stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורטה דה סנטנדר
היסטוריה

בתקופה הפרה-קולומביאנית ישבו במקום מספר שבטי ילידים כמו בני הצ'יטררו (אנ') והמוטילון (אנ'). היישוב הספרדי של האזור החל באמצע המאה ה-16 עם הקמת העיר פמפלונה, לאחר מספר ניסיונות התיישבות שנכשלו בעקבות היתקלויות אלימות עם הילידים.
באזור בכלל ובעיר קוקוטה בפרט הייתה פעילות רבה במהלך המאבק לעצמאות מהאימפריה הספרדית והשנים הראשונות לאחר מכן. ב-1821 התרחש בקוקוטה קונגרס קוקוטה שבו הוכרז על הקמתה של רפובליקת קולומביה הגדולה (שכללה את שטחי קולומביה, ונצואלה, אקוודור ופנמה המודרניות) ותוקנה חוקת קוקוטה (אנ') ששירתה את המדינה החדשה. ב-1828 התכנסה בעיר אקוניה, אף היא בשטחי המחוז העתידי, ועידת אוקניה (ספ'), שמטרתה הייתה לבצע שינויים בחוקה, אך הוועידה פוצצה על ידי נשיא הרפובליקה סימון בוליבר ותומכיו, במה שהוביל בסופו של דבר לפיצול הרפובליקה ב-1830
לאחר פיצול הרפובליקה האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לפרובינציות אל פמפלונה ואוקניה, שבירותיהן היו הערים פמפלונה ואוקניה בהתאמה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והוקמה מדינת סנטנדר, שכללה את שטחי מחוזות סנטנדר ונורטה דה סנטנדר העתידיים ונקראה על שמו של פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר (אנ'), מגיבורי העצמאות של קולומביה. תחילה בירת המדינה הייתה פמפלונה, כעבור זמן קצר היא הועברה לבוקרמנגה וב-1861 היא הועברה לאל סוקורו, שתיהן בשטחי מחוז סנטנדר העתידי. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים.
ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית, המדינה הפכה למחוז סנטנדר והבירה הועברה לבוקרמנגה. ב-1910 פוצלו מהמחוז שטחים שהפכו למחוז נורטה דה סנטנדר (שמשמעותו המילולית היא "צפון סנטנדר").
כלכלה

כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על מסחר ותעשייה, בעיקר בזכות הגבול עם ונצואלה, ובמידה פחותה יותר על כרייה, הפקת נפט (בעיקר באזור הרשות המקומית של טיבו) וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול של כותנה, אורז, טבק, קקאו, קנה סוכר, קפה וחיטה. כמו כן חבל קאטאטומבו (ספ') שבצפון המחוז הוא מוקד מרכזי בקולומביה לגידול צמח הקוקה שממנו מופק הסם קוקאין.
חלוקה מנהלית

בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשישה אזורי משנה (Subregiones) כדלהלן:
| שם | שם בספרדית | מספר רשויות מקומיות |
| --- | --- | --- |
| צפון | Norte | 4 |
| מזרח | Oriente | 6 |
| דרום-מזרח | Suroriente | 7 |
| דרום-מערב | Suroccidente | 6 |
| מרכז | Centro | 7 |
| מערב | Occidente | 10 |
הערות שוליים

↑  נורטה דה סנטנדר באתר האגודה הגאוגרפית של קולומביה (בספרדית).
↑  קולומביה - ניטור גידולי קוקה 2013, ממשלת קולומביה ומשרד האו"ם לסמים ולפשיעה (UNODC) (בספרדית).
| מחוזות קולומביה |
| --- | --- | --- |
| מחוז הבירה | בוגוטה |  |
| מחוזות | אטלאנטיקו • אמסונאס • אנטיוקיה • אראוקה • בויאקה • בוליבר • גואאיניה • גואביארה • ואופס • ואיה דל קאוקה • וילה • ויצ'דה • טולימה • לה גואחירה • מגדלנה • מטה • נורטה דה סנטנדר • נריניו • סוקרה • סן אנדרס ופרובידנסיה • סנטנדר • ססאר • פוטומאיו • צ'וקו • קאוקה • קונדינמרקה • קורדובה • קינדיו • קלדס • קסנרה • קקטה • ריסרלדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531799405171  GND: 4117921-3  LCCN: n81084492  MusicBrainz: ad531c8b-2969-4f91-919a-17f4e2f646aa  VIAF: 126679808   WorldCat (עם VIAF): 126679808 
חלוקת המחוז לאזורי משנה.
נאו-ריאליזם (מדע המדינה)

