stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילאיל שחר

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1975 (בת 49) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ilil.shahar
 טוויטר:  ilils1
 
אילאיל שחר (נולדה ב-15 באפריל 1975) היא עיתונאית ישראלית המכהנת כסגנית מנהל חטיבת החדשות של כאן 11.
ביוגרפיה

שחר נולדה בירושלים וגדלה בכפר סבא. היא החלה את דרכה בתקשורת בחטיבת דובר צה"ל. עם שחרורה מהצבא למדה תואר ראשון בכלכלה ותקשורת ותואר שני בייעוץ ארגוני ואסטרטגיה במסגרת לימודי מנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 הצטרפה למקומון הירושלמי "כל הזמן", השייך לרשת מקומוני "מעריב", בתפקיד כתבת חינוך. שנה לאחר מכן הצטרפה לעיתון היומי של "מעריב", ככתבת חינוך ובשנת 2002 החלה בתפקידה ככתבת המדינית של העיתון.
בשנת 2006 עברה לגלי צה"ל, שם מונתה לכתבת המדינית. לקראת הבחירות של שנת 2015 החלה לכתוב טורים באתר nrg. לדברי אלעד טנא, שהיה עורך nrg, שחר צורפה ל"מעריב" כחלק ממהלך שמטרתו לגוון את השיח ולהעניק ייצוג רחב יותר לנשים באתר.
משמשת כפרשנית בערוצים שונים, ומפרסמת טורי דעה בבמות תקשורתיות שונות. בינואר 2017 מונתה לראש מחלקת החדשות בגלי צה"ל.
במרץ 2020 הצטרפה לכאן 11 כסגנית מנהל חטיבת החדשות של התאגיד. כמו כן היא משמשת כמגישה מחליפה של התוכנית "הבוקר הזה" בכאן ב.
שחר נשואה לעיתונאי יהונתן ליס ואם לשני בנים. מתגוררת בשכונת עין חמד במבשרת ציון.
הערות שוליים

↑  עומר חימי, אילאיל שחר עוברת לגלי צה"ל, באתר nrg‏, 22 בנובמבר 2005
↑  אלכסנדר כץ, נערכים לבחירות: הכתבת המדינית של גל"צ אילאיל שחר תכתוב גם עבור NRG, באתר אייס, 21 בדצמבר 2014
↑  יערית אלבז, ‏הכירו: נשות התקשורת המשפיעות ביותר, באתר כיכר השבת
↑  אילאיל שחר עוזבת את גלי צה"ל ועוברת לתאגיד "כאן" - כלכלה, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  הבוקר הזה_אילאיל שחר, באתר www.kan.org.il/radio
↑  אילאיל שחר ליס, באתר מעוז.
לאון מונוסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בדצמבר 1892 שצ'דרין, בלארוס 
 פטירה:  17 בפברואר 1943 (בגיל 50) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  צרפת, האימפריה הרוסית 
 
לאון מונוסון (בצרפתית: Léon Monosson;‏ 21 בדצמבר 1892 – 17 בפברואר 1943) היה שחמטאי יהודי-בלארוסי-צרפתי.
ביוגרפיה

מונוסון נולד בשצ'דרין, בלארוס. הגיע למקום העשירי בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1921, ולאחריה היגר לצרפת. התחרה באליפות פריז מספר פעמים במהלך חייו - ב-1928 סיים במקום החמישי (אברהם באראץ ניצח) וב-1935 ניצח בתחרות ונהיה אלוף פריז. ב-1938 הגיע למקום החמישי בתחרות Paris L'Echiquier, שבה ניצח בלדור הונלינגר. בינואר 1940 שיחק מונוסון עם וילהלם אורבך, יוסף צוקרמן ואחרים בתחרות פריז, בה ניצח סבלי גריגורייביץ' טרטקובר.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורש מצרפת למחנה הריכוז אושוויץ, שם נרצח בשנת 1943.
הערות שוליים

