stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שני בקנוב

לקראת תרגיל החישוק בתחרות מהסבב העולמי בסופיה ב-2024, בה זכתה הנבחרת במדליית הזהב
שני בקנוב (נולדה ב-27 בפברואר 2006) היא מתעמלת אומנותית ישראלית וחברה בנבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית. היא אלופת העולם (ולנסיה 2023) וסגנית האלופה האולימפית מפריז 2024 בקרב-רב קבוצתי.
הערות שוליים

↑  ליאור פרי, התקווה האולימפית של חיפה: המתעמלת שני בקנוב רוצה לחזור מפריז עם מדליה, 13 בנובמבר 2022, mynet חיפה
↑  נבחרת ישראל החדשה בהתעמלות אומנותית, זכתה היום בשתי מדליות זהב בגביע העולם באתונה, מרץ 2022, אתר הוועד האולימפי בישראל
↑  סתיו איפרגן, נבחרת ישראל זכתה במדליית כסף בקרב-רב באליפות העולם בהתעמלות אמנותית, באתר ynet, 16 בספטמבר 2022
↑   עידו רקובסקי, דריה אטמנוב זכתה באליפות אירופה, זהב לישראל גם בתחרות הקבוצתית, באתר הארץ, 18 ביוני 2022
↑   עידו רקובסקי, נבחרת ישראל זכתה במדליית הזהב באליפות העולם בהתעמלות אמנותית, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2023
↑  רותם פלדברג, ‏היסטוריה: זהב לנבחרת ההתעמלות האמנותית, באתר ערוץ הספורט, 25 באוגוסט 2023
↑  מדהימות! צפו: מדליית כסף לנבחרת ישראל בהתעמלות אומנותית, באתר ערוץ הספורט, 11 באוגוסט 2024
| ישראלים זוכי מדליות אולימפיות  |
| --- | --- | --- |
| זוכי מדליית זהב  |   גל פרידמן (2004) •  ארטיום דולגופיאט (2020) •   לינוי אשרם (2020) •   תום ראובני (2024) |  |
| זוכי מדליית כסף  |  יעל ארד (1992) •  ענבר לניר (2024) •  רז הרשקו (2024) •   שרון קנטור (2024) •  ארטיום דולגופיאט (2024) •   נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית (2024) |  |
| זוכי מדליית ארד  |  אורן סמדג'ה (1992) •   גל פרידמן (1996) •  מיכאל קולגנוב (2000) •  אריק זאבי (2004)‏ •   שחר צוברי (2008) •  ירדן ג'רבי (2016) •  אורי ששון (2016) •   אבישג סמברג (2020)‏ •  נבחרת ישראל בג'ודו (2020) •  פיטר פלצ'יק (2024) |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת פריז (2024)  |
| --- | --- | --- |
|  אופניים | איתמר איינהורן • רותם גפינוביץ • תומר זלצמן • מיכאל יעקובלב |  |
|  אתלטיקה | גשאו איילה • גירמה אמרה • בלסינג אפריפה • מאור טיורי • מארו טפרי • לונה צ'מטאי-סלפטר |  |
|  בדמינטון | מישה זילברמן |  |
|  ג'ודו | טוהר בוטבול • מאיה גושן •  רז הרשקו • ים וולצ'ק •   ענבר לניר • שגיא מוקי •  תמנע נלסון-לוי •  פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר   נבחרת ישראל בג'ודו (טוהר בוטבול • מאיה גושן • רז הרשקו • ים וולצ'ק • ענבר לניר • שגיא מוקי • תמנע נלסון-לוי • פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר) |  |
|  גלישת גלים | ענת ליליאור |  |
|  התעמלות אמנותית | דריה אטמנוב    נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית (שני בקנוב, דיאנה סברצוב, הדר פרידמן, רומי פריצקי, אופיר שחם) |  |
|  התעמלות מכשירים |  ארטיום דולגופיאט • ליהיא רז |  |
|  טאקוונדו | אבישג סמברג |  |
|  טריאתלון | שחר שגיב |  |
|  ירי תחרותי | סרגיי ריכטר |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (מוחמד אבו ניל, איתן אזולאי, ניב אליאסי, נועם בן הרוש, עמרי גאנדלמן, שון גולדברג, אוסקר גלוך, אושר דוידה, עדי יונה, אור ישראלוב, סתיו למקין, אלעד מדמון, עומר ניראון, ליאל עבדה, עיליי פיינגולד, איינאו פרדה, רוי רביבו, עידו שחר, דור תורג'מן) |  |
|  סיף | יובל פרייליך |  |
|  שחייה | אביב ברזלי • איתן בן שטרית • דריה גולובטי • אנסטסיה גורבנקו • אלכסיי גליבינסקי • דוד גרצ'יק • מירון חרותי • גל כהן גרומי • דניס לוקטב • אנדראה מורז • אדם מראענה • בר סולובייצ'יק • איילה ספיץ • לאה פולונסקי • רון פולונסקי • תומר פרנקל • מרטין קרטאבי |  |
|  שחייה אומנותית | שלי בובריצקי • אריאל נשיא |  |
|  שחייה במים פתוחים | מתן רודיטי |  |
|  קשתות | רועי דרור • מיכאלה משה |  |
|  רכיבה | אשלי בונד • דניאל בלומן • רובין מוהר • איזבלה רוסקוף |  |
|  שיט | עומר ורד וילנצ'יק • דור זרקה • ניתאי חסון • נועה לסרי • גל צוקרמן •  שרון קנטור •  תום ראובני • שי קקון |  |
שחיין (תצלום)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צלם:  דגנית ברסט
 תאריך יצירה:  1987
 טכניקה וחומרים:  הדפס-כסף
 ממדים בס"מ
 רוחב:  65 ס״מ 
 גובה:  65 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  אוסף אלדד ברנון
 
