stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב לוין (היסטוריון)
פרסומיו

בין פרסומיו הרבים של לוין ניתן לציין:
תולדותיה של מחתרת: הארגון הלוחם של יהודי קובנא במלחמת העולם השנייה (עם אברהם צבי בר-און), ירושלים: יד ושם, 1962
ארגון ברית ציון' (א.ב.צ) מאבק ייחודי בקהילה יהודית במלחמת העולם השנייה, בתוך נתיב - כתב-עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, גיליון 3, (116), (מאי-יוני 2007), עמ' 10–16
המערך הרפואי של יהודי הארצות הבלטיות בשואה, דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 12, ה, תשס"א, עמ' 155–166
הערך 'קובנה', בתוך: פנקס הקהילות – ליטא, אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן הווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השניה, ירושלים: "יד ושם, תשנ"ו, עמ' 512–555
פרסים

1966 - מענק פולברייט
1972 - פרס יצחק שדה לספרות צבאית
הערות שוליים

↑  "יחידת מצוף 247" עמוד 43: דב לוין
↑  היום עצרת זכרון ליצחק שדה בגבעת ברנר, דבר, 9 באוגוסט 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264437605171  PLWABN: 9810620178105606  BIBSYS: 4111047  BnF: cb12525224g (data)  GND: 131409328  ISNI: 0000 0001 1436 2959  LCCN: n83162749  LNB: 000028363  NKC: js2009504538  NTA: 071858741  SUDOC: 034502157  VIAF: 120081   WorldCat (עם VIAF): 120081 
יעקב ליוור (מימין) עם דב לוין (משמאל), סטודנטים לוחמים על הר הצופים, ירושלים.
רון צווייג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1949 (בן 76 בערך) 
 מקום מגורים:  ניו יורק
 עיסוק:  היסטוריון
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סידני  אוניברסיטת קיימברידג'
 מוסדות:  אוניברסיטת ניו יורק 
 
רונלד (רון) צווייג (באנגלית: Ronald W. Zweig) (נולד ב־1949) הוא היסטוריון ישראלי, העומד בראש מרכז טאוב ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק.
ביוגרפיה

צווייג נולד באוסטרליה. את לימודיו האקדמיים הוא החל באוניברסיטת סידני המערבית, ואת הדוקטורט השלים בשנת 1978 באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. עם סיום הלימודים שימש כחוקר-עמית באוניברסיטת אוקספורד ולאחר מכן כחוקר אורח באוניברסיטת ברנדייס. בשנת 1982 עלה לישראל, הצטרף לסגל המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושנה לאחר מכן קיבל הצעה להצטרף לסגל המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, שם הגיע לדרגת פרופסור מן המניין ואף כיהן כראש המחלקה בין השנים 2003–2004. במקביל, שימש במשך שנים רבות כעורך הראשי של כתב העת היוקרתי Journal of Israeli History וכחוקר בכיר במוזיאון השואה בוושינגטון וביד ושם. בשנת 2004, עם הקמתו של מרכז טאוב ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק, הוזמן לעמוד בראש המרכז והעביר את עיקר פעילותו לשם. בין שאר תפקידיו בשנים האחרונות, משמש צווייג חבר בצוות ההיסטוריונים המייעץ לארכיון הלאומי של ארצות הברית.
מחקריו של פרופ' צווייג מתמקדים בתקופת השואה ובארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, והוא המחבר והעורך של ספרים ומאמרים רבים בנושאים אלו.
מספריו

Zweig, R. (Ed.), David Ben Gurion: Politics and Leadership in Israel, Frank Cass, 1991
Zweig, R., German Reparations and The Jewish World: A History f Claims Conference, Frank Cass, 2001
Zweig, R., The Gold Train: The destruction of the Jews and the Looting of Hungary, William morrow, 2002
Zweig, R., & T. Albritch (Eds.), Escape Through Austria: The Flight of Jewish Survivors from Eastern Europe, Routledge, 2002.
Zweig, R., M. Raider & J. Sarn (Eds.), Rabbi Abba Hillel Silver: A Study in Zionist Leadership, Routledge, 2012.
* Zweig, R., , Endeavour Media, 2019.
*
ממאמריו

