stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירון דן
הערות שוליים

1 2  מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 642.
↑  אתר "Billiongraves"
↑  מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 643.
↑  מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 644.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296424505171  BnF: cb15541318p (data)  GND: 132084015  ISNI: 0000 0000 6661 6562  LCCN: n85027122  NTA: 315439114  VIAF: 32308286   WorldCat (עם VIAF): 32308286
יושידה שואין

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1830 האגי, יפן 
 הוצאה להורג:  21 בנובמבר 1859 (בגיל 29) בית כלא טנמה-צ'ו, יפן 
 שם לידה:  矩方 
 מדינה:  יפן 
 שם עט:  寅次郎 
 שפות היצירה:  יפנית 
 יצירות בולטות:  Ryūkonroku 
 
יושידה שואין (ביפנית: 吉田松陰, בשמו המלא – יושידה טוראג'ירו פוג'יווארה-נו-נוריקאטה, כששם העט שלו היה "טוראג'ירו" ;‏ 20 בספטמבר 1830, מצומוטו, על יד האגי, צ'ושו – 21 בנובמבר 1859, אדו, בימינו טוקיו) היה מומחה בטקטיקה צבאית, הוגה דעות, מחנך, ופעיל פוליטי מתקופת שלהי השוגונות טוקוגאווה (תקופת בקומאצו). הוא היה מורם של רבים מפעילי "אישין שישי" (שישי= "אנשי חזון") וממייסדי תנועת "סונו ג'וי" ("כבדו את הקיסר, גרשו את הברברים") שתרמו תרומה ניכרת ל"רסטורציית מייג'י".
יושידה שואין, שהוצא להורג על ידי עריפת ראשו, הפך בעיני היפנים לדמות אלילית תחת השם שואין נו מיקוטו, אליה הוקדשו שני מקדשים.
ביוגרפיה > שנות ילדותו וצעירותו

שואין נולד בשנת 1830 בכפר מצומוטו ליד האגי, בירת חבל (אז "האן") צ'ושו (או פרובינציה נאגאטו, בימינו מחוז יאמאגוצ'י) של יפן, כבנו השני של סוגי יורינוסוקה, סמוראי מדרגה נמוכה. צ'ושו נמצא בקצה הדרום-מערבי של האי הראשי הונשו.
יושידה שואין נודע גם בשמות הפרטיים טוראנוסוקה (虎之助), טוראג'ירו (寅次郎), דאיג'ירו (大次郎) ומאצוג'ירו (松次郎), ושמו כסמוראי היה נוריקאטה (矩方).
ליורינוסוקה היו שני אחים יותר צעירים, יושידה דייסוקה וטאמאקי בונושין.
בגיל 4 אומץ יושידה שואין על ידי דודו, דייסוקה יושידה.
אימוץ הבנים הצעירים בקרב בני סוגי מילא תפקיד של פיקוח על שתי ה"שושלות" של משפחת טאמאקי ומשפחת יושידה.
הבן הבכור נועד להיות היורש של השם סוגי בעוד בני סוגי הצעירים היו מאומצים על ידי בני טאמאקי ובני יושידה. בדרך כלל בני סוגי אלה היו מופנים לאימוץ לרוב לבית יושידה, בעוד בני טאמאקי נשארו תכופות רווקים.
הדוד יושידה דייסוקה היה צאצא של המלומד, האסטרטג וההוגה הקונפוציאניסטי יאמאגה סוקו (1685-1622) שנודע כסמכות בהתוויית כללי ההתנהגות של הסמוראים. הדוד חלה ומת שנה אחרי אימוצו של שואין, בגיל 28, והשאיר את הילד בן 5 כיורשו הרשמי. שואין, שתואר כבעל מבנה גוף שברירי, דיבור רך ושליטה עצמית יוצאת דופן, הצטייר כעילוי. בגיל 5 למד חוכמה קלאסית סינית ולפי פקודת הדאימיו משושלת מורי, השליט המקומי של צ'ושו, הוכנס לסודות כללי הטקטיקה והאסטרטגיה הצבאית. בגיל 8 שלט הילד בתורת קונפוציוס ובחוכמת מנציוס, והתקבל לימודים במכללת "מיירינקן" של צ'ושו. בילה בלימודים כשלוש שנים. ארבעה מדריכים לאמנויות המלחמה מונו כמוריו של הילד. דודו השני, טאמאקי, דאג לזרז את חינוך הילד על מנת שיוכל למלא יותר מוקדם את חובותיו כמורה לתורת יאמאגה. ואכן בגיל 9 כבר התחיל שואין ללמד תלמידים אחרים במכללה. שיעורו הראשון של הנער על האסטרטגיה הצבאית שהתקיים בטירת האגי עורר את הערצתו של בעל הארמון, שליט ההאן צ'ושו, הדאימיו ממשפחת מורי.
תקופת לימודיו האינטנסיביים תרמה רבות לעיצוב אישיותו של שואין כמחנך (סאנסיי) וכפעיל פוליטי שהקדים בדעותיו את כינון תקופת מייג'י. יושידה שואין הושפע בהשקפותיו על ידי הגותו של התאורטיקן הצבאי סקומה שוזאן ואחרים שדגלו בשילוב של "אתיקה יפנית ומדע מערבי". עוד בשנת 1848 הזהיר את הדאימיו של צ'ושו מפני אפשרות של פלישה זרה ליפן וסבר שיש להתכונן לקראת איום מסוג זה. בגיל 21, בשנת 1851 כשליווה את הדאימיו לבירת השוגון, אדו, היה שואין לתלמידו של סקומה שוזאן בעיר זו. למד אז באדו ובנגסאקי ארטילריה ו"לימודי מערב" שהגיע ליפן דרך מלומדים הולנדים, ולכן נקראו "לימודים הולנדים".
ביוגרפיה > הפרת המשמעת ועונשו

