stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנואר סאדאת
הסכם השלום עם ישראל > מניעי סאדאת בתהליך

יש הרואים את מסעו של סאדאת לישראל כהמשך ישיר ומחושב של מלחמת יום הכיפורים, שבעיני העם המצרי הייתה ניצחון ותיקון עלבון התבוסה של מלחמת ששת הימים. אם לפי הכלל של פון קלאוזביץ "המלחמה היא המשך המדיניות באמצעים אחרים", הרי שאפשר לראות בצעדו הנועז של סאדאת צעד מחושב שמהווה המשך ישיר למלחמה. חיזוק לדברים אלו ניתן למצוא בדבריו של סאדאת עצמו, שהיה מודע לביקורת הקשה על ההסכם בתוך ישראל, ואמר: "מנחם המסכן, יש לו בעיות; אחרי הכול אני קיבלתי את סיני ואת הנפט. ומה קיבל מנחם? פיסת נייר".
כמו כן, נבע צעדו של סאדאת ממשבר כלכלי חמור במצרים, שדרש סיוע כספי דחוף ובכמות גדולה מארצות הברית.
מטרתו של סאדאת הייתה להחזיר למצרים את חצי האי סיני בכל מחיר, ולשם כך הוא שיחק בין האופציות של מלחמה ומדיניות שלום. ביקורו של סאדאת החל להתגבש מבחינה מעשית כאשר התמנה משה דיין כשר חוץ בממשלת בגין, לאחר המהפך. דיין יצא בתחפושת למרוקו לפגוש שם את שליחו של סאדאת, חסן תוהאמי. לפי עדויות שונות כבר אז נתן דיין לסאדאת להבין כי חצי האי סיני יובטח לו בשלמותו. אלמלא הבטחה כזאת יש להניח שסאדאת לא היה מגיע לירושלים. בניגוד לדעה זו טוען העיתונאי דן פתיר, שסרק לדבריו את כל התכתובת בנושא, כי לא הושגו שום הסכמות בפגישת דיין–תוהאמי ולא ניתנה שום הבטחה לסאדאת.
מניע נוסף של סאדאת היה רצונו להתקרב למערב על חשבון ברית המועצות. כתוצאה מההסכם הפכה מצרים להיות בת ברית של ארצות הברית וזכתה בסיוע צבאי ואזרחי בשווי מיליארדי דולרים.
הסכם השלום עם ישראל > תוצאות הסכם השלום

ההסכם התקבל בזעם ברוב מדינות ערב, ומצרים ספגה גינויים ונודתה בעולם הערבי. גם בתוך מצרים עצמה התעוררה התנגדות, והתפתחה מחתרת הג'יהאד האסלאמי. סאדאת נלחם במחתרת זו וב-1981 עצר 1,600 פעילים שלה.
רצח סאדאת

ב-6 באוקטובר 1981, בעת שצפה במצעד הניצחון השנתי לציון חגיגת מבצע בדר בראשית מלחמת יום כיפור, נרצח סאדאת על ידי אנשי הג'יהאד המצרי ("הג'יהאד החדש"), שהשתתפו במצעד כשהם לובשים מדי צבא. כשהגיעו לבימת הכבוד קפצו מן המשאית הצבאית שבה נסעו, והתנפלו ביריות על בימת הכבוד. סאדאת נהרג, וסגנו חוסני מובארכ, שישב גם הוא על בימת המצעד, הספיק להימלט, ניצל ויירש את מקומו של סאדאת בהנהגת מצרים. הסיבה לרצח הייתה פתווה (פסק הלכה מוסלמי) שהוציא השיח המצרי עומאר עבד א-רחמאן, בה סאדאת הוגדר ככופר על שסירב להסכים שהשריעה (ההלכה המוסלמית) תהיה בסיס לחוקי מצרים.
בהלוויית סאדאת השתתפו נציגי מדינות רבות, ביניהם גם מנחם בגין ושלושה מנשיאי ארצות הברית לשעבר. אולם, מקרב חברות הליגה הערבית שלחו רק סומליה, עומאן וסודאן נציגים. ג'עפר נומיירי, נשיא סודאן, היה מנהיג המדינה הערבי היחיד שהשתתף בהלוויה.
בעיתונות הישראלית, סיקור מותו של סאדאת שיקף נימה של צער עמוק ואף תחושות אכזבה ואחריות על כך שדווקא המנהיג שבחר להושיט יד לישראל ולשבור את מעגל הדמים והשנאה שילם על כך בחייו. לא בכדי הוצג סאדאת לאחר הירצחו כידיד אמת של העם היהודי וכסמל של חתירה לשלום.
איראן, שניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים בעקבות הסכם השלום עם ישראל, קראה בשנות השמונים רחוב על שמו של המתנקש בסאדאת, ח'אלד אל-אסלאמבולי, אך בשנות האלפיים שינתה שוב את שמו ל"רחוב האינתיפאדה הפלסטינית".
ספריו

