stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם גרין
אתלט ושיאן

בנעוריו גרין הצטיין כשחקן כדורגל בקבוצות הנוער של "מכבי תל אביב". בנוסף, היה פעיל במועדון האגרוף של בני-ליאונרד.
ב-1935 הצטרף למחלקת האתלטיקה של "מכבי תל אביב" והתגלה כאתלט מוכשר ורב גוני. ב-1937 ניצח בהטלת כידון באצטדיון רחובות, קבע שיא אישי חדש של 49.68 מטר, ב-1938 קבע שיא ארץ ישראלי חדש בהטלת כידון למרחק 53.66 מטר וב-1939 שיפר את שיאו בהטלת כידון והעמידו על תוצאה של 55.65 מטר.
ב-1940 גרין השתתף במשחקי מזרח התיכון, שהתקיימו בקהיר זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 52.47 מטר.
ב-1945 זכה גרין באליפות בהדיפת כדור ברזל והיה הראשון, שחצה את גבול שלושה עשר מטר. ב-1947 בתחרות משולשת: יוון, טורקיה וארץ ישראל זכה גרין במדליית ארד בהטלת כידון. בסוף שנות הארבעים גרין זכה בשתי אליפויות: בכידון, בברזל ובקרב חמש.
בשלהי שנות הארבעים, גרין התמנה למאמן אתלטיקה קלה באגודת "מכבי תל- אביב", בין חניכיו הראשונים היה אחיו הצעיר: יחזקאל גרין, שהוכתר כ"אלוף הריצה בארץ ישראל" לשנת 1948. אולם חייו נגדעו בנופלו במערכה בהגנת הנגב בכיבוש משטרת עיראק סוידאן (מצודת יואב).
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 50.07 מטר, אחרי זאב כספי (51.23 מטר) ולפני מ. מרקוס מדרום אפריקה (40.27 מטר) וכן שימש כקפטן הנבחרת הישראלית והיה נושא הדגל הראשון במכביה השלישית.
ב-1955 גרין פרש מפעילות לאחר זכייה של 18 אליפויות במקצועות שונים.
מ-1953 כיהן כמנהל התחרויות במפעלי המכביה וכיו"ר ועדת האתלטיקה.
ב-1964 הפתיע גרין את עולם האתלטיקה בארץ, כששב, לאחר היעדרות ממושכת והשתתף בתחרויות הליגה הראשונה וניצח בהטלת כידון בהישג של 51 מטרים.
קריירת אימון

לאחר שפרש מספורט תחרותי, הכשיר גרין את עצמו לקריירת אימון. לשם כך נעזר בניסיון הרב שצבר כאתלט, בלימוד באמצעות ספרות מקצועית במספר שפות ולאחר מספר שנים השלים את הכשרתו זו בקורס מאמנים נינלאומיים שהתקיים באוניברסיטת לפבורו באנגליה.
חניכיו הראשונים היו אחיו יחזקאל ז"ל, צבי ינובר, תמר מיטל, אילנה אדיר ואילנה קרשיק. בסוף שנות החמישים והששים הוא אימן את אגודת מכבי תל אביב, יחד עם המאמן והמורה לחינוך גופני מנחם קורמן. גרין התמחה בכל קשת המקצועות כולל ריצות, קפיצות וזריקות. בין האתלטים הבולטים שאימן בשלב המקדם בקריירת האימון שלו נמנו נתנאל ויאיר פנטילט, יחיעם סקיטל ואבי שטיין בריצות בינוניות, לוי פסבקין, עמוס גרודז'ינובסקי ודבי מרקוס בריצות קצרות, אורי בוקעי בקפיצה לרוחק וצילה אשר וברוך פינברג בזריקות .
החל מ-1954 ייצג גרין את ישראל בפורום בינלאומי בקונגרסים למאמנים. ייצג בכבוד את עמדות ישראל ומנע קבלת החלטות פוליטיות שליליות כנגד המדינה.
ב-1960 התמנה גרין למאמן אולימפי של משלחת ישראל למשחקים האולימפיים ברומא.
ב-1976 באולימפיאדת מונטריאול הוענק לו תואר עמית כבוד של ההתאחדות הבינלאומית באתלטיקה קלה. בהמשך זכה לקבל תפקידים ותארים במסגרת פעילותו המקצועית בפורום הקונגרסים הבינלאומי למאמנים.
ב-1984 בקונגרס הבינלאומי למאמני אתלטיקה קלה בסנטה מוניקה, שהתקיים במסגרת משחקי האולימפיאדה בלוס אנג'לס נבחר גרין לחבר כבוד של ארגון זה ושימש כיו"ר הכנס ביום הפתיחה. כמו כן, היה חבר כבוד של התאחדות הבינלאומית לאתלטיקה קלה, סגן נשיא ההתאחדות הבינלאומית למאמני אתלטיקה קלה ויו"ר הוועדה הטכנית של איגוד האתלטיקה קלה בישראל.
מתכנן מתקני ספורט