↑  Championnat de Paris 1928, באתר Heritage des Echecs Francais
↑  Championnat de Paris
↑  1938 - Argentine Championship, באתר Roger Paige's Chess Site
↑  19 février 1997 JOURNAL OFFICIEL DE LA RÉPUBLIQUE FRANÇAISE page 2750,‏ Monosson (Léon)‎, באתר Deaths in Deportation
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה חת

| --- | --- |
אדריכל משה חת
אדריכל משה חת
 לידה:  3 בספטמבר 1900 אודסה
 פטירה:  8 בפברואר 1972 (בגיל 71)
 מקום קבורה:  חיפה 
 תקופת הפעילות:  1928–1972 (כ־44 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בעיקר תכנון שכונות ומבנים בחיפה
 פרסים והוקרה:  על תכנון שכונת עובדים בחיפה; שכונת פועלים בתל אביב; וחמי טבריה
 
משה חֵת (3 בספטמבר 1900 – 8 בפברואר 1972) היה אדריכל ישראלי שפעל בחיפה באמצע המאה ה-20.
ביוגרפיה

חת נולד ב - 3 בספטמבר 1900 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה כבנם של דינה ומאיר חת.
אחיו הבכור הוא נחום חת, לימים משפטן, איש ציבור, חבר הכנסת ועסקן ספורט.
בשנת 1918 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הממשלתית הרביעית באודסה וזכה הודות להצטיינותו במדליית זהב. ב-1921 עזב עם אמו את רוסיה לבסרביה, המשיכו לרומניה ועלו לארץ ישראל. בשנים הראשונות לשהותו בארץ, היה חבר ב"חבורת העמק", השתתף בייבוש ביצות כבארה ועבד כמודד בסביבות קיסריה. בשנת 1923 עבר לירושלים ועבד כשרטט במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן. כמו כן עבד כמודד בפרויקט הקמת מוזיאון רוקפלר והיה חבר בארגון ההגנה. את הכשרתו כאדריכל רכש בפריז בין השנים 1924 ו-1928. באותה תקופה גם נשא לאשה את יהודית לבית טריווש, שלמדה פסנתר בקונסרבטוריון בפריז. עם סיום לימודיו שב לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם עבד במחלקת עבודות ציבוריות של המנדט הבריטי. חת פתח בירושלים משרד אדריכלים עצמאי. בשנת 1930 הוא זכה בפרס ראשון בתחרות לתכנון שכונת עובדים בחיפה. בשנת 1931 הוא היה בין הזוכים בתחרות לתכנון שכונת פועלים בצפון תל אביב בראשית שנת 1934 עברה המשפחה לחיפה וחת פתח משרד עצמאי, במסגרתו פעל עד לשנות ה-70. בשנת 1946 היה בין הזוכים בתחרות לתכנון חמי טבריה.
האדריכלית פְּאֵרָה גולדמן, שפרסמה את הספר "משה חת - אדריכל חיפאי" (2013), ציינה בסיכום יצירתו וייחודו של חת כאדריכל כי "איכויותיו של חת טמונות ביכולת לעצב מבנים בעלי קומפוזיציה נעימה ושילוב מוצלח בתכנון הבית עם הגינה המקיפה אותו. חת השכיל לעצב 'גינות כרמל' טיפוסיות, המורכבות מצמחייה מקומית, כמו עצי אורן ופרחי רקפת חורפיים". כמו כן, היא מציינת כי "חת נמנה עם קבוצת האדריכלים החיפאים שתרמו ליצירת הצביון המודרני החדש של העיר במאה העשרים. במגוון עבודותיו במרוצת כ-40 שנה כלולים בתי מגורים, מוסדות ומבני ציבור. הללו אופיינו בשילום של תכנון רציונלי ויעיל של המבנים ויכולות אמנותיות שבאות לידי ביטוי בקומפוזיציה של חזיתות המבנים, חלונות הרמוניים וחדרי מדרגות מוארים ומפוסלים".
לחת ולרעייתו יהודית שני בנים: ד"ר דן חת (נולד ב-1931), אגרונום ומומחה ליערנות, וגיורא חת, פרופסור אמריטוס לאבולוציה באוניברסיטת חיפה. הוא הדוד של המשפטנים פרופ' מאיר חת ועדנה גבריאלי.

