stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Chain
מופיעים

לינדזי בקינגהאם – גיטרות חשמליות, דוברו, זמר מוביל
סטיבי ניקס – זמרת מובילה והרמוניות
כריסטין מקווי – הרמוניום, אורגן האמונד, הרמוניות
ג'ון מקווי – גיטרה בס
מיק פליטווד – תופים, תוף מרים
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  גרסת The Dance> מדינה |   ‏‏‏  גרסת The Dance> מצעד |   ‏‏‏  גרסת The Dance> מיקום שיא |   ‏‏‏  גרסת The Dance>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד מיינסטרים רוק | 30 |  |
|  קנדה | מצעד הסינגלים המובילים (RPM) | 5 |  |
|  קנדה | מצעד שירי רוק/אלטרנטיבי (RPM) | 22 |  |
|   ‏‏‏  הגרסה המקורית> מדינה |   ‏‏‏  הגרסה המקורית> מצעד |   ‏‏‏  הגרסה המקורית> מיקום שיא |   ‏‏‏  הגרסה המקורית>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 142 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט רוק ארצות הברית (סוף שנה, 2017) | 79 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט רוק ארצות הברית (סוף שנה, 2020) | 85 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט רוק ארצות הברית (2017) | 7 |  |
שימוש במדיה

סיקור תחרות הפורמולה 1 של BBC השתמש בנעימת הבס בסוף השיר כנעימת נושא מ-1978 עד 1996 ושוב מ-2009 עד 2015, ובכך הפך השיר למוכר ביותר בבריטניה.
השיר הושמע והשפיע רבות על הסרט של אולפני מארוול משנת 2017, שומרי הגלקסיה: חלק 2. "The Chain" שימש גם כשיר הסיום לפרק מהעונה הראשונה של הסדרה לו הייתי פיראט, והופיע באופן בולט בסרט אני, טוניה.
הערות שוליים

↑  "100 Greatest Albums Of All Time - No.2 - Rumours". The Sound (בNew Zealand English). נבדק ב-19 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "How Fleetwood Mac's 'Rumours' Became One of the Best Albums Ever". Observer (באנגלית אמריקאית). 3 בפברואר 2017. נבדק ב-19 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "BBC Formula One coverage to bring back Fleetwood Mac's 'The Chain'". The Daily Telegraph. 24 בפברואר 2009. נבדק ב-19 במרץ 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Klein, Jamie (12 בפברואר 2016). "Channel 4 to keep 'The Chain' as F1 theme song". Motorsport.com. נבדק ב-12 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Carroll, Cath (2004). Never Break the Chain: Fleetwood Mac and the Making of Rumours. Vinyl Frontier. pp. 134–136. ISBN 1556525451.
↑  "Penn's Picks: Fleetwood Mac – The Chain". Hit Songs Deconstructed. נבדק ב-22 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zeiler, Millie (9 בדצמבר 2022). "Top 10 Lindsey Buckingham Fleetwood Mac Songs". Classic Rock History. נבדק ב-16 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Petridis, Alexis (19 במאי 2022). "Fleetwood Mac's 30 greatest songs – ranked!". The Guardian. נבדק ב-10 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mitchell, Matt (7 באוגוסט 2023). "The 30 Greatest Fleetwood Mac Songs". Paste. נבדק ב-10 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fleetwood Mac | full Official Chart History | Official Charts Company". www.officialcharts.com. נבדק ב-25 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "BBC unveils 2009 F1 coverage – and return of The Chain". crash.net. 24 בפברואר 2009. נבדק ב-24 בפברואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hiatt, Brian (19 באפריל 2017). "Inside the 'Guardians of the Galaxy Vol. 2' Soundtrack". Rolling Stone. ארכיון מ-19 באפריל 2017. נבדק ב-19 באפריל 2017. {{cite journal}}:  (עזרה)
| פליטווד מק |
| --- | --- | --- |
| חברי הלהקה |  1967–1970: פיטר גרין • מיק פליטווד • ג'ון מקווי • ג'רמי ספנסר • דני קירוון    1970–1974: בוב וולש • כריסטין מקווי • דייב ווקר • בוב וסטון    1975–1987: סטיבי ניקס • לינדזי בקינגהאם • מיק פליטווד • ג'ון מקווי • כריסטין מקווי   1987 ואילך: ניל פין • מייק קמפבל     |  |
| אלבומי אולפן | Fleetwood Mac (1968) • ‏ Mr. Wonderful • ‏ Then Play On • ‏ Kiln House • ‏ Future Games • ‏ Bare Trees • ‏ Penguin • ‏ Mystery to Me • ‏ Heroes Are Hard to Find • ‏ Fleetwood Mac (1975) • ‏ Rumours • ‏ Tusk • ‏ Mirage • ‏ Tango in the Night • ‏ Behind the Mask • ‏ Time • ‏ Say You Will |  |
| אלבומי הופעה | Live • ‏ The Dance |  |
| אוספים | Greatest Hits • ‏ 25 Years – The Chain • ‏ The Very Best of Fleetwood Mac • ‏ 50 Years – Don’t Stop |  |
| סינגלים | Over My Head • ‏ Rhiannon • ‏ Landslide • ‏ Go Your Own Way • ‏ Dreams • ‏ Don't Stop • ‏ You Make Loving Fun • ‏ Songbird • ‏ The Chain • ‏ Never Going Back Again • ‏ Silver Springs • ‏ Tusk • ‏ Sara • ‏ Hold Me • ‏ Gypsy • ‏ Big Love • ‏ Little Lies • ‏ Everywhere |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: c7a3693c-382c-31a2-8b91-e3c78ff36c1e
ג'יין ג'ייקובס

