stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבן ישראל

ערך זה עוסק בשכונה בירושלים. אם התכוונתם לרב עדין שטיינזלץ, ראו .
| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1875
 קואורדינטות:  31°47′00″N 35°13′01″E﻿ / ﻿31.7831972°N 35.217075°E﻿ / 31.7831972; 35.217075
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) אבן ישראל(למפת ירושלים רגילה) אבן ישראל(למפת הרי ירושלים רגילה) אבן ישראל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) אבן ישראל
 
הכיכר המרכזית במדרחוב אגריפס בשכונת אבן ישראל
הכיכר המרכזית במדרחוב אגריפס בשכונת אבן ישראל בלילה
מדרחוב אגריפס בשכונת אבן ישראל
שכונת אבן ישראל היא השכונה היהודית הראשונה שנבנתה במתחם הנחלאות בירושלים בשנת 1875, בצמוד לרחוב יפו. ייחודה היה באופיים המגוון של יושביה - אשכנזים וספרדים (בניגוד לרוב ה'נחלאות' האחרות, שהתבססו על מרכיב עדתי), בני 'חברת הלומדים' ובעלי מלאכה, עשירים ועניים. גבולות השכונה הם רחוב יפו מצפון; סמטת אבן ישראל ממזרח; רחוב אגריפס מדרום, וסמטת משיח ברוכוף (בית היתומים הספרדי) ממערב.
הקמת השכונה

עם סיום הקמת חמש השכונות הראשונות מחוץ לחומה בירושלים בין השנים 1874-1860, החלה תנופת בנייה יהודית גדולה באזור שבו שוכן היום שוק מחנה יהודה. הריחוק מהעיר העתיקה הוזיל את הקרקעות באופן משמעותי, ואיפשר ליהודים לקנות שטחי אדמה רבים למטרות מגורים. בעקבות כך הקימו כמה ממנהיגי ירושלים חברה כלכלית לבניית בתים בשם 'אבן ישראל', וזו הייתה השכונה הראשונה שהקימו. בין ראשי החברה היו היזמים יוסף ריבלין ויהושע ילין שהקימו בין היתר גם את נחלת שבעה.
הקרקעות נרכשו מיושבי הכפר הערבי ליפתא, השוכן בכניסה המערבית לירושלים. אלפי דונמים של קרקעות סביב הכפר היו שייכות באותם ימים ליושבי ליפתא, ואפילו אדמת מאה שערים נרכשה מהם.
שם השכונה

שכונת אבן ישראל נקראה בשם זה בעקבות הפסוק מפרשת ויחי: "וַתֵּשֶׁב בְּאֵיתָן קַשְׁתּוֹ וַיָּפֹזּוּ זְרֹעֵי יָדָיו, מִידֵי אֲבִיר יַעֲקֹב מִשָּׁם רֹעֶה אֶבֶן יִשְׂרָאֵל" (בראשית פרק מ"ט, כד). פסוק זה לקוח מברכת יעקב לבנו יוסף, המתארת ישיבה איתנה והיאחזות. יש טענה כי דווקא מילים אלו נבחרו לשכונה, שכן מספר הבתים שהיו בה בתחילה הוא 53, כמניין אב"ן בגימטריה. החיפוש דווקא בברכת יעקב ליוסף היא בשל ראיית משיח בן יוסף במסורת, כמי שיעסוק בגאולה המעשית והחומרית של עם ישראל, וכך ראו עצמם מקימי השכונה, ובמיוחד ריבלין, שאף נקרא יוסף.
מבנה השכונה ומיקומה

שכונת אבן ישראל היא שכונת חצר קלאסית, בה בתי השכונה מקיפים כמסגרת אטומה חצר פנימית. הגישה אל החצר הפנימית באבן ישראל הייתה דרך שני שערים: האחד פנה לרחוב יפו, והשני - לרחוב אגריפס, שנקרא אז בשם 'דרך דיר יאסין'. הכניסה אל בתי השכונה הייתה דרך החצר בלבד, וכך היו יושבי אבן ישראל מוגנים ו"מוקפים חומה", מחשש שודדים וחיות מסוכנות. יש לזכור כי רוב יושבי השכונה יצאו מהעיר העתיקה, בה היו רגילים לחומה מקיפה ושערים הננעלים מידי לילה. מבנה כזה אפשר להם לחוש ביטחון.
בחצר עצמה ניטעו עצים, והוצבו תנור שכונתי גדול ובור מים. קירות הבתים חוזקו ב"רֶלְסִים" - קורות ברזל עבות שנמתחו בתקרה שבין שתי הקומות, ולעיתים אף תמכו מרפסת חיצונית. קורות אלה בלטו החוצה וננעלו בעוגני מתיחה שנועדו להבטיח את חוזקה של הקורה. עד היום ניתן להבחין בשכונה ברלסים ובעוגני מתיחה מסוגננים.
למרות ריחוקה היחסי של השכונה מהעיר העתיקה ומהשכונות החלוציות שקדמו לה מחוץ לחומה, הייתה קרבתה לדרך הראשית - רחוב יפו - חשובה, והיא משכה אליה מתיישבים רבים. הקרבה לדרך הראשית אפשרה ניידות טובה יותר, גישה מהירה יחסית לעיר העתיקה, וביטחון גדול יותר, מאשר שכונת סְפר מרוחקת. החוקר והגאוגרף אברהם משה לונץ, שאף התגורר בשכונה משך שנים רבות, מנה בה בשנת 1898 לא פחות מ-126 בעלי בתים.[דרוש מקור]
תושבי השכונה וקורותיה

