אוניות המערכה מסדרת מונטנה
תכנון > עיצובים בזמן מלחמה

פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שינתה באופן קיצוני את האילוצים שהוטלו על C&R. שאר המגבלות שהוטלו על ידי אמנות וושינגטון ולונדון הוסרו כעת לחלוטין; האונייה החדשה הוגבלה כעת רק על ידי הגבלות לוגיסטיות של תשתית ימית קיימת, ובעיקר תעלת פנמה ומבדוקים יבשים זמינים. הצי דחף למערכת שלישית רחבה יותר של תאי שיט לתעלת פנמה מאז 1938, שאושרה ב-1940. אף על פי כן, היו עדיין מגבלות מסוימות; אורכם וגובהם של תכנוני BB65 היו צריכים לקחת בחשבון את אחת המספנות שבהן הם היו אמורים להיבנות: מסלולי הממשה של מספנת הצי בניו יורק לא יכלו להתמודד עם בניית אונייה בהדחק של יותר מ-58,000 טון ארוך (59,000 טון), וכן כלי השיט שנבנו שם היו צריכים להיות נמוכים מספיק כדי לפנות את גשר ברוקלין בשפל. כתוצאה מכך, היה צורך להגדיל את המבדוק היבש מספר 4 של המספנה והאוניות יצופו החוצה במקום ההשקה באופן הרגיל. באוקטובר, המועצה הכללית ביקשה תכנונים חדשים של אוניות עם 12 תותחים שיהיו משוריינות דיים, אשר על פי הערכות יכלו להיבנות בהדחק של כ-50,000 טון ארוך (51,000 טון). המחלקה לתכנון ראשוני ב-C&R הגיבה בתכנון באמצע ינואר 1940 שעמד במידה רבה בדרישות המועצה הכללית, אך התפוסה נקבעה על 51,500 טון ארוך (52,300 טון). אופציה להחליף את התותחים הסטנדרטיים של 5 אינץ'/38 קליבר בתותחים ארוכי קנה של 5 אינץ'/54 קליבר תוסיף כ-2,000 טונות ארוכים (2,032 טון) לאוניות.
במהלך ישיבה ב-16 בפברואר 1940, ביקשה המועצה סדרה חדשה של הצעות. אלה כללו גרסה שונה של סדרת איווה עם תשעה תותחים שהייתה איטית יותר בשני קשרים אך מוגנת טוב יותר, גרסה מוגדלת של איווה ששמרה על מהירות 33 קשרים אך הדחק של 53,500 טון ארוך (54,400 טון), וכמה עיצובים של שנים עשר תותחים עם מהירויות הנעות בין 28 ל-33 קשרים. אלה קיבלו כינויים מ"BB 65-1" עד "BB 65-8". ההדחק של הצעות אלו גדל עד ל-67,000 טון ארוך (68,000 טון). כל העיצובים הללו היו חמושים בתותחי 16 אינץ'/50 קליבר, והיו מוגנים היטב מפני הפגז הסופר-כבד. בדיונים בחודש מרץ התקבלה ההחלטה לחזור לחגורת השריון החיצונית, מאחר שחגורות השריון הפנימיות של סדרות דקוטה הדרומית ואיווה היו קשות יותר להתקנה ולתיקון במקרה של נזקי קרב, והחיסכון במשקל הנלווה לכך כבר לא שינה עכשיו כשמגבלות ההדחק נעלמו. שני עיצובים נוספים תוכננו ביוני: 65-9 ו-65-10, שהיו אוניות עם מהירות של 28 קשרים.
ביולי, ההנהגה הבכירה של הצי עדיין לא יכלה להסכים על סדרי עדיפויות בתכנון, וחלקה בחריפות בנקודות החל ממהירות מרבית ועד לעלות והאתגרים הלוגיסטיים של העיצובים הגדולים יותר. מועצת המנהלים ביקשה סבב נוסף של תכנונים מ-Preliminary Design, שהגיב עם אוניות עם תשעה, עשרה ושנים-עשר תותחים שכללו, שוב, גרסאות איטיות ומהירות. המועצה בחרה לבסוף את אחד מהעיצובים, "BB 65-5A", שהיה חמוש ב-12 תותחים בהדחק של 57,500 טון ארוך (58,400 טון)ומהירות של 28 קשרים. המועצה הגישה את העיצוב לנוקס, שאישר אותו ב-19 באוגוסט. האוניות לא עברו בשלב זה לשלב הבנייה, ועבודות התכנון נמשכו. מכיוון שאוניות המערכה שהיו מקבלים את מספרי גוף ה-BB-65 וה-BB-66 הוקצו לסדרת איווה, העיצוב הבא סומן "BB 67-1". תכנון זה קיצר את גוף האונייה ל-880 רגל (270 מטר), ככל הנראה לשמור על האורך בגבולות המסלולים החדשים שנבנו במספנת הצי בנורפוק ובמספנת הצי בפילדלפיה. תפוסה זו גדלה ל-61,200 טון ארוך (62,200 טון). שיפורים איטרטיביים נוספים של פריסת השריון הניבו את "BB 67-2", שהיה לו תפוסה מופחתת מעט של 59,700 טון ארוך (60,700 טון). גרסה זו שילבה חגורת שריון תחתונה פנימית שסיפקה הגנה נוספת מפני פגיעות פגזים תת-מימיות.
עבודת הפרטים על התכנון נמשכה גם בשנת 1941, שכללה החלפת הסוללה המקורית של תותחי נ"מ קלים, שהיו אמורים להיות תותחי 1.1 אינץ' (28 מ"מ) הבלתי יעילים בתותחי בופורס 1.6 אינץ' (40 מ"מ). הזרקורים אורגנו מחדש, מדי הטווח של הניווט הוסרו, ואורך גוף האונייה הוגדל מעט ל-890 רגל (270 מטר). התפוסה הוגדלה מעט, ל-60,500 טון ארוך (61,500 טון), בעוד המתכננים גילו שניתן להפחית את כוחה של מערכת ההנעה, מ-212,000 ל-172,000 כוחות סוס (158,000 עד 128,000 קילוואט), מה שאיפשר מערכת הנעה קטנה וקלה יותר. שינויים אלו סיפקו חיסכון נוסף במשקל שאפשרו את הרחבת סיפון הפצצות מאחור, ושיפורים בסוללת הנ"מ הקלה. עיצוב זה היה חסין בפני הפגזים הסופר-כבדים כאשר נורו בטווחים שבין 18,000 ל-31,000 יארד (16,000 ו-28,000 מטר); עמידותם בפני פגזים חודרי שריון סטנדרטיים בקוטר 16 אינץ' התרחבה ל-16,500 ו-34,500 יארד (15,100 ו-31,500 מטר). הגרסה הסופית של העיצוב, ממרץ 1941, סומנה "BB 67-4".