חת נפטר ב-1972, ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
ארכיונו המקצועי של חת הופקד על ידי משפחתו בשנת 2013 בארכיון אדריכלות ישראל.
עבודות נבחרות

בית חוה ודב טובבין, רחוב קסל, חיפה, 1934
בית קרליין, רחוב ודג'ווד 17, 1934
ביצורים בשדות תעופה בריטים, לבנון וסוריה
בית משולם, שדרות הנדיב 7, חיפה, 1935
בית ידובניק, דרך הים 99, חיפה, 1936
מלון לב הכרמל, רחוב היינריך היינה 23, 1937
בית מיכל ונחום חת, רחוב מוריה 59, 1938
בית ידובניק, דרך הים 101, חיפה, 1938
בית לוין, רחוב מוריה 61, חיפה, 1938
בית פייגין, שדרות הנשיא 127, חיפה, 1939
בית מנדלבליט, רחוב הספורט 14, חיפה, 1943
בית אבות "בית דינה", רחוב אדם הכהן 3, 1946
בית מנדלמן, רחוב זרובבל 19, חיפה, 1950
בית זאב הים, רחוב שמשון 18, 1953
בית קרמר, רחוב יפה נוף 1, חיפה, 1958
בית מאירוביץ, רחוב הצלפים 18, חיפה, 1964
בנק ישראל, דרך העצמאות 24, חיפה, 1964
בניין קופת חולים מאוחדת, סמטת עתלית 6, חיפה, 1968
גלריית תמונות

חזית בית ידבורניק, דרך הים 99
חדר המדרגות בבית ידבורניק, דרך הים 99
חזית בית פייגין בשדרות הנשיא 127
לקריאה נוספת

פארה גולדמן: משה חת - אדריכל חיפאי, חיפה: פ. גולדמן ארכיטקטים, 2013
הערות שוליים

↑  התכניות לשכונת עובדים בחיפה, דואר היום, 11 באפריל 1930
↑  לבנין שכונת הפועלים המורחבת, דבר, 29 באפריל 1931
↑  אדריכל ומהנדס אזרחי משה חת, דבר, 10 בינואר 1934.
↑  התחרות לבנין מרחצאות חמי טבריה, המשקיף, 26 במאי 1946
↑  עמליה ברזילי, דן חת באתר מנהל המחקר החקלאי - מכון וולקני, 2009.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475111405171  ISNI: 0000 0004 2066 7128  LCCN: no2013133316  VIAF: 305457840   WorldCat (עם VIAF): 305457840
נהג מונית (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  מרטין סקורסזה 
 הופק בידי:  ג'וליה פיליפס, מייקל פיליפס 
 תסריט:  פול שרדר 
 עריכה:  תום רולף   מלווין שפירו
 שחקנים ראשיים:  רוברט דה נירו   ג'ודי פוסטר   הרווי קייטל   סיביל שפרד
 מוזיקה:  ברנרד הרמן 
 צילום:  מייקל צ'פמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בפברואר 1976
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  נאו-נואר, סרט הרפתקאות, סרט פעולה, פילם נואר, סרט דרמת פשע, מותחן פשע, סרט פשע, סרט דרמה, סרט מתח, סרט ויגילנטה, מותחן פסיכולוגי, דרמה פסיכולוגית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-70 של המאה ה-20 
 תקציב:  1.3 מיליון דולר
 הכנסות:  28,262,574 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   taxidriver
 פרסים:  זוכה פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן
 דף הסרט ב־IMDb
 
נהג מונית (באנגלית: Taxi Driver) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה, מותחן פסיכולוגי, פשע ונאו-נואר משנת 1976 בבימויו של מרטין סקורסזה, בהפקתם של ג'וליה ומייקל פיליפס ועל פי תסריט של פול שרדר. הסרט עוקב אחר טרוויס ביקל, נחת יוצא מלחמת וייטנאם שעובד כנהג מונית ומתואר כאדם בודד החי חיים חסרי תכלית, בעיר ניו יורק של שנות ה-70 שמתוארת כעיר מטונפת, מלאה בזנות, הומלסים וסחר בסמים. לבסוף, הוא פוגש בזונה צעירה בת 12 בשם איריס הנמלטת מהסרסור שלה, עד שבסופו של דבר הוא מחליט לקחת את הכוח לידיו, מתחמש באקדחים ויוצא למאבק בעולם הפשע והזנות כדי לחלץ את איריס אחרי שפיתח אובססיה כלפיה. בסרט מככבים רוברט דה נירו, ג'ודי פוסטר, הארווי קייטל וסיביל שפרד. סקורסזה הופיע בסרט כנוסע של טרוויס.
הסרט יצא לאקרנים ב-8 בפברואר 1976. עם יציאתו לאקרנים זכה הסרט להצלחה קופתית מסחררת ברחבי העולם בזמנו כשגרף יותר מ-28 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כמיליון וחצי דולר בלבד.
הסרט נבחר כמועמד לארבעה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, השחקן, שחקנית המשנה, ופסקול) וזכה בפרס דקל הזהב, ועד היום נחשב לאחד משלושת סרטיו הגדולים ביותר של סקורסזה יחד עם "השור הזועם" ו"החבר'ה הטובים".
הפקה

