stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובה צלפים M89SR
היסטוריה

ה-M89SR הוצג לראשונה כ"Sardius M36 Sniper Weapon System" בשנות ה-80 של המאה ה-20. את הרובה תכנן ד"ר נחמיה סירקיס. הרובה התבסס על מנגנון הפעולה והקנה של רובה ה-M14 האמריקני המדויק, ומשתמש באותה תחמושת (קליבר (7.62x51mm NATO) אך נבדל ממנו בכך שהורכב בתצורת bullpup (ראו בהמשך) ומתפסי הרובה מעץ הוחלפו במתפסים מפלסטיק. הרובה יועד להחליף את רובי ה-M14 כרובה הצלפים התקני של צה"ל והצבא אף הזמין 1,300 יחידות, אך הדבר לא יצא לפועל עקב קשיי מימון של החברה, שלא יכלה לעמוד בעסקה. בסופו של דבר צה"ל רכש רק 50 רובים, ונשאר עם ה-M14 כרובה הצלפים הסטנדרטי עד 1997 (אז אומץ הרמינגטון M-24).
כאשר סרדיוס פשט את הרגל, חברת Technical Consulting International (בקיצור: TCI) קנתה את הרישיון לייצר את ה-M36. החברה ביצעה מספר שינויים ותיקונים בנשק (כגון הוספת קת מסיבי פחמן), וקראה לרובה M89SR, ראשי תיבות של Model 89 Sniper Rifle (דגם 89 רובה צלפים).
משום שהרובה יוצר בכמויות קטנות, נעשה בו שימוש רק ביחידות המיוחדות של צה"ל, בכוחות מסתערבים (יחידת דובדבן של צה"ל וביחידות הימ"ס של משמר הגבול), וגם בהם השימוש מועט. ה-M89SR נחשב לרובה צלפים מצוין, עם דיוק לא רע בכלל עבור רובה חצי-אוטומטי, אך עם היתרונות של אורך קצר יחסית (לרבות עם משתיק קול) וקצב אש מהיר, דבר שהופך אותו למצוין עבור לוחמה בשטח בנוי. הרובה נמכר בהצלחה ליחידות מיוחדות בחו"ל.
כאמור, ה-M89SR עלה באופן ניכר על רוב רובי הצלפים של צה"ל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 (ובפרט על הגליל צלפים) הן בדיוק והן בקומפקטיות. קשיי תקציב של החברות המייצרות מנעו ממנו להפך לרובה העתיד של צה"ל, למרות איכויותיו. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט בצה"ל להתבסס על רובה צלפים בריחי על מנת לשפר את היכולות ואת הדיוק של צלפים, ורובה הרמינגטון M-24 נבחר בתור נשק הצלפים התקני של צה"ל. כדי למלא את הצורך ברובה צלפים/קלעים חצי-אוטומטי הוחלט לרכוש את רובה M82A1 בארט (זהו רובה כבד בקליבר 12.7 מ"מ שבסופו של דבר יועד לשימוש כנגד מטרות קשות ולא כרובה צלפים רגיל) ומאוחר יותר את רובה ה-SR-25, שנחשב לאחד הטובים מסוגו בעולם (דיוק של 0.75 דקות הקשת). על אף ש-SR-25 אומץ רשמית ב-2001, קיימים עדיין מספר רובי M89SR שנמצאים בשימוש ביחידות המיוחדות.
ראו גם

רובה צלפים
רובה M-14
נשק קל של צה"ל
קרחון פקהאם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  80°21′00″S 157°25′00″E﻿ / ﻿80.35°S 157.41666667°E﻿ / -80.35; 157.41666667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון פקהאם(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון פקהאם
 
קרחון פקהאם (באנגלית: Peckham Glacier) הוא קרחון יובלי תלול ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון דרום מנקז את הר מקלינטוק, ונשפך אל קרחון בירד.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של ורן אי. פקהאם (Verne E. Peckham), ביולוג שהיה חלק ממשלחת החקר ששהתה בתחנת מקמרדו בשנת 1962.
פקהאם ביצע צלילות חקר רבות מתחת לקרח הים שכיסה את מפרץ מגורי החוף במצר מקמרדו, וכן בסמוך לכף אוונס.
קרב מנפו

קרב מנפו (בהונגרית: Ménfő; בגרמנית: Menfö) היה קרב פרשים בין כוחות האימפריה הרומית הקדושה בראשות היינריך השלישי לבין ההונגרים בראשות מלכם שמואל אבא, מלך הונגריה. הקרב התקיים ב-5 ביולי 1044 ליד העיר גיור שבהונגריה והסתיים בניצחון גרמני, לאחריו הוצא אבא להורג והיינריך המליך תחתיו את פטר אורסאולו, תוך שהונגריה מאבדת את עצמאותה לזמן קצר (ב-1052 שבה הונגריה לעצמאותה לאחר עלייתו לשלטון של אנדרש הראשון).
רקע

