stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רבטיקו
רקע

בתחילת המאה העשרים שלטו ביוון מפלגות ימין שונות, שדגלו ברעיון יוון הגדולה והסיתו למלחמת יוון–טורקיה, במטרה לשחרר את היוונים מעול הטורקים. הפעילים במפלגות אלו חיו בדרך כלל ברמת חיים מעל הממוצע ביוון. היוונים הפסידו במערכה, בין השאר כי לא עמד לרשותם מערך לוגיסטי הולם של אספקה.
בעקבות הכניעה נחתם הסכם לוזאן ובוצעו חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה. תושביה הנוצרים (היינו היוונים) של טורקיה הועברו ליוון, והתושבים המוסלמים ביוון עברו לטורקיה. היוונים אולצו לקלוט שני מיליוני פליטים במדינה שמנתה אז חמישה מיליוני תושבים. פליטים אלו היו "טורקו-יוונים", דהיינו טורקים ממוצא יווני, כשחלקם לא ידעו יוונית.
המהגרים החדשים שהגיעו ליוון הביאו עימם תרבות שונה מזו המקובלת במדינה עד אז, הן מבחינת אורח החיים (דוגמת עישון חשיש, שהיה מותר באופן רשמי בטורקיה, אך אסור ביוון) והן מבחינת המוזיקה: הרבטיקה, שהתפתחה במשכנות העוני בהם הצטופפו הפליטים. מוזיקה זו הייתה בתחילה נחלת הפליטים והבוהמה, אך בהמשך הפכה להיות נחלת הכלל.
הכלים בהם השתמשו המתיישבים החדשים כללו: בוזוקי בעל שישה מיתרים (השונה מזה של ימינו שבו יש שמונה מיתרים), בגלמה, בוזוקובגלמה, בוזוק, סאז, כינור, סנטור ומספר כלים נוספים, אשר כיום כמעט ואינם בשימוש (דוגמת חמת-חלילים יוונית ותוף יווני).
מוזיקת הרבטיקו התפתחה במקביל הן באיזמיר (בשפה היוונית, למרות שבאיזמיר דיברו טורקית) והן בפיראוס, על ידי מהגרי העבודה, שהחלו להגיע מהכפר לעיר. מוזיקה זו נוצרה על רקע החיים בשכונות העוני ובשולי הערים, באופן דומה להתפתחות הג'אז באמריקה. חיים אלו בשולי החברה הולידו מוזיקת מחאה, שהייתה מוזיקת שוליים במשך שנים רבות, כמו המוזיקה המזרחית בישראל. רק מקץ שנים רבות, עם הופעתם של מיקיס תאודוראקיס ומאנוס חג'ידאקיס, זכתה המוזיקה ל"לגיטימציה" והפכה למקובלת על הזרם העיקרי בחברה, כמו גם על הבורגנות היוונית.
לא כל מלחיני הרבטיקו היו יוצאי טורקיה. וסיליס ציצאניס וסוטיריה בלו (אנ') נולדו וגדלו ביוון ונשאבו לתוך האווירה הכללית; רוזה אשכנזי הגיעה ליוון במעמד של מוזיקאית ידועה ומפורסמת בטורקיה, ולמרות המתח הפוליטי שבין שתי המדינות - מוכרת אשכנזי עד היום גם בטורקיה מולדתה, וגם הוקלטה שם.
ב-1922, בתום המלחמה בין יוון לטורקיה, בוצע טרנספר, ומיליון יוונים וחצי, שחיו עד אז באסיה הקטנה - הועברו ליוון. שם נפגשו אסכולות איזמיר ופיראוס, וחיבורן יצר סגנון חדש במוזיקת הרבטיקו, אשר הכיל את שני הסגנונות.
רקע > המקצבים ברבטיקו

על מקצבי הרבטיקו הבולטים נמנים:
סירטוס (אנ'): שם כללי לריקודים יווניים רבים, בכללם ניסיוטיקה (אנ'): בדרך כלל ארבעה רבעים.
זייבקיקו (אנ'): במשקל תשעה רבעים:  4+5.
אפטליקו: במשקל תשעה רבעים:  5+4.
אנדיקריסטוס (אנ') או קארסילאמאס (אנ'): במשקל תשע שמיניות.
קלמטינוס: במשקל שבע שמיניות.
חסאפיקו: במשקל ארבעה רבעים, והגרסה המהירה חסאפוסרוויקו במשקל שני רבעים.
ציפטטלי (אנ'): במשקל ארבעה רבעים.
קאמיליאריקוס (אנ'): במשקל תשע שמיניות, ואפטאליקוס (גרסה איטית תשעה רבעים, גרסה מהירה  9/16).
רקע > הסולמות ברבטיקו ("דרומוס")

