stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל יבנאל
הערות שוליים

↑  נחל יבנאל, באתר רשות ניקוז ונחלים כינרת
| נחלי הגליל |
| --- | --- | --- |
| הגליל העליון | נחל עמוד • נחל עכברה • נחל אביב • נחל גוש חלב • נחל דישון • נחל חצור • נחל יראון • נחל מורן • נחל מחניים • נחל מירון • נחל נריה • נחל צבעון • נחל ראש פינה • נחל רבי ינאי • נחל פשחור • נחל סתר • נחל חנניה • נחל ליבנים • נחל הוזים • נחל שכוי • נחל שמאי • נחל חוקוק • נחל רזים • נחל עצבונית • נחל חלב • נחל עלמון • נחל קציון • נחל ברעם • נחל בן זמרה • נחל מרות • נחל פרוד • נחל עפאים • נחל פקיעין • נחל זבד • נחל זווית • נחל ברתות • נחל חירם • נחל אדמונית • נחל שפנים • נחל זוך • נחל יצהר • נחל אזהב • נחל דלתון • נחל סוד • נחל בר יוחאי • נחל בירנית • נחל משמש • נחל מתת • נחל שרך • נחל בצת • נחל חניתה • נחל נמר • נחל גליל • נחל מצובה • נחל שעל • נחל אשחר • נחל נחת  • נחל יסף • נחל כזיב • נחל מרווה • נחל מירב • נחל אשרת • נחל געתון • נחל ביריה |  |
| הגליל התחתון | נחל אבליים • נחל אדמי • נחל ארבל • נחל גדורה • נחל דנה • נחל השבעה • נחל חילזון • נחל חרוד • נחל יבנאל • נחל ימה • נחל יששכר • נחל כבול • נחל נהלל • נחל נון • נחל ציפורי • נחל צלמון • נחל שונם • נחל שיזפים • נחל שכניה • נחל שרונה • נחל תבור • נחל קנקן • נחל כמון • נחל חזון • נחל שבע • נחל הארי • נחל ממלח • נחל אוזנית • נחל סביונה • נחל נמרים • נחל מזגה • נחל עקב • נחל חמוד • נחל אזנות • נחל קשת  • ואדי אל-חסין • נחל מורסן • נחל נעיאל • נחל סח'נין • נחל שגב • נחל תמרה • נחל חנינה • נחל צוף • נחל עביד • נחל חנה • נחל שזור • נחל יפתחאל • נחל סרגונה • נחל זורעים • נחל שובב • נחל פוריה • נחל חרצית • נחל צידתה • נחל אלות • נחל ברית • נחל תולע • נחל יחמי • נחל גבול • נחל צבאים • נחל זיקה • נחל גבע • נחל נעורה • נחל עכין • נחל רכש • נחל כוכב • נחל סליל • נחל הקוסמת • נחל אוכל • נחל קיש • נחל יזיר • נחל ברק בן אבינעם • נחל קמה • נחל חמוד • נחל עין דור • נחל דבורה • נחל שומר |  |
| אצבע הגליל | נחל דן • נחל שניר • נחל חרמון • נחל עיון • נחל קדש • נחל משגב • נחל השומר • נחל מרגליות • נחל קורן |  |
| הגליל המערבי | נחל בית העמק • נחל בצת • נחל געתון • נחל יחיעם • נחל ינוח • נחל יסף • נחל כזיב • נחל שעל • נחל שרך |  |
צבי הורביץ

ערך זה עוסק בחבר ביל"ו, ממייסדי גדרה. אם התכוונתם לאיש צבא, מפקד גדוד 72 במלחמת העצמאות ומפקד בית הספר לקצינים, ראו .

צבי הורביץ (בן יעקב; י"ח באייר תרכ"ג, מאי 1863 – כ"ב באייר תרצ"ח מאי 1938) היה מאנשי ביל"ו, נמנה עם קבוצת מייסדי גדרה.
ביוגרפיה

