stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנעלם

| --- | --- |

 בימוי:  דייוויד ס. גוייר
 הופק בידי:  גרי ברבר
 תסריט:  מיק דייוויס כריסטין רום
 שחקנים ראשיים:  ג'סטין צ'טווין   מרגריטה לבייבה   מרסיה גיי הארדן   כריס מרקיוט   אלכס או'לאפלין   מישל הריסון   ראיין קנדי   אלכס פריס
 מוזיקה:  מרקו בלטרמי
 צילום:  Gabriel Beristáin 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Spyglass Media Group, Hollywood Pictures 
 חברה מפיצה:  Hollywood Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 באפריל 2007
 משך הקרנה:  101 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט נעורים, סרט אימה, סרט פנטזיה, סרט דרמה, סרט מתח, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט רוחות רפאים 
 תקציב:  $30,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   invisible
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנעלם (אנגלית: The Invisible) הוא סרט מתח על-טבעי אמריקאי משנת 2007 בבימויו של דייוויד ס. גוייר ובכיכובם של ג'סטין צ'טווין, מרגריטה לבייבה ומרסיה גיי הארדן. הסרט יצא בישראל ב-23 באוגוסט 2007 והוא חידוש של סרט שוודי בשם Den Osynlige אשר מבוסס על רומן בעל אותו השם שנכתב על ידי מאטס ואהל. הסרט צולם ברובו בוונקובר, קנדה.
עלילה

ניק פאוול (צ'טווין) הוא תלמיד תיכון, אשר מותקף בליל נסיעתו ללונדון ומושאר ביער למות אחרי שמאשימים אותו לשווא על הסגרת פושעת. ניק מתקשה "לעבור לצד השני" ונשאר תקוע בין החיים למוות, בלי שאף אחד יוכל לראות או לשמוע אותו. כבלתי נראה, ניק צופה מהצד בעוד אמו והמשטרה מחפשים אחר גופתו ותוקפיו, וחייב למצוא את אנני (לבייבה), נערה מרדנית ששבורה ממות אימה ובורחת מהמשטרה, אשר תקפה אותו, לפני שימות מפצעיו ויעלם מבלי שאף אחד יידע איפה הוא. אחרי מאמצים רבים מצד ניק, הוא מצליח לגרום לאנני לשמוע אותו ולעזור לו.
צוות שחקנים

ג'סטין צ'טווין - ניק פאוול
מרגריטה לבייבה - אנני ניוטון
מרסיה גיי הארדן - דיאנה פואל
כריס מרקיוט - פיט איגן
המשולש

ערך זה עוסק באזור ממזרח לשרון, שבו מרוכזים יישובים ערביים ישראליים רבים. אם התכוונתם למתחם בירושלים, ראו .
מיקום יישובי המשולש הערביים
אום אל-פחם
טייבה, העיר הערבית השנייה בגודלה במשולש והגדולה ביותר במשולש הדרומי
המשולש (בערבית: المثلث, תעתיק: אלְמֻתַ'לַּת') הוא אזור ממזרח לשרון, במורדות הרי השומרון, בו מרוכזים ישובים ערביים ישראליים רבים. הכינוי "המשולש" ניתן לשטח זה, שהועבר מירדן לישראל בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל לירדן. האזור נמתח לאורך "הקו הירוק", בעברו במורדות המערביים של הרי השומרון. על פי הערכות שונות, מתגוררים באזור המשולש יותר מ-330,000 ערבים ישראלים.
מקור השם

מקורו של המונח "משולש" לציון אזור בעל אוכלוסייה ערבית הוא  מהמונחים "המשולש הגדול" שציין בימי המנדט הבריטי את האזור התחום בין הערים שכם, ג'נין וטולכרם שהיה מיושב בערבים בלבד. המונח "המשולש הקטן" התייחס לאזור הכפרים בכרמל איג'זים, ג'בע ועין ע'זאל שהיה גם הוא אזור ערבי, אך קטן בהרבה.
בתחילה שימש המונח "המשולש הקטן" לציון האזור. זאת לאחר ש"המשולש הקטן" המקורי שבאזור הכרמל נחרב, ורוב תושביו הערבים נמלטו לאחר מבצע שוטר. בהמשך קוצר השם ל"המשולש" ובמשך הזמן התקבל הכינוי העברי גם לערבית. במשך הזמן החל הביטוי להתייחס לשטח גדול יותר, כך שכיום מקובל להתייחס לאזור אום אל-פחם כאל "המשולש הצפוני" (المثلث الشمالي), ואל אזור כפר קאסם כאל "המשולש הדרומי" (المثلث الجنوبي).
יישובי המשולש > יישובים ערביים

