stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחמיה אלתר
לקריאה נוספת

אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ה, בני ברק, ה'תשמ"ח, עמ' מח-ע
אברהם מרדכי סגל - אהרן סורסקי, ראש גולת אריאל על האמרי אמת מגור, (ירושלים ה'תש"נ) עמ' קצ"ג
מרדכי גרליץ - ברוך וידיסלבסקי. לבם של ישראל ירושלים ה'תשנ"ה, חלק ראשון, פרק 'כבוד חמיו' עמ' שסה - תנא.
הערות שוליים

↑  לפי מקור אחר תרל"ד
↑  ראו צילום שטר התנאים 'אור זרוע לצדיק' חלק א' עמוד קפו: הזמנת השפת אמת לחתונה עמ' רלו
↑  הערך נכתב לפי הביוגרפיה של סורסקי. באתר יד ושם מובאים תאריכים שונים, ראו בקובץ PDF), עלייתו לישראל בשנת תרפ"ה, חזרתו לפולין בשנת תרצ"א.
↑  אוצר הגנוז, תמוז תשפ"ד, עמ' מה-סו
↑  המודיע, תוספת תורנית, יום ו' בלק, י"ג בתמוז תשפ"ד, 19 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007376688005171  ISNI: 0000 0000 5282 159X  LCCN: nr95036517  VIAF: 29427432   WorldCat (עם VIAF): 29427432 
ישיבת בית נחמיה
נועם בן הרוש

נועם בן הרוש (נולד ב-13 במאי 2005 במגדים שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
קריירת מועדונים

בן הרוש גדל במושב מגדים שבישראל. ובשנת 2014 החל לשחק בקבוצת הילדים של מכבי חיפה. בהמשך שיחק גם במ.כ. נווה יוסף ובית"ר טוברוק. ב-15 באוגוסט 2022 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל חיפה.
ב-30 באפריל 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד הפועל חדרה.
קריירה בינלאומית

בן הרוש שיחק בנבחרת ישראל עד גיל 17.
נכלל בסגל נבחרת ישראל עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ישראל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
הערות שוליים

↑  יונתן גינזבורג, ‏הקלף של הפועל חיפה: מי אתה נועם בן הרוש, באתר ONE‏, 15 באוגוסט 2022
↑  אוסקר גלוך בחוץ: סגל ישראל למונדיאליטו, באתר ערוץ הספורט, 7 במאי 2023
↑  מאלעד מדמון ועד עדי יונה: סגל ישראל לאולימפיאדה, באתר ערוץ הספורט, 2 ביולי 2024
| נבחרת ישראל – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ניראון •  2 פיינגולד •  3 גולדברג •  4 למקין •  5 רביבו •  6 גאנדלמן •  7 דוידה •  8 אזולאי •  9 תורג'מן •  10 גלוך •   11 עבדה •  12 בן הרוש • 13 מדמון •  14 פרדה • 15 יונה • 16 ישראלוב • 17 שחר • 18 אליאסי • 19 טוקלומטי • 20 יהושע • 21 מלמוד • 22 ששון • מאמן: לוזון |  1 ניראון •  2 פיינגולד •  3 גולדברג •  4 למקין •  5 רביבו •  6 גאנדלמן •  7 דוידה •  8 אזולאי •  9 תורג'מן •  10 גלוך •   11 עבדה •  12 בן הרוש • 13 מדמון •  14 פרדה • 15 יונה • 16 ישראלוב • 17 שחר • 18 אליאסי • 19 טוקלומטי • 20 יהושע • 21 מלמוד • 22 ששון • מאמן: לוזון | ישראל |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת פריז (2024)  |
| --- | --- | --- |
|  אופניים | איתמר איינהורן • רותם גפינוביץ • תומר זלצמן • מיכאל יעקובלב |  |
|  אתלטיקה | גשאו איילה • גירמה אמרה • בלסינג אפריפה • מאור טיורי • מארו טפרי • לונה צ'מטאי-סלפטר |  |
|  בדמינטון | מישה זילברמן |  |
|  ג'ודו | טוהר בוטבול • מאיה גושן •  רז הרשקו • ים וולצ'ק •   ענבר לניר • שגיא מוקי •  תמנע נלסון-לוי •  פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר   נבחרת ישראל בג'ודו (טוהר בוטבול • מאיה גושן • רז הרשקו • ים וולצ'ק • ענבר לניר • שגיא מוקי • תמנע נלסון-לוי • פיטר פלצ'יק • גפן פרימו • שירה ראשוני • ברוך שמאילוב • גילי שריר) |  |
|  גלישת גלים | ענת ליליאור |  |
|  התעמלות אמנותית | דריה אטמנוב    נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית (שני בקנוב, דיאנה סברצוב, הדר פרידמן, רומי פריצקי, אופיר שחם) |  |
|  התעמלות מכשירים |  ארטיום דולגופיאט • ליהיא רז |  |
|  טאקוונדו | אבישג סמברג |  |
|  טריאתלון | שחר שגיב |  |
|  ירי תחרותי | סרגיי ריכטר |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (מוחמד אבו ניל, איתן אזולאי, ניב אליאסי, נועם בן הרוש, עמרי גאנדלמן, שון גולדברג, אוסקר גלוך, אושר דוידה, עדי יונה, אור ישראלוב, סתיו למקין, אלעד מדמון, עומר ניראון, ליאל עבדה, עיליי פיינגולד, איינאו פרדה, רוי רביבו, עידו שחר, דור תורג'מן) |  |
|  סיף | יובל פרייליך |  |
|  שחייה | אביב ברזלי • איתן בן שטרית • דריה גולובטי • אנסטסיה גורבנקו • אלכסיי גליבינסקי • דוד גרצ'יק • מירון חרותי • גל כהן גרומי • דניס לוקטב • אנדראה מורז • אדם מראענה • בר סולובייצ'יק • איילה ספיץ • לאה פולונסקי • רון פולונסקי • תומר פרנקל • מרטין קרטאבי |  |
|  שחייה אומנותית | שלי בובריצקי • אריאל נשיא |  |
|  שחייה במים פתוחים | מתן רודיטי |  |
|  קשתות | רועי דרור • מיכאלה משה |  |
|  רכיבה | אשלי בונד • דניאל בלומן • רובין מוהר • איזבלה רוסקוף |  |
|  שיט | עומר ורד וילנצ'יק • דור זרקה • ניתאי חסון • נועה לסרי • גל צוקרמן •  שרון קנטור •  תום ראובני • שי קקון |  |
שוק מאה שערים

