חוף הזהב ההולנדי
הערות שוליים

↑  אדהין, 1961; עמוד 6; "תחת ההסכם שנחתם ב-17 בפברואר 1872, הועבר חוף הזהב לאנגליה ב-6 באפריל אותה שנה. בין הדברים שנכתבו בהצהרה, ”מצבה המדאיג של ההתנהלות בחופי גינאה מזה שנים רבות משכה את תשומת לבו של המלך. רצונו של הוד מעלתו הוא להבטיח שלום ורגיעה במקומות הללו, אשר כיום אינם קיימים באף נחלה הולנדית”; כבר בזמן כתיבת האמנה הזו נראה כי ההולנדים ניצבו בפני קשיים עליהם לא יכלו להתגבר, דבר שככל הנראה תרם להחלטתם לוותר על החזקה באזור כולו".
↑  להורל, 1995; מגע אירופאי ראשוני וסחר בעבדים; עמוד 9; "הפורטוגזים היו הראשונים לדרוך במקום. עד 1471, תחת חסותו של הנסיך אנריקה הספן, הם הגיעו לאזור אשר עתיד היה להיקרא בשם חוף הזהב. האירופאים הכירו את המקום בשל מחצבי הזהב שבו, אשר הגיעו עד לצפון אפריקה המוסלמית דרך נתיבי מסחר בסהרה. המקום משך את תשומת לבם של הפורטוגזים בשל הדרישה ההולכת וגוברת לזהב, שנהב ופלפל, עד שב-1482 בנו את תחנת המסחר הקבועה הראשונה של האימפריה הפורטוגזית בחוף המערבי, כיום גאנה. אותו מבצר, מצודת אלמינה, אשר נבנה על מנת להגן על המסחר הפורטוגזי מפני מתחרים אירופאים ואפריקאים עוינים, עדיין עומד על תילו".
1 2  דלפלייר, 2004; היסטוריה; הרפובליקה ומערב אפריקה לפני 1624; חלוצי הספנות ההולנדית במערב אפריקה; ברנט אריקס; "לאחר שב-1590 הפליג רב החובל ההולנדי ברנט אריקס מנמל אנקהאוזן, בכוונה להגיע לחוף הברזילאי ולהעמיס את ספינתו בסוכר, נאלץ לעצור לחופי גינאה לאחר שהספינה, אשר הייתה מאוישת בשלושים ושישה אנשי צוות, ספגה נזק כבד. שם, ב-1591, נפל לידי הפורטוגזים, אשר ראו בנוכחותו ההולנדית הסגת גבול והפרה של מונופול המסחר שלהם. במהלך תקופת השבי בת השנתיים בה שהה על אי הסוכר סאו טומה, למד היטב את דרכיהם של הפורטוגזים בחוף הזהב ובמערב אפריקה, וכאשר הצליח לשוב לרפובליקה במרץ 1593, שכנע מספר סוחרים באנקהאוזן להוציא משלחת לחוף הזהב"; "משימתו השאפתנית התגלתה כסיפור הצלחה גדול: כעבור תשעה חודשים, שב בידיים מלאות בזהב, שנהב ופלפל. מסעו המוצלח של ברנט אריקס, כמו כן, היווה את גילויה ההולנדי המיידי של מערב אפריקה".