"שחיין" (1987) הוא תצלום מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
תיאור

התצלום "שחיין" שייך לקבוצת עבודות שיצרה האמנית דגנית ברסט בשנים 1991-1986 ומתארים דמויות שצילמה בחוף תל אביב-יפו. תצלום זה, מן המוקדמים שבסדרת תצלומים אלו, נוצר במהלך עבודתה על פרויקט "חקירות לוך נס" (1989-1986). הוא מתאר דמות אנונימית של חותר בסירת חסקה, מתוך תצלום נרחב יותר.
בעבודה הדגישה ברסט את הגרעיניות של סרט הצילום (נגטיב) ושל נייר ההדפסה על ידי הגדלה של הדימוי, צילומו והגדלתו החוזרת. תהליך הגדלה מכני זה, שהועצם עד להתפרקותה של הדמות לכדי מערך כתמי, מהווה דוגמה לאופן שבו המשיכה ברסט לנצל את טכנולוגיית הצילום כדי לבחון את מעמדו של האובייקט ואת אופני הראיה שבהם הוא מתגלה.
ברסט עשתה שימוש נוסף דמות השחיין בציור "שחיין" (1989). בציור גדול-ממדים זה "הורכבה" הדמות מחדש ממערך של כתמים עגולים בצבע כחול ושחור. מרדכי גלדמן תיאר את הדימוי של הדמות בהקשר של ציור זה כדמות "[ה]נראית אך בקושי, כאותן דמויות ההופכות שחורות למבט בגלל סנוורי הקיץ המשחירים את כל הנראה. זהו ציור פוסט-פוינטליסטי המאזכר את ציוריו המופלאים והמסתוריים של ז'ורז' סרה".. גרסה נוספת של הדימוי הופיע בציור בצבעי מים שהיווה חלק סדרת הציורים "מתרחצים" (1990).
דניאלה טלמור תיארה האיקונוגרפיה של השחיין כמאזכרת, באמצעות יצירתה המאוחרת יותר של האמנית, את דמותו של כארון מן המיתולוגיה היוונית. על פי טלמור הדמות היא דמות נערית בעלת און, אך גם כזו החסרה מגדר מובהק.
הערות שוליים

↑  גלדמן, מרדכי, "שלוש עבודות", בתוך: גינתון, אלן (אוצרת), דגנית ברסט: המזימה של הטבע: עבודות 2013-1973, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמ' 50
↑  טלמור, דניאלה, דגנית ברסט: ארבעה פרקים על מים, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, 2004, עמ' 11
↑  טלמור, דניאלה, דגנית ברסט: ארבעה פרקים על מים, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה, 2004, עמ' 11
שרלרואה

שרלרואה (בצרפתית: Charleroi, בוולונית: Tchålerwè) היא העיר הגדולה באזור ולוניה שבבלגיה. נכון ל-1 בינואר 2008 מנתה העיר 227,067 תושבים, וביחד עם פרבריה כחצי מיליון תושבים.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת באזור "הארץ השחורה" של מכרות הפחם שבדרום בלגיה, על הנהר סאמבר, שמקורו בצפון צרפת. היא נמצאת 46 ק"מ דרומית לבריסל, במרכזה של רשת תחבורה מסועפת הכוללת כבישים מהירים, קווי מסילות ברזל ושדה תעופה. תעלת המים המתחילה בשרלרואה עוברת דרך בריסל ומחברת את הנהרות סאמבר וסכלדה.
היסטוריה

