stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיפ"א

ערך זה עוסק בגוף העליון המנהל את ענף הכדורגל בעולם. אם התכוונתם לסדרת משחקי מחשב, ראו .
| --- | --- |

לוגו פיפ"א
 ענפי ספורט:  כדורגל, קטרגל, כדורגל חופים
 תחום השיפוט:  בינלאומי
 מיקום המטה:  ציריך, שווייץ
 נשיא:  שווייץ ג'אני אינפנטינו
 יושב ראש:  ג'אני אינפנטינו 
 מזכיר:  סנגל פאטמה סמורה
 תאריך ייסוד:  21 במאי 1904
 מקום ייסוד:  פריז, צרפת
 מספר חברות:  211
 ארגוני בת:  קונגרס פיפ"א (הגוף המנהל)   מועצת פיפ"א (ניהול שוטף)    6 קונפדרציות אזוריות   AFC (אסיה)  CAF (אפריקה)  CONCACAF (צפון ומרכז אמריקה והקאריביים)  CONMEBOL (דרום אמריקה)  OFC (אוקיאניה)  UEFA (אירופה)
 www.fifa.com
 
| קונפדרציות FIFA |
| --- | --- |
   CONCACAF | CONMEBOL | CAF | UEFA | AFC | OFC : 
הפדרציה הבין־לאומית לכדורגל (בצרפתית: Fédération Internationale de Football Association; באנגלית: International Federation of Association Football; בספרדית: Federación Internacional de Fútbol Asociado; בגרמנית: Internationaler Verband des Association Fußball, בראשי תיבות: FIFA) היא פדרציית הספורט הבין־לאומית ומוגדרת כמוסד ללא כוונת רווח, המנהלת את ענף הכדורגל, קטרגל וכדורגל חופים בעולם, והיא הארגון הגבוה ביותר המאגד את תחום הכדורגל העולמי. פיפ"א הוקמה ב-1904, ונכון לשנת 2020, היא מאגדת 211 התאחדויות כדורגל לאומיות. משרדיה נמצאים בציריך, שווייץ, והיא מחולקת ל-6 אזורי קונפדרציות משנה לכל יבשת.
כיום, המטרות שפיפ"א הגדירה לעצמה הן פיתוח הכדורגל הבין־לאומי, עשיית הכדורגל לנגיש עבור כל העולם, ועידוד הגינות בספורט ופייר פליי. תחת פיפ"א נעשים שניים מאירועי הכדורגל הגדולים בעולם כמו המונדיאל (גביע העולם לנבחרות) שהחל ב-1930 ומונדיאל הנשים שהחל ב-1991. למרות שפיפ"א איננה קובעת לבדה את חוקי הכדורגל, היא חברה בוועדת הכדורגל הבין־לאומית (IFAB) שמשנה אותם מפעם לפעם. כלל הטורנירים ואירועי הספורט שמקיימת פיפ"א מייצרים הכנסות גבוהות מאוד מחסויות. ב-2018 פיפ"א הכניסה יותר מ-4.6 מיליארד דולר, וסיימה את מחזור השנים 2015–2018 ברווח נקי של 1.2 מיליארד דולר.
דיווחים וחקירות שונות קישרו בין הנהלת פיפ"א לבין שחיתות, שוחד, וקניית הצבעות – בנוגע לבחירתו של נשיא פיפ"א ספ בלאטר לבין החלטת הארגון להעניק את אירוח מונדיאל 2018 לרוסיה ומונדיאל 2022 לקטר. האשמות אלו הגיעו לשיאן בפרשת השחיתות בפיפ"א ב-2015, ובעקבותיהן השעתה ועדת האתיקה של פיפ"א כמה מבכירי הארגון, ובהם ספ בלאטר ומישל פלאטיני, נשיאה לשעבר של אופ"א.
היסטוריה

