stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם שרמן
ילדות, לימודים, שירות צבאי וקריירה אזרחית לפני מלחמת האזרחים > נישואים ומשפחה

ב-1 במאי 1850 נישא שרמן לאלן בויל יואינג, בתו של תומס יואינג, אביו המאמץ. אלן הייתה צעירה ממנו בארבע שנים ושמונה חודשים. אביה של אלן, תומס יואינג, היה מזכיר הפנים של ארצות הברית באותה תקופה, ונשיא ארצות הברית באותה תקופה, זכרי טיילור, השתתף בחתונה כמו גם סגן הנשיא מילרד פילמור ואישים פוליטיים נוספים. אלן יואינג שרמן הייתה קתולית אדוקה, וילדיהם של בני הזוג גדלו באמונה זו.
לזוג היו שמונה ילדים:
מריה יואינג ("מיני") (1851 – 1913)
מרי אליזבת (1852 – 1925)
ויליאם טקומסה ג'וניור ("ווילי") (1854 – 1863)
תומאס יואינג (1856 – 1933)
אלינור מרי ("אלי") (1859 – 1915)
רייצ'ל יואינג (1861 – 1919)
צ'ארלס סלסטין (1864 – 1864)
פילמון טקומסה (1867 – 1941)
ב-1853 התפטר שרמן מתפקידו בצבא ונכנס לחיים האזרחיים כמנהל סניף סן פרנסיסקו של בנק לוקאס, טרנר ושות', שהמטה התאגידי שלו היה בסנט לואיס. בנסיעותיו הלוך ושוב לסן פרנסיסקו שרד שרמן שני מקרים בהם טבעה אונייתו, ופעם אחת הגיע דרך שער הזהב כשהוא צף על גופה ההפוך של אונייה.
שרמן סבל מהתקפי אסטמה, שאותם ייחס בין השאר ללחץ שנגרם על ידי התרבות העסקית האגרסיבית של העיר. בשלהי חייו אמר שרמן על תקופתו בסן פרנסיסקו, תחת ספקולציות נדל"ן מטורפות: "אני יכול להתמודד עם מאה אלף איש בקרב, ולקחת את עיר השמש, אבל אני מפחד לנהל מגרש בביצה של סן פרנסיסקו."
ב23 בפברואר 1855 קרס אחד הבנקים בעיר, ובעקבותיו נסגרו כמה מהבנקים העיקריים, ביום שכונה "יום שישי השחור". שרמן, לעומת זאת, הצליח לשמור על הבנק שלו. ב-1856 שירת לזמן קצר כמייג'ור גנרל של המיליציה של קליפורניה.
במאי 1857 נסגר סניף הבנק אותו ניהל שרמן בסן פרנסיסקו, והוא עבר לעיר ניו יורק מטעם אותו בנק. במהלך הפאניקה של 1857 קרס הבנק, ושרמן נאלץ לסגור את הסניף בניו יורק. בתחילת 1858 חזר לקליפורניה כדי לשלים את תהליך סגירת הסניף ולהסדיר את החשבונות הנותרים. בהמשך אותה שנה עבר שרמן ללוונוורת', קנזס, שם עבד כמנהל משרד עורכי הדין שהוקם על ידי גיסו יואינג ותומס יואינג ג'וניור. שרמן קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין למרות שלא למד משפטים, אך נחל הצלחה מועטה בתחום.
ילדות, לימודים, שירות צבאי וקריירה אזרחית לפני מלחמת האזרחים > מנהל קולג' צבאי

ב-1859 מונה שרמן למנהל הראשון של סמינר מדינת לואיזיאנה ללמידה ואקדמיה צבאית בפיינוויל, לואיזיאנה, תפקיד שאליו שאף בעקבות הצעתו של מייג'ור דון קרלוס ביואל (לימים גם הוא גנרל בצבא האיחוד), ואותו השיג בתמיכתו של הגנרל ג'ורג' מייסון גרהם. שרמן היה מנהיג יעיל ופופולרי של המוסד, שלימים יהפוך לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה (LSU). קולונל ג'וזף פ. טיילור, אחיו של הנשיא המנוח זכרי טיילור, הכריז כי "גם אם היית סורק את כל הצבא, מקצהו האחד לקצהו, לא היית יכול למצוא בו אדם המתאים יותר לתפקיד מכל בחינה מאשר שרמן."