↑  מארס, 1602; על הכוח והחוזק של טירת דה מינה והמסחר שיגיע עמה; עמוד 224; "אך מאחר שהאדם ההולנדי גמר אומר בלבו לדרוך על האדמה הזו, החליט הפורטוגזי לברוח עם בואו, והוא אינו מעז לחזור לשם, כך שאפילו אם אותם המקומות והערים ייפלו חזרה לידיהם מפעם לפעם, וגם אם ההולנדים היו מאבדים את הטירה דה מינה, עדיין הייתה בידיהם יותר סמכות על הארץ, מאשר מה שהיה או יהיה בידי הפורטוגזים במשך כל חייהם".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; הרפובליקה ומערב אפריקה לפני 1624; לקראת חברה אטלנטית מאוחדת; "על אף הצלחתם, הסוחרים ההולנדים אשר הפליגו תחת דגלם הפרטי הבינו כי תוכניתם להשתלט על הטריטוריה הפורטוגזית שמעבר לים לא תוכל להתגשם בעזרתן של חברות משא פרטיות. בשל כך התאגדו סוחרי העיר אמסטרדם ב-1600 והקימו את חברת גינאה, אשר נועדה לעמוד תחת ההתקפות הפורטוגזיות, ולסלק מדרכה תחרות נוספת".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; הרפובליקה ומערב אפריקה לפני 1624; המאבק נגד האימפריה הספרדית-פורטוגזית; "ההולנדים ראו בכך הפרה עוינת של הפסקת האש של תריסר השנים ופנו לסטאטן חנראל"; "ב-1611 שלח הסטאטן חנראל משלחת לחוף הזהב בראשות ג'ייקוב אדריאנס קלנטיוס, בכדי להשגיח על האינטרסים ההולנדים במערב אפריקה. כעבור שנה נבנה המבצר ההולנדי הראשון במורי, מצודת נסאו, אשר היה הלב הפועם של הולנד בחוף הזהב עד לכיבושה של מצודת אלמינה מידי הפורטוגזים".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; קרב אלמינה; המאבק ההולנדי: כישלון הגרוט דזין; "על מנת להשיג שליטה בייצוא הזהב של מערב אפריקה, החליט ב-1623 חבר המנהלים של חברת הודו המערבית ההולנדית, לפתוח במבצע צבאי קטן באלמינה. עם זאת, ההגנה על המצודה נתפשה בעיניהם כחזקה מדי. תקיפת תחנת העבדים בסאו פאולו דה לואנדה נראתה כמו מהלך סביר יותר. כמו כן, העדיפו מרבית המנהלים ליזום מתקפה בקנה מידה רחב יותר כנגד מושבותיה האחרות של פורטוגל, כגון ברזיל ואנגולה. אולם אנשי החברה הבינו במהרה כי המערכה על ברזיל תיכשל עוד בטרם תתחיל, אם לא תיקטע קודם לכן אספקת העבדים האפריקאית. רק בשלב מאוחר יותר, החליטו, ינסו לתקוף את מצודת סאו ג'ורג' דה מינה".
↑  גרהאם, אסה, 2001; עבדות, מורשת ותיירות בגאנה; עמודים 34–35; "אף על פי שההולנדים המשיכו לבנות מצודות מבוצרות באזור חוף הזהב, הם לא פסקו במרדפם אחר הפורטוגזים. ב-1625, תקפו את מצודת אלמינה הפורטוגזית, אך נכשלו לכבוש אותה. מאוחר יותר חזרו שוב, ב-1637, והצליחו לקחת אותה מידיהם. תקיפות הולנדיות נוספות המשיכו להכות במבצרים הפורטוגזים, ועד ל-1642, נכבשו כל העמדות הפורטוגזיות בחוף הזהב, ונוכחותם נעלמה לחלוטין מהאזור".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; הרפובליקה ומערב אפריקה לפני 1624; חברת הודו המערבית ההולנדית הראשונה; "ב-3 ביוני 1621, הסכים הסטאטן-חנראל לקונספט של הפטנט החדש, וחברת הודו המערבית ההולנדית הפכה למציאות. תוקף הסמכות שהוענקה לה הוגבל לעשרים וארבע שנים, שבסופן היה אמור הפרלמנט להחליט האם להאריך אותו. החברה החזיקה במונופול על כל הזירה האטלנטית, וכלל ההחלטות הנוגעות להקמת בריתות, קבלת זכויות לחוזי מסחר בלעדיים, מתן דין צדק, בניית קולוניות ואחזקת הכוחות הצבאיים שבהן, היו נתונות בידיה".
↑  וירטה, 2018; כמו עכביש ברשת; "בזמן שנמצאו מעבר לים, לא נחשבו אינדיבידואלים לשחקנים כלכליים הבקיאים בנתיבי מסר, שווקים וכלים פיננסים בלבד, אלא גם לחלקים המרכיבים מבנה חברתי גדול יותר. מבנים חברתיים שונים חיברו בין העולם האירופאי לעולם שמעבר לאוקיינוסים, תוך כדי הענקת הזדמנויות והצבת מגבלות בעת ובעונה אחת. בשל כך, יזמות לא נתפשה כמאמץ אינדיבידואלי טהור, אלא יותר בתור תופעה אשר הייתה מוטמעת במהות החברה".
↑  הייר, 2011; מצודת ויטסן בטקוראדי 1659–1774; "המבנה האירופאי הראשון שנבנה בטקוראדי היה שוודי, והוקם ב-1653 בידי הפיסקל לשעבר, או המנהל הראשי, של חברת הודו המערבית ההולנדית בחוף הזהב, הנדריק קרלוף"
↑  הייר, 2011; מצודת ויטסן בטקוראדי 1659–1774; "העמדה השוודית נכבשה ב-1657 בידי כוח המשלחת הדנית, אשר הובל בידי אותו הנדריק קרלוף, אשר ייסד את המצודה השוודית בעצמו, בטרם העביר את נאמנותו מהצד השוודי לצד הדני. המצודה סופחה בידי ההולנדים ב-1659, אשר שינו את שמה למצודת ויטסן מיד לאחר מכן".