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1916 סקרנטון, פנסילבניה פנסילבניה
 פטירה:  25 באפריל 2006 (בגיל 89) טורונטו, קנדה
 מדינה:  קנדה קנדה ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  טורונטו ניו יורק
 פעילות בולטת:  תאורטיקנית, פעילה בתחום שימור עירוני, סופרת
 ידועה בשל:  ספרה "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות"  המאבק לשימור גריניץ' וילג', ניו יורק
 השכלה:  Scranton High School  בית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה 
 מקצוע:  תאורטיקנית, עיתונאית וסופרת
 מעסיק:  Amerika, Architectural Forum 
 בן זוג:  רוברט ג'ייקובס
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר קנדה  מסדר אונטריו  Shaughnessy Cohen Prize for Political Writing 
 
ג'יין ג'ייקובס (אנגלית: Jane Jacobs‏; 4 במאי 1916 - 25 באפריל 2006) הייתה עיתונאית וסופרת אמריקנית-קנדית, מגדולי המבקרים של תכנון הערים המודרני, שהשפיעה רבות על לימודי עירוניות, סוציולוגיה וכלכלה. ג'ייקובס ידועה בעיקר בזכות ספרה "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות".
ג'ייקובס הייתה ידועה בפעילותה הציבורית בנושאי תכנון ובנייה המכוונים לתושבים. בכתביה מתחה ביקורת על מגמות הפרבור של הכרך האמריקאי, הפרדת השימושים, עידוד השימוש ברכב פרטי והירידה בצפיפותן של ערים הנגרמת כתוצאה מכך. מגמות אלו, טענה ג'ייקובס, מובילות להתפוררות הקהילות העירוניות, לניכור אורבני וכתוצאה מכך להידרדרות הביטחון האישי ואיכות החיים בכרך העירוני. לתפיסתה, ערים טובות הן ערים בהן מתקיימות אינטראקציות בין אנשים ברחובות ויש העדפה להולכי רגל, רוכבי אופניים ותחבורה ציבורית על פני מכוניות פרטיות. תמה שכיחה בעבודתה הייתה השאלה האם אנחנו בונים ערים לאנשים או למכוניות?
שנים מוקדמות

ג'ייקובס נולדה בשם ג'יין בוצנֶר בסקרנטון שבפנסילבניה. בתם של בס רוביסון בוצנר, מורה לשעבר ואחות וג'ון דקר בוצנר, רופא. הם היו משפחה פרוטסטנטית בעיר עם רוב קתולי מובהק. אחרי סיום לימודיה בתיכון היא עבדה כעוזרת עורכת, ללא תשלום, בעיתון המקומי בסקרנטון במוסף הנשים[דרוש מקור].
בשנת 1935 עברה לניו יורק עם אחותה בעקבות השפל הגדול. בוצנר מצאה את גריניץ' וילג' במנהטן כחלק החביב עליה ביותר בניו יורק משום שלא תאם את המבנה הרשתי של מנהטן והאחיות עברו לגור שם מברוקלין. החיים בוילג' וכן העבודה במגוון רחב של עבודות שונות, השפיעו על תפיסתה של ג'ייקבוס על שימושים מגוונים של אנשים במרחב הציבורי. היא למדה באוניברסיטת קולומביה זואולוגיה, גאולוגיה ומדע המדינה.
קריירה

לאחר שנתיים של לימודים בבית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה, החלה בוצנֶר לעבוד במגזין "איירון אייג'". ב-1943 פורסם מאמר שלה על המצב הכלכלי הקשה בסקרנטון. המאמר עורר הדים רבים ואף תאגיד חלקי הרכב Murray Corporation of America העביר לשם את חלק מפעילותו גם בעקבות הכתבה. מעודדת מהשפעתה של הכתבה, בוצנר פנתה למועצת הייצור המלחמתית על מנת שזו תעודד עוד פעילות כלכלית בעיר.
קריירה > המשרד האמריקאי למידע על המלחמה