בסוף שנת 1851 עזב שואין את הלימודים לצורך מסע בן 4 חדשים ברחבי צפון מזרח יפן.
קיבל למעשה רשות בעל-פה לכך אולם יצא לדרך מבלי להמתין להגעת ההיתר בכתב, זאת מתוך מחווה של התגרות. מעשה התגרות זה נחשב כעלבון קשה הידוע כ"דאפאן" או "בריחה מן האן".
הוא חזר להאגי בשנת 1852. נענש על ידי איבוד מעמדו כסמוראי ושלילת מלגתו. אביו, סוגי יורינוסוקה, התמנה לאפוטרופוס עליו. עם זאת התאפשר לשואין בנסיבות אלה לבלות 10 שנים בלימודים בכל מקום ביפן שיבחר.
ב-16 בינואר 1853 הורשה יושידה שואין לשוב לאדו (טוקיו של ימינו) ולהמשיך בה את לימודיו. בדיוק בימים שבהם הוא שב לאדו, הגיע ליפן הקומנדור מת'יו ק. פרי עם אוניות של חיל הים האמריקאי.
ביוגרפיה > ניסיון הבריחה ומאסרו

שייטת אמריקאית בפיקודו של מת'יו פרי ביקרה ביפן ב-1853 וב-1854. כמה חודשים אחרי הגעתו לאוראגה, הגיש המלומד סקומה שוזאן בקשה לממשל השוגון ("בקופו") לאשר למועמדים מוכשרים לנסוע לארצות הברית על מנת ללמוד את דרכי תרבות ה"מערב" מתוך העיקרון "דע את אויביך". אחרי שבקשתו נדחתה, החליטו סקומה ושואין להתגנב על סיפון אחת האוניות של פרי כדי לנסוע ללימודים ב"מערב".
מול מה שנראה כאיום מצד הזרים ה"ברברים", סבר יושידה שואין חיוני לדגול בהפצת החינוך, בתגמול המוכשרים בחברה ובביטול הפריבילגיות וללמוד את תרבות הזרים ולרכוש את הידע שהצטבר בידם. בו זמנית ביקש לחזק לערכים היפניים המסורתיים – רגישות לטבע, כבוד לרוחניות וההנאה מהחיים הפשוטים.
במרץ 1854 הגיע פרי לחתימת הסכם ראשון בין ארצות הברית ליפן והשייטת שלו עגנה בנמל שימודה (במחוז שיזואוקה), אחד משני הנמלים שנפתחו בפני האמריקאים לפי החוזה שסוכם.
זמן קצר לפני עזיבתו של פרי נסעו יושידה שואין ועוד ידיד לנמל שימודה שבו עגנו "אוניותיו השחורות" )(ביפנית -"קורופונה") של פרי, כדי לנסות לעלות על אחת מהן. הם מסרו קודם לכן מכתב ערוך בסינית מנדרינית שבו ביקשו רשות לנסוע על אחת האוניות. באישון הלילה הם הסתננו על האוניית הדגל "מיסיסיפי" (לפי מקורות אחרים על אניית "פוהטן") .מלחיו של פרי הבחינו בהם והורידו אותם בכוח על החוף. זמן קצר לאחר מכן נעצרו השניים על ידי חיילי השוגון. גם מתוך המאסר ניסו העצורים להגניב החוצה מסר כתוב לפרי.
שואין נשלח לכלא באדו, וכעבור שנה להאגי, בתנאי מעצר בית.
יושידה לא הצליח מעולם להגיע לפרי, שלא למד את שמו, אך רשם על התקרית ביומנו.
בין היתר כתב פרי:
מול נטייה זו של אנשי יפן, איזה כר פורה להשקעה, וניתן להוסיף, איזה סיכוי מלא תקווה לעתיד נפתחים בפני ארץ מעניינת זו!
(2 בינואר 2015 – מאמיה ג'ון -Yoshida Shōin: The Revolutionary and Teacher Who Helped Bring Down the Shogunate תרגום מיפנית, 2 באפריל 2015" באתר Nippon Communication Foundation -Nippon.com Your Doorway to Japan)
ביוגרפיה > בית הספר "שוקה סונג'וקו"

