stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי האריס ג'ונס

| --- | --- |

מרי האריס ג'ונס, 1902
 לידה:  1 במאי 1830 קורק, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  30 בנובמבר 1930  (בגיל 100) סילבר ספרינג, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Union Miners Cemetery 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה, המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1984)  היכל התהילה של העבודה (1992) 
 
מרי האריס "אמא" ג'ונס (באנגלית: Mary Harris "Mother" Jones; ‏מאי 1837 – 30 בנובמבר 1930) הייתה מורה ותופרת אמריקאית ממוצא אירי, שהפכה למנהיגה בולטת בתחום ההתאגדות המקצועית וזכויות עובדים. הייתה ממארגניהן של מספר שביתות גדולות בארצות הברית, ואחת ממייסדי ארגון פועלי התעשייה של העולם (IWW) ב-1905.
ג'ונס נולדה בקורק שבאירלנד, והיגרה עם משפחתה לארצות הברית בילדותה. לאחר מותם של בעלה וכל ארבעת ילדיה במגפת הקדחת הצהובה, ושריפת בית המלאכה שלה בו עסקה בתפירה ב-1871, היא עברה לעבוד עבור ארגוני העובדים "Knights of Labor" ו-"United Mine Workers". החל מ-1897, בגיל 60, היא נודעה בכינוי "אמא ג'ונס". ב-1902 זכתה להצלחה בארגון פעילות מחאה של עובדי מכרות רבים ובני משפחותיהם נגד בעלי המכרות. ב-1903, בעקבות זעמה על האכיפה הרופפת של החוק כנגד עבודת ילדים במכרות פנסילבניה, היא ארגנה מצעד של ילדים מפילדלפיה לביתו של נשיא ארצות הברית דאז תאודור רוזוולט בניו יורק.
תחילת דרכה

מרי האריס נולדה באירלנד והיגרה לקנדה בנעוריה, יחד עם משפחתה. היא התחנכה בחינוך קתולי בטורונטו לפני שמשפחתה עברה לארצות הברית. היא התמנתה למורה במנזר במונרו, מישיגן. לאחר מכן עברה לשיקגו ומשם לממפיס. בממפיס נישאה לג'ורג' אי. ג'ונס, חבר ומארגן באיגוד מעצבי ויוצקי המתכת של צפון אמריקה. היא פתחה במקום חנות בגדים, ערב מלחמת האזרחים האמריקנית.
שתי נקודות מפנה היו בחייה. הראשונה והטרגית מביניהן הייתה אובדן בעלה וארבעת ילדיה במגפת הקדחת הצהובה. לאחר אובדן משפחתה שבה לשיקגו, שם פתחה מתפרה חדשה, אולם כעבור ארבע שנים היא איבדה את ביתה, את רכושה ואת המתפרה בשריפה הגדולה בעיר. אובדן שני זה דחף אותה לשינוי קיצוני, והיא הצטרפה לתנועת העובדים המתהווה בעיר. ראשית הצטרפה לארגון "אבירי העבודה", קודמו של ה-IWW. אולם ארגון זה דעך בשל החשש מאנרכיזם ומהפכה מכיוון ארגוני העובדים בעקבות מהומות היימרקט. לאחר מכן נהייתה ג'ונס מזוהה עם ארגון הכורים האמריקאי (UMWA). היא תמכה ועודדה את הכורים בשביתתם, מול שוברי השביתה והבריונים שנשכרו לשבור את רוחם. היא האמינה כי "אדם עובד צריך לקבל משכורת שתאפשר לאשתו להישאר בבית ולטפל בילדיהם". היא החלה להיות מעורבת גם במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה. היא החלה לארגן את נשותיהם וילדיהם של עובדים להפגנות תמיכה במאבקי העובדים. במהלך משפטה על הפרת צו מניעה אשר אסר על קיום כינוסי עובדים, אמר עליה ריס בליזארד, התובע המחוזי של מערב וירג'יניה: "הנה יושבת כאן האישה המסוכנת באמריקה. היא מגיעה למדינה בה שוררת שלום ורווחה, מרימה את אצבעה, ועשרים אלף עובדים שהיו מרוצים מניחים את כליהם ועוזבים את העבודה."
ג'ונס נתבדלה מנשים אחרות בתנועת הפועלים בתקופתה, בכך שהתנגדה הן להפלות והן לזכות בחירה לנשים, ואף אמרה "אינך צריכה להצביע כדי לחולל מהומה!". התנגדותה למעורבות של נשים בפוליטיקה נבעה מאמונתה כי הזנחת האמהות היא גורם עיקרי בהתפתחות עבריינות נוער. היא נודעה כדוברת וכנואמת מוכשרת, מלאת להט וכישרון ניסוח וביטוי. היא נהגה לשלב בדבריה סיפורים, הומור ולעיתים אף ניבולי פה וקריאות גנאי.
בגיל 60 אימצה את הדמות של "אמא ג'ונס", תוך שהיא טוענת לגיל מבוגר מכפי שהייתה, מתלבשת בשמלה שחורה ומיושנת ומכנה את הגברים העובדים "בניה". הפעם הראשונה שכינוי זה נדפס הייתה ב-1897.
כמארגנת עובדים