לאחר שכתבה על ממשלת ארצות הברית, ג'ייקובס החלה לעבוד במשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (The United States Office of War Information) שעסק בין היתר בתעמולה. היא עבדה שם כעשור, החל מסתיו 1943, וכתבה מאמרים על היסטוריה אמריקאית, תעשייה ופוליטיקה אמריקאית שהתפרסמו בעיתונים ברחבי העולם. אחרי המלחמה, היא הצטרפה למחלקת המדינה והחלה לעבוד ככתבת בכתב העת Amerika, מגזין תעמולה בשפה הרוסית שפורסם במהלך המלחמה הקרה במטרה להאדיר את ארצות הברית. היא כתבה על ידוענים אמריקאיים, אופנה, אמנות עכשווית ועוד.
אחת הכתבות שכתבה ב-Amerika עסקה באדריכל פרנק לויד רייט. כתגובה לכתבה, כתב האדריכל הרוסי ו. קוסאקוב, מכתב תגובה בעיתון הרוסי איזבסטיה בו התייחס לכתבה של ג'ייקובס, שנכתבה בעילום שם, וטען שהיא מאדירה את האדריכלות האמריקאית אך מתעלמת מהתוצאות ההרסניות של הקפיטליזם האמריקאי כפי שהן באות לידי ביטוי בשכונות העוני בערים הגדולות בארצות הברית. ג'ייקובס למדה את הנושא וכתבה כתבת תגובה בה הציעה פתרון לבעיה שקוסאקוב העלה, פינוי שכונות העוני ובניית מגדלי דירות רבי קומות. פתרון, שלימים תתנגד אליו.
ב-1948 התבקשה ג'ייקובס למלא שאלון לתחקיר ביטחוני. בעקבות צו מנהלי לבדיקת נאמנות ומניעת השפעה קומוניסטית על עובדי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, חקירתה נמשכה ארבע שנים. קשריה עם אלג'ר היס, שהיה המנהל הישיר שלה וכוונתה לנסוע לרוסיה עוררו את חשדם של אנשי ה-FBI שחקרו אותה ומעל עשרה אנשים אודותיה. ב-1952 מחלקת המדינה הודיעה שמחלקת הפרסומים תעבור מניו יורק לוושינגטון די. סי. ומרבית העובדים התנגדו למעבר וסירבו לעבור. ג'ייקובס בחרה להתפטר.
קריירה > Architectural Forum

ג'ייקובס החלה לעבוד בכתב העת Architectural Forum ב-1952, ונחשבה לעיתונאית מוערכת. לאחר תקופה קצרה החלה לסקר תכנון ובלייה עירונית. על מנת להתמקצע בתחום התכנון והארכיטקטורה, בו לא הייתה לה השכלה פורמלית, היא למדה בערבים ביחד עם בעלה, האדריכל רוברט ג'ייקובס. פיטר פלק, העורך של המגזין ביקש ממנה להתמחות בתחום של מבני ציבור - בתי ספר ובתי חולים. ב-1954 נשלחה ג'ייקובס לסקר פרויקט פיתוח לבני המעמד הבינוני של האדריכל אדמונד בייקון בפילדלפיה. בייקון תכנן אזורי תעשייה ומגורים נפרדים ויצר מרחבים ציבוריים לא נוחים ולא מזמינים. אף על פי שהעורכים ציפו לכתבה חיוביות, ג'ייקובס ביקרה את הפרויקט וטענה שהתכנון פוגע באוכלוסיית האפרו-אמריקאיים העניים ומעקר את המרחב הציבורי כמקום מפגש לרעיונות ואנשים. כאשר בייקון הגיב לטענותיה והציג דוגמאות לבניינים שעברו פיתוח, היא השיבה שנראה ש"פיתוח" הורס את חיי הקהילה במרחב בציבורי.
בתחילת 1956 הגיע למערכת כתב העת ויליאם קירק, כומר אפיסקופלי, פעיל קהילתי ומנהל איגוד הבתים החברתיים במזרח הארלם והזמין את ג'ייקובס לסיור בשכונה. מזרח הארלם באותה התקופה הייתה שכונת עוני צפופה אליה הגיעו מהגרים רבים מפוארטו ריקו. כאשר החלו להגיע כספי שיקום לעיר ניו יורק, הם הופנו להארלם המזרחית. החל מתחילת שנות הארבעים, נבנו פרויקטי דיור רבי קומות בשכונה. לטענת קירק, מבנים אלו שבאו לשפר את מצבם של תושבי השכונה, רק הרעו את מצבם משום שהאזורים הציבוריים נותרו ללא שימוש ולא היה נעים ואף מסוכן להסתובב בהם ובנוסף לא הורחבו שירותים ציבוריים נלווים כמו בית ספר, מרפאות וכו' בעקבות הגידול באוכלוסייה. בעקבות הסיורים בהארלם החלה להתגבש אצל ג'ייקובס ההבנה שרעיונות תכנוניים נפוצים, שכללו הריסת בתים נמוכים בשכונות עניות ובניית בנייני דירות גבוהים, מוקפים בחלל הפתוח, פוגעים במרקם הקהילתי.
באפריל 1956 Architectural Forum שלח את ג'ייקובס להרצות באוניברסיטת הרווארד בנושא תכנון עירוני. היא הסכימה להרצות בתנאי שתוכל להציג את רעיונותיה על מזרח הארלם. ההרצאה הייתה בפני מתכנני ערים, אדריכלים ויזמים ובה טענה כי בהארלם היו 1,100 חנויות שנעלמו, אך נוספו 50,000 דיירים שזקוקים לשרותי מסחר, לא רק על מנת לקבל שירותים וטובין, אלא משום שחנויות יוצרות סביבן מרחבים קהילתיים. היא קראה למאזינים לחשוב על היבטים רחבים יותר של תכנון עירוני, מעבר לבניית מבני מגורים. בסיום ההרצאה, להפתעתה, נשמעו מחיאות כפיים רמות למרות קריאת התיגר על מתכננים עירוניים, בעלי נדל"ן ומפתחים. Architectural Forum הדפיס את הנאום בשילוב תמונות של הארלם המזרחית.
קריירה > מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות

אחרי ההרצאה בהרווארד הוזמנה ג'ייקובס לכתוב מאמר בכתב העת Fortune. ב-1958 פורסם מאמרה "מרכז העיר שייך לאנשים" (Downtown Is for People) שנחשב לביקורת הציבורית הראשונה של ג'ייקובס על תפיסת העולם שייצג רוברט מוזס. מוזס היה אחראי על פרויקטים לפיתוח ובינוי רחבים מטעם עיריית ניו יורק, שגררו ביקורת נוקבת של ג'ייקובס. במאמר טענה, שמאמצי הפיתוח של מרכזי הערים ברחבי ארצות הברית מוטעים ומוכיחים כי אין הם מבוססים על ההבנה ביחס לדרך בה אנשים מתנהגים בערים. בעקבות המאמר ב-Fortune, העניקה קרן רוקפלר מענק מחקר לג'ייקובס על מנת שתערוך מחקר ביקורתי מקיף על תכנון עירוני והחיים העירוניים בארצות הברית. במשך שלוש שנים היא חקרה בניו סקול, וב-1961 היא פרסמה את הספר מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות. הספר הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של התכנון. ג'ייקובס טבעה את המונחים "עירוב שימושים" ו"עיני הרחוב" והרחיבה את המשמעויות למושג הון חברתי.
אחרי פרסום הספר, התפטרה ג'ייקובס מעבודתה בכתב העת Architectural Forum והקדישה את זמנה לכתיבה ולמשפחתה. במקביל היא ורוברט ג'ייקובס לקחו חלק בתנועת המחאה בארצות הברית למלחמת וייטנאם.
קריירה > מאבקים תכנוניים במנהטן

ג'ייקובס התנגדה להקמתו של מרכז הסחר העולמי במנהטן תחתית. המרכז נבנה על שטח בן 16 אקר בו פעלו עסקים קטנים שכללו בין היתר חנויות למוצרי אלקטרוניקה, מכשרי רדיו וחלפים. האזור כונה שדרת הרדיו (Radio Row). ג'ייקובס טענה שיש מספיק מבני משרדים במנהטן וכי בניית המגדלים תשנה את המרקם העירוני בתחתית מנהטן ותפגע בתושבים החלשים של האזור.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 התגוררה ג'ייקובס עם משפחתה בגריניץ' וילג' שהשתנתה והתרחבה בעקבות בניית דיור ציבורי, יוזמות בינוי פרטיות, הרחבת אוניברסיטת ניו יורק, ותוכניות התחדשות עירונית שהוביל רוברט מוזס. התוכנית של מוזס כונתה "פינוי שכונות" והתבססה על חוק השיכון הפדרלי משנת 1949. התוכנית כללה הריסה של בלוקים ובנייה של גורדי שחקים. התוכנית המקורית דרשה פינוי של 132 משפחות מבתיהן וסגירה של כאלף עסקים קטנים. ג'ייקובס התנגדה לכך בתקיפות. היא לקחה חלק במאבקי התושבים באזור ונחשבה לגיבורה מקומית. באפריל 1968 נעצרה ג'ייקובס על ידי קצין משטרה בלבוש אזרחי במהלך הפגנה. היא הואשמה בהסתה, פגיעה ברכוש ציבורי הפרעה לפעילותו של עובד ציבור. אחרי מספר חודשים של התדיינות בבית המשפט, הופחתו ההאשמות נגדה להאשמה של הפרעה לסדר הציבורי. בזמן המשפט כבר התגוררה ג'ייקובס בקנדה.
מעבר לטורונטו

