stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצה מאוזנת
קליפה מאוזנת וליבה מאוזנת

בהינתן קבוצה  A\subseteq V כלשהי (לאו דווקא מאוזנת), ניתן להגדיר:
\operatorname {Bal} (A):=\bigcup _{c\in \mathbb {K} ,|c|\leq 1}{cA}
\operatorname {Balcore} (A):=\bigcap _{c\in \mathbb {K} ,|c|\geq 1}{cA}
הקבוצה  \operatorname {Bal} (A) נקראת הקליפה המאוזנת של  A (balanced hull) והקבוצה  \operatorname {Balcore} (A) נקראת הליבה המאוזנת של  A (balanced core). ניתן להוכיח כי  \operatorname {Bal} (A) ו- \operatorname {Balcore} (A) שתיהן קבוצות מאוזנות ומתקיים  \operatorname {Balcore} (A)\subseteq A\subseteq \operatorname {Bal} (A). כלומר, ניתן להרחיב או לצמצם כל קבוצה על-מנת שתהיה קבוצה מאוזנת. יתרה מכך,  \operatorname {Bal} (A) היא הקבוצה המאוזנת המינימלית המכילה את  A בעוד  \operatorname {Balcore} (A) היא הקבוצה המאוזנת המקסימלית המוכלת ב- A. ניתן להוכיח כי התנאים הבאים שקולים:
A קבוצה מאוזנת
A=\operatorname {Bal} (A)
A=\operatorname {Balcore} (A)
תכונות

עבור מרחב וקטורי  V,  V עצמו הוא קבוצה מאוזנת,  \{0\} היא קבוצה מאוזנת (באופן טריוויאלי) וכן הקבוצה הריקה  \emptyset  היא קבוצה מאוזנת באופן ריק.
כל קבוצה מאוזנת ולא ריקה מכילה את הראשית. כלומר, אם  \emptyset \neq A\subseteq V היא קבוצה מאוזנת אז  0\in A.
אם  A\subseteq V היא קבוצה מאוזנת ו- 0\neq \lambda \in \mathbb {K}  אז  \lambda A היא קבוצה מאוזנת.
אם  A\subseteq V היא קבוצה מאוזנת ו- \lambda \in \mathbb {K}  כך ש- |\lambda |=1, אז בהכרח  \lambda A=A. הדבר נכון בפרט עבור  -A.
אם  A,B\subseteq V שתיהן קבוצות מאוזנות אז הקבוצות  A+B,  A\cup B ו- A\cap B כולן מאוזנות.
בהינתן מרחב נורמי, כל כדור פתוח או סגור סביב הראשית הוא קבוצה מאוזנת.
במקרה שבו  V הוא מרחב וקטורי טופולוגי ו- A\subseteq V קבוצה פתוחה כלשהי,  \operatorname {Bal} (A) היא קבוצה פתוחה (נובע מרציפות הכפלה בסקלר). אם לחלופין  A\subseteq V היא קבוצה סגורה, אז  \operatorname {Balcore} (A) היא קבוצה סגורה.
ראו גם

קבוצה בולעת
קבוצה חסומה
קבוצה קומפקטית
קבוצה פתוחה
קבוצה סגורה
לקריאה נוספת

קבוצה מאוזנת, באתר MathWorld (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Lawrence Narici, Edward Beckenstein, Topological vector spaces, 2. ed, Boca Raton: CRC Press, 2011, Monographs and textbooks in pure and applied mathematics, ISBN 978-1-58488-866-6
דב תדמור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באוגוסט 1929
 פטירה:  11 ביוני 2017 (בגיל 87)
 מדינה:  ישראל 
 
דב תדמור (28 באוגוסט 1929 - 11 ביוני 2017) היה מנהל ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה

דב תדמור נולד בבלז'ץ שבפולין להינדה ונחום רצימור. במלחמת העולם השנייה, בשנת 1940 הוגלתה משפחתו לסיביר, שם שרדה בתנאים קשים. ב-1946 חזרה המשפחה לפולין וב-1948 עלה לבדו לישראל. הוא התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות במסגרת גדוד מוריה. ב-1950 השתחרר מצה"ל. למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין. הוא החל לעבוד במחלקה המשפטית של חברת דלק.
כיהן כמנכ"ל חברה לנכסים ולבנין מהקמתה ב-1961 ועד 1985. ב-1985 מונה למנכ"ל חברת דיסקונט השקעות (שלימים שינתה שמה ל"השקעות דיסקונט"), החברה האם של החברה לנכסים ולבנין. במסגרת זו שימש גם יו"ר בחברות בנות של השקעות דיסקונט: סאיטקס, סלקום, החברה לנכסים ובניין, תבל תשדורת בינלאומית לישראל, רב-בריח ועוד. כיהן גם כדירקטור בחברות אי די בי חברה לאחזקות, אי די בי חברה לפיתוח, דיסקונט השקעות, אל-ים אניות, יתרון חברה להשקעות ואלרון. ב-1999 סיים תפקידו כמנכ"ל חברת השקעות דיסקונט, והתפטר מתפקידיו האחרים בקבוצת אי די בי. בשנותיו בחברה הוביל אותה לצמיחה ניכרת - עם כניסתו לחברה היה שווי השוק שלה 50 מיליון דולר, ועם פרישתו הגיע שווי השוק שלה ל-1.4 מיליארד דולר.
בתחילת המאה ה-21 נמנה, יחד עם אהרון דוברת, יוסי מימן ואלפרד אקירוב, עם מקימי ITN - חברה לתקשורת. ב-2000 ריכז את פעילותו העסקית באמצעות חברת שרידב.
ב-1999 הוגש נגדו ונגד מנהלים נוספים בהשקעות דיסקונט כתב אישום בגין אי צירוף דוחות של חברות מסונפות מקבוצת השקעות דיסקונט (ישקר, טכנולוגיית להבים ותפרון) לדיווחים שהוגשו לבורסה. ב-2002 הורשעו הנאשמים, ועל תדמור נגזרו שישה חודשי עבודות שירות, 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 700 אלף ש"ח. הנאשמים זוכו בערעור שהגישו לבית המשפט המחוזי, ובשנת 2010 קיבל בית המשפט העליון את ערעור המדינה, וגזר על תדמור קנס בסך 600 אלף ש"ח ו-20 חודשי מאסר על-תנאי. בהתאם לסעיף 226(א) לחוק החברות נאסר על המורשעים לכהן כדירקטורים בחברות ציבוריות למשך חמש שנים החל מ-21 בפברואר 2010.
תדמור נמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, מכון ויצמן למדע, האוניברסיטה העברית בירושלים והטכניון.
חיים אישיים

בשנת 1954 נשא לאישה את שרה ולזוג נולדו בת ובן. באוגוסט 2005 נהרגה שרה בתאונת רכבת ליד בית יהושע.
הערות שוליים

↑  מסיימי ביה"ם הגבוה למשפט וכלכלה, זמנים, 21 בנובמבר 1954
↑  שירי דובר, ‏נפטר איש העסקים דב תדמור, באתר גלובס, 12 ביוני 2017
↑  איתי הר אור, הרשעת תדמור בעליון: חדשות רעות לעברייני צווארון לבן, באתר כלכליסט, 22 בפברואר 2010
רע"פ 11476/04 מדינת ישראל נ' חברת השקעות דיסקונט ואחרים, ניתן ב־21 בפברואר 2010
↑  רע"פ 11476/04 מדינת ישראל נ' חברת השקעות דיסקונט ואחרים, ניתן ב־14 באפריל 2010
↑   סעיף 226 לחוק החברות, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  ג'קי חורי, שרה תדמור, רעייתו של דב תדמור, נהרגה בתאונת רכבת סמוך לבית יהושע, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2005
יהדות מוסקבה

יהדות מוסקבה היא הגדולה ביותר שביהדות רוסיה. ההיסטוריה שלה התחילה עוד מהמאה ה-17, אם כי מוסקבה לא הפכה למרכז יהודי חשוב עד סוף המאה ה-19, אז הורשו יותר יהודים להתיישב בה באופן חוקי. לפני המאה ה-19 הגיעו יהודים לעיר כאסירי המלחמה הרוסית-פולנית או אחרי 1790, שכן לסוחרים יהודים התאפשרה שהייה של חודש בעיר.
בשלהי 1800 גדלה האוכלוסייה היהודית, ואז צנחה דרמטית לאחר גירושם של יהודים מהעיר בשנת 1891. האוכלוסייה גדלה שוב לאחר מלחמת העולם הראשונה, והייתה מרכז תרבות יהודי וציוני עד סוף המהפכה הרוסית (1917), שלאחריה הפכה למרכז יהודי סובייטי במשך תקופה מסוימת. הקהילה היהודית במוסקבה חוותה מספר שיאים וירידות תחת ברית המועצות ככל שהזהות היהודית הפכה ליותר ויותר טאבו בעיני הממשלה. לאחר התפרקות ברית המועצות, והגירה המונית של חלק עצום מיהודי רוסיה מהמדינה, שמרה מוסקבה על אוכלוסייה יהודית ניכרת, וכיום יושבת בה הקהילה היהודית הגדולה והעשירה במדינה.
אחרי התפרקות ברית המועצות