“Distancing or Transformation? Ties to Israel Come of Age", Contemporary Jewry, 30(2-3):283-285 (2010)
“Jewish Issues in Israeli Foreign Policy: Israel-Austrian Relations in the 1950s” Israel Studies, vol 15(3), pp. 47-60
“Refugee Assets and Refugee Rehabilitation: Restitution and the Jewish Experience", Tel Aviver Jahrbuch fuer Geschichte, XXVII, pp. 383-400 (1998)
“Lessons of the Palestine Post Project,” Literary and Linguistic Computing, Vol. 13(2): 89-95 (1998)
“Feeding the Camps: Allied Blockade Policy and the Relief of Concentration Camps in Germany, 1944-1945,” The Historical Journal, 41, 3, pp. 825-851 (1998)
“Restitution, Reparations and Indemnification: Germany and the Jewish World,” Journal of Israeli History, vol. 18, nos, 2-3, pp. 129-137 (1997)
“Restitution of Property and the Rehabilitation of Refugees: Two Case Studies,” Journal of Refugee Studies, Vol. 6, no. 1, pp. 56-64 (1993)
“Virtual Records and Real History,” History and Computing, Vol. 3, pp. 174-182 (1991)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299289105171  PLWABN: 9810678335905606  BIBSYS: 90336800  BnF: cb121154631 (data)  ISNI: 0000 0001 1691 0891  LCCN: n85288149  NDL: 01143855  NTA: 072394099  SUDOC: 029552664  VIAF: 97567053   WorldCat (עם VIAF): 97567053 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רון צווייג".
אברהם צבי בראון

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1920 ורשה, פולין
 פטירה:  3 באוגוסט 1996 (בגיל 76)
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 עיסוק:  פילוסוף 
 הושפע מ:  אריסטו, קאנט, היגל, הארטמאן, וויטהד, הוסרל, דיואי
 מדינה:  ישראל 
 
אברהם צבי בַּרְאוֹן (A. Zvi Bar-On;‏ 13 במאי 1920 – 3 באוגוסט 1996) היה חוקר שואה ופרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נולד בוורשה בירת פולין. בנעוריו היה איש "השומר הצעיר". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מוורשה ונכלא בגטו קובנה, שם היה חבר במחתרת הציונית. בראון הוברח מהגטו, כחבר בקבוצת לוחמים חמושים, ליערות רודניקי ליד וילנה שם נלחם כפרטיזן ביערות. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל. למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון (1952), שני (1957) ותואר דוקטור (תשכ"ד-1964) על עבודה שכותרתה "תורת הקטגוריות בפילוסופיה של ימינו בפרספקטיבה היסטורית" (The contemporary theory of categories in historical perspective).
עם סיום התואר השני היה לעוזר הוראה, ועם קבלת תואר הדוקטור התמנה למרצה. ב-1964 הועלה לדרגת מרצה בכיר. ב-1965–1966 היה עמית מחקר באוניברסיטת ייל. ב-1970–1 היה מרצה אורח באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
את עיקר השכלתו רכש באוניברסיטה העברית ועסק בה בהוראת הפילוסופיה. בשנים 1977–1980 שימש כראש החוג לפילוסופיה. מחקריו עוסקים בפילוסופיה ובתחומים נוספים, בהם השואה.
היה נשוי (1959–1996) לוורדה אסתר לבית גולדברג (נפטרה ב-5 בדצמבר 2010), ולהם שני ילדים, שבעה נכדים ונין.
ספריו > פילוסופיה

יסודי מציאות והכרה: רעיון הקאטיגוריות במשנות אריסטו, קאנט, היגל, הארטמאן וויטהד / צבי א' בראון, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ז.
על האפשרות ועל הניתוח המודאלי, דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך שלישי, חוברת 1 / מאת צבי א' בראון, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ז.
סוגיית היש: פרקים בניתוח אונטולוגי / מאת אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ז-1977.
דעת / אברהם צבי בראון, תל אביב: ספרית פועלים, תש"מ.
השיקול הפילוסופי: מושגים וסברם / מאת אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג.
סוגיות ובעלי סוגיות: על פילוסופים ושיקוליהם / מאת אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י.ל. מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשמ"ז-1987.
On possibility and modal analysis / by Zvie A. Bar-on, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1968 (באנגלית).
ספריו > השואה והגבורה