היישובים הערבים באזור הנקרא "המשולש" הם: טייבה, טירה, קלנסווה, באקה אל-גרביה, ג'ת, זמר (במקור: ימה, ביר א-סיכה, מרג'ה ואיבתאן), מייסר, ג'למה (נהרס), אום אל-קוטוף, כפר קרע, ערערה (שכמועצה איחדה תחתיה את עארה); ברטעה, עין אל-סהלה ומועאוויה (שאוחדו למועצה בסמ"ה); אל-עריאן, ג'לג'וליה, אום אל-פחם; מוסמוס, מושריפה, זלפה וסאלם (שאוחדו למועצה מעלה עירון); כפר קאסם וכפר ברא. יישובי המשולש מתאפיינים בגיוון החמולות.
יישובי המשולש > יישובים יהודיים

היישובים היהודיים באזור הם: שער אפרים, ניצני עוז, ראש העין, מצר, בת חפר, בחן, יד חנה, מגל, מצפה אילן, צור יצחק, צור נתן, מתן, כוכב יאיר צור יגאל ,קציר, חריש, אייל ומי עמי (חלקם הגדול הוקמו במסגרת תוכנית "יישובי הכוכבים"). מבחינה גאוגרפית, גם היישוב אורנית נמצא באזור זה, אך הוא מעבר לקו הירוק.
קביעת הקו הירוק ממזרח ל"משולש"

על פי הסכמי שביתת הנשק עם ירדן שנחתמו ב-1949 ("הסכמי רודוס") קיבלה מדינת ישראל את אזור המשולש ואת כביש ואדי עארה, הסמוך לאפיק נחל עירון. ישראל הייתה מעוניינת בשטח מסיבות אסטרטגיות - כביש ואדי עארה הוא עורק תחבורה חשוב ממרכז הארץ לגליל, ששניהם אזורים בשליטת ישראל. הר אלכסנדר, שעל כתפו שוכנת העיר אום אל-פחם, הוא נקודת תצפית גבוהה החולשת על האזור כולו. לפיכך, ישראל תבעה חזקה על האזור ואף איימה על ירדן לכבוש אותו בכוח צבאי במידה ולא יוסכם על כך בדיונים. ירדן, שלא הייתה לה אחיזה בשטח (שהוחזק על ידי כוחות עיראקיים בלבד) נאלצה להסכים, אולם קיבלה בתמורה שטחים שהוחזקו על ידי ישראל ליד בית שאן ובאזור דאהרייה שבדרום הר חברון.
קבלת אזרחות ישראלית והקשר עם יהודה ושומרון

תושבי האזור קיבלו אזרחות ישראלית ב-1949, והיו כפופים לממשל צבאי עד שנת 1966. עד 1967 היה האזור אזור ספר שסבל מאוד מניתוקו מהערים הערביות הגדולות שנותרו מהעבר הירדני של הגבול - קלקיליה, טולכרם ועוד. אחד הכפרים, כפר ברטעה נחצה לשניים עקב טעות בסימון שטחו על המפות שעליהן שורטט הקו הירוק. לאחר תחילת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון מידי ירדן ביוני 1967 חודש הקשר בין כפרי המשולש ליישובים הסמוכים לו מהעבר האחר של הקו הירוק, אולם קשר זה התערער שוב עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987. תושבי המשולש לא השתתפו בדרך כלל באינתיפאדה, והמשיכו לעבוד בישראל ולקנות תוצרת ישראלית, בעוד התושבים הפלסטינים מהעבר השני של הקו הירוק פעלו נגד ישראלים והחרימו תוצרת ישראלית. האינתיפאדה השנייה שפרצה בספטמבר 2000 והקמת גדר ההפרדה בעקבותיה, חידשו את החיץ בין כפרי המשולש לבין יהודה ושומרון.
הקמת יישובים יהודיים ובג"ץ קעדאן

ביוזמת ממשלת ישראל הוקמו יישובים יהודיים באזור המשולש. התושבים הערבים לא ראו בעין יפה את הקמת היישובים האלה, כיוון שהם הגבילו את האדמות שעמדו לרשות היישובים הערביים, כך שהצפיפות בהם הלכה וגברה. היישובים היהודיים במשולש הוגדרו כיישובים קהילתיים של הסוכנות היהודית, כדי שיותר להם להרכיב ועדות קבלה שיסננו את המעוניינים לקנות מגרשים ביישובים האלה. ועדות הקבלה לא אפשרו לערבים לקנות מגרשים ביישובים היהודיים. בני הזוג עאדל ואימאן קעדאן, שביקשו לעזוב את באקה אל-גרבייה ולרכוש בית ביישוב קציר, פנו אל האגודה לזכויות האזרח ועתרו באמצעותה לבג"ץ ב-1995, בדרישה שהדבר יותר להם. במרץ 2000 התקבל פסק דין של בג"ץ אשר קבע כי המדינה נהגה באי שוויון בכך שהקצתה אדמות לסוכנות היהודית וייעדה אותן ליהודים בלבד. ב-2004, בעקבות עתירה נוספת לבג"ץ, בוצע פסק הדין והותר למשפחת קעדאן לקנות בית בקציר.
הערות שוליים