אברהם גרין בוגר הנדסת בניין ומומחה לבניית מתקני אתלטיקה קלה. השתלם בחו"ל. תכנן מסלולי ספורט יוקרתיים בהדר יוסף בתל- אביב, במכון ווינגייט ובאתרים רבים אחרים. בתפקידו כיועץ רשות הספורט וכמי, שתקשר בשפות רבות, הוזמן לייעץ בתכנון מסלולי אתלטיקה בנפאל ב-1970, בתאילנד ב-1971, באתונה ב-1980 ובמאבטו בדרום אפריקה ב-1985.
גרין הכניס חידושים בתכנון מסלולים, שזיכוהו בשבחים, בעיטורים ובתארי כבוד בפורום הבינלאומי ובארץ ממוסדות ספורט עבור שירותו המבורך והמוצלח.
כללי

בשנות השלושים למאה העשרים גרין שרת כנוטר באזור הכנרת.
הוא פרסם כתבות בתחום בעיתונות ופרשנויות ברדיו לתחרויות אתלטיקה.
אברהם גרין בפעילותו, שהתפרשה על פני שנים רבות, הקים דור של אתלטים בכירים: אלופי מדינה ושיאנים. חלקם ממשיכי דרכו כמאמנים וכמומחים שונים בתחום האתלטיקה קלה בישראל.
אברהם גרין נפטר ב-23 באוגוסט 1999 (י"א באלול התשנ"ט).
הנצחה

מחלקת האתלטיקה קלה של מכבי תל אביב בחרה להנציח את זכרו בקבוצה הקרויה על שמו: מכבי "גרין" תל אביב.
הערות שוליים

↑  מי מחזיק במספר התארים הרב ביותר, מעריב, 16 ביולי 1971
↑  תנועת מכבי ישראל
↑  אייגר דוד, על אברהם גרין, עיתון: "מכבי תל אביב", 1994
↑  יחזקאל גרין
↑  כיצד קבלו את האתלטים מא"י במצרים, הַבֹּקֶר, 6 במאי 1940
ברוך ייטלס

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1762 פראג, ממלכת בוהמיה 
 פטירה:  18 בדצמבר 1813 (בגיל 51) פראג 
 תקופת הפעילות:  ? – 18 בדצמבר 1813 
 שם השושלת:  Jeitteles family 
 אב:  יונה מיכל ייטלס 
 צאצאים:  יגנץ ייטלס 
 
מצבתו בחלקת משפחת ייטלס בית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב
רבי ברוך (בנדיקט) ייטלס (בכתיב ארכאי: ייטלש; כ"ט בניסן תקכ"ב, 22 באפריל 1762 – כ"ה בכסלו תקע"ד, 18 בדצמבר 1813) מנהיג הדור הראשון של תנועת ההשכלה בפראג. היה גם ראש ישיבה ומחבר "טעם המלך".
ביוגרפיה

