stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלכים הקתוליים

המדונה של המלכים הקתוליים, 1490–1495 (במקורב); פרננדו וחואן הילד מימין למדונה, איזבלה מימינה.
שלט האצולה של המלכים הקתולים - כולל את סמלי כתר קסטיליה, כתר אראגון, ממלכת סיציליה, ממלכת גרנדה, החצים, העול, והעיט (סמלו של יוחנן האוונגליסט.)
המלכים הקתוליים (בספרדית: los Reyes Católicos) הוא תוארם המשותף של בני הזוג פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה. התארים "מלך קתולי" ו"מלכה קתולית" הוענקו להם בידי האפיפיור אלכסנדר השישי, כפיצוי ואיזון להכתרתו את שושלת מלכי צרפת בתואר "מלך נוצרי".
בני הזוג נישאו ביום ה-19 באוקטובר 1469 בוואיאדוליד ובנישואיהם איחדו את ספרד לישות פוליטית אחת, ממלכת ספרד. למלכים הקתוליים היו חמישה ילדים: איזבלה, חואן, חואנה, מריה וקתרין.
המלכים הקתוליים נודעו כמלכיה של ספרד בתקופת המעבר מימי הביניים לעת החדשה. הם ייסדו את האינקוויזיציה הספרדית, ביססו את כוחם של הכתר והמדינה לעומת הכנסייה והאצולה, השלימו את הרקונקיסטה עם כיבוש ממלכת גרנדה, גירשו את יהודי ספרד, אישרו את מסעותיו של כריסטופר קולומבוס, שבראשון שבהם גילה את העולם החדש, וניצחו על שלביה הראשונים של הקמת המערכת הקולוניאלית בעולם החדש. בפעולותיהם אלו הם הפכו את ספרד לכוח עולה ודומיננטי באירופה ובעולם כולו למשך מאתיים השנים שלאחר מכן.
סמלם של המלכים הקתוליים היה עול ואגודת חיצים (בספרדית: El Yugo y las Flechas), אשר מהווים גם את ראשי התיבות של שמות המלכים הקתוליים (האיות הארכאי של השם איזבלה הוא עם האות Y).
הארי מקניש

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1874 Port Glasgow, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  24 בספטמבר 1930 (בגיל 56) ולינגטון, ניו זילנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות קארורי 
 
"אנדיורנס" במכלול מפרשיה, 1915
הנרי מקניש (באנגלית: Harry McNish‏ 11 בספטמבר 1874 - 24 בספטמבר 1930), שנודע בדרך כלל כהארי מקניש או בכינוי החיבה שלו צ'יפי, היה הנגר במשלחת הטראנס אנטארקטית האימפריאלית של סר ארנסט שקלטון
, בשנים 1914–1917. הוא היה אחראי לחלק גדול מן העבודה, שהצילה את חיי הצוות כשספינתם, אנדיורנס נמחצה בין גושי הקרח, שכלאו אותה בים ודל. הוא תיקן והכשיר את סירת ההצלה "ג'יימס קיירד", כדי שארנסט שקלטון ועמו חמישה אנשי צוות (כולל מקניש) יוכלו לצאת למסע של מאות מילין להביא עזרה וחילוץ לשאר אנשי הצוות, שנשארו על אי הפיל.
אחרי המשלחת חזר מקניש לעבוד בצי הסוחר של הממלכה המאוחדת ולאחר זמן היגר לניו זילנד, שם עבד במבדוקים של ולינגטון, עד שמחלה אילצה אותו לפרוש. הוא מת חסר-כל בבית המחסה אוהירו בוולינגטון.
חייו

הארי "צ'יפי" מקניש נולד ב-1874 בפורט גלאזגו, סקוטלנד. הוא גדל במשפחה גדולה, כילד השלישי מבין אחד-עשר ילדים. אביו היה סנדלר אומן. מקניש היה סוציאליסט בלב ובנפש, חבר בכנסייה החופשית המאוחדת של סקוטלנד, וסלד מניבולי פה. הוא נישא שלוש פעמים: ב-1895 לג'סי סמית, שמתה בפברואר 1898; באותה שנה לאלן טימותי, שמתה בדצמבר 1904; ולבסוף לליזי ליטלג'ון, ב-1907.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית > "אנדיורנס"

המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הציבה לה כמטרה, להיות הראשונה שתחצה את יבשת אנטארקטיקה מצדה האחד אל צדה האחר. מקניש נמשך כנראה אל המודעה של שקלטון לגיוס אנשים למשלחת (אף כי קיימים ספקות בשאלה, אם המודעה התפרסמה בכלל ברבים).
דרושים אנשים: למסע מסוכן, שכר מועט, חודשים ארוכים בחשכה גמורה, סכנה מתמדת, חזרה בשלום מוטלת בספק. כבוד והוקרה במקרה של הצלחה. סר ארנסט שקלטון
בגיל 40, היה מקניש אחד המבוגרים ביותר בצוות ה"אנדיורנס" (אם כי שקלטון היה מבוגר ממנו בשבעה חודשים). הוא סבל מטחורים ומשיגרון ברגליו. הוא נחשב למוזר ומחוספס מהו בדרכיו, אך זכה גם לכבוד רב כנגר - פרנק וורסלי, רב החובל של "אנדיורנס", מדבר עליו כ"נגר ספינות נהדר". עם זאת, הסקוטי עם מקטרתו העשנה היה האדם היחיד, ששקלטון "לא היה בטוח לגביו לחלוטין". המבטא הסקוטי שלו תואר כחורק כמו "חוטי מתכת של כבל פרום".
במשך השלב הראשוני של המסע לאנטארקטיקה מבואנוס איירס עסק מקניש בשורה של משימות שגרתיות. הוא עבד על הדוגית "ננסי אנדיורנס"; התקין שידת מגירות קטנה לשקלטון, מדפי דגימות לביולוג הרברט קלארק ותיבות מכשירים ללאונרד האסי, המטאורולוג. הוא הציב מחיצות רוח להגן על ההגאי ובנה סיפון-דמה, שנמתח מסיפון הירכתיים אל חדר המפות לספק כיסוי לעודפי הפחם, שהספינה לקחה לדרך. הוא תפקד גם כספר הספינה. ככל שה"אנדיורנס" נדחקה אל תוך הקרח הדחוס של ים ודל, כן קשתה יותר ויותר מלאכת הניווט. מקניש בנה מגדל איתות עשוי עץ בגובה 1.80 מ' על הגשר, כדי שהקצין המנווט יוכל להעביר הוראות להגאי, ובמה קטנה מעל הירכתיים, כדי שאפשר יהיה להשגיח על המדחף ולהרחיק אותו מן הקרח הכבד.
כשהספינה נלכדה בקרח הדחוס, נדרש מקניש לבנות מחסה זמני, ומשהתברר שגורלה של הספינה נחרץ, היה עליו להכניס שינויים במזחלות לצורך המסע על פני הקרח אל המים הפתוחים. הוא הקים מבנה שם סעדו אנשי הצוות את ארוחותיהם (מקום שזכה לכינוי "ריץ"), ותאים שבהם יכלו לישון. גם אלה זכו לכינויים משלהם; מקניש חלק את "מנוחת יורדי הים" עם אלפרד צ'יתאם, הקצין השלישי. בעזרת הצוות, בנה מלונות לכלבים על הסיפון העליון. אחרי שה"אנדיורנס" נכלאה בקרח והאנשים עשו את ימיהם על גבי הקרח, הקים מקניש עמודי-שער ומשחקי כדורגל היו לעיסוק יום-יומי לאנשים. כדי למלא את הזמן בשעות הערב, הצטרף מקניש לפרנק ויילד, טום קרין, ג'יימס מק אילרוי, פרנק וורסלי ושקלטון במשחקי פוקר בחדר הצוות.
לחץ הקרח גרם לדליפת מים אל תוך הספינה. כדי למנוע את הצפתה בנה מקניש סכר בגובה שלושה מטרים לפני התורן הקדמי. לשם אטימתו השתמש בקרעי שמיכות, שחיבר במסמרים מעל החיבורים, כשהוא עומד במשך שעות במים קפואים עד למותניו. עם זאת, נבצר ממנו למנוע את ריסוק הספינה בין מצופי הקרח והוא היה מנוסה דיו לדעת מתי לחדול. אחרי התרסקות הספינה מונה לפקד על הצלת מאגרי המזון מן האגף שכונה "הריץ". תחת פיקודו של מקניש די היה בשעות ספורות לפתוח את הסיפון די הצורך לחלץ חלק ניכר מן המצרכים.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית > על הקרח

