stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות רוסיה
היסטוריה > האימפריה הרוסית > תקופת הצאר אלכסנדר השני

לאחר מותו של הצאר ניקולאי הראשון ועלייתו של אלכסנדר השני חל שיפור במצבם של היהודים. כבר בהמלכתו של הצאר החדש בשנת 1855 בוטלו תקנות הגיוס ליהודים, אשר קיבלו הסדרי שירות בצבא כמו יתר האזרחים. לסוחרים בעלי רכוש, אקדמאים, בעלי מלאכה מאומנים, בוגרי בתי ספר מקצועיים וחיילים משוחררים ניתנה הרשות להתיישב בכל מקום ברחבי רוסיה, ויהודים מסוימים היו יכולים אף להיות פקידים בשירות הממשלה, עורכי דין ושופטים. שכבת בעלי ההון היהודים הגיעה עד מהרה לידי משקל ניכר בכלכלה הרוסית: בנקאים וקבלנים לבניית מסילות ברזל, סוחרי יבוא ויצוא וספקי צבא יהודיים החלו לקבל מעמד נכבד. בנוסף למפעלי המלאכה והתעשייה הזעירה שהתרבו מאוד ב"תחום המושב", התרבו התעשיינים היהודים שהקימו מפעלים חשובים וגדולים מחוץ לגבולות "תחום המושב". יהודים שהשתתפו בהקמת מפעלים חדשים ובעלי מלאכה הורשו לעזוב את "תחום המושב" ולשבת בתוך רוסיה.
במרוצת הזמן נוסדו קהילות חדשות ברחבי רוסיה, בייחוד בשתי הערים הגדולות - מוסקבה וסנקט פטרבורג. הקהילות החדשות שנוסדו היו שונות מהקהילות הוותיקות שהיו ב"תחום המושב": היהודים שחיו במוסקבה ובסנקט פטרבורג הרבו להיות בקשר עם הגויים, ואף על פי שהם רצו לשמור על יהדותם, הם לא דקדקו במנהגי היהדות. בני משפחותיהם של יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג למדו באוניברסיטאות ובבתי ספר רוסיים. גם בקהילות שב"תחום המושב" היו יהודים שסטו מהדת היהודית, ורבים מהילדים נשלחו ללמוד בבתי ספר רוסיים, שם קלטו את רוח ההשכלה הרוסית.
בתקופת שלטונו של אלכסנדר השני היו מחלוקות בין המשכילים היהודיים לבין שומרי הדת היהודית, משום שהמשכילים חשבו שכדי לקבל שוויון זכויות יש להשתלב אט אט בחיי החברה. כדי להחיש תהליך זה הם הפיצו את ההשכלה בשפה הרוסית, לעומתם, שומרי המסורת היהודיים הפיצו את ההשכלה בלשון העברית.
במשך שנות ה-70 חלה נסיגה מן הרפורמות לטובת היהודים: התפרסמו דברי הסתה נגד ספקים יהודיים החומסים את הממשלה ופוגעים בצבא, ונשמעו נימות אנטי-יהודיות בעיתונים שהדגישו את הסכנה הנובעת מגידול חלקם של היהודים בהשכלה ובחיי הכלכלה של רוסיה.
היסטוריה > האימפריה הרוסית > תקופת הצאר אלכסנדר השלישי

