stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיליה ברייטמן
הערות שוליים

↑  Gregorian, Discogs (באנגלית)
1 2  Amelia Brightman, Discogs (באנגלית)
1 2  Masters Of Chant* - Moment Of Peace, Discogs (באנגלית)
↑  Gregorian – Moment of Peace (באנגלית), נבדק ב-2020-05-10
↑  Gregorian - Moment Of Peace, Discogs (באנגלית)
↑  להקת גרגוריאן תופיע בישראל, באתר ynet, 12 ביולי 2016
↑  Amelia Brightman - Amelia Brightman, Discogs (באנגלית)
↑  Amelia Brightman - The Fairest Of The Seasons, Discogs (באנגלית)
↑  Home, Sarah Brightman (באנגלית)
↑  Royal Christmas Gala - wielkie świąteczne widowisko. Sarah Brightman po raz pierwszy zaśpiewała w Polsce!, www.eska.pl (ארכיון)
↑  sallida, ROYAL CHRISTMAS GALA VIENNA 2017, Lemontrend, ‏2017-10-26 (באנגלית) (ארכיון)
↑  Royal Christmas Gala - Additional European Dates Announced, Sarah Brightman (באנגלית)
↑  Amelia Brightman - Sleeping Satellite OUT NOW!!!, נבדק ב-2022-08-27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1c0d1712-1b6a-4b2d-aed8-140157eda387
אנדרה בלונדל

| --- | --- |

אנדרה בלונדל בסטודיו לציור שלו, 1944
 לידה:  3 במאי 1909 צ'ורטקוב, פולין
 פטירה:  14 ביוני 1949  (בגיל 40) פריז, צרפת
 לאום:  צרפתי, פולני
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  "קבוצת אוונגרד פולני" אסכולת פריז
אנדרה בלונדל - טבע דומם עם מסור
אנדרה בלונדל - שדרה
אנדרה (סשה) בלונדל (בצרפתית: Andre Blondel או בפולנית: Sasza Blonder;‏ 3 במאי 1909 – 14 ביוני 1949) היה צייר יהודי ממוצא פולני שפעל בפריז במסגרת אסכולת פריז.
קורות חיים

אנדרה בלונדל נולד ב-1909 בעיר צ'ורטקוב שבפולין בשם אלכסנדר (סשה) ישעיהו בלונדר (Aleksander (Sasza) Shaya Blonder). הוריו עסקו במסחר.
ב-1928, עם השלמת בחינות הבגרות, נסע בלונדל לפריז שם שהה תקופה קצרה וחזר לפולין. ב-1929 נסע שוב לפריז, שם למד אדריכלות, במשך שנתיים, בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École nationale supérieure des beaux-arts) וזאת בעזרת מלגת לימודים שקיבל.
ב-1931 חזר בלונדל לפולין והחל ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב (Academy of Fine Arts in
Cracow). בזמן שהותו בעיר יסד, יחד עם חברים אמנים, קבוצת אומנות בשם "הקבוצה הקרקובית" (Grupa Krakovska). התערוכה הראשונה של הקבוצה נערכה ב-1933 בעיר לבוב. ב-1935 החל לעבוד בתיאטרון הילדים היהודי "ביילסקו-ביאלה", שם יצר תפאורות להצגות. במקביל, הצטרף לאגודת האמנים והסופרים הפולנים (ZZPAP - Związek Zawodowy Polskich Artystów Plastyków). ב-1937 הציג בלונדל בוורשה תערוכה אישית בגלריה מקומית בשם "סלון קוטרבי" (Salon Koterby).
ב-1937 קיבל בלונדל מלגה ויצא ללימודים בפריז, שם חי ברובע החמישה-עשר. בתקופה זו התחבר לקהילה האמנים הרוסית בעיר ויצר קשרים עם אנשי אסכולת פריז וביניהם חיים סוטין, פנחס קרמניה (אנ'), יצחק דוברינסקי(אנ'), לודוויג קלימק (Ludwig Klimek) ועוד. באותה שנה השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1937).
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בלונדל לצבא הפולני שפעל על אדמת צרפת. ב-1940, עם כניסת הצבא הגרמני לפריז, נהדף הצבא הפולני דרומה לטולוז שם שוחרר בלונדל, בחודש יוני 1940, מהצבא ובסיוע המחתרת הצרפתית מצא מקלט באקס-אן-פרובאנס שם שהה כשנתיים. בעיר זו פגש את אשתו לעתיד, לואיז בונפילס, והיא סייעה לו לעבור לקרקסון (בקרבת הגבול עם ספרד) שם שינה את שמו מבלונדר לבלונדל כדי לא להיות מזוהה כיהודי. בתקופת שהותו בעיר, המשיך בלונדל ליצור ולפעול עם אמנים אחרים, שנמלטו אף הם מהנאצים.
עם סיום המלחמה היה פעיל במסגרת קבוצות אמנים שונות בערים סט (Sete), טולוז, מונפלייה, פרפיניאן ועוד.
ב-1948 חזר עם משפחתו לפריס שם המשיך ליצור. ב-14 ביוני 1949, בעת שעסק בשיפוץ דירה בקומה שנייה, נפל מחלון הדירה ונהרג.
סגנון ציורו

