stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טד דיביאסי
ביוגרפיה

דיביאסי נולד במיאמי, פלורידה, אביו "איירון מייק" שהיה מתאבק מקצועי בעצמו, נפטר במהלך קרב בזירה כשדיביאסי היה בן 15.
לאחר שהחל את לימודיו במכללת מערב טקסס הוא הופיע לראשונה כמתאבק מקצועי כאשר התאבק בארגונים שונים. עד שנת 1979 התאבק עבור ארגון ה-Mid South. לאחר מכן הצטרף לראשונה ל-WWF ולאחר שנה עזב לארגוני ההיאבקות AJPW ו-UWF. בשנת 1987 הצטרף שוב ל-WWF, והופיע כ"איש מיליון הדולר", דמות של מיליונר שהשתמש במשפט: "לכל אחד יש מחיר" ("Everybody Has a Price").
דיביאסי היה אלוף צפון אמריקה הראשון של ה-WWF; שלוש פעמים אלוף הזוגות של ה-WWF (כחלק מהצמד "כסף בע"מ" עם מייק רוטונדה); פעם אחת אלוף 24/7 של ה-WWE לאחר שרכש את האליפות מידי אלונדרה בלייז, שהתכוונה לזרוק את האליפות אל תוך פח האשפה לזכר ימים עברו; וזוכה טורניר מלך הזירה לשנת 1988. דיביאסי גם העניק לעצמו פעמיים את "אליפות מיליון הדולר", שהוחזקה מעת לעת על ידי מתאבקים שונים.
בנוסף, החזיק דיביאסי פעם אחת באליפות ה-WWF, אך זכייה זו לא מוכרת רשמית. במקרה זה, האלק הוגאן הפסיד את התואר לאנדרה הענק לאחר שדיביאסי "שילם לשופט" כדי שיספור את הוגאן אף על פי שלא הוצמד. לאחר שאנדרה זכה בתואר, הוא העניק אותו לדיביאסי, אך ההנהלה ביטלה צעד זה ושללה מדיביאסי את הזכייה.
כמו כן, הופיע דיביאסי בקרב המרכזי של אירועי שלם וצפה רבים של ה-WWF, ובין היתר ברסלמניה 4 וסאמרסלאם 1988 - הראשון שנערך מסדרת אירועים אלו.
בשנת 1994 חדל דיביאסי להתאבק עקב פציעה בצוואר, והמשיך ב-WWF בתור פרשן טלוויזיה לצידו של וינס מקמהן וכן בו זמנית דמותו הפכה ל"מנהל" של מתאבקים.
בשנת 1996 עבר דיביאסי לארגון המתחרה ה-WCW, שם דמותו של שונתה ל"טריליונר טד". גם בארגון זה דמותו שימשה כמנהל בצד הזירה, לצידם של ה-NWO ושל האחים סטיינר. בשנת 1999 הסתיים חוזהו של דיביאסי ב-WCW והוא פרש מעולם ההיאבקות.
לאחר פרישתו, הוא הצטרף לארגון "Sunshine" למען ילדים חולים וכמו כן הקדיש את זמנו לעניין הדת הנוצרית. בשנת 2010 נבחר דיביאסי להיכל התהילה של ה-WWE. בנו, טד דיביאסי הבן (אנ') גם הוא מתאבק מקצועי שהופיע ב-WWE.
שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  דמותו של שאנג-צ'י מאת סטיב אנגלהארט וג'ים סטרלין
 בימוי:  דסטין דניאל קרטון
 הופק בידי:  קווין פייגי ג'ונתן שוורץ
 תסריט:  דייוויד קאלאהם דסטין דניאל קרטון אנדרו לנהאם
 עריכה:  נט סנדרס אליזבת רונלדסדטיר הארי יון
 שחקנים ראשיים:  סימו ליו אקוופינה טוני ליונג פאלה צ'אן מנג'ר ג'אנג פלוריאן מונטיאנו רוני צ'יינג מישל יאו   בן קינגסלי
 מוזיקה:  Joel P. West 
 צילום:  ביל פופ
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני מארוול
 חברה מפיצה:  סרטי אולפני וולט דיסני
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ישראל 2 בספטמבר 2021 ארצות הברית 3 בספטמבר 2021
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, סינית
 סוגה:  פעולה גיבורי-על
 מקום התרחשות:  Ta-Lo, מקאו, סן פרנסיסקו 
 תקציב:  150 מיליון דולר
 הכנסות:  432 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   marvel21b
 סרט קודם:  כרונולוגית (MCU): "האלמנה השחורה" כרונולוגית מבחינה עלילתית: איירון מן 2"
 סרט הבא:  כרונולוגית (MCU): "נצחיים"
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות (באנגלית: Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי המבוסס על דמותו של שאנג-צ'י מאת מארוול קומיקס. הסרט הופק על ידי אולפני מארוול ומופץ על ידי אולפני וולט דיסני, והוא הסרט ה-25 ביקום הקולנועי של מארוול. את הסרט ביים הבמאי דסטין דניאל קרטון עם תסריט מאת דייוויד קאלאהם ומככבים בו סימו ליו בדמותו של שאנג-צ'י, לצדם של אקוופינה, טוני ליונג, פאלה צ'אן, מנג'ר ג'אנג, פלוריאן מונטיאנו, רוני צ'יינג ומישל יאו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-3 בספטמבר 2021, והוא חלק מהשלב הרביעי של היקום הקולנועי של מארוול. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-2 בספטמבר 2021.
צוות השחקנים

