stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר ליטוויננקו
חקירת הפרשה

במאי 2007, לאחר חקירה מקיפה העיתון הבריטי "הגרדיאן" דיווח כי הסקוטלנד יארד סבור שברשותו ראיות מספיקות כדי להעמיד לדין את איש העסקים הרוסי, אנדריי לוגובוי באשמת הרעלתו של ליטוויננקו. בחקירת האירוע התברר כי לוגוביי הותיר עקבות ראדיואטיביים ברורים במקומות בהם שהה: משרדים, בתי מלון, ובמטוס בו טס. לוגובוי הכחיש מעורבות ברצח, וגורם במשרד המשפטים הרוסי הודיע בתגובה כי "החוקה הרוסית אוסרת הסגרה של אזרחים למדינות אחרות".
לאחר שדרישתה של בריטניה מרוסיה לא מולאה החליטה בריטניה ב-17 ביוני 2007 לגרש ארבעה דיפלומטים רוסיים מתחומה, בתגובה הודיע דובר הממשלה הרוסית, כי רוסיה תגרש ארבעה דיפלומטיים בריטים ותתקשה לשתף פעולה עם הבריטים בנושא הטרור.
בינואר 2015, לאחר יותר משמונה שנים, פתחה בריטניה בחקירת מותו של ליטוויננקו. ההחלטה על פתיחת החקירה התקבלה בתום מאבק משפטי עיקש של משפחתו של ליטויננקו, שסבורה כי נרצח בשל הביקורת הקולנית שהשמיע נגד נשיא רוסיה פוטין. כבר ביומה הראשון של החקירה הועלו האשמות קשות נגד נשיא פוטין, שלדברי משפחת ליטוויננקו הורה אישית לרצוח אותו. עורך דינה של המשפחה פתח ואמר: "ולדימיר פוטין הוא פושע פלילי פשוט שמתחפש לראש מדינה, עומד בראש משטר מאפיונרי והורה אישית לרצוח לפני שמונה שנים את אלכסנדר ליטוויננקו", אמר בחקירת מותו של המרגל הרוסי לשעבר.
בינואר 2016 קבעה ועדת החקירה שליטוויננקו נרצח בידי סוכנים של שירות הביטחון הפדרלי, אנדריי לוגובוי ודמיטרי קובטון, כנראה בהוראת ולדימיר פוטין.
בספטמבר 2021, בעקבות עתירה שהגישה אלמנתו של ליטוויננקו מרינה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, נקבע כי רוסיה אחראית לחיסול ליטוויננקו, באמצעות שני סוכנים שהרעילו אותו. שוב מי שזוהו כמתנקשים היו אנדריי לוגובוי, ודימיטרי קובטון. השניים נפגשו עם ליטוויננקו בבית מלון, וככל הנראה החדירו לכוס התה שלו את החומר הרעיל. השניים, לא הוסגרו על ידי הרשויות ברוסיה, והכחישו כל מעורבות בחיסול. בית המשפט קבע שיש ראיות מוצקות לכך שהשניים פעל כסוכנים של רוסיה. וכי חוסר יכולתה של רוסיה להפריך את הטענות שהיא תכננה את הרצח מחזק עוד יותר את הסברה שהיא אחראית אליו. בנוסף נחשף כי המבצע המתוכנן והמורכב, כלל רכישת רעל קטלני נדיר, סידורי נסיעה לשניים וניסיונות חוזרים ונשנים להחדיר את הרעל לגופו. דבר שהצביע על כך שליטוויננקו היה יעד המבצע. בתגובה לפסיקה אמרה מרינה ליטוויננקו כי זאת צריכה להיות "נקודת מפנה בפייסנות כלפי פוטין". "עצוב לי מאוד לומר זאת, אבל רוסיה שאהבתי אינה שייכת עוד לקהילת האומות המתורבתות".
פרסומים והתבטאויות

מסיבת העיתונאים בהשתתפות ליטוויננקו וכמה מחבריו מן הפס"ב הייתה יריית הפתיחה בהתבטאויות שלו בנושאים שונים, ובהם רמיסת זכויות האדם המתקיימת לדבריו ברוסיה וטענותיו כי הפס"ב הוא האחראי לפיצוצי מבני המגורים ברוסיה בשנת 1999.
פרסומים והתבטאויות > ספרים

"הפס"ב מפוצץ את רוסיה " - 2001 (מהדורה שנייה יצאה לאור בשנת 2004) - יורי פלסטינסקי, אלכסנדר ליטוויננקו.
Юрий Фельштинский, Алехандер Литвиненко - "ФСБ взрывает Россию" - 2001
"ארגון הפשיעה מלוביאנקה " - 2002 - אלכסנדר ליטוויננקו, אלכסנדר גולדפארב.
Александр Литвиненко, Александр Гольдфарб - "Лубянская преступная группировка" - 2002
פרסומים והתבטאויות > התבטאויות נגד הממשל הרוסי

