stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית משפט לימאות
הערות שוליים

| בתי משפט מיוחדים |
| --- | --- | --- |
| ערכאת בית המשפט המחוזי | בית משפט לעניינים מינהליים • בית משפט לימאות • בית משפט כלכלי |  |
| ערכאת בית משפט השלום | בית משפט לנוער • בית משפט לעניינים מקומיים • בית משפט לענייני משפחה • בית משפט לתביעות קטנות • בית משפט לתעבורה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ימאות ובנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
בית סאנדרינגהאם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אחוזה אנגלי, ארמון מלכותי, בית מגורים שהוסב למוזיאון, בית כפר 
 כתובת:  Sandringham PE35 6EN 
 מיקום:  סאנדרינגהאם 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  משפחת המלוכה הבריטית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1865–1870 (כ־5 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1870 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 אדריכל:  A. J. Humbert 
 סגנון אדריכלי:  Jacobethan 
 מידות
 שטח:  192.71 הקטאר 
 קואורדינטות:  52°49′47″N 0°30′50″E﻿ / ﻿52.829722222222°N 0.51388888888889°E﻿ / 52.829722222222; 0.51388888888889
 אתר רשמי
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי בית סאנדרינגהאם(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי בית סאנדרינגהאם
 
בית סאנדרינגהאם, נורפוק
בית סנדרינגהאם, שנת 1880 לערך
בית סאנדרינגהאם (באנגלית: Sandringham House) הוא אחוזה ששטחה כ-32 קמ"ר, השוכנת סמוך לכפר סאנדרינגהאם שבמחוז נורפוק, באנגליה.
האחוזה נמצאת בבעלות צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת שירש אותו אחרי מות אימו אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ב-2022. בשונה מאחוזות אחרות בבעלות כתר הממלכה המאוחדת, בית סאנדרינגהאם לצד טירת בלמורל, הוא מעון פרטי של המונרך.
היסטוריה

האזור בו נמצאת האחוזה היה מיושב מאז התקופה האליזבתנית. בשנת 1771 הרס האדריכל קורניש הנלי את המבנים שהיו במקום והחל לבנות את בית האחוזה. מבנה בית האחוזה הורחב במאה ה-19 ביוזמת צ'ארלס ספנסר קואופר, אשר הורה על הוספת רחבת כניסה וחממה, על-פי תכנון של האדריכל סמיואל סנדרס טאולון.
בשנת 1862 רכשה את האחוזה המלכה ויקטוריה לבקשת בנה, נסיך ויילס (לימים, המלך אדוארד השביעי), בעלות של 22,000 ליש"ט. בשנת 1865, שנתיים לאחר שעבר אדוארד להתגורר באחוזה, הורה אדוארד לאדריכל א. ג'. יומברט להרוס את מבנה האחוזה ולהקים מבנה גדול יותר, בשל היות המבנה הקיים קטן מדי לצרכיו.
המבנה שתכנן יומברט הושלם בשנת 1870 והיה בנוי בסגנון מעורב מלבנים אדומות. מבנה האחוזה אינו מרשים, אולם היה מודרני יחסית לתקופתו – והיו בו תאורת גז, מים זורמים ואף מקלחות.
חלק מבית האחוזה ניזוק בשרפה שאירעה בעת ההכנות לחגיגות יום ההולדת החמישים של אדוארד השביעי, בשנת 1891. לאחר השרפה שופץ המבנה.
המלכה אלכסנדרה, ובנה ג'ורג' החמישי מלך אנגליה, נפטרו בעת שהותם באחוזה; אלכסנדרה בשנת 1925 וג'ורג' החמישי ב-20 בינואר 1936. גם נכדה של אלכסנדרה, ג'ורג' השישי נפטר באחוזה ב-6 בפברואר 1952.  מאז מותו, נהגה המלכה אליזבת השנייה להתגורר במבנה בכל יום שנה למותו של אביה, ובתקופה הסמוכה לתאריך זה, עד למותה בעת שהותה בטירת בלמורל בספטמבר 2022. משפחת המלוכה הבריטית נוהגת לחגוג את השנה האזרחית החדשה באחוזה, והמלכה אליזבת שהתה בה עד חודש פברואר מדי שנה.
בשנת 1977 נפתח המבנה לציבור, והוקם בו מוזיאון המציג את תולדות המבנה.
בוג'נורד