נולד בסלוצק, בלארוס, לרבקה ויעקב הורביץ, מצאצאי השל"ה. בצעירותו התייתם מאביו וגדל בבית סבתו. למד בבית המדרש למורים בהנהלתו של יהושע שטיינברג. התגורר במינסק והתחבר לאנשי חובבי ציון ובהם יהושע דב בנינסון, לימים חותנו.
בשנת 1883 הצטרף לביל"ו, עזב את רוסיה ועלה לארץ ישראל. בתקופה הראשונה שהה עם חבריו בבית אנטון איוב שבסמוך ליפו ועבד במקוה ישראל. נבחר להנהלה המרכזית של ביל"ו והיה הגזבר של התנועה.
ב-14 באפריל 1884 השתתף בישיבה בביתו של יחיאל מיכל פינס בירושלים שבה דנו על ייסוד מושבה ביל"ויית. למחרת יצא לבדוק את אדמת גדרה (אז: קטרה), שנרכשה על ידי פינס. כמומחה חקלאי הוא הביע את דעתו החיובית על המקום ובעקבות זאת הוחלט להקים שם את המושבה הביל"ויית. היה בין שבעת אנשי ביל"ו שעלו לגדרה בכ"ה בכסלו תרמ"ה (15 בדצמבר 1884).
בשנת 1886 נסע לרוסיה לשאת את לאה בנינסון, בתו של יהושע דב בנינסון. כששבו לארץ הוא חזר לגדרה לבנות את ביתו ואילו אשתו שהתה בינתיים בראשון לציון, אצל דודה יהודה צלליכין. בשנת 1887 נולד בראשון לציון בנו אמנון. כעבור שנה הצטרפו אליו אשתו ובנו התינוק. תקופה מסוימת שימש מנהל הכספים של ועד המתיישבים בגדרה.
הורביץ היה בר-סמכא בתחום החקלאי ועסק במיכון החקלאות. התמחה בנטיעת גפנים ושקדים ובתעשיית היין, והדריך רבים מבני הקיבוצים והמושבים, ובהם נהלל, דגניה וגן שמואל.
בניו הם אמנון ואבינועם הורביץ. נכדתו, בת בתו ימימה, היא העיתונאית ומבקרת התיאטרון הדה בושס.
כתיבה

רומי ו היי זות אני רומי הורביץ פרסם רשימות על גדרה ב"הארץ" וב"המגיד", וכן מאמרים מקצועיים בתחום החקלאות ב"דער קאלאניסט" שבעריכת מנשה מאירוביץ ואברהם משה לונץ.
בין השנים 1883–1892 כתב יומן אישי ובו תיעד את קורותיו. קטעים ממנו התפרסמו ב"הארץ" ובירחון "עתידות". בשנת 1935 פרסם חלק מזכרונותיו בירחון "מימים ראשונים" שבעריכת אלתר דרויאנוב, בשם "מרשימותיו של אחד משרידי הבילויים".
בנו, אמנון, המשיך במפעלו התיעודי של אביו ועסק בחקר תולדות הביל"ויים.
ג'ונתן ליווינגסטון השחף

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ריצ'רד באך 
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת מקמילן 
 תאריך הוצאה:  1970 
 מספר עמודים:  25 
 הוצאות בעברית
 הוצאה:  בוסתן
 תאריך:  1973
 תרגום:  נורית יהודאי
 מספר עמודים:  93
  
 הוצאה:  מודן
 תאריך:  2017
 תרגום:  קטיה בנוביץ'
 מספר עמודים:  135
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001163925, 004055057, 001842908
 
ג'ונתן ליווינגסטון השחף (באנגלית: Jonathan Livingston Seagull) הוא אגדה אלגורית בצורת נובלה שנכתבה על ידי הסופר האמריקאי ריצ'רד באך ומאוירת בתצלומים בשחור-לבן שצולמו על ידי ראסל מונסון, היא עוסקת בשחף שמנסה ללמוד על תעופה, השתקפות אישית, חופש ומימוש עצמי. הוא פורסם לראשונה בצורת ספר ב-1970 ועד סוף 1972, יותר ממיליון עותקים היו מודפסים, כשהספר הגיע למקום הראשון ברשימות רבי המכר בעיקר באמצעות המלצות מפה לאוזן. ב-1974 עובד הספר לסרט, עם פסקול שחיבר ניל דיימונד.
בשנת 2014, הספר הוצא מחדש בשם Jonathan Livingston Seagull: The Complete Edition, שהוסיף חלק רביעי בן 17 עמודים לסיפור.
עלילה

הספר מספר את סיפורו של ג'ונתן, שחף שנודה מעדתו לאחר שסירב לחיות כשחף רגיל והתמסר לנפלאות התעופה. הוא רוכש יכולות גבוהות, ומסגל לעצמו רף ציפיות גבוה. לאחר מותו הוא הופך למעין נביא של העדה שממנה נודה, ומראה להם את מה שהם מפסידים במלחמתם המתמדת על המזון.
מטרתו של השחף היא להיות חופשי, והוא לומד איך לעשות זאת, ובתוך כך מלמד שחפים אחרים לעוף, להתרומם, ולהיות חופשיים. משפט ידוע מהספר הוא "השחף המגביה עוף הוא זה המרחיק ראות".
השחף, ג'ונתן לווינגסטון, עולה בכל פעם לרמה חדשה, לשיא חדש. בכל פעם שהוא מצליח לעוף גבוה יותר, או מהר יותר, הוא מצליח להגיע לתובנות חדשות, ומוצא את עצמו ב"עולם חדש".
גרסה חדשה של הספר, הכוללת פרק רביעי שמעולם לא פורסם לפני כן, יצאה לאור בארצות הברית ובעולם כולו בפברואר 2014. עד אז כלל הספר שלושה פרקים בלבד, ופרק רביעי זה שופך אור חדש על הסיפור כולו.
ניתוח הסיפור