תולדותיה של מחתרת: הארגון הלוחם של יהודי קובנא במלחמת העולם השנייה / צבי א' בראון, דב לוין, ירושלים: יד ושם, תשכ"ב. ספר זה תורגם לאנגלית - The Story of an Underground, The Resistance of the Jews of Kovno in the Second World War, ויצא לאור על ידי הוצאת "גפן" בשנת 2014.
עם לכוד בצבת: עיונים בשואה / אברהם צבי בראון, ירושלים: כרמל, תשנ"ה-1995.
ספרים בעריכתו

מבחר טקסטים פילוסופיים - מפארמנידס עד הוגי ימינו: מקראה באונטולוגיה / ערך והקדים מבואות: אברהם צבי בראון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ז.
משבר המדעים האירופיים והפנומנולוגיה הטרנסצנדנטלית / אדמונד הוסרל; תרגם מגרמנית: דוד זינגר; ערך: א' צבי בראון בהשתתפות יעקב גולומב, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ו.
On Shmuel Hugo Bergman’s philosophy / edited by A.Zvie Bar-On, Amsterdam: Rodopi, 1986.
תרגומיו

ניסיון וחינוך / ג'והן דיואי; תרגום: ר' קליינברגר; עריכה: ע"א סימון; המקורות למדע החנוך / תרגם: א"צ בראון, ירושלים: בית הספר לחנוך של האוניסיטה העברית ומשרד החנוך והתרבות, תש"ך. .
אלפרד נורת' וייטהד, מטרות החינוך: ומאמרים אחרים בשאלות החינוך (עברית: א"צ בראון; בעריכת צבי אדר, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות על ידי מנחם ניומן בע"מ, תשי"ח.
הערות שוליים

↑  תאריך הלידה המדויק ע"פ: Adrian Gaster, The international authors and writers who's who (International Biographical Centre, 1977), עמ' 58.
↑  ראה אודתיו בארכיון לוחמי הגטאות: https://www.infocenters.co.il/gfh/notebook_ext.asp?book=26206&lang=heb&site=gfh
↑  תואר דוקטור לפילוסופיה, דבר, 15 ביוני 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259020505171  BnF: cb12073806w (data)  GND: 1089136323  ISNI: 0000 0000 6643 3213  LCCN: n81038909  NTA: 073139610  SUDOC: 029025877  VIAF: 44322237   WorldCat (עם VIAF): 44322237
שער הגיא

ערך זה עוסק בפתח כניסה מהשפלה להרי ירושלים. אם התכוונתם למחלף בין כביש 1 לכביש 38, ראו .
| --- | --- |

חאן בצד הדרך בשער הגיא, 1910
 מידע כללי
 סוג:  דרך, narrows 
 מיקום
 קואורדינטות:  31°48′52″N 35°01′30″E﻿ / ﻿31.814508°N 35.024865°E﻿ / 31.814508; 35.024865
 
  (למפת השפלה מוגדלת) שער הגיא(למפת השפלה רגילה) שער הגיא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שער הגיא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שער הגיא
 
קטע הכביש הסמוך לשער הגיא
שער הַגַּיְא (בערבית: باب الواد – בָּאב אל-וָאד) הוא פתח כניסה צר מהשפלה אל הרי ירושלים המצוי כיום בכביש 1, בקילומטר ה-35 מתל אביב. בסמוך לו נמצא מחלף שער הגיא. כביש 1 ממשיך משער הגיא מזרחה לכוון ירושלים לאורך כשישה קילומטרים בעמק צר באפיקו של נחל נחשון (ואדי עלי) עד לאזור שואבה.
מקור השם