תחילתה של העיר בכפר קטן בשם שרנואה. ב-1666 הפכו הספרדים, שחששו מהכנותיו הצבאיות של לואי הארבעה עשר מלך צרפת, את הכפר למקום מבוצר ושינו את שמו משרנואה לשרלרואה, על שם קרלוס השני מלך ספרד שהיה אז בן חמש שנים, ושנה אחר כך כבש הצבא הצרפתי את המקום. וובאן, שהיה המהנדס הצבאי של לואי הארבעה עשר, השלים את הביצורים והרחיב את חומות העיר. בשנת 1678 עבר המקום שוב לידי ספרד על פי הסכמי ניימכן.
הצבא הצרפתי כבש שוב את שרלרואה ב-1693, 1746 ו-1794. נפוליאון שהה בעיר יומיים לפני קרב ווטרלו (1815). ההולנדים הקימו במקום מבצר חדש שהותקף ונכבש על ידי תושבי העיר בעת מהפכה הבלגית של 1830.
ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, התחוללו בשרלרואה קרבות כבדים, והעיר נפלה בידי הגרמנים.
כלכלה

תעשיית זכוכית קיימת בשרלרואה מאז המאה ה-16. פני העיר השתנו במהלך המהפכה התעשייתית במאה ה-19. מרבצי הפחם המצויים סביבה הביאו להתפתחותה המהירה, והוקמו בה בתי יציקה למתכות, ייצור ועיבוד פסי מתכת, בתי חרושת לסכינים, מסמרים וחוטי פלדה, וכיום ניתן למצוא בה גם בתי דפוס ותעשיות כימיקלים ותרופות.
ספורט > כדורסל

בעיר פועלת קבוצת הכדורסל ספירו שרלרואה שזכתה שמונה פעמים בליגת העל הבלגית.
ספורט > כדורגל

בעיר פועל מועדון הכדורגל שרלרואה שמשחק בליגת העל הבלגית.
ערים תאומות

גרמניה שרמברג (אנ'), גרמניה
ארצות הברית פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית
גרמניה ואלדקירך (אנ'), גרמניה
יפן הימג'י, יפן
אוקראינה דונצק, אוקראינה
טורקיה אוסאק (אנ'), טורקיה
שמוסוכוס

| שמוסוכוס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון 83.6–72.1 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
משפחה:: Paralligatoridae
סוג:: שמוסוכוס
מין:: Shamosuchus djadochtaensis
שם מדעי
 Shamosuchus

שמוסוכוס (שם מדעי: Shamosuchus) הוא סוג של זוחל דמוי-תנין אשר התקיים במשך הקרטיקון העליון שלפני 83.6 עד 72.1 מיליון שנה מזמננו במרכז אסיה.
המאובנים של זוחל זה התגלו בתצורות ג'אדוקוטה (אנ') שבמונגוליה והוא תואר למדע ב-1924 בידי החוקר צ'ארלס ס. מוק (Charles C. Mook). משמעות השם שלו הוא: "תנין מדבר גובי (בסינית: sha mo)", כששם המין היחיד בסוג: Shamosuchus djadochtaensis, קרוי על שם אתר הממצאים.
זוחל זה לא היה תנינאי אמיתי והיה קרוב יותר לסרקוסוכוס הענקי. מספר חוקרים רואים בסוג זה טקסון בטל ששייך לסוג פרליגטור, הקרוב גם לקנסג'סוכוס הגדול וכמותם הוא משויך למשפחה Paralligatoridae.
זוחל זה הגיע לאורך של 4 מטרים ובניגוד לתנינאים החיים תנין זה היה בעל גולגולת מעט שטוחה בעלת פתחי עיניים וחוטם באותה שיפוע של הגולגולת ולא מעליהם, מה שמזכיר יותר את הגוויאליים ומותאם לתנוזה של טרף מיימי בעיקרה, תוך שהזוחל היה צריך להרים את ראשו מהמים כדי לנשום. המבנה של השיניים והלסת גם מרמז שהתנין התאים בעיקר לתזונה של חסרי חוליות מימיים בעלי קונכייה או שלד חיצוני כמו צדפות, חלזונות וסרטנים ואולי לעיתים טרף גם חולייתנים שהתקרבו למים.
שולה מודן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביולי 1944 (בת 80) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  עודד מודן 
 
