stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פונקציית עבודה
ראו גם

זיקה אלקטרונית
פוטנציאל כימי
אנרגיית יינון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538463705171  GND: 4143668-4  LCCN: sh85042245  NDL: 01212250
פרדוקס הערך

פרדוקס הערך הוא פרדוקס בתאוריה הכלכלית שמתבסס על ההבחנה בין ערך השימוש (use value) של מוצר מסוים וערך החליפין (exchange value) של אותו המוצר. הבחנה זו, שהייתה מקובלת כבר בעת העתיקה העלתה את השאלה מדוע למוצר אחד יכול להיות ערך שימוש גבוה מאוד וערך חליפין נמוך מאוד, בעוד שמוצר אחר נהנה מערך חליפין גבוה – על אף שאין לו שום ערך שימוש. בעוד שתאוריות כלכליות עד המאה ה-20 נטו להזניח את ערך השימוש ולהתמקד בגורמים הקובעים את ערך החליפין, תאוריות בנוגע לחשיבות המושג יעילות שולית בהליך הכלכלי, שהתפתחו בסוף המאה ה-19, הציעו פתרון לפרדוקס על ידי שילוב ערך השימוש בתוך המערכת התאורטית שהם הציגו.
על אף שפרדוקס הערך היה מוכר לכלכלנים עוד לפני אדם סמית, הוא נחשב הראשון שנתן לפרדוקס ביטוי מלא בספרו "עושר האומות" (1776). בפרק 4 בחלק הראשון של הספר הציע סמית גרסה לפרדוקס הערך שמתייחסת למים ויהלומים. סמית טען כי על אף שכל אחד זקוק למים כדי לחיות, המחיר שלהם נמוך למדי, בעוד שאיש לא באמת זקוק ליהלומים, אבל הרבה אנשים היו מוכנים לשלם המון תמורתם:
"למלה ערך, כפי שניתן לשים לב, יש שתי משמעויות שונות, שלעתים מובעות כיעילות של מוצר מסוים, ולעתים מובעות ככוח הקנייה שמעניק מוצר לבעליו כלפי מוצרים אחרים. הראשון יכול להיקרא 'ערך השימוש'; השני – 'ערך החליפין'. לדברים עם ערך השימוש הגדול ביותר יש לעתים קרובות ערך חליפין מאוד נמוך או לא קיים בכלל; ולחילופין, אותם דברים עם ערך החליפין הגדול ביותר לעתים קרובות אינם בעלי ערך שימוש כלל. שום דבר אינו שימושי יותר ממים, אך לא ניתן לרכוש באמצעותם כמעט דבר; יהלום, מהצד השני, אינו שימושי כלל, אך ניתן לרכוש באמצעותו הרבה מוצרים אחרים"
בסוף המאה ה-19 פיתחו במקביל הלוגיקן הבריטי ויליאם סטנלי ג'בונס, הכלכלן האוסטרי קרל מנגר והכלכלן והמתמטיקאי הצרפתי לאון ואלרה רעיונות דומים בנוגע לחשיבות של "הערך השולי" או "היעילות השולית" במסגרת הניתוח הכלכלי. מושג "התועלת השולית" מתייחס לתועלת שניתן להפיק מהיחידה האחרונה של המוצר, או מהנתח האחרון של ההשקעה שבוצעה (הנתח השולי). מושג התועלת השולית איפשר להסביר את ערך החליפין על בסיס ערך השימוש (שמתייחס לתועלת מהמוצר), ולמעשה הציע פתרון לפרדוקס הערך שעבור כלכלנים כמו אדם סמית, דייוויד ריקרדו וקרל מרקס נראה בלתי פתיר.
ניתן להדגים את רעיון התועלת השולית בדוגמת המים והיהלום שהציג אדם סמית. בעוד שסמית ראה ביחס ההפוך בין ערך שימוש לערך חליפין של מים ויהלומים פרדוקס בלתי פתיר, תאוריית התועלת השולית מסבירה את ערך החליפין הנמוך של מים בשפע היחסי של המוצר במערכת הכלכלית. לפי תאוריה זו, התועלת השולית שאדם מסוים מפיק ממים הולכת ופוחתת ככל שההיצע של המוצר גדול יותר. את הליטר הראשון של מים עשוי אדם לשתות; באמצעות הליטרים הבאים הוא עשוי להתקלח, ולאחר מכן להשקות את הגינה. אולם, ככל שהיצע המים אינו קטן, התועלת שניתן להפיק מכל יחידה נוספת של מים פוחתת והולכת. למעשה, תאוריית התועלת השולית הפוחתת מסבירה את פרדוקס הערך בכך שכלכלנים בתקופות קודמות בחנו את ערך השימוש של מוצר לפי היחידה הראשונה שלו, ואילו ערך החליפין נקבע לפי היחידה האחרונה. עם זאת, ערך החליפין של היחידה האחרונה (השולית) נקבע לפי ערך השימוש של היחידה הראשונה, בשקלול נתונים נוספים כמו היצע וזמינות של המוצר.
הערות שוליים

