stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקס-מן המקור: וולברין
יציאה לאקרנים > העתק שהגיע לאינטרנט

ב-31 במרץ 2009, הודלף העתק של הסרט, באורך מלא ובאיכות DVD ללא סימון זמן או סימני מים, ברשת האינטרנט. הסרט היה שונה במקצת מהסרט הרשמי: העריכה של כמה מהאפקטים שבצילומים בסרט לא נגמרו בעותק, הייתה צורת גופן שונה לכל כותרות הליהוק, והיו אפקטים קוליים חלופיים. האולפן טען שניתן יהיה לאתר את המקור לדליפה באמצעות סימני הזיהוי הפלילי שעל ההעתק שהודלף. ה-MPAA, עמותה המאגדת את ששת האולפנים הגדולים בהוליווד ומגינה על זכויותיהם, וה-FBI החלו לחקור את פרשת הדליפה. האולפן העריך שההעתק שדלף הורד בערך 4,500,000 פעמים עד שהסרט הוקרן בבתי הקולנוע.
בעותק הופיע סימן שלכאורה קישר את ההדלפה ל-"Rising Sun Pictures", חברה אוסטרלית לאפקטים חזותיים שעבדה על הסרט. בתגובה להאשמה, החברה הכחישה שהיה לה אי פעם עותק מלא של הסרט. תומאס רוטמן, אחד ממפיקי הסרט, ציין שבגרסה שדלפה חסרות עשר דקות שנוספו במהלך הצילומים בינואר 2009‏. למרות דבריו של רוטמן, בגרסה הרשמית של הסרט שהוקרנה בבתי הקולנוע אין סצנות נוספות שלא נכללו בהעתק שדלף. שתי הגרסאות הן באורך של 107 דקות בדיוק, אך למרות זאת במאי הסרט, גאווין הוד, אמר "סוף אחר קיים שבו מופיע הנבל של הסרט".
רוג'ר פרידמן, כתב הרכילות של פוקס ניוז, ערוץ שבבעלותו של תאגיד החדשות פוקס שבבעלותו גם פוקס המאה ה-20, פוטר לאחר שכתב ביקורת על הסרט על בסיס העותק שדלף שהוא הוריד מהאינטרנט. פרידמן תיאר עד כמה קל היה למצוא ולהוריד את הסרט גם אם המקור הראשוני שהדליף את הסרט כבר לא היה זמין באינטרנט. המאמר שהוא כתב בטור שלו באתר האינטרנט של חדשות פוקס הוסר מיד.
ב-20 בדצמבר 2011 פורסמה כתבה באתר "עכבר העיר" שדיווחה על כך שנגזרה שנת מאסר על מעלה העותק הפיראטי לאינטרנט, גילברטו סאנצ'ז.
יציאה לאקרנים > שיווק

בין החברות שהשתתפו בשיווק הסרט נכללו סבן אילבן, פאפא ג'ונס פיצה וכן חברת מוצרי הגילוח שיק. גם יו ג'קמן סייע לשווק את הסרט, והופיע כוולברין בפרסומת יש לך חלב?. בפברואר 2009, הסברו השיקה מארז צעצועים של הסרט הכולל מספר דמויות אקשן פיגר וכפפה עם טפרים נשלפים. בחודש אפריל, השיקה מארוול סדרת קומיקס חדשה בשם "וולברין: נשק X". כותב הסדרה, ג'ייסון אהרון, אמר שבעוד שהוא לא הושפע באופן ישיר על ידי הסרט, הסדרה נכתבה עם השפעתם של אנשים שהתעניינו בקומיקס וולברין לאחר שצפו בסרט.
חברת משחקי הווידאו רייבן סופטוור פיתחה משחק וידאו המבוסס על הסרט בעל אותו שם. המשחק פורסם על ידי אקטיביז'ן-בליזארד, שיתוף הפעולה בין חברות משחקי הווידאו אקטיביז'ן ובליזארד. מארק גוגנהיים כתב את התסריט של המשחק, ויו ג'קמן, לייב שרייבר ו-will.i.am דיבבו במשחק את הדמויות שהם שיחקו בסרט. עלילת המשחק חורגת מעלילת הסרט, ומופיעים בו נבלי קומיקס אחרים, שלא הופיעו בסרט. כמו כן מופיעה במשחק מיסטיק שהופיעה בשלושת סרטי אקס מן האחרים. מיסטיק מופיעה במשחק אף על פי שלא הופיעה בסרט X-מן המקור: וולברין.
בדצמבר 2009, הוציאה חברת המשחקים ההונג קונגית "הוט טויז" בובת אקשן פיגר של וולברין בגודל של 30 סנטימטר ומפורטת ביותר, המבוססת על דמותו של וולברין כפי שיו ג'קמן גילם אותו בסרט.
יציאה לאקרנים > הקרנת הבכורה והכנסות

