stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזף קמפבל
ביוגרפיה > השפל הגדול

עם בוא השפל הגדול, בילה קמפבל את חמש השנים הבאות (1929–1934) בצריף שכור בוודסטוק, ניו-יורק, שם הרהר בדרכו בחיים בעודו עוסק במחקר עצמאי ונמרץ. מאוחר יותר אמר כי היה "מחלק את היום לארבע תקופות של ארבע שעות, כששלוש תקופות של ארבע שעות מתוך הארבע הייתי מקדיש לקריאה, ומפנה אחת מהן... הייתי מקדיש תשע שעות רצופות ביום לקריאה בלבד. וזה נמשך חמש שנים ברציפות."
קמפבל נסע לקליפורניה לשנה (1931-32), בעודו ממשיך במחקרו העצמאי והופך לידיד קרוב של הסופר המתחיל ג'ון סטיינבק ואשתו קרול. קמפבל הוצג בפני בני הזוג על ידי הסופרת והתזונאית החלוצה אדל דייוויס(אנ'), אותה פגש ואתה פיתח יחסים קרובים במהלך שיט באיים הקריביים עם אביו בדצמבר 1929. בחצי האי מונטריי(אנ'), קמפבל, כמו ג'ון סטיינבק, נשבה בקיסמו של הביולוג הימי אד ריקטס (מקור ההשראה לדמותו של "דוק" ברומן של סטיינבק Canary Row וכן לדמויות מרכזיות בכמה רומנים אחרים). קמפבל חי זמן מה בשכנותו של ריקטס, השתתף בפעילויות חברתיות ומקצועיות בבית שכנו, והתלווה אליו, יחד עם קסניה וסשה קאשברוף, במסע לג'ונו, אלסקה על ה-Grampus. ב-1932. קמפבל החל לכתוב רומן שבמרכזו ריקטס כגיבור, אבל, שלא כמו סטיינבק, לא השלים את הספר.
ברוס רוביסון כותב כי "קמפבל נהג להתייחס לאותם ימים כאל תקופה שבה הכול בחייו החל ללבוש צורה... קמפבל, המתעד הגדול של 'מסע הגיבור' במיתולוגיה, זיהה דפוסים מקבילים בין חשיבתו-שלו לבין אחת המסות הפילוסופיות של ריקטס. ביצירותיהם של סטיינבק וריקטס, וגם אצל קמפבל, ניתן למצוא הדים של קארל יונג, רובינסון ג'פרס וג'יימס ג'ויס."
קמפבל המשיך בקריאה עצמאית בעודו מלמד במשך שנה ב-1933 בבית הספר קאנטרברי, ובתקופה זו ניסה לפרסם גם יצירות בדיוניות. הוא מכר את הסיפור הקצר הראשון שלו, "אפלטוני בלבד", לכתב העת "ליברטי".
ביוגרפיה > קולג' שרה לורנס

ב-1934 קיבל קמפבל משרת פרופסור במכללת שרה לורנס.
ב-1938 נשא קמפבל לאישה אחת מתלמידותיו לשעבר, הרקדנית-כוריאוגרפית ג'ין ארדמן. לאורך רוב 49 שנות נישואיהם הם חיו בדירת שני חדרים בגריניץ' וילג' בניו יורק. בשנות ה-80' רכשו דירה בהונולולו וחילקו את זמנם בין שתי הערים. לא היו להם ילדים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה השתתף קמפבל בהרצאה של חוקר הודו היינריך זימר, והשניים הפכו לחברים טובים. אחרי מותו של זימר הוטלה על קמפבל המשימה לערוך ולהוציא לאור את כתביו של זימר, ובזאת עסק במהלך העשור הבא.
בשנת 1955-56,לקראת פרסום הכרך האחרון של עיזבונו של זימר ("אמנות אסיה ההודית, המיתולוגיה והתמורות"), יצא קמפבל לשנת שבתון מקולג' שרה לורנס ונסע, בפעם הראשונה, לאסיה. הוא בילה שישה חודשים בדרום אסיה (בעיקר הודו) ועוד שישה במזרח אסיה (בעיקר יפן). לשנה זו הייתה השפעה עמוקה על חשיבתו ביחס לדת ולמיתוסים של אסיה, וגם על הצורך לתת שיעורי מיתולוגיה השוואתית לקהל גדול יותר, שאינו אקדמי.
ב-1972 פרש קמפבל מקולג' שרה לורנס אחרי שלימד שם 38 שנים.
ביוגרפיה > מותו

קמפבל מת בביתו בהונולולו, הוואי, ב-30 באוקטובר 1987, מסיבוכים של סרטן הוושט. לפני מותו הוא השלים צילומים של סדרת ראיונות עם ביל מויירס ששודרה באביב הבא תחת הכותרת "כוחו של המיתוס".
מיתולוגיה השוואתית והתאוריות של קמפבל > המונומיתוס