↑  Joseph A. Schumpeter, History of Economic Analysis, Oxsford University Press, 1994, עמ' 97 doi: 10.4324/9780203983911
↑  עושר האומות, אדם סמית, 1.4.13
↑  Schumpeter, p.827-829
↑  Schumpeter, p.911-912
צ'ובשית

| --- | --- |
 מדינות:  רוסיה
 אזורים:  רוסיה ומדינות שכנות
 דוברים:  1,330,000
 כתב:  אלפבית קירילי
 משפחה:  אלטאית טורקית צ'ובשית
 לאום:  צ'ובשיה
 מוסד:  המכון הצ'ובשי למדעי הרוח 
 קוד שפה:  cv 
 קוד ISO 639-1:  cv 
 קוד ISO 639-2:  chv 
 קוד ISO 639-3:  chv 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
בול שהונפק בברית המועצות בשנת 1933 והוקדש לבני העם הצ'ובשי
צ'ובשית (Чӑвашла ‏- IPA: ‏[ʨəʋaʂˈla]) היא שפה טורקית המדוברת במזרח החלק האירופי של רוסיה, בעיקר בצ'ובשיה ובאזורים סמוכים. זוהי השפה הרשמית של העם הצ'ובשי, המונה כ-2 מיליון איש. כתיבתה נעשית באלפבית קירילי, ומשתמשת בכל האותיות הכלולות באלפבית הרוסי, בתוספת 4 אותיות משלה: Ӑ, Ӗ, Ҫ ,Ӳ.
השימוש בשפה

צ'ובשית היא שפת האם של הצ'ובשים וגם שפה רשמית ברפובליקת צ'ובשיה‏. 86% מבני העם הצ'ובשי ו-8% מהעמים האחרים המתגוררים בצ'ובשיה דוברים צ'ובשית לפי מפקד האוכלוסין של רוסיה ב-2002. חרף זאת, ואף שהשפה נלמדת בבתי ספר ולעיתים נעשה בה שימוש באמצעי התקשורת, היא נחשבת לשפה בסכנת הכחדה. זאת מכיוון שהשפה הרוסית שלטת ברוב תחומי החיים ורק מעט מהילדים הלומדים שפה זו עשויים להשתמש בה בעתיד.
הערות שוליים

↑  Ethnologue report for Chuvash
↑  http://www.perepis2002.ru/ct/doc/TOM_04_06.xls (ברוסית)
↑  Zheltov, Pavel. An Attribute-Sample Database System for Describing Chuvash Affixes
↑  UNESCO RED BOOK ON ENDANGERED LANGUAGES: EUROPE by Tapani Salminen. Last updated 22 September 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286582505171  GND: 4061109-7  NKC: ph915892
פלפל חלבי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 על שם:  חלב 
 
פלפל חלבי (בערבית: فلفل حلبي; בטורקית: Halep biberi; באנגלית: Aleppo pepper או Halaby pepper) הוא מגוון של פלפלים המשמש כתבלין, במיוחד במטבח הטורקי, המטבח המזרח תיכוני והמטבח הים-תיכוני. אחד משמותיו הוא פלפל חלבי, תרמיליו מבשילים לצבע בורגונדי, ולאחר מכן מיובשים למחצה, מוציאים את הזרעים ומרסקים או טוחנים אותו גס. בטורקיה, פול ביבר הוא התבלין השלישי בשימוש, אחרי מלח ופלפל שחור. בערבית, הפלפל קרוי על שם חלב, עיר מיושבת לאורך דרך המשי בצפון סוריה, והוא גדל בסוריה ובטורקיה.
על אף שהוא תבלין נפוץ, השימוש בו באירופה ובארצות הברית מחוץ לקהילות המהגרים הארמניות, הסוריות והטורקיות היה נדיר עד המאה ה-20, כאשר מקור אחד (מגזין לוס אנג'לס) תיאר את עליית השימוש בו בקרב אוכלוסיית ארצות הברית הרחבה יותר, זאת על פי הפרסום של שנת 1994 "הבישול של הים התיכון המזרחי" מאת פאולה וולפרט (אנ').
מאפיינים

לפלפל חלבי רמת חריפות מתונה של כ-10,000 בסולם סקוביל,   עם מעט פירותיות ותת גוון עדין דמוי כמון. טעמו דומה לאנצ'ו צ'ילי (אנ'), אך שמנוני יותר ומעט מלוח. המלח משמש לעיתים קרובות בתהליך הייבוש. הוא מתון למדי, החריפות שלו נבנית לאט, עם טעם פירותי דמוי צימוקים. זה גם תואר כבעל טעם של "מתיקות, עגלגלות ובישום של הסוג הטוב ביותר של עגבניות מיובשות, אבל עם "בעיטה" משמעותית מאחוריו". כמה שפים ידועים מעדיפים פלפל חלבי בגלל "איכויותיו הפירותיות והבהירות".
שימושים