שוק מאה שערים הוא שוק לממכר מזון, תשמישי קדושה, כלי בית ועוד, הנמצא בטבורה של שכונת מאה שערים בירושלים. השוק משתרע לאורך רחוב עין יעקב החל מרחוב עונג שבת ממזרח ועד לרחוב בהר"ן ממערב, במקביל לרחוב מאה שערים.
שוק מאה שערים 2011
שוק מאה שערים 1964–1965
תפילה המונית ברחבת שוק מאה שערים 1974
שוק מאה שערים 1978
בשנים עברו היה השוק מוקד מסחרי מצליח ושוקק אשר שימש את כלל היישוב היהודי מחוץ לחומות, אך תקופת הזוהר של השוק מאחוריו ופעילותו המסחרית כיום מצומצמת יותר.
היסטוריה > הקמת השוק, המאה ה-19

מאז 1874 - שנת ייסוד שכונת מאה שערים, לא היה בה, כמו בשכונות האחרות מחוץ לחומה, פעילות כלכלית ממוסדת מלבד תנורים לאפיית לחם. כל הסחר נעשה בתוך העיר העתיקה אליה רכבו התושבים על גבי חמורים או באמצעות רוכלים ערביים שהגיעו לשכונה. רק כחמש עשרה שנה לאחר ייסוד השכונה נפתחו בה החנויות הראשונות שהיוו את השלד לשוק המתהווה.
החנויות הראשונות נפתחו במרכז רחוב עין יעקב סמוך לשער האמצעי. החנויות היו ציבוריות והכנסותיהן זרמו לקופת ועד השכונה. בתקנות השכונה נאסר לפתוח חנויות מתחרות לאלו של הוועד על מנת למנוע פגיעה בהכנסותיה, תושבי השכונה האדוקים אשר מיעטו לעסוק במסחר קיבלו את התקנות בנפש חפצה. בשלב זה היו בשכונה כ-15 חנויות.
היסטוריה > תחילת המאה ה-20

בשנת 1904 נקלעה קופת השכונה לקשיים עקב בניית מקוואות ופעילויות צדקה נרחבות, בתמורה להלוואה גדולה החכירה הקופה למלווה שטח במרכז השכונה שיועד במקור על ידי מתכנן השכונה קונרד שיק לבניית גן ציבורי, בשטח זה הוצבו כ־15 דוכנים מפח ועץ, בעיקר לממכר מזון. בשנות ה-20 חזר השטח לידי הוועד, הדוכנים הוחלפו בביתנים בנויים מבטון ואבן אותם כינו התושבים 'החנויות החדשות'. לראשונה הושכרו החנויות לסוחרים פרטיים אך ההכנסות מהשכירות נמסרו לצורכי הקהילה.
בסוף שנות העשרים הוסיף השוק להתרחב, אף בניגוד לתקנות הקהילה, והוקמו חנויות חדשות ופרטיות. ברחוב חברת משניות סמוך ל'חנויות החדשות' נבנה שוק פירות וירקות אשר כונה 'סוכות' בשל דוכני העץ הארעיים ששימשו את הסוחרים. בדרך כלל החנויות הקבועות והוותיקות שימשו יהודים אשכנזים יוצאי פולין וליטא תושבי השכונה, ואילו הדוכנים הארעיים שימשו יהודים מזרחיים ואף סוחרים ערביים מהשכונות הסמוכות. בשנים אלו שגשג השוק וסיפק פרנסה לרבים מבני השכונה ומחוצה לה. בלב השוק נפתחה משחטת עופות אשר נתנה מענה לדרישות הכשרות המחמירות של התושבים.
מיקום השוק ברחוב המרכזי של השכונה, על אם הדרך מהליפתא אל העיר העתיקה, תרמה רבות להצלחתה ושגשוגה.
היסטוריה > שנות ה-40 של המאה ה-20 עד המאה ה-21