כשמקניש עמד על המשמר באחד הלילות, כשהצוות חנה על הקרח, ניתק חלק קטן של מצוף הקרח ומקניש ניצל רק הודות להתערבות המהירה של אנשי המשמרת הבאה, שזרקו אליו חבל ובכך איפשרו לו לקפוץ חזרה לאזור בטוח. שקלטון דיווח, שמקניש הזכיר בקור-רוח את הצלתו בעור שיניו למחרת היום, אחרי שסדקים נוספים נבעו בקרח. לאחר אובדן ה"אנדיורנס" לא הייתה ברירה אלא לירות במיסיס צ'יפי, החתול (שנחשב תחילה בטעות לחתולה ומכאן שמו), שמקניש הביא עמו לאונייה, משום שהיה ברור שהוא לא ישרוד בתנאים הקשים, שאילצו את האנשים לבחור רק במי שיכול לתרום להישרדותם הם. גורל דומה נגזר גם על גורי הכלבים, שהיו צעירים מדי לגרירת המזחלות. מקניש לא סלח מעולם לשקלטון על מתן ההוראה.
מקניש סבל מטחורים ומגעגועים הביתה כמעט מראשית המסע, ולאחר אובדן הספינה, הלך תסכולו וגבר. הוא פרק את רגשותיו ביומנו, ושם לו למטרה את התבטאויותיהם של חבריו לאוהל:
לפי השפה, היית יכול לחשוב שאתה נמצא ברטקליף הייוויי [רובע האורות האדומים באזור הנמל בלונדון במאה ה-19] או באיזה חור מטונף אחר. הפלגתי עם כל מיני אנשים, מלחים ומסיקים, אבל בחיים שלי לא נתקלתי בחבורה כזאת - המילים המלוכלכות ביותר משמשות ככינויי חיבה, וגרוע מכול, מתקבלות בסלחנות".
מקניש הציע לבנות ספינה קטנה יותר מהריסות האונייה, אך הצעתו נדחתה ושקלטון החליט תחת זאת להתקדם על פני הקרח אל מים פתוחים אגב גרירת שלוש סירות ההצלה של ה"אנדיורנס". מלאי המצרכים החל להצטמצמצם, והצוות החל לסבול רעב. מקניש מציין, שהיה מעשן עד לבחילה בניסיון להשקיט את צביטות הרעב ואף כי הצטער מעומק לבו על הצורך להרוג את הכלבים, שמח לאכול את בשרם וציין את טיב טעמו, לאחר תקופה ממושכת של אכילת בשר של כלבי-ים.
כאשר התפרקות המצוף אילצה לבסוף את האנשים להזיז את המחנה אל שולי הקרח הדחוס, החליט שקלטון לגרור שתיים מן הסירות, "ג'יימס קיירד" ו"דאדלי דוקר", עד שימצאו נתיב מים פתוחים להפליג בו. לאחר יום אחד של גרירת הסירות, הורה שקלטון לפרנק וורסלי לחזור למחנה ולהשאיר שם פתק בתוך בקבוק. בפתק סיפר על גורלה של "אנדריודנס" ועל יציאת חברי המשלחת מערבה בתקווה להגיע ליבשה. הפתק נחתם בתאריך 23 בדצמבר 1915. שקלטון דאג להשאיר את הפתק בבקבוק רק לאחר יציאת האנשים מן המחנה, כדי שלא יראו בכך אות לכך, שמנהיגם אינו מאמין בסיכוייהם לשרוד.
מסע הגרירה היה קשה מנשוא וההתקדמות איטית להחריד. בשלב מסוים הכריז מקניש, שהוא מסרב להמשיך, בטענה, שלאחר טביעת הספינה אין החוזה שחתם עליו מחייב אותו. וורסלי, שהיה רצוץ בעצמו מעייפות, לא ראה עצמו כשיר להתמודד עם טענותיו והזעיק את שקלטון. זה הציב לפני מקניש את הסוגיה המשפטית, לפיה היה מחויב בכל מצב שהוא לבעלי הספינה ולמפקד המשלחת, אך גם מעבר למחויבות זו, היה ברור גם למקניש העיקש והמותש, שאין לו ברירה אלא להמשיך עם חברי הצוות, משום שלבדו היה מוצא את מותו תוך ימים ספורים. שקלטון הבין ללבו והניח לו להתעשת מעקשותו חסרת ההגיון בכוחות עצמו. למחרת בבוקר חזר מקניש ותפס את מקומו מאחורי המגלשיים בירכתי הסירה. שקלטון כתב למחרת ביומנו:
כולם עובדים יפה, מלבד הנגר; לעולם לא אשכח אותו בזמן זה של לחץ ומצוקה.
בראשית פברואר, אחרי שהרוח והסחף קירבו אליהם את המצוף שעליו נמצא מחנה האוקיינוס, החליט שקלטון לשלוח 18 אנשים להביא את הסירה שנותרה מאחור, ה"סטאנסקומב וילס" ולצרפה ל"ג'יימס קיירד" ול"דאדלי דוקר". ההחלטה שימחה את וורסלי, שלא ראה דרך להציל 28 אנשים בשתי סירות בלבד.
ההפלגה אל אי הפיל