בעת היותו בכלא ניהל שואין בית ספר. אחרי שחרורו ממעצר בנובמבר 1857 לקח על עצמו את ניהול בית הספר הפרטי הקטן של דודו, בכפר הולדתו מצומוטו. בית הספר נקרא שוקה סונג'וקו, כלומר "בית-הספר הכפרי מתחת לאורנים", והוא לימד בו בפועל למשך שנתיים ועשרה חדשים. שיעוריו התמקדו באמנויות המלחמה ובפוליטיקה. מכיוון שנאסר עליו לנסוע, שלח את תלמידיו לערוך מסעות מחקר ברחבי יפן.
שואין לימד עת תלמידיו לנאמנות לקיסר שהוא הוא האדון האמיתי ביפן. הוא חייב את הפתיחות לזרים של שוגוני טוקוגאווה רק כדי להעשיר את האומה על באמצעות הידע שברשות הזרים ולפתח עוצמה צבאית. הוא דגל באחדות בין אדו (מושבם של השוגונים) וקיוטו (בירת הקיסר) על מנת להגן על יפן מפני איום השיעבוד לזרים. הוא סבר ששלטון השוגונים הפך למושחת ובלתי יעיל. הישגי תלמידיו היו מצוינים.
עם 92 תלמידיו נמנו רבים ממייסדי הרפורמה של תקופת מייג'י. שניים מהם היו לראשי ממשלה של הקיסר מוצוהיטו, ‏ 4 היו לשרים, עוד 4 למושלי מחוזות או סגני מושלים. בנוסף קמו מקרב תלמידיו 12 שמילאו תפקידים של דיפלומטים, שופטים, קצינים בכירים, ויועצים טכניים.
יש משערים כי אנשים מוכשרים מבין תלמידיו לא הגיעו לממש את כישוריהם עד הסוף מפני שנפלו במלחמה בכוחות השוגונות למען רסטורציית מיי'ג'י, למשל בקרב הקודאטה, שבו נהרגו 12 מחניכי יושידה שואין.
ביוגרפיה > המאבקים הפוליטיים ביפן ו"רדיפות אנסיי"

החל משנת 1854 בתקופה הנקראת בהיסטוריה של יפן "אנסיי" (1860-1854) נקרעה החברה היפנית בין המחנה מסיס לשוגון טוקוגאווה, בראשות אי נאוסוקה, השליט מהיקונה, שתמך בהסכמים עם המעצמות הזרות בשם הסיסמה "לפתוח את הארץ" ולמחנה הקסנופובי שחשש מפני השתלטות המעצמות ה"מערביות" המפותחות על יפן ודגל ב"גירוש הברברים". ההתנגדות לפתיחות התרכזה בחצר הקיסר – ה"טנו" – בקיוטו והצטרפו אליה רבים מחסידי יושידה שואין, אנשי "סונו ג'וי".
אחרי ששמע על ההסכם עם ארצות הברית ללא אישור הקיסר, הקצין יושידה שואין את דעותיו, התנגד בחריפות ל"פתיחות בפני הזרים" ותמך גם הוא במדיניות הבידוד ו"גירוש הברברים".
ב-1858 התחיל איאי נאוסוקה, שהפך לעוצר השוגונות – "טאירו"- ושחתם הסכמים עם מעצמות ה"מערב", רדיפות נגד מורדי הסונו ג'וי בקיוטו, אדו ולבסוף בפרובינציה. רבים מחסידי יושידה שואין נתפסו. באותה שנה בחר גם יושידה שואין בדרך המרד המזוין. כששלח אי נאוסוקה אל הקיסר את היועץ מנאבה אקיקאצו כדי לבקש (ללא הצלחה) את תמיכתו ב"הסכם האריס" שנחתם בשנת 1858 עם ארצות הברית, תכנן שואין מרד וקרא לרונין לעזרה, אולם לא זכה לתמיכה רבה. עם זאת יחד עם קומץ תלמידים תכנן להתנקש בחייו של מנאבה בקיוטו. התוכנית לא יצאה לפועל והמרד נכשל. שוב, בתחילת שנת 1859 נעצר יושידה שואין ונכלא בבית הסוהר נויאמה בהאגי.
המתנגדים למדיניות השוגון ביקשו למנוע את התחזקות כוחו ותמכו בחיזוק מעמד הקיסר, שבו ראו תהליך לטובת הגנתה והתפתחותה של יפן.
ביוגרפיה > הוצאתו להורג