בספרו "הפס"ב מפוצץ את רוסיה", שיצא לאור בשנת 2001 במימונו של האוליגרך הגולה בוריס ברזובסקי, טען ליטוויננקו כי סוכני הפס"ב הם אלה שעמדו מאחורי התכנון והביצוע של הפיגועים שאירעו במוסקבה, בוינאקסק וולגודונסק ואשר גבו מחיר דמים של יותר מ-300 הרוגים. לדברי ליטוויננקו, ניצול הכעס בעם נותב בחוכמה על ידי כלי התקשורת הנאמנים לממשל בשביל להטיל את מלוא האשמה על המורדים הצ'צ'נים ולהביא בכך להצדקת המלחמה ולהעלאת הרייטינג של ולדימיר פוטין דבר שסייע לו בהשגת הניצחון בבחירות לנשיאות רוסיה. סברה זאת הועלתה קודם לכן על ידי העיתונאי דייוויד סאטר והפוליטיקאי סרגיי יושנקוב (שנרצח ב-17 באפריל 2003 שעות ספורות לאחר שרשם את מפלגתו למירוץ הבחירות הפרלמנטריות של 2003) שכיהן בתפקיד סגן יו"ר ועדת החקירה האזרחית לחקר הפיגועים. עם זאת, בספרו פירט ליטוויננקו עובדות חדשות שהוסיפו לחיזוק הסברה. בדצמבר 2003, שלטונות רוסיה החרימו משלוח של כ-4000 עותקי הספר שעשו את דרכם מלטביה למטרות הפצה בשטחי רוסיה.
בספרו "ארגון הפשיעה מלוביאנקה", טען אלכסנדר ליטוויננקו כי במהלך כהונתו בתפקיד ראש הפס"ב, ולדימיר פוטין היה מעורב באופן אישי בפשע המאורגן.
במהלך ריאיון שהעניק ליטוויננקו לסוכנות SBS האוסטרית, הוא טען כי שניים מן הטרוריסטים שהיו מעורבים בהשתלטות על בניין התיאטרון "נורד-אוסט" במוסקבה בשנת 2002, ונודעו בכינוייהם "אבדול תאב הדם" ו-"אבו בכר" פעלו למעשה מטעם הפס"ב ושכנעו מורדים צ'צ'נים להוציא את הפעולה. נימוקיו של ליטוויננקו לסברתו היו שגופותיהם של המחבלים הללו לא נמצאו לאחר ההשתלטות של כוחות הביטחון על המבנה, ולדבריו הפס"ב חילץ ושחרר את הסוכנים שלו. עם זאת, לא ידוע על קיום מידע שיאשר טענה זאת.
ליטוויננקו טען שאנאטולי טרופימוב סיפר לו על כך שרומנו פרודי היה סוכן של ק.ג.ב. כאשר הוא סיפר זאת, טרופימוב כבר לא היה בחיים ולכן לא ניתן לאשר מידע זה.
ביולי 2005 התראיין ליטוויננקו לעיתון צ'כי בשם Rzeczpospolita (הרפובליקה) ואמר כי איימן א-זוואהירי, מראשי ארגון הטרור אל-קאעידה, ביחד עם חברים נוספים בארגונו, קיבל בשנת 1998 אימונים צבאיים מהפס"ב במחנות אימונים בדאגסטן (רפובליקה רוסית הממוקמת סמוך לצ'צ'ניה).
ביולי 2006, ליטוויננקו פרסם מאמר שבו הוא האשים את נשיא רוסיה פוטין בפדופיליה.
דייוויד ג'וליוס

| --- | --- |

דייוויד ג'וליוס, 2016
 לידה:  4 בנובמבר 1955 (בן 69) ברייטון ביץ', ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיולוגיה, ביוכימיה, מדעי המוח 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  בית ספר ע"ש אברהם לינקולן 
 מנחה לדוקטורט:  רנדי שקמן 
 מוסדות:  אוניברסיטת קולומביה (2 בפברואר 1984–14 בדצמבר 1989)  UCSF Medical Center (20 בדצמבר 1989)  אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2021)  פרס קוולי למדעי המוח (2020)  פרס רוזנסטיל (2019)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2017)  Clarivate Citation Laureates (2014)  Dr. Paul Janssen Award for Biomedical Research (2013)  פרס שאו במדעי החיים ורפואה (2010)  פרס נסיכת אסטוריאס למחקר טכני ומדעי (2010)  פרס ו' אלדן ספנסר (2007)  פרס פרל של אוניברסיטת צפון קרולינה (2000) 
 בן או בת זוג:  הולי אינגרהאם 
 
