stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיבת המבצעים
הערות שוליים

↑  אגף המבצעים, אתר צה"ל.
↑  מרדכי גור, "מצפון ומים" - מתאר את שירותו כאלוף פיקוד צפון, הוצאת משרד הביטחון, 1998, עמוד 171.
↑   סרן (מיל') גל פרל פינקל - חוקר במרכז דדו., 'רוח המפקד' - סקירת ספרו של אלוף (מיל') עמוס ירון, באתר צה"ל, 20 במרץ 2022
↑  אמנון אברמוביץ', "דו"ח - אלוף שגיא, בא לשכונה בחור חדש?", חלק א', חלק ב', מעריב, ‏ 22.11.1985
↑  רונן ברגמן, בקשר זעקו "חדל": רגעי האימה בצאלים, באתר ynet, 17 בדצמבר 2003.
↑  אמיר אורן, הקשר המסתורי בין אליקו, ג'ולייטה והרמטכ"ל גרסת הרפז: אשכנזי לא רצה שארגל, זו סתם רכילות של בתי קפה, באתר הארץ, 6 ביוני 2012.
↑  עמוס הראל, "הפלשתינאים מתנגדים לגדר כי היא עוצרת את זכות השיבה הזוחלת", באתר הארץ, 4 באוקטובר 2003.
↑  אביחי בקר, תא"ל אמיתי נער מוסדות, הארץ, ‏ 20.05.1999, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אמיר בוחבוט, מהטנק ל"בור" בקריה, באתר nrg‏, 3 באוקטובר 2005
↑  אלוף אביב כוכבי, ראש אמ"ן קורות חייו באתר צה"ל
↑  קובי ברק מונה לראש חטיבת המבצעים, באתר צה"ל, 3 בינואר 2010
↑  רותם פסו, אתר צה"ל, תא"ל סטריק נכנס לתפקידו כראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 25 בדצמבר 2011.
↑  עדו בן פורת, חטיבת המבצעים - הלב הפועם של צה״ל, באתר ערוץ 7, 9 באפריל 2018
↑  עוזי ברוך, תא"ל ירון פינקלמן נכנס לתפקיד רח"ט מבצעים, באתר ערוץ 7, 13 באוקטובר 2020
↑   תא"ל שלומי בינדר נכנס לתפקיד ראש חטיבת המבצעים, באתר צה"ל, 3 באוקטובר 2022
↑  תת-אלוף ישראל שומר נכנס לתפקיד ראש חטיבת המבצעים, באתר ערוץ 7, 25 ביוני 2024
מוצב הפיקוד העליון המכונה גם "הבור", משכנה של חטיבת המבצעים
טקס מינוי יניב עשור (מימין) למפקד החטיבה. ניצן אלון משמאל ואיציק תורג'מן קודמו בתפקיד במרכז, אפריל 2018
טקס מינוי ירון פינקלמן (משמאל) למפקד החטיבה, אוקטובר 2020 (בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל). המפקד היוצא יניב עשור מימין ומפקד אגף מבצעים אהרון חליוה במרכז.
לואיס בוכהלטר

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1897 ניו יורק, ארצות הברית 
 הוצאה להורג:  4 במרץ 1944 (בגיל 47) סינג סינג, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט היברון 
 
לואיס "לפקה" בוכהלטר (באנגלית: Louis "Lepke" Buchalter; ‏6 בפברואר 1897 – 4 במרץ 1944) היה מאפיונר יהודי-אמריקאי בניו יורק, חבר יחידת המתנקשים "רצח בע"מ", שפעלה בשירות המאפיה האמריקאית וארגוני פשע נוספים, ומחבריו של מאיר לנסקי. הוצא להורג במרץ 1944.
קורות חיים

נולד ב-1897 בוויליאמסבורג שבברוקלין להורים ילידי רוסיה. כשהיה בן 13 מת אביו מהתקף לב, ולאחר מכן עברה אמו לקולורדו, והשאירה אותו בהשגחת אחת מאחיותיו הגדולות. ב-1915 נתפס בגנבת תיק ונשלח למוסד לעבריינים צעירים. כשחזר לניו יורק התחבר ליעקב "גורה" שפירו, ועסק עמו בשוד וגביית דמי חסות. ב-1918 נתפס בשוד ונשלח לכלא סינג סינג. לאחר שהשתחרר החל לעבוד עם ארנולד רוטשטיין כמלווה חמוש של מבריחי המשקאות.
ב-1931 לאחר השתלטות לאקי לוצ'יאנו ומאיר לנסקי על המאפיה, ויסוד המועצה, הם נזקקו לגורם חיצוני שיבצע התנקשויות והוצאות להורג. לפקה ביחד עם חברו אלברט אנסטסיה גיבשו קבוצה של פושעים צעירים שביצעו חוזי רצח בשביל המאפיה, על חברי הקבוצה נמנו אייב רלס, באגסי גולדשטיין, והארי שטראוס. בפי עיתונאי אותה תקופה כונתה כנופיה זו "רצח בע"מ". ב-1940 נעצר אייב רלס ולאחר זמן מה נשבר והסכים לעסקת טיעון, הוא הפליל את כל חבריו ובהם גם לפקה. לפקה הוצא להורג בכלא סינג סינג ב-1944.
לקריאה נוספת

