירוס גריפין | וירג'יניה | 22 בינואר 1788 – 2 בנובמבר 1788 | 298 ימים |
הערות שוליים

↑  Continental Presidents, Congress, Confederation, 13 Original States, American History Central (באנגלית אמריקאית)
↑  What Did the Three Continental Congresses Do?, HISTORY, ‏2024-09-25 (באנגלית)
↑  Holly Gary, The 14 Men Who Were President Before George Washington, Grunge, ‏2023-03-12 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  Jennings Bryan Sanders, The Presidency of the Continental Congress, 1774-89: A Study in American Institutional History, 1930, עמ' pp.130-131. (באנגלית)
↑  Jennings Bryan Sanders, The Presidency of the Continental Congress, 1774-89: A Study in American Institutional History, 1930, עמ' pp.21-22. (באנגלית)
↑  Richard Brandon Morris, The Forging of the Union, 1781-1789, Harper & Row, 1987, עמ' p.100, ISBN 978-0-06-015733-3. (באנגלית)
1 2  Calvin C. Jillson, Rick K. Wilson, Congressional Dynamics: Structure, Coordination, and Choice in the First American Congress, 1774-1789, Stanford University Press, 1994, עמ' p.88, ISBN 978-0-8047-2293-3. (באנגלית)
תנו לגדול בשקט (אלבום)

תנו לגדול בשקט הוא אלבום הסולו השלישי של הזמר הישראלי גידי גוב שיצא ב-1985.
האלבום כולל בעיקר שירי ילדים: לצד "תנו לגדול בשקט", "אין לי כסף", "הופה היי" ו"חורף" מפסטיבלי הילדים שהתקיימו בשנים לפני כן. כמו כן, נכללו באלבום גם שירו "הו מה יהיה מה יהיה בתרגום אהוד מנור, מתוך המופע "עדלידע קרנבל 83" שהופק על ידי שמוליק קלדרון ובוים על ידי צדי צרפתי, כמו גם שירים שהוקלטו על ידי צוות "הכבש השישה עשר", ולא הופיעו בתקליט המקורי של ההרכב: "כשאהיה גדול" ו"איך שיר נולד?". השיר ״גן סגור״, שהופיע במקור באלבום של ״הכבש השישה עשר״, מופיע כאן בגרסת כיסוי שהקליט גוב לבדו, בשם ״גן סגור 83׳״.
האלבום בנוי כמעין סיפור ילדים כך שבין שיר לשיר, גוב מספר קטעי סיפור ילדים בקולו (ללא לחן). את קטעי הקישור והסיפורים כתב ישראל ויסלר (פוצ'ו). האלבום יצא גם כמארז "ספרקלטת", שכלל ספר שכלל את מילות כל השירים והסיפורים, בלווית איורים.
בגרסת הקלטת נוספו לאלבום שתי רצועות שלא הופיעו בתקליט ובדיסק: סיפור בשם "האריה שרצה להיות עם החבר'ה" והשיר "עם כל החבר'ה".
רשימת רצועות

| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | עולם בלי שירים - איך אפשר  |   |   | 01:17 |
| 2. | איך שיר נולד  | יהונתן גפן | יוני רכטר | 02:26 |
| 3. | יש לי כסף  |   |   | 00:59 |
| 4. | אין לי כסף  | אהוד מנור | אריאל זילבר | 03:00 |
| 5. | אם היה לי כסף...  |   |   | 01:02 |
| 6. | הופה היי  | יגאל בשן | יגאל בשן | 02:50 |
| 7. | השמש שו שו  |   |   | 01:45 |
| 8. | אני הכי אוהב לאכול  |   |   | 00:47 |
| 9. | תנו לגדול בשקט  | אבנר קנר ויואל לרנר | אבנר קנר ויואל לרנר | 02:43 |
| 10. | שקט באולפן  |   |   | 01:39 |
| 11. | הו מה יהיה  | שיקו בוארקי (תרגום: אהוד מנור) | שיקו בוארקי | 02:52 |
| 12. | המקרה הלא נעים שקרה לגיורא בגן  |   |   | 02:35 |
| 13. | גן סגור 83'  | יהונתן גפן | יוני רכטר | 03:20 |
| 14. | הפגישה עם השפן הקטן  |   |   | 01:10 |
| 15. | חורף  | יואל לרנר | אבנר קנר | 02:51 |
| 16. | אני אוהב את הקיץ, הסתיו, החורף והאביב  |   |   | 00:45 |
| 17. | כשאהיה גדול  | יהונתן גפן | יוני רכטר | 03:55 |
| 18. | מה אעשה כשאהיה גדול  |   |   | 00:55 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 36:51 |
תיכון עירוני י"א