דייוויד ג'וליוס (באנגלית: David Jay Julius, נולד ב-4 בנובמבר 1955) הוא פיזיולוג יהודי אמריקאי, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2021 יחד עם ארדם פטפוטיאן.
ביוגרפיה

ג'וליוס נולד ב-1955 וגדל בברייטון ביץ' שבברוקלין, ניו יורק. הוריו היו שניהם צאצאי מהגרים יהודים שברחו מרוסיה הצארית ומהאנטישמיות ששררה בה והגיעו בראשית המאה העשרים לניו יורק בחיפוש אחר חיים טובים יותר. האב היה מהנדס חשמל, האם מורה בבית ספר יסודי וג'וליוס היה השני משלושת בניהם.
בוגר המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1977) ובעל תואר שלישי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1984). אחד משני המנחים שלו לדוקטורט היה רנדי שקמן, ביולוג יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2013. את עבודת הפוסט דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת קולומביה בהנחייתו של ריצ'רד אקסל, נוירוביולוג יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2004. מרצה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו החל מ-1989 והיה העורך של Annual Review of Physiology (אנ') במשך 13 שנים (2007–2020).
זכה בפרס פרס פרל-UNC (אנ') בשנת 2000, פרס שאו ב-2010 ובאותה שנה גם באחד מפרסי נסיך אסטוריאס למחקר מדעי וטכני, הפרס למחקר ביו-רפואי ע"ש ד"ר פול יאנסן (אנ') ב-2014, פרס פריצת דרך במדעי החיים ופרס קוולי לשנת 2020 ופרסים נוספים רבים, עוד לפני הזכייה בפרס נובל ב-2021. חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), האקדמיה הלאומית לרפואה והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ג'וליס חוקר את תפקוד החושים ובעיקר את חוש המישוש ובמחקריו השתמש בקפסאיצין, החומר הגורם לפלפל חריף ליצור תחושת צריבה וחום בכדי להבין מהן תחושות הכאב והחום שחש גוף האדם. כפי שהסבירה ועדת פרס נובל: "תגליותיו פרצו את הדרך למחקרים שהובילו להבנה איך חשים העצבים שלנו חום, קור וגרוי מכני".
נשוי להולי אינגרהאם (אנ'), אף היא פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, ואב לילד אחד.
ג'יל לוגסי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1953 פריז, צרפת 
 פטירה:  4 במרץ 2021 (בגיל 68 בערך) אשקלון, ישראל 
 ענף מדעי:  המטולוגיה
 מקום מגורים:  אשקלון
 מקום קבורה:  בית הקברות החדש באשקלון
 תאריך עלייה:  1979
 עיסוק:  פרופסור לרפואה, מנהל בנק הדם ויושב ראש האיגוד ההמטולוגיה בישראל
 מקום לימודים:  בית הספר לרפואה בפריז, הדסה הר הצופים ירושלים
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב הדסה הר הצופים
 בת זוג:  אירינה איסקוב
 צאצאים:  דניאלה שווילי לוגסי, ליליאן מיכל אלבז, אברהם מאייר לוגסי
 מספר צאצאים:  3
 
ג'יל לוגסי (1953 – 4 במרץ 2021) היה פרופסור ישראלי לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכיהן כראש המחלקה ההמטולוגית בבית החולים ברזילי במשך שלושה עשורים.
ביוגרפיה

לוגסי נולד בפריז למשפחה שהיגרה לצרפת ממרוקו וגדל בבית ציוני חם. ב-1979, לאחר שהשלים את לימודיו בבית ספר לרפואה בפריז, עלה לארץ והחל התמחות בהדסה הר הצופים בירושלים. ב-1983 הונצח על ידי יעקב פינס בתחריט עץ כ"דוקטור לוגאסי" שהוצג במוזיאון ישראל.
בשנת 1988 עבר לאשקלון, והתמנה למנהל המחלקה ההמטולוגית במרכז הרפואי ברזילי, אותה ניהל עד אשר פרש לגמלאות ב-2018. בנוסף לניהול המחלקה ההמטולוגית, ניהל פרופ' לוגסי את בנק הדם בבית החולים, כמו כן כיהן כיו"ר ועדת הלסינקי ויו"ר ועדת מחקרים במרכז הרפואי ברזילי, וכן כיו"ר האיגוד הישראלי להמטולוגיה ועירויי דם.
פרט לעבודתו במרכז הרפואי ברזילי, פרופסור לוגסי היה פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
ב-2001 וב-2004 פרסם לצד חוקרים נוספים ספרים בנושא פקקת והטיפול בה.
ב-2007, עת כיהן כיו"ר אגודת הרופאים ההמטולוגיים בישראל, חתם על מכתב המתנגד לקריאה לחרם אקדמי של רופאים מהממלכה המאוחדת כנגד איגוד הרופאים הישראלי בשל הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-2009 לקח חלק כחוקר משנה במחקר של בית החולים וולפסון בנושא טיפול משולב עם פלזמה טרייה קפואה וריטוקסימאב (Mabthera) בחולים עם לוקמיה לימפוציטית כרונית במצב קשה.
פרופ' לוגסי ניצח בתוכנית הטלוויזיה "מקבילית המוחות". הוא הרצה רבות בנושאי אמנות והיה בעל אוסף אמנות גדול.
הותיר אחריו שלושה ילדים וכן, נכדים.
הערות שוליים