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
שמו של השחף ג'ונתן, כשמו של אדם, בא להמשיל את חייו של השחף ג'ונתן לחייו של כל אחד מאיתנו. בפתח הספר אף נאמר כי הוא מוקדש "לג'ונתן השחף האמיתי שחי בתוכנו". הספר מותח ביקורת על החברה שחוסמת אנשים "בעלי מעוף", ועל המחסור באנשים שיוצאים מהשגרה, ורואים רחוק, מעבר למה שניתן לדמיין.
ג'ונתן ליווינגסטון השחף בכניסה לבית הספר ברנר בגבעתיים
שביל האפלצ'ים

| --- | --- |


 מידע כללי
 אורך:  2,198.4 מיל 
 מיקום
 ערים ראשיות:  ג'ורג'יה, ניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט, ורמונט, מסצ'וסטס, ניו המפשייר, פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, קרוליינה הצפונית, מרילנד, טנסי, וירג'יניה, מיין 
 דרכים מסתעפות:  Eastern Continental Trail, Benton MacKaye Trail 
 
 קואורדינטות:  37°21′06″N 80°22′52″W﻿ / ﻿37.35175°N 80.38108°W﻿ / 37.35175; -80.38108
 www.nps.gov/appa
 he
 
שביל האפלצ'ים

שביל האפלצ'ים (באנגלית: Appalachian Trail) הוא שביל מטיילים בצפון אמריקה. אורכו כ-3,500 ק"מ והוא נפרש לרוב אורכה של מזרח ארצות הברית ממדינת מיין בצפון ועד מדינת ג'ורג'יה בדרום.
הנקודה הגבוהה אליה אפשר להעפיל דרך השביל נמצאת בהר וושינגטון, שם מגיע השביל עד לגובה של כאלפיים מטרים.
שביל האפלצ'ים הוא גם אחד משבילי המטיילים הפופולרים בעולם, אף על פי שתנאי הטבע בו אינם קלים. בחורף מתכסים חלק מההרים בשלג והנהרות קופאים, באביב מציקים היתושים והזבובים ואילו בקיץ חם שם מאוד ומסתובבים דובים בקרבת האדם. מאות אלפי אנשים מטיילים בו לאורך קטעים אחדים מדי שנה ויש בודדים המסיירים לכל אורכו במשך שנה תמימה. לאורך השביל הוקמו פונדקים ובקתות לינה כדי לארח את המבקרים הרבים.
שביל האפלצ'ים הוא אחד משלושת שבילי הכתר המשולש הארוכים (אנ'), לצד שביל הרכס הפסיפי היוצא מגבול ארצות הברית בקליפורניה עם מקסיקו ומסתיים בצפון בגבול ארצות הברית בוושינגטון וקנדה, ושביל קו פרשת המים של היבשת (אנ') המתחיל בגבול ארצות הברית – מקסיקו בניו מקסיקו ומסתיים בגבול ארצות הברית–קנדה שבמונטנה.
משרדי הנהלת שביל האפלצ'ים ממוקמים בעיירה הארפרס פרי שבוירג'יניה המערבית.
היסטוריה

באוקטובר 1921 פרסם בנטון מק-קיי (אנ') מאמר בכתב העת של המכון האמריקני לארכיטקטים (אנ') (כיום כתב העת "ארכיטקטורה" באנגלית) בו הציע לסמן שביל ארוך שיקשר בין חניוני הנופש השונים בהרי האפלצ'ים. המאמר הביא ל-16 שנים של מאמץ להקמת השביל באמצעות מתנדבים ממאות ארגונים וקהילות שעניינם היה הקמת שבילי מטיילים. במהלך 16 השנים הללו, הוכשרו וסומנו קטעי שביל רבים ובשנת 1937 הוכרז על השלמת השביל. בתקופת מלחמת העולם השנייה לא התקיימה אחזקה של הדרך, אך לאחריה היא חודשה, ובשנת 1951 הוכרזה השלמתו של השביל בפעם השנייה.
ראו גם

שביל ישראל
סקוט ג'וריק – אולטרה מרתוניסט, שיאן שביל האפלצ'ים.
הערות שוליים

↑  Explore (the trail), Appalachian Trail Conservancy
↑  Caves, R. W. (2004). Encyclopedia of the City. Routledge. pp.445, 1st Edition
1 2  History (of the trail), Apalachian Trail Conservancy
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294181505171  NKC: xx0115569 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שביל ואפאק

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  34 קילומטרים
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1923
 מיקום
 ערים ראשיות:  ניו המפשייר 
 