שכונת אבן ישראל כללה, כאמור, מגוון רב למדי של מתיישבים. מיקומה במשך שנים בין השכונות המזרחיות ובין גוש הנחלאות הפך אותה לאבן שואבת ואתר ביקורים, ורבים מעסקני ירושלים ומנהיגיה ישבו בה, ביניהם יוסף ריבלין ויהושע ילין; אברהם משה לונץ; יעקב יהודה; יחיאל מיכל פינס; דוד ילין (שהיה נשוי לאיטה, בתו של פינס); הרב יעקב שאול אלישר (ה"ישא ברכה"), שהיה החכם באשי - הרב הראשי הספרדי בירושלים בשלהי המאה ה-19 (על שמו שכונת גבעת שאול), ואחרים.
בין הדמויות הצבעוניות שגרו בשכונה הייתה המיליונרית רבֶּקה לוי מארצות הברית, שהתגוררה ב'גורד השחקים' הירושלמי הראשון הקיים בשכונה עד היום - מבנה בן שלוש קומות ומצופה בלוחות פח, השוכן בצפון החצר (הפח נועד לבידוד מפני קור). כן התגורר בשכונה זוג שנקרא "החותן והחותנת" – "החותן" היה איש גוץ קשה יום, שהדמות האהובה עליו ביותר הייתה החמור שלו, ששימש כסבָּל שליחויות. "החותנת" הייתה אשה עבת בשר ובעלת קול אדירים, ולכן שימשה כ"מערכת הכריזה" של שכונת אבן ישראל. לקראת כל אירוע הייתה הגברת עומדת באמצע החצר ופוצחת ב"אָלוֹס דִי אָבַשוֹ אִי אָלוֹס דִי אָרִיבָה" (בלדינו: "שוכני מָטה ושוכני מעלה") ואחר כך ממשיכה ב"בשם החותן והחותנת אני מזמינה אתכם ל..." וכאן הגיע תיאור האירוע, שיכול היה להיות ברית מילה ואפילו הלוויה. בשל דבקותה בנוסח הקבוע זכו היא ובעלה בתוארם המוזר. הסופר יעקב יהושע (אביו של א.ב. יהושע) גר באבן ישראל בילדותו, והוא מביא סיפור מעשה משעשע שאירע בשכונה לשדכן חכם יעקב קָסְטִיל:
"מרת יהודית ביקשה מאת השדכן להביא חתן לבתה הגדולה רחל. לאחר עמל רב עלה בידי השדכן לשכנע צעיר ממשפחת נסים להתארס לבת. בליל האירוסין הופיעה רחל בסלון כשחטוטרת גדולה מתנשאת לה על גבה. משניגשה לחתן כדי לכבדו בדברי מתיקה, ראוּהָ והנה היא גם צולעת. הן החתן והן הכלה ידעו כי שותפים הם למעשה תעלולים, ואילו השדכן חכם יעקב קסטיל לא האמין למראה עיניו. הוא היה מבאי ביתה של הגברת חָיוּן והכיר היטב את שתי בנותיה הנאות. כיצד צמחה לה לבת חטוטרת בין לילה? ומאימתי היא צולעת? החתן ברוב רוגזו כביכול קם והתחיל מייסר את השדכן על שידוך נֶפֶל זה שרצה לזכות בו..."
מאגדות השכונה מספרים כי האווירה הייתה נעימה ועליזה, וכי אבן ישראל נודעה בססגוניותה ובעושר השפות והמטעמים שהיו בה. מאידך היה חודש בשנה בו גברו המתחים בין יושבי השכונה, והוא חודש אלול; בחודש זה משכימים הספרדים יוצאי עדות המזרח לאמירת סליחות (תפילות הנאמרות באישון לילה), בעוד שהאשכנזים קמים לסליחות רק בסוף החודש ובימים שבין ראש השנה ליום כיפור. ההמולה שליוותה את המשכימים לסליחות העירה גם את האשכנזים, ומספרים שמזל היה שבסופו של דבר הגיע יום כיפור, בו כולם סלחו לכולם.
במאה ה-21