בשנת 1901 פרצה שביתה במפעלי המשי של פנסילבניה, כשנערות עובדות ביקשו לקבל שכר זהה למבוגרות. ג'ון מיטשל, נשיא איגוד הכורים בו הייתה חברה אמא ג'ונס, שלח אותה לצפון מזרח פנסילבניה בחודשים פברואר וספטמבר, על מנת לעודד את אחדות השורות בקרב השובתים. היא ארגנה את נשות העובדים להתארגן ל"מיליציה" אשר תפקידה למנוע באמצעות מטאטאים את כניסתם של שוברי השביתה למפעל, תוך שהיא מכה בסיר וצועקת "הצטרפו לאיגוד!". לגישתה נשים צריכות היו לעודד את העובדים להתארגן, אף כי לא האמינה כי נשים צריכות לעבוד בעצמן. היא כעסה על ניצול הנערות בעבודה.
היא נסעה לתחנות המשי בניו ג'רזי על מנת לעודד סולידריות, ובשובה דיווחה על תנאים טובים יותר בניו-ג'רזי בשל אכיפת "חוק עבודת הילדים". בתגובה לשביתה טענו מנהלי המפעלים כי תשלום משכורות מבוגרים לכלל העובדים יגרום לעסקיהם לפשוט את הרגל ולהיסגר, ולבסוף עודדה אמא ג'ונס את העובדים לחתום על הסכם פשרה. על אף שההסכם לא פתר את בעיית הנערות העובדות בתעשיית המשי - הקדישה אמא ג'ונס את שארית חייה לנושא עבודת הילדים.
בשנת 1903 ארגנה ג'ונס ילדים שעבדו במכרות לצעדה מקנזינגטון בפילדלפיה לאויסטר ביי במדינת ניו-יורק - עיר הולדתו של הנשיא רוזוולט, כשהם נושאים כרזות עם הדרישה "רוצים ללכת לבית הספר ולא למכרות!". כאשר שמה לב כי רבים מהילדים איבדו אצבעות וסובלים מפגיעות שונות, היא ניסתה לפרסם כתבה על תנאי עבודת הילדים בפנסילבניה. היא התקשתה בכך, מכיוון שבעלי המכרות החזיקו מניות בכל העיתונים, ומשסורבה על ידי העורכים הצהירה כי "יש לה מניות בילדים הקטנים" וכי תמצא דרך לדאוג לפרסום. מזכירתו של הנשיא דחתה את פנייתה להיפגש עמו, והציעה לו לכתוב לו מכתב בבקשה לארגן מפגש. אמא ג'ונס כתבה מכתב כזה, שלא נענה, אולם למרות סירובו של הנשיא להיפגש עימה - עורר מצעד הילדים הדים תקשורתיים, אשר הביאו את נושא עבודת הילדים לקדמת סדר היום הציבורי.
ב-1912 השתתפה כמארגנת ודוברת בשביתה של עובדי מכרות פחם בווירג'יניה, שהתפתחה לקרב יריות בין הפועלים השובתים למיליציה הפרטית של הבעלים. משטר צבאי הוכרז ובוטל פעמיים באזור לפני שג'ונס נעצרה ב-13 בפברואר 1913. היא הובאה בפני בית דין צבאי תוך שהיא מואשמת בין השאר בקשירת קשר לרצח. היא סירבה להכיר בסמכותו של בית המשפט ונשפטה ל-20 שנות מאסר. לאחר 85 ימי מאסר שוחררה, במקביל להקמת ועדת חקירה לתנאי העבודה במכרות על ידי הסנטור ג'ון וורת' קרן. מספר ימים לאחר מכן נעצרה שוב כשארגנה עובדי מכרות בקולורדו. לאחר ששהתה זמן מה בכלא, גורשה מן המדינה, זמן מועט לפני טבח לאדלו. לאחר הטבח הוזמנה למשרדי "סטנדרד אויל" לפגישה אישית עם ג'ון ד. רוקפלר, הבן, פגישה שעודדה את רוקפלר ללכת לבקר במכרות ולקדם רפורמות.
בזקנתה

בשנת 1924 עמדה שוב אמא ג'ונס למשפט בהאשמה של הוצאת דיבה, לשון הרע והמרדה. ב-1925 זכה צ'ארלס א. אלברט במשפט נגדה בפיצויים על סך 350,000$. ג'ונס הוסיפה להיות מאגדת עובדים במסגרת האיגוד במהלך שנות ה-20, ועסקה בענייני איגוד עד יום מותה. היא הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשנת 1925, "The Autobiography of Mother Jones".
בזקנתה התגוררה עם חבריה וולטר ולילי מאי ברג'ס בחוותם באדלפי, מרילנד. היא החליטה לחגוג את יום הולדתה ה-100 באחד במאי 1930 (על אף שטרם הייתה בת מאה), ונפטרה בגיל 93 ב-30 בנובמבר באותה שנה. היא קבורה בבית הקברות לפועלי המכרות ב"הר הזיתים" באילינוי, לצד כורים שנהרגו בקרב וירדן, אליהם הייתה קשורה וכינתה אותם "בניה".
התייחסויות לדמותה

