stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרדוקס של ברטראן
ניסוח הבעיה

משולש שווה-צלעות חסום במעגל. אם נעביר מיתר אקראי במעגל, מה ההסתברות שהמיתר יהיה ארוך יותר מצלע המשולש?
ברטראן הציע שלוש שיטות שונות לפתרון הבעיה:

הדגמה בתרשימים, בהם יסומנו באדום מיתרים ארוכים יותר מצלע המשולש החסום במעגל, ובכחול - מיתרים קצרים יותר
"נקודת קצה אקראית" - בוחרים נקודה על היקף המעגל המשמשת גם כקודקוד למשולש החסום. בוחרים נקודה נוספת על היקף המעגל ומעבירים בין שתי הנקודות קו ישר. אם הנקודה הנוספת נמצאת על הקשת שמול הקודקוד (שאורכה שליש בדיוק מהיקף המעגל) - הרי שהמיתר ארוך יותר מאורך צלע המשולש, ובכל יתר המקרים המיתר יהיה קצר יותר. מכאן שההסתברות שהמיתר יהיה ארוך יותר מצלע המשולש היא  {\tfrac {1}{3}}.
"רדיוס אקראי" - בונים רדיוס במעגל ובונים מיתרים אנכיים לאותו רדיוס. מיתר יהיה ארוך יותר מצלע של המשולש החסום במעגל - בתנאי שהוא  קרוב יותר למרכז המעגל מאשר צלע של המשולש - מה שנכון למחצית המיתרים. לכן ההסתברות שהמיתר יהיה ארוך יותר מצלע המשולש היא  {\tfrac {1}{2}}.
"נקודת אמצע אקראית" - חוסמים מעגל במשולש. בוחרים נקודה אקראית בתוך המעגל הגדול (החוסם), ומשרטטים ממנה מיתר המאונך לרדיוס העובר דרך הנקודה. אם הנקודה שנבחרה נמצאת בתוך המעגל החסום, אז המיתר שיוצא ממנה יהיה ארוך יותר מאשר צלע של המשולש, ואם הנקודה שנבחרה איננה נמצאת בתוך המעגל החסום, אז המיתר שיוצא ממנה יהיה קצר יותר. הרדיוס של המעגל החסום הוא חצי מהרדיוס של המעגל החוסם, ולכן שטחו של המעגל החסום הוא  {\tfrac {1}{4}} משטח המעגל החוסם. זו היא ההסתברות שנקודה אקראית בתוך המעגל החוסם תמצא גם בתוך המעגל החסום, ועל כן ההסתברות שמיתר יהיה ארוך יותר מצלע של המשולש היא  {\tfrac {1}{4}}.
הסבר לפרדוקס

ההסבר לפרדוקס נעוץ בהבנת המושג "מיתר אקראי". המחשבה הנאיבית שניתן להגדיר התפלגות אחידה על קבוצה המיתרים באופן שהיא תשרה התפלגות אחידה על כל החלקים של המעגל, אינה נכונה. בכל שיטה למעשה הגדרנו התפלגות שונה על המיתרים, שאיננה אחידה בפרמטרים האחרים (למשל, אם קצות המיתר מתפלגים אחיד על היקפו, אין סיבה שמרכזו יתפלג אחיד בשטח המעגל, ולהפך) ועל כן אין בעיה שלאותה שאלה יהיו תשובות שונות.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  צפיפות מיתרים על פי שיטה 1 - "נקודת קצה אקראית" | צפיפות מיתרים על פי שיטה 2 - "רדיוס אקראי" | צפיפות מיתרים על פי שיטה 3 - "נקודת אמצע אקראית" |
הסבר מבוסס עיקרון "מקסימום הבורות"

בשנת 1973 הציע אדווין ז'איינס (באנגלית: Edwin Jaynes) פתרון לפרדוקס המבוסס על עיקרון "מקסימום הבורות". על פי העיקרון אסור לנו לנצל מידע, שאינו נתון המופיע בהגדרת הבעיה. הוא הצביע על העובדה שהפרדוקס של ברטראן אינו מגדיר את מיקומו ואת גודלו של המעגל. בהיעדר נתונים אלה כל פתרון צריך להיות אדיש לגודל של המעגל ולמיקומו.
באיור מודגם ההסבר באמצעות הזזת המעגל הקטן בתוך המעגל הגדול. מקומו של המעגל הקטן בתוך המעגל הגדול אינו משנה את ההסתברות.
מבין השיטות להסבר הפרודקס לעיל רק שיטה 2 שומרת על אותה הסתברות ללא קשר למיקום וגודל. ההסתברות על פי שיטה 3 אינה תלויה רק בגודל ובהסבר על פי שיטה 1 משתנה ההסתברות עם שינוי הגודל ו/או המיקום.
ההסבר של ז'איינס מבוסס על עקרונות הסתברות בייסיאנית.
הערות שוליים