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בעלי תפקידים
 מנהל:  דרור איסרוב
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°05′36″N 34°47′15″E﻿ / ﻿32.093472222222°N 34.787611111111°E﻿ / 32.093472222222; 34.787611111111
 www.yudalef.co.il
 תבנית:לשוניות2
 
בית הספר התיכון עירוני י"א, הוא בית ספר תיכון בתל אביב, המתמקד בסיוע לתלמידים מתקשים בדרך של הוראה מתקנת.
ייחודו של בית הספר

תיכון עירוני י"א בתל אביב הוא בית ספר בו לומדים תלמידים ממגוון גדול של רקעים חברתיים ותרבותיים, שלא מצאו את מקומם הראוי בבתי ספר אחרים, בגלל קשיים מיוחדים בלימודיהם. לרוב, הקשיים אותם חוו התלמידים נבעו מרקע חברתי, תרבותי או משפחתי שלא הכשיר אותם להצלחה בבית ספר עיוני ברמה המקובלת בישראל. בית הספר התיכון עירוני י"א מהווה בשביל התלמידים האלה הזדמנות שנייה לסיים את לימודיהם עם תעודת בגרות מלאה.
בית הספר שוכן ברחוב שטריקר 19 (יהודה המכבי פינת ברנדיס), בצפון תל אביב, במתחם ששימש בעבר את בית החולים הירקון. בחלק הדרומי של המתחם שוכן הבניין החדש של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
היסטוריה

