היסטוריה של ממלכת ירדן
ממלחמת ששת הימים ועד לעלייתו לשלטון של המלך עבדאללה השני > ניתוק הזיקה בין ירדן והגדה המערבית

לאורך השנים, וככל שמעמדו של אש"ף עלה, כך התערערה הטענה הירדנית לפיה מקומו של העם הפלסטיני בגדה המערבית הוא תחת שלטון ירדן. בין השאר, הוועידה הבין-ערבית ברבאט, שהתכנסה באוקטובר 1974, הכירה באופן רשמי באש"ף כמייצגו היחיד של העם הפלסטיני באשר הוא, והכירה רשמית בזכותו של העם הפלסטיני לקיים מדינה עצמאית בהנהגת אש"ף. חרף השתתפותה של ירדן בפסגה, והניסיון לטעון שעתידם של השטחים הפלסטינים צריך להיות מוכרע במסגרת משאל עם, אש"ף הוכר כעת כנציגו הבלעדי של העם הפלסטיני, וכיחיד שיש לו סמכות לדבר בשמו. עם זאת, ירדן עדיין המשיכה לפעול בשטח לחיזוק היחסים בין שתי הגדות, כאשר השלטון הירדני הבהיר, באופן סמוי, כי כל פלסטיני אשר מבקש ליהנות מהסיוע הכלכלי הנרחב שסיפקה ירדן לגדה המערבית, עליו לתרגם זאת לתמיכה בהחזרת שלטונה שם. יצוין, כי חרף החלטות רבאט, הסיפוח הירדני של הגדה המערבית, אשר התקבל כזכור בשנת 1950, עמד עוד בתוקפו, והשלטון הירדני המשיך וטען לחוקיותו של הסיפוח ולזכותו של כל פלסטיני לרכוש אזרחות ירדנית. גם ההצהרות הירדניות, אודות היותם של הירדנים והפלסטינים עם אחד בלתי נפרד, המשיכו להישמע. הירדנים, בברכתו של המלך חוסיין, גם ניהלו שיחות חשאיות עם ישראל בניסיון לבדוק האם ניתן להשיב את שליטתה של ירדן בגדה המערבית בהסכמתה של ישראל, אך נענו ריקם. כמו כן, ניסתה ירדן להגיע להסכמה עם אש"ף עצמו באשר להסדר אפשרי, אשר ישקף את זיקתה של ירדן לגדה המערבית. גם מגעים אלו, אשר באו לידי ביטוי במסגרת "תוכנית הקונפדרציה" של ירדן ופלסטין מראשית שנות ה-80, נשאו חרס.
בסופו של דבר, ניסיונותיה של ירדן לשוב ולהשריש את השפעתה בשטח הגדה המערבית, חרף הצלחות נקודתיות, לא הצליחו להביא את מרבית האוכלוסייה בגדה המערבית לשוב ולתמוך בהחזרתו של שלטון ירדן על חשבון התמיכה באש"ף. עדות לכוחו של אש"ף בשטח ניתן לראות בפרוץ האינתיפאדה בשנת 1987, כאשר מרבית הפעילים בשטח היו מקרב הארגון, או מתומכיו. תקוותה הראשונה של ירדן, כי מורת הרוח ברחוב הפלסטיני מהכיבוש הישראלי תוביל לתמיכה מחודשת באופציה הירדנית, בתור אופציה קרובה וזמינה, נכזבה, כאשר אופי ההתקוממות הסתמן כלאומי, ולמען הקמת מדינה פלסטינית עצמאית. במצב עניינים זה, הבין לבסוף המלך חוסיין, כי מעמדה של ירדן בגדה המערבית חלש משמעותית ממעמדו של אש"ף, וכי אין תקווה לשינוי עתידי אשר יאפשר את החזרת הגדה המערבית לשליטת ירדן, בתמיכת תושביה. כמו כן, חשש המלך כי ההתקוממות הפלסטינית, אשר זכתה מראשיתה לתמיכה רבה בקרב הציבור הפלסטיני בגדה המזרחית, עלולה לחלחל אף לשם, ובכך פעם נוספת להצית את השסע הירדני פלסטיני, ולסכן את עתיד ירדן. לאור זאת, החליט המלך לזנוח באופן סופי את דרישתה של ירדן למרות שלטונית על שטח הגדה המערבית. בתאריך 31 ביולי 1988 הכריז המלך חוסיין, במהלך היסטורי אשר עמד בניגוד למהלכיה של ירדן מראשית קיומה, ומגישושיו הראשונים של המלך עבדאללה בקרב אוכלוסיית הגדה המערבית, על ניתוק כלל הקשרים המשפטיים והמנהליים בין ירדן והגדה המערבית, והבהיר כי, בניגוד להצהרותיה הרבות מספור של ירדן במהלך ההיסטוריה שלה, ירדן אינה פלסטין, ומדובר בשתי מדינות שונות.
החל מסוף שנות השישים ניהל חוסיין מערכת יחסים סודית עם ישראל, שהפכה לגלויה יותר ויותר עד לחתימת הסכם השלום בשנת 1994. יש הטוענים כי חוסיין הזהיר את גולדה מאיר בשנת 1973 מפני ההתקפה המצרית והסורית במלחמת יום כיפור.
במצב עדין עמדה הממלכה בימי מלחמת המפרץ כאשר חוסיין נדרש לאזן בין האינטרסים של סדאם חוסיין, שנתמך על ידי הארגונים הפלסטינים ועל ידי יאסר ערפאת, אשר היה בכוחם לנסות ולערער את המצב הפנימי במדינה, ובין האינטרסים של ארצות הברית ומדינות הקואליציה. עם זאת ירדן הייתה בין הזריזות לנצל את המצב שנוצר לאחר המלחמה, ליזום ולהצטרף לועידת מדריד, ולפתוח במגעים שהביאו להסכם השלום בשנת 1994.
בשנות התשעים החל מצב בריאותו של חוסיין מדרדר. מזה שנים היה ידוע כי יורשו הוא הנסיך חסן, אחיו הצעיר. סמוך למותו הדיח חוסיין את אחיו מתפקיד יורש העצר, ומינה לתפקיד זה את בנו עבדאללה, אשר עלה לשלטון עם מותו של חוסיין, בשנת 1999.