stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב לקויר
ביוגרפיה > ראשית חייו בגרמניה ובארץ ישראל

לקויר נולד בשנת 1921 בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין) למשפחה יהודית חילונית. אביו, פריץ לאקֶר או לקויר (Laqeur), היה יצרן סרבלים, ואמו אלזה לבית ברלינר הייתה עקרת בית.
למד בבית ספר יסודי שאותו פקדו ילדי האריסטוקרטיה הגרמנית והמעמד הגבוה היהודי. לקויר הצטיין בלימודיו שם וקיצר אותם, וכך יכול היה להשיג תעודת בגרות לפני הפקעות נוספות של זכויות היהודים בגרמניה בשנת 1938. לאחר מכן למד בגימנסיית יוהאנס בברסלאו (גר'), שם היה בין מוריו ההיסטוריון וילי כהן, שנספה בשואה בליטא. בנעוריו פרט לחיי תרבות עשירה, כולל קריאה נלהבת בעיתונים, עסק לקויר בספורט - אתלטיקה קלה, כדורגל, כדוריד, אגרוף. מבחינה פוליטית נמשך בהתחלה כנער לרעיונות הקומוניסטים שנפוצו במחתרת.
בגיל 17 דחה את הרעיון להירשם ללימודי הנדסה בצ'כוסלובקיה, והשיג סרטיפיקט כסטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים. בנובמבר 1938, ימים ספורים לפני ליל הבדולח, יצא לקויר את גרמניה אל טריאסטה שבאיטליה, וממנה הפליג לארץ ישראל. בארץ החל ללמוד באוניברסיטה העברית, בתמיכתו הכספית של אחד מדודיו, אך הפסיק אחרי שנת לימודים אחת. בשנים 1939–1944 עבד בחקלאות בקיבוצים שער הגולן, עין שמר והזורע שבו התקבל כחבר. בתקופה שבה היה פצוע משבר ברגל ניצל את הזמן ללימוד השפה הרוסית שהפכה לשפה השישית בה שלט, לצד גרמנית, עברית, ערבית ואחרות. בהמשך היה עיתונאי בירושלים, כולל בימי המצור במלחמת העצמאות וגם אחריה. בירושלים התגורר קודם בשכונת עיסאוויה ואחר כך במושבה הגרמנית. הפך לאוטודידקט ופקד תכופות את הספרייה הלאומית. עבד בעיתון של תנועת השומר הצעיר, "המשמר" שהפך לעל המשמר, וכמו כן בפלסטיין פוסט, לימים ג'רוזלם פוסט. נשלח בין היתר לסקר את מחנות המעצר בקפריסין. בנוסף היה כתב של עיתונים אמריקאים במזרח התיכון ופרשן מדיני של "ג'רוזלם פוסט" ושל קול ישראל.
הוריו, שלא עלה בידם להגר, נספו בשואה.
ביוגרפיה > באנגליה ובארצות הברית

בלונדון הקים לקויר את הרבעון Soviet Survey (בהמשך: Survey) וערך אותו בשנים 1955–1964. כתב עת זה עסק בתרבות, בפוליטיקה ובחיים האינטלקטואליים בברית המועצות ומזרח אירופה, ושימש במה מרכזית לסובייטולוגיה בבריטניה. הוא יצא מטעם ה-Congress for Cultural Freedom (אנ'), ארגון אנטי-קומוניסטי במימון ה-CIA (שמעורבותו לא הייתה ידועה באותה תקופה). ב-1965 מונה לקויר למנהל ספריית וינר בלונדון (אנ'), שמהווה מרכז בולט לחקר השואה, וכן של המכון להיסטוריה בת זמננו שהוקם במסגרתה. כחלק מפעילותו שם הקים וערך, בצוותא עם ההיסטוריון ג'ורג' מוסה, את Journal of Contemporary History (אנ'), כתב עת אקדמי בולט לחקר ההיסטוריה בת זמננו, שהתמקד בתקופת לקויר בנושאים דוגמת הפאשיזם, רוסיה והמזרח התיכון. הוא פרש מעריכתו ב-2004. בשנים 1969–2001 הוא היה חבר מועצת המחקר הבינלאומית של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון; מ-1973 ואילך, אז עקר לוושינגטון, שימש בה כיושב ראש. היה העורך המייסד של The Washington Papers. כיהן כפרופסור להיסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1968–1973, פרופסור באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1976–1988, ופרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, שיקגו, תל אביב וג'ונס הופקינס.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