סולמות הרבטיקו הם מקאמים מזרחיים, אשר הוסבו למערכת הצלילים המערבית (12 חצאי טון). בין הדרומוס הרבים ניתן למצוא את חיג'אז, חיג'אז כאר, פריוטיקוס, צבאח, חוזם, סיגח, ניהונד, עושק, ראסת.
במקור, נוגנה מוזיקת הרבטיקו על ידי הרבטיס והקהל היה גם כן הרבטיס. סגנון זו לא היה פופולרי בקרב הקהל הרחב, מאחר שמילות השירים שלו כללו תיאורים של חיי עוני, מצוקה ופשע: חיי אסירים בבתי הכלא, שימוש בסמים, אהבות נכזבות ועוד.
בשלב מאוחר יותר, בעקבות ציצאניס, פנה הרבטיקו יותר ויותר לקהל הרחב, נושאיו השתנו, והוא איבד את מהותו המקורית. הוא הפך פופולרי, והבוזוקי, שעד אז היה כלי נגינה אשר היה מזוהה עם סמים ובתי כלא - הפך לאחד מסמליה של יוון כולה.
עד היום ניתן לשמע את מוזיקת הרבטיקו האמיתית באתונה ובמספר מקומות מועטים, המנוגנת ומושרת בידי מוזיקאים ותיקים וצעירים, אשר שומרים בקנאות על "אוצר" שירי הרבטיקו.
ראו גם

סטלה חסקיל.
ביאורים

↑  ביוונית: "Συρτός".
↑  ביוונית: "Νησιώτικα".
↑  ביוונית: "Ζεϊμπέκικο".
↑  ביוונית: "Αντικρυστός".
↑  ביוונית: "Καρσιλαμάς".
↑  ביוונית: "Χασάπικο".
↑  ביוונית: "Τσιφτετέλι".
↑  ביוונית: "Καμηλιέρικος".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534414605171  BnF: cb13507961t (data)  LCCN: sh89000131  NLG: 10490
רוני מוראן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1934 Crosby, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 במרץ 2017 (בגיל 83) 
 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  Hugh Baird College 
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורגל 
 
רוני מוראן (באנגלית: Ronnie Moran;‏ 28 בפברואר 1934 – 22 במרץ 2017) היה קפטן ומאמן ליברפול, אשר שימש פעמיים כמאמן זמני (לאחר עזיבתם של קני דלגליש וגריים סונס בהתאמה). מוראן היה העובד בעל הוותק הרב ביותר במועדון כאשר פרש ב-1998.
קריירת משחק

מוראן נולד בקרוסבי, הסמוכה לליברפול, והחל את קריירת המשחק שלו בליברפול כחשמלאי מתמחה ושיחק בקבוצת דרג ג' של המועדון. תפקידו המקורי היה מגן שמאלי והוא חתם על חוזה מקצועני תחת המאמן דון ולש בינואר 1952 וערך את הופעת הבכורה שלו ב-22 בנובמבר 1952 בהפסד 2-3 לדרבי קאונטי, כאשר היה בן 18 בלבד.
מוראן ביסס את מקומו בהרכב בעונת 1955/1956. בתקופה זו דעכו האדומים בליגת המשנה באנגליה, אך מוראן הוכיח את כישוריו כמגן עקשן שכמעט ולא נכנע לשחקני כנף במהירות וכן היה מומחה לפנדלים. מוראן הראה את התמדתו הרבה כאשר החמיץ שישה משחקים בלבד בין 1955 ל-1959.
לקראת סוף [שנות ה-50 קיבל מוראן את תפקיד הקפטן של ליברפול. ב-1961/1962, לאחר תקופה ממושכת מחוץ להרכב, שותף מוראן ב-16 משחקים כאשר האדומים הצליחו לחזור לליגה הבכירה וכעבור שנתיים היה חלק מהרכב הקבוצה שזכתה באליפות הליגה, כשהחמיץ שבעה משחקים בלבד לאורך כל העונה.
מוראן החל לסבול מפציעות ואיבד את מקומו בהרכב לגרי בירן בניצחון בגמר גביע ההתאחדות של 1965 על לידס יונייטד. עם זאת, מוראן כן שותף בניצחון המפורסם באצטדיון אנפילד על אינטר מילאנו שלושה ימים לאחר מכן, לפני ששיחק במשחקו האחרון במדי ההרכב הראשון באצטדיון סן סירו, אז הפסידה ליברפול לאינטר והודחה בחצי גמר גביע האלופות.
קריירת אימון