סימו ליו – שאנג-צ'י, אמן לחימה מיומן שהוכשר כמתנקש על ידי ארגון עשר הטבעות מאז ילדותו, ומאז ניסה לנהל חיים נורמליים בסן פרנסיסקו. הבמאי דסטין דניאל קרטון תיאר את דמותו של שאנג-צ'י כ"ילד שנמצא מחוץ למקומו וכדג מחוץ למים כאן בארצות הברית, והוא מחפה על זה בכריזמה." מכיוון שבעיבוד זה דמותו של שאנג-צ'י אינה חובשת מסכה, ליו למד וביצע הרבה את פעלולים בעצמו.
אקוופינה – קייטי, חברתו הטובה ביותר של שאנג-צ'י, שאינה מודעת לעברו. אקוופינה תיארה את דמותה כמי שניתן להזדהות איתה, ואמרה עליה ש"היא נדחקת לעולם שבו היא לא באמת יודעת מה לעשות בו. עם זאת, היא מגלה דברים חדשים על עצמה."
טוני ליונג – ונוו/המנדרין, אביו של שאנג-צ'י ומנהיגה העוצמתי ועתיק-היומין של ארגון עשר הטבעות. ונוו הוא דמות מקורית שנוצרה עבור היקום הקולנועי של מארוול, שלקח על עצמו שמות רבים ושונים, כולל "המנדרין". המפיק ג'ונתן שוורץ אמר כי דמותו של המנדרין מגיעה עם ציפיות "מאוד ספציפיות" מהקהל, וציין שדמותו של ונוו תשחק עם הציפיות האלו ותהפוך את דמותו של המנדרין ל"דמות מורכבת ומרובדת יותר" דמותו של המנדרין מחליפה את אביו המקורי של שאנג-צ'י, פו מאנצ'ו, מחוברות הקומיקס לאחר שזו האחרונה תוארה כ"דמות בעייתית" המזוהה עם סטריאוטיפים גזעניים. קרטון אף אמר שיש גם היבטים בעייתיים בדמותו של המנדרין בקומיקס שהוא רוצה לשנות באומרו, "אני חושב ש[לונג] מביא אנושיות שאנחנו צריכים בשביל הדמות הזו. אנחנו לא מחפשים לתרום יותר לסטריאוטיפים האסיאתיים שראינו גם בקולנוע וגם בתרבות הפופ... [לונג] הוא שחקן מדהים כל כך ואני נרגש שהוא יעזור לנו לשבור כמה מאותם סטריאוטיפים".קרטון נמנע מלהפוך את דמותו של ונוו לדמות חד-ממדית ונבל ללא לב בכך שהוא שכתב את דמותו של המנדרין כבעלת "יכולת עמוקה לאהוב". את דמותו של המנדרין, שלבסוף נחשף כמתחזה, גילם השחקן בן קינגסלי בסרט "איירון מן 3" (2013).
פאלה צ'אן – יינג לי
מנג'ר ג'אנג – שיאלינג, אחותו המנוכרת של שאנג-צ'י ובתו של ונוו.
פלוריאן מונטיאנו – רייזור פיסט
מישל יאו – יינג נאן. יאו גילמה בעבר את דמותה של אלטה אוגורד בסרט "שומרי הגלקסיה: חלק 2" (2017).
בנוסף, השחקן בנדיקט וונג שב לגלם את דמותו של המכשף וונג מסרטי היקום הקולנועי הקודמים, וכמוהו גם הנבל אבומיניישן, לאחר שהופיע לראשונה בסרט "הענק הירוק" משנת 2008. מארק רופאלו וברי לארסון שבים לגלם את דמותם של ברוס באנר וקרול דנברס בסצנה שאחרי הכתוביות.
הפקה > פרה-פרודקשן

