מעמד משפטי של נישואים בקרב זוגות מאותו המין
מעמד משפטי של נישואים בקרב זוגות מאותו המין בישראל

בישראל, נישואים של זוגות מאותו המין אינם אפשריים, משום שסמכויות החיתון נתונות בידי בתי הדין הדתיים, הפועלים על פי התורה וההלכה, שאין בהן הכרה בנישואים של זוגות מאותו המין, לצד אי ההכרה המשפטית בישראל בנישואים אזרחיים (בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד). זוגות מאותו המין יכולים להיחשב ידועים בציבור, ולזכות בדרך זו בזכויות רבות המוקנות לבני זוג נשואים. עם זאת, זהו פתרון חלקי בלבד, הן משום שמדובר במעמד נזיל יותר, הקשה יותר להגדרה ולהוכחה מנישואים, הן משום שמעמד זה פחות מוכר על ידי גופים שונים, ומחייב לא פעם מאבקים משפטיים לצורך קבלת הזכויות המוענקות לזוגות נשואים, והן משום שהוא מקנה לבעליו רק חלק מהזכויות המוענקות לזוגות נשואים. על רקע חוק הנישואים הישראלי שמאפשר נישואים וגירושים רק על פי הדין הדתי, ישראל מוגדרת כדמוקרטיה המערבית היחידה בעולם שכך בלבד נהוג בה להינשא.
בדומה למדינות נוספות שבהן דת מהווה השפעה רבה על חיי האזרחים, נושא ההכשרה בחוק של נישואים חד-מיניים נמצא במחלוקת בישראל. עם זאת, על פי סקר שהתפרסם בעיתון הארץ בחודש אוגוסט 2009, רוב של 61% תמכו בהכרה משפטית בנישואים חד-מיניים ו-60% באימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים בישראל. סקר שערכה עמותת חדו"ש ביוני 2017 מצא כי רוב של 79% ישראלים תמכו בכך שיש להכשיר הכרה משפטית בזכותם של זוגות חד-מיניים להינשא (נתון שהוגדר כעלייה של כ-18% משנת 2009).
באוגוסט 2001 החליטה שופטת בית משפט לענייני משפחה בבאר שבע, אסנת אלון-לאופר, לאשר הסכם זוגיות בין בנות זוג לסביות, תוך שהיא קובעת כי "הגדרת המשפחה היא הגדרה רחבה, ושתי בנות הזוג עונות על הגדרת 'בן משפחה' שבחוק בתי המשפט לענייני משפחה. לא מצאתי", הוסיפה השופטת, "שההגדרה בחוק מכוונת דווקא לבני זוג ממין שונה". בית המשפט נתן באופן תקדימי תוקף של פסק דין להסכם לחיים משותפים של בנות זוג, תוך שקבע כי זוג לסביות עונות להגדרת "בן משפחה" לפי החוק.
בשנת 2005 חמישה זוגות גברים ישראלים ערכו מחוץ לישראל, בטורונטו שבקנדה, טקס נישואים אזרחיים שהחל להיות מוכר עבור זוגות חד-מיניים מאותה שנה במדינה. עם שובם לישראל פנו לפקיד הרישום, וביקשו לשנות את רישומם במרשם האוכלוסין מ-"רווק" ל-"נשוי". פקיד הרישום סירב לבקשה, בנימוק ש-"נישואים שכאלו אינם מוכרים באופן חוקי במדינת ישראל, ולפיכך לא ניתן לרשום אותם בקובץ המרשם" (מכתבו של מנהל הלשכה למנהל אוכלוסין בתל אביב שפורסם ב-24 במאי 2005). בעתירתם לבג"ץ ביקשו הזוגות לרשום את הנישואים שלהם בישראל, על פי הכלל שלפיו מינהל האוכלוסין רושם נישואים שנערכו בין בגירים מחוץ למדינה לפי חוקי המדינה הזרה. עמדת המדינה הייתה כי בעוד שיש לתת לזוגות חד-מיניים שוויון זכויות מלא בכל הנוגע לזכויות כלכליות, בית המשפט אינו רשאי להכיר בתבנית משפטית חדשה למיסוד הזוגיות, אלא עליו להשאיר את העניין הזה להסדרה בידי הכנסת. לטענת המדינה, אם בית המשפט יחייב אותה לרשום נישואים חד-מיניים במרשם האוכלוסין, תהיה בכך הכרה בפועל מצדו בתבנית המשפטית החדשה. ב-21 בנובמבר 2006, חייב בית המשפט העליון את המדינה לרשום כנשואים את הזוגות שנישאו בקנדה, בין השאר בהסתמך על פסקת הדין של בג"ץ הנריט אנה קטרינה פונק שלזינר נגד שר הפנים בשנת 1963, שבה חויבה המדינה לרשום כחוק נישואים אזרחיים שנערכו מחוץ לישראל. בפסק דינו של נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק נקבע כי חובה על מנהל האוכלוסין של משרד הפנים לרשום כנשואים זוג גברים הומוסקסואלים שנישאו כדין במדינה זרה. ברק קבע בנוסף כי חוקי הנישואים הנוכחים בישראל פוגעים בזכויות האזרח, בכבוד האדם, בחופש הדת ובעקרון השוויון.
בספטמבר 2006 הכיר בית משפט ישראלי לראשונה בהסכם שחתמו זוג נשים לסביות שנפרדו והעניק לו תוקף של פסק דין בדומה לגירושים.