"X-מן המקור: וולברין" יצא לאקרנים ב-29 באפריל 2009 בבריטניה, בדנמרק, בדרום אפריקה ובאוסטרליה. ב-30 באפריל 2009 הוא יצא לאקרנים בפיליפינים, ברפובליקה הדומיניקנית ובישראל. ב-1 במאי 2009 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית ובקנדה. באתר הרשמי של הסרט נערכה תחרות כדי לקבוע את המיקום של ההקרנה בבכורה העולמית ב-27 באפריל. בסופו של דבר, בית הקולנוע "הרקינס" שבטמפה, אריזונה, זכה להקרין את הסרט בבכורה שלו. היציאה לאקרנים במקסיקו נדחתה עד סוף חודש מאי בשל התפרצות של שפעת החזירים במדינה. ב-22 באפריל, תשעה ימים לפני פרסום הסרט, פורסם ש-"X-מן המקור: וולברין" הכניס פי שלושה מאשר איירון מן באותה נקודה במחזור המכירות, תשעה ימים לפני תחילת השיווק של הסרט.
במהלך היום הראשון של היציאה לאקרנים באופן נרחב (כאמור לעיל, בהתחלה הסרט יצא במספר מצומצם של מדינות), הסרט הכניס סכום משוער של 35 מיליון דולר, שמתוכם כמעט 5,000,000‏$ הגיעו מהקרנות בחצות. ההכנסות של הסרט הביאו אותו למקום ה-16 ברשימת ההכנסות הכי גבוהים לסרט בפתיחה (בהתבסס על כך שמחיר כרטיס היה 22 דולר ובהתחשבות באינפלציה). הסרט המשיך להיות במקום הראשון ברשימת שוברי הקופות אז עם סכום כולל של 85 מיליון דולר אמריקני. לאורך שנת 2010, הסרט מוקם במקום החמישי במדד ההכנסות לסרטים שמבוססים על קומיקס, לאחר "ספיידרמן", "X-מן 2", "ספיידרמן 3" ו"איירון מן". ההכנסות בפתיחה היו נמוכות יותר מאשר בסרט האחרון של הזכיינית, "X-מן: המפלט האחרון" כמו גם "X-מן 2", אך גבוהים יותר מאשר "X-מן", הסרט הראשון בסדרה.
בפתיחה ברחבי העולם סוכמו ההכנסות ל-158,100,000‏$, נתון שנחשב למאכזב. פוקס המאה ה-20 טענה שבשווקים מסוימים הסרט הכניס מעט בעיקר בשל ההעתק של הסרט שדלף לאינטרנט במדינות שמתירות הורדה בלתי חוקית. עם זאת, במאמר "בעיית הפִירָטִיוּת" במגזין "סקרין אינטרנשיונל", מבקר הקולנוע ג'ון הייזלטון הטיל ספק בהסבר זה. הייזלטון כתב שבעיית ההורדות החמורה ביותר הייתה באזורים שהייתה בהם התפרצות של שפעת החזירים ואזורים אחרים כלל לא הושוו.
הסרט אמנם קיבל ביקורות שליליות מהמבקרים, אך השיג הצלחה כלכלית בקופות. לפי בוקס אופיס מוג'ו, "X-מן המקור: וולברין" גרף כ-179,883,157‏$ בארצות הברית ובקנדה. ביחד עם עוד 193,179,707‏$ שהוא הכניס באזורים אחרים, הוא הכניס בסך הכל 373,062,864‏$ ברחבי העולם.
יציאה לאקרנים > מדיה ביתית

ב-15 בספטמבר 2009, פורסם "X-מן המקור: וולברין" בפורמט DVD ובפורמט Blu-ray‏. בשני הדיסקים של פורמט ה-Blu-ray נכללו פרשנות על ידי הוד, פרשנות נוספת על ידי שניים ממפיקי הסרט, לורן שולר דונר וראלף וינטר, שני סרטונים קצרים בשם "שורשי וולברין: שיחה עם יוצרי X-מן סטן לי ולן ויין" ו"חופשי חופשי וולברין: המקורות המלאים", כרוניקות על עשר דמויות, שני סרטונים קצרצרים: טריוויה וסצנות שנמחקו עם פירוש מהוד, שני רצפי סצנות חלופיים, סרטון של ערוץ פוקס על הבכורה של הסרט ותכונת BD-Live. הדיסק השני בסט כלל עותק דיגיטלי של הסרט. בנוסף, וול מארט מכרה סט בלעדי של שלושה דיסקים שכלל גם עותק DVD רגיל של הסרט. סט ה-DVD יצא בשני דיסקים במהדורה מיוחדת הכוללת את שתי הפרשנויות לסרט, הריאיון עם סטן לי ולן ויין, הסרטון על מקורותיו של וולברין, הסצנות שנמחקו והחלופיות, וכן פרסומת נגד עישון מטעם ה-PSA. הדיסק השני הכיל עותק דיגיטלי של הסרט. כמו כן יצאה גרסה של הסרט על דיסק DVD יחיד שכללה את הסרט, הסרטון על מקורותיו של וולברין ופרסומת נגד העישון מטעם ה-PSA‏.
הסרט רשם את שיא כל הזמנים במכירת והשכרת עותקים של הסרט למדיה ביתית. הוא מכר מעל 3,000,000 עותקים של הסרט ו-850,000 עותקים מתוכם היו בפורמט של Blu-ray‏. בששת שבועות המכירה הראשונים נמכרו 3.79 מיליון עותקים של הסרט שהניבו רווח של $64,270,000.
ביקורות > הביקורות בישראל

