הסכם אוסלו א'
הדרך לאוסלו

ביוני 1992, עם התקרבות הבחירות לכנסת, יצחק רבין, מועמד מפלגת העבודה, התחייב להסכים עם הפלסטינים תוך 6–9 חודשים. באפריל של אותה שנה, יוסי ביילין, ראש חוג "משוב", פגש את טריה לארסן דיפלומט נורווגי, והם סיכמו לאחר הבחירות על ערוץ בלתי רשמי לשיחות עם הפלסטינים. עם ניצחונה של מפלגת העבודה, יצחק רבין נבחר לראש ממשלה והמשיך בשיחות עם הפלסטינים בוושינגטון, על הסכם ביניים, אוטונומיה ולקביעת רשות פלסטינית, אולם היו חילוקי דעות, במיוחד בשל התנגדות אש"ף. רבין ופרס, שהיו יריבים פוליטיים, הגיעו להסכמה על שיתוף פעולה, אך רבין הוביל את השיחות עם הפלסטינים והאמריקנים, בעוד שפרס עסק בשיחות באוסלו. ב-1992, פרס הציע לנשיא מצרים מובארכ להקים אוטונומיה בעזה לפני יהודה ושומרון, רעיון שלא נדחה על ידי ערפאת. עם זאת, בשל מגבלות שרבין הטיל על פרס, הרעיון לא התקדם. בחודש דצמבר 1992, ד"ר יאיר הירשפלד נפגש עם נציגי אש"ף בלונדון, במגעים שיזמו ביילין והירשפלד.
לאחר ביטול "חוק המפגשים", שאסר על מגעים עם אש"ף, בינואר 1993, החלו שיחות בין הירשפלד ופונדק לבין נציגי אש"ף, כולל אבו עלא, שהציע נסיגה מעזה תוך שנתיים. באותה תקופה, פגישה עם פרס וביילין הביאה להסכמה על הצהרת עקרונות, שנקראה "מסמך סרפסבורג", לאחר שדנו בנושאים כמו שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי. ההסכמים השתפרו ונפגשו עם נציגי אש"ף כדי להשיג פתרון טוב יותר בתיאום עם ישראל. בסופו של דבר, הוסכם על העברת סמכויות לרשות פלסטינית, בהסכמת רבין, והועברה הסמכות לנציגים הנורווגים. כחלק ממאמצי שיפור הכלכלה הפלסטינית, הוקמה ועדת היגוי בינלאומית בוושינגטון ב-1 באוקטובר 1993, שמטרתה לקדם פרויקטים תשתיתיים ולחזק את עצמאות הממשלה הפלסטינית. הפורום נפגש באופן תדיר והצליח לגייס סכומי כסף גדולים לשיפור המצב הכלכלי של הפלסטינים.
ב-20 במאי 1993 הצטרף לשיחות מנכ"ל משרד החוץ, אורי סביר. הוא נתבקש לבדוק את רצינות הפלסטינים, ולהתמקד בהצעה לגבי יריחו, תוך הדגשת התנגדות ישראל להכללת ירושלים ולבוררות בינלאומית בהצהרת העקרונות. הפלסטינים הציעו שיתוף פעולה כלכלי, הסדרי ביטחון, נסיגה ישראלית ופירוז, והגברת כוח המשטרה הפלסטינית. סביר השתלב במהרה בשיחות ושיגר דו"ח חיובי לפרס ב-22 במאי, אך הדגיש שישראל לא הסכימה עדיין לנוסח. ביוני הצטרף למשא ומתן יואל זינגר, יועץ משפטי במערכת הביטחון, ונתן חוות דעת חיובית על הצהרת העקרונות, תוך הצעות לשיפורים בנוסח. הוא הציע גם דרישות מהפלסטינים כמו הפסקת האינתיפאדה, תיקון האמנה הפלסטינית ושיתוף פעולה ביטחוני. במכתב מרבין ב-7 ביוני נדרש להפסיק את השיחות, אך פרס הסביר לו את היתרונות והגם הגיעו להסכמה. ב-13 ביוני, זינגר ואבו עלא נפגשו באוסלו ותחילו לדון בפרטי הצהרת העקרונות, תוך הצעות לשינויים בנוסח שיתאימו לדעת הקהל הישראלית. זינגר המשיך לעבוד על הנוסח, וההסכמות בין הצדדים הלכו והתגבשו, למרות דאגות הפלסטינים מהמצב בשטחים. עד יולי, התקיימו ישיבות מרתוניות בנורווגיה לגיבוש נוסח סופי של הצהרת העקרונות.
ערפאת נדרש לעבור שינוי ממנהיג גולה בעל אידאולוגיה של מוקאוומה וטרור, ליושב ראש הרשות הפלסטינית. בשיחות שנערכו ביולי 1993, הפלסטינים ניסו להפעיל לחצים על ישראל, בדרישה לנסיגה מידית מעזה והעברת סמכויות לפלסטינים, אך ישראל סירבה. לבסוף, ב-25 ביולי, הוסכם על "עסקת חבילה" של ויתורים הדדיים, שבמסגרתה הפלסטינים הסכימו להכיר בישראל, אם כי ההכרה לא הייתה רשמית. בסוף יולי, ישראל הסכימה לשקול הכרה באש"ף, בתנאי שהפלסטינים יקבלו את הצעות ישראל. המשא ומתן הוביל להסכמות נוספות והתקיימה פגישה אחרונה ב-13 באוגוסט, במטרה לסיים את המשא ומתן.
ביולי-אוגוסט 1993, התקיימו שיחות אינטנסיביות בין נציגי ישראל והפלסטינים על נוסח מתון יותר להצהרת העקרונות. הנוסח כלל הצהרה בת שבע נקודות שהפלסטינים היו מוכנים לקבל, אשר תידחה למועד החתימה. בין היתר היא כוללת הכרה הדדית בין ישראל ואש"ף ופיוס לפני הסכם שלום. ב-13 באוגוסט התקיימה הפגישה האחרונה לפני החתימה בסרפסבורג, בה נדונו בעיות כ"הכרה הדדית", "יחסי אש"ף עם המשלחת בוושינגטון" ו"נושאים במחלוקת". לאחר משבר, והמשך שיחות טלפון אינטנסיביות בין פרס, הולסט, ערפאת ואבו עלא, נמצא נוסח מוסכם למספר סעיפים בעייתיים. בלילה שבין 19 ל-20 באוגוסט 1993, נחתם ההסכם בראשי תיבות על ידי אבו עלא, חסן עספור, אורי סביר ויואל זינגר. לאחר מכן, פרס והולסט טסו לארצות הברית להבטיח את תמיכת האמריקאים. ב-28 באוגוסט דיווח פרס על ההסכם למזכיר המדינה וורן כריסטופר, וב-30 באוגוסט אושר ההסכם בישיבת הממשלה.