שכונת אבן ישראל הצליחה לשמור על אופייה באופן מרשים למדי, למרות שתושביה התחלפו, והיום גרות בה משפחות שאין להן קשר למקימי השכונה. אופי זה נשמר הודות למבנה החצר והבתים הסוגרים עליה, ובזכות החנויות הקטנות ובעלי המלאכה (נגריות בעיקר) הפועלים בה. עם זאת, מראה החצר המקורית השתנה כליל: במשך שנים ארוכות היה בו גן שעשועים, שכלל מגלשה, ארגז חול וכמה נדנדות, אולם בשנת 2004 השלימה "חברת עדן" (החברה העירונית לפיתוח מרכז ירושלים) פרויקט שיקום במסגרתו הועמקה החצר ונבנה בה אמפיתיאטרון קטן לצורך מופעי רחוב והדרכות תיירות.
בחודש מאי 2007 שולב בשכונה פרויקט תמונה באבן, שהחל לפעול כמה שנים קודם לכן בשכונת אהל משה הסמוכה. המנהל הקהילתי "לב העיר" הפועל בנחלאות ומפעיל את הפרויקט, הציב בשכונה כמה לוחות אבן, המנציחים את יושבי השכונה וכוללים תמונות שלהם ומילות הסבר. בניגוד לאהל משה, שם הודבקו לוחות האבן על קירות הבתים, בהתאם לבעליהם המקוריים, באבן ישראל התנגדו התושבים להדבקת הלוחות על בתיהם, בטענה כי הדבר עלול ליצור סכסוכי ירושה, ולגרום להם קשיים במכירת הבית בעתיד. בעקבות כך הוצבו הלוחות סביב האמפיתיאטרון המרכזי.
לאחר קום המדינה הוחלף שמו של מדרחוב "ולירו" העובר בשכונה לרחוב אבן ישראל הנושא את שם השכונה.
כיום גרים בשכונה מיקס של ירושלמים, עובדים זרים, כמה מסעדות אתיופיות, שתי גלריות לאמנות: גלריה מרי וגלריה אגריפס 12, קלאבהאוס ירושלים, בית הכנסת אחדות ישראל, מדרשת חב"ד לנשים ועוד. חלקה המזרחי של השכונה נמצא בשלבי הריסה ופיתוח של העירייה.
גלריה

שער הכניסה לשכונה
ה"תיאטרון" בחצר אבן ישראל
החצר בצל בניינים חדשים במרכז העיר
"גורד השחקים" של ירושלים, בית רבקה לוי
עוגני מתיחה באבן ישראל
הערות שוליים

↑  גל ניסים, ‏עדן תשקיע 15 מיליון שקל בשדרוג רחובות שמואל הנגיד ועליאש, באתר גלובס, 5 בינואר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575282705171  VIAF: 6850148269783105230009   WorldCat (עם VIAF): 6850148269783105230009
ירבעם השני

ערך זה עוסק במלך ישראל, בנו של המלך יואש. אם התכוונתם למלך הראשון של ממלכת ישראל, ראו .
יָרָבְעָם בֶּן יוֹאָשׁ, נודע גם כירבעם השני, היה מלך ישראל ולפי הכרונולוגיה המסורתית שלט על ממלכת ישראל בשנים 789 עד 784 לפנה"ס כעוצר, ובשנים 784 עד 748 לפנה"ס כמלך. הוא מלך בישראל אחרי אביו, יואש. ירבעם הוא המלך הישראלי שתקופת מלכותו הייתה הארוכה ביותר - 41 שנים.
ירבעם הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
התיאור אודות ירבעם השני בספר מלכים כולל שבעה פסוקים בלבד, בהם נאמר בקיצור נמרץ, שירבעם בן יואש כבש את דמשק והרחיב את גבולות ישראל ”מִלְּבוֹא חֲמָת עַד-יָם הָעֲרָבָה” (ספר מלכים ב', פרק י"ד, פסוק כ"ה); וכן ”הֵשִׁיב אֶת-דַּמֶּשֶׂק וְאֶת-חֲמָת לִיהוּדָה בְּיִשְׂרָאֵל כִּדְבַר ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר דִּבֶּר בְּיַד עַבְדּוֹ יוֹנָה בֶן אֲמִתַּי הַנָּבִיא” (שם, כח), אך למרות התמיכה הנבואית במפעלו הוא מתואר באור שלילי: ”וַיַּעַשׂ הָרַע בְּעֵינֵי ה'” (שם, כד).
התעצמות הממלכה בימיו

