stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריי וילקינס
קריירה > ראשית הקריירה ככדורגלן

וילקינס, שכונה "באץ'" מילדותו, החל את הקריירה שלו בראשית שנות ה-70 בצ'לסי. הוא היה חבר בתחילה במחלקת הנוער של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק נגד נוריץ' סיטי באוקטובר 1973. שני אחיו, גרהאם וסטפן, הצטרפו גם הם לצ'לסי קרוב לאותו זמן, אך לא זכו להצלחה כמו ריי. לאחר ששיחק במשחקים בודדים במדי צ'לסי עד לסיום אותה עונה, הפך וילקינס לאחד מהשחקנים המובילים בקבוצה במשך השנים הבאות.
ב-1975 ירדה צ'לסי לליגה השנייה של הפוטבול ליג ושחקני מפתח רבים עזבו את הקבוצה. בעקבות כך, ועל אף שהיה בן 18 בלבד, מונה וילקינס לקפטן צ'לסי על ידי המאמן אדי מקרידי, שלקח את התפקיד מידי רון האריס. וילקינס הפך לשחקן המרכזי של קבוצתו, והוביל אותה להעפלה בחזרה לליגה הראשונה בעונת 1976/1977 ולהתבססות בליגה זו בעונות הבאות. הוא אף זכה בתואר שחקן השנה של המועדון ב-1976 וב-1977.
אף על פי כן, עזיבתו של מקרידי מאוחר יותר התבררה כקשה במיוחד עבור צ'לסי, והקבוצה ירדה פעם נוספת לליגה השנייה בעונת 1978/1979. לאחר אותה עונה עבר וילקינס לקבוצת מנצ'סטר יונייטד, מהקבוצות החזקות בכדורגל האנגלי, ששילמה תמורתו 800,000 לירות שטרלינג.
וילקינס זומן לראשונה לנבחרת אנגליה בשנת 1976, על ידי מאמן הנבחרת דאז דון ריווי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת איטליה במסגרת טורניר לא-רשמי שנערך בארצות הברית. וילקינס הפך לאחד מהשחקנים החשובים בסגל נבחרת אנגליה במשך כל העשור שלאחר מכן.
קריירה > קריירה כמאמן

בהמשך שנת 1997 מונה וילקינס למאמנה של פולהאם, כאשר חברו לשעבר בנבחרת אנגליה, קווין קיגן, הצטרף אליו בצוות האימון של המועדון. הוא הצעיד את הקבוצה להעפלה למשחקי הפלייאוף של הליגה השנייה של הפוטבול ליג (שהייתה השלישית בחשיבותה לאחר שינוי מבנה הליגות), אך פוטר על ידי בעלי המועדון לאחר שהקבוצה הפסידה בכל שלושת משחקיה האחרונים בעונה הסדירה. קיגן, שמונה כמחליפו בתפקיד המאמן, לא הצליח להעפיל עמה לליגה הראשונה. מאז אותם מאורעות שוררים יחסים קרירים בין השניים, על אף ששיחקו יחד בנבחרת אנגליה ככדורגלנים.
בשנת 2000 הצטרף וילקינס למערכת האימון של צ'לסי - קבוצתו הראשונה בקריירה בתור שחקן - תחת ג'אנלוקה ויאלי, אך פוטר יחד עם ויאלי מהמועדון בספטמבר אותה שנה. מאוחר יותר הוא שימש כעוזרו של ויאלי גם בווטפורד, אך שוב פוטר ממשרתו יחד עם ויאלי, ביולי 2002. בשנה שלאחר מכן הרבה וילקינס לשמש כפרשן, בטרם הצטרף למילוול כעוזרו של דניס ויזה באוקטובר 2003. הוא עזב את המועדון יחד עם ויזה ב-2005, אך חזר אליו על מנת לשמש בתפקידי ייעוץ בין מרץ לאוקטובר 2006. וילקינס המשיך לשמש לאחר מכן כפרשן כדורגל ברשת סקיי ספורטס.
עד שנת 2007 היה וילקינס עוזר המאמן של פיטר טיילור בנבחרת אנגליה עד גיל 21. לאחר עזיבת טיילור ומינוי סטיוארט פירס למאמן הנבחרת, וילקינס לא המשיך לכהן בתפקיד. בספטמבר 2008 הוא מונה לעוזרו של לואיס פליפה סקולארי בצ'לסי. לאחר פיטוריו המפתיעים של סקולארי בפברואר 2009 שימש וילקינס כמאמן הקבוצה במשחק אחד בגביע ה-FA, עד למינויו של חוס הידינק לתפקיד.
ב-2014 מונה למאמן נבחרת ירדן.
קריירה > מותו