אחת הבעיות העיקריות של הקיסרות הרומית הקדושה הייתה האיום שהציבה ממלכת הונגריה החזקה והעצמאית על גבולות הקיסרות בעיקר על ידי פשיטות וחירחור מרידות בבוהמיה ושוואביה. לאחר מותו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה ב-1038, נותרה הממלכה ללא יורש. מלך הונגריה פטר אורסאולו ניסה להתקרב לקיסרות, אך הוא הודח עד מהרה וב-1041 עלה על כס ממלכת הונגריה אבא שמואל ופטר נמלט לחצרו של היינריך. לאחר מספר מלחמות-גבול מוגבלות בבוואריה, הכריז היינריך ב-1042 מלחמה על הונגריה ופלש אליה בראש חיל גדול. למרות הצלחה בכיבוש מערב הממלכה, היא נותרה עצמאית בראשות שמואל אבא ועד מהרה שבו גם הנחלות שנכבשו במערב אל הכתר ההונגרי.
הקרב ולאחריו

ביולי 1044 שב ופלש היינריך להונגריה, ב-5 לחודש התנגש עם הכוחות ההונגריים ליד גיור. היינריך הפיק לקחים מפלישתו הקודמת והתכונן עתה היטב לחציית הדנובה.
הכוח הגרמני הפולש היה קטן במקצת בהיקפו מזה ההונגרי, אולם הצבא ההונגרי לא היה אחיד וממושמע וכלל אף אצילים שהיו נאמנים למלך המודח פטר. לפיכך התפרקה ההתנגדות ההונגרית עד מהרה. המלך שמואל ברח מזרחה. יש גרסאות שונות לגבי נסיבות מותו: אחת טוענת שנפל בשבי והוצא להורג יחד עם אשתו ובניו בפקודתם של פטר והיינריך, לפי הגרסה השנייה הגיע בבריחתו לנהר טיסה, שם נרצח בחניקה בתוך מחסן על ידי אויבים מקרב המקומיים.
היינריך השיב את פטר לכסאו בסקשפהרוואר ופטר הכריז הומאגיום לקיסר והפך את הונגריה לואסלית של הכתר הגרמני.
הערות שוליים

↑  cum uxore et filiis- לפי הכרוניקה של ברנולד המצוטטת באתר גנאלוגי על גזה, נסיך ההונגרים
↑  באתר "מלכים הונגרים", לפי "גסטה הונגרורום" של קזאי שימון - ראו הערה 368
קתדרלת קניגסברג

| --- | --- |

קתדרלת קניגסברג
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה
 על שם:  תיאוטוקוס 
 מיקום:  קלינינגרד
 מדינה:  רוסיה 
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1330–1380 (כ־50 שנה)
 תאריך פתיחה רשמי:  1333 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית סגנון גותי קורן  התחייה הגותית
 מידות
 אורך:  88.5 מ' 
 קואורדינטות:  54°42′23″N 20°30′42″E﻿ / ﻿54.706388888889°N 20.511666666667°E﻿ / 54.706388888889; 20.511666666667
 http://sobor-kaliningrad.ru
 he
 
קתדרלת קניגסברג (ברוסית: Кафедральный собор в Калининграде; בגרמנית: Königsberger Dom) היא קתדרלת לבנים גותית מימי הביניים בעיר קלינינגרד (לשעבר קניגסברג), שנהרסה במלחמת העולם השנייה ושוחזרה בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. מהווה מקום קבורתו של הפילוסוף עמנואל קאנט. הקתדרלה ממוקמת באי קנייפוהוף על גדות נהר הפרגל.
הקתדרלה הוקדשה למרי הבתולה ולסנט אדלברט והוא נבנה כמעון לנסיך-הבישוף של סמלנד במאה ה-14. עם הקמת דוכסות פרוסיה, היא הפכה לכנסיית אוניברסיטת אלברטינה הלותרנית בשנת 1544. הצריח וגג הקתדרלה נשרפו לאחר שתי פשיטות הפצצה של חיל האוויר המלכותי בסוף אוגוסט 1944; השיקום החל בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות ושיקומה הושלם לאחר 2018.
היסטוריה > בנייתה ושנים ראשונות