במרץ 1881 נרצח אלכסנדר השני על ידי חברי תנועת מחתרת מהפכנית. העיתונות האנטישמית רמזה באופן ברור מאוד שהיהודים הם אלו שרצחו את הצאר, הופצו כרוזים רבים ותועמלנים הטיפו בממשלה להכות את היהודים על שרצחו את "הצאר הגואל", משחרר האיכרים. לאחר שישה שבועות מהרצח, החלו להתעורר פרעות בדרום רוסיה במשך שלוש שנים ופרעות אלה כונו "הסופות הנגב". הגופים שהסיתו לפרעות אלו, שהיו, סביר להניח, בהרשאת השלטון, לא נבלמו על ידי המשטרה או הצבא, אלא המשיכו לגרום לפרעות, שבאו לידי ביטוי בהרס ושוד יותר מאשר רצח. הפרעות גרמו ליהודים לדאוג שוב לעתידו של העם היהודי, והעם החל לחשוב על הגירה, אך הייתה בעיה בקשר למקום היעד. בעקבות פרעות אלה התהוותה תנועה ציונית – תנועת "חיבת ציון" והחלה העלייה הראשונה. בין המתעוררים הראשונים לאחר הפרעות היו המשכילים היהודים, שהפרעות נגעו בהם באופן אישי. הם הבינו שצריך לעלות אל ארץ ישראל.
לאחר רצח אביו, עלה לשלטון אלכסנדר השלישי, שהקים ועדה לנושא "טיפול העם היהודי ברוסיה". חברי הוועדה הגיעו למסקנה כי יש לתת ליהודים אמנציפציה לאורך זמן, אולם אלכסנדר השלישי, שנשלט על ידי גורמים חיצוניים החל בתוכנית שלושת השלישים: שליש מהיהודים יש להרוג, שליש יש לגרש, ושליש יש להמיר לדת הנוצרית.
במשך כל 14 שנות מלכותו, היה אלכסנדר השלישי נוקשה כלפי היהודים: לאחר שהפרעות ביטאו את זעם העם כלפי היהודים, הגיע תורו של השלטון, והחלה תקופת "הפוגרום הקר": נגזרו גזירות קשות על היהודים, בצורה של הפליה והגבלה נוספים, שצמצמו יותר את זכויותיהם של היהודים, שהיו בלאו הכי מוגבלות.
במאי 1882 נחקקו ארבעה חוקים שמטרתם הייתה לשעבד את היהודים, בייחוד מבחינה חברתית וכלכלית. לחוקים אלה קראו "חוקי מאי" והם:
על היהודים נאסר להשתקע מחוץ לערים, עיירות, ומושבות חקלאיות.
להפסיק את קיומם של כל שטרי המכירה והמשכנתה, ואת חוזי המכירה על נכסי דלא-ניידי הנמצאים מחוץ לתחומן של הערים והעיירות.
אסור ליהודים לעסוק במסחר בימי ראשון ובימי החגים הנוצריים. כמו כן, ייסגרו בתי המסחר השייכים ליהודים כמו בתי המסחר של הנוצרים.
התקנות הנ"ל תקפות רק על שטחים שב"תחום המושב" של היהודים.
חוקים אלו פגעו ביהודים בעיקר מבחינה כלכלית, משום שנאסר עליהם לעסוק במסחר ביום ראשון, יום בו באים האיכרים לעיר. כמו כן, נאסר על היהודים לעסוק בחקלאות או לגור באזור חקלאי. יהודים שחיו בכפרים הועברו לערים הגדולות, מה שצמצם יותר את אפשרויות הפרנסה. היהודים שישבו במוסקבה היו בעלי השכלה, בעלי מלאכה ותעשייה, פקידים, סוחרים ובעלי אומנויות חופשיות.
בשנת 1891 גורשו כ-30 אלף יהודים ממוסקבה בגזירת אחיו של הצאר, ניקולאי השני, אשר הטיל על היהודים הגבלות נוספות.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להתפרסם חיבורים אנטישמיים מזויפים ברוסיה המתייחסים לקנוניה של אגודת הסתרים "זקני ציון" היהודית להשתלט על העולם. ביוזמת המשטרה החשאית הרוסית אוגדו 24 חיבורים כאלה לספר שהתפרסם לראשונה בשנת 1903 בשם הפרוטוקולים של זקני ציון שהפך למסמך האנטישמי הנפוץ והמשפיע ביותר בעולם.
היסטוריה > האימפריה הרוסית > פרעות ועלילות