↑  .E. T. Jaynes, The Well-Posed Problem, Foundations of Physics, 3, (1973), pp. 477-493
איור להדגמת ההסבר של ז'איינס לפרדוקס של ברטראן
וואיי

| וואיי |
| --- | --- |
 
תקופה
פליסטוקן-הולוקן כ-126–2 אלף שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: תנינאים
משפחה:: תניניים
סוג:: וואיי
מין:: Voay robustus
שם מדעי
 Voay robustus

וואיי (שם מדעי: Voay; משמעות השם הוא "תנין" במלגשית) הוא סוג בעל מין יחיד של זוחל ממשפחת התניניים אשר חי באי מדגסקר מתקופת הפליסטוקן לפני 126,000 שנה עד ההולוקן. הוא נכחד לפני 2,000 שנה עם הכחדת ההולוקן.
תנין זה התגלה ב-1872 בקרבת העיר אנטסיראבה ונחשב תחילה למין בסוג תנין (Crocodylus). במקום נמצאו תת-מאובנים של שרידי הגולגולת הרחבה שלו, וחוליות עם לוחיות אוסטאודרם. ככל הנראה הוא דמה לתנין היאור, קרובו האפריקני במראה ובהתנהגות והוא היה טורף-העל באי. תנינאי זה היה טורף-העל הגדול ביותר במדגסקר בזמן המודרני והוא הגיע לאורך חמישה מטרים ולמשקל 170 ק"ג, אך היה קטן יותר מתניני היאור. הוא היה בעל לסת גדולה עם חריצים רחבים לאורך החרטום, "קרניים" קצרות מאחורי הגולגולת ושיניים חרוטיות וחזקות. הגוף כוסה בלוחיות קשקשים והיה בעל רגליים קצרות.
הוואיי שחה בנהרות האי מדגסקר וניזון מבעלי חיים שהתקרבו לשפת המים במארב. הוא כנראה נכחד בידי האדם שהגיע לאי, ייבש את הביצות ופיתח חקלאות שהרסה את בתי גידולו. ייתכן גם שהאנשים הראשונים צדו אותו כמגננה.
הקונגרס הלאומי האפריקני

.
| --- | --- |

 מדינה:  דרום אפריקה 
 מייסד:  John Langalibalele Dube 
 מנהיגים:  סיריל רמפוסה
 תקופת הפעילות:  1912–הווה (כ־112 שנים)
 אידאולוגיות:  לאומיות דרום אפריקאית סוציאל-דמוקרטיה פאן-אפריקניות
 שיא כוחה:  279 מושבים בפרלמנט (2004)
 שפל כוחה:  249 מושבים בפרלמנט (2014)
 מטה:  Luthuli House 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי 
 נציגויות בפרלמנטים
 האספה הלאומית:  230 / 400
 המועצה הלאומית של הפרובינציות:  54 / 90
 www.anc1912.org.za
 
הקונגרס הלאומי האפריקני (באנגלית: African National Congress או בקיצור ANC) היא מפלגת השלטון בדרום אפריקה מאז שנת 1994 – השנה שבה לראשונה הורשה הרוב השחור במדינה להשתתף בבחירות דמוקרטיות. מבחינה אידאולוגית מגדירה עצמה המפלגה כסוציאל-דמוקרטית. בין שנות ה-60 לשנות ה-80, במשך מרבית שנות שלטון האפרטהייד, פעל ה-ANC כתנועת מחתרת לא חוקית שהצמיחה חלק ניכר ממנהיגי המאבק נגד האפרטהייד.
ייסוד ושנים ראשונות

הקונגרס הוקם ב-8 בינואר 1912 תחת השם "הקונגרס הלאומי הדרום אפריקני של הילידים", כתנועה שנועדה להגן על זכויותיו של הרוב השחור. התקופה הייתה שנותיה הראשונות של דרום אפריקה כמדינה, לאחר קבלת עצמאותה (1910) מהאימפריה הבריטית. הקונגרס מראשיתו כלל ייצוג הן של האלמנטים המסורתיים באוכלוסיית המדינה והן של השחורים המודרניים, מצ'יפים שבטיים ועד אנשי כנסייה, משכילים ומנהיגים קהילתיים. מאבקם הראשון היה נגד "חוק הקרקעות" (1913), שנישל שבטים שחורים מאדמתם. בשנת 1923 שינתה המפלגה את השם ל"קונגרס הלאומי האפריקני". החל משנת 1931 קיבל הקונגרס נשים לשורותיו כחברות-נספחות, ומ-1943 כחברות מלאות.
הקמת ליגת הנוער של הקונגרס בשנת 1944 על ידי נלסון מנדלה, וולטר סיסולו ואוליבר טמבו סימנה נקודת מפנה בהתפתחותה של התנועה, עם דור חדש של מנהיגות צעירה ותחילתו של מאבק מסיבי לא-אלים נגד שלטון הלבנים במדינה. הימים ימי מלחמת העולם השנייה, והשלטון במדינה פרו-בריטי ומתון יחסית; תחתיו, אומנם, האוכלוסייה השחורה מנוצלת ומופלה לרעה, אך טרם החל שלטון האפרטהייד הגזעני במוצהר.
ב-1947 התמזגו לתוך שורות ה-ANC תנועות אפריקניות אזוריות להרחבת בסיס האופוזיציה.
כמפלגת שלטון