בלונדל יצר ללא הפסק למרות הקשיים של חייו והיה מאוד יצירתי.
הוא מערבב, בציוריו, אקספרסיוניזם ופוביזם (ציור פראי) ונוטה אף לקוביזם. ציוריו מלאי צבע, תנועה וחיים והוא מרבה להשתמש בצבעים שחורים, סגולים, כחולים כהים המוארים באדום בוהק, צהוב או לבן וזאת בהשראת השמש של דרום צרפת. הנושאים שבלונדל מטפל בהם נעים בין דיוקנאות עצמיים, דיוקנאות, עירום, נופים, דומם וקומפוזיציות. בציוריו משתקף אדם שהחיים התעללו בו והוא נושא בתוכו פצע בלתי ניתן לריפוי וזה בא לידי ביטוי באופן כפול: אלימות ומוות מצד אחד ורוך מצד שני.
משפחתו

ב-5 ביולי 1943 נישא בלונדל, בכפר Cuxac - Cabardès (בקרבת העיר קרקסון), ללואיז בונפיס (ילידת העיר Sete שבצרפת. בעלת תואר פרופסור לפיזיקה וכימיה) לה קרא בלונדל בשם החיבה "ליסו". לזוג נולדו 2 ילדים (הלן (1944) ומארק (1945)).
מורשתו

בלונדל הותיר אחריו כ-700 ציורים שחלקם נמצאים בידיים פרטיות וחלקם בבעלות גלריות ומוזיאונים (בעיקר בפולין ובצרפת).
תערוכות

תערוכות במוזיאונים:
1949: "ניסיון מבחן" (test bench), במוזיאון בקרקסון
1949: מחווה לאנדרה בלונדל, גלריה אספייס, רחוב מירומסניל, פריז
1950: סלון בסתיו, פריז
1959: מוזיאונים של נרבון וסטה
1964: גלריה אמבר, רחוב מזרין, פריז
1970: המוזיאון הלאומי של קרקוב
1977: המופע ה-20 של UFOLEA: מונפלייה, סטה, בז'יר
1979: מוזיאון פארי ואלרי, סטה
1980: מועצת העיר של קרקסון
1982: ארמון הקונגרס של פרפיניאן
2009: פול ולרי מוזיאון סטה
2009: ג'ו Bousquet בית, קרקסון
2010: מוזיאון שטוקי מלודז'
2010: תיאטרון של מלון דה ויל, לה האבר
2011: בית אומנויות ומלאכות של ספר מונטוליו
2012: גלריה ז'אן קלוד רנו, מונפלייה
2014: Espcace דומיניק Bagouet, מונפלייה
2015–2016: מוזיאון לאמנויות ומלאכות של הספר, מונטוליאו
2017: הספרייה הפולנית, פריז
תערוכות קבועות:
המוזיאון הלאומי של קרקוב
מוזיאון פאול ואלרי של סטה
לקריאה נוספת

1970, Sasza Blonder-André Blondel, 1909- 1949, catalogue de l'exposition au musée national de Cracovie, préface de Helena Blum. 1960. La genèse du Groupe de Cracovie à la lumière des faits et des
Zofia Baranowicz, Polska awangarda artystyczna 1918-1939, Wydawnictwa Artystyczne i Filmowe, Warszawa 1979,
1980, André Blondel, 1909-1949, peintures, dessins, catalogue de l'exposition à la mairie de Carcassonne. Préface de Louis Peyré, René Nelli, Fernand Dufour, Eugène Pech. 1979. André Blondel, 1909-1949, peintures, catalogue de l'exposition au Musée Paul Valéry, Sète, préface de Louis Peyré.
2009, De Blonder à Blondel, ouvrage publié à l’occasion de l’exposition De Blonder à Blondel au Musée Paul Valéry de Sète, textes de Natasza Styrna, Jerzy Malinowski, Marie Boyé-Taillan, Jean-Jacques Breton, Pascal Bonafoux, photographies de Pierre Marilly et témoignages de Régis Gal, Jacques Sauvaire, Louis Peyré, Claude Bonfils, Vincent Bioulès, Marc Blondel, éditions Actes Sud, Arles.
2013, Sasza Blonder/André Blondel, Cahiers polonais (1929-1937), textes de Marc Blondel, Catherine Désormière, Joanna M. Sosnowska, éditions Gaussen, Marseille.
2014, André Blondel - Au nom du père, catalogue de l’exposition à l’Espace Dominique Bagouet à Montpellier, textes d’Hélène Feydy-Blondel et de Numa Hambursin, éditions Méridianes, Montpellier
2015, Between Chortkiv and Paris, Sasza Blonder / André Blondel 1909-1949, Natasza Styrna, in Scripta Judaica Cracoviensia, vol 13, pp. 143-154.
2016, Écrire le passage", Sasza Blonder/André Blondel, Saralev H. Hollander, éditions Méridianes, Montpellier"
2016, André Blondel, le dessin fulgurant. De la couleur à la ligne. OEuvres graphiques sur papier, toiles et écrits, catalogue de l'exposition au Musée des Arts et Métiers du Livre de Montolieu, sous la direction de Claire Giovanangeli-Taoussi, textes d’André Blondel, de Marta Chrzanowska- Foltzer, Hélène Feydy-Blondel, Numa Hambursin, Marie Schumacher-Brunhes, Michel Maurette, Les Petites éditions des arts graphiques et métiers du livre, Montolieu
הערות שוליים