בשנת 1903 פרצו פרעות קישינב, בעקבות תעמולה אנטישמית והסתה שנוהלה על ידי השלטונות הרוסיים. 45 יהודים נהרגו בפרעות אלה וכ-600 יהודים נפצעו. בשנת 1904 פרצה מלחמה בין יפן לרוסיה. בעקבות תבוסתה של רוסיה במלחמה, האשימו הסתות אנטישמיות את היהודים באהדה ליפן ובהחלשת רוסיה. בעקבות הסתות אלו, התנפלו מגויסי חיל מילואים של הצבא הרוסי על יישובים יהודיים ב"תחום המושב". השלטון הרוסי לא מנע את ההתפרעות כדי שלא לפגוע בגיוסם למלחמה.
בעקבות מהפכת 1905 שבה נאלץ הצאר להיכנע לדרישת התנועה הליברלית ולהעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם, התנקמו אנשי הריאקציה ביהודים על המפלה שנחלו מידי אנשי המהפכה. הכוחות הראקציונרים, כמו הכנסייה, שלא רצו לוותר על כוח שלטונם ארגנו קבוצות המכונות המאות השחורות (כל קבוצה הכילה כ-100 אנשים) ואלו ערכו בשנת 1905 פוגרומים ביהודים. כחמישים עיירות נפגעו ומאות יהודים נהרגו.
ב-1907, על פי זכרונותיו של יוסף קרוק, העריך שמעון אשכנזי, היסטוריון פולני ממוצא יהודי (שלימים ייצג את פולין ב'חבר הלאומים'), כי
"היהודים לא יכולים להתבולל ברוסיה. היה משוכנע שהכמרים הפראבוסלאביים בראשותו של פוביידאנוסצב, ה"תובע העליון־האינקביזיטור", לא יחדלו מליבוי קנאותם של ההמונים חסרי־הדעת, ושהשינאה ליהודים תגדל עוד בייתר שאת. רוסיה (חוץ ממיספר מועט של אינטליגנציה) נמנית עם החלק המסוכן ביותר של אסיה. לעומת זאת שונה המצב בפולין. בפולין חיים היהודים מזה מאות שנים, הם מילאו וממלאים תפקידים חיוניים ומועילים; פולין — זהו המערב, ומערב משמעו — תרבות וחופש. היהודים יתבוללו כאן במרוצת הזמן, אבל אין זה אומר, שתיעלם לגמרי ייחודיותם. משהו יהודי מקורי יישאר בהם תמיד. אבל כל זה יקרה לאחר שפולין תינתק מרוסיה ותשחרר בה סובלנות דמוקראטית אמיתית".
היסטוריה > ברית המועצות

כתוצאה ממצבם, בין השנים 1880–1914 היגרו מרוסיה קרוב לשני מיליון יהודים. בין השנים 1903–1908 בלבד, הגיעו לארצות הברית קרוב לחצי מיליון יהודים מרוסיה. ההגירה הגדולה מרוסיה למערב, להוציא את שנות מלחמת העולם הראשונה, המשיכה בעוצמה גדולה עד לסגירת השערים בארצות הברית בשנים 1924-1921 ('חוקי ג'ונסון' - חוקי המכסות).
ב-1911 התרחשה עלילת הדם הידועה בשם משפט בייליס. יהודי בשם בייליס, שמש בבית הכנסת, הואשם ברצח נער נוצרי בחג הפסח בשל שימוש בדמו להכנת מצות. בסוף 1912 הועמד בייליס למשפט אלא שבאותה עת פעלו ברוסיה רוחות ליברלים רבים שהבינו כי הממשל העליל על בייליס עלילות לשווא. טובי עורכי הדין ברוסיה התגייסו לעזרתו ואכן לאחר כשלוש שנים זוכה בייליס מחוסר הוכחות.
במהלך המהפכה הרוסית נהרגו ככל הנראה בין 70,000 ל-250,000 יהודים בפוגרומים שנלוו למהפכה (לפחות 50 אלף מהם, ועל פי הערכות אחרות 200 אלף, באוקראינה לבדה, בפרעות פטליורה, בשנים 1920-1917). היהודים נחשדו בקרבתם לשלטון הבולשביזם ולכן נהרגו רבים מהם על ידי הצבא הלבן.
ב-1918, באחד הצווים הראשונים שהוציא ולדימיר איליץ' לנין כמנהיג רוסיה הוציא את האנטישמיות מחוץ לחוק. לנין ציין כי ההסתה הפוגרומית ביהודים, היא כלי בידי בעלי האחוזות והעשירים, להסיט את עיני העניים מהמאבק המעמדי ל"שעיר לעזאזל". עד לשנת 1928, פעל ארגון נוער ציוני סוציאליסטי שהיה חלק אגף הנוער של מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
היהודים בעלי ההשכלה במערב רוסיה ובסיביר, קיבלו תחילה יחס הוגן וחיובי. ליהודים חסרי ההשכלה שמצבם הכלכלי רע הוצע על ידי השלטון בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה לעבור למקומות אחרים ברחבי ברית המועצות ולהקים שם אזורים יהודיים-חקלאיים. עם זאת, סטלין ראה ביהדות איום על האתאיזם ובציונות איום על החזון הבינלאומי הסובייטי והחל ברדיפת היהודים באמצע שנות השלושים. אלו היו גם חלק מהסיבות בגינן ניסה להעביר יהודים אל המחוז היהודי האוטונומי שהוקם במזרח הרחוק של רוסיה בשנת 1934, מיזם שנעצר במלחמת העולם השנייה.
במהלך פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במהלך מבצע ברברוסה, לקחו הנאצים ומשתפי פעולתם בשבי מיליוני יהודים משטחי ברית המועצות ורבים מהם נרצחו בשואה על ידי האיינזצגרופן. לאחר סוף מלחמת העולם השנייה היגרו יהודים רבים משטחי ברית המועצות, חלקם לארץ ישראל, רובם לארצות הברית. ועם התפשטות הגוש הקומוניסטי מספר היהודים נשארו בשטחי הגוש ולא הורשו לצאת ממנו.
היהודים ברוסיה היום