סאדאת פרסם שני ספרי זיכרונות והגיגים: "המהפכה על גדות הנילוס" (1957) ו"חיפוש אחר זהות" (1978; בעברית: "סיפור חיי").
הנצחה

בשנת 1984 העניק לו נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, את "מדליית החירות הנשיאותית". ב-2019 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס.
העיר המצרית מדינת א-סאדאת קרויה על שמו.
הנצחה > הנצחה בישראל

סאדאת הונצח במספר מקומות בישראל, והוא אחד המנהיגים הערביים היחידים שזכו לכבוד כזה. בין השאר: רחוב על שמו בשכונת "נווה שלום" בלוד, מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, וכיכר אל סאדאת ברמת בגין שבחיפה.
לקריאה נוספת

אנואר סאדאת, סיפור חיי, תרגם: אהרן אמיר, עידנים, ירושלים 1978. (הספר בקטלוג ULI)
אנואר סאדאת, אנואר סאדאת על מלחמה ושלום, 1970–1980, תרגם: רפאל ישראלי, האוניברסיטה העברית, 1982. (הספר בקטלוג ULI)
שמעון שמיר, מצרים בהנהגת סאדאת: הביקוש אחר אוריינטציה חדשה, הוצאת דביר, תל אביב, 1978. (הספר בקטלוג ULI)
אריה קרישק, עושה שלום, כתר, ירושלים, 1980. (הספר בקטלוג ULI)
יוחנן כץ, היונה הזהירה: ביקור סאדאת בישראל ותחילת תהליך השלום, תל אביב, הוצאת ירון גולן, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
George Carpozi, A Man of Peace: Anwar Sadat, Manor Books, 1977 (הספר בקטלוג ULI)
Brij Kumar Narayan, Anwar el Sadat: Man with a Mission, Vikas Publishing House, 1977 (הספר בקטלוג ULI)
David Hirst, Sadat, Faber and Faber, 1981 (הספר בקטלוג ULI)
Raphael Israeli, "I, Egypt": Aspects of President Anwar al-Sadat's Political Thought, Magnes Press, 1981 (הספר בקטלוג ULI)
Raphael Israeli, Man of Defiance: a Political Biography of Anwar Sadat, Weidenfeld & NIcolson, 1985 (הספר בקטלוג ULI)
Camelia Sadat, My Father and I, Macmillan Publishing Co., 1985 (הספר בקטלוג ULI)
Saad Eddin Ibrahim, The Vindication of Sadat in the Arab World, Washington Institute for Near East Policy, 1993 (הספר בקטלוג ULI)
Joseph Finklestone, Anwar Sadat: the Visionary who Dared, F. Cass, 1996 (הספר בקטלוג ULI)
Boutros Boutros-Ghali, Egypt's Road to Jerusalem: a Diplomat's Story of the Struggle for Peace in the Middle East, Random House, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
Thomas W. Lippman, Hero of the Crossing: How Anwar Sadat and the 1973 War Changed the World, Potomac Books, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Robert L. Tignor, Anwar Al-Sadat: Transforming the Middle East, Oxford University Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
ביאורים

↑  בזכרונותיו של יאקושב ששירת מטעם ברית המועצות כמתורגמן זוהי התוכנית "גרניט-2" שנבנתה על ידי היועצים הסובייטיים. שם המבצע שניתן על ידי המצרים היה "מסגדים גבוהים".
אברהם פירקוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1785 לוצק, האיחוד הפולני-ליטאי האיחוד הפולני-ליטאי
 פטירה:  5 ביוני 1874  (בגיל 88) צ'ופוט-קלה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  Balta Tiimez 
 השקפה דתית:  יהדות קראית 
 
אברהם פירקוביץ'
אברהם בן שמואל פִירְקוֹביץ' (באנגלית: Avraham ben Shmuel Firkovich, ברוסית: Авраам Самуилович Фиркович, בפולנית: Awram Firkowicz, מכונה אב"ן רש"ף (אברהם בן רבי שמואל פירקוביץ');‏ 16 בספטמבר 1785, לוצק – 5 ביוני 1874, צ'ופוט-קלה), חכם דת קראי ואוסף כתבים עתיקים מפורסם. פעיל התנועה הלאומית של קראי רוסיה.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