אחיו הצעיר של שרמן, ג'ון, היה חבר הקונגרס, ואחד התומכים הבולטים בביטול העבדות. לפני מלחמת האזרחים הביע וויליאם השמרני יותר אהדה מסוימת לתושבי הדרום הלבנים, על המערכת החקלאית המסורתית שלהם, כולל מוסד העבדות. מצד שני, הוא התנגד נחרצות להיפרדות מדינות הדרום. בלואיזיאנה היה שרמן לחבר קרוב של פרופסור דיוויד פרנץ' בויד, יליד וירג'יניה ותומך נלהב בפרישת הדרום מן האיחוד. בויד העיד שכאשר הגיעו אליהם החדשות על התנתקותה של דרום קרולינה מהאיחוד ”שרמן פרץ בבכי, והחל, בדרכו העצבנית, לצעוד על הרצפה ולהביע התנגדות לצעד שחשש שיביא להרס על כל המדינה.” בויד ציטט את הכרזתו של שרמן, כאשר שמע על פרישת מדינות הדרום, הכרזה שבמבט לאחור נראית כנבואה מדוייקת אודות המלחמה שהייתה עתידה לפרוץ:
אתם אנשי הדרום אינכם מודעים למעשיכם. הארץ הזו תרווה דם, ורק אלוהים יודע כיצד זה יגמר. מדובר בשטות, בטירוף, בפשע כנגד הציוויליזציה! אתם מדברים בכזו קלות על מלחמה. אינכם יודעים על מה אתם מדברים, מלחמה היא דבר נורא! אתם גם טועים באנשי הצפון. הם רודפי-שלום אך הם אנשים רציניים והם ישיבו מלחמה. הם לא יתנו לארץ הזו להיחרב ללא מאבק אדיר להצלתה... מלבד זאת, היכן אנשיכם וכלי המלחמה שלכם באמצעותם אתם מבקשים להילחם בצפון? הצפון יכול לבנות מנוע קיטור, קטר, קרון רכבת; אתם יכולים לייצר בקושי יארד של בד או זוג נעליים. אתם ממהרים לתוך מלחמה עם אחת מקבוצות האנשים החזקות, בעלות הגאונות המכנית והנחושות שעל כדור-הארץ - ממש כאן, ליד דלתות ביתכם. אתם מועדים לכישלון. רק בנפשכם ובנחישותכם מוכנים אתם למלחמה. בכל הדברים האחרים אתם לחלוטין לא מוכנים, והמניע שלכם למלחמה מלכתחילה גרוע. בתחילה יהיו לכם הישגים, אך עם הזמן, כשמשאביכם המוגבלים יתחילו להתדלדל, מורחקים מהשווקים האירופאיים כפי שתהיו, מאבקכם יגווע. אם רק אנשיכם יעצרו ויחשבו, הם בסופו של דבר יהיו חייבים לראות שהם לבטח יפסידו.
בעקבות פרישתה של דרום קרוליינה מן האיחוד החליטו מדינות דרומיות נוספות לפרוש. במהלך ינואר ופברואר 1861 פרשו בעקבותיה מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה וטקסס. שרמן, בתפקידו כמנהל הקולג' הצבאי בלואיזיאנה, התבקש לקבל נשק שנמסר למיליציה של מדינת לואיזיאנה ממחסני הנשק של ארצות הברית בבאטון רוז', בירת לואיזיאנה. במקום להיענות לבקשה התפטר שרמן מתפקידו כמנהל, והודיע למושל לואיזיאנה כי "בשום פנים ואופן לא אעשה שום מעשה, או אחשוב מחשבה עוינת, בניגוד לממשלת ארצות הברית הישנה."
ילדות, לימודים, שירות צבאי וקריירה אזרחית לפני מלחמת האזרחים > הפסקה בסנט לואיס

שרמן עזב את לואיזיאנה ונסע לוושינגטון הבירה, אולי בתקווה להשיג תפקיד בצבא האיחוד. בבית הלבן נפגש שרמן עם אברהם לינקולן, כמה ימים לאחר השבעתו כנשיא ארצות הברית. שרמן הביע דאגה עמוקה לגבי מצב ההיערכות הגרוע של הצפון למלחמת האזרחים הממשמשת ובאה, אך לינקולן לא התייחס לדבריו.
לאחר מכן עבר שרמן לסנט לואיס כדי להתמנות לנשיא חברה שהפעילה חשמליות, בשם "מסילת הרחוב החמישי". תפקידו החדש מצא אותו מתגורר במיזורי, אחת מהמדינות שכונו מדינות הגבול, והיו מדינות שבהן נהגה העבדות אך רוב תושביהן תמכו בהישארות באיחוד. שרמן התגורר במיזורי כאשר משבר הפרישה מן האיחוד הגיע לשיאו. שני הצדדים - הדרום והצפון - עשו מאמצים רבים להטות את מדינות הגבול לצידן, ושרמן, אף שניסה להתרחק מהפוליטיקה, ראה ממקור ראשון את מאמציו של חבר הקונגרס פרנק בלייר, ששירת מאוחר יותר תחת פיקודו של שרמן בצבא ארה"ב, להשאיר את מיזורי באיחוד. בתחילת אפריל דחה שרמן את הצעתו של מונטגומרי בלייר (שבהמשך יתמנה למנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של לינקולן) לכהן בתפקיד המנהלי של פקיד ראשי במחלקת המלחמה, למרות הבטחתו של בלייר שאחרי שימלא תפקיד זה יהיה שרמן מועמדות לתפקיד עוזר שר המלחמה, לאחר התכנסות הקונגרס ביולי.