לפי נתוני מרשם האוכלוסין הרוסי (2010) רשומים במדינה כ-150 אלף יהודים, כך גם לפי הערכתו של סרג'ו דלה-פרגולה בשנת 2021. עם זאת, ארגונים ואישים יהודים נוקטים במספרים גבוהים יותר.
במרשם האוכלוסין שנערך ברוסיה בשנת 2020, כ-85 אלף איש הזדהו כיהודים. חלק מהמקורות טוענים כי מספר היהודים ברוסיה גדול יותר. לטענתם חלק מהיהודים ציינו בטפסי המרשם קבוצה אתנית אחרת או סירבו לענות על שאלת ההשתייכות האתנית מחשש לגילוי אנטישמיות. (לפי נתוני המרשם כ-11% מהנשאלים סירבו לציין את השתייכותם האתנית)
כיום פועל ברוסיה הארגון איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה המאגד תחתיו את פעילות שליחי חב"ד. בראשו עומדים הרב הראשי לרוסיה ברל לזר ואיל ההון הישראלי לב לבייב. הארגון מגלגל תקציב של מיליוני דולרים, ופתח בתי כנסת, בתי ספר, בתי תמחוי, מרכזים קהילתיים ועוד ברחבי רוסיה וברית המועצות לשעבר.
בינואר 2016 קרא נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ליהודים הסובלים מאנטישמיות באירופה להגר לרוסיה במהלך פגישה עם חברים בקונגרס היהודי-אירופי.
בשנת 2022, הרב פנחס גולדשמידט, רבה הראשי של מוסקבה, סירב להביע תמיכה בפלישה הרוסית לאוקראינה ועזב את המדינה. בנוסף באותה שנה פקידי ממשל רוסים שלחו מסמך רשמי למשרדי הסוכנות היהודית במוסקבה, המורה להם להפסיק את כל פעולותיהם במדינה.
ראו גם

אסירי ציון
יהודי ההרים
העלייה מברית המועצות בשנות השבעים
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים
ציונות ברוסיה
יהודי רוסיה בישראל
לקריאה נוספת

א. א. גרשוני, יהודים ויהדות בברית המועצות, הוצאת פלדהיים, תש"ל-1970.
אלכסנדר קוליק (עורך), תולדות יהודי רוסיה, מימי קדם עד העת החדשה המוקדמת, מרכז זלמן שזר, 2010.
איליה לוריא (עורך), תולדות יהודי רוסיה, מחלוקות פולין עד נפילת הקיסרות הרוסית, 1917-1772, מרכז זלמן שזר, 2012.
מיכאל בייזר (עורך), תולדות יהודי רוסיה, ממהפכות 1917 עד נפילת ברית המועצות, מרכז זלמן שזר, 2015.
מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי - בין דת לזהות יהודית בברית-המועצות 1964-1941, מרכז זלמן שזר, 2007.
בנימין פינקוס, סופה של תקופה: יהודי ברית-המועצות בעידן גורבצ'וב 1991-1986, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, 1999.
בנימין פינקוס, יהודי רוסיה וברית-המועצות - תולדות מיעוט לאומי, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, 1986.
דב נוי, יידישע פאלקסלידער אין רוסלאנד - שירי עם יהודיים ברוסיה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1991
שי בן-ארי, עקרות הבית שנאבקו למען יהודי ברית המועצות, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 18.11.2019
אלכס ולדמן, הגימנזיסטים - חינוך, אקטיביזם ומקורות האינטליגנציה היהודית באימפריה הרוסית, הוצאת מאגנס, 2023
הערות שוליים