דעיכת השוק החלה על רקע מלחמת העצמאות. רבים מהדוכנים נחרבו כליל מירי הפגזים, והשכונה שמצאה את עצמה בסמוך לקו שביתת הנשק החלה לעבור שינויים דמוגרפיים משמעותיים. שכונות חרדיות חדשות החלו להיבנות במערב העיר ומשכו אליהם אוכלוסייה מבוססת. מאה שערים ירדה מגדולתה, ובשכונה נשארו רק קשיי יום מעוטי יכולת או קבוצות מתבדלות אדוקות. בשכונות החדשות התפתחו בהדרגה מרכזי מסחר חדשים והסוחרים והצרכנים נטשו את השוק. גם מהסוחרים הערביים נבצר מלבוא אל השוק בשל הכיבוש הירדני במזרח ירושלים. גם לאחר איחוד ירושלים לא הצליח השוק להשתקם, עיריית ירושלים שהבטיחה לסייע בשיקומה לא עמדה בדיבורה הן בשל חוסר אטרקטיביות של המיקום, - העיר מתפתחת מערבה ומאה שערים כבר לא מובילה את הדרך לירושלים, והן בשל חוסר נכונות לשיתוף פעולה מצד האוכלוסייה. גם שוק ארבעת המינים שפעל לצד השוק הועתק למיקום חדש ברחבת כיכר זופניק.
בספרות ועיתונות התקופה מתוארים השכונה והשוק כמקומות מוזנחים אשר הסירחון והעזובה בכל מקום. כמו כן מתואר יחס שלילי ומשפיל כלפי זרים הבאים אל השוק ובפרט כאלו אשר לא התלבשו או התנהגו בהתאם לצביון המקום. לצד זאת בספרות החרדית מאותה תקופה השוק עדיין מתואר כמקום שוקק ומצליח עם חיי מסחר משגשגים.
היסטוריה > המאה ה-21

כיום ישנן בשוק כ-30 חנויות המתרכזות ברחוב עין יעקב, הן משרתות בעיקר את האוכלוסייה המקומית ומציעות מוצרי מזון בעלי כשרות מחמירה, כלי בית ומוצרי יודאיקה אותנטיים כגון סת"ם ובתי תפילין. כמחצית מהחנויות עדיין ברשות הוועד והן מסייעות למפעלי גמ"ח שונים. שטחו של השוק ונפח פעילותו העסקית מצומצם לעומת העבר אך הוא עדיין שומר על צבעוניותו ואופייו הייחודי.
מעוז העדה החרדית

בשל מיקומו בעומק ובמרכז השכונה, השוק מהווה את מעוז הפלגים הקיצוניים בעדה החרדית. בשוק מתקיימות פעילויות אנטי ציוניות, הפגנות ושריפת פחים, ומתרחשים עימותים תכופים עם המשטרה. כוחות משטרה פושטים על השוק לעיתים קרובות לצורך מחיקת כתובות נאצה והורדת דגלי פלסטין. כך גם אנשי רשות המיסים אשר פושטים על השוק נקלעים לא פעם לעימותים אלימים.
בשנים 2011–2015 התרחשו בשוק וסביבתה סדרה של הפגנות ואירועים אלימים על רקע סגירת המשחטה הוותיקה בשל חשדות להעלמות מס ושימוש ללא היתר על ידי מפעילה יואל קרויס.
בשנת 2020 במהלך מגפת הקורונה, השוק נשאר פתוח בניגוד לתקנות החירום אשר אסרו על הפעלת שוק קמעונאי, הדבר גרר פשיטה משטרתית אשר הובילה לעימותים ומעצרים.
בשערי השוק מוצבים שלטים המפצירים בתיירים להימנע מביקור בשוק, ולכל הפחות לעשות זאת בלבוש צנוע.
לקריאה נוספת

גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, אריאל, תשס"ד, עמוד 77–82.
בנימין קלוגר, מאה שערים שלי, המודיע, תשע"ו, עמוד 280.
הערות שוליים

↑  חיים גולדברג, פינוי האשפה משוק מאה שערים - הופסק, באתר כיכר השבת, ‏24 במרץ 2021
↑  חיים גולדברג, תיעוד: כך הוסרו דגלי פלסטין ב... מאה שערים, באתר כיכר השבת, ‏6 בינואר 2020
↑  מוטי בסוק, שמח בחג: רשות המסים פשטה על שוק מחנה יהודה ועל מאה שערים, באתר TheMarker‏, 8 במרץ 2012
↑  שלומי הלר, מאה שערים: עשרות חרדים התפרעו לאחר שהמשטרה סגרה עסקים באזור, באתר כל העיר ירושלים, ‏22 במרץ 2020
קרוליין, נסיכת הנובר