↑  Muhammad Amara, Politics and sociolinguistic reflexes: Palestinian border villages, page 6
↑  ש. שחורי, בכפרי הערבים במשולש הישראלי, דבר, 17 באוגוסט 1951
↑  יובל יועז,דוד רטנר, לאחר תשע שנים - עאדל קעדאן יוכל לבנות בית בקציר, באתר הארץ, 9 במאי 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009538287705171
המצור על בלגרד (1456)

המצור על בלגרד התרחש בין ה-4 ל-22 ביולי 1456, כאשר צבא האימפריה העות'מאנית נכשל בניסיון לכבוש את מצודת העיר.
לאחר נפילת קונסטנטינופול ב-1453 ריכז הסולטאן מהמט השני את משאביו בהכנעת ממלכת הונגריה. מטרתו המידית הייתה מבצר הגבול (בהונגרית végvár – וֵגְוָר) של העיר בלגרד (בהונגרית עתיקה Nándorfehérvár – נַנְדוֹרפֵהֵרְוָר, המבצר הלבן של נאנדור). יאנוש הוניאדי, אציל ומצביא ממוצא ולאכי, שניהל שורת קרבות ארוכה כנגד העות'מאנים בעשרים השנים שקדמו לכך, ציפה להתקפה מסוג זה בדיוק.
המצור התרחב לכדי קרב גדול, שמהלכו הוביל הוניאדי התקפת־נגד בלתי צפויה ששטפה את המחנה הטורקי ושבסופו של דבר אילצה את הסולטאן מהמט השני הפצוע להפסיק את המצור ולסגת.
האפיפיור קליקסטוס השלישי כתב כי המצור על בלגרד "חרץ את גורלה של הנצרות". ההוראה של האפיפיור לצלצל בפעמוני הכנסיות בצהרי היום על מנת להזעיק את המאמינים להתפלל למען מגיני העיר, הפכה לצלצול ניצחון ולנוהג קבוע עד ימינו.
ההכנות

בסוף שנת 1455 החל הוניאדי בהכנות לקרב לאחר שהתפייס בפומבי עם כל אויביו. על חשבונו הוא צייד וחימש את המצודה והשאיר בה חיל מצב חזק בפיקודו של גיסו מיהאלי סילאגי (Mihály Szilágyi) ובנו הבכור לסלו הוניאדי. כמו כן, הוא הקים חיל סיוע וצי של מאתיים קורבטות. הוניאדי נאלץ להסתמך על משאביו בלבד מכיוון שאף לא אחד מהברונים האחרים היה מוכן לסייע לו, זאת כיוון שהם חששו מכוחו הגובר יותר מאשר מהאיום העות'מאני.
בן בריתו היחיד של הוניאדי היא הנזיר הפרנציסקני ג'ובאני דה קפסטראנו. מי שהטיף למסע צלב בצורה כה משכנעת שהאיכרים ובעלי האחוזות הקטנים שהיו דלים בנשק (רובם היו מצוידים בקלעים ובחרמשים), אך מלאי התלהבות, נהרו אל דגלו של הוניאדי, שגרעין צבאו הורכב מחבורה קטנה של שכירי חרב מיומנים ומעט פרשים מקרב האצילים. בסך הכול יכול היה הוניאדי להרכיב כוח בן 25,000–30,000 איש.
הקרב