ב-1966 מוראן הוזמן על ידי ביל שאנקלי להצטרף לצוות האימון, אף על פי שהמשיך לשחק בקבוצת המילואים של ג'ו פייגן במשך שנתיים נוספות. מוראן פרש באופן רשמי ממשחק פעיל בעונת 1968/1969 והצטרף לצוות האימון במשרה מלאה. ב-1971 הפך מוראן למאמן קבוצת המילואים של המועדון וב-1972/1973 הדריך אותה לאליפות הליגה המרכזית.
למוראן, שנודע בכינויו "באגסי", היה תפקיד משמעותי בסיפור הצלחתה של ליברפול בשנות ה-70 וה-80, עם הידע הרחב שלו ויכולתו להוציא את המיטב מהשחקנים. בתקופת השיא של המועדון שימש מוראן כעוזרם הנאמן של ביל שאנקלי, בוב פייזלי, ג'ו פייגן וקני דלגליש, ולאחר מכן גריים סונס ורוי אוונס. מוראן מעולם לא חיפש את אור הזרקורים ולא הציב את עצמו לפני חבריו או המועדון. הוא הפך לדמות מפורסמת על ספסל הקבוצה בשל קולו החזק שנשמע עד יציע הקופ באצטדיון אנפילד.
כאשר דלגליש הודיע במפתיע על התפטרותו מתפקיד המאמן ב-1991 מונה מוראן כמאמן זמני, תפקיד שאייש במשך 10 משחקים בלבד. מוראן הדגיש את העובדה כי אינו מעוניין לקחת את התפקיד במשרה מלאה, ופינה את מקומו לגריים סונס שמונה כמחליפו של דלגליש. מוראן נשאר חלק מצוות האימון תחת סונס ולאחר מכן תחת חברו רוי אוונס, שהפך למאמן התשיעי תחתיו עבד רוני מוראן.
מוראן הודיע על פרישתו מהכדורגל ב-1998. כמו בוב פייזלי, מילא מוראן כל תפקיד אפשרי במועדון, החל משחקן, דרך פיזיותרפיסט וכלה במאמן. בדומה לג'ו פייגן, זכור מוראן כמאמן נאמן למועדון, וכחבר מרכזי בצוות שהפך את ליברפול למועדון המצליח ביותר בתולדות הכדורגל האנגלי.
קרלוטה ריצטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באפריל 1905 פוסלטה די פיאבה (Fossalta di Piave), איטליה
 פטירה:  27 ביוני 1991 (בגיל 86) ביילה, איטליה
 מדינה:  איטליה
 מקצוע:  מטפלת
 מידע חסידת אומות העולם
 סטטוס היסטורי:  שרדה
 מקום ההצלה:  איטליה/ שווייץ
 אופן ההצלה:  הברחה, זיוף מסמכים
 תאריך הכרה:  1 בדצמבר 2009
 מקום ההכרה:  יד ושם
 אופן הנצחה:  לוח כבוד בחורשת חסידי אומות העולם ביד ושם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (30 באוגוסט 2009) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  קרלוטה ריצטו
 
קרלוטה ריצטו (באיטלקית: Carlotta Rizzetto;‏ 6 באפריל 1905 – 27 ביוני 1991) הייתה חסידת אומות עולם איטלקייה, שהצילה את ילדי משפחתו של מאוריציו ויטלה (Vitale), ואשתו ויטוריה, מהעיר ביאלה שליד טורינו. ריצטו סייעה למשפחה לברוח מאיטליה לשווייץ בשנת 1943, ובכך להינצל משליחתם למחנות השמדה.
קורות חייה עד השואה באיטליה

ריצטו נולדה בעיירה פוסלטה די פיאבה (Fossalta di Piave), הנמצאת במחוז ונטו (Veneto) למשפחה קתולית אדוקה ענייה בת שבעה ילדים. לקרלוטה היו שתי אחיות וארבעה אחים. הוריה התפרנסו מעבודות מזדמנות, וחלומה היה להצטרף למנזר, ולהיות לנזירה. אך עקב המצב הכלכלי הרע של המשפחה, נשלחה קרלוטה לעבוד כשהייתה בת 12, כמשרתת בביתה של משפחה ונציאנית עשירה. כך עברה בין מספר משפחות עד שבשנת 1941, כשהייתה בת 36 נקלטה לעבודה במשפחתו של מאוריציו ויטלה, שהיה ראש הקהילה היהודית בביאלה, שבמחוז פיימונטה, ליד טורינו. בעיירה ביאלה חיו היו יהודים משלוש משפחות: Jona, Olivetti, Vitale. במשפחת מאוריציו ויטלה, היו שלושה ילדים ברונו, ריקרדו ואלדו. ריצטו הייתה המטפלת של שני הילדים הצעירים במשפחה, ריקרדו ואלדו (לימים, ראובן ואלדד).
הצלת ילדי משפחת ויטלה בזמן מלחמת העולם השנייה > רקע