| --- | --- |

בית הנופש מופהקאם בבוג'נורד
 מדינה:  איראן איראן
 מחוז:  צפון ח'וראסאן
 שטח:  36 קמ"ר
 גובה:  1,070 מטרים
 דת:  אסלאם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  228,931 (2016)
 קואורדינטות:  37°28′00″N 57°20′00″E﻿ / ﻿37.466666666667°N 57.333333333333°E﻿ / 37.466666666667; 57.333333333333 
 אזור זמן:  UTC +3:30
 https://bojnord-city.ir
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןבוג'נורד(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןבוג'נורד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בוג'נורד (בפרסית: بجنورد) היא עיר הבירה של מחוז צפון ח'וראסאן שבאיראן. העיר מרוחקת 701 ק"מ מטהראן עיר הבירה. בוג'נורד היא עיר עתיקה - היא הוקמה בגבעה מצפון מערב לעיר הנוכחית ולאחר מכן הועברה למיקומה הנוכחי. העיר בוג'נורד ידועה ברקע הרב תרבותי-אתני שלה ורבים מהאנשים הגרים בה מדברים לפחות שתי שפות שונות: פרסית, טאטי, טורקית, חוראסאנית, כורדית חוראסנית וטורקמנית. נישואי תערובת בין קבוצות אתניות המדברות שפות אלו שכיחים מאוד.
אתרי תיירות מרכזיים

בוג'נורד מפורסמת בסוסים הטורקמניים שלה ובמרכזים המקצועיים לאימון סוסים שנמצאים בה. בזכות מרכזים אלו העיר היא מרכז תיירותי המושך אליו תיירים מכל העולם, המבקרים בעיר ומעשירים את קופתה.
העיר מלאה במקוואות מים ומזרקות עתיקות וידועה גם בזכות האתרים הטבעיים וההיסטוריים שבה, כמו מערות, אזורי טבע מוגנים ואתרי טיפוס מובחרים. רוב מוקדי העניין ההיסטוריים מתוארכים להקמה בתקופת קאג'אר (1785-1925) כיוון שהערכת נזקים שנמצאה בבניינים העתיקים תאמה לנזק מצטבר מרעידות אדמה שנערכו באזור זה באותן השנים.
כמה מן אתרי התיירות המפורסמים בבוג'נורד:
בש קארדאש (בתרגום מילולי: חמישה אחים) - מעיין מים מינרליים.
בית הנופש מופח'ם - ארמון ששימש לנופש את השאה האיראנים ונבנה בתקופת קאג'אר.
המאוזוליאום של סולטאן סייד עבאס (אחיו של האימאם עלי א-רידא).
איוב - מעיין מים מינרלים.
באבא אמאן - פארק טבע עירוני.
בית החולים ההיסטורי מופח'ם, נבנה בתקופה הקאג'ארית.
הכפר רווין (Ruwin).
עמק בזח'אנה (MBazkhaneh).
אוניברסיטאות והשכלה

בבוג'נורד יש ארבע אוניברסיטאות והן:
אוניברסיטת בוג'נורד.
אוניברסיטת אזד המוסלמית של בוג'נורד.
אשראק - המכון להשכלה גבוהה.
אוניברסיטת פאיאם נור (Payam Noor).
אוניברסיטאות והשכלה > פרשת מונא הושמנד

בדצמבר 2016 התפרסם סיפור של סטודנטית בהאית בשם מונא הושמנד, שגורלה הוא כגורלם של כל הסטודנטים הבהאים האחרים במחוז צפון ח'וראסאן ובאיראן כולה. הושמנד למדה אדריכלות באוניברסיטת בוג'נורד והשתתפה בכל השיעורים עד שיום אחד ביקשו ממנה להגיע אל משרד הביטחון שם ניסו להכריח אותה לחתום על טופס בו היא מכריזה שהיא כבר לא חלק מהדת הבהאית.
הושמנד לא הסכימה לחתום על הטופס ובשל כך היא גורשה מן האוניברסיטה ולימודיה הופסקו. היא ואביה פנו במכתבים אל מנהל האוניברסיטה, מושל המחוז ואל צמרת השלטון ומכולם הם קיבלו את התשובה "הדת הבהאית היא דת שפוברקה על ידי הבריטים ומזיקה לאסלאם."
הפרשה על אפליית בהאים באיראן התפוצצה והגיעה לכלי תקשורת ברחבי העולם, קיימות מחאות על מצב הבהאים באיראן, אם כי קטנות עקב חשש מדיכוי השלטון האיראני.
הערות שוליים

↑  دانستنیهایی از استان خراسان شمالی
↑  Mona Houshmand, a Baha’i Student, Expelled from University of Bojnord – Iran Press Watch, iranpresswatch.org (באנגלית)
בית הכנסת חארה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  תוניס 
 מדינה:  תוניסיה 
 הקמה ובנייה
 תאריך פירוק:  1961 
 קואורדינטות:  36°48′09″N 10°10′12″E﻿ / ﻿36.802484°N 10.170046°E﻿ / 36.802484; 10.170046
 he
 