לאחר קרב פורט סאמטר, ב-12 - 13 באפריל, ונפילתו בידי הקונפדרציה, היסס שרמן להתחייב לשירות צבאי. הוא לעג באופן פרטי לקריאתו של לינקולן ל-75,000 מתנדבים לשלושה חודשים כדי לדכא את פרישת מדינות הדרום, ולפי הדיווחים אמר: ”באותה מידה אפשר לנסות לכבות את הלהבות של בית בוער עם אקדח מים”. במאי, לעומת זאת, הציע את עצמו לשירות בצבא הסדיר. הסנאטור ג'ון שרמן, אחיו הצעיר ובן ברית פוליטי של הנשיא לינקולן, וקשרים נוספים בוושינגטון עזרו לו להשיג מינוי. ב-3 ביוני כתב במכתב לגיסו: ”אני עדיין חושב שזו תהיה מלחמה ארוכה - ארוכה מאוד - הרבה יותר ממה שכל פוליטיקאי חושב.”
מלחמת האזרחים > קרב בול ראן

המינוי הראשון שקיבל שרמן היה כקולונל של רג'ימנט חיל הרגלים ה-13. חיילי הרג'ימנט טרם גויסו, ולכן בפועל פיקד שרמן על בריגדה של מתנדבים, שהתנדבו לשירות של שלושה חודשים. שרמן הוביל את הבריגדה בקרב הראשון של המלחמה, קרב בול ראן הראשון, ב-21 ביולי 1861. הבריגדה שלו הייתה אחת מארבע הבריגדות בדיוויזיה של גנרל דניאל טיילר, שהיא בתורה הייתה אחת מחמש דיוויזיות בארמיה של צפון מזרח וירג'יניה, בפיקוד גנרל אירווינג מקדאול. הקרב הסתיים בתבוסה לכוחות הצפון, שהובילה לנסיגה מבוהלת משדה הקרב, והביאה את הצפון להכרה שהמלחמה לא תיגמר במהרה. שרמן היה אחד מן המפקדים הבודדים שהצטיינו בקרב, ובו נפצע קל מאד משני כדורים. למרות הצטיינותו, גרם הקרב לשרמן לפקפק בשיפוטו כקצין וביכולותיהם של פקודיו המתנדבים, והוא פנה לנשיא אברהם לינקולן, וביקש להשתחרר מתפקיד פיקודי בכיר. עם זאת, שרמן הרשים את הנשיא לינקולן, שביקר אצל החיילים ב-23 ביולי. הנשיא סירב לבקשתו להשתחרר, ובמקום זאת קידם אותו לדרגת בריגדיר גנרל ומינה אותו לתפקיד פיקודי בארמיית הקמברלנד, בלואיוויל, קנטקי שהייתה אז בפיקודו של בריגדיר גנרל רוברט אנדרסון. באוקטובר עזב אנדרסון את תפקידו ושרמן מונה לתפקיד מפקד הארמיה.
מלחמת האזרחים > פיקוד בקנטקי ומשבר נפשי

לאחר שירש את אנדרסון בלואיוויל הייתה מוטלת על שרמן האחריות הצבאית העיקרית על קנטקי, מדינת גבול שבה החזיקה הקונפדרציה בערים האסטרטגיות קולומבוס, בגבולה המערבי של המדינה, ובבאולינג גרין, בדרומה של קנטקי. כוחות דרומיים היו גם מעבר הקמברלנד, מעבר הרים ברכס הרי הקמברלנד, סמוך למשולש הגבולות בין קנטקי, וירג'יניה וטנסי. שרמן החל להיות פסימי מאוד באשר לחזית שבפיקודו, והתלונן תדיר בפני וושינגטון על נחיתותו לעומת צבא הקונפדרציה העומד מולו, שאת כוחו העריך באופן מוגזם מאד; בהתאם, ביקש תגבורות בהיקפים חריגים. דיווחים ביקורתיים בעיתונות על שרמן החלו להופיע לאחר ששר המלחמה האמריקני, סיימון קמרון, ביקר בלואיוויל באוקטובר 1861. בתחילת נובמבר ביקש שרמן להשתחרר מתפקידו. הוא הוחלף מיד בגנרל דון קרלוס ביואל והועבר לסנט לואיס. בדצמבר הוצא לחופשה על ידי גנרל הנרי האלק, שפיקד אז על חזית מיזורי; האלק מצא את שרמן לא כשיר לתפקיד ושלח אותו לביתו בלנקסטר, אוהיו, כדי להתאושש. בזמן שהיה בבית כתבה אשתו אלן לאחיו, הסנאטור ג'ון שרמן, ביקשה עצה והתלוננה על "הטירוף המלנכולי הזה שמשפחתך נתונה לו". בהתכתבות פרטית כתב שרמן מאוחר יותר כי המתחים והחששות שהתעוררו בשל הפיקוד "שברו אותי" והודה ששקל להתאבד. בעיותיו של שרמן החמירו עוד כאשר עיתון בסינסינטי תיאר אותו כ"משוגע".