נפטר ב-30 בספטמבר 2018 בביתו שבוושינגטון בגיל 97. הובא לקבורה בירושלים.
אשתו הראשונה, נעמי, מתה בשנת 1995.
הותיר אחריו את אשתו השנייה, סוזי, ושתי בנות.
מחקריו

עבודותיו העיקריות דנו בהיסטוריה של אירופה במאות התשע-עשרה והעשרים, בייחוד היסטוריה של רוסיה, היסטוריה של גרמניה, והיסטוריה של המזרח התיכון. כתיבתו השתרעה על נושאים רבים: מתנועות נוער גרמניות, ציונות, היסטוריה של מדינת ישראל והיסטוריה תרבותית של רפובליקת ויימאר ורוסיה, ועד קומוניזם, השואה (ספרו "הסוד הנורא" הוא הספר הראשון המתאר כיצד נודע לעולם וליישוב דבר הפתרון הסופי, למרות ניסיונות ההסתרה של הנאצים), פאשיזם והיסטוריה דיפלומטית של המלחמה הקרה. הוא אף נחשב לאחד ממייסדי חקר הטרור והגרילה. ספריו תורגמו לשפות רבות, ופרשנותו לעניינים בינלאומיים הופיעה בעיתונים ובכתבי-עת אמריקאיים ואירופיים רבים.
ספרו "תולדות הציונות" (במקור: A History of Zionism) נחל הצלחה רבה ותורגם לשפות רבות בכללן יפנית, רוסית וסינית. ספרו "ימי אירופה האחרונים" (The Last Days of Europe: Epitaph for an Old Continent) דן במשבר הפוקד את אירופה בשל התמעטות האוכלוסין והירידה בשיעורי הילודה. היה עורך ראשי ל"אנציקלופדיית השואה" בהוצאת ייל. בספרו "המאה השחורה: עלייתו של הימין הקיצוני ברוסיה" (Black Hundred: The Rise of the Extreme Right in Russia) משנת 1993 חזה את עלייתו של משטר אוטוריטרי ברוסיה המבוסס על פופוליזם לאומני. במאמר "טרור פוסט-מודרני" משנת 1996 טען לקויר שקרב עידן חדש בטרור, שונה מקודמו, ברוטלי והרסני יותר. בדבריו סימן כיוונים אפשריים להתפתחותו: עלייתו של טרור ממניעים דתיים (ואף מילניאריסטיים), טרור קיברנטי, ובטווח הרחוק אפילו טרור ביולוגי, כימי או גרעיני (אנ').
ההיסטוריון ריצ'רד ג'. אוונס ראה בו את מי שעשה, לצד ג'ורג' מוסה, "יותר מכל אחד אחר על מנת לבסס את חקר הפאשיזם כנושא היסטורי רציני." גם בתחומים אחרים היו מחקריו משפיעים ואף חלוציים. כפי שציין שלמה אבינרי, "רוחב אופקיו וידיעתו ההיסטורית והתרבותית הרחבה איפשרו לו לתת לקורא תמונה השוואתית ומקיפה [...] בתקופה שיותר ויותר חוקרים מתמקדים בנושאים צרים יותר ויותר, לקויר הוא איש אשכולות שהתמחותו לא מנעה ממנו מעולם לראות את התמונה הרחבה יותר."
ספריו בעברית

הנפט והמזרח התיכון, מרחביה: ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950.
מ.פ.ס - פ.ק.פ - מ.ק.י קורות המפלגה הקומוניסטית בישראל, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
תולדות הציונות, תרגם: חיים גליקשטיין, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תשל"ד.
הסוד הנורא, מאנגלית: אריה חשביה, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1981.
עימות: המזרח התיכון והמדיניות העולמית, תרגם: חיים גליקשטיין, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ה.
השנים החסרות, מאנגלית: נעמי כרמל, תל אביב: ספריית מעריב, 1982. רומן היסטורי.
גרילה, מאנגלית: אריה חשביה, הוצאת מערכות, 1979. על ההיסטוריה של הגרילה ומאפייניה.
המאבק על המזרח התיכון: ברית המועצות והמזרח התיכון 1958–1968, מאנגלית: חיים גליקשטיין, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, תשל"א 1971.
עם ריצ'רד ברייטמן, הפרת השתיקה, מאנגלית: אריה חשביה, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1988. על אדוארד שולטה.
דור אקסודוס: סיפורם המופלא של הצעירים היהודים שברחו מהיטלר, מאנגלית: מיקי גורן, אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2007.
לקריאה נוספת