בשנת 1859 החליטו בצ'ושו להעביר את האסירים שנחשבו מסוכנים ביותר אל בתי הסוהר באדו. אחרי העברתו לבית הכלא הידוע לשמצה טנמאצ'ו הודה יושידה שואין בניסיון ההתנקשות, אך המשיך מן הכלא לנהל הכנות למרד. הוא לא ציפה לעונש מוות עד שבני טוקוגאווה הוציאו להורג שלושה מידידיו. כשבא תורו שמר על קור רוח ותליינו סיפר שמת כמו אציל. היה בן 29 במותו. לפני מותו כתב:"
אם חברַי...ימשיכו במשימתי, זרע העתיד לא ימות
(ציטוט ב־N.Taylor Gregg ,)
יושידה שואין נקבר בחלקת משפחתו בהאגי, על יד המקדש טוקו-ג'י.
בשנת 1860 דמו ננקם על ידי סמוראים מאנשי שישי, שארבו לאיאי נאוסוקה על יד שער המבצר של הזוגון ורצחו אותו.
מורשתו

לפחות שניים מתלמידיו, טקסוקי שינסאקו ואיטו הירובומי תפסו מעמד חשוב בתולדות יפן, וכמעט כל אלו ששרדו מקבוצת סונג'וקו הפכו לקצינים בימי רסטורציית מייג'י. טקסוגי פיקד על יחידות רובאים נגד צבא השוגון ומנעו ממנו לכבוש צ'ושו בשנת 1864, מה שהביא לנפילת השוגונות טוקוגאווה. איטו הירובומי הפך לראש הממשלה הראשון של יפן.
הנצחה

ליושידה שואין הוקדשו שני מתחמי קודש של דת השינטו: אחד בווקבאיאשי, בסטאגאיה, טוקיו, והשני, ללא מזבח או תמונה, ביישוב הולדתו, האגי, במחוז יאמאגוצ'י, מזרח לנהר מצומוטוגאווה. ליד המקדש בהאגי - שואין ג'ינג'ה - נמצא אתר זיכרון עם מוצגים מוזיאוניים על חייו ופעלו
נקראה לפי שמו אוניברסיטת שואין. קיימות ביפן שתי אוניברסיטאות נוספות בשם זה, אך הן אינן קשורות אליו.
פסל לזכרו הוצב בשימודה, הנמל שבו ניסה שואין לעלות על האונייה האמריקאית.
2015 - סרט דרמה על אחותו של יושידה שואין צולם במחוז יאמאגוצ'י.
שואין עורר את הערצתו של רוברט לואיס סטיבנסון:
מהנדס צבאי, נוסע אמיץ (לפחות במאוויו), משורר, פטריוט, מורה, שוחר לימוד, מרטיר של הרפורמות - לא היו הרבה אנשים, שהגיעו עד לגיל שבעים, ששירתו את ארצם באמצעות תכונות מגוונות כל כך
כתביו

רישימות מבית הסוהר
שבעה כללים של הסמוראים
רשימות להרצאה
זיכרון דברים של מרצה בכיר
ספר הלימוד השלם של הלוחמים
מכתב תשובה לקוצ'יבה טוקוסוקה
מכתב על אמצעים שכנגד
רשימה על חוסר האנוכיות
זנשו
לקריאה נוספת

-, Henry van Straelen Yoshida Shoin,Forerunner of the Meiji Restoration – a Biographical Study E.J.Brill Leiden 1952 Monographies of T'oung Pao, vol.II
Romulus Hillsborough – Samurai revolution – The Dawn of Modern Japan Seen through the Eyes of the Shogun's Last Samurai Tuttle 2014 -
הערות שוליים

↑  ב. שילוני 1997 ע' 3
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  R.Hillsborough
1 2 3 4 5  N.Taylor Gregg
1 2 3  Umihara Toru
↑  ‏בלוג של Thayer Watkins - על נפילת השוגונות טוקוגאווה, באתר אוניברסיטת סן חוסה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274947305171  PLWABN: 9812747421905606  CiNii: DA00528090  GND: 119257475  ISNI: 0000 0000 8144 9491  LCCN: n80089714  NDL: 00272646  NTA: 258760990  RERO: 02-A024108515  SUDOC: 123976626  VIAF: 64813336   WorldCat (עם VIAF): 64813336 
יושידה שואין
בית הספר שוקה סונג'וקו על יד האגי
מערה בשימודה בה הסתתר יושידה שואין בלילה שלפני ניסיונו לעלות על אונייה אמריקאית מתוך השייטת של מת'יו פרי
ציור בו מוצג שואין שט אל עבר אחת ה"אוניות השחורות" של מת'יו פרי, ציור מאת קינוקו י. קרפט, בשביל National Geographic
פסלו של יושידה שואין בשימודה, בה ניסה לעלות על סיפון אחת "האוניות השחורות" של מת'יו פרי
קברו של יושידה שואין בחלקה המשפחתית בהאגי
אנני נוי