באמצע דצמבר 1861 כבר הוטב מצבו של שרמן, והוא יכול היה לחזור לשרת תחת פיקודו של האלק. המשימות הראשונות שהוטלו עליו היו משימות עורפיות: תחילה במחנה אימונ ים ליד סנט לואיס, ובהמשך בפיקוד על אחד המחוזות. שרמן סייע לוגיסטית ליוליסס ס. גרנט בקרב על מבצר דונלסון (אנ'), אחד הקרבות המוצלחים הראשונים של גרנט, שהביא למעשה לשליטה מלאה של האיחוד על כל קנטקי ורוב טנסי. שרמן היה בכיר מגרנט, טכנית, אך הוא כתב לו: ”אני חש חרדה לגביך, מאחר ואני יודע מה המשאבים הרבים שלהם (של הקונפדרציה) על ידי ריכוז הכוחות באמצעות הנהר ומסילת הברזל, אך יש לי אמון בך - פָּקֵד עלי בכל דרך.”
מלחמת האזרחים > קרב שילה

לאחר הצלחתו של גרנט בקרב פורט דונלסון התגשמה משאלתו של שרמן לשרת תחת פיקודו, כאשר הוצב ב-1 במרץ 1862 לארמיית הטנסי, כמפקד הדיוויזיה החמישית. גרנט הניע את הארמייה שלו דרומה, לכיוון העיר קורינת', שכיבושה היה מנתק את אחת ממסילות הרכבת החשובות של הקונפדרציה, ואף מסכן את העיר ממפיס. מפקדי צבא הדרום הבינו את הסכנה, והחליטו לנסות לתקוף את גרנט לפני שיתוגבר על ידי הארמייה בפיקודו של דון קרלוס ביואל, שגם היא נעה לאותו כיוון. גרנט לא העריך שצפויה מתקפה על הארמייה שבפיקודו, ולא נערך להגנה. גם שרמן לא האמין שתהיה התקפה ולא נקט באמצעי זהירות: הוא שלח סיורים, לא הורה לחייליו להתבצר, ואף לא האמין לדיווחים שהגיעו על תנועות חשודות של האויב. ייתכן ששרמן חשש להיראות מבוהל, כדי להימנע מהביקורת שנמתחה עליו בקנטקי. שרמן כתב לאשתו, שאם ינקוט באמצעי זהירות נוספים "הם יקראו לו שוב משוגע". התקפת הדרום, ב-6 באפריל, באה לגרנט ושרמן, כמו גם לשאר הגנרלים בצבא הצפון, בהפתעה גמורה. הקרב שהחל, קרב שילה, היה הקרב הגדול הראשון במלחמת האזרחים; בשבע שנות מלחמת העצמאות של ארצות הברית נהרגו 4,435 איש; בקרב שילה נהרגו כ-3,500 איש תוך פחות מ-48 שעות.
למרות התרשלותו בהכנת כוחו לקרב, עם תחילת האש ניהל שרמן את הקרב בקור רוח. גרנט מצא שהוא יכול לסמוך על שרמן והותיר אותו מכאן ובמשך רוב הקרב לנהל את חלקו באופן עצמאי. התנהלותו של שרמן הייתה גורם בעל השפעה רבה על תוצאותיו. הוא הופיע בכל מקום לאורך הקו ועודד את חייליו הטירונים לעמוד מול התקפות צבא הדרום, על אף שנפצע קל פעמיים, ואיבד שלושה סוסים עליהם רכב. מקפרסון טוען שקרב זה היה נקודת מפנה בחייו של שרמן, שסייעה לו להפוך בהמשך לאחד המפקדים הבכירים והמוכשרים של צבא האיחוד במלחמת האזרחים.
למרות ההפתעה, לא הצליח צבא הקונפדרציה במשימתו להביס את ארמיית הטנסי ולדחוק אותה אל תוך נהר הטנסי. בהתקפת הנגד של הצפון, למחרת, ה-7 באפריל, הצליח צבא הצפון להשתלט על השטח שאיבד ביום שלפני כן ולדחוק את צבא הדרום חזרה לקורינת'. גם ביום זה מילא שרמן תפקיד חשוב. גרנט והאלק שיבחו את תפקודו בקרב והוא קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל של המתנדבים. ההצלחה סייעה לשרמן בשיפור הדימוי העצמי שלו, עודדה אותו ושינתה את ראייתו הפסימית - עד אז - על המלחמה ועל תפקידו בה.
בסוף אפריל החל כוח של צבא הצפון, שמנה 100,000 חיילים, בפיקוד האלק (גרנט נדחק לתפקיד המשנה למפקד), לנוע באיטיות לכיוון קורינת'. שרמן פיקד על הדיוויזיה שנעה בקצה הימני של הצבא. ב-30 במאי כבש צבא הצפון את קורינת', וזמן קצר לאחר מכן שכנע שרמן את גרנט שלא לפרוש מן הצבא, למרות הסכסוך בין גרנט לבין האלק, ולמרות שסבל מתדמית של שיכור. האלק מונה למפקד הצבא ביולי ועבר מזרחה, לוושינגטון, ומשבו של גרנט השתפר. שרמן מונה למושל הצבאי של העיר ממפיס שנפלה בידי צבא הצפון ביולי 1862.
