התפתחות היכולת הנרטיבית
שלבים בהתפתחות היכולת הנרטיבית > סיפורים של ילדי גן צעירים (סביב גיל שלוש-ארבע)

סיפורים של ילדי גן צעירים מלמדים על יכולת הבחנה בין תיאור לסיפור: כשהם מתארים הם משתמשים בעיקר ברשימות מילים, וכשהם מספרים הם משתמשים בפעלים ובמשפטים שלמים. ניצני הסיפורים של ילדי הגן הצעירים מצטמצמים לתיאור אירוע אחד או אירועים בודדים. הילדים מתקשים לשמור על רצף נרטיבי מעֵבר לפעילות אחת או שתיים, ובכל מקרה האירועים מוצגים באופן לא סלקטיבי וללא העדפות, כך שאין אירוע בולט שסביבו נרקם הסיפור. הילדים אומנם כבר שולטים במערכת נרחבת של אוצר מילים ומבנים תחביריים ברמת המשפט, אך מתקשים לממש את אמצעי הלשון שברשותם כדי לספר סיפור המאורגן סביב אירוע מרכזי. ילדי הגן הצעירים יכולים לייצג אירועים, אבל השימוש בכלי הלשוני הנדרש להצגתם בסיפור לוקה בחסר, כמו בדוגמה של בן שלוש: "הכלב ברח לשם והיא והיא בוכה ו... והוא לקח לו את זה ככה". בסיפור זה חסרים אמצעי אזכור או שאינם מדויקים (למשל: מי הם "היא", "הוא" ו"לו"?); חסרים פרטים הנדרשים לאפיון הדמויות ולהגדרת המצבים, ובמקומם יש שימוש בצורות מצביעות (דאיקטיות) (כמו: "לשם", "את זה") ובשפת גוף (מֶחווֹת) (כמו: "ככה"); נעשה שימוש נרחב ב-ו' החיבור בתחילת כל מבע, דבר המלמד על תפיסת היחידות כשוות ומבודדות בגלל היעדר מבנה היררכי מלכד; בנוסף, קיימת אי-הבחנה בין 'זמן הסיפֵר' (הזמן שבו הסיפור מסופר) ובין 'זמן הסיפור' (הזמן של התרחשות האירועים), וכתוצאה מכך אין לסיפור עוגן בנקודת זמן עקבית, ויש תחלופה לא שיטתית בין עבר להווה.
ילדים בשנות הגן הראשונות זקוקים למסגרות תמיכה כדי להקל עליהם את ההתמודדות עם משימת עיצוב סיפור. התמיכה עשויה להיות משני סוגים:
תמיכה חיצונית - תרומה של הסביבה (מבוגרים וילדים). בתמיכה החיצונית הסביבה הבוגרת תומכת ומלווה את הילד בזמן הפקת הסיפור. כך למשל במהלך הפקת הסיפור שהובא לעיל אפשר לשאול: "מי בכתה?" "למה היא בכתה?" "את מה הוא לקח?" "ומה קרה אחר כך?". הילד הצעיר עסוק בפרטים הבודדים, והמבוגרים מעניקים לו רשת תמיכה, מעין פיגום (scaffold), על מנת ליצור נקודת מבט כוללנית שתקשר את הפרטים סביב נושא משותף. בדרך זו הידע הנרטיבי נרכש באירוע תקשורתי תוך כדי דיאלוג שכלולות בו אמירות קצרות של הילד ביחס לאירועים שלא מכבר הושלמו ועידוד רב של מבוגר מלווה המגרה ומעודד להתייחס לאותם אירועים. הדיבוב התקשורתי-סיטואציוני מדרבן את הילד להפליג מעבר ליכולות שלו. המבוגר מספק לו רמזים, נושא חדש והרחבות למיניהן, ובכך מקל עליו את מעמסת ההיזכרות ברכיבי הסיפור ובעיבוד המידע ובה בעת גם מכוון אותו אל הציפיות של הנמען. בנוסף, הסיפור הבינאישי מגביר את יחסי הקרבה בין הילד והמבוגר המטפל בו, ובכך מעלה את המוטיבציה לשיתוף פעולה וליצירת מוצר משותף. אפשר לגוון את הדרכים לעידוד הילדים לספר סיפור; למשל אפשר להציג סדרת תמונות ולבקש מהילד לספר במילים את הסיפור המוצג בהן או לבקש ממנו לספר את הסיפור של הציור שהוא עצמו צייר. סיפורים משתכללים לא רק בסיועם של מבוגרים אלא גם תוך כדי שיח בין ילדים. כבר בגיל הגן יש לילדים יכולת להתחשב בשומעים ולשנות את דרכי ההבעה שלהם בְּהתאם לצורך. כך למשל הם מוסיפים יותר פירוט והבהרה וגם חזרה כאשר הם פונים לילדים מאשר כאשר הם פונים למבוגרים; וככל שעולה הגיל הם לומדים לנסח את דבריהם אחרת או להוסיף להם עוד הסבר אם הם מבחינים שהמאזין מתקשה להבין אותם.