נפת אנני נוי עם העיר אנני נויר
אָנֶנִי נויֹ, בעבר אנן (ברומנית: Anenii Noi - ‏ בעבר אָנֶן - Aneni) היא עיירה במזרח-מרכז החבל בסרביה, ברפובליקת מולדובה, בירת הנפה אנני נוי. היא שוכנת בעמק הנחל ביק (יובל של הדנייסטר) 36 ק"מ דרומית-מזרחית מבירת הרפובליקה, קישינב (קישינאו).
לפי מפקד האוכלוסין מ-2004 חיו בה 11,463 תושבים. 8,358 מתוכם התגוררו בעיר עצמה, והשאר מחמשה כפרים בפרבריה:אלביניצה (370 תושבים), בריוזקי (647), חרבובצול נואו (484), רוסן (1090) וסוקולן (514).
במפקד האוכלוסין משנת 2014 חיו בעיירה 10,872 תושבים.
השם

מקור שם העיירה הוא המילה הרומנית "אנינה" "anină" (בריבוי: - אנין anini ), "רגיונליזם", מילה נפוצה בתת-הניב המקומי במזרח ודרום-מזרח בסרביה, ושהייתה בעבר ידועה גם במרכז החבל, ומשמעותה "חול" (כמו המילה האיטלקית "arena").
משמעות זאת משתקפת גם בשם ישן יותר של היישוב Anini (אנין) או La Anini ומתייחסת לאדמה החולים שבעמק הנחל ביק. נוי ברומנית = חדש.

"אנינה" נקראה גם אורוות החורף של הבקר.
היסטוריה

היישוב מוזכר לראשונה ב-27 ביוני 1731 בשם "פשקאן פה ביק" (פשקאן על נחל ביק). ב-27 באפריל 1833 הוזכר בשם אחר - אנינה. הרוזן סטוארט ששלט בו היה אז נתין של האימפריה הרוסית. ב-1856 אחוזתו הוחכרה לסוחר הטורקי חוסיין ביי שהחזיק גם בית מרזוח בכפר. תוך כדי גירוש הטטרים מבסרביה, היישוב אנן Aneni נשאר הרוס ושומם.
רק ב-1883 היישוב קם לתחייה הודות להתיישבות בו של איכרים מהכפרים בסביבה שעסקו בחקלאות ובגידול בקר. ב-1889 מספר משפחות של מתיישבים גרמנים עברו מפלך ניקולאייב, קנו 1715 דסיאטין, כלומר כ-17,150 דונם של אדמה והקימו במקום את אחוזת צצנרן. (Țînțăreni)
מפקד האוכלוסין שאורגן על ידי השלטונות הרוסיים ב-1910 מצא בשטח האחוזה שני כפרים:ניקולאייבקה החדשה (Nikolaevka Nouă או בגרמנית - Neu Nikolajewka) הגרמנית ו ניקולאייבקה הישנה ([Nikolaevka Veche) הרוסית. הרוסים, שבבעלותם היו פחות אדמות, עבדו בבניית הבתים בכפר הגרמני. הנוצרים האורתודוקסים המולדובנים והרוסים ביקרו בכנסייה בכפר בולבואקה. ב-1930 גרו בניקולאייבקה נואוה - 558 גרמנים ו-53 אחרים. ב-1940 - 573 גרמנים ו-32 אחרים.
תחת השלטון הרומני (1940-1918 - ו-1944-1941) ב - ינואר 1926 ניקולאייבקה החדשה שינתה את שמה ל"אנני נוי", וניקולאייבקה הישנה - לאנני וק (Anenii Vechi). ב-1940 הגרמנים עזבו לגרמניה, והשאירו מאחוריהם 106 משקי בית עם 120 בתים יפים ו-17130 דונם של אדמה חקלאית.
בימי השלטון הסובייטי ב-1965 קיבל היישוב מעמד של עיר. ב-1969 היו לו 6500 תושבים. גידול האוכלוסייה נגרם בעיקר על ידי הקמת בתי חרושת ומוסדות חברה ותרבות, כמו כן לסיפוח הכפרים אלביניצה, רוסן, בריוזקי שעד1 ביולי 1998 היו יישובים נפרדים. (אלביניצה השתייכה לעיריית רוסן). קמו בתי חרושת לשימורים, מאפיות, קואופרטיבים בין-קולחוזיים לבניין, שירותים לפיתוח ולאחזקת דרכי תחבורה, עבודות הידראוליות, וכו'.
בני העיר מפורסמים הם הזמרת זינאידה ז'וליה והמוזיקאי איוואן דמיאן.
דמוגרפיה > המבנה האתני