השימוש הנפוץ ביותר הוא בצורת פתיתים מרוסקים, שהם בדרך כלל מעט עדינים ושמנוניים יותר מפלפל אדום כתוש רגיל, עם שמץ של מליחות וטעם מעט דמוי צימוקים. בניגוד לפלפל אדום כתוש, הפתיתים אינם מכילים בשר פנימי או זרעים, מה שתורם לעדינות. פלפל חלבי כתוש יכול לשמש כתחליף לפלפל אדום כתוש או לפפריקה.
התבלין הוא מרכיב נפוץ בחלק מהמנות המורכבות של מזה.
לקריאה נוספת

אורפה ביבר
רשימת זני Capsicum cultivars
הערות שוליים

↑  "Chiles You Haven't Heard of but Soon Will". www.spicesinc.com. נבדק ב-2018-08-28.
↑  "Hot Stuff". Los Angeles. Connoisseur Corner. במאי 2002. אורכב מ-המקור ב-2010-02-27. נבדק ב-2010-10-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Aleppo Pepper: Silk Roads and Subpar Steaks". Riverfront Times. Spice World (blog). 27 ביולי 2010. אורכב מ-המקור ב-2010-10-01. נבדק ב-2010-10-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pepper Heat Ratings in Scoville Units". Penzeys Spices. אורכב מ-המקור ב-2010-02-27. נבדק ב-2010-10-20.
↑  "Bluefish and Aleppo Pepper". The New York Times (blog). Diner's Journal. 27 ביוני 2008. נבדק ב-2010-10-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How Syria's Famous Aleppo Pepper Might Be Saved". National Geographic (באנגלית). 2016-04-05. אורכב מ-המקור ב-30 באוקטובר 2020. נבדק ב-2020-10-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bank holiday special: A picnic with a twist". Metro. 27 באפריל 2009. נבדק ב-2010-10-20. {{cite web}}:  (עזרה)
צ'ארלס שלדון

צ'ארלס הנרי שלדון (באנגלית: Charles Henry Sheldon;‏ 12 בספטמבר 1840 –  20 באוקטובר 1898) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית בשנים 1893–1897.
ראשית חייו

צ'ארלס שלדון נולד בעיירה ג'ונסון שבוורמונט, כשלישי מבין ארבעת ילדיהם של גרשאם ומרי (לבית בראון) שלדון. אביו נפטר ב-1844. מגיל 12 ועד גיל 18 עבד שלדון כפועל בחווה, ולאחר מכן עבד בחנות. הוא הצטרף אל התנועה לביטול העבדות. ב-23 בנובמבר 1861 התגייס שלדון לפלוגה E של רגימנט הרגלים השביעי של ורמונט, ולאחר מכן נכנס לשירות פעיל כסמל בעיר ראטלנד שבוורמונט. ב-13 ביולי 1865 הוא קודם לדרגת קפטן ושוחרר בבראונסוויל, טקסס. שנתו האחרונה בשירות צבאי עברה עליו בספר המערב. לאחר שחרורו הוא נכנס לעסקי המסחר במחוז פופ שבאילינוי. רעייתו הראשונה של שלדון, מרי וולטרס שלדון, נפטרה ב-1874, ולשניים לא נולדו ילדים. רעייתו השנייה הייתה מרתה פריזל שלדון, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בדקוטה הדרומית

לאחר שהתגורר כמה שנים בשיקגו, עבר שלדון להתגורר בעיר גרוטון שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הדרומית) בשל מצב בריאותו של בנו, ג'יימס. הרופאים אמרו לשלדון שרק אקלים צפוני יסייע לבנו, שסבל ממלריה. שלדון התיישב על קרקע ממשלתית והיה לחוואי. ב-1886 הוא נכנס לפוליטיקה, כאשר הוא ייצג את מחוז הבחירה ה-12 בבית המחוקקים של הטריטוריה שכלל את מחוזות דיי, רוברטס, גרנט וקודינגטון, עד 1887. ב-1890 היה שלדון נציג מחוז דיי במשלחת של הוועידה המדינתית של המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה בעיר מיטשל שבדקוטה הדרומית. בוועידה של 1892 נבחר שלדון כמועמד המפלגה למשרת מושל דקוטה הדרומית, ובבחירות הכלליות הוא ניצח הן את המועמד העצמאי א.ל. ואן אודסל, והן את מועמד המפלגה הדמוקרטית פיטר קוצ'מן. שלדון כיהן כמושל דקוטה הדרומית מ-3 בינואר 1893 ועד 1 בינואר 1897.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל פרש שלדון לחוותו שליד העיר פיירפוינט. בבחירות של 1898 הוא יצא למסע נאומים מטעם הרפובליקנים, אך נפל למשכב עקב הצטננות. את נאומו האחרון הוא נשא בעיר דדווד ב-15 באוקטובר.
צ'ארלס שלדון נפטר בדדווד חמישה ימים לאחר מכן, ב-20 באוקטובר 1898 כתוצאה מדלקת ריאות. הוא נטמן בבית הקברות של פיירפוינט.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1447-1448.
פרדוקס הסוסים