לפי המקרא, בתקופת מלכותו של ירבעם השני הגיעה מלכות ישראל לשיא מבחינת גודלה. המלך ירבעם המשיך במלחמות עם ארם, בהן החל יואש אביו, ומגמתן הייתה לשחרר את חבל עבר הירדן מהשלטון הארמי. פרטים על מלחמה זו אינם ידועים, אך נראה ששני קרבות מכריעים נערכו בה - בקרנים שבבשן, ובלא-דבר שבגלעד. זאת למדים מנבואות עמוס שניבא בתקופת ירבעם ב':
הַשְּׂמֵחִים לְלֹא דָבָר הָאֹמְרִים הֲלוֹא בְחָזְקֵנוּ לָקַחְנוּ לָנוּ קַרְנָיִם. כִּי הִנְנִי מֵקִים עֲלֵיכֶם בֵּית יִשְׂרָאֵל נְאֻם-ה' אֱלֹהֵי הַצְּבָאוֹת גּוֹי וְלָחֲצוּ אֶתְכֶם מִלְּבוֹא חֲמָת עַד-נַחַל הָעֲרָבָה:
מתברר מכאן וממה שנאמר במובאה מספר מלכים, שישראל הרחיבה את גבולה עד לבוא-חמת בצפון (לבנה שבבקעת הלבנון) ועד לנחל הערבה בדרום. כיבושי ירבעם בסוריה הדרומית והתעצמותה של ממלכת ישראל התרחשו בתקופת ירידה יחסית בהשפעתה ובמעורבותה של אשור בסוריה בימי אשור-דן השלישי (773-755 לפנה"ס) ואשור-ניררי החמישי (755-745 לפנה"ס), ולאחר שפסקו המסעות האשוריים נגד ארם. דמשק עצמה, ככל הנראה, נפלה בידי ישראל לאחר מסעו של שלמנאסר הרביעי נגד דמשק בשנתו התשיעית (774 לפנה"ס). פחות ברור הוא מתי בדיוק נפלה חמת תחת מרותה של ישראל - האם לאחר מסעו של שלמנאסר הרביעי נגד חדרך (חמת) בשנתו העשירית והאחרונה (773 לפנה"ס), או לאחר המסע של יורשו אשור-דן השלישי נגד חדרך בשנתו השישית (766 לפנה"ס) או בשנתו האחרונה, השנה השמונה עשרה (755 לפנה"ס). גם עצם הרחבת ההשפעה הישראלית על חמת איננה כה ברורה, שכן לפי עמוס ו, יד: ”וְלָחֲצוּ אֶתְכֶם מִלְּבוֹא חֲמָת עַד-נַחַל הָעֲרָבָה"” ולפי מלכים ב יד, כה: ”הוּא הֵשִׁיב אֶת-גְּבוּל יִשְׂרָאֵל מִלְּבוֹא חֲמָת עַד-יָם הָעֲרָבָה”, מדובר על הרחבת גבול ישראל בצפון רק עד לבוא-חמת ורק בפסוק כח בספר מלכים (שם) מדובר על השבת חמת: "וַאֲשֶׁר הֵשִׁיב אֶת-דַּמֶּשֶׂק וְאֶת-חֲמָת לִיהוּדָה בְּיִשְׂרָאֵל".
על הרחבת גבולה של ישראל והגידול בהשפעתה בסוריה השפיעה לא רק עובדת ירידת כוחה של דמשק, אלא גם העובדה שלאחר שלמנאסר הרביעי, נכנסה אשור פעם שנייה לתקופת משבר וירידה. בדומה לתקופת שלטונו של שלמנאסר הרביעי, גם על תקופת שלטונם של שני יורשיו - אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי אין כמעט ידיעות, והמקור היחיד עליהם הוא הכרוניקה האפונימית.
מכרוניקה זה עולה תמונה של אי-שקט מתמיד בארץ אשור בין השנים 765 לפנה"ס, כאשר אשור-דן השלישי נשאר בראשונה בארצו ולא יצא למסע מלחמה, עובדה המשקפת אי-שקט בפנים ארץ אשור, ועד לשנת 745 לפנה"ס עת תפס תגלת-פלאסר השלישי את הכס בעקבות הפיכת חצר שקדמה לה מרידה בעיר הבירה כלח. נסיגה זו בכוחה של אשור ובמעורבותה בסוריה אפשרה לממלכת ישראל להתעצם בלא מפריע.
התפשטות ממלכת ישראל בעבר-הירדן

ממלכת ישראל התפשטה בימי ירבעם ב' גם בעבר הירדן המזרחי, וזאת בעקבות קריסת כוחה של ארם דמשק. על התפשטות שבטי ישראל בעבר הירדן בימי ירבעם נכתב בדברי-הימים:
... אֲשֶׁר הֶגְלָה תִּלְּגַת פִּלְנְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשֻּׁר... וְאֶחָיו לְמִשְׁפְּחֹתָיו בְּהִתְיַחֵשׂ לְתֹלְדוֹתָם הָרֹאשׁ יְעִיאֵל וּזְכַרְיָהוּ. וּבֶלַע... הוּא יוֹשֵׁב בַּעֲרֹעֵר וְעַד-נְבוֹ וּבַעַל מְעוֹן. וְלַמִּזְרָח יָשַׁב עַד-לְבוֹא מִדְבָּרָה לְמִן-הַנָּהָר פְּרָת כִּי מִקְנֵיהֶם רָבוּ בְּאֶרֶץ גִּלְעָד... וּבְנֵי-גָד לְנֶגְדָּם יָשְׁבוּ בְּאֶרֶץ הַבָּשָׁן עַד-סַלְכָה... וְשָׁפָט בַּבָּשָׁן... וַיֵּשְׁבוּ בַּגִּלְעָד בַּבָּשָׁן וּבִבְנֹתֶיהָ וּבְכָל-מִגְרֲשֵׁי שָׁרוֹן עַל- תּוֹצְאוֹתָם. כֻּלָּם הִתְיַחְשׂוּ בִּימֵי יוֹתָם מֶלֶךְ-יְהוּדָה וּבִימֵי יָרָבְעָם מֶלֶךְ- יִשְׂרָאֵל... וּבְנֵי חֲצִי שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה יָשְׁבוּ בָּאָרֶץ מִבָּשָׁן עַד-בַּעַל חֶרְמוֹן וּשְׂנִיר וְהַר-חֶרְמוֹן הֵמָּה רָבוּ.
רשימות אלו משקפות ללא ספק את המצב ערב ההגליה של שבטים אלו בידי תגלת-פלאסר השלישי, וזאת בעקבות המפקד שנערך בקרבם בימי יותם מלך יהודה וירבעם מלך ישראל כנאמר בפסוק יז. מרשימות אלו עולה, שבני מנשה התפשטו בבשן עד סלכה ועד החרמון, ואילו אזור הנדידה של בני ראובן התרחב עד נהר הפרת. התפשטות שלטונה של ממלכת ירבעם בעבר-הירדן חייבת הייתה לכלול גם את שעבודן של עמון ומואב, דבר שאיפשר לירבעם להרחיב את גבולו ”עַד-יָם הָעֲרָבָה” (מל"ב יד, כה) - היינו עד ים המלח, ו”עַד-נַחַל הָעֲרָבָה” (עמוס ו, יד). רק מאוחר יותר, בימי יותם, עבר אזור זה לשלטון יהודה: ”וְהוּא נִלְחַם עִם-מֶלֶךְ בְּנֵי-עַמּוֹן וַיֶּחֱזַק עֲלֵיהֶם וַיִּתְּנוּ-לוֹ בְנֵי-עַמּוֹן בַּשָּׁנָה הַהִיא מֵאָה כִּכַּר-כֶּסֶף וַעֲשֶׂרֶת אֲלָפִים כֹּרִים חִטִּים וּשְׂעוֹרִים עֲשֶׂרֶת אֲלָפִים זֹאת הֵשִׁיבוּ לוֹ בְּנֵי עַמּוֹן וּבַשָּׁנָה הַשֵּׁנִית וְהַשְּׁלִשִׁית” (דה"ב כז, ה).
המצב הפנימי בממלכת ירבעם השני