בעוד שחלק נכבד מהיהודים עזב את ברית המועצות בסוף שנות השמונים ושנות התשעים לישראל וארצות הברית, הקהילה היהודית במוסקבה נותרה גדולה. מוסדות דת, בתי ספר ובתי כנסת נוספים נפתחו במוסקבה מאז פירוק ברית המועצות.
האוכלוסייה היהודית במוסקבה גדלה גם היא בעקבות הגעת יהודים ממחוזות ומדינות סובייטיות אחרות למוסקבה. במפקד של שנת 2002 הראה כי 148,000 יהודים חיו במוסקבה והפכו אותה לקהילה היהודית הגדולה ביותר ברוסיה. מוסקבה, כבירת הפדרציה הרוסית, מרכזת את הארגונים היהודיים הגדולים ביותר במדינה: הקונגרס היהודי-רוסי ופדרציית הקהילות היהודיות ובה שוכנים גם משרדי הרבנות הראשית לרוסיה.
מרבני העיר

חיים ברלין, רב מוסקבה בשנים 1865–1869
שלמה זליג מינור, רב מוסקבה בשנים 1869–1892
יעקב מזא"ה, רב מוסקבה בשנים 1893–1924
שמריהו יהודה לייב מדליה, רב מוסקבה בשנים 1933–1938
שלמה שליפר, רב מוסקבה בשנים 1943–1957
יהודה לייב לוין, רב מוסקבה בשנים 1957–1971
יעקב פישמן, רב מוסקבה בשנים 1972–1983
פנחס גולדשמידט, הרב הראשי של מוסקבה משנת 1993
ראו גם

יהדות רוסיה
יהדות סנקט פטרבורג
ישיבת תורת חיים (מוסקבה)
בית הכנסת בלשייא ברונייא
מוזיאון היהדות והסובלנות
המרכז היהודי-קהילתי במוסקבה
התיאטרון היהודי הממלכתי
קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים, שמושבו במוסקבה
לקריאה נוספת

מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי - בין דת לזהות יהודית בברית-המועצות 1964-1941, מרכז זלמן שזר, 2007.
הערות שוליים

↑  Moscow, Jewish Encyclopedia
↑  הקהילה היהודית במוסקבה, מוזיאון בית התפוצות
↑  Moscow, Jewish Encyclopedia
↑
↑  The YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe
↑
↑  The YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe
השוק היהודי במוסקבה, 1911.
גולדה מאיר במוסקבה ב-1948.
כולל ברכת יצחק במוסקבה בשנת 2008.
השואה בסרביה

מחנות ריכוז ביוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
יהודים בבלגרד ב-1941.
אסיר יהודי בבלגרד
השואה בסרביה הייתה רצח עם שביצעו הנאצים ועוזריהם הקרואטים בסרבים, יהודים וצוענים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה בסרביה. סרביה כוללת כיום אזורים שלא היו בידי גרמניה הנאצית בשנים 1941 עד 1945, בהם פרובינציית וויבודינה בצפון סרביה שהורכבה מאזור דלווידק (אנ') ההונגרי ועירו העיקרית נובי סאד, וכן אזורים נוספים בסבריה – הבנאט (אנ') וסרם (סירמיה) (אנ'). המבצע העיקרי של הפשעים היה הוורמאכט הגרמני שהוצב בסרביה הכבושה, בסיוע התנועה הפשיסטית היוגוסלבית של דימיטרייה ליוטיץ' (אנ') זבור (אנ') והמשטר משתף הפעולה הסרבי של מילאן נדיץ'.
בספטמבר 1938 הצהיר שר החוץ של יוגוסלביה אנטון קורושץ, כומר רומי קתולי ומנהיג השמרנים הסלובניים, כי "סוגיה יהודית לא הייתה קיימת ביוגוסלביה ... פליטים יהודים מגרמניה הנאצית לא מתקבלים כאן בברכה." בדצמבר 1938 הודח הרב יצחק אלקלעי, חבר הממשלה היהודי היחיד.
ב-25 במרץ 1941 חתם הנסיך פאבלה מיוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי, ובכך כרת ברית בין ממלכת יוגוסלביה ומדינות הציר. ההסכם לא היה פופולרי ביותר, במיוחד בסרביה ובמונטנגרו, והפגנות פרצו. ב-27 במרץ הפילו קצינים צבאיים סרבים את פאבלה. הממשלה החדשה ביטלה את תמיכתה בציר, אך לא דחתה את ההסכם התלת-צדדי. עם זאת, כוחות ציר, בראשות גרמניה הנאצית פלשו ליוגוסלביה באפריל 1941.
במרכז סרביה הקימו הכובשים הגרמנים את טריטוריית השלטון הצבאי בסרביה (Gebiet des Militärbefehlshabers), האזור היחיד ביוגוסלביה שהיה תחת ממשל צבאי גרמני ישיר. המפקד הצבאי הגרמני בסרביה מינה ממשלת בובות אזרחית סרבית שתבצע משימות אדמיניסטרטיביות תחת הנחיות ופיקוח גרמניים. המשטרה והצבא של ממשלת הבובות פעלו תחת מפקדים גרמנים.
ביולי 1941 החלה התקוממות בסרביה נגד הכובשים הגרמנים, שכללה את הקמתה של רפובליקת אוז'יצה (אנ'), הטריטוריה המשוחררת הראשונה באירופה במלחמת העולם השנייה. כדי לחסל את המרד הקימו הגרמנים באוגוסט 1941 את ממשלת הבובות של מילאן נדיץ', שקיבלה אחריות על פעולות רבות הקשורות לשואה, כולל רישום ומעצר של יהודים ושליטה משותפת במחנה הריכוז באנייצה שבבלגרד.
השואה > השואה בוויבודינה