1 2  הרב הראשי של הקרמלין, באתר הארץ, 28 בפברואר 2008
↑  הכרוניקה הרוסית הראשונה
↑  Shmuel etinger, moses of kiev, Encyclopedia Judaica, Jerusalem 1971, p.433
↑  J, Jacobs, The Jews of Angevin England
↑  Kleiman, "Tsar Ivan Grozn v purimskoy komedi
↑  תולדות היהודים בקראקוב ובקאז'יימז', עמ' 131
↑  אטינגר, "מדינת מוסקבה ביחסה ליהודים", בתוך "בין פולין לרוסיה", תשנ"ה, עמ' 74-75
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות, תל אביב: מחברות לספרות, 1968, עמ' 369
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 250.
↑  גולי נאמן ערד, אמריקה, היהודים ועליית הנאציזם, עמ' 54.
↑  איתמר אייכנר, ערב ראש השנה התשפ"ב: 15.2 מיליון יהודים חיים בעולם - כ-45% בישראל, באתר ynet, 4 בספטמבר 2021
↑  נתוני מפקד האוכלוסין של רוסיה ב-2020.
↑  ynet, פוטין ליהודי אירופה: יש אנטישמיות? בואו לרוסיה, באתר ynet, 20 בינואר 2016
↑  שובו של מסך הברזל: הסוכנות היהודית התבקשה להפסיק פעילותה ברוסיה, באתר www.maariv.co.il| משרד המשפטים של רוסיה ביקש להפסיק את פעילותה של הסוכנות היהודית במדינה, באתר וואלה!, ‏2022-07-21
↑   רות בקי קולודני, על כל יהודי לדעת שהוא - יהודי, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2023
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000083521 
ילדים עם המורה שלהם בסמרקנד, מאוסף תיעוד האימפריה הרוסית מ-1909 עד 1915.
ההודעה על ביטול האריסות באימפריה הרוסית. סיר'נר'י, קאחתי, מלכות המשנה של הקווקז. 1864
כתובה קראית מרוסיה
"האל העתיק ביותר". קריקטורה המקשרת בין הדת היהודית לבין קפיטליזם, עם כיתוב אנטישמי, 1923
בית הכנסת לזכר השואה שבמוסקבה
נחום וילבוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1879 
 פטירה:  1971 (בגיל 92 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  יקיר חיפה (1960) 
 
דיוקנו של נחום וילבוש
נחום וילבוש (21 בנובמבר 1879 - 18 באפריל 1971) היה פעיל ציוני ויזם כלכלי, מחלוצי התעשייה המודרנית בארץ ישראל בתקופת היישוב. וילבוש כיהן כמנהל מחלקת התעשייה של ועד הצירים, וכן ייסד שורת מפעלים שהבולט בהם הוא בית החרושת "שמן", שאותו גם ניהל במשך שנים רבות.
ביוגרפיה

נולד בו' בכסלו תר"מ בשם נחום בן זאב (וולף) וילבושביץ כבן הזקונים לזאב ושרה בת משה רוזנצוויג באחוזת לוסוסנה שבסמוך לעיר גרודנו, באזור רוסיה הלבנה, אז בפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אחיו הגדול היה המהנדס גדליהו וילבושביץ ואחותו הייתה מניה שוחט. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים יצא ללימודים בפוליטכניקום של אנהאט בקיסרות הגרמנית והוסמך שם כמהנדס בניין. במהלך לימודיו הקים שם את אגודת הסטודנטים הציוניים. לאחר סיום לימודיו התמחה במשך ארבע שנים בחברה במינסק בבניית מכונות. בשנת 1903 עלה לארץ ישראל.
עם הגיעו עשה לאיתור אפשרויות כלכליות, וערך סקירה של מקורות המים הנשפכים לים מבחינת ניצול כוחם, ובחן את אוצרות הטבע בארץ. כמי שגדל בבית אחוזה עם טחנת קמח, תפיסתו הייתה ניצול משאבים קיימים ושכלול ופיתוח תעשייה מסורתית לצריכה מקומית ולייצוא. את סיורו עשה ברכיבה עם אחותו מניה במדבר יהודה, בצפון הארץ ובדרום סוריה ובלבנון, עם מנדל חנקין ששימש להם מורה דרך ומתורגמן. חלק מממצאיו הקשורים בניצול כוח המים פורסמו בכתב העת הציוני "יברייסקייה ז'יזן" ("חיים יהודיים") שנכתב בשפה הרוסית.
בשנת 1904 היה חבר המשלחת מטעם ההסתדרות הציונית לחקר אוגנדה. השליחות עוררה ויכוח קשה והולידה מחלוקות על עצם קיום החקירה.
בהגיעו לארץ ישראל, משראה את פרי ההדר, היה וילבוש בין הראשונים להשקיע באונייה להובלת הפרי לייצוא. הוא היה בין היזמים לגידולי קנה סוכר, והמציא מערכות השקיה מובלות מהירקון לבארות בפתח תקווה להשקיית פרדסים, ובכך להימנע משימוש בכוח חשמל, משנאסרה על ידי השלטון העות'מאני הקמת תחנות כוח.
בשנת 1906 נשא לאישה את שושנה פיינברג, בתו של ישראל פיינברג, מחלוצי ראשון לציון, ואחותו של אבשלום פיינברג.
ביוגרפיה > ייזום תעשייתי