התסריט נכתב בשנות ה-70 המוקדמות על ידי פול שרדר, מבקר שהפך לתסריטאי. שרדר כתב את התסריט לאחר התמכרות לסמים ואלכוהול ופיתוח אובססיה לכלי נשק ואלימות. לפרק זמן אף גר במכוניתו ולא ישן כלל במשך כשבועיים. בסופו של דבר אושפז בבית חולים. בבית החולים שאלה אותו האחות כמה שאלות. ”גיליתי שלא דיברתי עם אף אחד במשך שבועיים” (מפי שרדר). בדידות זו נתגלמה לדמות של נהג מונית, המסוגר במונית שלו ולא מתייחס כלל לבני אדם אחרים. הרעיון תפס את שרדר בצורה כל כך חזקה שהוא כתב את התסריט ל"נהג מונית" במשך כמה ימים בלבד.
מקור ההשראה הישיר של עלילת הסרט הוא ניסיון ההתנקשות של ארתור ברמר בג'ורג' וולאס, במהלך הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית במועמד לנשיאות ארצות הברית ב-1972. ברמר אף כתב יומן ובו חשף את הגיגיו, וכך גם עושה טרוויס ביקל לאורך כל הסרט.
למרות שרוב חבריו של שרדר, כולל הבמאים בריאן דה-פלמה, ג'ורג' לוקאס ומרטין סקורסזה, אהבו את התסריט, אולפני הוליווד לא רצו לממן סרט כל-כך בוטה, חשוך ואלים. בסופו של דבר, זוג המפיקים מייקל וג'וליה פיליפס הסכימו להפיק את הסרט בתקציב נמוך מאוד, ומרטין סקורסזה, שהצליח ליצור שני סרטים מצליחים - "רחובות זועמים" ו"אליס לא גרה כאן יותר" - באותן שנים, ביים את הסרט עם חברו רוברט דה-נירו שגם שיחק בתפקיד הראשי.
עלילה > רקע

העלילה מתרחשת בניו יורק של שנות ה-70, עיר מטונפת, מלאה בזונות ומחוסרי בית, שהפשע משתולל ברחובותיה. טרוויס ביקל (רוברט דה נירו) הוא נחת בן 26 שהשתתף במלחמת וייטנאם, אדם מתבודד שחי בצורה סגפנית. הוא סובל מנדודי שינה ומחליט למצוא עבודה כנהג מונית. לדבריו כי הוא ער בכל מקרה, לפחות הוא יקבל על כך כסף. טרוויס עובד באזורים הגרועים ביותר של העיר, ומסיע במונית שלו טיפוסים מפוקפקים. הוא מדבר על העיר כמקום מלוכלך ומקווה ש”יום אחד יבוא גשם וישטוף את כל הזוהמה מהרחוב”.
עלילה > התרחשות