Andreas W. Daum, Hartmut Lehmann, James J. Sheehan (eds.), The Second Generation: Émigrés from Nazi Germany as Historians , New York and Oxford: Berghahn, 2016.
Walter Laqueur, Chapter 2: "A Wanderer Between Several Worlds", pp. 59-71 (עדותו לגבי הקריירה שלו כהיסטוריון)
Andreas W. Daum and Sherry L. Föhr, Biographies: Biographical Sketch of Walter Laqueur, pp. 399-402 (מידע ביוגרפי וביבליוגרפי)
Andreas W. Daum, Introduction: Refugees from Nazi Germany as Historians, pp. 1-52 - פעילותו של לקויר כהיסטוריון נדונה כאן ובפרקים אחרים בהקשר הרחב יותר של ההיסטוריונים בני דורו שהיגרו מגרמניה הנאצית.
Abraham Ascher, A Community under Siege: The Jews of Breslau under Nazism, Stanford University Press, 2007 (מחבר הספר ראיין את לקויר לצורך כתיבתו, מזכיר אותו בהקשרים שונים ומצטט אותו).
Ben Barkow, Alfred Wiener and the Making of the Holocaust Library, Chapter Eleven: Walter Laqueur and the Institute of Contemporary History, Vallentine Mitchell, 1997.
The Impact of Western Nationalisms: Essays Dedicated to Walter Z. Laqueur on the Occasion of His 70th Birthday, Journal of Contemporary History, Vol. 26, No. 3/4, September 1991 (ספר יובל. מכיל גם מידע ביוגרפי).
לקריאה נוספת > זיכרונות וכתבים אוטוביוגרפיים

Thursday's Child Has Far To Go: A Memoir of the Journeying Years , New York: Charles Scribner's Sons, 1992.
Worlds Ago: A Memoir of My Journeying Years, London and New York: Routledge, 2016 (מהדורה מחודשת עם מבוא וסיכום חדשים מאת המחבר).
Best of Times, Worst of Times: Memoirs of a Political Education, Brandeis University Press, 2009.
Anti-Communism Abroad: A Memoir of the Congress for Cultural Freedom, Partisan Review Vol. 63, No. 2, 1996, pp. 188-204.
אווקה אשטה

אווקה אשטה (נולד ב-5 בספטמבר 1999) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בהפועל ירושלים.
קריירה

אשטה נולד באתיופיה, ובגיל 4 עלה עם משפחתו לישראל. כאשר היה ילד הצטרף לליגת השכונות אותה הפעילה הפועל קטמון ירושלים, בה אשטה הרשים את אנשי המועדון ובגיל 13 הצטרף לקבוצת הילדים שלה.
ב-16 בדצמבר 2016 אשטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–6 למכבי אחי נצרת. בעונת 2019/2020 אשטה הפך לשחקן הרכב ופרט למשחק אחד, השתתף בכל משחקי הקבוצה בליגה. ב-13 בינואר 2020 אשטה הבקיע צמד בניצחון 0–2 נגד בית"ר תל אביב בת ים. בקיץ 2020, התאחדה קטמון עם הפועל ירושלים המקורית ואשטה הצטרף לקבוצה המאוחדת. אשטה היה שותף לחזרה של הפועל ירושלים לליגת העל אחרי 21 שנים בליגות הנמוכות.
ב-21 באפריל 2023 האריך את חוזהו ב-3 שנים.
באוקטובר 2021, אשטה זומן לראשונה לסגל נבחרת אתיופיה.
ב-11 במאי 2024 כבש אשטה את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון הפועל ירושלים בדרבי הירושלמי, 3–0 על בית"ר ירושלים.
תארים

גביע הטוטו: 2018/2019
הערות שוליים

↑  ליאב נחמני, אווקה אשטה: "גדלתי יחד עם הפועל ירושלים עד לליגת העל", באתר ישראל היום, 26 באוגוסט 2021
↑  גיא בן זיו, ‏הקשר אווקה אשטה האריך חוזה בהפועל ירושלים, באתר ONE‏, 21 באפריל 2023
↑  גיא בן זיו, ‏כבוד: אווקה אשטה זומן לסגל נבחרת אתיופיה, באתר ONE‏, 31 באוקטובר 2021
↑  דף משחק - התאחדות לכדורגל בישראל
מלינדה ומלינדה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  וודי אלן
 הופק בידי:  לטי ארונסון
 תסריט:  וודי אלן
 עריכה:  אליסה לפסלטר
 שחקנים ראשיים:  ויל פרל Sabrina Lloyd Richard Holmes דניאל סונג'אטה אריג'ה בריקיס וינסה שואו Stephanie Roth Haberle זק אורת' Jacqueline Lovell ג'ין סאקס מאט סרביטו Larry Pine סטיב קארל קלואי סביני ג'וני לי מילר ראדה מיטשל וולאס שון ברוק סמית' אמנדה פיט צ'ואיטל אג'יופור ג'וש ברולין שלום הארלו David Boston 
 מוזיקה:  יוהאן סבסטיאן באך 
 צילום:  וילמוש זיגמונד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרצ'לייט פיקצ'רס 
 חברה מפיצה:  Searchlight Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בספטמבר 1991
 משך הקרנה:  99 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  מנהטן 
 הכנסות:  20.1 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   melindaandmelinda
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלינדה ומלינדה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004 מסוגת דרמה קומית בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם ראדה מיצ'ל(אנ') בתפקיד הראשי.
העלילה מתרחשת במנהטן ומתארת סיפור עם בחורה בשם מלינדה שמסופר פעם באופן כבד וטרגי ופעם שנייה באופן יותר קליל וקומי. ראדה מיצ'ל משחקת בתור מלינדה בשני הסיפורים.
תקציר העלילה