תמיכה פנימית - עיבוד מנטלי בסיסי וראשוני של תרחיש סיפורי הקרוי 'תסריט'. התמיכה הפנימית היא עיבוד מוחי (מנטלי) המייצג את ההתרחשות המדווחת בסיפור. לפי הגישה הקוגניטיבית להתפתחות הנרטיב, המסוגלות של ילד ליצור טקסט נרטיבי סביב התרחשות כלשהי ללא תמיכת מבוגר עוברת דרך שלב מקדים שבו הילד יוצר לעצמו ייצוג מנטלי של התנסות מוּכּרת ושגרתית (למשל: הליכה לרופא; יציאה לים; מסיבת יום הולדת) - אירועים שאותם הוא חווה פעמים רבות בעבר. החוויה החוזרת מסייעת לו לבנות הכללה מופשטת של האירוע לכדי 'תסריט'. התסריט מבוסס על המבנה הפנימי של האירוע הכולל רצף אירועים מחויבים ואפשריים (אופציונליים). כך למשל בתסריט "יום הולדת" מחויב חוגג שתאריך הולדתו הגיע, וברכיבי המבנה של תסריט זה אופציונליים שותפים שונים לשמחה (משפחה, חברים, ילדי הגן), אביזרים (זר, עוגה, קישוטים), פעולות (כיבוי נרות, הנפת החוגג על כיסא, שירים), מקום שהותאם במיוחד לאירוע, וכן גם מילים אופייניות (איחולים וברכות). תסריט בנוי על אפיזודה אחת או מספר מצומצם של אפיזודות שגרתיות ומוכרות. עם הזמן הופך סיפור על בסיס התרחשות מוכּרת לאוטומטי, ובכך מקל על המעמסה הקוגניטיבית בעת עיבוד המידע בזמן אמת (on-line). כתוצאה מכך המסַפר מתפנה לגוון את הקטגוריות, את הפריטים ואת הפעולות המאוזכרים ולדייק בשימוש הלשוני. עיבוד מידע באמצעות תסריטים תורם גם ליכולת לבנות קשרי זמן וסיבה בין האירועים, כמחויב בשיח נרטיבי. למשל, ההכנות לקראת מסיבת יום הולדת וסדר האירועים תוך כדי המסיבה מבטאים יחסי זמן; ואילו הקשר בין הגעת תאריך הלידה של החוגג ובין והמסיבה לכבודו מבטא יחס של סיבה ותוצאה. גם האזנה חוזרת לאותם סיפורים, ובמקרים רבים תוך מעורבות פעילה של הילדים שכבר למדו להכיר את התוכן ולפעמים גם מדקלמים קטעים ממנו או ממחיזים אותו, תורמת לפיתוח היכולת לארגן רצף אירועים על פי סדר זמנים ועל פי סדר הגיוני של סיבה ותוצאה כפי שהם באים לידי ביטוי בתבנית של הסיפור המוכר והשגור.