stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים יהודה לייב אוירבך
ילדיו

הרב שלמה זלמן אוירבך, נחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכה בדורות האחרונים, אך נמנע מלשלב בפסקיו כל רמז לקבלה, בה התמקד אביו.
הרב אליעזר אויערבך, רו"מ ישיבת המקובלים שער השמים.
הרב אברהם דב אוירבך, רב שכונת בקעה בירושלים וראש ישיבת אור שמח, מחבר ספר 'אמרי אברהם'.
הרב רפאל דוד אוירבך, מנהל ישיבת המקובלים שער השמים.
בתו, לאה, נישאה לרב שלום שבדרון - "המגיד הירושלמי".
בתו, רחל, נישאה לרב שמחה בונים לייזרזון, מראשי ישיבת שפת אמת בירושלים, שנפטר בגיל 27 (אביו של אברהם יוסף לייזרזון).
בתו, מלכה, נישאה לרב אברהם הורביץ, מתלמידי החזון איש והרב יעקב ישראל קניבסקי ומחבר ספרי "דבר הלכה" ו"ארחות רבינו".
בתו, שרה הינדא (נפטרה תשע"ג), נישאה לרב משה מאיר פראג, ראש כולל שומרי החומות.
חיבוריו

חיבר ספר אחד בהלכה, על הלכות אישות, בשולחן ערוך, חלק אבן העזר - חכם לב: על שולחן ערוך אבן העזר ... פנים הספר הוא קצור פסקי הלכות להגאון ... ר’ שלמה מחעלמא בעל המחבר מרכבת המשנה ... וסביב ס’ חכם לב חדושים ובאורים ... בסופו שתי תגובות ... אחת בהלכות מקוואות והשנייה בהלכות חזקה במצות ומנוי שררות בישראל, ירושלים, ה'תרפ"ז.
קונטרס הלכתי מובא בספרו של בנו מעדני ארץ בשם "מילי דאבא".
מאמרים במאספים וכתבי עת תורניים כ"אזכרה", "סיני".
בשנותיו האחרונות התחיל להכין לדפוס מאות תשובות לכל ארבעת חלקי השולחן ערוך, אך לא הספיק לסיים מלאכתו.
אילן יוחסין משפחת פרוש

| ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש | ישראל פרוש |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
לקריאה נוספת

'אוירבך, חיים יהודה ליב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 26. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אביו ר' אברהם דוב אויערבאך מצ'רנוביץ, בן ר' יהודה דוד אויערבאך, בן ר' יואל פייבל שטיין, חתן ר' דוד אויערבאך מברדיצ'וב-טבריה, בן ר' אברהם דוב מחמעלניק שהיה נשוי לביתו של רבי יעקב יוסף. אמנם, לדברי רחי"ל אוירבך, ר' אברהם דב מחמלניק היה נשוי לנכדת ר' יעקב יוסף שהתייתמה וגדלה בביתו.
↑  בנימין מפתח תקווה, תולדות ושורשים - עצי משפחה: ר' אברהם אליעזר מושלי, באתר תולדות ושורשים - עצי משפחה, ‏יום שבת, 9 במרץ 2013
1 2  אנצקלופדיה של הציונות הדתית, כרך א', עמ' 46
↑  אנצקלופדיה של הציונות הדתית, כרך א', עמ' 47
↑  הרב חיים לייב אויערבך ז"ל, הצופה, 27 בספטמבר 1954, עמ' 16
↑  חיים יהודה לייב אוירבך באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297424205171  ISNI: 0000 0000 6835 9715  LCCN: nr00005552  VIAF: 97391234   WorldCat (עם VIAF): 97391234 
קברו של הרב אוירבך בהר המנוחות
ונציה

ערך זה עוסק בעיר באיטליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ונציה (ביוונית קדומה לרוב ההיגוי בצ' רפויה בכתיבה כזו: וִנֵסְיַה או וְנֶשְׂיַה, באיטלקית: Venezia; בוונטית: Venesia) היא בירת נפת ונציה ובירת מחוז ונטו בצפון-מזרח איטליה. העיר שוכנת בלגונה שלשפך הנהר פוֹ לחוף הים האדריאטי. בימי תפארתה הייתה העיר בירת הרפובליקה של ונציה, מעצמה ימית שהגיעה לשיא כוחה בימי הביניים, ונודעה לה חשיבות רבה באמנות הרנסאנס ובמסעות הצלב. העיר הייתה מרכז סחר חשוב בין מזרח ומערב, במיוחד בסחר התבלינים. ידועה גם כ"עיר המים", "עיר הגשרים" וכ"מלכת הים האדריאטי".
המרכז ההיסטורי של ונציה בנוי מבנים על יסודות מכלונסאות עץ שנבנו על 118 איים בצורת דולפין בשטח המרכזי של העיר, המקושרים ביניהם בכ-400 גשרים. בין האיים עוברות כ-170 תעלות מים, שהשיט בהן הוא אופן התחבורה העיקרי בעיר. ונציה היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בעולם. כעשרים מיליון תיירים פוקדים את העיר בכל שנה. נכון ל-2009 מתגוררים בוונציה רבתי 270,000 תושבים, מרביתם תושבי העיר מסטרה, בעוד שבמרכז ההיסטורי של המטרופולין מתגוררים כ-60,000 תושבים. חלקה המערבי של העיר נמצא על היבשה של איטליה.
היסטוריה