על פי דיווחים שונים, במפתיע, החלו איכרים צלבנים בפעולה צבאית ספונטנית, ואילצו את קפיסטרנו והוניאדי לנצל את הסיטואציה שנוצרה. למרות פקודתיו של הוניאדי למגינים שלא לבזוז את עמדות הטורקים, החלו מספר יחידות לטפס על סוללות הגנה ההרוסות, לחצות את קו ההגנה הטורקי ולתקוף את חיילי האויב. פרשי הספאהי (חיל הפרשים הקל) הטורקים ניסו ללא הצלחה לפזר את הכוחות התוקפים. מיד הצטרפו נוצרים נוספים לאלו שמחוץ לחומה וכך מה שהחל כתקרית בודדת, הסלים במהירות לכדי קרב מלא.
ג'ובאני דה קפסטראנו ניסה תחילה להורות לאנשיו לחזור אל בין החומות, אך במהרה מצא עצמו מוקף בכ-2,000 צלבנים. הוא הוביל אותם אל קווי העות'מאנים כשהוא צועק "האל שברא את הראשית ידאג לאחרית!" קפיסטרנו הוביל את צלבניו למאסף הטורקי בסמוך לנהר הסאווה. באותו זמן החל הוניאדי התקפה נפרדת מהמצודה על מנת להשתלט על עמדות התותחים שבמחנה הטורקי.
כשהם מופתעים לחלוטין ממהלך עניינים בלתי צפוי זה, וכפי שטוענים היסטוריונים אחדים, משותקים בשל פחד בלתי מוסבר, החלו הטורקים להימלט. המשמר האישי של הסולטאן שכלל כ-5,000 יניצ’רים ניסה נואשות לעצור את הפאניקה ולהשתלט מחדש על המחנה, אך כעת הצטרף גם צבאו של הוניאדי לקרב הבלתי מתוכנן ומאמצי הטורקים הפכו חסרי סיכוי. הסולטאן עצמו הצטרף לקרב והרג אביר בקרב יחיד, אבל אז חטף חץ בירכו והתעלף. לאחר הקרב קיבלו הפושטים ההונגרים פקודות להעביר את הלילה מאחורי חומות המבצר ולהיות דרוכים לחידוש אפשרי של הלחימה, אך התקפת הנגד הטורקית לא התממשה.
תחת מעטה החשכה נסוגו הטורקים בחיפזון כשהם מסיעים את הפצועים ב-140 קרונות. הסולטאן התעורר מעילפונו בעיר סרונה. לאחר שלמד שצבאו הונס, רוב מפקדיו נהרגו וכל ציודו ננטש רצה השליט בן ה-24 להתאבד על ידי נטילת רעל, אך יועציו הצליחו בעמל רב למנוע זאת. התקפות הפתע גרמו לאבדות כבדות ולמהומה רבה. וכך, במהלך הלילה הסיג מהמט המובס את כוחותיו הנותרים וחזר לאיסטנבול.
אחרית דבר

הגם שניצחו, ההונגרים שילמו מחיר יקר תמורת ניצחון זה, שכן במחנה פרצה מגפת דבר שממנה מת גם יאנוש הוניאדי כעבור שלושה שבועות (11 באוגוסט 1456).
חולשות תכנון המבצר שנתגלו במהלך המצור תוקנו בהמשך על ידי ההונגרים. החומה המזרחית החלשה, מקום בו פרצו העות'מאנים לתוך העיר העליונה חוזקה על ידי שער זידאן ומגדל נביושה הכבד. אלו היו השיפורים הגדולים האחרונים שבוצעו במבצר עד 1521 כאשר הסולטאן סולימאן הראשון כבש אותו לבסוף.
השלמות

הניצחון עצר את התפשטות האימפריה העות'מאנית לעבר אירופה הקתולית למשך 70 שנה, אם כי הם ערכו פשיטות אחרות כדוגמת כיבוש אוטרנטו ב-1480–1481 והפשיטה על קרואטיה ושטיריה ב-1493.
במהלך המצור הורה האפיפיור קליקסטוס השלישי על צלצול הצהריים בפעמוני הכנסיות על מנת לקרוא למאמינים להתפלל עבור המגינים – אך במקומות רבים הגיעו הידיעות על הניצחון מוקדם יותר מהוראה זו, והיא הפכה לסוג הנצחה של הניצחון, והאפיפיור לא ביטל את ההוראה. מכאן המקור לצלצול הצהריים המקובל עד היום.
לאחר שהמצור על בלגרד עצר את התפשטות העות'מאנים באירופה, הם התמקדו בשילוב סרביה ובוסניה באימפריה. ולאכיה, הח'אן של קרים ולבסוף נסיכות מולדובה הפכו למדינות חסות. לא ידוע מדוע לא תקף הסולטאן את הונגריה ומדוע ויתר על הרעיון להתקדם בכיוונה לאחר המצור הכושל על בלגרד. ייתכן שראה בכישלון בבלגרד סימן לכך שהאימפריה אינה מסוגלת להתפשט יותר בטרם יהפכו סרביה ובוסניה לבסיס מוצק למבצעים צבאיים. יתר על כן, סביר ביותר שלכוח הצבאי והמדיני המשמעותי של הונגריה תחת שלטונו של מתיאש הוניאדי הייתה השפעה על היסוס זה.
טענה נוספת היא, שמהמט השני לא התעניין בכיבוש הונגריה והתייחס לדנובה ולנהר הסאווה כאל הגבולות בפועל של האימפריה שלו. מטרתו של מהמט הייתה רק להפוך את הבלקנים לחלק אורגני של האימפריה, שבאופן טבעי הוביל אותו לשאוף לצמצם את ההשפעה ההונגרית והונציאנית באזור. מנקודת השקפה זו לא ניתן לראות במצור על בלגרד ב-1456 כשלב הראשון בתוכנית נרחבת לגבי הונגריה. מטרת המצור הייתה לשלול מההונגרים בסיס הכרחי להתקפות כנגד הבלקנים. כמו כן, המבצר היה הבסיס המתאים ביותר להתקפות כנגד הונגריה, אובדנו היה פותח את המדינה בפני פלישה. עם זאת, ברור כי כף המאזניים נטתה בוודאות לטובת העות'מאנים. לגרשם מאירופה הייתה מעת זו משימה בלתי אפשרית. תובנה זו עיצבה את המדיניות של המעצמות האירופאיות. אפילו מתיאש הוניאדי ויתר על הרעיון של מלחמה גדולה כנגד הטורקים מכיוון שחש שכוחו הצבאי אינו מספק ושאין הוא יכול לסמוך על עזרה מבחוץ.
הטורקים לכדו בחזרה את התותחים שאיבד מהמט השני לאחר קרב מוהאץ' ב-1526.
המצור על בלגרד (מתוך כתב יד טורקי מהמאה ה-15)
מבצר בלגרד כפי שנראה בימי הביניים. ניתן לראות בציור את העיר התחתונה והעליונה הכוללת את הארמון
גבורתו של טיטוס דוגביץ', ציור הונגרי מהמאה ה-19
מהלכי הקרב
הקרב על בלגרד ציור הונגרי מהמאה ה-19. במרכז, ג'ובאני דה קפסטראנו כשצלב בידו
העורקים הבין-צלעיים