במקום בו ניצבת הקתדרלה נבנתה במקור קתדרלה קתולית קטנה יותר השוקמה בשנים 1297–1302. לאחר שהבישוף סמלנד יוהאן קלייר רכש את החלק המזרחי של האי קנייפהוף מידי אבירי המסדר הטבטוני בשנת 1322, נבנתה קתדרלה חדשה במקום. הבנייה החלה בערך בשנת 1330. לאחר מכן נהרס המבנה המקורי וחומרים ממנו שימשו לבניית הקתדרלה החדשה בקנייפהוף. האדמה שעליה נבנתה הקתדרלה הייתה ביצתית ועל כן הוכנסו לאדמה מאות מוטות אלון לפני תחילת בניית הקתדרלה. לאחר תקופה של כמעט 50 שנה, הקתדרלה הושלמה ברובה בשנת 1380, בעוד העבודות על ציורי הקיר הפנימיים נמשכו עד סוף המאה ה-14.
מבנה הצריח הכיל ציורי קיר מהמאות ה-14 וה-15, גילופי עץ גותיים מאוחרים ומונומנטים מימי הביניים בסגנון הרנסאנס, שראשם היה פסל של אלברט, דוכס פרוסיה, שגולף על ידי קורנליס פלוריס דה ורינדט ב-1570. לקתדרלה היו במקור שני צריחים. הצריחים (אחד צפוני ואחד דרומי) השקיפו על הכניסה (הצד המערבי) של הקתדרלה. בשנת 1544 נהרסו שני הצריחים בשריפה. הצריח הדרומי נבנה מחדש, אך הצריח הצפוני הוחלף בגג גמלון פשוט. בשנת 1640 נבנה שעון מתחת לצריח שנבנה מחדש ומשנת 1650 שכנה ספריית וולנרודט המפורסמת, שנתרמה על ידי מרטין פון וולנרודט, מתחת לגג הגמלון.
בשנת 1695 הותקן עוגב בקתדרלה. במאה ה-19 שוחזר העוגב ולאחר מכן חודש. ב-27 בספטמבר 1523, נשא יוהאן בריסמן את הדרשה הלותרנית הראשונה בקתדרלה. מכאן ואילך, עד 1945, הקתדרלה נותרה פרוטסטנטית. בקתדרלה נקברו אלברכט, דוכס פרוסיה וכמה מקרוביו, כמו גם מכובדים אחרים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

קניגסברג הייתה בירת פרוסיה המזרחית מאז ימי הביניים המאוחרים, לאחר מכן הייתה חלק מגרמניה הנאצית עד 1945 והייתה העיר הגרמנית הגדולה ביותר במזרח עד שנכבשה על ידי ברית המועצות לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
בסוף אוגוסט 1944 ביצעו מפציצים בריטיים פשיטות של שני לילות על קניגסברג. הפשיטה הראשונה, ב-26 באוגוסט, החטיאה ברובה את העיר, אך הפשיטה השנייה, ב-29 באוגוסט, הרסה את רוב החלק הישן של קניגסברג (כולל האי קנייפהוף) והקתדרלה נפגעה. בקתדרלה התחבאו 20 עד 25 מאזרחי קניגסברג במהלך ההתקפה האווירית השנייה. במהלך שחזור הקדתרלה ב-1992 התגלו מאות שלדים, בעיקר של ילדים, מתחת לטונות של הריסות באזור זה. הדומיננטיות של הילדים ונסיבות הכליאה שלהם מעוררות ספק אם השרידים היו אכן קורבנות של התקיפה האווירית.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה נותרה הקתדרלה כקונכייה שרופה וקנייפהוף הפכה לפארק נטול מבנים. לפני המלחמה היו בקנייפהוף מבנים רבים. אחד המבנים היה הבניין הראשון של אוניברסיטת אלברטינה, שבו לימד עמנואל קאנט, שהיה ממוקם ליד הצד המזרחי של הקתדרלה. בנייה חדשה בקרבת מקום כוללת את בית הסובייטים, שכיום מועמד להריסה ונבנה על שרידי טירת קניגסברג.
זמן קצר לאחר פתיחת קלינינגרד לזרים בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לאחר נפילת ברית המועצות, החלו עבודות לשחזור הקתדרלה. בשנת 1994 הוצב צריח חדש באמצעות מסוק. בשנת 1995 הוצב שעון חדש. לשעון זה ארבעה פעמונים (במשקלים של 1,180 ק"ג, 700 ק"ג, 500 ק"ג ו-200 ק"ג), כולם נוצרו בשנת 1995. השעון מצלצל כל רבע שעה. בשעה, השעון מצלצל על ידי נגינת התווים הראשונים של הסימפוניה החמישית של בטהובן ולאחר מכן צלצול מונוטוני לציון השעה. בשנים 1996–1998 נעשו עבודות לבניית הגג. כמו כן נעשתה עבודה להכנסת חלונות ויטראז'.
קבר קאנט

בקתדרלה נמצא קברו של הפילוסוף עמנואל קאנט, "חכם קניגסברג", שנמצא במאוזוליאום הצמוד לפינה הצפון-מזרחית של הקתדרלה ובנייתו הושלמה ב-1924 במלאת המאתיים להולדתו של קאנט. במקור, קאנט נקבר בתוך הקתדרלה, אך ב-1880 הועברו שרידיו החוצה והונחו בקפלה נאו-גותית הסמוכה לפינה הצפון-מזרחית של הקתדרלה. עם השנים מצבה של הקפלה הורע בטרם נהרסה כדי לפנות את מקומה למאוזוליאום, שנבנה באותו מקום שבו הוא נמצא היום.
קתה לוונטל