↑  לארסן, 2014; דנמרק על חוף הזהב; "בשלהי 1659 הגיעה הקולוניה הדנית להסכם עם המלך המקומי, פטו, בנוגע להקמת מבצר משלהם, מצודת פרדריקסבורג, סמוך לקרולסבורג. המצודה נותרה תחת חזקה דנית עד ל-1685, אז נמסרה לידי הכוחות הבריטים בגין חוב כספי, ושמה שונה למצודת רויאל. אולם הדנים הגיעו כבר ב-1661 כמאה וחמישים קילומטרים מזרחה, וקיבלו את רשותו של שליט אקרה, בתמורה לתשלום כספי, לבניית מצודה נוספת אשר נקראה על שמו של המלך כריסטיאן הרביעי, כריסטיאנבורג".
↑  לארסן, 2014; פירוק התשתיות; "בעקבות לחץ מצד גורמים מסחריים בלונדון, התקיימה המכירה ב-31 בדצמבר 1849, וב-6 במרץ 1850 נמסרה מצודת כריסטיאנסבורג. ב-30 הורד הדגל מהמוצב הדני האחרון".
↑  תורנטון, 1999; מלחמה ביערות: חוף הזהב; עמוד 66; "לא קיימת דוגמה יותר מוצלחת להמחשת השילוב המסובך שבין היריבות האירופאית והיריבות האפריקאית, מאשר מלחמות הקומנדה אשר התרחשו בשלהי המאה השבע עשרה. האינטרסים האירופאים המשיכו להתקיים גם לכל אורך המאה השמונה עשרה, וכן ניסיונותיהם להשפיע על הפוליטיקה האפריקאית לטובת מטרותיהם והבסת יריביהם. השליטים האפריקאים יכלו לשחק במשחק המניפולציות הזה, ועשו זאת, מהצד שלהם".
↑  בריגס, 2014; אשים והדרום-מערב הרחוק; "למצודת גרוס-פרידריכסבורג יש היסטוריה קטנה יחסית מאחוריה, והיא אחת משתי המצודות הגרמניות הנמצאות בגאנה (השנייה היא מצודת דורותי המוחרבת, ליד אקווידה); היא נבנתה בידי חברת אפריקה-ברנדנבורג, אשר הגיעה יחסית מאוחר למאבק השליטה על חוף הזהב, בתור נציגה של הנסיך פרידריך וילהלם הראשון".
↑  "ברנדנבורגר, חוף הזהב הפרוסי", מדינאי העולם, גאנה; אורכב מהמקור ב-16 באפריל 2013.
↑  איפסן, 2015; הקדמה: אבותיה של סוורין; עמוד 1; "המנהג לערוך נישואים בין-גזעיים בחוף הזהב החל מיד לאחר שהאירופאים הראשונים החלו לסחור באזור במאה ה-17, והמשיך לאורך דורות נוספים עם ביטול העבדות ב-1803. השיטה הייתה מכונה ”סזארי”, או ”סליזארי” כאשר הדבר נגע להקמת בית משותף, והן המילה הן המנהג השתרשו מדרכיהם המוקדמות של הסוחרים הפורטוגזים אשר הגיעו למערב אפריקה".
↑  איפסן, 2015; הקדמה: אבותיה של סוורין; עמוד 9; "מנהג הסזארי נמשך בחוף הזהב לפחות לאורך שלוש מאות, ובשל המגוון האתני המקומי, גם התבצע בצורות שונות. הסוחרים הפורטוגזים היו הראשונים להתחתן עם נשים ממשפחות מערב אפריקאיות, בשלהי המאה החמש עשרה ובראשית המאה השש עשרה. כאשר האנגלים, ההולנדים והדנים, התיישבו בחוף הזהב במאה השבע עשרה, הם אימצו את המנהגים הפורטוגזים בעצמם"; "סזארי היה נפוץ בין נשות האקאן והפנטה לבין גברים הולנדים ואנגלים בתחנות מסחר באקרה, קייפ קוסט ואלמינה".
↑  איפסן, 2015; הקדמה: אבותיה של סוורין; עמוד 9; "האמידות יותר מבין הנשים האפריקאיות החזיקו בעבדים, בתים אירופאים, רהיטים, זהב וכסף, וכן בכוח ובהשפעה רבה על הקהילות המקומיות שחיו באזורי החוף. לעיתים תכופות נהגו להתחתן עם מספר גברים אירופאים בזה אחר זה, וכאשר בעליהן מתו או עזבו את אפריקה, הן ירשו את רכושם ועבדיהם. ילדיהם קיבלו שמות אירופאים אך גודלו בידי משפחות אפריקאיות, ובחלוף הזמן החלו הגברים האירופאים להתחתן רק עם נשים ממוצא אירופי-אפריקאי".