ריץ' כהן, יהודים קשוחים, תרגמה עפרה אביגד, הוצאת מודן, 1998.
מזכרת משה

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  1882 
 על שם:  משה מונטיפיורי 
 קואורדינטות:  31°46′59″N 35°12′50″E﻿ / ﻿31.783097°N 35.213781°E﻿ / 31.783097; 35.213781
  (למפת ירושלים מוגדלת) מזכרת משה(למפת ירושלים רגילה) מזכרת משה(למפת הרי ירושלים רגילה) מזכרת משה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מזכרת משה
 
בית הכנסת האשכנזי בשכונה.  רשמית נקרא "בית הכנסת ישמח משה" כמו שמופיע בשלט, אבל בדרך כלל נקרא על ידי המתפללים "מזכרת" (בהגייה אשכנזית)
מזכרת משה, 2008
מודעה על אפיית מצות מכונה בשכונה, 1908
מזכרת משה היא שכונה בירושלים שנוסדה בשנת 1882, ובנייתה הושלמה בשנת 1885, הודות לסיוע הכספי שקיבלה מ'קרן משה מונטיפיורי', שהוקמה בשנת 1874, במלאת תשעים שנה לנדבן היהודי-בריטי משה מונטיפיורי. השכונה נועדה לציבור תושבים אשכנזים, בעוד שהשכונה הסמוכה, אהל משה, שנוסדה כשנה אחריה מכספי הקרן, נועדה לספרדים.
היסטוריה

'קרן משה מונטיפיורי' שמה לה למטרה לסייע ליהודי ארץ ישראל על ידי עידוד פעולות יצרניות. הקרן סייעה ליהודי ירושלים לבנות שכונות מחוץ לחומות העיר, במסגרת הלוואה ארוכת טווח ללא ריבית. חמש שכונות נבנו באופן זה, וכולן נושאות את שמו של מונטיפיורי: מזכרת משה, אוהל משה, ימין משה, זיכרון משה וקריית משה. על כך כתב ש"י עגנון בספרו 'תמול שלשום': "וכל מקום שם בירושלים נקרא משה: אוהל משה, וזיכרון משה, וימין משה, ומזכרת משה. מבקש אתה ללכת לאחד ממשה אלה, אך שוכח אתה אותה מילה קטנה שנטפלה למשה, ואתה הולך ממשה למשה, ואין אתה מגיע למשה זה שרצית". השכונה גם הוזכרה בשירו של דן אלמגור "ירושלים שלי": "אמר הרוכל ממזכרת משה/ירושלים שלי/היא מחנה יהודה בערב חגים/ שבת של פפיטס קללות נהגים/וחומוס של רחמו וריח דגים/וחומוס של רחמו וריח דגים/כביסה על הכביש ומקלחת מדלי/ירושלים שלי".
מזכרת משה נבנתה על קרקע שהייתה שייכת לשכונה הסמוכה, משכנות ישראל, אשר מקימיה לא הצליחו לבנותה במתכונת הגדולה שאליה קיוו. השכונה נבנתה כחצר צרה וארוכה, המוקפת בתים הצמודים זה לזה וסוגרים עליה. התוכנית המקורית הייתה לטפח חצר זו לכדי גן ירק שופע, עטור צמחים, עצי אקליפטוס ואף מזרקה קטנה. אך בפועל החצר נותרה ריקה ומוזנחת, ונוצלה לבורות מים רבים.
מכתב תלונה שפרסם יהודי ירושלמי בשנת 1885 בדפי עיתון 'הצבי' לאליעזר בן-יהודה, מלמד כי השכונה וסביבותיה היו אז מלוכלכים ומוזנחים, כנראה בשל חוסר מודעות של תושביה, יוצאי העיר העתיקה, להיגיינה וניקיון. הנהלת הקרן התריעה בפני התושבים, כי מי שלא יקפיד על הניקיון (פינוי אשפה, הטלת שפכים במקומות הראויים וכו') יגורש מהשכונה. נראה שהאזהרה הועילה, כי השכונה הלכה והתבססה, ואף נפתחו בה בתי עסק זעירים, כמו חנות לממכר פחמים, חנות יינות, מצחצח נעליים, מאפייה ועוד.
בית הכנסת 'חסד ורחמים' הוקם בשנת 1925 על ידי בני משפחות ספרדיות וותיקות מהעיר העתיקה. חזיתו של בית הכנסת מעוטרת בדלת מתכת ועליה סמליהם של 12 שבטי ישראל, וכן דלת מפוארת בעזרת נשים, שעליה תבליט עם מלות הפרק "אשת חיל מי ימצא" (משלי).
כיום שוכנים בחצר מתקני ציבור כמו מקלט, מגרש כדורסל וגן ילדים, וכן כמה גמ"חים בתי תבשיל לעניים. מ"חלום האקליפטוסים" נותרו רק שניים בצפון החצר, ושורשיהם נוגעים בתשתיות הצנרת. בסמוך שוכן מבנה ששימש עם הקמתו ב-1938 כמועדון נוער. כיום נקרא המקום בשם 'בית וינר', ומשמש כמרכז "ארץ מורשת", ובו חדרי לימוד, ספרייה וארכיון המתעד את השכונות באזור.
פיגוע הדקירה בחיפה (2025)