נאו-ריאליזם, או ריאליזם מבני, היא אסכולה ביחסים בין-לאומיים שפורסמה לראשונה על ידי קנת' וולץ (אנ') בשנת 1979. אסכולה זו פותחה מתוך האסכולה הריאליסטית אשר דוגלת באינטרסים, משחק כוחני, ומציאות אנרכית.
כמו הריאליזם, גם הנאו-ריאליזם מעמיד במרכז את הערכים של עוצמה וכוח, אך באסכולה הנאו-ריאליסטית רדיפת העוצמה נובעת מחוסר ברירה ומרצון לשרוד. בבסיס אסכולה זו עומד עקרון יחסיות העוצמה: אין משמעות לעוצמה אבסולוטית כמו בריאליזם, אלא רק לעוצמה ביחס למדינות אחרות.
האסכולה

הנאו-ריאליזם טוען כי האופי של מבנה בין-לאומי מוגדר על ידי העיקרון המסדר שלו (אנרכיה), ועל ידי כמות המעצמות הגדולות במערכת. העיקרון המסדר האנרכי של המבנה הבין-לאומי הוא מבוזר, כלומר אין סמכות מרכזית פורמלית. כל מדינה ריבונית היא שווה במערכת זו. הפעולות של מדינות אלו מונחות על ידי היגיון של עזרה עצמית, כלומר המדינות מבקשות ליישם את האינטרסים שלהן ולא להכפיף את האינטרס שלהן לאינטרסים של מדינות אחרות.
ההנחה היא כי המדינות רוצות לכל הפחות להבטיח את הישרדותן, שכן זהו תנאי הכרחי להשגת מטרות אחרות. כוח מניע זה הוא הגורם העיקרי המשפיע על התנהגותן, ובתורו גורם למדינות לפתח יכולות צבאיות התקפיות כאמצעי להגדלת עוצמתן היחסית. מכיוון שמדינות לא יודעות מהן הכוונות העתידיות של מדינות אחרות, נוצר חוסר אמון בין המדינות, מה שמחייב אותן להישמר מהפסדים יחסיים של עוצמה, שעלולים לאפשר למדינות אחרות לאיים על הישרדותן. חוסר האמון הזה מבוסס על אי ודאות, ונקרא דילמת הביטחון.
המדינות נחשבות דומות מבחינת צרכים, אך לא מבחינת היכולת להשיגם. מיקומן של מדינות מבחינת יכולות קובע את התפלגות היכולות. ההתפלגות המבנית של היכולות מגבילה שיתופי פעולה בין מדינות עקב חשש מרווח יחסי גדול יותר של המדינות האחרות, ומהאפשרות של פיתוח תלות באותן מדינות. הרצון והיכולות היחסיות של כל מדינה ומדינה למקסם את הכוח היחסי שלה מביאים לכך שהמדינות מגבילות זו את זו, ונוצר מאזן כוחות המעצב את המערכת הבין-לאומית. מאזן הכוחות מעורר את דילמת הביטחון שכל המדינות מתמודדות איתה. יש שתי דרכים שבהן מדינות יוצרות מאזן כוחות: איזון פנימי ואיזון חיצוני. איזון פנימי מתרחש כשמדינות מטפחות את היכולות שלהן על ידי צמיחה כלכלית ו/או צמיחה צבאית. איזון חיצוני מתרחש כשמדינות כורתות בריתות כדי לבלום את עוצמתן של מדינות ובריתות חזקות יותר.
נאו-ריאליסטים טוענים שיש שלוש מערכות אפשריות:
מערכת חד־קוטבית – מכילה רק מעצמה אחת. דוגמה לכך ניתן לראות מייד לאחר המלחמה הקרה, שבסיומה המערכת הבין-לאומית הפכה למערכת חד־קוטבית, כאשר המעצמה הגדולה היא ארצות הברית.
מערכת דו־קוטבית – מכילה שתי מעצמות גדולות. דוגמה לכך היא בזמן המלחמה הקרה, שבה המעצמות היו ארצות הברית וברית המועצות.
מערכת רב־קוטבית – מכילה יותר משתי מעצמות גדולות.
נאו-ריאליסטים טוענים כי מערכת דו־קוטבית יציבה יותר ממערכת רב־קוטבית, שכן ניתן ליצור בה מאזן כוחות רק באמצעות איזון פנימי, היות שאין מעצמות גדולות נוספות שניתן לכרות איתן בריתות. מכיוון שיש רק איזון פנימי במערכת דו־קוטבית, יש פחות הזדמנויות לטעויות תפיסה, ולכן פחות סיכוי לפתוח במלחמה בין מעצמות.
דיון מלומד > בתוך האסכולה הריאליסטית