שער הגיא הוא תרגום שמו הערבי של המקום, באב אל-ואד. שם המקום בימי קדם לא היה "שער הגיא", שכן זהו השם המקראי של אחד משערי ירושלים, ככתוב בספר דברי הימים: ”וַיִּבֶן עֻזִּיָּהוּ מִגְדָּלִים בִּירוּשָׁלִַם, עַל שַׁעַר הַפִּנָּה וְעַל שַׁעַר הַגַּיְא וְעַל-הַמִּקְצוֹעַ; וַיְחַזְּקֵם” (ספר דברי הימים ב', פרק כ"ו, פסוק ט'). השער בירושלים נקרא כך היות שהוא פתח את הגיא המרכזי, החוצה את ירושלים לאורכה משער שכם של ימינו עד לעיר דוד, דרך שער האשפות של ימינו (בתוואי שנקרא כיום רחוב הגיא).
הנוסע הצרפתי ויקטור גֵרֵן, שביקר בארץ ישראל, כתב במחצית השנייה של המאה ה-19 על אודות המשעול בוואדי עלי שהערבים קוראים לפתחו "באב אל ואד עלי", הוא שער הגיא. גרן כתב שהמשעול מתפתל בין שתי חומות של סלעים, זרועות שיחים וסבכים, והוא מיצר של ממש. לדעתו, די בקומץ אנשים נחושי החלטה כדי לעצור בקלות צבא.[דרוש מקור]
נראה כי הראשון שעשה שימוש בתרגום השאילה "שער הגיא" לשם הערבי "באב אל-ואד" היה בנימין זאב הלוי ספיר, כתבו הירושלמי של העיתון "הלבנון", שכתב בשנת 1869: ”הדרך העולה מיפו לירושלם כמעט נגמרה בכי טוב, ושתי עגלות רתומות לסוסים הולכות ושבות בכל יום, ומשך עשרה שעות תמשך ההליכה מיפו לירושלם, כי באמצע הדרך אצל באב אל וואד (שער הגיא) יחליפו הסוסים”.
ב-1873 עשה העיתונאי ספיר שימוש בתרגום שאילה אחר לשם המקום, וקרא לו "פתח העמק". יואל משה סלומון, ממייסדי פתח תקווה, כינה את המקום "שער הנחל",[דרוש מקור] ואברהם יערי, בספרו אגרות ארץ ישראל, קרא למקום "שער העמק". יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל, קרא למקום (כאשר עלה לראשונה לירושלים) "שער העמקים", ובדרך חזרה קרא לו "שער הרוחות". זאב וילנאי, שעוד לא הכיר בשם החדש, כינה בשנת 1925 את המקום "שער הערוץ"; אבל החל משנת 1935, במדריך ארץ ישראל, כינה אותו סופית "שער הגיא". רק בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית את "שער הגיא" כשמו הרשמי של פתח נחל נחשון (ואדי עלי). למרות זאת, אברהם יעקב ברור, הגאוגרף העברי המודרני של ארץ ישראל, המשיך לקרוא למקום "שער העמק", וראה במעלה לירושלים לא "גיא" אלא "עמק".
ואדי עלי

ואדי עלי, שהכניסה אליו נקראת "שער הגיא", הוא עמק צר שבו סלול כביש ירושלים–תל אביב. הוואדי נמצא בין המושב שואבה לבין שער הגיא, בגבול השפלה, הוא יובל מזרחי של נחל איילון, שבתורו נשפך אל נחל הירקון. באפיק הנחל היה קיים מבנה על שם האימאם עלי, ששימש מקום תפילה למוסלמים ומכאן גם שמו "ואדי עלי". בהרחבת הכביש לירושלים בשנות ה-70 נבנה הכביש מסביב למבנה: הדרך העולה לירושלים מדרום לו, והדרך היורדת לתל אביב מצפון לו, כאשר בין שני המסלולים הייתה "שמורת שיירות" - "מובלעת" ירוקה סביב המבנה. במהלך הרחבת הכביש בשנת 2016 הוסט הכביש לצלע ההר הצפונית והוגבה מעט, ומבנה הקבר עבר להיות סמוך לצידו הדרומי של הכביש.
חוקר ארץ ישראל וחתן פרס ישראל זאב וילנאי מספר בספרו "אגדות ארץ ישראל" על "הקברים" של אימאם עלי: "כאשר אתה מטייל בארץ אתה מגלה כי לאימאם יש לפחות שבעה קברים, בין השאר, באזור - הבניין בעל כיפות רבות (היום בית כנסת) ובדרך העולה מכפר סבא לקדומים מצוי הכפר "שיך אליאס" וכן צפונית ליישוב קדומים גם כן על שם האימאם וכמובן בדרך העולה מ"שער הגיא" לירושלים".
וכך היה מספר וילנאי לציבור המטיילים שהיה מדריך ברחבי ארץ ישראל:
אימאם עלי היה קדוש. ותושבי הארץ העריצוהו וכבדוהו מאד. פעם ראה בדרכו ילדה קטנה עומדת ובוכה בכי מר. שאל אותה:" למה תבכי, ילדה "? - ותאמַר: " אמא שלחה אותי להביא שמנת בצלחת זו. והנה נשפכה השמנת על הארץ, ועתה לא אוכל לשוב הביתה, מפחד רוגזה של אמא, ואנו אביונים ואין פרוטה בבית! ריחם עלי על הילדה, נטל את האדמה הספוגה שמנת וסחט אותה היטב, היטב, בין כפות ידיו, שמנת נקייה וצחה טפטפה על הצלחת, לשמחתה הרבה של הילדה. מעצמת הסחיטה בכפות ידיו של האימאם עלי, גדל כאבה של האדמה ותפתח את פיה ותאמר: אימאם עלי! אימאם עלי! זכור תזכור, יום יבוא ואקח נקם ממך, סחוט אסחט את גופך יפה ולא תוכל למצוא מנוח לך!

