ריכרד שטראוס
ביוגרפיה

ריכרד שטראוס נולד במינכן לג'וזפינה ופרנץ שטראוס (אנ'). אביו היה נגן קרן יער בתזמורת החצר המלכותית של בוואריה ופרופסור למוזיקה. קרן היער ממלאת תפקיד חשוב ביצירותיו.
אמו הייתה בת למשפחת פשור, שבבעלותה מבשלת הבירה בעיר ונמנית עם המשפחות העשירות בעיר.
שטראוס החל את חינוכו המוזיקלי בגיל 4 ולמד פסנתר אצל אוגוסט טומבו, שהיה הנבלאי בתזמורת החצר של מינכן. בתוך זמן קצר החל שטראוס להשתתף בחזרות התזמורת וקיבל שיעורים בתורת המוזיקה ובתזמור מעוזר המנצח. את הלחן הראשון שלו כתב בגיל שש, והמשיך להלחין מוזיקה כמעט עד מותו. בשנת 1872, בגיל 8, החל ללמוד נגינה בכינור מבנו וולטר (אנ'), מנהל תזמורת החצר של מינכן ובן דודו של אביו. בגיל 11 ללמוד הלחנה אצל פרידריך וילהלם מאייר (הוא למד אצלו חמש שנים). בשנת 1882 סיים את לימודיו בגימנסיה "לודוויגס" ולאחר מכן למד שנה אחת באוניברסיטת מינכן (בשנים 1882–1883). בגיל 20 כבר החל לנצח על תזמורת. בגיל 21 התמנה למנהל המוזיקלי של תזמורת הדוכס של מיינינגן, אשר מנהלה הנס פון בילו הפך את שטראוס לבן טיפוחיו. פון-בילוב חשף את שטראוס ל"מוזיקת העתיד" פרי עטם של מלחינים כמו הקטור ברליוז, פרנץ ליסט וריכרד וגנר מהאסכולה הגרמנית החדשה. (עד לאותה עת הוא היה מעריץ מושבע של מוצרט ושל מלחינים אחרים מהתקופה הקלאסית.) בעקבות חשיפה זו ראה את עצמו כממשיכו של ריכרד וגנר בהלחנת יצירות סיפוריות ועלילתיות, תוך נטייה לרומנטיקה ושבירת מסגרות קלאסיות.
שטראוס התמחה בכתיבת פואמות סימפוניות, שהן מעין אופרות ללא מילים שנכתבו סביב נושא או נרטיב מסוים ובו כלי הנגינה "מתארים" סיפור או נושא.
"משוט באיטליה" (Aus Italien) הייתה יצירתו הראשונה שנכתבה לפי "הסגנון החדש". אחריה הגיעה הפואמה הסימפונית "דון חואן", שפורסמה בסוף 1889. בשנה זו התמנה למשרת המנהל המוזיקלי באופרה המלכותית בברלין. בפואמה "חיי גיבור" (1898) תיאר שטראוס את דיוקנו שלו כאמן גיבור. ביצירה זו הוא מייחד פרק למבקריו ופרק אחר לקרב שהוא מנהל כנגדם.
ריכרד שטראוס נישא ב-1894 לזמרת הסופרן פאולין דה אהנה, אחייניתו של היינריך דה אהנה. שטראוס התאהב בה בעת שלמדה באקדמיה למוזיקה של מינכ. הוא סייע לה לזכות בתפקידים באופרות שהיה מעורב בהפקתן. חיי נישואיהם ידעו עליות ומורדות, ושטראוס נאלץ לא אחת להבליג על עלבונות פומביים שספג מרעייתו, שהייתה דומיננטית מאוד בניהול ביתם המשותף.
בתחילת הקריירה המוזיקלית שלו התפרנס שטראוס בעיקר מעבודתו כמנצח, ורק בזמנו הפנוי עסק בהלחנה. בשנים הראשונות של המאה ה-20 החל לראות רווחים נאים מיצירותיו.
שתי האופרות הנודעות שלו שלומית (על בסיס המחזה "שלומית" של אוסקר ויילד) ו"אלקטרה" (על בסיס המחזה של הוגו פון הופמנסטל).
לאחר "שלומית" ו"אלקטרה" חש שטראוס שהצליח במשימתו והעפיל לפסגות מוזיקליות שמעבר להן יתקשה להגיע. כך גמלה בלבו החלטה לכתוב את האופרה הבאה שלו, אביר הוורד (Der Rosenkavalier), בסגנון קלאסי בהשראת מוצרט, המלחין שהעריץ בצעירותו. הופעת הבכורה נערכה בדרזדן ב-1911.
בשנת 1911 נבחר שטראוס במשאל של עיתון בדרזדן כאחד האנשים הנערצים בעולם. אך פרק הזמן שבין שתי מלחמות העולם היה עבורו תקופת שפל מבחינת אהדת הקהל וגם מבחינה אמנותית.
בשנים הראשונות לשלטון המפלגה הנאצית בגרמניה (בשנים 1933-1935) שימש כ"נשיא לשכת המוזיקה של הרייך", ובכך תרם את שמו ואת המוניטין שלו כאחד מגדולי המלחינים והיוצרים לטובת השלטון ההיטלראי. הנאצים מינו אותו לתפקיד בלי לבקש את רשותו מראש, אך הוא לא דחה את המינוי. בקיץ 1935 התפטר מתפקידו ונימק זאת בגילו המתקדם, אולם הסיבה הייתה שיתוף הפעולה עם חברו הקרוב שטפן צווייג (היהודי) בכתיבת אופרה חדשה. שטראוס הוזמן לגסטפו לחקירה בשל כך.
מידת מעורבותו בממשל הנאצי היא נושא הנתון במחלוקת. בשנת 1944 שמו נכלל ברשימת המבורכים על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם, אך מאידך הוא הוצג במהלך המלחמה כאנטי נאצי. לאחר המלחמה אמר: "אין לי כל סיבה לגנות את הנאצים. הם הרבו לנגן את יצירותיי..."
שטראוס מת בגרמיש-פרטנקירכן בשנת 1949. הוא קבור בבית הקברות גרמיש בגרמיש-פרטנקירכן לצד אשתו פאולין.
עד היום ישנם מי שמחרימים את יצירותיו משום ששימש בתפקיד רשמי בכיר מטעם השלטון הנאצי. אחרים מניחים כי קיבל את המינוי מתוך דאגה לגורל המוזיקה ולמעשה פוטר על ידי הנאצים, משום שלא פעל על פי האידאולוגיה שלהם. עם זאת, יש הסוברים כי קיבל את התפקיד שהוצע לו מדאגה לאשתו היהודייה של בנו, ולנכדיו היהודיים ממנה.