| --- | --- |

 תאריך:  3 במרץ 2025
 תאריך עברי:  ג' באדר ה'תשפ"ה
 מקום:  ישראל מרכזית המפרץ, חיפה
 סוג:  פיגוע דקירה
 הרוגים:  1
 פצועים:  4
 מבצע:  יתרו שאהין, תושב שפרעם
 מספר מפגעים:  1
 מפגעים הרוגים:  1
פיגוע הדקירה במרכזית המפרץ בחיפה הוא פיגוע דקירה שהתרחש ב-3 במרץ 2025 במרכזית המפרץ בחיפה, בו נרצח גבר בן 62; המפגע היה דרוזי תושב שפרעם.
הפיגוע

הפיגוע אירע בבוקר 3 במרץ 2025, במרכזית המפרץ בחיפה בו נרצח חסן דהאמשה גבר בן 62 מכפר כנא ונפצעו ארבעה בהם שניים באורח קשה ואחד מהם נער בן 15. לפי העדויות המפגע צעק "אללה אכבר" והתחיל לדקור אנשים ברציף. המפגע נורה למוות על ידי מאבטח ואזרח.
הפיגוע בוצע על ידי יתרו שאהין, דרוזי בן 20 תושב שפרעם ובעל אזרחות גרמנית, אשר התגורר בחו"ל ורק כחודש לפני הפיגוע חזר לישראל. משפחתו של המפגע אמרה שהוא סבל ממחלת נפש.
תגובות

משפחתו של יתרו שאהין החליטה לתרום את איבריו, במטרה להציל חיים ולהביע חרטה על המעשה. זאת אחרי שאביו של המפגע אמר: "הופתעתי כששמעתי שבני ביצע פיגוע דקירה, לא ציפיתי לאירוע המצער הזה, כיוון שהוא סובל מהפרעות פסיכולוגיות ומבעיות אחרות, וקיבל טיפולים ותרופות במוסדות רפואיים. אני בהלם. גרנו בגרמניה יותר מ-20 שנה, ונהגנו לבצע פרויקטים משותפים נגד אלימות, וגידלתי את ילדיי על סובלנות ואהבת האחר. אף אחד מאיתנו לא חשב מעולם לפגוע באנשים, לא משנה מי הוא. מכאן אני מביע צער עמוק על מה שקרה, ומאחל החלמה מהירה לפצועים ומנחם את משפחת הנרצח מכפר כנא. אנחנו נושאים באחריות ומבקשים את סליחתם".
המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית, השייח מואפק טריף, אמר אחרי האירוע כי "אנו מגנים בתקוף את האירוע שאירע הבוקר ותנחומיי למשפחת הנרצח, איחולי החלמה לפצועים. מדובר באירוע קשה ומצער מאוד. ליבי עם המשפחות. בטרם מסקנות, חשוב להמתין לבירור העובדות לעומק ומיצוי החקירה על-ידי כוחות הביטחון: הרקע, המוצא, הנסיבות ומחלת הנפש הקשה ממנה סבל".
ח"כ חמד עמאר מישראל ביתנו, דרוזי תושב שפרעם, אמר במליאת הכנסת כי "תושבי שפרעם ואני גינינו את האירוע בצורה חריפה בבוקר. גיניתי אותו כאירוע לאומני - אבל בבדיקה קצרה שביצעתי התברר לי שהמשטרה מהירה מאוד לקבוע שזהו אירוע לאומני. הבחור מקבל משכורות מהביטוח הלאומי, כחולה נפש. הוא היה מאושפז כמה וכמה פעמים בבית חולים לחולי נפש". עמאר הוסיף: "בבדיקה קצרה היה מתברר למשטרה שאין אירוע לאומני ואין מחבל דרוזי מעולם לא היה מחבל דרוזי, מעולם לא יהיה מחבל דרוזי. אני דורש מהמשטרה שתתנצל בפני כל הצעירים הדרוזים שהרגישו פגועים מאוד - ואני אומר שוב: הבחור היה חולה נפש. מדינת ישראל הכירה בו כחולה נפש ונתנה לו משכורת כחולה נפש".
הערות שוליים