וילבוש הציע להקים חברה לפיתוח תעשייתי בארץ ישראל, שתעסוק בעצירה משנית של שמן זית מגפת (פסולת זיתים), לאחר שהוצא ממנה השמן בצורה שהייתה מקובלת אז בארץ, במכבשים עשויים עץ. הצעתו הייתה להשתמש באמצעים כימיים, בנפט. לגרעין החברה חברו עסקנים ציוניים אמידים ברוסיה, בהם אחיו גדליה. המפעל שהוקם, "חדיד" באזור בן שמן, שרד רק זמן קצר מחוסר כדאיות כלכלית ושריפה, וחלק מהציוד הועבר למפעל "עתיד" (לימים בית חרושת "שמן"). וילבוש היה ליועץ בהקמת מפעלי תעשייה. בדיקות שערך הביאו לאיתור המקום המועדף להקמת בית חרושת ראשון למלט בארץ, "מפעל נשר חיפה", ובית-חרושת ללבני חול-סיד, "סיליקט" בתל אביב. כמה מעבודותיו, בעלות עניין היסטורי כלכלי וטכנולוגי רב, לא הגיעו לפרסום. הוא רק החל בהכנת חומר לעבודה יסודית על 'חרושת ותעשייה בארץ-ישראל ועתידן', שראתה אור בחלקה בלבד.
בשנת 1909 ייסד בחיפה את בית החרושת לשמן ולסבון "עתיד" עם חבריו טוביה דוניה, שמואל פבזנר ושמואל איצקוביץ'. בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר משנה וחצי עבודה בסנקט פטרבורג במפעל שמן בו התמחה בתהליכי מיצוק שמנים. כנתין עות'מאני נשאר בארץ, ומונה על ידי ג'מאל פחה למהנדס העיר ירושלים ובתפקיד זה מיפה את העיר. במסגרת עבודות שיפור בעיר, שופצו גג כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא. לאחר זמן מונה כמהנדס מים של הצבא הטורקי בעבר הירדן הצפוני, החורן והגולן והקים מערכת אספקת מים בתדמור. בזמן המצוד על אנשי ניל"י נאסר לשבועיים בהיותו גיסו של אבשלום פיינברג.
בשנת 1919 ייסד בלונדון את חברת "שמן" עם אחיו משה (ממציא תהליך ייצור המרגרינה וייצור לחם חי מנבטים) והאדריכל גדליהו וחבר נוסף בשם אליהו פאינסון. בשנת 1922 החלו האחים להקים את בית החרושת "שמן" ליד בית החרושת "עתיד" בחיפה, ובשנת 1924 נחנך מפעל השמנים על ידי הנציב העליון הרברט סמואל. וילבוש היה מנהלו של המפעל שנים רבות, ובין פועליו נודע במידותיו הצנועות ואף נהג לאכול עימם בחדר האוכל. במקביל לעבודתו במפעלי שמן, ניהל וילבוש בהתנדבות את מפעל המים של "הדר הכרמל", והיה חבר פעיל בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1923 הקים את ביתו ברחוב ירושלים 26 בחיפה, בית העומד על תילו עד היום.
בשנת 1960 הוכר כאזרח לשם כבוד בעיר חיפה על פועלו בקידום התעשייה והקמתו של בית חרושת "שמן".
וילבוש נפטר בכ"ג בניסן תשל"א, בגיל 92, ונקבר בחדרה. שני ילדיו: זהרה ויואל וילבוש, פרופסור לאנתרופולוגיה באדמינטון שבקנדה.
ספרים שכתב

החרושת והתעשייה בארץ ישראל ועתידותיהן, המשרד להוצאת ספרות ועיתונות על יד ההסתדרות הציונית בפולין, ורשה, תרפ"ב?
המסע לאוגנדה, הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, ירושלים, תשכ"ג.
לקריאה נוספת

'וילבוש (וילבושויץ), נחום', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 196. (הספר בקטלוג ULI)
אברהם פטוקה

| --- | --- |

פטוקה עם המפכ"ל דודי כהן  באירוע לגמלאי משטרת ישראל
 לידה:  28 בדצמבר 1922 פולין פולין
 פטירה:  3 במרץ 2014 (בגיל 91)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  שוטר מספר 1
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1984 (כ־36 שנים)
 דרגה:    רב פקד (משטרה)
 תפקידים בשירות
 קצין סיור ומבצעים במרחב חיפה, ראש לשכת ניהול במחוז הצפון ,ראש לשכת התנועה במחוז הצפון.
 עיטורים
 מגן הצדק החברתי, יקיר העיר חיפה
 תפקידים אזרחיים
 מנהל אגף הפיקוח העירוני והחופים בעיריית חיפה
 