| --- | --- |
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (584) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  Arteriae intercostales 
 
הרווחים הבין-צלעיים, מבט משמאל
הָעוֹרְקִים הַבֵּין-צַלְעִיִּים (TA: arteriae intercostales) הם קבוצה של עורקים המספקים דם לרווחים הבין-צלעיים.
העורקים הבין צלעיים הקדמיים

הענפים הבין-צלעיים הקדמיים של עורק החזה הפנימי מספקים דם לחמשת או ששת הרווחים הבין-צלעיים הראשונים. לאחר הסתעפותם ממנו, מתפצל עורק החזה הפנימי לעורק רום הבטן העליון ולעורק הסרעפת השרירי. מעורק הסרעפת השרירי מסתעפים יתר הענפים הבין-צלעיים הקדמיים.
הענפים הבין-צלעיים הקדמיים, שניים במספר בכל רווח, נעים הצדה, כשאחד קרוב לגבול התחתון של הצלע מעל והשני קרוב לגבול העליון של הצלע מתחת. לבסוף, עורקים אלה משיקים לעורקים הבין-צלעיים האחוריים היוצאים מאבי העורקים.
ענפים אלה ממוקמים בחלקם הראשון בין האדר לבין השרירים הבין-צלעיים הפנימיים, ולאחר מכן בין השרירים הבין-צלעיים הפנימיים לשרירים הבין-צלעיים הפנימיים ביותר. הענפים מספקים דם לשרירים הבין-צלעיים, וכן לשריר החזה הגדול, שריר החזה הקטן והשד, דרך סעיפים החודרים את השרירים הבין-צלעיים החיצוניים.
העורקים הבין-צלעיים האחוריים

העורק הבין-צלעי העילאי (arteria intercostalis suprema) הוא עורק שממנו מתפצלים העורקים הבין-צלעיים האחוריים הראשון והשני, אשר מספקים דם לרווחים בין-צלעיים אלה. עורק זה מסתעף מגזע הצלע והצוואר, ענף של העורק התת-בריחי. תשעת העורקים הבין-צלעיים האחוריים האחרים יוצאים ישירות מאבי העורקים.
בשל מיקומו של אבי העורקים לשמאל עמוד השדרה, העורקים הימניים ארוכים יותר מעורקים השמאליים. העורקים הימניים עוברים על פני גופי החוליות, מאחורי הוושט, צינור החזה והווריד האי-זוגי. הם מכוסים על ידי הריאה הימנית והאדר. לעומתם, העורקים השמאליים יוצאים אחורנית לצד החוליות, מכוסים על ידי הריאה השמאלית והאדר. שני העורקים השמאליים העליונים נחצים על ידי הווריד הבין-צלעי העילאי השמאלי, ואילו העורקים התחתונים נחצים על ידי הווריד האי-זוגי המחציתי (vena hemiazygos). ממול לראשי הצלעות, עובר מטה קדמית להם הגזע הסימפתטי. עצבי הקרביים יורדים גם הם קדמית לעורקים התחתונים.
כל עורק בין-צלעי אחורי מתקדם לאורך הגבול התחתון של הצלע ממעל, יחד עם הווריד הבין-צלעי והעצב הבין-צלעי של אותו רווח. הווריד נמצא מעל לעורק, ואילו העצב מתחתיו.
מכל עורק בין-צלעי אחורי מתפצל ענף גבי (ramus dorsalis), המלווה את הענף הגבי של עצב השדרה ומספק את חוט השדרה, עמוד השדרה, שרירי הגב והעור בגב. כמו כן, מכל עורק מתפצל גם ענף עקיף החוצה את המרווח הבין-צלעי ונע לאורך הגבול העליון של הצלע.
המעבדה הלאומית לפיזיקה

