stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' פול צ'למרס
ביוגרפיה

צ'למרס נולד במונטרוז, בנו של קפטן של ספינה. ובגיל עשרים החל ללמוד באקדמיה לאמנות באדינבורו אצל רוברט סקוט לאודר. הוא החל לצייר דיוקנאות כולל אלה של אמנים רבים כמו יוזף ישראלס (1824–1911) "האמן ההולנדי המוערך ביותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה", אשר צויר יחד עם יו קמרון, וציירי הדיוקנאות ויליאם מקטאגרט (1835– 1911) וג'ון פטי (1839–1893).
הוא גם צייר את מראה הפנים של בתים וקוטג'ים כמו ציירי מושבת האמנים קרנברוק וכמה ציירים הולנדים, ופנה לנופים ולנופי ים מאוחר יותר בקריירה שלו. הטובים שבהם הם "סוף הקציר" (1873), "מים זורמים". (1875), ו"האגדה" (הגלריה הלאומית של סקוטלנד, אדינבורו). הוא הפך למקורב (1867) וחבר מן המניין (1871) באקדמיה המלכותית הסקוטית.
חייו נקטעו בשנת 1878 כאשר נשדד באלימות ליד כיכר שרלוט באדינבורו ומת כתוצאה מפציעותיו. הוא נחשב אז כאחד האמנים הסקוטים החשובים ביותר בתקופתו.
הוא ועבודתו הונצחו בכרך גדול שנכתב ונערך על ידי אדוארד פינינגטון. כרך זה הופק בשיתוף פעולה עם פטרונו, ג'ורג' ב. סימפסון. הוא היה אחד המורים של הצייר הימי הסקוטי ג'יימס קמפבל נובל (1846–1913). דיוקן של צ'למרס צויר על ידי צייר הדיוקנאות ג'ון פטי, התלוי בגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון . לצ'למרס יש למעלה מ-65 ציורי שמן בבעלות ציבורית בבריטניה.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Chalmers, George Paul". Encyclopædia Britannica. Vol. 5 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 809.
↑  Portrait of Chalmers by John Pettie, National Portrait Gallery
↑  68 artworks by or after George Paul Chalmers at the Art UK site
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8457 8723  LCCN: no2010166967  NGV: 888  RKD: 16269  ULAN: 500011606  VIAF: 95751662   WorldCat (עם VIAF): 95751662
יהושע גל

יהושע גל (נולד ב-5 ביולי 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר במכבי נתניה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
קריירה

גל שיחק במחלקת הנוער של מכבי נתניה ועלה לקבוצה הבוגרת ב-1970. כבר בעונתו הראשונה היה שחקן הרכב זכה עם הקבוצה באליפות הראשונה שלה, והקליט עם הקבוצה את שיר האליפות "מה מה מה נה נה נה". ב-1971 זכה עם נבחרת הנוער באליפות אסיה, כולל השתתפות במשחק הגמר בו ישראל ניצחה את דרום קוריאה 0-1. בעונת 1971/1972 זכה עם הקבוצה באלוף האלופים. ב-1973 עבר גל למכבי חיפה וירד עם הקבוצה לליגה השנייה. עם תחילת עונת 1974/1975 סירב להגיע לאימוני הקבוצה, והוחלט להחזירו למכבי נתניה.
לגל שתי הופעות במדי נבחרת ישראל. הופעתו הראשונה הייתה ב-11 בנובמבר 1971 במשחק ידידות נגד נבחרת אוסטרליה, וב-1976 הופיע במשחק אחד במסגרת אולימפיאדת מונטריאול נגד נבחרת גוואטמלה.
תארים

אליפות (1): 1970/1971
אלוף האלופים (1): 1971
אליפות אסיה 1971
הערות שוליים

↑  יהלומים לנצח - סיפורה המופלא של מכבי נתניה, באתר עמוד 117, מכבי נתניה
↑  דף השחקן יהושע גל, באתר מכבי חיפה
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מונטריאול (1976)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אסתר רוט |  |
|  ג'ודו | יונה מלניק |  |
|  היאבקות | רמי מירון |  |
|  הרמת משקולות | אדוארד וייץ |  |
|  התעמלות מכשירים | דב לופי |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (אלון בן דור, אהוד בן טובים, חיים בר, יהושע גל, גדעון דמתי, יצחק ויסוקר, רפעת טורק, אבי כהן, אברהם לב, אלי לוונטל, עודד מכנס, מאיר נמני, יוסף סורינוב, ירון עוז, ויקי פרץ, משה שווייצר, יצחק שום) |  |
|  סיף | נילי דרורי |  |
|  קליעה | מיכה קאופמן |  |
|  שחייה | דב ניסמן • עדי פרג |  |
|  שיט | יהודה מעיין • יואל סלע |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שרלוט ב. קומאן

| --- | --- |

 לידה:  1833 ואטרוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  11 בנובמבר 1925 (בגיל 92 בערך) יונקרס, ארצות הברית 
 
