stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורסט נאגה

פלפלי דורסט נאגה
פלפל הנאגה של דורסט (Capsicum chinense) הוא זן של פלפל חריף הגדל בכפר וסט בקסינגטון שבדורסט, אנגליה. הפלפל הוכתר בתואר הפלפל החריף בעולם עד שנת 2011 בה החליף את מקומו ה-Infinity Chilli ומאוחר יותר מלאך-המוות מקרולינה.
פלפל זה פותח על ידי מייקל וג'וי מיכאוד מזן ה"נאגה מוריץ'", הגדל בבנגלדש. מקור שמו מגיע מהיצור המיתולוגי, נאגה, שחציו אדם וחציו נחש. צורתו דומה לחרוט, המגיע לעובי של עד כ-2 ס"מ בכתפיים ולאורך של עד 4 ס"מ. צבע פרי הבוסר הוא ירוק והופך לאדום בבשלותו.
בגלל חריפותו היתרה המקשה על אכילתו, יש הצורכים אותו בעקיפין על ידי הבאת אוכל במגע עמו.
מדד סקוביל

דגימות שנשלחו לשתי מעבדות בארצות הברית דיווחו על דרגת חריפות של 1.032 מיליון במדד סקוביל, עובדה ההופכת אותו לפלפל השני החריף ביותר בעולם, אחרי עקרב מורוגה מטרינידד. לשם השוואה, הפלפל החריף הירוק, הנמכר בחנויות בישראל, פלפל אנהיים, מתאפיין בדרגת חריפות של 2,500 יחידות סקוביל בלבד [דרוש מקור], וקפסאיצין טהור מתאפיין בדרגת חריפות של 15–16 מיליון יחידות סקוביל.
דיוניסיוס הקדוש
לקריאה נוספת

Gabrielle M. Spiegel, The Chronicle Tradition of Saint-Denis: A Survey, Brookline, Mass.: Classical Folia Editions, 1978.
Gabrielle M. Spiegel, "The Cult of Saint Denis and Capetian Kingship", in Journal of Medieval History 1, 1975, pp. 43-69.
דירק ואן פורייסט

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1862 הרלמרמיר, הולנד 
 פטירה:  24 בפברואר 1956 (בגיל 93) Oosthuizen, הולנד 
 מקצוע נוסף:  רופא 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
דירק ואן פורייסט (בהולנדית: Dirk van Foreest;‏ 3 במאי 1862 – 24 בפברואר 1956) היה שחמטאי הולנדי. במקצועו היה רופא.
פורייסט הוא אחיו הבכור של ארנולד ואן פורייסט. הוא זכה באליפות הולנד שלוש פעמים, בשנים 1885, 1886 ו-1887. הוא הגיע למקום החמישי בתחרות גודה בשנת 1884 (אליפות הולנד, ניצח: מסהמייקר), והגיע למקום השני בתחרות רוטרדם 1888 (אליפות הולנד, ניצח: רודולף לומן).
לאחר תקופה קצרה זו של פעילות פרש משחמט תחרותי לטובת הקריירה שלו כרופא. הוא הוסיף לנתח משחקים עבור טורי שחמט בעיתון ועסק בשחמט בהתכתבות. רק לאחר הפסקה של למעלה מ-30 שנים חזר לשחק בשנת 1928.
דיונת קרח

חצי האי אייל סטייט פארק בימת אירי
דיונת קרח היא תצורת קרח עונתית, שמצטברת על חופים ארקטיים רבים, ונפוצה גם לאורך חופי הימות הגדולות בחורף. הדיונות קורסות בשלבים המוקדמים של הפשרת המים באביב.
דיונת קרח נוצרת על ידי קרח שנסחף לחוף או ירידת שלג או הקפאה הדרגתית של קצף גלים המצטבר על החוף. התופעה דורשת שטמפרטורת האוויר תהיה נמוכה מטמפרטורת הקפאון וטמפרטורת המים קרובה אליה.
גובהן של דיונות קרח הוא 1.80 מטר לפחות, ואורכן ורוחבן תלויים בטופוגרפיית החוף, במזג האוויר, בפערים בין הגאות והשפל ובעוצמת הגלים. יצירת הדיונות נפסקת אם גוף המים קופא, כפי שקורה בימת אירי שבפנסילבניה.
הדיונות הן מרכיב חשוב ביצירת לשונות יבשה ומצרי יבשה אשר רגישים לסחיפה על ידי גלים. דוגמה לכך הוא אייל סטייט פארק בימת אירי. הדיונות חוסמות את דרכם של הגלים לחוף ושומרות על החול שלו.
בגלל אופן היווצרן הדיונות שבריריות מטבען ויש בהן סדקים ובועות אוויר. אם הדונה מתפשטת לכיוון המים, הדבר מהווה סכנה לאנשים המטיילים עליה. קיימת סכנת היפותרמיה ומוות אם הם שוקעים דרכה אל המים הקפואים שמתחתיה.
ערימות קרח (ice shove)