מושג המונומיתוס (מיתוס אחד) של קמפבל מתייחס לתאוריה הרואה את כל הנרטיבים המיתיים כווריאציות של סיפור גדול יחיד. התאוריה מבוססת על הגילוי שקיים דפוס משותף מתחת לרכיבי הנרטיב של רוב המיתוסים הגדולים, ללא קשר למוצאם או לתקופת יצירתם. קמפבל התייחס לעיתים קרובות לרעיונותיו של אדולף בסטיאן ולהבחנה שלו בין מה שהוא כינה רעיונות "עממיים" ו"יסודיים", כשהאחרון מתייחס לחומר היסוד של המונומיתוס בעוד הראשון מתייחס לריבוי הצורות המקומיות שהמיתוס לובש כדי להישאר מוביל מעודכן של משמעויות מקודשות. הדפוס המרכזי שנחקר יותר מכל על ידי קמפבל נקרא לעיתים קרובות מסע הגיבור ותואר בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים" (1949). קמפבל, שהעריץ את הסופר ג'יימס ג'ויס, שאל את המונח מונומיתוס מ"פיניגנז וייק" של ג'ויס. קמפבל עשה גם שימוש רב בתאוריות של קארל יונג על מבנה נפש האדם, והשתמש לעיתים קרובות במונחים כמו "אנימה/אנימוס" ו"תודעת האגו".
כמאמין אדוק באחדות הנפש של האנושות ובביטוי הפואטי שלה במיתולוגיה, קמפבל עשה שימוש במושג כדי לבטא את הרעיון שניתן לראות את המין האנושי כולו כעוסק במאמץ להפוך את העולם "שקוף להתעלות" על ידי הדגמה כי מתחת לעולם התופעות קיים מקור נצחי שמזרים ללא הרף את האנרגיות שלו לעולם זה של זמן, סבל, ולבסוף מוות. כדי להשלים משימה זו, יש לדבר על דברים שהיו קיימים לפני המילים ומעבר להן, לכאורה משימה בלתי אפשרית, אשר פתרונה טמון במטאפורות הנמצאות במיתוסים. מטאפורות אלו הן הצהרות המובילות מעבר לעצמן אל ההתעלות. מסע הגיבור היה סיפורם של גבר או אישה אשר, מתוך סבל רב, זכו להתנסות במקור הנצחי וחזרו עם מתנות שדי בכוחן כדי להוציא את החברה שלהם לחופשי.
כאשר הסיפור הזה התפשט במרחב והתפתח עם הזמן, הוא פורק לצורות מקומיות שונות (מסכות), בהתאם למבנים החברתיים וללחצים הסביבתיים שהיו קיימים על התרבות שפירשה אותו, אולם המבנה הבסיסי נותר יחסית ללא שינוי וניתן לסווג אותו באמצעות שלבים שונים של הרפתקה של גיבור לאורך הסיפור, שלבים כגון "הקריאה להרפתקה, קבלת עזרה על-טבעית, מפגש עם האלילה, התפייסות עם האב" ו"חזרה". שלבים אלה, וכן הסמלים שנתקלים בהם במהלך הסיפור, מספקים את הצורך במטאפורות כדי לבטא את האמיתות הרוחניות שהסיפור מנסה להעביר. מטאפורה בעיני קמפבל, בניגוד להשוואות העושות שימוש במילה "כמו", הטוענות לפירוש מילולי של הדבר שהן מתייחסות אליו, כמו במשפט "ישו הוא בן האלוהים" ולא "מערכת היחסים של האדם עם אלוהים היא כמו זו של בן עם אביו."
בשנת 2000, בסרט התיעודי "ג'וזף קמפבל – מסע הגיבור", הוא מסביר את אלוהים במונחים של מטאפורה:
אלוהים הוא מטאפורה למסתורין המתעלים על כל הקטגוריות של המחשבה האנושית, אפילו הקטגוריות להוויה ולאי-הוויה. אלה הן קטגוריות של מחשבה. כלומר, זה פשוט עד כדי כך. תלוי כמה אתה רוצה לחשוב על זה. אם זה מועיל לך או לא. אם זה מחבר אותך אל המסתורין שהם בבסיס ההוויה שלך. אם זה לא מועיל, אז זה שקר. אז מחצית מבני האדם בעולם הם אנשים דתיים שחושבים שהמטאפורות שלהם עובדות. הם אלה שאנו מכנים בשם תאיסטים. המחצית השנייה הם אנשים שיודעים שהמטאפורות אינן עובדות. ואי לכך הן שקרים. אלה הם האתיאיסטים.
יש חוקרים שלא הסכימו עם רעיון ה"מונומיתוס" בגלל היחס הפשטני מדי שלו לתרבויות שונות. לדברי רוברט אלווד, "נטייה לחשוב במונחים כלליים של עמים, גזעים... היא ללא ספק הפגם העמוק ביותר בחשיבה המיתולוגית."
מיתולוגיה השוואתית והתאוריות של קמפבל > תפקידי המיתוס