מבט נוכחי על רובע חפסיה; בית הכנסת מימין.
בית הכנסת חארה, הנקרא גם א-סלאה אל-כבירה (בית הכנסת הגדול), הוא בית כנסת עתיק שהיה קיים ברובע החארה, הרובע היהודי העתיק של תוניס, בירת תוניסיה. בית הכנסת נבנה בימי הביניים ונהרס ב־1961.
היסטוריה

בית הכנסת מתוארך לימי הביניים ועבר מספר שינויים במהלך המאות ה-18 וה-19. בין 1914 ל-1921 שונתה החזית שלו, שהייתה דיסקרטית בעבר, כדי להכיל שני בניינים פינתיים עם רצפות משובצות בסגנון נאו-מורי.
ראו גם

יהדות בתוניסיה
בית הכנסת חארה צגירה
בית הכנסת אלגריבה
הערות שוליים

1 2  Bismuth-Jarrassé & Jarrassé 2010, p. 73-77.
ארווינג גופמן

| --- | --- |
ציור דיוקנו של ארווינג גופמן
ציור דיוקנו של ארווינג גופמן
 לידה:  11 ביוני 1922 מנוויל, קנדה 
 פטירה:  19 בנובמבר 1982 (בגיל 60) פילדלפיה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה
 מקום מגורים:  קנדה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו (1945)  אוניברסיטת שיקגו (1953)  אוניברסיטת מניטובה  St. John's High School 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת פנסילבניה 
 תלמידי דוקטורט:  אביתר זרובבל 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 בן או בת זוג:  ג'יליאן סנקוף (1981–1982) 
 צאצאים:  אליס גופמן 
 הערות:  כיהן כנשיא האגודה האמריקנית לסוציולוגיה
 תרומות עיקריות
 סוציולוגיה של הצגת העצמי, מאפייני מוסדות טוטאליים
 
ארווינג גופמן (באנגלית: Erving Goffman‏; 11 ביוני 1922 – 19 בנובמבר 1982) היה סוציולוג יהודי-אמריקאי יליד קנדה. כיהן כנשיא ה-73 של האגודה האמריקנית לסוציולוגיה. גופמן נחשב לאחד הסוציולוגים החשובים ביותר של המאה ה-20, ומוזכר בשורה אחת יחד עם אמיל דורקהיים, מקס ובר ומרגרט מיד.
קורות חיים

גופמן נולד ב-1922 באלברטה שבקנדה, למקס ולאנה גופמן. ב-1945 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טורונטו, ב-1949 קיבל תואר שני ולאחר מכן, ב-1953, תואר דוקטור באנתרופולוגיה חברתית, שניהם מאוניברסיטת שיקגו. ב-1952 נישא, ומנישואים אלו נולד בנו תומאס (תום). ב-1964 התאבדה אשתו, אנג'ליקה. ב-1981 נישא לבלשנית החברתית ג'יליאן סנקוף (אנ'), וכעבור שנה נולדה בתם, אליס (שהייתה גם היא לבלשנית חברתית). גופמן נפטר מסרטן הקיבה בשנת 1982, בגיל 60.
אלמנתו ג'יליאן נישאה ב-1993 לבלשן ויליאם לבוב. אחותו של גופמן, פרנסס ביי (אנ')‏ (1919–2011), הייתה שחקנית.
קורות חיים > קריירה

ב-1958 הצטרף לפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת ברקלי ועשר שנים מאוחר יותר, ב-1968, הצטרף כפרופסור, לאחר שעבד במכון הקנדי הלאומי לבריאות הנפש החל מ-1961, לאוניברסיטת פנסילבניה, בה עבד עד לפטירתו ב-1982.
במהלך חייו זכה גופמן בפרסים נחשבים רבים בתחום מדעי החברה: בין היתר התקבל כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1969), זכה במלגת גוגנהיים (1977) ובפרס בינלאומי לתקשורת (1978). מ-1981 ועד למותו, במשך כשנה, כיהן כנשיא האגודה האמריקנית לסוציולוגיה.
עבודתו

