stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי הרברט טראסטד
תובע כללי בארץ ישראל

בשנת 1932 הגיע טראסטד לארץ ישראל ונתמנה כתובע כללי. בשנת 1933 נתמנה טראסטד על ידי הנציב העליון ג'ון צ'נסלור, בנוסף לתפקידו כתובע כללי, כחבר בוועדה שחקרה את מאורעות אוקטובר 1933.
במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב שנערך בשנת 1934 היה טראסטד התובע הראשי ולצידן הופיע מטעם התביעה מוסא עלמי.
לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט באפריל 1936 נתכנסה בז'נבה ב-27 במאי 1936 ועדת המנדטים של חבר הלאומים כדי לדון במשבר. טראסטד, כתובע הכללי של ארץ ישראל, ייצג את ממשלת המנדט בפני הוועדה. בהופיעו בפני הוועדה הביע טראסטד צער על המהומות והצהיר כי השבת הסדר היא מטרה בעלת חשיבות עליונה של הממשלה, כי זו חיזקה את כוחות הצבא והמשטרה בארץ ישראל וכי ננקטו אמצעים נגד המסיתים ונגד מארגני השביתה. יותר מזה לא הוסיף טראסטד על המצב בארץ ועל יחסי יהודים-ערבים בה. בדו"ח הוועדה צוין כי תשובותיו של טראסטד היו "בלתי מספקות". על כן הוחלט כי הוועדה תתכנס שוב ב-2 ביוני ללא השתתפות נציג בריטי, מכיוון ש"אין טעם להמשיך ולבחון את דיווחו של טראסטד".
זקן השופטים

באוקטובר 1936 נתמנה טראסטד לזקן השופטים בארץ ישראל במקומו של מייקל מקדונל שסולק מתפקידו. במהלך שתי שנות כהונתו הראשונות קידם השופט טראסטד את מערכת השיפוט ביישוב היהודי, כתוצאה מיוזמתו נפתחו בתי משפט חדשים בתל אביב, בפתח תקווה וברחובות ומונו ארבעה שופטי שלום יהודים, שלושה בתל אביב ואחד בחיפה.
בספטמבר 1941 פרש טראסטד מתפקידו ומונה לכהונת שופט במאלאיה (כיום מלזיה). באוקטובר עזב את ארץ ישראל ויצא בטיסה מנמל התעופה בלוד בדרכו למאלאיה. הוא החזיק בתפקיד זה עד לשנת 1946. חלק הארי מתקופת כהונתו הוא עשה בשבי היפאנים במלחמת העולם השנייה.
פסיקתו

בגישתו השיפוטית, כזקן השופטים, נקט טראסטד בגישה הדומה לזו של זקני השופטים שקדמו לו כדוגמת תומאס הייקראפט ומייקל מקדונל. הוא היה שמרן והסתייג מייבוא כללי המשפט האנגלי ל"ילידים" של ארץ ישראל.
כהונתו של טראסטד כזקן השופטים החלה לאחר פרוץ המאורעות. בפני השופט הובאו ערעורים של ערבים שהורשעו על עבירות טרור והוא נהג בהם במלוא חומרת הדין. באחד המקרים, בערעור פלילי 71/37, אישר טראסטד את הרשעתם של מספר בני משפחה ערבית שבביתם נמצא כלי נשק, אף שלא ניתן היה להוכיח מי היה המחזיק בפועל של הכלי.
פסק דין שזכה להדים רבים הוא פסק הדין שנתן ב-27 ביולי 1937, בערעור על הרשעתו של ראובן שיינצויט שהואשם ברצח המהנדס יעקב צוואנגר, בפרשה הידועה כפרשת הרצח בחולות תל נוף, פרשת רצח, קונספירציה ומשפט סנסציוני שהסעירה את היישוב בארץ ישראל בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם השנייה, וזכתה להדים גם בעיתונות העולם והונצחה לימים בכתביהם של הסופרים אהרן אמיר וחנוך ברטוב.
טראסטד ישב בדין במשפטו של מרדכי שוורץ כדן יחיד, הרשיע את שוורץ וגזר עליו עונש מוות.
בראש ועדת החקירה על פרעות עדן