נולד ב-1762 ליונה מיכל ייטלס, רופא בפראג. האב היה פרוטו-משכיל שהתעניין בדקדוק ומדעים. אחיו היה הבלשן יהודה ייטלס. נשא לאישה את פרידעל, בת הגביר שמואל פורית. חותנו החזיק עבורו ישיבה והעמיד אותו בראשה. כמו כן למד מידידיו היו רבי בצלאל רנשבורג, רבי אלעזר קאליר ורבי אלעזר פלקלס. חידושיו מצוטטים בספרי בני דורו, ומספר תשובות הלכתיות שלו משוקעות בספר "שו"ת מהרנ"ש" של ידידו רבי ניסן שידלוב.
ברוך חלק את התעניינות אביו בחכמות כלליות. בשלב מסוים בין 1778 ל-1780, בטרם מלאו לו שמונה-עשרה, נמלט מביתו ונסע לברלין, שם שגשג חוג משכילים סביב משה מנדלסון ואחרים. לאחר מכן שב לפראג והתפייס עם הנודע ביהודה. עם התעוררות ההשכלה המאורגנת בשנות ה-80, נרשם כמנוי לביטאונה 'המאסף', ששירים רבים פרי עטו ראו בו אור מאוחר יותר תחת שמות עט כ"י – ר". הוא היה התורם המשמעותי ביותר לכתב-העת בבוהמיה ומנהיגה של השכלת פראג. בכך קומם נגדו חלק מהקהל המסורתי בעירו. הוא ובנו של הרב, שמואל לנדא, היו שניהם מנויים על 'המאסף' ועל ביאור התורה 'נתיבות השלום' של משה מנדלסון. הילל קייבל העריך שהשפעתם הביאה לכך שהנוב"י, שדרש קודם בתקיפות נגד נפתלי הרץ וייזל, מיתן במידת-מה את התנגדותו להשכלה.
לאחר פטירת מורו ב-1793 שיגר הספד ארוך ב'המאסף'. השבחים ל'נודע ביהודה' זעזעו את העורך החדש אהרן האלה-וולפסון והוא האשים את ייטלס בבגידה. הלה התקומם מצדו על הקיצוניות שהפגינו וולפסון והאחרים שתפסו את ההנהגה בברלין בדור השני להשכלה. בין היתר קבל על "שיחה בארץ החיים" שהתפרסם בביטאון, בו הוצג רב כדמות נלעגת. כעבור שנה פרסם נגדם את "ספר האורב", שם הוקיע את מגמותיהם האנטי-מסורתיות: ”וגם אגלה את חרפת המאספים האלה, ולא יזידון עוד עשות כהנה, ולא יקרא עוד המאסף כי אם יקרא שמו בישראל האספסוף.” הוא האשים את וולפסון, יואל ברי"ל ועמיתיהם כי הם מסלפים את האידיאלים של התנועה, ופעל להשמיצם בעיני משכילים מתונים אחרים באירופה.
ייטלס קידם עצמו כמועמד לאב"ד פראג, ועל רקע זה הסתכסך עם הרב שמואל לנדא, שירש לבסוף את המשרה מאביו המנוח. הלה האשימו בגנבה ספרותית מדרשותיו. טענות דומות עלו לגבי העתקה כביכול מ"בני אהובה" של רבי יהונתן אייבשיץ.
ב-1800 החליטו פרנסי פראג להפסיק להתעלם מהסיעה השבתאית החזקה בעירם, שתמכה בגלוי ברחל אווה פרנק. בסתיו הוכרז עליהם נידוי. בקהילה היהודית אירעו התפרצויות אלימות. הרב ייטלס השתתף בפולמוס, שהגיע גם אל הרשויות, וניסח מנשרים ודרשות תקיפים נגדם. ב-1801 חיבר את ספרו הגדול, 'טעם המלך', מהדורה מוערת ל'שער המלך' מאת הרב יצחק נוניש בילמונטי. בין תלמידי ישיבתו היו כאלה שהפיצו את השכלת פראג למורביה והונגריה, כגון הרב חיים דייטשמן ויוסף פלעש.
ב-1813 הובאו לפראג המוני פצועים מקרב דרזדן וקרב קולם. ייטלס מימן הקמת בית-חולים שדה ואף טיפל בהם בעצמו. כך נדבק במחלה קשה ממנה נפטר באותה שנה. הוא ניסח בעצמו את הנחקק על מצבתו: "מעטים ורעים היו ימי מגורתי, הרבה יגעתי ולא מצאתי / הרבתי לי אוהבים, גם הרבתי לי אויבים / אלה מאהבתם הרימו הודי, אלה משנאתם הורידו כבודי / ואני לא קמה בי רוח, אמרתי: מתי אשקוט מתי אנוח / עתה לשווא אהבתם, עתה לשווא שנאתם / אלה לריק הרימו הודי, אלה לריק הורידו כבודי / הגוף שב אל האדמה, שם תאכלהו תולעת ורמה / אל אלקים שב הרוח, עתה אשקוט עתה אנוח".
המוניטין של ברוך ייטלש כמשכיל הביא בין היתר לכך שבישיבות הונגריה נאסר לקרוא בספריו. בנו איגנץ ייטלס (1783–1843), חיבר מספר חיבורים בגרמנית בענייני פילוסופיה ואתיקה. נכדו אהרן לודוויג יוסף (1799–1878) התנצר והתמנה לפרופסור ומנתח בווינה.
כתביו