בניגוד לסרביה שתחת הכיבוש הגרמני, השליטה במחוז הסרבי של וויבודינה חולקה בין הונגריה (מחוז בצ'קה (אנ') שבדרום הונגריה וצפון יוגוסלביה), גרמנים אתניים מקומיים (בבאנאט) ורשויות קרואטיה – גורמים שכולם סייעו ברצח העם היהודי באזורים אלה.
בינואר 1942 ערכו יחידות צבאיות הונגריות פשיטה נגד התקוממות קומוניסטית-לכאורה בכפרים בווייבודינה. בנובי סאד נרצחו לפחות 600 יהודים ו-2,500 סרבים, לכאורה כנקמה על מעשה חבלה. רנדולף ל. ברהם העריך את מספר הקורבנות בלמעלה מ-3,300 (2,550 סרבים ו-700 יהודים). הגרמנים כבשו את הונגריה במארס 1944, ובאוקטובר הפילו הפשיסטים של צלב החץ ההונגרי את ממשלת הורטי. יחידות ז'נדרמריה הונגריות ריכזו כ-16,000 יהודים מאזור הבאצ'קה בווייבודינה והסביבה באזור ברניה (אנ') (אז חלק מהונגריה) וגירשו אותם לידי המשטרה הגרמנית, שהובילה אותם לאושוויץ, שם הרוב מת בתאי הגזים, ולמחנה הריכוז האוסטרי שטרסהוף בו שרדו 70% לערך.
4,000 עד 10,000 יהודים מהבנאט הסרבי (אנ') גורשו לידי שלטונות הצבא הגרמני בסרביה על ידי הרשויות הגרמניות האתניות המקומיות ונספו במחנות הריכוז הגרמניים. יהודים באזור הכיבוש של אנשי האוסטאשה הקרואטים נשלחו למחנות ריכוז בקרואטיה כגון יאסנובאץ, שם נרצחו כ-17,000 נפש מתוך אוכלוסייה כוללת של 20,000 נפש בקרואטיה.
תפקיד הוורמאכט

לאחר המלחמה הצהיר הוורמכט כי הוא לא השתתף ברצח העם, אך גנרל במה ואנשיו תכננו והוציאו לפועל טבח של למעלה מ-20,000 יהודים וצוענים.
מספר הקורבנות

מהאוכלוסייה היהודית שמנתה 16,000 נפש בסרביה, רצחו הגרמנים הנאצים כ-14,500.
באזור ההונגרי בסרביה, באזור הגרמני האתני (דנובה השוואבית) ובאזור הכבוש בידי האוסטאשה, נרצחו 17,000 יהודים נוספים.
עזרה שנתנו סרבים ליהודים

סרבים היו מעורבים בהצלת יהודים סרבים בתקופה זו. מרים שטיינר-אביעזר, חוקרת יהדות יוגוסלביה וחברה בוועדה לחסידי אומות העולם ביד ושם קובעת: "הסרבים הצילו יהודים רבים. בניגוד לדימוי הנוכחי שלהם בעולם, הסרבים הם עם ידידותי, נאמן, שלא יפקיר את שכניו." נכון ל-2019 יד ושם מכיר ב-139 סרבים כחסידי אומות העולם, השיעור הגבוה ביותר במדינות הבלקן.
השבת נכסים

סרביה היא המדינה הראשונה באירופה שאימצה חוק להשבת נכסים של קורבנות שואה ללא יורשים. על פי חוק זה, מלבד השבה זו תשלם סרביה 950,000 יורו מדי שנה לאיחוד העיריות היהודיות החל משנת 2017. הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש (WJRO) שיבח את אימוץ החוק הזה. מנהלו הציע למדינות אחרות לפעול כסרביה. שגרירות ישראל בסרביה ברכה על חוק זה והדגישה כי סרביה צריכה להוות דוגמה למדינות אחרות באירופה: "החוק החדש הוא מעשה אצילי של מדינה גדולה, שיפיח חיים חדשים בקהילה היהודית הקטנה הקיימת כיום."
היסטוריוגרפיה סרבית