שנים רבות לאחר מותה מוסיפים עובדים לצטט אותה ולהוקיר את זכרה. משפט שאמרה, "התפללו על המתים והלחמו כמו שדים עבור החיים", משמש כסיסמת פועלים. היא ידוע כמי שהגיבה לכינוי לו זכתה בסנאט "הסבתא של כל המסיתים" בתגובה: "אני מקווה שאחיה די זמן כדי להיות הסבתא רבתא של כל המסיתים!"
במהלך שביתת עובדי "פחם פיטרסון" ב-1989-1990, בווירג'יניה, התארגנו נשותיהם ובנותיהם של השובתים לארגון ששיחק תפקיד מכריע במאבק, תחת השם "הבנות של אמא ג'ונס".
על שמה הוקם בית ספר באדלפי, מרילנד. לזכרה נוסד ב-1970 "מגזין אמא ג'ונס", על שמה.
שירו של וודי גאתרי "נערת איגוד" (Union Maid) נכתב בהשראת דמותה, והזמר יוטה פיליפס כתב עליה את הקטע "האישה המסוכנת ביותר".
ביתה בווירג'יניה משמש כדירת סטודנטים של אוניברסיטת ווילינג ג'סויט. הסטודנטים המתגוררים בו מחויבים בעשר שעות התנדבות קהילתית בשבוע, ובהשתתפות באירועים קהילתיים.
אמא ג'ונס בבית הלבן, 1924
לאריסה (כדורגל)

פ.צ לאריסה (ביוונית: Αθλητική Ένωση Λάρισας) היא קבוצת כדורגל יוונית, המייצגת את העיר לאריסה. הקבוצה משחקת בליגה היוונית השנייה.
היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1964. הקבוצה זכתה באליפות אחת (בשנת 1988) ופעמיים בגביע היווני (בשנים 1985, 2007). כמו כן,  הקבוצה שיחקה במסגרות אירופאיות. בין הישגיה באירופה ניתן למנות את רבע גמר גביע המחזיקות בעונת 1984/85, כאשר הפסידה לדינמו מוסקבה ואת שלב הבתים של גביע אופ"א בעונת 2007/08.
בשנת 2009 שיחק בה בפעם הראשונה שחקן ישראלי אשר הוא שמעון אבו חצירא ששיחק בה עד לשנת 2011.
בסוף עונת 2010/2011 סיימה לאריסה במקום ה-15 בליגת העל היוונית וירדה לליגה היוונית השנייה. בסיום עונת 2015/16 עלתה חזרה לליגת העל היוונית.
יוסף מינור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1885 
 פטירה:  1966 (בגיל 81 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
בית ביאליק ברחוב ביאליק
יוסף מינור (1885–1966) היה אדריכל שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-20 בתל אביב. ידוע בעיקר הודות לבית ביאליק אותו תכנן בשנת 1924.
פעילות

מינור נולד במוסקבה לאב נוירולוג, ונכד לרב הראשי של העיר. את לימודי האדריכלות השלים במוסקבה בשנת 1917 ולאחר תקופה קצרה עבר להתגורר בברלין, שם עבד אצל האדריכל אלכסנדר ברוולד ועבד על תכנון קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. מינור נבחר על ידי המשורר חיים נחמן ביאליק לתכנן את ביתו בתל אביב והשניים נפגשו בברלין. מינור הגיש לביאליק בהזדמנות זו תרשים ראשוני של הבית.
שנה לאחר מכן, בשנת 1923, עלה לארץ ישראל. הוא השתלב במפעל הבניה בתל אביב, והיה ממובילי הסגנון האקלקטי שביקש לשלב בין מזרח למערב.
בשנת 1924 החלה בניית בית ביאליק, שהפך לאחד הבתים הבולטים בעיר, והיווה עם חנוכתו ב-1925 מרכז תרבות. לאחר מותו של ביאליק הפך למוזיאון, ספרייה וארכיון. לכבוד שנת המאה לתל אביב, שופץ הבית בהליך מוקפד ועתיד לשוב ולהיפתח במתכונת חדשה.
מבנים נוספים אותם תכנן:
בית יעקב גרבוב ברחוב מונטיפיורי 22, 1924
בית קצמן ברחוב אחד העם 35, 1925
בית סולומון ברחוב רמב"ם 9.
בית אוסישקין: הוספת קומה שלישית למבנה, בשנות ה-30
הוועדה הרביעית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות

הוועדה הרביעית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות (הידועה גם כוועדה המיוחדת של האו"ם לפוליטיקה ולדה-קולוניזציה או בקיצור C4) היא אחת משש הוועדות העיקריות של העצרת הכללית של האומות המאוחדות. הוועדה עוסקת במגוון נושאים פוליטיים ובהם כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות. עם זאת, עיקר עיסוקה בנושאי הדה-קולוניזציה והמזרח התיכון.
בעת הקמתה, הייתה הוועדה הרביעית אחראית בלעדית לענייני דה-קולוניזציה. אולם לאחר מתן עצמאות לכל טריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות, ובעקבות כך פירוק מערכת הנאמנות, ירד עומס העבודה של הוועדה. כתוצאה מכך, מוזגה הוועדה הרביעית עם הוועדה המדינית המיוחדת (ועדה שביעית לטיפול בסוגיות פוליטיות מסוימות).
הוועדה הרביעית עוסקת בדה-קולוניזציה, השפעות הקרינה האטומית, שאלות הנוגעות למידע, שמירת השלום ואונר"א. הוועדה עוסקת רבות גם בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובשימוש אנושי בחלל. בנובמבר 2022 המליצה הוועדה לבקש מבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) חוות דעת מייעצת על ההשלכות המשפטיות של התמשכות הכיבוש הישראלי בגדה המערבית ובמזרח ירושלים. המלצה זו התקבלה לאחר מכן במליאת העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
הוועדה הרביעית מתכנסת מדי שנה מסוף ספטמבר עד אמצע נובמבר, אך גם מתכנסת בקצרה באביב, על מנת לעסוק בשמירת השלום. כל 193 המדינות החברות באומות המאוחדות יכולות להשתתף בפגישות הוועדה.
בניגוד לרוב גופי הארגון האחרים, אין דיון כללי בתחילת עבודת הוועדה. כמו כן, הוועדה מאפשרת לעותרים (כלומר נציגי החברה האזרחית ובעלי עניין אחרים) לבוא ולדון בפניה. לבסוף, הוועדה מאמצת בדרך כלל כמספר החלטות בשנה, בדרך כלל באמצעות הסכמה רחבה.
גופים כפופים ומדווחים

הגופים הבאים אמורים לעדכן את הוועדה בפעולותיהם:
ועדת מידע
הוועדה לשימושים שלווים בחלל החיצון (COPUOS)
ועדה מיוחדת לפעולות שמירת שלום (C-34)
ועדה מיוחדת לדה-קולוניזציה (C-24)
ועדה מיוחדת לחקירת פעולות ישראל המשפיעות על זכויות האדם של העם הפלסטיני
אונר"א
הוועדה המדעית של האו"ם להשפעות קרינה אטומית (UNSCEAR)
ראו גם

הוועדה השנייה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות
הוועדה השלישית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות
הוועדה השישית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות
הערות שוליים

1 2 3 4  The GA Handbook: A Practical Guide to the United Nations General Assembly (PDF) (2nd ed.). New York: Permanent Mission of Switzerland to the United Nations. 2017. ISBN 978-0-615-49660-3.
↑  "Main Committees". Dag Hammarskjöld Library. United Nations. נבדק ב-8 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Special Political and Decolonization (Fourth Committee)". United Nations General Assembly. United Nations. n.d. נבדק ב-8 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  איתמר אייכנר, עצרת האו"ם אישרה: בית הדין הבינלאומי בהאג יבחן את "חוקיות הכיבוש הישראלי", באתר ynet, 31 בדצמבר 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364352605171  BnF: cb127912903 (data)  LCCN: no2008136360  SUDOC: 03034851X  VIAF: 136430079   WorldCat (עם VIAF): 136430079
אליאס קנטי

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1905 רוסה, נסיכות בולגריה 
 פטירה:  14 באוגוסט 1994 (בגיל 89) ציריך, שווייץ 
 שם לידה:  אליאס סלומון קנטי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, בולגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פלונטרן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  בולגרית, גרמנית, לאדינו, אנגלית 
 יצירות בולטות:  Auto-da-Fé, Tongue Set Free 
 בן או בת זוג:  Veza Canetti (1933–?) 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (1979)  פרס פרנץ קפקא (1981)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1972)  פרס פראנץ נאבל (1975)  אזרחות כבוד של וינה (1985)  פרס וינה לספרות (1966)  פרס פרנץ קפקא (1981)  פרס ביכנר (1972)  פרס אוסטריה לספרות (1967)  פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות (1969)  פרס  יוהאן פטר הבל (1980)  פרס נלי זק"ש (1975)  פרס גוטפריד קלר (1977)  פרס נובל לספרות (1981)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מנצ'סטר  פרס אוסטריה לספרות  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גראץ  פור לה מריט 
 חתימה:   
 