 קואורדינטות:  42°48′54″N 71°53′30″W﻿ / ﻿42.815°N 71.8917°W﻿ / 42.815; -71.8917
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה שביל ואפאק(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה שביל ואפאק(למפת ניו המפשייר רגילה) קונקורד מנצ'סטר נשואה דרי לבנון ברלין קנדה ורמונט מסצ'וסטס מיין האוק. האטלנטי שביל ואפאק(למפת ניו המפשייר מוגדלת) קונקורד מנצ'סטר נשואה דרי לבנון ברלין קנדה ורמונט מסצ'וסטס מיין האוק. האטלנטי שביל ואפאק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שביל ואפאק במבט מהר נורת' פארק מונאדוק
שביל ואפאק (באנגלית: Wapack Trail) הוא אחד משבילי ההליכה הראשונים שניתוו בארצות הברית. השביל נחנך בשנת 1923, והוא חוצה את רכס ואפאק מצפון לדרום, לאורך 34 קילומטרים, בין הר ואטאטיק הסמוך לעיירה אשברנהאם שבמדינת מסצ'וסטס, לבין הר נורת' פאק מונאדנוק הסמוך לעיירה גרינפילד שבמדינת ניו המפשייר. המסלול מיועד להליכה יומית, מבלי שנת לילה (קמפינג).
השביל עובר את העיירות אשברנהאם ואשבי במדינת מסצ 'וסטס ואת העיירות ניו איפסוויץ', טמפל, שרון, פטרבורו וגרינפילד שבמדינת ניו המפשייר. השביל עובר על הר טמפל ודרך הפארק המדינתי מילר, ומקלט חיות הבר הלאומי ואפאק.
השביל מתוחזקת על ידי עמותת "חברי ואפאק" (Friends of the Wapack), המתחזקת את השביל, ומתנגדת לבנייה ופיתוח לאורכו של השביל.
חלקו הדרומי של שביאל ואפאק חופף את חלקו הצפוני של שביל מידסטייט.
היסטוריה

בקיץ 1922 נפגשו בפונדק שאטוק, שבעיירה ג'פרי בניו המפשייר: אלן צ'מברלין (Allen Chamberlain) - לימים נשיא המועדון ההררי של הרי האפלאצ'י, ותושב העיר ג'פרי אלברט אנט (Albert Annett), הביטו על רכס הרי ואפאק, ויזמו את הקמת השביל. אנט, שהיה חקלאי שהתגורר בעיירה שכנע שני חקלאים נוספים: פרנק רובינס (Frank Robbins) ומריאן באק (Marion Buck), תושבי העיירה רינדג' הסמוכה להקים את השביל, והשלושה יחדיו פרצו את שביל ההליכה.
מרוצים לאורך השביל

מדי שנה נערכים שני מרוצים לאורך השביל:
מרוץ בחודש מאי שמתקיים מאז שנת 2007 ביוזמת בוגי דומיטרשו (Bogie Dumitrescu) המירוץ מתחיל בקצהו הצפוני של השביל, והוא לכל אורכו של השביל – 34.6 קילומטרים. מרוץ ארוך יותר המתקיים במקביל למירוץ חודש מאי, אולטרה מרתון, נערך לאורכו של השביל, מקצהו הצפוני, עד קצהו הדרומי, ובחזרה לקצהו הצפוני. אורכו של מסלול זה 80 קילומטרים. מסלול נוסף המוביל אל אגם ביני ובחזרה מוסיף למרוץ 80 קילומטרים נוספים.
מרוץ יום העבודה מתקיים כל שנה בחודש ספטמבר לאורכו של השביל, במסלול שאורכו 29 קילומטרים. מסלול זה מתחיל באזור הסקי וינדלואון, ומגיע עד הר ואטאטיק ובחזרה לנקודת המוצא.
הערות שוליים

↑  מטרות עמותת "חברי ואפאק"
↑  מידע על מרוץ חודש מאי - תאריכים ואורכו של המסלול
1 2  מידע על מרוץ חודש ספטמבר - תיאור המסלול ואורכו
↑  אתר האינטרנט של אזור הסקי וינדלואון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315144605   WorldCat (עם VIAF): 315144605
מארי

ערך זה עוסק בעיר עתיקה בסוריה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

שרידי הזיקורת במארי
 מידות
 רוחב:  1,000 מטר
 שטח:  600 דונם
 קוטר:  600 מטר
 גובה מעל פני הים:  כ-190 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות המסופוטמית
 תקופות:  תקופת הברונזה
 נבנה:  2900 לפנה"ס בערך
 ננטש:  1759 לפנה"ס
 סוג:  תל
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  1933
 חפירות:  1933–1939 1951–1956  מ-1960
 ארכאולוגים:  אנדרה פארו (אנ')  משלחת צרפתית מטעם מוזיאון הלובר
 מצב:  הרוס
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  סוריה סוריה
 קואורדינטות:  34°32′58″N 40°53′24″E﻿ / ﻿34.549444444444°N 40.89°E﻿ / 34.549444444444; 40.89
 מארי (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמארי(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהמארי
 
