העיר העתיקה של צפת
היסטוריה > תקופת הברונזה ועד למאה ה-16

הזמן הקדום ביותר לגביו נמצאו ממצאים המעידים על קיומו של יישוב כנעני בעיר העתיקה בצפת הוא תקופת הברונזה התיכונה, תקופה המתוארכת בשנים 2,000–1,500 לפנה"ס. הממצאים נמצאו בספטמבר 2012, בחפירות שבצעה רשות העתיקות במדרון המזרחי של מצודת צפת ובהן נתגלו שרידי כלי חרס מתקופות הברונזה התיכונה, הברזל (המאה ה-8 לפנה"ס), הרומית המאוחרת והתקופה הממלוכית. ממצא נוסף התגלה בכתובת בנייה ששולבה במסגד אל ג'כאנדר (אסכנאדר), המרוחק 150 מטר צפונית למיקום החפירה, והיא מיוחסת למושל צפת האמיר סיף א-דין בכתמור אלג'וכנדאר אל-מנצור אל-אשרפי, שמשל בצפת בשנים 1309–1311 ובנה מה מבנים רבים.
מצודת-צפת עצמה - מצודה עתיקת יומין הממוקמת בראש העיר העתיקה - הוקמה על-פי הערכת רשות העתיקות במאה ה-12 על ידי הצלבנים, חודשה והורחבה על ידי הממלוכים במאה ה-14 והייתה למצודה הגדולה ביותר במזרח התיכון באותה תקופה. יש הטוענים שמקורה של המצודה עתיק עוד יותר והיא נבנתה בזמן המרד הגדול של היהודים ברומאים (המאה ה-1), אז החליט יוסף בן מתתיהו לבנות מספר מבצרים במקומות אסטרטגיים בגליל העליון והתחתון. בחיבורו מתאר יוסף את בניית המבצרים ומספר כי הוא ביצר את "סלע עכברה, את ספף ואת ימנית ואת מירון". על פי הערכת היסטוריונים, "ספף" היא מצודת צפת. עם זאת, עיקר בניית מצודת צפת נעשה בתקופת הצלבנים.
לאחר כיבושה של ארץ ישראל מידי המוסלמים ב-1099, הקימו בה הצלבנים שורה של מבצרים ומצודות במטרה לבסס את מעמדם ושלטונם בארץ. בגליל, הם החליטו לבנות מצודה בעיר המרכזית צפת, אותה כינו "מפתח הגליל". ב-1140 הורחבה המצודה באופן משמעותי בהוראתו של מלך ירושלים פֿוּלְק החמישי מאַנז'וּ, ונוספו בה מבצרים ועמדות קרב. ב-1168 מסר מלך ירושלים אמלריק את המצודה לידי מסדר הטמפלרים אשר הוסיפו לבצרה, זאת כחלק ממטלתם להגן על הממלכה הצלבנית, אלא ששליטתם במקום לא ארכה זמן רב.
ב-1179 נפלה צפת בידי כוחות המוסלמים בפיקודו של צלאח א-דין. מיד עם כיבוש העיר, נסו הטמפלרים לעבר המצודה וקיוו לתפוס בה מחסה, אך לאחר חמשת ימי מצור שערכו המוסלמים סביבה ונפילת המגדל הראשי במצודה בעקבות הוראתו של צלאח א-דין לכרות מנהרה מתחת למגדל הראשי במצודה ולגרום לקריסתה, פרצו כוחות המוסלמים למצודה, כבשוה ופירקוה לחלוטין. עם-זאת, שלטון המוסלמים בצפת לא החזיק זמן רב, וזמן מועט לאחר מכן חזרה העיר לידי הצלבנים שהחלו לשחזר ולבנות מחדש את המצודה. ב-1188, הושמד הצבא הצלבני על ידי צלאח א-דין בקרב קרני חיטין, והמצודה חזרה לשליטת המוסלמים. א-דין פיקד באופן אישי על המצור שהביא לכיבושה. מצור זה הסתיים רק לאחר כחמישה שבועות ובסופו נכנעו הצלבנים.
בשנת 1202 פקדה רעידת אדמה חזקה את צפת וסביבותיה, וגרמה להתמוטטותה החלקית של המצודה. מאוחר יותר, ב-1220, פקד אמיר דמשק אל מלכ אל מעט'ם עיסא לפרק את המצודה, זאת בעקבות חששותיו מחזרת הצלבנים למקום, לאחר שנחתו באותה העת במצרים במסגרת מסע הצלב החמישי. ב-1240 שבו הצלבנים לשלוט בצפת במסגרת הסכם שנחתם בינם לבין אמיר דמשק. הם החלו מייד לשחזר ולבנות מחדש את המצודה, השקיעו בה יותר ממיליון מטבעות זהב והפכוה למבצר הצלבני הגדול ביותר במזרח התיכון. את מבצע הבינוי הוביל בישוף מרסיי בנואה ד'אליניאן.
