stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היינץ גודריאן
בין מלחמות העולם > לוחמה ניידת - הבליצקריג

לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, פיתח הצבא הגרמני טקטיקות חדירה - פריצת קו חפירות מתגונן בעזרת צוותי לחימה מיוחדים של יחידות מסתערות (sturmtruppen), שהתקדמו באופן מפוזר, וכך עקפו נקודות חזקות של האויב כדי לתקוף אזורים אחוריים וכך להביא להתמוטטות מערכיו. שיטה זו שימשה את מתקפת האביב של הצבא הגרמני בשנת 1918, אך באותו פרק זמן לכוחות הגרמניים חסרה הניידות כדי לנצל את פריצות הדרך ולהשיג חדירות עמוקות לתוך מערכי האויב. הם לא הצליחו לתעל את הדחף של ההתקפה הראשונית, ובסופו של דבר לא הצליחו להשיג תוצאות מכריעות בקרב.
כוחות ממונעים היו המפתח להשגת פריצת דרך, ועד שנות העשרים של המאה ה-20 לא היו מספיק כוחות ממונעים בצבא. הגנרל הסובייטי מיכאיל טוכאצ'בסקי חשב על הרעיון, אך הוא הוצא להורג בשנת 1937 בטיהורים הגדולים של סטלין ולא הספיק לממש אותו.
גודריאן היה התומך והמוביל המרכזי למיכון טנקים בגרמניה, באמצעות שימוש כוחות משוריינים בפעולות חדירה עמוקות. הוא נחשב לאדריכל הראשי של אוגדות הפנצר של גרמניה.
גודריאן פיתח ודגל באסטרטגיה של ריכוז מערכי כוחות פאנצר משוריינים בנקודת מרכז הכובד ("Schwerpunkt") וחדירה עמוקה להגנות האויב. בספרו הוא תיאר את מה שהחשיב כמרכיבים החיוניים להתקפת פאנצר מוצלחת: הפתעה, פריסה במסה ושטח מתאים. הוא הציע חטיבות משוריינות שבהן יפעלו חיל רגלים וארטילריה ממונעים ביחד עם טנקים כדי להשיג הצלחה מכרעת. בזכרונותיו "Panzer Leader" כתב כי כבר בשנת 1929 הוא "השתכנע כי [...] יהיה זה לא נכון לכלול טנקים במחלקות חי"ר: מה שנדרש הוא אוגדות משוריינות שיכללו את כל הנשקים התומכים כדי להילחם במלוא העוצמה."
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, החלה גרמניה להתחמש מחדש, וגודריאן החל לממש את רעיונותיו.
הוא האמין כי בין הדברים הדרושים להצלחה הוא שעל מפקדי הכוחות הניידים להיות מסוגלים לתקשר אחד עם השני ועם יחידות המשנה שלהם. ב-1933 הוא התעקש כי הטנקים הגרמניים יהיו מצוידים במכשירי רדיו כדי לאפשר לכל מפקד טנק ליצור קשר עם צוותו ועם הטנקים האחרים בגדוד ובחטיבה. בכל טנק גרמני יחיד, צוות הטנק יעבדו כצוות, ומפקד הטנק יוכל לתקשר עם כל אחד מחברי הצוות. יתר על כן, טנקים גרמניים פעלו יחד כצוותים, המספקים הגנה הדדית וכך יגבירו את עוצמת האש האפקטיבית.
איש הצבא הגרמני הרמן באלק, שלחם בשתי מלחמות העולם, כתב על גודריאן כי:
"פריצת הדרך המכריעה בחשיבה הצבאית המודרנית הגיעה בזכות גודריאן, והיא באה לידי ביטוי לא רק בשריון, אלא גם בתקשורת."
הניצחונות הגרמניים משנת 1939 עד 1941 הגיעו לא בזכות הציוד המעולה, אלא בגלל הטקטיקות האיכותיות שנעשו בציוד זה, ובזכות הפיקוד והשליטה העליוניים, שאיפשרו לכוחות הפאנצר הגרמניים לפעול בקצב הרבה יותר מהיר.
מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה שירת גודריאן כמפקדו של הקורפוס ה-19 במערכה על פולין ובפלישה לצרפת, שם הוביל את הטנקים שלו לעומק השטח הצרפתי בקצב מדהים, מגבול לוקסמבורג ועד לחוף האוקיינוס האטלנטי, ליד דנקרק, מהלך אסטרטגי שניתק את כוחות צרפת ובריטניה בצפון צרפת בלגיה והולנד מהעורף שלהם בצרפת.
לאחר הצלחה זו, קיבל את הפיקוד על קבוצת הפאנצר השנייה (לאחר מכן שונה שמה לארמיית הפאנצר השנייה). במבצע ברברוסה, יחידתו התקדמה עד אזור ילנה, דרומית למוסקבה, ונבלמה בקרבות התשה כבדים.
ב-4 באוגוסט לקח חלק בישיבת אק"ו (המטכ"ל) בעיר בוריסוב. נושא הדיון היה התוכנית האסטרטגית של הוורמאכט להמשך הלחימה נגד ברית המועצות. גודריאן היה בעד המשך ההבקעה לכיוון מוסקבה כי חשב שהיא היעד העיקרי של המערכה. היטלר לעומת זאת התעקש על התמקדות באוקראינה על מנת לכתר כוח סובייטי עצום שמנה כמה ארמיות, אלפי תותחים וטנקים, ועל ידי פעולה זו לאבטח את האגף הימני בעת ההתקדמות העתידית למוסקבה. מטרה משנית הייתה לזכות בתעשייה הכבדה ובשדות החיטה הרבים. הצעה אחרת הייתה הבקעה לכיוון לנינגרד על מנת לחבור אל הפינים. כמו כן עלה לדיון נושא האספקה - גודריאן דרש חלקי חילוף - בעיקר מנועים וטנקים חדשים. היטלר נאות לתת לחזית המזרחית 300 מנועים חדשים, אך סירב להקצות טנקים חדשים שהופנו ליצירת יחידות חדשות. המטכ"ל דחה את קבלת ההחלטה באשר למאמץ העיקרי, ורק ב-11 בחודש נודע לגודריאן שהצעתו להמשיך לכיוון מוסקבה נדחתה. המטכ"ל החליט בעד הכיתור, וארמיית הפאנצר של גודריאן קיבלה פקודה להסתובב לכיוון שמאל ולהתקיף לכיוון דרום מערב. גודריאן ביקר בצורה קשה את ההחלטה ותלה בה את האשמה בהפסד במלחמה כולה. פקודת המבצע יצאה ב-21 באוגוסט.
בדצמבר 1941 הורה לארמייה שלו לסגת על מנת למנוע אבדות כבדות והביא על עצמו את זעמו של היטלר וכתוצאה מכך הועבר מפיקוד פעיל לעתודת הקצינים של צבא היבשה, ללא תפקיד. לפי עדותו באוטוביוגרפיה שחיבר "זכרונותיו של חייל", הוא לא יישם את פקודת הקומיסרים. כמו כן, לא ביטל את הדין הפלילי בכוחות שהיו תחת פיקודו, וחייליו לא עודדו לקחת חלק בפגיעה באזרחים חפים מפשע.
אחרי תבוסת הגרמנים בקרב סטלינגרד הוחזר לשירות פעיל וב-1 במרץ 1944 קיבל את התואר "המפקח הכללי על כוחות השריון". ב-21 ביולי 1944 קיבל את תפקיד ראש המטה הכללי של צבא היבשה.
לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר כיהן יחד עם וילהלם קייטל וגרד פון רונדשטט בבית המשפט הצבאי המיוחד (בית משפט לכבוד) שתפקידו היה להדיח קצינים חשודים בחוסר נאמנות מן הוורמאכט ולהעבירם לידי הגסטאפו ולאחר מכן לשיפוט בבתי המשפט המיוחדים תחת רולנד פרייזלר.
לקראת סוף המלחמה שיתף פעולה עם אלברט שפר במטרה למנוע את יישום פקודת ה-"אדמה חרוכה" הידועה גם בכינוי -Götterdämmerung (דמדומי האלים) - השמדת התשתית התעשייתית והאזרחית של גרמניה.
יחסיו עם היטלר התערערו ובינואר ושוב באמצע מרץ התפרסמה כוונה להדיח אותו. הוא סיים את תפקידו כראש המטה הכללי ב-28 במרץ 1945 אחרי ויכוחים קשים עם היטלר[דרושה הבהרה]. גודריאן האשים את ההנהגה המדינית[דרושה הבהרה] ובמיוחד את היטלר בהפסד במלחמה.
אחרית ימיו