באמצע יולי 2019, אולפני מארוול החלו לחפש שחקנים בשנות העשרים לחייהם עבור גילום דמותו של שאנג-צ'י. האולפנים היה נחושים לערוך את האודישנים לדמות עבור שחקנים ממוצא סיני. בין השחקנים נכללו לואיס טאן וסימו ליו; טאן גילם בעבר את דמותו של ז'ו צ'אנג ב"איירון פיסט". ליו נבחן ב-14 ביולי ולוהק רשמית יומיים לאחר מכן, ב-16 ביולי. על כך הכריזו קרטון והמפיק קווין פייגי במהלך הפאנל של הסרט בכנס הקומיק-קון שנערך ב-20 ביולי, במהלכו גם הוכרז שמו הרשמי של הסרט. פייגי ציין כי ארגון עשר הטבעות אוזכר ביקום הקולנועי של מארוול מאז הצגתו במהלך הסרט הראשון של היקום, "איירון מן" שעלה לאקרנים בשנת 2008, וחשף כי מנהיגו של הארגון, המנדרין, יופיע בסרט זה בגילומו של טוני ליונג. פייגי אף הודיע על ליהוקה של אקוופינה לצוות השחקנים של הסרט. הצילומים התעתדו להתחיל בנובמבר 2019, אך באוקטובר 2019, קרטון הצהיר שהצילומים יחלו בתחילת שנת 2020. בדצמבר, פייג אישר שצוות השחקנים של הסרט יכלול אנסמבל רחב של שחקנים ממוצא אסייתי. חודש לאחר מכן, השחקנית מישל יאו ניהלה משא ומתן על תפקיד בסרט.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו בפברואר 2020, באולפני פוקס אוסטרליה בסידני וברחבי ניו סאות' ויילס, על צילומי הסרט היה אחראי הצלם ביל פופ. קרטון בחר בפופ משום שהוא חש שסגנון הצילום שלו יכול להיות נטורליסטי ועוצמתי, ובגלל עבודתו של פופ על הסרט "המטריקס", שלדעת קרטון נתן את הטון הנכון לסרט המתקיים ביקום הקולנועי של מארוול ומתמקד בדמויות אסיאתיות ואסיאתיות-אמריקאיות.
ב-12 במרץ, לאחר שהאולפנים החלו להפסיק את הפקת הסרטים בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, החליט קרטון לעבור בדיקת הידבקות בנגיף הקורונה לאחר שעבד בשיתוף פעולה הדוק עם אנשים שנחשפו לנגיף. קרטון בחר לנקוט באמצעי זהירות בעקבות תינוקו שנולד סמוך לתחילת הצילומים והתפרצות המגפה, והוא בודד את עצמו בזמן שהמתין לתוצאות, עד שהבדיקה חזרה שלילית. בזמן שקרטון שהה בבידוד, אולפני מארוול להשבית את צילומי היחידה הראשונה של הסרט אך אפשרה לחלקים אחרים של צילומי הסרט, כמו היחידה השנייה, להמשיך כרגיל. ב-13 במרץ, שאר צילומי הסרט הושבתו כאשר אולפני וולט דיסני עצרו את צילומי רוב הפרויקטים שלהם. לפני השבתת הצילומים, רוני צ'יינג לוהק לתפקיד שטרם פורסם. בתחילת אפריל, אולפני וולט דיסני שינו את לוח זמני הפצות רוב סרטי השלב הרביעי של היקום הקולנועי של מארוול בעקבות המגפה, וקבעו את תאריך עלייתו של הסרט לאקרנים ב-7 במאי 2021.
תהליך בניית הסטים לסרט התחדשו בסוף יולי 2020, וב-2 באוגוסט הגיעו כל אנשי הצוות ההפקה והשחקנים במטרה להתחיל את הצילומים "בימים הקרובים". כל אנשי צוות ההפקה והשחקנים שחזרו לאוסטרליה נאלצו להיכנס להסגר במשך שבועיים עם הגעתם לפני שחזרו לעבוד, בכפוף להנחיות שניתנו באוסטרליה. בשלהי אוגוסט, אושר ליהוקה של יאו לסרט. בספטמבר 2020, תאריך עלייתו של הסרט לאקרנים נדחה ל-9 ביולי 2021, לאחר ש"האלמנה השחורה" נדחה למאי 2021. באוקטובר 2020, הצילומים נערכו בסן פרנסיסקו. צילומי הסרט הסתיימו ב-24 באוקטובר 2020.
הפקה > פוסט-פרודקשן

באוקטובר 2020, הוכרז שנט סנדרס, אליזבת רונלדסדטיר והארי יון יהיו אמונים על עבודת עריכת הסרט. בדצמבר 2020, אולפני מארוול חשפו במהלך כנס המשקיעים של דיסני שאקוופינה, יאו וצ'יינג יגלמו את דמויותיהם של קייטי, ג'יאן נאן וג'ון ג'ון, והכריזו על ליהוקם של מנג'ר ז'אנג לדמותה של שיאלינג, פאלה צ'אן לדמותה של ג'יאנג לי ופלוריאן מונטיאנו לדמותו של רייזור פיסט; מונטיאנו לוהק לאחר שאולפני מארוול התרשמו מתפקידו בסרט "קריד 2" שיצא לאקרנים בשנת 2018. במרץ 2021, תאריך עלייתו של הסרט נדחה שוב ל-3 בספטמבר 2021, ונחשף שדאלאס ליו יופיע בסרט.
הפצה