תופעה אחרת היא הצטברות של קרח בערימות על ידי זרמים מן האוקיינוס, רוחות חזקות או הפרשי טמפרטורות הדוחפים את הקרח אל החוף. גובה הערימות עשוי להגיע ל-12 מטר. התופעה מזכירה היווצרות קרחון ומפיקה רעש רב. ערימות אלה יכולות לפגוע בקהילות היושבות ליד חופים באזור הארקטי ולהרוס מבנים.
לקריאה נוספת

French, Hugh M (2007). The Periglacial Environment. Hoboken, NJ: John Wiley & Sons. ISBN 0-470-86588-1.
ערימת קרח באגם ווינבאגו בוויסקונסין במרץ 2009
דוד פאיאנס (רב)

| --- | --- |

הרב דוד פאיאנס (מימין) עם חותנו הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין
 לידה:  28 באוגוסט 1861 כ"ב באלול ה'תרכ"א נשביז, בלארוס
 פטירה:  8 במרץ 1935 (בגיל 73) ג' באדר ב' ה'תרצ"ה ביאליסטוק, פולין
 תקופת הפעילות:  ? – 8 במרץ 1935 
 ראב"ד ביאליסטוק
 ממנהיגיה הרוחניים של תנועת המזרחי
הלוויית הרב דוד פאיאנס, ביאליסטוק ה' באדר ב' תרצ"ה, 10 במארס 1935
הרב דוד פַאיַאנְס (כ"ב באלול ה'תרכ"א, 28 באוגוסט 1861; נשביז, בלארוס – ג' באדר ב' ה'תרצ"ה, 8 במרץ 1935; ביאליסטוק, פולין), היה רב ליטאי, כיהן כרב בסופראסלא וקנישין, ראב"ד ביאליסטוק, ממנהיגיה הרוחניים של תנועת המזרחי.
ביוגרפיה

נולד בנשביז לאב תורני, ר' שמואל ב"ר יצחק פאיאנס. למד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו המובהק של ראש הישיבה הנצי"ב. בישיבה היה מכונה: "העילוי היפה מנשביז". נישא למרים בת הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין מביאליסטוק, בנו של הרב רפאל יום טוב ליפמן הלפרין, מחבר שו"ת עונג יום טוב.
בשנת ה׳תרמ"ב, 1882, נסמך להוראה בידי גדולי הדור: הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנא; הרב ראובן הלוי לוין מדננבורג; הרב  יוסף דב הלוי סולובייצ'יק מבריסק; ועוד. שימש כרב בסופראסלא ולאחר מכן בקנישין, בה ייסד ישיבה ועמד בראשה. לאחר פטירת חמיו בשנת תרע"ט, 1919, התמנה הרב פאיאנס לממלא-מקומו כ"ראש בית הדין וועד הרבנים" של קהילת ביאליסטוק:
"התאספו נשיאי העדה וראשיה ומסרו לו את כתב הרבנות בחגיגיות יתירה תוך הבעת רגשי האמון ושביעות-הרצון בשם הקהילה הביאליסטוקאית על כל חוגיה ושדרותיה [...] הכל הכירו כי בראש הקהילה העמדה אבטוריטה גדולה ומפורסמת, אישיות רבת-פעלים, אחד מהשרידים היחידים שבין זקני הדור, גדול-התורה וגאון ישראל".
הרב פאיאנס נפטר בפתע, בליל שבת ג' באדר ב' ה'תרצ"ה, 8 במארס 1935, שבועות ספורים לפני שמימש את משאת נפשו לעלות לארץ-ישראל.
בדברי הערכה לאחר פטירתו, כתב עליו הרב משה אביגדור עמיאל:
”אחד מבני עליה, מיחידי סגולה, מאצילי בני ישראל, מגדולי הרבנים המתמעטים והולכים בדורנו זה.”
רעייתו הרבנית מרים עלתה לארץ-ישראל סמוך לפטירתו. נפטרה ביום י"ט בטבת ה'תרצ"ו, 14 בינואר 1936, ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
פעילות ציבורית