בית הספר התיכון עירוני י"א התפצל מתיכון עירוני ו' במחצית הראשונה של שנות ה-60 בניהולה של מרים יעקובוביץ' אשר ניהלה את בית־הספר עד לשנות ה-70, והוא נועד לבנות בלבד.
בשנים הראשונות פעל בית הספר במשכן זמני ברחוב בוגרשוב 67 בתל אביב, אשר שימש בעבר את בית־הספר (יסודי ותיכון דתי) וגן הילדים "מוריה", ובהמשך את "בית־ספר־תיכון דו שנתי מקצועי".
בבניין היו שמונה חדרים ששימשו 12 כיתות לימוד. לכן נאלצו תלמידות רבות להתחיל את לימודיהן בשעה 12:00 (משמרת שנייה). לא זו אף זו, שתי כיתות פעלו בצריף ללא מאוורר כשרק מחיצת עץ פשוטה מפרידה בין הכיתות והכול בצמוד לגן ילדים. במבנה לא היה מקום לספריה או למעבדה וגם חצר לא הייתה.
כאשר בית הספר התיכון עירוני י"א הוקם התוכנית העירונית הייתה שמשכנו יהיה ברחוב מאפו 7, במקום תיכון עירוני ו' שהיה אמור לעבור למבנה ששימש את תיכון עירוני ה' ברחוב מזא"ה. עירוני ה' היה אמור לעבור לבניין חדש שנבנה עבורו ברח' ירמיהו (הבניין הנוכחי), אלא שהבנייה התעכבה בגלל קשיים תקציביים. בסופו של דבר עבר תיכון י"א בשנת 1967 לרח' מאפו 7 (שהיה ידוע כ"בית ויניק" שבשנות ה-40 שימש כמשכן לגימנסיה בן יהודה ובהמשך למוסדות אחרים). בבניין הסמוך אליו, מאפו 5, ששימש בחלקו את תנועת הנוער הדתית עזרא, היה אולם ששימש את בית הספר כאולם התעמלות.
גם הבניין ברחוב מאפו לא התאים לבית הספר שהלך וגדל – בשנת 1968 למדו בו 650 תלמידות. חדרי הלימוד היו קטנים וצפופים, מקלט וחצר לא היו במבנה כך שבהפסקות התלמידות הסתובבו על המדרכה ועל הכביש. הבניינים ברחוב מאפו נועדו להריסה והתוכנית הייתה להקים מבנה חדש לבית הספר ברחוב שטריקר, ליד רחוב יהודה המכבי. בית הספר קלט גם בוגרי כיתה ח' שלא עברו את מבחן הסקר וכן תלמידים שנשרו מבתי ספר תיכוניים אחרים, תוך מטרה מוצהרת למנוע ככל הניתן נשירת תלמידים.
בשנת הלימודים תש"ל (1970-1969) קלט בית הספר לראשונה מאז הקמתו בנים. באותן שנים פעלו בבית הספר החל מכיתה י' חמש מגמות: פדגוגית והומניסטית-ספרנות – במסלול לבגרות מלאה ומגמה לאומנות, שירותי תיירות ופקידות לתעודת גמר ממשלתית (בגרות חלקית).
שנת הלימודים תשל"ב (1972-1971) נפתחה כאשר בית הספר פעל במשכנו החדש ברחוב שטריקר. הבנייה הושלמה בזכות מימון נדיב שהתקבל מקרן פרץ נפתלי ועל כן נקרא בית הספר על שמו.
היסטוריה > התלמידים

בבית הספר לומדים כיום כ-150 תלמידות ותלמידים בשכבות ט' עד י"ב. התלמידים באים ממגוון של סביבות תרבותיות, כגון: משפחות חילוניות, דתיות, מוסלמיות ונוצריות, שכונות שבהן קיים גיוון תרבותי עשיר, בעיקר בדרום תל אביב, יפו ופרוורי העיר, אך עם זאת כשליש מהתלמידים מגיעים משכונות צפוניות. כמו כן יש בבית הספר מגוון של לאומים ובהם: יהודים תושבי כל השכונות, ערבים תושבי יפו והשכונות הדרומיות, ובני עובדים מארצות חוץ.
היסטוריה > תוכניות מיוחדות

בבית הספר פועלות קבוצות מתנדבים מהארגונים יחד מורים ועמותת פוש, שמסייעים לתלמידים מתקשים, בעיקר בהכנה לבחינות הבגרות.
בנוסף למקצועות הרגילים, קיימות בבית הספר מגמות הלימוד הבאות:
אומנות ועיצוב
מגמת מידע ונתונים - Data Analysis
מנהל עסקים
מדיה ופרסום
מורים ידועים שלימדו בבית הספר

סגן המנהלת ומורה לתנ"ך: ד"ר צבי שראל
מורה לספרות: רוני סומק
מנהלת בית הספר : איריס אביוב
מורה לספרות: ד"ר מזל קאופמן
מורה לספרות: שלמה סקולסקי
מורה לספרות ולשון: ד"ר אביבה קרינסקי
מורה לאנגלית: ד"ר דלית שטאובר
מורה לאמנות : בתיה עוזיאל
מורה למוזיקה: אפרים מרכוס
מורה לביולוגיה: גבי ברלין
מורה להיסטוריה: דינה יעקובסון
תלמידי בית הספר שנפלו במילוי תפקידם בצה"ל