ב"עכבר העיר" נמתחה ביקורת על כל צדדיו של הסרט. כמו ביקורת דומות, גם בעכבר העיר הוטחה ביקורת על העלילה החלשה: "כמעט שום דבר לא עובד ברמת העלילה. נראה כאילו מישהו תלש דפים חשובים מכמה וכמה ספרי קומיקס, ואז הרכיב מהם קולאז' חסר פשר ולא שלם בעליל". בנוסף, ובשונה מביקורות אחרות, נמתחה ביקורת גם על קטעי האקשן שבסרט: "האקשן בסרט גרנדיוזי במובן של מוגזם, מזויף כמו סינתיסייזר, חסר אופי ונטול רגעי ואו בכל 107 דקותיו של הסרט".
הביקורת על הסרט באתר "עין הדג" הייתה שלילית ברובה. התסריט ספג ביקורת שלילית במיוחד: "הדבר הבולט ביותר בסרט, עוד לפני שמגיעים לאקשן, הוא איכותו הירודה בצורה בלתי נסלחת של התסריט. הביטוי הראשון לכך הוא מגפת הקלישאות שמכה כמעט בכל שורה". ביחס לאפקטים ולצילום בסרט נכתב: "במרבית הסצנות האפקטים היו עשויים היטב ואף אמינים, אך דווקא בגלל זה בלטו מספר קטעים חלשים, בהם טפריו של וולברין נראים כאילו הודבקו לידיו בדבק פלסטי... גם הצילום בעייתי משהו. רוב סצנות האקשן בסרט מקוטעות למשעי, מצולמות מקרוב מדי ועם תנועות מצלמה תזזיתיות, עד שמתקבל אפקט "בליל הצבעים" החביב כל כך על במאים שלא יודעים לצלם אקשן". בשורה התחתונה הביקורת סיכמה: "אם תבצעו את הנמכת הציפיות המתאימה – כלומר, לא תצפו לדמות של וולברין כפי שאנחנו מכירים אותה, לא תקשיבו לאף מילה שיוצאת לדמויות מהפה, ותיקחו מראש כדור נגד מחלת ים... תישארו עם סרט שבהחלט ניתן ליהנות בו. אמנם אי אפשר להמלט מהתחושה שעם קצת יותר תעוזה אפשר היה ליצור מאותם החומרים בדיוק סרט טוב בהרבה, אבל בסך הכל סצנות האקשן מגוונות ומרובות, האפקטים טובים רוב הזמן, ויו ג'קמן כוולברין בהחלט שעיר והטפרים שלו בהחלט ממתכת".
סרט המשך

בחודש ספטמבר 2009, העריך גאווין הוד שיהיה המשך ל-"X-מן המקור: וולברין" ושעלילתו תתרחש ביפן. בסוף הסרט הראשון, לאחר רשימת הקרדיטים, ניתן רמז לכך כאשר לוגאן שותה בבר ביפן. בהתחלה נקבע שדארן ארונופסקי יביים את הסרט, אך עקב חוסר רצונו של ארונופסקי לשהות מחוץ לביתו זמן רב הדבר לא יצא לפועל. אולפני פוקס החליטו להאיץ את הפקתו של הסרט בשל רעידת האדמה שהתחוללה בסנדאי. לאחר פרישתו של ארונופסקי, נבחר ג'יימס מנגולד לבמאי הסרט. ב-27 ביוני 2011, אמר ג'קמן בראיון שיתחילו לצלם את הסרט באוקטובר הקרוב. בספטמבר 2011, נדחו הצילומים לאביב 2012 כדי שג'קמן יוכל לשחק בסרט "עלובי החיים". בין המקומות שבהם יצולם הסרט נכללים ונקובר וטוקיו. תאריך היציאה לאקרנים של הסרט נקבע ל-26 ביולי 2013‏.
לוסיאנו גונדו

לוסיאנו אמיליו גונדו זאנלי (בספרדית: Luciano Emilio Gondou Zanelli; נולד ב-22 ביוני 2001) הוא כדורגלן ארגנטינאי, המשחק בעמדת החלוץ במועדון זניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל.
קריירת מועדונים > ארגנטינה