מפת הממלכות הגדולות במסופוטמיה בשנת 1764 לפנה"ס, לפני כיבוש מארי על ידי בבל. הממלכות הבולטות: ימחד, מארי, קטנה, אשנונה, אשור ובבל
שרידי ארמונו של זמרי-לים במארי
מארי (באכדית: 𒈠𒌷𒆠,‏ ma-riki) הייתה עיר-מדינה עתיקה חשובה על גדתו המערבית של נהר הפרת. העיר הייתה מיושבת כבר באלף החמישי לפנה"ס, ושיא פריחתה היה בין 2900 לפנה"ס ל-1759 לפנה"ס, עת נחרבה על ידי חמורבי מלך בבל. בשיאה הייתה מרכז מדיני, כלכלי, ותרבותי חשוב בעולם העתיק.
הריסות העיר החפורות שוכנות כיום בתל חרירי (تل حريري) בסוריה.
תולדות העיר

מארי הייתה מיושבת מאז האלף החמישי לפנה"ס, אך עיקר חשיבותה הייתה באלף השלישי והשני לפנה"ס. יושבי מארי היו עם שמי, נחשבים כחלק מההגירה האכדית והאבלית, ובהמשך האמורים.
תולדות העיר > תור הזהב הראשון

החל מ-2900 לפנה"ס שגשגה העיר הודות למיקומה כנקודת מעבר בין הערים השומריות של מסופוטמיה תחתית לבין הערים שבצפון סוריה. שומר נזקקה לחומרי בניין כגון עץ ואבן מצפון סוריה, שהועברו דרך מארי.
תולדות העיר > החורבן הראשון

לאחר תקופת השגשוג חרבה מארי בסביבות 2350 לפנה"ס. חורבן זה גרם לירידה בחשיבות האזור והעיר קטנה עד לכדי כפר. דעות ההיסטוריונים חלוקות באשר לזהות המחריב; יש הסוברים כי היה זה סרגון מאכד (אשר הצהיר על מעבר במארי במסעו המפורסם מערבה), אחרים סבורים כי היו אלו בני אבלה, היריבים המסחריים המסורתיים של מארי.
תולדות העיר > תור הזהב השני

מעמד העיר שוקם תחת שלטון השושלת האמורית. תור הזהב השני החל בסביבות 1900 לפנה"ס. שתי תגליות ארכאולוגיות משמעותיות מתוארכות לתקופה זו. תגלית אחת היא ארמונו של זמרי-לים, מלך מארי, שהכיל למעלה מ-300 חדרים. ארמון זה היה כפי הנראה הגדול בתקופתו והיה מוכר בממלכות ובערים השכנות. כפי הנראה, הן ירים-לים מלך ימחד והן מלך אוגרית הביעו את תשוקתם לבקר בארמון כדי לחזות בתפארתו במו עיניהם. הארמון המפואר הכיל מגוון חדרים, אגפים ואולמות ששימשו למטרות שונות, בין השאר מקדש, מחסנים, חדרי רחצה ועוד. בארמון נמצאו גם ציורי קיר גדולים בנושאים דתיים.
תגלית נוספת היו גנזכי המדינה שנבנו בתקופה זו. נתגלו 25,000 לוחות בכתב יתדות מגנזכים אלו. לדברי אנדרה פארו הלוחות "הביאו לבדיקה מחודשת של התיארוך ההיסטורי של המזרח הקרוב בעת העתיקה וסיפקו למעלה מ-500 שמות מקומות חדשים, די כדי להתוות מחדש את המיפוי הגאוגרפי של העולם העתיק."
תולדות העיר > החורבן הסופי

מארי נחרבה בשנית בסביבות 1759 לפנה"ס בידי חמורבי. עדות לכך נמצאה בלוחות רבים מגנזכי המדינה, שמגוללים את בגידתו של חמורבי בבעל בריתו לשעבר זמרי-לים ובהבסתו בקרב. חמורבי וזמרי-לים שיתפו פעולה במלחמה נגד הפלישה העילמית. זמרי-לים שלח את צבאו לעזור לחמורבי להדוף את הפלישה והם אכן הצליחו אך לאחר מכן חמורבי סירב להחזיר למארי את כוחות הצבא ששלחה אליו וכבש את מארי. לאחר חורבן זה היו התיישבויות פזורות, של אשורים ובבלים, אך מארי נותרה כפר עד הגעת היוונים, ולאחר מכן נעלמה מעל בימת ההיסטוריה.
תעודות מארי