↑   עדי חשמונאי, יהושע בריינר, ג'קי חורי, עידו אפרתי ודיאא חאג' יחיא, הרוג ו–4 פצועים בפיגוע דקירה בחיפה; המחבל, תושב שפרעם, נורה למוות, באתר הארץ, 3 במרץ 2025
1 2  ליאור אל-חי, רון קריסי, אור הדר, גבר נרצח ו-4 נפצעו בפיגוע דקירה בחיפה, בהם שניים במצב קשה; המחבל חוסל, באתר ynet, 3 במרץ 2025
↑  אלי אשכנזי‏, מתנפל, דוקר שוב שוב - ומנוטרל: תיעוד הדרמה בפיגוע בחיפה | קשה לצפייה, באתר וואלה, 3 במרץ 2025
↑  ליאור אל-חי, רון קריסי, אור הדר, אלישע בן קימון, עינב חלבי, המחבל בחיפה - דרוזי בעל אזרחות גרמנית: "צעק 'אללה אכבר' והתחיל לדקור ברציף", באתר ynet, 3 במרץ 2025
↑  אורלי אלקלעי, משפחת המחבל מהפיגוע בחיפה: "סבל מסכיזופרניה ואוטיזם", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 4 במרץ 2025
↑  אדר גיציס, ‏"צעד של חרטה והצלת חיים": משפחת מבצע הפיגוע בחיפה תתרום את איבריו | פרסום ראשון, באתר ‏מאקו‏, 10 במרץ 2025
1 2 3 4  עינב חלבי, חסן שעלאן, "אין מחבל דרוזי ומעולם לא היה": חסן נרצח בחיפה, בעדה טוענים - לא פיגוע, באתר ynet, 3 במרץ 2025
מיכאל ימר

הרב מיכאל הכהן יָמֵר (ה' באב ה'תשי"ט, 9 באוגוסט 1959) הוא ראש ישיבת שעלבים וראש קריית חינוך שעלבים.
ביוגרפיה

נולד בארצות הברית לפרופסור משה ימר ורחל לבית רקובר, למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים, והחל משנת תשל"ח בישיבת ההסדר שעלבים. בעל תעודת הוראה ממכון מורשת יעקב (ה'תשמ"ג). באייר ה'תשמ"ז נסמך לרבנות בידי הרבנות הראשית והרב מאיר שלזינגר. שימש כסגן משגיח וכמדריך בישיבת שעלבים.
החל מתשמ"ט שימש ר"מ בישיבת שעלבים, לתלמידים בני חו"ל וישראלים לסירוגין. במקביל כיהן כרב קהילה בקהילת "אהל ארי" בעיר רעננה. באלול ה'תשע"ג מונה לתפקיד סגן ראש הישיבה הרב יחזקאל יעקבסון, ובאב ה'תשע"ו מונה לתפקיד ראש הישיבה וראש קריית חינוך שעלבים. החל מניסן תשע"ח (2018) משמש חבר מערכת בכתב העת המעין.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נישא בשנת תשמ"ג (1983) ללאה לבית קניג. אב לארבעה. בנו הרב יעקב ימר חוקר במכון שלמה אומן.
חיבוריו

בנתיב ההלכה – עיון בסוגיות אקטואליות בהלכה, ה'תשע"ד
נבואה שערייך – שיעורים כלליים שמסר בישיבת שעלבים (שלושה כרכים)
חיבוריו > ממאמריו

'גדרי קנין כיבוש מלחמה', אור המזרח לב, תשמ"ד, עמ' 209–216
'ירושה אין לה הפסק', שעלי דעת ג, תשמ"ד, עמ' 137–141
'זכויות הבעל במעשה ידי אשתו', ברקאי ב, סתיו תשמ"ה, עמ' 138–147
'מיגו – בירור או כוח הטענה', שעלי דעת ו, תשמ"ט, עמ' 56–62
'נאמנות אדם לטעון על יהדותו לאור סוגיית ההוא ארמאה', שעלי דעת ז, תש"ן, עמ' 9–13
'קבלת תרומה לבית כנסת ממומר', המעין 228 [נט, ב], טבת תשע"ט, עמ' 14–16
'כפיה על הצדקה', בית הלל נא, טבת תשע"ט, עמ' פב-פד
'טרדה ואונס כפטור', בית הלל נב, שבט תשע"ט
הערות שוליים

↑  שערים, י"ז בטבת תשמ"ד, עמ' 14
↑  גיא עזרא, ‏ראש ישיבה חדש לישיבת 'שעלבים', באתר "סרוגים", 10 במרץ 2016; פוסט לדוגמה של קריית חינוך שעלבים ברשת החברתית פייסבוק, 26 במרץ 2023
↑  המעין 225 [נח, ג], ניסן תשע"ח, עמ' 2
↑  מספרא לסייפא 11, ישיבת שעלבים תמוז תשמ"ג, עמ' 2
↑  הרב יעקב ימר, באתר מכון שלמה אומן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516705405171  VIAF: 310743019   WorldCat (עם VIAF): 310743019 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כריסטינה סקרבק