הסרט עלה לאקרנים ב-3 בספטמבר 2021, בלעדית בבתי הקולנוע, בניגוד לסרט "האלמנה השחורה שעלה בו זמנית בבתי הקולנוע ובשירות הזרמת המדיה של וולט דיסני, "דיסני+". במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-12 בפברואר 2021, היום הראשון של ראש השנה הסינית, לפני שנדחה ל-7 במאי 2021, ולאחר מכן ל-9 ביולי 2021, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. הסרט הוא חלק מהשלב הרביעי של היקום הקולנועי של מארוול.
סגנון לואי החמישה עשר

סלון סגלגל בהוטל דה סוביס, פריז (1735–1740)
סגנון לואי ה-15 (בצרפתית: Louis Quinze) הוא סגנון של אדריכלות ואומנויות דקורטיביות שהופיע בתקופת שלטונו של לואי ה-15.
התקופה משנת 1715 עד 1723 לערך, הידועה בשם ה־Regence תחת שלטונו של פיליפ השני דוכס אורליאן הייתה במידה רבה ההמשך של סגנון לואי הארבעה עשר. משנת 1730 לערך ועד 1750 לערך, בהשפעת פילגשו של המלך, מאדאם דה פומפדור, הוא הפך למקורי יותר, דקורטיבי שופע וקליל, במה שהיה ידוע כסגנון רוקאי (אנ') וסימן את תחילתה של תנועת הרוקוקו האירופית. התפשטות הסגנון הייתה תגובת נגד לכבדות והדרמטיות של הבארוק בימי לואי ה-14. משנת 1750 ועד מותו של המלך ב-1774, הסגנון נעשה מאופק ומסודר יותר ובישר את הולדת הנאו-קלאסיציזם.
אדריכלות

האדריכל הראשי של המלך היה ז'אק גבריאל (אנ') מ-1734 עד 1742, ולאחר מכן ירש אותו בנו המפורסם יותר, אנז'-ז'אק גבריאל. יצירותיו העיקריות כללו את האקול מיליטר, הבניינים המשקיפים על כיכר לואי ה-15 או כיכר הקונקורד, והטריאנון הקטן בוורסאי (1764). בתקופת שלטונו של לואי ה-15, הביטוי של סגנונו היה בעיקר בעיצוב הפנים בריהוט ובאמנות. בעוד שחללי הפנים היו מעוטרים בפאר ומקושטות בסגנון הרוקאי, החזיתות הפכו בהדרגה לפשוטות ומעודנות יותר, פחות מעוטרות ויותר קלאסיות. החזיתות שתוכננו על ידי גבריאל היו קצביות ומאוזנות בקפידה על ידי שורות של חלונות ועמודים, ובבניינים גדולים כמו בכיכר הקונקורד הופיעו לעיתים קרובות ארקדות מפוארות במפלס הרחוב, וחזיתות קלאסיות או מעקות על קו הגג. לעיתים הופיעו אלמנטים קישוטיים בסגנון הרוקאי במעקות החוץ שהיו עשויות מברזל יצוק.
גם האדריכלות הדתית של התקופה נטתה בעיקר לקראת סוף התקופה לכיוון הנאו-קלאסי. דוגמאות מרכזיות כוללות את כנסיית סן-ז'נבייב, כיום הפנתאון של צרפת, שנבנתה מ-1758 עד 1790 ואת כנסיית סן-פיליפ-דו-רול (1765–1777) מאת ז'אן צ'לגרין.
מלון דה לה מרין בכיכר הקונקורד (1761–1770)
הטריאנון הקטן (1764)
פנים כנסיית סן-פיליפ-דו-רול, פריז (1765–1770)
עיצוב פנים ודקורציה

עיצוב הפנים בתקופת לואי ה-15 התחלק לשתי תקופות; תקופת הרוקאי שבו העיצוב מאופיין בעיקולים מוזהבים מתפתלים ועיקולים נגדיים בסימטריה, לרוב בדוגמאות פרחוניות ולעיתים קרובות עם מדליונים במרכז מיושמים על הקירות. בתקופה המוקדמת של הסגנון, העיצובים היו לעיתים קרובות בהשראת גרסאות צרפתיות של אמנות מהמזרח, בעלי חיים, קופים וערבסקות, או נושאים שנלקחו מיצירות של אמני התקופה.
לאחר 1750, כתגובה לקישוטיות של הרוקוקו וכתחילת ההתפתחות של הניאו קלאסיציזם, הקישוטים והעיצובים על הקירות נהיו בהירים יותר, גאומטריים וישרים יותר, ומעוטרים בהשראת יוון ורומא העתיקה. סגנון זה נמצא בסלון דה קומפני בטריאנון הקטן, והתפתח ביתר שאת בתקופת לואי ה-16.
מלון דה סוביז (1735–1740)
מלון דה רוהן, על הקיר נראים ציורי בעלי חיים ומראות ענק
מאחז היד המעוטר במדריגות הטריאנון הקטן (1764)
סלון דה קומפני בטריאנון הקטן (1765)
ריהוט