טרוויס מתחיל לגלות עניין מרחוק בבטסי (סיביל שפרד), עובדת במטה הבחירות לנשיאות של הסנטור צ'ארלס פאלנטיין. הוא עוקב אחריה וצופה בה מרחוק. הוא מתעניין בה משום שהיא שונה משאר האנשים והוא מרגיש שהיא דומה לו. לאחר זמן מה הוא אוזר אומץ לדבר איתה, הוא משכנע אותה לצאת איתו. הוא לוקח אותה לקולנוע בטיימס סקוור. היא נגעלת מסצנה פורנוגרפית בסרט, עוזבת את הקולנוע ומתנתקת מטרוויס, שמנסה, ללא הועיל, לפייס אותה. טרוויס מרגיש רע מאוד ומתוסכל, משום שבטסי אותה חשב לדומה לו, עזבה אותו.
למונית של טרוויס נכנסת אייריס (ג'ודי פוסטר), זונה בת 12, שמנסה לברוח מהסרסור שלה, מת'יו (הרווי קייטל). מת'יו מצליח למנוע ממנה לברוח, אך טרוויס מפתח אובססיה כלפיה. הוא מרגיש ש”מישהו חייב לעשות משהו”, ומנסה להציל אותה. הוא לוקח אותה לארוחת בוקר, במהלכה היא מספרת לו שברחה מהבית, ומת'יו, לו היא קוראת ”ספורט”, הוא אדם נחמד. וכן שאינו רע אליה, והיא הייתה מבולבלת כאשר ניסתה לברוח. ובעצם, אין לה מקום אחר. טרוויס לא מוותר, ומנסה לשכנע אותה שמתיו הוא אדם רע, ועליה לחזור הביתה.
באותו הזמן טרוויס מתכנן להתנקש במועמד לנשיאות הסנטור צ'ארלס פאלנטיין. הוא רוכש אקדחים שאותם הוא בודק בביתו באחת הסצנות המפורסמות בתולדות הקולנוע: הוא עומד מול המראה עם האקדח מכוון כלפי דמותו וטובע את המשפט המפורסם ”אתה מדבר אליי?”, ובמקור, ”You talkin' to me?”. דה נירו אילתר את המשפט במקום, בתסריט רק נכתב שטרוויס פשוט עומד ובוהה בשתיקה בבבואתו שבמראה. ביום בו הוא מתכוון לרצוח את הסנטור הוא מגיע לעצרת ענק, אך בורח לפני שהוא מבצע את ההתנקשות, מפני שזוהה על ידי אנשי השירות החשאי.
עלילה > הסיום

סצנת הטבח: טרוויס מגיע למלון שבו הזונות של ”ספורט” עובדות, מדבר איתו. לפתע הוא שולף אקדח, יורה בו, ופוצע אותו. הוא נכנס לתוך המלון, ויורה בשומר שעומד בכניסה ומשכיר חדרים ללקוחות של הזונות. הוא ממשיך פנימה ויורה בלקוח של אייריס. טרוויס הורג את השלושה אך הוא נפצע קשה, מתמוטט על הספה בחדר כולו מגואל בדם, הוא לוקח את האקדח שבידו ומנסה להתאבד אך האקדח ריק מכדורים. הוא מרים את ידו בצורת אקדח ומצמיד אותה לראשו באירוניה.
סצנת הסיום: טרוויס מתאושש מהפציעה, הוא מקבל מכתב מהוריה של אייריס שמודים לו על עזרתו בהחזרתה הביתה ומספרים שהיא חזרה ללמוד בבית הספר. על קיר דירתו רואים כתבות עיתון גזורות שמדברות על ”הגיבור שהתאושש” ו”הירי המוזר”. אנחנו רואים שטרוויס חזר לחייו הרגילים כנהג מונית. הוא אוסף אישה ומגלה שזאת בטסי, היא מספרת לו שהיא קראה עליו בעיתון והוא טוען שהעיתונים תמיד מגזימים ושהוא לא עשה משהו מיוחד. כשהיא יורדת מהמונית היא שואלת כמה עלתה הנסיעה, הוא מאפס את המונה ונוסע.
פרשנויות לסיום הסרט

ישנם מעריצים ומבקרים שסבורים שסצנת הסיום היא פנטזיה של טרוויס לפני מותו שבה כל הדברים שרצה מתקיימים: הוא הציל את הילדה, זכה לכבוד של בטסי ועשה משהו כדי לשפר את המצב. פול שרדר, שכתב את התסריט טען שהסיום הוא אירוני וביקורתי כלפי היחס הסלבריטאי שלו זוכים פושעים. הסיום הוא אירוני מהבחינה שבה טרוויס נהפך לגיבור שמוכן להסתכן למען אחרים ולהילחם בפושעים למרות שהוא עצמו תכנן לרצוח אדם והטבח בסיום הוא מעשה של אדם מיואש שמוותר על הכול ובכל זאת זוכה.
ביקורת