היחס אל יהודי איטליה החל להתדרדר בשנת 1938, בעקבות ההתקרבות בין מוסוליני לבין היטלר, וחקיקתם של חוקי גזע באיטליה. ב-25 ביולי 1943, הודח מוסוליני מתפקידו על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ונשלח לכלא, ואיטליה נכנעה לבעלות הברית. כתוצאה מכך, כוחותיו של היטלר פלשו לאיטליה וחילצו את מוסוליני מהכלא. הם העמידו שלטון בובות שנקרא הרפובליקה הסוציאליסטית האיטלקית, או בשמה השני "רפובליקת סאלו". בזמן שלטונה של "רפובליקת סאלו" החלה רדיפה של יהודי איטליה על ידי הכוחות הגרמניים, בדצמבר 1943, כחודשיים לאחר הקמת רפובליקת סאלו, החלה רדיפתם של יהודי צפון איטליה. באיטליה נבנו מספר מחנות ריכוז אליהם נשלחו יהודי איטליה, ו-8,000 יהודים נרצחו.
שווייץ, בדומה למלחמת העולם הראשונה, הקפידה לשמור על נייטרליות גם במהלך מלחמת העולם השנייה, זאת על אף שמצאה עצמה מוקפת מכל הכיוונים במדינות הציר והמדינות הכפופות להן, כאי של נייטרליות באירופה הכבושה. במהלך המלחמה עברו בשווייץ כ-300,000 פליטים, ביניהם כ-30,000 פליטים יהודים. מסתיו 1940 ועד אביב 1942, קיבלו רק 420 פליטים יהודים איטלקים מקלט בשווייץ. ממשלת שווייץ העניקה אישורי כניסה לפליטים מ"טעמים פוליטיים" בלבד, אך מכיוון שיהודים איטלקים לא נחשבו כפליטים, נמנעה כניסתם לשווייץ של רוב היהודים שהגישו בקשות מקלט. היו יהודים שהצליחו להיכנס מאיטליה לשווייץ באופן בלתי לגאלי. ב-13 באוגוסט 1942 הוציאה ממשלת שווייץ צו שהורה למשטרת הגבולות לגרש כל פליט שינסה להיכנס לשווייץ באופן לא חוקי. יהודים עדיין לא נחשבו "פליטים פוליטיים", ולכן לא זכו למקלט בשווייץ. כתוצאה מכך, החל בשווייץ מאבק פוליטי בדרישה להחשיב את היהודים כפליטים פוליטיים. ב-22 בספטמבר של 1942, התקיים בפרלמנט השווייצרי דיון ציבורי בשאלה האם להגדיר הגדרת היהודים כפליטים פוליטיים. שתי מפלגות האופוזיציה מחו על מדיניות השלטון כנגד היהודים ועל טענתם כי "הספינה מלאה" ואין מקום עוד לפליטים בשווייץ. לבסוף, לאחר לחץ ציבורי ממושך, צומצמו ממדיו של צו גירוש משווייץ שהוצא ליהודים שנכנסו אליה באופן בלתי חוקי.
לאחר פלישת גרמניה לצפון איטליה ונפילת השלטון הפשיסטי של מוסליני בספטמבר 1943, ריככה ממשלת שווייץ את חומרת הצו, ואיפשרה לפליטים רבים להיכנס אליה, 20,000 פליטים, ובהם 10,000 פרטיזנים עברו דרך גבולות שווייץ מספטמבר 1943, ועד לסיום המלחמה במאי 1945.
הצלת ילדי משפחת ויטלה בזמן מלחמת העולם השנייה > הצלת ילדי המשפחה

משפחת ויטלה המשיכה להתגורר בביאלה גם לאחר עליית מוסוליני לשלטון ועד לפלישה הגרמנית והקמת "רפובליקת סאלו". לאחר תחילת רדיפת היהודים, החליטה משפחת ויטלה לברוח מאיטליה לשווייץ. הבחירה בשווייץ נבעה מהעובדה מהקרבה של ביאלה לגבול השווייצרי והיותה מדינת נייטרלית בזמן מלחמת העולם השנייה. ריצטו הצטרפה למשפחה בנתיבי הבריחה לשווייץ. ממשלת שווייץ אפשרה לכל הורה להיכנס עם ילד אחד בלבד, אך למשפחת ויטלה היו שלושה ילדים, לכן ריצטו וברונו, הבן הבכור, נשארו מאחור באיטליה. ריצטו החליטה להתחזות ליהודיה ולשנות את שמה מקרלוטה לנעמי, שם יהודי. הדוד של המשפחה זייף את המסמכים, כדי להוכיח לשלטונות שווייץ שהיא בעצם יהודיה, ולא איטלקייה קתולית. היא התחזתה לדודה במשפחת ויטלה, שרוצה לעבור עם האחיין שלה לשווייץ.
ריצטו וברונו הלכו כ-12 שעות לאורך הגבול בין איטליה לשווייץ, ובסופו של דבר הצליחו להיכנס לשווייץ, שם פגשו בשוטר, הציגו את עצמם וביקשו עזרה. בתגובה נעצרו ריצטו וברונו והועמדו למשפט, משום שהשוטר לא האמין לריצטו שהיא יהודיה ושהמסמכים שלה אמיתיים. ריצטו הצליחה לשכנע את השופט, שלא להפריד בינה לבין ברונו. לאחר מכן, ברונו נשלחו לבית ספר בבלינצונה, הסמוכה לגבול האיטלקי. לאחר מכן, נשלח ברונו לבית יתומים, במקביל, משפחת ויטלה, ההורים והילדים ריקרדו ואלדו, שהתה בשווייץ במחנה פליטים בלוגאנו. הפליטים שוכנו במספר בתי מלון ישנים. לאחר מכן, התגוררה המשפחה בביתה של משפחה שווייצרית מקומית, שהייתה בקשר עם המבריחים שעזרו להם להגיע לשווייץ. לאחר חיפושים רבים, הצליחו בני המשפחה לאתר את ברונו והמשפחה התאחדה.
לאחר סיום המלחמה