↑  בידספיריט ישראל - מכירות פומביות: תכשיטים, אמנות, עתיקות ועוד, באתר Bidspirit
↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, Prof. Gil Lugassy, Ben Gurion University
↑  Gilles Lugassy, Benjamin Brenner, Sam Schulman, Meyer Samama, Thrombosis and Anti-Thrombotic Therapy, MIT Press, 2001-02-22, ISBN 978-1-84184-064-2. (באנגלית)
↑  Gilles Lugassy, Anna Falanga, Ajay K. Kakkar, Frederick R. Rickles, Thrombosis and Cancer, CRC Press, 2004-02-23, ISBN 978-1-135-41189-3. (באנגלית)
↑  Owen Dyer, Group of British doctors call for a boycott of the Israel Medical Association, BMJ 334, 2007-04-26, עמ' 871–871 doi: 10.1136/bmj.39196.455613.DB
↑  Wolfson Medical Center, The Efficacy and Safety of Combined Treatment With Fresh Frozen Plasma and Rituximab (Mabthera) in Patients With Advanced Refractory Chronic Lymphocytic Leukemia. Single-arm Phase II Study. Analysis of Complement Activation Pathways., 2010-09-12
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בועז הרשקוביץ

| --- | --- |
הרשקוביץ, 2017
הרשקוביץ, 2017
 לידה:  1969 (בן 56 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1988–2009 (צה"ל)   2012–2019 (צה"ל)   2009 – 2012 (משטרת ישראל)
 דרגה:   תת-אלוף   תת ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669)  מפקד יחידת שלדג  מפקד הימ"מ  מפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים בחיל האוויר  מזכיר צבאי לנשיא המדינה
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה הראשונה   האינתיפאדה השנייה     מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן
בועז הרשקוביץ (נולד בשנת 1969) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים. בתפקידו האחרון שימש מזכיר צבאי לנשיא המדינה. קודם לכן פיקד על מפקדת כוחות אוויר מיוחדים בחיל האוויר, שימש מפקד הימ"מ, מפקד יחידת שלדג, ומפקד יחידה 669.
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב הרשקוביץ בשנת 1988 ליחידת שלדג. בשלדג עבר הרשקוביץ מסלול הכשרה כלוחם. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר ולאחר סיום הקורס שב ליחידת שלדג כמפקד צוות לוחמים. הרשקוביץ השלים מספר תפקידי פיקוד ביחידה ובשנת 2004 מונה למפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), תפקיד אותו מילא עד שנת 2006. הרשקוביץ פיקד על היחידה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ובמלחמת לבנון השנייה, בין היתר במבצע חד וחלק. על פעילותה במלחמה, תחת פיקודו, הוענק ליחידה ציון לשבח יחידתי ממפקד חיל האוויר. תפקידו הבא היה מפקד יחידת שלדג, בשנים 2006 – 2008.
עם תום פיקודו על יחידת שלדג עבר הרשקוביץ למשמר הגבול במשטרת ישראל ושירת כמפקד הימ"מ בשנים 2009–2012. תחת פיקודו קיבלה היחידה את צל"ש המפכ"ל בשנת 2011.
בשנת 2013 חזר לשורות צה"ל ומונה למפקד מפקדת כוחות האוויר המיוחדים בחיל האוויר. ב-31 במאי 2016 מונה למזכיר צבאי לנשיא המדינה ראובן ריבלין במקום תת-אלוף חסון חסון.
ב-28 בדצמבר 2016 הועלה לדרגת תת-אלוף בהמשך לתפקידו כמזכיר צבאי לנשיא המדינה. ב-14 באוגוסט 2019 סיים את תפקידו וסיים בכך את שירותו הצבאי.
הערות שוליים

