שחיתות שלטונית בישראל
השחיתות בישראל לפי תקופות > שחיתות שלטונית בשנים 1949 עד 1969

בשנים הראשונות של המדינה נהנתה מפלגת מפא"י, שנוסדה ב-1930, ממעמד הגמוני. שליטתה של מפא"י בממשלה ובהסתדרות העובדים עודדה פעילות של יזמים פרטיים שקידמו אינטרסים שנתפסים היום כניגוד עניינים או אף כשחיתות. להלן מספר דוגמאות.
לאחר קום המדינה נפוצו שמועות רבות על שחיתות שלטונית, והביטוי "שמור לי ואשמור לך" הפך למטבע לשון, לפיו בעלי סמכות וכוח מטיבים זה לזה, כל אחד בתחום יכולתו. לדוגמה, הזמרת ברכה צפירה הופיעה באוגוסט 1948 בפינלנד, ולאחר ההופעה נשאלה על החיים בישראל ועל מצב האמנים והאמנות, והשיבה: "בארץ ישראל הקורופציה והפרוטקציה אוכלות בכל פה. אין להגיע לידי עבודה כל שהיא בלי פרוטקציה או מתן בסתר. שחיתות המידות גדולה מאד, ועל הכל אילי ההון שולטים בישראל ובממשלתה החדשה!"
במאמר מאותה תקופה נכתב: "העובדה שהפקידות הממשלתית ואנשי הצבא מרשים לעצמם להשתמש לצרכיהם הפרטיים ברכוש הציבורי הנתון בידיהם או לפיקוחם מביאה להתפשטות הנגע בשכבות הנמוכות ביותר של הפקידות והעובדים בשרות המדינה, ועשויה להפיץ שחיתות וקורופציה בצורות שונות, כנהוג במדינות ערב." מספר ארגוני חברה אזרחית קמו בשנות ה-50 של המאה ה-20, בהם שורת המתנדבים, ושמו להם מטרה להילחם בשחיתות השלטונית.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון שם לעצמו למטרה לחזק את שלטון החוק בישראל. הוא היה ידוע באורח החיים הספרטני אותו ניהל, ובדרישותיו הנוקשות ליושר והגינות. בשנת 1957 נודע לבן-גוריון שמפקד גייסות השריון באותם ימים, אלוף-משנה אורי בן-ארי נמנע מלדווח למשטרה הצבאית שנהגו גנב שק סוכר ממחסני צה"ל. היותו של בן-ארי קצין מצטיין וממפתחי תורת הלחימה בחיל השריון לא עמדה לזכותו, ובן-גוריון הורה להדיחו מיד.
בשנת 1949 החל משטר הצנע בישראל, והתפתח שוק שחור במצרכים. בתחילת אוקטובר 1950 אמר ראש הממשלה דוד בן-גוריון ש"ספסרות מגונה ופושעת" פשתה בישראל, ולאחר זמן מה נעצר המפקח על המזונות, שהעניק לאחד היבואנים היתרים שלא כדין לרכישת כמויות עצומות של מזון. הוא נשפט והורשע.
בשנת 1951 פורסם דו"ח חמור על ידי מבקרה הפנימי של הסוכנות היהודית אמיל שמורק. בעקבות פרסום הדו"ח הורה חיים כהן, היועץ המשפטי לממשלה, לפתוח בחקירה פלילית נגד בעלי התפקידים שלהם ייחס שמורק מעשי שחיתות. בתגובה לכך התרעם לוי אשכול ופסק: "לא תחסום שור בדישו", אמרה שנתפסה כאישור לשחיתות שלטונית.
בשנת 1952 מונה הלל דן, מנכ"ל "סולל בונה", ליושב ראש ועדת השילומים מגרמניה, והוא השתמש בתפקיד זה כדי להעביר כספים ל"סולל בונה".
שר האוצר לוי אשכול הורה למכור את דירתו הפרטית למשרד שעמד בראשו. הוא נחקר במוסד לביקורת של מפא"י לאחר שהגיעה לידיו תלונה.
במאמר בעיתון "העולם הזה" משנת 1957 על השחיתות בישראל באותה עת מוזכרות תופעות של הקצבת מטבע חוץ על פי שער חליפין כוזב, חלוקת רישיונות יבוא למקורבי המפלגות, חלוקת רכוש נטוש (כפי שחולקו, למשל, שטחי קרקע בשיכון צמרת), חלוקת שליחויות ומתן אשראי מכספי המדינה בריבית זעירה. על פי המאמר, שחיתות מעין זו החלה כבר במשטר החלוקה שהיה קיים בארץ ישראל עוד מהמאה ה-17, והוא כלל איסוף מגביות וחלוקת כספים בין מוסדות לימוד בירושלים, טבריה, צפת וחברון. במאמר נכתב: "אין זה מקרה שקיים דמיון כה רב בין הכוללים לבין המשטר הקיים בישראל, כי משטר זה השתדל להפוך את ישראל כולה לכולל אחד גדול. המהות לא השתנתה, אלא אך הממדים."
לאחר שורה של מאבקים פנימיים במפא"י בשנים 1960–1965, הוחלפה הגישה המדינתית של בן-גוריון וגישתו ההסתדרותית של פנחס לבון בגישת ביניים בהובלת לוי אשכול ופנחס ספיר. גישה זו עודדה יזמות פרטית, אבל גם שיתוף פעולה הדוק בין הממשלה, המפלגה וההסתדרות. שיתוף פעולה זה כלל הענקת זכויות יתר למיניהן למפעלי ההסתדרות ולמוסדותיה על חשבון השוויון וההגינות.
פרשת השחיתות הראשונה בישראל שבה היו מעורבים עובדי ציבור בכירים שהורשעו בפלילים הייתה פרשת תל גיבורים, בשנת 1963. בפרשה זו התברר כי סמנכ"ל משרד הבריאות, יהודה שפיגל, קיבל שוחד מאדריכלים ומהנדסים על מנת לקדם הקמת בית חולים בחולון. שפיגל הורשע ונדון לשנתיים מאסר, ועורך דינו הורשע ונגזרו עליו מאסר וקנס.
ב־1966 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד אליעזר מלחי, שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, באשמת שוחד. עורכת דין שהתמחתה אצל שופט אחר בבית המשפט העידה כי תיווכה בין מלחי, שהיה שופט מימי המנדט, לפושט רגל שהועמד לדין. בית המשפט זיכה את מלחי לבסוף, כשהוא מחליט לקבל את גרסת מלחי כי העדות היא בשל קשר רומנטי שהיה בין השניים בעבר.
לאחר מלחמת ששת הימים (1967) בנה צה"ל מערכת הגנה לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ, בהתאם לתפיסתו האסטרטגית של הרמטכ"ל חיים בר-לב, וזו כונתה "קו בר-לב". בבניית המוצבים והתשתית היו מעורבים קבלנים המקורבים למשרד הביטחון. על פי הערכה של העיתונאי ברוך נאדל, קבלנים אלה קיבלו ממשרד הביטחון סכומים הגבוהים פי 3 מהסכומים שהיו מקובלים אז לעבודות אלו. אותם קבלנים, ובייחוד אלו שהתהדרו בעושרם, זכו לכינוי "מתעשרי קו בר לב". אחד מהם היה יצחק תשובה, שצבר את הונו הראשוני בפרויקט זה, ולאחר ביסוסו הכלכלי החל בבניית מאות יחידות דיור בנתניה.