על פי אגדה עממית שאמיתותה מוטלת בספק, העיר נוסדה ב-25 במרץ בשנת 421 בידי שלושה שליחים רשמיים מהעיר פדובה הסמוכה, שציוו להקים תחנת מסחר באי ריאלטו שבלגונה. על פי השערה סבירה יותר, איי הלגונה אוכלסו במאה החמישית לספירה על ידי פליטים שנמלטו מאימת כיבושיו של אטילה ההוני בצפון איטליה. על פי גרסה מקובלת, ראשונים הגיעו פליטים מעיר החוף האדריאטי אלטינו אל האי טורצ'לו, בו נמצאו הבניינים העתיקים ביותר בלגונה.
עד המאה ה-7 שלטו באיי הלגונה מספר טריבונים עד הקמת הרפובליקה של ונציה ואיחודם תחת שלטון דוג'ה נבחר בשנת 697. בראש הרפובליקה עמד הדוג'ה, שהיה מוגדר כ"ראשון בן שווים", אך בפועל שלטו בעיר משפחות אצולה בשלטון אוליגרכי. מתוכן נבחרו עשר משפחות, ששימשו כ"מועצת העשרה", שהייתה המקבילה לממשלה וטיפלה בענייני ביטחון ובקשרי חוץ. העיר צברה מוניטין רב בשנים 811 עד 827, כאשר המושל המקומי של האימפריה הביזנטית העתיק את מקום מושבו לאי ריאלטו בלגונה. בשנת 828 התחזק מעמדה לאחר ששרידיו, כביכול, של מרקוס השליח נגנבו מאלכסנדריה והועברו לעיר על ידי סוחרים ונציאנים. בעקבות זאת אימצה הרפובליקה הוונציאנית את סמל האריה המכונף, סמלו של השליח מרקוס, שהוכרז כפטרונה המגן של העיר.
עם היחלשות האימפריה הביזנטית והתחזקותה של העיר, הפכה ונציה לעיר-מדינה עצמאית בעלת צי גדול משל עצמה, ושלטה על נתח משמעותי מהמסחר בין מזרח הים התיכון לאירופה ובמושבות רבות. בין השאר היא שלטה על מרבית חופי הים האדריאטי ועל האי כרתים. על כן הרפובליקה של ונציה היוותה גורם מדיני וכלכלי חשוב בשלהי ימי הביניים ולאורך הרנסאנס. מלבד המסחר המפותח, העיר נודעה בזכות ייצור התחרות הוונציאניות באי בוראנו, ייצור מוצרי זכוכית יוקרתיים באי מוראנו ובניית ספינות.
החל מהמאה ה-16 החלה קרנה של ונציה לרדת. העות'מאנים החלו לכבוש את מושבותיה בים התיכון ולשלוט בסחר בו. מצפון איימו המעצמות האירופאיות על ונציה. במאי 1797 נכבשה העיר על ידי נפוליאון, ובינואר 1798 היא סופחה לאוסטריה. בשנים 1805 עד 1814 שבה ונציה לשלטון נפוליאון ואחר כך חזרה לשלטון האוסטרי. לאחר מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866, סופח חבל ונטו ובו ונציה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה שהחל לאחר מלחמת שחרור נגד אוסטריה.
השפעה תרבותית