↑  איתי אילנאי, "669 - סיפורה של יחידה מיוחדת", כנרת זמורה-ביתן, 2014, עמוד 383.
↑  עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013, עמוד 238.
↑  יואב לימור ואלון בן דוד, מקום רביעי: 669, באתר ynet, 13 בפברואר 2008.
↑  אליעזר שקדי, "למה מי זה מייקל?!", ידיעות ספרים, 2021, עמ' 200.
↑  צל"ש יחידתי - יחידת החילוץ 669, באתר הגבורה, "אתר הגבורה".
↑  יואב לימור ואלון בן דוד, מקום שלישי: שלדג, באתר ynet, 14 בפברואר 2008.
↑  מפקדי הימ"מ לדורותיהם, אתר משטרת ישראל
↑  נדב ברגר, רוח שלדג: תעודות הערכה על פעילות מיוחדת, באתר חיל האוויר, 12 בספטמבר 2014
↑  חזקי ברוך, אחרי 8 שנים: מזכ"צ חדש לנשיא ריבלין, באתר ערוץ 7, 31 במאי 2016
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה

| --- | --- |

 פקולטה
 תקופת הפעילות:  1959–הווה (כ־66 שנים) 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  טלי טל 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°46′35″N 35°01′37″E﻿ / ﻿32.776489905716°N 35.026994772053°E﻿ / 32.776489905716; 35.026994772053
 edu.technion.ac.il
  (למפת חיפה מוגדלת) הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה(למפת חיפה רגילה) הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה(למפת הגליל המערבי רגילה) הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה
 
הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון מכשירה מחנכים ומורים בתחומי המדע והטכנולוגיה ומתקיים בה מחקר שתכליתו קידום החינוך המדעי, המתמטי וההנדסי בישראל.
המחקר מתמקד בהיבטים קוגניטיביים, חברתיים, וסביבתיים של תהליכי הלמידה בבתי ספר ובחינוך הגבוה. המחקר בפקולטה כולל: מחקר על התפתחות מקצועית של מורים, טכנולוגיות מתקדמות בחינוך, פיתוח מיומנויות המאה ה-21, למידה חוץ כיתתית, תקשורת המדע, תהליכי הוראה והערכה, למידה מבוססת פרויקטים, רובוטים וסימולציות וכן חקר המוח וקשיי למידה.
הפקולטה מהווה מרכז לפעילויות מחקר ופיתוח של מורים במסגרת מרכזי-מורים ארציים. הפקולטה שוכנת בקמפוס הטכניון בחיפה, כאחת מ-18 הפקולטות בטכניון מכון טכנולוגי לישראל.
היסטוריה

הפקולטה החלה דרכה בשנת 1959 כתוכנית להכשרת מורים לבתי-הספר העל-יסודיים במקצועות המתמטיקה, המדעים והטכנולוגיה, לאחר שפרופסור אולנדורף, מהפקולטה להנדסת חשמל, הצביע על מחסור ניכר במורים במקצועות המדע והטכנולוגיה. בעקבות זאת החליט הסנאט של הטכניון על פתיחת תוכנית להכשרת מורים לבתי-הספר העל-יסודיים במקצועות אלה. פרופסור קורצווייל, ראש המחלקה ללימודים כלליים התמנה לעמוד בראש ועדה בין-יחידתית שניהלה את התוכנית. בשנת 1964 הפכה הוועדה הבין-יחידתית למחלקה להכשרת מורים ולימודי תואר שני נפתחו בשנת 1967. בשנת 1978 הוסב שמה למחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים. בשנת 1979 עברה המחלקה למשכנה הנוכחי לבנין ג’ורג' וביאטריס שרמן, שהוקם בעזרת קרן משפחת שרמן וידידי הטכניון מניו-אינגלנד.
בשנות ה-80 הצטרפה המחלקה למרכז הבינ-אוניברסיטאי להוראת המדעים ע”ש עמוס דה שליט וחברי הסגל החלו בפעילויות מגוונות וארוכות טווח בפרויקטים ממומנים שתכליתם שיפור הוראת המדעים בישראל בדרכים יצירתיות. המחלקה הפכה למקום מרכזי לפעילויות מו”פ של מורים במסגרת מרכזי-מורים ארציים למתמטיקה, למדעי המחשב, ולטכנולוגיה. בשנת 1985 אישר הסנט לימודי תואר ראשון בהוראת המדעים שמשלבים את הלימודים הדיסציפלינאריים בפקולטות עם לימודי מקצועות החינוך.
החל משנת 1999 התאפשר לסטודנטים מפקולטות אחרות בטכניון ללמוד לקראת תואר ראשון נוסף בהוראת המדעים.
בשנת 2007 הוקם המרכז למדעי הלמידה ע”ש רות ואלן זיגלר הודות לתמיכתה של גב’ זיגלר מלוס-אנג’לס. במסגרת המרכז מתקיימים כנסים בינלאומיים ולאומיים רבים בפקולטה ומתאפשרת הזמנת אורחים ממרכזי מחקר ואוניברסיטאות מובילות.
בשנת 2012 קיבלה המחלקה את השם: המחלקה לחינוך למדע וטכנולוגיה, וב-28 ביוני 2015 שונה מעמד המחלקה לפקולטה. כיום הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה מכשירה:
סטודנטים לתואר ראשון בשמונה מסלולים להוראה: ביולוגיה, כימיה, מתמטיקה, פיזיקה, הנדסת חשמל, רובוטיקה והנדסת מכונות, מדעי המחשב ומוט"ל (מדע וטכנולוגיה לכל)
סטודנטים בעלי תואר ראשון עם ניסיון מהתעשייה או המחקר השבים לטכניון במסגרת תוכנית "מבטים" ולומדים הוראה עם פטור משכר לימוד בסיוע מלגה במימון נשיא הטכניון
סטודנטים לתואר שני עם וללא תיזה
סטודנטים לתואר שלישי
כיום מונה הפקולטה 15 חברות וחברי סגל כאשר שליש מהן נקלטו בשלש השנים האחרונות לאור המלצה חיובית מאוד של ועדת הערכה בינלאומית שבחנה את איכות המחקר וההוראה בפקולטה.
ראשי מחלקה