עמודי השחר (פראג תקמ"ה)
דברי יוסף השני האחרונים (פראג תק"נ)
עמק הבכא (פראג תקנ"ג) - הספד על רבי יחזקאל לנדא
האורב (וינה תקנ"ה)
שיחה בין שנת תק"ס ותקס"א (פראג תק"ס) - על תלמידי שבתאי צבי והתנועה הפרנקיסטית
טעם המלך (ברין תקס"א-תקס"ג) - הערות על הספר שער המלך.
י-ר, כבוד חכמים ינחלו, המאסף, 15 במרץ 1789 (למטה)
י-ר, שיר ידידות להירץ וייזל, המאסף, 1 בספטמבר 1796
לקריאה נוספת

רות גלדשטיין-קסטנברג, מי היה מחבר ה"שיחה בין שנת תק"ס ובין שנת תקס"א", בתוך: קריית ספר שנה מ' (תשכ"ה), עמ' 569–570
רות גלדשטיין-קסטנברג, אופייה הלאומי של השכלת פראג, בתוך: מולד, גיליון כג (תשכ"ה), עמ' 221–233
רבי בער אופנהיימר, איגרת ובה קווים לדמותו של בעל "טעם המלך", "מוריה", גיליון קכה, אלול תשנ"ט, עמ' סד-סו.
הערות שוליים

↑  Hillel J. Kieval,The Unforeseen Consequences of Cultural Resistance: Haskalah and State-Mandated Reform in the Bohemian Lands. Jewish Culture and History, 2012, גיליון 2. עמ' 11.
↑  משה פלאי, דור המאספים בשער ההשכלה, הקיבוץ המאוחד, 2001. עמ' 109.
1 2  Hillel J. Kieval, Languages of Community: The Jewish Experience in the Czech Lands, University of California Press, 2000. עמ' 49, 55, 242-3.
↑  שמואל פיינר, The Jewish Enlightenment, University of Pennsylvania Press, 2011. עמ' 351–355. ציטוט מ'ספר האורב', עמ' ה', למטה.
↑  ראו: נודע ביהודה (מהדורה תנינא) או"ח סי' צא: "ואעפ"כ איש אחד שלח בו יד להתלבש עצמו במה שהי[ה] בכח השגתו לתפוס". כוונתו לדברים שנדפסו ב"טעם המלך" בהלכות חמץ ומצה פ"א ה"ג.
↑  הרב שמעון אליעזר זוסמן-סופר, מראש צורים, בני ברק תשנ"ח, עמ' 52–53.; דוד צבי ניימן, הגאון שנשכח, ירושלים: אורייתא, תשמ"ב. עמ' 42–44.
↑  "ייטלס, איגנץ", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
↑  "ייטלס, אהרן (אנדראס) לודוויג יוסף", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310291505171  GND: 136271170  ISNI: 0000 0000 5563 9494  LCCN: nb2007009870  NKC: jo2004213881  NTA: 25028605X  VIAF: 14297138   WorldCat (עם VIAF): 14297138
שאול ישראלי

ערך זה עוסק ברב, חתן פרס ישראל. אם התכוונתם לקצין צה"ל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1909 כ"ה בתמוז ה'תרס"ט סלוצק
 פטירה:  17 ביוני 1995 (בגיל 85) י"ט בסיוון ה'תשנ"ה ירושלים
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת מרכז הרב 
 מקום פעילות:  ירושלים, כפר הרא"ה
 תקופת הפעילות:  ? – 17 ביוני 1995 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה, מצוות התלויות בארץ, הלכות מדינה, מחשבת ישראל, ועוד
 רבותיו:  הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב אברהם אליהו מייזס
 תלמידיו:  הרב יעקב אריאל, הרב יהודה הלוי עמיחי, הרב יוסף כרמל, הרב משה הררי, הרב יהושע מגנס, הרב דוב ליאור
 חיבוריו:  ארץ חמדה, עמוד הימיני, משפטי שאול, פרקים במחשבת ישראל
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת מרכז הרב, רבו של כפר הרא"ה, דיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית
 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1992) 
 