אברהם פירקוביץ' נולד למשפחה קראית של חקלאים בלוצק שבפלך ווהלין (אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, בתחומי אוקראינה של ימינו). הוא לא ידע לנהל משק בית, ובגיל 25 פשט את הרגל. לאחר מכן התחיל ללמוד עברית, תורה וספרי קודש אחרים. בשנת 1818 התמנה לחזן הצעיר של הקהילה. עקב מחלוקת בינו לבין החזן המבוגר נאלץ לעזוב את לוצק ולהגר ליבפטוריה שבקרים, שם מונה ב-1823 לחכם וראש קהילה. ב-1825 שלח מכתב לצאר, בו הציע להעביר את האוכלוסייה היהודית מאזור הגבול של רוסיה ולקרב את היהודים לעבודת האדמה, אולם הצעתו לא נענתה. ב-1828 עבר להתגורר בברדיצ'ב, שם הכיר את החסידות ואת כתבי הקודש היהודיים שאינם מקובלים על הקראים, כגון התלמוד. המפגש עם היהודים הרבניים הביא את פירקוביץ לוויכוחים קשים איתם, אותם פרסם בספר "מסה ומריבה" (יבפטוריה 1838). בספר העלה טענות קשות נגד אורח החיים הרבני.
ביוגרפיה > חוקר עתיקות פרטי

בשנת 1830 התלווה למנהיג הקראים ברוסיה שמחה בבוביץ', שהיו לו קשרים עם הנסיך ומפקד הצבאי הרוסי מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, בביקורו בירושלים, ואסף שם כתבים עתיקים, רבניים וקראים. בדרכו חזרה לקרים השתהה באיסטנבול למשך שנתיים ועבד שם כחזן ומורה בקהילה הקראית. ב-1832 חזר פירקוביץ' ליבפטוריה לתפקידו כחזן וחכם, והחל להוציא ספרים המתבססים על ממצאיו. פעמים רבות שינה פרטים בספרים שהדפיס ממקורם כדי למצוא חן בעיני השלטון הרוסי וכן כדי לאמת את השערותיו ההיסטוריות. בשנת 1838 שימש כמורה לילדיו של בבוביץ'.
ביוגרפיה > חוקר עתיקות בשליחות החברה להיסטוריה באודסה

בשנת 1839 פנתה החברה להיסטוריה ועתיקות בנשיאות וורונצוב אל בבוביץ' וביקשה ממנו לכתוב עבורה את ההיסטוריה של הקראים. בבוביץ' היפנה אותם הישר לחברו פירקוביץ'. סוכם בין החברה שפירקוביץ' יתחיל לעסוק במחקריו תמורת מלגה מהחברה, ואף יוכל לקבל לידיו כל חומר שיחפוץ. פירקוביץ' התחיל בעבודה עוד בשנה זו. הדבר הראשון שעשה היה תחילת החפירות בבית העלמין העתיק של צ'ופוט-קלה שבדרום קרים, בו מצא מצבות של קראים, לטענתו מהמאות הראשונות לספירה הנוצרית. לאחר מכן בילה שנתיים בקווקז, חקר שם גניזות רבות, והצליח להוסיף כתבים עתיקים חשובים לאוסף שלו. בקווקז הגיע עד דרבנט, משם חזר ב-1842. על סמך הממצאים שמצא התחיל פירקוביץ' לטעון שהקראים הגיעו לקרים בתחילת המאה ה-1 לספירה הנוצרית, ואף לפני כן, ולכן לא השתתפו בצליבת ישו, ולא מגיעות להם את כל ההגבלות שהוטלו על ידי השלטון הרוסי כלפי היהודים הרבניים, שהואשמו בצליבת ישו.
ב-1853 פנו קראי טרוקי שבליטא לשלטון הרוסי, ודרשו, על סמך ממצאיו של פירקוביץ', שישנה את יחסו אליהם, לא יקרא להם "יהודים-קראים" אלא "קראים" גרידא, וייתן להם חופש שנהנים ממנו כל עמי האימפריה הלא יהודים. ב-1857 הצטרף פירקוביץ' עצמו ביחד עם גיסו גבריאל לעצומה ושיגר מכתב לממשלה, בתקווה שעל סמך ממצאיו תשנה את היחס לקראים. ב-1863 התקבלה בקשתו, והשלטון הסיר את כל ההגבלות ביחס לקראים, בצו מלכותי מיוחד. ב-1871 שיגר פירקוביץ' איגרת דומה לממשל האוסטרי.
ב-1856 פנה להנהלת הספרייה הקיסרית הציבורית בסנקט פטרבורג (הנקראת כיום הספרייה הלאומית הרוסית) בהצעה לקנות ממנו את רוב כתביו ואוספיו. הספרייה נעתרה להצעתו ותמורת 125,000 רובל קנתה 1490 כתבי יד על עור ועל קלף, 754 העתקים ממצבות קבורה, 25 כתבי יד שנכתבו לפני המאה ה-9, ו-20 כתבי יד שנכתבו במאה ה-10. ב-1863 הובאו לספרייה כתבים נוספים של פירקוביץ', שעד אז הוחזקו בחברה להיסטוריה ועתיקות של אודסה. האוסף כולו נקרא בספרייה תחת השם: אוסף פירקוביץ' הראשון.
ב-1863 ערך מסע למצרים, שם ביקר בבית הכנסת בן עזרא, והיה הראשון שהביא לעולם המדע את הספרים מגניזת קהיר, עוד לפני מסעו של שלמה זלמן שכטר. המסע שימש כמקור הראשי לאוסף פירקוביץ' השני, אשר עבר אף הוא מאוחר יותר לידי הספרייה הקיסרית. לאחר חזרתו ב-1865 עבר להתגורר בצ'ופוט-קלה. במסעותיו ביקר באודסה, שם הכיר את בצלאל שטרן ושמחה פינסקר (אביו של יהודה לייב פינסקר), ובווילנה, שם הכיר את שמואל יוסף פין. ב-1871 ביקר בקהילה הקראית הקטנה בהאליץ' שבגליציה, ותקופה מסוימת אף שימש כמנהיג הקהילה שם. מהאליץ' נסע לווינה, בה הכיר את הרוזן ביוסט ואדולף ילינק. את ימיו האחרונים בילה בצ'ופוט-קלה, שבאותם ימים כבר עזבוה רוב יושביה. בצ'ופוט קלה גם נפטר ב-1874.
ביוגרפיה > טענות על זיופים