| מספר | שם | שנות כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | פרופ' מרדכי לינדמן | 1966 |  |
| 2 | פרופ' צבי קורצווייל | 1971-1967 |  |
| 3 | פרופ' אריה פרלברג | 1972-1973 |  |
| 4 | פרופ' שמואל אביטל | 1974-1975 |  |
| 5 | פרופ' אריה פרלברג | 1976-1977 | כהונה שנייה |
| 6 | פרופ' עזריאל אביתר | 1978-1982 |  |
| 7 | פרופ' שולמית אקשטיין | 1983-1987 |  |
| 8 | פרופ' עזריאל אביתר | 1988-1991 | כהונה שנייה |
| 9 | פרופ' מנחם פיינגולד | 1992-1995 |  |
| 10 | פרופ' נצה מובשוביץ-הדר | 1996-1997 |  |
| 11 | פרופ' ראובן לזרוביץ | 1998-1999 |  |
| 12 | פרופ' אורי לרון | 2000-2002 |  |
| 13 | פרופ' מיכאל מור | 2003-2006 |  |
| 14 | פרופ' אבי ברמן | 2007-2010 |  |
דיקני הפקולטה

| מספר | שם | שנות כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | פרופ' אורית חזן | 2011 - 2015 |  |
| 2 | פרופ' יהודית דורי | 2016 - 2020 |  |
| 3 | פרופ' טלי טל | 2020 – 2023 |  |
| 4 | פרופ' מירי ברק | 2024 |  |
הערות שוליים

↑  תוכנית מבטים: חוג לאחר תואר – הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה
אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1854 ליאדי, בלארוס 
 פטירה:  6 בספטמבר 1945 (בגיל 91) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 יצירות בולטות:  תולדות היהודים בארץ ישראל 
 
אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'


מימין: דוד שמעוני, י"ח ברנר, א"ז רבינוביץ' וש"י עגנון (1910)
דימוי דיוקנותיהם של דבורה בארון, הרב קוק, דוד שמעוני, ש"י עגנון, א"ז רבינוביץ' וי"ח ברנר, כולם התגוררו בנווה צדק בתקופת העלייה השנייה, במיצג "תוצרת הארץ" - עבודתו של האמן דוד טרטקובר המוצגת בכיכר מרכז סוזן דלל
"תולדות היהודים בארץ ישראל משנת ג' אלפיים תת"ל ליצירה עד ה' אלפיים תרע"ד", דפוס א. איתן וס. שושני, 1920 יפו. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 7
ציון קברו של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' בבית הקברות טרומפלדור
אלכסנדר זיסקינד בן צבי-הירש רבינוביץ (בראשי תיבות: אז"ר; כ"ד בשבט תרי"ד, 22 בפברואר 1854 – 6 בספטמבר 1945, כ"ח באלול תש"ה) היה סופר, עורך, ביוגרף ומתרגם עברי. כונה "זקן הסופרים העבריים".
תולדות חייו