ב-30 במרץ 2018 לקה וילקינס בדום לב וכתוצאה מכך נכנס למצב של תרדמת. ב-4 באפריל 2018 הלך לעולמו בגיל 61.
תארים

גביע ה-FA:‏ 1983/1984
מגן הצדקה: 1984
ליגת העל הסקוטית: 1988/1989
גביע הליגה הסקוטית: 1987/1988
גביע רוס: 1986
אליפות הבית הבריטית: 1978, 1982, 1983
שחקן השנה של צ'לסי: 1976, 1977
קתרין פלון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בדצמבר 1772 סן-דומנג, צרפת 
 פטירה:  27 באוגוסט 1831 (בגיל 58) 
 מדינה:  האיטי האיטי
 
קתרין פלון (בצרפתית: Catherine Flon) (?-1803≈), הייתה חייטת האיטית, פטריוטית וגיבורה לאומית. היא נחשבת לאחד מסמלי המהפכה האיטית ועצמאותה. היא נודעת לרוב על היותה תופרת דגל האיטי הראשון בשנת 1803. מאז היא מקבלת מקום חשוב בזיכרון המהפכה ההאיטית עד היום.
חייה

קתרין פלון נולדה בתאריך לא ידוע בארצ'יי בסנט דומינג. הוריה סחרו בטקסטיל מצרפת. בבגרותה, היא נהייתה לתופרת עם בית מלאכה משלה, והיו לה כמה חניכות. היא הייתה בת הטיפוחים של ז'אן ז'אק דסאלין, קיסר האיטי.
חייה > יצירת הדגל

על פי המסורת ההאיטית, פלון תפרה את הדגל הראשון של המדינה ב־18 במאי 1803, ביום האחרון של קונגרס ארקאהיי. שם, מנהיג המהפכה, ז'אן ז'אק דסאלין הסנדק של פלון, גזר טריקולור צרפתי עם סכינו שלו, במטפורה להדגים את רצונו להתנתק מצרפת. הוא נתן את החלקים לפלון, שתפרה אותם בחזרה, תוך שהיא מחסירה את הרצועה הלבנה המרכזית. בהיותו דגל האיטי, צבעי הדגל החדש קיבלו משמעות חדשה: הפסים הכחולים והאדומים ייצגו איחוד בין אזרחי האיטי השחורים והמולאטים.
היסטוריונים שחקרו נושא זה ציינו מגבלות מסוימות בגרסה הזו של יצירת הדגל. למשל, מקורות ראשוניים מהמהפכה הוכיחו כי המורדים השתמשו בדגלים כחולים-אדומים לפני ועידת ארקאהיי. כמו כן, ההאיטים הראשונים שהשתמשו בדגל הצבע הדו-צבעי פירשו וכיוונו לכך שהוא ייצג הרחבה של ערכי המהפכה הצרפתית, ולא דחייה שלהם; מהפכנים מוקדמים נלחמו לשמר את חוק האמנציפציה משנת 1794 במקום להשיג עצמאות.
בתרבות

קתרין פלון נחשבת לאחת משלוש הגיבורות הסמליות ביותר של העצמאות האיטית, לצד ססיליה פטימן ודדי בזיל. מקום הולדתה של ארקאהיי מכונה היום "עיירת דגלים" והתאריך שבו נאמר שהכינה את הדגל הראשון, 18 במאי, הפך לחג לאומי. מלבד ששימשה כסמל המהפכה, פלון הפכה גם לדמות הערצה בקרב נשות האיטי. אירועים חברתיים ותנועות אקטיביסטיות בהנהגת נשים נקראו על שם הגיבורה המהפכנית. בפסטיבלים ובחגים לאומיים נשים צעירות מתלבשות בסגנון לבושה של פלון ומהפכניות אחרות, ומפנות את תשומת לבן לתפקידן של הנשים במהפכה ובתולדות האיטי כולה.
תמונתה הוצגה בשטר האיטי בן 10 גורדים שהונפק בשנת 2000.
הערות שוליים