בשנת 1968, לאחר מעצרה, היגרה ג'ייקובס ומשפחתה לקנדה. המשפחה היגרה, בין היתר, בגלל התנגדותם למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם וכדי למנוע את גיוס בניה לצבא. גם בטורונטו הייתה מעורבת ג'ייקובס במאבקים עירוניים, שהידוע בהם היה הרחבת הכביש המהיר, אלן רוד, בטורונטו.
ג'ייקובס לקחה חלק בדיון הציבורי על פרישת קוויבק מקנדה ותמכה בהיפרדות. היא כתבה את ספרה השלישי בנושא, שאלת ההפרדות: קוויבק והמאבק על הריבונות. הספר בוחן את הסוגיות של ריבונות ואוטונומיה לאורך ההיסטוריה.
ביקורת

מבקריה הבולטים של ג'ייקובס היו מתכנני ערים, יזמי פיתוח ואדריכלים שטענו שהיא חסרה השכלה פורמלית בתחומים בהם פעלה ובכתביה לא התייחסה לתשתיות עירוניות ועל כן פתרונותיה הם שטחיים ופופוליסטיים. אחד התוצרים המשמעותיים של מאבקיה של ג'ייקובס, אותו לא חזתה, היה ג'נטריפיקציה. לא רק שאופיו של גריניץ' וילג' לא נשמר אלא השכונה הפכה לאחד מאזורי הנדל"ן היקרים בניו יורק. הבית של ג'ייקובס נמכר בשנות האלפיים תמורת יותר משלושה מיליון דולר.
מורשת

ג'יין ג'ייקובס הטביעה את חותמה על החשיבה העירונית עוד בימי חייה, והשפעתה והרוח של רעיונותיה המשיכו להדהד גם לאחר מותה. ב- 2006, לציון יום הולדתה ה- 89, קבוצה של חברים ומכרים שלה ייסדו את תנועת "הליכות ג'יין".  ברחבי העולם ובישראל מצוינת מורשתה של ג'ייקובס בסיורים רגליים בכרך העירוני, באירוע המכונה "הליכות ג'יין" ("Jane's Walk"). הסיורים מתקיימים בסוף השבוע הראשון של מאי בכל שנה, במאות ערים ברחבי העולם. הליכות ג'יין מעודדות אנשים לחלוק סיפורים על השכונות שלהם, להכיר את הקהילות בסביבתם, ולהשתמש בהליכה כדרך להתחבר עם שכניהם.
כמחווה לג'ייקובס, קרן רוקפלר, שהעניקה לה מענקי מחקר בשנות ה-50 וה-60, הכריזה הקרן, בפברואר 2007 על מדליית ג'יין ג'ייקובס, שתוענק לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לחשיבה בתחום העיצוב העירוני, במיוחד בעיר ניו יורק. המכון הקנדי לעירוניות מחלק את פרס ג'יין ג'ייקובס למפעל חיים (Jane Jacobs Lifetime Achievement Award) ליחידים שפעילותם למען הקהילה בה הם חיים עולה בקנה אחד עם תפיסתה של ג'ייקובס: ערים מוצלחות הן ערים השמות במרכז את רווחתם של התושבים.
ספריה

2008 (1961): מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות
1969: The Economy of Cities
1980: The Question of Separatism: Quebec and the Struggle over Sovereignty
1985: Cities and the Wealth of Nations
1992: Systems of Survival
2000: The Nature of Economies
2004: Dark Age Ahead
דוד יצחק שפירא

ערך זה עוסק בראש ישיבה ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 77 בערך) ה'תש"ח תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  באר יעקב
 השתייכות:  חרדי ליטאי
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבת באר יעקב
 רבותיו:  הרב משה שמואל שפירא הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן הרב יוסף דב סולובייצ'יק   הרב שמואל רוזובסקי
 אב:  משה שמואל שפירא 
 