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1908 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 ביוני 1952 (בגיל 44) קנזינגטון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Maria Krystyna Janina Skarbek 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  St Mary's Catholic Cemetery, Kensal Green 
 מעסיק:  מנהלת המבצעים המיוחדים 
 בן או בת זוג:  Jerzy Giżycki   אנדרז'י קוברסקי 
 פרסים והוקרה:  צלב המלחמה 1939-1945 (30 בנובמבר 1945)  מדליית ג'ורג'  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 
מריה כריסטינה יאנינה סקרבק (נולדה ב-1 במאי 1908ונרצחה ב-15 ביוני 1952) שנודעה גם בשם קריסטין גרנוויל (Christine Granville), הייתה סוכנת פולניה יהודיה בשירות מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטי במלחמת העולם השנייה. זכתה באות המסדר הבריטי ומדליית ג'ורג (אנ') כאות הוקרה על מעשיה הנועזים במשימות מודיעין בפולין ובצרפת הכבושות על ידי הנאצים. בסיפוריהם של אנשים שהכירו אותה היא תוארה כ"אמיצה שבאמיצים" וכ"מושכת מאוד, אך מתבודדת וחיה לפי החוקים של עצמה".
סקרבק הפכה לסוכנת בריטית כמה חודשים לפני שמנהלת המבצעים המיוחדים (SOE - Special Operations Executive) הוקמה ביולי 1940. היא הייתה הסוכנת הראשונה שיצאה לפעולות שטח והסוכנת ששירתה הכי הרבה זמן בסוכנות הנשית הבריטית בעת מלחמה. התושיה וההצלחה של סקרבק היוו מודל לנשים נוספות שבחרו להתגייס ולשמש כסוכנות ריגול במדינות כבושות על ידי הנאצים. ב-1941 היא התחילה להשתמש בשם "כריסטין גרדוויל", ובשנת 1946 היא אימצה את השם באופן רשמי כשהתאזרחה בבריטניה.
המבצע הכי מפורסם של כריסטינה היה שחרורם של סוכני המחלקה למבצעים מיוחדים מהכלא לאחר שנפגשה עם מפקד הגסטפו תוך סיכון עצמי רב, שעות אחדות לפני הוצאתם להורג, בעד כופר של 2 מיליון פרנק, שהוצנחו אל סקרבק בהוראת צ'רצ'יל מלונדון.
סקרבק מתוארת בכמה מקומות כ-"סוכנת הזוהרת ביותר של בריטניה". היא נרצחה ב-1952 בלונדון כאשר מחזר אובססיבי דקר אותה למוות.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

כריסטינה סקרבק נולדה ב-1908 בוורשה, כבתם השנייה של הרוזן יז'י סקרבק, נוצרי-קתולי, וסטפניה לבית גולדפדר, ממשפחה יהודית עשירה. הוריה התחתנו בדצמבר 1899. הרוזן נטל את הנדוניה שהביאה עמה רעייתו לכיסוי חובותיו ולמימון חיי מותרות. סקרבק הייתה קרובה של השליט ההונגרי מיקלוש הורטי, על ידי נשואי דודניתה לאחר מקרוביו של הורטי.
כריסטינה דמתה לאביה, וכמוהו אהבה לרכב על סוסים. היא התמחתה בגלישת סקי בחופשות שבילתה בעיירת הסקי זאקופנה. כריסטינה הייתה מה שנקרא, "טום בוי" כבר בצעירותה,  אביה עודד אותה לא להיות "האישה הממוצעת" כלשונו. בשנת 1930, כשכריסטינה הייתה בת 22, נפטר אביה, והמשפחה נקלעה לקשיים כלכליים. סקרבק החלה לעבוד בסוכנות רכב על מנת לפרנס את אמה, אך נאלצה להתפטר כי חלתה מאדי הפליטה של הרכבים. היא קיבלה פיצויים מחברת הביטוח של סוכנות הרכב.  צילומי רנטגן הצביעו על שחפת, מחלה שממנה נפטר אביה. היא אימצה את המלצת רופאה לבלות כמה שיותר זמן באוויר הפתוח, ובילתה יותר ויותר זמן בהרים המושלגים של דרום פולין.מיומנותה בסקי סייעה לה בהמשך דרכה, כשגויסה לשירות הבריטים. היא גלשה בשלג מהונגריה (שהייתה אז "מדינה" נייטרלית) לפולין הכבושה, בלילה, בקור של מינוס 30 מעלות.
ב־21 באפריל 1930 התחתנה כריסטינה עם איש עסקים צעיר, גוסטו גטליך, בכנסיית הסמינר הרוחני בוורשה נשואין אלו לא ארכו זמן רב
באחת מגלישות הסקי, סקרבק איבדה שליטה וניצלה על ידי 'יז'י ג'ז'יצקי', בחור צעיר בעל מצבי רוח הפכפכים שבא ממשפחה עשירה. ג'ז'יצקי הכיר ואהב את אפריקה, וקיווה לחזור לשם ביום מן הימים. הם התאהבו, וב־2 בנובמבר 1938 נישאו קריסטינה וג'יז'יצקי בכנסייה הרפורמית הפולנית (אנ') בוורשה. זמן קצר לאחר מכן קיבל ג'יז'יצקי זימון לתפקיד דיפלומטי באתיופיה, שם שימש כקונסול הכללי של פולין עד ספטמבר 1939.
מלחמת העולם השנייה > לונדון