בפאב במנהטן מתווכחים שני תסריטאים איך כדאי להציג עלילה עם נושא עיקרי משותף. העלילה היא על בחורה במשבר בשם מלינדה (ראדה מיצ'ל) שמתפרצת ללא הזמנה לארוחה חגיגית של ידידים ומפרה את האיזון בין הזוגות. סי (וולאס שון) אומר שכדאי להציג זאת באופן קומי ואילו מקס (לארי פיין) מעדיף לספר זאת באופן יותר כבד וטרגי.
לי (ג'וני לי מילר) ולורל (קלואי סביני) הם זוג צעיר שעורכים ארוחה חגיגית לידידיהם קייסי (ברוק סמית) ובעלה וסאלי (אריה ברייקיס) ובעלה. לי הוא שחקן מתחיל וכושל שמתמכר לשתייה והיחסים עם לורל רוויים בוויכוחים. באמצע הארוחה מגיעה אליהם ידידתם של לי, קייסי וסאלי מהקולג' במצב נפשי קשה. היא הייתה נשואה לרופא שינים מבוסס והיו להם שני ילדים. היא בגדה בו עם צלם, הבגידה נתגלתה ובעלה גירש אותה וקיבל משמורת על הילדים. לאחר ניסיון התאבדות היא הגיעה ללורל שהייתה חברתה בקולג'. מלינדה משתכנת בדירתם של לי ולורל. לורל וחברותיה מנסות לשדך לה רופא שיניים אלמן ללא הצלחה. באחת המסיבות היא מכירה פסנתרן אפרו אמריקאי חביב בשם אליס מונסונג (צ'ואיטל אג'יופור) והם מתאהבים אך מצבה הנפשי של מלינדה מתערער והיא מנסה להתאבד. בינתיים לורל מתאהבת באליס.
סוזן (אמנדה פיט) והובי (ויל פרל) הם זוג נשוי. סוזן מנסה להפיק סרט והובי הוא שחקן כושל. הם מזמינים ידידים לארוחה ובאמצע מתפרצת לדירתם מלינדה שגרה בקומה מתחתם ולא מרגישה בטוב. היא מספרת שהיא גרושה שהגיעה מסנט לואיס ומתעסקת באמנות. הם מנסים לעזור לה ולהכיר לה את המיליונר גרג ארלינגר (ג'וש ברולין) אך היא אינה מעוניינת. הובי מתאהב בה ולכן כשהוא תופס את אשתו עם המפיק שלה הוא שמח כי כעת יוכל להציע את עצמו למלינדה אך היא אומרת לו שהיא מאוהבת בבילי יילר (דניאל סניטה) והיא משדכת לו את חברתה סטייסי פוקס (וינסה שו). לבסוף מלינדה מנתקת את קשריה עם בילי וחוזרת להובי - סוף שמח.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ראדה מיצ'ל | מלינדה | תפקיד כפול |
| קלואי סביני | לורל |  |
| ג'וני לי מילר | לי |  |
| אמנדה פיט | סוזן |  |
| ויל פרל | הובי |  |
| סטיב קארל | וולט | חבר של הובי |
| צ'ואיטל אג'יופור | אליס מונסונג |  |
| וולאס שון | סי | כותב קומדיות |
| ג'וש ברולין | גרג ארלינגר |  |
| לארי פיין | מקס | כותב טרגדיות |
| ברוק סמית | קייסי |  |
| וינסה שו | סטייסי |  |
| אריה ברייקיס | סאלי אוליבר |  |
| דניאל סונג'אטה | בילי וילר |  |
| וינסה שו | סטייסי פוקס |  |
נטליה גינצבורג