גופמן הצטיין במחקר חברתי איכותני-תיאורי כמו זה שאפיין דמויות מרכזיות בתחומי הפסיכולוגיה והמחקר החברתי, בשנותיהם המוקדמות, ולא הסתמך על עיבודים כמותיים של ממצאים כמו אלו שנפוצים היום בתחומים רבים של מדעי החברה. ספרו, שיצא ב-1959, "הצגת העצמי בחיי היום יום" הביא לו פרסום עולמי ויצא מאז בשבע-עשרה שפות.
גופמן ידוע בעיקר בזכות תרומתו לאינטראקציה סימבולית, תאוריית ניהול הרושם, ולתאוריית התפקיד. גופמן משתמש במטאפורת התיאטרון, וטוען שבני אדם ממלאים תפקידים על בימות חברתיות שונות. למשל, בזירה החברתית "בית" יכול אדם למלא תפקיד "אב" ולהתנהג בצורה מסוימת, בעוד שבזירה החברתית "מקום עבודה" הוא יכול למלא תפקיד "עובד" ולהתנהג בצורה אחרת.
על פי גישה זאת, אין "אמת" אחת, אלא אמיתות שונות שמוכתבות על ידי הדרך שבה מפרש הפרט את המציאות. לפיו, בבואנו לבצע מחקר חברתי, אל לנו להסתכל על החברה כקבוצה גדולה, אלא לבחון כל סיטואציה בנפרד. יחד עם זאת, בעודנו בוחנים סיטואציה מסוימת (מה שמתרחש על מרכז הבמה), אנחנו צריכים לזכור את הקונטקסט החברתי והתרבותי הרחב יותר (לפי משל התיאטרון, המלתחה או החניון).
על פי גופמן האינדיבידואל לובש ופושט מסכות כל הזמן. הוא ממחיש זאת על ידי שימוש במילה "person", שמקורה בשורש היווני "persona", שפירושו מסכה.
תרומה נוספת של גופמן למדע הסוציולוגיה היא חיבורו בנושא מוסדות טוטאליים, "על מאפייני המוסדות הטוטאליים". במאמר זה בוחן גופמן שורה של מה שהוא מכנה מוסדות טוטאליים: בתי ספר, בתי כלא, מחנות הכשרה צבאיים, בתי חולים פסיכיאטריים וגם מחנות ריכוז. טענתו המרכזית היא שלמרות השוני הניכר בין המוסדות האלה, לכולם מאפיינים דומים שמכתיבים את התנהגות הפרט במרחב המוגבל שלהם. יש שמפרשים את המאמר כביקורת לא רק נגד המוסדות הפסיכיאטריים אלא כנגד משטרים טוטאליים באשר הם.
כתביו שתורגמו לעברית

הצגת האני בחיי היומיום; עברית: שלמה גונן, תל אביב: דביר ('ספרי רשפים'), תש"ם 1980. (The Presentation of Self in Everyday Life,‏ 1959)
סטיגמה; עברית: שרה ספן, תל אביב: רשפים, תשמ"ג 1983. (Stigma,‏ 1963)
על מאפייני המוסדות הטוטליים; תרגום מאנגלית: מעין זיגדון; עריכה מדעית: אורי רם, תל אביב: רסלינג ('ליבידו: סוציולוגיה/אנתרופולוגיה'), 2006. ("Characteristics of Total Institutions",‏ 1957)
ראו גם

אינטראקציה סימבולית
בית הכנסת חיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, קניין תרבותי 
 מיקום:  District 12 
 מדינה:  איראן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1913
 תאריך פתיחה רשמי:  1913 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות קאג'ארית 
 קואורדינטות:  35°41′34″N 51°24′48″E﻿ / ﻿35.692777777778°N 51.413222222222°E﻿ / 35.692777777778; 51.413222222222
  (למפת טהראן מוגדלת) בית הכנסת חיים(למפת טהראן רגילה) בית הכנסת חיים
 
בית הכנסת חיים (בפרסית: کنیسای حییم) הוא בית כנסת בטהראן, איראן, ברחוב טיר 30, שנודע בעבר בשם "Qavam-os-Saltane".
היסטוריה

בית הכנסת נבנה בשנת 1913 על ידי היהודי האיראני המשכיל סולימאן חיים, בתקופת המהפכה החוקתית הפרסית (אנ'), תחת שלטונו של אחמד שאה קאג'אר. מקובל שבית הכנסת חיים הוא בית הכנסת העירוני הראשון באיראן, כאשר לפני בנייתו, נבנו רוב בתי הכנסת בגטאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה התאכסנו בבית הכנסת פליטים יהודים-פולנים. בשנת 1940, בעטייה של התרבות מספר הפליטים היהודים הפולנים בטהראן, נחנך ליד בית הכנסת חיים בית כנסת אשכנזי - בית הכנסת דניאל (אנ').
בשנות החמישים שימש בית הכנסת חיים כמחנה פליטים, ואכלס פליטים יהודים עיראקים שעלו לישראל דרך איראן כחלק ממבצע עזרא ונחמיה.
בשנים האחרונות נפתח בית הכנסת רק בימי שבת ובימים נוראים, זאת בשל ההגירה וירידה באוכלוסיית היהודים בעיר.
גלריה