↑  כמו בטסי רוס האמריקאית.
↑  Henderson, H., ed. (2015). ""Haiti Flag and University Day"". Holidays, Festivals, and Celebrations of the World Dictionary. Detroit, MI: Omnigraphics, Inc.
↑  Girard, Philippe R. (2009-01-01). "Birth of a Nation: The Creation of the Haitian Flag and Haiti's French Revolutionary Heritage". Journal of Haitian Studies. 15 (1/2): 138, 141. JSTOR 41715156
↑  Accilien, Cécile; Adams, Jessica; Méléance, Elmide, eds. (2006). Revolutionary Freedoms: A History of Survival, Strength and Imagination in Haiti. Coconut Creek, FL: Caribbean Studies Press. p. 91.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קריסטין הוסונג

קריסטין הוסונג (בגרמנית: Christin Hussong; נולדה ב-17 במרץ 1994) היא אתלטית גרמניה, אלופת אירופה (ברלין 2018) בהטלת כידון.
ביוגרפיה

הוסונג נולדה בצווייבריקן שבריינלנד-פפאלץ. אביה אודו משמש כמאמנה האישי ואחותה הגדולה מישל הייתה אלופת גרמניה לנוער בקרב שבע. היא החלה להתאמן באתלטיקה בגיל חמש בעקבות אחותה.
ב-2009 סיימה שלישית בהטלת כידון באליפות גרמניה באתלטיקה ובשנים 2010 ו-2011 זכתה במקום הראשון. היא ייצגה את גרמניה באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) וסיימה רביעית. באליפות העולם לנוער ב-2011 זכתה במדליית זהב בתוצאה של 59.74 מטר. באליפות העולם עד גיל 19 ב-2012 סיימה שביעית ובאליפות אירופה עד גיל 19 ב-2013 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 57.90 מטר. ב-2014 זכתה באליפות גרמניה עד גיל 22 בשיא אישי של 60.26 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2014 סיימה במקום השביעי בתוצאה של 59.29 מטר. היא זכתה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 22 בתוצאה של 65.60 מטר, שיא גרמניה לגיל זה. באליפות העולם באתלטיקה 2015 סיימה במקום השישי בתוצאה של 62.98 מטר.
ביוני 2016 קבעה שיא אישי של 66.41 מטר בתחרות בקאסל, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה במקום ה-12 בתוצאה של 57.70 מטר. באליפות העולם באתלטיקה 2017 קבעה במוקדמות תוצאה של 60.86 מטר, סיימה במקום ה-17 ולא העפילה לגמר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט 2018 זכתה הוסונג במדליית זהב בהטלת כידון כבר בהטלה הראשונה  שלה כשקבעה שיא אליפות חדש ושיא אישי חדש של 67.90 מטר, לפני ניקולה אוגרודניקובה מצ'כיה (61.85 מטר) וליווטה יאסיונטה מליטא (61.59 מטר). באליפות העולם באתלטיקה 2019 סיימה רביעית בתוצאה של 65.21 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיימה במקום התשיעי. באליפות אירופה באתלטיקה 2024 סיימה רביעית בתוצאה של 61.92 מטר.
חייה האישיים

הוסונג לומדת ביולוגיה וספורט באוניברסיטת חבל הסאר.
שיאים אישיים

הטלת כידון: 69.19 מטר (2021)
ראול ג'ורנו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בינואר 1911 תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 פטירה:  22 בנובמבר 2001 (בגיל 90) הרובע העשירי של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מוקד פעילות:  תוניסיה תוניסיה
 
ראול ג'ורנו (או ראול ז'ורנו, בערבית: رؤول جورنو, בצרפתית: Raoul Journo; תוניס, 18 בינואר 1911 – פריז, 22 בנובמבר 2001, ז' בכסלו תשס"ב) היה יהודי-תוניסאי, זמר ומלחין של מוזיקה ערבית-אנדלוסית. יחד עם עמיתו המוסלמי עלי ריאחי, היה הזמר הערבי הפופולרי ביותר של המאה העשרים בתוניסיה.
קורות חיים

החל לשיר בגיל 9 עם קול טנור שהיה לו, אך הקריירה המוזיקלית שלו המריאה רק באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים והייתה מקורית למדי. הוא שלט בז'אנר ה-arūbī של שירה המושראת מהבדואים, וב-taʿlīl, שהיו שירי הלל שבוצעו באירועים משפחתיים. ג'ורנו היה למורשת מוזיקלית תוניסאית, וזכה על כך להוקרה מממשלת תוניסיה. חלק מהשירים הוא ביצע יחד עם לואיזה תוניסיה.  הוא הקליט מספר שירים בחברת "dounia" בבעלות של אל קחלאוי תונסי.
לאחר עזיבתו לצרפת בשנת 1965, חזר לתוניסיה מספר פעמים.
היה לסמל בתרבות היהודית בתוניסיה, ישראל וצרפת, היכן שמנגינות שיריו הן, יחד עם אלה של פריד אל-אטרש, מהמנגינות הפופולריות ביותר לשימוש בתפילות יהודיות מסורתיות.
נפטר ב-2001 בפריז ונקבר ב-הר הזיתים בירושלים.
לקריאה נוספת