אליאס קָנֶטי (בגרמנית: Elias Canetti; בבולגרית: Елиас Канети;‏ 25 ביולי 1905 – 14 באוגוסט 1994) היה סופר ומסאי בשפה הגרמנית ממוצא יהודי-בולגרי, שחי ופעל בעיקר באוסטריה, באנגליה ובשווייץ. חתן פרס נובל לספרות לשנת 1981.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

אליאס סלומון קנטי נולד ברוסצ'וק שבנסיכות בולגריה כבן הבכור במשפחה בת שלושה ילדים. בשנים 1905–1911 התגורר קנטי, שכונה באותם הימים בשם החיבה "אליאצ'יקו", בעיר הולדתו, שבה עסקה משפחתו במסחר. הוריו היו ממוצא יהודי-ספרדי ודיברו בשפת הלאדינו. האב, ז'אק אליאס קנטי (1912-1881) היה יליד אדירנה שבטורקיה, ואמו, מטילדה מזל לבית ארדיטי (1937-1886), אשה משכילה ששלטה במספר שפות, הייתה ילידת רוסיה. ב-1912 עקרה משפחתו למנצ'סטר שבאנגליה, שם למד אליאס אנגלית וצרפתית. כעבור שנה נפטר אביו, והתנסות זו תרמה בוודאי ליחסו הבעייתי למוות. לאחר מות האב עברו האם וילדיה לווינה.
תוך מספר חודשים למד קנטי גרמנית מאמו, שאיתה פיתח לאחר מות אביו קשר קרוב ביותר, ואף קנאי. בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה ובשל מחלתה המתמשכת של אמו עברה המשפחה למספר שנים גם לשווייץ (1916–1921) ולגרמניה (1921–1924), שם סיים את לימודיו בגימנסיה. בשנת 1924 התיישב בווינה, עד שהאנשלוס של אוסטריה בידי הרייך השלישי אילצו לעקור בשנת 1939 לאנגליה בחברת אשתו הסופרת וזה קנטי, שם נשאר אחרי תום מלחמת העולם השנייה..
ביוגרפיה > תקופת וינה

בשעה שאמו ואחיו עברו להתגורר בצרפת, בחר קנטי להתיישב בווינה, שם התחיל בלימודי כימיה שלא הציתו את דמיונו, ושאותם סיים בשנת 1929. במקביל התמקד בתחומי העניין שלו, בהם התחום הספרותי וכן מגוון נושאים פילוסופיים. כבר בשנת הגיעו לווינה פגש במי שהייתה חברתו ומשנת 1934 גם אשתו, וזה קנטי (ונציאנה לבית טאובנר-קלדרון, 1963-1897), ילידת וינה, אשר חלקה איתו את האהבה לספרות ואף נודעה לימים כסופרת בעצמה. היא עודדה אותו בתוכניותיו הספרותיות מרחיקות-הלכת. לעת עתה כתב רק טיוטות ותרגילי כתיבה שונים, ובמהלך כל שנות העשרים נמנע מלפרסם.
בתקופה זו ביקר קנטי בהרצאותיו של העיתונאי והסאטיריקן רב-ההשפעה קרל קראוס, והיה בין מעריציו הנלהבים, כמו רבים אחרים בני זמנו. נוסף על כך ליקט חומר לצורך מחקרו על תופעת ההמון, שהאמין כי לא זכתה לטיפול מספק מצד מדענים דוגמת גוסטב לה בון וזיגמונד פרויד. התנסויותיו האישיות בהפגנות בפרנקפורט ובווינה חיזקו אצלו את תחום העניין הזה.
קנטי הלך והרחיב את מעגל מכריו, אם כי נמנע מן החוגים השמרניים, הן בפוליטיקה והן בספרות. בין מיודעיו היו פוליטיקאים מן השמאל. את קיץ 1928 בילה בברלין, שם עבד עבור הוצאת Malik. לשהות זו בברלין נודעה עבורו חשיבות רבה, מפני שלא רק שקישרה אותו לסצנת האמנות המקומית (האחים המוציאים לאור ג'ון הרטפילד (הלמוט הרצפלדה) ווילנד הרצפלדה, הצייר ג'ורג' גרוס, המחזאי ברטולט ברכט, הפובליציסט איסאק באבל), אלא שהעיר עצמה, שאותה כינה "בית משוגעים", הביאה אותו לכתיבת הרומן "סנוורים" (Die Blendung) בשנים 1930–1931. כעבור שנה הופיע המחזה "חתונה", וכעבור שנה נוספת "הקומדיה של הגאווה". את שלושתם נמנע מלהוציא לאור, אבל בהקראות פומביות מתוך יצירות אלו זכה להכיר אמנים ואינטלקטואלים שונים, בהם הצייר פריץ וורטובה, הציירת אנה מאהלר (בתו של גוסטב מאהלר, שבה התאהב אהבה נכזבת), הסופרים הרמן ברוך ורוברט מוסיל, וכן המלחין אלבן ברג. פרסומו ההולך וגדל בציבור הביאו לבסוף לפרסום הרומן, אבל הקריירה הספרותית שלו נתקלה בקשיים גדלים והולכים באווירת האנטישמיות המקצינה בשנות השלושים, ועם האנשלוס של אוסטריה לרייך השלישי בשנת 1938 נאלצו בני הזוג חסרי-האזרחות למצוא לעצמם דרך מילוט.
ביוגרפיה > תקופת אנגליה