באוגוסט 1945, המשפחה שוחררה על ידי ארגון הג'וינט, שהעביר אותם משווייץ לאיטליה. ריצטו המשיכה לעבוד בשביל המשפחה, חזרה איתם לביאלה וטיפלה בילדים ובסבתא. הם חיו ביחד באיטליה עד 1950. בשנת 1950, עלתה המשפחה למדינת ישראל. קרלוטה עלתה יחד עם המשפחה, והמשיכה בתפקידה כמטפלת עד שנת 1952. משנת 1953 ועד שנת 1964 ריצטו טיפלה בסבתא של המשפחה, אמו של מאוריציו, והיא אף הוזמנה לחתונתם של אלדו וריקרדו (אלדד וראובן). בשנת 1965 ריצטו נשארה כמה חודשים נוספים בארץ בשביל לטפל בבת של ברונו שנולדה באותה שנה. במשך כל השנים שהתגוררה עם המשפחה בישראל, נסעה לבקר את משפחה באיטליה, עד שחזרה סופית לאיטליה.
מ-1968 עד 1980 ריצטו הייתה המטפלת של משפחת ויטלה המורחבת באיטליה, היא עבדה בשביל בני הדודים של ראובן, אלדד וברונו, שהמשיכו להתגורר בביאלה, וגם עבור משפחות נוספות באזור. ב-1983 היא עזבה את דירתה ועברה לגור בבית אבות עד פטירתה בשנת 1991. במצבתה רשום השם נעמי, בנוסף לשמה. כאות תודה והוקרה על מעשיה למשפחת ויטלה, המשפחה דאגה לה למגורים בביאלה ומימנה את שהותה בבית האבות.
הנצחה והכרה

ב-1 בדצמבר 2009 הכיר יד ושם בקרלוטה ריצטו כחסידת אומות עולם. קרובי משפחתה קיבלו אות הוקרה ותעודת כבוד. שמה מונצח על לוח כבוד בחורשת חסידי אומות העולם ביד ושם, תעודת ההוקרה שניתנה לקרלוטה חתומה על ידי אבנר שלו, יו"ר יד ושם ועל ידי יעקב טירקל, יו"ר הוועדה לציון חסידי אומות העולם של יד ושם.
בנובמבר 2010 נערך טקס לכבוד קרלוטה בעיר ביאלה. בטקס נכחו קונסול ישראל ברומא גדעון מאיר, רוברטו דל פיאנו האחיין שלה, שלושת ילדי משפחת ויטלה ברונו ריקרדו ואלדו, סגן נשיא הקהילה היהודית של טורינו, אדוארדו סגרה, הרב של טורינו, אברהם דה וולף, ונשיא הקהילה היהודית בורסלי, רוסלה בוטיני טרבס. האחיין של ריצטו, רוברטו דל פיאנו הוסיף: "זהו תענוג גדול להיות פה ולזכור את ליבה הגדול של דודתי. הילדים שלה היו משפחת ויטלה, ומשפחתה הייתה משפחת ויטלה".
לקריאה נוספת

ויטלה בן בסט דפנה, ויטוריה. הוצאת פראג, 2016.
Broggini, Renata. Frontier of Hope: Jews from Italy Seek Refuge in Swizterland 1943-1945. Editore Ulrico Hoepli Milano, 2003
הערות שוליים

↑  Rizzetto Carlotta, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  בן בסט ויטלה דפנה (2016). "FOSSALTA DI PIAVE ITALIA". ויטוריה. הוצאת פראג. p. 61–65.
↑  Reneta Broggini (2003). Fontier of Hope: jews from italy seek refuge in Switzerland 1943-1945. p. 506.
↑  http://www.yadvashem.org/odot_pdf/Microsoft%20Word%20-%206062.pdf
1 2  Broggini Renata, Switzerlland and the jews, Frontier of Hope:Jews from Italy seek refuge in Switzerland, ציריך, שוויץ: Hoepli, 2003, עמ' 146
↑  Rizzetto, Noemi-Carlotta, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  ויטלה בן בסט דפנה, FUGA DA CASA, ויטוריה, ישראל: הוצאת פראג, 2016, עמ' 74-76
↑  ויטלה בן בסט דפנה, PROFUGHI EBREI, ויטוריה, ישראל: הוצאת פראג, 2016, עמ' 77-80
↑  ויטלה בן בסט דפנה, MONAGNA DI CONFINE+SVIZZERA NEUTRALE, ויטוריה, ישראל: הוצאת פראג, 2016, עמ' 85-90
↑  ויטלה בן בסט דפנה, DOPO LA GUERRA, ויטוריה, הוצאת פראג, 2016, עמ' 113-116
↑  ויטלה בן בסט דפנה, TEL AVIV, ויטוריה, ישראל: הוצאת פראג, 2016, עמ' 133-135
1 2  "Qui Biella - Carlotta Noemi Rizzetto "Giusta" fra le nazioni - Moked". Moked (באיטלקית). 2010-11-14. נבדק ב-2017-05-19.
רד בול ארנה (לייפציג)