ב-1990, לאחר עלייתו לשלטון של הרפורמיסט פרדריק וילם דה קלרק, הותרה מחדש פעילותם החוקית של הקונגרס הלאומי האפריקני, הקונגרס הפאן אפריקניסטי, וארגוני אופוזיציה נוספים. נלסון מנדלה, שב-27 שנות ישיבתו בכלא הפך לסמל המאבק באפרטהייד בעולם ובדרום אפריקה, שוחרר מכלאו והתקבל ללא עוררין כמנהיגו של ה-ANC - כעת תנועה חוקית ולגיטימית, המתארגנת כמפלגה לקראת הבחירות החופשיות הראשונות.
בבחירות 1994, בהן לראשונה השתתפו בני כל הגזעים במדינה, זכה ה-ANC ברוב מוחץ עם מנדלה בראשו כנשיא המדינה. בכל מערכות הבחירות מאז הוביל ה-ANC ברוב ניכר, ומאז כינון הדמוקרטיה המלאה בדרום אפריקה הוא עומד בראש קואליציית השלטון. לאחר פרישתו של מנדלה ירש את מקומו סגנו תאבו מבקי, בנו של גובן מבקי, מחבריו של נלסון מנדלה לספסל הנאשמים במשפט ריבוניה. מבקי כיהן כנשיא דרום אפריקה עד ספטמבר 2008.
בדצמבר 2007 נבחר כנשיא המפלגה הפוליטיקאי השנוי במחלוקת ג'ייקוב זומה, ששמו נקשר באישומים של שוחד, שחיתות שלטונית, הלבנת הון ואף אונס. זומה אמור היה להיות מועמדה של המפלגה לנשיאות הרפובליקה בבחירות בשנת (2009), אולם בעקבות ביטול כתב האישום באשמות שחיתות שהוגש נגדו, והטענות כי כתב האישום הוגש ממניעים פוליטיים, דרשה המפלגה ממבקי להתפטר מתפקידו. מבקי עשה כן ב-20 בספטמבר 2008. במקומו נבחר לנשיא סגן נשיא המפלגה, קגאלמה מוטלנטה, שישמש כנשיא זמני עד הבחירות.
ביטול כתב האישום בספטמבר 2008 סלל בפני זומה את הדרך להובלת מפלגת ANC בבחירות הלאומיות של 2009. בבחירות אלה ניצחה המפלגה, כבכל מערכות הבחירות מאז ביטול האפרטהייד, וזומה נתמנה ב-9 במאי 2009 כנשיא המדינה. בבחירות במאי 2014 שוב עמד בראשות מפלגתו, והובילה לניצחון ולהמשך כהונתו כנשיא לקדנציה נוספת.
ביקורת

פעילים מרכזיים וזוטרים של הקונגרס הלאומי האפריקני הואשמו ונחקרו באשר לפעילויות טרור ורצח, בידי ועדת האמת והפיוס בראשות הארכיבישוף דזמונד טוטו, אשר חקרה את עוולות תקופת האפרטהייד משני הצדדים. מסקנות הוועדה, שפורסמו ב-1998, כללו גינוי חריף לאלה שעסקו ברצח ובטרור, ולא כולם זכו לחנינה ממנה.
בשנת 2004 חזר דזמונד טוטו בביקורת על ה-ANC, הפעם בשבתה כמפלגת שלטון, בטענה שהתנהלות הנהגת המפלגה פטרונית ואינה מעודדת שיח. הוא גם ביקר שיטות רפורמה עסקיות שהיטיבו עם בודדים מקורבים, תחת להיטיב עם המוני העם העניים. גם בקרב רבים מתומכי המפלגה, שחורים ולבנים כאחד, נשמעת ביקורת זו, ואף טענות על שחיתות שלטונית, טיוח וחיפוי על מקורבים החשודים בפלילים.
תוצאות מערכת הבחירות הפנימיות לוועד הפועל של המפלגה בדצמבר 2007 הביאו לביקורת קשה על תדמיתה הציבורית ונקיון כפייה, כאשר התברר כי 16% מבין 80 החברים שנבחרו הם פושעים פליליים מורשעים (שלא בענייני מאבק באפרטהייד אלא לאחריו), ואליהם מצטרפים עוד נבחרים שלא הורשעו בדין אך מרחפים סביבם ענני חשדות. נשיא המפלגה הנבחר עצמו, ג'ייקוב זומה, הוא אחד מאלה שצל כבד של חשדות בשחיתות ובפלילים מלווה אותם.
הרצל רוזנבלום