אברהם פטוקה (28 בדצמבר 1922 - 3 במרץ 2014) היה ראש אגף התנועה במחוז הצפון של משטרת ישראל, בין השנים 1979 ו-1984.
ביוגרפיה

אברהם פטוקה נולד  בעיר סארני שבמזרח פולין בשנת 1922. בגיל 6 החל ללמוד בבית ספר עממי פולני עד גיל 12, ובשנת 1934 התחיל את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר.
בשנת 1939 התחיל ללמוד טכנאות שניים, במקביל ללימודיו, ובמאי 1940 גויס לצבא האדום ונשלח לעיר חרקוב.
בשנת 1941, עת פרצה מלחמת העולם השנייה, נשלח לחזית באזור הוולגה, נלחם בנאצים ונפצע בקרב סטלינגרד. משפחתו הושמדה בשואה. לאחר המלחמה שימש כקצין הרווחה של אונרר"א במחנה מעבר בגרמניה ועזר לאלפי פליטים יהודים לעלות לישראל.
ב-1948 עלה לישראל והיה בין מקימי משטרת חיפה. התחיל כשוטר סיור והמשיך כקצין. לאחר שחרורו מהמשטרה ניהל את אגף הפיקוח העירוני והחופים בעיריית חיפה.
פטוקה בוגר אוניברסיטת חיפה בקרימינולוגיה והיה סגן נשיא ארצי של איגוד גמלאי המשטרה ושירות בתי הסוהר. הקים את  מועדון גמלאי המשטרה והשב"ס בחיפה והמועדון ברכס הכרמל עבור גמלאי המשטרה והשב"ס של דלית אל-כרמל ועספיא הנקרא על שמו. התנדב והיה פעיל למען ניצולי השואה ועל כך הוענק לו פעמיים מגן הצדק החברתי.
באוגוסט 2013 קיבל אברהם פטוקה את עיטור יקיר חיפה.
חייו האישיים

פטוקה היה בעלה של מלכה פטוקה, בכירה במשרד הרישוי בחיפה ואב לבן ישעיהו פטוקה סגן-אלוף דימ. בחיל הים. התגוררו בנווה שאנן.
פטוקה נפטר ב-3 במרץ 2014 ונקבר בבית העלמין שדה יהושע שבחיפה.
גלריה

פטוקה כקצין הרווחה של אונרר"א, בגרמניה, 1946
פטוקה ועזר ויצמן, באירוע לגמלאי משטרת ישראל
ראו גם

משפחת פוטוצקי
הערות שוליים

↑  אותות לחימה ועיטורים שהוענקו לשוטרים משנת 1948 כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אונרר"א כפי שהועלה באתר פרש
↑  שמעון בן עמי, תושבי העיר חיפה מצדיעים לי"ח יקירי חיפה לשנת תשע"ג, ‏07 באוגוסט 2013
↑  כתבה מידיעות חיפה, אוגוסט 2013, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  בית עלמין שדה יהושע, רפ"ק (גימ') אברהם פטוקה ז"ל, פורסם בידיעות אחרונות, ‏03 במרץ 2014
יצחק וקנין

יצחק וקנין (נולד ב-12 במאי 1958 כ"ב באייר ה'תשי"ח) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן בתפקידים: שר לשירותי דת, חבר הכנסת מטעם סיעת ש"ס, סגן יושב ראש הכנסת, יו"ר ועדת האתיקה, יושב ראש הלובי החקלאי וסגן שר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה

יצחק וקנין נולד ב-1958 במושב יערה לאליהו וסימי וקנין, שעלו ממרוקו כארבע שנים קודם לכן. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת רס"ל. עבד בהוראת מכונאות רכב. בשנת 1982 נבחר לתפקיד מזכיר היישוב גורנות הגליל ולאחר מכן, בשנים 1988–1996, שימש יו"ר ועד מושב יערה. במקביל התמנה למזכיר המועצה האזורית מעלה יוסף (1988–1993) וליושב ראש המועצה הדתית במעלה יוסף (1993–1996).
בשנת 2000 הקים את עמותת ברכת מרגלית לזכר הרבנית מרגלית יוסף, אשת הרב עובדיה יוסף. העמותה עוסקת במתן סיוע לנזקקים ומעוטי יכולת מכל המגזרים בכל השנה ובפרט קמחא דפסחא בערב חג הפסח.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1996 נבחר יצחק וקנין לראשונה לכהן כחבר הכנסת, מטעם מפלגת ש"ס. כהונתו נמשכת מראשית הכנסת הארבע עשרה ובמהלכה הוא כיהן כסגן שר במשרד התקשורת (הממשלה ה-28) ובמשרד העבודה והרווחה (הממשלה ה-29).
לפני הבחירות לכנסת ה-21 הודיע שלא יתמודד לכהונה נוספת. ב־1 בינואר 2019 אישרה הכנסת את צירופו לממשלה ה־34 כשר לשירותי דת, במקומו של דוד אזולאי שנפטר. הוא כיהן בתפקיד עד ה-17 במאי 2020 שאז הוקמה ממשלת ישראל השלושים וחמש.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > פעילות בכנסת > חקיקה

במהלך כהונתו בכנסת, יזם וקידם וקנין את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
"חוק התספורות" להגבלת "תספורת" בהסדרי חוב (יחד עם זהבה גלאון).
תיקון לחוק שעות עבודה ומנוחה המחייב מעבידים לאפשר לעובדיהם לצאת להפסקת שירותים שלא על חשבון שעות המנוחה שלהם וכן להעמיד לרשותם מתקן שירותים תקין במקום העבודה (יחד עם שלי יחימוביץ' ושלמה מולה).
תיקון לחוק יסודות התקציב המקנה פטור מדמי חכירה שנתיים למי שמחזיק בקרקע כדין ביישובי קו עימות (יחד עם ישראל חסון ושי חרמש).
חוק הגליל המקנה הטבות מהמדינה לחקלאים בצפון הארץ המגדלים ביצים ועוף למאכל.
חיים אישיים

יצחק וקנין הוא חבר המושב יערה, נשוי לציפורה ואב לחמש בנות.
הערות שוליים

↑  עדי דברת-מזריץ, "קטסטרופה": מה מסתתר בלולים שמוכרים לכם ביצים בלי השגחה?, באתר הארץ, 19 במאי 2017
| השרים לשירותי הדת בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי הדתות (1948–2003) | יהודה לייב מימון • חיים משה שפירא • יעקב משה טולידאנו • זרח ורהפטיג • יצחק רפאל • חיים יוסף צדוק • אהרן אבוחצירא • יוסף בורג • שמעון פרס • זבולון המר • אבנר שאקי • יצחק רבין • שמעון שטרית • בנימין נתניהו • אלי סויסה • יצחק לוי • יצחק כהן • יוסי ביילין • אשר אוחנה • אריאל שרון |  |
| השרים לשירותי דת  (2008 ואילך): | יצחק כהן • יעקב מרגי • נפתלי בנט • דוד אזולאי • יצחק וקנין • יעקב אביטן • מתן כהנא • נפתלי בנט • מיכאל מלכיאלי |  |
| סגני שרי הרווחה והשירותים החברתיים בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| סגני שרי הסעד (1948–1977): | ישראל שלמה בן-מאיר |  |
| סגני שרי העבודה והרווחה (1977–2003): | בן-ציון רובין • מנחם פרוש • רפאל פנחסי • משה זאב פלדמן • מנחם פרוש • שמואל הלפרט • יצחק וקנין |  |
| סגני שרי הרווחה (2003–2007): | אברהם רביץ |  |
| סגני שרי הרווחה והשירותים החברתיים (2007 ואילך): | משולם נהרי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308593605171  ISNI: 0000 0001 0797 9782  LCCN: n85299951  VIAF: 23594473   WorldCat (עם VIAF): 23594473
זהרה וילבוש

| --- | --- |

 לידה:  1907 יפו, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  21 ביולי 2005 (בגיל 98 בערך) 
 ענף מדעי:  אתנוגרפיה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין  בית הספר ריימן 
 מוסדות:  מוזיאון ישראל  משכית 
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (1989) 
 
קולאז' של הסלון של וילבוש, בו ניתן להבחין בשטיחים ובדים איסלאמיים.
זהרה (זהר) וילבוש (24 ביולי 1907 – 21 ביולי 2005) הייתה מומחית לפולקלור ואתנוגרפיה יהודית ומומחית לתרבות חומרית של עדות ישראל. יועצת מיוחדת ואוצרת במחלקה לאתנוגרפיה יהודית במוזיאון ישראל בירושלים וממקימות חברת ההלבשה והרקמה "משכית". זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1989.