אחרי מותו סערה הקהילה המדעית, כשנטען שפירקוביץ' נהג לזייף בחופשיות כתבי יד ורישומי מצבות (ביניהם רישום כביכול "מזויף" על ר' יצחק הסנגרי, "החבר" בסיפור הכוזרי, שהתגורר בחצי האי קרים, ומצבתו 'נמצאה' כביכול בחצי האי). מי שהעלה את ההאשמות נגד פירקוביץ' היה החוקר וההיסטוריון ד"ר אברהם אליהו הרכבי. כנגדו עמד פרופ' דניאל חבולסון שתמך בפירקוביץ' וכתב שני ספרים, בהם הפריך את הטענות של הרכבי ואחרים בדבר הזיופים . מאוחר יותר נטען שלהרכבי היו סיבות אישיות להאשמת פירקוביץ' בזיופים, ובאחרית ימיו, על ערש דווי, הודה הרכבי שהאשים את פירקוביץ' לחינם. אולם חוקרים רבים נוספים עמדו על זיופים מגמתיים שיצאו מתחת ידי פירקוביץ', ושפ"ר כתב כי "עתה יעידו עליו כל החכמים יודעי העתים כי לא קם בזייפנים זייפן כמותו" (כדוגמה לחוקרים שחשפו את זיופי פירקוביץ' הוא מציין את שד"ל, שי"ר, אייזיק הירש וייס ועוד), והעיד כי אף חבולסון הודה בפניו על זיופיו של פירקוביץ. כיום אכן מקובל בקהילייה המדעית שמקצת הממצאים שעברו תחת ידו של פירקוביץ' זויפו על ידו, ולמעשה קיימת אי בהירות אלו ממצאים הם אותנטיים ואלו מזויפים.
פרסומיו האישיים

