נעדרי מלחמת יום הכיפורים
פעולות החקירה והאיתור

מציאת הנעדרים וצמצום מספרם נעשה באמצעות עבודת חקירה ואיתור, שנמשכה שנים רבות.
אגף כוח האדם במטה הכללי של צה"ל היה הגורם הצבאי האחראי על הטיפול בחללים, בשבויים ובנעדרים. בתחילת המלחמה לא היה האגף ערוך לטפל במספרם הרב של אלה; עד 14 באוקטובר נמנו כבר כ-3,800 הרוגים ופצועים. האגף נדרש להתארגן לטיפול בנושא במהלך המלחמה. בין השאר הוקם מרכז קשר למשפחות שעמד בקשר עם משפחות שלא היה להן מידע על גורל יקיריהן. במרכז הוצבו חיילי מילואים והועבר אליו באופן שוטף כל המידע שהיה זמין אודות הנפגעים והנעדרים.
במקביל לפעולת אגף כוח אדם יזם חיל האוויר באמצע חודש אוקטובר את הקמתו של צוות לאיתור נעדרי החיל, צוות שלימים יהפוך ליחידת אית"ן. החיל פנה אל שלמה בן אלקנה, שהיה קצין בממשל הצבאי ברצועת עזה וצבר ניסיון בחיפוש ואיתור נעדרים. בין השאר איתר בן אלקנה לאחר מלחמת ששת הימים את מקום קבורתו של אבשלום פיינברג, איש מחתרת ניל"י, שעקבותיו אבדו ב-1917. אלקנה גייס למשימה אנשים נוספים, בעלי ידע בידיעת הארץ ובארכאולוגיה. הם החלו את פעולתם ברמת הגולן שם איתרו במהרה כמה מחללי חיל האוויר. בן אלקנה פיתוח תורת פעולה שיטתית לאיתור נעדרים, שתמציתה איסוף כל המידע הקיים, ניתוח ותיעוד קפדני שלו, התמדה בחיפושים וגילוי יוזמה מצד החוקרים.
הפעולה הצבאית המשמעותית לאיתור הנעדרים החלה רק לאחר תום השלב הראשון של המלחמה. ב-13 באוקטובר הוחלט על הקמת מרכז לאיתור נעדרים, אך נדרשה התארגנות להפעלתו והוא החל לפעול ב-26 באוקטובר. המרכז הועמד תחת פיקודו של אלוף-משנה יעקב הראל, שהיה ראש מנהל הגיוס באגף כוח אדם. המרכז פעל בשיתוף פעולה עם כל הגורמים הצבאיים הרלוונטיים לנושא, לרבות מחלקות אגף כוח אדם, חיל הרפואה, הרבנות הצבאית, המשטרה הצבאית והמעבדה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל, ותיאם את פעולתם. מספר קצינים בכירים סייעו לפעולתו, וביניהם האלוף במילואים שמואל איל, אלוף-משנה שמואל אלבק (שהיה מפקד העורף בסיני), אלוף-משנה במילואים משה יטבת ואלוף-משנה במילואים דבורה תומר. בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר העביר אגף כוח אדם ליחידות שהיו בהן נעדרים הוראות בדבר הטיפול הנדרש מהן בנושא ביחד עם המידע שהצטבר עד אז ביחס לכל נעדר.
בינואר 1974 סיים צוות בן אלקנה את החיפושים ברמת הגולן והתבקש לפעול בסיני. כשנודע ליעקב הראל על ההישגים שהשיג הצוות, נוצר שיתוף פעולה בחיפושים בין המרכז שבפיקודו לבין צוות בן אלקנה.
עם הקמת המרכז לאיתור נעדרים התברר כי לפי רישומי צה"ל נעדרים אלפים מחייליו, ומספר זה לא נשמע כסביר. בעקבות זאת דרש הראל לערוך מפקד כוח אדם בכל יחידות צה"ל. המפקד אכן נערך ב-25 באוקטובר 1973, לקראת הפסקת האש במלחמה. תוצאותיו העידו כי מספר הנעדרים המוגזם נבע מטעויות ברישום ואפשרו קביעה מבוססת ראשונה של מספר הנעדרים. ב-15 בדצמבר נערך ביחידות מפקד כללי שני.
