לואי אנטואן דה סן-ז'וסט
תחילת הקריירה המהפכנית והחוקה של 1793

מספר חודשים אחרי פרסום הפואמה, האירועים המהפכניים בצרפת החלו להשפיע על החברה כולה ובכללה על סן-ז'וסט. בבלרנקור סן-ז'וסט היה חלק מחבורה של רפורמיסטים שהשתלטו על ניהול ענייני הממשל המקומי. לפני המהפכה, הנהגת הקהילה כללה בעיקר את האזרחים האמידים יותר שחיו בה ואשר היו בעלי מירב האדמות. הבולט בקבוצה זו היה לואי אנטואן ז'לה (Gellé), אביה של ת'רז, אהבת נעוריו של סן-ז'וסט. במהלך 1789 התגבשה בכפר קבוצה של צעירים רדיקליים שהתנגדה לז'לה ולבעלי האדמות. צעירים אלה היו חברים של סן-ז'וסט והם סייעו לו להשתלב בענייני ממשל למרות גילו הצעיר.
האספה המכוננת הלאומית החליטה על ההקמה של המשמר הלאומי, מיליציה שמפקדיה האזוריים והלאומיים התמודדו לתפקיד בבחירות. סן-ז'וסט שעד להקמת המיליציה היה מובטל, הצטרף למשמר הלאומי בבלרנקור. על אף גילו הצעיר ואף על פי שלא עמד בקריטריונים הפיננסיים הרשמיים, הוא הפך במהרה למפקד יחידה של המשמר הלאומי. זו הייתה המשרה הציבורית הראשונה של סן-ז'וסט.
בשנת 1790 סן-ז'וסט כתב לרובספייר מכתב הערצה בו הוא ביקש גם תמיכה בכלכלה של בלרנקור. שנה לאחר מכן, ביוני 1791 (גיל 23), סן-ז'וסט פרסם את ספרו "רוח המהפכה והחוקה של צרפת" (L'Esprit de la révolution et de la constitution de France). בספר הוא הילל את האספה המכוננת, ובהשפעת כתביו של שארל מונטסקייה, טען בזכותה של חוקה מאוזנת אשר תעניק לפרטים בחברה יותר חופש ממה שניתן להם בעבר, אך תהיה מעין שילוב בין דמוקרטיה, אריסטוקרטיה, ומונרכיה. סן-ז'וסט הביע בספר סלידה מהאלימות שהמהפכה זרעה עד כה. עמדות מתונות אלה עומדות בניגוד למהלכים בהם סן-ז'וסט עתיד היה להשתתף בהמשך הקריירה הפוליטית שלו. למעשה, קצב האירועים המהיר הפך את העמדות הפוליטיות שסן-ז'וסט הביע בספר לבלתי-רלוונטיות עוד לפני שהתפרסם. באותו חודש בו הספר פורסם המלך, לואי ה-16, נכשל בניסיון המנוסה לווארן. כשנה לאחר מכן הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 המשיכה את התהליך שהוביל לבסוף לביטול המלוכה.
אותם אירועים שהפכו את ספרו של סן-ז'וסט לבלתי-רלוונטי סייעו גם בקידומו למרכז הבמה הפוליטית הצרפתית. בעקבות הפיכת ה-10 באוגוסט הוכרזו בחירות לאספה המכוננת בפריז. עד 1792 סן-ז'וסט לא יכול היה להיבחר לאספה כיוון שלא מלאו לו 25. בבחירות, שהתקיימו בספטמבר של אותה שנה, פחות מחודש לאחר יום הולדתו, סן-ז'וסט נבחר כנציג של מחוז אן, וכציר הצעיר ביותר באספה. ב-13 בנובמבר הוא נשא את נאומו הראשון בפני האספה. הנושא הבוער היה מעמדו המשפטי של המלך וגורלו לאחר שהוחלט על ביטול המלוכה. החוקה של 1791 שחררה את המלך מאחריות על מעשיו, והשאלה הייתה כיצד והאם ניתן לשפוט אותו. סן-ז'וסט הביע בנאומו עמדה נחרצת: "האיש הזה יכול רק לשלוט או למות". על פי סן-ז'וסט לא קיים כל יחס טבעי בין העם לבין המלך, והמלך מעצם תפקידו הוא פושע שבגזילת החירות מעמו ביצע את המעשה הנואל ביותר. במצב זה משפט הטבע מאפשר לכל אזרח צרפתי להרוג את המלך, והאסיפה, כנציגות של הרצון הכללי, אינה מוסמכת לפעול באופן שסותר את משפט הטבע. טיעונים אלה הביאו את סן-ז'וסט למסקנה שיש לשפוט ולגזור את דינו של המלך כשבוי מלחמה. הנאום של סן-ז'וסט יצר רושם חיובי בקרב חברי האספה, שהגיבו אליו בתשואות. בדצמבר, כשרובספייר הצטרף לדיון, רבים מטיעוניו הושפעו מאלה של סן-ז'וסט. מעט יותר מחודש לאחר מכן, ב-21 בינואר 1793, המלך הוצא להורג באמצעות גיליוטינה לאחר שנשפט.