נפתלי הרצל רוזנבלום (14 באוגוסט 1903 – 1 בפברואר 1991) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, פעיל בתנועה הרוויזיניסטית ולאחר מכן במפלגת המדינה העברית. מחותמי מגילת העצמאות ועורך "ידיעות אחרונות" במשך 38 שנה, עד 1986.
קורות חייו

נולד בקובנה שבליטא. בצעירותו סבל מקיפוח אנטישמי ולא ניתן לו ללמוד משפטים כחפצו והוא עבר לווינה, שם למד באוניברסיטה משפטים וכלכלה וקיבל תואר דוקטור.
מווינה עבר רוזנבלום ללונדון, ובה עבד כעוזרו של זאב ז'בוטינסקי. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והצטרף לעיתון "הבוקר".
בשנת 1948 היה רוזנבלום בין חותמי מגילת העצמאות כנציג הרוויזיוניסטים. הוא נענה לבקשתו של דוד בן-גוריון וחתם על המגילה בשם עברי "ורדי" (תרגום שמו שהשתמש בו לעיתים רחוקות), דבר שעליו הצטער לימים כאשר כעיתונאי וכעורך המשיך לשאת בשם "רוזנבלום" והמוניטין שלו היה בשם זה.
בשנת 1948, כשעזריאל קרליבך ובכירי "ידיעות אחרונות" פרשו והקימו את העיתון המתחרה "מעריב", היה "ידיעות אחרונות" במצוקה ונאבק קשות על קיומו. בעלי העיתון, בני משפחת מוזס, גייסו לעזרתם את רוזנבלום שעבד ב"הבוקר", ונתמנה לעורך הראשי. בתפקידו כעורך ראשי כתב מדי יום ביומו את מאמר המערכת, ולעיתים אף הוסיף וכתב מאמרי דעה כאשר על הפרק עמדו נושאים שהסעירו את הציבור כגון הסכם השילומים עם גרמניה. עם זאת, הוא לא מילא פונקציות אחרות אשר מקובל שהן מתפקידו של עורך ראשי, כגון החלטה על חלוקת הנושאים בעיתון, החלטה על הכותרת הראשית ועל ידיעות שייכנסו לעמוד הראשון ולעמודי החדשות בכלל, וכו'. מי שמילא את התפקידים האלה וערך למעשה את העיתון כל אותן שנים היה דב יודקובסקי (שתפקידו הרשמי היה "מרכז המערכת"), שזכה בכך לגיבוי מלא מצד העורך האחראי, נח מוזס. יודקובסקי, יחד עם נח מוזס, הוא ששיקם את העיתון והוביל אותו להצלחתו המרשימה במרוצת השנים. רוזנבלום נשא את התואר עורך ראשי של "ידיעות אחרונות" במשך 38 שנה. במאמרי המערכת שלו וברשימותיו הביע דעות ימניות בצורה תמציתית ומסוגננת.
בין היתר זכור מאבקו נגד הסכם השילומים, דרישתו (שהצנזורה הצבאית מחקה מן העיתון, אך מנחם בגין הזכיר אותה מעל בימת הכנסת) להחליף את ראש משקיפי האו"ם הגנרל הדני ואגן בניקה האנטי-ישראלי, לאחר טבח מעלה עקרבים במרץ 1954. כן בלטה תמיכתו במהלכי ממשלת בגין בימי מלחמת לבנון הראשונה.
במרוצת השנים התמסר רוזנבלום לכתיבת המאמר הראשי היומי. בשנת 1986 פרש מן העיתון והעלה את זכרונותיו על הכתב בספרו "טיפות מן הים", ובו חוויות ואירועים מחייו ותאור פגישותיו עם אישים.
זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 1966. זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר. בשנת 1988 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.. על שמו רחוב בתל אביב.
בנו, משה ורדי, היה גם הוא עורך "ידיעות אחרונות".
ספריו

דמויות ציוניות, תל אביב: [חמו"ל], 1942.
טיפות מן הים: ד"ר ה. רוזנבלום מספר, תל אביב: עידנים, תשמ"ח 1987.
הערות שוליים

↑  שנים עשר המדליקים, מעריב, 20 באפריל 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513535905171  PLWABN: 9810601526105606  GND: 119261421  ISNI: 0000 0004 4886 1854  LCCN: n89135031  VIAF: 15576198   WorldCat (עם VIAF): 15576198 
קברו של הרצל רוזנבלום בבית הקברות טרומפלדור
וורדר קרסון

קרסון מיכאל בועז ישראל
וורדר קרסון (באנגלית: Warder Cresson, ידוע גם בשמו העברי: מיכאל בועז ישראל בן אברהם, 13 ביולי 1798 פנסילבניה – 27 באוקטובר 1860 ירושלים), הראשון שכיהן לתקופה קצרה כקונסול של ארצות הברית בירושלים, גר צדק ותומך נלהב של ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל.
ביוגרפיה