שולה מודן (נולדה ב-20 ביולי 1944) היא סופרת ועורכת ישראלית שזכתה לעיקר פרסומה בספרי ילדים וספרי בישול, בהם רבי המכר: "בישולה: ממחברת המתכונים שלי" ו"בישולה מהאגדות: ממחברת המתכונים שלי", שנמכרו במאות אלפי עותקים.
ביוגרפיה

מודן נולדה כשולה אילני בתל אביב להורים יוצאי פולין. אביה עסק בטקסטיל, ואמה הייתה מחנכת. מודן למדה בבית הספר היסודי "החשמונאים" ובבית הספר תיכון עירוני ה' (תל אביב). בעקבות אמה רצתה להיות מורה וסיימה לימודי ספרות עברית ותרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב וכן לימודי הוראה. בתום לימודיה, לימדה במשך שנה ספרות עברית בתיכון, אך מיד המשיכה ללימודי עבודה סוציאלית עם התמחות בפסיכותרפיה.
בגיל 24 מודן נישאה לעודד מודן ויחד הם הבעלים של מודן הוצאה לאור ובמהלך השנים האחרונות מודן היא עורכת הסדרה הפסיכולוגית בהוצאה.
מודן כתבה את ספרה הראשון "ליאור בכה כשאמא הלכה" בשנת 1988 בהשראת בנה ליאור, והוציאה במהלך השנים ארבעה ספרים נוספים בסדרה תחת שמו. עם הולדת נכדה כתבה עבורו את הספרים "איפה זה?" ו"איפה גברת זרת?: משחק אצבעות".
בשנת 2016 כתבה רומן ראשון למבוגרים, "מסיבה לילדות טובות".
מודן היא אם לארבעה: רוני (עורכת בהוצאת מודן), נירית (עובדת בערוץ החיים הטובים), אמיר וליאור, וסבתא לנכדים.
מספריה > כתיבה

כל יום בולע שמש, רומן (מודן, 2024)
מספריה > כתיבה > ספרי בישול

המטבח היהודי של שמוליק כהן (תל אביב: מודן, 1993)
חמוצים, מתוקים, חריפים / ריבות, יינות, שימורים, כבושים --- ממטבחו של יעקב לישנסקי (תל אביב: מודן, 1996)
בישולה: ממחברת המתכונים שלי (תל אביב: מודן, 1997)
בישולה מהאגדות: ממחברת המתכונים שלי (מושב בן שמן: מודן, 2003)
קופסת מתכונים: 'בישולה - ראש השנה' (מושב בן שמן: מודן, 2011)
מספריה > כתיבה > ספרי ילדים

ליאור בכה כשאמא הלכה (תל אביב: אדם, 1988)
אני (תל אביב: מודן, 1990)
אבא ואמא של טל נפרדים (תל אביב: מודן, 1991)
חגיגה של צבעים (תל אביב: מודן, 1991)
מסיבה של חיות (תל אביב: מודן, 1991)
הפחד, ליאור והחור (תל אביב: מודן, 1992)
המכשפה של ליאור (תל אביב: מודן, 1992)
הברוגז של ליאור (תל אביב: מודן, 1992)
משקפי הקסם של ליאור (תל אביב: מודן, 1993)
הקוצים של פודי (תל אביב: מודן, 1995)
גברת צפר ומר דע: ספור עם צפרדעי (תל אביב: מודן, 1996)
איפה זה? (תל אביב: מודן, 2000)
מסע של צב (מושב בן שמן: מודן, 2001)
איפה גברת זרת?: משחק אצבעות (מושב בן שמן: מודן, 2002)
כדורפלא (מושב בן שמן: מודן, 2005)
פעם תמרי הלכה לטיל וראתה גבעה (מושב בן שמן: מודן, 2008)
פיפי, ספור, חבוק ולישון (מושב בן שמן: מודן, 2008)
מספריה > תרגום

אלואיז / קיי תומפסון (תל אביב: מודן, 1992)
אצבעונית: אצבעונית והנסיך / הנס כריסטיאן אנדרסן; מעבד בידי פרנסין יוז על פי תסריט של דון בלות' (תל אביב: *מודן, 1994)
הקרקס של אהרן / מאת קרוקט ג'ונסון (תל אביב: מודן, 1994)
התמונה של אהרן / מאת קרוקט ג'ונסון (תל אביב: מודן, 1994)
לשחרר את ווילי / קיית ווקר (תל אביב: מודן, 1994)
נשים קטנות / מאת לואיזה מיי אלקוט (תל אביב: מודן, 1995)
אחת, שתים, שלוש - הקרקס - משפחת ארנבים - שוקו - שוקו הכבאי - שלג הולך לים/ דיק ברונה (תל אביב: מודן, 1995)
נסיכת הירח: אגדה יפנית (תל אביב: מודן, 1997)
מספריה > עריכה

