הרקע למלחמת ששת הימים
השנים טרם למלחמה > מבצע סיני

כעשר שנים קודם למלחמת ששת הימים, התרחש מבצע סיני, 29 באוקטובר–5 בנובמבר 1956, שהיווה למעשה חלק ממבצע מוסקטר, בהשתתפות המעצמות אנגליה וצרפת ומטרתו הייתה השתלטות על כל אזור תעלת סואץ. הסיבה הישירה למבצע מוסקטר הייתה הלאמתה של חברת תעלת סואץ על ידי מצרים ב-26 ביולי 1956, שהייתה בבעלות המעצמות הנ"ל. מלבד הנזקים הכלכליים הישירים שנגרמו, מצרים הייתה יכולה גם לחסום מעבר אוניות אנגליות או צרפתיות ובכך לייקר את עלות ההפלגות למזרח הרחוק. במאמר מוסגר – גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים, הלאים את חברת תעלת-סואץ כיוון שרצה לממן בכך את הקמת הסכר הגבוה באסוואן, זאת לאחר שארצות הברית סירבה לממן באופן ישיר או עקיף באמצעות הבנק העולמי, את הקמת הסכר.
לפי תפישת נאצר, הקמת הסכר הייתה אמורה לפתור חלק מבעיותיה הכלכליות הקריטיות של מצרים: ייצור חשמל, מניעת שיטפונות, הסדרת ההשקיה, השקיית שטחים נוספים וכדומה, כך שמציאת מימון למיזם הייתה חיונית.
בין הסיבות העקיפות למבצע הייתה תמיכתה של מצרים במרד ה-FLN באלג'יר, שהייתה תחת שלטון צרפת. סביר שאם מבצע מוסקטר היה מצליח, נאצר היה מתפטר או מודח והתמיכה במורדים הייתה נפסקת. לישראל היו סיבות אחרות להשתתפות במבצע, הגם שהיא הייתה שותפה לרצון להדיח את נאצר:
לצאת למלחמה לפני שמצרים תטמיע את כמויות הנשק הגדולות והמודרניות, שקיבלה בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית, ספטמבר 1955.
להסיר את המצור שהטילה מצרים על שיט וטיס ישראלים במפרץ עקבה ולחדש את הקשרים עם המזרח הרחוק ומדינות אפריקה.
להפסיק את פעולות החבלה והטרור, שיצאו מרצועת עזה.
נפתח ערוץ לרכישת נשק מודרני מצרפת בניגוד לאמברגו שהוטל על מדינות העימות במזרח התיכון, על פי "הצהרת השלושה" מ-1951.
האפשרות להגן על גבולות המדינה בעזרתן של המעצמות אנגליה ובעיקר צרפת, בעת מלחמה.
ישראל יכולה הייתה לדרוש תגמול ניכר עבור השתתפותה במבצע מוסקטר.
עם זאת, ישראל הייתה מודעת גם למחיר הגבוה שהיא תצטרך לשלם עקב שיתוף פעולה עם המעצמות הקולוניאליות, כמו התנכרות גוש המדינות הבלתי מזדהות ודעת הקהל הליברלית-שמאלנית.
נאצר הניח – במידה גבוהה של סבירות - שתגובתן של אנגליה וצרפת תהיה גם צבאית – כיבוש אזור התעלה. אשר על-כן הורה לצבאו, שהיה מרוכז בחצי האי סיני, בהיות ישראל האויב העיקרי, לנוע ולהתפרס באזור התעלה ולהתכונן לעצור מתקפה צפויה.
הנה כי כן, עמדה לפני אנגליה וצרפת בעיה חמורה, כיצד להימנע מעימות חזיתי עם צבא מצרים, שהיה מחופר בעמדותיו. הפתרון היה שיתוף ישראל במבצע. על ישראל יהיה לבצע פעולה פרובוקטיבית בחצי האי סיני, שתמשוך או תחזיר את צבא מצרים לעמדותיו בסיני. וכך ייקל על צבאות אנגליה וצרפת לכבוש את אזור התעלה. לפעולה ישראלית כזו יהיה פן נוסף: אנגליה וצרפת יוכלו לתת הוראה אולטימטיבית לצבאות מצרים וישראל להתרחק מתעלת סואץ בנימוק שהלוחמה מסכנת את המעבר בתעלה. סירוב של אחת מהן יהווה סיבה לגיטימית לכאורה, להתערבות צבאית של המעצמות.
התכנון היה מדויק ואכן גדוד ישראלי צנח מזרחית למעבר המיתלה, כ-40 ק"מ מהתעלה והיווה איום ממשי על המעבר בה (מבצע מכבש). להווייתם של המתכננים, נאצר לא התפתה לשלוח את כוחותיו למרחבי סיני, להתעמת עם הצבא הישראלי, מלבד חטיבה אחת שהשתלטה על מעבר המיתלה. המעצמות הציבו אולטימטום שעל הצדדים להתרחק מיידית כדי עשרה מייל (כ-16 ק"מ) מגדות התעלה. כצפוי, מצרים לא נענתה לאולטימטום. אולם אנגליה וצרפת התמהמהו לפלוש היות שהמערך הצבאי המצרי לא התדלדל כמצופה, וכאשר הן תקפו לבסוף, הקרבות היו קשים והמעצמות לא הצליחו להשתלט על כל מרחב התעלה. ישראל, לעומת זאת, נלחמה כנגד מערך מצרי חלקי והצליחה לכבוש תוך מספר ימים מועט את כל חצי האי סיני ולשחרר את המצור שהטילו המצרים במפרץ עקבה על שיט וטיס ישראלים.
בינתיים, מעצמות העל: ארצות הברית וברית המועצות, שהפלישה למצרים עמדה בניגוד לאינטרסים שלהן, התערבו בנעשה והפעילו לחץ מסיבי על השותפות במבצע מוסקטר לסגת ולחזור לעמדותיהן. ישראל הסכימה לסגת רק לאחר שארצות הברית התחייבה להתערב לטובת ישראל והיה ויוטל שוב מצור על מפרץ עקבה. עם זאת, מצרים נאלצה להסכים שיוצבו משקיפי או"ם בשטחה לפקח על הפסקת האש. אך מטרותיו האחרות של נאצר הוגשמו: הוקם הסכר באסוואן בעזרתה של ברית המועצות והוכרה ריבונותה של מצרים על תעלת סואץ.
אומנם נאצר זכה בניצחון מדיני מרשים והוא נחשב למנהיג הבלתי-מעורער של העולם הערבי וגם של גוש המדינות הבלתי-מזדהות, לצד נהרו ההודי והמרשל טיטו היוגוסלבי. אולם זכר המפלה הצורבת בסיני לא נשכח ויריביו של נאצר נהגו ללעוג לו בטענה, שהוא מתחבא מאחורי כוח האו"ם ואינו פועל למען האינטרסים הערבים-פלסטינים. סביר שנאצר שאף להוכיח שבלוחמה 'אחד על אחד' ללא מעורבות צד שלישי, הצבא המצרי יגבור על הצבא הישראלי.