הרב שאול ישראלי (כ"ה בתמוז ה'תרס"ט, 14 ביולי 1909 – י"ט בסיוון ה'תשנ"ה, 17 ביוני 1995) היה רב ופוסק, מן הרבנים הבולטים של הציונות הדתית; כיהן כראש ישיבת מרכז הרב, והיה תלמיד מובהק וקרוב של הראי"ה קוק והרב חרל"פ איתם למד בחברותא בהכנת שיעוריהם בישיבה. היה הרב הראשון של המושב כפר הרא"ה, ולאחר מכן עבר לירושלים וכיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול וכחבר מועצת הרבנות הראשית. היה נשיא מכון ארץ חמדה, וחבר הנשיאות המייסדת של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל; היה ממקימי הארגון חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, וכן דובר הארגון ועורך ביטאונו – "התורה והמדינה"; בשנת ה'תשנ"ב היה חתן פרס ישראל למדעי היהדות.
נחשב לפוסק בעל שיעור קומה בולט ולאחד ממייסדי העיסוק המודרני בהלכות מדינה, ובעיני רבים היה לפוסק הבולט בציונות הדתית. רבים ממורי ההוראה בציונות הדתית הם תלמידיו ותלמידי תלמידיו.
תולדות חייו > בצעירותו

נולד בעיר סלוצק שבבלארוס, לרב בנימין איזראעליט – רב העיירה קוידנוב שעל יד העיר מינסק. למד בתלמוד תורה ובישיבה קטנה בסלוצק בהנהלתם של הרב יחזקאל אברמסקי וראש הישיבה הרב איסר זלמן מלצר.
ילדותו ובחרותו עברו בצל המהפכה הקומוניסטית. אביו, שהמשיך ללמד תורה על אף האיסור על כך, נאסר בהאשמת שווא של "ריגול למען פולין" והוצא להורג בט"ו בטבת תרצ"ח (19 בדצמבר 1937). לימים, בשנת 1989, שלטונות ברית המועצות טיהרו את שמו.
לאחר שהשלטונות סגרו את הישיבה בסלוצק עבר למינסק ולמד שם במחתרת אצל הרב יהושע צימבליסט מהורודנא, בבית הכנסת "שואבי מים". מאוחר יותר הצטרף להתארגנות של קבוצת בחורים מישיבות שנסגרו על ידי השלטונות ללמוד במחתרת אצל הרב אברהם אליהו מייזס (לימים איש העדה החרדית בירושלים) בבית הכנסת "משכיל לאיתן" בעיר. הרב ישראלי ייחס חשיבות רבה לתקופת לימודיו זו ואמר כי הרב מייזס "העמיד אותו על רגליו" מבחינה לימודית.
תולדות חייו > העלייה לארץ ישראל

בשנת ה'תר"צ מאס במגבלות לימוד התורה במחתרת ונסע למוסקבה כדי לנסות לקבל אישור להגר מברית המועצות. ניסיונות אלו כשלו, ויחד עם חברותא שלו מתקופת לימודיו המחתרתיים במינסק – הרב דוד סלומון (לימים רבו של כפר אברהם), והרב אברהם שדמי (אז פשעדמייסקי, לימים ראש כולל "בית זבול"), החליט לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי.
בשל סכנת המוות הכרוכה במעבר הגבול הם פנו להתייעץ עם הרב יעקב קלמס במוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית). הרב קלמס ערך עבורם "גורל הגר"א", אשר נפתח בפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד נהר הגדול נהר פרת" (דברים א' ו'). הדברים פורשו כמתייחסים לנהר פרוט שבגבול עם רומניה. בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (19 בפברואר 1933) חצו השלושה את הגבול מעל הנהר הקפוא. הם נתפסו על ידי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר בבורשטשוב. הפולנים רצו למסור אותם לידי הרוסים, דבר שהיה כגזר דין מוות בעבורם. הם פנו דרך הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי לרב קוק שישיג בעבורם סֶרטִיפִיקָטִים, והוא פנה בעניין לנציב העליון. בינתיים פעל רבה של בורשטוב עם אחרים להשהיית הסגרתם לרוסיה. לאחר קבלת אישורי העלייה לארץ ישראל הם שוחררו והוא למד כחצי שנה בישיבת מיר עד לעלייתו.
בתחילת שנת ה'תרצ"ד עלה לארץ ישראל והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם יצר קשר חזק עם הרב יעקב משה חרל"פ ולמד איתו בחברותא. נבחר על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק להיות אחד מהשלושה שהכינו איתו את שיעוריו בישיבה (יחד עם הרב יהודה גרשוני והרב דוד חנזין). לאחר פטירת הראי"ה ומינוי של הרב יעקב משה חרל"פ במקומו לראש הישיבה – נהג גם הרב חרל"פ להכין עימו את השיעור הכללי.
במשך חייו, מאז פטירת רבו הרב חרל"פ, המשיך את מנהגו של הרב חרל"פ לקיים מעמד שירת הים בליל שביעי של פסח בחגיגיות וברוב עם. לפני השירה נשא דברים עמוקים ונרגשים על משמעות המעמד, ולאחר מכן שרו את שירת הים בלחן המסורתי של הרב חרל"פ.
תולדות חייו > ברבנות כפר הרא"ה