ערך זה עוסק במעבדה הלאומית לפיזיקה בישראל. אם התכוונתם למעבדה הלאומית לפיזיקה בבריטניה, ראו .
המעבדה הלאומית לפיזיקה בישראל פועלת במסגרת משרד הכלכלה והתעשייה ומחזיקה את אבות המידה (יחידות המידה הרשמיות) של ישראל בתחומים: אורך, מסה, טמפרטורה, מתח חשמלי, התנגדות חשמלית, לחץ, ואקום, כמות החומר וזמן.
המעבדה הוקמה ב–1951 על ידי צבי תבור, שניהל אותה במשך 25 שנים. בשנים הראשונות פעלה המעבדה במרתף של בניין ג'נרלי בירושלים, ממנו עברה למחנה שנלר ובשנת 1960 עברה למשכנה הנוכחי בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במעבדה פועלים מכשירי מדידה מדויקים, המאפשרים מתן שירות לתעשייה בתחומי כיול ודיוק. בהתאם לחוק קביעת הזמן המעבדה קובעת בישראל את הזמן האוניברסלי המתואם.
עד תחילת המאה ה-21 העסיקה המעבדה 40 עובדים, אך בהמשך הצטמצמה פעילותה ובשנת 2017 הועסקו בה שלושה עובדים בלבד. בשנת 2009 איבדה המעבדה את ההכרה של הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות (BIPM), ועקב כך היא מוגבלת בשירותיה, והתעשייה הישראלית רוכשת שירותים מסוג זה בחו"ל או מספקים פרטיים בישראל.
הערות שוליים

↑  מרכז הדיוק הוקם במעבדה הישראלית לפיסיקה, על המשמר, 4 בינואר 1953
↑  המעבדה לפיסיקה - לבנין האוניברסיטה, דבר, 25 בינואר 1960
↑   חוק קביעת הזמן, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   אורה קורן, שערוריית המעבדה לבדיקת השעה: כך הוזרמו מיליונים לגוף עם שלושה עובדים - שלא תורם למשק, באתר TheMarker‏, 18 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009828059105171  VIAF: 18162179008207852996   WorldCat (עם VIAF): 18162179008207852996
המצור על בדחוס (1812)

המצור על בדחוס הוא מצור אשר התנהל בשנת 1812 בידי כוח בריטי ופורטוגלי משולב בפיקודו של ארתור וולינגטון, כנגד הכוחות הצרפתים שהגנו על העיר המבוצרת בדחוס.
רקע

כיבוש העיר בדחוס היה למטרה חשובה לצבא האנגלו-פורטוגלי בפיקודו של וולינגטון. בדחוס הייתה חלק ממספר ערי גבול מבוצרות, בין ספרד שהייתה תחת כיבוש צרפתי, לבין פורטוגל שהצליחה להגן על גבולותיה מפני הצבא הצרפתי. כדי לבסס יסודות לשחרור ספרד, וולינגטון החליט בשלב הראשון לכבוש את ערי הגבול כדי להבטיח לעצמו את דרכי האספקה לצבאו בין ספרד לעיר ליסבון ולים.
העיר בדחוס הייתה העיר השלישית שנכבשה, והקשה מביניהן לכיבוש. הצבא האנגלו-פורטוגלי הגיע לבדחוס לאחר שחרור העיר אלמידה במאי 1811 ושחרור סיודד רודריגו בינואר 1812. חשיבותה של בדחוס הייתה בפתיחת הציר הדרומי מאחר ששחרור סיודד רודריגו הבטיח את הציר הצפוני.
העיר בדחוס

בשנת 1812 העיר בדחוס הייתה עיר מבוצרת היטב אשר שכנה באזור הררי, כאשר מצידה הצפוני נהר הגוודיאנה. הביצורים העתיקים של העיר מהתקופה המוסלמית כללו את המצודה בצד הצפון מזרחי ואת חומות העיר. במשך השנים, שופרו הביצורים כדי לעמוד במצור בסטנדרטים של העת החדשה, ובעיקר בירי תותחים. שיפורים אלו כללו הוספה של ביצורי כוכב ובאסטיונים סביב חומות העיר, סוללות עפר, חפירים ומבצרים קטנים בנקודות אסטרטגיות סביב העיר.
הצדדים הלוחמים > חיל המשמר הצרפתי