גונדו, שנולד ברופינו, סנטה פה, גדל באקדמיית הנוער בסרמיינטו לפני שהצטרף לריבר פלייט ב-2019. הוא התחיל את הקריירה שלו כקשר שמאל לפני שהתפתח לחלוץ שמאלי. במדי ריבר פלייט, הוא הגיע לגמר גביע ליברטדורס לגילאי 20 2020, שם הפסידה קבוצתו ל-Independentedel Valle האקוודורית. במרץ 2021 הוא חזר לסרמיינטו וחתם על חוזה מקצועי במועדון. בחודש שלאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בוגרת.
ביולי 2023, גונדו חתם בארחנטינוס ג'וניורס לארבע שנים. על פי הדיווחים הקבוצה שילמה 3,500,000 דולר עבור 80% מזכויות המשחק שלו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס נגד פלומיננסה באוגוסט 2023. הוא הבקיע את שערי הבכורה ב-21 באוגוסט 2023, נגד קבוצתו לשעבר ריבר פלייט, כשכבש צמד כשהקבוצה שלו השלימה ניצחון ליגה בקאמבק 3–2.
קריירת מועדונים > זניט

ב-27 באוגוסט 2024 חתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית למשך 4 שנים והבקיע כבר במשחק הבכורה שלו, ב-31 באוגוסט 2024, במשחק מול PARI ניז'ני נובגורוד במסגרת ליגת העל הרוסית בכדורגל שבו הוא כבש צמד. באותו משחק הוא הוכתר למצטיין המשחק.
קריירה בנבחרת

הוא שיחק בשורות נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 23 באולימפיאדת פריז (2024).
התקפה בצבע

אלכסיי נבלני לאחר התקפה בצבע במוסקבה (2017)
התקפה בצבע היא סוג של מחאה, פרובוקציה או תקיפה אלימה, המוגדרת כפעולה של השלכת צבע ירוק מבריק, צבע חיטוי משולש, על גופו (בדרך כלל פנים) של קורבן. הצבע אמנם אינו גורם נזק מתמשך, אך קשה מאוד להסירו במהירות; ההסרה הטבעית המלאה עשויה להימשך עד שבוע. בעשור הראשון של המאה ה-21, התקפות נפוצו ברוסיה ובאוקראינה על ידי פעילים תומכי ממשלה נגד אישים פוליטיים המתנגדים לממשלה.
הצבע

הצבע הוא צבע חיטוי, שהיה בשימוש נרחב מבחינה רפואית עד לתקופת ברית המועצות. הצבע, המשמש לעיתים קרובות כאלטרנטיבה מתונה יותר ליוד, עדיין זמין בבתי מרקחת וחנויות תרופות רוסיות. קשה מאוד לשטוף את הצבע ויכול להשאיר כתם במשך ימים לאחר מכן ודורש חומצה להסרה מלאה. עם זאת, אלא אם הצבע מעורבב עם חומרים אחרים (למשל כמו בהתקפה השנייה על אלכסיי נבלני), זה לא משאיר נזק לטווח הארוך ולכן הקורבנות אינם נוקטים בהליך משפטי.
קורבנות והשפעה

השימוש בצבע נקשר לפעילים תומכי הקרמלין, אם כי מעולם לא היה קשור ישירות לממשלת רוסיה. הקורבנות של תקריות היו כמעט תמיד מנהיגי האופוזיציה הרוסית: כולל סרגיי מיטרוחין, מיכאיל קסיאנוב, אלכסיי נבלני - ופוליטיקאים אוקראינים (ארסן אבקוב, ארסני יאצניוק, אולג ליאשקו).
כתוצאה מהתקפות רבות, חלק ממנהיגי האופוזיציה הרוסית החלו להשתמש בצבע ירוק כ"תג של כבוד". לאחר שהותקף נבלני בברנאול, עשרות מתומכיו פרסמו תמונות מקוונות שלהם "בירוק" (#GreenNavalny) והבלוגר ניקולאי דנילוב, שהגיע לכיכר האדומה עם פנים מכוסות בצבע ירוק, עוכב על ידי משטרת הפדרציה הרוסית. כשקאסיאנוב הותקף בצעדת הזיכרון לנמצוב, החלו המפגינים לזעוק: "לא תשפכו עלינו צבע ירוק!"
ב־4 במאי 2017, אלכסיי נבאלני הצהיר כי האירועים בהם היו מעורבים צבע ירוק עזרו לגייס כסף לקרן שלו. באותו יום פרסם המשורר הרוסי דמיטרי ביקוב שיר "הלאה, רוסיה הירוקה!", שבו צבע ירוק נקרא כצבע של "המהפכה הרוסית".
ההתקפות הרבות על אישים פוליטיים ותקשורתיים רוסים שמבקרים את השלטון, בליווי תצלומים של אנשים שנצבעו בצבע, אילצו את התקשורת הרוסית להסביר לקוראיהם, שרובם לא מכירים את הצבע הירוק המבריק, מה הוא בדיוק אותו צבע ומשמעותו.
לקריאה נוספת