למרות מחאות צרפתיות וסובייטיות, גודריאן לא הואשם בפשעי מלחמה במהלך משפטי נירנברג. התנהגותו במהלך המלחמה נחשבת לרגילה ומקובלת יחסית לחייל מקצועי אחר. הוא נפטר במאי 1954 בגרמניה.
היינץ גינתר גודריאן בנו של גודריאן, שירת אף הוא כקצין שריון בוורמאכט ולאחר המלחמה המשיך לשרת בבונדסוור ובנאט"ו, שם הגיע לדרגת גנרל בכיר. נכדו של גודריאן, גינתר גודריאן התגייס אף הוא לבונדסוור הגרמני ושירת כקצין פלשירמיאגר (צנחנים) ואף נשלח לשמש כקצין הקישור של הבונדסוור בארצות הברית.
ספרים

"Achtung Panzer!",ספר תאוריה על לוחמת שריון, 1937.
"זיכרונותיו של חייל", אוטוביוגרפיה, 1952. הספר דן בעיקר בזכרונותיו מימי מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת

אליסטר הורן, כך נפלה צרפת, הוצאת מערכות, 1971.
רודולף שטייגר, טקטיקות השריון הגרמני במלחמת העולם השנייה, הוצאת מערכות, תל אביב, תשנ"ה.
אנדרו נגורסקי, הקרב הגדול ביותר - סטלין, היטלר והמאבק על מוסקבה ששינה את מהלכה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, 2010.
אנטוני ביוור, מלחמת העולם השנייה, תרגם עמנואל לוטם, הוצאת ידיעות ספרים, 2014.
הערות שוליים

↑  Hargreaves, Richard: Blitzkrieg w Polsce wrzesien 1939., Warsaw: Bellona, 2009
↑  הימלר וגבלס נגד רוזנברג, גרינג וריבנטרופ, המשקיף, 12 בדצמבר 1944
↑  פוטר גנרל גודריאן, הַבֹּקֶר, 16 בינואר 1945
↑  "נגן על ברלין עד הכז־ור האחרון" - מתיימרים הגרמנים, משמר, 15 במרץ 1945
| גנרל-אוברסטים וגנרל-אדמירלים בוורמאכט, בלופטוואפה ובקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה ואוברסט-גרופנפיהררים באס אס |
| --- | --- | --- |
| גנרל-אוברסטים | וילהלם אדם • ארנסט אודט • הנס-יירגן פון ארנים • יוהנס בלסקוביץ • לודוויג בק • היינץ גודריאן • אולריך גראוארט • פרידריך דולמן • אדוארד דיטל • אוטו דסלוך • קורט האזה • פרנץ האלדר • הנס הובה • קרל-אדולף הולידט • הרמן הות • גוטהרד היינריצי • ולטר הייץ • קרל הילפרט • קורט פון המרשטיין-אקוורד • אריך הפנר • יוזף הרפה • הוברט וייזה • היינריך פון ויטינגהוף • ולטר וייס • הנס פון זלמות • אלפרד יודל • ארווין ינקה • הנס ישונק • אלכסנדר להר • גאורג לינדמן • ברונו לרצר • אברהרד פון מקנזן • ניקולאוס פון פאלקנהורסט • פרידריך פרום • ורנר פון פריטש • יוהנס פריסנר • קורט צייטצלר • גינטר קורטן • אלפרד קלר • ארהרד ראוס • ריכרד רואוף • גינטר רידל • גאורג-הנס ריינהרדט • לותר רנדוליץ • אויגן פון שוברט • קורט שטודנט • הנס-יורגן שטומפף • אדולף שטראוס • קרל שטרקר • רודולף שמידט |  |
| גנרל-אדמירלים | קונרד אלברכט • הרמן בהם • קרל ויצל • ולטר ורצכה • אלפרד זאלווכטר • וילהלם מרשל • הנס-גאורג פון פרידבורג • אוסקר קומץ • רולף קרלס • אוטו שולצה • אוטו שניוינד |  |
| אוברסט-גרופנפיהררים | יוזף דיטריך • קורט דליגה • פאול האוסר • פרנץ שוורץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463319705171  PLWABN: 9810564103205606  BIBSYS: 90177000  BNE: XX1291830  BnF: cb11310585m (data)  CiNii: DA03452654  GND: 118543156  ISNI: 0000 0001 1059 682X  LCCN: n50000955  LNB: 000057702  NARA: 10580692  NDL: 00441910  NKC: jn20000602721  NLA: 35155663  NLG: 209127  NTA: 071964592  SNAC: w6km1r17  SUDOC: 074089773  Trove: 844938  VIAF: 44292690   WorldCat (עם VIAF): 44292690 
גודריאן בזחל"ם הפיקוד שלו (מסוג Sd.Kfz. 251) במהלך המערכה על צרפת, 1940.
גודריאן (במרכז) עם הגנרל הסובייטי סמיון קריבושיין (מימין) בעת העברת העיר ברסט ליטובסק מידי הוורמאכט לידי הצבא האדום, ספטמבר 1939
ג'ניפר לופז מציגה: איך אישה אוהבת

| --- | --- |

 מבוסס על:  Como Ama una Mujer
 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  ג'ניפר לופז 
 בימוי:  אנתוני סראנו 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 מספר פרקים:  5 
 הפקה
 הפצה:  נטפליקס 
 שידור
 רשת שידור:  יוניוויז'ן 
 תקופת שידור מקורית:  30 באוקטובר 2007 – 27 בנובמבר 2007 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ג'ניפר לופז מציגה: איך אישה אוהבת (בספרדית: Jennifer Lopez Presents: Como Ama una Mujer) מכונה בפשטות איך אישה אוהבת (בספרדית: Como Ama una Mujer), היא מיני-סדרה אמריקאית בת חמישה חלקים המבוססת על המילים מהאלבום של ג'ניפר לופז באותו השם. הוא שודר ברשת הטלוויזיה יוניוויז'ן בסתיו 2007. בסוף כל פרק, לופז מבצעת את שיר הנושא שהיווה השראה לאותו הפרק. חמשת הפרקים הופצו על גבי DVD עם שני תקליטורים ב-18 בדצמבר 2007 בארצות הברית.
שחקנים ודמויות