"חותם תוכנית", (בתוך הספר "מבחר ישרים"), תקצ"ו (1836), גוזלווא (יבפטוריה) – פירושו לספר ישעיהו, כולל ויכוח עם הרבניים;
"קצור תכלית ישעיה" (בתוך הספר "מבחר ישרים"), תקצ"ו (1836), גוזלווא (יבפטוריה), דפים ל"ט–מ"ח – השלמת פרוש לספר ישעיה;
"זכור לאברהם" (בתוך הספר "מבחר ישרים"), תקצ"ו (1836), גוזלווא (יבפטוריה) – פירושו לספר יהושע;
"מסה ומריבה", יֶבְֿפָּטוֹרִיָּה, 1838 – החבור המבוסס על מחלוקותיו עם היהודים החסידים בברדיצ'ב. ספר "שקבץ וכלל בתוכו את כל הטענות המפוזרות של חכמי הקראים כנגד הרבניים". הספר בנוי על פי סדר עשרת הדברים – עשרה פרקים, פרק אחד כנגד דברה אחת, במטרה שכל הטענות הקיימות בספרות חכמי הקראים תיכתבנה יחדיו במקום אחד. ברוב טענותיו אברהם פִֿרְכּוֹוִיץ' חזר ושנה את רוב דעות חכמי הקראים הקדמונים, ואף גם חידש הרבה בהשפעת תנועת ההשכלה, שהייתה בתנופה במאה הי"ט.
ספר "כללי הדקדוק בלשון קדר על דרך שאלות ותשובות", יֶבְֿפָּטוֹרִיָּה, 1838;
"סלע המחלקת" (בתוך ספר פנת יקרת), גוזלווא ת"ר;
תרגום חוברת "תשועת ישראל" מאת יש"ר לוצקי לשפה קראית, יֶבְֿפָּטוֹרִיָּה, 1841;
"ברכה והודאה. ספר סדר הלמוד לחנוך הנערים, מאלפא־ביתא בכללים קצרים וברכה והודאות המנעים לאב ואם מפי עוללים טובים וצנועים, ותהלות מפלאות תמים דעים לחג הבכורים מפי תלמידים ילדי שעשועים", גוזלווא, תר"ב, 16 עמודים;
"דבר בעתו", המליץ ב (1862), 382–383 – על הפסח והקראים;
"למנצח מזמור שיר תהלות", המליץ 2 (1862), עמ' 796–797;
"אבל כבד... על מות אשת בריתי מרת חנה ובני ר' יצחק", אדעסא, בדפוס מ.א. בעלינסאן תרכ"ו (1866), 24 עמודים;
"ברכת אברהם", הכרמל ב (תרכ"ב), 169–170;
"מבוא" לספר "אגרון" ו"ספר הגלוי" מאת סעדיה גאון, 1867;
"קטרת תמיד", ווילנא 1867, אדעסא התרכ"ט (1868), יבפטוריה 1905, – תפלה מקוצרת קטנה;
"סדור תפלות הקראים לכל השנה" (מקוצר), וילנא, תרל"א (1871);
"ספר אבני זיכרון: המאסף רשימות המצבות על קברי בני ישראל בחצי האי קרים", ווילנא, בדפוס ש"י פין, א"צ ראזענקראנץ, תרל"ב (1872) – אוסף כתבי מצבות בקהילותינו העתיקות שבחצי האי קרים, וכן תיאור מסעיו בקרים ובקווקז, הספרים העתיקים שמצא בגניזות והצליח להשיג מקהילות שונות;
"בני רש"ף" – מאמרים ושירים, מו"ל סמולנסקי, וינא 1871;
"תשובת אב"ן רש"ף", המגיד י"ז: 33 (כ"ז אב התרל"ג): 306;
"על אודות הנקודות והטעמים", המגיד י"ז: 22 (ט' סיון, תרל"ג): 203–204;
"תקנות אב"ן רש"ף לקהל הקראים בהאליץ במדינת גאליציא", וינא 1875 – תקנות מנהגים לקהילת האליץ';
"נחל קדומים", בכ"י – הפרק השני לספרו "אבני זיכרון";
"דבר על הקראים", בכ"י – תולדות עם הקראים;
"ספר על הקבלה", בכ"י – על המנהגים;
"קדש הקדשים, בכ"י.
ספרות בעקבות מסעי פירקוביץ'

קטלוג כתבי היד של התנ"ך מאוסף פירקוביץ, אלכסנדר הרכבי ביחד עם ג. שטרק, 1875.
תולדות אבן רש"ף, על פירקוביץ והקראים, אפרים דיינרד, ורשה, תרל"ה 1875.
אוסף הכתבים היהודיים, דניאל חבולסון, סנקט פטרבורג, 1884.
ראו גם

אוסף פירקוביץ
הערות שוליים

↑  ממלכת הכוזרים | פרק 1 - ברחמי אל-בכח שדי, באתר כאן ארכיון, ‏1997
↑  התאריכים הומרו מלוח יוליאני לגרגוריאני
↑  חבולסון אף האשים את הרכבי עצמו בכך שתיקן כתבי-יד, כאשר היה הממונה האחראי היחיד עליהם בספרייה הרוסית.
↑  נטען כי אברהם הרכבי היה מתווך בעסקת רכישת אוסף פירקוביץ' השני. המשפחה לא שילמה לו את כל הסכום בטענה, שהוא לא קיים את כל תנאי החוזה; הרכבי נעלב והתחיל להאשים את פירקוביץ' בזיופים. (מתוך מאמר ב.ס.אליישוויץ' ברוסית, ספר "קראים" כרך 3, מוסקבה).
↑  אברהם פולק, כזריה: תולדות ממלכה יהודית באירופה, תל אביב, 1943.
↑  שפ"ר, בהערתו לדברי ימי ישראל, חלק ג', עמ' 183, הע' 1.
↑  ר' אברהם אבן עזרא, מבוא, ספר יסוד דקדוק (או "בסוד דקדוק") להראב"ע, מוסד הרב קוק, ירושלים: נחמיה אלוני, עמ' 32; משה גיל, התסתרים, תל אביב, עמ' 44; מאיר בר-אילן, בעקבות זיופיו של פירקוביץ, קתרסיס 14 (2010), עמ' 59–72.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261158205171  PLWABN: 9810570111305606  BnF: cb137734300 (data)  GND: 119085682  ISNI: 0000 0000 7993 5714  LCCN: nr88002936  NKC: zmp20221159695  NTA: 116912197  RERO: 02-A014062960  RSL: 000125389  SELIBR: 353148  SUDOC: 183168534  VIAF: 45103952   WorldCat (עם VIAF): 45103952 
הספר אחר רש"ף לבקר שיצא בעקבות גילוייו של פירקוביץ'. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 44
ברק (מושב)