מפקד ומושל העיר בדחוס תחת הכיבוש הצרפתי היה הגנרל והברון ארמנד פיליפון, מפקד מנוסה אשר לחם בצבא הצרפתי משנת 1778. פיליפון קיבל ניסיון רב בפיקוד במערכות השונות של המלחמות הנפוליאוניות ביניהם קרב אוסטרליץ, קרב טלברה והמצור על קדיס. במרץ 1811 הועבר פיליפון לפקד על העיר בדחוס.
חיל המשמר הצרפתי תחת פיקודו של ארמנד פיליפון הורכב מ-5,003 חיילים, ביניהם;
3,807 חיילי רגלים (מעט פחות מ-8 גדודים, אשר נפרסו בין העמדות השונות).
42 פרשים (ניצבו במרכז העיר כעתודה).
261 חיילי ארטילריה ו-260 מהנדסים ופלסים (חלקם הוצבו כתותחנים גם כן).
כ-300 חיילים חולים (לא השתתפו באופן פעיל בהגנת העיר).
בנוסף שירתו חיילים ואזרחים בשירות הצבא נוספים בתפקידים כגון לוגיסטיקה ופיקוד.
הצדדים הלוחמים > הכוח האנגלו-פורטוגלי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  הדיוויזיה השלישית חטיבת קמפט (3 גדודי רגלים ורגימנט 'הילנד' 71)  חטיבת קמפבל (2 גדודי רגלים ורגימנט רגלים 94 ו-70) |  הדיוויזיה הרביעית חטיבת קמיס (2 גדודי רגלים)  חטיבת באו (3 גדודי רגלים) |  |  |  |  הדיוויזיה החמישית  חטיבת האי (3 גדודי רגלים)  חטיבת ווקר (3 גדודי רגלים) |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  הדיוויזיה הקלה 4 גדודים מתוך שלושה רגימנטים (רגימנט 95, 43 ו-52) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  הכוח הפורטוגלי   9 רגימנטים, בהם חמישה רגלים וארבעה קזדוס. |
המצור וכיבוש העיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לקריאה נוספת

איאן פלצ'ר בדחוס 1812, הוצאת אוספרי, 1999. (ISBN 1-85532-957-3)
איאן פלצ'ר מבצרים במלחמת חצי האי האיברי 1808-14, הוצאת אוספרי, 2003. (ISBN 1-84176-577-5)
הערות שוליים

↑  איאן פלצ'ר, 1999
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539675805171  LCCN: sh95001889 
איור תקופתי של העיר, מהצד הצפוני.
תרשים התנהלות המצור על בדחוס בידי הכוח הבריטי-פורטוגלי.
המתקפה על מבצר א-רוטבה

המתקפה על מבצר א-רוטבה נערכה במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית, בין הכוחות הבריטיים והירדנים לבין הכוחות העיראקיים הנאמנים לרשיד עאלי אל-כילאני, במבצר א-רוטבה (אנ').
רקע

ב-1 במאי 1941, כוחות הנאמנים לרשיד עאלי אל-כילאני כבשו את המצודה בא-רוטבה. כוחות ירדנים ואנגלים נשלחו להילחם בהם.
בעיירה א-רוטבה שליד הגבול הירדני שהה כוח אזרחי בריטי שעסק בכריית בארות.
מהלך הקרב