קמפבל תיאר לעיתים קרובות את המיתולוגיה כבעלת ארבעה תפקידים בחברה האנושית. אלה מופיעים בסוף יצירתו "מסכות האלוהים: מיתולוגיה יצירתית", וכן בהרצאות שונות.
מיתולוגיה השוואתית והתאוריות של קמפבל > האבולוציה של המיתוס

תפיסת המיתולוגיה של קמפבל לא הייתה מקובעת, וספריו מתארים בפירוט כיצד מיתולוגיות התפתחו לאורך זמן, תוך מתן ביטוי למציאות שכל חברה נאלצה להסתגל אליה. בשלבים שונים של התפתחות תרבותית יש מערכות מיתולוגיות שונות אך ניתנות לזיהוי. אלה הן בקצרה:
השפעות מודרניות

מודל הגיבור של קמפבל עדיין מיושם בימינו על ידי בוראי עולמות מודרניים, סופרים שיצרו עולמות שלמים המתנהגים לפי חוקי המודל של קמפבל, אבל שייכים לסוגת המדע הבדיוני והפנטסיה.
השפעות מודרניות > ספרות פופולרית

בעקבות הפופולריות האדירה של סרטי "מלחמת הכוכבים" ו"כוחו של המיתוס", יוצרים רבים בתחומי מדיה שונים זיהו את הפוטנציאל שבשימוש בתאוריות של קמפבל כדי לנסות לפענח תגובות של בני אדם לדפוסי הנרטיב. סופרים, כותבי שירים ומעצבי משחקי וידאו למדו את יצירותיו של קמפבל כדי להבין טוב יותר את המיתולוגיה - בעיקר את המונומיתוס - ואת השפעתו.[דרוש מקור]
הסופר ריצ'רד אדמס מכיר בחוב שלו ליצירותיו של קמפבל, ובעיקר לרעיון המונומיתוס ביצירתו הידועה ביותר, גבעת ווטרשיפ, אדמס משתמש בציטוטים מ"הגיבור בעל אלף פרצופים" כבאפיגרמים לפרקים.
דן בראון ציין בריאיון לניו-יורק טיימס כי יצירותיו של ג'וזף קמפבל, בעיקר "כוחו של המיתוס" ו"הגיבור בעל אלף פרצופים", שימשו לו מקור השראה ליצירת דמותו ושל רוברט לנגדון.
השפעות מודרניות > "לכו אחרי אושרכם"

אחת האמירות המזוהות ביותר, המצוטטות ביותר וכנראה הבלתי מובנות ביותר של קמפבל הייתה הקריאה שלו "לכו אחרי אושרכם". הוא שאב את הרעיון הזה מהאופנישדות.:
הגעתי למושג הזה של האושר כי בסנסקריט, שהיא השפה הרוחנית הגדולה של העולם, יש שלושה ביטויים שמייצגים את הסף, מקום הקפיצה אל אוקיינוס ההתעלות: סאט-צ'יט-אננדה. המילה "סאט" פירושה הוויה. "צ'יט" פירושו תודעה. "אננדה" פירושו אושר או מקסם. חשבתי, "אינני יודע אם התודעה שלי היא תודעה ממש או לא; אינני יודע אם מה שאני יודע על ההוויה שלי הוא אכן ההוויה שלי או לא, אבל אני יודע איפה המקסם שלי. אני איאחז במקסם, והוא יביא לי גם הוויה וגם תודעה." אני חושב שזה הצליח.
הוא ראה בזה לא רק מנטרה, אלא מדריך שימושי ליחיד לאורך כל מסע הגיבור שכל אחד מאתנו עובר בחייו:
אם אתה הולך בעקבות אושרך, אתה מציב את עצמך על מעין מסלול שהיה שם כל הזמן, מחכה לך, והחיים שעליך לחיות הם החיים שאתה חי. באשר תהיה, אם אתה הולך אחרי אושרך, אתה נהנה מהרענון הזה, מהחיים שבתוכך, כל הזמן.
קמפבל החל לשתף את הרעיון הזה עם תלמידיו במהלך הרצאותיו בשנות ה-70'. כאשר כוחו של המיתוס שודר ב-1988, שישה חודשים אחרי מותו של קמפבל, "לכו אחרי אושרכם" כבר היה פילוסופיה שעוררה הדים עמוקים בציבור האמריקאי - הן הדתי והן החילוני.
בשנותיו המאוחרות יותר, כשכמה תלמידים סברו שהוא מעודד נהנתנות, קמפבל, כך מדווחים, רטן, "הייתי צריך לומר, 'לכו אחרי יבלותיכם'."
ביקורת