Brent Hierman. Russia and Eurasia 2017-2018. — Rowman & Littlefield, 2017. — P. 94. — 345 p. — ISBN 9781475835175.
In Russia, a green-colored antiseptic becomes a weapon in attacks against opposition activists and journalists // Los Angeles Times. — 2017. — 3 May.
Sarah Sloat: What Is «Zelyonka», the Russian Green Dye Weapon of Choice? // Inverse. — 2017. — 2 May.
Isabel Gorst: Russian opposition leader Alexei Navalny attacked with green dye // The Irish Times. — 2017. — 28 April.
Eva Hartog: Why Russia's Opposition Now Takes Pride in «Brilliant Green» Attacks // The Moscow Times. — 2017. — 23 March.
A Russian Man Wore Green Face Paint to Red Square in Support of Alexei Navalny. So the Cops Arrested Him // The Moscow Times. — 2017. — 20 March.
Dan Bilefsky, Oleg Matsnev: A Putin Opponent Is Doused in Green. He Makes It Work / A Putin Critic Is Doused Bright Green; Selfies Follow // The New York Times. — 2017. — 21 March. — P. A10.
Alexandra Arkhipova, Dmitry Doronin, Elena Iougaï, Anna Kirziouk, Darya Radtchenko Légitimation et disqualification par l'histoire dans les manifestations de rue en Russie (2011-2016) // Le Mouvement Social. — 2017. — Vol. 260, livr. 3. — P. 129. — ISSN 1961-8646. — DOI:10.3917/lms.260.0129.
הערות שוליים

1 2  Oleg Kashin (10 במאי 2017). "Russian Terrorism Now Comes in Green!". New York Times. נבדק ב-10 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Julia Smirnova (2017-05-03). "Russland: Bei Chemikalien-Angriffen auf Kritiker schaut der Kreml weg". Die Welt. נבדק ב-2017-05-06.
↑  "How the Soviet-Era Antiseptic "Zelyonka" Became a Political Weapon in Russia and Ukraine". 6 במאי 2017. נבדק ב-26 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  John H. Maclean (2004). The Russian Adoption Handbook: How to Adopt from Russia, Ukraine, Kazakhstan, Bulgaria, Belarus, Georgia, Azerbaijan and Moldova. iUniverse. pp. 324–. ISBN 978-0-595-30115-7.
↑  "What is zelenka and why does Kremlin-critic Navalny keep getting splashed with it?". 28 באפריל 2017. נבדק ב-26 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nikolay Syrov (2017-03-23). "'Zelyonka': the Anti-Putin Antiseptic". Global Voices. נבדק ב-2017-05-08.
↑  Estatie, Lamia (2017-03-21). "Russian opposition leader goes green and Australians share stories of racism". BBC News (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-05-06.
↑  "Putin-Gegner reagiert mit Humor auf Farbattacke". Tages-Anzeiger, Tages-Anzeiger (בגרמנית). 2017-03-20. 1422-9994. נבדק ב-2017-05-06.
↑  "Der Kreml ist ihm gar nicht grün: Putin-Rivale lächelt nach Farb-Attacke". Blick (בגרמנית). נבדק ב-2017-05-06.
↑  Damien Sharkov (2017-04-28). "What is zelenka and why does Kremlin-critic Navalny keep getting splashed with it?". Newsweek (באנגלית). נבדק ב-2017-05-06.
↑  Dmitry Bykov. "Виват, "зеленая" Россия!". Собеседник.ру (ברוסית). נבדק ב-2017-05-06.
↑  Emmanuel Grynszpan (2017-05-04). "Le "brillant vert", nouvelle arme contre l'opposition". Le Temps (בצרפתית). נבדק ב-2017-05-06.
↑  "Russie. Les attaques au produit colorant, nouvelle arme contre l'opposition?". Courrier international (בצרפתית). 2017-03-21. נבדק ב-2017-05-06.
תאי עבד

תאי עבד־קסוס (נולד ב־3 באוגוסט 2004) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר התקפי והקיצוני ביונג פ.ס.וו, קבוצת המילואים של פ.ס.וו. איינדהובן, מליגת המשנה ההולנדית ובנבחרת ישראל עד גיל 19.
קריירת מועדונים

עבד נולד בתל אביב-יפו והחל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב וכאשר היה בן 15 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל תל אביב. באוגוסט 2021 הצטרף למחלקת הנוער של פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית לאחר שחתם על חוזה בן 3 שנים במועדון. בעונת 2023/2024 עלה לקבוצת המילואים של Jong PSV(אנ') שמשחקת בליגת המשנה ההולנדית (בוגרים). בדצמבר 2023 חתם על חוזה חדש ל-3 שניים נוספות בקבוצה.
נבחרת ישראל