בעקבות הפופולריות הצוברת שרכש הכדורגל בעולם בתחילת המאה ה-20, היה צורך בגוף אשר ינהל ויפקח על התקדמות הענף. פיפ"א הוקמה בפריז ב-21 במאי 1904 ומכך נובע שמה הצרפתי. מקימי פיפ"א היו נציגי התאחדויות הכדורגל של צרפת, בלגיה, דנמרק, הולנד, שוודיה, שווייץ וספרד (יוצגה על ידי ריאל מדריד. התאחדות הכדורגל הספרדית נוסדה רק בשנת 1913). כעבור שנה הצטרפו התאחדויות הכדורגל של גרמניה, איטליה, אוסטריה והונגריה. בתחילה סירבה התאחדות הכדורגל האנגלית להצטרף לפדרציה החדשה, אך לאחר מספר חודשים הצטרפה אף היא. הנשיא הראשון של פיפ"א היה רוברט גוארין הצרפתי. את גוארין החליף ב-1906 דניאל בורלי וולפול האנגלי שכיהן בתפקידו עד 1918. הטורניר הראשון שארגנה פיפ"א היה תחום הכדורגל באולימפיאדת לונדון ב-1908 שהיה משמעותי ומוצלח, למרות היעדר כדורגלנים מקצוענים.
בשנת 1908 הצטרפה החברה הראשונה מחוץ לאירופה, דרום אפריקה, ואחריה הצטרפו ארגנטינה וצ'ילה (1912), ארצות הברית וקנדה (1913). במשך מלחמת העולם הראשונה נשלחו המון כדורגלנים למלחמה ואפשרות התנועה הוגבלה משמעותית, עתידו של הארגון היה לא ברור. לאחר המלחמה עם מותו של הנשיא המכהן וולפול, הארגון נוהל על ידי וילהלם קארל הירשמן ההולנדי. הארגון ניצל מפירוק, אך במחיר של היפרדות ממדינות משמעותיות כמו המדינות הבריטיות שפרשו עקב עוינות בין המדינות אחרי מלחמת העולם שהסתיימה, אולם הם חזרו לארגון לאחר מכן.
גביע העולם הראשון שהתקיים בארגון פיפ"א הוא מונדיאל 1930 שהתקיים במונטווידאו באורוגוואי. הטורניר מתקיים מאז ברציפות כל 4 שנים (למעט התקופה בין 1938 עד 1950 שהפסיקה את הטורניר עקב מלחמת העולם השנייה).
מבנה הארגון

הגוף החזק בפיפ"א הוא קונגרס פיפ"א, המורכב מנציגים מכל התאחדויות ופדרציות הכדורגל החברות בפיפ"א. לשינויים בתקנון פיפ"א דרוש אישור של הקונגרס. החברים בקונגרס בוחרים את נשיא פיפ"א ואת החברים במועצת פיפ"א. על הניהול השוטף של הפדרציה אחראי הוועד המנהל, אשר בראשו יושב נשיא פיפ"א. בנוסף ישנם ועדות שונות האחראיות על נושאים יותר ממוקדים, כמו ועדת הכספים, ועדת השופטים, ועדת המשמעת וכו'.
ישנן שש קונפדרציות אזוריות אשר מאגדות את כל ההתאחדויות והפדרציות אשר נמצאות באזור הגאוגרפי בו הן מוגדרות (למעט יוצאי דופן):
יוצאי דופן:
ישראל הצטרפה ל-UEFA ב-1994 אחרי שהייתה בעבר חברה ב-AFC, בעקבות חרם על ישראל שעשו חלק מהמדינות החברות ב-AFC (בעיקר ארצות ערב).
למדינות הגובלות בין אסיה לאירופה ניתנה האפשרות לבחור לאיזו קונפדרציה להצטרף, ולכן רוסיה, טורקיה, קפריסין, ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה חברות ב-UEFA למרות שחלק גדול משטחן נמצא באסיה.
גיאנה, גיאנה הצרפתית וסורינאם חברות ב-CONCACAF למרות שהן נמצאות באמריקה הדרומית.
קזחסטן עזבה ב-2002 את AFC ועברה ל-UEFA.
אוסטרליה עזבה ב-2006 את OFC ועברה ל-AFC.
מבנה הארגון > מדינות שאינן חברות בפיפ"א > אירופה

קריית הוותיקן קריית הוותיקן
מונקו מונקו
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
מבנה הארגון > מדינות שאינן חברות בפיפ"א > אוקיאניה

איי מרשל איי מרשל
מיקרונזיה מיקרונזיה
נאורו נאורו
פלאו פלאו
חוקת הכדורגל

פיפ"א אינה האחראית הבלעדית לחוקת משחק הכדורגל העולמי. הגוף האחראי על החוקה היא ועדת הכדורגל הבין־לאומית (IFAB) אשר הוקמה ב-1886. בשנת 1913 הצטרפה פיפ"א לוועדה וקיבלה 2 קולות הצבעה, בנוסף ל-8 קולות ההצבעה שהיו להתאחדויות הבריטיות. ב-1958 מבנה הוועדה השתנה כך שלפיפ"א יהיה כח שווה לשאר חברי הוועדה (4 קולות הצבעה לפיפ"א, ו-4 קולות הצבעה להתאחדויות הבריטיות). כיום דרוש רוב של 6 קולות לשינוי חוקת המשחק.
המנון פיפ"א

בשנת 1994 אימצה פיפ"א כהמנון רשמי את יצירתו של המלחין הגרמני פרנץ למברט. המנון פיפ"א מושמע בפתיחת כל משחק וטורניר אשר מאורגן על ידי פיפ"א.
טורנירי פיפ"א