הכיסאות בסגנון לואי ה-15, לעומת אלו של לואי ה-14, התאפיינו בקלילות, נוחות והרמוניה של קווים. לרגליים היו צורת S מתעקלת מקושטות בפרחים מפוסלים, דקלים, צדפים ועלווה. גב הכיסא היה מעוקל מעט מזכיר כינור בצורתו. כמה גרסאות חדשות של כיסאות הופיעו כולל ה-bergere, עם זרועות מרופדות ממולאות, והמרקיזה, כורסא לשני אנשים, עם גב נמוך וזרועות קצרות.
שולחן הקונסולה שנועד להצבה על קיר ושימש בדרך כלל להצגת חפצי אמנות עוצב בסגנון רוקאי, עם עיקולים גליים בצורת S ו-C וקישוטי צדפים ועלווה.
השידה שהופיעה לראשונה בסוף תקופת שלטונו של לואי ה-14 נשענה על ארבע רגליים בצורת S וכללה בדרך כלל עיטור ברונזה מוזהב, אך בתקופת שלטונו של לואי ה-15, נוספו לה לוחות עץ אקזוטיים בצבעים שונים ובדוגמאות גאומטריות או צורות פרחוניות. נוצרה וריאציה מסוימת, הנקראת "פאסון דה צ'ין" או "אופנה סינית", שיצרה ניגודיות בין הברונזה המוזהבת לעץ שחור המצופה בלכה.
לצד השינויים שנעשו לרהיטים מתקופת לואי ה-14 הופיעו גם מגוון רהיטים חדשים, ביניהם ה-chiffonier, ארון מגירות צר וגבוה, לעיתים מופיע עם שבע מגירות כשתכולת הארון מסודרת מראש לשימוש שבועי. ו-table de toilette, שולחן איפור עם מסגרת מוגבהת מאחור ובצדדים, לעיתים בשילוב עם מראה.
בין 1755 ל-1760, החלו עיצובי הריהוט להשתנות. עיצובי הרוקאי הפכו למאופקים יותר, והשפעת העת העתיקה והנאו-קלאסיקה החלה להופיע. השידות קיבלו צורות גאומטריות יותר, העיטור הפך מרוקאי לגאומטרי עם עיטורי עלי אלון, פרחים ומוטיבים קלאסיים. סוג חדש של ארון גבוה, עם מספר רב של מגירות, ה-Cartonnier, הופיע בין 1760 ל-1765. הוא קיבל את השראתו מהמיתולוגיה והאדריכלות היוונית, עם אפריזים, קמרונות, גביעים מפוסלים, ראשי אריות ברונזה ואלמנטים קלאסיים אחרים.
שולחן הכתיבה של המלך בארמון ורסאי, בשיטת המרקטרי (1760–1769)
קופסת תכשיטים של מארי אנטואנט (1770)
סלון לואי ה-15 עם כורסת שזלונג (לובר)
קונסולה בסגנון רוקאי בדומיין וילארסו
קומודה מאת אנטואן גאדרו בורסאי (1745)
כורסת לואי ה-15
ספה, מוזיאון מטרופוליטן לאמנות, (1754–56)
קומודה מצופה לכה, מאת ברנרד השני ואן ריסמבורג, מוזיאון ויקטוריה ואלברט (1750–1760)
ציור

הציור בתקופת לואי ה-15 היה רוקוקו מובהק. הוא התאפיין בדקורטיביות קלילות ועדינות. נושאי הציור האופייניים בראשית שלטונו של לואי ה-15 היו מיתולוגיה והיסטוריה, זהים לאלו של לואי ה-14. מאוחר יותר כאשר החל לואי לעצב את חדריו בארמונות ורסאי ופונטנבלו, פנה יותר לסצנות פסטורליות ולציור ז'אנר. מי שדחפה להתפשטות של ציורי הנוף והז'אנר הייתה מאדאם דה פומפדור, פילגשו של המלך, שהייתה גם אחת הפטרונות העיקריות של אמני התקופה.
האמן המועדף ביותר על המלך היה פרנסואה בושה, אשר צייר עבורו ככל שהתבקש. ציורים דתיים, סצנות ז'אנר, נופים פסטורליים וסצנות אקזוטיות, הכוללות לעיתים קרובות התכנסויות של עירום עליז ומפתה. מכיוון שתשוקתו הגדולה הנוספת של המלך הייתה ציד, הוא צייר את ציד הנמרים (1765) ואת ציד התנינים (1767) עבור חדריו החדשים של המלך בוורסאי. בשנת 1767, לקראת סוף הקריירה, זכה בושה בתואר הצייר הראשון של המלך.
ציירים בולטים נוספים כללו את ז'אן בטיסט אודרי, שסצנות הציד שלו קישטו את קירות ורסאי בציורים תחריטים ושטיחי קיר, אמני הדיוקנאות מוריס קוונטין דה לה טור וז'אן מארק נאטיאר, שיצרו דיוקנאות למשפחת המלוכה ולאצולה, וצייר הז'אנר ז'אן-בטיסט-סימאון שארדן שהיה חריג בנוף הרוקוקו.
דיג מאת פרנסואה בושה, הטריאנון הגדול, (1757)
מאדאם דה פומפדור בתפקיד דיאן הציידת, מאתז'אן-מארק נאטיאר (1746)
ציד זאבים ביער מאת ז'אן-בטיסט אודרי (1748)
מאדאם דה פומפדורמאת מוריס קוונטין דה לה טור (1755)
פיסול