עבד שיחק עם נבחרת הנוער באליפות אירופה עד גיל 19 - 2022 והבקיע את השער הראשון בניצחון 2-4 נגד אוסטריה בשלב הבתים של הטורניר הסופי.
בשנת 2023 נכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע העולם עד גיל 20, במסגרתו הגיעה הנבחרת לשלב חצי הגמר בו הודחה מול אורוגוואי.
חיים אישיים

עבד נולד בתל אביב למשפחה ממוצא עיראקי.
אביו, יעקב עבד, הוא בעליה של רשת המסעדות ציפורה ומיתוס. גיסתו היא כוכבת הריאלטי אדל בספלוב. ברשותו דרכון ספרדי.
עבד זכה מצה"ל למעמד של ספורטאי עילוי, מה שאפשר לו לשחק מחוץ לישראל בעת שהיה אמור להתחיל את שירותו הצבאי.
הערות שוליים

↑  Tai Abed - Jong PSV Midfielder, ESPN (באנגלית)
↑  PSV sign Tai Abed on a three-year deal, www.psv.nl, ‏2021-08-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  נדב צנציפר, תאי עבד סיכם על חוזה חדש בפ.ס.וו איינדהובן | פרסום ראשון, באתר ynet, 26 בדצמבר 2023
↑  נדב צנציפר, הכוכב הבא של נבחרת הנוער יעלה אותה למונדיאל?, באתר ynet, 24 ביוני 2022
↑  לפעמים החגיגה נגמרת: מצבם של כוכבי נבחרת הנוער, באתר ערוץ הספורט, 2 באוגוסט 2022
↑  דניאל לוי, תאי עבד בראיון: "רוד ואן ניסטלרוי אדם מדהים שמאמין בקידום צעירים", באתר ישראל היום, 27 בפברואר 2023
קריית שמונה

.
קריית שמונה, 1964
מוקד נפילת קטיושה בעיר בשנת 1969
המסגד של אל-ח'אלצה, כיום המוזיאון לתולדות קריית שמונה. שוכן בפארק הזהב
"ביג צ'יף" (1968), פסל חוצות מעשה ידי הפסל יגאל תומרקין בקריית שמונה
קריית שמונה ממצפה לירן
קִרְיַת שְׁמוֹנָה היא העיר הצפונית ביותר בישראל. היא שוכנת באצבע הגליל ושייכת מנהלית למחוז הצפון. כעיר הגדולה באצבע הגליל ומיקומה לצד כביש 90 משמשת קריית שמונה כיום כמרכז אזורי ליישובי הסביבה בשירותי בריאות, תעשייה, שירותים עסקיים ומסחר.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הוחלט על פינוי העיר קריית שמונה, מחשש למתקפה מצד צפון בידי ארגון הטרור חזבאללה.
היסטוריה

בו' בטבת תש"י, 26 בדצמבר 1949, הוקמה קריית שמונה כמעברה על חורבות הכפר הערבי "אל-ח'אלצה" (חלסה) הנטוש, שתושביו נמלטו במלחמת העצמאות במעלה ההר לדרום לבנון.
קריית שמונה היא אחד ממאות יישובים חקלאיים וכשלושים ערים ועיירות פיתוח חדשות, רובם שוכנים באזורי הספר, שהוקמו על ידי ממשלת ישראל מעט לאחר הקמת המדינה, בשנות החמישים והשישים. הקמת היישוב בעמק החולה, ארבעה ק"מ מן הגבול, נעשה בגלל מגמת הממשלה לפזר את האוכלוסייה ברחבי המדינה ולמנוע את ריכוזן בערי החוף, לחזק את השליטה הביטחונית באזורים המרוחקים מן המרכז ולמנוע שיבה של ערבים.
כמו כן, לפי "תוכנית האדריכל אריה שרון", שאומצה של ידי הגורמים המיישבים, קריית שמונה (כמו עיירות פיתוח אחרות) הייתה אמורה לשמש כמרכז עירוני קטן (עד 5,000 תושבים) באזור פיתוח (עיירת פיתוח) שמספק שירותים ליישובי אצבע הגליל החקלאיים.
למעשה, העיר נבנתה ללא תוכנית אב, אלא שכונה אחר שכונה בהתאם לגלי העלייה. בבניית העיר לא הייתה התייחסות לנחל עין זהב ונחל שושן (נחל הטחנות) העוברים בה - בתי המגורים נבנו על גדות הנחל, ורצועה צרה בלבד יוחדה לאפיק (מלבד החלקים של פארק הזהב). בשל כך, נוצר מגע ישיר ויומיומי בין האוכלוסייה לנחל - מצב נדיר בערי ישראל.
היסטוריה > המתיישבים הראשונים 1949 עד 1951

