דמוקרטיה דיונית
רעיונות מרכזיים > דמוקרטיה דיונית ודמוקרטיה אפיסטמית > תאוריה

תאורטיקנים של דמוקרטיה דיונית חלוקים ביניהם על המידה בה הלגיטימציה של החלטות המתקבלות בדיון תלויה ביכולת של הדיון להביא להחלטות טובות ונכונות. במרכז המחלוקת נמצאת השאלה: האם לתהליך הדיון צריכים להיות יתרונות אפיסטמיים כדי שלתוצאותיו תהיה סמכות לגיטימית, או שהליך הדיון הוא מספיק חשוב כשלעצמו כדי להקנות לגיטימציה לתוצאות, יהיו אלה תוצאות נכונות או שגויות על פי קני מידה אובייקטיביים?
ניתן לחלק את העמדות לגבי שאלה זו לשלוש קבוצות: (א) פרוצדורליזם: ההצדקה והלגיטימציה של תוצאות הדיון נובעת אך ורק מההגינות של הליך הדיון. גם אם דיון עשוי להביא לתוצאות נכונות מנקודת המבט של סטנדרט אפיסטמי חיצוני כלשהו, המקור ללגיטימציה הוא הדיון ההוגן עצמו ולא נכונות התוצאות; (ב) עמדה אפיסטמית חזקה, לפיה הלגיטימציה של תוצאות הדיון הדמוקרטי נובעת מכך שהוא נוטה להביא לתוצאות נכונות או הטובות ביותר; (ג) עמדות ביניים שרואות בפרוצדורה את המקור ללגיטימציה, אך לצד ערך ההוגנות של הפרוצדורה מדגישות גם את הערך האפיסטמולוגי שלה.
לכאורה קיים מתח בין גישות דמוקרטיות לבין גישות אפיסטמיות, כיוון שאליטות או קבוצות מומחים עשויים להגיע להחלטות טובות ונכונות יותר מכלל האזרחים. דרך אחת להתגבר על ביקורת זו היא הטענה שהדמוקרטיה היא בעלת ערך כשלעצמה, וערך זה מספיק כדי להצדיק שיטות דמוקרטיות, כך ששאלת הערך האפיסטמי של השיטה כלל לא רלוונטית. מנגד, גישות אפסטמיות לדמוקרטיה טוענות שלהליכים הדמוקרטיים יש יתרונות אפיסטמיים. חלק מהמגנים על הדמוקרטיה בהקשר זה מציגים עמדה שאפתנית, לפיה השיטה הדמוקרטית היא עליונה מבחינה אפיסטמית על פני שיטות אחרות. לדוגמה, רעיון חוכמת ההמונים (שעליו כתב אריסטו) וההגנה של ג'ון סטיוארט מיל על חופש הביטוי כמנגנון לגילוי האמת מביעים גישות אפיסטמיות שאפתניות. טענה אפיסטמית צנועה יותר היא שהדמוקרטיה אינה בהכרח עליונה מבחינה אפיסטמית על פני שיטות אחרות, אך יש לה מספיק ערך אפיסטמי כך שבהינתן יתרונות אחרים ניתן להצדיק אותה. בהקשר של דמוקרטיה דיונית, האתגר הוא להראות שלדיון ציבורי בין אזרחים חופשיים ושווים יש ערך אפיסטמי מספיק כדי להצדיק שימוש בה.
תאוריית "הפרוצדורליזם האפיסטמי" (Epistemic proceduralism) של דייוויד אסטלונד היא דוגמה בולטת לניסיון ליישב את המתח בין דמוקרטיה דיונית לדמוקרטיה אפיסטמית. אסטלונד מבקר הן תאוריות שמדגישות את הנכונות של תוצאות הדיון והן תאוריות שמסתפקות בהגינות של הפרוצדורה כבסיס ללגיטימציה. לפי אסטלונד, תאוריות אפיסטמיות שמתמקדות אך ורק בנכונות התוצאה מתעלמות מכך שגם אנשים בדעת מיעוט צריכים להכיר בלגיטימציה של החלטות דמוקרטיות, או דורשות (כמו במקרה של רוסו), באופן לא סביר, שאנשים המחזיקים בדעת מיעוט יקבלו את הטענה שתוצאת ההליך מוכיחה שהם טעו. מצד שני, תאוריות שמדגישות פרוצדורה הוגנת בלבד לא יכולות להסביר מדוע הליך הדיון הדמוקרטי טוב יותר מכל הליך הוגן אחר, כגון הטלת מטבע או תחרות קליעה למטרה. בסופו של דבר, אם אזרחים לא היו מאמינים שדיון יכול להביא לתוצאות נכונות, הם לא היו מתדיינים כלל, כך שכל תאוריה של דמוקרטיה דיונית חייבת להתייחס לערך האפיסטמי של הדיון. עמדת הפרוצדורליזם האפיסטמי נמנעת משתי הבעיות: היא דורשת שההליך הדמוקרטי גם יהיה הוגן וגם ייטה להביא לתוצאות נכונות. הלגיטימציה של ההחלטות לא נובעת מהנכונות שלהן, שכן טעויות ייתכנו, ולכן לא נדרש מהמיעוט להכיר בנכונותן. תחת זאת, הלגיטימציה נובעת מכך שההליך הוא הוגן, ושבאופן כללי הוא נוטה להביא לתוצאות טובות.
לדיון יכולים להיות יתרונות אפיסטמיים שונים. לדוגמה, הדיון יכול לאפשר למשתתפים לחשוב על פתרונות חדשים ויצירתיים, והוא יכול לעצב מחדש את הפרספקטיבות של המשתתפים ששומעים נקודות מבט שונות משלהם. טענה בולטת היא שדיון רחב מאפשר גיוון קוגניטיבי, כלומר מגוון של דרכי חשיבה על בעיות שיש לפתור. הגיוון הקוגניטיבי מקדם פתרונות טובים יותר מאלה שאליהם תגיע קבוצה של אנשים שחושבים בצורה הומוגנית. יש להבחין בין גיוון קוגניטיבי לבין גיוון של ערכים ומטרות, שלא בהכרח עוזר באותה הצורה. כמו כן, בניגוד לטענה של גישות מצרפיות לדמוקרטיה, לפיה חוק המספרים הגדולים יכול להביא לתוצאה הטובה ביותר בהצבעה, הטענה של התומכים בדיון היא שמגוון רחב של דרכי חשיבה יכול לסייע למשתתפים להפריד באופן מודע בין טיעונים טובים לטיעונים כושלים. לפי הלן לנדמור, טענה זו מצדיקה דמוקרטיזציה של דיונים, משום שככל שהדיון יהיה שוויוני יותר ויכיל אנשים רבים יותר, כך יגבר הגיוון הקוגניטיבי בדיון.