קרוליין לואיז מרגריט גרימלדי (נולדה ב-23 בינואר 1957) היא "נסיכת הנובר" ו"הנסיכה ממונקו", בת משפחת האצולה לבית גרימלדי. היא השלישית בסדר הירושה אחרי שני ילדיו של אחיה, אלבר השני, נסיך מונקו.
משפחה

קרוליין נולדה ב-23 בינואר 1957 בארמון מונקו, כבתם הבכורה של רנייה השלישי, נסיך מונקו מבית גרימלדי, ושל השחקנית האמריקנית גרייס קלי. קרוליין היא אחותם הבכורה של אלבר השני, נסיך מונקו וסטפני, נסיכת מונקו. בילדותה בילתה קרוליין את רוב זמנה בבית סבה וסבתה (הוריה של אמה גרייס קלי), ג'ון ב. קלי האב ומרגרט סרן בפילדלפיה.
השכלה

הנסיכה קרוליין סיימה את תואר הבגרות בצרפתית בשנת 1974 בהצטיינות, כמו כן התחנכה בבית הספר סנט מרי באסקוט. את לימודיה האקדמיים המשיכה קרוליין באוניברסיטת סורבון, שם קיבלה תעודת בפילוסופיה, פסיכולוגיה וביולוגיה.
הנסיכה קרוליין דוברת מספר שפות: צרפתית, אנגלית, ספרדית, גרמנית, ואיטלקית.
הופעות רשמיות > מחויבויות מלכותיות

בעקבות מות אמה בשנת 1982, שימשה קרוליין בפועל כגברת הראשונה של מונקו עד נישואי אחיה לשרלין וויטסטוק בשנת 2011.
היא משתתפת באופן קבוע באירועים חברתיים חשובים במונקו הקשורים למשפחתו של נסיך מונקו, כגון חגיגות יום העצמאות, נשף רוז השנתי, נשף הצלב האדום, ופורמולה 1 בתחרויות הגרנד פרי למכוניות והגרנד פרי לאופנועים במונקו.
בשנת 2007 נסעה קרוליין לרפובליקת דרום אפריקה, שם נפגשה עם הנשיא לשעבר נלסון מנדלה.
הופעות רשמיות > פילנתרופיה ופטרונות

בשנת 1979 מונתה הנסיכה קרוליין על ידי אביה ואמה כנשיאת ועד מונקו לשנת הילד הבינלאומית, שנתיים לאחר מכן בשנת 1981 הקימה קרוליין קרן באחריותה "ז'ן ז'אקוט".
הנסיכה קרוליין שיתפה בעבר פעולה עם ארגונים פילנתרופיים אחרים כגון קרוליין הייתה מעורבת כוללים את "האגודה העולמית של ידידי הילדים" (AMADE), "קרן הנסיכה גרייס", "קרן הנסיך פייר", "קרן הנאמנות של פיטר לה מרצ'נט", ו"יוניצ"ף" (UNICEF).
בשל מחויבותה לפילנתרופיה ולאמנויות, מונתה קרוליין לשגרירת רצון טוב מטעם "יוניצ"ף" ב -2 בדצמבר 2003, ובנוסף קיבלה פרס "אלוף הילדים" ב -20 במאי 2006. בחודש דצמבר 2011 "האגודה העולמית של ידידי הילדים" העניקה מחווה של כבוד לקרוליין, בעקבות "מאמצים בלתי נלאים להמשיך במורשת הארגון". לקרוליין הוענק בעבר אות "הצלב הגדול" של "מסדר סנט צ'ארלס", קיבלה את התואר "מפקדת מסדר ההצטיינות והתרבות.
חיים אישיים ומדיה > תחביבים

תחביביה האישיים של הנסיכה קרוליין כוללים רכיבה על סוסים, שחייה וסקי. מאז נעוריה, היא נחשבה כסמל אופנה בינלאומי, כאחת הנשים הלבושות היטב בעולם האופנה.
בנובמבר 2011, נפתחה תערוכה לכבוד הנסיכה קרוליין במוזיאון הלאומי של מונקו.
חיים אישיים ומדיה > משפחתה