הסרט קיבל ביקורות משבחות מצד מבקרי קולנוע והקהל ששיבחו את המשחק, התסריט, הסיפור, הסגנון הוויזואלי של הסרט ואת קטעי האקשן והאווירה האפלה, אך היו גם כאלה שביקרו אותו מכיוון שסברו כי הוא אלים ובוטה מדי. הסרט מציג אלימות גרפית מאוד, במונחים של שנות ה-70. סצנת הסיום היא אחת מהסצנות מלאות הדם ביותר עד לאותה תקופה. הסרט מציג דמויות אפרו-אמריקאיות בתפקידים שליליים בלבד. במהלך כל הסרט טרוויס מחליף מבטים מאיימים עם דמויות שחורות ברחוב ובשלב כלשהו הוא אפילו יורה בשודד שחור. במקור בסצנת הטבח טרוויס היה אמור לירות רק בדמויות שחורות, והדמות של מתיו הסרסור הייתה אמורה להיות שחורה, אך סקורסזה חשב שהסרט יקבל גוון גזעני שיסיט את תשומת הלב מהמסר עצמו. מבקרים רבים טענו שג'ודי פוסטר (בת 13 בזמן הצילומים) הייתה צעירה מידי כדי לשחק תפקיד כזה או להיחשף לאלימות הגרפית בסרט על אף שבסצנה המינית בינה לבין טרוויס הייתה זו אחותה הגדולה ששימשה ככפילה שלה.
ג'ון הינקלי הבן

ג'ון הינקלי הבן, היורה בניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנת 1981, הושפע רבות מדמותם של טרוויס ואייריס. הוא צפה בסרט לפחות 15 פעמים, התאהב בדמותה של אייריס וכמו דמותו של טרוויס חשב שיש להציל אותה. הוא החל לכתוב מכתבים לג'ודי פוסטר (שגילמה את דמותה של אייריס) ואף נרשם לאוניברסיטת ייל, שבה למדה, כדי להיות קרוב אליה. היא מצידה אמרה לו שהיא לא מעוניינת, אך הינקלי פירש זאת כמו טרוויס בסרט וחשב שיש להציל אותה. הוא החל לתכנן התנקשות בנשיא ארצות הברית כדי להרשים אותה. ב-3 במרץ 1981, ביציאה ממלון הילטון בוושינגטון, הינקלי ירה 6 יריות לכיוון הנשיא כאשר ירייה אחת פוגעת בו. רייגן נפצע מתחת לידו, נותח, התאושש וחזר לתפקידו. הינקלי זוכה בבית המשפט מניסיון רצח בזכות טיעון של אי שפיות.
סגנון

הסרט מצולם ברובו בלילה, האווירה הכללית הדיכאונית, והלך הרוח של טרוויס עוברים היטב בעזרת סגנון הפילם נואר של הצילום. צילומים רבים נעשים מתוך המונית של טרוויס שמייצגת את הריחוק והדחייה שלו מהסביבה בה הוא חי. צילומי הסביבה החשוכים של ניו יורק מודגשים בעזרת שלטי הניאון של בתי הקולנוע, החנויות, ומועדוני החשפנות. בסרט יש אלמנטים נוספים מסגנון הפילם נואר כמו: העיר האפלה, הגיבור הבודד והקריינות של גיבור הסרט. הסרט משתמש באלמנט מרכזי נוסף, צילום דרך מראות וחלונות. ישנם צילומים רבים דרך מראות, בעיקר דרך המראה האחורית במונית.
הכרה

הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב (לשחקן הטוב ביותר - דה נירו, ולתסריט), שלוש זכיות בפרס האקדמיה הבריטית לקולנוע (שתיים מהן הוענקו לג'ודי פוסטר על תפקידה ולברנרד הרמן על המוזיקה) וזכייה בפרס דקל הזהב לסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאן. הסרט ממוקם בין 100 הסרטים הגדולים של IMDb בציון ממוצע של 8.3 ושומר על 96% טריות באתר Rotten Tomatoes.
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "נהג מונית", עמ' 234–235
הערות שוליים

1 2  עליזה ולך, כוכבים ולילות - המפיקים, דבר, 8 ביוני 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007591083805171  BIBSYS: 2056315  BNE: XX3718791  BnF: cb14495129g (data)  CANTIC: a12092137  GND: 4263955-4  LCCN: n98045962  SUDOC: 077284003  VIAF: 316753454   WorldCat (עם VIAF): 316753454 
תמונת מסך מתוך הסרט. צילום אפל בסגנון פילם נואר.
המכביה החמש-עשרה