פיפ"א היא המארגנת של טורנירי הכדורגל הבין־לאומיים המתפרסים על כל הפדרציות החברות בה:
גביע העולם בכדורגל
טורניר הכדורגל באולימפיאדה
גביע הקונפדרציות
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20
גביע העולם בכדורגל עד גיל 17
הגביע הערבי בכדורגל
גביע העולם למועדונים
גביע העולם בקטרגל
גביע העולם בכדורגל חופים
גביע העולם בכדורגל נשים
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17
גביע העולם למועדוני נשים
נשיאי פיפ"א

צרפת רוברט גוארין (1904–1906)
הממלכה המאוחדת דניאל בורלי וולפול (1906–1918)
הולנד קורנליוס אוגוסט וילהלם הירשמן (1918–1920, זמני)
צרפת ז'יל רימה (1921–1954)
בלגיה רודולף סילדריירס (1954–1955)
הממלכה המאוחדת ארתור דרוורי (1955–1961)
שווייץ ארנסט תומן (1961, זמני)
הממלכה המאוחדת סטנלי רוס (1961–1974)
ברזיל ז'ואאו האבלנז' (1974–1998)
שווייץ ספ בלאטר (1998–2015)
קמרון עיסא חיאתו (2015–2016, זמני)
שווייץאיטליה ג'אני אינפנטינו (2016–היום)
פרשת השחיתות 2015

בשנת 2015 התגלתה פרשת שחיתות חדשה בארגון הכדורגל העולמי פיפ"א. החקירה חשפה ראיות לתשלומי שוחד בסך מיליוני דולרים הקשורים להחלטה על אירוח טורניר גביע העולם 2030. מספר חברים בוועד המנהל של פיפ"א נחשדו במעורבות בפרשה.החקירה העלתה כי הוקמה מערכת מורכבת להלבנת כספי השוחד באמצעות חברות קש. כמו כן, נמצאו מסמכים שזויפו במטרה להסתיר את העברות הכספים הבלתי חוקיות.
בעקבות החשדות, מספר בכירים בפיפ"א הושעו מתפקידם. ה-FBI והאינטרפול פתחו בחקירה משותפת של הפרשה. החקירה הבינלאומית מתמקדת בחשיפת היקף השחיתות ובזיהוי כל המעורבים בה.
הפרשה העלתה שאלות לגבי תהליכי קבלת ההחלטות בספורט הבינלאומי ובפיפ"א בפרט.
ראו גם

קונגרס פיפ"א
מועצת פיפ"א
הדירוג העולמי של פיפ"א
הדירוג העולמי של פיפ"א לנשים
כללי הזכאות של פיפ"א
פרשת השחיתות בפיפ"א 2015
IFAB
קוניפ"א
ביאורים

↑  הממלכה המאוחדת אינה חברה עצמאית בפיפ"א, אך מיוצגת באופן מפוצל בידי 4 הארצות שמרכיבות אותה: אנגליה, ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד
הערות שוליים

↑  דו"ח כספי לשנת 2018 באתר פיפ"א (באנגלית)
↑  OCCRP, Interpol Suspends Anti Match-Fixing Partnership with FIFA Over Corruption Claims, OCCRP, ‏June 12, 2015
↑  Jack Rollin, 2015 FIFA corruption scandal, Britannica, ‏2015
| כדורגל בין-לאומי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
       פיפ"א | גביע העולם | גביע הקונפדרציות | הדירוג העולמי | כדורגלן השנה        אוקיאניה: OFC – גביע אוקיאניה לאומות      אירופה: UEFA – אליפות אירופה      אסיה: AFC – גביע אסיה      אפריקה: CAF – גביע אפריקה לאומות      דרום אמריקה: CONMEBOL – קופה אמריקה      צפון ומרכז אמריקה: CONCACAF – גביע הזהב
| כדורגל נשים בין-לאומי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
       פיפ"א | גביע העולם לנשים | אלגארבה | גביע קפריסין | הדירוג העולמי לנשים | כדורגלנית השנה                   (עד גיל 20 • עד גיל 17)        אוקיאניה: OFC – אליפות אוקיאניה      אירופה: UEFA – אליפות אירופה (עד גיל 19 • עד גיל 17)      אסיה: AFC – אליפות אסיה      אפריקה: CAF – אליפות אפריקה      דרום אמריקה: CONMEBOL – קופה אמריקה      צפון ומרכז אמריקה: CONCACAF – גביע הזהב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570637705171  PLWABN: 9810552032105606  BIBSYS: 98038612  BNE: XX138224  BnF: cb118758476 (data)  CiNii: DA11063895  GND: 210096-4  ISNI: 0000 0001 2164 6271  LCCN: n50041646  LNB: 000264108  NDL: 00970742  NKC: olak2007396405  NLA: 35046436  NLK: KAB201906311  RERO: 02-A000067634  SUDOC: 026526921  VIAF: 136163632   WorldCat (עם VIAF): 136163632 
מפת העולם עם שש הקונפדרציות
ערביי ישראל