שרלוט ב. קומאן, באנגלית: Charlotte B. Coman (1833 ‏-  11 בנובמבר 1924) הייתה ציירת אמריקאית.
ביוגרפיה

קומאן נולדה בווטרוויל, ניו יורק בשנת 1833. היא נישאה ועברה עם בעלה לאיווה סיטי, אז על הגבול האמריקאי, רק כדי לחזור לווטרוויל לאחר מותו כמה שנים מאוחר יותר. היא החלה לסבול מאובדן שמיעה, והייתה חירשת כמעט לחלוטין עד שמלאו לה 40 .
קומאן לא החלה לצייר עד שהייתה באמצע שנות ה-40 לחייה. היא למדה בניו יורק אצל ג'יימס רנוויק ברוואורט ובפריז אצל הארי תומפסון ואמיל לואיס ורנייה. עם ורנייה היא למדה ציור באוויר הפתוח ובצבעי מים, ושרטטה בטיולים באזורים כפריים של צרפת והולנד. היא הושפעה מציירי הברביזון הצרפתים, במיוחד ז'אן-בטיסט קאמי קורו ושארל-פרנסואה דאוביני, ויצירותיה הפופולריות הושוו לאלה של קורו. יצירות האמנות שלה מלמדות את השפעתה מהברביזון מהאופן שבו האור הטבעי מוצג בשעות היום ומתנאי מזג האוויר.
לאחר עשר שנות שהייה באירופה, חזרה קומאן לניו יורק והתמקדה בציור נופים אמריקאיים בסגנון הטונליסטי. ציוריה התבססו על סקיצות שנעשו בטיולים לאדירונדקס, ניו ג'רזי וסנט אוגוסטין, פלורידה. היא ציירה נופים שקטים עם קווי אופק גבוהים, לעיתים קרובות נשלטים על ידי צבע מושתק אחד ומשתמשת באימפסטו כבד. הציורים שלה חתומים "C.B. Coman"; כמו נשים רבות בתקופתה, היא השתמשה בראשי התיבות שלה כדי להסתיר את מגדרה.
קומאן הציגה שני ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1875, והיא הציגה את עבודותיה לעיתים קרובות בניו יורק ובסלונים של פריז. היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1905 קיבלה קומאן את הפרס שניתן על ידי אגודת האמנים האמריקאים. היא נבחרה למקורבת של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910. קומאן הייתה גם חברה באיגוד הלאומי של נשים ציירות ופסלות, מועדון צבעי המים של ניו יורק ומועדון פועלי האמנות.
קומאן המשיכה לשרטט ולצייר עד שהייתה בשנות השמונים לחייה. היא מתה ביונקרס, ניו יורק ב-1924.
עבודתה נמצאת באוספים של מוזיאון מטרופוליטן לאמנות ומוזיאון ארנות לאמנות.
דיוקן שלה מאת הלן ווטסון פלפס נמצא באוסף האקדמיה הלאומית לעיצוב.
הערות שוליים

1 2  "Charlotte B. Coman". Smithsonian American Art Museum. Smithsonian Institution.
1 2 3  Rubinstein, Charlotte Streifer (1982). American Women Artists. Boston, MA: G.K. Hall & Co.
1 2  Metropolitan Museum of Art (New York (1965). American Paintings: A Catalogue of the Collection of the Metropolitan Museum of Art. Metropolitan Museum of Art
↑  Nichols, K. L. "Women's Art at the World's Columbian Fair & Exposition, Chicago 1893"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 104077  ULAN: 500330589  VIAF: 309813663   WorldCat (עם VIAF): 309813663 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שרלוט ב. קומאן".
ראשית הקיץ
בית על חוף האגם
גדעון שריג

| --- | --- |

אדריכל נוף גדעון שריג במשרדו, 2015
 לידה:  1934 (בן 90 בערך) דנציג, פולין
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  פארק הירקון, פארק ענבה
 פרסים והוקרה:  פרס קרוון, פרס רוקח
 צאצאים:  עינת רייך 
 