לנסיכה קרוליין היה קשר רומנטי עם גברים מפורסמים רבים, ביניהם מארק שאנד (אחיה הצעיר של קמילה, המלכה-רעיה של הממלכה המאוחדת), סבסטיאן טיילור (בן זוגה לשעבר של אליזבת נסיכת יוגוסלביה), גינס יונתן (בנו של יונתן גינס הברון מוין), אנרי ז'יסקאר ד'סטאן (בנו של נשיא צרפת לשעבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן), ופיליפ לוויל (הזמר הצרפתי).
בשנת 1978 התחתנה קרוליין לראשונה, עם פיליפ ז'ונו, בנקאי צרפתי, ממנו התגרשה כעבור שנתיים.
בשנת 1983 התחתנה קרוליין בשנית, עם סטפנו קסיראגי. לזוג נולדו שלושה ילדים:
אנדראה קסיראגי (נולד ב-1984), הרביעי בסדר הירושה לכתר.
שרלוט קסיראגי (נולדה ב-1986), דוגמנית מצליחה.
פייר קסיראגי (נולד ב-1987)
סטפנו נהרג בתאונת שיט בשנת 1990, ובשנת 1999 התחתנה קרוליין בשלישית, עם ארנסט אוגוסט החמישי, נסיך הנובר ונולדה להם בת אחת:
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (נולדה ב-1999)
לאחר גירושיה מפיליפ ז'ונו, היא הייתה מאורסת לרוברטינו רוסליני (בנם של רוברטו רוסליני ואינגריד ברגמן), בין נישואיה השניים והשלישיים הייתה קרוליין במערכת יחסים עם השחקן הצרפתי וינסנט לינדון.
חיים אישיים ומדיה > השמירה על פרטיות

לקרוליין היו יחסים גרועים עם התקשורת והפפראצי מאז נעוריה, מאז תלונותיה במדיה כשטענה כי היא "לא יכולה לחיות את חייה של סטודנטית רגילה". ב-24 ביוני 2004, הנסיכה זכתה בבית המשפט האירופי לזכויות האדם בתביעה שהגישה נגד גרמניה, על זכותה לפרטיות בחייה האישיים על פי סעיף 8 לאמנה האירופית לזכויות האדם. במקרה הנדון, במוקד המשפט היו מספר צילומים שפורסמו בעיתוני רכילות בגרמניה, וביניהם תמונותיה של הנסיכה שצולמו בסתר ממועדון חוף במונטה קרלו, וצילומים מחופשת סקי. בית המשפט האירופי קבע כי בתי המשפט בגרמניה, שם התנהלו הליכים קודמים, שגו באיזון של הזכות לפרטיות וחופש העיתונות. נפסק שצילומים מחייה האישיים של הנסיכה אינם תורמים די לשיח הציבורי, ומשום כך הזכות לפרטיות גוברת.
לאחר פסק הדין פנתה הנסיכה שוב לבתי משפט בגרמניה, שדחו את בקשתה לצו מניעה כנגד פרסומים חוזרים של הצילומים. הסכסוך הגיע פעם נוספת לבית המשפט האירופי לזכויות אדם, שפסק בפברואר 2012, כנגד הנסיכה. נקבע שביישום הקונקרטי של עקרונות הדין לנסיבות המקרה, בתי המשפט בגרמניה איזנו בין הזכויות המתנגשות באופן שאינו מצדיק התערבות של בית המשפט האירופי.
שבטבט

| שבטבט |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: שרכאים
מחלקה:: בעלי פרקים
סדרה:: שבטבטנים
משפחה:: שבטבטיים
סוג:: שבטבט
שם מדעי
 Equisetum ‏לינאוס, 1753
שְׁבַטְבַּט (שם מדעי: Equisetum) הוא סוג יחיד במשפחת השבטבטיים והוא שייך לצמחים וסקולריים חסרי זרע. זהו הסוג היחיד הקיים בימינו במחלקת בעלי הפרקים. באירופה הוא נחשב כעשב שוטה והוא בעל סגולות רפואיות.
תיאור כללי

השבטבט נחשב כמאובן חי כיוון שסוג זה הוא השריד האחרון למחלקת Equisetopsida במערכת השרכאים. משפחה דומה שכבר נכחדה היא הקלמיטים (Calamitaceae) שממנה נמצאו שרידי מאובנים מתקופת הדבון והפרם, לפני כ-375 מיליון שנה. שרידים אלה היו מעוצים, הגיעו לגובה של כ-30 מטרים ולקוטר גזע של כמטר אחד.
השבטבט גדל בסביבה לחה, לעיתים אף במים, ומסתפק בחצי-צל.
ענפי השבטבט למיניו מחוספסים הודות לתאים צורניים המצויים באפידרמיס. אלה גורמים לשחיקת שיניהם של בעלי חיים המנסים לאכול מהם ועל ידי כך מגינים על הצמח. במהלך האבולוציה למדו מרבית היונקים אוכלי העשב להימנע מאכילת הצמח.
לפי מפרש התלמוד, רש"י, הצמח שימש לשיוף כלי עץ.
תפוצה

מספר מינים מסוגלים ליצור הכלאה לכן חלוקים החוקרים לגבי מספר המינים הקיים בסוג. ישנה הסכמה על הימצאותם של 15 עד 20 מינים שונים.
בארץ ישראל נפוצים שני מיני שבטבט:
שבטבט ענף (Equisetum ramosissimum)
שבטבט גדול (Equisetum telmateia)
בנוסף נפוץ בגינות הנוי המין האקזוטי שבטבט חורפי (Equisetum hyemale)
הערות שוליים