לבסוף, לאחר חודשים של חיי תלאות, רעב, קור ורטיבות על הקרח, בהמתנה נואשת לפתיחת נתיב מים להפלגה, קרה הדבר שציפו לו והם הספיקו לעלות לסירות ולהתרחק מן המצוף המתפרק. מכאן ואילך נאבקו בסכנות הים הפתוח, ואחר הדברים שהציל אותם היו ההגבהות שהוסיף מקניש לדפנות הסירות.
לאחר מאבק נורא באיתני הטבע, הגיעו לבסוף כל שלוש הסירות אל אי הפיל כשכל האנשים עודם בחיים, אם כי חולים, פצועים ומותשים.
לאחר זמן מה באי הפיל היה ברור לשקלטון ולאנשיו, שקבוצה מן הפליטים תיאלץ להפליג אל ג'ורג'יה הדרומית להזעיק עזרה לחילוץ הנותרים. בקבוצת השישה שגובשה להפלגה רבת-הסכנות נכלל גם מקניש, על אף גילו המבוגר, הן משום ששקלטון חשש מאופיו הקשה אם יישאר להמתנה הממושכת באי הפיל, והן משום שמומחיותו המיוחדת תהיה דרשה להם במקרה שה"ג'יימס קיירד" תינזק במסעה. שקלטון ביקש מלשפץ ולשפר את ה"ג'יימס קיירד" כמיטב יכולתו, ובמשך שלושה ימים עשה מקניש נפלאות. הוא, מרסטון ומקלאוד השתמשו במגלשיים של אחת המזחלות לבניית מסגרת לסוכך מאולתר על סיפון הסירה. בצאתם לדרך, ב-24 באפריל, הייתה רוחם מרוממת ומקניש כתב, "רטובים לגמרי, אבל מאושרים עד הגג"
אחרי הפלגה של קרוב לשבועיים, רצופה קשיים וסכנות שלא ייאמנו, הגיעו לבסוף לג'ורג'יה הדרומית ב-10 במאי 1916, המומים, מותשים ובעיקר צמאים עד מוות. ראשון מעשיהם היה לשתות מפלג המים שפכפך על החוף, ואחר לישון. מקניש כתב, "לא היה לנו כל כך נוח זה חמישה שבועות. אכלנו שלושה גוזלים ואלבטרוס בוגר אחד לארוחת צהריים, וחצי ליטר מרק בשר, שהביס בקלות כל מרק עוף שטעמתי בחיים. בדיוק חשבתי, מה החברים [באי אלפנט] היו חושבים אם היו טועמים אוכל כזה." ובהמשך ב-14 במאי, כתב, "טיפסתי היום לראש הגבעה ונשכבתי על העשב. זה הזכיר לי את הימים בבית, כשהייתי יושב על הגבעה ומסתכל מלמעלה על הים." שקלטון התכונן למסע אל פנים האי, מעבר להר, ומקניש עקר 48 ברגים מגוף ה"קיירד' ונעץ שמונה ברגים בכל אחד ממגפיהם של שלושת המטפסים המיועדים, שלא היו מצוידים כל עיקר לטיפוס הרים. לפני היציאה לדרך מינה שקלטון את מקניש לאחראי על קבוצת הנותרים על החוף וכתב ביומנו של מקניש הוראות עד שובו ולמקרה שלא יצליח לחזור ולחלצם.
אחרי חצייה מפרכת והרת סכנות, כשכל ציודם כולל חבל באורך 15 מטר וקרדום קרח, הגיעו שלושת המטפסים, שקלטון, טום קרין ופרנק וורסלי אל תחנת ציידי הלווייתנים בעברו האחר של האי, שם התקבלו תחילה ברתיעה מהופעתם המבעיתה ואחר, כשהזדהו, בדמעות שמחה. עוד באותו לילה יצא וורסלי בספינה "סמסון" לחלץ את שלושת חברי הקבוצה הנותרים מן החוף. השלושה לא זיהו אותו בתחילה, מאחר שצורתו השתנתה כליל לאחר רחצה, גילוח, תספורת והחלפת בגדים. כשהגיעו לבסוף אל תחנת ציידי הלווייתנים, עם "ג'יימס קיירד" על הסיפון, לא ידעה התרגשותם של הנורווגים גבולות. הם לא הניחו לניצולי "אנדיורנס" לגעת בסירה, וכולם התחרו על הכבוד לעזור בפריקתה מעל הספינה.
המשך חייו, דברי זיכרון ורשומות