בני הזוג קנטי נמלטו בחורף 1938–1939 לאנגליה דרך צרפת, שם התגוררו באתרים שונים בלונדון ובקרבתה, בהם לרוב התגוררו בנפרד. עוד בווינה חרגו נישואיהם מהדוגמה הבורגנית הרגילה – הקשר ביניהם היה בו בעת קרוב ומרוחק, ערבוב של חברות וזוגיות. אשתו לא רק תרמה תרומה משמעותית להכנסה הנמוכה למדי של בני הזוג, אלא שימשה גם כעין סוכנת של בעלה וקידמה את יצירתו. היא הייתה מודעת לגמרי לקיום פרשות האהבה של בעלה, שנמשכו לאורך שנים, לרוב במקביל: עם הסופרת פרידה בנדיקט (הידועה בכינויה אנה סבסטיאן), הציירת מרי-לואיז פון מוטסיצ'קי, ומאוחר יותר גם עם הסופרת והמרצה אייריס מרדוק..
גם בלונדון פגש קנטי אינטלקטואלים ואמנים שונים, אנגלים ומהגרים כאחד, בהם אריך פריד, ברטרנד ראסל, דילן תומאס וארתור ווילי. לאחר המלחמה נשאר קנטי באנגליה, ובשנת 1952 אף השיג אזרחות בריטית. בשנות השישים הופיע סוף-סוף ספרו "ההמון והכוח", ויצירתו המוקדמת יותר זכתה להדפסה מחודשת ותורגמה לאנגלית ולצרפתית, ולאור כל זאת הלך פרסומו וגדל..
ביוגרפיה > תקופת ציריך

בשנת 1963 נפטרה אשתו וזה, ובשנת 1971 נשא לאישה את הרה בושור. שנה לאחר מכן נולדה בתו יוהנה. קנטי החל מחלק את זמנו בין לונדון וציריך, ובסופו של דבר ויתר על לונדון ועבר להתגורר בציריך. הוא סבל מפרסומו הרב שהפריע לו בעבודתו, ולאחר שזכה בפרס נובל לספרות בשנת 1981 הפסיק לתת הרצאות ולקרוא מיצירותיו וסירב להתראיין.
מחלת הסרטן של רעייתו אילצה אותו לשוב לחיים הציבוריים. אשתו הלכה לעולמה ב-1988.
קנטי העביר את ארכיונו לספרייה המרכזית של ציריך. לבקשתו, חלק קטן מן הארכיון נחסם מן הציבור, עד למלאת 30 שנים מפטירתו.
בשנת 1994 נפטר בציריך והוא בן 89 ונטמן בבית עלמין בעיר.
אחיו הצעירים ממנו היו ז'אק קנטי, מפיק ומנהל אמנותי שנודע בצרפת בתרומתו הרבה לטיפוח השאנסון הצרפתי, מבצעיו ויוצריו, וז'ורז' קנטי, רופא ומדען במכון פסטר בפריז, חוקר ידוע של מחלת השחפת.
אופיו השנוי במחלוקת

בעבודתו האוטוביוגרפית הרבה קנטי לתאר אישים שונים בדרך של התמקדות בפרטים ובהרגלים אופייניים שונים. חלק מן הפורטרטים האלה נתפשו כהשמצות פוגעות של ממש. כך למשל, הקטעים על אודות אהובתו לשעבר אייריס מרדוק ב"מסיבה בבליץ", כרך על שנותיו בלונדון שהופיע לאחר מותו. רבים ממכריו סיפרו על הזדמנויות שבהן היה קנטי נרגן ומרושע כלפי אחרים. העיתונאית והסופרת האוסטרית הילדה שפיל כינתה אותו "מזרק-רעל של ממש", ומבקר הספרות (ומאוחר יותר בעלה של מרדוק) ג'ון ביילי(אנ') כינה את תפקידו של קנטי בסצנה האינטלקטואלית של לונדון, "המפלצת הראשית של המפסטד"..
יצירתו הספרותית > אופי יצירתו