מאיר נזר, נפל ביום 22 בנובמבר 1973 והוא בן 19 שנים.
מיכה גוטליב, היה אחד מ-73 הנופלים באסון התרסקות המסוקים מעל שאר ישוב ביום כ"ח בשבט תשנ"ז (4.2.1997)
גיל (גילי) דאדון - במהלך שירות המילואים, ביום י"ז בכסלו תשנ"ה (19.11.1994) נפגע גילי מירי מחבלים מתוך מכונית חולפת, בעת שהיה מוצב בעמדה בצומת נצרים שברצועת עזה.
תמיר מדואל - נפל בעת שירותו ביום י"ט בסיוון תשע"ז (13.6.2017). בן תשע-עשרה שנים וחצי בנפלו.
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
לקריאה נוספת

כתבה על פרס מיוחד שהוענק לבית הספר, "ידיעות אחרונות", 20.5.2011
הערות שוליים

↑   דבר, 27 אוקטובר 1971, עמוד 2, תיכון עירוני י"א עבר למשכנו החדש ברח' יהודה המכבי
↑  אתר עמותת "פוש"
↑   מאיר נזר, אתר יזכור
אלכסנדר פיינס

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1945 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  1 בנובמבר 2024 (בגיל 79) 
 ענף מדעי:  ספקטרוסקופיה ותהודה מגנטית גרעינית
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1972)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון ס. ווה 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 תלמידי דוקטורט:  וורן ס. וורן, Keunhong Jeong 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס פאראדיי (2004)  מדליית גלן ת. סיבורג (2003)  חבר זר של החברה המלכותית (9 במאי 2002)  פרס דיקסון במדעים (2001)  פרס רמסן (2000)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  מדליית פ. א. קוטון (1999)  פרס אירווינג לאנגמיור (1998)  מדליית יובל המאה (1993)  מדליית יובל המאה (1993)  פרס וולף לכימיה (1991)  פרס ארנסט לורנס (1988)  פרס בורק (1988) 
 
אלכסנדר (אלכס) פיינס (22 ביוני 1945 – 2 בנובמבר 2024) היה כימאי יהודי אמריקאי-ישראלי, שעסק בתחום הספקטרוסקופיה ותהודה מגנטית גרעינית. כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וכמדען במעבדה הלאומית לורנס ברקלי. פיינס זכה בפרס וולף לכימיה לשנת 1991.
קורות חיים

פיינס נולד בתל אביב למיכאל ולנעמה, וגדל ברודזיה. ב-1967 סיים תואר ראשון במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1968 יצא ללימודי דוקטורט בכימיה פיזיקלית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבארצות הברית אותם סיים ב-1972. באותה שנה הצטרף לסגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ב-1975 מונה לפרופסור חבר וב-1980 לפרופסור מן המניין. ב-1993 מונה לקתדרת הנשיא באוניברסיטה ומ-1998 כיהן כפרופסור מחקר בקתדרה על שם גלן תיאודור סיבורג. במקביל הוא כיהן כחוקר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי ובמכון המחקר QB3.
פיינס היה מחלוצי המחקר והיישום בתחום התהודה מגנטית גרעינית, יחד עם המנחה שלו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ג'ון וואוו, המציא את שיטת קיטוב-הביניים והסחרור בזווית-הקסם. באוניברסיטת קליפורניה בברקלי המשיך את מחקריו בתחום שסייעו לפיתוח הענף.
פיינס היה עמית זר בחברה המלכותית הבריטית וחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פיינס היה נשוי עד פטירתו לדיצה ואב לחמישה ילדים. לפני כן היה נשוי לאיילה מלאך-פיינס.
הערות שוליים