| --- | --- |

סמל המכביה החמש-עשרה
 עיר מארחת:   תל אביב-יפו, ישראל
 מדינות משתתפות:  33
 ספורטאים משתתפים:  5,500
 טקס הפתיחה:  14 ביולי 1997
 טקס הנעילה:  24 ביולי 1997
 נפתח רשמית על ידי:  נשיא המדינה, עזר ויצמן
 השביע את המשתתפים:  יעקב חודרוב
 הדליק את הלפיד האולימפי:  מיקי ברקוביץ' ביחד עם קרי סטרוג
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון רמת גן
 → המכביה הארבע-עשרה המכביה השש-עשרה ← 
המכביה החמש-עשרה נערכה ב-1997, בין 14 ל-24 ביולי (ט'-י"ט בתמוז, תשנ"ז).
במכביה זו השתתפו מעל 5,000 ספורטאים מ-33 מדינות שונות, שנטלו חלק ב-36 ענפים (מהם שניים חדשים – טאקוונדו והוקי קרח).
אורחת הכבוד של המכביה הייתה האלופה האולימפית בהתעמלות קרי סטרוג מארצות הברית.
אסון המכביה

אסון המכביה הוא תאונה בה התמוטט גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של המכביה ה-15, ב-14 ביולי 1997. באסון נהרגו ארבעה ספורטאים ו-69 נפצעו.
לאחר התאונה, בטקס הפתיחה והמשחקים עצמם המשיכו הצופים באצטדיון ללא קבלת שום מידע על מה שקרה. הטקס התעכב והדלקת המשואות של הטקס התקיימה. הצופים נודעו לכך שמשהו לא בסדר, כאשר אף אחד מהאירועים המתוכננים לא התקיים, כולל באותו המצעד של הספורטאים, וכשהם הקשיבו לרדיו. חקירות רבות על קריסתו של הגשר היו על ידי שתי הרשויות- הישראליות והאוסטרליות ויורם אייל הורשע באשמתו באירוע. כדי להנציח את יום השנה העשירי לאסון, ביום 20 ביולי 2007, נערך טקס בפארק הירקון בתל אביב.
מדינות משתתפות

אוסטרליה אוסטרליה
אוסטריה אוסטריה
ארצות הברית ארצות הברית
ברזיל ברזיל
בריטניה בריטניה
גאורגיה גאורגיה
דרום אפריקה דרום אפריקה
הונגריה הונגריה
טורקיה טורקיה
ישראל ישראל
ליטא ליטא
מולדובה מולדובה
מלטה מלטה
מקסיקו מקסיקו
ניו זילנד ניו זילנד
נורווגיה נורווגיה
סינגפור סינגפור
סלובקיה סלובקיה
ספרד ספרד
פולין פולין
פורטוגל פורטוגל
פינלנד פינלנד
פנמה פנמה
פרגוואי פרגוואי
צ'ילה צ'ילה
צ'כיה צ'כיה
צרפת צרפת
קולומביה קולומביה
קוסטה ריקה קוסטה ריקה
קירגיזסטן קירגיזסטן
קנדה קנדה
קרואטיה קרואטיה
רומניה רומניה
רוסיה רוסיה
שוודיה שוודיה
שווייץ שווייץ
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > אתלטיות > מסלול

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות: 
| ריצת 100 מטר | גלית מרצקי   ישראל ישראל |  |  |  |  |  |
| ריצת 400 מטר |  |  |  |  | ל. שרמן   דרום אפריקה דרום אפריקה |  |
| ריצת 800 מטר |  |  |  |  | ל. שרמן   דרום אפריקה דרום אפריקה |  |
| ריצת 1500 מטר |  |  |  |  | סימון סטרנסון   אוסטרליה אוסטרליה | 4:43 דקות |
| ריצת 3000 מטר |  |  |  |  | סימון סטרנסון   אוסטרליה אוסטרליה | 10:19 דקות |
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > אתלטים > מסלול

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות: 
| ריצת 10000 מטר |  |  | ג'. בנד   דרום אפריקה דרום אפריקה |  |  |  |
| ריצת 110 מטר משוכות | אופיר שמואלי   ישראל ישראל | 14.43 שניות |  |  |  |  |
| ריצת שליחים 4x100 |  |  | דרום אפריקה דרום אפריקה   ג'. בנד   ס. פנסטר   א. לוטרין   ד. מילנר |  |  |  |
| ריצת שליחים 4x400 |  |  |  |  | קבוצה משולבת   (דרום אפריקה דרום אפריקה ו-קנדה קנדה)   א. לוטרין   ד. מילנר |  |
המתחרים והזוכים > אתלטיקה קלה > אתלטים > שדה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות: 
| קפיצה במוט | דני קרסנוב   ישראל ישראל | 5.50 מטר | יעקב דינר   ישראל ישראל | 5.30 מטר |  |  |
המתחרים והזוכים > התעמלות > גברים