החוקרים הנאו-ריאליסטים אומנם מסכימים שהמבנה של היחסים הבין-לאומיים הוא המניע העיקרי בחיפוש אחר ביטחון, אך יש ביניהם חילוקי דעות בשאלה האם מדינות שואפות לשרוד ותו לא, או שמדינות רוצות למקסם את העוצמה היחסית שלהן. קנת' ווולץ מייצגים את הדעה שמדינות שואפות אך ורק לשרוד, בעוד מירשהיימר ותומכי הריאליזם ההתקפי תומכים ברעיון שמדינות רוצות למקסם את העוצמה היחסית שלהן.
דיון מלומד > אסכולות נוספות

נאו-ריאליסטים טוענים שכיוון שמלחמות הן תוצאה של המבנה האנרכי של המערכת הבין-לאומית, סביר שהן תימשכנה גם בעתיד. אכן, נאו-ריאליסטים טוענים לעיתים קרובות שהעיקרון המנחה של המערכת הבין-לאומית לא השתנה במהותו מתקופת תוקידידס ועד הופעת הלוחמה הגרעינית. ההשקפה ששלום ארוך טווח לא צפוי להיות מושג מתוארת על ידי תאורטיקנים אחרים כהשקפה פסימית מאוד על היחסים הבין-לאומיים. אחד האתגרים העיקריים של הנאו-ריאליזם הוא תאוריית השלום הדמוקרטי והמחקרים שתומכים בה, כמו הספר "Never at War" (אנ'). הנאו-ריאליסטים טוענים בתגובה שתאורטיקנים שתומכים בשלום הדמוקרטי נוטים לבחור את ההגדרה של דמוקרטיה כדי להגיע לתוצאה האמפירית המבוקשת. לדוגמה, גרמניה בתקופתו של וילהלם השני, הרפובליקה הדומיניקנית בתקופתו של חואן בוש (אנ'), או צ'ילה בתקופתו של סלבדור איינדה, לא נחשבות "דמוקרטיות מהסוג הנכון", והעימותים שלהן לא נחשבים כמלחמות לפי התאורטיקנים הללו. כמו כן, הם טוענים שמלחמות מסוימות בין מדינות דמוקרטיות נמנעו רק על ידי גורמים שאינם מכוסים על ידי תאוריית השלום הדמוקרטי.
הסנגורים של תאוריית השלום הדמוקרטי רואים את התפשטות הדמוקרטיה כעוזרת למתן את השפעות האנרכיה. Bruce Russett (אנ') טוען כי עם מספיק דמוקרטיות בעולם, "עשוי להיות אפשרי להחליף חלקית את העקרונות הריאליסטיים (אנרכיה ודילמת הביטחון של המדינות) ששלטו בפועל ... לפחות מאז המאה השבע עשרה". ג'ון מולר (אנ') מאמין שהדמוקרטיה והשלום יבואו לא באמצעות התפשטות הדמוקרטיה, אלא תנאים אחרים (כגון כוח). קנת' וולץ תומך בטענתו של מולר ומציין כי "חלק מהדמוקרטיות – בריטניה של המאה התשע עשרה וארצות הברית של המאה העשרים – היו בין המדינות החזקות ביותר בתקופתן".
ראו גם

ריאליזם (מדע המדינה)
ריאליזם הגנתי
ליברליזם
הערות שוליים

↑  Morgenthau, Hans J. Politics Among Nations: The Struggle for Power and Peace, 5th Edition, Revised. (New York: Alfred A. Knopf, 1978, p. 4-15)
↑  Waltz 1979, pp. 132–3.
↑  Waltz 1979, p. 133.
↑  Mearsheimer 1995, p. 11 n.27, 16 n.27.
↑  Mearsheimer 2001.
↑  Waltz 2001, pp. 5–41.
↑  Waltz 2000, p. 4.
↑  Russett 1993, p. 24.
1 2  Waltz 2000, p. 9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4484276-4
ניקולאי דובובסקוי

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1859 (יוליאני) נובוצ'רקסק, רוסיה 
 פטירה:  28 בפברואר 1918 (בגיל 58) סנקט פטרבורג, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1881) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
ניקולאי דובובסקוי (ברוסית: Николай Дубовской;‏ 17 בדצמבר 1859 – 28 בפברואר 1918) היה צייר נוף רוסי, הקשור לנודדים. יחד עם יצחק לויתן, הוא עזר ליצור את מה שזכה לכינוי "נוף עם אוירה".
ביוגרפיה