כשמת אימאם עלי, הטילוהו על דבשת גמל והובילו אותו לקבורה, כשהטמינו את גופו בקבר, התכווצה האדמה וסחטה את גופו ופלטו החוצה. הטילו את הגוף על הגמל והובילוהו למקום אחר, ושוב קרה אותו הדבר. האדמה לא רצתה לקלוט אותו... הגמל המסכן שוטט בכל הארץ למצוא קבר לאדונו, אולם לשווא; אין האדמה רוצה לקבלו. וכל מקום שבו בֶּרֵך ונח הגמל, ושם ניסו לקבור את גופו של אימאם עלי, נקרא על שמו - והוא קדוש לערבים עד היום הזה.
המבנים בשער הגיא

"סוראיה פאשה", מושל ירושלים, בנה בשנת 1860 שורה של מגדלי שמירה בצד הדרך המובילה מיפו לירושלים. מגדל השמירה בשער הגיא נבנה צפונית לצומת, ממערב לתחנת הדלק הקיימת היום, ומכונה "חרבת חרסיס". בשנים 1867–1869, בפקודת השולטאן עבד אל-עזיז, נסלל על הדרך כביש כבוש על הדרך הסלעית. הכביש עצמו נחנך בביקורו של "הקיר"ה" פראנץ יוזף קיסר אוסטריה-הונגריה בדרכו לחנוכת תעלת סואץ. הקיסר פראנץ יוזף ביקר בירושלים ב-9 בנובמבר 1869 וב-16 בנובמבר השתתף בחנוכת תעלת סואץ. לאחר חנוכת הכביש החלה בו תנועה עירנית של נוסעים ותיירים לירושלים. מושלה של ירושלים בנה בשנת 1873 את פונדק הדרכים הח'אן דרומית לצומת, ושרידיו משמשים היום כמוזיאון. במזרח ישנה תחנת משטרה בריטית נטושה.
אליעזר גרייבסקי בתיאור נסיעתו לירושלים לקראת חג השבועות בשנת 1873 כתב:
במלחמת העצמאות