הרב דוד יצחק שפירא (נולד תש"ח) הוא ראש ישיבת באר יעקב וחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב, לרב משה שמואל שפירא ולציפורה בת הרב אהרן ווינשטיין, ראש ישיבת בית יוסף בתל אביב (חתנו של הרב דוד יצחק מגן שעל שמו נקרא). בילדותו עקרו לבני ברק שם למד בתלמוד תורה תשב"ר ולאחר מכן בישיבת פוניבז' לצעירים אצל הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. אחר כך למד אצל אביו ואצל המשגיח הרב שלמה וולבה בישיבת באר יעקב. במשך שנה למד בישיבת בריסק אצל הרב יוסף דב סולובייצ'יק. תקופה מסוימת למד בישיבת פוניבז' אצל ידידו הקרוב של אביו מישיבת לומז'ה, הרב שמואל רוזובסקי.
בשנת תשל"ג נישא לרחל לאה (נפטרה בסיוון התשפ"ד, יוני 2024), בת הרב משה מאיר פראג ראש כולל שומרי החומות (חתן הרב חיים יהודה לייב אוירבך) והחל ללמד בישיבת באר יעקב.
עם פטירת אביו בחודש אייר תשס"ו מונה תחתיו לראשות הישיבה וכחבר בנשיאות מפעל הש"ס העולמי.
חיים אישיים

נשוי לרחל לאה (לבית פראג)
הרב שמעון - חתנו של הרב יוסף מאיר ברונפלד מבני ברק - עומד לימינו בישיבת באר יעקב.
הרב אריה - ראש ישיבת שערי שמועות בבית חלקיה, חתנו של הרב ברוך דב ליכטשטיין ראש ישיבת קמניץ בירושלים.
הרב אהרן - חתנו של הרב דוד דבליצקי בן הרב שריה דבליצקי מבני ברק.
חתנו הרב אליעזר דומב - ראש כולל זיכרון משה מאיר במודיעין עילית.
חתנו הרב יהודה קסטנר - משמש כר"מ שיעור ב' בישיבת באר יעקב.
הרב חיים יהודה - משמש כחוזר על שיעוריו בזמן קיץ לבני הקיבוץ.
הרב אברהם ישעיהו - מחשובי האברכים בכולל שע"י ישיבת שערי שמועות.
אן בוני

| --- | --- |

אן בוני מהספר A General History of the Pyrates
 לידה:  1697? קינסייל, מחוז קורק, ממלכת אירלנד 
 מדינה:  ממלכת אירלנד 
 מקום קבורה:  קרוליינה הדרומית 
 מקום מגורים:  מחוז קורק 
 בן או בת זוג:  קליקו ג'ק 
 
אן בוני (באנגלית: Anne Bonny‏; 8 במרץ 1697 – אפריל 1720) הייתה שודדת ים אירית מפורסמת מהמאה ה-18, שהייתה פעילה בעיקר באזור האיים הקאריביים.
עברה אינו ברור, והמקור המקיף ביותר על אודותיה הוא ספרו של צ'ארלס ג'ונסון: "A General History of the Pyrates", המתאר את חייהם של שודדי ים מפורסמים באותה תקופה. מפרטים ביוגרפיים הידועים עליה ניתן לומר שהייתה אישה נבונה ומושכת, אך בעלת מזג חם.
ביוגרפיה > ראשית חייה

בוני נולדה באירלנד לזוג מהמעמד הגבוה, ויליאם מק'ורמאק, עורך דין מצליח, ומרי ברנאן שהייתה המשרתת של אשתו של ויליאם. עם הידיעה על הולדת הממזרה, עברו ויליאם מרי וביתם מקינסל שבאירלנד ללונדון, שם הלבישו את בתם בבגדי ילד וקראו לה "אנדי". משנתגלתה התרמית, עברו לצ'ארלסטאון שבדרום קרולינה, שם הרוויח ויליאם ממון רב ממטעים חקלאיים. לאחר פטירת אמה, הפכה אן למנהלת משק האחוזה של אביה.
בגיל 16 היא התאהבה אן בג'יימס בוני, מלח ושודד ים זוטר, והשניים נישאו. אביה התכחש לנישואיה והיא התנקמה בו על ידי הצתת מטעיו[דרוש מקור]. אביה המאוכזב, שרצה שתנשא לאציל ותהפוך לבעלת מעמד, סילק אותה מאחוזתו.
אן ובעלה ג'יימס עברו לאי ניו פרובידנס שבבהאמה, שהיווה מושבת שודדי ים. ג'יימס התקשה לפרנס את אן, ולכן, בגד בחבריו שודדי הים והלשין עליהם למושל ג'מייקה, וודס רוג'רס. כשאן שמעה על כך, היא החלה לשנוא את בעלה ולבלות באזורי השתייה יחד עם אדם בשם פייר (Pierre), שהיה הומוסקסואל פופולרי, ונודע בתכנון הברחת גבירות. באמצעותו הצליחה להתקרב אל הגברים המועדפים בחברה, וכן לרכוש חברים רבים מקרב הפיראטים.
ביוגרפיה > באיארד צ'ידלי