ערך זה עוסק בערבים אזרחי או תושבי מדינת ישראל מאז מלחמת העצמאות. אם התכוונתם להיסטוריה של הערבים באזור ארץ ישראל, ראו .
| --- | --- |

ערבים תושבי ישראל מצביעים בבחירות המקומיות לעיריית ירושלים, 1969
 אוכלוסייה
 1,957,000 תושבים, לרבות 311,000 במזרח ירושלים (2020) 21.1% מכלל אוכלוסיית ישראל (כולל דרוזים)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ישראל
 שפות
 ערבית פלסטינית, ערבית דרוזית, עברית
 דת
 83.4% מוסלמים (בעיקר סונים)   8.4% נוצרים   8.2% דרוזים
 קבוצות אתניות קשורות
 פלסטינים, בדואים, דרוזים, צ'רקסים
מפת ריכוזי האוכלוסייה הערבית במדינת ישראל, 2000
ערביי ישראל (בערבית: عرب إسرائيل; במרחב הערבי: عرب 48, "ערביי 48'"; عرب الداخل, "ערביי הפְּנים", או فلسطينيون إسرائيليون, "פלסטינים ישראלים") הם ערבים אזרחי או תושבי מדינת ישראל, המגזר השני בגודלו בישראל. על-פי נתוני הלמ"ס לסוף שנת 2020 – מונים הערבים כ־1,957,000 תושבים – המהווים 21.1% מכלל האוכלוסייה בישראל. ברובם המכריע הם מוסלמים מהזרם הסוני, ומיעוטם הם נוצרים ודרוזים.
ערביי ישראל כוללים רבים מתושבי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, שנשארו בשטח מדינת ישראל בתום מלחמת העצמאות, או שהספיקו לחזור לבתיהם לפני סגירת הגבולות. בתום המלחמה הוענקה לאוכלוסייה זו אזרחות ישראלית, כאשר במסגרת חוק האזרחות, הפכו אותם אנשים לאזרחי מדינת ישראל. לאוכלוסייה זו נוספו מהגרים ערביים, בעיקר כתוצאה מאיחוד משפחות, וכמו כן מעטים נוספים שקיבלו זכות להתיישבות בעקבות מתן שירותים למדינת ישראל. יש שכוללים בקבוצה זו גם את תושבי הקבע שאינם אזרחים, לרבות התושבים הערביים המתגוררים בשטחים שמדינת ישראל החילה עליהם את ריבונותה – במזרח ירושלים וברמת הגולן.
נכון ל-2012, כ-60% מערביי ישראל מגדירים עצמם גם כ"פלסטינים".
טרמינולוגיה

המונח "ערביי ישראל" הוא המונח השגור בפי מרבית האוכלוסייה היהודית בישראל, על־מנת לתאר קהילה זו של אזרחים או תושבים של מדינת ישראל. "ערבים ישראלים", "ישראלים ערבים", "האוכלוסייה הערבית בישראל", "החברה הערבית" או "המגזר הערבי" גם הם מונחים המשמשים לתיאור אוכלוסייה זו על ידי הרשויות בישראל, מרבית האוכלוסייה היהודית ואמצעי התקשורת העבריים בישראל.
בקרב ערביי ישראל עצמם, יש המשתמשים במונח "ערביי 48'" (عرب 48'), כיוון שמעמדם נוצר ב־1948 בעקבות מלחמת העצמאות (מבחינת היהודים) או בעקבות הנכבה (מבחינת הערבים). חלקם מעדיפים את המונח "ערביי הפְּנים" (عرب الداخل), כיוון שנותרו ב"פְנים פלסטין" (כלומר בשטח שעליו הוקמה מדינת ישראל). רבים מהם מזדהים בתור "הפלסטינים של 48'" (فلسطينيو 48') או בתור "פלסטינים ישראלים" (فلسطينيون إسرائيليون), כדי להדגיש את זיקתה של הקהילה שנשארה בתוך ישראל לאחיהם הפלסטינים, שיושבים ברובם בגדה המערבית וברצועת עזה. הביטויים העבריים הללו מקובלים גם אצל חלק מהיהודים המשתייכים למחנה השמאל הרדיקלי בישראל, והביטויים המקבילים בערבית מקובלים בכל מדינות ערב.
הרוב המכריע של ערביי ישראל מגדירים עצמם מבחינת המוצא האתני בתור ערבים, כשרבים אף מגדירים עצמם מבחינת המוצא האתני כפלסטינים גם כן. אולם, יש עדוֹת דוברות ערבית שאינן רואות עצמן בהכרח כערביות, אך נתפסות בציבור היהודי כערביות. כך, למשל בשנת 2013 הוכרה בישראל העדה הארמית כעדה נפרדת מהערבים. ההגדרה הרשמית של לאומיות כפי שמופיעה במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל נקבעת על־פי קריטריונים של משרד הפנים.
היסטוריה > מלחמת העצמאות