מלחמת האזרחים > צ'אטנוגה

לאחר כניעת ויקסבורג ותפיסתה מחדש של ג'קסון הועלה שרמן לדרגת בריגדיר ג'נרל בצבא הסדיר, בנוסף לדרגתו כמייג'ור ג'נרל של מתנדבים. משפחתו נסעה מאוהיו כדי לבקר אותו במחנה ליד ויקסבורג, ובמהלך הנסיעה חלה בנו בן התשע של שרמן, ווילי, שכונה "הסמל הקטן", בטיפוס הבטן, ונפטר.
כ-550 קילומטרים מצפון מזרח לויקסבורג, בגבול בין טנסי לג'ורג'יה, התנהלה סדרת קרבות על השליטה בעיר צ'אטנוגה. העיר הייתה צומת רכבות חשוב ושימשה כמרכז שחיבר חמישים אחוזים מתעשיות הנשק של הקונפדרציה, באטלנטה, אוגוסטה, קולומבוס ומייקון (כולן בג'ורגי'ה). מסילות הברזל של צ'טנוגה היו חיוניות להובלת חומר גלם של הקונפדרציה למפעלים לייצור תחמושת לנשק קל. בסוף אוגוסט 1863 הצליחה ארמיית הקמברלנד, בפיקוד גנרל ויליאם רוזקרנס, לכבוש את העיר, אך ב19 וב20 בספטמבר הצליח יריבו של רוזקרנס, ג'נרל ברקסטון בראג, להדוף את כוחות האיחוד לאחור ולהביא לכיתורם בעיר צ'טנוגה.
עם קבלת היגיעות על מצבו החמור של רוזקרנס, הטיל לינקולן על גרנט את המשימה לחלץ את ארמיית הקמברלנד מן הכיתור. גרנט מונה לפקד זירת המיסיסיפי, ושרמן ירש אותו כמפקד ארמיית הטנסי.  גרנט הוביל את צבאו מזרחה, ובין היתר הטיל על שרמן חלק מן המשימה. שרמן יצא מממפיס ב-11 באוקטובר 1863 ברכבת לכיוון צ'טנוגה. כשהרכבת חלפה על פני קוליירוויל(אנ') נקלעה להתקפה של 3,000 פרשים של הקונפדרציה, שהיו מצויידים בשמונה תותחים. שרמן קיבל את הפיקוד על חיל המצב המקומי של האיחוד והדף בהצלחה את התקפת הקונפדרציה, אם כי לא היה רחוק בעצמו מנפילה בשבי; חיילךי הקונפדרציה הצליחו להיכנס לרכבת שלו ולבזוז כמה פריטים אישיים שלו, כולל סוסתו, דולי.
בצ'טנוגה, גרנט הורה לשרמן לתקוף את האגף הימני של כוחותיו של בראג, שהתבצרו לאורך רכס המיסיון (Missionary Ridge)(אנ') המשקיף על העיר. ב-25 בנובמבר תקף שרמן את הקצה הצפוני של הרכס, "גבעת התיש" (Billy Goat Hill), אך התסבר שהגבעה מופרדת משאר הרכס על ידי נקיק סלע. כאשר ניסה שרמן לתקוף את שדרת הרכס בגבעת טנל היל (Tunnel Hill) נהדפו חייליו שוב ושוב באש חיילי הדיוויזיה של פטריק קלייבורן, שנחשבה ליחידה הטובה ביותר בצבאו של בראג. משראה שהתקפתו של שרמן נתקלת בקשיי הורה גרנט לג'נרל ג'ורג' הנרי תומאס (שירש את תפקידו של רוזקרנס, שהודח) לתקוף את מרכז קו הקונפדרציה כדי להקל על הלחץ על שרמן. מתקפה חזיתית זו נועדה להסחה, אך היא הצליחה באופן בלתי צפוי לכבוש את שוחות האויב והביאה למנוסה של צבא הקונפדרציה. כך הושלמה מערכת צ'טנוגה של האיחוד בהצלחה.
לאחר צ'טנוגה הוביל שרמן את כוחותיו במערכה שנועדה להקל את הלחץ על כוחות האיחוד תחת ג'נרל אמברוז ברנסייד, שלחם במזרח טנסי, סביב העיר נוקסוויל. גנרל הקונפדרציה, ג'יימס לונגסטריט, הטיל מצור על העיר נוקסוויל, שבה היה צבאו של ברנסייד. שרמן הצליח לחבור לעיר בתחילת דצמבר ולהסיר את המצור. בפברואר 1864 פיקד שרמן על כוחות שנעו לעיר מרידיאן במיסיסיפי, במטרה לכבוש את העיר ובכך לשבש את התשתית והתקשורת של הקונפדרציה. צבאו של שרמן כבש את העיר מרידיאן ב-14 בפברואר, הרס קרוב ל-170 ק"מ של מסילות ברזל ו-61 גשרים ושרף לפחות 10 קטרים ​​ו-28 קרונות רכבת. צבאו של שרמן שבה 4,000 מחיילי הדרום ולקח שלל עגלות וסוסים רבים. אלפי פליטים, שחורים ולבנים כאחד, הצטרפו לטורים של שרמן, שב-20 בפברואר נסוגו סופית לכיוון הער קנטון.