לפי המפקד מ-2014 החלוקה האתנית של האוכלוסייה הייתה כדלהלן:
6756 "מולדובנים" (דוברי רומנית), 1894 אוקראינים, 1427 רוסים, 294 שהכריזו עצמם כ"רומנים", 81 גגאוזים, 200 בולגרים, ו-33 צוענים.
בשנת 1930 תחת השלטון הרומני היו קיימים שני יישובים מבשם "אנן":אנני נוי ("אנני החדשים") - 661 תושבים (מתוכם - 558 גרמנים בסרביים, 30 רוסים, 19 רומנים ו-4 פולנים) ואנני וק ("אנני הישנים") עם 990 תושבים (891 רוסים, 74 רומנים, 19 גרמנים, 4 יהודים ו-2 בולגרים) והם השתייכו לנפת בולבואקה במחוז הישן טיגינה.
לפי המפקד ב-2004::
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | תושבים | אחוזים (ב %) |
| סך הכל | 11,463 | 100.00 |
| "מולדובנים" דוברי רומנית | 6,276 | 54.75 |
| אוקראינים | 2,721 | 23.73 |
| רוסים | 1,923 | 16.77 |
| בולגרים | 178 | 1.55 |
| גגאוזים | 68 | 0.59 |
| רומנים "מוצהרים" | 48 | 0.41 |
| צוענים | 46 | 0.40 |
| פולנים | 11 | 0.09 |
| יהודים | 7 | 0.06 |
| אחרים | 185 | 1.61 |
ההרכב האתני בשנת 2014:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Численост | Дял (в %) |
| סך הכל | 10,872 | 100.00 |
| "מולדובנים" דוברי רומנית] | 6,756 | 62.14 |
| אוקראינים | 1,894 | 17.42 |
| רוסים | 1,427 | 13.12 |
| רומנים "מוצהרים" | 294 | 2.70 |
| בולגרים | 200 | 1.83 |
| גגאוזים | 81 | 0.74 |
| צוענים | 33 | 0.30 |
| אחרים | 159 | 1.46 |
| לא ענו | 28 | 0.25 |
כלכלה

באנני נוי פועלים מספר בתי חרושת ושתי מסעדות. ישנה תחבורה ציבורית המחברת כל חצי שנה עם קישינב.
הענפים הכלכליים העיקריים בעיירה עם החקלאות ותעשיית העיבוד. בימי השלטון הסובייטי (מולדובה הסובייטית) פעלו מאפייה, טחנת רוח, בית חרושת לחומרי בניין ומדגרה.
בית חורשת לשימורים מייצר מיצי פירות וירקות. מחזור העסקים שלו ב-2003 היה בסביבות 2 מיליון ליי. רוב תוצרתו נועד לייצוא. (60% לרוסיה והשאר - לרומניה, ישראל וארצות אחרות.). פועלים בעיירה גם בית חרושת לדשנים מעורבים, "Fertilitatea Anenii Noi”.
פועלים בו גם שלושה בנקים מסחריים, שני בתי מלון ואתר נופש ורחצה.
החקלאות נמצאת בידי שבע חברות כלכליות "יסודיות", 4 חברות בע"ם ושלושה משקי איכרים.
בדצמבר 2010 הוקם סניף ראשון של רשת הסופרמרקטים "פידסקו".
תשתיות

אספקת המים של היישוב נעשית ב-60% על ידי צנרת מים והשאר על ידי בארות. 1200 משקי בית מחוברים למוביל מים באורך של 62 ק"מ עם מאגר של 500 מ"ר. בשטח העיר פועלים 42 בארות. תוגננו עוד שני מאגרי מאים בנפח של 1000 מ"ר.
לעיר אספקת גז מלאה, כולל לכפרים שבשטחה. סך אורך מוביל הגז הוא מעל 110 ק"מ.
האספקה בחום נעשית באופן אוטונומי. בשטח העיר מתקני דוודים המספקים חימום למוסדות ומידה מצומצמת לבתי המגורים. מעל 40% מהשיכונים מחוברים למוביל הגזים ויש לה חימום אוטונומי.
תחבורה

העיר נמצאת בצומת הכבישים קישינאו-בנדר וקישינאו-קאושן
.
חינוך

בעיר פועלים שני גני ילדים עם מעל 500 תלמידים, שני בתי ספר יסודיים עם 2400 מקומות ובית הספר התיכון "אנדריי סטרייסטה" עם 400 תלמידים. קיים גם בית ספר תיכון פרטי בו לומדים 200 תלמידים.
בית ספר יסודי נוסף קיים בכפר חרבובצול נואו., עם 120 תלמידים.
בריאות

קיים בית חולים עירוני בעל 188 מיטות, מרכז לרפואת משפחה עם 8 רופאים, מרפאות של רופאי משפחה בכפרים בריוזקי ועוד נקודת עזרה רפואיתי בכפר חרבוצול נואו.
תרבות

בעיר פועלות חמש ספריות ציבוריות ושתי ספריות של בתי ספר. מופיע בה עיתון מקומי "אנינה אינפו". כמו כן תחנת טלוויזיה בשם "סטודיו AN-TV".
ספורט

לעיר מספר מועדני ספורט, ביניהם המועדון ASB של האיכודים המקצועיים באנני נוי, ובבעלותו אטדיון, כמו כן מועדון ספורט פרטי "פמיר" ובית ספר לספורט. קבוצת הנשים לכדורגל FC Codrul Anenii Noi השתתפה בליגת האלופות של אירופה.
פוליטיקה ומנהל

ראש העיר החל מנובמבר 2019 הוא אלכסנדר מצארין ממפלגת הסוציאליסטים של רפובליקת מולדובה.
מועצת העיר (23 חברים) שנבחרה ב-20 באוקטובר 2019 כוללת את הנציגים הבאים:
|  | מפלגה | חברים | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מפלגת הסוציאליסטים של רפובליקת מולדובה | 12 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | המפלגה הדמוקרטית של מולדובה | 5 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | מפלגת "שור" | 2 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | הגוש האלקטורלי „ACUM Platforma DA și PAS” | 2 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | מפלגת הקומוניסטים של רפובליקת מולדובה | 1 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | סרג'ו גרוסו (עצמאי) | 1 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
גלריה

בניין מועצת הנפה אנני נוי
כנסיית דמטריוס הקדוש
בית העירייה
אנדרטת שטפן הגדול
ערים תאומות

אוקראינה קורוסטן, אוקראינה
בלארוס בוברויסק, בלארוס
לקריאה נוספת

Ioniţă Veaceslav : Ghidul oraşelor din Republica Moldova/ Veaceslav Ioniţă. Igor Munteanu, Irina Beregoi. - Chişinău,: TISH, 2004 (F.E.-P. Tipografia Centrală). מסת"ב 9975-947-39-5 (יוניצה ויאצ'סלב - מדריך הערים של רפובליקת מולדובה - עם איגור מונטיאנו, אירינה ברגוי)
הערות שוליים

↑  לקסיקון טופונימי Anatol Eremia - Dicționar toponimic בכתב העת Limba română vol XVII nr.4-6 2007
↑  אתר הגרמנים מבסרביה
↑  האתר פוינט 2016
↑  אתר פוינט 2016
↑  [ http://pop-stat.mashke.org/moldova-ethnic-comm2004.htm המפקד - התושבים לפי קבוצות אתניות - 2004]
↑  במפקד בשנת 2014
↑  סופרמרקט ראשון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4294592-6
תיאטרון מלנקי

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  תיאטרון
 מייסדים:  איגור ברזין, מיכאל טפליצקי והלנה ירלובה
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־29 שנים)
 מיקום המטה:  חומה ומגדל 32, תל אביב-יפו
 קואורדינטות:  32°03′50″N 34°47′14″E﻿ / ﻿32.063888888889°N 34.787222222222°E﻿ / 32.063888888889; 34.787222222222 
 מנכ"ל:  נדיה מלמומט
  
 אתר רשמי תבנית:לשוניות2
 he
 
תיאטרון מלנקי ("מלנקי" משמעו קטן ברוסית) הוא תיאטרון שהקימו בשנת 1997 בוריס ינטין, איגור ברזין, מיכאל טפליצקי והלנה ירלובה – אז עולים חדשים, בוגרי בתי הספר לתיאטרון ברוסיה. התיאטרון מוגדר "נישתי", ומתמקד באדפטציה לקלאסיקות ספרותיות גדולות והעלאתן לבמה בגישה ובפרשנות חדשניות. חברי תיאטרון מלנקי שמים דגש על המילה המדוברת ועל מקומו של השחקן, ודוגלים במינימליזם בפן החזותי.
מידע על תיאטרון