בתקופת מלחמת העולם הראשונה תמך הרב פאיאנס במצדדי עצמאות פולין. התנגד "לחתימת הבטחה על לויאליותם של היהודים, כדרישת פקידי הצאר, בראותו בזה עלבון לאומי". מיד לאחר מינויו כראש הרבנים בביאליסטוק, בשנת תרע"ט, 1919, עמד בראש משלחת של נכבדי העיר שנפגשה עם מנהיג הרפובליקה הפולנית השנייה, מרשל יוזף פילסודסקי.
בשנת ה'תרפ"ג, 1923, חתם על "קול קורא" להצטרפות לתנועת המזרחי, עם כמה מגדולי הרבנים, בהם הרב חנוך אייגש מווילנא. בכרוז נכתב בין השאר: ”קומו כאיש אחד והתאגדו כלכם תחת דגל הסתדרות המזרחי, זו ההסתדרות, השואפת לחזוק התורה ותחיית ארץ ישראל, עם ישראל ושפת ישראל באמת ובתמים; זו ההסתדרות, שהרימה את דגל התורה והמצוה ולקחה חבל בכל עבודות בנין ארץ ישראל, שהביאונו בעזרת ה' עד כה”.
 בחודש תמוז ה׳תרפ"ה, 1925, חתם על "קול קורא", לייסוד והחזקת ועד הישיבות בפולין וליטא, יחד עם גדולי רבני דורו.
היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות המזרחי בפולין וחבר הוועד הראשי של התנועה. השתתף בכינוסים ארציים ובוועידות העולמיות. בוועידה העולמית של המזרחי בקראקא, בשנת תרצ"ג, 1933, נבחר ל"בית דין הכבוד העולמי" של התנועה, יחד עם הרב שלמה הכהן אהרונסון.
בשנת ה'תרפ"א, 1921, ייסד הרב פאיאנס בביאליסטוק את "בית מדרש גבוה תחכמוני", יחד עם העסקן ליפא פאט, ממייסדי "המזרחי" בפולין. לשם כך קרא לרעו מתקופת וולוז'ין, הרב שלמה פוליצ'ק, העילוי ממייצ'יט, לעמוד בראש בית-המדרש. הרב פוליצ'ק נענה להזמנה ולימד בישיבה שיעורים עיוניים במהלך שנת ה'תרפ"ב, 1922. בבית המדרש נלמדו לימודים כלליים לצד לימודי קודש, במתכונת ישיבה תיכונית. הרב פאיאנס השקיע מאמצים רבים בפיתוח המוסד וקיומו עד ליומו האחרון, יחד עם עמידתו לצד שאר מוסדות התורה והחינוך בעיר.
צאצאיו

בתו, חיה, אשת הרב חיים יעקב מישקינסקי.
בתו, יוכבד, אשת הרב חיים יעקב מישקינסקי בזיוו"ש.
בנו, אריה ליב פאיאנס.
בתו, שרה פאיאנס-גליק.
לקריאה נוספת

יצחק רפאל (עורך), אנציקלופדיה של הציונות הדתית, חלק רביעי, ירושלים תשל"ב, עמ' 222–224.
משה צינוביץ, רבי דוד פאייאנס בתוך: עץ חיים, תולדות ישיבת וולוז'ין, תל אביב תשל"ב, עמ' 384 באתר=tablet.otzar.org
הערות שוליים

↑  במקורות אחרים נרשם: תר"ך, 1860. שנת הלידה ע"פ רשימה ביוגרפית של נכדו יצחק עברי. צילום ממנה בקישור העונג יו"ט ושרשיו - פורום אוצר החכמה, באתר forum.otzar.org
↑  נפטר רבה של ביאליסטוק, הרה"ג דוד פאיאנס, דואר היום, 25 במרץ 1935.
↑  משה צינוביץ, עץ חיים, תולדות ישיבת וולוז'ין, תל אביב תשל"ב, עמ' 384
↑  ערך: רבי דוד פאיאנס, בתוך: יצחק אלפסי, דורשי ציון בפועל, ירושלים תשס"ו, עמ' 339
1 2  צינוביץ, שם
↑  חתימתו על מכתב, זיכרון בספר, ניו יורק תרפ"ב, עמ' 160–161. העיירה סמוכה לביאליסטוק אך זהותה לא ברורה
↑  בספר עונג יום טוב על דרוש, פיטרקוב תרס"ו, עמ' 180: "דרשתי בעת שזכינו לסיים כל הש"ס [...] פה קנישין יצ"ו בשנת תרנ"ז (1897) ט"ז לחודש אייר"
↑  יוסף וינר, "הגאון ר' דוד פאיאנס", ההד, ירושלים תרצ"ב, חוברת ח', עמ' יב
↑  שערי ציון: הרב ר' דוד פאיאנס זצ"ל, באתר Israel613.com
↑  משה אביגדור עמיאל, למלאות שנה לפטירתו של הרב ר' דוד פאיאנס, הארץ, 3 במרץ 1936
↑  כרטיס קבר מרים פאיאנס, באתר gravez.me
↑  וינר, שם
↑  דוד סאהן, ביאליסטאק: בילדער אלבום פון א ברימטער שטאט און אירע אידן איבער דער וועלט, ניו-יארק 1951, עמ' 80
↑  קול קורא, המזרחי, 6 בספטמבר 1923
↑  עץ חיים, ווילנא תרפ"ו, עמ' 65
↑  אלפסי, שם
↑  יצחק אלפסי, החכם המופלא, תל אביב תשמ"ה, עמ' 107
↑  חידושי העילוי ממייצ'יט, ניו-יורק תש"ז, עמ' כט
↑  אנציקלופדיה של הציונות הדתית, חלק רביעי, עמ' 221. תוכנית לימודים שנתית לשנת תרפ״ח, 1928, ראו: תכנית הכנה, באתר הספריה הלאומית
↑  גאולה בת-יהודה, ראשונים לציון הנה הינם, ירושלים תשס"ט, עמ' 338
↑  יצחק לוין, אלה אזכרה, כרך שלישי, ניו-יורק תשי"ט, עמ' 258
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301751105171  ISNI: 0000 0000 7027 9474  VIAF: 97480105   WorldCat (עם VIAF): 97480105
דיוס