רבינוביץ' נולד בשנת 1854 בעיר לאדי שבמחוז מוהילב של האימפריה הרוסית, באזור רוסיה הלבנה (כיום בלארוס), עיר שהייתה מרכז חב"ד. בנערותו שימש כגבאי בבית הכנסת של החסידות בעיר, והיה אחראי על רכישת ספרי קודש לבית הכנסת.
בשנת 1887 החל ללמד בעיר פולטבה (כיום באוקראינה). פרסם את סיפוריו הראשונים ברוסיה ולאחר מכן בפולין, בעיתונו של נחום סוקולוב "האסיף", שיצא לאור בוורשה. היה מקורב לתנועת חובבי ציון. בשנת 1897 נבחר לקונגרס הציוני הראשון.
אז"ר עלה לארץ ישראל בימי העלייה השנייה בשנת 1906, עבד כספרן בספריית שער ציון ועסק בהוראה. במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש אז"ר יחד עם שאר תושבי תל אביב, ושהה בצפת עד סיום המלחמה. בעקבות הסיפור "מחרבנות החלוקה", שפרסם בקובץ הספרותי "הגליל", גזרו עליו רבני צפת נידוי.
היה פעיל בתנועת העבודה, ואף קיבל בגיל 75 את פנקס החבר מספר 1. הרבה להופיע בסניפי הנוער העובד ואף זכה לכינוי "הסבא" של הנוער העובד, כפי שמעיד זלמן שזר בנאום במסיבה בבית הנשיא:
קודם כל היה סבא לנוער העובד. עוד זכורים הימים כאשר היינו מתאספים בכל יום הולדת של "סבא". זכורים הימים כשהוא היה בא נשען על מקלו לתוך מסיבות הנוער העובד. ילדים וילדות כתרוהו מסביב ורקדו לפניו, והוא, ר' אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', כבר אז ישיש, היה קרוי בפי כולם: "סבא של הנוער העובד".
היה מקורב לסופרים ש"י עגנון ויוסף חיים ברנר וכן לרב הראשי של יפו באותה עת, הרב אברהם יצחק הכהן קוק. תמונתם המשותפת מונצחת בפסיפס המרכזי במרכז סוזן דלל בשכונת נווה צדק. כיהן כחבר נשיאות אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל החל משנת 1921.
כך כתב עליו ש"י עגנון בספר תמול שלשום (ספר ראשון, פרק שישי), הוצאת שוקן:
...מלבד הספרים שקרא בחדרו קורא היה בבית הספרים שערי ציון. ואז"ר היטיב עמו ולא מנע ממנו כל ספר, חוץ מספרים שמצא בהם דברי מינות. לפי שראה שהרבה מן הצרות שבאות על בחורי ישראל באות משום הדעות הנפסדות שלומדים מספרי מינים...
היה מראשוני תל אביב, וממקימי שכונת בורוכוב בגבעתיים. בחייו הוציא לאור כ-100 ספרים, ולרגל יום הולדתו ה-80, הוחלט לקרוא יישוב על שמו, הוא כפר אז"ר.
נפטר בשנת 1945, ונטמן בבית הקברות הישן של תל אביב ברחוב טרומפלדור.
השקפתו

אז"ר למד תורת ישראל, וקלט את מוסר חז"ל ואת נשמת החסידות. הוא הושפע גם מסופרי רוסיה הגדולים טולסטוי וקוֹרוֹלנקוֹ, ומפיינרמן, תלמידו של טולסטוי, עד שהעבוֹדה הפּשוּטה הכּשרה הייתה בּעיניו לדבר שבּקדוּשה. אז"ר קיים אורח חיים אדוק, שומר מצוות כהלכתן, ומתפלל מדי יום ביומו. באחת ההזדמנויות אמר שאין להעלות על הדעת קיום העם העברי בלי הדת, ושאף לראות אנשים דתיים בתוך תנועת העבודה.
כאיש רב-פעלים דגל בעבודה למען הכלל. סיפוריו עסקו במצוקות יהודים עשוקים (כמסורת הספרות העברית הריאליסטית מאז תקופת ההשכלה), והוא כונה "חלוץ הספרות הסוציאליסטית העברית". מקובל לטעון כי בהגיעו לארץ ישראל התקרב יותר לאורח-חיים דתי, בהשפעתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. אז"ר היה בן בית אצל הראי"ה קוק, מהראשונים שהכירו בו, ומשך עמו את חבריו הסופרים ל"סעודה שלישית" בבית הרב. הוא אף ערך יחד עם בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה, קובץ בשם "התרבות הישראלית", בהשראת רוחו של הראי"ה קוק, שהוציא בו לאור את "זרעונים". לדברי הרצי"ה, הקובץ נועד מלכתחילה לשמש כקונטרה לכתב העת מייסודו של אחד העם, "השילוח", אלמלא נאלצו להפסיק את הוצאתו לאחר הגיליון הראשון בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בנוסף, כתב מאמר על הראי"ה קוק עוד בחייו בשם 'כתר תורה - לצורתו הרוחנית של רבינו' (יצא לאור ב-"לוח ארץ ישראל" תרע"ב) בו ביטא את הערצתו לרב.
בפעילותו בנוער העובד נאבק בהשפעות הפרקציה (הסיעה) הקומוניסטית ושאר השפעות לא-ציוניות, ששאפו לקשור את הנוער העובד לקומוניזם ולמהפכה הבולשביקית ולבטל את מטרותיה הלאומיות היהודיות של התנועה.
כתביו