אביו היה סמל צבא בקוזאקים של הדון. הוא גילה כישרון אמנותי בגיל צעיר, תוך העתקת איורים ממגזינים פופולריים. דודו, אמן מקומי בשם א.ב. פשקין, לימד אותו איך לצייר מהזיכרון. אולם אביו התעקש שיפעל לפי המסורת המשפחתית, ורשם אותו לחיל הצוערים של ולדימיר קייב בשנת 1870. כשהיה שם, מדריכיו שמו לב שהוא בילה את כל זמנו הפנוי בציור ויעצו לאביו לתת לו חינוך לאמנות במקום זאת.
בשנת 1877, לאחר שקיבל את אישור אביו, הוא החל בשיעורי באקדמיה הקיסרית לאמנויות, ואז הפך לתלמידו של צייר הנוף מיכאיל קלודט. עם סיום לימודיו ב-1881, הוא כנראה לא היה מרוצה מהוראה באקדמיה וסירב להשתתף בתחרות המקובלת על מדליית זהב. הוא בחר להציג במקום זאת ב-"חברה האימפריאלית לעידוד האמנויות", זכה במספר מדליות והשיג את ההכרה הפומבית הראשונה שלו. בשנת 1884 הציור שלו, "חורף" נרכש על ידי גלריית טרטיאקוב. לאחר מכן, הוא החל להציג באופן קבוע עם הנודדים והפך לחבר ב-1886.
ב-1887, איליה רפין הזמין אותו להתארח באחוזתו בסברסקי, שם צייר באוויר הפתוח ופעל בהשפעתו של רפין. בשנת 1890, ציורו "Притихло" ("השקט לפני הסערה") נרכש על ידי הצאר אלכסנדר השלישי לאוסף שלו בארמון החורף.
מ-1890 עד 1900, הוא נסע הרבה: ביקר בים אזוב, באזור הוולגה והקווקז וכן במקומות באירופה, החל מטורקיה, צרפת, איטליה וגרמניה. ב-1897, עם פיטוריו של ארכיפ קוינג'י, הוצע לו תפקיד כפרופסור לציור נוף באקדמיה האימפריאלית, אך הוא סירב להצעה.
בשנת 1898, הוא הפך לאחד ממנהיגי הנודדים ונודע ככוח ממתן כאשר לחברים החדשים היו חילוקי דעות עם הוותיקים. בתקופה זו הוא הושפע מהאימפרסיוניזם הצרפתי. מאוחר יותר ב-1898, למרות סירובו לקבל תפקיד באקדמיה, הוא זכה בתואר "אקדמי" על ידי האקדמיה האימפריאלית והפך לחבר מן המניין ב-1900.
הוא החל ללמד שם ב-1908, ולאחר מותו של אלכסנדר קיסליוב ב-1911, הפך לראש הסדנה לציור נוף. מאמץ לבנות מוזיאון מיוחד ליצירותיו הופסק, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומעולם לא חודש. ב-1915 הפך לחבר במועצה הממשלתית של האקדמיה. בתקופה זו הוא גם הנחה "סלון", בו השתתפו אישים בולטים מהקהילה המדעית, וכן אמנים, סופרים ומוזיקאים. איוואן פבלוב הפך לחבר קרוב שלו.
בשנת 1918, הוא מת מאי ספיקת לב ופבלוב נשא את אחד מנאומי ההלוויה. בתקופת ברית המועצות, למעט תערוכה אחת ב-1938, הוא נשכח במידה רבה. מאוחר יותר נקרא רחוב בנובוצ'רקסק לזכרו.
הערות שוליים

1 2  Kenneth, Nikolai Dubovskoi, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  Brief biography
1 2  Русские художники. Дубовской Николай Никанорович., www.artsait.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14973136q (data)  GND: 1220830208  ISNI: 0000 0000 6663 7822  LCCN: n84107543  RKD: 23444  ULAN: 500120595  VIAF: 67867718   WorldCat (עם VIAF): 67867718
נאו-ריאליזם

ערך זה עוסק בסגנון קולנועי. אם התכוונתם למונח מתחום מדע המדינה, ראו .
בקולנוע, נאו-ריאליזם הוא סגנון המכתיב שימוש באלמנטים אמיתיים ככל הניתן מחיי היום-יום ועיסוק בנושאים ארציים ולא בכאלו דמיוניים שברומו של עולם. צמח באיטליה עם שחרורה מהכיבוש הנאצי לקראת תום מלחמת העולם השנייה.
מאפייני הנאו-ריאליזם