↑  איפסן, 2015; הקדמה: אבותיה של סוורין; עמוד 11; "אפילו מנהג הסזארי, על אף טבעו הפורטוגזי, חדר לממסד האפריקאי. האיחוד שהתקיים בין גברים אירופאים לנשים אפריקאיות הוכר באופן רשמי בידי השלטון המקומי, דבר שסייע למשפחות לשלב בחברה את צאצאי הזוג, בייחוד במקרים בהם הבעל האירופאי עזב או מת".
↑  יאראק, 1986; "אחת הסוגיות המציקות ביותר בהיסטוריה של יחסי בני האשנטי עם האירופאים במאה התשע עשרה בחוף הזהב, הייתה המקור והחשיבות של ”מסמך אלמינה”, לכאורה אסמכתה כתובה לתשלום בסך שתי אונקיות זהב שבני האשנטי גבו מדי חודש מידי השלטונות ההולנדים באלמינה".
↑  גראמברג, 1868; חוף הזהב; עמוד 395; "בתקופה האחרונה טירת סנט ג'ורג' והעיר הכושית של אלמינה ספגו התקפה נוספת מידי בני הדנקירה והפנטה, ונאלצנו להכריח את האוכלוסייה להכיר בסמכותנו באמצעות שימוש בכוח. המקרה התרחש לאור אסדרת הגבולות החדשה שנרקמה בין הממשלה ובין אנגליה, אשר קבעה כי אנחנו, בהתאם לפסקה הראשונה של אמנת לונדון מ-5 במרץ 1867, נמסור לאנגלים את כל השטחים שעל חוף גינאה ממזרח לנהר המתוק, נחל קטן הנשפך לתוך הים, ליד אלמינה, ומצד שני, האנגלים ימסרו את כל נחלותיהם ממערב לו".
↑  אדהין, 1961; עמוד 10; "לאור המתח הרב ששרר באותה העת בחוף הזהב, ההסכם הכתוב הועבר למלך ב-13 בפברואר 1871, אשר העניק את כוח הייפוי שלו כעבור עשרה ימים, כך שב-25 בפברואר בשעה 11:00 בבוקר, הגיעו מצד אחד השרים ואן בוסה וגריק, ומהצד האחר וייס-אדמירל האריס, וחתמו על האמנה אשר העבירה את חוף הזהב לידי האנגלים, בתמורה לשיפוי עבור כל הבניינים ותכולתם, בסכום שייקבע במועד מאוחר יותר. ב-1 בינואר 1873 קיבלה הולנד סכום בסך 46,939.62 גילדרים, בנוסף לריבית".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 258; "בראשית דרכם כוננו ההולנדים מעין ממשלה מרוכזת בחוף גינאה דרך מינוי של ”גוברנור אחראי” ומועצת עוזריו. אף על פי שכותרת תפקידו של השליט שונתה מספר פעמים לאורך הזמן, בנוסף לשמותיה ותפקידיה של המועצה, אותם מוסדות תמיד ייצגו את המנהלה המרוכזת של חוף גינאה".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 263; "בהתאם להנחיה שהתקבלה ב-1675, הפך הדירקטור-גנרל גם למפקד העליון של הכוחות היבשתיים והימיים, והמנהל הראשי של הטריטוריות בקולוניה".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 258; "עד ל-1848 היה מושל המועצה הסמכות המשפטית הגבוהה ביותר בקולוניה, עד שב-1847 הוקם בית משפט נפרד".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמודים 263–264; "באופן מעשי, החזיק הדירקטור-גנרל במנדט כפול, מאחר שמינויו אושר הן בידי הדירקטוריון של חברת הודו המערבית ההולנדית, והן בידי הסטאטן-חנראל; שבועתו נמסרה בפני שני המוסדות".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 262; "בין השנים 1621–1637 הוקמה הממשלה ההולנדית במערב אפריקה בתוך מצודת נסאו, מורי. לאחר הכיבוש ההולנדי של סנט ג'ורג' ד'אלמינה ב-1637, הפכה המצודה למקום מושבה החדש של הממשלה".