שלט בבית הכנסת
כניסה לחצר
בית הכנסת מבחוץ
תמונה מתוך ההיכל
ראו גם

בית הכנסת איתיפאק
ביזת רומא (1527)

ביזת רומא, (1527) Martin van Heemskerck
ביזת רומא (באיטלקית: Sacco di Roma) היא הכינוי לכיבוש רומא ב-6 במאי 1527 על ידי הכוחות של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מקור הכינוי בהשתוללות חיילי הקיסר (שלא קיבלו את שכרם) שבמשך שמונה ימים בזזו את העיר.
רקע

מאז שנת 1494 התחולל באיטליה רצף של מלחמות המכונות "המלחמות האיטלקיות". שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו האימפריה הרומית הקדושה וצרפת. 
בשנת 1526 החלה מערכה נוספת בסדרת המלחמות הזאת, הקרויה מלחמת הליגה של קוניאק. היוזם הפעם היה האפיפיור קלמנס השביעי  שארגן את הליגה של קוניאק, קואליציית כוחות נגד קרל החמישי, שכללה את צרפת  של פרנסואה הראשון, הרפובליקה של ונציה, דוכסות מילאנו ורפובליקת פירנצה  בנוסף על מדינת האפיפיור עצמה. המלחמה החלה ב-24 ביוני 1526 בהתקפה, שלא הצליחה, של דוכסות מילנו על לודי, עיירה במרחק 30 ק"מ ממילנו שנכבשה שנים אחדות קודם לכן על ידי כוחות הקיסר. בתגובה כוחות הקיסר השתלטו על לומברדיה  כולה ושליט מילאנו הדוכס פרנצ'סקו ספורצה השני נאלץ להימלט מעירו.
הקרב

הכוחות הלוחמים:  צבא הקיסר, בפיקודו של שארל השלישי, דוכס בורבון, מנה כ-34,000 איש. הצבא הורכב מכוחות ספרדיים, גרמנים ואיטלקיים. מגני רומא כללו את 186 אנשי המשמר השווייצרי וכ-5000 אנשי מיליציות בפיקודו של הקונדוטיירי רנצו דה קרי (Renzo da Ceri).
ההתקפה על רומא החלה ב-6 במאי 1527 וכיבוש העיר הסתיים עוד באותו היום. האפיפיור עצמו נמלט דרך המעבר חשאי למצודת סנטאנג'לו והתבצר בה.
שארל השלישי נהרג עוד בתחילת הקרב, מחליפו היה פיליברט דה שלון (Philibert de Chalon) נסיך אורנג'.
ביזת רומא

מיד לאחר כיבוש העיר החלה התפרעות החיילים. החיילים בזזו והרסו כנסיות, מנזרים וארמונות פרטיים. כעבור יום הצטרפו אליהם איכרים איטלקיים שהגיעו מנחלותיו של הקרדינל פומפיאו קולונה (Pompeo Colonna) ממתנגדיו של האפיפיור.
במהלך ההתפרעות נרצחו כ-1,000 מתושבי רומא.
כעבור שלושה ימים ציווה פיליברט דה שלון, מפקד הכוחות, על הפסקת הביזה. אלא שלא הייתה לו האוטריטה של שארל השלישי, שנהרג בתחילת הקרב, והבוזזים לא צייתו לפקודה. דה שלון מיקם את מפקדתו בספריית הוותיקן ובכך הציל אותה מהביזה.
הערות שוליים

↑  לפי מקורות אחרים 10,000 עד 24,000
↑  מקורות אחרים נוקבים במספרים גדולים בהרבה בין 6,000 ל-12,000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539526505171  BNE: XX489880  BnF: cb119573201 (data)  GND: 4178819-9  HDS: 048404  LCCN: sh95002163  SUDOC: 027558517
בית נקובא