כמה סופרים האשימו את קמפבל באנטישמיות. במאמר שפורסם בסקירת הספרים של הניו יורק טיימס ב-1989, ברנדן גיל האשים את קמפבל הן באנטישמיות והן בדעות קדומות נגד שחורים. המאמר של גיל גרר סדרה של מכתבים לעורך, חלקם תומכים בהאשמה באנטישמיות או מאשימים את קמפבל בנטיות ימניות אחרות, וחלקם מגינים עליו. רוברט אלווד כותב שגיל הסתמך על "שיירי ראיות, בעיקר שוליות" לתמיכה בהאשמות נגד קמפבל. הפסיכולוג לשעבר ג'פרי מוסאייף מאסון האשים את קמפבל ב"אנטישמיות סמויה" וב"נטייה להשקפות שמרניות, אנטישמיות."
גם למדנותו של קמפבל ובקיאותו בסנסקריט הוטלו בספק. מאסון, חוקר סנסקריט מלומד, אמר שפגש פעם את קמפבל, והשניים "שנאו זה את זה ממבט ראשון". מאסון ציין כי "כשפגשתי פעם את קמפבל בכינוס ציבורי, הוא ציטט פסוקים בסנסקריט. לא היה לו מושג על מה הוא מדבר; היה לו ידע שטחי ביותר על הודו, אבל הוא יכול היה להשתמש בו להאדרה עצמית. אני זוכר שחשבתי: האיש הזה מושחת. אני יודע שהוא פשוט משקר בנוגע להבנה שלו." לפי Richard Buchen, עורך המהדורה השלישית של הגיבור בעל אלף פרצופים, קמפבל לא ידע לתרגם היטב מסנסקריט.
אלווד ציין כי סדרת "מסכות האלוהים" "הרשימה הדיוטות מלומדים יותר מאשר מומחים"; הוא מצטט הערה של סטיבן פ' דן כי ב"המיתולוגיה המערבית" קמפבל "כותב בסגנון ארכאי מוזר - מלא שאלות רטוריות, קריאות של פליאה ועונג, ותוכחות המכוונות אל הקורא, או אולי אל האני האחר של המחבר, וזה מקסים כשליש מהזמן. ודי מעצבן בשאר הזמן." אלווד מציין כי "קמפבל לא היה באמת איש מדעי החברה, ומי שהיו כאלה ידעו את ההבדל" ומביע חשש מפני "הפשטת-יתר של נושאים היסטוריים ונטייה לייחס למיתוס כל המשמעות שהוא רוצה לייחס לו" של קמפבל. המבקרת קמיל פאליה כותבת ב"הדמות המינית" (1990) על אי-הסכמתה עם "הביקורת השלילית על אתונה במאה החמישית" ב"המיתולוגיה המערבית" של קמפבל, בטענה שקמפבל התעלם מהאנדרוגניות "הנבואית והנשגבת" בפסלים יווניים של ילדים עירומים. פאליה כתבה שאם כי קמפבל הוא "דמות מכוננת עבור פמיניסטיות אמריקאיות רבות", היא מתעבת אותו "על תפלותו והמחקר הלקוי שלו". פאליה קראה לקמפבל "רכרוכי" ו"מורה שקר", ותיארה את יצירתו כ"ערב-רב יומרני, ראוותני".
חוקר הדתות ראסל ט' מק'קאצ'ן תיאר את יצירתו של קמפבל כ"לגיטימציה רוחנית ופסיכולוגית" ל'כלכלת רייגן".
יצירותיו של קמפבל > שיתופי פעולה מוקדמים

היצירה הראשונה שפורסמה תחת שמו של קמפבל הייתה "שניים באו אל אביהם" (1943), טקס של שבט הנבאחו שנערך על ידי הזמר (רופא אליל) ג'ף קינג. והוקלט על ידי האמנית והאתנולוגית מוד אוקס, המספר את סיפורם של שני גיבורים צעירים הבאים אל ההוגאן של אביהם, השמש, וחוזרים עם הכוח להשמיד את המפלצות הפוגעות בבני עמם. קמפבל שימש כפרשן. הוא שב והשתמש בסיפור הזה בהמשך הקריירה שלו כדי להדגים הן את הסמלים והמבנים האוניברסליים של המיתוסים האנושיים והן את הפרטים ("רעיונות עממיים") של סיפורי ילידי אמריקה.
כפי שכבר צוין, לג'יימס ג'ויס הייתה השפעה רבה על קמפבל. הספר החשוב הראשון של קמפבל (יחד עם הנרי מורטון רובינסון), "מפתח שלד לפיניגנז וייק" (1944), הוא ניתוח ביקורתי של הנוסח הסופי של ג'ויס ל"פיניגנז וייק." נוסף על כך, יצירתו העיקרית של קמפבל, "הגיבור בעל אלף הפנים" (1949), דנה במה שקמפבל כינה בשם המונומיתוס – המחזור של מסע הגיבור – מונח שהוא שאל ישירות מ"פיניגנז וייק" של ג'ויס.
יצירותיו של קמפבל > הגיבור בעל אלף הפנים