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-6 באוקטובר 1939, הפליגו סקרבק וג'יז'צקי ללונדון. סקרבק הציעה את עצמה לשירותי הבריטים כנגד המלחמה בנאצים. תחילה סוכנות הביון הבריטית לא גילתה עניין בצירופה של סקרבק לשורותיה, אך לבסוף, הודות ל'פרדריק אוגוסטוס וויג (אנ')וויגט' (פרדריק היה האדם שהכיר לכריסטינה את סוכנות הביון), היא התקבלה לסוכנות הבריטית.
מלחמת העולם השנייה > הונגריה ופולין

ב-21 בדצמבר 1939 הגיעה סקרבק, כסוכנת בריטית, לבודפשט שבהונגריה. (בימים אלו הונגריה עדיין לא השתתפה רשמית במלחמה, אך נטתה לכיוון גרמניה הנאצית.) סיפור הכיסוי שלה היה שהיא עיתונאית. עם פרוץ המלחמה, כריסטינה התחננה בפני אמה שתעזוב את וורשה, אך סטפניה סקרבק סירבה. היא הייתה נחושה להישאר ולהמשיך ללמד ילדים צרפתית. בינואר 1942 נלקחה סטפניה סקרבק על ידי הגרמנים, בגלל היותה יהודיה, לכלא 'פביאק' שבוורשה, שם אבדו עקבותיו.
בהונגריה, פגשה כריסטינה את אנדרז'י קוברסקי (אנ')(1912-1988), קצין צבא פולני שמאוחר יותר עבד בסוכנות הבריטית. כריסטינה הכירה את קוברסקי עוד בילדותה. הוא איבד את רגלו בתאונת צייד, ושימש כמקור מודיעיני שירות הבריטי, בכך שהסתנן בין חיילים פולנים. סקרבק וקוברסקי הבריחו נשק. מהונגריה לפולין את הנשק הם שמרו בדירתה של סקרבק בבודפשט. כריסטינה בילתה את שנת 1940, בנסיעות הלוך ושוב בין פולין להונגריה, במסגרת עבודתה החשאית. בינואר 1941, סקרבק וקוברסקי נעצרו על ידי הגסטפו (המשטר הנאצי), כריסטינה הפגינה סימפטומים של שחפת על ידי נשיכת לשונה, מה שגרם לגרמנים לשחררם. הגרמנים שלחו את המשטרה לעקוב אחרי הזוג מה שהוביל לבריחתם מהונגריה(אנ')
.
מלחמת העולם השנייה > מסע דרכים

שגריר בריטניה בהונגריה, אוון אומאלי(אנ'), ואשתו עזרו לכריסטינה ואנדרז'י לברוח מהונגריה. הם הנפיקו להם דרכונים מזויפים. כריסטינה הפכה ל"כריסטין גרנוויל" ואנדרז'י קוברסקי הפך ל-"אנתוני קנדי". בנוסף לשינוי שמה. כריסטינה הורידה לעצמה 7 שנים מגילה האמיתי. (בדרכון המזויף היה כתוב שהיא נולדה ב-1915) לאחר מסעות דרכים רבים, סקרבק וקוברסקי (כעת גרנוויל וקנדי) הגיעו למלון בסופיה, שבבולגריה, ששהו בו מספר רב של נאצים. לאחר שצותתו לגרמנים, הזוג מסר לבריטים את תכנונם של הנאצים לתקוף את ברית המועצות. המסר היה נכון ואכן ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות. סקרבק וקוברסקי ברחו מבולגריה לטורקיה. באיסטנבול, נפגשו הזוג עם סוכנים פולנים, אחד מהסוכנים היה בעלה של כריסטינה, יז'י ג'יז'יצקי, אך הוא חזר לבודפשט על מנת לשמש איש קשר בין הבריטים. לאחר מכן במאי 1941 כריסטינה הצליחה לקבל אשרות כניסה לארץ בשביל השנים (כריסטינה ויז'י) במהירות רבה. הם נכנסו לארץ ישראל, שנשלטה אז על ידי הבריטים, והמשיכו הלאה לקהיר, מצרים.
מלחמת העולם השנייה > קהיר

עם הגעתם לקהיר, נודע שהשניים חשודים בשל פעילות איסוף המודיעין של קוברסקי, ובשל המהירות בה הצליחה סקרבק להשיג לשניים אשרות כניסה. ביוני 1941 הגיע פיטר וילקינסון מהשירות הבריטי לקהיר ופיטר את סקרבק וקוברסקי באופן רשמי. אף שהשאיר להם משכורת,הם נאלצו לחיות חיי עוני. כריסטינה סיפרה לבעלה, יז'י ג'יז'קי, שהיא אוהבת את קוברסקי, וזה הוביל לגירושים. (בני הזוג התגרשו רשמית בקונסוליה הפולנית בברלין ב-1 באוגוסט 1946). ב־22 ביוני 1941, שבוע לאחר פיטוריהם של סקרבק וקוברסקי החלה גרמניה ב"מבצע ברברוסה" - מבצע הפלישה לברית המועצות, בהתאם למודיעין שהעביר הזוג לבריטים כששהו במלון בבולגריה. במהלך השנים 1941, 1942 ו-1943, המשיכה סקרבק לבצע משימות קטנות עבור השירות החשאי הבריטי, לדוגמה אספה מודיעין בסוריה ובקהיר.
מלחמת העולם השנייה > אימונים