| --- | --- |

שטח בית נקובא, וכיום מושב בית נקופה
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 קואורדינטות:  31°48′16″N 35°07′25″E﻿ / ﻿31.80443333°N 35.12351667°E﻿ / 31.80443333; 35.12351667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית נקובא(למפת הרי ירושלים רגילה) בית נקובא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית נקובא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית נקובא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בית נקובא (בערבית: بيت نقوبا) היה כפר ערבי בהרי ירושלים, ששכן 9.5 קילומטרים מערבית לירושלים, ליד אבו גוש. בטרם כבשו חיילי הפלמ"ח ו"ההגנה" את הכפר במהלך מבצע נחשון ב-11 באפריל 1948, חיו בו כ-300 ערבים. תושביו עזבו אותו ולא הורשו לחזור אליו לאחר המלחמה. במהלך ההפוגה השנייה הועברו אנשי בית נקובא לכפר סטף שהיה כבר ריק מתושביו, אולם לבסוף הם התיישבו בשולי אבו גוש.
לאחר מלחמת העצמאות, נוסד קרוב למקום המושב בית נקופה על ידי עולים יהודים מיוגוסלביה. בשנת 1962 בנו תושבי בית נקובה כפר חדש בשם עין נקובא, מדרום לבית נקופה.
אדמות הכפר ההיסטוריות של בית נקובה כפי שמוצגות במפת המרכז למיפוי ארץ ישראל משנות ה-40.
גלריית תמונות

עין א-נקעה, המכונה כיום עין המסייעת 7020 - מעיין שהיה במזרח הכפר
טרסות הרוסות של הכפר, מעל עין א-נקעה
עין אל-ג'מיל, המכונה כיום לעתים עין נקופה ולעתים עין אורי - מעיין שהיה בשטחים החקלאיים של הכפר, בערוץ נחל כסלון
טרסות הרוסות של הכפר, כיום בשטח בית נקופה
הערות שוליים

1 2  Welcome to Bayt Naqquba, Palestine Remembered, נבדק ב-2007-12-04
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמוד 409
בית הכנסת חארה צגירה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ישיבה, בית כנסת 
 כתובת:  Erriadh 
 מיקום:  מחוז מדנין 
 מדינה:  תוניסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1930
 תאריך פתיחה רשמי:  1930 
 קואורדינטות:  33°49′18″N 10°51′11″E﻿ / ﻿33.821719°N 10.853021°E﻿ / 33.821719; 10.853021
  (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןבית הכנסת חארה צגירה(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןבית הכנסת חארה צגירה
 
החצר המוזנחת של בית הכנסת לשעבר
בית הכנסת חארה צגירה (בערבית: كنيس حارة صغيرة, בתעתיק: חארה צגירה, כלומר: "שכונה קטנה") הוא בית כנסת עתיק באי ג'רבה, תוניסיה.
על בית הכנסת

בית הכנסת ממוקם ברחוב מוקטאר עטיה, צפונית לכיכר העצמאות, בשכונה היהודית לשעבר חארה צגירה, הנקראת כיום אֶ-ריאד, מספר קילומטרים דרומית-מערבית לחוּמְת-סוּק, בירת האי.
בית הכנסת נבנה בשנות השלושים על ידי המתפללים עצמם.
מאחורי החזית החיצונית, יש חצר מרובעת המוקפת באכסדרה עם שלוש קשתות, ובכל פינה יש חדר עבודה. בקצה החצר יש אולם מרובע, שהוא אולם התפילה, שבתקרתו נברשת מקושטת ומעוקלת בעלת שלוש קשתות. אולם התפילה מוביל לחדרי לימוד אחרים ולספרייה.
בבתי הכנסת בדרום תוניסיה בכלל, וב"אלגריבה" בפרט, אין עזרת נשים. לא ברורה הסיבה לכך אולי מפני שנשים לא נהגו לפקוד בקביעות את בית הכנסת ולא נטלו חלק פעיל בתפילות חגיגיות, כמו בשבת, בראש השנה, ביום הכיפורים ובפורים. גורם אפשרי נוסף הוא היעדר נוהג או הלכה המחייבים הפרדה מוחלטת בין נשים לגברים בבית הכנסת, כך לדברי אנשי המקום, והן נהגו לשבת בחצר הפנימית של בית הכנסת.
ככל שהקהילה היהודית בכפר התמעטה, בית הכנסת ננטש והבניין כעת מט ליפול.
הקהילה היהודית של ריאד, המונה כ-80 אנשים, מתפללת כיום בעיקר בבית הכנסת אלגריבה, הממוקם בפאתיו הדרומיים של הכפר.
ראו גם

בית הכנסת חארה
יהדות ג'רבה
בית הכנסת אלגריבה
יהדות תוניסיה
לקריאה נוספת

חיים סעדון, תוניסיה (סדרת קהילות ישראל במזרח במאות ה-19 וה-20), משרד החינוך והתרבות ויד בן-צבי, תשס"ה
יעקב פינקרפלד, בתי-הכנסת באפריקה הצפונית, ירושלים (תשל"ד)
שמשון צרפתי, תוניס 'אל כדרה' – תוניס 'הירוקה', הוצאת המחבר, (תשנ"ג, 1993)
הערות שוליים