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1878 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  26 באפריל 1942 (בגיל 64) גטו איזביצה, רפובליקת פולין 
 מקום לימודים:  האקדמיה הממלכתית לאמנויות היפות שטוטגארט 
 הושפעה על ידי:  פרדיננד הודלר 
 
קתה פרידה רוזה לוונטל (שם בגרמנית: Käthe Frida Rosa Loewenthal;‏ 27 במרץ 1878 ברלין – 26 באפריל 1942 גטו איזביצה) הייתה ציירת נוף גרמניה מודרנית ממוצא יהודי.
ביוגרפיה

אביה היה רופא. הם התגוררו בערים שונות, בז'נבה, לוזאן, פריז וברלין, כשאביה עבד באוניברסיטאות שונות. שנת 1890 מצאה אותם בברן, שם התיידדה עם משפחתו של כומר מקומי והתנצרה.
שם  הכירה את הצייר השווייצרי, פרדיננד הודלר, ופיתחה עניין באמנות. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, למדה אצלו ציור בין השנים 1895 - 1897. בעת ביקורה בפריס, פגשה את הצייר הגרמני, ליאו פון קוניג. היא חזרה איתו לברלין ולקחה שיעורים בבית הספר הפרטי שלו. לאחר מכן למדה בבית הספר לאמנות שהקים וילהלם פלדמן.
בשנים 1904 עד 1905 עבדה כאמנית עצמאית במינכן ויצאה לטיולים הרמה הברנית, שהפכו למוטיב פופולרי בציוריה המוקדמים. בשנת 1909 עברה לשטוטגרט כדי להצטרף לחברתה הציירת ארנה ראייב-פריין פון הולצהאוזן (1882–1938). שם למדה באקדמיה הממלכתית לאמנויות ב"דנמלקלאסה "(כיתת נשים), בהוראת אדולף הלזל. היא סיימה את לימודיה בשנת 1914.
בשנת 1912 קנתה אחותה, סוזן, בית דייגים ישן בהידנזה. קתה ביקרה שם בקביעות עד 1934. היא הייתה חברה באגודת האמנות של הידנזה, שבין חברותיה היו הציירות אליזבת אנדרה, קתרין במברג, קלרה ארנהיים ואליזבת בוכסל. היא גם הציגה בתערוכה באסם הכחול, סטודיו לאמנות שהקימה הציירת הני להמן.
בשנת 1934 אסרו עליה הנאצים לעסוק בציור. הסטודיו שלה נסגר והיא גורשה מכל הארגונים אליהם השתייכה. עד 1941 היא עדיין הצליחה לערוך מדי פעם טיולים לשווייץ ולצייר באזור ההר. ככל שההטרדות החמירו, היא קיבלה בחשאי תמיכה מחברים בקהילת האמנות ומשרתת לשעבר, מארי, שלימים תסתיר ותציל למעלה מ-200 מציוריה.
בשנת 1941 גורשה מדירתה והועברה לבית היהודים, ששימש מעבר לפני גירוש. בשנה שלאחר מכן היא נלקחה למרכז איסוף ליהודים לפני גירוש ואז הועברה לגטו איזביצה, שם הומתה.
היא מונצחת על ידי אבן נגף בהידנזה ושטוטגרט. בשנת 1993 התקיימה רטרוספקטיבה במוזיאון הידנזה. אולם התצוגה הוקדש לעבודת אמניות, פסלים, צלמים ואדריכלים.
הערות שוליים

1 2 3 4  Time Line @ Art and Memory.
1 2 3  Brief biography @ Galerie Der Panther.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310252905171  GND: 119136848  ISNI: 0000 0000 8041 4043  LCCN: no2010103920  VIAF: 121847651   WorldCat (עם VIAF): 121847651 
נוף אלפיני בסביבות ברן
שקיעה בהידנזה
רובו (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סאריק אנדראסיאן
 הופק בידי:  ארמן אנניקיאן סאריק אנדראסיאן גוונד אנדריאסיאן
 תסריט:  אלכסיי גראביצקי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עריכה:  גאורגי איסאקיאן
 צילום:  קיריל זוטקין
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  Bolshoe Kino
 חברה מפיצה:  סנטרל פרטנרשיפ
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בדצמבר 2019
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  מדע בדיוני, דרמה משפחתית
 תקציב:  15,000,000 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
רובו (ברוסית: Робо) הוא סרט מדע בדיוני משנת 2019, בכיכובם של דניל מוראבייב-איזוטוב וולדימיר ודוביצ'נקוב. בבימויו של סאריק אנדראסיאן.
במוסקבה העתידנית, אנדרואיד שפותח על ידי מדען מתאגיד Rosteko מתחבר לבנו הקטן ויוצא איתו להרפתקאה גדולה מהחיים, בעוד מנהלו של המדען רודף אחריהם על מנת למנוע דליפת סודות עסקיים.
תקציר העלילה