תחילה משכה בוני את תשומת לבו של באיארד צ'ידלי (Chidley Bayard), אחד מהגברים העשירים ביותר בקאריביים. היא נאלצה לצאת לדו-קרב "לחיים או למוות" מול אהובתו מריה, שהייתה ספרדייה יפהפייה; לאחר מכן, נהנתה מבזבוז כספו ומטיולים עמו.
באחד מהנשפים שלוותה אותו, היא פגשה באחותו האכזרית של מושל ג'מייקה. אחותו של המושל לעגה ליחסים של בוני עם צ'ידלי. זו ענתה בעליצות, הסבירה כי היא דואגת לשמור מצ'ידלי מרחק ומיד הכתה בפיה של האישה, תוך שהיא שוברת שתיים משיניה.
בוני נכנסה לכלא אך לא לזמן רב, כיוון שצ'ידלי שחרר אותה באמצעות קשריו, עם זאת הוא כבר לא היה מוכן לקחת אותה עמו.
ביוגרפיה > ג'ון רקהאם

כשאהובה רחוק ממנה, היא החלה לאבד עניין בו, ובמהרה עיניה נתפסו בנוכל נאה ושמו ג'ון רקהאם, המכונה גם ג'ון "הבד" רקהאם (בשל גנדרנותו ובגדיו הצבעוניים והמבריקים) ו"קליקו ג'ק", שהיה בעל מוניטין טוב. המשיכה בין השניים הייתה הדדית.
באותה תקופה היה רקהאם שודד ים טיפוסי, שתקף בדרך כלל ספינות. הוא לא היה פיראט מוצלח ביותר, אך בהחלט היה רומנטי וידע איך להוציא את כספו. בניגוד ליחסיה עם באיארד צ'ידלי, יחסיהם של בוני וג'ון לא היו פומביים.
ביוגרפיה > שודדת ים

בוני סירבה לחכות לשיבת ג'ון ממסעותיו, לכן הצטרפה אל ספינתו. בוני חצתה גבולות חברתיים רבים. ראשית, כאשר החליטה להצטרף לספינה, בתקופה בה נשים על סיפון נחשבו למביאות מזל רע. שנית, בלבוש ובהתנהגות; מיום הצטרפותה, החלה בוני ללבוש בגדי גבר.
בוני לחמה לצד הגברים, הצוות ידע שהיא "אשתו של הקפטן". היא זכתה לכבוד בקרב המלחים והשתתפה במבצעים ובשלל. על פי שמועות היא דקרה גבר בלבו לאחר שגילה את זהותה כאישה במהלך הקרב.
בוני וג'ון זכו במהלך החודשים הבאים בהצלחות רבות, וכן בשלל שכלל ספינות, אוצרות ועוד. אף על פי שבוני מוזכרת כאחת משודדות הים המפורסמות ביותר, היא מעולם לא לקחה לבעלותה ספינה משלה.
כשרקהאם גילה כי בוני בהריון הוא השאיר אותה בקובה ללדת שם. ישנן מספר תאוריות לגבי סופה של התינוקת. יש כאלה הטוענים כי ג'ון הכיר משפחה של חבר טוב בקובה שלקחו חסות על הילדה, אחרים טוענים כי אן נטשה אותה ועוד. גרסה אחרת, מהמקובלות יותר, טוענת כי הילדה נולדה חודשים לפני הזמן ומתה כשעה לאחר הלידה. אן הייתה הרוסה, בכתה והאשימה עצמה על מות בתה.
כשרקהאם חזר לבת זוגו, הוא היה המום ממצבה, והחזיר אותה לתקופת התאוששות בניו פרובידנס.
ביוגרפיה > הבריחה עם ג'ון רקהאם

בניו פרובידנס חשפה בוני באמצעות פייר מזימה נגד המושל, וכך הצילה את חייו. המושל היה מאושר מאוד, אך לא כמו בעלה החוקי, ג'יימס.
באותה תקופה עדיין התעקש ג'יימס להוכיח את הרומן שהשניים ניהלו תחת אפו. באחד הלילות, הוא תפס אותם וגרר את הזוג החצי לבוש אל בית המשפט, לפני שמלחי הספינה שמו לב.
רקהאם הציע לקנותה, אך ג'יימס הכיר את מזגה של אשתו וסירב בטענה: "!She'll kill me if she's set free" (היא תהרוג אותי אם היא תשוחרר!). לכן שאל המושל: "?Then she'll hang for murder. Are you so afraid of her, then" (אז היא תיתלה בעוון רצח, האם אתה כל כך מפחד ממנה?). התשובה הייתה ברורה.
מושל ג'מייקה הבריטי איים לעצור את בוני ולהלקותה אם לא תחזור לבעלה, אלא אם יצליח רקהאם לשכנע את ג'יימס לגירושים על ידי קנייתה. בכל מקרה, בוני לא הייתה מוכנה שיקנו אותה ולכן בעזרת חברה הטוב, פייר, חמקה מהמקום, יחד עם רקהאם.
ביוגרפיה > הפגישה עם מרק/מרי ריד