↑  כתיב מקורי זה של המקום - חארה צגירה - אינו תעתיק מערבית - אלא נטבע במקורו באותיות עבריות (בערבית יהודית) על ידי תושביו היהודיים המקוריים של המקום; האות צ נהגית כמו ס נחצית, והאות ג נהגית כפי שהייתה נהגית בעברית ג רפה: קרוב ל-ר' גרונית.
בית סאה

בית סאה היא מידת שטח ששימשה כאחד מהשיטות המרכזיות למדידת שטח בתקופת המשנה. משמעות המידה היא, שטח עליו ניתן לזרוע סאה של תבואה.
שטח של בית סאה הוא 2,500 אמות מרובעות (50 אמה על 50 אמה, בין 500 ל-1000 מ"ר).
מידות נוספות שהיו בשימוש ביחד ביחס לבית סאה, הן:
בית כור - שטח עליו ניתן לזרוע שלושים בתי סאה.
בית רובע - שטח עליו ניתן לזרוע רובע קב סאה. (בסאה יש שש קבין, כך שבית רובע הוא 1/24 בית סאה).
שימושים

השימוש הראשון בשטח דומה לזה היה בחצר המשכן, ששטחה בית סאתים (2 סאים) שהם 100 אמה על 50 אמה.
בהלכה משמשת מידה זו במקומות שונים: לעניין דיני כלאים, שביעית, ועוד.
גודל בית סאה

מאחר שהשטח של בית סאה הוא שטח של בית סאה נמדד באומות (2,500 אמות מרובעות), אזי השטח המדויק של בית סאה תלוי באורך מדידת האמה. ומאחר ומידת האמה תלויה במחלוקת הפוסקים, לפיכך, קיימות מספר מספר שיטות חישוב:
שיטת רבי אברהם חיים נאה: אמה היא 48 ס"מ, ובית סאה הוא כ 576 מ"ר.
שיטת החזון איש: אמה היא 57.6 ס"מ, ובית סאה הוא כ-830 מ"ר.
שיטת 3: אמה היא 45.6 ס"מ, ובית סאה הוא כ-520 מ"ר.
הערות שוליים

↑  ספר שמות, פרק כ"ז, פסוקים ט'–י"ג.
| מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה |
| --- | --- | --- |
| מידות אורך | אצבע • סיט • טפח • זרת • אמה • ריס • מיל • פרסה |  |
| מידות נפח | כור • לתך • איפה • סאה • הין • עשרון • קב • לוג • מלוא לוגמיו • רביעית • כביצה • ככותבת • כגרוגרת • כזית • משורה • קורטוב • כעדשה |  |
| מידות מטבעות | כיכר של קודש • כיכר של חול • מנה • דינר זהב • סלע • שקל • זוז (דינר כסף) • סלע מדינה (טרפעיק) • מעה • פונדיון • איסר • מסמס • קונטרק • פרוטה |  |
| מידות שטח | בית כור • בית לתך • בית סאה • בית קב • בית רובע |  |
| מידות זמן | חלק • שיתין נשמין • תוך כדי דיבור • כדי אכילת פרס • כדי הילוך • שעה זמנית • מעת לעת |  |
ביזרטה

| --- | --- |
נמל ביזרטה
נמל ביזרטה
 מדינה:  תוניסיה תוניסיה
 מחוז:  ביזרטה
 שטח:  34 קמ"ר
 גובה:  4.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  142,966 (2014)
 קואורדינטות:  37°16′28″N 9°52′26″E﻿ / ﻿37.274444444444°N 9.8738888888889°E﻿ / 37.274444444444; 9.8738888888889 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.commune-bizerte.gov.tn/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןביזרטה(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןביזרטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ביזרטה (בערבית: بنزرت, בתעתיק מדויק: בִּנְזַרְת) היא העיר הצפונית ביותר ביבשת אפריקה, 12 קילומטרים מכף אנג'לה, הנקודה הצפונית באפריקה. העיר נמצאת בחופה הצפוני של תוניסיה, במרחק 140 קילומטר מסיציליה. העיר חולשת מדרום על המעבר מהחלק המזרחי של הים התיכון אל חלקו המערבי, ומשום כך הפכו אותה הצרפתים למבצר ולנמל ימי וצבאי גדול.
היסטוריה