מיטיה פריבאלוב בן ה-12 חולם לצייר קומיקסים. אבל הוריו, מהנדסים בתחום הרובוטיקה רוצים שהוא ילך בדרכם. אבל מיטיה זוכה לתמיכה ממקור לא מפתיע: מרובוט חילוץ שפותח על ידי הוריו הידוע בשם הקוד A-112 או פשוט בשמו רובו. השניים יצאו להרפתקאות במהלכן מיטיה ילמד להאמין בעצמו ובחלומותיו.
שחקנים ראשיים

סרגיי בזרוקוב - A-112, "רובו" (בטכנולוגיית לכידת תנועה)
דניל מוראבייב-איזוטוב - מיטיה
ולדימיר ודוביצ'נקוב - אביו של מיטיה
מריה מירונובה - נדיה, אמו של מיטיה
קונסטנטין לברוננקו - גנרל, מנהל תאגיד Rosteko
גרנט טוחטיאן - שוער בניין
יליזבטה מוריאק
כריסטינה אורסה
ילנה בורשצ'בה
הערות שוליים

↑  «Обязательно мечтайте — все придет»
↑  «РОБО» САРИКА АНДРЕАСЯНА ВЫЙДЕТ В КИТАЕ
↑  104-й кинорынок: Большое кино и братья Андреасяны
↑  Такое кино. 5 известных фильмов, снятых при государственной поддержке
↑  Робо, 2019
קרינת הוקינג

קרינת הוקינג היא בחלקה קרינה אלקטרומגנטית הנפלטת מחור שחור עקב מנגנון קוונטי, על פי העיקרון של קרינת גוף שחור.
ב-1975 סטיבן הוקינג העלה טענה כי חור שחור חייב לפלוט קרינה, תוצאה של זוגות חלקיקים וירטואליים שנוצרים קרוב לפני אופק האירועים שלו. החישובים הראו שקרינה זו מתאימה לקיום אנטרופיה הפרופורציונלית לשטח אופק האירועים של החור השחור, כפי שהציע האסטרופיזיקאי הישראלי יעקב בקנשטיין (אנטרופיית בקנשטיין-הוקינג).
תהליך זה מוציא אנרגיה מהחור השחור, ויכול לגרום לבסוף להתאיידותו, אם כי עוצמת הקרינה כל כך קטנה, שהזמן שתהליך זה דורש הוא ארוך מאוד. עבור חור שחור בעל מסת שמש, זמן זה גדול מגיל היקום. התאיידות של חור שחור עקב קרינת הוקינג יוצרת פרדוקס של אובדן מידע (המושג הטכני במכניקת הקוונטים הוא "חוסר יוניטריות").
בשנת 2004 הכריז הוקינג שהצליח למצוא פתרון לפרדוקס זה, על ידי חישוב התנודות באופק האירועים עקב קרינת הוקינג. פתרונות אחרים לבעיה זו הם ניסיונות למצוא מנגנונים פיזיקליים שמונעים התאיידות לגמרי של חור שחור.
ב-2019, לראשונה נמצא אישוש לקרינת הוקינג  על ידי יצירת חור שחור קולי. את המדידה ביצע החוקר הישראלי 
פרופ' ג'ף סטיינהאור מהטכניון על ידי כך שיצר מודל במעבדה המדמה את הקרינה הנפלטת מחור שחור.
הערות שוליים

↑   חוקר ישראלי הצליח למדוד לראשונה כמה קרינה פולט חור שחור, באתר הארץ, 31 במאי 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קאוואל

סוגים של קאוואל בולגרי
קאוואל (בבולגרית: Кавал, ברומנית: caval, בטורקית: kaval) או קוואלי (ביוונית: καβάλι קאוואלי או τζαμάρα "צאמארה") הוא סוג של חליל המשמש, בגרסאות שונות, את המוזיקה העממית המסורתית בבלקן, בייחוד בבולגריה ומקדוניה, כמו כן ברומניה, באלבניה, סרביה, יוון וטורקיה, כמו כן במזרח התיכון - במצרים, ובארמניה (ה"בלוּר"), אזרבייג'ן וכורדיסטן.
יש סבורים כי מוצא הכלי הוא בטורקיה משם הובא עם הכיבוש העות'מאני לחצי האי הבלקן ולדרום מזרח אירופה. לפי דעה אחרת, זהו כלי נגינה שהיה קיים באזור הבלקן עוד מימי קדם, כשכלים מקורבים לו היו ידועים בימי קדם גם במצרים, בסוריה וביוון הקדומה.
במקור היה הקאוואל כלי נגינה של רועי הצאן, אחד מסוגי "חליל רועים".
עם הזמן התחיל לשמש מוזיקת העם מכל הסוגים, במסגרת תזמורת עממית או ככלי סולו, כולל לצורך ליווי שירים וריקודים עממיים.
הקוואוול הבולגרי