בימי ירבעם שררו יחסי שלום בין ישראל ויהודה, בה שלט המלך עוזיהו. שליטת ירבעם בחבלים נרחבים בעבר הירדן המזרחי, וקשריה של ממלכת ישראל עם ממלכת יהודה השולטת על המחצבים בערבה ועל הדרך לים אילת – הגדילו במידה ניכרת את הכנסותיה של ממלכת ישראל ממסחר החליפין, וסייעו להתעשרותם המופלגת של שריה. שגשוג זה הוביל על פי המקרא לשחיתות, סיאוב והחרפת הפערים החברתיים, ואלה עוררו את תוכחות הנביאים הושע, עמוס ומיכה.
כיבושם של הבשן והחורן, שהיו אסם התבואה של ארץ ישראל, נתן לממלכת ישראל בסיס כלכלי-חקלאי מוצק, שחסרונו היה ניכר עד כה. אין זה מן הנמנע, שההתנחלות הישראלית המחודשת בצפון הגלעד, בבשן ובחורן הייתה תוצאה של מדיניות מלכותית שעודדה התפשטות זו, וזאת במגמה לחזק את אחיזתה של ישראל במקומות אלו.
הפריחה הכלכלית נתנה את אותותיה גם בקצב הבניה ובהיקפה. עליהן קיימת עדות מחפירות בעיר שומרון. נחשף שם ארמון המלך מימי ירבעם השני ונמצא בו אוצר של קישוטי שנהב לרהיטים. שנהבים אלו מורים על עושרה של המלכות ועל פאר ארמונה בשומרון בעת ההיא. מפעלי בנייה אלו היוו מטרה להתקפותיו של עמוס הנביא: ”וְהִכֵּיתִי בֵית-הַחֹרֶף עַל-בֵּית הַקָּיִץ וְאָבְדוּ בָּתֵּי הַשֵּׁן וְסָפוּ בָּתִּים רַבִּים נְאֻם-ה'” (ספר עמוס, פרק ג', פסוק ט"ו). בעקבות נבואותיו החריפות של עמוס פנה אמציה כהן בית אל למלך ירבעם, האשימו במרד ודרש לגרשו מהממלכה, אך עמוס לא נרתע וניבא נבואה קשה גם עליו.
לפי התלמוד, ירבעם סירב להאמין לדברים שאמר אמציה על עמוס, כיוון שהתנגד לקבלת לשון הרע.
הערות שוליים

↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף פ"ז, עמוד ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519120605171  GND: 1171868626  VIAF: 4154327854726850358   WorldCat (עם VIAF): 4154327854726850358
יצחק מירלשוילי

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1984 (בן 40) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 שם לידה:  Вячеслав Мирилашвили ვიაჩესლავ მირილაშვილი
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1996
 מקום מגורים:  הרצליה פיתוח‎ 
 פעילות בולטת:  מייסד ובעלים לשעבר ב-VK
 ידוע בשל:  עסקים ופילנתרופיה, בעלות ערוץ הכלכלה ועכשיו 14
 השכלה:  אוניברסיטת טאפטס
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 תואר:  תואר בכלכלה
 
ויאצ'סלב (יצחק) מִירִילַשְׁוִילִי (נולד ב־1 במרץ 1984 בסנקט פטרבורג). הוא איש עסקים, מיליארדר ופילנתרופ חרדי, מעשירי ומשפיעי ישראל ורוסיה. ברשותו חברות בתחום הנדל"ן, יהלומים, הייטק, תקשורת, אנרגיה וקמעונאות. בין היתר, בבעלותו חברת "ערוץ יהודי ישראלי", המפעילה את ערוץ "עכשיו 14", תחנות הרדיו החרדי "קול חי" ואתר "חדשות 0404", וחברת "ערוץ כלכלי ישראלי" שבבעלותה "ערוץ הכלכלה"  וכן החברה הציבורית "רוטשטיין נדל"ן". יסד וניהל בעבר חברות שונות, בהן הרשת החברתית הגדולה ברוסיה VK ורשת הסופרים "אחד".
ביוגרפיה