| --- | --- |

האצטדיון בלייפציג
 שמות קודמים:  צנטרלשטדיון
 מיקום:  לייפציג, גרמניה
 קואורדינטות:  51°20′45″N 12°20′53″E﻿ / ﻿51.345833°N 12.348056°E﻿ / 51.345833; 12.348056
 אבן יסוד:  1954
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־68 שנים)
 שופץ:  2000-2004
 בעלים:  מיכאל קולמל 
 משטח:  דשא
 קבוצות:  ר.ב. לייפציג
 מושבים:  42959 (במשחקי כדורגל) 50000 (בהופעות חיות)
 ממדי משטח:  105 × 68 מטר
 he
 
אצטדיון צנטרלשטדיון הישן
רד בול ארנה (בגרמנית: Red Bull Arena, ידוע גם בשמו הקודם צנטרלשטדיון (Zentralstadion)) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר לייפציג שבגרמניה, ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת ר.ב. לייפציג מהבונדסליגה, ובעבר שימש גם את קבוצת לוקומוטיב לייפציג. אצטדיון זה היה הגדול ביותר בשטח גרמניה המזרחית לפני איחוד גרמניה. האצטדיון אירח חמישה משחקים במונדיאל 2006.
היסטוריה

אצטדיון צנטרלשטדיון נבנה בשנות ה-50, ונחנך בשנת 1956 בעיר לייפציג, אז בגרמניה המזרחית. באותה תקופה היה זה אחד האצטדיונים הגדולים באירופה, כאשר קיבולתו הייתה כ-100 אלף צופים, ושיחקו בו מספר קבוצות כדורגל שונות מהעיר לייפציג, אך לא באופן סדיר. הקבוצה הבכירה ביותר ששיחקה באצטדיון הייתה לוקומוטיב לייפציג, שהשתמשה בו בעיקר כאשר התמודדה במסגרות אירופיות במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80. עם השנים, האצטדיון הוזנח ועלות האחזקה שלו הכבידה מאוד על קופת עיריית לייפציג. בשנת 1997 החליטה העירייה לבנות אצטדיון חדש ומודרני, על גבי האצטדיון הישן, שיהיה מיועד לכדורגל בלבד. האצטדיון החדש נבנה בין השנים 2000 ו-2004, תוך ניסיון לשמור על המבנה הישן. בניית האצטדיון החדש התקיימה בתוך המבנה הישן, כאשר יציעי האצטדיון הישן עדיין קיימים ומקיפים את האצטדיון החדש, ונבנו מתוכם גשרים אל האצטדיון החדש.
בשנת 2006 נערך בגרמניה מונדיאל 2006, ואצטדיון זה היה היחיד מבין 12 אצטדיוני המונדיאל שממוקם בשטח שהיה בעבר חלק מגרמניה המזרחית. זאת על אף שלא הייתה באותו זמן קבוצה לעיר לייפציג באחת הליגות העליונות. שנה קודם לכן, אירח האצטדיון שלושה משחקים בגביע הקונפדרציות 2005. בין השנים 2005 ו-2007 אירח האצטדיון את גמר גביע הליגה הגרמנית. בין השנים 2004 ו-2007 שימש האצטדיון את קבוצת פ.צ. זקסן לייפציג, שחזרה לאחר מכן למשכנה הקודם, ובעונת 2010/11 שימש האצטדיון גם את פ.צ. האלשר שמגרשה היה בשיפוצים.
בשנת 2009 רכשה חברת משקאות האנרגיה האוסטרית רד בול את קבוצת הכדורגל מרקרנשטאט, מהפרבר מרקרנשטאט הסמוך ללייפציג, ושינתה את שמו לראזנבאלשפורט לייפציג, ובקיצור ר.ב. לייפציג. במקביל, רד בול רכשה את הזכויות על שם האצטדיון, ודרשה לשנות את שמו הנייטרלי הקיים, צנטרלשטדיון (בגרמנית: האצטדיון המרכזי) ולקרוא את האצטדיון על שמה, רד בול ארנה, בדומה לאצטדיוני רד בול ארנה בזלצבורג ובניו ג'רזי. סכום רכישת הזכויות על שם האצטדיון יהיה תלוי בהישגיה ומיקומה של קבוצת ר.ב. לייפציג, והאצטדיון יהיה קרוי בכל מקרה על שם רד בול לפחות עד לשנת 2020. במקביל, רד בול הבטיחה לשפץ את המושבים באצטדיון, להתקין מסכי פרסומת אלקטרוניים ברחבי האצטדיון ולשפץ את יציעי הכבוד.
בשנת 2014 דורג האצטדיון במקום ה-17 בגרמניה, בדירוג שנקבע על פי פרמטרים של כמות קהל, בטיחות ומספר אירועים הנערכים באצטדיון.[דרוש מקור]
האצטדיון במונדיאל 2006