↑  רש"י, מסכת חולין, דף כ"ה, עמוד א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553015905171  GND: 4179285-3  LCCN: sh85044551 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה חמווי

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1887 ה'תרמ"ז קסטוריה, יוון
 פטירה:  ינואר 1974 (בגיל 86) ה'תשל"ד
 מקום קבורה:  חיפה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – ינואר 1974 
 אב:  בנימין חמווי 
 
הרב משה חמווי (26 בינואר 1887, ראש חודש שבט ה'תרמ"ז – 24 בינואר 1974) היה שד"ר ואיש ציבור, חבר בית הדין הרבני בחיפה וחבר ועד העדה הספרדית, וממייסדי שכונת בת גלים בעיר.
ביוגרפיה

חמווי נולד בקסטוריה שביוון למרים מזל ולרב בנימין חמווי, בן למשפחה שמוצאה בחלב שבסוריה.
בגיל 22 הוסמך לרבנות בטבריה, שם שימש בין היתר כחבר ועד ההגירה, ועד הסיוע האמריקאי, ולפרנסתו עסק במסחר. לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, נבחר לוועד העדה הספרדית החדש בחיפה, ולבית משפט השלום העברי בעיר, אליה עבר בתקופה זו.
בשנת 1910 (ה'תר"ע) יצא בשליחות כשד"ר מטעם כוללות הספרדים בירושלים לערי טורקיה. כשהגיע לרודוס שביוון, הוצעה לו משרת הרבנות המקומית, אך סירב בעצת אביו וחזר ארצה.
בשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נמנה עם מייסדי שכונת בת גלים בחיפה, ושימש במשך שנים רבות כחבר ועד השכונה. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) סיים את בניית ביתו "בית חמאווי" - אחד מהמבנים הראשונים בשכונה, שכיום מיועד לשימור בשל מראהו.
בדצמבר 1940 (כסלו ה'תש"א) נבחר לחבר בוועד שוחרי "ישיבת היישוב החדש" של תנועת המזרחי בחיפה, ובאוגוסט 1944 (אב ה'תש"ד) נבחר מחדש כחבר בוועד העדה הספרדית בעיר.
בשנת 1945 (ה'תש"ה) יצא כשד"ר בשליחות מטעם ישיבות חברון והתלמוד תורה הספרדי בטבריה למרוקו ולאלג'יר.
בקום המדינה מונה לשמש כחבר בית הדין הרבני בחיפה עד לשנת 1959 (ה'תשי"ט). בפעילותו הציבורית בעיר, שימש בין היתר כנשיא ויו"ר החברה קדישא, ובמשך תקופה כסגן הרב הראשי בעיר.
נקבר בחלקת הרבנים שבבית הקברות היהודי חוף הכרמל בחיפה.
התחתן עם רחל הכהן (בת רבי אברהם בכור הכהן) שהיא נינתו של הרב אליהו יעקב נסים, ונכדתה של רחל נסים (שהייתה אחותו של הרב שמואל נסים).
אחותו לאה נישאה לרב יעקב חי זריהן.
הערות שוליים

↑  לעיתים "חמוי" או "חמאווי"
↑  רבנות ראשית כרך א', באתר ארכיון המדינה, עמ' 53
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009912757005171  VIAF: 2387162723653461290001   WorldCat (עם VIAF): 2387162723653461290001
שלמה יצחק שטמפפר

ראש העיר שלמה שטמפפר ובנו בנימין בפרדס שטמפפר בפתח-תקווה, שנות השלושים
שלמה יצחק שטַמפּפֶר (7 ביולי 1877 – 13 במרץ 1961) היה ראש העיר הראשון של פתח תקווה.
ביוגרפיה

בנו של יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה. למד במחזור הראשון של בית הספר נצח ישראל בפתח תקווה, ובצעירותו נסע להונגריה כדי ללמוד תורה במקום שלמד אביו.
כאשר חזר לפתח תקווה ניהל את עסקי "פרדס שטמפפר", הפרדס הראשון שניטע בפתח תקווה, והקדיש את עצמו במסירות ובדאגה לצורכי המושבה ותושביה.
במלחמת העולם הראשונה היה ביתו פתוח לכל נצרך, ובעיקר לפליטי הרעב ששרר בירושלים ולמגורשים מיפו ומכפר סבא.
אחרי המלחמה החליף את פנחס מאירי במשרת ראש הוועד. בהיותו בראש הוועד נמנה עם הגוש האזרחי, אולם בניגוד לחבריו שהתנגדו ב-1934 להפיכת פתח תקווה לעיר הוא תמך במהלך, דבר שיצר קרע בינו ובין חבריו וקרב אותו למפלגות הפועלים. בסופו של דבר קיבלה פתח תקווה מעמד של עיר ב-1937, ושטמפפר היה לראש העיר הראשון שלה. ביולי 1940 התקיימו בחירות למועצת העיר והפעם שטמפפר התמודד במסגרת רשימת החרדים. בבחירות בתוך המועצה לראשות העיר שטמפפר הודיע שלא יתמודד על התפקיד בגלל שהשלטונות אינם רואים בו מועמד. במקום זאת נבחר שטמפפר לתפקיד סגן ראש העיר. הוא עצמו הצביע בעד נציג סיעות הפועלים, מאיר גרבובסקי, לראשות העיר, אולם יוסף ספיר זכה לבסוף בתפקיד. שטמפפר היה בין המתנגדים לאחריות של עירית פתח תקווה על גני הילדים.
לאחר מכן כיהן מספר שנים כיו"ר המועצה הדתית.
היה פעיל במוסדות ציבור ובהם בהנהלת "החקלאי", קופת מלווה חקלאית, וכן פעל להקמת מוסדות חינוך כלליים ודתיים. עודד יוזמות כלכליות והקמת מפעלי תעשייה.
שטמפפר היה איש ספר ותלמיד חכם. ביתו שהיה צריף עץ בדמי מפתח (כדי לא ליהנות מכספי ציבור), היה בית ועד לחכמים. האיר פנים לכל אדם והיה ידוע בטוהר כפיו, בצניעותו, ביושרו ובמעשי הצדקה שעשה.
נפטר ב-13 במרץ 1961 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
משפחתו