כתב, ערך ותרגם יותר ממאה ספרים. מסיפוריו הבולטים: "בצל הכסף", "בת העשיר", "דרך הרוח". חיבר מאמרים עיוניים שיצאו לאור בגליונות "לוח ארץ ישראל" בעריכת אברהם משה לונץ.
השקיע בתרגומים תורניים, בעיקר של ספרי מחקר התלמוד של הרב ד"ר בנימין זאב (וילהלם) בכר, וניכר בהם שהוסיף נופך משלו על פי למדנותו התורנית. מתרומתו לספרות התורנית: אגדות התנאים, אגדות אמוראי ארץ ישראל, ערכי מדרש, הרמב"ם פרשן המקרא, מסילות לתורת התנאים, תרגום התרגום לשיר השירים, פירוש לאיוב ולקט פירושים למקרא מספרי המדקדק יונה אבן ג'נאח.[דרושה הבהרה]
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חיים אישיים

אז"ר היה נשוי פעמיים. עם אשתו הראשונה, הניה לאה לבית לפיצקין, הביא לעולם 4 ילדים:
ימימה טאובקין (1891–1980) - ממקימות מושב אביחיל
מרים פפר (1892–1966)
מיכאל רבינוביץ' (1896–1967) - אביו של הסופר והעיתונאי יזהר ארנון
יהודה בן אז"ר (1900–1986) - אביו של הפסנתרן שאול בן אז"ר וסבם של השחקן נעם בן אז"ר והעיתונאי תומר בן אז"ר
מאשתו השנייה חיה נולד לו בן אחד - בנימין אז"ר (1910–1981), לימים איש משרד העבודה.
מספריו

על הפרק, ורשה: דפוס א' גינז, תרמ"ח.
חטאת הצבור, ורשה: תושיה תרנ"ו.
אגריפוס הראשון, ורשה: תושיה תרנ"ז.
תולדות הספרות העברית: לבני הנעורים, אודסה: מוריה תרס"ו.
לתולדות החנוך וההשכלה של היהודים ברוסיה, ירושלים תרס"ז.
הגליל העליון, ירושלים: פרומקין, תרס"ט.
נר מצווה: והוא ספר הלכות למען תינוקות של בית רבן, וילנה: עפעל וגארבער, ת"ע.
השכר והעונש בחינוך, ירושלים: דפוס אחדות, תרע"א.
תולדות עם ישראל מראשית ימיו עד היום הזה, ורשה: תושיה תרע"ג.
תולדות היהודים בארץ ישראל, יפו תרפ"א.
יוסף חיים ברנר: חייו ותכונתו האישית והספרותית, יפו: אחדות העבודה, תרפ"ב.
חיי ליב ניקולייביץ טולסטוי, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ד.
תולדות ישראל: היסטוריה מצירת לילדי ישראל, ורשה: תושיה תרפ"ה.
הפטרה: ספורים, מאמרים ורשימות, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ה.
הרהורים: על חיי עולם וחיי שעה, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ז.
האסלאם: מהותו, מקורו והתפתחותו, תל אביב: אגודת הסופרים, תרפ"ז.
הפטרה: ציורים, אמרות, שרטוטים היסטוריים והרהורים, תל אביב תרפ"ח.
דרך הרוח, תל אביב: דביר, תרפ"ט.
תולדות היהודים בארץ ישראל משנת ג' אלפים תת"ל ליצירה עד ה' אלפים תרע"ד, 1936.
סיפורים, ועד היובל 1933.
כתבים מקובצים בשני כרכים, ועד היובל. 1934.
כתבי אז"ר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'- מאמרים (שלושה כרכים), ועד הפועל, 1935.
ספרים שערך

ספר השנה של ארץ ישראל (ביחד עם ד"ר אברהם צפרוני ודוד שמעוני), תל אביב, הסתדרות הסופרים העבריים בארץ-ישראל, תרפ"ג-תרפ"ו (1923–1936).