כבר במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) גילו הערבים כי הם יכולים לפגוע בתחבורה היהודית לירושלים באמצעות הנחת מכשולי אבנים על הכביש הצר, אשר לא ניתן לרדת ממנו לצדדים ובו בזמן להמטיר על המכוניות ונוסעיהם אבנים וכדורי נשק. השלטונות הבריטיים אשר ניסו לשים קץ לדבר, הקימו תחנת נוטרים לשמירה על הכביש ב"נחלת יצחק", ותחנת משטרה במוצא, במבנה שלימים היה ל"משק ילדים מוצא". לאחר החלטת החלוקה, בנובמבר 1947, הועלתה היוזמה לחסום את הכביש שוב. ואכן, הכנופיות הערביות הצליחו לגרום נזק לשיירות הנוסעים והאספקה שעלו לירושלים. אנשי עבד אל קאדר אל חוסייני זיהו בנקל את "צוואר הבקבוק" הטופוגרפי בקטע הכביש הראשי בין השפלה להר, הלוא הוא "שער הגיא". במקום זה מתפתל הכביש בעמק בין רכסים לאורך שישה קילומטרים, והוא אידיאלי להצבת מארבים. ברכס הנשקף על הגיא מדרום היו הכפרים הערביים בית מחסיר וסאריס ועל הרכס הצפוני תפסו משלטים אנשיו של חוסייני. בסופו של דבר, למרות קרבות קשים על העלאת שיירות ההספקה לירושלים הנצורה ועל אף שנכבשו אחדים מהמשלטים ששלטו על הדרך כמו הקסטל והמסרק, נשארה הדרך לירושלים חסומה לתנועה יהודית.
כאשר אזור שער הגיא נכבש על ידי הפלמ"ח, נותר המשכה של הדרך, קטע הכביש העובר ליד לטרון, בשליטת הערבים. כדי לעקוף את האזור השתמש הכוח הישראלי בדרך בורמה ומאוחר יותר נסלל "כביש הגבורה" שהוא כיום חלקו המזרחי של כביש 44. רק לאחר מלחמת ששת הימים, שבה נכבשה סביבת לטרון עם אזור יהודה ושומרון על ידי צה"ל, הדרך לירושלים חזרה לעבור דרך לטרון.
במחצית השנייה של המאה העשרים הורחב התוואי ונסלל בו כביש רחב המקשר בין תל אביב לבין ירושלים הוא כביש מספר 1, שמסלולו ממשיך לכיוון לטרון. לאורך הדרך היו פזורים שרידים של משוריינים חלודים שנפגעו בשיירות, ולאורך השנים שומרו, והוצבו לצד הכביש בצורה שונה מהצורה בה נפגעו. לצד הדרך נמצאת גם אנדרטת פורצי הדרך לירושלים.
חללי הקרבות הובאו לקבורה בקברי אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
במלחמת העצמאות > השיר "באב אל וואד"

באב אל וואד הוא שיר עברי שנכתב על ידי חיים גורי והולחן על ידי שמואל פרשקו (בן שלמה) בימי מלחמת העצמאות. השיר בוצע לראשונה ב-1949 בידי יפה ירקוני, בהופעתה הראשונה ללא מדים, ולאחר מכן הקליטה אותו לאלבומה באותו שם שהכיל שירים מהמלחמה. בראש השער של חוברת השיר שמכילה גם תווים נכתב "מקדש ללוחמי שער - הגיא" אחר כך כותרת, "באב אל וואד" ו-"Bab el Wad". השיר מעמיד במרכזו את הערך של זיכרון החברים שנפלו בקרבות על הדרך לירושלים.
פה אני עובר, ניצב ליד האבן,/ כביש אספלט שחור, סלעים ורכסים./ ערב אט יורד, רוח ים נושבת/ אור כוכב ראשון מעבר בית מחסיר.

זה אשר ילך בדרך שהלכנו, אל ישכח אותנו, אותנו באב אל-ואד".
הלוחמים במלחמת העצמאות עשו שימוש קבע בשם באב אל-ואד, בהתכתבות הצבאית, בפקודות, במברקים, בהוראות, בפרסומים וגם במפות סומן המקום בעברית "באב אל-ואד". הסופר מתי מגד, שכתב את עלילות הגדוד השישי של הפלמ"ח השתמש רק בשם הערבי של המקום. אט אט נינטש השם הערבי והיום מקובל בישראל לקרוא למקום שער הגיא. ביומנו השתמש דוד בן-גוריון בשם הערבי, אך מאז קום המדינה הקפיד להשתמש רק בשם "שער הגיא".
מלווי השיירות, שספגו אבדות רבות בדרך לירושלים, נתנו למקום כינויים אחרים לגמרי: "שער האימים" או "שער הגיהנום".
ר' דוד בוזגלו חיבר את השיר "בינו נא מורדים", ובו מילים חלופיות ללחן המקורי של פרשקו - ובכך ביקש להתדיין עם תפיסת הזיכרון וההנצחה הממלכתית.
במלחמת העצמאות > השיר באב אל ואד 38/א'

באב אל וואד 38/א' הוא השיר הפותח את אלבומם השני של להקת הבילויים, שכול וכישלון. השיר מתייחס ל"באב אל ואד" של חיים גורי ואף מסמפל את ביצועה של ירקוני, ומנגיד את תודעת המוות ההירואית לשאננות העליזה של סע לאט של אריק איינשטיין.
דרכים בשער הגיא