מתחילת החפירות התגלו למעלה מ־25,000 לוחות חרסית בשפה האכדית, כתובים בכתב יתדות. כ־3000 מהלוחות הם מכתבים והשאר מסמכים בנושאים משפטיים, כלכליים, מנהלתיים, חוזיים וכדומה. המסמכים הרבים והמגוונים מעידים הן על אירועים מדיניים רבי היקף והן על שגרת החיים של השליטים ופשוטי העם. רוב התעודות מתוארכות לתקופה של 50 השנים האחרונות לקיום העיר לפני שנכבשה (1800–1750 לפנה"ס).
בתעודות מארי כלול גם מידע על השפה האמורית. זו העדות היחידה לשפה זו וכוללת רק כמה אלפי שמות פרטיים, המופיעים בתעודות הכתובות אכדית, ועשרות מילים אמוריות המשובצות בתעודות האכדיות. לממצאים אלו ערך רב בחקר המקרא, בשל קרבתה הלשונית הרבה של האמורית לעברית – שתיהן שפות שמיות מערביות, לעומת האכדית, שהיא שפה שמית מזרחית.
תעודות מארי > תעודות מארי וישראל הקדום

התעודות באכדית ממארי ותוכנן (השמי מערבי ברובו) מהוות עדות חשובה למקורה של הדת הישראלית הקדומה במסורות הלבנט כולו.
חוקר המקרא והאשורולוג פרופסור משה ענבר מאוניברסיטת תל אביב, חקר את התעודות וההיסטוריה של האמורים במשך שנים רבות ואת המשותף להם ולמקרא, בעיקר את הדמיון לספרות הנבואה, סיפורי הבריתות והשבטים הנוודים למחצה, ואת הדקדוק הדומה לשפת התנ"ך. לדוגמה נבואת ירמיהו: ”וְהָיָה הַגּוֹי וְהַמַּמְלָכָה אֲשֶׁר לֹא יַעַבְדוּ אֹתוֹ אֶת נְבוּכַדְנֶאצַּר מֶלֶךְ בָּבֶל וְאֵת אֲשֶׁר לֹא יִתֵּן אֶת צַוָּארוֹ בְּעֹל מֶלֶךְ בָּבֶל בַּחֶרֶב וּבָרָעָב וּבַדֶּבֶר אֶפְקֹד עַל הַגּוֹי הַהוּא נְאֻם יְהוָה עַד תֻּמִּי אֹתָם בְּיָדוֹ.” (כ"ז, ח') – תעודות מארי מסייעות להבנת הרקע להתבטאות זו של הנביא ירמיהו, בה האל מזהיר את העמים הכפופים לבבל, לבל יעזו למרוד במלך בבל, ומדמה את השיעבוד לנשיאת עול על ידי בהמת משא. דימוי העול ואת האזהרה על העונש למי שלא ישא בעול, מופיעות בתעודות מארי כלשון שבה מזהיר המלך את מי שמסרב לעשות כרצונו להפוך לוסאל שלו. דימוי העול כסמל לשיעבוד על ידי מלך נפוץ בכתובות אשוריות ובבליות. אולם מה שמייחד את הדוגמאות ממארי ומהמקרא הוא שאחרי דימוי העול מופיעה תוכחת עונש על הסרת העול.
במכתב של שר צבא בשם ישמֶ-דגן מהשנה התשיעית למלכות זמרי-לים נכתב בשם שליט אלם אל מושל אֶשנֻנַ חמורבי, ובו איום שיצא מעיר במעלה החידקל יחצה, את הנהר ויפלוש דרכו ארצו של חמורבי:
השליט כך כתב אל חמורבי: 'אַתַמרֻם נבחר. כל עוד שאני יושב, סיים את ענייניך. 
הערים של אֶשנֻנַ בהן אתה מחזיק בהן שלי הן. 
שחרר אותן והכנס את צווארך בעוֹלי - וָלא אפלוש לארצך. הצבא ייצא לדרך ממַנכִּסם, שם הוא יחצה ואני אחצה בראש צבאותיי ואלך ואפלוש לארצך."
בדברי שליט אלם נמצאים, כמו בספר ירמיהו, הן דימוי העול והן האזהרה על העונש הצפוי למי שמסרב להפוך לצמית (וסאל). אך בעוד שבספר ירמיהו מופיעים אלו בהקשר ספרותי, הרי שבמארי מדובר במציאות היסטורית: שליט עילם מאיים על חמורבי, שאם הוא לא יחזיר את הערים שהוא מחזיק בהן, ולא ייעשה צמית שלו, הוא יענש קשות על ידי צבאות עילם בפיקודו האישי.
תעודות מארי > חצור ומארי

כ-20 תעודות שנמצאו במארי הם תכתובת שנשלחה לעיר חצור. תכתובת שנמצאה גם בכיוון ההפוך בלוחות טין שנמצאו בתל חצור כתובים בכתב יתדות.
כלכלה