אחרי המשלחת חזק מקניש לצי הסוחר ועבד על אוניות שונות. תכופות קבל על כאב מתמיד בעצמותיו עקב התנאים ששררו במסע ב"ג'יימס קיירד"; סופר, שלפעמים סירב ללחוץ ידיים בגלל הכאב. הוא התגרש מליזי ליטלג'ון ב-2 במרץ 1918, לאחר שהכיר את בת-זוגו החדשה, אגנס מרטינדייל. למקניש היה בן בשם טום ולמרטינדייל הייתה בת בשם ננסי. אף כי היא מוזכרת פעמים רבות ביומנו של מקניש, נראה שהוא לא היה אביה של ננסי. בסך הכל עשה 23 שנים בצי הסוחר לאורך חייו, אבל בסופו של דבר קיבל משרה קבועה בחברת השייט של ניו זילנד. לאחר חמש הפלגות לניו זילנד, עקר לשם בשנת 1925 כשהוא משאיר מאחור את אשתו ואת כל כלי הנגרות שלו. הוא עבד על הרציף בולינגטון עד שפציעה הביאה לסיום הקריירה שלו. חסר-כל, היה ישן בסככות על הרציף תחת ברזנט ומוצא את מחייתו במגביות חודשיות שערכו עובדי המבדוק. נמצא לו מקום בבית המחסה אוהירו, אבל בריאותו המשיכה להתדרדר והוא מת ב-24 בספטמבר 1930 בבית החולים בוולינגטון. הוא נקבר בבית הקברות קארורי בוולינגטון ב-26 בספטמבר 1930, בטקס מלא של הצי; אוניית הצי "דנידין", (שהייתה במקרה בנמל אותו זמן) שלחה שנים-עשר איש לכיתת ירי כבוד ולשמונה נושאי הארון. עם זאת, קברו נשאר ללא ציון למשך קרוב לשלושים שנים. החברה האנטארקטית של ניו זילנד (NZAC) הקימה מצבה ב-10 במאי 1959. ב-2001 דווח, שהקבר עזוב ומוקף בעשבים, אבל ב-2004 נוקה הקבר והחברה האנטארקטית של ניו זילנד הניחה פסל ארד בגודל טבעי של חתולו האהוב של מקניש, מיסיס צ'יפי על המצבה. נכדו, טום, סבור, שמחווה זו הייתה משמעותית בעיני מקניש יותר מקבלת מדליית הקוטב.
ב-1958 קרא הסקר הבריטי של אנטארקטיקה אי קטן על שמו, "אי מקניש", השוכן בכניסה למפרץ המלך האקון, ג'ורג'יה הדרומית.
ב-18 באוקטובר 2006 הוסר הלוט מעל שלט קיר סגלגל המנציח את הישגיו בספריית פורט גלאזגו בעיר הולדתו ובמועד מוקדם יותר באותה שנה היה מקניש נושא תערוכה במוזיאון וגלריית אמנות מקלין בגרינוק. יומניו שמורים בספריית אלכסנדר טרנבול בוולינגטון, ניו זילנד.
מדליית הקוטב

יהיה אשר יהיה הסיפור האמיתי של המרד על הקרח, לא וורסלי ולא מקניש הזכירו את התקרית בכתביהם. שקלטון השמיט אותו לגמרי מספרו "South", הדין וחשבון שכתב על המשלחת, והתייחס אליו רק בעקיפין ביומנו: "הכל עובדים יפה פרט לנגר. לעולם לא אשכח אותו בימים אלה של מתח ומצוקה."
התקרית נרשמה ביומן הספינה, אבל הרישום נמחק במהלך המסע הימי ב"ג'יימס קיירד", הודות להתרשמותו של שקלטון מ"אומץ הלב וכוח הסבל" של הנגר. אף על פי כן, שמו של מקניש הופיע ברשימה של ארבעת האנשים שלא הומלצו לקבלת מדליית הקוטב במכתב ששלח שקלטון בשובו. מקלין סבר, שאין הצדקה למניעת המדליה.
לבי נחמץ כשנודע לי, שמקניש, וינסנט, הולנס וסטיבנסון לא יקבלו את מדליית הקוטב... מכל חברי המשלחת, אין אחד הראוי יותר להכרה מן הנגר הקשיש...אני רואה במניעת מדליית הקוטב ממקניש עוול חמור.
מקלין סבר, ששקלטון הושפע בהחלטתו זו מוורסלי, שבינו לבין מקניש שררה עוינות הדדית, ואשר נלווה אל שקלטון בחזרה מאנטארקטיקה. חברים במכון סקוט לחקר הקוטב, החברה האנטארקטית של ניו זילנד וקרוליין אלכסנדר, מחברת "אנדיורנס", מתחו ביקורת על החלטתו של שקלטון למנוע את אות ההוקרה ממקניש, ומערכה מתנהלת להענקת המדליה למקניש לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  =http://www.antarctic.org.nz/pages/journal/articles/art33.php ז'ורנל האגודה האנטראקטית של ניו זילנד, "הארי מקניש - מבט אל אישיותו של הנגר של שקלטון"
↑  South! The Story of Shackleton's Last Expedition, 1914-1917, בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
↑  אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", הוצאת ידיעות אחרונות, 2001, תרגום מרינה גרוסלרנר, עמ' 67-66
↑  מסע האנדיורנס:תומאס אורד-ליס, "יומנו של ניצול", מרץ 2002
↑  לנסינג, "אנדריורנס", עמ' 73
↑  לנסינג, עמ' 96
↑  לנסינג, עמ' 99
↑  לנסינג, עמ' 102
↑  Heacox, p. 111
↑  Kim Heacox, "Shackleton", National Geographic p. 138-9
↑  לנסינג, עמ' 191–193, עמ' 228
↑  לנסינג, עמ'264-261
↑  אלפרד לנסינג, אנדיורנס, תל אביב: ידיעות ספרים, 2013, עמ' 263
↑  Heacox, p. 170
↑  =http://www.hmsdunedin.co.uk/new_zealand.htm  אגודת דנידין 11 במרץ 2006
↑  http://aadc-maps.aad.gov.au/aadc/gaz/place_names_within_map.cfm?north=-53.8333333333&south=-55&east=-35.6666666667&west
↑  טיימס, ג'ים מקבת, "שכחו את סקוט מאנטארקטיקה", סאנדיי טיימס, סקוטלנד, 26 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019048691  SNAC: w64w1pq3  VIAF: 4552155566462113380000   WorldCat (עם VIAF): 4552155566462113380000 
אנשי הצוות מסתפרים על ספון "אנדיורנס". מקניש מימין, מגלח את ראשו של לונגסטריט
"אנדיורנס" ברגעיה האחרונים
לאחר הימחצות האונייה, לא הייתה ברירה אלא להמית את החתול של מקניש, מיסיס צ'יפי.
"גיימס קיירד" יוצאת להפלגה
רישום המציג (בירוק) את מסעות סירות ההצלה אל אי הפיל, את מסע ה"ג'יימס קיירד" (בכחול) מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית
הסירה "ג'יימס קיירד" במוזיאון של דאלוויץ'
קברו של מקניש ועליו פסלו של החתול מיסיס צ'יפי, שהוסיפה אליו החברה האנטארקטית של ניו זילנד. שם משפחתו מאוית כאן McNeish.
מדליית הקוטב נוסדה בשנת 1904 לחברי משלחתו הראשונה של קפטן סקוט לאנטארקטיקה
המכשף האפגני