- יובל איילון (ישראל ישראל)
המתחרים והזוכים > הוקי קרח

| מיקום | מדינה |
| --- | --- |
: קנדה קנדה
: ארצות הברית ארצות הברית
קנדה קנדה 6 - 5 ארצות הברית ארצות הברית
המתחרים והזוכים > טאקוונדו

מיכאל מלול (צרפת צרפת) (צר') אלוף עולם (1993), השתתף במכביה 

ג'ורג' וייספיש (ארצות הברית ארצות הברית) (ספ') אלוף פאן אמריקה (2000), השתתף במכביה
המתחרים והזוכים > טריאתלון > נשים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות: 
| טריאתלון |  |  | מרים קרקושנסקי   ברזיל ברזיל |  |  |  |
המתחרים והזוכים > טריאתלון > גברים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות: 
| טריאתלון | עידו מאורי   ישראל ישראל | 1:55.33 שעות | ל. טוביאס   דרום אפריקה דרום אפריקה |  | ב. יודלמן   דרום אפריקה דרום אפריקה |  |
המתחרים והזוכים > סיף

- יואב אופנברג (ישראל ישראל)
- סנדרו די קורי (קנדה קנדה)
- ישראל ישראל 

 - קנדה קנדה 

 - ארצות הברית ארצות הברית
המתחרים והזוכים > שחייה

מיקי חליקה מישראל זכה ב-7 מדליות זהב, 5 אישיות ו-2 קבוצתיות.
המתחרים והזוכים > שחייה > שחייניות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות: 
| 50 מטר חופשי | שרה סלומון   ארצות הברית ארצות הברית | 27.40 שניות | אניה גוסטומלסקי   ישראל ישראל | 27.53 שניות |  |  |
| 100 מטר חופשי | אניה גוסטומלסקי   ישראל ישראל | 58.49 שניות | אילנה קבדלו   ארצות הברית ארצות הברית | 58.85 שניות | שרון וורנר   קנדה קנדה | 1:00.15 דקות |
| 200 מטר חופשי | אניה גוסטומלסקי   ישראל ישראל | 2:07.12 דקות | אילנה קבדלו   ארצות הברית ארצות הברית | 2:07.24 דקות |  |  |
| 400 מטר חופשי | שרה ג'קוב   ארצות הברית ארצות הברית | 4:26.24 דקות |  |  |  |  |
| 100 מטר פרפר | שרה סלומון   ארצות הברית ארצות הברית | 1:05.19 דקות | ליסה דובי   ארצות הברית ארצות הברית | 1:05.45 דקות | שנטל הריסון   (Chantal Harrison)   קנדה קנדה |  |
| 200 מטר פרפר | שנטל הריסון   (Chantal Harrison)   קנדה קנדה | 2:20.55 דקות |  |  |  |  |
| 100 מטר גב | ליטל כשריאל   ישראל ישראל | 1:07.51 דקות |  |  |  |  |
| 200 מטר גב | ליטל כשריאל   ישראל ישראל | 2:26.26 דקות | מורן רבינוביץ'   ישראל ישראל | 2:28.89 דקות |  |  |
| 100 מטר חזה | אילנה קבדלו   ארצות הברית ארצות הברית | 1:15.42 דקות | לימור מרמלשטיין   ישראל ישראל | 1:15.51 דקות |  |  |
| 400 מטר מעורב אישי | שרה ג'קוב   ארצות הברית ארצות הברית | 5:03.46 דקות | אריאן כהן   ישראל ישראל | 5:06.47 דקות | דנה עדן   ישראל ישראל | 5:09.93 דקות |
| משחה שליחות 4x100 מטר חופשי | ארצות הברית ארצות הברית | 3:58.90 דקות | קנדה קנדה |  | ברזיל ברזיל |  |
| משחה שליחות 4x200 מטר חופשי | ארצות הברית ארצות הברית | 8:43.30 דקות | קנדה קנדה | 8:58.41 דקות | ישראל ישראל   ניר פסקה   אופירה אשל   מיכל רנקביץ'   דנה עדן | 9:00.10 דקות |
| משחה שליחות 4x100 מטר מעורב | ארצות הברית ארצות הברית | 4:27.48 דקות | ישראל ישראל | 4:28.49 דקות |  |  |