בין הימים 2 בדצמבר 1947 ל-4 בדצמבר ערכו ערביי עדן, שהייתה אז מושבה בריטית, פרעות בקהילה היהודית. הפרעות התחוללו בעקבות החלטת החלוקה של עצרת האו"ם מכ"ט בנובמבר לפיה תחולק ארץ ישראל ותוקם מדינה יהודית על חלק ממנה. בפרעות נרצחו כ-80 יהודים וכמספר הזה נפצעו. למעלה ממאה חנויות של יהודים נבזזו.
ב-7 באפריל 1948 מינו השלטונות הבריטים את טראסטד לעמוד בראש ועדה שתחקור את הפרעות.
בדו"ח שלו קבע טראסטד כי המהומות הוצתו בשל "רגשות אנטי-יהודיים שנוצרו כתוצאה מאירועים שמחוץ לעדן" (anty-Jewish feelings engendering by events outside Eden). בכך התכוון לארץ ישראל, אך מצא לנכון למען החזות האובייקטיבית, לאזן ולציין מספר גורמים נוספים:
אי ציות לחוק שפשה בקרב מגזרים שונים של האוכלוסייה בימי מלחמת העולם השנייה.
הפיקוח שהטילה הממשלה על מצרכים שעודד הברחות והעלאת מחירים ופגע בכוח הקנייה של המטבע.
שביתת עובדי התחבורה של עדן שגררה אלימות.
ואחרון - בואם של יהודים מתימן לעדן "עובדה שיכולה הייתה לגרום לפחדים כלשהם, ללא ספק בלתי מבוססים, בין הפועלים הערבים כי היהודים יוכלו להתחרות בהם" (which may cause some fears, no doubtgroundless, among local Arab laborers that the Jews might compete with them).
שארית חייו

לאחר פרישתו שב טראסטד לאנגליה. בשנת 1951 נשלח טראסטד על ידי משרד החוץ הבריטי ללוב כדי לייעץ בעריכת החוקה של ממלכת לוב העצמאית שכוננה באותה שנה.
הארי הרברט טראסטד האריך ימים ונפטר בגיל 97 בשנת 1985.
לקריאה נוספת

Assaf Likhovski, Law and Identity in Mandate Palestine, publisher: UNC Press 2006
ראובן אהרוני, יהודי עדן: קהילה שהייתה, הוצאת אפיקים לתחיה רוחנית וחברתית, 1991.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649081405171  ISNI: 0000 0000 5348 8442  LCCN: no2003107984  VIAF: 4629162   WorldCat (עם VIAF): 4629162
היינריך פון טרייצ'קה

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1834 דרזדן, ממלכת סקסוניה 
 פטירה:  28 באפריל 1896 (בגיל 61) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Heinrich Gotthard von Treitschke 
 ענף מדעי:  פוליטיקה, ספרות, פובליציסטיקה, היסטוריה, מדע המדינה 
 מקום מגורים:  דרזדן, מינכן, לייפציג, לייפציג, גטינגן, פרייבורג 
 מקום קבורה:  חצר הכנסייה הישנה סנט מתאוס 
 מקום לימודים:  קרויצשולה (אפריל 1851)  אוניברסיטת בון (ספטמבר 1852)  אוניברסיטת לייפציג (ספטמבר 1853)  אוניברסיטת בון (אפריל 1854)  אוניברסיטת היידלברג (מרץ 1855)  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת ברלין  אוניברסיטת פרייבורג 
 מנחה לדוקטורט:  וילהלם גאורג פרידריך רושר 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרייבורג (אוקטובר 1863–יולי 1866)  אוניברסיטת היידלברג (אוקטובר 1867–1874)  אוניברסיטת קיל (אוקטובר 1866–יולי 1867)  אוניברסיטת פרידריך וילהלם (1874)  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת לייפציג 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (1887)  פרס ורדן (1884) 
 בן או בת זוג:  אמה פון טרייצ'קה (18 במרץ 1867–?) 
 צאצאים:  מריה פון טרייצ'קה, קלרה פון טרייצ'קה 
 מספר צאצאים:  3 
 
היינריך גוטהארד פון טרייצ'קה (מגרמנית: Heinrich Gotthard von Treitschke;‏ 15 בספטמבר 1834 – 28 באפריל 1896) היה היסטוריון ומדינאי גרמני-לאומני, שערך מסע תעמולה אנטישמי נגד יהודי גרמניה החל משנות ה-70 של המאה ה-19.
חייו