סגנונות הפיסול של לואי ה-14 המשיכו לשלוט במהלך רוב תקופת שלטונו של לואי ה-15. מאדאם דה פומפדור הייתה תומכת נלהבת במיוחד של הפיסול, ופסלים רבים פוסלו בדמותה או הוזמנו על ידה. הפסלים הבולטים של התקופה היו גיום קוסטו הבן ואחיו, גיום קוסטו האב, רוברט לה לורן ואדמה בושארדון. בושארדון יצר את פסל הרכיבה של לואי ה-15 עבור פלאס דה לה קונקורד. לאחר מותו של בושארדון, הושלם הפסל על ידי מונומנטליסט גדול אחר מהתקופה, ז'אן-בטיסט פיגאל. בשלהי שלטונו של לואי ה-15 החלו הפסלים להקדיש תשומת לב רבה יותר לדיוקנאות. המובילים של הסגנון החדש היו ז'אן אנטואן אודון שנודע בזכות פסליו של סופרים ומדינאים מפורסמים, ואוגוסטין פאז'ו, שייצר פסלי דיוקן ידועים של ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ומאדאם דו בארי. בתקופה זו הפיסול החל להתפשט גם לקהל עממי יותר, הודות לרפרודוקציות עשויות טרקוטה ופורצלן לא מזוגג.
הסוסים המארליים בשאטו דה מארלי מאת גיום קוסטו האב (1739–1745)
לואי ה-15 בדמות יופיטר מאת קוסטו
נסיכת פולין מארי לשצ'ינסקהבתור פומונה, מאת קוסטו
קופידון מאת אדמה בושארדון (1744)
פסל המלך בכיכר לואי עיצוב על ידי אדמה בושארדון עבור ה-15 (נהרס)
נפטון מאת אוגוסטין פאז'ו (1767)
מאדאם דו בארי מאת אוגוסטין פאז'ו (1755)
עיצוב אורבני

בשנות שלטונו המאוחרות, בנה לואי ה-15 כיכר חדשה במרכז העיר, פלאס לואי ה-15 (כיום פלאס דה לה קונקורד) שתוכנן על ידי אנג'-ז'ק גבריאל. הוא בנה כיכרות מונומנטליות אחרות במרכזי הערים רן ובורדו.
לואי גם בנה מזרקה מונומנטלית בפריז, Fontaine des Quatre-Saisons, בתכנונו של אדמה בושארדון. למרות יופיה ועושר הפיסול בה, המזרקה זכתה לביקורת ציבורית, בין היתר על ידי וולטר, בשל היותה ממוקמת ברחוב צר ונסתר ובשל הפקת המים המועטת והעלובה שלה.
עיצוב כיכר לואי ה-15 מאת אנג' ז'ק גבריאל (1758)
Fontaine des Quatre-Saisons (1739–1745)
כיכר הבורסה בבורדו מאת אנג' ז'ק גבריאל (1730–1775)
ראו גם

סגנון לואי השלושה עשר
סגנון לואי הארבעה עשר
סגנון לואי השישה עשר
ביבליוגרפיה

Ducher, Robert, Caractéristique des Styles, (1988), Flammarion, Paris (בצרפתית); מסת"ב 2-08-011539-1
Paris et ses fontaines de la Renaissance à nos jours, מתוך אוסף Paris et son Patrimoine, בבימויה של Béatrice de Andia, Délégué Général à l'Action artistique de la Ville de Paris, 1998.
סגנון לואי ה-15באנציקלופדיה בריטניקה מאת Encyclopædia Britannica Online
הערות שוליים

1 2  Ducher (1988) p. 140
↑  Ducher (1988) pg. 142
↑  Ducher (1988) pg. 142–143
1 2 3  Ducher (1988) pg. 144
↑  Ducher (1988) pg. 146–147
↑  Guéganic (2008)
↑  Guéganic (2008) pg. 76
↑  Guéganic (2008) pg. 76–77
↑  Guéganic (2008) page 77
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545611105171  GND: 4753472-2
יער חולדה