| --- | --- |
בית העם במושב ברק
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגלבוע
גובה ממוצע: ‎72 מטר
תאריך ייסוד: 1956
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 425 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) ברק(למפת הכרמל רגילה) ברק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ברק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ברק32°32′34″N 35°15′54″E﻿ / ﻿32.5428424206693°N 35.264911275338°E﻿ / 32.5428424206693; 35.264911275338  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגלבוע (in English: Gilboa Regional Council) באדום - ברק בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

בית הכנסת במושב ברק
מפגש מורים במושב ברק בשנת 1962
בָּרָק הוא מושב באזור הצפון בחבל תענך, הנמצא בצידו המזרחי של עמק יזרעאל. המושב משתייך למועצה אזורית הגלבוע, בגוש חֶבֶר הכולל את המושבים ברק, דבורה ואדירים ואת היישוב מרכז חבר.
יישובי גוש חבר, ובתוכם ברק, הוקמו בשנת 1956 על ידי עולים ממרוקו, כחלק ממבצע יישוב חבל תענך.
בני המושבים ברק ודבורה מוצאם מקזבלנקה ומרקש. בני מושב אדירים מוצאם מאזור איית בולי שבהרי האטלס.
שלושת מושבי חבר אוכלסו עם הגעת העולים לחיפה ביום ט' בשבט תשט"ז – 22 בינואר 1955 והובאו ישר מאוניה אל המקום.
שם המושב

כלל מושבי תענך קבלו את שמם משירת דבורה. מושב ברק מנציח את שמו של ברק בן אבינועם בשירה זו.
ההתארגנות והעלייה

ההתארגנות לקראת הקמת המושב החלה עוד במרוקו, במשך כשנה וחצי במסגרת התנועה הציונית "הבונים". כאשר רוב חברי הגרעין הם מהעיר קזבלנקה ומיעוטם מהעיר פורט-ליוטה. בתקופה ההכשרה בחו"ל קבלו המועמדים לעלייה סיוע משני שליחים מטעם תנועת המושבים בארגון, בהקניית עקרונות המושב ובמגעים עם הסוכנות היהודית. הגיבוש נעשה במועדון חברים בו נפגשנו לדיונים, להרצאות, לפעילות חברתית ולאירועים חגיגיים והחלו בעבודה מעשית בחקלאות בחווה של יהודי כחלק מההכשרה לעליה. לאחר שהיה בת כחודשיים במחנה עליה בקזבלנקה (בתנאים של מחנאות) ושבוע בצרפת הפליגו העולים לחיפה באוגוסט 1956 ועלו על הקרקע במושב היישר מהאניה, ללא תחנת מעבר.
חינוך

במרכז גוש חבר עומד בית ספר יסודי ששמו "יד לחמישה" על שם חיילים שנהרגו במקום במלחמת ששת הימים. בבית הספר לומדים תלמידים מכל האזור, כולל ממושב היוגב, מכפר יחזקאל, מרם און ומתל עדשים.
ראשיתו של בית הספר הוא בצורך לספק מוסד חינוכי לבני היישובים ברק ודבורה שעניינם היה במערכת החינוך הממלכתי. מרבית המורים היו מבני המושבים ברק ודבורה, עולי מרוקו שהתמחו בחינוך.
חקלאות

בשנת 1957 קבלו המתיישבים את החלקה הראשונה בת 7 דונם שצוינה בתור "חלקה א'". עם השנים קיבל כל מתיישב חלקות נוספות-  ב', ג', ד' ובסה"כ 40 דונם שלחין. בשנות ה-60 ניטע פרדס משותף על שטח של 300 דונם. ניתנה לתושבים מכסת עופות של 100 מטילות כל אחד שהלכה והורחבה. התושבים קבלו הדרכה צמודה של מדריכים חקלאיים וחברתיים מטעם הסוכנות היהודית ותנועת המושבים.
בשיא הפעילות החקלאית- עד שנות השמונים- במושב ברק גודלו: כ-1000 דונם כותנה, 330 דונם הדרים, כ-200 דונם כרם זיתים, 150 דונם כרם לענבי יין, כ-300 דונם בצל, 30 דונם חממות ורדים וכמה מאות דונם גידולי בעל. (מקור הכנסה נוסף היה מעבודות חוץ, בייחוד של הנשים).
בסוף שנות ה-80 הלך ופחת מספר החברים המתפרנסים מחקלאות.
מוקדי פרנסה אחרים מתפתחים - בתחום החינוך, התעשייה, הביטחון. רבים מהדור הצעיר פנו ללימודים אקדמאים.
מושב ברק בספרות