סקרבק התחילה את חזרתה אל היחידה למבצעים מיוחדים, היא הצטרפה אל הארגון לעזרה ראשונה סיעודית (אנ'), ארגון ששימש ככיסוי לנשים רבות ביחידה למבצעים מיוחדים. אף על פי שסקרבק הייתה מנוסה בחשאיות, היחידה למבצעים מיוחדים ייעדו אותה להיות סוכנת.
התכנון המקורי של היחידה למבצעים מיוחדים היה לשלוח את סקרבק להונגריה, אך המשימה בוטלה והוגדרה כ"משימה עם כמות קטנה מדי של רצח". הממשלה הפולנית התחילה לחשוד בה, אז החליטו להעביר אותה לצרפת. כהכנה למשימה בצרפת שלחו אותה לאלג'יריה, אך לקח זמן עד ששלחו אותה משם מכיוון שהיחידה למבצעים מיוחדים האמינה שהיא הייתה "יותר מדי ראוותנית בשביל להיות סוכנת חשאית טובה".
מלחמת העולם השנייה > צרפת

ליחידה למבצעים מיוחדים היו כמה אגפים בצרפת. המשימה של סקרבק התמקמה באלג'יר, בתוך בסיס של יחידת אי אמ אף. לאחר שתי החדירות בנורמדי ב-1944, המשימות של סקרבק הפכו למיותרות, כמעט כל היחידה למבצעים מיוחדים אוחדה עם עוד כמה יחידות והפכה לכוחות הפנים של הצרפתים(FFI).
סקרבק, שכבר הוכרה בציבור בשם כריסטין גרנוויל, נהייתה חלק מרשת פועלת שהונהגה על ידי פרנסיס קאמרטס (אנ'). התפקיד של קאמרטס ועובדיו היה לארגן את לוחמי המחתרת הצרפתית, בדרום צרפת כדי להחליש את הפולשים הגרמנים לקראת הפלישה המשמעותית, מבצע דרגון שעתיד היה לצאת לפועל ב-15 באוגוסט. סקרבק הייתה הסגנית שלו, ממלאת מקומה של ססלי לפורט (אנ'), שנתפסה ואחר כך הוצאה להורג בידי הגרמנים.
מלחמת העולם השנייה > צרפת > מישור וורקורס

סקרבק הוצבה במישור וורקורס (אנ') ומצאה את עצמה במרכזה של פעילות צבאית שהנהיג המייג'ור הבריטי דזמונד לונג' (אנ') לספק חימוש וציוד לאנשי המחתרת הצרפתית (ה"מאקי'ז") בהצנחה. סקרבק הייתה זו שיצאה בכל ליל ירח בהיר בראש "צוות קבלה" כדי למצוא את החביות שהוצנחו ממטוסי בעלות הברית על המישור. בבוקר 14 ביולי באה הצנחה לאור יום, היחידה במהלך המלחמה. מנהיג הממשלה הזמנית, שארל דה-גול עודד את המבצע, אולם קאמרטס התנגד לה בשל פעולת הגרילה הנרחבת שנצרכה כדי להגיע אל חביות הסיוע שהוצנחו, ובשל הסירוב של בעלות הברית לספק ארטילריה אנטי-טנקית למאקי'ז לצורך הפעולה. בסופו של דבר פרץ מרד גלוי נגד הכוחות הגרמניים הכובשים, אך בשל היותה לא מפותחת ולא מתוכננת היא דוכאה במהירות על ידי הגרמנים. ב-22 ביולי, תחת אש, נאלצו סקרבק וקאמרטס לברוח ממישור וורקורס, ולהציב את בסיסם החדש בעיירה לה סיין סור מר (אנ').
מלחמת העולם השנייה > צרפת > באלפים

לאחר הבריחה מוורקורס, סקרבק יצאה למסע רגלי באלפים כדי להגיע לסיין. כשהיא הגיעה, העבודה שלה ושל חבריה הייתה לארגן ולספק ציוד ליחידות המחתרת הצרפתית והמחתרת האיטלקית שליד הגבול. ב-13 באוגוסט היא העפילה ברגל במשך יומיים אל מעבר הרים בשם Col De Larche (כיום מעבר מדלנה (אנ')) והגיעה אל מבצר של הגרמנים שנשמר בידי 150 חיילים. שם היא גרמה לחיילים פולנים לחתור תחת הנאצים. היא ניגשה אל 63 מהחיילים בשירות הגרמנים, שהיו פולנים, ובדברה בפולנית (תוך שהיא חושפת את זהותה) סיפרה להם על כך שהמאקי'ז הולכים לתקוף ולהרוס את המבצר. היא נתנה להם מידע מדויק על מתי ואיך זה יקרה, וביקשה את שיתו, הפעולה שלהם. לאחר שישה ימים שחברי המחתרת הצרפתית סגרו על המבצר, הגרמנים נכנעו והפולנים הקשיבו לסקרבק והצטרפו אליהם.
מלחמת העולם השנייה > צרפת > מצילה את מפקדה (קאמרטס)