בזכות חשיבותה הכלכלית ושליטתה הימית ואף לאחר ירידתה ממעמד של מעצמה, הייתה ונציה לאורך השנים מרכז תרבותי חשוב. אמנים בולטים רבים צמחו בעיר - בהם ג'ובאני בליני (1430 - 1516), ג'וֹרג'וֹנֶה (1477 - 1510) וֶרוֹנֶזֶה (1528 - 1588), טינטוֹרֶטוֹ (1518 - 1594), ג'וֹבאני בטיסטה טְיָיפוֹלוֹ, טיציאן (1486 לערך - 1576) ואנדראה פלדיו (1508 - 1580). מתחומי אומנות אחרים, המלחין אנטוניו ויולדי (1678 - 1741), והמחזאי קרלו גולדוני (1707 - 1793). פסלו של גולדוני מוצב בעיר ברחבת Campo S.Bortolomio, בקרבת התעלה הגדולה וגשר "ריאלטו". אמנים נוספים ביקרו בעיר ופעלו בה תקופות קצרות, בהם אל גרקו, לאונרדו דה וינצ'י ורובנס.
השפעתה התרבותית של ונציה לא הייתה רק בשדה האמנותי: בזכות השלטון המתירני ששרר בה, ביחס לשאר אירופה, התפתחה בה תרבות השעשועים. תרבות מתירנית זו אף הובילה את העיר למספר עימותים עם האפיפיורים. האופי נטול העכבות של העיר משך אליה את האצולה האירופית, אשר נהגה לנפוש בה, ולהשתתף בנשפים, במשתאות ובמשחקי הימורים. האווירה ההדוניסטית של העיר הונצחה בספרים ומחזות רבים, בהם המחזה הסוחר מוונציה מאת ויליאם שייקספיר והרומן הערים הסמויות מעין מאת איטלו קאלווינו, ואחד מגיבורי התרבות הידועים של ונציה הוא ג'קומו קזנובה (1725 - 1798) ששמו יצא בעולם כמאהב.
בהקשר זה, ידוע קרנבל המסכות של ונציה הנחוג בהפסקות מאז ימי הביניים ועד ימינו. הקרנבל, שאותו חוגגים כיום במשך שבוע בפברואר, היה בעבר ארוך יותר: הוא החל מיד לאחר חג המולד ונמשך עד יום רביעי של האפר, אך במקרים רבים ניתן אישור ללבוש מסכות בעיר כבר מ-1 באוקטובר, כך שהחגיגות ארכו חודשים ארוכים ולעיתים נמשכו אף בזמן התענית. במהלך הקרנבל ערכו בני האצולה נשפים ראוותניים של הוללות, בהם הנוכחים הסתירו את זהותם האמיתית מאחורי מסכות ובכך הסירו מעליהם עכבות חברתיות רבות. כיום מתקיימים בוונציה מדי שנה גם פסטיבל סרטים וביאנלה אמנותית.
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על ונציה ועל הלגונה שבה היא נמצאת כאתר מורשת עולמית.
שקיעת ונציה

בגלל הקרקע הרכה באיי העיר פותחה בוונציה שיטת בנייה ייחודית: הואיל ולבניית בתי קבע דרושים יסודות יציבים, נבנו הבתים על אוסף צפוף של כלונסאות עץ - קורות מחודדות שננעצו אנכית בקרקע הרכה (חלק מהקתדרלות נבנו על כמה מיליוני קורות), כך שחלקן התחתון חדר דרך שכבות הבוץ והגיע לשכבות חול וחומר יציבות יותר. על הכלונסאות הונחו לוחות עץ מסיביים, ומעליהם משטחי שיש, שמהווים את יסודות הבניינים. עליהם נבנו בנייני אבן או לבנים. עמידות קורות העץ היא טובה משום שהן כמעט אינן חשופות לחמצן ובמהלך מאות השנים עברו קורות העץ תהליך של התאבנות.
יסודות הבניינים של ונציה עמדו בתנאים הקשים של הים האדריאטי במשך מאות שנים, אולם בהדרגה החלה העיר לשקוע: משקלם העצמי של הבתים גרם לקורות העץ שמתחתם להינעץ עמוק יותר בקרקע הלגונה, וב-300 השנים האחרונות שוקעת העיר לאיטה, בקצב של כמה סנטימטרים לכל מאה שנים. התופעה הוחמרה במהלך המאה ה-20, אז נחפרו בעיר בארות רבות ששאבו את מי האקוויפר שמצוי מתחתיה, וגרמו לשקיעה של קרקעית הלגונה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נאסרה חפירת בארות כאלו, ושקיעת העיר אכן הואטה.
מלבד השקיעה מאיימות על העיר גם גאויות מן הים האדריאטי, המכונות אקווה אלטה, אשר מציפות את רחובות העיר בחודשי החורף. העיר בנויה כך שההצפות לא יפגעו בתשתיות - כך לדוגמה, במדרכות יש חריצים המאפשרים למי הגאות לעלות דרכם, וכך נמנעת הצטברות מים שעלולה הייתה להרים את המרצפות ממקומן. מפלס המים נמדד באופן קבוע, וכאשר הוא עולה יתר על המידה מופעלת אזעקה ברחבי העיר. הוונציאנים רגילים להצפות האלה וערוכים בהתאם: בזמן הצפה, במות מוגבהות מונחות במרכזי הרחובות המוצפים ומאפשרות תנועת הולכי רגל. כמו כן מצוידים ונציאנים רבים במגפיים גבוהים הדומים למגפי דייגים ומגיעים עד לירכיים, ואלה מאפשרים להם ללכת גם בתוך המים מבלי להירטב. כאשר ההצפות חמורות אין אפשרות לנוע בעיר בסירות, כי מפלס המים הגבוה מונע מעבר מתחת לגשרים.
האזורים הנמוכים בעיר (במיוחד אזור כיכר סן מרקו) עלולים להיות מוצפים 100 פעמים בשנה. כתוצאה מההצפות התכופות זנחו תושבים רבים את קומת הקרקע בביתם והם גרים בקומות העליונות. כדי למנוע את הבעיה הכריזה ממשלת איטליה במאי 2003 על פרויקט MOSE, שעלותו כ-3 מיליארד אירו, ובמסגרתו יניחו על קרקעית הלגונה מחסומים מתנפחים מיוחדים בפתחי התעלות, כך שבעת הצפת העיר הם יתנפחו ויחסמו את המים. הפרויקט הסתיים בשנת 2018.
אוכלוסייה