בין מאי 1948 עד סוף 1951 עלו לישראל שלוש קהילות שלמות: 123 אלף יהודים מעיראק, 31 אלף מלוב ו-45 אלף מתימן. עליות אלה התאפיינו בהרכב משפחה עם מספר ילדים גבוה.
14 משפחות ראשונות מקרב עולי תימן הגיעו לבתים העזובים של חלסה ב-18 ביולי 1949 כדי לאכלס את היישוב החדש, ככפר חקלאי למחצה שנקרא תחילה "קריית יוסף" על שמו של יוסף טרומפלדור. באביב-קיץ 1950 גדל מספרם ל-218 משפחות, שהקימו במעברת חלסה ועדים שנאבקו לחינוך ברוח המסורת היהודית, בית כנסת ומקווה וקבלת אדמות חקלאיות כפי שהובטח להם. כמו כן, הם דאגו לסילוקו של מנהל המעברה בשל היחסים העכורים בינו לבינם, ועוד. החלק הארי ממשפחות העולים, שדרישותיהן לא נענו, עזב את המקום בשנים 1952 עד 1953 והקימו את המושבים תנובות ושער אפרים בשרון.
בתחילת יוני 1950 הוסב שם היישוב ל"קריית שמונה" כדי להנציח את שמונת מגיני תל חי, ובראשם את טרומפלדור, שנפלו בשנת 1920 במאורעות תל חי. שם היישוב שונה ללא דיון עם 800 התושבים שכבר התגוררו ביישוב שהפך למעברה. ללא דיון עמם גם הוחלט על הפיכתה של קריית שמונה מיישוב בעל אופי חקלאי למחצה, כפי שציפו עולי תימן, ליישוב עירוני, לעיירה.
באותה עת גופי הממשלה תכננו בניית 250 יחידות דיור על ידי חברת סולל בונה ולהפיכתה לעיירה על שטח של 970 דונם, פחות מעשירית מאדמות הכפר הערבי חלסה. סולל בונה הכשיר את העולים במקצועות הבניין.
באוקטובר 1950 נמנו ביישוב 1,500 תושבים. בעקבות ניסיונם המר עם התימנים בדצמבר 1950, המוסדות המיישבים החליטו על שינוי נרחב בהרכב האוכלוסייה במעברה וקבעו כי מעתה ייקלטו במקום משפחות מקרב עולי אירופה בלבד. ההחלטה מומשה במהרה ובסוף 1950 הגיעו המשפחות הראשונות מרומניה והונגריה אל אוהלי המעברה. בעקבות גלי העלייה ההמונית לישראל הגורמים המיישבים חזרו בהם מהחלטתם ובמהלך 1951 הם הפנו עולים גם מעיראק, מהודו, מפרס, ומחבלים כורדיים שבפרס ובעיראק. מספרם של העולים מעיראק, פרס והודו עלה על מספר העולים ממזרח אירופה וביולי 1951 נמנו 4,000 תושבים שהועסקו בעבודות ייבוש ופיתוח עמק החולה ובבניית בתי מגורים.
בחורף הסוער והקשה של סוף 1950 ותחילת 1951 לקח צה"ל אחריות "במבצע מעברות" על מעברת חלסה, אבל במהלך 1951 הצבא צמצם את מעורבותו למינימום ומועצה אזורית הגליל העליון המשיכה לשאת בעול, ועד מאי 1953 היה הניהול המוניציפלי של קריית שמונה בידיה, אז הוכרה קריית שמונה כמועצה מקומית. בין מאי 1953 לקיץ 1955 פעלו בה שלושה ראשי מועצה ממונים שנשלחו למעשה על ידי מפלגת מפא"י. בקיץ 1955 התמנה ראש המועצה הראשון, אשר ניזרי, בעקבות קיום הבחירות המקומיות הראשונות.
האטת העלייה אפשרה אכלוס העולים הראשונים מעיראק, פרס, ורומניה בבתים החדשים בשיכון א, ב', ו-ג' ולהמשיך ולבנות בתים נוספים. חלק מן התושבים הראשונים קבלו בנוסף לבית גם משק עזר של שני דונמים לצורך השלמת ההכנסה שבהם הם גידלו יונים למאכל, כוורות לדבש, כבשים, עצי פרי וירקות. התושבים קבלו את "ההדרכה" ממשרד החקלאות.
היסטוריה > המתיישבים מצפון אפריקה 56–1954, 1961-64

בקיץ 1954 בעקבות תהפוכות פוליטיות בצפון אפריקה החלה העלייה הגדולה ממרוקו ומתוניסיה. עד סוף 1956 עלו לארץ 100 אלף עולים, מתוכם כ-90 אלף באו ממדינות אלה. קליטתם של העולים התבצעה בתאום רב בין רשויות הקליטה בשיטה שכונתה בשם "מהאונייה לכפר". בשנים הראשונות לקריית שמונה הופנו אליה עולים שכבר שהו באחד ממחנות העולים או באחת המעברות במרכז הארץ. רבים התנגדו ואחרים נטשו את קריית שמונה. בגל העלייה של 1954 עד 1956 הופקו הלקחים על ידי רשויות הקליטה והעולים הופנו ישירות מן האוניות למושבי העולים שהיו בהם בתים למכביר. לאחר מכן הם הופנו למקום מגורים קבוע ומסודר בעיירות הפיתוח וביניהם קריית שמונה. בשל האצת קצב העלייה הוקמו פחונים וצריפים בקריית שמונה אשר שימשו דיור זמני עד למעבר הקבע. בגל העלייה השני שהחל בסוף 1961 ונמשך שלוש שנים עלו יותר מ-115 אלף עולים מתוניסיה ומרוקו לעיירות הפיתוח וביניהם קריית שמונה.
היסטוריה > אמצע שנות השישים עד סוף שנות השמונים של המאה העשרים