האצטדיון אירח חמישה משחקים במהלך מונדיאל 2006:
סרביה ומונטנגרו 0 - 1  הולנד, שלב הבתים
ספרד 4 - 0  אוקראינה, שלב הבתים
צרפת 1 - 1  קוריאה הדרומית, שלב הבתים
איראן 1 - 1  אנגולה, שלב הבתים
ארגנטינה 2 - 1 (בהארכה)  מקסיקו, שמינית הגמר
הופעות חיות

לאחר הקמת האצטדיון החדש, נערכו בו מספר הופעות של אמנים גדולים כגון AC/DC, פול מקרטני, ג'נסיס, בון ג'ובי, דפש מוד, קולדפליי, ברוס ספרינגסטין, ואמנים גרמנים מקומיים.
שביל נט

לוגו החברה
קטע לדוגמה ממפת הערבה של שביל נט
שביל נט היא חברת DATA ווקטורי, המבצעת סקרי שטח, מיפוי והוצאה של מפות שטח טופוגרפיות ברמה ארצית. ה DATA כולל גם מידע עירוני של כבישים, רחובות ומחלפים. חברת שביל נט אוספת חומר מעודכן ומפורט מהשטח המביא ליצירת DATA ווקטורי, מעודכן ובעל רמת מהימנות ודיוק גבוהים המוכנים לשימוש בשטח. החברה מוציאה מפות טופוגרפיות דיגיטליות וכן מפות מודפסות. החברה הוקמה בסוף שנת 2005 על ידי אורי בן זאב ואיתי פורת. בתחילת דרכה החברה הוציאה רק מפות שתיארו אזורי רכיבת אופניים, אך ב-2006 שינתה את קו פעולתה והחלה מפרסמת מפות טופוגרפיות אחרות הפונות גם להולכי רגל, ג'יפאים ורוכבים על סוסים.
החברה מוציאה לאור מפות טיולים מרמת הגולן בצפון ועד הרי אילת בדרום, המפות כוללות דרכי עפר ושבילים מסומנים ולא מסומנים, סינגלים לרוכבי אופניים, נקודות עניין ואתרים ועוד. בנוסף מוציאה החברה מפות דיגיטליות בקנה מידה 1:25,000   לאייפון, אנדרואיד, מחשבים ביתיים ומכשירי ניווט, בכיסוי ארצי. החברה הוציאה גם מפות מיוחדות כמו ערכת הולכים בשביל ישראל, מפות לשבילים מיוחדים כמו: שביל הגולן, שביל ים לים, שביל סובב מכתש רמון ועוד. שביל נט היא החברה היחידה בישראל ואולי גם בעולם שמסווגת את השבילים להליכה ורכיבה לפי רמות קושי. ייחוד נוסף של המפות הוא שחלקים גדולים מהן (מפות מודפסות) וכל המפות (הדיגיטליות) מוגשים בקנה מידה גדול מזה המקובל במפות סימון השבילים של החברה להגנת הטבע.
רוני מורנו

| --- | --- |

 לידה:  1952 (בן 72 בערך) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1970–2005 (כ־35 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין לוגיסטיקה ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני   מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה
 
רוני מורנו (נולד בשנת 1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כקצין לוגיסטיקה ראשי. לאחר מכן שימש כסמנכ"ל וכמשנה למנכ"ל במשרד הביטחון. באפריל 2022 מונה ליו"ר תומר חברה ממשלתית.
ביוגרפיה

מורנו נולד וגדל בשכונת אבו כביר בתל אביב. עם גיוסו לצה"ל בנובמבר 1970 התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים בקרב החווה הסינית ובמלחמת ההתשה במובלעת הסורית. לאחר מכן שירת כנגד במפקדת הגדוד ובשנים 1977–1981 שימש כרס"ר הגדוד. לאחר מכן השלים קורס קצינים. בתום הקורס מונה למפקד פלוגת המפקדה של גדוד 890, ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש במגוון תפקידים בחיל הלוגיסטיקה ובשנת 2001 מונה לקצין לוגיסטיקה ראשי, ומילא את תפקידו במהלך האינתיפאדה השנייה. בשנת 2005 סיים את שירותו והשתחרר מצה"ל.
עם שחרורו שימש סמנכ"ל וראש אגף השיקום במשרד הביטחון, בשנת 2008 שימש כסמנכ"ל וכראש אגף משאבי אנוש במשרד הביטחון. בשנת 2014 מונה למשנה למנכ"ל המשרד. בנובמבר 2019 מונה, בנוסף לתפקידו כמשנה למנכ"ל, גם כממלא מקום רשות החירום הלאומית.
באפריל 2022 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של תומר חברה ממשלתית.
גלריה