Raoul Journo, Ma vie par ma fille Flavie, Paris, Biblieurope, 2002, 263 p.
הערות שוליים

1 2  Journo, Raoul, באתר brillonline.com
↑  Raoul Journo, באתר afrik.com
↑  כרטיס נפטר:שאול ראול ג'ורנו, באתר הר הזיתים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263500105171  BnF: cb14024215p (data)  GND: 1100696229  ISNI: 0000 0000 6655 3709  MusicBrainz: 4a598c55-0e0e-459d-860b-1d1c21e5fa83  SUDOC: 178542407  VIAF: 76513799   WorldCat (עם VIAF): 76513799 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרב סלמנקה

קרב סלמנקה (בספרדית: Batalla de los Arapiles; קרב ארפילס) היה קרב מכריע במלחמת חצי האי, חלק מהמלחמות הנפוליאוניות. הקרב אירע בעיר סלמנקה בקסטיליה ולאון, ממלכת ספרד הנפוליאונית, במהלך 22 ביולי 1812. הקרב התרחש בין כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית שהורכבו מממלכת פורטוגל, ממלכת ספרד והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד נגד כוחותיה של ספרד הנפוליאונית, מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה בספרד. הקרב כלל מעל מאה אלף חיילים בשני הצדדים.
את כוחות הקואליציה הנהיג ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, בעוד את הגרנד ארמה (צבא הקיסרות הצרפתית) הנהיג אוגוסט דה מרמון. הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הקואליציה והביא לנטישת אנדלוסיה בידי הכוחות הצרפתים ואיבוד השליטה הצרפתית על כל מרכז ספרד, מה שהביא לשחרור מדריד בידי הקואליציה זמן קצר מאוחר יותר. הקרב סימן נקודת מפנה בלחימה בחצי האי האיברי שכן הביא לסיום האסטרטגיה ההגנתית של הקואליציה ולתתחילתה של אסטרטגיה התקפית שתגיע לשיאה בנפילת הצרפתים כמעט שנה מאוחר יותר במהלך קרב ויטוריה.
רקע > המלחמה בספרד

במסגרת מלחמת חצי האי כבש הצבא הספרדי את ספרד והכתיר את אחיו של הקיסר הצרפתי, ז'וזף בונפרטה, בתור מלך ספרד. תמיכתה של ממלכת פורטוגל בקואליציות האנטי-צרפתיות הביאו לפלישה צרפתית לתוכה אשר פגשה בכישלון ובהתערבות בריטית. מלחמת חצי האי הייתה המערכה האכזרית ביותר של המלחמות הנפוליאוניות. קודם לפלישה הנפוליאונית לספרד הייתה המדינה שקועה בתקופה של סטגניציה פוליטית וכלכלית כמו גם תסיסה אזרחית. מיליוני האיכרים הספרדים לא היו מסכימים לעולם למשטר צרפתי על ארצם וקראו להשבתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד. האוכלוסייה הספרדית המקומית הפעילה מדיניות של לוחמת גרילה נגד הצרפתים ביחד עם משלחת בריטית של כוחות שבטיים מההיילנדס בסקוטלנד ואירלנד.
ב-9 במאי 1812 עזב נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, את בירתו לעבר דרזדן כדי לפתוח בפלישתו לאימפריה הרוסית (ראו מלחמת רוסיה–צרפת (1812)). משלא היה מסוגל עוד לפקח על פעולות הצבא הצרפתי בספרד, העביר נפוליאון את הפיקוד על צבאות צרפת בחצי האי האיברי לאחיו הבכור, ז'וזף, כאמור מלך ספרד הצרפתי, והותיר את האחרון לנסות לכפות מטרה משותפת על הקצינים הבכירים הצרפתיים שפעלו באופן עצמאי ברחבי ספרד; במיוחד מרשל סולת באנדלוסיה שבדרום ספרד ומרשל מרמונט המפקד על 'צבא פורטוגל' בגבול צפון-מזרח ממלכת פורטוגל. קודם ליציאתו של נפוליאון לפלישה אל רוסיה הוא ביצע סיפוח של קטלוניה לתוך הקיסרות הצרפתית, פעולה שהחריפה אף יותר את מאבק הגרילה של האוכלוסייה המקומית נגד המשך השלטון הצרפתי.
רקע > התקדמות הקואליציה