הקרדיטים של השחקנים והביוגרפיה של הדמויות נדלו מההודעה לעיתונות:
ליאונור וארלה מגלמת את סופיה, הגיבורה הראשית במיני-סדרה. היא זמרת ושחקנית מפורסמת שזכתה להצלחה בן לילה. היא נאבקת עם הפפראצי בכל פעם מחדש.
ראול מנדז מגלם את דייגו, מישהו מעברה של סופיה שיש לו תוכניות לעתידה.
כריסטיאן דה לה פואנטה מגלם את אנדרס, ארוסה של סופיה וכוכב כדורגל.
גבריאלה דה לה גרזה מגלמת את לורה, אשת חברה ומעצבת אופנה. היא החברה הקנאית של דייגו.
רבקה חואנס מגלמת את ברברה, הפובליציסטית של אנדרס.
רוסיו ורדחו מגלמת את אדריאנה, חברתה ועוזרתה של סופיה.
מרטין אלטומרו מגלם את פאקו, חברו ואיש אמונו של דייגו.
יוזפו רודריגז מגלם את פרננדו, המנהל של סופיה. הוא מציע לה עצות חכמות ומכיר אותה טוב יותר ממה שהיא מכירה את עצמה.
קרול מרקז מגלם את ניקולס, אחיה של סופי.
לואיס פרננדו פדילה מגלם את פליפה, חברו הטוב ביותר של אנדרס וחברו לקבוצת הכדורגל.
פרקים

"Sola" –‏ 30 באוקטובר 2007
"Tú" –‏ 6 בנובמבר 2007
"Por Qué Te Marchas" –‏ 13 בנובמבר 2007
"Como Ama una Mujer" –‏ 20 בנובמבר 2007
"Por Arriesgarnos" –‏ 27 בנובמבר 2007
משה אדרי (קצין משטרה)

משה מאיר (צ'יקו) אדרי (נולד בשנת 1967) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת ניצב, המשמש כמנכ"ל הכנסת. קודם לכן שימש, בין היתר, כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים, מפקד מחוז ירושלים, מפקד מחוז תל אביב, ראש אגף התנועה, מפקד מרחב ירקון, מפקד מרחב יפתח ומפקד יחידת אתג"ר.
ביוגרפיה

אדרי נולד, גדל והתחנך בחיפה. בוגר הישיבה התיכונית פרחי אהרון בקריית שמואל. בצה"ל שימש בין היתר כסגן מפקד סיירת גולני ולחם במבצע כחול וחום.
ביוגרפיה > שירות במשטרת ישראל

לאחר שחרורו מצה"ל התגייס בשנת 1990 למשטרת ישראל ושירת כקצין מבצעים ביחידת הגדעונים של מחוז ירושלים. לאחר מכן שימש קצין אג"ם ביחידת אתג"ר. מונה למפקד תחנת טייבה וב-2004 למפקד תחנת כפר סבא. ב-2006 מונה למפקד יחידת אתג"ר, יחידה מיוחדת שהוקמה בין היתר למאבק בגנבות כלי רכב. באוגוסט 2007 מונה למפקד מרחב יפתח במחוז תל אביב, ביולי 2009 מונה למפקד מרחב ירקון במחוז וחודשיים אחר כך קודם לדרגת תת-ניצב. ב-2011 מונה למזכיר הביטחוני וראש המטה המבצעי במשרד לביטחון פנים, תחת השר יצחק אהרונוביץ'. ביוני 2013 קודם לדרגת ניצב ומונה לראש אגף התנועה. בנובמבר 2014 החליף את יוסי פריינטי כמפקד מחוז ירושלים.
אדרי היה אמור להתמנות למפקד מחוז המרכז אך בעקבות פרישתו של פריינטי הוחלט שימונה למפקד מחוז ירושלים. כניסתו לתפקיד הייתה על רקע מהומות ופיגועים בעיר, שכללו פיגוע דריסה בו נרצחו שני ישראלים בהם שוטר מג"ב והפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בו נרצחו 5 ישראלים בהם שוטר תנועה שניהל קרב עם המחבלים. בהמשך כהונתו התמודד עם גל הטרור בירושלים. לאדרי נרשמה הערה פיקודית נוכח אחריותו הפיקודית לאי מניעת הרצח במצעד הגאווה בירושלים ביולי 2015. בפברואר 2016 מונה למפקד מחוז תל אביב. כיהן בתפקיד עד פברואר 2018 ופרש משורות המשטרה, כשאת תפקידו ירש ניצב דוד ביתן.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מהמשטרה