טרייצ'קה נולד בדרזדן למשפחת קצין סקסוני ממוצא בוהמי. הוא למד היסטוריה ומדע המדינה, בין השאר אצל פרידריך כריסטוף דלמן, שהיה  היסטוריון לאומן גרמני בולט ואצל פרידריך יוליוס שטל, יהודי מומר. לשני המורים הייתה השפעה רבה על טרייצ'קה ועל גיבוש תפיסת עולמו הלאומנית והאנטישמית.
טרייצ'קה ניסה לפנות לפוליטיקה, אולם פגמים בבריאותו גרמו לו להתמקד בתחום ההיסטורי. הוא לימד היסטוריה ומדע המדינה במספר אוניברסיטאות גרמניות. בשנת 1871 נבחר טרייצ'קה לרייכסטאג מטעם המפלגה הליברלית הלאומית, אולם עם הזמן הפך לשמרן מתון בלתי תלוי. בשנת 1874 החל ללמד באוניברסיטת ברלין במקביל לעבודתו הפוליטית. בשנת 1884 תמה כהונתו של טרייצ'קה ברייכסטאג, ובשנת 1886 נתמנה להיסטוריון הרשמי של פרוסיה.
כפוליטיקאי, תמך טרייצ'קה תמיכה נלהבת בביסמרק, באיחוד גרמניה ובלאומנות הגרמנית. הוא התנגד באופן עיקש לסוציאליזם, לנצרות הקתולית ולרעיונות חופש הפרט המערב אירופיים. כתומך בקולוניאליזם  הגרמני, טרייצ'קה היה בין הראשונים שראו באימפריה הבריטית מכשול לגדלותה של גרמניה, ולא שלל עימות עתידי בין שתי המדינות.
טרייצ'קה מת בשנת 1896 בברלין.
כהיסטוריון

טרייצ'קה נחשב לגדול ההיסטוריונים הפרוסיים. לפי משנתו, על ההיסטוריון לנקוט עמדה ברורה בנוגע לדיווח היסטוריה ולכתוב אותה על פיה. בעבודתו הוא ניסה להציג את חשיבות תפקידו של העם הגרמני בעולם, להבליט את הניגודים בינו לבין עמים אחרים ולהציג את המדינה הגרמנית כגורם החשוב ביותר בתרבות הגרמנית. חיבוריו של טרייצ'קה אופיינו ברוח לאומנית ושימוש מושכל באמצעים רטוריים וספרותיים רבים. עבודתו כללה בין השאר את:
"מאמרים היסטוריים ומדיניים" (ארבעה כרכים), 1886–1897.
"הרצאות על מדיניות" (שני כרכים), 1897.
"היסטוריה גרמנית במאה ה-19" (חמישה כרכים), 1879–1894.
משנתו האנטישמית

בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל טרייצ'קה לפרסם שורה של מאמרים ולשאת סדרות של הרצאות נגד יהודי גרמניה. הוא ראה ביהודים כמיצגים הבולטים של התפיסה הליברלית, שלפי משנתו הייתה נטע זר בגרמניה. הוא טען שנוכחותם של היהודים בגרמניה מהווה השפעה הרסנית על החברה והמדינה הגרמנית. הוא שלל את זכותם של יהודי גרמניה לקיים כל סוג של ייחוד לאומי וקבע שאם רצונם להישאר בגרמניה עליהם להיטמע לחלוטין בחברה הגרמנית. בהמשך טבע את הסיסמה "היהודים הם אסוננו!" (בגרמנית: !Die Juden sind unser Unglück); מוטו זה אומץ בהמשך על ידי המפלגה הנאצית, שימש בכנסים רשמיים והתנוסס בכל מהדורות העיתון "דר שטירמר" משנת 1927.
דוגמה לדעותיו ניתן לראות בציטוט הבא:
היהודים נשארו יסוד נבדל בקרב העם הגרמני, מוסיפים לראות את עצמם כעם הנבחר ושואפים להפוך את הגרמנים ליהודים, במקום שהם יהפכו לגרמנים בעצמם. על היהודים להתמזג באופן מוחלט עם הציבור הגרמני או לעזוב את גרמניה. אין מקום על אדמת גרמניה ללאומיות כפולה, אכן היהודים הם אסוננו.
במאמרו, שפורסם בעיתון בעל ההשפעה "פרויסישה יארביכר", העניק טרייצ'קה יוקרה ורצינות לתעמולה האנטישמית של אדולף שטקר. טרייצ'קה תקף את ה"דומיננטיות" של יהודים בחיים בגרמניה ואת השחתת האידיאלים של הגרמנים על ידי ה"שתלטנים" שביניהם.
כמו אנטישמים אחרים, הבדיל טרייצ'קה חדות בין ספרדים לאשכנזים, ובייחוד ליהודי פולין שהיגרו מהמזרח:
טרייצ'קה הזהיר מפני הסכנה היהודית מהמזרח:
כמו כן, לא שלל את האפשרות שיהודים אכן ייטמעו בגרמניות, בתנאי שתהליך זה יהיה גמור וסופי: "יהודים שהתנצרו ושלא התנצרו – פליקס מנדלסון, גבריאל ריסר, מוריץ פייט היו גרמנים במובן הטוב ביותר". טרייצ'קה התרחק בכוונה משנאת ישראל הנוצרית של אדולף שטקר ודומיו, שראו את הסוגיה כדתית ותבעו מהיהודים להיטבל. האנטישמיות שלו הייתה לאומנית ודרוויניסטית-חברתית במהותה.
מאמרו של טרייצ'קה השפיע באופן ניכר על הקהילה היהודית בגרמניה. בשנה שאחרי פרסומו הוכפל מספר המרות הדת של יהודים לעומת הממוצע בחמש השנים הקודמות. בעקבות המאמר פרץ ויכוח ציבורי, אולם כמעט כל מבקריו של טרייצ'קה היו יהודים, ובהם רבנים, פוליטיקאים ואנשי רוח, כמו הפילוסוף הרמן כהן, שביקש מטרייצ'קה את סבלנותו לנוכח תהליך ההשתלבות התרבותית ואף התנבא שעם הזמן יהיו היהודים בלונדיניים וכחולי עיניים "כמו הגרמנים", וההיסטוריון צבי גרץ, שטרייצ'קה תקף אותו אישית על הערותיו המזלזלות לגבי הנצרות בימי הביניים. הנוצרי החשוב היחיד שהביע את התנגדותו לטרייצ'קה היה תאודור מומזן, עמיתו באוניברסיטת ברלין, שהכתיר את טרייצ'קה כ"נביאה האמיתי" של האנטישמיות המודרנית, שאינה אלא "טירוף המוני". במשך מספר חודשים נמשך דיון מקיף בנושא בעיתונות היומית ובכתבי העת המלומדים, כאשר טרייצ'קה משיב למבקריו ואילו הם מנסים להסביר את טיעוניהם. כעבור שנה שלמה חתמו 75 פרופסורים מאוניברסיטת ברלין על עצומת מחאה נגד גל הגזענות, בהם גם רקטור האוניברסיטה, אלא שכעבור שבוע בלבד התקבל טרייצ'קה על ידי מאות סטודנטים כגיבור.
הערות שוליים