בשער הגיא התגלו שרידים של דרך רומית בין השפלה לבין ירושלים. היא עברה מצפון לכביש הקיים ושרידים ממנה נראים ב"דרך דיפנבייקר", שתחילתה צפונית ל"שער הגיא" והיא מגיעה עד ליישוב נווה אילן.
שער הגיא מהווה את שער הכניסה מאזור השפלה לירושלים. אם נתייחס לאזור ה"שער" בתחומו הרחב, מ"צומת בית חורון" בצפון ל"צומת האלה" בדרום, נוכל להבחין כי את כבישי האורך של השפלה, כביש 3 ו-כביש 38, העוברים למרגלות הרי יהודה, מ"צומת בית חורון" ל"צומת נחושה", חוצים כבישי הרוחב הבאים בדרכם לירושלים (ממערב למזרח):
כביש 443 מ"צומת בית חורון" עד "צומת גבעת זאב". מצפון לכביש יש דרך ישנה הבנויה במסלולו של מעלה בית חורון העתיק. במסלול זה העלייה הדרגתית ומתונה, נוחה להולכי רגל וגם לחציבת מדרגות.
כביש 1 הוא הכביש המרכזי המוכר גם כ"כביש ירושלים-תל אביב", אך למעשה הכביש ממשיך מזרחה מירושלים, דרך מדבר יהודה לבקעת ים המלח ועד גשר עבדאללה ההרוס על נהר הירדן. על דרך זו ניטש המאבק במלחמת העצמאות. הכביש עובר בין שתי שלוחות הרים: מצפון "שלוחת משלטים" ומדרום "שלוחת שיירות", ובה נקודות תצפית על הכביש ממשלט 16 וממשלט 21.
כביש 395 מ- "צומת אשתאול" דרך יישובי פרוזדור ירושלים עד "צומת (עין) כרם" ומשם לירושלים. שטח זה היה בשליטת ישראל מאז הקמתה, והכביש נסלל אחרי מלחמת העצמאות כמסלול אלטרנטיבי לירושלים, כיוון שקטע הכניסה לירושלים בכביש 1 היה חשוף לירי צבא ירדן ששלט באזור יהודה ושומרון. הכביש נסלל מצפון לנחל שורק.
כביש 375, מ- "צומת האלה" עד "צומת צור הדסה" ומשם לירושלים. גם כביש זה בנוי בחלקו על דרך רומית.
כמו כן קיימות ארבע דרכים משניות:
"דרך דיפנבייקר" (עפר) המגיעה לנווה אילן (בחלקה על דרך קדומה).
דרך בורמה (עפר) המתחילה מעט דרומית משער הגיא, עולה לבית מאיר ומשם דרך כביש 3955 לכביש 1. הדרך נפרצה במלחמת העצמאות.
"דרך שורק" (עפר) הצמודה לנחל שורק ולמסילת הרכבת העולה לירושלים.
כביש 3855 יוצא מבית שמש, דרומית לנחל שורק ומגיע דרך מערת הנטיפים (מערת אבשלום) אל כביש 385 ועד "צומת צור הדסה".
פארק יצחק רבין

בשער הגיא מצויה הכניסה המערבית לפארק יצחק רבין. הפארק נקרא על שם ראש הממשלה יצחק רבין, אשר היה מפקדה הראשון של חטיבת הראל במלחמת העצמאות. אחד מתפקידיה החשובים של החטיבה היה הגנת הדרך מתל אביב ומן מהשפלה לירושלים הנצורה. בגזרת שער הגיא התחוללו במלחמת העצמאות קרבות קשים.
מבנה הח'אן בשער הגיא, שהיה נטוש שנים רבות, שוקם על ידי הקרן קיימת לישראל במסגרת הכרזת פארק יצחק רבין והכוונה להקים בח'אן מרכז מבקרים ולימוד מורשת עולי הרגל לירושלים. כמו כן סוכם כי במקום יוקם מרכז הנצחה לקרבות חטיבת 'הראל' במלחמת העצמאות. ועדת היגוי לצורך כך, בראשות אלוף במיל. עוזי נרקיס, מונתה בשנת 1997 על ידי השר לאיכות הסביבה, רפאל (רפול) איתן, ולמימוש התוכניות הושקעו כ-18 מיליון שקלים. העבודות הופסקו בשנת 2008 בהיעדר תשתית תחבורתית נאותה.
בשנת 2011 התקבלה החלטת ממשלה המבטלת החלטה קודמת להקמת מרכז למורשת השר רחבעם זאבי בחצר נוה אילן הישנה - וקובעת כי מרכז זה יוקם בח'אן שער הגיא. לאחר מספר שנים של פעילות שקטה שמטרתה הייתה ביטול החלטת ממשלה זו, התפרצה בספטמבר 2016 מחאה ציבורית, בהובלת עמותת דור הפלמ"ח, קבוצת דור ההמשך בעמותת דור הפלמ"ח ועמותת הראל. מטרת המאבק היא השבת הח'אן לייעוד שנקבע לו ב-1997 וביטול החלטת הממשלה מ-2011, בטענה שהנצחת זאבי באתר זה, שמעולם לא לחם בו ולא היה קשור למפעל שיירות האספקה לירושלים, מהווה הטעיה היסטורית ופגיעה בכבוד הלוחמים הרבים שנפלו בקרבות המרים בדרך אל העיר ואלו ששבו מהם. לוחמי הפלמ"ח הביעו מחאתם על תוכנית הממשלה מ-2011 בפגישתם עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו, וטענו בפניהם כי המקום צריך להיות מיועד למורשתם של 'מלווי השיירות' ו'פורצי הדרך' לירושלים במלחמת העצמאות. לאחר 7 חודשי מחאה ציבורית הזמין ראש הממשלה, ב-25 באפריל 2017, את נציגי עמותת "דור הפלמ"ח" ואת נציגי משפחת זאבי, על מנת לבשרם על מציאת פתרון מוסכם וקבלת החלטת ממשלה חדשה, שתעביר את מרכז מורשת רחבעם זאבי לשומרון, תוך הקדשת חאן שער הגיא למורשת "מבקיעי הדרך" לירושלים הנצורה במלחמת העצמאות, כפי שנקבע במקור.
ביום כ"ט בנובמבר 2020, במלאת 73 שנים לפרוץ מלחמת העצמאות, נחנך "מרכז מורשת מבקיעי הדרך".
"שער הגיא" מהווה נקודת חיבור בין שתי יחידות נוף מרכזיות: יחידת נוף "שפלת יהודה" ויחידת נוף "הרי יהודה". שפלת יהודה הוא האזור ממערב לכביש "צומת שער הגיא" - "צומת שמשון" כביש 3 והרי יהודה הם האזור ממזרח לכביש. מכאן ניתן לצאת לסיורים ברחבי הפארק.
בפארק מצויים אתרי מורשת קרבות תש"ח, כמו דרך בורמה והמשלטים בשמורת המסרק, אתרים ארכאולוגיים, חלקם מתקופת מרד בר כוכבא, כמו בפארק איילון-קנדה - שרידי העיר "אמאוס" ובית מרחץ רומי, מדרגות ושרידי חקלאות קדומה, בדרך המשלטים ודרך דיפנבייקר (ע"ש ג'ון דיפנבייקר שהיה ראש ממשלת קנדה), המהווים עדות לרצף ההיסטורי של ההתיישבות היהודית במקום מאז ימי המקרא. במסלולי הפארק אפשר להבחין בשרידי דרך רומית, מבנים ביזנטיים ועות'מאנים. בהרי יהודה מצויים מושבי פרוזדור ירושלים, יישובי העולים החדשים שהוקמו בשנותיה הראשונות של המדינה, במטרה לעבות את הדרך לעיר הבירה.
ראו גם

ברוך ג'מילי
חוות שער הגיא
הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים
לקריאה נוספת

כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא תשל"ח 1978, עמוד 430.
זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת הארץ, עם עובד 1980, עמודים 1975 (ואדי עלי), 7949 - 7952.
ויקטור גרן, תיאור ארץ ישראל - יהודה, הוצאת יד יצחק בן-צבי תשמ"ב, תרגם מצרפתית חיים בן עמרם. המקור משנת 1868. כרך 1, עמוד 44.
יהודה זיו, וָאָבוֹא בְּשַׁעַר הַגַּיְא וָאָשׁוּב (נחמיה ב',ט"ו,). על השמות "באב אל ואד" ו"שער הגיא", מחקרי יהודה ושומרון, עורך ד"ר יעקב אשל, מכון המחקר, המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל, תש"ס, עמוד 239.
ישראל רוזנסון ויוסי שפנייר, בדרך אל העיר: שער הגיא כמחוז זיכרון, הוצאת כרמל, 2018