ביוני 1266 צר צבאו של הסולטאן הממלוכי ביברס על המצודה. המצור נמשך כחודש וכלל מאבק עיקש בין הכוחות הצלבנים, שראו במצודה את הנכס האסטרטגי היחיד שיש ברשותם, לבין הצבא הממלוכי של ביברס. במהלך מאבק זה הפעילו הממלוכים מכונות היורקות שמן בוער לעבר החומות, ניסו לשחזר את מבצעו של צלאח א-דין ולכרות מנהרה מתחת למצודה ואף ניהלו שני קרבות ישירים, אך נכשלו בכל פעולות אלו. ב-23 ביולי, לאחר שהבינו הצלבנים כי לא יוכלו להחזיק במצודה עוד זמן רב ללא סיוע ולאחר עריקתם של נוצרים מקומיים מתוך המצודה לצבאו של ביברס, החליטו הצלבנים להיכנע והעבירו את המקום לידי המוסלמים. עם זאת, עדיין נותרו צלבנים ברצועות הערים לאורך החוף בארץ ישראל ובעקבות חששותיו של בייברס מניסיונותיהם לחזור ולכבוש את המצודה, החל צבאו בחיזוק המצודה, הוסיף לה מבצרים רבים ובנה בה מגדלי ענק. בספרו תאריח' צפד ("תולדות צפת"), תיאר קאדי צפת במאה ה-14 שמס אלדין אלחֻ סיני אלעֻ ת'מאני את מראה המצודה לאחר שיפוץ הממלוכים במילותיו של חברו לכס השיפוט: "ולה מצודה שכמעט אין כדוגמתה, הנראית כמצופה בזהב. היא כמו שואפת אל העננים דרך הערפל ולעת בין-ערבים היא כמו עוטה יין שעליו מעין טל מן הכוכבים. ואף תשאף לשמים לא יעצור בעדה שום מעצור". תיאור מעניין נוסף של צפת באותם ימים ניתן לקרוא בטקסט אותו כתב אלע ת'מאני ואשר מתאר דו-שיח בין אדם המלגלג על צפת לחברו המגן עליה. באחד מקטעי ההגנה מצוטט שרף אדין אל חוסיין אבן אל-כמאל בתיאורו את צפת: "צפת היא מולדתי ומחוז חפצי. צפת מושקית במבול הגשמים, עיר אשר אין אחרת כמוה, בריחה הטוב ובאווירה הלח והמבושם, עיר המזינה את הנוף בגלל אווירה הצח ולה אור כאור הירח". תיאור טכני של שיפוץ המצודה ניתן למצוא בחיבורו של הגאוגרף הערבי א-דמשקי, אשר נכתב בשנת 1300 ובה מתאר דמשקי את שיפוצו של בייברס:
הוא בנה בעיבורה מגדל עגול. הוא מתנשא לגובה 120 אמה וקוטרו 70 אמה. ברום המגדל שני מעברים. חמישה סוסים רתומים יוכלו לעבור שם עד לרומו באמצעות משטח מהודק ללא מדרגות. למגדל שלוש קומות ובו אולם, חדרים, בית מרחץ ומחסנים. מתחת לבניין בור מים הממולא במי גשמים המספקים את צורכי מגני המצודה במשך שנה שלמה. המבנה דומה למגדלור של אלכסנדריה
שרידי המגדל ובור המים נמצאים עד היום מתחת לאנדרטה לזכר לוחמי ההגנה שבפסגת גן המצודה.
עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הסולטאן סלים הראשון ותחילתה של התקופה העות'מאנית, ירד ערכה של מצודת צפת ולא נעשה בה שימוש מיוחד. רק במחצית המאה ה-18 החלו שוב להכיר בחשיבותה האסטרטגית, והיא נבנתה מחדש על ידי השליט הבדואי דאהר אל-עומר. מאוחר יותר, באפריל 1799, השתלטו על המצודה חייליו של נפוליאון בונפרטה, אך אלו נסוגו לאחר זמן קצר.
ב-1837, בעקבות רעידת האדמה הקשה שפקדה את צפת וסביבותיה, חרבה מצודת צפת כמעט כליל ומתקופותיה ההיסטוריות נותרו שרידים בודדים. עם-זאת, עם תחילתו של המנדט הבריטי והשתלטות הכוחות הערביים על המצודה[דרושה הבהרה], חזרה המצודה לתפארתה והפכה לחלק בולט מהרובע הערבי בצפת, לעמדת הגנה והתקפה כלפי הרובע היהודי וממנו ולמוקד האסטרטגי החשוב ביותר בצפת לו אף הייתה את החשיבות הגדולה ביותר לקרב על שחרור העיר.
בעקבות ערכה ההיסטורי, ביצעה רשות העתיקות שורה ארוכה של חפירות במצודת צפת ובהן נתגלו עשרות ממצאים המעידים על היסטוריית המקום. בשנת 2004 בוצע במקום פרויקט שימור.