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 262; "בעקבות התרחבות הטריטוריות ההולנדיות בשטחי אפריקה, בייחוד הכיבוש של סאו פאולו דה לואנדו וסאו טומה ב-1642, החליטה האספה של חברת הודו המערבית להפריד בין נחלותיה של הולנד לידי שתי ממשלות שונות. באמצעות מכתב שנשלח ב-19 באפריל 1642, מונה המפקד הראשי של גינאה לשליט של ”גינאה וכל השטחים התלויים בה החל מקאבו טרס פונטאס וכלה בקאבו לופז גונסלבס”; תואר הגוברנור שונה ל”דירקטור של החוף האפריקאי הצפוני”. הדירקטור נעזר במועצה שהורכבה מבכירי חברת הודו המערבית"; "הפיצול בתחומי השיפוט של גינאה, סאו טומה ולואנדו, הורחב אף מעבר לכך, כאשר החליטה אספת החברה לנתק את האי סאו טומה מתחום השיפוט של דירקטור החוף הדרומי בסאו פאולו דה לואנדו, ולמנות דירקטור נוסף".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 262; "בעקבות הכיבוש של לואנדה בידי הפורטוגזים ב-1648, השיבה חברת הודו המערבית את השליטה בסאו טומה לידי דירקטור החוף הצפוני ב-15 בספטמבר 1648. מאוחר יותר איבדו ההולנדים גם את סאו טומה לידי הפורטוגזים, ומאז נותרה השליטה ההולנדית באפריקה מוגבלת לחופה של גינאה ולאזורים הסובבים אותה".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמודים 262–263; "סמכות השיפוט של הדירקטור חנרל באלמינה הוגדרה במהלך היווסדותה של החברה, ופורסמה בשנית עם הקמת חברת מערב הודו השנייה: ”חופי אפריקה, החל מסיארה לאון, באופן בלעדי, עד לשלושים מעלות מדרום לקו המשווה, יחד עם כל האיים הנמצאים ביניהם”; באמצעות מסמך זה, השיבה החברה את טענתה לחזקה על כל השטחים הדרומיים של רצועת החוף המערבית של אפריקה, אשר אבדו ב-1648. עם זאת, לא הייתה זו דרישה רשמית לבעלות על תחום השיפוט באזור, אלא אמצעי שליטה במסחר ההולנדי שבו בלבד".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 264; "הדירקטור חנרל נעזר במועצה, אשר באותה העת הורכבה מהפיסקאל והנציבים. הדירקטור חנרל החזיק בכוח העיקרי, אולם היה מחויב להתייעץ עם חברי המועצה בענייני המנהלה, המסחר, המלחמה והמשפט".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 264; "כאשר מועצת הקולוניות של איי הודו המערביים ירשה את תפקידי הממשלה של חוף הזהב ההולנדי מחברת הודו המערבית ב-1791, הסדר המנהלתי של השלטון שמר על יציבותו".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 264; "לאחר 1795 הפכה הממשלה ההולנדית ליותר ויותר מרוכזת, בתהליך מסוכן למדי אשר נמשך עד להיווסדותה של ממלכת ארצות השפלה בשלהי 1813. לפיכך, בין השנים 1795–1815 שונה המבנה המנהלתי של הממשלה בחופי גינאה לעיתים תכופות, כאשר שמות התפקידים וסמכויותיהם הוחלפו מספר פעמים רב".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 265; "השינוי הארגוני הבא הגיע בדמות צו מלכותי מ-29 בנובמבר 1807, כאשר אחיו של הקיסר נפוליאון, לואי, הפך לשליט ארצות השפלה בתור מלכה של הולנד. הגוברנור-חנרל הפך לקומנדנט-חנרל ואסדרת ההנהלה החדשה הוכתבה ב-11 בינואר 1808".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 266; "הוראותיו של דנדלס נמסרו מידי הממשלה ההולנדית, והכילו שני רעיונות עיקריים. הראשון עסק בפיתוח הטריטוריות שבחוף גינאה בצורה כזו שיהפכו לקולוניות טרופיות מן המניין, בדומה לאיי הודו המערביים. השני עסק בסילוקו של הפוליטיקאי והגנרל המשפיע והמציק, ה. וו. דנדלס. דנדלס הפיח חיים בהנהלה ההולנדית שבג'אווה, איי הודו המזרחיים ההולנדים, בסביבות 1810, ואף היה אחראי למספר פרויקטי תשתית כמו הדרך הדואר הגדולה. לכן נשלח למערב אפריקה כשבידיו מנדט פתוח ותקציב גדול, אשר בעזרתם יוכל להוביל את הקולוניה ההולנדית אל תוך המאה התשע עשרה. מותו הפתאומי במאי 1818, שנתיים לאחר הגעתו, עצר את הפרויקט".