פרדוקס הסוסים הוא טיעון מפורסם ה"מוכיח", תוך שימוש שגוי בעקרון האינדוקציה המתמטית, את התוצאה האבסורדית כי לכל הסוסים בעולם אותו צבע. הטיעון הוצג על ידי המתמטיקאי ההונגרי ג'ורג' פוליה לשם המחשת רמת ההקפדה והדיוק הדרושה בעת הוכחות מתמטיות.
הוכחה לכאורה

ננסה להוכיח את המשפט הבא: "בכל קבוצה סופית של סוסים, כל הסוסים הם בעלי אותו צבע". כמו כל הוכחה באינדוקציה גם הוכחה זו כוללת שני מרכיבים:
בדיקה עבור מקרה אחד: אם בקבוצה יש רק סוס אחד, הטענה נכונה משום שלאותו סוס הצבע שלו.
כעת נניח שבכל קבוצה של k-1 סוסים כל הסוסים הם באותו צבע, ונסיק מכך שאותה טענה נכונה גם עבור קבוצות של k סוסים. נתונה קבוצה שבה k סוסים. נוציא אחד מהם. קבוצת הסוסים הנותרים היא בת k-1 סוסים, ולפי הנחת האינדוקציה לסוסים אלה יש אותו צבע. נחזיר את הסוס לקבוצה ונוציא סוס אחר. שוב נשארו k-1 סוסים, ולפי הנחת האינדוקציה לכל הסוסים אותו צבע. צבעם של שני הסוסים שהוצאו זהה לשאר הסוסים ומכאן של-k הסוסים אותו צבע.
בכך הוכחנו, לכאורה, את הטענה - ומכיוון שבעולם מספר סופי של סוסים, כולם מוכרחים להיות בעלי אותו צבע.
השגיאה בהוכחה

התיאור לעיל שגוי בנקודה חשובה אחת: כדי שאפשר יהיה להסיק שלכל k הסוסים אותו צבע, מוכרח להיות סוס משותף לקבוצת הסוסים מלבד הסוסים שהוצאו. דרישה זו מתקיימת אם k>2 (ואכן, לו היינו יודעים שלכל שני סוסים יש אותו צבע, יכולנו להסיק באינדוקציה שלסוסים בכל קבוצה סופית יש אותו צבע). ואולם, במקרה k=2 ההוכחה אינה נכונה (אין שום סיבה להניח שהסוסים שהוצאו הם בעלי אותו צבע, משום שאין סוס שלישי ששניהם שווים לו בצבעם).
פרקין וורבק

| --- | --- |

 לידה:  1474? טורנה, טורנייסיס 
 הוצאה להורג:  23 בנובמבר 1499 (בגיל 25 בערך) טייברן, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 בן או בת זוג:  ליידי קתרין גורדון 
 
פרקין וורבק (באנגלית: Perkin Warbeck;‏ 1474 לערך - 23 בנובמבר 1499) היה טוען לכתר האנגלי בתקופת מלכותו של הנרי השביעי. וורבק טען כי הוא ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, אחד משני הנסיכים שבמצודה, ובנו הצעיר של המלך אדוארד הרביעי. בפועל נולד וורבק בטורניי בשנת 1474.
ככל הנראה פרקין דמה במראהו לאדוארד הרביעי, וייתכן שהיה בן מחוץ לנישואים של אדוארד הרביעי (או קשור בקשר משפחתי אחר לבית יורק).
טענות לכתר