↑  עוד חברים בקבוצה היו האמנים הפולנים מריה ג'רמה, לאופולד לויצקי, סטניסלב אוסוסטוביץ והנריק וויצ'ינסקי
↑  במקביל לעבודתו האומנותית היה בלונדל פעיל בתנועה פוליטית שמאלית
↑  ב-1937 גורש בלונדל מהאגודה בגלל פעילות פוליטית
↑  הדירה נמצאת ברחוב rue de Seine מספר 21 בפריז
↑  הנישואין נערכו לאחר שבלונדל שינה את שמו מבלונדר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576413905171  PLWABN: 9810550978305606  BnF: cb15738874c (data)  GND: 139469656  ISNI: 0000 0000 7265 9016  LCCN: no2009175136  RKD: 111508  SUDOC: 13159625X  ULAN: 500120427  VIAF: 96569880   WorldCat (עם VIAF): 96569880
אנצאר (סודאן)

שומר בית בבית הח'ליף באומדורמאן בלבוש טיפוסי לאנצאר מאמניו של המהדי. צולם ב-1936.
האנצאר (בערבית: أنصار; 'תומכים') הם קבוצה פוליטית ותנועת אסלאם סופית סלפית פונדמנטליסטית  בסודאן.
מקורות התנועה הם בנאמניו ותומכיו של המהדי מוחמד אחמד אשר שלטו בסודאן בין השנים 1881–1899 ונלחמו באתיופיה, איטליה ובעיקר במצרים תחת השליטה האימפריה הבריטית. המהדי הראשון אחמד נפטר בשנת 1885 ומחליפו עבדאללה אל טאשי נהרג בקרב אומדיוויקרט בשנת 1899 כאשר נפלה סודאן המהדיסטית לידי מצרים ובריטניה ודוכא המרד. תחת השלטון הבריטי הח'ליף השני סייד עבד אל-רחמן אל-מהדי, בנו של המהדי אחמד, זכה לעצמאות פוליטית מסוימת ונחשב למנהיג מתון של תנועת האנצאר.
אל-מהדי הוביל את התנועה בתור האימאם שלה לאורך התקופה הקולוניאלית של סודאן תחת השלטון האנגלו-מצרי ומספר שנים אחרי שקיבלה עצמאות בשנת 1956. לאחר מותו של אל-מהדי צאצאיו המשיכו להוביל את התנועה ואת התנועה הפוליטית שהקימו 'תנועת עומה', נכדו צאדק אל-מהדי אף שימש ראש ממשלת סודאן פעמיים בראש תנועת עומה והיה ראש הממשלה האחרון של הרפובליקה לפני ההפיכה הצבאית.
ראו גם

המלחמה המהדית
אנצאר
אסן (הולנד)

אָסֶן (בהולנדית: ‏Assenקובץ:Nl-Assen.oga‏Ⓘ‏) היא עיר הבירה של מחוז דרנתה שבהולנד.
היסטוריה