ב-15 באפריל 2018 מינה השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, את אדרי למנכ"ל משרדו.
ב-2 בנובמבר 2018 המליץ ארדן למנות את אדרי למפכ"ל הבא של משטרת ישראל. ב-30 בנובמבר 2018 פסלה הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה את מועמדותו של אדרי למפכ"ל המשטרה, בשל התנהגות לא הולמת. בעקבות כך הודיע השר ארדן כי הוא לא מקבל את עמדת הוועדה, ומבקש להופיע בפניה לדון בהחלטה. ב־5 בדצמבר, בעקבות פרסום כי אדרי הסתיר מהוועדה פגישה מוקדמת שקיים עם בוחנת הפוליגרף, זו שלבסוף ערכה לו את הבדיקה, הסיר אדרי את מועמדותו לתפקיד.
ביוני 2021, שבוע לאחר כניסתו של עמר בר-לב לתפקיד השר לביטחון הפנים, הכריז בר-לב כי הוא מתכנן למנות את תומר לוטן, שניהל בעברו את מטה המאבק בנגיף הקורונה למנכ"ל משרדו, במקום אדרי שהחליט לפרוש לאחר השבעתו של בר-לב.
בינואר 2023 החליט יושב ראש הכנסת, אמיר אוחנה, למנות את אדרי למנכ"ל הכנסת. כהונתו כמנכ"ל החלה ב-10 בינואר 2023.
השכלה וחיים אישיים

אדרי בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת בר-אילן (1997) ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב (2006). בוגר קורס מתקדם פיקוד ומטה וקורס בכירים.
הוא מתגורר בכפר האורנים, נשוי לעליזה ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  אהוד ערן, תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007, עמוד 103.
↑   מורן שריר, מלחמה בתאונות באמצעות חנופה למשטרה, באתר הארץ, 1 ביולי 2013.
↑  מור שמעוני‏, ניצב ניסים מור ימונה לסגן מפכ"ל המשטרה החדש, באתר וואלה, 16 במאי 2013.
↑  מינויים חדשים בצמרת המשטרה, אתר משטרת ישראל
↑  יניב קובוביץ, צ'יקו אדרי יחליף את פריינטי כמפקד מחוז ירושלים, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2014.
↑  ירון דורון, מחדל מצעד הגאווה: שישה קצינים במשטרה יודחו, באתר nrg
↑  חילופי פיקוד במחוז תל אביב, אתר משטרת ישראל, 8 בפברואר 2016
↑  ניצב בדימוס משה (צ'יקו) אדרי יהיה מפכ"ל המשטרה הבא, באתר ynet, 2 בנובמבר 2018.
↑  אלי סניור, סוף הסאגה: אדרי הודיע על הסרת מועמדותו למפכ"ל, באתר ynet, 5 בדצמבר 2018
↑  אלון חכמון, ‏ראש מטה מגן ישראל ימונה לתפקיד מנכ"ל המשרד לביטחון פנים, באתר מעריב אונליין, 16 ביוני 2021
↑  אלון חכמון, ‏מנכ"ל המשרד לביטחון פנים ניצב בדימוס משה (צ'יקו) אדרי יפרוש מתפקידו, באתר מעריב אונליין, 15 ביוני 2021
↑  יהודה שלזינגר, אוחנה החליט: ניצב בדימוס צ'יקו אדרי ימונה למנכ"ל הכנסת, באתר ישראל היום, 9 בינואר 2023
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין בביקור בעיר העתיקה עם ניצב משה אדרי וחסון חסון
המתקפה בדרום אוקראינה