הקאוואל הבולגרי והמקדוני נחשבים לכלי נגינה לאומי בארצות שלהם. הבולגרים קוראים לו בחיבה "קאוואל הדבש" בגלל צלילו הרך והנוגע ללב.
נמצא בשימוש בכל רחבי בולגריה אבל הוא אופייני במיוחד לאזורי תרקיה, לודוגוריה בצפון-מזרח בולגריה ובדוברוג'ה. הוא זהה לקאוואל הדוברוג'י מחבל דברוג'ה שברומניה.
המוטיבים, בדרך כלל מדיטטיביים, שאפיינו בהתחלה את מוזיקת הקאוואל היו קשורים להווי רועי הצאן, למשל:
"הובלת העדר למעיין", "צהריים", "השה האבוד" וכו'.
הקוואוול הבולגרי > מבנה

הקוואל הבולגרי הוא חליל ארוך כרומטי פתוח בשני קצותיו, עם נשיפה דרך הקצה.
אורכו הוא בין 45–90 ס"מ.
היה בעבר עשוי מקשה אחת. כעת הוא מורכב משלושה חלקים ("אֶקלֶמָטַה") משולבים, עשויים מעץ, מחושקים בטבעות מעצם או קרן של פרה, וקישוטים ממתכת. גם הקצוות עשויים מעצם. החלק העליון מצויד בפייה, לחלק האמצעי יש 8 נקבים לאצבעות - 7 מקדימה ואחד מאחורה בשביל האגודל ולחלק התחתון יש עוד 4 נקבים הנקראים "חורי השטן" diavolski dupki (במקדונית - "גלאסניצי"). על הנקבים האחרונים משערים כי משפרים את איכות הצלילים ואת קביעת גובהם. הם מסייעים במיוחד בהשמעת הצלילים הגבוהים.
). הם נקראים "חורי השטן" מפני שלפי אגדת עם השטן קינא ברועה-צאן בגלל יופי נגינתו. אז, ברגע שהרועה נרדם, ביצע השד כמה נקבים נוספים בחלילו בכוונה זדונית לקלקל אותו. אולם, מעשה השטן, התוצאה הייתה בדיוק הפוכה: הכלי נעשה עוד יותר משובח.
מייצרים קאוואלים מעץ - מעצי פרי שונים כמו דובדבן, אגס, משמש, Sorbus ‏, Cornus mas (בבולגרית - "דריאן"), שקד מצוי, לאחרונה גם מגרנדיליו (Dalbergia melanoxylon) או פליסנדר. לפעמים מייצרים אותו מקנה ממין Arundo Donax, ממתכות כמו כסף או פלסטיק.
הקוואוול הבולגרי > הנגינה

מנגנים בו על ידי נשיפת אוויר מחוץ לפה לתוך הפיה והנחת המפרקים האמצעיים של האצבעות, פרט לזרת, על נקבי האצבעות. הנגינה אינה קלה והיא מתסכלת את המתחילים מפני שצריכים מיומנות בלהתאים את האמבושיור.
מנעד הקאוואל הבולגרי הוא שתי אוקטבות וחצי.
הרגיסטר הכי נמוך - מ D ל H בתערובת של שתי אוקטבות יוצר סגנון פוליפוני נקרא "קאבה".
לפעמים מנגנים בו זמנית שני נגני קאוואל, כשאחד משמש לזמזום רקע.
קיים גם סוג של קאוואל כפול הנקרא "צ'יפטה קאוואל"
נגן הקאוואל נקרא "קאוואלג'י".
הקוואוול הבולגרי > נגני קאוואל מבולגריה

קיריל בלז'קוב
ניקולה גאנצ'ב (1919)
מאטיו דוברב
ניקולאי דוקטורוב
סטויאן וליצ'קוב
נדיאלקו נדיאלקוב (נולד ב-1970)
תאודוסי ספאסוב
דראגן קאראפצ'נסקי
הקוואוול הבולגרי > מייצרי קאוואלים

אלכסנדר איליאב אפלר, ז'צקו מרינוב (בסטראלג'ה), רדוסלב פסקלב במדינת וירג'יניה, ארצות הברית,
דימיטר גנ'צ'ב מן הכפר טרזיסקו, אזור קרנובט, סלאווי איוואנוב מקאמנו, פנצ'ו נשב משיפקה, ק. ספאסוב, וסלין חסבאלייב וכו'.
הקאוואל המקדוני והאלבני

הקאוואלים המקדוניים והאלבניים דומים לזה הבולגרי, אך בדרך כלל הם בנויים מעץ (למשל עץ האלון הגבוה Fraxinus excelsior) במקשה אחת. הם יותר קצרים, יותר קלים ועם קירות דקים מאוד.
בשטח הרפובליקה המקדונית במחצית השנייה של המאה ה-20 בין המייצרי קאוואלים הכי ידועים היו בני המשפחה המוסלמית ממוצא אלבני, פראטי, מן הכפר אראצ'ינובו, לא רחוק מסקופיה
מתארים שישה וריאנטים של קאוואל מקדוני: נאימאל (הכי קטן), מאל (קטן), קאוואל ללא שם מיוחד, סרדן (בינוני), וגולם (גדול). הנפוצים ביותר הם הקאוואל חסר שם מיוחד והקאוואל הכי קטן - נאימאל.
הקאוואל המקדוני והאלבני > סאראקצאנים, יורוקים ומיאקים