אמהות ובנות: אנתולוגיה עם מיה דבש (מושב בן שמן: מודן, 1997)
כועסים - מה עושים? (תל אביב: מודן, 2000)
אבות ובנות: אנתולוגיה (מושב בן שמן: מודן, 2001)
בית קפה - מקום קטן כה! בית קפה - דבר אדיר!: 'קפה רצקי' - קפה ספרותי בתל אביב, 1932–1935 (מושב בן שמן: מודן, 2006)
הערות שוליים

↑  דורון חלוץ, הסיפור הישראלי דרך המתכונים וספרי הבישול מראשית המדינה ועד ימינו, באתר הארץ, 25 במרץ 2010
↑   עמרי הרצוג, שולה מודן כתבה רומן ראשון למבוגרים, והוא מפתיע, באתר הארץ, 20 ביולי 2016
↑  מירי פז , ‏אבא, למה?, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307029905171  GND: 1120617561  LCCN: n88035314  SUDOC: 07734653X  VIAF: 68008369   WorldCat (עם VIAF): 68008369
שחייה צורנית

שחייניות צורניות
נבחרת רוסיה בשחייה צורנית
שחייה צורנית או שחייה אמנותית היא ענף ספורט המשלב שחייה ומחול במים, לצלילי מוזיקה. ברוב התחרויות, לרבות האולימפיאדה, מתחרות נשים בלבד, והתחרויות הן במקצים של יחידות, זוגות וקבוצות. באליפויות קנדה וארצות הברית מתחרים גם גברים, ובניגוד לרוב ענפי הספורט, אין הפרדה בינם לבין הנשים, והם משתתפים באותם מקצים. את המונח 'שחייה צורנית' טבע השחיין נורמן רוס.
הענף החל להתפתח בקנדה בראשית המאה ה-20, ותחרויות רשמיות נערכות מאז 1952. הוא הפך לראשונה לספורט אולימפי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). באולימפיאדות הראשונות בהן נערכו תחרויות אלה בלטו השחייניות האמריקאיות והקנדיות, אך מאז אולימפיאדת סידני (2000) עברה השליטה בענף לשחייניות הרוסיות, שזכו בכל מדליות הזהב שחולקו מאז.
התחרויות נערכות בבריכות שעומקן המינימלי 3 מטרים, ובשטח של 12 X‏ 12 מטרים. השחייניות מבצעות שני סטים של תרגילים, באחד עליהן לכלול אלמנטים מסוימים (התרגיל הטכני), והשני הוא בסגנון חופשי (התרגיל החופשי). הציון שניתן להן משלב את בחינת הטכניקה של ביצוע התרגילים (40% מהציון) וההופעה האמנותית (60% מהציון), ובכלל זה הסינכרוניזציה בין השחייניות לבין עצמן ובינן לבין המוזיקה. גם להבעתן ולהופעתן של השחייניות יש חשיבות - בגדי הים שלהן מעוצבים, ולעיתים הן מופיעות כשהן מאופרות. הציונים הם בסולם של 1 עד 10. משך התרגילים נע בין שתי דקות (למשתתפות יחידות בתרגיל הטכני) לבין ארבע דקות (לקבוצה בתרגיל החופשי).
זוגות מעורבים

לראשונה בהיסטוריה, התקיימה במסגרת אליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה 2015 תחרות בשחייה אמנותית לזוגות מעורבים נשים וגברים. לתחרות יוצאת הדופן נרשמו שישה זוגות, מטורקיה, יפן, רוסיה, איטליה, אוקראינה וארצות הברית. כאשר ארצות הברית ורוסיה זכו כל אחת במדליית זהב ובמדליית כסף, ואילו נבחרת איטליה זכתה ב-2 מדליות ארד.
ראו גם