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1916 פלרמו, פלרמו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  7 באוקטובר 1991 (בגיל 75) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Natalia Levi 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 שם עט:  Alessandra Tornimparte 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורינו 
 שפות היצירה:  איטלקית, צרפתית 
 סוגה:  רומן, תיאטרון 
 יצירות בולטות:  לקסיקון משפחתי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  לאונה גינצבורג (1938–5 בפברואר 1944)  Gabriele Baldini (1950–18 ביוני 1969) 
 צאצאים:  קרלו גינצבורג, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטרגה (1963)  פרס  שארל ויון בשפה האיטלקית (1952)  פרס בגוטה (1984)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
נטליה גינצבורג (באיטלקית: Natalia Ginzburg;‏ 14 ביולי 1916 – 7 באוקטובר 1991) הייתה סופרת, מסאית ומחזאית איטלקייה בת לאב יהודי.
הבית בכפר פיצולי בו התגוררה משפחת גינצבורג בזמן גלותם במלחמת העולם השנייה
גינצבורג עם נשיא איטליה, סנדרו פרטיני
אוסף ספרי נטליה גינצבורג בספרייה המקומית בכפר פיצולי
ספריה

La strada che va in città ‏ (1942) עברית: "הדרך אל העיר", בתוך קולות הערב, תרגם מירון רפופורט, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1994.
È stato così ‏ (1947) עברית: ככה זה קרה, תרגם מירון רפופורט, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה 2005.
Tutti i nostri ieri ‏ (1952) עברית: כל אתמולינו, תרגמה ניצה בן-ארי, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1990.
Valentino ‏ (1957) עברית: ולנטינו (ארבעה רומנים קצרים), תרגם מירון רפופורט, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2001.
Sagittario ‏ (1957)
Le voci della sera ‏ (1961) עברית: קולות הערב (שלושה רומנים קצרים: "כך זה קרה", "קולות הערב", "הדרך אל העיר"), תרגם מירון רפופורט, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1994.
Le piccole virtù ‏ (1962) (איט') עברית: המידות הקטנות, תרגם יונתן פיין, הוצאת תשע נשמות, 2019, (מסות).
Lessico famigliare ‏ (1963) עברית: לקסיקון משפחתי, תרגמה מרים שוסטרמן, הוצאת עם עובד, 1988. ב-2012 יצא לאור בספריה החדשה בשם "אמרות משפחה", תרגמה מרים שוסטרמן-פדובאנו, מתרגם שותף - מנחם פרי.
Cinque romanzi brevi e altri racconti ‏ (1964) עברית: חמישה רומאנים קצרים וסיפורים אחרים, תרגמו מירון רפופורט, יונתן פיין, מנחם פרי. הוצאת הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 2021. הנוסח העברי כולל סיפור שנכנס למהדורה האיטלקית ב-1993.
Mai devi domandarmi ‏ (1970) עברית: אל תשאלי אותי לעולם, תרגמה אספיר מילמן, הוצאת מאגנס, 2021.
Caro Michele ‏ (1973) עברית: מיקלה שלי, תרגם מירון רפופורט, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1995.
Vita immaginaria ‏ (1974)
La famiglia Manzoni ‏ (1983)
La città e la casa ‏ (1984) עברית: העיר והבית, תרגם אלון אלטרס, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1998.
איפה הכובע שלי? (כל המחזות: א), תרגמה שירלי פינצי לב, הוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה 2021.
הדלת הלא-נכונה (כל המחזות: ב), תרגמה שירלי פינצי לב, הוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה 2021.
(1989)  ‏ Serena Cruz o la vera giustizia עברית: סֶרֶנָה קרוּז או הצדק האמיתי. תרגמה שירלי פינצי לב, הוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד 2023
לקריאה נוספת

קשה לאדם לדבר על עצמו - שיחות עם נטליה גינצבורג, עריכה: צ’זארה גארבולי וליזה גינצבורג. תרגום מאנגלית: יעל ענבר, הוצאת כרמל, 2005.
אמרות משפחה - נטליה גינצבורג. הספריה החדשה, 2012.
סנדרה פֶטריניָאני, הפיראטית: דיוקן של נטליה גינצבורג, תרגמה מאיטלקית  שירלי פינצי לב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024.
הערות שוליים