צמיחתה של מארי מכפר למרכז מסחרי חשוב נבעה מכלכלתה המגוונת בעולם העתיק. העיר שלטה בנתיבי הסחר בין אזורים שונים כגון מערב איראן, מסופוטמיה, כרכמיש וחלקים מאנטוליה. בין הערים שעמן סחרה מארי: אור, חלב ואוגרית. הסחורות שעברו דרכה כללו תמרים, זיתים, קדרות, חרסינה, דגן, עץ ואבן. מארי ייבאה מחצור זהב שמקורו במצרים, ובד שמקור בעיר גבל. מארי ייצאה לחצור חותמות, אריגי צמר ועורות.
תרבות ודת

לתושבי מארי היה סגנון לבוש ותסרוקות מורכב. נחשבו כחלק מהתרבות המסופוטמית, למרות ריחוקם כ-250 ק"מ במעלה הנהר מבבל. ישנה תאוריה כי מארי הייתה נקודת סחר חליפין לדרום מסופוטמיה.
תושבי מארי סגדו למגוון אלים. מקדשים הוקדשו בלעדית לאלים כגון דגן, עשתרת אלת הפריון ושמש אל השמש. על פי אמונתם שמש היה רואה-כל וכל-יודע ובחותמות רבים הוא נראה ניצב בין שתי דלתות גדולות. לפי עלילות גילגמש דלתות אלו נמצאות בהר משו והן הדלתות המזרחיות לגן עדן.
האל המקומי של מארי היה איתורמר (אנ') (Itūr-Mēr), אל הרפואה והאל הממונה על השבועה.
בתקופה המודרנית > גילוי וחפירות

מארי נתגלתה ב-1933 בתל חרירי סמוך לגבול בין סוריה ועיראק, צפונית לעיר הסורית אלבוכמאל במחוז דיר א-זור במזרח סוריה. אנשי שבט בדואי חפרו בתל בחיפוש אחר אבן למצבה לאחד מאנשיהם שמת, כשנתקלו לפתע בפסל חסר ראש. כשהגיעה השמועה לשליטים הצרפתים הדיווח נחקר, וארכאולוגים מטעם הלובר בפריז החלו בחפירה ב-14 בדצמבר 1933. במהרה החלו להיחשף ממצאים, וכבר בחודש הראשון התגלה מקדש אשתר. מארי סווגה על ידי הארכאולוגים כ"מאחז המערבי ביותר של התרבות השומרית".
מארי נחפרה ברציפות בכל שנה מאז 1933, מלבד בתקופה שבין 1939–1951. נכון ל-2005, נחשף פחות ממחצית משטחה של מארי, המשתרע על 1000 כפול 600 מטר. למרות הניסיונות להעריך כמה שכבות מרובדות באתר, אי אפשר היה לוודא זאת. לדברי הארכאולוג הצרפתי אנדרה פארו (אנ'): "בכל פעם שהחלו בגישוש אנכי על מנת לעקוב אחר היסטוריית האתר עד לקרקע בתולה, נמצאו ממצאים כה חשובים עד כי היה הכרח להתחיל שוב בחפירה אופקית." פארו חפר באתר 21 עונות חפירה רצופות עד שנת 1974.
בתקופה המודרנית > האתר כיום

בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, הופסקו החפירות באתר, והוא נמצא בשליטת כנופיות שונות ונתון לביזה בידי שודדי עתיקות. דו"ח רשמי טוען כי השודדים מתמקדים בארמון המלוכה, בבית המרחץ ובמקדשי האלים: דגן ועשתרת.
גלריית תמונות

אריה מברונזה, ממקדש האריות במארי, תחילת האלף השני לפנה"ס
פסל אביך השני, גבס ולפיס לזולי, ממקדש אשתר במארי, מסביבות 2400 לפנה"ס. מוזיאון הלובר
שמש-רש-אושור, מושל מארי מתפלל לאלים אדד ואשתר
לוח עגול בכתב יתדות, מלך מארי יעדון־ליאם, בסביבות 1800 לפנה"ס. מוזיאון הלובר
ראו גם

בבל
אבלה
אמר
אוגרית
אמורים
לקריאה נוספת

אברהם מלמט, מארי וישראל - שתי תרבויות שמיות-מערביות, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1991
משה ענבר, נבואות, בריתות ושבטים בתעודות מארי, מוסד ביאליק, 2007, ספריית האנציקלופדיה המקראית (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
מנחם זהרי, תגליות מארי ועולם המקרא, ירושלים: כרמל, תשע"ג/  2013
משה ענבר, תעודות מארי וההתנחלות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: עת־מול, גיליון 63, אוקטובר 1985
א. מלמט, ניצני נבואה בתעודות מארי, ארץ־ישראל ד, 1956, עמ' 74–84 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
פנחס ארצי, תרגום: תעודה מס. 17 מתוך תעודות מארי כרך י"ד (ARM XIV, 17), שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום ד, 1980, עמ' 270–272
Daniel E. Fleming, Democracy's Ancient Ancestors: Mari and Early Collective Governance, Cambridge: Cambridge University Press, 2004, ISBN 978-0-521-82885-7, doi:10.1017/CBO9780511499623
André Parrot, Mission Archéologique de Mari. III: Les Temples d'Ishtarat et de Ninni-Zaza, Geuthner, 1967
לקריאה נוספת > דו"חות עונות החפירה הצרפתיות