קהילת הערבים אזרחי ישראל נוצרה, כפי שמרמז כינוים בערבית, במהלך מלחמת העצמאות, בין השנים 1948 ו־1949. ערב הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 הייתה ארץ ישראל נתונה לשלטון המנדט הבריטי, כששני שלישים מאוכלוסייתה ערבים ושליש יהודים. החלטת האו"ם 181 מיום 29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) הורתה על סיום המנדט הבריטי, והקמת שתי מדינות עצמאיות – מדינה ערבית ומדינה יהודית. ההנהגה היהודית קבלה את תוכנית החלוקה, וההנהגה הערבית בארץ ישראל, בהשפעת חאג' אמין אל־חוסייני, דחתה אותה מכול וכול, דחייה שמצאה את ביטוייה בשטח בהתקפות של ערביי ארץ ישראל נגד היישוב, שהתפתחו למלחמת אזרחים והפכו למלחמה אזורית עם פלישת מדינות ערב לשטח מדינת ישראל, ב־15 במאי, יום לאחר שהכריזה על עצמאותה.
במהלך הקרבות נמלטו, התפנו או גורשו מרבית הערבים מבתיהם ברחבי הארץ. בשלב הראשון רוב הפליטים התרכזו במחנות סביב הערים הגדולות בשטחים בשליטת צבאות ערב, שהפכו לשטחי הגדה המערבית בשליטת ירדן ורצועת עזה בשליטה מצרית, וחלקם הגיעו מיידית או מאוחר יותר למדינות ערב השכנות, מתוך תקווה לזכות בהן בהגנה, ומתוך אמונה בניצחונן העתידי שיאפשר את חזרתם לארץ. הערבים התייחסו לאירועים אלה כאל אסון, וכינו אותו הנכבה (בערבית النكبة – "האסון" או "המכה").
בשנת 1949 הסתיימה המלחמה בחתימה על הסכמי רודוס, ונקבעו קווי שביתת הנשק (הקו הירוק). בתחומי מדינת ישראל נותרו תושבים ערבים ואליהם צורפו במסגרת חילופי השטחים גם תושבי ואדי עארה (נחל עירון) והמשולש. חלק מהפליטים הספיקו לחזור לבתיהם שבתוך תחומי הקו הירוק בטרם נסגרו הגבולות לחלוטין, אולם רובם המכריע של הפליטים נותרו במחנות שאליהם נמלטו, ולא הורשו לחזור. כך נוצרה בעיית הפליטים הפלסטינים.
ב־8 בנובמבר 1948 התקיים מפקד אוכלוסין כללי בישראל, באזורים שהיו בשליטת צה"ל ב־14 באוקטובר 1948. ערבים שלא היו בישראל בעת המפקד אך נמצאו בו מאוחר יותר נחשבו לנפקדים נוכחים.
בדצמבר 1948 חיו בשטח שתחת שליטת מדינת ישראל וצה"ל 108,000 ערבים, מהם כ־40,000 בעלי זכות בחירה. מספר זה התחלק לאוכלוסיית הערבים ב־82 הכפרים ברחבי הארץ (76,000), בשלוש הערים רמלה, לוד ומג'דל, (כ־15,000), ובנגב (כ־8,000).
בעקבות העברת שטחים לישראל במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב־1949 נוספה לשטח המדינה היהודית אוכלוסייה ערבית נוספת, וביחד איתה עמד מספר ערביי ישראל על כ־160,000 איש, כ־15% מכלל האוכלוסייה בארץ. לפי הערכות היו בתקופה זו כ־46,000 נפקדים מתוך אוכלוסיית ערביי ישראל.
בסוף 1949 76.6% מכלל האוכלוסייה הערבית בישראל היו מוסלמים.
היסטוריה > הממשל הצבאי (1949–1966)