ב-13 באוגוסט 1944, היו שלושה סוכנים של תנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטאנס) שהחזיקו כסף רב שנועד לשימוש המחתרת, יומיים לפני נחיתת בעלות הברית בדרום צרפת במבצע דרגון. השלושה היו קאמרטס, יאן פילדינג (אנ'), וכריסטיאן סורנסן. הם חילקו ביניהם את הכסף, כדי שאם מישהו ייתפס יהיה הכסף הנשאר לפליטה. בהגיעם למחסום דרכים של הגרמנים טענו שאין הם מכירים זה את זה, אולם בבדיקת חייל המחסום עלה שמספרי השטרות שבידיהם עוקבים, מה שהראה שכן יש ביניהם קשר, והם נעצרו ונשלחו למבנה הכלא הישן בעיירה 'דין'. למעשה, הגרמנים כלל לא ידעו שהם תפסו את אחד האנשים הכי בכירים במחלקה למבצעים מיוחדים, קאמרטס (Francis Cammaerts). סקרבק ביקשה אישור להוציא לפועל פעולת להצלת קאמרטס, ואף הייתה מוכנה לסכן את חייה עבור משימת שחרורם של הסוכנים. רק בקושי עלה בידה לקבל אישור שכזה, והיא נפגשה עם מגשר בין בצרפתים לגסטפו והציגה את עצמה כאשתו של החברים. היא איימה עליו והציעה לו שני מיליון פרנק תמורת שחרורם של הגברים. המגשר הכיר לה את מאקס ואם, סוכן גסטפו, שהיה לו את הסמכות לגרום לשחרור של סוכני היחידה למבצעים מיוחדים. בביטחון עצמי רב היא טענה שכאחיינית של הגנרל מונטגומרי היא יודעת שבקרוב תתחיל מתקפה של הבריטים על העיירה 'דין' (Digne-les-Bains) שבה הוחזקו הסוכנים, במטרה לשחררם. היא גם אמרה למפקד הגסטפו שזהותו ידועה לקבוצת נקם צרפתית אזרחית, בתור מי שהוציא לפועל את המאסר והעינויים של הסוכנים, וכי ברגע שהבריטים יכבשו את העיירה הוא ייתפס ויוצא להורג ללא משפט. לדבריה, הדרך היחידה שלו למלט את עצמו היא לשחרר את הסוכנים, ושהיא מוכנה לשלם לו עבור השחרור 2 מיליון פרנק. ואכן, כששמע ואם על תחילת מבצע דרגון, הוא השתכנע שאכן בעלות הבריטים מכוונים את צעדיהם היישר אל העיירה 'דין' ואל הכלא שבפיקודו. בערב, חבריה של סקרבק הוצעדו מחוץ לבית הכלא, הם חשבו שהנאצים ירצחו אותם. רק כאשר הם ראו שה"חיילים" שמובילים אותם קוברים את חליפות האס אס שלהם, הם הבינו שמשחררים אותם.[]
מלחמת העולם השנייה > צרפת > מבצע דרגון

דיאגן שוחררה יומיים לאחר שסקרבק שחררה את חבריה. לאחר שהאמריקאים הגיעו לצרפת, סקרבק וחבריה הציעו עזרה אך המפקד האמריקאי זילזל בהם וקרא להם "שודדים". דבר זה מאוד עיצבן את סקרבק והיא עזבה את הצבא האמריקאי. לאחר העזיבה, היא הסתובבה בין האסורים הגרמנים והפולנים והודיעה לפולנים שהם יכולים להצטרף לצבא של בעלות הברית. מפקד האמריקאים לא אהב זאת והוא איים לעצור את סקרבק וחברייה אם לא יעזבו. לעומת זאת, האחראי על מפקד צבא האמריקאים אהב אותם והוא מינה אותם למגשרים בין האמריקאים לחברי המחתרת הצרפתית.
סוף המעשה

כאשר סקארבק חזרה מצרפת, הציבו אותה בארץ מולדתה- פולין. היא הייתה אמורה לעזור לממשלה של פולין להשאיר את החברה במקומה ולדווח על דברים שקרו ברפובליקת האנשים של פולין. אך המשימה התבטלה מכיוון שהצבא האדום כבש את פולין (פולין שוחררה בפברואר 1945). כשסקארבק חזרה היא עברה לחייל העזר האווירי לנשים (WAAF) והפכה לקצינת טיסה, היא שירתה בתפקיד זה עד סוף המלחמה.