המתקפה בדרום אוקראינה (באוקראינית: Херсонська операція; ברוסית: Херсонская операция) הייתה מתקפה של הכוחות המזוינים של רוסיה שהוצבו בחצי האי קרים לתוך דרום אוקראינה, שהחלה ב-24 בפברואר 2022, במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה. יעדי המתקפה, לפחות בשלב הראשון, היו ניתוק אוקראינה מהים, כיבוש הנמלים בשליטתה על חופי ים אזוב והים השחור ויצירת רצף יבשתי בשליטת רוסיה לחצי האי קרים ואולי אף למחוז טרנסניסטריה שבמולדובה.
בחודש הראשון של הלחימה, הצליחו הרוסים להשתלט על חופי ים אזוב (למעט נמל מריופול, שכיבושו הושלם רק במאי 2022), ולכבוש חלק גדול ממחוז זפוריז'יה וכמעט את כל מחוז חרסון. אולם ניסיונם להרחיב את ראש הגשר שכבשו ממערב לנהר דנייפר, ולהמשיך בהתקדמות מערבה לאורך חופי הים השחור, לכיוון מיקולאייב ואודסה, נבלם על ידי הכוחות האוקראיניים. לאחר מכן התייצב קו החזית בדרום אוקראינה, ובמהלך החודשים הבאים לא נרשמו בו שינויים משמעותיים.
בסוף אוגוסט 2022 פתחו האוקראינים במתקפת נגד גדולה על ראש הגשר הרוסי באזור חרסון, ולאחר כחודשיים וחצי של לחימה קשה, במסגרתה ספגו הצדדים היריבים אבדות כבדות, נאלץ הפיקוד הרוסי לפנות את כוחותיו מראש הגשר ולסגת לגדה המזרחית של הדנייפר. לאחר מכן שוב התייצב קו החזית בדרום אוקראינה, הלחימה בחזית זו המשיכה להתנהל בעצימות נמוכה, וחלק ניכר מהיחידות של הצדדים היריבים, שהיו מעורבות בלחימה באזור חרסון, הועברו לאזור דונבאס, כדי לתגבר את כוחותיהם במזרח אוקראינה.
בראשית יוני 2023 פתחו האוקראינים במתקפה גדולה בדרום אוקראינה, במטרה להגיע לים אזוב ולנתק את המסדרון היבשתי מרוסיה לחצי האי קרים. אולם הכוחות התוקפים נתקלו במערך הגנה רוסי עמוק, שהוכן במשך זמן רב, ספגו אבידות כבדות, ולא הצליחו להשיג הבקעה משמעותית של החזית הרוסית במחוז זפוריז'יה. עם זאת, האוקראינים הצליחו לשמור על היוזמה האסטרטגית בידיהם, ולהשיג התקדמות של עד עשרה קילומטרים במספר גזרות.
ראו גם

המתקפה על קייב (2022)
קריסת סכר נובה קחובקה
חיים יחזקאל

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1966 (בן 58) כפר יונה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, פנימיית שטיינברג 
 שפות היצירה:  עברית 
 
חיים יחזקאל (נולד ב-24 באוגוסט 1966) הוא משורר ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה

חיים יחזקאל, הבכור בין שישה ילדים, נולד וגדל בכפר יונה. אביו יצחק יחזקאל היה נהג מונית ואימו, מרים יחזקאל, עקרת בית. בוגר פנימיית שטיינברג ותיכון כצנלסון בכפר-סבא. בצה"ל שירת במשך שלוש שנים כלוחם נ"מ ושנת קבע בחיל החינוך, במסגרתו הוא גם שירת במילואים. למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודיו זכה במצטיין רקטור, פרס קרן דב סדן ללימודי יהדות ופרס מהכנסת על הצטיינות במדעי הרוח.
יחזקאל הוא מורה רב-תחומי משנת 1995. לימד ברמת אביב בתיכון הנדסאים הרצליה ליד אוניברסיטת ת"א, ובנתניה, באורט לייבוביץ', לני ואורט אקסטרני.
מייסד שותף של תיכון ”אביב" בנתניה בשנת 1997, בית ספר אינטרני פרטי בפיקוח משרד החינוך, מ-2005 עד 2010 היה בבעלותו ובניהולו.
החל משנת 2013 מנהל את בית ספר "אופקים" בנתניה. ב"אביב" ו"אופקים" לימד ומלמד מקצועות שונים.
שיריו שהולחנו: תפילה, אדון לא נעים לו, שיר נעורים, אי ביטחון, דודה קלרה, פשוט (הולחנו ובוצעו על ידי הזמרת והמלחינה רחלי וולשטיין). השיר 'השלמה' הולחן ובוצע על ידי אלי דראי. שיריו הושמעו והוקראו בתחנות רדיו: קול ישראל, אורנים והרדיו של יהודית מליק שירן.
בין השנים 91–93, בהיותו סטודנט, כתב יחד עם מנחם זילברמן קטעים סאטיריים ל'הבקתה' בתל אביב לערב שנקרא "יום שלישי פעמיים כי טוב".
מרבה להרצות בבמות ספרותיות כדוגמת בית הסופר ובית היוצר.
חבר בקבוצת המשוררים הנתנייתים "שיח כותבים" בניהולה של שושנה ויג.
חבר באגודת הסופרים העבריים משנת 2017 וחבר אקו"ם משנת 2018.
חיים יחזקאל נשוי לאלה משנת 1994. יש להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בנתניה.
ספרי שירה

למלוך בלילך: שירי אהבה * פזמונים * מכתמים, ציורים: דני קרמן, חלונות/גוונים, 2005.
רציתי לצאת עם העברית, פיוטית, 2016.
שירים באנתולוגיות