לאחר כמה חודשים חזרה בוני לספינה. ביוני 1719 תקפה ספינת הפיראטים שלה ספינה מסחרית הולנדית. חייל אחד מצוות הספינה סירב להיכנע, ובמקום זאת הצטרף לצוות הספינה (ישנם כאלה הטוענים כי מרק היה על הספינה כשאן חזרה לספינה).
לאחר הצטרפותו של החייל, מרק ריד, לספינת השודדים, הוא הפך לאחד מאנשי הצוות האכזריים ביותר והפופולריות שלו בקרב השודדים עלתה. למעשה, מרק היה אישה, מרי, שכמו בוני התחזתה גם היא לגבר. בוני, שלא עלתה בשלב זה על סוד זהותה המגדרית, ומרי הפכו עם הזמן לידידות קרובות.
יום אחד, בעוד ריד מתלבשת, גילתה אותה בוני וסודה נחשף. בספר הביוגרפיות של צ'ארלס ג'ונסון מסופר כי תחילה היה הקשר ביניהן רומנטי, וייתכן כי בוני התאהבה בריד ולכן היו שמועות בין הספנים. רוב החוקרים מאמינים ששמועות אלו רחוקות מהמציאות.
ריד ובוני בילו רבות בחדר לבדן, דבר שעורר את חמתו של רקהאם, ויום אחד התפרץ לחדר ובין הזוג החלה מריבה סוערת בה התעקשה ריד כי היא אישה וכהוכחה חשפה לפניו את שדיה. ג'ק ההמום אפשר לריד להישאר על הסיפון מבלי לחשוף את זהותה.
לאחר זמן מה, חשף רקהאם את זהותה של ריד (הסיבות לא ידועות, אך ניתן לשער כי היו שמועות על הקשר בין ריד לבוני שהעלו את חמתו של רקאהם). עם זאת, לא היה לגילוי השפעה על מילוי תפקידה ויחס הקבוצה כלפיה.
ביוגרפיה > סוף הפיראטיות

באוקטובר 1720 עגנה הספינה בנמל "דריי הרבור" בג'מייקה והגברים השתכרו לחלוטין בעוד רק הנשים נשארו פיכחות. יום לאחר מכן נתגלו על ידי ספינת שיטור בריטית בפיקוד קפטן ברנט יונתן, ומשסירבו להיכנע, ירתה עליהם ופגעה במוט המפרש המרכזי. הם נעצרו והובאו למשפט בספאניש טאון, ג'מייקה. כולם נידונו למוות בתלייה.
מילותיה האחרונות של בוני אל רקהאם (שביקש לראותה בפעם אחת אחרונה לפני תלייתו) היו:
"!I am sorry to see you here Jack, but if you had fought like a man, you need not be hanged like a dog. Do straighten yourself up"
"אני מצטערת לראות אותך כאן ג'ק, אבל אם לחמת כמו גבר, אתה לא צריך להתלות כמו כלב. סדר את עצמך!"
ב-19 בנובמבר הוצאו ג'ק וצוותו להורג בתלייה.
ריד ובוני דחו את משפטן בטענה שהן בהריון ואין להעניש את עובריהן. לא ברור אם אכן היו בהריון או המציאו זאת, אך על פי מסמכים שונים, רבים מאמינים כי השתיים אכן היו בהריון. מאמינים כי ריד הייתה בהריון מרקהם או משודד ים לא ידוע מהצוות, ואילו בוני הייתה בהריון מרקאהם או מד"ר מיכאל רדקליף (Doctor Michael Radcliff) שהיה קורבן לאחת מפשיטות הצוות וניצל הודות לה.
ב-28 באפריל 1721 מתה ריד מקדחת או במהלך הלידה בכלא, ואילו כל רישום על עברה של אן נמחק. משערים כי אביה חילץ אותה מהכלא ומחק כל זכר אודות עברה המפוקפק.
על פי "Oxford Dictionary of National Biography" החזירה אביה של בוני לצ'ארלסטאון, בדרום קרולינה. ב-21 בדצמבר 1721, היא נישאה בשנית ליוסף בורלי (Joseph Burleigh) וילדה לו שמונה ילדים. היא מתה כאשת כבוד בגיל 82 ונקברה ב-25 באפריל 1782.
דמותה שמשה השראה למנגקה אייצ'ירו אודה ליצור במנגה והאנימה "וואן פיס" את הפיראטית ג'וולרי בוני המבוססת עליה. בנוסף דמותה הופיעה בעונה השנייה של קומדית הפיראטים הרומנטית מבית HBO "לו הייתי פיראט", שם גולמה על ידי מיני דרייבר.