1 2 3 4  עמוס אילון, רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר - 1743 - 1933, תרגם מאנגלית דני אורבך, הוצאת דביר, 2004; עמ' 216–218.
↑  Unsere Aussichten (הקישור אינו פעיל)
↑  על כך ראו למשל:  Karen Schönwälder, The German Lands and Eastern Europe: Essays on the History of their Social, Cultural and Political Relations, Springer' 20102. עמ' 149-150.
↑  R. Michael, Holy Hatred: Christianity, Antisemitism, and the Holocaust, Springer, 2006. עמ' 142.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268905305171  PLWABN: 9810641554105606  BIBSYS: 90195727  BNC: 000486416  BNE: XX1030648  BnF: cb129934042 (data)  CANTIC: a11211933  CiNii: DA0087091X  GND: 118623761  ICCU: CUBV155981  ISNI: 0000 0001 0927 2879  LCCN: n87145496  LNB: 000192001  NDL: 00526845  NKC: jn20000605352  NLA: 36055613  NLG: 155976  NSK: 000077497  NTA: 068784414  RERO: 02-A003909454  SELIBR: 207063  SNAC: w6fj2mb2  SUDOC: 033577749  Trove: 1203464  VcBA: 495/95175  VIAF: 95211206   WorldCat (עם VIAF): 95211206
היינריך פון ציגל

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1850 מורהארדט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  30 בינואר 1941 (בגיל 90) מינכן, גרמניה הנאצית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הממלכתית לאמנויות היפות שטוטגארט 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1904)  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1940) 
 
היינריך יוהאן פון ציגל (בגרמנית: Heinrich Johann von Zügel‏; 22 באוקטובר 1850 – 30 בינואר 1941) היה צייר גרמני שהתמחה בתמונות של חיות משק וחיות בית.
ביוגרפיה