נבחרת ישראל בשחייה צורנית
הערות שוליים

↑  Bill, Mallon, and J. Hejmans. "Historical Dictionary of the Olympics Movement." The Scarecrow Press, Inc., Lanham-Toronto-Plymouth 211 (2011): 259, Page 345
| ענפי ספורט אולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | משחקי הקיץ |  |
| אופניים | אופני BMX • אופני BMX בסגנון חופשי • אופני הרים • אופני כביש • אופני מסלול |  |
| משחקי כדור | בדמינטון • גולף • הוקי שדה • טניס • טניס שולחן • כדורגל • כדוריד • כדורמים • כדורסל • כדורסל 3x3 • כדורעף • כדורעף חופים • רוגבי שביעיות |  |
| ספורט גופני | אתלטיקה • ברייקינג • הרמת משקולות • טיפוס • טריאתלון • ירי תחרותי • סקייטבורדינג • סיף • קרב חמש מודרני • קשתות |  |
| התעמלות | התעמלות אמנותית • התעמלות מכשירים • טרמפולינה |  |
| ספורט ימי | גלישת גלים • חתירה • קאנו/קיאק • שיט |  |
| ענפי קרב | אגרוף • ג'ודו • היאבקות (סגנון חופשי, סגנון יווני רומי) • טאקוונדו |  |
| רכיבה | איוונטינג • רכיבה אמנותית • קפיצות ראווה |  |
| שחייה | קפיצה למים • שחייה תחרותית • שחייה צורנית • שחייה במים פתוחים |  |
| משחקי החורף | משחקי החורף |  |
| ענפי קרח | הוקי קרח • קרלינג |  |
| סקי | ביאתלון • גלישת שלג • סקי אלפיני • סקי בסגנון חופשי • סקי למרחקים • סקי נורדי משולב • קפיצות סקי |  |
| מזחלות | בובסלי • סקלטון • לוז' |  |
| החלקה על הקרח | החלקה אמנותית • החלקה מהירה • החלקה מהירה במסלול קצר |  |
| ענפי עבר במשחקי הקיץ | ענפי עבר במשחקי הקיץ |  |
| ענפי עבר | בייסבול • כדור בסקי • כדור כף יד • כדור מחבט • לקרוס • מרוץ סירות מנוע • משיכת חבל  • סופטבול • פולו • קרוקט • קרוקט אמריקאי • קראטה • קריקט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555938305171  BnF: cb11978068v (data)  GND: 4184233-9  LCCN: sh85131610  NDL: 01128581  NKC: ph116369 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שנדור פרנצי

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1873 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 במאי 1933 (בגיל 59) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Fraenkel Sándor 
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי פרקשרט, בודפשט 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה (1894) 
 
שנדור פרנצי (במקור פרנקל-Fränkel, בהונגרית: Ferenczi Sándor; ‏ 7 ביולי 1873, מישקולץ, הונגריה – 22 במאי 1933, בודפשט) היה פסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי, תאורטיקן מרכזי של האסכולה הפסיכואנליטית ומקורבו של זיגמונד פרויד וכן רופא מפורסם של בית החולים סנט רוקוש בבודפשט.
קורות חיים

פרנצי נולד השמיני בין שנים עשר ילדים, לברוך פרנקל ולרוזה אייבנשיץ (Eibenschütz), שניהם יהודים פולנים, ולאחר מכן שינה את שם משפחתו לצורה ההונגרית פרנצי. הוא למד רפואה בווינה והוסמך כרופא בגיל 21 בלבד.
פרנצי נודע כפסיכואנליטיקאי בשל עבודתו עם המטופלים הקשים ביותר ובשל פיתוח תאוריה על התערבות אקטיבית יותר מהמקובל בפרקטיקה הפסיכואנליטית. ב-1914 הפך למטפלה של הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין. בשנים 1918–1919 היה נשיא החברה הבינלאומית לפסיכואנליזה.
כתוצאה מעבודתו כפסיכיאטר הגיע פרנצי למסקנה שדיווחיהם של מטופליו על התעללות מינית שחוו בהיותם ילדים, הם אמיתיים, לאחר אימות הדיווחים הללו עם מטופלים אחרים במשפחה. זו הייתה סיבה עיקרית למחלוקת שהתגלעה בסופו של דבר בינו לבין זיגמונד פרויד.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביקר פרנצי את השיטה הקלאסית של פרויד באשר לפרשנות נייטרלית וטען שגישה מנוכרת זו עלולה להביא לשחזור הטראומה אצל המטופל. הוא חבר לאוטו ראנק ליצירת פסיכותרפיה של "כאן ועכשיו", אשר, באמצעות השפעתו האישית של ראנק, הובילה את האמריקאי קארל רוג'רס להמשׂיג את הפסיכותרפיה המרוכזת באדם. פרנצי זכה לתמיכה מסוימת בעת המודרנית בקרב חסידיו של ז'אק לאקאן, כמו גם בקרב פסיכואנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית בארצות הברית. אנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית ראו בו כמקדים את הדגש הקליני שלהם על הדדיות (אינטימיות), אינטרסובייקטיביות והחשיבות של ההעברה הנגדית של המטפל. עבודתו של פרנצי השפיעה עמוקות על התאוריה ועל הפרקטיקה של תאוריית היחסים הבין-אישיים של הפסיכואנליזה האמריקנית, כפי שאופיינה על ידי פסיכואנליטיקנים ב-William Alanson White Institute.
הפסיכואנליטיקאי ארנסט ג'ונס, הביוגרף הרשמי של פרויד, כינה את פרנצי חולה נפש בערוב ימיו, בהתעלמו ממאבקו של פרנצי באנמיה ממארת שהביאה בסופו של דבר למותו ב-1933. על אף מחלתו הקשה, שהייתה חשוכת מרפא באותה התקופה, הצליח פרנצי להוציא את חיבורו החשוב ביותר, "בלבול שפות בין המבוגרים לילד" ("Confusion of Tongues"), עבור הקונגרס הפסיכואנליטי הבינלאומי ה-12 שהתקיים בוויסבאדן, גרמניה, ב-4 בספטמבר 1932.
המוניטין של פרנצי חזר למודעות הציבורית בשנת 2002, לאחר פרסום של חיבור שנעלם ונמצא בתקופה זו, "Sandor Ferenczi in the History of Psychoanalysis"; אחד מפרקי הספר עסק באופי היחסים בין פרויד לפרנצי.
רעיונותיו המרכזיים של פרנצי > אקטיביות בטיפול הפסיכואנליטי