דיוס (ביוונית: Δῖος; בלטינית: Dius) היה היסטוריון פיניקי-יווני, ככל הנראה בן העיר צור. על חייו לא ידוע דבר, אולם על פי יוסף בן מתתיהו, נחשב דיוס ל"איש נאמן בכתיבת דברי ימי כנען" (פיניקיה).
יצירתו

יצירתו של דיוס עסקה ככל הנראה בתולדות הפיניקים. שרד ממנה קטע אחד מצוטט בשני ספריו של יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון וקדמוניות היהודים:
”אחרי מות אביבעל מלך בנו חירום. והוא שפך סוללה בפאת מזרח אשר לעיר, והגדיל את הקריה, ואת מקדש זאוס האולימפי אשר עמד לבדד על האי חבּר לעיר בסתמו את כל הריווח בינו לבינה ופאר את המקדש בכלי זהב. אומרים, כי שלמה השליט בירושלים שלח אל חירום חידות ובקש להשיב לו חידות תמורתן, ודרש כי האחד אשר יבצר ממנו לפתור את החידות ישלם כסף רב לרעהו, וחירום הסכים לדבר ולא יכול לפתור את החידות ובזבז לשלמה הרבה כסף ענושים, ואחרי כן פתר עבדימון, אחד מאנשי צור, את החידות השלוחות, ונסה אותו (את שלמה) בחידות אחרות, ושלמה לא יכול לפתרן, ושלם כסף רב לחירום.”
תוכן הקטע המצוטט אצל יוספוס תואם ברובו לתוכן הקטע המצוטט על ידו מתוך חיבורו של מנאנדרוס מאפסוס. ב"נגד אפיון" חיבורו של דיוס מוזכר לפני חיבורו של מנאנדרוס בתור העדות העתיקה ביותר שנמצאת במקורות הפיניקיים לקדמוניות האומה היהודית. ב"קדמוניות היהודים" לעומת זאת, הסדר הפוך.
לקריאה נוספת

M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, XXI. Dius, pp. 123-125
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק ה, פסקה ג, סעיפים 149-147; נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יז.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יח.
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, p. 123
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102391637  VIAF: 12693704   WorldCat (עם VIAF): 12693704
דייוויד הוכשטיין

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1892 רוצ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  אוקטובר 1918 (בגיל 26) יער ארגון, צרפת 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
דייוויד הוכשטיין (באנגלית: David Hochstein;‏ 16 בפברואר 1892 - אוקטובר 1918) היה כנר וירטואוז יהודי יליד רוצ'סטר, מדינת ניו יורק. הוא התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ונהרג במתקפת מז-ארגון. בית ספר למוזיקה נוסד לזכרו ברוצ'סטר, ונקרא כיום בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
ביוגרפיה