ההיסטוריה של אסן מתחילה בשנת 1258 כאשר מנזר מריאנקמפ נבנה במיקום חדש. המנזר נבנה במקור ליד קופורדן, כעונש על הטבח שבוצע בשנת 1227 בצבאו של הבישוף של אוטרכט על ידי איכרי דרנתה, במה שהיה ידוע כקרב אנה, קרב שבו נהרג הבישוף. יורשו הורה שהמנזר יבנה בתור עונש על הריגת הבישוף. בשל העובדה שהמנזר היה ממוקם באזור שאדמתו הייתה אדמת כבול צחיחה, שגם סבלה מהצפות באותה תקופה, נמצא מיקום טוב יותר למנזר הציסטרציאני באזור שידוע בשם ויטן, בו שכנו באותה תקופה רק מספר חוות. סביב למנזר שכנו מספר כפרים כמו דרוז, ויטן ופילו. ההיסטוריה של זה האחרון מגיעה עד לזמנים בהם נבנו בשטחו הדולמנים. המנזר החדש נבנה ככל הנראה בשנות השישים של המאה ה-13 ובמשך השנים התפתחה אסן סביבו.
המנזר נבנה באזור בו שוכן כיום מרכז העיר. במקום בו שכן המנזר, עומד כיום המוזיאון המחוזי להיסטוריה ולאמנות, בניין שנבנה ב-1882 כמושב ממשלת המחוז. רק מבנה הכנסייה וחלקים של החומות מרמזים על התחלתה הדתית של העיר.
אסן לא הייתה רשות מקומית עצמאית, אף לא מבחינת ההיררכיה הכנסייתית, למרות שפעלה בה כנסיית המנזר והיא הייתה כפופה מבחינה דתית ומבחינה מנהלית לרולדה. ב-1615 קיבלה העיר מטיף משלה. ב-1807 קיבלה אסן, אז עדיין כפר, את עצמאותה כרשות מקומית נפרדת ונפרדה מרולדה. הייתה זו רשות מקומית שעדיין פעלה בצורה זו או אחרת תחת שליטת הממשל המחוזי. אסן נקבעה כמקום מושב הממשל המחוזי ביוזמתם של מושלים כמו פטרוס הופשטדה, שאף הקים את הפארק המקומי במרכז העיר
ב-1809 קיבלה אסן רשמית את זכויותיה כעיר. היא הייתה היישוב השני במחוז דרנתה, לאחר קופורדן, שקיבלה את זכויותיה מידי לואי בונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטה שהומלך כמלך הולנד והיו לו תוכניות גדולות בנוגע לאסן. באותה עת הוכנה תוכנית להפיכתה של אסן כעיר, אך ממלכת הולנד סופחה לקיסרות הראשונה של נפוליאון והתוכניות נזנחו.
כמרכז מנהלי, משכה אסן תושבים אמידים וכתוצאה מכך היא התפתחה כלכלית. הדבר גרם גם לעלייה איטית אך מתמדת בהיקף פעילות הסחר בעיר, בעושרה ובהקמת מוסדות חדשים בה, כמו עיתון שהחל לצאת בה לאור ב-1823, בית ספר לטיני שנפתח ב-1825, שירות דואר שהחל לפעול ב-1830, בית משפט שהוקם ב-1840, חיל מצב שפעל בה החל מ-1852 ותחנת רכבת שהוקמה ב-1870. התפתחות חשובה נוספת הייתה כרייתה של תעלת המים דרנטסה הופטוארט, שבה נעשה שימוש להובלת כבול וסחורות נוספות. ב-1861 נפתחה תעלת נורד-וילמסקנל.
בראשית המאה ה-20 החלה אסן לשחק תפקיד חשוב יותר בתחום התעשייה. במקור הייתה העיר מקום מושב הממשל המחוזי, אך הקמתם של בית מטבחיים, מחלבה ובית יציקה לברזל, יצרו מגוון רחב של אפשרויות תעסוקה ועודדה את צמיחתה של העיר. בשנת 1930 לערך, עם הקמתם של בתי חולים פסיכיאטרים ומרכזי בריאות, הפכה אסן להיות מרכז למערכת הבריאות של המחוז.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא עלה מספר תושבי אסן על 20,000. מסלול מרוצי המכוניות TT-Circuit Assen הביא לעיר פרסום, אך רק החל משנות החמישים, עם התפתחות הגרעין התעשייתי שלה, החלה אסן לצמוח במהירות רבה יותר. חברת הנפט הלאומית (Nederlandse Aardolie Maatschappij) הקימה את מרכזה באסן. כיום העיר היא בעלת שיעור הצמיחה הגדול ביותר בחלקה הצפוני של הולנד, עם שפע של הזדמנויות תעסוקה, במיוחד במגזר השירותים. שיעור הצמיחה חסר התקדים של העיר במספר הבתים והתושבים הוא בעל משמעות סביבתית.
ערים תאומות

פולין פוזנן, פולין.
הערות שוליים

↑  משרד הסטטיסטיקה של הולנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531813605171  GND: 4262868-4  LCCN: n81081134  MusicBrainz: e6582603-32fd-4bcc-8437-54947674873d  VIAF: 161428089   WorldCat (עם VIAF): 161428089
אנצ'יסחטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה מלכיתית יוונית-קתולית 
 מיקום:  טביליסי 
 מדינה:  גאורגיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־6
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־6 
 קואורדינטות:  41°41′44″N 44°48′25″E﻿ / ﻿41.695434°N 44.8068481°E﻿ / 41.695434; 44.8068481
  (למפת טביליסי מוגדלת) אנצ'יסחטי(למפת טביליסי רגילה) אנצ'יסחטי
 