המרכז החל בחקירות פרטניות בנוגע לגורלו של כל נעדר. לכל נעדר נפתח תיק, שבו נאגרו כל הידיעות הקיימות אודותיו. חלק מהמידע נאסף מפיהם של הפצועים: בחודשים אוקטובר ונובמבר נמצאו בבתי החולים ובמרכזי השיקום וההחלמה מדי יום כ-4,000 חיילים בממוצע. אגף כוח אדם ניצל את המצב על מנת לראיין את הפצועים ולקבל מהם מידע מפורט בנושאים שונים, אודות החיילים ופציעתם אך גם אודות גורלם ומקומם האפשרי של הנעדרים. הראיונות נערכו על ידי עשרות קצינות וכן מתנדבים מקרב אנשי המילואים, בסיוע מחלקת ההיסטוריה של צה"ל. אנשי משטרה צבאית שגויסו למרכז לאיתור נעדרים עיבדו את המידע שנדלה מפי החיילים על מנת לאסוף מידע פרטני על גורלם של נעדרים ספציפיים. הופק מידע מניתוח צילומים בעיתונים זרים ושידורי הטלוויזיה של ארצות ערב. בין השאר התאפשר לזהות בדרך זו 110 מתוך חיילי צה"ל שנפלו בשבי. מידע נוסף הועבר לצה"ל בעקבות חקירות שערכו מטעם עצמם בני המשפחות של נעדרים בחזיתות המלחמה.
בשלב הבא נערכו ביזמת המרכז האיתור נעדרים סריקות ראשונות אחרי הנעדרים בזירות הלחימה בגולן ובסיני בתיאום עם הפיקודים המרחביים ויחידות צה"ל שבשטח. ברמת הגולן אותרו בעקבות זאת רוב הנעדרים בזירה, ובסיני אותר מספר קטן יותר של נעדרים.
באמצע נובמבר 1973 שבו לישראל השבויים שנפלו בשבי מצרים, וכך ניתן היה לגרוע אותם מרשימת הנעדרים.
בשלב הבא רוכז המידע הקיים אודות הנעדרים ונותח באופן שיטתי פרטני, על פי תאי שטח וקרבות ספציפיים. כמו כן נאסף מידע נוסף מפי עדי ראייה. התהליך היה אטי, אך בדרך זו הופק מידע רב שסייע באיתור גופות רבים מהנעדרים.
בשיחות הפרדת הכוחות שהתנהלו בין צה"ל לבין הצבא המצרי מאוקטובר 1973 ועד לינואר 1974 ניתנה הסכמה מצד מצרים לעריכת חיפושים בשטחי הלחימה המוחזקים על ידה, בתיאום עם אנשי האו"ם והצלב האדום הבינלאומי. החיפושים כללו גם חיפושים במעוזי צה"ל שנכבשו. ב-18 וב-19 בנובמבר ערכו צוותים ישראלים, שמנו עשרות חיילים, חיפושים ממזרח וממערב לתעלת סואץ. חיפושים נוספים נערכו ב-23 ו-24 בינואר 1974 ובשלהי חודש מאי. הם הביאו לצמצום ניכר במספר הנעדרים. בין הנעדרים שגופותיהם אותרו בינואר 1974 היה הטייס שמואל חץ, שמטוסו הופל בשלהי מלחמת ההתשה.
בחזית הסורית היה מספר קטן של נעדרים אך השיחות עם הסורים התנהלו בקושי רב יותר ובאיטיות. רק בסוף פברואר 1974 הסכימו הסורים להעביר לישראל רשימה של השבויים שבידיהם, ואלו שבו לישראל בתחילת חודש יוני. יחד אתם החזירו הסורים מספר גופות של חללי צה"ל.
במרץ 1974 פרסם צה"ל והפיץ לציבור הרחב חוברת שכללה את שמות החללים והנעדרים במלחמה.
ב-5 בפברואר העבירה מצרים לידי צה"ל ארונות של 19 חללים ישראלים. מאוקטובר 1974 ועד 1987 החזירה מצרים לישראל חללים ב-20 הזדמנויות שונות (39 חללים ב-4 באפריל 1975), ומתוכם זוהו 147 חללים. שרידים של גופות שלא ניתן היה לזהותם נקברו בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים נוצרו התנאים לקיום חיפושים נוספים אחרי הנעדרים, כולל בשטח מצרים שממערב לתעלת סואץ. כך, בספטמבר 1979 נערך חיפוש אחרי נעדרים בשרידיו של מעוז המזח. חלק מהחיפושים נשאו פרי (ראו להלן).