↑  הספד של פרופ' לוסיו פרידמן, באתר לינקדאין, ‏3 בנובמבר 2024
↑  American Men & Women of Science, Volume 5, Thomson/Gale, 2009
↑  עופר אדרת, ידעה לאהוב, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011288688805171  BIBSYS: 90747086  BnF: cb124153471 (data)  CiNii: DA08223224  ISNI: 0000 0000 8394 1199  LCCN: n93112222  NTA: 123881382  ORCID: 0000-0002-5113-7715  SNAC: w66h4xjq  SUDOC: 144437988  VIAF: 73941188   WorldCat (עם VIAF): 73941188 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טף (ויילס)

| --- | --- |

הנהר סמוך לקארדיף, ויילס
 מידע כללי
 אורך:  67 ק"מ
 מוצא:  הרי הברקון ביקונס
 שפך:  מפרץ קארדיף
 מדינות באגן הניקוז:  ויילס
נהר הטף (באנגלית: River Taff, בוולשית: Afon Taf; 'אוון טב') הוא נהר הזורם בדרום ויילס.
מוצא הנהר הוא ברכס הרי הברקון ביקונס, משם שני היובלים של הנהר "טף הקטן" (Taf Fechan) ו"טף הגדול" (Taf Fawr) יורדים דרומה ונפגשים בעיירה מרת'ר טידוויל לייצירת נהר הטף. לאחר שהנהר עובר במסלולו את מרת'ר טידוויל, הוא ממשיך דרומה כ-17 קילומטרים ובעיירה אברקאנון נשפך אליו נהר הקאנון. שבעה קילומטרים נוספים במורד הנהר נשפך לתוכו גם נהר הרונד'ה (החוצה את מחוז רונד'ה קינון טב) בעיירה פונטיפריד'. משם הטף ממשיך בזרימתו דרומה ועובר במרכז העיר קארדיף ולבסוף נשפך לתעלת בריסטול במפרץ קארדיף.
Enjoy the Silence

"Enjoy the Silence" (בעברית: "תהנו מהשקט/תהנה מהשקט") הוא שירה של הלהקה הבריטית דפש מוד, מתוך אלבום האולפן השביעי של הלהקה Violator. השיר, שיצא ב-5 בפברואר 1990 כסינגל השני מהאלבום, הוא אחד משיריה המפורסמים ביותר של הלהקה. ב-1991 זיכה השיר את הלהקה בפרס הבריט בקטגוריית הסינגל הבריטי הטוב ביותר.
הפקה

השיר נכתב על ידי מרטין גור בתור בלדה שקטה בה גור ישיר לליווי אורגן בלבד. לבסוף החליט חבר הלהקה אלן ויילדר להפיק גרסה קצבית לשיר. חברי ההרכב אהבו את הגרסה של ויילדר וגור אף הוסיף חלקים אינסטרומנטליים לגרסה הסופית. בשל הפופולריות הרבה לה זכה השיר, הוא עובד לאין ספור רמיקסים. אחת מגרסאות הרמיקס המוכרות יותר של השיר היא הגרסה שיצאה בשנת 2004 באוסף הרימיקסים של הלהקה "Remixes 81-04". גרסת הרמיקס של השיר הופקה על ידי מייק שינודה, הגיטריסט והמפיק המוזיקלי של להקת הנו מטאל האמריקאית לינקין פארק.
במהלך 1990 הופק הווידאו קליפ של השיר אשר במהלכו נראה סולן ההרכב דייב גהאן בתחפושת מלך נודד ברחבי העולם בחיפוש אחר מקום בו יוכל להירגע ו"ליהנות מהשקט". במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 להקת קולדפליי הפיקה וידאו קליפ מחווה לווידאו קליפ המקורי של השיר "Enjoy the Silence" עבור שירם "Viva la Vida" אשר בוים על ידי אנטון קורביין (שביים את הקליפ המקורי).
לאורך השנים אמנים נודעים רבים הקליטו גרסאות כיסוי לשיר; בהם – ברייקינג בנג'מין, קין, טורי איימוס, לקונה קויל, דה אקדמי איז..., HIM, סוזן בויל ו-Apoptygma Berzerk.
ביקורות > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ של כל הזמנים | 272 |  |
עבד אלסלאם דראושה

עבד אלסלאם דראושה (בערבית: عبد السلام دراوشة; נולד ב-15 בספטמבר 1967) הוא ראש המועצה המקומית אכסאל.