החל משנת 1867, ציגל היה סטודנט בבית הספר לאמנות בשטוטגרט אצל ברנהרד פון נהר והיינריך פון רוסטיג, שם למד ציור בעלי חיים וז'אנר. שנתיים לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנות יפה במינכן, אך לא קיבל השראה משיטות ההוראה של קרל פון פילוטי והחליט לעבוד באופן עצמאי. לאחר מכן בילה זמן מה בווינה ולבסוף התיישב במינכן.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 הוא נמשך אל הנוף הכפרי במחוז דכאו והחל לצייר בחיק הטבע והציב את דמויותיו בסביבה נוף רחבה יותר. נסיעות שערך לאורך קו החוף ההולנדי והבלגי בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 הגבירו את משיכתו לאימפרסיוניזם, בו נתקל בתערוכות בפריז. מאותה נקודה ואילך, השתקפויות אטמוספיריות ומשחק האור והצל היו הדאגות העיקריים שלו, בעוד הפרטים היו זניחים. הסגנון הביא אותו להיות אחד החברים המייסדים של הזצסיון במינכן.
הוא השקיע למעלה מארבעים שנה בנושא שכינה "עבודה כבדה" (בעיקר ציורי סוסים וחריש שוורים) והפיק מעל 24 בדים, שנותנים תמונה מפורטת על התפתחותו האמנותית. הוא המשיך לצייר בסגנון קליל ואימפרסיוניסטי עד גיל שמונים.
בשנת 1895 הוא הפך לפרופסור באקדמיה לאמנות יפה במינכן, תפקיד אותו החזיק עד פרישתו בשנת 1922.
מורשת

בוורט אם ריין ישנה גלריית זיכרון המוקדשת ליצירותיו בבית העירייה הישן.
הוא בילה שם הרבה בקיץ, בחופשה או עם תלמידיו. העיר נהנתה מאוד משכר הדוגמנים ומהשכירות ששילם כדי להשתמש בבעלי החיים שלהם, וכן מהכסף שתלמידיו הוציאו על אוכל ולינה. עבודותיו מוצגות גם בגלריה הלאומית בברלין.
גלריה

דרך היער
כבשים
רועה
פרות בשדה
כריית כבול
הערות שוליים

↑  Heinrich von Zügel | Stadt Murrhardt, www.murrhardt.de
↑  Heinrich von Zügel - Biography and Offers - Buy and Sell, www.kettererkunst.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810680023005606  BnF: cb14523369h (data)  GND: 118637312  ISNI: 0000 0000 8083 171X  LCCN: n85256315  NTA: 073493252  RKD: 86599  SNAC: w6tq6fp4  SUDOC: 081058993  ULAN: 500013634  VcBA: 495/275216  VIAF: 3263996   WorldCat (עם VIAF): 3263996
הליגה האוואמית

| --- | --- |

 מדינה:  בנגלדש 
 מייסד:  חוסיין שהיד סוהרוורדי 
 מנהיגים:  הסינה ואזד 
 תקופת הפעילות:  23 ביוני 1949 – הווה (75 שנים)
 אידאולוגיות:  לאומיות בנגלית ליברליזם סוציאלי 
 מטה:  דאקה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 צבעים רשמיים:    
 http://albd.org
 
הליגה האוואמית (בבנגלית: বাংলাদেশ আওয়ামী লীগ) היא מפלגה בבנגלדש. הליגה המוסלמית האוואמית הכל-פקיסטנית הוקמה בדאקה, בירת המחוז הפקיסטני מזרח בנגל, בשנת 1949 על ידי הלאומנים הבנגלים עבדול חמיד ח'אן בהשני, שוחט עלי, יר מוחמד חאן, שמסול הוק, והצטרפה לאחר מכן לחוסין שאהיד סוחארווי שהיה לראש ממשלת פקיסטן. הליגה המוסלמית האוואמית בפקיסטן הוקמה כחלופה הבנגלית לשליטת הליגה המוסלמית בפקיסטן ובמרכזה ריכוזיות רבה יותר של הממשלה. המפלגה זכתה במהרה לתמיכה עממית מסיבית במזרח בנגל, שלימים נקראה מזרח פקיסטן, ובסופו של דבר הובילה את כוחות הלאומיות הבנגלית במאבק נגד הממסד הצבאי והפוליטי של מערב פקיסטן. המפלגה בהנהגתו של שייח' מוג'יבור רחמן, אביה ומייסדה של בנגלדש, הובילה את המאבק לעצמאות, תחילה באמצעות תנועות אי-ציות פופוליסטיות ואזרחיות מאסיביות, כמו תנועת שש הנקודות ותנועת אי-שיתוף פעולה בשנת 1971, ולאחר מכן במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אידאולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הלל פרת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוגוסט 1948 (בן 76) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  נוירוביולוגיה 
 מקום מגורים:  נופית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
הלל פרת (נולד ב-5 באוגוסט 1948) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה ובפקולטה להנדסה ביו-רפואית בטכניון, וראש המעבדה לפוטנציאלים מעוררים בטכניון. הוא יו"ר החוג הישראלי לנירופיזיולוגיה קלינית.
אודות

הלל, יליד חיפה, הוא בנו של ברוך פרת, פרופסור לפיזיקה בטכניון. בשנת 1972 סיים תואר ראשון בזואולוגיה ופיזיולוגיה בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1977 סיים תואר דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בנוירוביולוגיה. בשנת 1979 החל ללמד בטכניון, בשנת 1989 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין. פרת הוא גם פרופסור נלווה  באוניברסיטת תל אביב והיה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
פרת הנחה את עבודת המסטר של דלאל אבו אמנה בתחום פעילות המוח ושתי האונות.
מתגורר בנופית.
הערות שוליים

↑  "למרות הקול", מאמר מאת יצהר ורדי עורך "הטכניון", עמ' 12-14 קיץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266884505171  VIAF: 298328952   WorldCat (עם VIAF): 298328952 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הילונומוס

| הילונומוס |
| --- | --- |
 איור של הילונומוס  בהשוואה ליד אנושית
תקופה
קרבון פנסילבני 312 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
משפחה:: Protorothyrididae
סוג:: הילונומוס
שם מדעי
 Hylonomus

הילונומוס (שם מדעי: Hylonomus; משמעות השם: "שוכן יערות") הוא סוג של יצור נכחד אשר חי בתקופת הקרבון הפנסילבני ונחשב כיום לראשון הזוחלים בעולם (הסוגים Westlothiana ו-Casineria קדמו לו ובעבר סברו שהיו ראשוני הזוחלים אך כיום הם נחשבים לדו-חיים שהטילו ביצים במים). מאובניו נמצאו בצוקי מאובני ג'וגינס שבקנדה ותוארו ב-1860 בידי החוקר ג'ון ויליאם דוסון (John William Dawson) בעוד המין נקבע בידי החוקר הידוע צ'ארלס לייל. המאובנים תוארכו ללפני 312 מיליון שנה מהיום. בנוסף על מאובנים נמצאו טביעות רגליים של הזוחל באתר.
זוחל פרימיטיבי זה הגיע לאורך 20–25 ס"מ עם הזנב ודמה במראהו ללטאה קטנה. הוא נחשב בעבר לדיאפסיד בעל מאפיינים פרימיטיבים בעוד כיום רואים בו יצור קדום יותר שהיה גם מאבותיהם של הסינאפסידים דמויי-היונקים. ככל הנראה הוא היה צייד של חרקים ופרוקי-רגליים דומים אשר נע במהירות ביערות קנדה. ככל הנראה קבוצות של זוחלים אלה נעו במזג אוויר קשה אל הצוקים המתפוררים, נלכדים שם וגוועים ברעב.
ראו גם

קפטורינוס - זוחל קדום דומה מהפרם
הילונומוס
הכלה הסורית

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ערן ריקליס
 הופק בידי:  אנטואן דה קלרמון-טונר, מיכאל אקלט, בטינה ברוקמפר, ערן ריקליס 
 תסריט:  סוהא עראף ערן ריקליס
 עריכה:  טובה אשר
 שחקנים ראשיים:  היאם עבאס רוברט הניג אלון דהן טארק קובטי ג'מיל ח'ורי עלי סלימאן עימאד ג'בארין נורמן עיסא מלאני פרס ג'ולי-אן רות' מכרם ח'ורי אורי גבריאל קלרה ח'ורי אוולין קפלון אשרף ברהום לנה אטינגר 
 מוזיקה:  סיריל מורין
 צילום:  מיכאל ויזווג
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  ערן ריקליס הפקות, Arte France Cinéma, ארטה (ערוץ טלוויזיה), Neue Impuls Film, MACT Productions, רדיו מערב גרמניה 
 חברה מפיצה:  Entertainment One Films 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 בדצמבר 2004 (בישראל)
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  ערבית עברית אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 תקציב:  ₪11,750,000
 הכנסות:  כ-₪3,286,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   syrianbride
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הכלה הסורית הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי ערן ריקליס. הסרט עוסק במציאות הדרוזית ברמת הגולן. הסרט היה מועמד ל-7 קטגוריות בפרס אופיר. הסרט זכה להצלחה בפסטיבלים בעולם וגם בקרב הקהל הישראלי ונרכש להפצה באירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה.
עלילה