מלחמת האזרחים > אטלנטה

כיבוש מרידיאן סימן את סופה של כהונתו הקצרה של שרמן כמפקד ארמיית טנסי. שרמן זכה, עד לאותו נקודה, להצלחה מעורבת כגנרל, ומחלוקת נקשרה במיוחד לביצועיו בצ'טנוגה. עם זאת, הוא נהנה מהביטחון והידידות של גרנט. כאשר לינקולן קרא לגרנט מזרחה באביב 1864 כדי לקבל פיקוד על כל צבאות האיחוד, גרנט מינה את שרמן (שעד אז היה ידוע לחייליו בשם "הדוד בילי") לרשת אותו כראש זירת המיסיסיפי, ומתוקף תפקידו זה פיקד על כל חיילי האיחוד בזירה המערבית של המלחמה, שכללה את הפעילות הצבאית במדינות טנסי, קנטקי, מיסיסיפי, ובהמשך גם באלבמה, ג'ורג'יה, פלורידה, קרוליינה הדרומית, קרוליינה הצפונית, ובלואיזיאנה, ממזרח לנהר המיסיסיפי. כאשר קיבל גרנט קיבל את הפיקוד הכללי על צבאות ארצות הברית, כתב לו שרמן את המתווה שלו לאסטרטגיה שתביא את המלחמה לסיומה: ”אם אתה יכול להכות את (גנרל) לי ואני אוכל לצעוד לאוקיינוס האטלנטי, אני חושב שדוד אייב (לינקולן) ייתן לנו עשרים יום חופשה כדי לראות את הילדים.”
שרמן המשיך לפלוש למדינת ג'ורג'יה עם שלוש ארמיות, שכללו כ-100,000 איש: ארמיית הקמברלנד, שמנתה 60,000 חיילים, בפיקודו של הנרי תומאס; ארמיית הטנסי, ובה 25,000 חיילים, בפיקודו של ג'יימס מקפרסון, וארמיית האוהיו, שבה 13,000 חיילים, בפיקודו של ג'ון סקופילד. מולו עמד גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, שהחליף את בראג, בראש כ=70,000 איש. שרמן ערך סדרה של תמרונים דרך שטח טרשי, בניסיון לאגף את צבא הקונפדרציה, ותקף אותו ישירות רק בקרב הר קנסאו. שרמן לא הצליח לפרוץ את קווי האויב, והקרב נחשב לניצחון טקטי של הדרום. עם זאת, ניצחונם לא סייע למטרה האסטרטגית - למנוע משרמן להמשיך ולהתקדם לכיוון אטלנטה. ג'ונסטון הזהיר הוחלף ביולי על ידי ג'ון בל הוד האגרסיבי יותר, ששיחק לידיו של שרמן ושל כוחו העדיף בכך שאיתגר אותו להילחם בשטח פתוח. בינתיים, באוגוסט, נודע לשרמן שהוענקה לו דרגת מייגור ג'נרל בצבא הסדיר. שרמן אמר על כך שהעלאתו בדרגה הייתה ”דבר שלא היה צפוי ולא רצוי עד שהצלחתי בכיבוש אטלנטה”.
מערכת אטלנטה של שרמן הסתיימה בהצלחה ב-2 בספטמבר 1864 עם כיבוש העיר, אותה נאלץ הוד לנטוש. שרמן הורה לכל האזרחים לנטוש את העיר ונתן הוראות לשרוף את כל מבני הצבא והממשל באטלנטה. למרות הוראתו זו נשרפו גם חנויות ובתים פרטיים רבים. כיבוש אטלנטה הפך את שרמן לשם מוכר והייתה מכרעת בהבטחת בחירתו מחדש של לינקולן, בנובמבר 1864. הצלחתו של שרמן גרמה לקריסת סיעת "ראשי הנחושת" (copperheads) במפלגה הדמוקרטית בצפון, שדגלה בהפסקת המלחמה באופן מיידי ובפתיחת משא ומתן לשלום עם הקונפדרציה. הצלחתו של שרמן הביאה גם לפגיעה קשה בפופולריות של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקללן; עד לכיבוש אטלנטה סברו רבים, כולל לינקולן עצמו, שניצחונו של מקללן בבחירות הקרובות מובטח.
מלחמת האזרחים > אחרי המלחמה

בשנת 1869 הושבע גרנט לתפקיד נשיא ארצות הברית ושרמן מונה למפקד הצבא. במהלך כהונתו לחם הצבא בעיקר נגד שבטים ילידים. במקביל ללחימתו הקשה בשבטים שאחזו בנשק, התנגד שרמן בתוקף לפגיעה בזכויותיהם של השבטים שחיו בשלום בשמורות (Reservations).