עיריית ונציה פועלת לעצירת מגמת הירידה המתמשכת במספר התושבים של ונציה רבתי. מ-368,000 איש ב-1968, ירד מספר התושבים הרשומים ל-271,000 ב-2004, מתוכם גרו 63,353 במרכז ההיסטורי של העיר (לעומת השיא של 1951 - 171,000), וכ-32,000 גרים בשאר האיים. מגמת הירידה חריפה במיוחד במרכז העתיק, שמספר תושביו ירד בשליש תוך כמה עשרות שנים. מאז 1981 איבדה ונציה כ-78,000 תושבים - 22.4% מתושביה. אפילו ביבשת פחת מספר התושבים ב-15%.
הסיבה העיקרית לירידה במספר התושבים היא יוקר המחיה. מוצרי הצריכה ושאר הסחורות לחנויות, מגיעות לעיר בספינות אל מסוף המטענים בכיכר רומא או ברכבות אל מסוף המטענים בכניסה לעיר. משם, נשלחות הסחורות בסירות מיוחדות, נמוכות סיפון, בסיוע עבודת ידיים, אל יעדן ברחבי העיר. תהליך זה מייקר משמעותית את עלות המחיה. כמו כן, תחזוקת ושיפוץ בניינים בעיר השוקעת דורשת משאבים רבים. דרישות הפיקוח הקפדניות של העירייה, שנועדו לשמור על המראה ההיסטורי של העיר, קובעות שורה ארוכה של הנחיות. לא פחות מכך, קיימת אכיפה קפדנית ומחמירה של ההוראות. התוצאה מתבטאת במספר הדירות והבתים הריקים בוונציה. לירידה בכמות התושבים נלווית עלייה בגילם הממוצע. שיעור התושבים מתחת לגיל 29 ירד מ-37% בשנת 1984 ל-24% בשנת 2004. הגידול הטבעי הוא שלילי. בדומה למגמה הכללית באירופה ובאיטליה, הייתה עלייה בגילאי 65 ומעלה וירידה בגילאי 14 ומטה.
רובעי העיר

העיר ונציה עצמה מחולקת באופן מסורתי לשישה רבעים המכונים "ססטיירי" (sestieri; יחיד "ססטיירה" - Sestiere), כל מחוז מנוהל בידי נציג מורשה וצוותו:
סן מרקו כולל האי סן ג'ורג'ו מג'ורה
קסטלו כולל סן פייטרו די קסטלו וסנט'אלנה
קאנארג'ו
דורסודורו כולל ג'ודקה וסאקה פיזולה
סן פולו
סנטה קרוצ'ה
מחוזות העיר מורכבים מקהילות. שמספרן הכולל בשנת 1033 היה 70, אך הן צומצמו בידי נפוליאון בונפרטה וכעת קיימות 38 קהילות בלבד. קהילות אלה התרחשו לפני חלוקת העיר למחוזות, אשר נוצרו בשנת 1170. איים אחרים בלגונת ונציה לא מהווים חלק כלשהו במחוזות העיר וכוללים היסטוריה אוטונומית משל עצמם.
איים אחרים בלגונת ונציה היו בעבר יישובים עצמאיים ולא חלק מהעיר ונציה, ולכן הם אינם חלק מרובעי העיר.
מאז 21 באפריל 2005 מחולק מטרופולין ונציה לשש עיריות, שהחליפו את החלוקה לשלושה עשר הרבעים שהייתה תקפה מאז שנת 1997:
1. עיריית ונציה-מוראנו-בוראנו (69,136 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה בכחול):
1 סן מרקו-קסטלו-סנט'אלנה-קאנארג'ו
2 דורסודורו-סן פולו-סנטה קרוצ'ה-ג'ודקה
5 מוראנו-סנט'ארסמו
6 בוראנו-מצורבו-טורצ'לו
2. עיריית לידו-פלסטרינה (21,664 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה אדום):
3 לידו-מלמוקו-אלברוני
4 פלסטרינה-סן פייטרו אין וולטה
3. עיריית פוורו-ונטו (23,615 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה צהוב):
8 פווארו
4. עיריית מסטרה קרפנדו (88,952 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה ירוק):
9 קרפנדו-ביסולה
10 מסטרה (מרכז)
5. עיריית קיריניאנו-צלרינו (38,179 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה כתום):
11 צ'יפרסינה-צלרינו-טריוויניאנו
12 קיריניאנו-גצרה
6. עיריית מרגרה (28.466 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה סגול):
13 מרגרה-קטנה-מלקונטנטה, וילבונה
קודם לשנת 1997 חולק אזור המטרופולין ל-18 רבעים.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תיירות