הסרט מתרחש על רקע החלפת השלטון בסוריה והנסיגה מלבנון ומתאר את יום חתונתה של מונה.
מונה, כלה דרוזית ממג'דל שמס שברמת הגולן עומדת להינשא לטלאל, שחקן מפורסם מסוריה אותו לא פגשה מעולם. ברגע שמונה תעבור את הגבול לסוריה ותפגוש לראשונה את חתנה לא תוכל לשוב עוד למשפחתה שברמת הגולן.
ביום חתונתה עורכים בני משפחתה של מונה מסיבה, שהיא בעצם מסיבת פרידה לתמיד ולמסיבה מופיע אחיה של מונה, חאתם עם אשתו ובנו לאחר שמונה שנים שבהן שהה ברוסיה.
מאוחר יותר נוסעים בני המשפחה אל מעבר קוניטרה על מנת להעביר את מונה אל הצד הסורי של הגבול ולהפגיש אותה עם חתנה. לאביה של מונה, חאמד, אסור להגיע אל הגבול עקב היותו אסיר ביטחוני משוחרר על תנאי, אך חאמד מגיע בכל זאת ומתעמת עם שוטר כוחני עד שלבסוף זה מאשר לו להיפרד מבתו.
בנוסף לקושי בפרידה ממונה, הבירוקרטיה הסורית והישראלית מקשות על הפרידה עוד יותר ומעכבות את המעבר של מונה, עד שלבסוף היא מוצאת עצמה מופקרת בשטח ההפקר בין ישראל לסוריה ללא דרך חזרה.
הפקה

הסרט היה קופרודוקציה ישראלית-גרמנית-צרפתית שהחלה בפגישה מקרית של ריקליס עם מפיקה גרמנית שביקרה בישראל ב-2001. היא הכירה את הסרט 'גמר גביע' של ריקליס וחבר קישר בינה לבין ריקליס וזה העביר לה את התסריט שכתב. לאחר שמצא מפיקים שותפים בצרפת ובגרמניה, גייס כספים נוספים בישראל, ובסך הכל תקציב של 2.5 מיליון דולר.
שחקנים ודמויות

| שחקנ/ית | דמות | תיאור |
| --- | --- | --- |
| קלרה ח'ורי | מונה | הכלה |
| היאם עבאס | אמל | אחותה של מונה, התחתנה בגיל צעיר ואינה מרוצה מחיי הנישואים שלה, רוצה ללמוד אך בעלה אינו מאשר לה. |
| מכרם ח'ורי | חאמד | אביה של מונה, לאומן סורי, אסיר ביטחוני משוחרר על תנאי. |
| אשרף ברהום | מרוואן | אחיה של מונה, איש עסקים זוטר, ניהל מערכת יחסים עם ז'אן. |
| איאד שיתי | חאתם | אחיה של מונה, עזב לרוסיה, התחתן עם בחורה רוסייה ומאז מנודה מהכפר והקהילה. |
| אוולין קפלון | אוולינה | אשתו של חאתם, רופאה במקצועה. |
| אורי גבריאל | שמעון | שוטר ישראלי |
| אלון דהן | אריק | צלם חתונות |
| ג'ולי-אן רות' | ז'אן | מתנדבת בצלב האדום, ניהלה מערכת יחסים עם מרוואן. |
| רוברט הניג | יוסף | פקיד משרד הפנים |
| מרלן בג'אלי | סמיחה | אמה של מונה |
| עדנאן טראבשה | אמין | בעלה של אמל, שוביניסט |
| דיראר סלימאן | טלאל | החתן הסורי, שחקן מפורסם בסוריה, קרוב משפחתה של מונה. |
| רנין בולוס | מאי | בתה הבכורה של אמל, רוצה להתחתן עם בנו של משתף הפעולה. |
| מלאני פרס | ליב | מתנדבת בצלב האדום, שיננית במקצועה. |
סכנדר קובטי היה עוזר במאי של ערן ריקליס בסרט זה.
פרסים

פסטיבל לוקרנו - 2004 - פרס חביב הקהל
מונטריאול - 2004 - זכה בארבעה פרסים בפסטיבל: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס חביב הקהל, פרס Fipresci מטעם הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע ופרס Ecumenical מטעם ארגון בינלאומי קתולי-פרוטסטנטי על תרומה לקידום ההבנה והסובלנות בין בני אדם
פסטיבל הסרטים של בסטיה, צרפת - 2004 - זכה בשלושה פרסים פרס תסריט הטוב ביותר, פרס מיוחד של חבר השופטים, והשחקנית היאם עבאס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר
גנט - 2004 - פרס התסריט
לקריאה נוספת

פבלו אוטין, קרחונים בארץ החמסינים - הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים, רסלינג, 2008, הפרק "'הכלה הסורית' - שיחה עם ערן ריקליס", עמ' 269 - 283
הערות שוליים