כנסיית אנצ'יסחטי כיום
כנסיית אנצ'יסחטי ב-1890
אנצ'יסחָטי (בגאורגית: ანჩისხატი) נקראת גם "הבזיליקה אנצ'יסחטי של מריה הקדושה" היא הכנסייה העתיקה ביותר בטביליסי, גאורגיה. היא מתוארכת למאה השישית, ובחלקה הגדול נשתמרה באדריכלות המקורית שלה.
היסטוריה

על פי רישומים גאורגים עתיקים, הכנסייה נבנתה על ידי דאצ'י, מלך איבריה (522-534 לערך), שהפך את טביליסי לעיר בירה. פירוש השם הוא הצלמית של אנצ'י (ანჩი). כאשר חאטי (ხატი) פירושו ציור או צלמית. הצלמית של המושיע בת המאה ה-12 נטמנה על ידי הצורף בקה אופיזרי במנזר אנצ'י בטאו-קלארג'תי, צפון טורקיה כיום. הצלמית הועברה לטביליסי בשנת 1664 כך שלא הושמדה על ידי הפלישה העות'מאנית, ונשתמרה במשך מאות שנים בכנסיית מריה הקדושה. כיום הצלמית מוצגת במוזיאון האמנות של גאורגיה.
על יד הכנסייה ישנו מגדל פעמונים מלבנים, שנבנה על ידי הקתוליקוס-פטריארך דומנטי בשנת 1675. מראה הכנסייה השתנה לחלוטין בשנות השבעים של המאה ה-19. משנת 1958 ועד שנת 1964 נערכו עבודת שחזור, ששינו את מראה הכנסייה למראה שהיה לה במאה ה-17.
אנטיוכוס (מצביא)

אנטיוכוס (ביוונית עתיקה:  Ἀντίοχος; ‏? - 406 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי, אשר התפרסם בשל פיקודו על הצי האתונאי בקרב נוטיון שבמהלכו מת.
ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע אודות חייו המוקדמים. הוא נזכר לראשונה בסיפור שמביא פלוטרכוס. על פי הסיפור, אלקיביאדס נכנס פעם כדי לתרום למגבית כספים, ותוך כדי כך ברח ממנו עוף שליו מאולף שהחזיק אצלו. אנטיוכוס רדף אחרי העוף והחזיר אותו לאלקיביאדס "וכך נעשה האיש חביב מאוד על אלקיביאדס". תיאוריו אצל ההיסטוריונים העתיקים, לא מחמיאים כלל וכלל. דיודורוס מכנה אותו "איש פזיז מטבעו", ופלוטרכוס כותב עליו: "איש זה יורד ים טוב היה, אבל קל דעת בשאר הדברים וגס רוח.
במהלך המלחמה הפלופונסית, אנטיוכוס היה אחד מקציניו של אלקיביאדס, שבשנת 406 לפנה"ס הטילו מצור על אפסוס, שם חנה הצי הספרטני בפיקוד ליסנדרוס. עם זאת, בתקווה להשיג ממון שיעזור לו להגדיל את ציו, החליט אלקיביאדס לנטוש את המצור, ולסייע לתרסיבולוס לצור על פוקאיה. אלקיביאדס מינה את אנטיוכוס כמחליפו, והשאיר עמו 80 טריארות, 10 יותר משהיו לליסנדרוס. ההוראות של אלקיביאדס היו לא לפתוח בקרב בשום מחיר, אולם אנטיוכוס לא שעה להזהרות אלו, וניסה לגרור את ליסנדרוס לקרב. אנטיוכוס לקח 10 טריארות "וחתר בשחצנות על פני מקום חניית האניות תוך לגלוג ושאון", תוך שהוא משמיע "דברי כיעור ותפלות". ליסנדרוס שלח חלק מהטריארות שבפיקודו למרדף אחרי אנטיוכוס, אולם אז יצאו גם האתונאים לקרב וליסנדרוס מיהר ושלח את שאר הטריארות שלו. בקרב הימי שהתפתח, נחל ליסנדרוס ניצחון. בתחילה הטביע את ספינתו של אנטיוכוס והוציאו להורג, ולאחר מכן השתלט על שאר הצי האתונאי, שלא היה מוכן לקראת בואו של כוח רב כל כך. אף שאבדותיהם של האתונאים הסתכמו ב-22 ספינות בסה"כ, הרי שהניצחון הספרטני השפיע עליהם קשות מבחינה מוראלית, ותרם להדחתו של אלקיביאדס מהפיקוד, למרות שבפועל לא הוא היה האשם אלא אנטיוכוס.
לקריאה נוספת