מימיו בקולג' ועד שנות ה-40', ג'וזף קמפבל עסק בכתיבת סיפורת. ברבים מסיפוריו המאוחרים יותר (שפורסמו אחרי מותו באוסף "דמיון מיתי") הוא החל לחקור את הנושאים המיתולוגיים שדן בהם בשיעוריו בקולג' שרה לורנס. רעיונות אלה הפכו בסופו של דבר מסיפורת לעיון.
הגיבור בעל אלף הפנים שנקרא במקור "לקרוא מיתוס", והיה מבוסס על שיעור המבוא למיתולוגיה שהוא לימד בקולג' שרה לורנס, פורסם ב-1949 בתור הניסיון הראשון של קמפבל לכתוב ספר לבדו; הספר ביסס את המוניטין של קמפבל מחוץ לחוגים האקדמאיים ואפשר לטעון שהוא עדיין, היצירה המשפיעה ביותר שלו עד היום. הספר טוען כי שסיפורי גיבורים כגון קרישנה, בודהה, אפולוניוס איש טיאנה וישו חולקים כולם בסיס מיתולוגי משותף. לא זאת בלבד שהוא הציג את רעיון מסע הגיבור בפני החשיבה הפופולרית, אלא גם החל להפוך לפופולרי את עצם הרעיון של מיתולוגיה השוואתית - חקר הדחף האנושי ליצור סיפורים ודימויים אשר עוטים מוטיבים של זמן ומקום מסוימים, אבל עם זאת שואבים מנושאים אוניברסליים, נצחיים. קמפבל טען:
בכל מקום ששירת המיתוס מתפרשת כביוגרפיה, היסטוריה או מדע, היא נהרגת. הדימויים החיים הופכים רק לעובדות מרוחקות של תקופה רחוקה בשמים. יתר על כן, לעולם לא קשה להוכיח שבתור מדע והיסטוריה, המיתולוגיה מגוחכת. כאשר תרבות מתחילה לפרש מחדש את המיתולוגיה בדרך זו, החיים יוצאים ממנה, מקדשים הופכים למוזיאונים, והזיקה בין שתי התפיסות מתפוגגת.
יצירותיו של קמפבל > מסכות האלוהים

"מסכות האלוהים", יצירתו בת 4 הכרכים של קמפבל שיצאה לאור בין השנים 1959–1968, מקיפה מיתולוגיה מכל רחבי העולם, מהעתיק למודרני. בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" מתמקד במכנה המשותף של המיתולוגיה ("רעיונות יסודיים"), ספרי "מסכות האלוהים" מתמקדים במגוון ההיסטורי והתרבותי של המונומיתוס (ה"רעיונות העממיים"). במילים אחרות, בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" שואב אולי יותר מהפסיכולוגיה, "מסכות האלוהים" שואב יותר מהאנתרופולוגיה וההיסטוריה. ארבעת הכרכים של "מסכות האלוהים" נקראים: מיתולוגיה פרימיטיבית, מיתולוגיה מזרחית, מיתולוגיה מערבית ומיתולוגיה יצירתית.
התומכים בתורת המיתוס של ישו מצטטים את הספר. קמפבל כותב, "ברור שבין אם היא מדויקת מבחינת פרטים ביוגרפיים ובין אם לאו, האגדה הנוגעת ללב על המשיח שנצלב וקם לתחייה הותאמה כדי להביא חמימות, מיידיות ואנושיות חדשים למוטיבים הישנים של המחזורים האהובים של תמוז, אדוניס ואוזיריס."
יצירותיו של קמפבל > האטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית

לפני מותו, קמפבל היה בעיצומה של עבודה על סדרה בפורמט גדול, מאוירת בראוותנות, שכותרתה ה"אטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית". סדרה זו נועדה להיבנות על הרעיון של קמפבל שהוצג בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים", שהמיתוס מתפתח עם הזמן לאורך ארבעה שלבים:
"דרך כוחות בעלי החיים"- המיתוסים של הציידים-לקטים הפלאוליתים המתמקדים בשמאניזם ובטוטמים של בעלי חיים.
"דרך האדמה הזרועה" - המיתוסים של תרבויות נאוליתיות, חקלאיות המתמקדים באלה-האם ובטקסי פריון הקשורים אליה.
"דרך האורות השמימיים" - המיתוסים של ערים-מדינות מתקופת הברונזה עם פנתאונים של אלים השולטים מהשמים, בהנהגת אל-מלך זכר.
"דרך האדם" - דת ופילוסופיה כפי שהתפתחו אחרי עידן הציר (המאה ה-6 לפנה"ס), שבהן דימויים מיתיים של העידנים הקודמים הפכו באופן מודע למטאפוריים, וזכו לפרשנות חדשה כאילו הם מתייחסים לעניינים פסיכו-רוחניים, לא מילוליים-היסטוריים. השינוי הזה ניכר לעין במזרח בבודהיזם, ודנטה וטאואיזם פילוסופי; ובמערב בפולחני מסתורין, אפלטוניות, נצרות וגנוסטיקה.
רק הכרך הראשון הושלם לפני מותו של קמפבל. העורך של קמפבל, רוברט וולטר, השלים את פרסומם של שלושה חלקים ראשונים מתוך חמישה של הכרך השני אחרי מותו של קמפבל. היצירות אזלו מהדפוס. נכון ל-2014, קרן ג'וזף קמפבל עובדת על יצירת מהדורה דיגיטלית חדשה.
יצירותיו של קמפבל > כוחו של המיתוס