↑  אברהם כרמלי, איריס רביד–ימין, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2004–2005, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, פברואר 2008, אדר א' תשס"ח, עמ' 13
↑  אברהם כרמלי, איריס רביד–ימין, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2004–2005, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, פברואר 2008, אדר א' תשס"ח, עמ' 20
↑  עכבר העיר, הסתיימו צילומי "הכלה הסורית", באתר הארץ, 6 בינואר 2004
↑  גואל פינטו, "הכלה הסורית" של ערן ריקליס נרכש להפצה באירופה, באתר הארץ, 11 ביולי 2004
↑  שלומית לן, ‏עשרת הסרטים הישראליים הנצפים ביותר, 2004, באתר גלובס, 10 בפברואר 2005
↑  שירות גלובס, ‏הכלה הסורית באמריקה, באתר גלובס, 13 בדצמבר 2004
↑  זיו קריסטל, ‏עניין כלכלי או אבק כוכבים?, באתר גלובס, 1 בינואר 2006
↑  גואל פינטו, הזוכה בפסטיבל לוקרנו: סרט איטלקי על הכיבוש הישראלי בכיכובו של מוחמד בכרי, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2004
↑  דפנה לוצקי, הישג ל"הכלה הסורית" במונטריאול: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס המבקרים וחביב הקהל, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2004
↑  שירות גלובס, ‏הכלה הסורית זוכה, באתר גלובס, 21 בנובמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010000441905171 
מכרם ח'ורי וקלרה ח'ורי במהלך צילום הסרט. משמאל, הבמאי ערן ריקליס.
דירה עם כניסה בחצר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יהושע קנז
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  סיפורים קצרים
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד (הספרייה לעם)
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  211
"דירה עם כניסה בחצר וסיפורים אחרים" הוא ספר מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 2008 בהוצאת עם עובד. הספר כולל תשעה סיפורים קצרים. אחדים מהסיפורים התפרסמו לפני כן בכתבי עת. החוקר אבנר הולצמן מתאר את הספר: "סיפורים המעוגנים ברובם באגפים המוכרים של עולמו הסיפורי: המושבה, השירות בצבא, הוויית הבית המשותף. כולם כתובים באותו נוסח ריאליסטי צלול, מגובש ומאופק. עם זאת ניכר בהם, כל אחד בדרכו, המתח בין חיי שגרה אפרוריים לבין יסודות של רוע ואימה, טירוף ובלהה הרוחשים מתחת לפני השטח ולעיתים פורצים ונגלים בעוצמה גרוטסקית.".
הסיפורים > בשר פרא, בשר זר

המספרת, צופיה, היא צברית ופלמ"חניקית לשעבר וכעת מורה למוזיקה במושבה. בביתה מתגוררת באופן זמני פליטת השואה, קלרה, בת־דודה של בעלה יהודה, שהיא מושלמת במראה ובמעלותיה, אך יש לה שיגעון שאינה יכולה להיפטר ממנו: היא רואה גבשושיות עור באצבעותיה וטוענת שזה בשר של מכונה שהגרמנים השתילו בגופה, ועד שלא תיפטר מהבשר הזר היא לא תוכל לשקם את חייה. השקפת חייה של צופיה שונה בתכלית מהדימוי הפלמ"חניקי והיא בורגנית ושואפת לתקינות מוחלטת של כל סביבתה, שאיפה המתנגשת עם המציאותיות של יהודה ושל בנם הצעיר יאיר. צופיה מתארת את חוג חבריה הבורגנים, שהבולטים בהם: שולה ברמן והקפטן (סרן בצה"ל) ופנינה הרשלג ובעלה הדוקטור. אל המעגל הבורגני מתפרץ יואב חסר העכבות, המחזר אחר קלרה ואולי יגאל אותה משגעונה.
ביקורת: נעמה צאל עוסקת במקרי ההקאה החוזרים במספר סיפורים בספר ורואה בנטייתה של קלרה לשתף את כל מי שהיא פוגשת בו בבעייתה עם הבשר הזר, כסוג של "קיא מילולי שהוא תוצר של בחילה פנימית שאין לה הפוגה ממנה.". צאל גם מוצאת עימות בין שאיפת המספרת המארחת לנורמליות ובין התנהגותה של קלרה ש"כאילו מודיעה למארחת שלה, לבאי ביתה האחרים וגם לקוראים על כך שהשיגעון יתרוצץ כאן ולא ירפה:".

אהוד בן עזר משייך סיפור זה לסיפור "מומנט מוסיקלי" וכותב: "שני הסיפורים מתקבלים כסיפורי התבגרות וחניכה, על רקע אירוטי או אנטי-אירוטי עז ונסתר, והם אולי גם מן הסיפורים החושפניים ביותר של קנז עצמו, שבנעוריו במושבה ניגן בכינור. ואפשר ללמוד מהם גם על הרתיעה מהשואה, שהיא בסיפור כמחלה מידבקת מגעילה".