במילה אחת, הנאו-ריאליזם מתואר כאותנטי. אנדרה באזאן, איש קולנוע ומבקר קולנוע צרפתי, טוען שהנאו-ריאליזם מגלם: אמת, טבעיות ואותנטיות. סרט נאו-ריאליסטי חייב להכיל את המאפיינים הבאים:
קונטקסט חברתי מוגדר היטב.
תחושת אקטואליות היסטורית עכשווית.
מחויבות פוליטית לשינוי חברתי מתקדם, ואפילו אלים.
דחיית סגנון המשחק ההוליוודי ושימוש נרחב ככל הניתן בשחקנים לא-מקצועיים.
צילום בסגנון תיעודי.
סרטים נאו-ריאליסטים > איטליה

אובססיה (Ossessione, 1943) ללוקינו ויסקונטי
רומא עיר פרזות (Roma città aperta, 1945) לרוברטו רוסליני
פאיזה (Paisà, 1946) לרוברטו רוסליני
מצחצחי הנעליים (Sciuscià, 1946) לויטוריו דה סיקה (זוכה פרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר)
גרמניה שנת אפס (Germania anno zero, 1947) לרוברטו רוסליני
גנבי האופניים (Ladri di biciclette, 1948) לויטוריו דה סיקה
האדמה רועדת (La terra trema, 1948) ללוקינו ויסקונטי
סטרומבולי (Stromboli, 1949) לרוברטו רוסליני
אורות הוואריטה (1950) לפדריקו פליני
נס במילאנו (Miracolo a Milano, 1951) לויטוריו דה סיקה
אומברטו דה (Umberto D., 1952) לויטוריו דה סיקה
הבטלנים (1953) לפדריקו פליני
בליסימה (1954) ללוקינו ויסקונטי
לה סטרדה (1954) לפדריקו פליני
לילות כביריה (1956) לפדריקו פליני
אנשי הפו (1947) למיכלאנג'לו אנטוניוני
שודדים מאורגוזולו (Banditi a Orgosolo, 1960) לויטוריו דה סטה
רוקו ואחיו (1960) ללוקינו ויסקונטי
אקטונה (1961) לפייר פאולו פאזוליני
מַאמא רומא (1962) פייר פאולו פאזוליני
סרטים נאו-ריאליסטים > שאר העולם

Surcos (ספרד 1951)
מלח הארץ (ארצות הברית 1954) למייקל וילסון
תחנת רכבת (באב אל חדיד, מצרים 1958) ליוסף שאהין
רוזמרי (גרמניה 1959) לרולף תילה
שעת הכבשנים (ארגנטינה 1968)
mundo Grua (ארגנטינה 1999) לפאבלו טראפרו
סרטים נאו-ריאליסטים > בישראל

הילד מעבר לרחוב (1965) ליוסף שלחין
אור מן ההפקר (1973) לנסים דיין
עג'מי (2009) לסכנדר קובטי ולירון שני
פיגומים (ישראל 2017) למתן יאיר.
בן זקן (2014) בבימוי אפרת כורם
ראו גם

נאו-ריאליזם איטלקי
היסטוריה של הקולנוע
הערות שוליים

↑  Bondanella, Peter. La Strada, Rutgers Films in Print Series. Rutgers University Press: 1987, page 3-4. ISBN 0-8135-1236-0.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph670221
נמל התעופה הבין-לאומי ג'ינה

נמל התעופה הבינלאומי ג'ינה (באורדו: جناح بین الاقوامی ہوائی اڈا, בסינדית: جناح بين الاقوامي هوائي اڏي) הוא נמל התעופה של העיר קראצ'י ונחשב לאחד הנמלים העמוסים בפקיסטן ובמחוז סינד. נמל התעופה נקרא על שמו של מוחמד עלי ג'ינה, מייסדה של המדינה.
מתקני הנמל

בנמל קיים טרמינל אחד המחולק לשני חלקים:
החלק המזרחי – משמש את הטיסות הבינלאומיות.
החלק המערבי – משמש את טיסות הפנים.
בנוסף קיימים בנמל שני מסלולי המראה/נחיתה מבטון.
תאונות ותקריות

ב-22 במאי 2020 התרסקה טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס במהלך הנחיתה בנמל התעופה. מתוך 91 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נהרגו כולם, למעט שני ניצולים.
נטנבי

| --- | --- |

ערוץ נהר נטנבי. מראה ממנזר שמוכמדי
 מידע כללי
 אורך:  60 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  33.5 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  657 קמ"ר
 מוצא:  סקורניה, רכס מסחתי
 גובה מוצא הנהר:  2,548 מטרים
 שפך:  הים השחור
 מדינות באגן הניקוז:  גאורגיה
 