העיר נוסדה לפני הספירה על ידי הפיניקים בני צור, ונקראה אז "היפוזריטוס" (Hippo Zaritus) ו"דיהריטוס". מהכנענים עברה העיר לרומים, ומהם, במאה ה-7 לערבים. במאה ה-16 נכבשה ביזרטה על ידי הספרדים ויהודיה גורשו.     ב-1572 נכבשה על ידי העות׳מאנים ויהודים שבו לגור בה. בשנת 1881 כבשו את ביזרטה הצרפתים ובנו בה מתקנים צבאיים ונמל שנפתח ב-1895.
ביזרטה העתיקה מוקפת חומה ונמצאת, יחד עם הנמל, בחלקה הצפוני של העיר. העיר החדשה, על מבצריה ונמליה החדישים, שוכנת בחלק הדרומי של ביזרטה.
בזמן מהפכת אוקטובר עברו אוניות הצי הרוסי הקיסרי (שהיה לבן בעיקרו) לעיר ושם נותרו עד סוף המהפכה. האוניות לא חזרו מעולם לברית המועצות ולבסוף נמכרו כגרוטאות מתכת.
על פי תנאי כניעת צרפת במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה על הצי הצרפתי בביזרטה להתפרק מנשקו והנמל היה אמור להישאר מחוץ לקרבות. בראשית 1941, לצורך מעבר כוחות גרמניים מצרפת לתוניסיה, בקשה גרמניה להשתמש בנמל ביזרטה, אך ממשלת וישי סרבה. במהלך שנת 1941 היה השימוש בנמל ביזרטה לנושא דיון מתמיד בין גרמניה לממשלת וישי. בנובמבר 1941 הודח מקסים וייגאן מתפקידו כמושל צפון אפריקה הצרפתית מטעם ממשלת וישי, ובכך נפתח הדרך לפתיחת הנמל לשימוש הגרמנים. בתחילה ניתן לגרמנים להשתמש רק בשדות האוויר של ביזרטה.
הגרמנים שכבשו את העיר בשנת 1942 הפכו אותה לנקודת משען של הצבא הגרמני בצפון אפריקה. בנובמבר 1942 החלו בעלות הברית במתקפה על תוניסיה ולקראת סוף החודש הוציאו את נמל התעופה שלה מכלל שימוש. אולם ההתקפה על ביזרטה נדחתה מחשש לאבדות. באפריל 1943, נהדפו הכוחות הגרמניים בתוניסיה אל אזור שסביב ביזרטה ותוניס. בתחילת מאי 1943 נכבשו תוניס וביזרטה.
במאי 1944 הועמד האדמירל דריין למשפט על שמסר את ביזרטה לידי הגרמנים.
במאי 1950 עגנה האונייה הישראלית "עכו" בנמל ביזרטה והותקפה בידי מפגינים אנטי-ישראליים שיידו לעברה אבנים.
בהסכם על אוטונומיה לתוניסיה שנחתם עם צרפת ב-1955 הושארה ביזרטה תחת שלטון ישיר של צרפת בגלל חשיבות הנמל שלה לצי הצרפתי. אולם לאחר שהמתח בין צרפת ותוניסיה גבר, דרשה תוניסיה מצרפת לפנות גם את ביזרטה. ביוני 1958 הושגה הסכמה על פינוי הכוחות הצרפתיים מתוניסיה אל ביזרטה. לאחר פינוי הכוחות הצרפתיים אל ביזרטה התקיימו שיחות על ביזרטה, אך לא הושגה בהם הסכמה ותוניס דרשה את פינוי ביזרטה. בינואר 1960 הציב בורגיבה אולטימטום לפינוי ביזרטה עד 8 בפברואר 1960. צרפת לא נענתה לדרישה, ובמקום זאת התנהלו מגעים בין המדינות שלא העלו פתרון מוסכם. ביולי 1961 העלה בורגיבה שוב את הדרישה לפינוי ביזרטה ולאחר שדרישתו לא נענתה שם מצור יבשתי על ביזרטה. הצרפתים דרשו מתוניסיה לפנות מיד את המצור ומשלא נענו שלחו כוחות צבא וכוחות אוויר שהשמידו את הביצורים, הרגו תוניסאים רבים והרסו חלק מהעיר. ב-22 ביולי 1961 הורתה מועצת הביטחון על הפסקת אש. באוגוסט 1961 קיבלה עצרת האו"ם החלטה בעניין ביזרטה.
בסוף ספטמבר 1961 הושג הסכם על פינוי כוחות צרפת מהעיר ביזרטה ושובם אל הבסיס. ביוני 1962 הוחל בפינוי הבסיסים, והפינוי הושלם באוקטובר 1963. בדצמבר 1963 קיימה תוניסיה חגיגות גדולות לרגל פינוי הבסיס.