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  סיגלית דיל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מתח אימה פנטזיה נוער
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  325
 עורך:  דלית לב
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003158487
המכשף האפגני (באנגלית: The Afghani Magician) הוא מותחן-אימה לנוער שכתבה סיגלית דיל. הספר יצא לאור בהוצאת "עם עובד" בשנת 2011.
תקציר העלילה

עלילת הספר מביאה את סיפורו של דוגרמה, נער עני שגר באפגניסטן הרחוקה. דוגרמה מגלה להפתעתו שאגדת העם המקומית אודות המכשף האפגני, היא נכונה, וכי אותו המכשף המסתורי רודף אחריו. עם עזרה מנערה מסתורית בשם ג'אדו, דוגרמה נכנס למרוץ נגד הזמן במטרה להבין מה אותו המכשף רוצה ממנו, לפני שיהיה מאוחר מדי.
הדמויות בספר > מלאכים

דוגרמה – נער עני המנסה להבין מה המכשף האפגני רוצה ממנו, מתגלה בסוף הספר כמלאך שנשלח על ידי מיכאל לשליחות על האדמה.
מיכאל – ראש המלאכים ויריבה המושבע של לילית.
הדמויות בספר > שדים

המכשף האפגני – מכשף מסתורי אשר מגייס אנשים תחת כישוף לשורותיו, שד ואחיה של לילית. שמו האמיתי הוא מיראל.
לילית – מלכת השדים ויריבתו המושבעת של מיכאל.
הדמויות בספר > בני אדם

ג'אדו – נערה מסתורית המשמשים כשפחה למכשף האפגני, מתגלה כמלכתה המסתורית של עיר הבירה "קאבול" אשר חיה לפני שנים רבות.
אנר – אחותו הקטנה של דוגרמה, אשר נולדה תחת הכישוף של המכשף האפגני, ראש הצבא של המכשף ונוהגת להציק לדוגרמה ולהצר את צעדיו בכל הזדמנות.
טלינה – אהבתו הראשונה של דוגרמה, נפלה תחת הכישוף של המכשף.
הרופא מעיר הבירה – שליחו השטני של המכשף.
המלך – המלך הנוכחי של "קאבול", לאורך הספר הוא אינו חש בטוב ונמצא רוב הזמן במיטתו.
הנסיך – בנו של המלך, אחד משליחי המכשף.
קלפושה – נוהג לספק את המזון ל"אחוזת הילדים", אחד משליחי המכשף.
המפלגה הפרוגרסיבית (מושבת הכף)

| --- | --- |
 מדינה:  דרום אפריקה 
 מנהיגים:  ראשון: ססיל רודס,  אחרון: ליאנדר ג'יימסון
 תקופת הפעילות:  1898–1910 (כ־12 שנים)
 אידאולוגיות:  פרו בריטניה, פרו אימפריאליזם
 התמזגה לתוך:  המפלגה היוניוניסטית
 מטה:  קייפטאון 
 
ססיל רודס, מייסד המפלגה
המפלגה הפרוגרסיבית (באנגלית: Progressive Party) הייתה מפלגה פוליטית ימנית אנגלית במושבת הכף הבריטית בין השנים 1898 ו-1910. החל משנת 1900 ועד לשנת 1908, החזיקה המפלגה בשלטון על המושבה.
היסטוריה