בשנת 2007, עשור לאחר הקמתו, זכה תיאטרון "מלנקי" בהכרה ממסדית, והפך לקבוצת תיאטרון הנתמכת באופן שוטף על ידי משרד התרבות של מדינת ישראל ועיריית תל אביב יפו. לצד התמיכות השוטפות, נשענת פעילות התיאטרון גם על סיוע ממוסדות, קרנות, גופים פילנתרופיים ותורמים פרטיים, ביניהם: משרד העלייה והקליטה, מפעל הפיס, קרן "יד הנדיב" ועוד.
מיום הקמתו של התיאטרון ועד לסוף שנת 2014, היה איגור ברזין המנהל האומנותי של "מלנקי" והבמאי של רוב ההצגות. החל משנת 2015, מנהלו האמנותי של התיאטרון הוא מיכאל טפליצקי.
מאז הקמתו, הציג התיאטרון 37 הפקות שונות,וביניהן עיבודים מקוריים ליצירות מופת קלאסיות ומחזות אוונגרדיים. התיאטרון הפיק פסטיבלים שונים – ביניהם: פסטיבל "ימי יזהר" (בשיתוף פעולה עם עיריית תל אביב), פסטיבל "בקריאה הראשונה" (בסיוע משרד העלייה והקליטה - ובו השתתפו כ-20 עולים חדשים אומנים מצטיינים), פסטיבל "חברים גדולים של תיאטרון קטן" ו "חברים גדולים של תיאטרון קטן" "Tel Aviv International Theatre Festival"
התיאטרון קיבל הכרה בינלאומית וייצג את מדינת ישראל בפסטיבלים רבים: בקרואטיה, צרפת, הונגריה, סין, פולין, קוריאה הדרומית, סרביה, מקדוניה, מולדובה, רוסיה ועוד.
מרב יודילוביץ' כתבה על תיאטרון מלנקי ב־ynet:
"מלנקי הוא מעל לכל ספק מקבוצות התיאטרון הטובות שפועלות כיום בארץ, אם לא הטובה שבהן... תיאטרון שלא מפחד מתיאטרון... זה נראה כמו חלום, מרגיש כמו הזייה..."
עובדי התיאטרון

הנהלת התיאטרון
מנהל אמנותי - מיכאל טפליצקי
מנכ"לית - נדיה מלמונט
יו"ר העמותה - בוריס ינטין
עובדי התיאטרון > יוצרים

מיכאל טפליצקי - במאי
יבגני לויטאס - מלחין
פולינה אדמוב, ודים קשרסקי, אלקסנדר ליסיונסקי - מעצבי תפאורה
יהודית אהרון - מעצבת תלבושות
לאון מורוז - במאי
מישה צ'רניאבסקי, אינה מלקין - מעצבי תאורה
לנה רוזנברג - כוראוגרפית, יוצרת.
קסניה מורוז - בובנאית
ואחרים
פרסים

2023 - פרס "קיפוד הזהב" הוענק לדודו ניב כשחקן משנה בהצגה "אותלו"
2022 - פרס "קיפוד הזהב" הוענק לדודו ניב כשחקן השנה בהצגה "אמוק"
"אותלו"2020 – פרס "קיפוד הזהב" הוענק להצגה "צניחה חופשית" כ"הצגת השנה"
2018 - פרס על "ההצגה הטובה ביותר " פסטיבל VI Incognita Terra - סנקט פטרסבורג, רוסיה עבור ההצגה "ליר. בובות ואנשים
2016 - פרס על "עבודת אנסמבל" פסטיבל 'VALISE לומז'ה, פולין עבור ההצגה "ליר. בובות ואנשים"
2014 - פרס "יורי שטרן" לאמנים עולים מצטיינים בישראל הוענק לבמאי והמנהל האמנותי של התיאטרון מיכאל טפליצקי
פרס "רוזנבלום" המוענק מדי שנתיים לאמן יוצר בולט בתחום התיאטרון, הוענק לאיגור ברזין, הבמאי
2013 - פרס "קיפוד הזהב" לעיצוב תפאורה הוענק למעצב התפאורה והתלבושות ודים קשרסקי על עיצוב תפאורת ההצגה "הנזיר השחור"
2010 - פרס "לנדאו" המוענק מדי שנה לאמן יוצר בולט בתחום התיאטרון, הוענק לאיגור ברזין. מדברי השופטים: "תיאטרון מלנקי הוקם במטרה ליצור "תיאטרון חי", העוסק בטקסטים קלאסיים ומטפח ערכים רוחניים ללא נאיביות וציניות"
פרס "קיפוד הזהב" לעיצוב תפאורה הוענק למעצבת התפאורה והתלבושות פולינה אדמוב על עיצוב תפאורת ההצגה "אורפאוס במטרו".
2007 - פרס "קיפוד הזהב" העניק שלושה פרסים להצגה "על החטא" על פי "החטא ועונשו" מאת פיודור דוסטויבסקי. פרס הבימוי לאיגור ברזין, פרס העיבוד לבוריס ינטין ואיגור ברזין ופרס שחקן המשנה לדודו ניב
2004 - פרס התיאטרון להצגה "הזר" על פי אלבר קאמי – הצגת השנה בקטגוריית פרינג'
2001 - פרס ראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" 2001 עם ההצגה קונטרבס מאת פטריק זיסקינד. הוענק למיכאל טפליצקי