וורדר קרסון נולד בפנסילבניה שבארצות הברית למשפחה עשירה מזרם הקווייקרים וממוצא צרפתי. סב-סבו, פייר קרסון, היה צרפתי שהתיישב בהולנד והגיע לעולם החדש באמצע המאה ה-17. כבר בילדותו היה שקוע בהירהורים בענייני דת ואמונה. בשנת 1821 נשא לאישה את אליזבט טאונסנד (Elisabeth Townsend), שילדה לו שישה ילדים, והתפרנס כאיכר עשיר בפנסילבניה. בשנת 1827, כאשר היה בן 29, פרסם קרסון מסמך שבו הוא מתח ביקורת על דרכי התנהלות של חברי הקהילה הקוואקרית. בעקבות המסמך הוא הואשם בהשתייכות לכת ה'שייקרים' (The Shakers), אך הוא לא נודה מהקהילה הקוואקרית. האשמה זאת חזרה והופיע במאמרים שהתפרסמו בשלבים מאוחרים יותר של חייו, ונכתב שבחיפוש אחר זהותו הדתית הוא הפך למורמוני, אדוונטיסט של היום השביעי, וקמפבליט, זרמים בנצרות שמאמינים כי חזרתו של ישו היא בהישג יד. בשנת 1830 פרסם מסמך נוסף בשם "בבל הגדולה נופלת" ('Babylon the great is falling') שבו הוא תקף את השחיתות הנוצרת לדעתו מהאופן שבו העושר מתרכז בידיהם של מתי מעט, וטען שהחברה האמריקאית עומדת בפני התפוררות אם היא לא תעבור רפורמה על פי תפיסות הנצרות. שנות ה-30 של המאה ה-19 היו תקופה של התעוררות דתית גדולה בארצות הברית, כאשר כתות רבות האמינו בביאה השנייה. בהשפעת מגעים עם הרב יצחק (אייזק) ליסר, ומרדכי עמנואל נח הגיע למסקנה שעל מנת להביא את הגאולה יש לעזור ליהודים להשתקם בארץ ישראל. בשנת 1844 פרסם קרסון ספר בשם 'ירושלים, מרכז האושר של כל העולם' ובו הציג את הדעה שהיהודים הם הכלי שדרכו תגיע הגאולה. באותה שנה השתכנע להתיישב בארץ ישראל ולהקדיש את זמנו לסיוע ליהודים שם.
ביוגרפיה > מינוי כקונסול בירושלים

לאחר ביקור בארץ ישראל כתב נציג פילדלפיה בקונגרס האמריקאי, אדוארד ג'וי מוריס, מכתב למזכיר המדינה ג'ון צ' קלהון, ובו המליץ למנות את וורדר קרסון כקונסול אמריקאי בירושלים, תפקיד שאותו ביקש קרסון לבצע בהתנדבות. ב-17 במאי 1844 מינה קלהון את קרסון כקונסול ארצות הברית בירושלים, מינוי שזכה לאישור הסנאט של ארצות הברית והנשיא ג'ון טיילר. בעקבות המינוי התגרש קרסון מאשתו, ובהשאירו מאחוריו אותה ואת ילדיו היגר לארץ ישראל, והחל למלא את תפקידו כקונסול. הסופר האנגלי ויליאם מייקפיס תאקרי, אשר פגש את קרסון בתקופה זאת ציין שידיעותיו של קרסון על ארץ ישראל הצטמצמו לאלו שהוא למד מהכתובים.
תפקודו של קרסון כקונסול היה קצר ימים. לאחר שנמסר לקלהון על אמונותיו המשיחיות של קרסון, הוא שלח מכתב ב-22 ביוני 1844 לקרסון שבו ביטל את המינוי - ואולם מכתב זה לא הגיע ליעדו מכיוון שהוא נשלח לכתובתו של קרסון בפילדלפיה, ואילו זה היה כבר בדרכו לארץ ישראל. בדצמבר 1844 נודע לשגריר ארצות הברית באיסטנבול, דבני קר (Dabney Carr) שבירושלים פועל אדם המציג את עצמו כקונסול ארצות הברית, אשר מאמין בתקומת העם היהודי, ומחלק מסמכי הגנה (קפיטולציות) אמריקאיים רשמיים ליהודים בארץ ישראל שאינם אזרחי ארצות הברית. קר בתגובה דאג שקרסון לא יקבל מסמכי הכרה מהשלטונות העות'מאניים (אשר בלעדיהם לא יכול קונסול להתחיל באופן רשמי את תפקידו) והזהיר את קרסון שאם לא יפסיק להציג את עצמו כקונסול הוא יגורש מהארץ.
משום כך מקורות שונים מציינים את אורך תקופת כהונתו של קרסון בתור קונסול כחודש (התקופה שעברה עד שהמינוי שלו בוטל) או כחצי שנה.
למרות האכזבה מביטול מינוי כקונסול, המשיך קרסון לדור בירושלים.
ביוגרפיה > התגיירות ומשפט השיגעון