בספר השירה "סילן טהור" של המשורר יוסף עוזר, בן מושב ברק, מופיעה אידיליה בשם "במושב ברק". הספר יצא לאור בספרית פועלים בשנת 1981 וזכה בפרס קרן רון אדלר. האידיליה משרטטת אירועי ילדות בשדות המושב ובגרות על רקע מלחמת יום הכיפורים:
האידיליה פותחת בילדים הרודפים אחר עופר בואדי-
בַּכֻּתְנָה הַלְּבָנָה כְּיַלְדוּת עֲנָנִית

תַּחַת שְׁמֵי תְּכֶלֶת בְּעֵמֶק יִזְרְעֶאל

רָצִים אֶל הַוָּאדִי לִתְפֹּס אֵיזֶה עֹפֶר
גם בספרו "עמק יזרעאל ירושלים" (הוצאת אפיק, 2013) מופיעים מראות המושב -בשיר אָבִי עוֹלֶה לְאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל:
וַיִיפֶן מוֹשַׁב בָּרָק וְיַאֲהִיב תּוֹרָה עַל גְּלוּיֵי הָרֹאשׁ

וַיֹאהַב עֵץ וְשִׂיחַ וַיְשָׂמַח אֶת עֲפַר אֶרֶץ יִשְׂרָאֵל

כִּי זָרַע בָּהּ זֶרַע, סִקֵּל אֶבֶן וּמְעַט אָרָה, מְעַט קָצָר, מְעַט קָטַף
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  עזריאל קמון, מי קולט את מי? נתיבים בהתיישבות חבל תענך בשנות החמישים, קתדרה 129, יד בן צבי, תשס"ט, עמ' 107–136
↑  אתר בית הספר יד לחמישה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524179405171
קרקרה דרומית

| קרקרה דרומית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
תת־משפחה:: קרקרים
סוג:: קרקרה
מין:: קרקרה דרומית
שם מדעי
 Caracara plancus ‏מילר, 1777
תחום תפוצה


קרקרה דרומית (שם מדעי Caracara plancus) הוא מין עוף דורס דרום אמריקאי מתת-משפחת הקרקרים שבמשפחת הבזיים.
מאפיינים

אורכה של הקרקרה 50–65 ס"מ, מוטת הכנפיים באורך 120–132 ס"מ ומשקלה 0.9–1.6 ק"ג בממוצע. הקרקרה מזכירה עיט בעל מקור אדום עם קצה אפור מעוקל, ראשים חומים עם כיסוי נוצות בהיר על הצוואר, החזה והבטן מפוספסים בשחור-חום והכנפיים, נוצות הרגליים והזנב שחורים. הרגליים ארוכות וצהובות. לקרקרות ראייה ושמיעה חדה והם ציידי יום פעילים.
הם אוכלים בעיקר נבלות על הקרקע וביצי עופות אחרים או נטפלים לעופות דורסים שונים כדי שיקיאו טרף. הם אוכלים גם חרקים אך יכולים לצוד חיות קטנות עד גודל של לבנית ולעיתים הורגים אותם בקבוצה.
הקרקרה הדרומית מצויה באמריקה הדרומית מיער האמזונאס בצפון ועד לארץ האש בדרום וייתכן שנמצאת גם באיי פוקלנד.
גלריה

קרקרה על גב חמור
הערות שוליים

↑  קרקרה דרומית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561585005171
רגיונליזם כלכלי