ונציה היא עיר שכלכלתה מבוססת על תיירות ומספר התיירים השנתי בעיר גדול ממספר תושבי העיר. בשנת 2004 נמנו שבעה מיליון לינות של תיירים באזורי התיירות, כשני שלישים מהן במרכז ההיסטורי. הלינות בעיר הגיעו לשיא של 12 מיליון בשנת 2001, אך פיגועי ספטמבר 2001 גרמו לירידה חדה של 50% במספר התיירים בשנים 2002 ו-2003. מאז אירועים אלו, התיירות בעיר התאוששה בקצב איטי, אך בעשור השני, החל מ-2010 מספר התיירים שוב גדל מאד, עד כדי מטרד למקומיים, וונציה החליטה לגבות תשלום מקבוצות מאורגנות, המגיעות לעיר באוטובוסים של תיירים. גובה התשלום נקבע לפי סוג האוטובוס, כאשר הכניסה לאוטובוסים חשמליים היא הזולה ביותר. אוטובוסים עם מנוע דיזל משלמים לפי סיווג פליטת כמות הגז, לפי תקן אירופי. גובה התשלום מגיע עד למאות אירו (EURO). לפני פריצת מגפת הקורונה הגיעו מספרי התיירים בוונציה לשיא של מעבר ל-5 מיליוני מבקרים, אך המגפה צמצמה מאד את היקף התיירות. לאחר שוך המגפה, ב-2022 חזרו כמויות המבקרים ל-4.65 מיליון, והמשיכו לעלות עוד.
בחודש מאי 2023 דווח כי המים בתעלה הגדולה של וונציה הפכו לירוקים. בתום בדיקה התברר כי הסיבה לכך היא נוכחות של פלואורסצין לא רעיל, המשמש בדרך כלל לבדיקת מערכות ביוב, במים.
החל מאביב 2024 החליטה עיריית ונציה על הפעלת תוכנית חלוץ (פיילוט), לפיו ייגבו 5.35 אירו מכל תייר המגיע לביקור יום בעיר, בימים עמוסים שנקבעו מראש על ידי שלטונות ונציה.
תחבורה