קשה לשייך את קנטי לקטגוריות או לזרמים ספרותיים מקובלים. עבודתו היא רבת פנים, ולו רק מבחינת הסוגות הספרותיות השונות. בין היתר פרסם רומן, שלושה מחזות, מחקר אנתרופולוגי, אפוריזמים ואוטוביוגרפיה רבת-כרכים. כיוון שפרסם לאט ובמשורה, נחשף לקהל הקוראים הרחב רק בהדרגה, במיוחד במרחב הדובר גרמנית, שבו הוענקו לו החל בשנות השישים מגוון פרסים ועיטורים (כך למשל פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות בשנת 1969, פרס ביכנר בשנת 1972), עד שזכה לבסוף בשנת 1981 בפרס נובל לספרות.
למרות מגוון האמצעים והסוגות שבהם השתמש כסופר, הרי שמבחינה תימטית עבודתו היא הומוגנית ביותר. הוא ראה את עצמו כאויב מר של המוות, וביקש לחקור את כל ההשפעות שיש לידיעה על המוות על חיי האדם. מכאן התעניינותו בדתות השונות. עניינו בתרבות ההמון ובביטויים השונים לכוח נעוץ באירועים המכוננים של המאה ה-20: מלחמות העולם והופעת הנאציזם. למרות הסקפטיות המאפיינת אותו, גישתו הבסיסית איננה פסימית, והוא אף רואה את "שליחות המשורר" (ככותרת מאמר שלו משנת 1976) ביצירת מקום ל"תקווה" ודרכי מוצא מן ה"כאוס".
יצירתו הספרותית > רשימת יצירותיו

סנוורים (Die Blendung) (רומן. נכתב 1930/1, יצא לאור 1935/6)
חתונה (מחזה. נכתב 1932, הופיע ככתב יד 1932, יצא לאור 1964)
הקומדיה של הגאווה (מחזה. נכתב 1933/4, יצא לאור 1964)
רשימות (נכתבו מ-1942 ועד 1993)
הזמניים (מחזה, נכתב 1952/3, יצא לאור 1964)
קולות מרקש (רשימות מסע. נכתב 1954, יצא לאור 1968)
ההמון והכוח (תחילת עבודה ב-1925, יצא לאור 1960)
מצפון המילים (מאמרים ונאומים)
עד השמיעה; חמישים דיוקנאות (יצא לאור 1974)
הלשון שניצלה; זכרונות נעורים (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1977)
הלפיד באוזן; סיפור חיי 1921–1931 (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1980)
משחק העיניים; סיפור חיי 1931–1937 (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1985)
מסיבה בבליץ; השנים האנגליות (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור לאחר מותו 2003)
ספריו שתורגמו לעברית

ההמון והכוח, עברית – עמשי לוין, צ'ריקובר, תל אביב, 1979.
סנוורים, מגרמנית – חיים איזק, זמורה ביתן, 1979.
הלפיד באוזן, סיפור חיי 1921–1931, מגרמנית – צבי ארד, זמורה ביתן, תל אביב, 1984.
הלשון שניצלה, זכרונות נעורים, מגרמנית – צבי ארד, תל אביב, 1984.
משחק העיניים, סיפור חיי 1931–1937, מגרמנית – צבי ארד, תל אביב, 1987.
עד שמיעה, חמישים דיוקנאות, מגרמנית גבריאל צורן, עם עובד, תל אביב, 1987.
קולות מראקש, רשימות מסע, מגרמנית – יעקב גוטשלק, אחרית דבר – שלמה אלבז, כרמל, ירושלים, 2000.
המשפט האחר, המכתבים של קפקא אל פליצה לנגר, מגרמנית – רחל בר חיים, קטעים מ"המשפט" של פרנץ קפקא בתרגומו של אברהם כרמל, עם עובד, תל אביב, 2003.
נחלת שבט נפתלי

נַחֲלַת שֵׁבֶט נַפְתָּלִי או כפי שהיא מכונה "ארץ נפתלי", נמצאת בצפון-מזרח ארץ ישראל. הנחלה עלתה בגורל השישי לאחר נחלת שבט יהודה ונחלאות "בית יוסף". היא השתרעה מהגבול הצפוני של ארץ ישראל - קו חצביה - צידון לאורך נהר הליטני עד לנחל יששכר בדרום, במזרח היא גובלת בנהר הירדן, ימת החולה וים כנרת ובמערב עם נחלת שבט אשר ונחלת שבט זבולון. סביבת הר תבור היא נקודת המפגש לשלושת השבטים.
תיאור הנחלה