וורבק השמיע טענותיו לראשונה בהיותו בחצר דוכסות בורגונדי בשנת 1490. בשנת 1491 הגיע לאירלנד בתקווה למצוא תומכים לטענותיו בדבר זכותו לכתר, אולם לא מצא תמיכה ועזב את אירלנד. בשובו לצרפת נפגש עם המלך שארל השמיני, אשר הכיר בטענותיו לכתר האנגלי, אולם לאחר מכן חתם שארל על הסכם אטרפל וגרש את וורבק.
גם מרגרט מבורגונדיה (אנ'), אחותו של אדוארד הרביעי, הכירה בטענותיו של וורבק לכתר. לא ברור אם היא ידעה או לא ידעה שמדובר במתחזה, אולם היא סיפקה לו פרטים חשובים על בית יורק. המלך הנרי השביעי התלונן בפני פיליפ הרביעי, דוכס בורגונדיה, נכדה החורג של מרגרט, על כך שהוא מסייע לוורבק. לאחר שפיליפ לא גרש את וורבק מדוכסות בורגונדיה, הטיל הנרי חרם כלכלי עליהם ואסר על מסחר בין אנגליה לבין הדוכסות.
בשנת 1493 נכח וורבק בהלוויית פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בווינה, שם הכירו בו כ"מלך ריצ'רד הרביעי מאנגליה". וורבק הוזמן ללוויה על ידי מקסימיליאן הראשון, בנו של פרדריך, והבטיח לו כי אם ימות בטרם יעלה לשלטון, הזכות לכס האנגלי תעבור למקסימיליאן.
הנחיתה הראשונה באנגליה

ב-3 ביולי 1495, במימונה של מרגרט, נחת וורבק בדיל שבחוף קנט, בתקווה כי נחיתתו תביא לו תמיכה רבה. צבאו של וורבק הוקף על ידי צבאותיו של הנרי, 150 מחייליו נהרגו עוד בטרם נחת וורבק על החוף, והוא נסוג לאירלנד.
באירלנד תמך הרוזן מדזמונד בוורבק, וצר על העיר ווטרפורד. אולם מתקפתו לא צלחה, והוא נמלט לסקוטלנד בה פגש את ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד. ג'יימס החליט לתמוך בוורבק, ואף השיא לו לאישה את אחייניתו, ליידי קתרין גורדון.
בספטמבר 1496 תקפה סקוטלנד את לונדון, אולם במהרה הסיגה את כוחותיה מאחר שתושבי נורת'מברלנד לא תמכו במתקפה. ג'יימס חתם על הסכם אייטון - הסכם שלום עם אנגליה, וגירש את וורבק מממלכתו. וורבק שב לווטרפורד וניסה לצור על העיר, אולם המצור נכשל, ולאחר 11 ימי מצור נמלט וורבק מאירלנד כאשר ארבע ספינות אנגליות רדפו אחריו, ונותרו לו רק 120 תומכים, שנמלטו עמו על שתי ספינות.
הנחיתה השנייה באנגליה

ב-12 בספטמבר 1497 נחת וורבק במפרץ וייטסנד שבקורנוול בסמוך ללנדס אנד, בתקווה שאנשי קורנוול, שהובסו במהלך מרד קורנוול (אנ') שלושה חודשים קודם לכן, יתמכו בו.
הוא הוכרז כמלך "ריצ'רד הרביעי" בבודמין מור (Bodmin Moor) ויצא בראש צבא של 3,000 תומכים לאקסטר, בהמשך כבש את טאונטון. המלך הנרי השביעי שלח את ראש צבאו, הלורד דאובני, לתקוף את הצבא. וורבק נבהל מהצבא האנגלי המתקרב ונטש את צבאו. הוא נתפס במנזר בוליו שבהמפשייר, ונכנע.
הנרי השביעי עצמו הגיע לטאונטון ב-4 באוקטובר 1497 וקיבל שם כניעת הצבא של וורבק.
וורבק נכלא במצודת לונדון.
כליאה והוצאה להורג

וורבק נכלא במצודת לונדון לצד טוען אחר לכתר האנגלי, אדוארד פלנטג'נט, רוזן וורוויק (אשר טענותיו היו מבוססות). ביוני 1499, ניסו שניהם להימלט מהמצודה, אולם נתפסו שוב שעות ספורות לאחר שנמלטו. ב-23 בנובמבר 1499 נלקח וורבק לטייברן שם הוא הקריא "הודאה" על כך שטענותיו לכתר שקריות, וניתלה למוות.
אזכורים ספרותיים

ג'ון פורד כתב מחזה בשם פרקין וורבק על שמו של פרקין. המחזה הוצג לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-17. מרי שלי, כתבה רומן שנקרא "מזלו של פרקין וורבק" אשר פורסם בלונדון בשנת 1830.
ראו גם

למברט סימנל
פרס אבל

| --- | --- |
 מדינה:  נורווגיה 
 הגוף המעניק:  האקדמיה הנורווגית למדעים ולאמנויות 
 תקופת הפרס:  2003–הווה (כ־21 שנים) 
 נקרא על שם:  נילס הנריק אבל 
 www.abelprize.no
 
פרס אָבֶּל (בנורווגית: Abelprisen) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי מלך נורווגיה מאז 2003, למתמטיקאים מכל העולם בעלי הישגים בולטים ויוצאי דופן.
הפרס נחשב כיוקרתי ביותר מבין הפרסים הבינלאומיים המוענקים למתמטיקאים (לצד מדליית פילדס, שמוענקת לצעירים בלבד) ונחשב מקביל לפרס נובל (שאינו כולל קטגוריית מתמטיקה).
היסטוריה של הפרס