בשנות התשעים מוזער תפקידם של נדיץ' ולוגוטיץ' בהשמדת יהודי סרביה על ידי מספר היסטוריונים סרבים. בשנת 1993 ציינה האקדמיה הסרבית למדעים ואמנויות ציינה את נדיץ' בין 100 הסרבים הבולטים.
לאחר התפרקות יוגוסלביה פעלו חברי מועצה מקומיים בסמדרבו כדי לקרוא את הכיכר הגדולה בעיר על שם ליוטיץ'. הם הגנו על פועלו במלחמה בקביעה כי "[שיתוף פעולה] נדרש להמשך קיומו הביולוגי של העם הסרבי" במהלך מלחמת העולם השנייה. המגזין הסרבי Pogledi פרסם סדרת מאמרים שניסו לטהר את ליוטיץ'. בשנת 1996 שיבח הנשיא היוגוסלבי לעתיד ווייסלב קושטוניצה את ליוטיץ' בהצהרה פומבית. קושטוניצה והמפלגה הדמוקרטית שלו (Demokratska stranka Srbije, DSS) התמודדו לשיקום מעמדן של דמויות כליוטיץ' ונדיץ' לאחר הפלת סלובודן מילושביץ' וממשלתו הסוציאליסטית באוקטובר 2000.
ראו גם

תולדות היהודים בסרביה
ראו גם > מחנות ריכוז נאצים גרמניים ואוסטאשים במלחמת העולם השנייה בסרביה ובמזרח סירמיה

מחנה הריכוז באנייצה
מחנה הריכוז סיימישטה
מחנה הריכוז צרווני קרסט
לקריאה נוספת

Hehn, Paul N. (1971). "Serbia, Croatia and Germany 1941–1945: Civil War and Revolution in the Balkans". Canadian Slavonic Papers. University of Alberta. 13 (4): 344–373. נבדק ב-8 באפריל 2012. {{cite journal}}:  (עזרה)
Pavlowitch, Stevan K. (2002). Serbia: the History behind the Name. London: C. Hurst & Co. Publishers. ISBN 978-1-85065-476-6.
יוז'ף נאדאש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1897 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 ביולי 1975 (בגיל 78) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שפות היצירה:  גרמנית, נורווגית, צ'כית, הונגרית 
 
יוז'ף נאדש (במקור נוסבאום, בהונגרית: Nádass József; בודפשט, 22 במאי 1897 – בודפשט, 30 ביולי 1975) היה משורר, סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף, הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה.
ביוגרפיה

יוז'ף נוסבאום נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט נוסבאום ושל הרמינה היימן. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה למסחר של בודפשט הפך לפקיד. הוא איבד רגל במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף ב-1918 למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP). בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה חבר במועצת הפועלים ועמד בראש מחלקת התעמולה של המשמר האדום בבודפשט, לאחר נפילת הרפובליקה היגר לווינה ב-1920. שם הצטרף בין השנים 1923–1925 לכתב העת "מא" (Ma), שפירושו "היום" של לאיוש קשאק. בנוסף לווינה התגורר גם בפראג, פריז, בוקרשט וברלין. נאדש חזר הביתה ב-1926, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. תחילה עבד עבור כתבי העת "דוקומנטום" (Dokumentum) אחרי זה "העבודה" (Munka).
בין השנים 1928 לבין 1930, ערך את המהדורה ההונגרית של "עידן שלנו" (Korunk) של גאבור גאל. הוא הורשע ב-1931 על ספרו "אתה ואתם". היגר שוב בשנת 1938 והשתקע בדנמרק, בשוודיה ולאחר מכן בנורווגיה. חזר הביתה ב-1940. ב-1944 גורש למאוטהאוזן ושרד את מחנה הריכוז. לאחר השחרור מ-1945 עבד במשרד החוץ ההונגרי. בין 1945 לבין 1948 היה בעל הטור של היומון החשוב נפסאבה. הוא נאלץ "לשתוק" בשנות החמישים. מ-1957 עד 1959 היה עמית של כתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom).
פעילותו

שיריו הראשונים פורסמו על ידי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט. שירתו המוקדמת מאופיינת בהשפעת האוונגרד, ושיריו המאוחרים מאופיינים בשפה צורנית מסורתית יותר. הוא גם כתב סיפורים קצרים ושני רומנים אוטוביוגרפיים. נאדש תרגם יצירות מצ'כית, מגרמנית ומנורווגית.
יצירותיו