במהלך מגוריו בארץ ישראל החל קרסון להתרחק מהנצרות ולהתקרב אל רבנים יהודיים, ובעקבות כך למד עברית ותלמוד. בשנת 1847 פרסם קרסון מסמך שתקף את המסיון האפיסקופלי האנגלי על נסיונותיו להמיר יהודים בארץ ישראל לנצרות. במרץ 1848 התגייר קרסון ושינה את שמו למיכאל בועז. צעד זה גרם לצער רב לבני משפחתו. כאשר הגיע קרסון באותה שנה לארצות הברית על מנת לחסל את עסקיו שם ולהעביר את הונו לארץ ישראל, הוציאו גרושתו וילדיו צו המורה על אשפוזו בטענה שדעתו נטרפה עליו, במטרה למנוע את המהלך. במשפט הראשון שנערך הוכרז קרסון על ידי חבר מושבעים כמשוגע, אך קרסון ערער על פסק הדין והצליח להשיג משפט חוזר. משפטו של קרסון זכה לסיקור תקשורתי אדיר. 35 מבני משפחתו העידו כנגדו, אך 73 עדים, הכוללים נוצרים ויהודים העידו לטובתו של קרסון, וביניהם דמויות יהודיות חשובות כמשה מונטיפיורי ומרדכי עמנואל נח. בסוף המשפט קבע חבר המושבעים כי דעתו צלולה. המשפט נחשב לאחד מאבני הדרך החשובות בהגנה על חופש הדת בארצות הברית.
לאחר המשפט ויתר קרסון על חלק גדול מרכושו לגרושתו וילדיו, וחזר לירושלים. בשנת 1852 פרסם ספר בשם 'מפתח דוד' (The key of David) שבו פירט בין היתר את המניעים שלו להמיר את דתו ליהדות, וסיקור של משפטו.
ביוגרפיה > חזרתו לירושלים

לאחר חזרתו לארץ ישראל השתקע ישראל בועז בירושלים, התמסר ללימוד תורה והפך לחבר מכובד בקהילה היהודית הספרדית בעיר. במקביל החל לפעול לעידוד התיישבות יהודית חקלאית בארץ ישראל. הוא פרסם בנושא זה כרוזים ומאמרים בעיתונות ארצות הברית והחל לבצע ניסיונות בגנים בקרבת יפו, אשר שימשו כבתי ספר חקלאיים זעירים שנועדו להכשיר חניכים והעסיקו תושבי ירושלים. בנוסף פעל להקמת חווה חקלאית סמוך לירושלים - בעמק רפאים, כל זאת כחמישים שנה לפני הקמת התנועה הציונית. מאמצים אלו לא נשאו לבסוף פרי בעקבות מחסור בכספים.
הסופר האמריקאי הרמן מלוויל (הידוע בעיקר בזכות הרומן מובי דיק) פגש בו בעת ביקורו בארץ בשנת 1857 וביסס עליו את דמותו של 'נתן' נוצרי שהתגייר המופיע בפואמה 'Clarel: A Poem and a pilgramage in the holy land'.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 נשא קרסון לאישה את רחל מולנו בת הקהילה הספרדית בירושלים, ולזוג נולדו שני ילדים: דוד בן ציון ואביגיל רות.
על פי יעקב יערי-פולסקין בשנותיו האחרונות נרקמו אגדות שונות סביב ישראל בועז: "היו שהאמינו כי 'בעל מופת' הוא. בעיני ההמון נתקדש האיש הזה וביקשו ממנו שיתפלל לשלום חולים וחשוכי מרפא".
ישראל בועז הלך לעולמו ביום י"א בחשוון תרכ"א, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. הלווייתו הייתה רבת רושם והשתתפו בה כל ראשי הקהילה היהודית בירושלים. ילדיו לא האריכו ימים אחריו: דוד ציון מת בשנת 1864 ובתו אביגיל הלכה לעולמה כתוצאה ממגפת הכולרה בשנת 1865. מיקומו המדויק של הקבר אבד במשך השנים והתגלה שוב רק בעקבות מיפוי דיגיטלי בשנת 2013.
לקריאה נוספת

יעקב יערי-פולסקין, "המאמין המופלא בגאולת ישראל – גר הצדק ישראל בועז (וורדר קראסון)" מתוך חולמים ומגשימים, הוצאת מ. מזרחי, תל אביב, 1967, עמודים 45–47
יעקב שביט, ‏'ארץ צִלצַל כְּנָפָים' וגאולת ישראל – תעודה מילנריסטית מירושלים 1847, קתדרה 50, דצמבר 1988, עמ' 98–110
רות קרק ויוסף גלס, ‏הקונוסולים של ארצות הברית בירושלים (1844–1917), קתדרה 70, ינואר 1994, עמ' 161–192 (גרסה טקסטואלית באתר סנונית)
קונסול ירושלמי שנתגייר, הזמן, 26 בינואר 1913
הערות שוליים