בשנת 1875 פרסם את זכרונותיו. בשנת 1884 פרש מהצבא, בחר לגור בעיר ניו יורק, והפך למרצה מבוקש. פעילים של המפלגה הרפובליקנית הציעו לו להתמודד על הנשיאות בבחירות 1884, אך הוא סירב בתוקף. הציטוט של סירובו נקרא הצהרת שרמן, ומשמש כביטוי לסירוב מוחלט לרוץ בבחירות - "לא אקבל את מועמדות המפלגה ואם אבחר - לא אשרת בתפקיד".
שרמן מת בניו יורק בגיל 71, ב-14 בפברואר 1891, ונקבר בעיר סנט-לואיס שבמדינת מיזורי. הגנרל ג'וזף ג'ונסטון, שפיקד על כוחות צבא הדרום שלחמו בשרמן במהלך המסע המפורסם שלו אל הים, היה אחד מנושאי ארון הקבורה שלו, ומת מספר שבועות לאחר מכן.
פסל בדמותו של שרמן הוקם בכניסה הדרום-מזרחית של הסנטרל פארק בניו יורק. על שמו נקרא גם טנק המערכה העיקרי של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, הM4 שרמן.
הערות שוליים

↑  מיכאל הרסגור ואהוד פוקס, "רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים", הוצאת דביר, 2010, עמודים 293-311.
↑  McPherson, p. 409.
↑  ג'ון קיגן, "מסכת הפיקוד: מהותה של מנהיגות צבאית". מאנגלית מרדכי ברקאי. תל אביב: דביר, תשנ"ג 1993, עמוד 167.
↑  באזיל לידל הארט, "אסטרטגיה של גישה עקיפה", הוצאת משרד הביטחון, 1956, עמודים 139-140.
↑  עפר שלח, "האומץ לנצח", תל אביב: ידיעות ספרים, 2015, עמוד 140.
↑  באזיל לידל הארט, "אסטרטגיה של גישה עקיפה", הוצאת משרד הביטחון, 1956, עמודים 142-146.
| הקצינים הבכירים, הגנרלים המפקדים וראשי המטה של צבא ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| המפקד העליון | ג'ורג' וושינגטון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הקצינים הבכירים | הנרי נוקס • ג'ון דופטי • ג'וסיה הרמר • ארתור קלייר • אנתוני ווין • ג'יימס וילקינסון • ג'ורג' וושינגטון • אלכסנדר המילטון • ג'יימס וילקינסון • הנרי דירבורן • ג'ייקוב בראון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הגנרלים המפקדים | ג'ייקוב בראון • אלכסנדר מקומב • וינפילד סקוט • ג'ורג' מקללן • הנרי האלק • יוליסס ס. גרנט • ויליאם שרמן • פיליפ שרידן • ג'ון סקופילד • נלסון מיילס | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| ראשי המטה | סמואל יאנג • אדנה צ'אפי • ג'ון בייטס • פרנקלין בל • לאונרד ווד • ויליאם וות'רספון • הודג' סקוט • טסקר בליז • פייטון מרץ' • ג'ון פרשינג • ג'ון היינס • צ'ארלס סומראל • דאגלס מקארתור • מאלין קריג • ג'ורג' מרשל • דווייט אייזנהאואר • עומר בראדלי • ג'וזף לוטון קולינס • מת'יו רידג'וויי • מקסוול טיילור • ליימן למניצר • ג'ורג' דקר • ארל ווילר • הארולד ג'ונסון • ויליאם וסטמורלנד • ברוס פאלמר • קרייטון אברמס • פרידריק וינד • ברנארד רוג'רס • אדוארד מאייר • ג'ון וקהאם • קארל ואונו • גורדון סאליבן • דניס ריימר • אריק שינסקי • פיטר סקומייקר • ג'ורג' קייסי‎ • מרטין דמפסי • ריימונד אודיירנו • מארק מילי • ג'יימס מקונוויל • רנדי ג'ורג' | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300107405171  PLWABN: 9811342607405606  BIBSYS: 90232101  BnF: cb123153068 (data)  CiNii: DA04702768  GND: 11889269X  ISNI: 0000 0001 2279 4997  LCCN: n80013437  LNB: 000147090  NARA: 10580629  NKC: jn20000701593  NLA: 35495847  NLG: 240790  NTA: 071273026  RERO: 02-A003827470  SNAC: w6ck93n8  SUDOC: 033064202  Trove: 974122  VIAF: 46828814   WorldCat (עם VIAF): 46828814
נייתן ליין

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1956 (בן 69) ג'רזי סיטי, ארצות הברית 
 שם במה:  Nathan Lane 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון סנט פיטר 
 פרסים והוקרה:  פרס לוסיל לורטל לשחקן הטוב ביותר (1991)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (2001)  פרס ליגת הדרמה (2013)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (1996)  פרס ליגת הדרמה (2010)  פרס דרמה דסק לשחקן הטוב ביותר במחזמר  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס אמי לבידור בשעות היום  פרס אוליבייה 
 פרופיל ב-IMDb
 
נייתן ליין (באנגלית: Nathan Lane; נולד ב-3 בפברואר 1956) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו כאלברט בסרט "כלוב הציפורים" וכמקס ביאליסטוק במחזמר "המפיקים". כמו כן, ליין דיבב את דמותו של טימון בסרט "מלך האריות".