נפוליאון הטיל על ז'וזף את החובה העיקרית להיאבק בכוחות הגרילה הספרדיות ברחבי הארץ. ז'וזף היה אמור לאמץ אסטרטגיית החזקה ומגננה נגד הכוחות הסדירים הבריטיים-פורטוגזיים-ספרדיים תחת ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, עד שנפוליאון חזר מניצחון מיוחל ברוסיה והצליח סוף סוף להשיג ניצחון מלא בחצי האי עם צבאו הגדול. הוראותיו של נפוליאון הניחו שוולינגטון יישאר באסטרטגיית מגננה, עם זאת, בעקבות לכידת מבצרי העיר סיודאד רודריגו ובדאג'וז בחודשים הראשונים של שנת 1812 על ידי הבריטים והפורטוגלים, התקדמה וולינגטון לתוך ספרד בדרך למדריד. ז'וזף הורה לאוגוסט דה מרמון להישאר בסלמנקה ולסו לשמור על הגבול עם פורטוגל. שני המפקדים סירבו להישמע להוראות אלה, וסו הרחיק לכת ואמר כי לא מוכן לקבל כל הוראה מז'וזף.
הקרב

וולינגטון החליט לבטל את איום צבא פורטוגל של המרשל הצרפתי מרמונט במרכז ספרד. שני המפקדים תמרנו את כוחותיהם קדימה ואחורה, וניסו להשיג את היד העליונה אך התקדמו מעט. לבסוף, מרמונט קיבל תגבורת והתקדם להשתלט על המוצבים הבריטים. לאחר התכתשות של הכוחות ב-21 ביולי, הורה וולינגטון על פינויו של הציוד ושל הכוחות חזרה לעבר הגבול הפורטוגזי, בציפייה שייאלץ לסגת. מרמונט ראה את ענני האבק והסיק שהבריטים נסוגים ומיד הורה לרגימנטים תחת פיקודו לנוע מערבה לנסות לפגוש ולהפיל את הבריטים ולנתק את הנסיגה. ללא ידיעתו של מרמונט, עיקר הצבא הבריטי לא נסוג והם למעשה הוסתרו על ידי השטח הצחיח בקו מזרח-מערב. בבוקר 22 ביולי, מרמונט ראה הזדמנות לבצע איגוף של אגף הכוחות הבריטים תחת וולינגטון על ידי הנעת המחלקות המובילות של הצרפתים מערבה. וולינגטון התכונן בפני איום שכזה בכך שהוא מנע את נסיגתה של דיוויזיית הפרשים השלישית של פקנהאם והותיר אותה להגן על האגף. כתוצאה מהמהלך של מרמונט, הקו הצרפתי נמתח יתר על המידה, ברואו את מצב המערך הצרפתי, וולינגטון ניצל כעת את הסיכוי לתקוף.
באמצע אחר הצהריים, הפרשים של יחידת ד'אורבן והדיוויזיה השלישית של פקנהאם תקפו את הדיוויזיה הצרפתית המובילה בפיקודו של תומיירס. הצרפתים, שהופתעו לחלוטין, נסוגו מפני הבריטים, בעוד תומיירס עצמו נהרג. זמן קצר לאחר מכן, הדיוויזיה החמישית של ליית' והבריגדה הפורטוגזית של ברדפורד מכוחות הקואליציה הוקצו נגד הדיוויזיה הצרפתית של מקונה. הצרפתים שנלחצו קשות ממתקפת הפתע לא הצליחו לארגן כראוי את דיוויזיות הפרשים הכבדים והקרב הפך לטבח של הכוחות. המערך הצרפתי המערבי התפרק לגמרי במהלך הקרב ו-3 דיוויזיות נפלו. במזרח החזיק הקו הצרפתי. לאחר מאבק עקוב מדם הצליחו הצרפתים לחסום את המתקפה של דיוויזיית הפרשים הבריטית הרביעית אך וולינגטון קרא לעצור את המתקפה המתוכננת של הכוחות הפורטוגזים על הצרפתים, כדי למנוע איבוד כוחות.
עם פציעתו של המרשל מרמונט קיבל המרשל ברטרנד קלוזל את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים. במקום לפרוש משדה הקרב, קלוזל יצא למתקפה עם הדיוויזיה שלו יחד עם זו של הגנרל בונט למתקפת נגד נואשת. מתקפת נגד צרפתית זו נכשלה כאשר הדיוויזיה השישית של קלינטון עברה למערך הגנתי להתמודד עם המתקפה ושברה את המערך הצרפתי. הקרב הסתיים עם התקדמות כללית בריטית-פורטוגזית מצפון וממערב והמשך ההתקדמות עוכבה על ידי פעולת מגן אחורי נמרצת של הקורפוס הצרפתי תחת המרשל פריי. צבאו של וולינגטון, המונה 48,600 חיילים, מצא עצמו עם 5,200 נפגעים אך באותו הזמן נגרמו לערך 14,000 נפגעים לצבא הצרפתי שמנה 50,000 איש. קרב סלמנקה, הידוע גם כקרב ארפילס, היה ככל הנראה ההצלחה הצבאית המרשימה ביותר של וולינגטון עד אותה העת.
תוצאות

לאחר הנפילה הצרפתית בקרב סלמנקה היה על ז'וזף לקרוא להשבת הכוחות מאנדלוסיה ודרום ספרד, דבר שהותיר שטחים אלו פתוחים לקראת כיבוש מחודש של הספרדים והבריטים. הכוחות הבריטים תחת וולינגטון התקדמו במעלה ספרד, שחררו את מדריד והביאו למנוסת המנהל הצרפתי לצפון. ההתקדמות של וולינגטון לאורך 1812 הגיעה עד בורגוס, כאשר החורף הקשה הכריח אותו לסגת חזרה לעבר הגבול. בשנה הבאה יצא בראש כוחות הקואליציה בספרד למערכה נוספת, בעזרת תנועה צבאית דרך האקלים הצחיח של גליסיה, הגיעו כוחות הקואליציה לקרב ויטוריה שהביא סופית לנפילת הכוחות הצרפתים בספרד ולנסיגתם מצפון להרי הפירנאים אל תוך צרפת עצמה. קרב סלמנקה היווה את המהפך בחזית בחצי האי האיברי.
ראו גם

מלחמת חצי האי
ממלכת ספרד הנפוליאונית
קרב ויטוריה
הערות שוליים

↑  קרב סלמנקה, באתר קרבות בריטיים
↑  קרב סלמנקה, באתר הקיסרות הצרפתית
↑  קרב סלמנקה, באתר מלחמת חצי האי
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553587505171  GND: 4212991-6  LCCN: sh85116683
ראול בובאדייה

ראול מרסלו בובאדייה (בספרדית: Raúl Marcelo Bobadilla, נולד ב-18 ביוני 1987) הוא כדורגלן ארגנטינאי-פרגוואי המשחק בבאנדירמספור הטורקית בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

בובאדייה התחיל את הקריירה שלו בריבר פלייט בקיץ 2006 הושאל לקונקורדיה בזל ובכך התחיל את הקריירה האירופאית שלו. כבר בעונתו הראשונה הוא הבקיע 18 שערים ב-28 משחקי ליגה וסיים שלישי בטבלת מלכי השערים של ליגה. מאמן הקבוצה דאז מוראט יאקין הצטרף בסוף העונה לגראסהופרס ציריך ובובאדייה הלך יחד איתו. את העונת 2007/2008 הוא סיים כסגן המלך השערים של הליגה והיה מועמד לשחקן העונה.
ב-11 ביוני 2009 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך תמורת 4.2 מיליון אירו. בינואר 2011 הושאל לאריס סלוניקי. לאחר שלא הצליח להטביע את חותמו בגרמניה, הוא חזר בקיץ 2012 לשווייץ כאשר חתם ביאנג בויז ברן. ב-3 בינואר 2013, חתם בפ.צ. בזל ל-4 וחצי שנים.
ב-1 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בבזל בניצחון 0-4 נגד לוצרן. ב-1 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד סנט גאלן. בסיום העונה זכה עם בזל באליפות והגיע איתה לגמר הגביע השווייצרי.
בקיץ 2013 הסתבך בעבירות תנועה ובזל החליטה למכור את השחקן וב-15 באוגוסט 2013, חזר לגרמניה כאשר חתם באאוגסבורג ל-3 שנים. ב-17 באוגוסט 2017 חזר לבורוסיה מנשנגלדבך וחתם לשנתיים. ב-11 ביוני 2018 חזר לאחר 11 שנה לארגנטינה וחתם לעונה אחת בארחנטינוס ג'וניורס.
ב-1 בינואר 2020, בובאדייה הושאל לגואראני מליגת העל הפרגוואית.
ב-21 בפברואר 2022 בובאדייה חתם בשפהאוזן מליגת האתגר השווייצרית.
בקיץ 2023 חתם בבאנדירמספור.
קריירה בין-לאומית

בפברואר 2015 בובאדייה התחיל בתהליך קבלת אזרחות פרגוואית מאחר שנולד להורים פרגוואים. ב-11 במרץ 2015 זומן לראשונה לסגל נבחרת פרגוואי, וב-27 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד קוסטה ריקה.
תארים

אליפות שווייץ: 2012/2013
ריי ליימן וילבור

ריי ליימן וילבור (באנגלית: Ray Lyman Wilbur;‏ 13 באפריל 1875 –  26 ביוני 1949) היה רופא אמריקאי, שכיהן כנשיא השלישי של אוניברסיטת סטנפורד וכמזכיר הפנים של ארצות הברית ה-31.
ראשית חייו

ריי וילבור נולד בבוּנסבורו (כיום בוּן), איווה, כבנם של עורך הדין ואיש העסקים דווייט לוק וילבור ושל עדנה מריה ליימן. הוא גודל על ידי אחיו קרטיס וילבור, שכיהן כמזכיר הצי בממשלו של הנשיא קלווין קולידג', וכשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה. כאשר היה וילבור בן 12, עברה משפחתו לריברסייד, קליפורניה.
וילבור סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ריברסייד, ולאחר מכן למד באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא סיים ב-1896 תואר בוגר אוניברסיטה, וב-1897 סיים תואר מוסמך אוניברסיטה. לאחר מכן הוא למד בקולג' הרפואי קופר בסן פרנסיסקו (אז חלק מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, כיום חלק מאוניברסיטת סטנפורד), וב-1899 הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בשנת לימודיו הראשונה בסטנפורד, הכיר וילבור את מי שיכהן לימים כנשיא ארצות הברית הרברט הובר, שניהל בקמפוס האוניברסיטה עסק של מכבסה מקומית. השניים היו לידידים במשך כל ימי חייהם.
ב-1898 נשא וילבור לאישה את מרגריט מיי בלייק, שהייתה חברתה לספסל הלימודים בקולג' של לו הובר, רעייתו של הרברט הובר. לזוג נולדו חמישה ילדים.
אוניברסיטת סטנפורד

ב-1896 החל וילבור להיות חבר בסגל האקדמי של אוניברסיטת סטנפורד כמרצה לפיזיולוגיה. ב-1900 הוא התקדם לדרגת מרצה בכיר, ובמקביל עסק ברפואה מעשית באינטנסיביות. הוא היה הרופא היחידי בסגל האוניברסיטה.
בשנים 1903–1909 עסק וילבור ברפואה במשרה מלאה. ב-1911 הוא היה לפרופסור לרפואה וב-1911 הוא מונה כדקאן בית הספר לרפואה החדש של אוניברסיטת סטנפורד, ששכן בקמפוס לשעבר של הקולג' הרפואי קופר, שם הוא קיבל את תוארו ברפואה. כהונתו כדקאן נמשכה עד 1916.
ב-1916 נבחר וילבור כנשיא אוניברסיטת סטנפורד, משרה בה הוא כיהן עד 1943, גם במהלך השנים בהם כיהן כמזכיר הפנים. עם כניסתו לתפקיד נשיא האוניברסיטה הוא אמר שכוונתו להקדיש את שארית חייו לסטנפורד, וכך הוא עשה. לאחר פרישתו ב-1943 ועד למותו ב-1949 הוא שימש כצ'נסלור האוניברסיטה. במלחמת העולם הראשונה שימש וילבור כראש חטיבת השימור של מנהל המזון של ארצות הברית. בעת ששימש בתפקיד זה הוא טבע את האמרה "המזון ינצח את המלחמה", אם כי יש המייחסים את המשפט להרברט הובר ששימש אז כראש מנהל המזון.
כנשיא האוניברסיטה ארגן וילבור מחדש את הלמידה לתוארים, הנהיג למידה עצמאית, ואיחד מחדש מחלקות אקדמיות במסגרת בתי הספר של האוניברסיטה. הוא הקים את בית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה ואת המכון למחקר מזון. בין עמדותיו המפורסמות ביותר בעת כהונתו בסטנפורד היו התנגדותו לאחוות ולתנועת מכוניות בשטחי הקמפוס.
בשנים 1923–1924 שימש וילבור כנשיא האיגוד הרפואי האמריקאי (American Medical Association). ב-1923 הוא היא אחד הרופאים שנקראו לייעוץ כאשר הנשיא וורן הרדינג נפל למשכב בעת שהיה בסן פרנסיסקו, ונכח על ערש הדווי שלו. בנו של וילבור, דווייט לוק וילבור, הלך לימים בדרכי אביו והיה נשיא האיגוד הרפואי האמריקאי בשנים 1968–1969.
כאשר הקים בית המחוקקים ב-1927 של קליפורניה את נציבות הפארקים המדינתיים, מונה וילבור כחבר בנציבות.
מזכיר הפנים של ארצות הברית

ב-5 במרץ 1929 מינה הרברט הובר, שנבחר כנשיא ארצות הברית, את וילבור כמזכיר הפנים של ארצות הברית, ומינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית. וילבור כיהן בתפקיד עד תום נשיאותו של הובר ב-4 במרץ 1933.
כמזכיר הפנים, התייחס וילבור לשחיתות בהענקת חוזי קידוחי נפט, שהיו הסיבה לשערוריות במהלך נשיאותו של וורן הרדינג וכונו שערוריית טיפוט דום. הוא נקט במדיניות ששום זיכיון נפט חדש לא יוענק ליחידים, אלא אם כן יאושר הדבר בחוק.
על וילבור נמתחה ביקורת על ידי מתנגדים פוליטיים על העברת סכר בולדר לידיים פרטיות. המתנגדים גם מתחו עליו ביקורת על כך שהוא שינה את שם הסכר לסכר הובר.
וילבור גילה עניין במיוחד בענייני הילידים האינדיאנים וארגן מחדש את הלשכה לענייני אינדיאנים של מחלקת הפנים. הוא סייע לאינדיאנים להיות יותר נסמכים על עצמם.
מבקר הניו דיל

לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים ב-1933, היה וילבור למבקר בולט של מדינות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט והיה מהמובילים של "האינדיבידואליזם המוצק" (rugged individualism).
הוא כתב:
דיבור נפוץ הוא שכל אדם יחיד זכאי לביטחון כלכלי. בעלי החיים והעופות היחידים שאני מכיר שיש להם ביטחון כלכלי הם אלו שבויתו, והביטחון הכלכלי שיש להם נשלט על ידי גדר תיל דוקרנית, על ידי סכינו של השוחט, ועל ידי רצונם של אחרים. הם נחלבים, עורם נשחט, ביציהם נאספות והם נאכלים על ידי מגיניהם.
מותו ומורשתו

ריי ליימן וילבור נפטר כתוצאה ממחלת לב בביתו שבקמפוס אוניברסיטת סטנפורד ב-26 ביוני 1949, בגיל 74. הוא נטמן בפארק הזיכרון אלטה מסה שבפאלו אלטו. הנשיא לשעבר הובר הספיד אותו כ"ידידי המסור וידידי התמידי מאז נעורינו". הוא אמר על וילבור: "במהלך כל שנותיו, כולל בתקופה האחרונה בה הוא היה הצ'נסלור של סטנפורד, הוא העניק שירותים רבים לאנשים. הבריאות הציבורית והחינוך הועשרו במשך כל השנים הללו כתוצאה ממדיניותו השפויה וכנות האינטלקטואלית המוצקה שלו. אמריקה היא מקום טוב יותר בזכות זה שהוא חי בה". על שמו של וילבור נקרא מכלול מעונות סטודנטים באוניברסיטת סטנפור.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Memorial Resolution: Ray Lyman Wilbur". Academic Council. Stanford University. September 30, 1949. Archived from the original on 27 July 2011.
↑  David E. Hamilton, HERBERT HOOVER: LIFE BEFORE THE PRESIDENCY, Miller Center
↑  David Michaelis, Eleanor, Simon and Schuster, 2021, p. 161.
↑  Glen Jeansonne, Herbert Hoover: The Man Nobody Knows, The American Historian.
↑  Register of the Ray Lyman Wilbur papers - Online Archive of California
↑  "Ray Lyman Wilbur", The Washington Post, June 28, 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810638665605606  GND: 143692607  ISNI: 0000 0001 1777 0616  LCCN: n79032212  NARA: 10582818  NTA: 162482612  SNAC: w6r21356  VIAF: 98965844   WorldCat (עם VIAF): 98965844 
וילבור בסכר הובר, 1930 בערך.
המעונות בקמפוס אוניברסיטת סטנפורד על שמו של וילבור.