ארץ נפתלי נחשבה לחבל ארץ גדול. בתור שכזו היא אחד מהאזורים הנכללים בתיאור הארץ מפי משה כאשר הוא עולה על הר נבו, לפני פטירתו. וכל מתואר בספר דברים: ”וַיַּעַל מֹשֶׁה מֵעַרְבֹת מוֹאָב אֶל הַר נְבוֹ רֹאשׁ הַפִּסְגָּה אֲשֶׁר עַל פְּנֵי יְרֵחוֹ, וַיַּרְאֵהוּ ה' אֶת כָּל הָאָרֶץ, אֶת הַגִּלְעָד עַד דָּן וְאֵת כָּל נַפְתָּלִי וְאֶת אֶרֶץ אֶפְרַיִם וּמְנַשֶּׁה וְאֵת כָּל אֶרֶץ יְהוּדָה עַד הַיָּם הָאַחֲרוֹן”.
בספר יהושע מובא תיאור הנחלה בפירוט: ”לִבְנֵי נַפְתָּלִי יָצָא הַגּוֹרָל הַשִּׁשִּׁי לִבְנֵי נַפְתָּלִי לְמִשְׁפְּחֹתָם, וַיְהִי גְבוּלָם מֵחֵלֶף מֵאֵלוֹן בְּצַעֲנַנִּים וַאֲדָמִי הַנֶּקֶב וְיַבְנְאֵל עַד לַקּוּם, וַיְהִי תֹצְאֹתָיו הַיַּרְדֵּן, וְשָׁב הַגְּבוּל יָמָּה אַזְנוֹת תָּבוֹר וְיָצָא מִשָּׁם חוּקֹקָה וּפָגַע בִּזְבֻלוּן מִנֶּגֶב וּבְאָשֵׁר פָּגַע מִיָּם וּבִיהוּדָה הַיַּרְדֵּן מִזְרַח הַשָּׁמֶשׁ, וְעָרֵי מִבְצָר הַצִּדִּים צֵר וְחַמַּת רַקַּת וְכִנָּרֶת וַאֲדָמָה וְהָרָמָה וְחָצוֹר וְקֶדֶשׁ וְאֶדְרֶעִי וְעֵין חָצוֹר וְיִרְאוֹן וּמִגְדַּל אֵל חֳרֵם וּבֵית עֲנָת וּבֵית שָׁמֶשׁ, עָרִים תְּשַׁע עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן”.
במסכת מגילה שבתלמוד הירושלמי זיהו חז"ל את כל הערים הנזכרות בספר יהושע בנחלת שבט נפתלי עם עיירות בנות זמנם, רובן באזור בקעת יבנאל והכנרת.
המגן על צפון הארץ

יהודה אליצור ויהודה קיל באטלס דעת מקרא מעירים כי השבטים דן, אשר ונפתלי היו כלולים במחנה אחד במסע שבטי ישראל במדבר סיני המתואר בספר במדבר. הם נמנו על "מחנה דן" שהיה "מאסף לכל המחנות" (מקור:י',כ"ה). לימים, שבטים אלו יתנחלו בצפון הארץ, המגן על הארץ. תפקידם זה מסביר את האמור בספר יהושע כי בין ערי נפתלי היו 19 "ערי מבצר". בין השאר, הם סבורים כי ביניהן היו: "בית ענת" המזוהה עם "הינה" דרומית לדמשק,  "בית שמש", שהיא אולי "מג'דל א-שמס" לרגלי הר החרמון, שנאמר עליהן בספר שופטים: "נַפְתָּלִי, לֹא-הוֹרִישׁ אֶת יֹשְׁבֵי בֵית שֶׁמֶשׁ וְאֶת יֹשְׁבֵי בֵית-עֲנָת" (מקור: א', ל"ג) וכן שורה ארוכה של ערים ממערב לנהר הירדן ולים כנרת.
נחלת נפתלי סובלת מפלישות מהצפון, כמו מלך ארם כפי שנאמר בספר דברי הימים "וַיִּשְׁמַע בֶּן-הֲדַד אֶל-הַמֶּלֶךְ אָסָא, וַיִּשְׁלַח אֶת-שָׂרֵי הַחֲיָלִים אֲשֶׁר-לוֹ אֶל-עָרֵי יִשְׂרָאֵל, וַיַּכּוּ אֶת-עִיּוֹן וְאֶת-דָּן, וְאֵת אָבֵל מָיִם; וְאֵת כָּל-מִסְכְּנוֹת, עָרֵי נַפְתָּלִי (דברי הימים ב', ט"ז, ד'). גם ספר מלכים מספר על אותו פולש מהצפון: "וַיַּךְ אֶת-עִיּוֹן וְאֶת-דָּן, וְאֵת אָבֵל בֵּית-מַעֲכָה; וְאֵת, כָּל-כִּנְרוֹת, עַל, כָּל-אֶרֶץ נַפְתָּלִי (מלכים א', ט"ו, כ').
התיישבות שבט נפתלי בנחלתו באה לקיצה על ידי תגלת פלאסר השלישי מלך אשור כפי שמובא בספר מלכים: "בִּימֵי פֶּקַח מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל, בָּא תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר, וַיִּקַּח אֶת-עִיּוֹן וְאֶת-אָבֵל בֵּית-מַעֲכָה וְאֶת-יָנוֹחַ וְאֶת-קֶדֶשׁ וְאֶת-חָצוֹר וְאֶת-הַגִּלְעָד וְאֶת-הַגָּלִילָה, כֹּל אֶרֶץ נַפְתָּלִי; וַיַּגְלֵם, אַשּׁוּרָה (מלכים ב' ט"ו, כ"ט).
לקריאה נוספת

יהודה אליצור ויהודה קיל, אטלס דעת מקרא, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים 1993
זכריה קלאי, נחלות שבטי ישראל, מוסד ביאליק ירושלים, 1967