המרכז ההיסטורי של ונציה מקושר ליבשת בגשר מהעיר מסטרה. החל מינואר 1846 החלו להגיע לעיר הרכבות. אבל רק בשנת 1933, מוסוליני חנך את גשר החירות, שאורכו 4 ק"מ, אשר אפשר חיבור יבשתי בין מסטרה לבין הכיכר הגדולה רומא (Piazzale Roma). במקביל לגשר עוברים צינורות מים, כבלי חשמל וטלפון, אשר התוואי שלהם מסומן בכלונסאות עץ, עליהן שילוט ותאורה בולטת, על מנת למנוע פגיעה מכלי שיט.
המכוניות המגיעות לעיר מורשות לחנות רק בחניוני ענק בכניסה לעיר, חלקם בקומות תת-קרקעיות אחדות מתחת לפני הים. מאחר שוונציה מהווה ארכיפלג מתבצעת רוב התחבורה הפנימית בעיר באמצעות סירות. באופן מסורתי השיט בעיר נעשה בגונדולות, סירות ונציאניות מיוחדות, בעלות קרקעית שטוחה ומבנה צר ומאורך שנועד לאפשר שיט בתעלות הצרות של העיר. כיום משמשות הגונדולות בעיקר כאטרקציה תיירותית והן אחד מסמלי העיר. רק חברי איגוד משיטי הגונדולות, שהם בני משפחות המחזיקות בחזקה זו מימים ימימה, מורשים להפעיל גונדולה.
בעיר פועלת גם תחבורה ציבורית, הגובה תעריפי נסיעה גבוהים מתיירים, כדי לכסות את ההוצאות הכרוכות בתחזוקת העיר, ובמטרה לווסת את מספר התיירים המבקרים בה. בין כלי התחבורה הציבורית הפועלים בעיר, נמנים:
ואפורטו (Vaporetto) - מעבורות מיוחדות, כעין אוטובוס מים, שמשייטות בתעלה הגדולה ובין האיים, ועוצרות בתחנות קבועות.
טרגטו (Traghetto) - סירות פתוחות שמעבירות נוסעים מצידה האחד של התעלה הגדולה לצידה השני, בנקודות מרוחקות מגשר.
מוניות - סירות סגורות אשר שטות לפי הזמנת הנוסע ומגיעות גם לשדה התעופה הסמוך לעיר.
באי לידו יש גם תחבורה ציבורית באוטובוסים.
במרכז ונציה עוברת "התעלה הגדולה", עורק התחבורה הראשי של העיר. התעלה היא בצורת האות S, ומשני צידיה ארמונות מפוארים, שבהם גרו בעבר המשפחות החשובות של העיר. בקצה הדרומי-מזרחי של התעלה הגדולה נמצאת כיכר סן מרקו, מרכז המסחר והשלטון העתיק של העיר, ובה בזיליקת סן מרקו, ארמון הדוג'ים והקמפנילה. ונציה כולה מרושתת במאות תעלות, היוצאות מהתעלה הגדולה ומשמשות כעורקי תחבורה.
תנועת הולכי הרגל בעיר והמשאות הקלים הנישאים על ידי כלי רכב קלים מתבצעת ברחובות הצרים של העיר תוך שימוש ב-400 גשרים הנמתחים מעל התעלות. בין הגשרים המפורסמים, שבעזרתם ניתן לעבור בתעלה הגדולה מן הגדה האחת לאחרת, ניתן למנות: גשר ריאלטו (הנזכר במחזהו של שייקספיר "הסוחר מוונציה"), גשר האקדמיה (Ponte dell'Accademia) וגשר היחפנים (Ponte degli Scalzi). באוגוסט 2007 הוצב גשר חדש רביעי במספר, ליד הכיכר הגדולה של רומא (Piazzale Roma) של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה (Santiago Calatrava), ונקרא גשר החוקה.
אם "התעלה הגדולה" היא "הרחוב הראשי" הרי התעלה המקבילה לה, העמוקה והרחבה יותר, תעלת ג'ודקה (Canale della Giudecca) היא הכביש המהיר של העיר ומהווה עורק תחבורה ימי מרכזי בה. התחבורה המהירה מהכניסה לעיר לאיי ונציה מתנקזת דרכה ואוניות גדולות המבקרות בעיר עוברות דרכה בעזרת ספינות גרר מיוחדות. נכון ל-2007 מתכננים לבנות מתחת לתעלה זו רכבת תחתית.
במרחק של כ-8 ק"מ מצפון לעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו.
הקהילה היהודית בוונציה

ונציה מוזכרת בפירוש רש"י לספר ישעיהו (פרק מ"ב, פסוק י'), בו נותן רש"י את ונציה כדוגמה לעיר שבה נוסעים בסירה מבית לבית.
המסמכים הקדומים ביותר המקשרים את ונציה עם יהודים הם מהשנים 945, 992, כאשר הסנאט של ונציה אסר על קברניטים המפליגים לארצות המזרח ומשם להוביל יהודים בספינותיהם.
מאז ימי הביניים התגוררו יהודים בוונציה ברובע מיוחד בפאתי העיר, שכונה "גטו", משום שהיה בו בית יציקה (באיטלקית: ג'טו). כינוי זה השתרש בשפה ומאז הפך השם גטו למונח רווח לכל רובעי היהודים באירופה ובעקבות כך לכינוי לרובעי מיעוטים בכלל. אחרי המאה ה-13 החלה הגירה לוונציה של יהודים מן המזרח הקרוב ומגרמניה. הם לא הורשו להתגורר בעיר עצמה אלא באי הסמוך ג'ודקה. יהודי ונציה עסקו במסחר ובבנקאות, והיחס כלפיהם היה אמביוולנטי. הגטו היה נסגר בשעות הלילה והיציאה ממנו הייתה בפיקוח. לאחר שכבש נפוליאון את העיר בשנת 1797 נפתחו שערי הגטו והיהודים הורשו לגור בכל העיר.
הקהילה היהודית בוונציה מונה כיום כ-540 חברים, רובם גרים ברחבי העיר ולא בגטו. בגטו הוונציאני חמישה בתי כנסת אשר שניים מהם פעילים עד היום: בית הכנסת הלבנטיני, הפתוח בחורף בשל ההסקה המותקנת בו ובית הכנסת הספרדי, המרווח יותר, הפתוח בקיץ. במבנה בית הכנסת האשכנזי נמצא מוזיאון, שבו אוספי תשמישי קדושה. בבתי הכנסת מתקיימות כיום תפילות רק בשבתות ובחגים, ובמהלך השבוע מתקיימים בהם סיורים של המוזיאון היהודי של ונציה. לחב"ד יש בגטו מסעדה בשרית ומסעדה חלבית כשרות, חנות ספרים עבריים ותשמישי קדושה וישיבה. בכיכר המרכזית של הגטו, שבה ניתן להתפלל גם בימי חול. בבית האבות שבגטו היה קיים מקווה יחיד מסוגו בעולם עם אספקת מי ים, מקווה זה נהרס בינתיים ונבנה מקווה חדש תחתיו. ונציה היא אחת הערים הבודדות באירופה ובגולה בכלל שבה קיים עירוב, המתיר טלטול בשבת.
בית הקברות היהודי שוכן באי "לידו", הסמוך לוונציה. בית הקברות הפסטורלי נוסד בשנת 1385. חלקו החדש יותר משמש לקבורה גם כיום.
ערים תאומות