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 266; "באמצעות צו מלכותי חדש מ-1 בנובמבר 1819, מספר שלושים ושניים, אשר נכנס לתוקף ב-1 ביולי 1820, הכתיבה הממשלה אסדרה חדשה עבור חוף הזהב ההולנדי. התקציב הכספי נחתך, מספר הבכירים והחיילים אשר הוצבו במושבה הופחת באופן משמעותי, ומרבית העבדים הוכרחו לפרוש לפנסיה. תואר הדירקטור-חנרל הורד בדרגה לקומנדר".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 273; "ב-1815 הוקם משרד חדש אשר פיקח על הכלכלה והחנויות, וכן שימש בתור קצין השיפוט או הפיסקאל, וסגן הנשיא של המועצה, בזמן שמזכיר הממשלה מילא את תפקיד הגזבר. ב-1819 שונה הסכם זה, ואותו משרד קיבל את סמכויות רואה החשבון, הפיסקאל, המזכיר, והגזבר, ובאופן רשמי, גם את הכותרת של כל התפקידים הללו".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 273; "המערכת המשפטית, אשר עסקה בעניינים אזרחיים ופליליים כאחד בהתאם לחוק ההולנדי, הייתה בידיהם של מספר משרדים, העיקרי מביניהם, בתקופתה של חברת הודו המערבית, ועד ל-1848, היה הפיסקאל. לאחר 1847, כאשר מבנה ההנהלה הפך למודרני יותר, שונה גם תפקידו של הפיסקאל לקצין הצדק".
↑  דורטמונט, סמית, 2007; המנהלה ההולנדית והמערכת המשפטית; עמוד 334; "בשלהי שנות החמישים של המאה השמונה עשרה, ניסו ההולנדים להפוך את ממשלת חוף הזהב למודרנית יותר בפעם האחרונה, ושינו את הכותרות המנהלתיות של ”מצודות” ל”מחוזות” על מנת להעניק להן גוון פוליטי ותחום שיפוטי רחבים יותר".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; קרב אלמינה; המתקפה הסופית של 1637; "הודות להתרחבות הכלכלית בין השנים 1625–1637, הצליחה חברת הודו המערבית להרחיב את כוחה הכלכלי במערב אפריקה ולהפוך את עצמה ליריבה חזקה יותר. יוהנס דה לאט חישב כי באותו הזמן שינעה החברה סחורות בשווי של כ-14 מיליון גילדרים ממערב אפריקה לרפובליקה, כאשר המשאב הדומיננטי ביותר היה זהב".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; קרב אלמינה; המתקפה הסופית של 1637; "מצב זה הכריח את חברת הודו המערבית לייבא אספקה קבועה של עבדים אפריקאים לאותו אזור, פן הקולוניות הברזילאיות ידעכו ויהפכו לחסרות ערך".
↑  פוסטמה, 1990; מסחר ופוליטיקה על החוף האפריקאי; התפתחויות פוליטיות בחוף הזהב; עמודים 95–96; "באותו הזמן החל להופיע שינוי ניכר בדפוס המסחר ההולנדי, ככל הנראה כתוצאה מאותו בלאגן פוליטי. במאה השבע עשרה רכשו ההולנדים את מרבית עבדיהם בחוף העבדים, אולם מאוחר יותר החלו לרכוש כמויות גדולות של עבדים בחוף הזהב. ב-1726 הדירקטור-חנרל מטעם חברת הודות המערבית דיווח כי ”חוף הזהב הפך לחוף העבדים”; כבר ב-1705 נכתב בדו"ח של חברת הודו המערבית כי ”חוף הזהב הפך באופן מוחלט לחוף עבדים. המקומיים אינם מתאמצים להשיג זהב יותר, אלא נלחמים אחד בשני בכדי ללכוד עבדים, ואינם טורחים אפילו לסטות מהדרכים הראשיות לשם כך”. הרשויות בחברת הודו המערבית לא היו מרוצות מהשינוי המסחרי שנעשה, מאחר שחשבו שהוא פגע ברווחים שהפיקו משוק הזהב. במשך מספר שנים ניסו להעביר את שוקי העבדים לחוף העבדים, ובשל כך מעט סוחרים קיבלו את משלוחיהם האנושיים באלמינה בין השנים 1708–1724. אך בטווח הארוך לא השתנה דבר, מאחר שייצוא הזהב מאפריקה החל לדעוך במהירות והדרישה לעבדים התגברה אל תוך המאה השמונה עשרה".