בשנת 1886 עלה גורדון ספריג לשלטון במושבת הכף, וזכה בראשות הממשלה (לאחר שהספיק לכהן כראש ממשלה גם תקופה קצרה בסוף שנות ה-70). במהלך 12 השנים הבאות כיהן ספריג כראש ממשלה לסירוגין עם ססיל רודס, אימפריאליסט בריטי ידוע שם. שניהם הנהיגו במושבה מדיניות פרו בריטית מובהקת, אשר גובתה על ידי ציבור המצביעים במושבה והשלטון הבריטי בלונדון.
בבחירות אשר נערכו במשובת הכף בשנת 1898 הובס גורדון ספריג ואיבד את השלטון לטובת ויליאם שרינר, אשר הנהיג מדיניות לעומתית יותר כלפי בריטניה. עקב כך, ומתוך שורות האופוזיציה לראש הממשלה שרינר, בשנות ה-90 המאוחרות של המאה הקימו גורדון ספריג וססיל רודס (ואליהם הצטרף גם אלפרד מילנר) את המפלגה הפרוגרסיבית, אשר נועדה להוות התאגדות פוליטית שתחזיר את השלטון במושבה למצבו הקודם. המפלגה העמידה מצע אשר דגל בהעמקת האימפריאליזם הבריטי באפריקה בכלל ובדרום אפריקה בפרט. רובם הגדול של מצביעי המפלגה היה ממוצא אנגלי, בדומה לזהות מייסדי ומנהיגי המפלגה.
בשנת 1900, כשנתיים לאחר הקמת המפלגה, היא זכתה בשלטון לאחר שהעמידה את גורדון ספריג כמועמדה לראשות הממשלה. ספריג, אשר הייתה זאת תקופת כהונתו השלישית כראש ממשלת מושבת הכף, כיהן בתפקיד כארבע שנים עד לשנת 1904, ולאחריהם זכה בבחירות מועמד המפלגה ליאנדר ג'יימסון אשר כיהן אף הוא כארבע שנים. בשנת 1908, המפלגה הובסה בבחירות ובמקומה עלה לשלטון ג'ון מרימאן, מועמד המפלגה הדרום אפריקאית, יריבתה הראשית של המפלגה הפרוגרסיבית באותן השנים. בעת שהותם באופוזיציה, ועל רקע ניצני הקמתו של איחוד דרום אפריקה, אנשי הפלגה אשר נותרו בה לאחר ההפסד החלו מנסים לייסד שיתופי פעולה עם גופים פוליטיים שונים במושבות אחרות בדרום אפריקה. עד שנת 1910, ערב הקמתו של האיחוד, הם הקימו יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית ממושבת טרנסוואל והמפלגה החוקתית ממושבת נהר האורנג' את המפלגה היוניוניסטית.
מנהיגי המפלגה

|  | שם | כהונה |
| --- | --- | --- |
| 1 | ססיל רודס | 1893–1900 |
| 2 | גורדון ספריג | 1900–1904 |
| 3 | ליאנדר ג'יימסון | 1904–1910 |
ראו גם

ססיל רודס
אלפרד מילנר
המפלגה היוניוניסטית
המפלגה הדרום אפריקאית (מושבת הכף)
| מפלגות בדרום אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מושבות הכף, טרנסוואל ואורנג' (עד 1910) | המפלגה הפרוגרסיבית • המפלגה הדרום-אפריקאית • מפלגת העם • אפריקאנר בונד |  |
| דרום אפריקה (1910–1928) איחוד דרום אפריקה (1910–1961) | המפלגה היוניוניסטית • המפלגה הדרום-אפריקאית • המפלגה הלאומית • המפלגה המאוחדת • מפלגת הלייבור • מפלגת הדומיניון • המפלגה האפריקאנרית • הקונגרס הלאומי האפריקני • הקונגרס הפאן אפריקני • מפלגת העם • המפלגה הלאומית המאוחדת • המפלגה הלאומית המטוהרת • המפלגה הליברלית • המפלגה השמרנית הלאומית • המפלגה הפרוגרסיבית • המפלגה הקומוניסטית • הליגה הסוציאליסטית הבינלאומית |  |
| דרום אפריקה (1928–1994) רפובליקת דרום אפריקה (1961–1994) | המפלגה הלאומית • המפלגה המאוחדת • המפלגה הפרוגרסיבית • המפלגה הליברלית • מפלגת הלייבור • הקונגרס הלאומי האפריקני • הקונגרס הפאן אפריקני • המפלגה הפרוגרסיבית הפדרלית • מפלגת הרפובליקה החדשה • המפלגה השמרנית • מפלגת החופש של אינקטה • המפלגה הקומוניסטית |  |
| דרום אפריקה רפובליקת דרום אפריקה (החל מ-1994) | הקונגרס הפאן אפריקני • הברית הדמוקרטית • המפלגה הלאומית • לוחמי החופש הכלכלי • המפלגה הדמוקרטית • המפלגה הלאומית החדשה • מפלגת החופש של אינקטה • המפלגה הקומוניסטית • הקונגרס הלאומי האפריקני • המפלגה השמרנית • חזית החירות פלוס • הדמוקרטים העצמאיים |  |
ראו גם: התפתחות המערכת המפלגתית בדרום אפריקה בעידן המודרני
המלכודת (שעשועון)