ב־1897, סמוך להופעתו של פרס נובל, ביקש המתמטיקאי הנורווגי סופוס לי לייסד קרן לזכר נילס אבּל, שתעניק פרס מתמטי אחת לחמש שנים; לי מת ב־1899, לפני שהספיק להוציא את הרעיון אל הפועל. שלוש שנים אחר-כך, לרגל שנת המאה להולדתו של אבל, אימץ אוסקר השני, אז מלך שוודיה ונורווגיה, את הרעיון; ואולם, בעקבות הפיצול בין שתי המדינות ב־1905, לא יצאה התוכנית אל הפועל. המדינאי הנורווגי פריטיוף ננסן כתב אז כי "פרס אבל עלה השמימה יחד עם האיחוד".
מאה שנים אחר-כך נוערו התוכניות הישנות ואושרו על ידי ממשלת נורווגיה, והחל משנת 2003 האקדמיה הנורווגית למדעים ולאמנויות מכריזה מדי שנה על הזוכה שנבחר על ידי ועדה של חמישה מתמטיקאים בינלאומיים.
הפרס הכספי לזוכה הוא 7.5 מיליון כתר נורווגי, נכון ל־2021 שוויו כ־2.9 מיליון ש"ח.
ראו גם

מדליית פילדס
פרס וולף
הערות שוליים

↑  IREG Observatory on Academic Ranking and Excellence. IREG List of International Academic Awards (PDF). Brussels: IREG Observatory on Academic Ranking and Excellence. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2019-03-12. נבדק ב-3 במרץ 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Zheng, Juntao; Liu, Niancai (2015). "Mapping of important international academic awards". Scientometrics. 104 (3): 763–791. doi:10.1007/s11192-015-1613-7.
↑   אסף רונאל, פרופ' הלל פורסטנברג מהאוניברסיטה העברית זכה בפרס אבל למתמטיקה, באתר הארץ, 18 במרץ 2020
↑   אסף רונאל, פרס אבל למתמטיקה לשנת 2021 הוענק לאבי ויגדרזון מישראל ולסלו לובאס מהונגריה, באתר הארץ, 18 במרץ 2021
↑  "2022: Dennis Parnell Sullivan". THE ABEL PRIZE (באנגלית). נבדק ב-2022-03-25.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑   הניו יורק טיימס, הזוכה בפרס אבל לשנת 2022: המתמטיקאי מניו יורק, דניס סאליבן, באתר הארץ, 23 במרץ 2022
↑  "Citation - Luis A. Caffarelli". THE ABEL PRIZE (באנגלית).
↑   גרדיאן, הזוכה בפרס אבל לשנת 2023 הוא המתמטיקאי הארגנטינאי לואיס קפארלי, באתר הארץ, 23 במרץ 2023
↑   גדעון לב, פרס אבל לשנת 2024 הוענק למישל טלגרן מצרפת על קידום הבנת תהליכים אקראיים בטבע, באתר הארץ, 20 במרץ 2024
| זוכי פרס אבל |
| --- | --- | --- |
| 2003–2009 | ז'אן-פייר סר (2003) • מייקל עטיה ואיזדור זינגר (2004) • פיטר לקס (2005) • לנארט קרלסון (2006) • סריניוסה ואראדהאן (2007) • ג'ון תומפסון וז'ק טיץ (2008) • מיכאיל גרומוב (2009) |  |
| 2010–2019 | ג'ון טייט (2010) • ג'ון מילנור (2011) • אנדרה סמרדי (2012) • פייר דלין (2013) • יעקב סיני (2014) • ג'ון נאש ולואיס נירנברג (2015) • אנדרו ויילס (2016) איב מאייר (2017) • רוברט לנגלנדס (2018) • קארן אולנבק (2019) |  |
| 2020–היום | הלל פורסטנברג וגרגורי מרגוליס (2020) • אבי ויגדרזון ולסלו לובאס (2021) • דניס סאליבן (2022) • לואיס קפארלי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph754771
צ'ארלס שירף

| --- | --- |

אלכסנדר המילטון מאת צ׳ארלס שירף
 לידה:  1750 אדינבורו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  1831 (בגיל 81 בערך) באת', הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  ציור 
 חתימה:   
 
צ'ארלס שירף (באנגלית: Charles Shirreff; בערך 1750–1829) היה צייר סקוטי חירש, שהתמחה במיניאטורות.
ביוגרפיה