גדעון שריג (נולד ב-1934) הוא אדריכל נוף ישראלי.
ביוגרפיה

גדעון שריג נולד בדנציג (כיום בפולין), בשנת 1934. בגיל שנה עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בדרום תל אביב. שריג התחנך בבית הספר החקלאי כדורי, שם התגבשה זיקתו ואהבתו לנוף. לאחר לימודיו התגייס לנח"ל ויחד עם חבריו לגרעין, יצא להכשרה בקיבוץ מעוז חיים ולאחר מכן להשלמה בקיבוץ משגב עם. בקיבוץ היה אחראי על ענף המטעים. בשנת 1958 עזב שריג את הקיבוץ וחזר לתל אביב בה עבד כגנן. בשנת 1960 נרשם שריג ללימודי אדריכלות נוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הלימודים בברקלי עיצבו את שריג כאדריכל נוף הקשוב לצורכי הקהילה, ומתכנן בעבורה. באוניברסיטה, נפתח שריג לעולם האמנות. ובשנת 1967 השלים את תוארו השני בפיסול ועבודותיו הוצגו בגלריות שונות.
במקביל ללימודיו ולעבודתו האמנותית, שימש כעוזר הוראה באוניברסיטה וגילה את התשוקה המלווה אותו לאורך כל חייו - ללמד ולחנך. עם תום לימודיו התמחה שריג באדריכלות נוף בשני משרדים. בשנת 1970 שב עם משפחתו לישראל.
בשנת 1971 הקים את משרדו, "גדעון שריג אדריכלות נוף, תכנון עירוני בע"מ", הפעיל עד היום, והחל ללמד בבצלאל פיתוח נוף וסביבה.
גדעון שריג נשוי ולו שלוש בנות ושבעה נכדים. דודתו, סימה, הייתה נשואה לאדריכל הנוף אלימלך אדמוני. בני-דודיו הם יחיאל ונחום אדמוני.
עבודתו

שריג הביא לישראל רעיונות תכנוניים חדשים. כבר בשנת 1971 הקים את גן ההרפתקאות הראשון בישראל, ומיקם אותו לאורך גדת הירקון. הגן היווה אטרקציה ייחודית וסלל את דרכו של שריג להקמת גני הרפתקאות נוספים ברחבי ישראל.
במקביל, מראשית שנות השבעים החל שריג בתכנון שטחים פתוחים עבור רשות הגנים הלאומיים, הקרן הקיימת לישראל וגופי תכנון ארציים נוספים. שריג הטביע את חותמו על נופם של אזורים טבעיים, יערות נטע אדם, ושטחים חקלאיים שמשתרעים על פני מאות אלפי דונמים. בנוסף נטל חלק במיזמים הלאומיים המרכזיים של שנות השמונים כמו פרויקט שיקום השכונות. במקביל עסק בתכנון המתארי והמפורט ליישובים קהילתיים.
העבודה בתחום העירוני הביאה את שריג להטמיע רעיונות חדשים בתכנון לישראל, כמו רחובות משולבים, האופייניים לאירופה בעיקר. שריג פיתח את המודל המקומי לרחובות משולבים לערים כמו רמלה, רמת השרון, רעננה, יבנה, וירוחם (1980-1986) וליישובים הקהילתיים כוכב יאיר, כפר ורדים, מכבים ונופית (1982-1994). חידוש השדרות בתל אביב: רוטשילד, ח"ן, דוד המלך ובן ציון בין השנים 1999–2000 מהווה תרומה נוספת לעיצוב המרחב העירוני והשמשתו לטובת הולכי הרגל ורוכבי האופניים. בשנים האחרונות עוסק שריג בחיזוק העירוניות בישראל. הוא מלווה את הקמת העיר מודיעין בהתווית תוכנית האב לשטחים פתוחים בעיר (החל משנת 1990), וכיום בתכנון ההרחבה שלה.
את עיקר פרסומו קנה שריג בתכנון פארק הירקון בו שימש כאדריכל ראשי החל ממחצית שנות השמונים. שריג הרחיב את היקף השטחים המטופלים בפארק ואשר נושקים לשכונות מגורים, פיתח את ראש ציפור כאזור טבע עירוני וכמרחב לרכיבת אופניים, וכן שקד על פיתוח הגנים הייחודיים בפארק.
בשני העשורים האחרונים עוסק שריג בתכנון פארקים עירוניים רחבי ידיים המיועדים לקליטת קהל של אלפים. פארקים אלו הם פרי ניסיונו רב השנים בפארק הירקון. פארק רעננה שתחילת תכנונו בשנת 1991 הפך למודל לפארקים עירוניים בישראל. הפארק זכה בפרס "מגשים ישראל" מטעם המועצה לארץ ישראל יפה בשנת 1991. הצלחת הפארק הביאה את שריג לתכנון פארקים דומים מבחינת גודלם גם באשדוד, בעפולה ובמודיעין. גולת הכותרת בפארקים אלו הם האמפי-פארק המושכים קהל רבבות.
לצד עבודתו כמתכנן, מחנך ומלמד אדריכלי נוף. ראשית באקדמיה לאומנות בצלאל (1970–1980), והחל משנת 1980 במסלול לאדריכלות נוף שבטכניון. בשנת 1990 מונה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2000 פרש מסגל המסלול אך לא מהוראה בטכניון ומתמיכה בתוכניתו. פרט להוראה, כללה פעילותו גם פיתוח תוכניות לימודים וסיוע להקמת תוכנית לתואר שני באדריכלות נוף בטכניון.
גדעון שריג וצוות משרדו ממשיכים כיום בעבודה מגוונת בכל רחבי ישראל.
פרסים

1973 - פרס רוקח - עבור תכנון וביצוע גן הרפתקאות על גדות הירקון
1992 - פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף על תרומתו המקצועית הייחודית לאדריכלות הנוף בארץ
עבודות נבחרות

גן הרפתקאות שכונתי, ברקלי (קליפורניה), ארצות הברית, 1966
גן הרפתקאות, פארק הירקון, תל אביב, 1971
גן לאומי ציפורי, 2001-1980
כוכב יאיר, 2000-1980
פארק הירקון, מ-1983
גן לאומי כפר נחום טבחה, 2001-1985
משכן אמנויות, מרכז גולדה, גינת דובנוב, עם אדריכל יעקב רכטר, 2000-1985
מודיעין תוכנית אב לשטחים פתוחים, 1993-1989
פיתוח חופי הכנרת לתיירות ונופש כולל, 2001-1989
פארק הכרמל, הרחבתו מ-80,000 דונם ל-140,000 דונם, מ-1989* מודיעין, פארק טבע עירוני ואדי ענבה, מ-1990
פארק רעננה, אמפי רעננה, מ-1991
שכונת לב הפארק רעננה, מ-1992
אשדוד, רובע יב', משנת 1997
מודיעין אתר N, יחד עם משרד אמריו-מאיוס עבור משרד הבינוי והשיכון, מ-1999
שדרות בתל אביב התחדשות, שד' רוטשילד, שד' ח"ן, שד' דוד המלך, שד' בן ציון, מ-1999
אשדוד רובע יז' משנת 2002
רובע יזרעאל, עפולה, מ-2004
פארק אשדוד ים, אמפי אשדוד ים, מ-2005
פארק שלולית החורף נתניה
אמפיתיאטרון באר שבע
אגם היי-טק עומר
גלריית תמונות

מתקני משחק מעץ בפארק ענבה במודיעין
מראה כללי של פארק ענבה במודיעין
לקריאה נוספת

נורית ליסובסקי וטל אלון-מוזס (עורכות): גדעון שריג - גנים בשביל אנשים, הוצאה עצמית, 2017
מראה מקום: ארבע גישות באדריכלות נוף בישראל - קטלוג תערוכה, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב.
עיון בשני גני זיכרון, מתוך ברשות הרבים מחווה לגנן העיר תל אביב, אברהם קרוון - הוצאת מוזיאון תל אביב.
מאפייני היחס למקום והשימוש בו באמנות מושגית ובאדריכלות נוף בשנות ה-70 בישראל, ביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף - גיליון 43, יוני 2012 .
הערות שוליים

↑  פרס רוקח לגדעון שריג ונחום זולוטוב, דבר, 27 בדצמבר 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278938  NLI: 987007522912705171  ULAN: 500229610  VIAF: 308268764   WorldCat (עם VIAF): 308268764
ארנון (כפר)

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 גובה:  550 מטרים
 קואורדינטות:  33°20′00″N 35°32′00″E﻿ / ﻿33.333333333333°N 35.533333333333°E﻿ / 33.333333333333; 35.533333333333 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןארנוּן(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןארנוּן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ארנוּן (בערבית: ارنون) הוא כפר שיעי בדרום לבנון, בנפת א-נבטיה שבמחוז א-נבטיה. כשבעה קילומטרים דרומית מזרחית לעיר א-נבטיה וכשמונה קילומטרים צפונית לגבול ישראל-לבנון.
מיקום

הכפר ממוקם למרגלות הר הבופור, בגובה 550 מטר מעל פני הים, כקילומטר מהמבצר עצמו. שמו הערבי של מבצר בופור הוא "קלעת ארנון" על שם הכפר. מקור השם "ארנון", בשפה הארמית ופירושו "פסגה קטנה".
היסטוריה

בשנת 1860, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בעיירה, וכתב: ”עשרה ועשרים דקות עליתי מזרחה דרומה מזרחה אל ארנון, והגעתי לשם בשעה אחת עשרה וארבעים וחמש דקות. הכפר הזה, שיושבים בו כמאה מתואלים, בוודאי תופס את אתרו של יישוב קדמון, ששרדו ממנו קברים אחדים, מושחתים עד מאוד היום”.
כשהוקמה רצועת הביטחון, בשנת 1985 נשאר הכפר בצידו החיצוני של הגבול התוחם את הרצועה, ולמעשה לא נכלל ברצועת הביטחון ולא נשלט על ידי צה"ל. הכפר הפך למעוז חזבאללה וממנו יצאו ההתקפות על מוצב הבופור, שכללו, בין השאר, התקפות טילים וניסיון חדירת מחבלים אל המוצב עצמו. בעקבות התקפות הטרור מהכפר על המוצב, הוחלט בשנת 1999 לכבוש את הכפר ולצרפו לרצועת הביטחון.
הכפר נשאר בשליטה ישראלית עד נסיגת צה"ל מדרום לבנון, בשנת 2000.
לאחר קריסת מוצבי צבא דרום לבנון בגזרה, החלה צעדת נשים אשר יצאה מהכפר ארנון והתקדמה אל עבר מוצב הבופור, בעקבות צעדה זו הוחלט להקדים את הנסיגה ממוצב הבופור[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  ויקטור גרן, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי של ארץ - ישראל - כרך שביעי: הגליל (ב), ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1987, עמוד: 293
↑  כתבה מידיעות אחרונות  מאפריל 1999, "צה"ל הפך את הכפר "ארנוּן" ליעד מבוצר", כפי שהועלתה בפורום צבא וביטחון של אתר פרש
↑  יובל אזולאי, ‏ישראל ללבנון: לא נאפשר הישנות הפגנות כמו בכפר ארנון, באתר גלובס, 8 במרץ 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473598205171  LCCN: nr2001048084  VIAF: 143534133   WorldCat (עם VIAF): 143534133
אברהם עובדיה

| --- | --- |

 לידה:  1924 עיראק 
 פטירה:  31 בדצמבר 2006 (בגיל 82 בערך) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
אברהם עובדיה (1924 – 31 בדצמבר 2006, חיפה) היה משורר, סופר ומבקר ספרות ישראלי שכתב בשפה הערבית.
תולדותיו

עובדיה נולד בעיראק למשפחה אמידה שעסקה בסחר עץ בבגדאד. אחיו, ג'ורג' עובדיה, לימים נהייה במאי קולנוע בישראל. בגיל 14, כתלמיד בגימנסיה, החל לכתוב שירה. שירתו התאפיינה בפטריוטיות עיראקית וגאווה יהודית. הוא כתב שירים בשבח משפחת המלוכה שבה תלה תקוות כי תקדם את עיראק כמדינה שוויונית ודמוקרטית לכל העדות, בפרט כתב בשבחם של יורש העצר עבד אל-אילה והמלך הצעיר פייסל השני. עובדיה זכה להצלחה ושיריו התפרסמו בהבלטה בין השנים 1940–1950 בעיתוני עיראק ובעיתוני מצרים.
לאחר הקמת מדינת ישראל ובמיוחד לאחר תלייתו של שפיק עדס, היחס הקשה שזכו לו היהודים בעיראק הובילו אותו להפוך למבקר חריף של הממשלה העיראקית עד כדי כך שהוא נאלץ לברוח לאיראן מחשש לחיו. בשנת 1951 הוא עלה לישראל ומצא עבודה כקצין מכס בנמל חיפה ובגדה.
כתיבתו

עובדיה החל בפרסום שירה בעיתונות בעיראק, במצרים ובסוריה מתחילת שנות הארבעים, בהם העיתון "אל-כאתב אל-מצרי" שבעריכת טה חוסיין, בעיתון הביירותי "אל-אדיב" ועוד. הוא פרסם את קובץ השירה הראשון שלו, "ח'פקאת קל" (פעימות הלב) בשנת 1945, בגיל 18. שנה לאחר מכן פרסם קובץ שירים נוסף בשם "ואבל וטל" (מטר וטל, 1946) ולאחר שנה נוספת את "פי סכון אל ליל" (בשלוות הלילה, 1947). בשנת 1950 פרסם את קובץ השירה "זהרה פי ח'ריף" (פרח בסתיו). סך הכל עד גיל 26 פרסם ארבעה קובצי שירה בעלי היקף נכבד והוציא לאור מהדורה חדשה של שניים מקבציו. הוא נחשב למשורר הפורה ביותר מבין המשוררים היהודים מעיראק.
מבחינת סגנון, שירתו של עובדיה הלכה בתלם של השירה הערבית הנאו-קלאסית, תוך היצמדות למבנה המסורתי של הקצידה. שירתו שופעת בפטריוטיזם עיראקי, וכמו הלאומיות העיראקית עצמה, אף שואבת השראה מהמקורות האסלאמים. כך בשיריו ניתן למצוא ציטוטים ורמיזות לפסוקים מהקוראן. לאחר אכזבתו מעיראק ויחסה ליהודים ועלייתו לישראל, הפטריוטיזם היהודי-ישראלי החליף את הפטריוטיזם העיראקי ותפס מקום דומה בשירתו. אם כי הקפיד לקרוא לשלום בין ישראל לארצות ערב ולדו קיום בין יהודים לערבים. לצד זאת, רבים משיריו, עוד מימיו בעיראק, עוסקים באהבה רומנטית. את ספרו "זהרה פי ח'ריף" (1950) הקדיש המשורר לצעירה בה התאהב בטהראן.
גם לאחר עלייתו לישראל המשיך לכתוב בשפה הערבית. הוא פרסם בעיתוני ההסתדרות כגון "אל-יום", "אל-אנבא", בשבועונים "חקיקאת אל-אמר", "מוג'תאמאע" וכן באל-מג'תמע. הוא חיבר שירים בשפה הערבית העיראקית, שאותם הלחינו ושרו אמנים מיהדות עיראק שעלו לישראל ושודרו בקול ישראל. בישראל נשאר עובדיה בתוך החוגים של יהדות עיראק והמשיך לדבר בשפת אימו. הוא היה מקורב לקבוצה של משוררים וספרים עולי עיראק כגון יצחק בר-משה וסמיר נקאש, וכן מעורב בפעילות התרבותית של המרכז למורשת יהדות בבל שיסד מרדכי בן-פורת באור יהודה.
בין קובצי השירה שפרסם לאחר עלייתו לישראל: "אחי סתשרק אל-שמש" (אחי עוד תזרח השמש, 1977), "אמראה פי שערי" (אישה בשירתי, 1980) "אל-ט'מא' אל -חאא'ר" (הצימאון הנבוך, 1990), "ציחה מן עראק אל-עהד אל-באא'ד" (זעקה מעיראק של תקופה שעברה מן העולם, 1990) ועוד. סך הכל פרסם במהלך חייו 15 ספרים, מתוכם ארבעה יצאו לאור בבגדאד, שניים במצרים, ותשעה בישראל.
בנוסף לשירה פרסם בישראל שני ספרי מחקר בערבית, האחד על אישים בספרות הערבית (1999) והשני על השירה העממית העיראקית (1999).
פרסים והוקרה

בשנת 2004 זכה עובדיה בפרס ראש הממשלה לכתיבה ערבית.
סמיר נקאש, שהקדיש חלק מעבודת המוסמך שלו באוניברסיטה העברית ליצירתו של אברהם עובדיה, כתב שלולא הנסיבות הפוליטיות של שלהי שנות הארבעים, היה עובדיה תופס את מקומו בשורה הראשונה של משוררי עיראק המסורתיים. בשנת 1999, לכבוד יום הולדתו ה-75 של עובדיה, הוקדש לו וליצירתו גיליון אוקטובר-דצמבר של כתב העת הישראלי בערבית "אל-שרק". בשנת 2003 מבקר ספרות עיראקי בשם חמזה אלחסן פרסם מאמר על "המשורר הנשכח אברהים עובדיא, או: היהודי היפה" שבו כתב כי עובדיה ראוי להחשב כאחד מגדולי משוררי עיראק שעודם בחיים, וכי רשם בשירתו את כל תהפוכותיו של העם העיראקי.
הערות שוליים

↑  ראובן שניר, מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק, ירושלים: מכון בן צבי, 2005, עמ' 120.
↑  ראובן שניר, מאבק זהויות ביצירתם..., עמ' 121.
↑  ראובן שניר, מאבק זהויות ביצירתם..., עמ' 123-122
↑  حمزة الحسن, الشاعر المنسي إبراهيم عوبديا ، أو اليهودي الجميل الحوار المتمدن، 5 ביולי 2003.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266237305171  ISNI: 0000 0000 7268 8343  LCCN: n88230713  VIAF: 100650902   WorldCat (עם VIAF): 100650902
עיריית ירושלים

| --- | --- |


 מדינה:  ישראל 
 www.jerusalem.muni.il
 קואורדינטות:  31°46′49″N 35°13′28″E﻿ / ﻿31.780231°N 35.224378°E﻿ / 31.780231; 35.224378
 he
 
עיריית ירושלים היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר ירושלים. ככל רשות מקומית, עוסקת עיריית ירושלים בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שירותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה. עם זאת, מעמדה המיוחד של ירושלים ומאפייניה כבירת מדינת ישראל ומושב מוסדות השלטון, כעיר מקודשת ליהדות, נצרות ואסלאם, כמוקד של סכסוך בין-לאומי ומתיחויות מדיניות, וככרך בעל הרכב דמוגרפי סבוך ומפולג במיוחד – מציבים בפני עיריית ירושלים אתגרים נוספים שאין דומה להם כמעט בערים אחרות.
החל משנת 2018 מכהן בראשות עיריית ירושלים משה ליאון.
סמל עיריית ירושלים
בנייני העירייה מכיוון החומות
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