אשתו הראשונה, אסתר-איטה שטמפפר, הייתה בת של גולדה רוזנטל, מרַפאה ומיילדת בירושלים (אחותו של הצלם צדוק בסן) ולזוג נולדו שישה ילדים. לאחר פטירתה נישא לשרה פייגה.
שנים מילדיו נישאו לילדיו של הרב צבי פסח פרנק: אליהו דוד שטמפפר (רב באקרון שבמדינת אוהיו) נישא לנחמה פרנק, ושושנה שטמפפר נישאה לשמואל תנחום פרנק.
בנו בנימין שטמפפר היה ממייסדי נתניה, ובתו יהודית הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בארץ. בין נכדיו: פרופ' יהושע בן אריה (בן בתו רבקה). בין נינייו: הראש הישיבה דוד כהן וההיסטוריון פרופ' שאול שטמפפר.
הערות שוליים

↑  מיהו הרוב בפתח תקווה שמרד בהנהלת הסוכנות, דבר, 8 בדצמבר 1934
↑  דעות שקולות בבחירות ראש עיריית פתח תקווה מ. גרבובסקי וי. ספיר קיבלו 7 קולות כל אחד, דבר, 25 ביולי 1940
↑  להמשיך באחריות העיריה לגני הילדים, דבר, 29 בספטמבר 1940
↑  אתר בית העלמין סגולה פתח תקווה
↑  שלמה יצחק שטמפפר באתר GRAVEZ
אוראל דגני

אוראל דגני (נולד ב-8 בינואר 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בהפועל חיפה מליגת העל.
קריירת מועדונים

דגני נולד בפרדס חנה-כרכור. החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי נתניה. כשהיה בן 19 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 באוגוסט 2008, במשחק מול מכבי חיפה במסגרת גביע הטוטו, וכבר בדקה השנייה כבש את שער הבכורה שלו. ב-25 באוקטובר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול הכח עמידר רמת גן. את שער הבכורה שלו בליגת העל כבש ב-23 בינואר 2010, במשחק מול הפועל רמת גן. בעונת 2010/2011 מונה לקפטן הקבוצה לאחר עזיבתם של אלמוג כהן וקלמי סבן.
ב-31 באוגוסט 2011 חתם לארבע שנים במכבי חיפה, ששילמה עבורו מיליון דולר. כעבור עשרה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול מועדון ספורט אשדוד. במרץ 2012 נפצע, והחמיץ את המשך העונה. בעונה שלאחר מכן נפצע שוב לתקופה ארוכה, ובמרץ 2013 חזר להרכב הקבוצה.
לקראת עונת 2013/2014 הושאל להפועל תל אביב לשנתיים. ב-18 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בניצחון 4–1 על ברואה בבולגריה, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-26 באפריל 2014 כבש את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון 3–1 בדרבי מול מכבי תל אביב, ואת העונה הוא סיים עם שער אחד ב-32 הופעות.
בתחילת עונת 2014/2015 שיחק עם הפועל תל אביב במוקדמות הליגה האירופית, וב-21 באוגוסט 2014 סוכם על חזרתו למכבי חיפה. עד תום עונה זו ערך 33 הופעות ליגה במדי מכבי חיפה, ובכולן השלים 90 דקות. בעונת 2015/2016 ערך 23 הופעות ליגה וזכה עם מכבי חיפה בגביע המדינה, לאחר ניצחון על מכבי תל אביב במשחק הגמר.
ב-10 באוגוסט 2016 שוחרר ממכבי חיפה וחתם על חוזה לשלוש שנים בהפועל תל אביב. בתום 2016/2017 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שנכנסה להליך של פירוק וממאזנה בטבלה הופחתו תשע נקודות. בעונת 2017/2018 החל לשמש כקפטן משנה בקבוצה, וענד את סרט הקפטן כאשר אביחי ידין לא שיחק. ב-2 בינואר 2018 האריך את חוזהו במועדון לארבע וחצי עונות נוספות. בסך הכול בעונה זו כבש שלושה שערים ב-31 הופעות, ובסופה עלה עם הקבוצה בחזרה לליגת העל. בעונת 2018/2019, לאחר עזיבתו של ידין, מונה דגני לקפטן הקבוצה וערך 27 הופעות בליגת העל.
לקראת עונת 2019/2020 נקלע דגני לעימות מול הנהלת הפועל תל אביב, לאחר שביקש העלאה בשכרו ובתגובה נלקח ממנו סרט הקפטן, אך לפני מחזור הפתיחה הודיע כי יישאר במועדון. לאחר מינויו של ניר קלינגר למאמן הפועל תל אביב במקומו של ניסו אביטן בנובמבר 2019, חזר לשמש כקפטן הקבוצה. בעונה זו כבש שער אחד ב-27 הופעות ליגה, ובסופה העפיל עם הקבוצה לפלייאוף העליון ולחצי גמר גביע המדינה.
ב-6 באוגוסט 2020 חתם בבית"ר ירושלים. דגני שיחק בקבוצה 4 עונות בחלקן שימש כקפטן, וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה. ב-22 במאי 2024 הודיע המועדון על פרידה מהשחקן.
ב-20 באוגוסט 2024 חתם לעונה אחת בהפועל חיפה מליגת העל.
נבחרות ישראל