André Parrot, Les fouilles de Mari. Première campagne (hiver 1933-34), Syria 16, 1935, עמ' 1–28 doi: 10.3406/syria.1935.8338‏, JSTOR 4389913
André Parrot, Les fouilles de Mari. Première campagne (1933-1934). Second article, Syria 16, 1935, עמ' 117–140 doi: 10.3406/syria.1935.3820‏, JSTOR 4389913
André Parrot, Les fouilles de Mari. Deuxième campagne (hiver 1934-35), Syria 17, 1936, עמ' 1–31 doi: 10.3406/syria.1936.3886‏, JSTOR 4195901
André Parrot, Les fouilles de Mari. Troisième campagne (hiver 1935-36), Syria 18, 1937, עמ' 54–84 doi: 10.3406/syria.1937.4032‏, JSTOR 4196009
André Parrot, Les fouilles de Mari. Quatrième campagne (hiver 1936-37), Syria 19, 1938, עמ' 1–29 doi: 10.3406/syria.1938.4034‏, JSTOR 4196112
André Parrot, Les fouilles de Mari. Cinquième campagne (automne 1937), Syria 20, 1939, עמ' 1–22 doi: 10.3406/syria.1939.4122‏, JSTOR 4196220
André Parrot, Les fouilles de Mari. Sixième campagne (automne 1938), Syria 21, 1940, עמ' 1–28 doi: 10.3406/syria.1940.4179‏, JSTOR 4389992
André Parrot, Les fouilles de Mari. Septième Campagne (hiver 1951-1952), Syria 29, 1952, עמ' 183–203 doi: 10.3406/syria.1952.4787‏, JSTOR 4390310
André Parrot, Les fouilles de Mari. Huitième campagne (automne 1952), Syria 30, 1953, עמ' 196–221 doi: 10.3406/syria.1953.4901‏, JSTOR 4196708
André Parrot, Les fouilles de Mari. Neuvième campagne (automne 1953), Syria 31, 1954, עמ' 151–171 doi: 10.3406/syria.1954.4996‏, JSTOR 4196802
André Parrot, Les fouilles de Mari. Dixième campagne (automne 1954), Syria 32, 1955, עמ' 185–211 doi: 10.3406/syria.1955.5098‏, JSTOR 4196927
[לא נמצא דו"ח מספר 11]
André Parrot, Les fouilles de Mari. Douzième campagne (automne 1961), Syria 39, 1962, עמ' 151–179 doi: 10.3406/syria.1962.5593‏, JSTOR 4197405
André Parrot, Les Fouilles de Mari. Treizième campagne (printemps 1963), Syria 41, 1964, עמ' 3–20 doi: 10.3406/syria.1964.5738‏, JSTOR 4197440
André Parrot, Les fouilles de Mari. Quatorzième campagne (printemps 1964), Syria 42, 1965, עמ' 1–24 doi: 10.3406/syria.1965.5768‏, JSTOR 4197506
André Parrot, Les Fouilles de Mari. Quinzième campagne (printemps 1965), Syria 42, 1965, עמ' 197–225 doi: 10.3406/syria.1965.5808‏, JSTOR 4390505
André Parrot, Les fouilles de Mari. Seizième campagne (printemps 1966), Syria 44, 1967, עמ' 1–26 doi: 10.3406/syria.1967.5911‏, JSTOR 4197596
André Parrot, Les fouilles de Mari. Dix-septième campagne (automne 1968), Syria 46, 1969, עמ' 191–208 doi: 10.3406/syria.1969.6094‏, JSTOR 4237183
André Parrot, Les fouilles de Mari. Dix-huitième campagne (automne 1969), Syria 47, 1970, עמ' 225–243 doi: 10.3406/syria.1970.6185‏, JSTOR 4237212
André Parrot, Les fouilles de Mari. Dix-neuvième campagne (printemps 1971), Syria 48, 1971, עמ' 253–270 doi: 10.3406/syria.1971.6250‏, JSTOR 4197737
André Parrot, Les fouilles de Mari. Vingtième campagne de fouilles (printemps 1972), Syria 49, 1972, עמ' 281–302 doi: 10.3406/syria.1972.6326‏, JSTOR 4197813
André Parrot, Les fouilles de Mari. XXIe campagne de fouilles (automne 1974), Syria 52, 1975, עמ' 1–17 doi: 10.3406/syria.1975.6485‏, JSTOR 4197986