צ'ארלס שירף נולד ב-1749 או ב-1750. שם משפחתו נכתב לעיתים כשריף או שירף. אביו, אלכסנדר שירף, היה סוחר יינות עשיר בדרום ליית' באדינבורו.
בגיל שלוש או ארבע, שירף הפך לחירש ואילם. בשנת 1760 פנה אביו לתומס בריידווד, הבעלים של בית ספר למתמטיקה באדינבורו, וביקש לתת חינוך לילד, אז בן עשר, בתקווה שניתן ללמד אותו לכתוב. צ'ארלס הפך לתלמיד החירש הראשון של בריידווד; זמן קצר לאחר מכן, ייסד בריידווד את האקדמיה לחרשים ואילמים של בריידווד, בית הספר הראשון מסוגו בבריטניה.
בגיל 18, באוגוסט 1769, שירף עזב את בית הספר של בריידווד כדי ללמוד אמנות בלונדון בבית הספר של האקדמיה המלכותית. הוא סיים את לימודיו ב-1772 עם מדליית כסף, ופתח בקריירה של מיניאטוריסט.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

בנוסף לציור מיניאטורות, שירף ייצר גם פסטלים בראשית דרכו. שירף הציג בהצלחה ציורי שמן, פסטלים וציורי עיפרון באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1771, ובחברת האמנים החופשית מ-1770 עד 1773.
שירף עבד בלונדון לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה המלכותית, ובנה קהל לקוחות שהיה בעיקר תיאטרלי. הוא התיידד עם קיילב וייטפוורד, סוחר, דיפלומט וסאטיריקן סקוטי מקושר היטב, שהתקרב לחוגי האליטה העשירים ביותר בלונדון. שירף פיתח קשרים מועילים עם מצויריו סר ג'ושוע ריינולדס, ג'ורג' דאנס הצעיר וריצ'רד קוסווי.
לאחר שאביו של שירף נהרס כלכלית במשבר של 1772 בגלל הכישלון של בית הבנקאות ניל, ג'יימס, פורדייס ודאון, שירף תמך במשפחה בעבודתו. הוא הגיש בקשה להגיע להודו בשנת 1778, והצהיר בפנייתו לחברת הודו המזרחית כי הוא אילם, אך הוא הצליח להפוך את עצמו למובן באמצעות סימנים. הוא ביקש שילוו אותו אביו ואחותו מרי כדי שישמשו כמתורגמנים. עם זאת, תוכניתו המקורית לבקר בהודו נזנחה והוא נשאר באנגליה במשך שני עשורים נוספים.
על פי הדיווחים, שירף לימד ציור מיניאטורי בלונדון לסטודנטים בשנים 1786–1788, וכללו המיניאטוריסט הסקוטי ארצ'יבלד רוברטסון.
שירף חי ועבד בבאת' בין 1791 ל-1795, או 1786 עד 1800. המצוירים שלו כללו את השחקנית שרה סידון, שכתבה עליו כאמן מוצלח ביותר בציור הדיוקן שלה מכל צייר מיניאטורות שהיא ישבה מולם. במהלך אותה תקופה, היו לו לקוחות לפורטרטים במשותף עם שני מיניאטורים חירשים אחרים בבאת', סמפסון טאוגוד רוש וריצ'רד קרוס.
בשנת 1795, הוא חידש את בקשתו לנסוע להודו, ועזב את אנגליה והגיע למדרס בינואר 1797. הוא צייר במדרס כמה שנים לפני שעבר לכלכותה, שם עבד על איורי הסימנים שלו. בשנת 1807, הוא הכריז שהוא כמעט הושלם ויהיה זמין למנויים בהקדם האפשרי. יצירה זו מעולם לא אותרה, ונראה כי אבדה במעבר מהודו.
הוא חזר מהודו ב-1808 או 1809, ושוב התגורר בלונדון, שם המשיך לעבוד.
בהתבסס על רישומי צוואות משנת 1829 לומדים ששירף נפטר לפני ה-5 בנובמבר 1829, כאשר צוואתו הוקראה בבית המשפט.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-11 בינואר 1810, שירף התחתן עם מרי אן בראון, אחותו של אמן עמית, בסנט ג'ורג', כיכר האנובר.
בני הזוג התגוררו בלונדון, בכיכר פיצרוי ואחר כך בכיכר קונוט, עד מותו.
הערות שוליים

1 2  Jeffares, Neil (2006). "Shirreff, Charles". Dictionary of Pastellists Before 1800 (PDF). Unicorn Press.
↑  Lee, Raymond (2015). Charles Shirreff: 1749–1829. British Deaf History Society Publications
1 2 3 4  Jackson, Peter W. (1990). "The Late 18th Century (1750–1800)" (PDF). Britain's Deaf Heritage. Pentland Press. pp. 23–24
1 2  "Charles Shirreff". Philip Mould & Company. London. Archived
↑  Barratt, Carrie Rebora; Zabar, Lori (2010). American Portrait Miniatures in the Metropolitan Museum of Art. New York: Metropolitan Museum of Art. p. 65.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010060771  RKD: 72360  ULAN: 500011722  VIAF: 95752373   WorldCat (עם VIAF): 95752373 
שרה סידון, על פי מינאטורה של צ'ארלס שירף
צלופחוליים

| צלופחוליים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-אצטגנון
משפחה:: צלופחוליים
שם מדעי
 Ammodytidae ‏בונפרטה, 1832