נַטַנֵבּי (בגאורגית: ნატანები, נקרא גם מוֹגרוֹסִי მოგროსი) הוא נהר בחבל גוריה שבמערב גאורגיה. נטנבי נובע במדרון הצפוני של רכס מסחתי שבקווקז הקטן, בגובה 2,548 מטרים, 204 מטרים מתחת לפסגת סקורניה. אחרי שנטנבי יורד מרכס מסחתי, הוא זורם במישור קולכתי, שבו נשפך לים השחור ליד הכפר שקוותילי.
אורכו של נטנבי 60 ק"מ והוא מנקז שטח של 657 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת של נטנבי היא 33.5
מ"ק לשנייה.
נטנבי ניזון ממי הפשרת שלגים, ממי גשמים וממי תהום. באביב, עם הפשרת השלגים בהרים, נטנבי עולה על גדותיו וגורם לשיטפונות. בחודשים יולי-אוגוסט, מפלס המים בנטנבי נמצא בשפל. בכל עונות השנה, מפלס הנהר בנטנבי נוטה לעלות בפתאומיות עם כמויות גדולות של גשם, מה שגורם להצפות. מימיו של נטנבי מנוצלים להפעלת טחנות מים כפריות ולהשקיה.
יובליו העיקריים של נטנבי הם הנהרות בז'וז'י וצ'ולוכי.
ניסנית ארץ-ישראלית

| ניסנית ארץ-ישראלית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג::  ניסנית
מין:: ניסנית ארץ-ישראלית
שם מדעי
 .Crepis palaestina (Boiss.) Bornm ‏בורנמילנר, 1914
נִיסָנִית אֶרֶץ-יִשְׂרְאֵלִית (שם מדעי: Crepis palaestina) היא מין צמחים עשבוני חד-שנתי שכיח וקירח, שפרחיו צהובים וכולם לשוניים ממשפחת המורכבים. מין זה הוא אחד מ-13 מינים בישראל וסביבתה. תפוצתו העולמית מצומצמת למזרח הים-התיכון: קפריסין, טורקיה, סוריה לבנון, ירדן וישראל. בישראל הוא שכיח באזורים הים-תיכונים בצפון ישראל ומרכזה, בשטחים פתוחים, בבתות ים-תיכוניים, ובבתות ספר שאינם מדבריים. הפריחה מסוף פברואר ועד אמצע מאי.
מורפולוגיה

ניסנית ארץ-ישראלית היא צמח עשבוני חד-שנתיים צהוב פרחים, קירח, זקוף, גובהו 40 עד 80 ס"מ, ומסועף בחלקו העליון ובעלי שוֹשֶנֶת עלים.
מין זה בעל קנה שורש ושורשים סיביים רבים. הלוואים חסרים. הפטוטרות קיימות לפחות בעלי הבסיס.
הגבעולים זקופים מסועפים בחלקם העליון, בדרך כלל בעלי פסי אורך דקים, קירחים. הגבעולים נושאי עלים לאורכם או הם עולים מעלי השושנת והם ללא עלים לכל אורכם (scapiform).
העלים מסורגים לאורך הגבעול או בסיסיים בעיקר כשוֹשֶנֶת (דוּר של עלים המרוכז בבסיס הגבעול). העלים רחבים, כינוריים, בעלי אונות צדדיות משוננות, חובקים את הגבעול.
התפרחות סיומיות, מפורדות (על צירים נפרדים) ובצורת קרקפת. הקרקפות זקופות ובעלות פרחים לשוניים מרובים שצבען צהוב ונראים היטב מבחוץ. לשון הכותרות מסתיימות ב-5 שיניים.
המעטפת חרוטית, צרה וארוכה. היא עשויה מחפים קירחים וחלקים. החפים חיצוניים הקצרים באפן ניכר מהפנימיים. החפים הפנימיים שמספרם 8, שווים פחות או יותר זה לזה באורכם, והם מתעבים ומתקשים לעת ההבשלה, עוטפים את זרעוני החיצוניים שבהיקף ומתפשקים אחרי פיזור זרעוני המרכז.
המצעית עליה יושבים הפרחים חשופה, לפעמים בעלת שערות ארוכות. הפרחים צינוריים בלבד, דו מיניים.
השחלה תחתית, בעלת שני עלי שחלה, בעלת מגורה אחת וביצית אחת. עמוד השחלה מחולק בראשו לשתי צלקות ארוכות שצבען צהוב או ירוק.
הפרי הוא זרעון. הזרעונים בעלי 10 עד 35 קווי אורך דקים. אינם קטועים וחסרי מקור, כי אם מתחדדים בהדרגה כלפי ראשם. זרעוני ההיקף שונים מזרעוני המרכז. הזרעונים הפנימיים בעלי ציצית, גליליים ובסיס מורחב ונבוב ואורכם 7 עד 10 מ"מ. ואילו זרעונים ההיקף, החיצוניים חסרי ציצית, שטוחים ובעלי כנפיים, רוחבם בבסיסם 3 עד 4 מ״מ או פחות מזה. ומכונסים בתוך חפי המעטפת החיצוניים, שצלעם האמצעית שעמית, מעובה ובולטת מאוד. הזירעונים ההיקפיים המכונפים נותרים על צמח האם למשך זמן רב.
הציצית קצרה באופן ניכר מהזרעון, לבנה כשלג, אינה בולטת כמעט מתוך המעטפת. הציצית בעלת שערות לבנות רבות, ארוכות, פשוטות ורכות מאוד בלבד, והיא משתיירת (במרור היא אינה משתיירת ועשויה קבוצות של שערות דקות ורכות וגם זיפים נשירים יחידים).
פנולוגיה (מחזור חזותי) של התפרחות והפרחים

התפרחת בנויה מספר דּוּרִים (טבעות) עוקבים של פרחים צינוריים בעלי עלה כותרת אחד הפרוש בצורה לא סימטרית כלפי היקף התפרחת. התפרחת נפתחת עם הזריחה ונסגרת בשעות הצהרים ולא לעת ערב, לרוב רק בימים שטופי שמש. ובכל יום נפתח דּוּר (טבעת) אחד של פרחים מהחוץ פנימה וכאשר הדור הפנימי ביותר מסיים את יומו המיני כל פרחי התפרחת נובלים בבת אחת.
פרחי כל דור מתפקדים באופן מיני במשך יום אחד בלבד, אבל, האבקנים והצלקת מבשילים בזמנים שונים (פרוטאנדריה). בבוקר חל בהם השלב הזכרי, כלומר המַאֲבָקִים שבראש האבקנים משחררים את גרגרי האבקה, שמשמשים כפיתיון למאביקים, לפני הבשלת הצלקת. המאביקים, דבורים וחיפושיות, אוספים את רוב האבקה כבר בבוקר ולקראת שעות הצהריים אין כמעט אבקה בפרחים. בשלב הנקבי בוקעת הצלקת את צינור האבקנים, מתפשקת ונכונה לקלוט את גרגרי האבקה.
גלריה

קרקפת שלא כל פרחיה פתוחים
עלה גבעול חובק את הגבעול
הגבעולים מסתעפים למעלה
מעטפת של קרקפת פתוחה
עמודי השחלה עם שתי אונות
הערות שוליים

↑  Crepis palaestina, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  ניסנית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  ניסנית ארץ-ישראלית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2 3  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 752-6
↑  Naomi Feinbrun-Dothan, Flora Palaestina – Part Three, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1978, עמ' 440-447
1 2 3  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 496-498
עלים של ניסנית ארץ-ישראלית
המעטפת לאחר הנבילה
נמל התעופה הבין-לאומי ג'ומו קניאטה

נמל התעופה הבין-לאומי ג'וֹמוֹ קֶניָאטַה הוא נמל התעופה של העיר ניירובי ונמל התעופה הבין-לאומי הראשי של קניה. קרוי על שם ג'ומו קניאטה, ראש ממשלתה ואחר כך נשיאה הראשון של קניה. הנמל הוא העמוס ביותר באזור מזרח אפריקה והשביעי בהיקף פעילותו באפריקה. השדה ממוקם באמבקסי (Embakasi), פרבר של ניירובי הממוקם דרומית-מזרחית לעיר. בנמל פועלים מסלול המראה יחיד ובית נתיבות יחיד.
היסטוריה

הנמל נחנך בשנת 1958, בתקופת השלטון הבריטי בקניה, ונקרא אז שדה התעופה ניירובי אמבקסי. בשנות השבעים נבנה בית נתיבות חדש, מצדו השני של מסלול ההמראה, ובית הנתיבות הישן עבר לשימוש חיל האוויר הקנייתי.
במבצע יונתן, ב-4 ביולי 1976, מטוסי ההרקולס בדרכם חזרה לישראל, טסו אל נמל התעופה של ניירובי, לצורך תדלוק וטיפול בפצועים. במקום הוקם בית חולים שדה צה"לי, בפיקוד אל"ם אהוד ברק, שהיה ממתכנני מבצע החילוץ. הרופאים ניצלו את הפסקת התדלוק הקצרה כדי לטפל בפצועים ובחלק מבני הערובה. המטוסים תידלקו והמשיכו לישראל.
ב-2005 הוכרז על תוכנית לפתח את נמל התעופה, כדי להתאימו לכמויות הנוסעים הגדלות. ב-2011 הוחל בעבודות לבניית מסלול המראה חדש.
ב-7 באוגוסט 2013 פרצה במקום דליקת ענק, ונמל התעופה נסגר להמראות ונחיתות עד להודעה חדשה, אך איש לא נהרג. יומיים קודם לכן, תקלה בצינור הדלק בשדה התעופה גרמה לביטול טיסות וכ-1,000 אנשים נאלצו לשהות לילה נוסף בעיר. נמל התעופה נפתח מחדש לטיסות בינלאומיות בתוך זמן קצר, כאשר אהלים משמשים כתחליף ארעי לבית הנתיבות שעלה באש.
הערות שוליים

↑  אילן כפיר, ברק - הביוגרפיה, מהדורה עשירית, אלפא תקשורת, ספטמבר 1999, עמ' 173-172.
↑  נסגר שדה התעופה בניירובי, BBC, ‏7 באוגוסט 2013
↑  • The African Aviation Tribune •: ■ KENYA: Mass delays at Nairobi JKIA after pipeline fault starves airport of Jet A1
↑  http://www.economist.com/blogs/baobab/2013/08/kenya-s-airport
ערך זה הוא קצרמרבנושא שדות תעופה ובנושא אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניקולאי גרנדקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1864 (יוליאני) סראטוב, סאראטוב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 במאי 1907 (יוליאני) (בגיל 43) פנזה, גוברניית פנזה, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 
ניקולאי גרנדקובסקי (ברוסית: Николай Грандковский; ‏  23 בפברואר 1864 - 18 במאי 1907 ) היה צייר ריאליסט רוסי שהתמחה בפורטרטים ובסצנות ז'אנר.
ביוגרפיה

הוא נולד לקארל גרנדקובסקי (1833-?), מזכיר מכללה, ולאשתו יקטרינה איליינה (1835–1873).
לאחר שלקח שיעורים פרטיים ממיכאיל דוליבו-דוברובולסקי (1841–1881), וקיבל את המלצתו, קיבל גרנדקובסקי מענק ממשלתי ונרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה ב-1880. במהלך לימודיו קיבלו רישומיו שתי מדליות כסף מהאקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1889, התיישב במוסקבה. בשנת 1891, הוא החל להציג עם הנודדים ובשנה שלאחר מכן הפך לחבר ב"אגודת מוסקבה לאוהבי האמנות". ב-1894 זכה בפרס על דיוקנו של ניקולאי זלטובצקי וב-1895 בפרס נוסף על ציורו "רחצה".
בהזמנתו של קונסטנטין סאוויצקי, הוא עבר לפנזה ב-1897 כדי לעזור לו להקים מכללה לאמנות בגלריה החדשה לאמנות אזורית פנזה. הוא הפך לאחד הפרופסורים הראשונים שם, יחד עם הפסל, קונסטנטין קלודט והאדריכל, ניקולאי ז'וקוב . הוא גם לימד בסמינר התאולוגי בפנזה .
הוא מת מטיפוס. זמן קצר לאחר מותו ערכה המכללה רטרוספקטיבה גדולה של יצירותיו.
גלריה

בשוק
רחצה
היריד
סקרנות
הערות שוליים

↑  ГТРК «ПЕНЗА» | Грандковский Николай Карлович, www.penza-trv.ru
↑  Letters by Grandkovsky @ the Russian State Archive of Literature and Art.
↑  History of the School
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7015 8728  RKD: 33311  ULAN: 500155124  VIAF: 96658973   WorldCat (עם VIAF): 96658973
נאו-קלאסיציזם

שבועת האחים ההוראטים (1784), מאת ז'אק-לואי דויד
דיוקן עצמי של הציירת הנאו-קלאסית Marie-Gabrielle Capet (אנ') משנת 1783
הנאו-קלאסיציזם או הנאו-קלאסיקה הוא כינוי של סגנון האומנות הרווח בצרפת במחצית הראשונה של המאה ה-19 (1790–1840).