פרצי החוצה, מילה! (שירים, 1922-1920, 1923)
הפנים הולכים סחור סחור (שירים, 1927)
אתה ואתם (שירים, 1931)
הנערה הנורווגית (רומן, 1946)
גורקי ( עם לאיוש קשאק, במערכה אחת, 1947)
מפתח הפלא (אגדות, 1957)
מילה אנושית (שירים, 1957)
אנשים עם צללים (סיפור קצר, 1958)
הניצחון האמיתי (סיפור, 1959)
רוח חודש מרץ (שירים, 1959)
להבה ופיח (רומן אוטוביוגרפי, חלק 1, 1961)
שנים מפויחות (רומן אוטוביוגרפי, חלק 2, 1961)
המתרס החסר (סיפורים, 1962)
וידוי בשעת בין ערביים (שירים, 1962)
ספירת מלאי קשה (זיכרונות, 1963)
היכן ישנים שחפים? (סיפורים קצרים, סיפורים, 1965)
איש פרטי (רומן, 1966)
אני אומר לכם (שירים נבחרים, 1966-1921, 1967)
קשת בענן ארצית (שירים, 1972)
הגל (סיפור קצר, 1973)
תרגומיו הספרותיים

קארל צ'אפק : דאשנקה - חייה של ערמומית ; הוצאת פראגר : ברטיסלאבה, 1936
לאונהרד פרנק : האחים הנסחפים ; הוצאת פראגר: ברטיסלאבה, 1936 ( חנות ספרים אירופאית חדשה)
איבאן אולבראכט: שוהאי, פורע החוק ; תִרגוּם יחד עם אנטון סטראקה, הוצאת פראגר: ברטיסלאבה, 1936 (חנות ספרים אירופית חדשה)
הארי בלומברג: העם הנסחף ; הוצאת ברקוצי: ?, 1942
אג' גילברג: אסקימואים רבים, רופא אחד; הוצאת זינגר וולפנר: בודפשט, 1943
גונאר גונארסון: דפוק ואתה מתקבל ; Béta Literary Co.: בודפשט, 1944
פרנק הלר: שלושה רוצחים נכנסים ; הוצאת סגנון: בודפשט, 1944
אדוארד באז: צוות הפלא ; מעצב גרפי: לאסלו רבר; הוצאת מורה: בודפשט, 1957 (הספרייה הקטנה של הנוער)
קורט טוכולסקי : טירת גריפסהולם ; אירופה, בודפשט, 1957
פרסים

פרס אטילה יוז'ף (1959)
פרס SZOT (1972)
לקריאה נוספת

מי זה מי בספרות ההונגרית? הוצאת Könyvkuckó, בודפשט, 1999 ISBN 9-638157-91-7
הערות שוליים

↑  Születési anyakönyvi kivonata
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810704523305606  GND: 1038073685  ISNI: 0000 0000 8005 4674  LCCN: nb2012028637  NKC: jx20050720013  VIAF: 84332946   WorldCat (עם VIAF): 84332946
אוטו טורדאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1893 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 ביולי 1967 (בגיל 74) הג'ווידק, הונגריה 
 שם לידה:  Tauber Ottó 
 מדינה:  הונגריה 
 
ד"ר אוטו טורדיי (במקור טאובר עד 1911 בהונגרית: Torday Ottó;‏ בודפשט, 15 בינואר 1893 – בודפשט, 6 ביולי 1967) היה שחקן, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי. לטורדאי היה קהל עוקבים משמעותי בפזורה ההונגרית האמריקאית דרך סרטיו וגם ברחבי העולם. מבחינת גודל הקהל וההכנסה הוא היה בזמנו אחד השחקנים המצליחים ביותר.
ביוגרפיה

אוטו טאובר נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה טורדאי (טאובר) (1860–1933), מפקח ספנות ראשי ילידת טמשוואר, ושל מרגיט גרוף (1874–1957). סבו וסבתו מצד אביו היו הסוחר אדולף טאובר ויוזפין שטרן, וסבו וסבתו מצד אמו היו איגנץ גרוף (1848–1899), מפקח רכבת מדונפאטאי, ולינה לווינגר (1853–1932). הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני. הוא עבר את בחינות הבגרות באוניברסיטה. טורדאי למד אצל השחקן ובמאי סרטים אילמים זולטן סרמאי כסטודנט פרטי. הוא חתם על החוזה הראשון שלו עם במאי התיאטרון יאנוש קומיאטי בקושיצה, אצלו הופיע לראשונה ב-20 בפברואר 1914 בקומדיה של פרנץ הרצג, "בת הטייקון מדולובה", בתפקיד גידה טאריאן. ובפעם השנייה, הוא הציג את עצמו בתפקיד הראשי ב"האביר השודד" של לאיוש בירו. במהלך הגיוס במלחמת העולם הראשונה התגייס כמתנדב ולחם בחזית הרוסית והצרפתית.
בסתיו 1917 שיחק עם אירן פלד בחוג התיאטרון של בודה (Budai Színkör)
ב-1920 היה חבר בתיאטרון מרכז העיר
מ-1921 ב"תיאטרון הרנסאנס" (Rennaissance Színház)
ב-1925 היה מנהל שותף של תיאטרון תאליה (Thália Színház)
ב-1926 היה במאי תיאטרון מחוץ לבודפשט
באוקטובר 1928 היה המנהל של "התיאטרון החדש" (Új Szinház)
ב-1929 מנהל התיאטרון ההונגרי (Magyar Szinház)
בשנים 1931–1932 עבד שוב כמנהל התיאטרון החדש
הוא פתח את משרד הכרטיסים שלו לתיאטרון בשנות הארבעים. במקביל שיחק גם בסרטים אילמים.
תפקידי התיאטרון החשובים