שירה על שירה, הוצאת פיוטית, 2016, בעריכת ציפי הראל ושושנה ויג.
צלע מן האדם, הוצאת פיוטית, 2016, בעריכת שושנה ויג.
עורי שפת עבר, הוצאת צבעונים, 2017 (בעריכת ד"ר לאה צבעוני) - שיר הנושא של הספר "רציתי לצאת עם העברית".
בשדה כובס, הוצאת דבי אופקים, 2018 (בעריכת ד"ר מירי דבי)
שירה עבריה, אנתולוגיה לשירה, הוצאת ארגמן מיטב, 2018. עמ 44.
שיעור באזרחות (או אגדה דמוקרטית), מוטיב גיליון 34, אפריל 2018, עמ' 85–88.
הספר תמונת עיר, נתניה חוגגת 90 בעריכת שושנה ויג, הוצאת פיוטית, 2018, עמ' 75–77.
בשבילי הבחירה. אנתולוגיה לשירה, בעריכת שושנה ויג וציפי הראל, הוצאת פיוטית, תש"פ, 2019.
אנתולוגיה. שירת הנורמן. הוצאת עמדה, התש"פ, 2020. עורך: יחזקאל נפשי.
לאין שיעור. אנתולוגיית שירי בית-ספר. הוצאת מקום לשירה. 2020. עורך: גלעד המאירי.
ימי הקורונה, אנתולוגיה, הוצאת חדרים, 2021, עמ' 87-86.
לקריאה נוספת

סיגל אלקיים, "הלילה שלו הלילה שלה", בעיתון חדשות נתניה, 26 באוגוסט 2005, עמ' 45.
תהי-לי פיטרס וגינת בן-דר, על הספר "למלוך בלילך", במדור ספרות של העיתון אמצע נתניה, 9 בספטמבר 2005, עמ' 84.
רותי ברמן, "שירת חייו", במדור 'בפרונט', בעיתון חדשות נתניה, 21 באפריל 2017, עמ' 8.
מעריב, זמן צפון -שרון, יום ו', יא בטבת תשע"ח, 29 בדצמבר 2017. עמ' 16.
המסדרון 9 (בעריכת יאיר בן-חיים). מאי 2019. עמ' 40 ו-44.
המסדרון 10 (בעריכת יאיר בן חיים). נובמבר 2019. עמ' 39.
המסדרון 11 (בעריכת יאיר בן חיים). יוני 2020. עמ' 30.
המסדרון 12 (בעריכת יאיר בן חיים). דצמבר 2020. עמ' 38.
הערות שוליים

↑  חיים יחזקאל הופיע בסיפור של דורית זילברמן בספר 'סיוט מתוק', אסופה של ספורים קצרים. אחד מהם נקרא "הומאז' לגבריאל גרסיה מארקס" - שם יחזקאל מופיע כדמות, בשם המלא, עם הציונים הביוגרפיים הברורים (גיל, סטודנט, חברם של בני הזוג זילברמן, מנחם ודורית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438316005171  ISNI: 0000 0000 4860 9713  LCCN: no2006114047  VIAF: 26827853   WorldCat (עם VIAF): 26827853
דורון הורוביץ

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1960 (בן 64) טבריה
 לאום:  ישראלי
 תקופת הפעילות:  מ-1982
 תחום יצירה:  צלם טבע, אוצר ומרצה
 https://www.doron-horowitz.com
דורון הורוביץ (נולד ב־16 בנובמבר 1960) הוא אמן ישראלי העוסק בצילום טבע, אוצר ומרצה לאמנות וצילום. הורוביץ צילם תמונות רבות עבור לשכת העיתונות הממשלתית ועבור רשות הטבע והגנים, מאות מצילומיו העוסקים בטבע ונוף ישראלי נמצאים בארכיון מדינת ישראל ובארכיון רשות הטבע והגנים. תערוכות יחיד שלו בנושא הטבע הוצגו במשכן הכנסת ובמוזיאון ארץ ישראל. הוא משמש כצלם מערכת של כתבי עת בישראל משנות ה־90 ועד היום ויצירותיו מופיעות גם בספרים רבים.
ביוגרפיה

הורוביץ נולד בטבריה בשנת 1960. אביו יליד טבריה ואימו נולדה ביישוב ביתניה שבעמק הירדן. דורון הוא צאצא למשפחת הרב הורוביץ.
קריירה

משנת 1982 עבד הורוביץ בחברה להגנת הטבע בבית ספר שדה מעגן מיכאל. הוא ניהל שם את ארכיון צילומי הטבע של הצלמת גייל רובין שנרצחה בעת צילומים בפיגוע "אוטובוס הדמים", הדריך את חוגי הצילום של החברה להגנת הטבע ואת קורסי ההכשרה של החברה וחוגי סיור. במקביל למד אומנות וצילום באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1986 התמנה לתפקיד צלם עיתונות במעריב. ושימש כצלם ראשי של מעריב בחיפה ובצפון כולו.
בשנת 1988 התמנה הורוביץ לצלם הראשי של רשות שמורות הטבע (רשות הטבע והגנים כיום) ובמקביל התמנה לצלם המערכת של המגזינים "ארץ וטבע" בעברית ובאנגלית, "מסע אחר" ו"אוטו". באותה שנה מונה הורוביץ לצלם עבור "לשכת העיתונות הממשלתית". בארכיון מדינת ישראל נמצאים מאות רבות של צילומיו העוסקים בטבע ונוף ישראלי.
בשנת 2000 התמנה למורה לצילום בבית ספר לצילום של "מסע אחר" וב־2009 מונה למנהל בית ספר זה. במקביל הוא לימד ב"מדרשה לצילום גאוגרפי". בשנת 2010 חוברו שני בתי הספר אלו והורוביץ ניהל את בית הספר המשותף יחד עם גיורא שלמי.
באוניברסיטה הפתוחה שבכפר הירוק הקים הורוביץ את לימודי הצילום המעשיים.
בשנת 2007 הקים במכון הטכנולוגי בחולון HIT (לימודי תעודה) את תחום לימודי הצילום המעשיים.
תערוכות יחיד