בסוף שנת 1963 אוכלוסיית קריית שמונה עמדה על 15,000 תושבים, כשהצפי אז היה ל-30,000 תושבים בשנת 1980. הצפי הזה לא התממש עד היום בשל הגירה שלילית מסיבית במהלך שנות ה-60 ולאחריהן. העיר נותרה בגודל דומה (15,200 תושבים) בשנת 1983 מיד לאחר סיום מבצע שלום הגליל, וגדלה בכמאה תושבים נוספים עד שנת 1989, לפני גל העלייה מברית המועצות לשעבר. מאזן ההגירה בשנים אלו היה תמיד שלילי והוא התאזן בזכות הריבוי הטבעי. בניגוד למצב כיום, כשקריית שמונה מהווה דוגמה לעיר חדשה ו"עיר גנים", בפועל היא הייתה עיר כושלת במשך עשורים רבים. תחלופת התושבים בעיר הייתה גבוהה, ולפי הערכה עברו דרכה כ-75 אלף תושבים ב-25 השנים הראשונות לקיומה. הגורמים העיקריים להגירה השלילית היו:
ריחוק היישוב ממרכז הארץ המייקר את הוצאות הייצור לא משך יזמים והון פרטי;
חוסר נכונות הממשלה להשקיע משאבים בפיתוח העיר (פיתוח מוקדם של אזור תעשייה ובניית מוסדות ממשלתיים בתחומה. לדוגמה, רק בשנת 1958 הוקם בה מפעל טקסטיל שהיה בית החרושת הראשון במקום. ולא רק זאת ראשי הרשות המקומית ותושביה היו תלויים בחסדי ההסתדרות והממשלה ביוזמותיהן והשקעותיהן).
העדר תשתית עירונית נאותה ושירותים מספיקים בתחומי החינוך, התרבות, הבריאות והמסחר;
תחרות סמויה וגלויה עם המועצה האזורית גליל עליון על אדמות, הקמת מפעלים, אזורי מסחר ועוד.
המצב הביטחוני הקשה מחמת קרבתה של העיר לגבול. התושבים סבלו מפגיעות בנפש וברכוש ובחוסן החברתי ומתדמיתם הנמוכה בעיני תושבי ישראל.
בשל מיקומה של העיר בקרבת הגבול בין ישראל ללבנון, סבלה העיר מאז שנות ה-60 מפיגועי חדירות מחבלים, שהגיעו מעבר לגבול, וכן מירי טילי קטיושות שהחלו בסוף שנות ה-1960. אחת התקריות החמורות הייתה ב-11 באפריל 1974, עת חדרה חוליית מחבלים מלבנון לעיר ורצחה ששה-עשר מתושביה. לבד מאובדן חיי אדם במעשי החבלה, הורגלו אז התושבים לחיות בפחד, והתקשו לשמור על שגרת עבודה והעיר ספגה ממעשי החבלה נזקים קשים לרכוש. סיבות אלו תרמו רבות ליציאה למלחמת לבנון הראשונה, וכן למבצעים "דין וחשבון" ו"ענבי זעם" ולעצירת התפתחותה של העיר ולפגיעה קשה נוספת בתדמיתה, שהיה גם ככה נמוך ביותר.
היסטוריה > ראשית המאה ה-21: נסיגת צה"ל מלבנון ומלחמת לבנון השנייה

מאז יציאת צה"ל מלבנון בשנת 2000 והנסיגה מרצועת הביטחון בדרום לבנון שרר שקט יחסי בעיר בניגוד לתחזיות הפסימיות והשקט נשמר במהלך הלחימה בספטמבר 2000. השקט הופר בשנת 2006 בעת מלחמת לבנון השנייה, בה ספגה קריית שמונה פגיעות ישירות רבות של רקטות שנורו מלבנון, מאז המלחמה ישנו שקט מלבנון אך פעם בכמה שנים נורו טילי קטיושה לעבר העיר מלבנון. במהלך שנים אלו נבנו שתי שכונות חדשות בצפון העיר, 'מורדות נפתלי' ו'יובלים' והורחבו הקניונים בעיר ומספר בתי הארחה והצימרים לתיירות. בבחירות לרשויות המקומיות שנת 2018 נבחר אביחי שטרן לראש העיר והיה לאחד מראשי העיר הצעירים בישראל.