הקבוצה האתנית הקרויה "סאראקצאני" (או "קאראקצאנים"), רועי צאן דוברי יוונית החיים בהרי שאר, באזור קוסובו, במערב מקדוניה ובהרי פינדוס ורועי הצאן האלבנים משתמשים בזוגות קאוואלים - אחד בעל רגיסטר נמוך יותר, הקרוי זכר, ואחר בעל רגיסטר גבוה יותר, קרוי נקבה.
קבוצה אתנית ממוצא טורקי הקרויה יורוק yürük שהגיעה במאה ה-14 ממערב אנטוליה לאזור סקופיה ולהרים צפונית ממנה במקדוניה ושעסקה ברעיית צאן, השתמשה גם היא בקאוואלים בודדים או בזוגות. אותם הסוגים של קאוואל מקובלים גם אצל הקבוצה האתנית הקרויה "מיאקים" (או מיאצי), החיים ליד הנחל ראדיצה בגבול מקדוניה-אלבניה. הם רועי צאן ממוצא סלאבי, שחלקם התאסלמו.
הקאוואל הרומני

חליל רועים ארוך במקור, הקאוואל נפוץ בעיקר בדרום רומניה - אולטניה ומונטניה, כמו כן בדרום מולדובה. לקאוואל הרומני, שהוא לרוב עשוי מעץ של עץ האדר ההררי ("פאלטין" ברומנית) או של אגוז לוז, פיה פשוטה ו-5 נקבים לאצבעות בקבוצות של שניים ושלושה. הוא מוציא צלילים רכים ועצובים.
בנוסף לקאוואל הרומני האופייני, קיימת הגרסה הכמו-בולגרית שלו בחבל דוברוג'ה.
אצל ה"צ'אנגו", קבוצה אתנית דוברת הונגרית במולדובה, נגני הקאוואל מלווים בנהמות את צלילי הכלי.
סוגים של קאוואל משמשים גם את הארומנים או ה"וְלאכים", קבוצה אתנית המדברת ניבים מקורבים לרומנית במקדוניה, צפון יוון, אלבניה וסרביה.
הקאוואל הרומני > נגני קאוואל מרומניה

מרין קיִסֶר (Marin Chisăr) (אולטניה) - לזכרו הוקם פסטיבל לאומי למוזיקה עממית בקראיובה (2002)
קונסטנטין קיסר
דומיטרו זמפירה
הקאוואל הרומני > מיצרי קאוואלים

יון קוסטאקה - במרישור, טלאורמן
יוון:קאוואלי ודזאמארה

השם "דזאמארה" הנפוץ באפירוס בא ככל הנראה מהמילה הערבית "ז מ ר", במובן של "לנגן". בצפון יוון זוגות של נגני דזאמארה היו נקראים "דזאמארס". הקאוואלי, המכונה לפעמים "סוראוולי" נמצא בשימוש, בין היתר, בתארקיה ובכמה איים בים האגאי.
הקאוואל הטורקי

יש חושבים כי המילה "קאוואל" קשורה למילה הטורקית "kav " כלומר "חלול". באזורים מסוימים בטורקיה קוראים לקאוואל "קובאל" או "גובאל". הוא עשוי מעץ - לרוב משזיף, קנה, עצם או מתכת, אורכו הוא בדרך כלל 30–80 ס"מ וקוטרו 1.5 ס"מ. יש לו 5–7 נקבים מקדימה ונקב אגודל אחד מאחור, כמו כן יש לו עוד 4 נקבים בחלקו התחתי.
הסוגים העיקריים של קאוואלים טורקים הם: דילי קאוואל (dili) - עם לשונית, ודילסיז קאוואלי (dilsiz) - ללא לשונית. סוגים אחרים הם "קמיש קאוואל" (kamış)- ארוך, עשוי מקנה. צ'אם קאוואל (çam), עשוי מעץ אורן, עם 5 נקבים, מאדני קאוואל (madenı)- ממתכת,ג'ורה קאוואל cura kaval (קאוואל קטן), צ'ובאן קאוואל (של רועה-צאן), איץ' פרצ'אלי קאוואל üç parçalı) - העשוי משלושה חלקים.
הקאוואל הטורקי > נגני קאוואל מטורקיה