יצחק מירילשוילי, הידוע בכינוי סלבה מירילשוילי, הוא בנו של ד"ר מיכאל מירילשוילי, איש עסקים ופילנתרופ ישראלי יליד קולאשי שבגאורגיה.
בשנת 1995 עלה לישראל, ובין השנים 1998–2002 למד בתיכון האמריקאי בכפר שמריהו. לאחר מכן נסע ללמוד כלכלה באוניברסיטת טאפטס בבוסטון וסיים את לימודי התואר הראשון בשנת 2006.
מירילשוילי, המתגורר בהרצליה פיתוח, נשוי ואב לשניים.
מיזמים בבעלותו > VK

בשנת 2006 היה מירישוילי שותף ומייסד של הרשת החברתית VKontakte (המכונה VK) עם פאבל דורוב ועם חברו לספסל הלימודים לב לבייב. לשם הקמתה גייסו השלושה השקעה מחברת Digital Sky Technologies של יורי מילנר. מירילשוילי כיהן כיו"ר VKontakte והחזיק במניות החברה. בשנת 2013 מכר מירילשוילי את מניותיו תמורת יותר ממיליארד דולר והיה לאחד האנשים העשירים בישראל.
מיזמים בבעלותו > פלאריום

מירילשוילי החזיק ב־35% מהמניות של פלאריום, חברת אפליקציות ומשחקים מקוונים שנוסדה בשנת 2009. בשנת 2017 נמכרה פלאריום לחברת אריסטוקרט, חברה ציבורית אוסטרלית, תמורת סכום הנאמד בכ־500 מיליון דולר.
מיזמים בבעלותו > נדל"ן

יצחק מירילשוילי הוא בעל המניות היחיד ויו"ר חברת קוף דלת נדל"ן מניב בע"מ – חברת אחזקות המנהלת את תיק ההשקעות של קבוצתו ומרכזה בהרצליה. החברה משקיעה בנדל"ן ובתשתיות בעיקר בארצות הברית, בישראל, ברוסיה ובאירופה.
מירילשוילי הוא בעל השליטה בחברה הציבורית רוטשטיין נדל"ן בע"מ – הוא מחזיק ב־73% ממניות חברת אבני שוהם ייזום בע"מ, המחזיקה ב־66% ממניות רוטשטיין נדל"ן.
מיזמים בבעלותו > תקשורת

מירילשוילי הוא בעל השליטה בחברת ערוץ יהודי ישראלי אשר בבעלותה ערוץ עכשיו 14, תחנות הרדיו החרדי קול חי, ואתר חדשות 0404.
ביוני 2024 הקים את חברת ערוץ כלכלי ישראלי וערוץ הכלכלה הראשון בישראל מסוגו.
מיזמים בבעלותו > חינוך

בשנת 2013 יזם מירילשוילי את הקמתו של "קינג סולומון סקול", בית ספר פרטי מגיל גן ועד לתיכון אשר תואר כיוקרתי ואקסקלוסיבי. בית הספר נמצא במתחם הכפר הירוק ברמת השרון ותלמידיו, הנבחנים בתוכנית בגרויות בינלאומית, אינם זכאים לתעודת בגרות ישראלית. מירלשוילי הוא התורם המרכזי לעמותה המפעילה את בית הספר ונמנה עם מייסדיה לצד הרבנים משה שילת ואליהו עמר. בראש העמותה עומד נתנאל סימן טוב המכהן גם כנציגו של מירילשוילי בערוץ 14.
מיזמים בבעלותו > ספאר

בספטמבר 2023 פורסם כי מירילשוילי ייכנס לשותפות עם איש העסקים עמית זאב בקשר לכניסתה של חברת ספאר ההולנדית לשוק הישראלי. במסגרת השותפות, יחזיק מירילשוילי בכ-20% ממניותיה של חברה שתוקם לצורך השקת רשת ספאר בישראל, אשר לה יינתן הזיכיון על המותג "ספאר", ואשר זאב ישמש כמנכ"ל שלה.
הערות שוליים

↑  יצחק מירילשוילי – פרופיל אישי, באתר יוצאי גיאורגיה בישראל
1 2   ענבל אורפז וחגי עמית, מירילשווילי ולבייב מכרו חלקם בפייסבוק הרוסית בכ־1.3 מיליארד ד' – ללא ידיעת בעלי המניות, באתר TheMarker‏, 18 באפריל 2013
↑  יוסי ניסן, ‏יצחק ויאצ'יסלב מירילשווילי מכר ההחזקה בפייסבוק הרוסית, באתר גלובס, 18 באפריל 2013
↑  Taylor Buley, Facebook's Russian Frenemy With Benefits, Forbes, ‏13 ביולי 2009
1 2  טלי ציפורי ואלה לוי וינריב, ‏אקזיט ישראלי בתחום הגיימינג: פלאריום נרכשת ב־500 מיליון ד', באתר גלובס, 10 באוגוסט 2023
↑   נתי טוקר, בעלי ערוץ 20 משתלט על רדיו קול חי, באתר TheMarker‏, 24 במאי 2018
↑  יהודה לוינגר, יצחק מירילשוילי בהשקעת ענק: זה הערוץ החדש שייפתח בישראל, באתר אייס, 4 ביוני 2024
↑  אתר בית הספר "קינג סולומון סקול"
↑  שירה ספיר, ‏לקחי קרפור: שופרסל יוצאת מהסכם SPAR. יצחק מירילשוילי מחליף אותה, באתר גלובס, 28 בספטמבר 2023
אמנציפציה

ערך זה עוסק בשוויון זכויות אזרחי. אם התכוונתם לשוויון זכויות ליהודים, ראו .
ההודעה על ביטול האריסות באימפריה הרוסית. סיר'נר'י, קאחתי, מלכות המשנה של הקווקז. 1864
אֵמַנְצִיפַּצְיָה (באנגלית: Emancipation) או שִחרור היא מתן שוויון זכויות אזרחיות, חברתיות ומדיניות, לציבור או לעם שלא נהנה מיתרונות ומזכויות אלה קודם לכן. קיים שימוש כפול במשמעות של מונח זה, מציינים בו את עצם שחרורם של יחידים או קבוצות משעבוד, מהגבלות משפטיות ומתלות חברתיות ומדיניות וגם את ההכרזה המדינית והמשפטית על ביטול המצב הקודם של שעבוד, הגבלה ותלות.
מקור המילה

מקור המילה בשורש הלטיני emancipare המהווה אינטגרציה לשונית דואלית למושגים ex- החוצה ו-macipare - להעביר, למכור. משמעות השורש היא קריאת הכרזה על מישהו כחופשי או הוויתור על סמכות מחייבת ביחס לאדם כלשהו.
בסיס רעיוני

מבחינת ביסוסה הרעיוני קשורה האמנציפציה בהתפתחותה של המחשבה המדינית והחברתית בדבר המשטר החברתי הרצוי וההכרחי. המשמעות המודרנית למושג אמנציפציה שואבת רבות מהגותם של פילוסופים והוגי מדע המדינה דוגמת תומאס הובס, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו וקרל מרקס. הובס ולוק דנים בהגותם בדבר מצבו הטבעי של האדם, קרי היות מקורם ומקומם של כל בני-האדם - משותף, על-כן, שווים הם זה לזה. רוסו בספרו "האמנה החברתית" גורס כי קיים צורך לכרות אמנה חברתית בין כל בני-האדם אשר תביא לשחרור האדם, תעניק לכולם את מידת השוויון ותטיל על כולם אותן החובות, שכן "אדם נולד חופשי ובכל מקום הוא בכבלים". מרקס בתגובה לרעיונותיו של רוסו אומר "האמנציפציה הפוליטית היא העמדת האדם מצד אחד על היותו איש החברה האזרחית, על היותו יחיד אנוכי בלתי-תלוי בזולת, ומצד שני על היותו אזרח-המדינה, על היותו אישיות מוסרית."
התפתחות המושג

במשפט הרומי, אמנציפציה פרושה, שחרורו הפורמלי של הבן ממרותו של האב. תחילה הייתה זו זכותו של האב "להפטר" מבנו ולהשתחרר מדאגה ואחריות עליו. אך במרוצות הזמן נעשתה האמנציפציה זכותו של הבן, והקיסר טראיאנוס תיקן, שניתן אף להכריח את האב לשחרר את הבן. בנוסף, הייתה למונח משמעת של שחרור עבד מעבדותו.
האמנציפציה קיבלה משמעות של סובלנות דתית במאה ה-17 בין היתר בעקבות מלחמת האזרחים באנגליה מ-1642 עד 1651 שבעקבותיה המונופול של הכנסייה האנגליקנית על הפולחן הנוצרי באנגליה נפסק.
את המשמעות הגזעית קיבלה האמנציפציה במאה ה-18 והמאה ה-19. ההיבט הבולט הראשון היה בארצות הברית בין השנים 1780–1804 התקבלו חוקי אמנציפציה כנגד עבדותם של השחורים. בפועל, ביטול העבדות באופן מלא התקבל רק בשנת 1865 בעקבות מלחמת האזרחים וחקיקת תיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שאוסר על עבדות. בשנת 1868 הוכלל רעיון השוויון ועוגן בחוקת ארצות הברית כתיקון ה-14 אשר אוסר על המדינה לפגוע בזכויות אדם כלשהם ללא הבדלי דת, גזע או מין. עם זאת רק כ-100 שנים לאחר חקיקת תיקון זה שימש התיקון בחיסול האפליה כנגד השחורים בארצות הברית.
המשמעות האחרונה שהתווספה למושג היא המשמעות המגדרית. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה התעוררות של תנועות חברתיות הקוראות למתן זכויות לנשים. במרץ 1918 הועבר חוק בבריטניה חוק ייצוג האנשים 1918 אשר נתן זכויות הצבעה רק לנשים מעל גיל 30, וזאת רק לאלו שיהיה להן אישור על בעלות על רכוש או שהיו נשואות לגבר בעל זכות הצבעה, או בעלות זכות הצבעה באוניברסיטה. בארצות הברית באוגוסט 1920 אושר סעיף מספר 19 בחוקה האמריקנית, המקנה לנשים את הזכות לבחור.
סוגי אמנציפציות

אמנציפציה חברתית – אחת הדוגמאות לאמנציפציה חברתית היא שחרור האיכרים. בימי הביניים איכרים היו צמיתים כלומר, היוו חלק מהאדמה ולא יכול לעזוב אותה גם אם נמכרה. במאות ה-16 עד ה-18 התחזק המאבק לשחרור הצמיתים מהאצילים אשר הוביל, בסופו של דבר, לביטול התופעה. בצרפת לדוגמה, התופעה בוטלה עם המהפכה הצרפתית.
אמנציפציה של מיעוטים - מקרה בולט של אמנציפציה למיעוטים היא האמנציפציה ליהודים. מסוף המאה ה-18 ובתחילתה של המאה ה-19 שאפו היהודים לקבל שוויון זכויות אזרחי מלא, שחרור מהגבלות משפטיות וביטול איסורים מיוחדים שחלו עליהם. המדינה הראשונה לתת שוויון בפני החוק ליהודים הייתה ארצות הברית בשנת 1776. בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית אשר חרתה על דגלה את דגל השוויון בין האזרחים וכעבור שנתיים בשנת 1791 הוענקה האמנציפציה גם לאזרחיה היהודיים של צרפת. המעבר לערים הגדולות פגע בקהילות המסורתיות, פתיחת שערי האקדמיה פגעה בעולם הלימוד הרבני וקרצה לרבים מבני הישיבות. תופעות של התבוללות ואף המרת דת היו חזון נפרץ.
אמנציפציה חברתית בולטת שנגעה גם למיעוטים הייתה ביטול העבדות שהתחזקה במאות השנים האחרונות. במדינות כמו בריטניה וצרפת שחרור העבדים התקיים בתחילת המאה ה-19. בריטניה החלה לקדם הסכמים וצעדים צבאיים כדי להקשות על סחר העבדים הימי. דוגמה מפורסמת לאמנסיפציה לשחרור עבדים הצהרת האמנציפציה לשחורים שהכריז עליה נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ב-1 בינואר 1863 בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית. דבר שפתח את הפתח להתגייסות של שחורים לצבא האיחוד האמריקני. השחרור של כלל העבדים בארצות הברית התקיים רק בתום המלחמה. במדינות אחרות נמשך שחרור העבדים במהלך המאה ה-19 וה-20.
אמנציפציה מגדרית - תהליכי המודרניזציה באירופה במאות ה-18 וה-19 ותנועת ההשכלה האירופית הובילו את הדרישה לשוויון זכויות לנשים וקידמו את מאבקן. חיבורו של ג'ון סטיוארט מיל "שעבוד הנשים" נחשב ציון דרך במאבק על זכויות הנשים באנגליה במאה ה-19. מניפסט הפמיניסטי הראשון נכתב בשלהי המאה ה-18 באנגליה, על ידי מרי וולסטונקראפט. בשנת 1848, התכנסה קבוצת נשים בסנקה פולז, שבמדינת ניו יורק בארצות הברית וקראה לראשונה בצורה מאורגנת – להעניק זכות הצבעה לנשים. בשנת 1918, בה ניתנו זכויות הצבעה לנשים, נכנע גם הפרלמנט הבריטי והעניק זכות הצבעה מוגבלת לנשים נשואות בלבד, מעל גיל 30, שיש ברשותן נכסים. רק בשנת 1928 ניתנה בבריטניה זכות הצבעה מלאה לנשים. גם אסטוניה, גרמניה, הונגריה, לטביה, ליטא ופולין נתנו באותה שנה זכויות הצבעה לנשים ובשנת 1919 עשו זאת מרבית המדינות באירופה. כל המדינות באירופה (למעט שווייץ וליכטנשטיין) נתנו זכות הצבעה לנשים עד לשנות החמישים. בשווייץ הוענקה זכות הצבעה לנשים רק בשנת 1971,  ואילו בליכטנשטיין רק בשנת 1984. בארצות הברית הועבר בשנת 1920 התיקון ה-19 לחוקה האמריקנית, אשר נתן זכות הצבעה לנשים.
הערות שוליים

↑  שִׁחְרוּר במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Notes on Political and Human Emancipation, web.archive.org, ‏2009-03-22 (באנגלית)
↑  Karl Marx as a Philosopher of Human Emancipation, www.philosophicum.de (באנגלית)
↑  הפרלמנט השוויצרי, WOMEN’S SUFFRAGE IN SWITZERLAND: 100 YEARS OF STRUGGLE, https://www.parlament.ch/en
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12571870c (data)  GND: 4130667-3  NKC: ph747673
יאגובה ארסאטה

יאגוֹבָּה אַרָסַאטֶה אלוסטונדו (בבסקית: Jagoba Arrasate Elustondo; נולד ב-22 באפריל 1978) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמנה של קבוצת הכדורגל מיורקה מהלה ליגה. בעבר אימן גם את אוססונה, זכה איתה בליגה השנייה ב-2019, והעפיל איתה לאירופה בפעם הראשונה ב-16 שנים בהיסטוריה של המועדון.