הלנה צודוקוב ויעקב הוכשטיין היו שניהם יהודים רוסים, שנמלטו ממולדתם; הם נפגשו לראשונה ברוצ'סטר. יעקב שלט בשש שפות. הלנה,שנולדה בשנת 1860, הייתה אחותה למחצה הבכורה של האנרכיסטית לעתיד אמה גולדמן, שעמה הגיעה לרוצ'סטר ב-1 בינואר 1886, שם התאחדו עם אחותן לנה ובעלה.
יעקב והלנה נישאו בשנת 1888. בנם דייוויד נולד ב-1892 ולדברי אביו, גילה כישרון מוזיקלי מגיל רך.
ליום הולדתו החמישי קיבל כינור, מתנה מאביו שהיה למורה הראשון שלו.
בסביבות 1902 ניגן דייוויד הוכשטיין בכינורו בבית חבר, שאביו היה האדריכל ג'. פוסטר וורנר. אמילי סיבלי ווטסון, פטרונית אמנויות, גרה בבית הסמוך ושמעה את נגינתו של הוכשטיין. ווטסון, בתו של נשיא וסטרן יוניון חירם סיבלי, עמדה על כישרונו של הוכשטיין ולקחה על עצמה לממן את המשך הכשרתו הן בארצות הבברית והן מחוצה לה.
בעזרת ווטסון, למד הוכשטיין אצל אוטאקר סבצ'יק בווינה ואחר אצל לאופולד אאואר בסנקט פטרבורג. בשנת 1914, הפצירה ווטסון בג'ורג' איסטמן, איל הצילום שהיה הנדבן ופטרון האמנויות המשפיע ביותר ברוצ'סטר, להשאיל צמד כינורות להוכשטיין. אחד הכינורות היה סטרדיוואריוס משנת 1715; השני היה לנדולף משנת 1735. הוכשטיין החל להופיע ברחבי ארצות הברית ואירופה, וב-1915 ניגן לראשונה על בימת קרנגי הול. בשלב זה היה ברור, שהוכשטיין הוא כוכב עולה שנועד לגדולות. בראשית 1917 הקליט את ההקלטות היחידות שלו לחברת אמרסון, שכללו את "ליבסליד" של פריץ קרייזלר, "אוריינטאל" של סזאר קואי ועיבוד משלו לוואלס בלה מז'ור מאת יוהנס ברהמס.
בראשית מלחמת העולם הראשונה הלך יעקב הוכשטיין לעולמו ודייוויד היה למפרנס היחיד של אמו. דודתו, אמה גולדמן, התרתה בו שלא יתגייס לצבא, אבל הוכשטיין פסח על שתי הסעיפים. הוא לא נלהב למלחמה, אבל חש אחריות לארצו ואשמה מסוימת על ניצול כשרונותיו להשתמטות מהבאת אותם קורבנות כבני גילו. תחילה קיבל פטור משירות צבאי, מחמת אלמנותה של אמו, אבל במחשבה שנייה ויתר על הפטור. הוא התגייס לצבא ארצות הברית באוקטובר 1917 וביקש במפורש הצמבה ליחידה לוחמת.
על אף זאת, הוכשטיין המשיך לנגן בתקופת שירותו. בפעם האחרונה ניגן הוכשטיין בסטרדיוואריוס ב-8 במרץ 1918, ברסיטל בנוכחות מרגרט וודרו וילסון, בתו של הנשיא, במחנה אפטון בלונג איילנד. למחרת, בנסיעה של להקת הוודוויל של המחנה לחמרכז רוקוויל בניו-יורק, קרתה תאונה עקב תקלה באוטובוס. איש לא נפגע, אבל הכינור התפרק. הוכשטיין חזר לרוצ'סטר עם הכינור, ושם דאג איסטמן למסור אותו לתיקון; הכינור נרשם בחזקתה של חברת ג'ון פרידריך ואחיו בניו יורק ב-1919, ומאז 1959 בבעלות הכנר הווירטואוז סטיבן סטאריק.
דייוויד הוכשטיין נהרג באוקטובר 1918 ביער ארגון, מחללי מתקפת מז-ארגון בצרפת, המתקפה הגדולה האחרונה של בעלות הברית במלחמה. הלנה הוכשטיין מתה תוך פחות משנה.
מורשת

לפני צאתו למלחמה, הביע הוכשטיין רצון לממן ביוזמה לחינוך מחוסרי היכולת של רוצ'סטר באמנויות המוזיקה, כך שהעלות לתלמידים ולמשפחותיהם לא תעמוד להם למכשול. אחרי מותו, התכייסו אמילי סיבלי ווטסון וג'ורג' איסטמן להקים מפעל תמידי לזכרו.שני קונצרטי התרמה התקיימו ב-1919, ווטסון רכשה את בית הוכשטיין העזוב, שהיה למשכנו של בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
בית הספר, ששכר הלימוד בו משתנה בהתאם ליכולת המשפחה לשלם, החל לקבל תלמידים בפברואר 1920. המנהל הראשון של בית הספר היה הרולד גליסון, נגן העוגב האישי של איסטמן. עד מהרה התייצב בית הספר בקדמת החינוך המוזיקלי הקהילתי בארצות הברית, תנועה גדלה וצומחת, שהחלה את דרכה בשנים שלאחר המלחמה.
כיום ממשיך בית הספר ללמד מוזיקה לתושבי קהילת רוצ'סטר, ועדיין מציע סיוע בשכר הלימוד כדי שלא לדחות שום פונה. בית הספר התרחב פעמיים מעבר לקיבולת משכנו וכיום הוא שוכן בשדרות פלימות במרכז רוצ'סטר.
הערות שוליים