ג'יהן יורטג'ו
סינאן צ'ליק
כלי נשיפה דומים

שופאלקה - (מקדוניה) - קצר- 25 - 35 ס"מ, עשוי מעץ אגוז, Berberis, אלון או מייפל, ברגיסטר נמוך משמיע צלילים רבים ונעימים, ברגיסטר גבוה צלילים חדים ושורקים
דודוק (בולגריה, מקדוניה) - - קל לשימוש, עשוי עץ שזיף, דובדבן, מייפל, אגס, Cornus או אשל. בעל מנעד של שתי אוקטבות, מצויד בפיה בצורת מקור. במערב בולגריה קיימים דודוק קטן (דודוצה) ודודוק גדול.
צ'גרטה (çığırta) - עשוי מעצם כנף של עיט, עם 7 נקבים, גובה 15–30 ס"מ, נעלם במידה רבה.
סווירקה - הקרוי גם צאראפה, סוורצ'ה, הקאוואל הקטן, עשוי עץ, עם 6 נקבי אצבעות, אורכו 25–30 ס"מ.
דבויאנקה - או דבויניצה (בולגריה, סרביה) - מורכב משני צינורות - בשימוש באזור נהר הדרין במרכז ומערב סרביה.
בארצות אחרות קיים בשמות שונים - צ'ילה דיארה (cyla diare)- (אלבניה), פיסקה (piska) (מקדוניה), דיסאוולי (יוון), חליל תאומים (fluier îngemănat) (רומניה).
סלמורי - בגאורגיה - סוג של חליל צד, עם 8 נקבים מקדימה, אחד מאחורה.
סווילפה - גם כן חליל צד.
חויביראך - בבשקיריה וקווקז.
קאוולאה או סלמייה - בארצות ערב.
לקריאה נוספת

Tiberiu Alexandru Muzica populară românească,Bucureşti, Editura Muzicală, 1980
הערות שוליים

1 2  האתר של ניקולאי דוקטורוב
↑  (Kim Burton (ed) ע' 76
↑  אנתוני טאמר - פרטים על הקאוואל
↑  האתר של רוברט סניידר
↑  אנתוני טאמר על משפחת פראטי, מייצרי קאוואלים
↑  אנתוני תאמר - קאוואלים ודזאמארס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4667949-2  LNB: 000310556  MusicBrainz: e6c0f0f4-9e03-4177-8ccc-c4c99c8a9d83
רוברט א. לווט

רוברט אברקרומבי לווט (באנגלית: Robert Abercrombie Lovett;‏ 14 בספטמבר 1895 – 7 במאי 1986) היה מזכיר ההגנה של ארצות הברית הרביעי בממשלו של הארי טרומן בין 17 בספטמבר 1951 ו-20 בינואר 1953. בתפקידו היה אחראי לניהולה של מלחמת קוריאה והיה בעל תפקיד מפתח ביצירת ה-CIA ועיצובה של ברית ההגנה נאט"ו.
תולדות חייו

היה בנו של רוברט סקוט לווט, יושב ראש יוניון פסיפיק, חברת הרכבות הגדולה והוותיקה בארצות הברית. למד משפטים ומנהל עסקים באוניברסיטאות ייל והרווארד. את לימודיו קטעה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה שירת כקצין סיור אווירי במסגרת הצי המלכותי הבריטי ולאחר מכן פיקד על טייסת של צי ארצות הברית והגיע לדרגת לוטננט קומנדר (מקבילה לרב-סרן).
לאחר שסיים את לימודיו ב-1921 החל לעבוד בבנק הלאומי למסחר בניו יורק ובבראון ברדרס הרימן (Brown Brothers Harriman & Co. (BBH), הבנק הפרטי הוותיק והגדול ביותר בארצות הברית והתקדם למעמד של שותף.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, מונה ליועץ מיוחד לענייני חיל אוויר למזכיר המלחמה הנרי סטימסון. ב-1941 היה עוזרו של מזכיר האווירייה ג'ון ג'יי מקלוי. במסגרת תפקידו פיקח על שדרוג חיל האוויר האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה. על תפקודו זכה ב-1945 בעיטור המופת (Distinguished Service Medal) מאת נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
הוא חזר למגזר הפרטי אך נקרא עד מהרה לשוב לשירות ציבורי על ידי ג'ורג' מרשל על מנת לשרת כתת-מזכיר המדינה. כאשר עבר מרשל לפנטגון ב-1950 התעקש שלווט יעבור עמו למשרד מזכיר ההגנה כסגנו. בתפקידו זה מילא תפקיד מפתח בהקמת ה-CIA.
מונה למזכיר ההגנה ב-17 בספטמבר 1951. הוא שימש בתפקידו עד תום ממשל טרומן וזכה להערכה חיובית לניהולו את משבר קוריאה. כמו כן קידם את יצירת נאט"ו ותמך בהמשך אימון צבאי נרחב והתעצמות קונבנציונלית, גם בעידן בו שגשגו תאוריות לגבי כוחו של נשק גרעיני להכריע מערכות.
לווט חזר לתפקיד ניהולי בכיר בבראון ברדרס הרימן. עם הקמת ממשלו של ג'ון פ. קנדי ייעץ לו לווט למנות את עוזריו בשעתם, דין ראסק למזכיר המדינה ורוברט מקנמארה למזכיר ההגנה. ב-1963 העניק לו קנדי את מדליית החירות הנשיאותית, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
הוא נפטר בגיל 90, חצי שנה לאחר רעייתו אדלייד. לכבודו נקראה קתדרה ללימודי היסטוריה צבאית וימית באוניברסיטת ייל.