ארמניה ירבאן, ארמניה (מ־2011)
קרואטיה דוברובניק, קרואטיה (מ־2012)
קולומביה מונטריה, קולומביה (מ־2018)
שווייץ לוקרנו, שווייץ
רוסיה סנקט פטרבורג, רוסיה (עד 2013)ב-2013 סיימה ונציה את קשרי הידידות בינה לבין סנקט פטרבורג, שהייתה בעבר עיר תאומה לוונציה, כתגובה על כך שרוסיה הוציאה חוקים כנגד הומוסקסואליות, ואנשים שתומכים בזכויות ההומואים.
לקריאה נוספת

קתי ניומן, ונציה שוקעת - הבעיה המרכזית של ונציה אינה הצפות מי הגאות אלא ההצפה בתיירים, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 135, אוגוסט 2009
לוצ'אנו טאס, יהודי איטליה, הוצאת ספרית מעריב, 1978
ההיסטוריה של הקפה

ההיסטוריה המתועדת של הקפה התחילה במאה ה-12 כאשר הוקמו מטעי הקפה הראשונים בתימן.
מוצאו של צמח הקפה מסוג קפה ערביקה (שם מדעי: Coffea arabica), הסוג הנפוץ ביותר בעולם, במחוז קאפה שבאתיופיה, שם עצי הקפה גדלים בר ביערות בגובה של 1,400 - 2,100 מטר מעל פני הים. פרי עץ הקפה דמוי דובדבן ובכל פי שני פולי קפה.
בכל פרי שני פולי קפה.
התפשטות תעשיית הקפה

קיימת הסכמה לכך שהקפה הפך למצרך מבוקש רק לאחר שהסופים בתימן התחילו להכין ממנו משקה. הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית באתיופיה ראתה בשתיית קפה סממן מוסלמי, לכן אסרה את שתייתו על הנוצרים. אתיופיה הפכה לספקית קפה לשוק התימני, משם הובא הקפה למכה על ידי עולי הרגל, אשר לקחו אותו איתם לארצות מוצאם ג'אווה, הודו, פרס, טורקיה, וארצות צפון אפריקה. לא ידוע מתי בוית עץ הקפה באתיופיה ומתי וכיצד הוא הועבר לתימן. אגדות רבות מספרות על גילוי ההשפעה המיטיבה של הקפה על גוף האדם ועל האופנים בהם האתיופים ולאחר מכן התימנים השתמשו בו לראשונה.
ידוע שגידול עצי קפה בקנה מידה גדול התחיל בתימן במאה ה-12 ושהמשקה המופק על ידי הרתחת פולי קפה קלויים וטחונים התפשט בהדרגה בחצי האי ערב ומשם, עם הקמת האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-13, מצא הקפה את דרכו לכל האזורים שבשליטת האימפריה.
למרות השימוש הנרחב אך שנוי במחלוקת בקפה באימפריה העות'מאנית, מעט היה ידוע עליו באירופה עד סוף המאה ה-17. ההתייחסות הראשונה לקפה באירופה הופיעה ברשימות רפואיות של נוסעים מלומדים שביקרו באימפריה העות'מאנית במאה ה-16, דוגמת ספרו של הרופא והבוטנאי היהודי פורטוגזי גרסיה דה אורטה שתורגם ללטינית על ידי קרולוס קלוסיוס (אנ') בשנת 1575 תחת השם Aromatum et simplicium aliquot medica-mentorum apud Indos nascientum historia.
עד אמצע המאה ה-17 הייתה תימן המגדלת והיצואנית היחידה של קפה בעולם. פולי הקפה הקלויים יוצאו לכל העולם דרך נמל מוח'א. למרות השמירה הקפדנית והאיסור החמור על הברחת פולי קפה לא קלויים מתימן, היו שהצליחו להבריח זרעי ושתילי עץ הקפה ולהקים מטעי קפה באזורים אחרים שונים בעולם.
החל מאמצע המאה ה-17, ההולנדים התחילו לגדל עצי קפה מסוג קפה ערביקה זן ערביקה, בציילון ההולנדית ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. בשנת 1715 הצליחו הצרפתים להבריח שתילי קפה מתימן והחלו בהקמת מטעי קפה באי ראוניון (לשעבר האי בורבוון) ולאחר מכן בדרום אמריקה ובמזרח אפריקה. שתילים אלה היו מסוג קפה ערביקה זן בורבון. בשנת 1727, פורטוגל התחילה לפתח מטעי קפה בברזיל מזרעים שהוברחו מגינאה הצרפתית.
אתיופיה הייתה ונשארה יצרנית קטנה של קפה שרוב תוצרתה מיועדת לשימוש מקומי.
מגדלות ויצואניות הקפה המובילות בעולם עד שנת 2015 היו ונצואלה, ציילון, קובה, האיטי, ג'מייקה, אינדונזיה וברזיל.
לגידול הקפה ולסחר בו היו השלכות חברתיות ותרבותיות כבדות משקל והשפעה הרסנית על איכות הסביבה.
ההשלכות התרבותיות, החברתיות והסביבתיות של תעשיית הקפה > תרבות בתי הקפה