המלכודת הוא שעשועון טלוויזיה בהגשת דידי הררי שהופק על ידי חברת JCS עבור ערוץ 1.
התוכנית שודרה בשנת 2002 בימים א' עד ה' כרצועה יומית. בתחילת השבוע היו שבעה מתחרים, בכל יום הודח מתחרה אחד עד אשר לתוכנית ביום חמישי נשארו שלושה ורק שניים עלו לגמר הגדול.
השאלות בתוכנית היו שאלות פתוחות ולא בחירה בין תשובות, כמקובל בתוכניות טריוויה.
מתחרה שענה נכון על שאלה קיבל כסף שצבר מתחרה אחר. בסוף כל תוכנית היה הקהל בוחר למי לחלק כסף נוסף וכמה.
האצטדיון הלאומי המקורה בייג'ינג

| --- | --- |

 מיקום:  בייג'ינג
 קואורדינטות:  39°59′41″N 116°23′02″E﻿ / ﻿39.994780555556°N 116.38395833333°E﻿ / 39.994780555556; 116.38395833333
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־16 שנים)
 בעלים:  ממשלת סין 
 מפעיל:  Beijing Performance & Arts Group 
 מושבים:  19,000 במשחקים האולימפיים   18,000 כיום
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בייג'ינג מוגדלת) חביי טיינג'יןהאצטדיון הלאומי המקורה בייג'ינג(למפת בייג'ינג רגילה) חביי טיינג'יןהאצטדיון הלאומי המקורה בייג'ינג  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון הלאומי המקורה (בסינית: 国家体育馆) הממוקם בפארק האולימפי של בייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין, נבנה במיוחד עבור המשחקים האולימפיים שנערכו בשנת 2008. המבנה מכונה "המניפה" (בסינית: 扇子) בשל צורתו הדומה לצורתה המסורתית של מניפה יפנית.
האצטדיון נפתח ב-26 בנובמבר 2007.
במהלך המשחקים האולימפיים נערכו באצטדיון תחרויות התעמלות מכשירים, טרמפולינה ומשחקי כדוריד. באצטדיון 19,000 מקומות ישיבה. שטחו הכולל של האצטדיון כ- 80,900 מ"ר. האצטדיון צפוי לארח את שלבי הגמר בהוקי קרח באולימפיאדת בייג'ינג (2022)
האצטדיון הלאומי המקורה בייג'ינג
האצטדיון המרכזי (אלמטי)

| --- | --- |

 מיקום:  אלמטי, קזחסטן
 קואורדינטות:  43°14′18″N 76°55′28″E﻿ / ﻿43.238331°N 76.92435°E﻿ / 43.238331; 76.92435
 אבן יסוד:  1958
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־66 שנים)
 שופץ:  1997, 2004, 2011
 בעלים:  עיריית אלמטי
 קבוצות:  קאיראט אלמטי   נבחרת קזחסטן בכדורגל   נבחרת קזחסטן ברוגבי   נבחרת קזחסטן בכדורגל עד גיל 21
 מושבים:  23,804
 ממדי משטח:  105x68
 centralstadium.kz
 he
 
האצטדיון המרכזי (בקזחית: Орталық стадион) הוא אצטדיון הממוקם באלמטי שבקזחסטן. כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל, כאצטדיונה הביתי של קאיראט אלמטי ולעיתים גם את נבחרת קזחסטן בכדורגל, נבחרת קזחסטן בכדורגל עד גיל 21 ונבחרת קזחסטן ברוגבי.
האצטדיון המרכזי באלמטי נבנה בשנת 1958, והוא בעל צורה אליפסית ומחולק לארבעה יציעים, והקיבולת הנוכחית שלו היא 23,804 מושבים. מאז שנפתח משמש האצטדיון כמגרשה הביתי של קאיראט אלמטי, אשר שיחקה שם לראשונה ב-10 באפריל 1960, במשחק נגד אדמירלטי לנינגרד, המשחק הסתיים בתיקו 0-0. בשנת 2012 אירח האצטדיון כמה משחקים במסגרת טורניר אליפות העולם בבאנדי.
דילן רוף

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1994 (בן 30) קולומביה, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית
 שם לידה:  דילן סטורם רוף
 מדינה:  ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר התיכון וייט נול (אנ')
 חתימה:  
דילן סטורם רוף (באנגלית: Dylann Storm Roof,‏ נולד ב-3 באפריל 1994) הוא רוצח המונים, נאו-נאצי ופעיל ימין רדיקלי אמריקאי המזוהה עם זרם העליונות הלבנה, שביצע את פיגוע הירי בצ'ארלסטון ב־2015, במהלכו רצח תשעה בני אדם ממוצא אפרו-אמריקאי. רוף הורשע בשלושים ושלושה סעיפי אישום פדרליים, ונידון למוות. כיום הוא במאסר בבית הסוהר טרה הוט, בעודו ממתין לביצוע גזר הדין.