בניגוד לעמדתו של פרויד אודות התנזרות טיפולית, פרנצי דגל בנטילת תפקיד פעיל יותר על ידי המטפל. לדוגמה, במקום הפסיביות היחסית של האנליטיקאי, אשר מקשיב ומעודד את המטופל לקדם את האסוציאציות החופשיות שלו, נהג פרנצי לצמצם תגובות מסוימות, מילוליות ולא-מילוליות כאחד, על מנת לאפשר למחשבות ולרגשות המודחקים של המטופל להגיח החוצה. פרנצי תיאר חקר מקרה בו השתמש בסוג של הפעלה התנהגותית, נדירה ביותר בטיפול הפסיכואנליטי באותם הימים, כאשר ביקש מזמרת אופרה עם חרדת ביצוע "להופיע" במהלך טיפול, ובדרך זו להיאבק בפחדים שלה.
רעיונותיו המרכזיים של פרנצי > אמפתיה קלינית בפסיכואנליזה

פרנצי האמין שהתגובה האמפתית במהלך פסיכותרפיה, היא הבסיס של האינטראקציה הקלינית. הוא ביסס את התערבותו על התגובה לחוויה הסובייקטיבית של המטופל. בעוד הגישה המסורתית יותר הייתה שלאנליטיקאי יש תפקיד של רופא, הנותן טיפול לחולה בהתבסס על השיפוט הדיאגנוסטי של הפסיכופתולוגיה - פרנצי רצה שהמטופל יהפוך לשותף המשתתף במפגש שנוצר על ידי הצמד הטיפולי. הדגש הזה על הדדיות אמפתית במהלך המפגש הטיפולי היה תרומה חשובה להתפתחות הפסיכואנליזה.
פרנצי גם האמין שחשיפה עצמית של המטפל היא כוח מתקן טיפולי חשוב. לטענתו, ביטוי הרגשות של המטפל, חיוביים ושליליים כאחד, בונה את האמון במערכת היחסים הטיפולית ומקדם את התהליך הטיפולי. הפרקטיקה של הכללת אישיותו של המטפל במפגש הטיפולי הביאה לפיתוחו של הרעיון המפגש ההדדי: המטפל מורשה לדון בהיבטים מסוימים של חייו ומחשבותיו, כל עוד זה רלוונטי לטיפול. זאת בניגוד להתנזרות הטיפולית הפרוידיאנית, לפיה המטפל לא צריך לערב את חייו האישיים בטיפול, ועליו להישאר נייטרלי. המפגש הטיפולי הוא תקדים לתאוריה הפסיכואנליטית של "פסיכולוגיה של שני אנשים".
רעיונותיו המרכזיים של פרנצי > תאוריית "בלבול השפות" אודות טראומה