Donald Kagan, The Peloponnesian War, Penguin Books, 2003.
הערות שוליים

↑  ההגייה ביוונית: אנטיוכוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
↑  פלוטרכוס, "חיי אלקיביאדס", 10.
↑  דיודורוס, ספר שלושה עשר, 71.
1 2 3  פלוטרכוס, "חיי אלקיביאדס", 35.
↑  443 .Kagan p
↑  על פי  דיודורוס, ספר שלושה עשר, 71. לטענת פלוטרכוס (ליסנדרוס 5, אלקיביאדס, 35), אנטיוכוס לקח עמו רק 2 טריארות.
↑  פלוטרכוס, "חיי ליסנדרוס", 5.
אסכולת טוסה

סצנה מתוך מגילה המתארת את ההיסטוריה של מנזר בודהיסטי. ציור של טוסה מיטצונובו
איור על פי מעשה גנז'י של טוסה מיצואוקי
אסכולת טוסה (ביפנית:　土佐派) היא אסכולה של ציור יפני, שנוסדה במאה ה-13 על ידי פוג'יווארה צונטאקה (Fujiwara Tsunetake), ושגשגה בין ראשית המאה ה-15 לשלהי המאה ה-19.
בניגוד לאסכולות ציור יפניות מוקדמות יותר, שעסקו בעיקר בתיאור אלוהויות בודהיסטיות, דיוקנאות של קדושים ומלומדים סיניים, כוהנים מפורסמים ונופים בסגנון סיני, נתפסה אסכולת טוסה משך זמן רב כיפנית לגמרי בבחירת הנושאים ובמתודיקה. מכיוון שכך, זוהו אמנים של אסכולה זו בעיקר כאחרוני המומחים ל-יֶמאטו-אֵה (やまと絵), סגנון ציור יפני שהתפתח בתקופת הייאן (794-1185 לספירה), אך העבודות המצויות בידינו כיום מראות שסגנונות ונושאי ציוריהם היו מגוונים הרבה יותר מהנהוג לחשוב. מסתבר כי אמני טוסה ציירו גם תמונות איקונין בודהיסטיות ותמונות עם נושאי "ציפור ופרח" המבוססות על מודלים סיניים, כמו גם על מקומיים, בדומה לאסכולות הוותיקות יותר, כשלעיתים הם משלבים סגנונות של משיכות מכחול המזוהים ביפן עם ציור סיני מתקופת סונג (960-1279 לספירה) ואחריה.
מקור השם "טוסה"

מקורו של שם המשפחה טוסה הוא ככל כנראה בראשית המאה ה-15 כתוארו של מושל מחוז טוסה (כיום מחוז קוצ'י) שבאי שיקוקו. אילן היוחסין של משפחה זו מלפני סוף המאה ה-15 אינו ידוע, אך ידוע כי בראשיתה מספר ציירים עם שמות משפחה שונים, הכוללים את רוקאקו (Rokkaku), פוג'יווארה (Fujiwara) וטוסה, פעלו בארמון הקיסרי ועמדו בראש המשרד הקיסרי לציור (絵所). ככל הנראה, באותה תקופה ציירים קודמו במעמדם בתוך האסכולה יותר על בסיס מומחיות וקשרים פוליטיים מאשר על בסיס שיוך משפחתי.
ראשית האסכולה תחת שוגונות אשיקאגה - מאות 14-16