עם נפילת המלוכה, החוקה של 1791 הפכה לחסרת משמעות וכינונה של חוקה חדשה היה בראש מעיניהם של חברי הוועידה הלאומית. המרקיז דה קונדורסה ניסח הצעה לחוקה שנדחתה והצירים התבקשו להציע אלטרנטיבות להצעה של קונדורסה. בין ההצעות שהוגשו ופורסמו הייתה גם הצעה של סן-ז'וסט שפורסמה ב-24 באפריל 1793. סן-ז'וסט הציע שבמרכז הממשל של הרפובליקה תעמוד אספה לאומית הכוללת 341 צירים שהם נציגי העם כולו ולא נציגים של אזורים. רעיון זה נסמך על העיקרון לפיו האספה הלאומית צריכה לייצג את הרצון הכללי של העם ולא את הרצון של טריטוריות שונות. טיוטת החוקה של סן-ז'וסט הבטיחה זכות בחירה לכל הגברים אזרחי הרפובליקה והבטיחה זכויות וחירויות שונות, בהן הזכות לשוויון הזדמנויות בתעסוקה. בנוסף לאספה הכללית, שנועדה להיות אחראית גם על מינויים של גנרלים ושרים, סן-ז'וסט הציע שתכונן גם "מועצה מבצעת" שנציגיה ייבחרו מ-85 מחוזות ברחבי הרפובליקה.
סן-ז'וסט ניסה להגן על הצעתו בדיונים שהתקיימו בוועידה, אך כמו כל המציעים האחרים, לא הצליח לגייס תמיכה מאחוריה. אולם, המעורבות של סן-ז'וסט בדיונים הפכה אותו לדובר בולט בענייני החוקה, ובעקבות כך הוא נבחר ב-30 במאי להיות אחד מחמישה נציגים שתפקידם יהיה לנסח טיוטת חוקה חדשה ואשר, מתוקף תפקידם, הפכו גם לחברים בוועד לשלום הציבור. מינוי זה קירב את סן-ז'וסט למרכז הכוח הפוליטי בצרפת.
ברקע למינוי הוועידה בת חמישה החברים היו היריבות בין המונטניארדים לז'ירונדינים, עלייתם של חוגים קיצוניים כגון האברטיסטים, החזית מול מעצמות אירופה המלוכניות, והמתיחות הפוליטית בתוך צרפת עצמה. אי שקט זה הגיע לנקודת רתיחה עם ההתקוממות של ה-31 במאי 1793 והמרי שהחל בעקבותיה בחלקים שונים של צרפת. מאז אוגוסט 1792 הקומונה של פריז הייתה מרכז הכובד של הכוחות הרדיקליים יותר בזירה הפוליטית הצרפתית, ובכללם המונטניארדים. כשהאירועים החלו לצאת מכלל שליטה לקראת סוף מאי 1793, הקומונה שאפה להשיג שליטה מחודשת. ב-26 במאי רובספייר ומארה, הצטרפו לקריאות להתקוממות מול הוועידה הלאומית ולמעצרם של הז'ירונדינים. בין ה-31 במאי וה-2 ביוני הקומונה השתלטה על הוועידה הלאומית באמצעות כוחו של המשמר הלאומי והכריחה את חבריה להצביע על מעצרם של 29 צירים ז'ירונדינים. לאחר אירועים אלה הז'ירונדינים למעשה הובסו והמונטניארדים קיבלו את השליטה על הוועידה הלאומית ועל הוועד לשלום הציבור.
באווירה זו חברי הוועדה של חמשת הנציגים נדרשו לפעול במהירות ולספק חוקה שתייצב את השלטון ותקנה לו לגיטימציה. בתוך מספר ימים, החמישה הציעו טיוטת חוקה חדשה שנסמכה בחלקה על הצעתו של סן-ז'וסט. הטיוטה אושרה על ידי הוועד לשלום הציבור כולו, וב-10 ביוני ההצעה הוצגה לאישור הוועידה הלאומית. ב-26 ביוני הוועידה הלאומית הצביעה להעברת הטיוטה לאישור במשאל עם שלאחריו, אם תתקבל החוקה החדשה, הוועידה הלאומית תתפזר. ההצעה אושרה במשאל העם ברוב של 1,801,918 מצביעים בעד מול 11,610 מצביעים נגד. החוקה החדשה אומצה רשמית ב-10 באוגוסט, אך יום לאחר מכן רובספייר הודיע שהמצב הביטחוני אינו מאפשר את קיומן של הבחירות הכלליות הנדרשות על פי החוקה והשעה אותה למעשה.