רגיונליזם או אֲזוֹרָנוּת מבטא אינטגרציה כלכלית ופוליטית על בסיס אזורי. הוא מבטא תחושה אזורית של זהות, שייכות ומטרה משותפת בשילוב עם יצירה של גופים בין מדינתיים כלכליים ופוליטיים אשר מקדמים אג'נדות אזוריות על בסיס תחושות אלו. גופים אלו נוטים להשפיע ולעצב את הפעילות הקיבוצית באזורים בהם הם הוקמו. באופן כללי, מונח זה, אשר צבר פופולריות רבה לאחר מלחמת העולם השנייה, מהווה מרכיב מרכזי הן בכלכלה פוליטית מודרנית והן ביחסים בינלאומיים.
רגיונליזם הוא מונח רחב, המגדיר למגוון רב של שיתופי פעולה על בסיס אזורי. ניתן לפרשו בדרכים רבות ולהשליך אותו על מקרים שונים של שיתוף פעולה אזורי. למעשה, ביבשות שונות, המונח מקבל אופי שונה לחלוטין. במזרח אירופה, למשל, שיתוף הפעולה ממוקד דווקא בשאיפה משותפת להשתייך לארגונים שאינם מבוססים באזור עצמו, כגון האיחוד האירופאי ונאט"ו. לעומת זאת, במזרח אסיה, שיתוף פעולה אזורי אינו מסתמך בהכרח על מוסדות ואידאולוגיה משותפים, פרט, אולי, לתחושה של ערכים אסיאתיים משותפים, אלא הוא מוּנַע משילוב ענייניהם של תאגידים ושל צרכים אסטרטגיים, על רקע העלייה ההדרגתית בקוטביות במזרח אסיה.
יש המחלקים את המונח לשניים: רגיונליזם פתוח וסגור. ההבדל בין שתי תת-הקטגוריות האלו נוגע למידה שבה גושים אזוריים מאפשרים למדינות שאינן חברות בגוש נגישות לשווקים שלהם. ברגיונליזם פתוח אין מגבילים את הסחר עם מדינות שאינן חברות, בעוד שברגיונליזם סגור הגוש שואף להגביל את הסחר החיצוני.
רקע היסטורי

קשה להצביע על תקופה מסוימת שבה החלו מדינות לפעול באופן שתואם את מושג הרגיונליזם. רעיונות כגון פיתוח אזורי וערכים אזוריים משותפים אינם חדשים. ישנם חוקרים המשייכים את עלייתו של הרגיונליזם המודרני לעלייתם של גופים בין־מדינתיים מודרניים. ניתן לומר כי רגיונליזם במובנו העכשווי צבר תאוצה לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה ועל רקע המלחמה הקרה, החלו רבים במערב ומחוצה לו לצדד ביצירת גופים וארגונים על בסיס אזורי, כדי לקדם סחר, אמון ותלות בין מדינות, כתחליף לאוניברסליזם ולדוקטרינת הביטחון הקיבוצי, שהיו פופולריים לפני המלחמה. הסיבות לכך נבעו לא רק מהמלחמה הקרה עצמה ומצרכי הביטחון שהיא חוללה אלא מהתפתחות הזהות האזורית בקרב מדינות רבות באירופה, בצפון אמריקה, במזרח התיכון ובמזרח אסיה. המקרה האירופאי מהווה דוגמה ברורה ליצירה הדרגתית של זהות אזורית תוך כדי יצירת המנגנונים הכלכליים ופוליטיים שיסדירו זהות זו. כאמור, הרגיונליזם האירופאי החל להתבסס עוד לפני סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר ממשלות הגלות של בנלוקס חתמו על איחוד מכסים. בשנת 1952, דנמרק, שוודיה, איסלנד ונורווגיה יצרו את המועצה הנורדית כארגון שמטרתו לבסס ולפקח על שיתוף הפעולה הפוליטי והכלכלי של המדינות הסקנדינביות. הסכם פריז בשנת 1951 יצר את קהילת הפחם והפלדה, אשר כללה את צרפת, גרמניה המערבית, בלגיה, לוקסמבורג והולנד, והיה אבן דרך ראשונית ביצירת האיחוד האירופאי. הצלחת הרגיונליזם האירופאי קידמה באופן ניכר את מגמת הרגיונליזם בעולם, ותרמה ליצירתם של ארגונים, הסכמי סחר והסכמים פוליטיים אזוריים נוספים כגון הליגה הערבית, איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, וכו'.
מרות שבמקור המלחמה הקרה היוותה זרז ליצירת ארגונים אזוריים רבים, באופן מפתיע, ירידת רף המתיחות הבין־מעצמתית במהלך שנות ה־60 לא פגעה במגמת הרגיונליזם המתפשטת. להפך, תקופה זו, שקדם לה תהליך מואץ של היווצרות מדינות ריבוניות חדשות בעקבות תהליך הדה-קולוניזציה, רק חיזקה את נטייתן של מדינות רבות להתאגד דרך ארגונים אזוריים. גם בשנות ה־70 וה־80, תהליך הגלובליזציה ויצירתם של הסכמי סחר בינלאומיים חדשים כגון הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה והשוק האירופאי המשיכו לחזק את חשיבותם של גושים פוליטיים על בסיס אזורי. בשנת 2002 הושק האיחוד האפריקאי ובשנת 2005, הוצע רעיון למרחב סחר אזורי צפון אמריקאי על ידי כוח המשימה העצמאי של המועצה ליחסי חוץ של צפון אמריקה.