מימין: מנכ"ל זוקו שילובים, יוסי סמירה, רוני מורנו, אהרון חליוה, ומישל ינקו
מימין: רן דהן מפקד המכללה הטכנו-לוגיסטית, רוני מורנו, מנכ"ל רפאל, יואב הר אבן, נציג התאחדות התעשיינים בצפון, אלי גן, אהרון חליוה, מנהל האגף להכשרה מקצועית במשרד העבודה, שולי אייל, מישל ינקו וראש מנהלת "מקצוע לחיים", אסנת לוי
הערות שוליים

↑  עמיר רפפורט, סיפור הסינדרלה של תת-אלוף רוני מורנו, באתר nrg‏, 30 ביולי 2005.
↑  מורנו מונה למשנה למנכ"ל משהב"ט, "ישראל דיפנס", ‏ 28 ביולי 2014
↑  דירקטוריון והנהלה, באתר תומר חברה ממשלתית
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ריאסטן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  אגם 
 מידות
 שטח:  5.14 קמ"ר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  נורווגיה נורווגיה
 קואורדינטות:  62°50′43″N 11°45′57″E﻿ / ﻿62.8452°N 11.7657°E﻿ / 62.8452; 11.7657
  (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיהריאסטן(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.ריאסטן
 
ריאסטן (בנורווגית: Riasten) הוא אגם בנפה הולטילן שבמחוז טרנדלג בנורווגיה.
שטחו של האגם הוא 5.14 קמ"ר והוא ממוקם סמוך לגבול המוניציפלי של הנפות טיידל וררוס, לאורך 25 קילומטרים ממזרח לכפר רנביאגדה. האגם שוכן כ-15 קילומטרים ממערב לגבול עם שוודיה.
הערות שוליים

↑  "Riasten, Holtålen (Trøndelag)" (בנורווגית). yr.no. נבדק ב-2018-01-18.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של נורווגיה ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רד ניקולס

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1905  אוגדן, יוטה, ארצות הברית
 פטירה:  28 ביוני 1965 (בגיל 60)  לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית
 שם לידה:  Ernest Loring Nichols 
 מקום קבורה:  פארק הזכרון פורסט לוון 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  שנות ה-20 – 1965
 סוגה:  סווינג, ג'אז
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  קורנית (כלי נגינה)
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארנסט לורינג "רד" ניקולס (Ernest Loring "Red" Nichols; ‏ 8 במאי 1905 - 28 ביוני 1965) היה נגן קורנט (סוג של חצוצרה), מלחין ומוביל הרכב ג'אז. בשנות העשרים, שהיו שיא הקריירה שלו, היה שותף לכ-4,000 הקלטות.
תולדות חייו

ניקולס נולד במדינת יוטה. אביו היה מורה למוזיקה. הוא החל לנגן בקורנט בגיל 12 במסגרת תזמורת כלי הנשיפה של אביו. ב-1923 נסע לאטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי כדי לעבוד בלהקה מקומית ועד מהרה עבר לניו יורק, בסיסו למשך עשרים השנים הבאות.
בניו יורק ניגן במספר תזמורות, בהן זו של פול וייטמן "מלך הג'אז". בנוסף הוביל ניקולס הרכב משלו, יחד עם אשתו, בשם "חמש הפרוטות" (Red Nichols & His Five Pennies), שזכה להצלחה רבה בהופעות ובהקלטות. כמו כן שימש כנגן אולפן בהקלטותיהם של רבים מאמני הג'אז של התקופה ובהם ג'ו ונוטי, אדי לאנג, פי ווי ראסל, ג'ימי וטומי דורסי, בני גודמן, גלן מילר, ג'ק טיגרדן, ג'ין קרופה ואחרים, בכך הפך לנגן הקורנט העסוק והמוקלט ביותר בשנות העשרים. בנוסף לכל עיסוקיו אלו שימש גם כנגן במחזות זמר בברודוויי.
ב-1942 עברו בני הזוג ניקולס לקליפורניה, בשל מחלת שיתוק ילדים בה לקתה בתם. עד סוף העשור פרש ניקולס ממוזיקה והקדיש את זמנו לטיפול בבתו. לאורך שנות ה-50 הופיעו ניקולס ו"הפרוטות" בלוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
ב-1959 הופק בהוליווד הסרט The Five Pennies, (הופץ בישראל תחת השם "חצוצרת הקסם") המבוסס באופן רופף על הביוגרפיה של ניקולס, בתפקיד ניקולס כיכב דני קיי והופיעו בו גם לואי ארמסטרונג וברברה בל גדס. הסרט זכה לחמש מועמדויות לפרס אוסקר. ניקולס עצמו לא מופיע בסרט אך קול נגינת החצוצרה של דני קיי בסרט הוא שלו.