↑  כת סודית של יוצאי הקהילה הקוואקרית, ששמה דגש על שוויון חברתי וביטול יחסי מין
↑  יערי פולוסקין, "חולמים ומגשימים", הוצאת מ. מזרחי תל אביב 1967 עמ' 46.
↑  ניר חסון, נמצא הקבר האבוד של "הקונסול" האמריקאי בירושלים, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283459005171  ISNI: 0000 0000 6421 7461  LCCN: nr92016900  SNAC: w63v2gtp  Trove: 1053714  VIAF: 76178840   WorldCat (עם VIAF): 76178840
זאפאר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 מפעיל:  איראן
 יצרן:  Iran University of Science & Technology
 משגר:  סימורג
 משימה
 סוג משימה:  לוויין חישה מרחוק רב-צבעי
 לוויין של:  כדור הארץ
 מסלול:  LEO
 נטייה:  55 מעלות
 אפואפסיד:  500 ק"מ
 פריאפסיד:  500 ק"מ
 משך המשימה:  שנה וחצי
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  90 ק"ג
 משקל מטע"ד:  לא פורסם
זאפאר (פרסית: ظفر, קרי: "ניצחון") הוא שמו של לוויין מפיתוח איראני עצמאי. על פי דוברים איראנים רשמיים, זהו לוויין תצפית שמטרותיו הן חישה מרחוק של כדור הארץ, והוא מצויד במטע"ד צילום בשלושה אורכי גל, המסוגל לצלם תמונות צבעוניות ברזולוציה של 80 מטרים.
הלוויין הוצג לראשונה ב -7 בפברואר 2011, במסגרת אירועי המהפכה האסלאמית באיראן.
זאפאר-1

הלוויין המקורי לא שוגר מעולם. לוויין בעל אותו השם שוגר לחלל ב-9 בפברואר 2020, אך לא הגיע למסלול בשל תקלה במשגר הלוויינים סימורג שנשא אותו אל החלל. בלוויין החדש מצלמה יחידה וצורתו שונה מאוד מהתכן הראשון.
הראלד הלפגוט

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1977 (בן 46) לימה, פרו 
 ענף מדעי:  מתמטיקה 
 מקום מגורים:  צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת ברנדייס 
 מנחה לדוקטורט:  Henryk Iwaniec, פיטר סרנק 
 מוסדות:  אוניברסיטת גטינגן 
 תלמידי דוקטורט:  David John Mendes da Costa, Alisa Sedunova 
 פרסים והוקרה:  פרס אדמס (2011)  פרס לוורהולם (2008)  עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה (2019)  Alexander von Humboldt Professorship (2015)  פרס וייטהד (2010) 
 
הראלד אנדרס הלפגוט (בספרדית: Harald Andrés Helfgott;‏ נולד ב-25 בנובמבר 1977) הוא מתמטיקאי פרואני-צרפתי, חוקר תורת המספרים ותחומים סמוכים. חוקר במכון למחקר מתמטי IMJ-PRG (אנ') בפריז ופרופסור באוניברסיטת גטינגן.
ביוגרפיה

הראלד הלפגוט נולד ב-1977 בלימה, בירת פרו. בשנת 1998 קיבל תואר ראשון (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת ברנדייס. ב-2003 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרינסטון, על עבודה בהנחיית Henryk Iwaniec (אנ') ופיטר סרנק, שכותרתה "Root Numbers and the Parity Problem". בשנים 2003–2004 היה באוניברסיטת ייל במשרת פוסט-דוקטורט, ובשני 2004–2006 היה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת מונטריאול.
בשנים 2006–2009 היה מרצה ואחר כך מרצה בכיר באוניברסיטת בריסטול. בשנת 2010 מונה לחוקר במכון למחקר מתמטי IMJ-PRG, ובשנת 2015 מונה במקביל לפרופסור באוניברסיטת גטינגן.
בשנים 2012 ו-2013 הוכיח את השערת גולדבך החלשה בשלושה מאמרים. ההוכחה התבססה בין היתר על חישוב שביצע יחד עם דוד פלאט. שני המאמרים הראשונים הוקדשו לשיפור החסמים הנחוצים להוכחה. שיפור החסמים התאפשר בין היתר בזכות בדיקה ממוחשבת של השערת רימן המוכללת (עבור מספר סופי של פונקציות זטא) עד לגובה מסוים במישור המרוכב.
בשנת 2013 בדקו הלפגוט ופלאט את תקפותה של השערת גולדבך החלשה עד  10^{30}.
הם השתמשו בשיטה דומה לשיטתו של Saouter לבדיקה של השערת גולדבך החלשה עד  10^{20}. במאמר האחרון הוכיח הלפגוט את ההשערה למספרים גדולים מ- 10^{29} ללא הנחת השערת רימן המוכללת, ובכך סגר את השערת גולדבך באופן מלא. בנספח למאמר זה מתאר הלפגוט שיטה נוספת לבדיקת ההשערה עד  10^{27}. שיטה זו התבססה על מאמר חישובי אחר של פלאט שנכתב באותו הזמן.
בשנת 2017 גילה טעות בהוכחתו של לסלו בבאי משנת 2015 לבעיית הגרפים האיזומורפיים (אנ'), ובבאי תיקן את הטעות.
הוקרה