פרנץ הרצג: בת הטייקון מדולובה - גידה טאריאן
לאיוש בירו: האביר השודד (Rablólovag) – תפקיד ראשי
שייקספיר: המלט
אדה סיגליגטי: רוז'ה – מדינה
תפקידיו הקולנועיים

החייל בגמלאות (1917) – אנדראש
ונגרקאש (1917) – יוראקובסקי, מנצח רוסי
החתונה מטופרין – סגן מניאי
הרוזן הקבצן (1917) – עיתונאי
מבחן אש (1917) – הרוזן מיקלוש מגנוס הבן
שוטי האהבה I-II. (1917) – אלמר
דודה דולר (1917)
דרגה ומצב (1918)
סוד המכרה I-II. (1918) – לורד רוברטסון
ארבע ההרפתקאות החדשות של ניק ווינטר - במפתח ברגים (1920) – קורדיי רומולד
ארבע ההרפתקאות החדשות של ניק ווינטר - דרמה באלהמברה (1920)
אדום המזה (1920)
הנחל האזוק (1920) – אנדראש בויטי
הרוזן הקבצן (1922, מערכון) – עיתונאי
החייל בגמלאות (1922, מערכון) – אנדראש
עשירים עניים (1959)
תמונות מתולדות הסרטים האילמים ההונגרים (1964, קצר)
לקריאה נוספת

לקסיקון אמנויות התיאטרון ההונגרי עורך ראשי. ג'רג' סקיי. בודפשט, הוצאה לאור אקדמית, 1994.
לקסיקון לאמנויות הבמה ההונגריות (1929–1931, עורך אלדאר שופפלין)
הברט המדבר
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 160653/1911. Forrás: MNL-OL 30808. mikrofilm 23. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1911. év 49. oldal 35. sor
↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 138/1893. folyószáma alatt".
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. XII. ker. állami halotti akv. 1498/1967. folyószáma alatt.
↑  "Tordai Gyula halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 1061/1933. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség házassági akv. 186/1892. folyószáma alatt".
↑  "Gróf Ignác halotti bejegyzése a rákoskeresztúri polgári halotti akv. 58/1899. folyószáma alatt".
↑  "Gróf Ignácné halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 2437/1932. folyószáma alatt".
לאיוש אץ'

| --- | --- |
 לאיוש אץ'
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 בספטמבר 1922 בודפשט
 התאבד:  18 בספטמבר 1968 (בגיל 45) בודפשט
 שם לידה:  Feldmann Lajos 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות אובודה 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (17 במאי 1953–9 במאי 1957) 
 מפלגה:  מפלגת העובדים ההונגרית, המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית 
 
לאיוש אץ' (בהונגרית: Ács Lajos, בשמו בלידה Feldmann Lajos; ‏ 22 בספטמבר 1922 בודפשט – 18 בספטמבר 1968 בודפשט) היה פעיל קומוניסטי, פוליטיקאי וכלכלן הונגרי ממוצא גרמני, שכיהן כמזכיר (27 ביוני 1953 – 24 באוקטובר 1956) וחבר בפוליטבירו (27 ביוני 1953- אוקטובר 1956) של מפלגת העובדים ההונגרית (קומוניסטית). אץ' נמנה בשנות ה-50 עם המנהיגים הצעירים שקמו סביב הרודן מתיאש ראקושי ותמכו בו מול אימרה נאג' במליאת הוועד המרכזי ביוני 1954 ושאימץ אחרי שנת 1954 עמדה מתונה בעד רפורמות במדינה. בימים שקדמו למרד ההונגרי בשנת 1956 הואשם בגישה הססנית וחסרת אונים מול פעולות מחאה המוניות והורחק מהנהגת המפלגה השלטת ומהחיים הפוליטיים. בימי המרד ההונגרי הוא נמלט זמנית לשגרירות פולין בבודפשט. אחרי שנת 1957, תחת שלטונו של יאנוש קאדאר, מילא אץ' תפקידים של פקיד בכיר בבנק הלאומי ההונגרי ובמשרד האוצר והיה מעורב בתחילת מדיניות הרפורמות הכלכליות של עידן קאדאר. אץ' היה כורה פחם ואחר כך כלכלן במקצועו.
ביוגרפיה