בית הרצל ביער חולדה
בית הרצל ביער חולדה על בול קרן קיימת לישראל משנת 1916
בריכת השילוח ביער חולדה
אנדרטת "עבודה והגנה" של בתיה לישנסקי ביער חולדה
מפת יער חולדה על קיר בכניסה לאתר
יער חולדה
שדרת דקלי הוושינגטוניה שמובילה לבית הרצל מצפון
יער חולדה הנקרא גם יער הרצל, נמצא מזרחית לקיבוץ חולדה. היער ניטע לראשונה בשנת 1907 סביב חולדה הישנה לזכרו של בנימין זאב הרצל, חוזה מדינת היהודים שנפטר בשנת 1904. יער חולדה הוא היער הנטוע הראשון של הקרן הקיימת לישראל. ביער נטועים עצי מחט, עצי אשל, עצי חרוב, עצי זית ועצי ברכיכיטון. במקום נמצאת חוות חולדה ובית הרצל שהיוו את מקום ההתיישבות של חולדה הישנה.
נטיעת היער והקמת חוות הלימוד

בנק אנגלו-פלשתינה רכש בשנת 1905 כ-2,000 דונם באזור חולדה עבור התנועה הציונית. ב-1907 החלו בנטיעת עצי זית ביער לזכרו של הרצל. קרן קיימת לישראל הכינה משתלה בלוד ומינתה ב-1908 את האגרונום משה ברמן כאחראי לנטיעות ביער. העבודה בוצעה על ידי פועלים ערבים. מעשה זה עורר התמרמרות רבה בקרב פועלים יהודים, שתמהו מדוע יער על שם המנהיג הציוני החשוב ביותר ניטע על ידי פועלים ערבים. כאות מחאה עקרו פועלים מהמושבות באזור את השתילים שנטעו הערבים, אך נטעו אותם מחדש כדי לא לגרום נזק למשתלה.
המנהל הראשון היה האגרונום לואי בריש, אבל חוסר ניסיונו ותנאי השטח שלא היו מוכרים לו הקשו על עבודת הנטיעות. לכן מתוך 12 אלף שתילי זית נקלטו רק שלושת אלפים. בתום שנה פיטר ארתור רופין את בריש ושכר את שירותיו של האגרונום יצחק וילקנסקי, לימים מייסד מכון וולקני. וילקנסקי שינה את פניה של חולדה והפך אותה לחוות לימוד. הוא הוסיף לצד כרמי הזיתים עצי בוסתן, חורש ויער, ביניהם עצי שקד, אורנים, שיטים, ברושים וחרובים. הוא זרע שדות פלחה והקים רפת ולול.
ב-1909 הוקמה במקום חווה חקלאית ובית גדול למגורי מנהל החווה שהיה אמור לשמש גם כמוזיאון הרצל. בחצר חולדה התיישבו פועלים שעסקו בנטיעות יער הרצל.
בשנת 1912 תוגברה הנקודה על ידי קבוצת חלוצים שהקימו בחצר משק חקלאי. למקום הובילה דרך עפר לא סלולה ותחנת הרכבת הקרובה הייתה בוואדי צראר, היא תחנת נחל שורק, במסילת הברזל בין ירושלים ליפו, המרוחקת כשני קילומטר מהיישוב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ננטשה החווה והארבה שפשט על הארץ כילה את הנטיעות. עם סיום המלחמה הגיעו לחולדה קבוצות של חלוצים שקידמו את רעיון הנטיעות ויישוב הארץ.
מלחמות והתיישבות

בתקופת מאורעות תרפ"ט, בכ"ח אב, בליל 28 באוגוסט 1929, התנהל בחווה קרב עיקש בין ערביי הסביבה שתקפו אותה לבין המגינים, אשר מנו 24 לוחמים בפיקודם של מתניה אברמסון ואפרים צ'יזיק שנהרג בקרב. אחותו שרה צ'יזיק נהרגה בקרב להגנה על תל חי. הנשים והילדים פונו מבעוד מועד והמגינים פינו את החווה והתבצרו בבית הרצל. בהתערבות המשטרה הבריטית פונו הלוחמים מהבית והמקום נשדד ונשרף. הבריטים סירבו לאפשר ללוחמים לפנות איתם את גופתו של צ'יזיק. שיירי הגופה נותרה בשטח כשבוע, ורק אז הצליחה אחותו לארגן קבוצת חברים שבאה לחולדה בליווי של כוח בריטי, וקברה אותה בחולדה.
לאחר המאורעות טיפלה קרן קיימת באתר ושמרה על היער ועל שרידי החווה. החווה שימשה מרכז אימונים של ארגון ההגנה. בשנת 1931 התיישבו בחווה אנשי קבוצת גורדוניה מפולין, שעברו בשנת 1937 כקילומטר וחצי מערבה אל חולדה החדשה.
ב-1943 ערכו הבריטים בחולדה, לראשונה בתולדות היישוב העברי, חיפושים למציאת נשק המוחזק בצורה בלתי חוקית. הם הצליחו לגלות פגזי מרגמה אחדים, וכתוצאה מכך נעצרו כמה מחברי הקבוצה ונאסרו לתקופות ממושכות.
חולדה חלשה על צמתי הדרכים לירושלים ומילאה תפקיד חשוב במלחמת העצמאות. היא שימשה בסיס יציאה לרוב השיירות שיצאו לירושלים שהייתה תחת מצור. כיום ניצבת בצומת חולדה אנדרטת הגבורה לזכרם של פורצי הדרך לירושלים.
שחזור