בשנת 2008 קיבל את פרס לוורהולם (Philip Leverhulme Prize), על עבודתו בתורת המספרים, גאומטריה דיופנטית ותורת החבורות.
בשנת 2010 קיבל את פרס וייטהד, על תרומותיו לתורת המספרים.
בשנת 2011 קיבל את פרס אדמס (אנ'), יחד עם טום סנדרס.
בשנת 2013 מונה לפרופסור כבוד באוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס בלימה.
בשנת 2019 נבחר לעמית האגודה האמריקאית למתמטיקה, על תרומותיו לתורת המספרים האנליטית, קומבינטוריקה אדיטיבית ותורת החבורות הקומבינטורית.
הערות שוליים

↑  Helfgott, H.A. (2012). "Minor arcs for Goldbach's problem". http://arxiv.org/abs/1205.5252
↑  Helfgott, H.A. (2012). "Major arcs for Goldbach's theorem". http://arxiv.org/abs/1305.2897
↑  D. Platt. Computing degree 1 L-functions rigorously. PhD thesis, Bristol University, 2011.
↑  H. A. Helfgott and David J. Platt. Numerical verification of the ternary Goldbach conjecture up to 8.875 · 1030
. Exp. Math., 22(4):406–409, 2013.
↑  H. A. Helfgott. The Ternary Goldbach Conjecture is true. Preprint. Available as arXiv:1312.7748.
↑  בגיסה הנוכחית של המאמר החסם שופר ל  10^{27}
↑  D. Platt. Computing π(x) analytically. To appear in Math. Comp.. Available as
arXiv:1203.5712.
↑  למעשה היו עבודות חישוביות קודמות שגם התאימו למטרה זאת, אולם הלפגוט בחר את עבודתו של פלאט כי ראה בה כיותר אמינה
↑  Erica Klarreich, Graph Isomorphism Vanquished — Again, Quanta Magazine, January 14, 2017
↑  2019 Class of Fellows of the AMS
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810575971705606  CiNii: DA14264419  dblp: 21/5188  GND: 1070801011  ISNI: 0000 0000 5385 8191  LCCN: no2003053276  MGP: 69999  SUDOC: 203615417  VIAF: 48917052   WorldCat (עם VIAF): 48917052
וואלאס קלמנט סבין

| --- | --- |

 לידה:  13 ביוני 1868 Richwood, Ohio, U.S.
 פטירה:  19 בינואר 1919  (בגיל 50) בוסטון
 ענף מדעי:  אקוסטיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אוניברסיטת הרווארד
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון טרובברידג' 
 מוסדות:  בית הספר לעסקים של הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  פרסי ברידג'מן, תיאודור ליימן 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2011) 
 
וואלאס קלמנט סאבין (באנגלית:Wallace Clement Sabine ;‏ 13 ביוני 1868 – 19 בינואר 1919) היה פיזיקאי אמריקאי שייסד את תחום האקוסטיקה האדריכלית. סאבין היה האקוסטיקאי האדריכלי של אולם הסימפוני בבוסטון, שנחשב לאחד משניים או שלושת אולמות הקונצרטים הטובים בעולם בשל האקוסטיקה שלו.
הערות שוליים

↑  "Prof W. C. Sabine of Harvard Dead". Boston Globe (באנגלית). 1919-01-11. p. 2. נבדק ב-2023-01-29.
↑  Carolyn Pitts and Patty Henry, National Historic Landmarks Survey, NATIONAL HISTORIC LANDMARK NOMINATION - Symphony Hall, National Public Gallery, ‏26 ליוני 1998 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287525405171  GND: 122035739  ISNI: 0000 0000 8393 5709  LCCN: nr94030049  MGP: 35094  NTA: 100565808  SNAC: w6fb8b65  Trove: 1013672  ULAN: 500282970  VIAF: 72264996   WorldCat (עם VIAF): 72264996 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וורד הורטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בינואר 1976 (בן 48) מוריסטאון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ward Kirby Horton 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2000 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וייק פורסט  Durham Academy 
 פרופיל ב-IMDb
 
וורד קירבי הורטון (באנגלית: Ward Kirby Horton; נולד ב-14 בינואר 1976) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ופעלולן אמריקאי.