לאיוש פלדמן נולד בבודפשט במשפחת כורי פחם ממוצא גרמני. אביו נקרא גם כן לאיוש (=לודוויג) פלדמן ואמו - יוז'ה ז'ילה. פלדמן הבן שינה בצעירותו את שם המשפחה לשם ההונגרי "אץ'".
אחרי לימודי תיכון נרשם לפקולטה לכלכלה של האוניברסיטה הטכנית ולכלכלה ע"ש הפלטין יוז'ף, בימינו האוניברסיטה הטכנית ולכלכלה בבודשפט. בו זמנית, בשנים 1942-1941, עבד כפקיד בחברה החקלאית "פוטורה" ובשנים 1943-1944 עבד במכרה פחם בפילישסנטאיוואן בקרבת פשט. אחרי 1943 היה פעיל באיגוד המקצועי של פועלי העזר והעובדים במגזר הפרטי והפסיק את לימודיו הבאוניברסיטה.
אחרי המלחמה, שבה נכבשה הונגריה על ידי הצבא הסובייטי שהביס את הנאצים ואת הצבא ההונגרי, הצטרף אץ' למפלגה הקומוניסטית ההונגרית שיצאה מן המחתרת והתחילה תהליך שהביאה אותה בראשות השלטון. אץ' התחיל קריירה של עסקן מפלגה כמזכיר סניף מקומי בבודה. אחרי לימודים למשך חצי שנה בבית ספר של המפלגה, החל מספטמבר 1948 שימש כסגן ראש מחלקת ההדרכה במסגרת המפלגה, שקלטה בתוכה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה אז את שמה למפלגת העובדים ההונגרית.
ב-1949 עבר לתפקיד סגן מנהל המחלקה לבקרת הפעילות המפלגתית ושל הארגונים העממיים ובדצמבר 1950 התמנה לראש הסניף של המפלגה במחוז שומוג'. בקונגרס השני של מפלגת העובדים בפברואר-מרץ 1951 נבחר לחבר משנה של הוועד המרכזי של מפלגת העובדים והוחזר לתפקיד של סגן מנהל המחלקה לבקרת הפעילות המפלגתית ושל הארגונים העממיים. בהמשך נשלח ללמוד באקדמיית המפלגה הקומוניסטית הסובייטית במוסקבה.
ביוגרפיה > בהנהגת מפלגת העובדים

בתמיכת מנהיג המפלגה ראקושי, בפברואר 1953, בגיל 31, קודם אץ' כחבר מלא בוועד המרכזי וכראש המחלקה לבקרת הפעילות המפלגתית. במאי 1953 נבחר לפרלמנט של הונגריה.
ב-27 ביוני 1953 נבחר למזכיר הוועד המרכזי של המפלגה לצדו של בלה בג וכחבר בוועד הפוליטי (הפוליטבירו) של המפלגה. הוא נבחר מחדש בקונגרס השלישי של המפלגה בשנת 1954.
היה חבר בוועד ליישום ה"רהביליטציה", טיהור שמם (אנ') של חברי המפלגה החפים מפשע, שנידונו לעונשי מאסר או הוצאו להורג בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי, חלקם אחרי משפטי ראווה.
ב-1955-1956 כיהן כמזכיר המפלגה האחראי להטוויית הקו האידיאולודי.
בינואר 1956 היה אץ' חבר במשלחת מפלגת העובדים ההונגרית למשא ומתן עם ההנהגה הסובייטית במוסקבה, לצדם של מתיאש ראקושי, אימרה נאג',מיהאי פרקש ובלה סאלאי.
במאי 1956 פגש אץ' את השליח האמריקאי כריסטיאן רנוודאל והבטיח לרסן את הבולשת.
.
ביוגרפיה > ימי המרד ההונגרי ב-1956

באוקטובר 1956 מילא אץ' את מקום המנהיג החדש של המפלגה, ארנו גרה, שיצא ליוגוסלביה למו"ם עם טיטו וההנהגה היוגוסלבית. בתקופה הזאת, בעקבות ידיעות על תהליך הדה-סטליניזציה בברית המועצות, ומרד הפועלים וחילופי גברא בהנהגת המפלגה השלטת בפולין, עלתה גם בהונגריה התסיסה בקרב ההמונים נגד השלטון הקומוניסטי ונגד הכיבוש הסובייטי. הסטודנטים ארגנו הפגנת מחאה ראשונה ללא היתר השלטונות ליד הפסל של לאיוש בתיאני בבודפשט.
בשובו לבודפשט ארנו גרה זעם על הססנותו וחוסר האונים שהפגין לכאורה אץ' מול כוחות המתנגדים בעם ובישיבה של הוועד המרכזי של המפלגה ב-23-23 באוקטובר 1956 הדיח אותו מכל התפקידים.
ב-30 באוקטובר 1956 נמלט אץ' ומצא מקלט בשגרירות פולין עד ל-4 בנובמבר 1956.