פרנצי האמין כי ההשפעה הטראומתית המתמשכת של גירוי יתר כרוני, קיפוח, או כשל אמפתי (מונח שזכה מאוחר יותר לפיתוח נוסף על ידי היינץ קוהוט), הוא מה שגורם בהמשך להפרעות נוירוטיות, הפרעות אישיות, הפרעת אישיות גבולית ופסיכוזה.
על פי תפיסה זאת, טראומה נפשית מתפתחת כתוצאה של פיתוי מיני של הילד על ידי הורה או דמות סמכותית. בלבול השפות מתרחש כאשר הילד מתיימר להיות בן הזוג של ההורה. המבוגר הפתולוגי מפרש את המשחק הילדותי והתמים הזה בהתאם ל"לשון התשוקה" הבוגרת שלו, ואז מכריח את הילד להתאים ללשון זו. המבוגר משתמש בשפה שהילד אינו דובר ומפרש את המשחק התמים של הילד (השפה הילדותית שלו) על פי נקודת המבט המופרעת שלו. לדוגמה, במהלך משחק משותף של אב ובת, היא מציעה לו את תפקיד בעלה ומציעה שהוא ישכב אִתה בדיוק כפי שהוא שוכב לישון עם אִמהּ; האב הפתולוגי מפרש בצורה שגויה הצעה זו ונוגע בבִתו בצורה שאינה ראויה, בזמן שהם במיטה. במצב זה, הילדה מדברת בשפה הילדותית התמימה שלה, והאב מפרש את ההצעה באמצעות הלשון המינית הבוגרת הנלהבת שלו. על פי פרנצי, המבוגר מנסה לשכנע את הילד שהתאווה מצִדו היא באמת האהבה אליה משתוקק הילד.
פרנצי מכליל את הרעיון אודות טראומה נפשית להזנחה רגשית, התעללות פיזית וכשל אמפתי. הביטוי הבולט של הפרעות אלו יהיה התעללות מינית.
ראו גם

פסיכותרפיה
חינוך
הפרעת דחק פוסט-טראומטית
אליזבת סוורן
אנליזה הדדית
לקריאה נוספת

טיירי בוקנובסקי, שנדור פרנצי, תולעת ספרים, 1999.
שנדור פרנצי, היומן הקליני, עם עובד, 2013.
שני בוינג'ו

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1987 (בת 37) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, אקדמיית פיליפ אקסטר 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 
שני בּוֹיַנג'וּ (נולדה ב-30 במאי 1987) היא סופרת ישראלית. ספרה הראשון הוא רומן אשר יצא לאור בשנת 2012 באנגלית ("The People of Forever Are Not Afraid"). הספר תורגם לעברית בידי הסופרת וכותרתו: "עם הנצח לא מפחד", ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 2014. הספר תורגם לכ-20 שפות ופורסם ב-23 מדינות שונות בעולם.
קורות חיים

בוינג'ו נולדה בירושלים וגדלה במעלות תרשיחא ובכפר ורדים. אמהּ, יוצאת עיראק, ואביה, שנולד ברומניה עבדו במפעל ישקר שבתפן. סיימה את לימודיה בשנת 2005, ב-Phillips Exeter Academy. לאחר שירותה בצה"ל התקבלה ללימודים באוניברסיטת הרווארד וסיימה תואר ראשון בשנת 2011.
בהיותה סטודנטית באוניברסיטת הרווארד, כיהנה כנשיאת אגודת הסטודנטים רדקליף, הארגון הפמיניסטי של הרווארד, וכיו"ר בית קווינסי באותה אוניברסיטה. היא הייתה שותפה זוטרה למחקר, במכון למחקר מתקדם רדקליף, ועבדה למען החוקר ראובן שניר. בקיץ 2008 למדה באוניברסיטת ואסדה (Waseda University) שבטוקיו. בקיץ 2009 עבדה באגודה לזכויות האזרח בישראל.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה הראשון, "עם הנצח לא מפחד", בשפה האנגלית.
לאחר תקופה בה התגוררה בחיפה, חזרה להתגורר במעלות-תרשיחא.
כתביה של בוינג'ו הופיעו בעיתונים כמו הניו יורק טיימס, ניו יורקר ועוד.
הוקרה

בין ההוקרות להן זכתה:
המועמדת הצעירה ביותר בשנת 2013 לפרס אורנג' לספרות בדיונית, בכתיבה נשית באנגליה. וגם המועמדת הצעירה ביותר מישראל.
רומן הביכורים שלה נבחר כאחד מעשרת הכותרים הבדיוניים הטובים ביותר של 2012 על ידי וול סטריט ג'ורנל.
ספרה זכה להיבחר לאחד הספרים הטובים ביותר של הראלד הפקיסטני בשנת 2012.
הספר זכה להיבחר לאחד הספרים הטובים ביותר בשוודיה.
נבחרה ל-"5 מתחת לגיל 35" של קרן הספר הלאומית, בשנת 2011.
ספריה

עם הנצח לא מפחד, בהוצאת זמורה ביתן, 2014. הספר יצא לאור תחילה בשנת 2012 באנגלית בכותרתו: The People of Forever Are Not Afraid.