התושבים הערבים שנמצאו בתחומי המדינה, או שהצליחו לחזור לתחומה, היו זכאים לאזרחות ישראלית, והיו זכאים להצביע בבחירות לכנסת הראשונה שנערכו בינואר 1949 (עוד לפני הסכמי שביתת הנשק). בכנסת הראשונה כיהנו שלושה חברי כנסת ערביים: אמין סלים ג'רג'ורה וסיף א-דין א-זועבי, שניהם נציגי "הרשימה הדמוקרטית של נצרת" (מפלגה שהוקמה על ידי מפא"י), ותאופיק טובי מחיפה, שייצג את "המפלגה הקומוניסטית הישראלית" (מק"י). ייצוג הערבים בכנסות הבאות היה דומה כשנציגיהם היו ממפלגות לוויין של מפא"י והמפלגה הקומוניסטית.
יחסם של שלטונות המדינה לאזרחים הערבים בתקופה זו, מיד לאחר מלחמת העצמאות, היה חשדני, ועל ריכוזי האוכלוסייה הערביים הוטל ממשל צבאי (על־פי תקנות מנדטוריות לשעת חירום משנת 1945) ומגבלות רבות. הממשל הצבאי הוטל על שטחים גאוגרפיים, אבל בפועל הוא חל כמעט אך ורק על הערבים, וזאת הן בשל אי אכיפתו על יהודים והן על ידי צמצומו לשטחים המאוכלסים בערבים בלבד. בערים המעורבות, כמו חיפה, יפו, לוד, רמלה ועכו, הוחל משטר צבאי לתקופה קצרה יחסית (עד 1951 בעכו, עד 1949 בשאר הערים), או שלא הוחל בכלל (חיפה), והערבים שחיו בהן נהנו מחופש רב יותר.
בראשית ימי המדינה פעלו השלטונות לריכוז הערבים שנותרו ביישובים חצי ריקים במספר יישובים, כמו מזרעה ושיח' דנון, תוך פינוי כפרים אחרים לצורך התיישבות יהודית. כמו כן, פונו יישובים ערביים בקרבת הגבול, כמו איקרית ובירעם. בחלק מהמקומות, כמו באל מג'דל, עודדו השלטונות את הגירתם של ערבים אל מחוץ לתחומי המדינה. בתקופה זו התקבלו חוק נכסי נפקדים, חוק רשות הפיתוח וחוק רכישת מקרקעין, ששימשו להפקעת אדמות מערבים, הן אלה שהפכו לפליטים במהלך מלחמת העצמאות, והן ערביי ישראל (שנותרו בשטח ישראל). במהלך תקופה זו התרחש ב־1956, ביום הראשון של מלחמת סיני, טבח כפר קאסם בו נטבחו למעלה מארבעים מתושבי כפר קאסם, ובהם נשים וילדים.
שיפור משמעותי במעמדם של ערביי ישראל הושג כאשר החלה ההסתדרות לקבל ערבים לשורותיה ב־1958. 14,500 ערבים התקבלו ב־1958 לאיגוד המקצועי של ההסתדרות. בשנה זו הגיע מספר התלמידים הערבים בבתי הספר הממשלתיים ל־30,000, בבתי ספר נוצריים 9,000, בבתי ספר תיכוניים 845 ובאוניברסיטאות 55 תלמידים. לקראת סוף שנות החמישים החלו ניסיונות ולחצים לבטל את הממשל הצבאי וחלק ממגבלותיו הוסרו. לבסוף, בשנת 1966 ביטל ראש הממשלה, לוי אשכול את הממשל הצבאי, אך חלק מסמכויותיו הועברו למשטרת ישראל ובוטלו בהדרגה רק במהלך השנים הבאות.
היסטוריה > מהאינתיפאדה השנייה (2000–הווה)

המתיחות בין רבים מערביי ישראל לבין רשויות המדינה הגיעה לשיא באירועי אוקטובר 2000 כאשר 12 ערבים אזרחי ישראל ואדם נוסף מעזה נהרגו בזמן המהומות בתחילת האינתיפאדה השנייה – חלקם בלא שהשתתפו בהן. אירועים אלימים אלה הביאו לנזקים קשים הן לכלכלתם של ערביי ישראל והן ליחסים בינם לבין היהודים. מבחינה פוליטית זכתה הנהגת ערביי ישראל להישג חסר תקדים מבחינתה – הקמת ועדת חקירה ממלכתית (ועדת אור) שחקרה את האירועים ואת מצב המגזר הערבי בכלל. הנתק בין המגזר היהודי למגזר הערבי בישראל לאחר אירועי אוקטובר 2000 הגיע לממדים חסרי תקדים, אולם הקשרים הכלכליים והאזרחיים התחדשו לאחר מספר שנים, אם כי לא באופן מלא.
לאורך השנים מתקפות הטרור הפלסטיניות ופעולות מלחמתיות אחרות שכוונו נגד האוכלוסייה הישראלית גבו קורבנות בנפש גם בקרב אוכלוסיית ערביי ישראל. במהלך מלחמת לבנון השנייה, ביולי 2006, נהרגו 19 אזרחים ערבים מירי הרקטות של חזבאללה.
בתחילת 2016 אישרה הממשלה תוכנית חומש שנתית לסיוע למגזר הערבי, המתייחסת לכל תחומי החיים של ערבים בישראל – בין היתר תשתיות, חינוך, תחבורה, תעסוקה, דיור וביטחון פנים. התוכנית המקורית הייתה בהיקף של 15 מיליארד שקלים אך בהמשך השנה צומצמה בשליש.
בחודש הרמדאן בשנת 2021 השתתפו אלפים מערביי ישראל בכל רחבי המדינה באירועים אלימים הכוללים ניסיונות לינץ' ביהודים, שריפת בתי כנסת, שריפת רכוש יהודי ומוסדות דת יהודיים.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות

ערביי ישראל יוצרים קהילה מגוונת מבחינה תרבותית ואתנית. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2006, ערביי ישראל מהווים כ־1,413,500 בני אדם – נתון שכולל גם את ערביי מזרח ירושלים, והתושבים הדרוזים ברמת הגולן שהם בעלי מעמד של "תושב קבע" ואינם מחזיקים באזרחות ישראלית. ערביי ישראל מהווים קרוב ל־20% מכלל האוכלוסייה בישראל. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2006, 83% מערביי ישראל הם מוסלמים, 12% נוצרים ו־5% דרוזים.
השפה הלאומית ושפת האם של ערביי ישראל, לרבות האוכלוסייה הדרוזית, היא ערבית והניב הנפוץ ביותר הוא ערבית פלסטינית.
לרבים מאזרחיה הערבים של ישראל יש קשרי משפחה עם פלסטינים מאזור הגדה המערבית, רצועת עזה, ירדן, סוריה ולבנון. ישנם ערבים בדואים בעלי קשרי משפחה עם בדואים מכל המדינות הנזכרות לעיל וגם מסיני וערב הסעודית.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > הערבים המוסלמים

הערבים-המוסלמים בישראל מהווים כ־86% מתוך האוכלוסייה הערבית–ישראלית.
בסוף שנת 2020 נאמדה האוכלוסייה המוסלמית בישראל בכ-1,669,000 נפש, שהם 18.0% מכלל אוכלוסיית ישראל. מתוכם התגייסו לצבא באותה שנה 606.
רובם הגדול של הערבים המוסלמים בישראל הם מוסלמים-סונים, וניתן לחלקם בחלוקה מעמדית היסטורית לפלאחים (כפריים), מדנים (עירוניים) ובדואים (נוודים). הפלאחים בישראל והמדנים בישראל מהווים בערך 70% מתוך האוכלוסייה הערבית בישראל, ואילו הבדואים בישראל מהווים כ־16%.
על פי מחקר משנת 2017 רוב המוסלמים בישראל מגדירים עצמם כערבים (99%).
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > הבדואים

הבדואים מהווים כ-3.5% מכלל אוכלוסיית ישראל, והם נספרים כחלק מהאוכלוסייה הערבית-מוסלמית שבתוך ישראל (שנכון לשנת 2020, 18.0% מכלל האוכלוסייה בישראל היא מוסלמית).
הבדואים בישראל מהווים כ־16% מתוך ערביי-ישראל, והם מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: הבדואים בצפון הארץ, המתגוררים בכפרים ובעיירות רובם ככולם, והבדואים בנגב, בהם יש נוודים למחצה ותושבי עיירות וכפרים בלתי מוכרים. בנוסף לשתי קבוצות אלה, מתגוררים בדואים במקומות נוספים ברחבי הארץ, ובין היתר ניתן למצוא ריכוזים של בדואים בחלק מהערים המעורבות (לוד, רמלה, באר-שבע וחיפה). לפי נתוני רשות ההגירה והאוכלוסין, נכון לינואר 2021 חיו 278,616 בדואים באזור הנגב, ונכון ל-2007, 85,100 בדואים באזור הגליל ו־32,250 בדואים באזור המרכז.
המונח "בדואים" משמש בדרך כלל כהתייחסות לקבוצות ערבים נוודים או נוודים למחצה שנמצאים בחגורת המדבריות מחופיו האטלנטיים של מדבר סהרה דרך מדבר לוב, חצי האי סיני והנגב ועד לחופו המזרחי של חצי האי ערב. במהלך המחצית השנייה של המאה ה־19 החלו הבדואים בארץ ישראל לעבור לעיבודים חקלאיים, עם דגש על ייצור חקלאי והפרטת אדמות השבט.
בשנת 1948, לפני הקמת מדינת ישראל, חיו בנגב בערך 65,000–90,000 בדואים. במלחמת העצמאות רובם נדדו או ברחו, בעיקר לרצועת עזה, ובנגב נותרה אוכלוסייה של כ־11,000 נפש. הבדואים שנותרו באזור הנגב לאחר מלחמת העצמאות אולצו לעבור במהלך שנות החמישים והשישים לאזור הסייג – המשולש שבין דימונה, ערד ובאר שבע. לאחר סיום הממשל הצבאי, החלה המדינה בבנייה של עיירות קבע באזור הסייג ובעידוד התושבים לעבור אליהן.
בערך מחצית מאוכלוסיית הבדואים בישראל מתגוררת באזור זה, כאשר העיר רהט היא היישוב הבדואי הגדול ביותר בישראל. ממשלת ישראל מעודדת את הבדואים בנגב להתיישב בעיירות הפיתוח הללו, אולם כמחציתם ממשיכה לחיות ב־59 כפרים בלתי מוכרים. תושביהם של הכפרים הבלתי מוכרים אינם זכאים לאספקת שירותים בסיסיים כגון חיבור לרשתות המים, החשמל והטלפון וכמו כן, הכפרים הבלתי מוכרים אינם כלולים בתכנון שירותי בריאות וחינוך, ולא בתכנון רשת הכבישים והתחבורה הציבורית. הרשויות בישראל אוסרות על תושבי הכפרים הבלתי מוכרים להקים מבני קבע, אם כי רבים עושים כן בעודם מסתכנים בקנסות ובהריסת הבתים עצמם.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות > הדרוזים