↑  היסטוריה של בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול
↑  היסטוריה של בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול
↑  פעילויות חקירה של משרד המשפטים, הוצאת המדפיס הממשלתי של ארצות הברית, וושינגטון הבירה 17 בנובמבר 1919
↑  בית ספר הוכשטיין למוזיקה מחווה למורשת נגנים, עיתון="דמוקרט וכרוניקל", 19 בספטמבר 2011
↑  ניו יורק טיימס, "חייל במחנה אפטון הורס כינור סטרדיוואריוס" 11 במרץ 1918
↑  "כינור שאנטוניו סטרדיווארי בנה ב-1715"
↑  בוב מרקוט, "איך הם התחילו: בית ספר הוכשטיין למחוזיקה
↑  איך התחילו את בית ספר הוכשטיין למוזיקה, עיתון "דמוקרט וכרוניקל 10 באוקטובר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262626905171  PLWABN: 9810565524305606  ISNI: 0000 0001 2209 2290  LCCN: n89103410  NKC: mzk2011649472  NTA: 308200179  SNAC: w61v9v66  VIAF: 18808378   WorldCat (עם VIAF): 18808378
דורה ברשוני

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1888 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  5 בספטמבר 1972 (בגיל 83) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Bader Dóra Osva 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 סוגה:  אופרה, אופרטה 
 סוג קול:  קונטרה אלט, מצו-סופרן 
 צאצאים:  Erzsi Bársony 
 
דורה בַּרְשוֹני (במקור באדר, אחרי נישואיה הימלר, בהונגרית: Bársony Dóra; בודפשט, 29 בספטמבר 1888 - בודפשט, 5 בספטמבר 1972) הייתה זמרת אופרה ( מצו-סופרן, אלט) הונגריה-יהודיה. אחייניתו של הפוליטיקאי והשר לשעבר וילמוש ואז'וני. אחיה היה זמר האופרה לאיוש ברשוני.
ביוגרפיה

אביה של ברשוני היה פקיד, אמה הייתה אחותו של וילמוש ואז'וני. דורה בחרה את מקצוע המשחק למרות התנגדות הוריה. לאחר שסיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בשנת 1910, התקבלה לבית האופרה של בודפשט לניסיון. היא קיבלה מלגה בינואר 1911, וזכתה בחברות קבועה מעונת 13–1912. תפקידה הראשון בו התבלטה היה בכרמן של ג'ורג' ביזה בתחילת 1916. היא הופיעה ביותר ממאה מופעים בשנה, וזכתה בתואר "חברה לעד", אך הודחה בשנת 1939 מחברותה באופרה בגלל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי ויכלה להופיע רק במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך היא שבה לבמת האופרה בשנת 1945, שרה במשך שתי עונות עד פרישתה.
תפקידיה

קברה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמהז'ורז' ביזה : כרמן
בוטיקאי אקוש : סינדרלה - לודמילה
צ'ייקובסקי: יבגני אונגין - פיליפה
ליאו דליב: לקמה - פילגש בנטסון
ארקל: בנקאות - גרטרודיס
גלוק: האמבט החיבוק - אומגה
גונוד: פאוסט (אופרה) - מרתה
פונגרץ קאצ'ו : לוחם ג'אנוס - אמו החורגת של אילוסקה
מסקני: אבירות כפרית - לוסיה
מוצרט: נישואי פיגארו - מרסלינה
ז'אק אופנבאך : סיפורי הופמן - ניקולאס
אדולד פולדיני : חתונה בקרנבל - בינקה
פוצ'יני: מאדאם באטרפליי - סוזוקי
רוסיני: הספר מסביליה - ברטה
סן-סנס: שמשון ודלילה - דלילה
יוהאן שטראוס ד. ס .: העטלף - הרוזן אורלובסקי
יוהאן שטראוס ד. ס .: ברון הצוענים - צפררה
ארתור סאליבן : המיקאדו - קטיסה
סופה: בוקצ'יו - תפקיד כותרת
ורדי: ריגולטו - מדדלנה
ורדי: אאידה - אמנר
ורדי: פלסטף - מיסס קוויקלי
וגנר: אדוני נירנברג - מגדלנה
וגנר: טבעת הניבלונג - ארדה;
וולף-פרארי: ארבעת ההוגוורטס - מרגריטה
וולף-פרארי: סאלי - מלצרית
ראו גם

גרפיקה מאת זולטאן גאהל על דורה ברשוני (1927)
לקריאה נוספת

אילן היוחסין הסכמטי של משפחת ואז'וני
דורה ברשוני בעמוד של אומיקה
לקסיקון ההונגרי לאומני הבמה
לקסיקון יהודי הונגרי
הערות שוליים

↑  לפי מקורות שונים 1883 או 1889 או 1890
↑  Uj Carmen=Színházi Élet V. évf. 5. szám. (1916. január 30.–február 6.) 17–18. l.
↑  Tíz kép - A Kozma utcai temető=Caruso blog 2015. november 1.
האונה העורפית

| --- | --- |

אנימציה של האונה העורפית (אדום) בהמיספירה השמאלית
 שיוך:  המיספרה במוח 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (823) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  lobus occipitalis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A14.1.09.132 
 TA2 (2019):  5480 
 מזהה נרולוקס:  birnlex_1136 
 מזהה נרוניימס:  140 
 FMA:  67325 
 קוד MeSH:  A08.186.211.200.885.287.500.571 
 מזהה MeSH:  D0097780 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0028785 
 