עוד ב-2 במאי, בטרם החלו פעולות האיבה בחבניה, פתח כוח של משטרת המדבר העיראקית באש על הבריטים, הניסם, והתבצר במבצר עות'מאני ישן שהיה מצוי בעיירה. היו אלו יריות הפתיחה של הקרב.
אל כוח זה הצטרפו לאחר מכן ב-8 במאי 1941, חמושיו הפלסטינים של פאוזי אל-קאוקג'י. אלו הגיעו אל המקום בשיירה בת ארבעים מכוניות, בתקווה להמשיך משם לארץ ישראל או לסוריה ולנסות להמריד ולהתסיס את התושבים לטובת מדינות הציר. מזרחית לא-רוטבה הותקפה השיירה על ידי מטוסי ה-RAF, וספגה אבדות כבדות.
בתחילה קיבלו אנשי חיל הספר העבר ירדני הוראה לכבוש את המקום, אך הם סירבו. לאחר מכן הוטל כיבושה מחדש של א-רוטבה על הלגיון העבר ירדני. הכוח העצמאי שעמד תחת פיקודו של גלאב פאשה כלל כ-350 לוחמים, שהיה מצויד בתותחים מיושנים מסוג "הוצ'קיס", מקלעי לואיס ונע באמצעות משאיות פורד מיושנות שחלקן הוסבו לשריוניות מתוצרת עצמית. הכוח היה קטן אך נייד, ומנוסה מאוד בלוחמת מדבר.
חיילי הלגיון הערבי כבשו את סביבות המבצר, בהמתנה להפצצת חיל האוויר המלכותי הקרבה. על הגנת המבצר הופקדו כ-100 שוטרים, רובם ממשטרת המדבר העיראקית.  מטוסי בריסטול בלנהיים משדה התעופה H-4 של טייסת RAF מס' 203 הגיעו והפציצו את המצודה, ולאחר שחשבו שתופסי המבצר נכנעו, עזבו. עם זאת, המבצר לא נכנע וה-RAF חזר פעמיים נוספות באותו יום להפציץ את המבצר, ללא הצלחה.
למחרת, ב-9 במאי, המשיך חיל האוויר המלכותי להפציץ את המבצר לסירוגין. מטוס אחד ספג אש כבדה כל כך מנשק קל, שהוא התרסק בדרך חזרה לשדה התעופה והטייס נהרג. באותו ערב, הגיעו למבצר 40 משאיות חמושות במקלעים כדי לתגבר את חיל המצב. מחצית מהמשאיות היו בלתי סדירות בפיקודו של פאוזי קאוקג'י והחצי השני היו ממשטרת המדבר העיראקית. גלאב החליט להסיג את חייליו בחזרה ל-H-3 כדי להמתין לתגבורת. למרות המתקפה האווירית, כשל הלגיון הערבי, שהיה חמוש בנשק מיושן, ולא הצליח בניסיונו לכבוש את המצודה. אנשיו של גלאב נאלצו לסגת, ורדיו בגדאד אף הודיע הודעה שקרית כי גלאב נהרג במתקפה.
הלגיון הערבי הגיע חזרה ל-H-3 בבוקר 10 במאי, ומצא את פלוגת המשוריינים מספר 2 RAF בפיקודו של מנהיג הטייסת מיכאל קזאנו מחכה שם. הטייסת נשלחה לפני התוקפים, כדי לסייע ללגיון הערבי לכבוש את א-רוטבה. קזאנו לקח את המכוניות המשוריינות שלו לא-רוטבה, בזמן שכוחות הלגיון הערבי שדרגו את האספקה שלהם ב-H3. המכוניות המשוריינות של קזאנו נלחמו נגד המשאיות של אל-קאוקג'י במשך רוב שאר היום, ואף על פי שהתוצאה לא הייתה מכרעת, המשאיות נסוגו מזרחה בחסות החשיכה, בהשאירם את חיל המצב לגורלו. באותו הלילה הצליח ה-RAF בהפצצת לילה, כאשר מספר פצצות נחתו בתוך המבצר.
בעקבות נסיגת המשאיות של אל-קאוקג'י וההפצצה המוצלחת של ה-RAF, נסוג חיל המצב מהמבצר בחסות החשיכה. בבוקר ביום ה-11 במאי, הגיע טור הלגיון הערבי וכבש את המבצר, בעוד הקרונות המשוריינים של קאסון המשיכו להילחם בשרידים של כוחות משטרת המדבר העיראקית.  במהלך היום, ג'יימס ג'וזף קינגסטון, מפקד קינגקול, יחד עם חלק מהצוות שלו וכוחות מגן של רגימנט הכחולים והמלכותיים ומשמר החיים, יצאו מ-H3 למבצר בא-רוטבה. כשהוא מחנה את חיל המגן שלו בקצה העיירה, קינגסטון וסומרסט דה צ'יר, עוזרו, המשיכו אל המבצר ונפגשו עם גלאב פאשה.
לאחר הקרב

סרט על הסכסוך הופק על ידי British Pathé ופורסם ב-9 ביוני 1941 בשם 'המלחמה בעיראק'.
לקריאה נוספת

de Chair, Somerset (1943). The Golden Carpet (Second ed.). London: Faber and Faber.
Glubb, John Bagot (1948). The Story of the Arab Legion. London: Hodder & Stoughton.
הערות שוליים

↑  Habbaniyah artillery inactive, פלסטיין פוסט, 6 במאי 1941
↑  How Fawzi Qawgaji sheered off, פלסטיין פוסט, 16 במאי 1941
↑  ליימן, עמ' 55
↑  יאנג, עמ' 113
↑  de Chair, p. 18
↑  ליימן, עמ' 61
↑  Glubb, pp. 263-267
↑  de Chair, p. 16
↑  "The War In Iraq". British Pathe.
המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן

המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן התרחשה בינואר 2016 ובה אספסוף איראני אשר הפגין על הוצאתו להורג של נימר א-נימר, הסתער על בניין שגרירות ערב הסעודית בטהראן והצית אותו בעזרת בקבוקי תבערה, בנוסף לכך המון איראני במשהד פרץ לקונסוליה הסעודית בעיר ובזז אותה. לאחר המתקפה, הגיעו אנשי משטרת איראן אשר פיזרו את המפגינים וכיבו את השריפה.
התקיפות גונו מאוחר יותר על ידי המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי ועל ידי נשיא איראן, חסן רוחאני.