נכון לשנת 2019, מהווים הדרוזים כ-1.5% מכלל אוכלוסיית ישראל, וכ-8% מתוך האוכלוסייה הערבית בישראל.
הדרוזים הם עדה שמקיימת דת ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי במאה ה־11. כמעט כל בני העדה הדרוזית מתגוררים בישראל, בלבנון ובסוריה. ריכוזי האוכלוסייה הדרוזיים בישראל נמצאים בכרמל, בגליל וברמת הגולן. בסוף שנת 2008 מנו הדרוזים 122 אלף בני אדם המהווים כ־1.7 אחוזים מאוכלוסיית המדינה, ו־8.3 אחוזים מהערבים בישראל. היישובים הדרוזים הגדולים ביותר הם דליית אל־כרמל, עספיא ובית ג'ן. רמת הפריון בעדה ממשיכה לרדת, ובשנת 2007 הגיעה ל־2.5 ילדים בממוצע לאשה. לפי מחקר משנת 2017 רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים–ערבים".
ביוני 1967 כבשה ישראל חלק ניכר מרמת הגולן ובכלל זה את הכפרים הדרוזיים בצפון הרמה, שבהם חיים היום כ־20,000 נפש. הכפרים הם: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעתא ועין קנייא. מרבית תושבי כפרים אלו אינם אזרחים ישראלים אלא בעלי תעודת תושב בלבד.
אחד מעקרונותיה הבסיסיים של האמונה הדרוזית, הוא נאמנות לשלטון אשר תחתיו הם חוסים. משום כך, על אף שאוכלוסיית הדרוזים בישראל היא דוברת ערבית בדומה לאוכלוסיית הדרוזים בסוריה ובלבנון, חלקם הגדול רואים את עצמם כישראלים ולהבדיל מהערבים הנוצרים והערבים המוסלמים בישראל הם לא מגדירים את עצמם כפלסטינים. לוחמים דרוזים פעלו בשרות המחתרות היהודיות עוד בתקופת המרד הערבי הגדול (1936–1939). עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייסו לוחמים דרוזים מהכפרים הדרוזיים באזור הכרמל לצה"ל. בשנת 1957 הוכרו הדרוזים בישראל כעדה דתית מבחינה רשמית הנפרדת מהקהילה המוסלמית, דבר שלא זכו לו באף מדינה אחרת, ומאותה שנה הצעירים הדרוזים משרתים בצה"ל שירות חובה ואף היו שותפים במלחמות ישראל.
בישראל הדרוזים נחשבים לבני דת עצמאית, אולם בחלק מהמדינות הערביות, כמו בלבנון, סוריה, ירדן, ואיחוד האמירויות הערביות, הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
רוב הדרוזים המתגוררים בישראל מזדהים כישראלים ולגברים אחוז גיוס גבוה לצה"ל, לעומת הנשים הדרוזיות שכמעט ולא מתגייסות כלל. עם זאת הדרוזים המתגוררים ברמת הגולן לא מתגייסים לצה"ל ועד מלחמת האזרחים בסוריה, הם העדיפו להזדהות עם משטר אסד הסורי. לפי מחקר משנת 2017 רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%).
הנתונים מהסקרים מראים כי הדרוזים הישראלים מעדיפים לזהות את עצמם תחילה כדרוזים (מבחינה דתית), שנית כערבים (מבחינה תרבותית ואתנית), ושלישית כישראלים (מבחינת אזרחות). מיעוט קטן מהם מזהים עצמם כפלסטינים, ובכך הם שונים מרוב האזרחים הערבים הישראלים, שברובם הם מזהים עצמם כפלסטינים.