הראשון שתועד תחת השם טוסה היה פוג'יווארה-נו-יוקיהירו (Fujiwara-no-Yukihiro) (פעל באזור 1400-1420), שהיה בנו של הצייר פוג'יווארה-נו-יוקימיצו (Fujiwara-no-Yukimitsu) או בנו של מיצושיגה (Mitsushige). הוא צייר מגילות המציגות מיתוסי יסוד של מקדשים (えんぎえまき), דיוקנאות, איקונות בודהיסטיות שמרניות, עיצובים של רהיטים ומניפות, ואפילו דוגמאות לבגדים. עבודותיו הידועות ביותר, בהן הוא שיתף פעולה עם חמישה אמנים נוספים, הן קטעים מתוך שתי המגילות המציגות את מיתוס יסוד המקדש של כת יוזו נמבוצו Yūzū Nenbutsu (קיוטו, 1414). הצייר השני משושלת טוסה שקיים תיעוד היסטורי לגביו הוא הירוצ'יקה (הירוקאנה) ((Hirochika (Hirokane; פעל 1439-1487), שכנראה ירש את יוקיהירו כצייר רשמי של שוגונות אשיקאגה, וייתכן כי היה בנו.
לאחר מותו של הירוצ'יקה עברו אדמותיו לטוסה מיטצונובו (土佐 光信). עד לתקופה זו ניתן היה לזכות בשם טוסה או לקבלו בירושה, אך ממנה ואילך הועבר השם בירושה בלבד ורק בתוך המשפחה, כשאיתו מועברת גם הנהגת האסכולה. בימיה הראשונים שירתו ציירי אסכולת טוסה גם את השוגונים של אשיקאגה (תקופת מורומאצ'י, בין השנים 1333-1568). מיצונובו צייר דיוקנאות וציורים רבים בעלי נושאים בודהיסטיים. הוא גם יצר מגילות יד סיפוריות בצורה של "ספרי מעשיות" עבור בכירי הצבא, שהציגו מיתוסי יסוד מקדשים, אותם הגישו לאחר מכן כמנחות. מייחסים לו גם פרגודים המציגים נושאי "ציפור ופרח".
את מיצונובו ירש בנו המאוחר מיצומוצ'י (土佐光茂). גם הוא יצר עבודות במגוון של פורמטים וז'אנרים עבור הארמון, השוגונות ואנשי אליטה אחרים ממעמד הלוחמים. תקופתם של מיצומוצ'י ושל בנו מיצומוטו (1530-69) חפפה לאיבוד הכוח הסופי של שוגונות אשיקאגה. המהפכים, שנגרמו על ידי מאבקי הכוח שבאו בעקבות זאת, שמו את הארמון במצוקה וסיכנו את עתידה של אסכולת טוסה, שהתפרנסה מהעבודות האמנותיות שהזמין.
עבודה טיפוסית של אסכולת טוסה מתקופה זו היא ציור מאת צייר אנונימי מאמצע המאה ה-16 המתאר את ארבע העונות, שמופיעות בתוך פרגוד המורכב ממספר חלקים, כשעונת החורף היא השלישית ברצף. בצידה הימני מופיעה שמש צהריים מלאה וזהובה, מעל הרים גבוהים ומעוגלי צורה, צבעיהם בהירים ועליהם סימני פריחה אביביים. קבוצת ההרים השנייה מופיעה בקיץ, כשלמרגלותיהם גלים סוערים. בחלק השלישי, שיפולי הגבעות המושלגות באות לאזן את ההרים האביביים הנראים במעורפל בקצה השמאלי העליון של התמונה .
ציורי גנז'י ותקופת טוקוגאווה

לאחר מותו של מיצומוטו בקרב, הפקיד מיצומוצ'י את נכדיו בידיו של תלמיד בשם גנז'י, כשבכך הוא מעניק לו גם את תפקיד מנהיג האסכולה. נהוג לחשוב כי גנז'י הוא טוסה מיצויושי (土佐光吉; 1539-1613), בנו הצעיר של תלמידו של מיצומוצ'י. הוא ביסס את הקו של משפחתו כזה הדומיננטי באסכולה. זמן קצר לאחר הפיכתו למנהיגה, העביר את האסכולה (באזור 1570) לנמל הגדול של העיר סאקאי (היום נפת אוסקה). בסאקאי עיקר הרפרטואר שלו, שהוכתב על ידי סוחרים שהשתמשו בעושרם הרב כדי להעלות את רמתם התרבותית, כלל איורים לקלאסיקה הספרותית החשובה של חצר המלך "סיפורי גנז'י" (באזור 1005). מזמנו ואילך "ציורי גנז'י" הפכו למזוהים ביותר עם אסכולת טוסה. מיצויושי ובנו מיצונורי (光則; 1583-1638) ציירו לעיתים קרובות בפורמט של אלבום, כשהם יוצרים ציורים הבולטים בתשומת הלב המדויקת לקווים והקפדה על פרטים. הם גם המשיכו ליצור עבודות בקנה מידה גדול.
דוגמה לעבודה מסוג זה היא התמונה השנייה מתוך "שתי סצנות מתוך רומן מימי הביניים", שבה נראה אחד מאנשי החצר מטפס במדרגות למרפסת, ובאחד החדרים שלמעלה ניתן להבחין בבגדיה התחתונים של בת אצולה מציצים מבעד לפרגוד במבוק. התמונה משויכת ל-"מינורי" (Minori) (פרק 40 בסיפורי גנז'י), כשהנסיך גנז'י מבקר את מורסאקי הגוססת. בתחתית התמונה מופיע שיח פרחים בסגנון סיני.
ב-1634, כנראה בתגובה לשלום והיציבות החדשים שנוצרו תחת השלטון היציב של השוגונים לבית טוקוגאווה, חזר מיצונורי לעיר הבירה עם בנו מיצואוקי, אך נפטר ארבע שנים בלבד לאחר מכן. ב-1654 קיבל מיצואוקי מחדש לידיו את ההנהגה על המשרד הקיסרי לציור, ובכך שיקם את מעמדה של משפחת טוסה.
בעקבות הנהגתו של קאנו טאניו את המשרד הרשמי לציור של השוגונות, שינה מיצואוקי את הסגנון של טוסה, כשהוא משלב את המרחב המעורפל וקלות המגע שמצויותיה בציורי החצר של תקופות סונג (960-1279) ויואן (1279-1368), כמו גם בחלק מציורי הדיו היפניים מהמאה ה-15. הוא גם שם יותר דגש על סגנון משיכת המכחול של הדיו. ניתן לראות זאת באיור שלו לניו-נו-מייה (Nio-no-Miya) (פרק 42 בסיפורי גנז'י) [תמונה 3], בה נראית שיירת אפיריונים של בני אצולה הרתומים לשוורים, שמלווה במשרתים. משיכות המכחול כאן מאוד מדויקות ואחידות, וכך גם הדמויות הנוצרות על-ידן. עם זאת, לא ניתן לראות את המרחב שבו מתרחשת הסצנה עקב היעדר קווי נוף בסיסיים.
סופה של אסכולת טוסה