↑  הספרייה בפיצולי מוקדשת לשמם של בני הזוג גינצבורג ונמצאים בה 3,000 ספרים מספרייתה של נטליה גינצבורג שנתרמו על ידי משפחתה ב-2016.
↑   איריס לעאל, הספר יכול לשמש מפתח לכל כתיבתה הספרותית, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2023
↑   שני הררי, הסודות הקטנים של נטליה גינצבורג, באתר הארץ, 12 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261748505171  PLWABN: 9810681214805606  BIBSYS: 90128355  BNC: 000499185  BNE: XX1126654  BnF: cb11904998v (data)  CANTIC: a10092870  CiNii: DA00242702  GND: 118539426  ICCU: CFIV000315  ISNI: 0000 0003 6864 4438  LCCN: n50034018  MusicBrainz: dd681ec2-e4eb-40b5-a0dc-f0d10aaf5037  NDL: 00440977  NKC: jn19990002693  NLA: 36529443  NLG: 78243  NLK: KAC201609554  NSK: 000050536  NTA: 069884161  RERO: 02-A003297983  SELIBR: 188254  SUDOC: 02689226X  VcBA: 495/24285  VIAF: 76316259   WorldCat (עם VIAF): 76316259
אנני לונדונדרי

| --- | --- |

 לידה:  1870 ריגה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בנובמבר 1947 (בגיל 77 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית, האימפריה הרוסית 
 www.annielondonderry.com
 ספורט
 ענף ספורט:  מרוץ אופניים 
 
אנני לונדונדרי, 1896 בערך
אנני לונדונדרי (באנגלית: Annie Londonderry;‏ 1870 – 11 בנובמבר 1947) הוא השם שבו נודעה אנני כהן קופצ'ובסקי, יהודייה אמריקאית שבשנים 1894–1895 הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם באופניים.
ביוגרפיה

אנני כהן נולדה ב–1870 בלטביה ללייב ובאשה כהן, בת שלישית מתוך חמישה ילדים. בשנת 1875 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, והמשפחה התיישבה בבוסטון. בגיל 17 התייתמה משני הוריה. שנה לאחר מכן נישאה לרטכל סיימון קופצ'ובסקי, יהודי אורתודוקסי, שעבר להתגורר בביתה שבבוסטון. במהלך ארבע השנים הבאות נולדו להם שלושה ילדים. אנני התפרנסה ממכירת שטחי מודעות באחדים מעיתוני בוסטון.
ביוגרפיה > מסעה מסביב לעולם

בשנת 1887 תומאס סטיבנס היה האדם הראשון שהקיף את העולם על אופניים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 אופניים הפכו לפופולריים בקרב נשים, ובגדי הנשים הותאמו לכך. על פי המסופר, אך ספק האם כך היה, בשנת 1894 התערבו שניים מעשירי בוסטון שאישה לא תוכל להקיף את העולם ברכיבת אופניים תוך 15 חודשים. למי שתצליח במשימה הובטח פרס של 5,000 דולר.
אנני לא הייתה מועמדת אידיאלית למשימה זו. שמה הבהיר שהיא יהודייה, בעיר ובמדינה שבה האנטישמיות הייתה נפוצה. היא למדה לרכב על אופניים רק ימים מעטים קודם שיצאה לדרך. בנוסף הייתה נשואה ואם לשלושה פעוטות, המבוגר שבהם בן חמש.
חסות הייתה חיונית למימון הנסיעה ולפרסומה. אנני קיבלה אופניים מיצרן אפניים בוסטוני. יצרן מים מינרליים בשם "לונדונדרי ליתיה" העניק לאנני 100 דולר, ובתמורה היה באחורי האופניים שלט שפרסם מותג זה, ואנני אמצה לעצמה את השם אנני לונדונדרי למשך המסע.
ב-27 ביוני 1894 אנני יצאה לדרך מבית הממשל של מסצ'וסטס בביקון היל שבבוסטון. בדרכה לשיקגו הסתמכה על ספרי הדרכה של ליגת רוכבי האופניים של אמריקה (אנ'). ב-24 בספטמבר הגיעה לשיקגו, כשבדרך לשם איבדה כתשעה קילוגרם ממשקלה. להמשך הדרך החליפה את החצאית הארוכה שלבשה בבלומרס (אנ') (מכנסי נשים), ומיצרן מקומי קיבלה אופניים קלים ב-18 ק"ג מאופניה הקודמים. משיקגו רכבה לניו יורק, וב-24 בנובמבר עלתה על אונייה שהפליגה לנמל לה האבר שבצפון צרפת, והגיעה לשם ב-3 בדצמבר. האופניים שלה עוקלו על ידי המכס, כספה נלקח ממנה, והעיתונות הצרפתית פרסמה מאמרים בגנות הופעתה. כך לדוגמה כתב עליה "לה פיגארו" כאשר עברה בפריז בדצמבר 1894:
היא התגברה על המכשולים הביורוקרטיים, ורכבה מפריז למרסיי. למרות מזג האוויר הגרוע, עשתה דרך זו בשבועיים, תוך שהסתייעה ברכבת. ממרסיי הפליגה באונייה לסידני שבאוסטרליה, כשגבל תחנה של האונייה יצאה לרכיבה באופניים. בדרך זו ביקרה באלכסנדריה, קולומבו, סינגפור, סאיגון, הונג קונג, שנגחאי, נגאסאקי וקובה שביפן.
ב-9 במרץ 1895 אנני הפליגה מנמל יוקוהמה, וב-23 במרץ הגיעה לסן פרנסיסקו. משם רכבה על אופנים ללוס אנג'לס, ומשם המשיכה, דרך אריזונה וניו מקסיקו לאל פאסו. משם המשיכה צפונה, וב-20 ביולי יצאה מאלבקרקי לכיוון דנבר, שאליה הגיעה ב-12 באוגוסט. מחמת הדרכים הבוציות עברה את רוב נברסקה בנסיעה ברכבת. ליד גלדברוק שבאיווה שברה את מפרק כף היד כאשר התנגשה בעדר חזירים, והמשיכה עם יד מגובסת עד סוף מסעה. ב-12 בספטמבר הגיעה לשיקגו, מלווה בשני רוכבי אופניים שאותם פגשה באיווה, וקיבלה את הפרס בסך 10,000 דולר.
ב-24 בספטמבר חזרה לביתה בבוסטון, 15 חודשים לאחר שיצאה לדרך. ב-20 באוקטובר פרסמה את חוויותיה מהמסע בעיתון New York World.
ביוגרפיה > יזמות