בתי הקפה הראשונים נפתחו במכה במאה ה-15 ומשם התפשטו לאימפריה העות'מאנית.
בעולם המוסלמי, בו שתיית משקאות חריפים הייתה אסורה, בתי הקפה הציעו מקום מפגש שקט בו אפשר היה לשתות קפה, לעשן נרגילה, לשחק משחקי לוח, דוגמת שש בש ודמקה, ולשוחח על ענייני דיומא. בתי הקפה יצרו תרבות חברתית חדשה וייחודית על ידי התייחסות לכל הלקוחות כשווים. בפעם הראשונה, אנשים ממעמדות חברתיים שונים ומרקעים שנים יכלו להיפגש ולהחליף דעות בנושאים שונים ומגוונים.
גם בתרבות המערבית מצאו בתי הקפה במהרה את מקומם. הם הפכו למקומות המפגש המועדפים על סופרים ומשוררים, אנשי מדע, אך גם על ברוקרים, סוכני ביטוח, ימאים וסוחרים. באי בתי הקפה יכלו לשמוע מוזיקה, להקשיב לסופרים שקראו מיצירותיהם, ולצפות בהדגמות של אנשי מדע, אך גם לקיים שיחות מעמיקות על פוליטיקה, פילוסופיה, מדע, ספרות, כלכלה ופיננסים.
בפריז, אפשר היה לפגוש בבתי הקפה את רוסו, וולטר, דידרו, סימון דה בוואר וז'אן פול סרטרה, כמו גם סופרים גולים כמו ארנסט המינגוויי, גרטרוד שטיין, פ. סקוט פיצג'רלד וט.ס.אליוט.
בלונדון אפשר היה לפגוש בבתי הקפה את אייזיק ניוטון, ואת הסופרים ג'ון דריידן, אלכסנדר פופ וג'ונתן סוויפט.
בשנת 1698, נהגו לפרסם ב־Jonathan’s Coffee House (אנ') שערי מניות ומחירי סחורות ולארח סוחרי מניות שסולקו מהבורסה המלכותית (אנ') בשל התנהגות לא נאותה.
בשנת 1692 נוסד בלונדון, בבית קפה בבעלותו של אדוארד לויד, העיתון Lloyd's List (אנ') שסיפק מידע לקהילת הסחר הימי על תנועת האוניות, אבדות בים ונושאים קשורים אחרים. בבית הקפה נוסדה גם חברת הביטוח הימי הידוע תחת השם "המועדון הימי של חתמי לויד'ס".
בשנת 1870 בניו יורק, התארגנה בבית הקפה Merchant's Coffee House קבוצת סוחרים שהקימה את בנק ניו יורק וארגנה מחדש את לשכת המסחר של ניו יורק (אנ').
למרות הפתיחות לכאורה בכל הקשור למעמד החברתי-כלכלי, בתי הקפה נשארו עד שנת 1856 מועדונים סגורים לגברים בלבד. נשים עבדו בבתי קפה כמלצריות או קופאיות ואף ניהלו בתי קפה שהיו בבעלותן, אך לא התקבלו בהן כאורחות. משנת 1856 הותרה כניסת נשים לבתי קפה בליווי גבר ורק שנים לאחר מכן אפשר היה לפגוש בבתי הקפה קבוצות של נשים.