מיצואוקי היה הראשון מאסכולת טוסה שחתם על עבודותיו, מנהג שהיה נפוץ יותר בקרב ציירים סיניים. על-אף שמיצואוקי נחשב בדרך-כלל לצייר המרכזי האחרון של אסכולת טוסה, ירשה אותו שורה ארוכה של ציירים, המתחילה בבנו מיצונארי (光成; 1646-1710), והסטודיו שלו אף הצמיח ענף בצורתה של אסכולת סומיושי (Sumiyoshi), שלימים עברה לאדו (טוקיו של היום) כדי לשרת את השוגונות של טוקוגאווה.
יורשיו של מיצואוקי עמדו בראש המשרד הקיסרי לציור עד לסוף תקופת טוקוגאווה (1600-1868), אך הסתמכותם על חיקוי סגנונו של מיצואוקי מאשר פיתוחם של טכניקות או נושאים חדשים הוביל ליצירת עבודות שהיו יותר ויותר סטטיות וקונבנציונליות .
לקריאה נוספת

Phillips, Quitman E. "Tosa school" In Grove Art Online. Oxford Art Online. (accessed April 19, 2009)
H.G., "Three Japanese Paintings of the Tosa School", Bulletin of the Art Institute of Chicago (1907-1951), Vol. 20, No. 9 (Dec., 1926), pp. 119-121.
Stanley-Baker, Joan. Japanese Art, pp. 4-5 London: Thames and Hudson, 1984.
"Tosaha 土佐派",in the Japanese Architecture and Art Net Users System (accessed April 19, 2009)
Roberts, Laurance P. A Dictionary of Japanese Artists. Tokyo: Weatherhill, 1976
Harari, Michael. The Harari collection of Japanese paintings and drawings, Vol.1, 4-5. London: Lund Humphries, 1970.
Sakakibara, Satoru. "Sumiyoshi school" In Grove Art Online. Oxford Art Online. (accessed May 21, 2009).
אמיליה בלומר

אמיליה ג'נקס בלומר (באנגלית: Amelia Jenks Bloomer;‏ 27 במאי 1818 – 30 בדצמבר 1894) הייתה אמריקאית שתמכה בזכויות הנשים. היא הייתה הרפורמטורית המוכרת ביותר בסנקה פולס (Seneca Falls) בניו-יורק. בלומר התעניינה באופן עמוק בנושא התנועה נגד שכרות (temperance) והרפורמה בנושא זה הפכה לעבודת חייה העיקרית. שמה נקשר עם סגנון הלבוש הרפורמיסטי לנשים הידוע בשם בלומרס ("The Bloomers") למרות שאינו המצאתה בשל תמיכתה החזקה והמוקדמת בסגנון לבוש זה.
אמיליה בלומר
חייה

אמיליה בלומר נולדה בהומר (Homer) ניו יורק. בלומר הגיעה ממשפחה בעלת אמצעים צנועים וקיבלה מספר שנים מועט של חינוך פורמלי בבית-ספר השייך למחוז המקומי. אחרי תקופה קצרה של עבודה כמורה, החליטה בלומר בגיל 17 לעבור לגור עם אחותה אלווירה (Elvira) שנשאה זה עתה וחיה בוטרלו. שנה לאחר מכן, היא עברה לגור בבית משפחת אורן צ'מברלין (Oren Chamberlain) ועבדה כאומנת לשלושת ילדיהם הצעירים. כשהייתה בת 22, התחתנה בלומר עם הפרקליט דקסטר בלומר (Dexter Bloomer) והמילה "לציית" הושמטה מטקס נישואיה כהוכחה לתמיכתה בזכויות הנשים. דקסטר עודד אותה לכתוב לעיתונו הניו-יורקי ד'ה סיניקה פולס קאונטי קורייר (Seneca Falls County Courier). בשנת 1849, דקסטר התמנה למנהל הדואר של הכפר ומינה את בלומר לסגניתו. היא העבירה את שנותיה המוקדמות במחוז קורטלנד (Cortland County) בניו-יורק. בשנת 1852 בלומר ומשפחתה עברו לאיווה. בלומר מתה בקאונסיל בלאפס, איווה.