עד אמצע המאה ה-19 לא היה בירושלים גוף מוניציפלי עירוני. בעיר פעלה רק "מג'אלי אל אדארה" – מועצה מנהלתית מחוזית – הדרגה השנייה של הממשל המקומי העות'מאני (דרגה אחת מתחת למועצת הפלך – ה"מג'אלי עומומייה"). עבודות הבנייה בעיר נוהלו על יד מועצת הפלך ולרוב אף בהוראה ישירה של השלטון המרכזי העות'מאני. באמצע המאה ה-19 הוקמה בעיר, בהשפעת תפיסת השלטון המקומי הצרפתית ה"מג'אליס בלדיאת" – מועצת העיר. למעשה, עיריית ירושלים הייתה אחת העיריות הראשונות שקמו באימפריה העות'מאנית. העירייה הוקמה בשנת 1863. לאחר הקמתה עמד בראשה רפדולו אסתריאדי אפנדי, המתורגמן של מושל ירושלים. מועצת העיר התכנסה בבית הסראייה (שנבנה בשנת 1388), המצוי ברחוב עקבת א-תכייה, בסמוך לכניסה להר הבית.
על פי השיטה העות'מאנית, נהוג היה למסור את משרות השלטון המקומי לבני משפחות מן האליטות המקומיות, שנודעו כמכובדות ובעלות השפעה, ועם זאת נאמנות לשלטון האימפריה. בין אלה בירושלים נמנו המשפחות ח'אלידי, חוסייני, נשאשיבי, נוסייבה ואחרות, ואלה ישבו במועצת העיר ובראשה.
בתקופה זו גבר העניין הבין-לאומי בירושלים מצד מעצמות אירופה, שחפצו לחזק את השפעתם הפוליטית והדתית בעיר, והעיר פרצה את גבולותיה דאז – חומות העיר העתיקה, תוך בנייה של מוסדות דת מסיביים ושכונות מגורים מחוץ לחומות. עיריית ירושלים לא הרבתה להתערב בנעשה מחוץ לחומות העיר, והבנייה שם נעשתה ביוזמות פרטיות וללא הכוונה או תוכנית אב מוסדרת מצד השלטון המקומי.
אוכלוסיית העיר גדלה מכ-2,000 תושבים בראשית המאה ה-19 ל-45,000 תושבים בסופה. התפתחות העיר, גידול שטחיה והגידול במספר תושביה הביאו את העירייה להרחיב את פעילותה. בניין הסראייה לא הספיק למשרדי העירייה, והיא עברה בשנת 1896 לבניין שנבנה לצורך זה בפינת הרחובות ממילא ויפו, צמוד לחומת העיר אך מחוצה לה. במבנה העירייה, שהיה מול מלון פאסט, היו חנויות בקומתו הראשונה, ודירות מגורים בקומתו העליונה. רק קומה אחת שימשה את העירייה, ובה שכנו מועצת העיר, המחלקה הטכנית להנדסה ומחלקת הניקיון.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי 1917–1948 > 1917–1920

תחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היוותה שינוי משמעותי במעמדה של ירושלים. מעיר ספר הפכה העיר, לראשונה מאז נפילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית, לעיר בירה. בנוסף, הביאו הבריטים לעיר נורמות מערביות של שלטון מקומי וניהול עירוני.
בעת כניסת הצבא הבריטי לעיר (9 בדצמבר 1917) היו במועצת העירייה עשרה חברים: שבעה מוסלמים, שני נוצרים ויהודי אחד. מספר ימים לאחר הכיבוש, מינה המושל הצבאי של ירושלים מועצה חדשה בת שישה חברים, בהרכב פריטטי, כלומר מספר שווה של נציגים לכל עדה דתית, ללא קשר למשקלה הדמוגרפי: שני מוסלמים, שני נוצרים ושני יהודים (ספרדי ואשכנזי). הרכב זה שיקף את הגישה הבריטית, לפיה ירושלים קדושה לשלוש הדתות המונותאיסטיות, תוך התעלמות מלאומיותם של התושבים. ההרכב הפריטטי נותר על כנו עד הבחירות לעירייה בשנת 1927.
ראש העירייה מן התקופה העות'מאנית, חוסיין סלים אל-חוסייני, הושאר בתפקידו. לאחר פטירתו במאי 1918, מונה במקומו אחיו, מוסא כאזם אל-חוסייני. לאחר שנאם בפני חוגגי נבי מוסא בעת שעברו לפני בניין העירייה באפריל 1920, לפני שפרצו מאורעות תר"פ, הוא הודח מתפקידו על ידי המושל הצבאי של העיר, רונלד סטורס. ביוני 1920 מונתה עירייה חדשה של שישה חברים. לראש העיר מונה ראע'ב נשאשיבי הנוח יותר לשלטונות ולסגנו נתמנה דוד ילין.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי 1917–1948 > בחירות 1927

עם התבססות המנדט הבריטי נתפתחה מסורת דמוקרטית יותר של בחירות לראשות העירייה ולמועצתה.
בשנת 1926 פורסמה פקודה בדבר קיום בחירות לרשויות המקומיות, בה נקבע שבבחירות זכאים להצביע גברים בני 25 ומעלה, נתיני הארץ, דוברי אחת משלוש השפות הרשמיות של המנדט (אנגלית, ערבית ועברית), בעלי נכסי דלא ניידי ומשלמי מס רכוש עירוני מעל לגובה מסוים.
בשנת 1927 התקיים מפקד לקראת הבחירות. מפאת האחוז הגבוה של נתיני חוץ בקרב היהודים, בגלל הוצאת חלק מהשכונות היהודיות מחוץ לתחומי העיר, ולטענת היהודים בגלל אי הקפדה עם הלא יהודים על תשלום מיסים, ירד משקלם של היהודים במפקד ונרשמו כ-1,600 מוסלמים, כ-1,300 יהודים, וכ-1,000 נוצרים. תנאי הבעלות על רכוש פגעה בעיקר ביהודים, משום שרבים מהם התגוררו בשכירות. גם תנאי תשלום המס העירוני בגובה יצר עיוות לרעת היהודים, משום שתושבי העיר העתיקה, שהיו ברובם המכריע ערבים, היו פטורים ממס זה עוד מתקופת השלטון העות'מאני, אלא שפטור זה לא שלל את זכותם להשתתף בבחירות. תקנות אלו גרמו לכך שהיהודים, שהיוו כ־55 אחוזים מאוכלוסיית העיר, היו רק כ־35 אחוזים מציבור בעלי זכות הבחירה, בעוד שהערבים היו כ־45 אחוזים מאוכלוסיית העיר, אך היו כ־65 אחוזים בקרב בעלי זכות הבחירה. לפי מספר בעלי זכות הבחירה וההתפלגות העדתית נקבע מראש שבמועצה יכהנו 12 חברים: חמישה מוסלמים ושלושה נוצרים (בסך הכול שמונה ערבים), וארבעה יהודים. העיר הוגדרה כאזור בחירה אחד, שבו כל בעלי זכות הבחירה בוחרים את כל חברי מועצת העירייה.
בקרב היהודים הושגה הסכמה על רשימה אחת של ארבעה נציגים: יצחק בן-צבי, חיים סלומון, יצחק שמעיה אלישר ואליהו שמאע, נציג אגודת ישראל.
הבחירות נערכו באפריל 1927, ואחוז ההצבעה היה גבוה: 88 אחוזים מקרב בעלי זכות הבחירה היהודים, 85 אחוזים מקרב המוסלמים ו־77 אחוזים מקרב הנוצרים. לפני הבחירות המליצו המוסדות היהודיים לבוחרים היהודים על שישה מועמדים ערבים (מתוך שמונה), ובהם ראע'ב אל-נשאשיבי, והללו אכן נבחרו. היו אלה נציגים נוצרים ומוסלמים מתונים, בעיקר אנשיו של נשאשיבי. מתוך שמונה נציגי הערבים, שישה היו תומכיו: שלושה מוסלמים ושלושה נוצרים. הבריטים מינו את נשאשיבי לראש העירייה, לסגנו וממלא מקומו הקבוע מינו נוצרי – יעקוב פראג', ולסגן שני מינו יהודי – חיים סלומון.
ב־26 במרץ 1930 התפטרו הנציגים היהודים מהעירייה כמחאה לאחר שפראג' הנוצרי מונה לממלא מקומו של נשאשיבי שיצא ללונדון ולא סלומון היהודי.
בשנת 1930 הונחה אבן הפינה לבניין הייעודי הראשון שנבנה כמשכן הקבע של עיריית ירושלים, הוא בניין העירייה ההיסטורי בכיכר צה"ל של היום. הבניין אוכלס במשרדי העירייה ומועצתה ב-1932, ושימש כמשכנה של עיריית ירושלים למשך ששת העשורים הבאים.
בראשית 1932 הועלתה הצעה לחלוקת העיר ל-4 אזורים בעלי עיריות נפרדות שתשלחנה נציגים לעירייה העליונה המשותפת.