אל השמש
גרסאות אל השמש בתרבויות העולם

השמש יכולה להיות מיוחסת גם לאלוהות נקבית, וחוקרי מיתולוגיות מסוימים טוענים שהאלהת השמש בדמות נקבית אף נפוצה יותר, רק לא בתרבות האירופית.
בכל התרבויות העתיקות הייתה חשיבות גדולה למעקב אחר עונות השנה ולגרסאות מוקדמות של האסטרונומיה. עונות אלה היו קשורות לנדידת בעלי חיים (שיש לה חשיבות בקרב ציידים לקטים), לחקלאות, לאירועי הצפת נהרות (במצרים, מסופוטמיה). מסיבות אלה לשמש, הירח, הכוכבים והלילה יוחסה חשיבות מיסטית תרבותית, דתית ופוליטית משמעותית (שהתגלה לדוגמה גם בהיבטים כמו אסטרולוגיה), כמו גם לתופעות מזג האוויר (ומכאן לאלי מזג אוויר שלפעמים היו אותם אלים). עקב חשיבות זו פותחו לוחות שנה מדויקים למדי כבר לפני כ-10,000 שנה עוד בתחילת המהפכה הנאוליתית או לפניה כמו גם היבטים אחרים.
באמונות מסוימות אל השמש הוא אל שאחראי על השמש בתור עצם, ואילו בתרבויות אחרות אותו אל הוא השמש עצמה. דוגמה לכך היא הליוס היווני, שלפי האמונה רוכב במרכבת אש בשמים, ובלילה יורד למחילה תת-קרקעית.
בתרבות הכנענית האמונה הרווחת הייתה שלעת ערב שפש (שאחד מכינוייה היה "מאור האלים") הייתה נכנסת לבית החופשית, שהוא השאול הנמצא מתחת לעולם, ומקום משכנו של האל מות, ובבוקר הייתה נחלצת משם וקמה לתחייה ומתחילה מחדש את מסעה ברקיע. השיוט ברקיע נתפס כנעשה באמצעות כלי מסוים: סירה בתרבות המצרית או מרכבה בתרבויות הכנענית והיוונית.
ליקויי חמה והתקצרות הימים בחורף גם הם יוחסו לאלי השמש השונים.
במיתולוגיה הסינית, השמש והירח מסמלים את היין והיאנג, ולכן אינם מיוחסים לאל או אלה. לפי אמונתם, בראשית היו תשע שמשות והחיים היו בלתי אפשריים עקב החום, עד שהגיע גיבור שירה בשמונה מתוכן.
דוגמאות לאלי שמש:
במיתולוגיה המצרית: רע אחד האלים העתיקים והחשובים ביותר בין האלים המצריים. השמש נחשבה להתגלמותו הממשית של רע, ולפעמים התייחסו אליה כעינו הפקוחה של האל. בתקופה מאוחרת יותר, כאשר אתום, אל הארץ, הפך לאל השמש השוקעת, החלו מתייחסים אליו כזהה לרע. חפרי, אל זוטר אשר תפקידו היה לדחוף מדי יום את השמש במסעה לאורך כיפת השמים, התמזג אף הוא במרוצת השנים עם האל רע והפך מאוחר יותר לפן זריחת השמש של האל. לבסוף החל רע לאבד מיוקרתו בעיני המצרים, שהחלו מעדיפים על פניו אל שמש נוסף - הורוס. כאשר נהיה הורוס חשוב מרע, הפכו המצרים את רע להתגלמות של הורוס אשר כונתה "רע-חראחתי" ומשמעה: "רע, הורוס של שני האופקים".
במיתולוגיה הכנענית והאמורית: שמש (בניבים מסוימים, שפש). בשל חשיבותה הרבה היא מכונה "מאור האלים". בתם של אל ואשרה, שעזרה לבעל לייבש את האדמה שהציף האל ים. ישובה בכנען היה בית שמש.
במיתולוגיה היוונית המוקדמת השמש הואנשה ותוארה כישות בשם הליוס ("שמש" ביוונית), אותה הומרוס משווה לטיטאן היפריון, על אף שבמיתולוגיה יוונית מאוחרת יותר הליוס מתואר כבנם של היפריון ואחותו תיאה. להליוס שתי אחיות, אאוס אלת השחר, וסלנה אלת הלבנה. הליוס רוכב מדי יום לאורך השמיים במרכבה מפוארת רתומה לארבעה סוסים, ואז הוא יכול לראות את כל המתרחש על פני הארץ ולעת לילה הוא שב מן המערב הרחוק, אל שוליו המזרחיים של העולם, בתוך גביע מוזהב. הומרוס מתאר את אפולו כאל עם קשת כסופה, ללא שום מאפיינים סולריים. אך עם הזמן הוא זוהה כאל השמש, האור, ההארה, והאמת. האזכור הקדום ביותר של זיהוי אפולו כהליוס מופיע בשרידי מחזהו של אוריפידס, פאתון. עד הזמנים ההלניסטיים אפולו נעשה קשור בצמידות לאל השמש בפולחן.
במיתולוגיה הרומית - סול הוא אל השמש.
במיתולוגיה הנורדית סול (בנורדית עתיקה: Sól; "שמש") היא השמש והאנשתה. ישנו גם אזכור לדמות מקבילה לסול במיתולוגיה הגרמאנית. סול מתוארת כאחותו של מאני, האנשת הירח, וכבת של מונדילפארי. בשתיהן לעיתים מתייחסים לסול בשם אלפרד'ול (Álfröðull). בשתיהן סול גם עתידה להיהרג על ידי זאב מפלצתי באירועי ראגנארוק, ולפני מותה תספיק ללדת בת שתמשיך את עבודת אמה ברקיע סול מתוארת כאשתו של גלנר (Glenr), אל שרוכב על סוסי השמש ברחבי השמיים.
במיתולוגיה הקלטית: וירוטוטיס
במיתולוגיה הפרסית וההינדית: מיתרה
במיתולוגיה של שבט האיבו: צ'וקוו
במיתולוגיה האינואיטית: מאלינה
במיתולוגיה המסופוטמית: שַמַש או אוּתוּ, אל השמש והצדק
במיתולוגיה היפנית: אמטראסו. בדת השינטו, קיסרי יפן נחשבו לצאצאיה של אלת השמש אמאטראסו
במיתולוגיה של האינקה: אינטי
האצטקים הקריבו לאל השמש קורבנות אדם, כי האמינו שהשמש מאבדת דם בכל זריחה, וכדי שלא תיעלם, יש צורך להחזיר לה דם זה, שיבוא מלבם של הנזבחים.