להקת צלופחולים מהמין Gymnammodytes cicerelus.
צלופחוליים (שם מדעי: Ammodytidae) היא משפחת דגים דקי גזרה המתחפרים בבוץ ובחול הימי. למרות שמם הם אינם קשורים כלל לצלופחים אלא שייכים לסדרת הדקראים. הם נפוצים בעיקר בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
לדגים אלה חוטם מחודד וגוף צר וארוך. הם בעלי סנפירים קטנים, עיניים גדולות וקשקשים אפורים וכסופים. הם מגיעים לאורך 18–35 ס"מ והמין Hyperoplus lanceolatus יכול להגיע לאורך 40 ס"מ. הם חסרי שלפוחית שחייה ושוחים בצורה גרועה ועל כן מרבים להיצמד לחול הים. הצעירים וגם הבוגרים אוכלים בעיקר שטרגליים וניזונים מהם בלהקות. חלק מהמינים חיים במים עמוקים והם התגלו לאחרונה למדע. אחרים קרובים דווקא לשפת הים והחופים החוליים.
דגים אלה הם דגי מאכל חשובים הן לאדם ולפתיונות ציד והן לחיות ימיות אחרות לרבות דגים טורפים כמו הבקלה והסלמון, לווייתנים שונים, כלבי ים ועופות ים רבות כמו ממשפחת האלקיים (בעיקר מהסוג תוכי ים), עופות הריסה, שחפיתיים, סולתיים וקורמורנים.
בעת סכנה הם נוהגים להסתחרר במעגלים שמבלבלים את הטורף או אם הם קרובים לקרקע, שוקעים לתוך החול.
מיון

משפחה צלופחוליים (Ammodytidae)
סוג צלופחול (Ammodytes) – בו 8 מינים, ביניהם צלופחול קטן
סוג Ammodytoides – בו 10 מינים
סוג Bleekeria – בו 6 מינים
סוג Gymnammodytes – בו 3 מינים
סוג Hyperoplus – בו 2 מינים
סוג ומין יחיד Lepidammodytes macrophthalmus
סוג Protammodytes – בו 3 מינים
פרס סנדברג

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לאמנות ישראלית
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  מוזיאון ישראל 
 תקופת הפרס:  1968–הווה (כ־56 שנים) 
 נקרא על שם:  וילם סנדברג 
 
משה ניניו מקבל את פרס סנדברג לאמנות ישראלית (6 בינואר 2015)
פרס סנדברג לאמנות ישראלית הוא פרס הניתן על ידי מוזיאון ישראל עבור אמנות ישראלית החל משנת 1968 מכספי תרומה של מקס פלבסקי, נדבן אמריקאי שתרם למוזיאון במשך השנים רבות, וביקש להישאר בעילום שם. הפרס על שמו של וילם סנדברג, ששימש כיועץ עבור מוזיאון ישראל עם פתיחתו ונחשב לבר סמכא בעולם האמנות והאמנות הפלסטית בפרט אחרי שנים בהן שימש כאוצר במוזיאון סטדלייק.
היסטוריה

בשנת 1967 נפתחה קרן עבור הפרס, שהחלה מתרומה בגובה של 75 אלף דולר שניתנה עבור רכישת מספר יצירות אמנות ישראלית בכל שנה, והענקת פרס לאומנים עבור יצירותיהם. התורם האלמוני בחר לעשות כן מתוך הוקרה לפועלו של סנדברג בקידום האמנות המודרנית ומתוך הרצון לעודד את אותה האמנות בישראל.
יוסף זריצקי היה האמן הראשון שקיבל את הפרס ב-2 בינואר 1968. בין חברי ועדת הפרס היו סנדברג ויונה פישר. הפרס הוענק לו על "ציור" משנת 1964, שצויר לפי אחד מעבודותיו של הצייר יאן ורמיר. בראיונות רבים שהעניק לרגל קבלת הפרס הדגיש זריצקי את תפיסת העולם שלו ביחס לעצמאותו של מעשה הציור. "אסור למסתכל לראות יותר ממה שיש בתמונה", הסביר זריצקי. "אסור לו לפתח דמיון בקשר למה שהוא רואה. זה מה שהוא רואה זה מה שיש. תמונה זה לא חלום"
 ב-3 בדצמבר 1968 חולק הפרס בשנית, הפעם חלקו את הפרס במשותף יגאל תומרקין עבור פיסול, ואריה ארוך על ציוריו.
בנוסף לפרס לאמנות ניתן במהלך השנים גם מענק סנדברג למחקר ו/או פיתוח מטעם המחלקה לעיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל.