טיפול המרה
היסטוריה

את ההיסטוריה של טיפולי המרה ניתן לחלק באופן רחב לשלוש תקופות: תקופה פרוידיאנית מוקדמת, תקופה של אישור מיינסטרימי של טיפולי המרה, כאשר המוסד לבריאות הנפש הפך ל-"מפקח העיקרי" על מיניות ותקופה שבאה לאחר מהומות סטונוול, בה הרפואה החלה להתנער מהנוהג.
בתרבויות שונות, ובהן החברה היהודית, הנוצרית והמוסלמית, נחשבו משכב זכר לחטא חמור כנגד רצון האל, שדרש עונש מוות והוביל להומופוביה. בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים של הביזנטי" על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, שהיה נוצרי הדוק. הרפורמה קבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי. יוסטיניאנוס קשר לראשונה את הביטוי מעשה סדום - שהיו במקור כינוי לפעילות לא מוסרית של אנשי העיר סדום לקיום יחסי מין בין גברים או אף התשוקה להם וא גם קבע כי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות. הוא הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף. דבר זה היווה רקע לרדיפה והוצאות להורג במדינות רבות למשך מאות שנים.
ב-1750 ז'אן דיוט וברונו לנואר היו שני האנשים האחרונים שהוצאו להורג בצרפת באישום של "מעשה סדום". ב-1835 ג'יימס פראט וג'ון סמית' היו שני האנשים האחרונים שנתלו באנגליה בגלל מעשה סדום רדיפת להט"בים נמשכה אך היחס להומוסקסואליות הפך מתון יותר. במקום חטא דתי החלו במיוחד במדינות מערביות, להגדיר את הומוסקסואליות כהפרעה נפשית או מחלה לצד תאורה כחטא מוסרי או פגם באישיות (שהיה כרוך בעונשי מאסר, אלימות מצד שוטרים ועוד עד למחצית השנייה של המאה ה-20).
בשנת 1869 טבע העיתונאי האוסטרי קרל מריה קרטבני את המונח הומוסקסואליות. בשנת 1886 הפסיכיאטר והסקסולוג האוסטרי ריכרד פון קראפט-אבינג שיער שמדובר בגברים שנולדו עם נפש נשית, ולראשונה הגדיר הומוסקסואליות כהפרעה נפשית. בתקופה זו ניסו סקסולוגים רבים למצוא דרך לשנות נטייה מינית של אדם, בעוד אחרים, הביעו כלפי דבר זה ספקנות והידוע בהם זיגמונד פרויד אבי הפסיכואנליזה.
פרויד ראה בהומוסקסואליות סוג של התפתחות מינית עצורה, צורה של "חוסר בגרות", שבה האינסטינקטים המיניים הרגילים של הילדות נמשכים בבגרות. תאוריה אחת שלו היא כי הומוסקסואליות נגרמת בגלל עימותים אדיפלים לא פתורים או מהזדהות יתר עם ההורה מהמין השני. עם זאת פרויד התנגד לסיווג הומוסקסואליות כמחלה. ב"מכתב לאם אמריקאית" משנת 1935 פרוייד כתב "הומוסקסואליות היא בוודאי לא יתרון, אבל אין מה להתבייש בה, אינה רוע, אינה השפלה, אי אפשר לסווג אותה כמחלה; אנו רואים בכך וריאציה של התפקוד המיני שנוצר כתוצאה מעצירה מסוימת של התפתחות מינית." הוא הביע ספקנות כלפי היעילות של טיפול פסיכולוגי כדרך לשינוי משיכה מינית.
עם זאת, טיפולי המרה היו דבר נפוץ למדי. הפרקטיקות בהם ניסו סקסולוגים, פסיכיאטרים ואנשי דת לשנות נטייה מינית כללו טיפול על ידי קיום יחסי מין עם זונות, הקזת דם, סירוס, התנזרות, היפנוזה, טיפול בקרני רנטגן, גירוש שדים, טיפול בנזעי חשמל כתגובה אברסיבית לגירוי מיני ממקור הומוסקסואלי, טיפול הורמונלי ולובוטומיה (ניתוח מוח). רבות משיטות אלו יושמו עד שנות ה-50 של המאה העשרים וחלקן מיושמות גם היום במדינות שונות.
עד אמצע המאה העשרים, קודמו השקפות מתחרות על הומוסקסואליות בדיספלינות שונות. במיוחד בין הפסיכואנליזה לעומת הסקסולוגיה האקדמית. פסיכואנליטיקאים לאחר פרויד עקבו אחר הפסיכולוג ממוצא הונגרי סנדור ראדו (אנ'), שטען כי הומוסקסואליות היא "הימנעות פובית מהטרוסקסואליות הנגרמת עקב הורות מוקדמת לא מספקת". קו חשיבה זה היה פופולרי במודלים פסיכיאטריים של הומוסקסואליות. מודלים אלה התבססו על מדגם לא מייצג של הומוסקאולים שנבדקו בכלא או הומוסקסואלים שביקשו טיפולים.
בשנות ה־40 וה־50 של המאה העשרים, הוביל הנוירולוג וולטר פרימן (אנ') לכך שלובוטומיה עם דקר דמוי דקר קרח הוצעה כטיפול נפוץ לבעיות נפשיות כמו סכיזופרניה בארצות הברית. באותה תקופה הומוסקסואליות נחשבה כתסמין של סכיזופרניה, כך שהטיפול נועד "לפתור" גם בעיה זו. בשיטה של פרימן הוחדר דוקרן תוך חלל הגולגולת כדי להרוס את האונות הקדמיות של המוח. פרימן עצמו ביצע מעל 3,400 ניתוחי מוח כאלה ב־23 מדינות, למרות שלא הייתה לו הכשרה פורמלית כמנתח. מוערך כי בערך 40% מהמטופלים של פרימן היו גברים הומוסקסואלים. בנוסף לכך הוא ביצע את הניתוח גם בנשים עם "בעיות מין" שלא רצו לשכב עם בני זוגן. ב־1967 ביצע פרימן את הניתוח האחרון שלו. המטופלת הלן מורטנסן מתה מדימום מוחי, ולכן נאסר על פרימן לבצע ניתוחים נוספים. עוד כ־100 ממטופליו האחרים מתו מדימום מוחי וסה"כ 15% מהמטופלים מתו מההליך. לעיתים קרובות היה צורך ללמד מחדש את מטופליו כיצד לאכול ולהשתמש בשירותים.
לעומתם גישה זו, היו חוקרים של אמצע המאה העשרים שראו בהומוסקואליות תופעה נורמלית ולא מחלת נפש. הזואולוג אלפרד קינסי נחשב למייסד ענף הסקסולוגיה במדעי האדם במחקריו פורצי הדרך. הוא ניסה להבין את ההתנהגות המינית האנושית על ידי חקר אוכלוסיות כלליות. הוא קיים מחקר בשטח, וגייס מספר רב של נבדקים שלרובם לא היה רקע בעיות נפשיות או עבריינות. ב-1956 הפסיכולוגית האמריקאית אוולין הוקר פרסמה מאמר בשם "ההסתגלות של ההומוסקסואל הגלוי של זכר" שבו ערכה מבחנים פסיכולוגיים לכמה קבוצות, שכללו קבוצות של גברים הטרוסקסואלים והומוסקסואלים שהיו מוכנית לזהות את עצמם ככאלה. היא ביקשה ממומחים לזהות את ההומוסקסואלים ולדרג את בריאותם הנפשית. הניסוי, שחוקרים אחרים חזרו עליו לאחר מכן, מצא שהומוסקסואליות אינה הפרעה נפשית, מכיוון שלא היה הבדל ניתן לזיהוי בין גברים הומוסקסואלים להטרוסקסואלים במונחים של הסתגלות נפשית. הוקר טענה כי מתאם כוזב בין הומוסקסואליות למחלת נפש היווה את הבסיס לסיווג ההומוסקסואליות כהפרעה נפשית. המתאם היה תוצאה של חוקרים קודמים שחקרו קבוצות מדגם שהכילו גברים הומוסקסואלים עם היסטוריה של טיפול במחלות נפש. עבודתם של קינסי והוקר העניקה תמיכה לתפיסה מדעית הולכת וגוברת לפיה הומוסקסואליות, כמו הטרוסקסואליות, היא וריאציה נורמלית של ביטוי מיני אנושי.
בשנת 1970, פעילים חברתיים דאגו לאמת את האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית (APA) עם תוצאות המחקר הסקסולוגי. פעילים הומואים ולסביות מאורגנים, שהיו משוכנעים שהעמדות הפסיכיאטריה לגבי הומוסקסואליות כתופעה פתולוגית, תרמו באופן ניכר לדעות קדומות שליליות, שיבשו את המפגשים השנתיים של ה-APA בשנים 1970 ו-1971. כתוצאה מכך, APA החלה בתהליך של לימוד השאלה המדעית האם הומוסקסואליות צריכה להיחשב כהפרעה פסיכיאטרית. לאחר סקירה מקיפה של הספרות, חבר הנאמנים של ה-APA הצביע ב-11 בצדמבר 1973 בעד הסרת הומוסקסואליות מספר האבחנות הפסיכיאטריות, ה-DSM ומאז אין היא מוגדרת כהפרעה או כמחלה, מה שתרם לשינויי איטי בדעת הקהל על הומוסקסואליות. בשנת 1992 ארגון הבריאות העולמי הסיר את האבחנה של ההומוסקסואליות מהסיווג הבין-לאומי של מחלות ה-ICD. מאז הומוסקסואליות נחשבת כווריאציה נורמטיבית של המיניות.
ארגוני הבריאות שינו היחס שלהם לטרנסג'נדריות לאורך השנים, בדומה לשינוי שביצעו ביחס להומוסקסואליות. בשנת 1968 תייג ה-DSM את הטרנסג'נדריות בקטגוריה של "סטיות מיניות". ההגדרה שונתה בהדרגה במהלך השנים להגדרות קלות יותר ב-2013, במסגרת DSM-5, שונתה ההגדרה בצורה משמעותית לדיספוריה מגדרית. אי-נוחות מגדרית, אינה מוגדרת בפני עצמה כהפרעה נפשית. קטלוג ICD-11, של ארגון הבריאות העולמי, שפורסם ביוני 2018, הסיר את הטרנסג'נדריות מסעיף הבעיות הנפשיות.
בשנת 2015 נקבע במשפט שהיווה ציון דרך כי הטענות של ארגון JONAH היהודי בדבר היכולת לשינוי נטייה מינית היוו הונאה צרכנית.
בינואר 2022 אישרה האספה הלאומית של צרפת הצעת חוק הקובעת כי ניסיון לשכנע את חברי קהילת הלהט"ב לעבור טיפולי המרה, או ביצוע של טיפולי המרה בפועל, יהוו עבירה פלילית שבגינה יוטל קנס של עד 30 אלף יורו או שנתיים של מאסר בפועל. הצעת החוק עברה פה אחד. החוק מאפשר לארגוני זכויות להט"ב להגיש תביעות אזרחיות כנגד מי שמבקשים לבצע טיפולי המרה.