קמפבל זכה להכרה הפופולרית הרחבה ביותר בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ביל מויירס בסדרה כוחו של המיתוס של פי. בי. אס, אשר שודרה בראשונה ב-1988, שנה אחרי מותו של קמפבל. הסדרה דנה בארכיטיפים מיתולוגיים, דתיים ופסיכולוגיים. זמן קצר אחרי השידור המקורי יצא לאור ספר, "כוחו של המיתוס", המכיל תמלולים מורחבים של השיחות ביניהם.
יצירותיו של קמפבל > קרן ג'וזף קמפבל

ב-1991 עבדה אלמנתו של קמפבל, הכוריאוגרפית ג'ין ארדמן,עם ידידו הוותיק של קמפבל והעורך שלו, רוברט וולטר, על הקמת קרן ג'וזף קמפבל.
בין יוזמותיה של קרן ג'וזף קמפבל ניתן למצוא את "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל"; פרס ארדמן קמפבל; השולחנות העגולים המיתולוגיים (רשת של קבוצות מקומיות ברחבי העולם הבוחנת את נושאי המיתולוגיה ההשוואתית, הפסיכולוגיה, הדת והתרבות; ואוסף הספרייה והמסמכים של קמפבל השוכן ב"בארכיון ומרכז מחקר OPUS (ראה להלן).
סדרת "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל" היא פרויקט שמטרתו לרכז את המגוון העצום של יצירותיו של קמפבל, לפרסם מהדורות חדשות ומהימנות של כתביו שפורסמו ושלא פורסמו, וכן הקלטות שמע ווידאו של הרצאותיו, בשיתוף עם New World Library (אנ') ו-Acorn Media UK, וכן לפרסם הקלטות שמע וספרים אלקטרוניים תחת שמה. נכון ל-2014, הפרויקט הפיק יותר משבעים וחמישה כותרים. העורך הראשי של הסדרה הוא רוברט וולטר, והעורך-המנהל הוא דייוויד קודלר.
יצירותיו של קמפבל > ספרים אחרים

Where the Two Came to Their Father: A Navaho War Ceremonial (1943). with Jeff King and Maud Oakes, Old Dominion Foundation
The Flight of the Wild Gander: Explorations in the Mythological Dimension (1968). Viking Press
Myths to Live By (1972). Viking Press
Erotic irony and mythic forms in the art of Thomas Mann (1973; monograph, later included in The Mythic Dimension)
The Mythic Image (1974). Princeton University Press
The Inner Reaches of Outer Space: Metaphor As Myth and As Religion (1986). Alfred van der Marck Editions
Transformations of Myth Through Time (1990). Harper and Row
A Joseph Campbell Companion: Reflections on the Art of Living (1991). editor Robert Walter, from material by Diane K. Osbon
Mythic Worlds, Modern Words: On the Art of James Joyce (1993). editor Edmund L. Epstein
The Mythic Dimension: Selected Essays (1959–1987) (1993). editor Anthony Van Couvering
Baksheesh & Brahman: Indian Journals (1954–1955) (1995). editors Robin/Stephen Larsen & Anthony Van Couvering
Thou Art That: Transforming Religious Metaphor (2001). editor Eugene Kennedy, New World Library ISBN 1-57731-202-3. first volume in the Collected Works of Joseph Campbell
The Inner Reaches of Outer Space (2002)
Sake & Satori: Asian Journals — Japan (2002). editor David Kudler
Myths of Light: Eastern Metaphors of the Eternal (2003). editor David Kudler
Pathways to Bliss: Mythology and Personal Transformation (2004). editor David Kudler
Mythic Imagination: Collected Short Fiction of Joseph Campbell ISBN 160868153X (2012).
Goddesses: Mysteries of the Feminine Divine ISBN 1608681823 (2013). editor Safron Rossi
Romance of the Grail: The Magic and Mystery of Arthurian Myth (2015). editor Evans Lansing Smith
ראו גם

מריה גימבוטאס
ספר הברית (ביקורת המקרא)