במסגרת חגיגות ה-50 למדינה הוכרז המבנה כאתר לשימור. הקרן הקיימת לישראל שיקמה אותו בסיוע המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ורשות הטבע והגנים. בשנת 1976 הוקם בה מרכז שדה של משרד החינוך ושל הקרן הקיימת לישראל. ביער הוכשר מסלול סיור טבעתי הכולל את החווה, בית הרצל, האנדרטה לזכרו של אפריים צ'יזיק שנבנתה על ידי הפסלת בתיה לישנסקי, ומשאבות ששימשו לקו אספקת המים לירושלים במלחמת העצמאות. כמו כן הוקמו במקום "חורשת רחל" לזכרה של רחל המשוררת שנפטרה בשנת 1931 ומחצבה שהופעלה על ידי אנשי חולדה כדי לספק אבנים לבניין בתקופת המאורעות ומאוחר יותר שימשה כמטווח של "ההגנה".
המקום נפתח למבקרים בשנת 2000. היער משתרע על פני שטח בן למעלה מ-200 דונם וכולל חניונים, שולחנות לפיקניק וברזי מים. היער הוא גן לאומי המנוהל על ידי הקרן הקיימת לישראל. מהאנדרטה יוצאת דרך עפר לכיוון חולדה, שמצידיה שדרת דקלי וושינגטוניה. הדרך מסתיימת במצפה טל על שם סגן טל צמח, יליד חולדה, שנהרג בפעילות מבצעית בשנת 2002.
ממערב ליער חולדה נמצאת בריכת בטון גדולה שממנה יצא "קו השילוח" שהזרים מים אל העיר ירושלים הנצורה במלחמת העצמאות, לאחר שהקו הראשי לירושלים חובל.
מצפון וממערב ליער חולדה משתרעים כרמים יפים של יקבי ברקן שבקיבוץ חולדה. בשטחי הכרמים עובר קטע שביל האופניים "סובב לב גזר", שאורכו כ-12 קילומטר, והוא סובב בשטחים חקלאיים של ישובי המועצה האזורית גזר.
בחלק הצפוני-מזרחי של יער חולדה נמצאת בריכת חורף נחל שחם. בבריכה גדלים קנים והיא משמשת בית גידול לדו-חיים ובעלי חיים נוספים.
לקריאה נוספת

ספי בן-יוסף, מדריך ישראל החדש כרך 10 בעריכת יואב רגב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, כתר וידיעות אחרונות, 2001. עמודים 63–65, 82.
זאב וילנאי, אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, הוצאת עם עובד 1986. עמודים 2228–2230, 2889.
כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת כרטא תשל"ח 1978. עמוד 141.
יזהר סמילנסקי, החורשה בגבעה, הוצאת זמורה ביתן, 1990.
הערות שוליים

↑  י' בלוך, "מראשית כנרת ודגניה", בתוך, ספר העלייה השנייה, ברכה חבס עורכת בהשתתפות אליעזר שוחט, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ז, עמ' 403
1 2  רונית סבירסקי, יער חולדה: למה הרצל לא גר בבית הרצל?, באתר ynet, 25 בנובמבר 2011
↑  מוזיאון הרצל הוקם לימים בהר הרצל.
↑  יהודה עציון, בזעתם ודמם: בני משפחות בלינקוב וצ'יזניק בבניין הארץ והגנתה, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009, עמ' 409-390
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012281131305171 
"מצפה טל" מעל קיבוץ חולדה
מעשיות בידל הפייטן

| --- | --- |

כריכת הספר בהוצאה העברית
 מידע כללי
 מאת:  ג'יי קיי רולינג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת בלומסברי (מהדורה מקורית)
 תאריך הוצאה:  2007   2008
 מספר עמודים:  157 (גרסת כתב היד)   118 (הגרסה העברית)
 הוצאה בעברית
 תרגום:  גילי בר-הלל סמו
 סדרה
 ספר קודם:  פריקוול של הארי פוטר 
 הספר הבא:  קווידיץ' בראי הדורות 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002631384
 
מעשיות בידל הפייטן (באנגלית: The Tales of Beedle the Bard) הוא ספר מעשיות לילדים שנכתב על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג. רולינג כתבה את שבעת עותקי הספר המקוריים בכתב יד וכן איירה אותו. הספר מוזכר בספרה "הארי פוטר ואוצרות המוות", שהוא הספר האחרון בסדרת הארי פוטר. לאחר כל סיפור מוצגות הערותיו של הפרופסור אלבוס דמבלדור, ודעותיו על כל אחד מהסיפורים.
על פי העלילה, המעשיות נכתבו על ידי קוסם בן ימי הביניים בשם בידל הפייטן, ותורגמו מהכתב הרוני העתיק בידי הרמיוני גריינג'ר.