תערוכת יחיד נוף וטבע במשכן הכנסת.
תערוכת יחיד במסגרת צילומי טבע ישראלי במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
2006 טבע ישראלי – אהל שם רמת גן.
2009 פסטיבל הצילום הישראלי
תערוכות קבוצתיות

תערוכה קבוצתית על אדריכלות נוף בגלריה "זהזהזה".
תערוכה קבוצתית בבית ציוני אמריקה ובסינמטק תל אביב בנושא טבע ונוף.
תערוכה קבוצתית בגלריה "על הצוק" נתניה, בתערוכה אינטימיות של זרים שאצרה "רויטל גרין".
תערוכה במסגרת פסטיבל הצילום "נוף כלוא".
1998-9 מוזיאון ישראל ירושלים – פיל – שקופיות
2004 אוצרות אל מול הטבע
2011 אוצרות גלריה נבו בתל אביב – "מבט נוף – אור וצבע בצילום נופי ארץ ישראל"
2011 מבט נוף תערוכת צילום קבוצתית / גלריה גבו.
2012 תערוכת "בד, זהות"
2017 אוצרות ב-HIT
2018 מעבר לתודעה: התערוכה שנאבקת בניצול מיני וזנות.
שיפוט – סדקים – אוניברסיטת בר-אילן.
פרסומים

לאורך שנות התשעים, הרוב המכריע של פרסומי הרשות שמורות הטבע הניתנים לכל מבקר בשמורות טבע בישראל מעוטרים בצילומיו.
צילומים לספריו של הגאוגרף מנחם מרכוס ”הר הכרמל”, ”רמות מנשה”, ”רמת הנגב” ו”חבל אילות”.
צילומים בספר ”ארץ מים ומדבר”, 1991
צילומיו מעטרים את מרכזי המבקרים במצפה רמון, עבדת, אילת (סגור),”חיי בר יוטבתה” מוזיאון הסירה גינוסר, ערד (מרכז מבקרים שנסגר) והמוזיאון לתרבות הפלשתים באשדוד.
צילומים במגזינים ”ארץ וטבע”, ”מטרופוליס” ומגזין הרכב ”אוטו” של שנות התשעים.
כתבות וצילומים במגזינים ”מסע אחר”, ”גליליאו” ובאתרי אינטרנט.
עריכת הצילום של מדריך ישראל החדש בהוצאת הספרים ”כתר”.
צילומי ענק (שמונה מטר אורך ושלושה גובה) שהוצגו למשך חודש בתחנות הרכבת התחתית בלונדון וברחבי ברלין, במסגרת מסע הפרסום של ישראל ”מדונה מבקרת בארץ ישראל”.
צילום ענק שהשתרע לאורך 22 מטר במסגרת תערוכת ענק של התעשייה האווירית.
פרסומי ”הרשות לפיתוח הנגב” במשך חמש שנים.
צילומים בספרים ”הטבע שאני” ו”המצאות בטבע” של ד״ר יעל הלפמן כהן.
צילומים בספר ”יום בחיי השב״ס”. מתוך בית כלא דמון בכרמל.
הצילומים בספרו של האדריכל שלמה אהרונסון ”Making Peace with the Land”.
צילום לספר האוכל של דפנה שני ”עונות ברוח”.
פרויקטים

הורוביץ נשלח על ידי משרד החוץ למצרים להרצות בפני גופי התקשורת המצריים, על ישראל מנקודת מבטו של צלם.
מצלם שנים רבות עבור סוכנות הצילום "פלאש 90".
יזם וליווה את מיזם הצילום בעיר העתיקה בבאר שבע יחד עם נוער חברי עמותת עלם בו הוצגה תערוכת ענק בעיר באר שבע.
ב־2008 שפט בתחרות צילום באר שבע
הורוביץ מלווה כצלם מספר שנים את קהילת האמיש והמנוניט בארצות הברית. עבודות צילום אלו התפרסמו בעיתונות הישראלית והעולמית.
חיים אישיים

להורוביץ בן ובת. היה נשוי ליעל הורוביץ. מתגורר ביישוב כרמי יוסף.