לוחמה אווירית במלחמת קוריאה
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב שלישי - נקודת המפנה בסמטת המיגים > הקשיים של הדיוויזיות הטריות

דיוויזיות מטוסי הקרב ה-190 וה-97 הסובייטיות כללו טייסים טריים שלא היו מיומנים ומנוסים בניגוד לדיוויזיות העילית שהם החליפו. בעקבות זה מרבית מהטייסים בדרך למטרה היו צריכים להתמקד יותר בהטסת המטוס ושמירת מבנה מאשר חיפוש אויבים באוויר, כתוצאה מכך קרבות אוויר רבים בתקופה זאת החלו כאשר היה יתרון ההפתעה לטובת כוחות האו"ם. בנוסף לכך, מובילי המשימות מיאנו לפצל את כוחותיהם ליחידות קטנות יותר כגון זוג או רבעיה בגלל חוסר הכישורים של הטייסים שלא יכלו להתמודד מול טייסי הסייבר, ולכן הם נאלצו להוביל את הכוח שלהם כקבוצה אחת. במצב זה בעת היתקלות עם מטוסי הסייבר המסיירים תמידית בסמטת המיגים כל הכוח המיירט נאלץ להתמודד עם מטוסי הקרב של האויב, ושום חלק מהקבוצה לא היה יכול להמשיך ביירוט. הקרב היה גוזל את מרבית הדלק של המיגים ואלה היו חוזרים לנחיתה. הבעיות הללו היו חמורות עוד יותר במהלך יירוט של מטרות מנמיכות טוס, מכיוון שזה דורש כישורי טיסה, עבודת צוות, ידע של טקטיקות ומודעות מצבית מעולים.
דוגמה לכך הם רישומי ההפלות של הסובייטים בחודש פברואר 1952. מתוך 16 הפלות מטוסי F-86, שש הפלות שייכות לדיוויזיה ה-303 שעזבה באמצע אותו חודש את קוריאה. מתוך אובדן של 11 מטוסי מיג, רק אחד היה שייך לדיוויזיה ה-303. כלומר בחודש פברואר דיוויזיות 97 ו-190 הפילו ואיבדו מספר דומה של מטוסים (10), עם 19 מטוסים שניזוקו ואבדות של 6 טייסים. זאת בהתחשב בכך שמספרי ההפלות שרשמו הרוסים בדרך כלל היו גבוהים ממספרי ההפלות בפועל. הטייסים האמריקאים רשמו לזכותם הפלות של 17 מטוסי מיג ואובדן של שני מטוסים.
המצב של הדיוויזיות הרוסיות היה עגום עוד יותר בחודש מרץ. מטוסי הסייבר התמקדו בהשגת עליונות אווירית גם צמוד לנהר יאלו, והשגות הגבול מצידם, שקרו לעיתים רחוקות לפני זה, הפכו למטרד רציני. בנוסף שיטת התקיפות השתנתה ועתה כללה מספר גדול של תקיפות שטסות במבנים קטנים לאורך כל מספר שעות במקום השיטה שהייתה נהוגה לפני שכללה תקיפות מאסיביות בפעמים בודדות. עם הגנה יעילה על ידי מטוסי הקרב האמריקאיים מטוסי התקיפה של בעלות הברית היו נמנעים מכל מגע עם מטוסי המיג, בעת זיהוי כוח מיירט התוקפים היו חוזרים על עקבותיהם ומחכים בגבול סמטת המיגים או באזור החוף עד שמטוסי הסייבר היו "מנקים את השטח" ואז הם היו חופשיים להמשיך במשימתם. מצבת מטוסי המיג בזירה פשוט לא הספיקה בשביל לאפשר סיור מתמיד בשמי קוריאה ולכן מטוסי התקיפה יכלו לתקוף צפונה מאנג'ו לראשונה מאז ספטמבר 1951.
עם זאת מטוסי המיג היוו סיכון לא מבוטל למטוסי ה-F-80 ו-F-84, במיוחד באזור צ'ונג'ו ונהר יאלו ובמזג אוויר קשה. אבל כאמור מטוסי התקיפה היו בורחים בזיהוי מטוסי יירוט של האויב.
בחודש מרץ היקף ועצימות הקרבות גדל עם הגידול במטוסי אויב ומטוסי קורפוס מטוסי הקרב ה-64 השתתף ב-84 קרבות אוויר (גידול של כ-150 אחוז יחסית לחודש פברואר). רק פעם אחת בחודש זה המיגים הצליחו ליירט את מטוסי התקיפה והפילו ארבעה מטוסי F-80. בקרבות האוויר הטייסים הסובייטיים רשמו לזכותם הפלות של 43 מטוסי F-86 תמורת אובדן של 16 מטוסים, 4 טייסים ונזק ל-43 מטוסים. לפי הרישומים האמריקאיים מעט מאוד הפלות תואמות את ההפלות שטענו הסובייטים והם רשמו לזכותם הפלה של 39 מטוסי מיג.
בפברואר 1952 בהוראה ישירה של מאו דזה-דונג, לנצל את ההזדמנות לצבירת ניסוין הוספו דיוויזיות למצבה של חיל המתנדבים הסיני והסבבים שלהן קוצרו. דיוויזיות אוויריות לעיתים הצטרפו ועזבו את הזירה לאחר כ-5 משימות מבצעיות, בשביל לספק כמה שיותר ניסיון לחיל האוויר. עקב כך הוגדל מספר מטוסי המיג בזירה לכ-150–200 כלי טיס, כמות שנשארה יציבה עד להסכם שביתת הנשק בשנת 1953.