אנני לונדונדרי פעלה לאורך מסעה ולאחריו כאשת מכירות וכמספרת סיפורים, וכך גייסה כסף למימון מסעה ולכדה את תשומת הלב של אמצעי התקשורת שתרמה להצלחת המסע. הכנסתה העיקרית נבעה ממכירת פרסומות על אופניה ועליה, שכללו מוצרים מצמיגי אופניים ועד בושם. נותנת החסות הראשונה שלה הייתה חברת המים המינרליים "לונדונדרי ליתיה". בשיקגו זכתה לחסות של חברת האופניים "סטרלינג סייקל" (אנ').
במהלך מסעה הרצתה על חוויותיה, פעמים רבות תוך הגזמות. בצרפת, למשל, הציגה עצמה כיורשת עשירה, סטודנטית לרפואה באוניברסיטת הרווארד וממציאה של שיטת קצרנות חדשה וכאחיינית של סנטור. בארצות הברית סיפרה שצדה נמרים בהודו עם בני משפחת המלוכה הגרמנית ונשלחה לכלא ביפן עם פצע ירייה בכתפה.
לאחר פרסום חוויותיה מהמסע בעיתון New York World קיבלה טור בעיתון זה, שבו כתבה במסגרת האידיאל הפמיניסטי של "האישה החדשה". לשם כך עברה עם משפחתה לניו יורק.
מורשתה

אנני לונדונדרי נפטרה ב-1947. בשנת 2007 יצא לאור ספרו של קרוב משפחתה, הסופר פיטר זויטלין, "Around the World on Two Wheels: Annie Londonderry's Extraordinary Ride", שסיפר את סיפור מסעה. ביוני 2021 יצא לאור ספר נוסף של זויטלין, "Spin: A Novel Based on a (Mostly) True Story" - רומן המבוסס ברובו על סיפורה של לונדונדרי.
בשנת 2011 יצאה האמנית הקנדית אוולין פרי (אנ') במופע "SPIN" העוסק באופניים, ובו שיר העוסק בלונדונדרי ("The Ballad of Annie Londonderry").
גיליאן קלמפנר יצרה סרט תיעודי בן 26 דקות בשם "The New Woman - Annie 'Londonderry' Kopchovsky", שהקרנת הבכורה שלו הייתה בפברואר 2013.
הערות שוליים

1 2  First woman to cycle the globe begins journey, Jewish Women's Archive, June 25, 1894
1 2 3  Debbie Foulkes, Annie Kopchovsky Londonderry (1870? – 1947) Rode A Bicycle Around the World, Forgotten Newsmakers
↑   צח יוקד, איך ייתכן שאיש לא זוכר את האישה הראשונה שהקיפה את העולם באופניים, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2021
↑  J. Kelly Nestruck, Spin: An ode to two-wheeling in time for spring, The Globe and Mail, March 17, 2011
↑  James H. Burnett III, Bike-themed festival kicks off with Boston woman’s tale, The Boston Globe, May 20, 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811309458005606  GND: 1187176192  ISNI: 0000 0000 4685 0909  LCCN: no2007124976  LNB: 000295629  NKC: xx0180654  VIAF: 53938902   WorldCat (עם VIAF): 53938902
שמואל מאיר