↑  פוסטמה, 1990; קוראסאו ומסחר האסיאנטו; עמוד 26; "אובדנה של ברזיל אולי עשוי היה לסיים את השתתפות ההולנדים במסחר העבדים אילולא הצליחה למצוא חברת הודו המערבית שווקים חדשים עבור סחורתה האנושית".
↑  פוסטמה, 1990; קוראסאו ומסחר האסיאנטו; ההולנדים נכנסים למסחר האסיאנטו; עמוד 33; "בדומה לקודמיהם, גרילו ולומלין נאלצו להסתמך על אירופאים צפוניים בכדי לשנע את עבדיהם למערב. תחילה חתמו על חוזים עם חברת אפריקה המלכותית האנגלית ועם חברת הודו המערבית ההולנדית, בכדי להשיג את העבדים הנחוצים, אולם בחלוף הזמן החלו לפנות יותר ויותר לצד ההולנדי".
↑  פוסטמה, 1990; קולוניות המטעים ההולנדיות תחת המונופול של חברת הודו המערבית ההולנדית; ראשית המושבה בסורינאם; עמוד 179; "במהלך השנתיים שקדמו למתקפת קאריב ניסתה חברת הודו המערבית בפעם הראשונה לספק עבדים חדשים לקולוניה. אחת מספינות החברה הוקצתה לסורינאם ב-1677, וכעבור שנה שלושה סוחרי עבדים הוקצו גם הם למושבה".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה במערב אפריקה; המסחר בזהב ובעבדים; משימתו של יוהאן ואן סייפהאוזה; "לא היה זה צירוף מקרים, אפוא, שהמסחר הגיע לשפל היסטורי ב-1701, עם אספקת זהב בשווי של כ-530 מארקים בלבד, השווים בערך לכ-178,080 גילדרים".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה במערב אפריקה; המסחר בזהב ובעבדים; וילם דה לה פלמה וציד העבדים; "בזמן שהמסחר בזהב המשיך להתדרדר מבחינה כמותית, המסחר בעבדים רק גדל. צמיחה זו נבעה מפעילותם של בני האשנטי, אשר הביאה את חוף הזהב למצב של מלחמה. ב-1705 כתב דה לה פלמה כי המלחמה אפילו עוררה ציד עבדים".
↑  פוסטמה, 1990; נפח ייצוא העבדים ומקורם; מקור העבדים בשוק החופשי; עמוד 124; "כאמור, אלמינה הייתה באופן מובהק מייצאת העבדים הגדולה ביותר כמעט בכל תקופה שתועדה, וככל הנראה הייתה אחראית ליותר משליש מסך ייצוא העבדים הכולל".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה במערב אפריקה; המסחר בזהב ובעבדים; וילם דה לה פלמה וציד העבדים; "דה לה פלמה חשש כי הצרפתים ינסו להשתלט על שוק העבדים בפידה, ושלח את יאקוב ואן דן ברוק לשם ב-1703 על מנת למצוא את הדרך הטובה ביותר להקים במקום תחנת מסחר. אף על פי שחברת הודו המערבית לא הצליחה להקים תחנה בלעדית, המסחר באזור המשיך לפעול באופן חלק".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה במערב אפריקה; המסחר בזהב ובעבדים; וילם דה לה פלמה וציד העבדים; "מאוכזב מהמחסור בכוח אדם מוכשר ובעל יכולת בחוף הזהב, וכן מחוסר הסדר האזורי, הגיש דה לה פלמה את התפטרותו בספטמבר 1705"; "בטרם הוסדר העניין, דה לה פלמה מת בהתקף זעם אחרון".
↑  דלפלייר, 2004; היסטוריה; חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה במערב אפריקה; המסחר בזהב ובעבדים; שיקום שוק הזהב תחת פיטר נויטס; "לאחר מדיניותו של דה לא פלמה, הפכה החייאת שוק הזהב לעדיפות הראשונה של הדירקטור-גנרל פיטר נויטס ושל חברת הודו המערבית ההולנדית".