לזכותו של דגני שבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21.
ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת איסלנד שנערך באצטדיון בלומפילד. את הופעתו הראשונה במסגרת טורניר ערך ב-28 במרץ 2015, בהפסד 0–3 לוויילס במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובסך הכל שותף בשישה משחקים במהלך הקמפיין, מתוכם בחמישה משחקים פתח בהרכב. במרץ 2019 חזר דגני להרכב, בניצחון 4–2 על אוסטריה.
תארים

גביע המדינה: 2022/2023
גביע המדינה: 2015/2016
הערות שוליים

↑  דורון בן דור ומיקי ג'אן, ‏דגני חתם בחיפה ל-4 שנים, גם דה חסוס הצטרף, באתר ONE‏, 31 באוגוסט 2011
↑  דורון בן דור ושירי אלג'ם, ‏אימון בכורה לדגני בהפועל: מקווה שעמאשה יגיע, באתר ONE‏, 25 ביוני 2013
↑  עמית גולדשטיין‏, שחקן המריבה: על המאבק של אוראל דגני, באתר וואלה, 21 באוקטובר 2013
↑  דורון בן דור, ‏דגני התאמן בחיפה: מאחל להפ' ת"א עונה מוצלחת, באתר ONE‏, 21 באוגוסט 2014
↑  דוד בן-שימול, אוראל דגני חתם ל-3 עונות בהפועל ת"א, באתר ynet, 10 באוגוסט 2016
↑  מאור רחמני, ‏"הקריירה נפגעה, אבל רציתי להעלות את הפועל", באתר ONE‏, 2 במרץ 2018
↑  נדב צנציפר, הפועל ת"א: דגני חתם עד 2022, באתר ynet, 2 בינואר 2018
↑  שירי אלג'ם, ‏החטא ועונשו: סרט הקפטן נשלל מידיו של אוראל דגני, באתר ערוץ הספורט, 6 באוגוסט 2019
↑  שירי אלג'ם, ‏דגני: נידו אותי מהפועל. עשו לי רצח אופי, באתר ערוץ הספורט, 6 באוגוסט 2019
↑  מאור רחמני, ‏הסאגה נפתרה: דגני הודיע שנשאר בהפועל ת"א, באתר ONE‏, 25 באוגוסט 2019
↑  שירי אלג'ם, ‏שינוי בהפועל ת"א: דגני ודמארי הקפטנים החדשים, באתר ערוץ הספורט, 25 בנובמבר 2019
↑  מאור רחמני וגיא בן זיו, ‏רשמית: דגני חתם בבית"ר ירושלים לשלוש שנים, באתר ONE‏, 6 באוגוסט 2020
↑  תודה אוראל על 4 שנים של מקצוענות, באתר YouTube, ‏22 במאי 2024
פיגוע הירי בעיר התחתית בחיפה (2017)

| --- | --- |

 תאריך:  3 בינואר 2017
 תאריך עברי:  ה' בטבת ה'תשע"ז
 מקום:  העיר התחתית, חיפה
 מטרה:  יהודים
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  1
 פצועים:  1
 מבצע:  מחמד שינאווי
פיגוע הירי בעיר התחתית בחיפה הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-3 בינואר 2017, בו ביצע המחבל מוחמד שינאווי בן 20 תושב שכונת חליסה שבחיפה שלושה אירועי ירי שונים בעיר התחתית בחיפה על רקע לאומני כנגד יהודים, ורצח את הטכנאי גיא יעקב כפרי בן 48 מהעיר נשר.