ערך זה עוסק במקבץ פרקים בספר שמות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ספר הברית הוא מקבץ פרקים בספר שמות, לאחר מעמד הר סיני ועשרת הדיברות (פרק כ', פסוק כ"ב-פרק כ"ג), המיוחס בביקורת המקרא למסורת האלוהיסטית. לפי פרשנות זו, מקבץ פרקים זה הוא "ספר הברית" שנזכר בהמשך ספר שמות, במעמד ברית האגנות: ”וַיִּקַּח סֵפֶר הַבְּרִית וַיִּקְרָא בְּאָזְנֵי הָעָם” (ספר שמות, פרק כ"ד, פסוק ז') והוא  קיים ספר נוסף, הנקרא בידי חוקרים "ספר הברית הקטן", פרק פרק ל"ד, פסוקים י"א–כ"ו בלבד, ומיוחס במחקר למקור היהוויסטי (J). שני ספרי הברית מכילים קטעים מקבילים עם שינויים מהותיים בחוקים וענייני מוסר ופולחן.
לקריאה נוספת

מנחם הרן, ערך "ספר הברית", אנציקלופדיה מקראית ה, טורים 1087–1091.
משה גרינברג, "הנחות יסוד של החוק הפלילי במקרא", בתוך: תורה נדרשת, תל אביב תשמ"ד, עמ' 13–39.
משה דוד קאסוטו, פירוש לספר שמות, ירושלים תשי"ט.
יאיר זקוביץ, "ספר הברית מבאר את ספר הברית - תופעת הבומראנג", בתוך: מקדש, מקרא, ומסורת; מנחה למנחם הרן, אייזנבראונס 1996, עמ' 59–64.
Fred Skolnik & Michael Berenbaum, Encyclopaedia Judaica: Blu-Cof, vol 4, (2007), p.67-9
H. Cazelles, Etudes sur le Code de l'Alliance (1946)
S.M. Paul, Studies in the Book of the Covenant in the Light of Cuneiform and Biblical Law (1970)
O. Eissfeldt, The Old Testament, an Introduction (1965), 212–9 (incl. bibl.). ADD. BIBLIOGRAPHY: I. Mendelsohn, Slavery in the Ancient Near East… (1949)
S. Greengus, IDBSUP (Interpreter's Dictionary of the Bible Supplementary Volume), 532–37
M. Roth, Law Collections from Mesopotamia and Asia Minor (1995)
M. Koeckert, in: C. Bultmann et al. (eds.), Vergegenwaertigung des Alten Testaments (FS R. Smend, 2002), 13–27
J. van Seters, in: ZAW, 108 (1996), 534–46
L. Schmidt, in: ZAW, 113 (2001), 167–85
D. Knight, in: S. Olyan (ed.), A Wise and Discerning Heart (FS B. Long, 2002), 13–79.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברהם זילברברג

אברהם זילברברג (15 בדצמבר 1915 – 19 ביוני 1980) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השביעית והשמינית.
זילברברג נולד בפולין. בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בסיביר. בשנת 1948 עלה, לאחר הקמת מדינת ישראל.
עם עלייתו נמנה זילברברג בין מייסדי מושב בית אלעזרי. היה חבר סתריה. לאורך השנים פעל במסגרת תנועת המושבים. ליווה את מושבי הדרום מטעם תנועת המושבים ובספטמבר 1956 נבחר למזכירות תנועת המושבים. בסוף שנות ה-50 היה מנהל מחלקת משקי הביסוס שליוותה את משקי העולים ונחשב לנציג מושבי ההתיישבות החדשה שלאחר קום המדינה. במאי 1960 נבחר לסגן המזכיר של תנועת המושבים. בהמשך נבחר לכהן כמשנה למזכ"ל התנועה. במושב בית אלעזרי היה זילברברג מזכיר במשך מספר שנים, אך לאחר זמן הודח בבחירות.
בסוף 1965 צורף למזכירות מפא"י. כחבר מפלגת העבודה נבחר לשמש יו"ר מחוז המושבים של המפלגה וכיהן כחבר הכנסת (1969–1977).
זילברברג היה מאנשי הגוש של לוי אשכול ופנחס ספיר ובשנת 1974 תמך ביצחק רבין. אולם לקראת סוף 1976 העביר את תמיכתו לשמעון פרס.
נפטר ב-19 ביוני 1980 והובא למנוחות בבית העלמין של מושב סתריה.
הערות שוליים