↑  פוסטמה, 1990; נפח ייצוא העבדים ומקורם; מקור העבדים בשוק החופשי; עמוד 123; "הרוב המוחלט של ספינות העבדים בדוגמה הנראית לעיל היה בבעלות חברת המסחר מידלבורג, אשר הייתה ללא כל ספק הגדולה ביותר מבין חברות מסחר העבדים בשוק החופשי של הרפובליקה ההולנדית".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 6; "מעט לאחר הגעתו של חנרל דנדלס, ב-1816, שתלו שני בניו מטע קטן ליד סימבו, לו קראו השחר הכתום. לפי הצהרותיהם של אישים אשר עדיין חיים כיום, נהרס המטע כתוצאה מהזנחה".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 7; "מאוחר יותר ניסה החנרל לרכוש שלוש מאות עבדים מאימפריית האשנטי, ולהעניק להם את חירותם לאחר שיעבדו עבורו".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 7; "אף אחת מהתוכניות הללו לא הצליחה יותר מהאחרת, אולי בשל הקשיים הרבים אשר הופיעו עוד לפני שבכלל התחילו. בריחתם של העבדים הייתה מובטחת, ככל הנראה מפני שהיו עצלנים מדי מכדי לעבוד".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 7; "בתקופה מאוחרת יותר, ב-1845 וב-1847, פתחה הממשלה ההולנדית בניסיון להקים מכרה זהב. התוצאה הייתה הגרועה ביותר. בשנה הראשונה נשלחו הדירקטור, שלושה מהנדסים ותשעה עובדי כפיים, אולם רגישותם לאקלים האפריקאי הובילה במהרה למותם של שני מהנדסים וכל תשעת העובדים, בטרם התחילה העבודה, כך שהדירקטור והמהנדס ששרדו שבו לאירופה מבלי שעשו דבר".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמודים 7–8; "המשלחת השנייה מ-1847 לא זכתה לגורל מוצלח יותר. אחד עשר עובדי כפיים מתו, מתוך השלושה עשר שנשלחו. בשל כך החליטה הממשלה ההולנדית, בייחוד לאור כמות האובדנות הגדולה וסכומי הכסף הרחבים שבוזבזו, להפסיק לאלתר את המשך הניסיונות להקמת מכרה הזהב".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 8; "לאחרונה, הציעה הממשלה להקים מטע כותנה בסביבת אלמינה. לצורך הדבר הובא לה רוצ'ה ויארה, הנחשב למומחה בתחום, מבאלי עד לחוף אפריקה; אולם נאמר שאותו אדון רימה את הממשלה, וכי מעולם לא עסק בשתילת כותנה בברזיל, אלא עבד בתור מורה של ילדים. בכל מקרה, השתלשלות האירועים נותרת לא ידועה. אבל לה רוצ'ה ויארה, אשר בארץ ביתו רגילים האנשים להעניק יחס עבדותי לכושים, לא התאים בשום צורה לעבודה עם כוח העמל של הכושים החופשיים באפריקה"; "בסופו של דבר לא הצליח להשיג עוד עובדים כלל".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 9; "ב-1848 נעשה ניסיון לגדל טבק בגני הממשלה באלמינה, אך האדמה במקום היא אולי הגרועה ביותר בכל החוף המערבי של אפריקה. בגלל הסיבה הזו בלבד, אף על פי שהיו סיבות רבות אחרות, הפרויקט נכשל".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 9; "ניסיון נוסף לגדל טבק התבצע בסימבו, במרחק הליכה של שעתיים מאלמינה. לדעת המומחים, הטבק שגודל במקום היה מאיכות מצוינת, וייתכן כי המוצר היה מוצא לעצמו שוק טוב, אלמלא נפסקה העבודה בשל עצלנותם וחוסר רצונם של המקומיים לעבוד".
↑  נחטחלס, 1863; חוף גינאה; עמוד 11; "ישנם רק שני מקרים ידועים של מפעלים מוצלחים. הראשון, מטע קפה שני מיסיונרים מבזל, באקרופונג, במרחק כמה ימים מהחוף. השני, מטע קפה נוסף אשר הוקם לאחרונה במיירה, בבעלותו של מר. לוטרודט, אדם צבעוני, אשר אדמותיו נתמכות בידי עבדים".
↑  "הולנד מחזירה את ראשו של מלך גאנה", תאגיד השידור הבריטי, 23 ביולי 2009; אורכב מהמקור ב-30 במאי 2012.
↑  "ביקור רשמי של נסיך אורנג' והנסיכה מקסימה בגאנה", אתר בית המלוכה, 14 באפריל 2002; אורכב מהמקור ב-22 במאי 2013.
↑  "ביקור המלוכה של זוג הנסיכים הסתיים באופן מוצלח", ארכיון אן-אר-סי, 18 באפריל 2002; אורכב מהמקור ב-24 באפריל 2013.
מצודת אלמינה ומצודת נסאו מאת יוהאנס וינגבונס (אנ') מ-1665.
מצודת אלמינה מצדה הצפון-מערבי, כפי שהיא נראית מכיוון הנהר, באטלס של לורנס ואן דר-הם (אנ'), 1665–1668.
ציור של חוף הזהב אשר הוזמן בידי האדמירל מיכיל די רייטר, 1666–1668.