האונה העורפית או האונה האוקסיפיטלית (TA: Lobus occipitalis) היא אזור בקליפת המוח, הממוקם בצדו האחורי של הראש. אזור זה הוא מרכז העיבוד החזותי במוח של יונקים, והוא מכסה את מרבית שטחה של קליפת הראייה.
אנטומיה

האונה העורפית ממוקמת באחורי הגולגולת, מתחת לעצם העורף שממנה נגזר שמה.
זוהי אחת מארבע אונות שמרכיבות את הנאו-קורטקס - החלק החיצוני של קליפת המוח, שהוא גם החלק החדש יותר במוח מבחינה אבולוציונית.
בחלקה הפנימי, חריץ בשם מענית הפריש חוצה את האונה העורפית לאורכה ומחלק אותה לאזור עליון ותחתון. את האזור הסמוך לחריץ ניתן לזהות בעזרת "הפס של ג'נארי" (Stria of Gennari), שהוא פס לבן של אקסונים עטופים במיאלין. בשל כך, אזור זה מכונה לעיתים "הקליפה המפוספסת" (Striate Cortex).
אונה זו מקבלת את אספקת הדם שלה בעיקר מהענף הדורבני שבעורק המוח האחורי.
תפקוד

האונה העורפית מטפלת בחלק ניכר של עיבוד המידע החושי שמגיע ממערכת הראייה.
מרכז העיבוד החזותי העיקרי במוח האדם ממוקם על פני הקליפה המפוספסת, בחלקה הפנימי של האונה העורפית (אזור ברודמן 17). אזור זה מכונה V1 (באנגלית Visual one), ובו מתבצע עיבוד בסיסי יחסית של הקלט הראייתי.
בהמשך, המידע מועבר לאזורי הראייה המשניים בקליפת הראייה (V2, V3 וכו'), שבהם מתבצע עיבוד מתקדם יותר של הגירוי החזותי. כל אזור שכזה מתמחה במאפיינים מסוימים של הגירוי (ניגודיות צבעים, תפיסת תנועה, זיהוי עצמים וכו').
ראו גם

מערכת הראייה
הערות שוליים

↑  גריג ר. ג. וזימברדו פ.ג. (2010). מבוא לפסיכולוגיה. הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
↑  רמי רחמימוב (2004). מהפכת המוח: תקשורת, מחלות נפש וסמים. רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A14.1.09.132 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דירק יאן דה חיר

דירק יאן דה חיר (בהולנדית: Dirk Jan de Geer;‏ 14 בדצמבר 1870 – 28 בנובמבר[דרושה הבהרה] 1960) היה מדינאי ופוליטיקאי אשר כיהן כראש ממשלת הולנד בשתי קדנציות, השנייה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שימש בתפקידו עד למערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, במסגרתה הקרב על הולנד הביא לכיבוש ארצות השפלה בידי גרמניה הנאצית ולארגון מחדש של ארצות השפלה לתוך קומיסריון הרייך ארצות השפלה.
ביוגרפיה

דירק היה בן בית האצולה דה חיר, יליד חרונינגן. לאחר שקיבל את הדוקטורט במשפטים בשנת 1895, עבד כעיתונאי ופעל כחבר מועצת העיר ברוטרדם (1901–1907).
הוא כיהן כחבר במפלגת האיחוד הנוצרי ההיסטורי בפרלמנט של הולנד (1907–1921, 1933–1939), שר האוצר (1921–1923, 1926–1933, 1939–1940), ושר הפנים (1925–1926). הוא המשיך את כהונתו השנייה כראש ממשלת הולנד של הממשלה ההולנדית הגולה (אנ') בלונדון לאחר המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במסגרתה התרחש הקרב על הולנד בו הולנד נכבשה בידי הוורמאכט, צבא גרמניה הנאצית.
עם נפילת צרפת ביוני 1940 והקמת משטר צרפת של וישי פעל דה חיר בניסיון להביא להסדר בין האימפריה הבריטית לגרמניה, ניסיון ממנו התנערה המלכה וילהלמינה (גם היא בגלות בבריטניה), ועל כן הוא התפטר ב-3 בספטמבר 1940. הוא הופקד אז במשימה לאיי הודו המזרחית ההולנדיים, אך במקום זאת חזר להולנד, גונה והוקע ברדיו אוראניה, שידורי הממשלה הגולה מלונדון, ב-6 בפברואר 1941.
בגלל מאמצי התיווך שלו בשנת 1940 הוא הודח בשנת 1947 מכל תפקידיו הפוליטיים, הושת עליו קנס של 20,000 גילדנים, והוא נידון למאסר של שנה. עונש המאסר שלו הושעה בגלל מצב בריאותו הלקוי וגילו המבוגר.
דורה (מקרה טיפולי)