ליין היה מועמד שש פעמים לפרס טוני ומתוכם זכה בשלושה, על תפקידיו במחזות "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" (1996), "המפיקים" (2001) ו"מלאכים באמריקה" (2018). ליין זכה גם בפרס אוליבייה. בנוסף, הוא היה מועמד לשמונה פרסי אמי לבידור בפריים טיים וזכה מתוכם באחד, היה מועמד לשלושה פרסי אמי לבידור בשעות היום וזכה מתוכם בשניים, והיה מועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב. כמו כן, נכנס להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי (אנ').
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'וזף ליין (Joseph Lane) נולד בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, הבן השלישי למשפחה קתולית. לו שני אחים. אביו מת כתוצאה מאלכוהוליזם כאשר ליין היה בן 11, ואימו הייתה חולה בהפרעה דו-קוטבית. ליין למד בבית ספר קתולי בצעירותו, ובתיכון ישועי.
בשנות ה-70, התקבל ללימודי דרמה באוניברסיטת סנט ג'וזף בפילדלפיה, אך ביומו הראשון הבין כי המלגה שקיבל לא תכסה את הוצאותיו כתלמיד, ולכן פרש מהלימודים ועבר לניו יורק במטרה לעבוד ולהתחיל לשחק. כשנרשם לאגודת השחקנים, נרשם תחת השם נייתן ליין, כהוקרה לדמות נתן דיטרויט במחזמר "ברנשים וחתיכות", כי השם ג'ו ליין היה תפוס.
ביוגרפיה > קריירה > 1982–1989

בשנת 1982, ליין הופיע בשלושה עשר פרקים בתפקיד ג'ונתן ברנס בסדרת הטלוויזיה "One of the Boys". באותה שנה ביצע את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון, בכלל, ובברודוויי, בפרט, כשגילם את רולנד מול בהפקה המחודשת של המחזה הקומי "Present Laughter", אשר הועלתה בתיאטרון Circle in the Square, לצד ג'ורג' סי. סקוט וכריסטין לאטי. על תפקיד זה היה מועמד לפרס דרמה דסק לשחקן משנה יוצא מהכלל במחזה. הוא הופיע עם ההפקה עד לירידתה בינואר 1983.
בשנת 1983 גילם את הנסיך פרגוס בהפקה המקורית של המחזמר "מרלין" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון מארק הלינגר, לצד צ'יטה ריברה.
בשנת 1984 גילם את הארי בהפקת המחזמר "What About Luv?" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ג'ק לורנס. כמו כן, גילם את טוני לומפקין בהפקת המחזה "She Stoops to Conquer" באוף ברודוויי, אשר הועלתה תיאטרון טריפקלס.
בשנת 1985, הוא השתתף בתפקיד מורטי פרייס בפרק "Buddies" בסדרת הטלוויזיה "מיאמי מחלק מוסר". באותה שנה גילם את פומפיוס בהפקת המחזה "מידה כנגד מידה" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון דלקורט. בנוסף, גילם את הקרפדה בהפקה המקורית של המחזמר "הרוח בערבי הנחל" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון נדרלנדר.
בשנת 1986 גילם את ניק פינצ'לינג בהפקת המחזה "The Common Pursuit" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון פרומנייד.
בשנת 1987 גילם את הארווי ויטקרפט בהפקת המחזה "Claptrap" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בניו יורק סיטי סנטר. באותה שנה השתתף בתפקיד הרולד אלן בסרט "עשבי פרא", בכיכובם של ג'ק ניקולסון ומריל סטריפ.
בין השנים 1987–1988 גילם את סטנלי בסיבוב ההופעות של המחזה "בדרך לברודוויי", מאת ניל סיימון.
בשנת 1988 גילם את ג'ונתן בלטון בהפקת המחזה "The Film Society" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון מקגין-קזייל.
בשנת 1989 השתתף בתפקיד צ'רלי סורל בסרט "האחיות לימון", בכיכובן של דיאן קיטון וקרול קיין. באותה שנה גילם את ג'יימס טקסי בהפקת המחזמר "In a Pig's Valise" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון קגין-קזייל. כמו כן, גילם את מנדי בהפקת המחזה "The Lisbon Traviata" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בניו יורק סיטי סנטר.
בין השנים 1989–1990 שב לגלם את מנדי בהפקת המחזה "The Lisbon Traviata" באוף ברודוויי, אשר הועלתה הפעם בתיאטרון פרומנייד. על תפקיד זה הזכה בפרס דרמה דסק לשחקן משנה יוצא מהכלל במחזה.