ערך זה עוסק בסגן ראש עיריית ירושלים. אם התכוונתם לסופר ישראלי-צרפתי, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביולי 1954 ג' בתמוז תשי"ד בני ברק, ישראל 
 נהרג:  3 בדצמבר 1996 (בגיל 42) כ"ב בכסלו תשנ"ז גבע בנימין, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  ישיבת ירושלים לצעירים 
 מפלגה:  מפד"ל 
 בת זוג:  רות פיק
 
שמואל אליעזר (שמוליק) מאיר (ג' בתמוז תשי"ד, 4 ביולי 1954 - כ"ב בכסלו תשנ"ז, 3 בדצמבר 1996) היה סגן ראש עיריית ירושלים מטעם המפד"ל.
ביוגרפיה

שמואל מאיר נולד ב-1954 בעיר בני ברק למשפחה שהייתה מצאצאי מייסדי העיר. בן משפחתו היה ראש עיריית בני ברק יצחק מאיר. בצעירותו למד בישיבת ירושלים לצעירים והיה פעיל בתנועת הנוער עזרא. את שירותו הצבאי עשה במסגרת סיירת גולני. לאחר שחרורו למד בישיבת מרכז הרב ועבד בהדרכה. לאחר לימודיו האקדמיים החל לכהן כמנהל אולפנת צביה בירושלים. תחת ניהולו התרחבה האולפנה ופתחה סניפים נוספים בעפולה, הרצליה ובית שמש.
בבחירות למועצת עיריית ירושלים בשנת 1989 עמד מאיר בראש רשימת המפד"ל. תחילה כיהן כחבר מועצה ומאוחר יותר כסגן ראש העיר ומחזיק תיק הכספים. במסגרת תפקידו יצר קשרי חברות עם רבים מאנשי המועצה, בהם גם כאלו הרחוקים מהשקפת עולמו הפוליטית כטדי קולק, ארנן יקותיאלי ואהוד אולמרט. אולמרט המשיך לשמור על הקשרים המיוחדים עם משפחת מאיר גם לאחר מותו.
מאיר היה פעיל בפיתוח ההתיישבות היהודית במזרח העיר. כדי לקדם פעילות זאת הקים גוף בשם "הפורום למען ירושלים" שכלל גופים שונים שעסקו בנושא זה. ב-1992 הקים אוהל מחאה מול בניין האוריינט האוס במסגרת מאבקו בפעילות אש"ף בירושלים. היה שותף ליוזמות שונות שנועדו ליצור רצף התיישבות יהודית מצפון העיר ועד לדרומה, בהם: הרחבת שכונת פסגת זאב, בניית טיילת בדרך העופל שלמרגלות הר הזיתים, עבודות לפיתוח עמק יהושפט, בנייה באזור שער הפרחים, פיתוח מנהרות הכותל, שיקום בית כנסת החורבה, בניית שכונת הר חומה ושכונת מעלה הזיתים.
למאיר ולארנן יקותיאלי היה חלק בחשיפת מעשיו הפליליים של אריה דרעי שכיהן כשר הפנים.
בכ"ב בכסלו תשנ"ז (1996) נהרג מאיר בתאונת דרכים סמוך לאדם והובא למנוחות בהר הזיתים. לאחר מותו הוא הונצח בכמה אתרים בעיר. על שמו נקראה שכונת חומת שמואל ("הר חומה"). כן נקראים על שמו בית הכנסת של עיריית ירושלים בכיכר ספרא, הטיילת בשכונת פסגת זאב, ומבנה פנימייה בישיבת נתיב מאיר.
חיים אישיים

אשתו הייתה רות פיק בתו של ד"ר פנחס פיק, מעורכי האנציקלופדיה העברית, וחנה פיק-גוסלר, חברתה של אנה פרנק. לזוג נולדו שמונה ילדים. אחד מהם, אבי מאיר, הוא מנכ"ל משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות.
הערות שוליים

↑  שמואל רבי, אולמרט מגיע: ז'בוטינסקי במצור, באתר בחדרי חרדים
↑  אריה דיין, המעיין המתגבר, עמ' 280. יואל ניר, אריה דרעי, עמ' 152 ו-245.
↑  אתר עיריית ירושלים 
 אתר שכונת הר חומה
↑  אתר עיריית ירושלים
↑  אתר עיריית ירושלים
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.