דורה (Dora;‏ 1882–1945) הוא כינוי שהוענק על ידי אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד למטופלת אידה באואר (Ida Bauer), אותה אבחן בשנת 1900 כלוקה בהיסטריה נשית, ובה טיפל במשך 11 שבועות. פרויד פרסם את תיאור המקרה הנודע שלה במאמרו "קטע מתוך אנליזה של היסטריה", שיצא בשנת 1905.
רקע

אידה באואר נולדה בווינה למשפחה יהודית מתבוללת מבוהמיה. אחיה, אוטו באואר, שהיה מבוגר ממנה בשנה, היה מדינאי אוסטרי ידוע שהפך לימים לראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. משפחת באואר הייתה מקורבת למשפחתו של זיגמונד פרויד. שתי המשפחות התגוררו באותו רחוב בווינה, ופרויד טיפל עוד לפני מקרה דורה גם באביה, תעשיין מצליח, שסבל מקשיים נפשיים בעקבות מחלת העגבת, וכן באחיו, אותו אבחן פרויד כלוקה בהיפוכונדריה, ובאחותו, אותה אבחן כלוקה ב"פסיכונוירוזה". אמה של אידה תוארה על ידי פרויד, בהתאם לתיאורי האב, כלוקה בכפייתיות של ניקיון הבית.
הפנייה לפרויד והטיפול

על פי הידוע מתיאוריו של פרויד במאמרו, אידה לקתה בגיל שמונה בקוצר נשימה, ובגיל 12 במיגרנה ובשיעול עצבני. בגיל 18 הופנתה לראשונה על ידי אביה לטיפולו של פרויד, לאחר שנמצא מכתב התאבדות על שולחנה. תוארו תסמינים של מלנכוליה, התנהגות מרדנית כלפי הוריה והימנעות מקשרים חברתיים. פרויד אבחן אותה מיד כלוקה ב"היסטריה קטנה", כהגדרתו.
האב תיאר בפני פרויד כיצד בגיל 16 סיפרה לו אידה על הטרדה מינית של ידידו הוותיק מר ק' בעת טיול בחופשת הקיץ ליד אגם בהרי האלפים. היא טענה שמר ק' הטריד אותה גם שנתיים קודם לכן וניסה לפתות אותה. האב בירר את הסיפור עם מר ק', שהכחיש את הדבר וטען כי אידה בדתה את הסיפור מליבה; האב האמין לו. לאחר שנתיים, בהיותה בת 18, התעמתה דורה עם אביה לאחר שלטענתה חשפה את קיומו של רומן בינו לבין גברת ק', רעייתו של מר ק'. האב הכחיש את הרומן וטען כי הוא פרי דמיונה, ואז הפנה אותה לפרויד במטרה לרפא אותה מדמיונות אלו ולהנחותה לדרכי התנהגות טובות יותר, כהגדרתו.
נראה שפרויד דווקא האמין לאידה, ואף טען כי אירועים אלו הם שגרמו לה לטראומה נפשית שהביאה לתסמיני מחלתה. אך במסגרת הטיפול נתן פרויד לסיפוריה פרשנות אחרת. הוא טען כי הבחילה שחשה אידה, לדבריה, בעת היצמדותו של מר ק' אליה בגיל 14 וניסיונו לנשקה בעוצמה, הייתה למעשה היפוך תגובה של תחושתה האמיתית - תשוקה מינית, והתקה של התשוקה מאיברי המין אל איברי מערכת העיכול. בנוסף, הוא האמין לאידה כי היא "הוענקה" למר ק' על ידי אביה ומרת ק' כפרס על סובלנותו כלפי בגידתם, אך טען כי באמצעות האשמות אלו היא מחפה על מחשבות מיניות דומות שלה עצמה. הוא טען כי אידה הייתה מאוהבת באביה וקינאה במאהבת שלו מרת ק', וכי הצורך לדכא אהבה אסורה זו הוּתק לעבר דיכוי משיכתה כלפי מר ק'. גם התסמינים שלה הוסברו בהתאם בהקשר מיני, למשל השיעול הוסבר כדרך להדחיק מחשבות מטרידות על מין אוראלי בין אביה למרת ק'.
תוצאות הטיפול

אידה עזבה את הטיפול לאחר 11 שבועות. פרויד ראה בכך כישלון של הטיפול כולו. אך לאחר זמן מה, פגשה אידה את פרויד וסיפרה לו שמרבית התסמינים שלה נעלמו. היא ייחסה זאת לכך שפרויד היה היחיד שהאמין לה לגבי הרומן של אביה עם מרת ק' וההטרדות המיניות של מר ק'. לאחר הטיפול היא החליטה לעמת את שלושתם עם טענותיה; הם התוודו שהיא צדקה לכל אורך הדרך, ובעקבות כך התסמינים שלה נעלמו.