↑  5 שנים לבכור יישובי העולים, דבר, 27 בדצמבר 1953
↑  שריפה בעזריקם, חרות, 15 בפברואר 1956
↑  נבחרה מזכירות תנועת המושבים, דבר, 26 בספטמבר 1956
↑  רות בונדי, מושבי עולים סוג א', דבר, 19 ביוני 1958
↑  יצחק יעקבי, בית שמתביישים בו, דבר, 8 בינואר 1960
↑  מזכירות חדשה בתנועת המושבים, דבר, 27 במאי 1960
↑  יצחק יעקבי, לקראת תמורות בתנועת המושבים, דבר, 27 במאי 1960
↑  צבי אלגת, מי ישלוט בבית אלעזרי?, מעריב, 7 באפריל 1967
↑  מזכירות מפא"י, דבר, 31 בדצמבר 1965
↑  י. קורן: עדיפות לפעולה, דבר, 20 במאי 1968
↑  דניאל בלוך, זילברברג תומך בפרס, דבר, 12 בנובמבר 1976
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הודאת בעל דין

| --- | --- |
 מקרא:  ספר שמות, פרק כ"ב, פסוק ח'
 משנה:  מסכת שבועות, פרק ו'
 תלמוד בבלי:  מסכת סנהדרין, דף כ"ט
 משנה תורה:  ספר משפטים, הלכות טוען ונטען, פרק א'
 
הודאת בעל דין כמאה עדים דמי הוא כלל בדיני ממונות בהלכה, לפיו דברי אדם הנאמרים לחובת עצמו נאמנים יותר מכל דבר אחר, ומתחייב ממון על פי דבריו.
מקורו של כלל זה והדיונים המרכזיים סביבו מופיעים במסכת קידושין ובמסכת סנהדרין.
מקור הדין וטעמו

כמקור לדין הודאת בעל דין מביא רש"י את הפסוק ”אשר יאמר כי הוא זה”, שממנו למדין את דין מודה במקצת – מכך שיש דין מודה במקצת ניתן להבין שיש משמעות להודאת בעל דין.
ישנן ארבע שיטות מרכזיות לטעם הדין של מודה במקצת:
נאמנות במיגו – היות שלאדם יש את האפשרות לשלם ולחייב את עצמו הוא נאמן לטעון טענות חיוב לעצמו.
התחייבות – הודאת בעל דין הוא חוב חדש, והמודה באמת לא נאמן,אומנם זו שיטת המהר"י בן לב לבדו והרבה מן האחרונים חולקים עליו.
נאמנות מגזרת הכתוב שנלמדת מהפסוק "אשר יאמר כי הוא זה".
שוויה אנפשיה – אדם נאמן על עצמו בעניין איסורים, ובית דין מפרישים אותו מאיסור גזל.
הרב נחום פרצוביץ' כתב עוד, שמלבד עצם ההודאה יש חיוב לנתבע מצד זה שיש נגדו תביעה שאין כנגדה טענה.
טענות פטור מהודאת בעל דין

אם הודאת בעל דין לא הייתה בפני התובע הנתבע יכול לטעון שלא התכוון להודות אלא לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר, ויש שאומרים שגם אם התובע היה בזמן ההודאה אלא שהתובע לא תבע אותו אלא הוא הודה מעצמו יכול לטעון שרצה לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר.
אם הנתבע לא ידע שהוא מודה בפני עדים, יכול לטעון שהודאתו לא הייתה ברצינות, ואם לא טען אין טוענים לו, אבל ליורשים טוענים, ואם טען לא היו דברים מעולם נחלקו אמוראים ולהלכה מניחים ששיטה בו ודברים לא חשובים אנשים שוכחים.
טענת חזרה מהודאת בעל דין

רוב הראשונים סבורים שאדם אינו יכול לחזור בו מהודאת בעל דין, וטעמם, שכל מה שנאמן אדם הוא לחייב עצמו, אבל לפטור עצמו אין סיבה שיהיה נאמן
אך אומנם שיטת הרמב"ם, שנאמן לחזור בו במקרה של שכחה מזה שפרע.
פרטי הדין

טענו חיטין והודה לו בשעורין – אם התובע תבע משהו אחד והתובע הודה לו במשהו אחר, פטור מלשלם על מה שהודה.
חב לאחריני – במקרה בו כתוצאה מההודאה נוצר גם חוב לאחרים, אפילו שהמודה מחייב גם את עצמו - עדיין אינו נאמן לגבי אחרים. מצב זה מוגדר בתלמוד "חב לאחריני".
אין אדם משים עצמו רשע – אדם נאמן לחייב את עצמו בבית דין רק ממון ולא עונשים אחרים (מיתה, מלקות, גלות ועוד), גם חיובי ממון שהם מדין קנס אדם אינו יכול לחייב בהודאתו (אלא להפך, הוא נפטר מהם גם אם יבואו עדים, מדין מודה בקנס פטור).
"אתם עדי" - המודה שהוא חייב לחברו, יכול לחזור בו ולטעון "משטה הייתי בך", אלא אם כן הודה בפני בית דין או בפני שני עדים שאמר להם "אתם עדי".
ראו גם

אודיתא
אין אדם משים עצמו רשע
מודה במקצת
פלגינן דיבורא