בשנת ה'תרצ"ח קיבל סמיכה לרבנות מהרב חרל"פ ומהרב איסר זלמן מלצר ובחנוכה אותה שנה נבחר לרבו של כפר הרא"ה (המושב הראשון של יישובי הפועל המזרחי שמינה לעצמו רב) בתמיכתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. נשא לאישה את בת דודתו בת-שבע בורגנסקי. בכפר הרא"ה עיצב הרב ישראלי יחד עם חברי הכפר אורח חיים של יישוב חקלאי דתי, בין השאר גרם להם לפתור סכסוכים ביניהם בבית הדין בראשותו.
במהלך תקופה זו עסק הרב ישראלי, ביחד עם קבוצת תלמידים שהביא איתו מישיבת "מרכז הרב", רבות בהלכות מצוות התלויות בארץ (הלכות שמיטה, עורלה, כלאי הכרם), הן בבירורה של הלכה למעשה והן בהטמעתה בהתיישבות הדתית. כמומחה לנושאים אלו נבחר לימים לעמוד בראש המחלקה למצוות התלויות בארץ של הרבנות הראשית לישראל. כשהוקם מכון התורה והארץ על ידי תלמידיו הרבנים יהודה הלוי עמיחי ויגאל קמינצקי התייעצו בו רבני המכון. בירוריו ופסיקותיו בנושאים אלו ראו אור בספריו "ארץ חמדה" (שהשלים ביום הקמת המדינה, ה' באייר תש"ח) ו"חוות בנימין".
בשנת ה'ת"ש הקים הרב משה צבי נריה את ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה (ישיבת כפר הרא"ה, שהייתה בתחילה "ישיבה קטנה"). הסיבה המרכזית להקמתה באתר זה הייתה הסמיכות לרב ישראלי, והוא לימד בה את השיעור הגבוה במשך מספר שנים. בהמשך הקים את ה"מכון להלכה ברורה בהתיישבות חקלאית" שנסגר במהרה עקב קשיים כלכליים. עם סגירת המכון נענה לבקשתו של הרב יהושע יגל – ראש מדרשית נעם בפרדס חנה ללמד במדרשייה, ומסר בה שיעורים קבועים ב"מחשבת ישראל". את שיעוריו בנושא הוציא בספר "פרקים במחשבת ישראל" (מהדורה ראשונה ה'תשי"ב). עם פרסום הספר, שהציג סדר שיטתי ומקורי לנושא, הוכר המקצוע לבחינות הבגרות.
תולדות חייו > פעילות רבנית

בשלהי ה'תש"ח הקים הרב ישראלי, עם רבנים נוספים ובראשם הרב כתריאל פישל טכורש, את "חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי", שמטרתו הייתה "להשפיע על צביון ודמות המדינה" ולתת מענה לשאלות ההלכתיות הקשורות בה. ואכן בשני עשוריו הראשונים היה "חבר הרבנים" גוף בעל השפעה רבה על הרבנות והקהילות בארץ. הוא עמד מאחרי רבים מן המאבקים על אופייה היהודי של מדינת ישראל. הרב ישראלי היה דוברו העיקרי של הארגון. הוא גם יסד וערך את ביטאונו "התורה והמדינה", שהפך לבמה מרכזית לבירורים הלכתיים במגוון הסוגיות הקשורות לניהול מדינה יהודית. הרב ישראלי עצמו פרסם בכל גיליון מאמר הלכתי משלו בנושאים אלו, כמו סמכות הכנסת והממשלה, מינוי נוכרים לכנסת, מפקד אוכלוסין ופעולות תגמול. המאמרים כונסו עם מאמרים אחרים שלו לספרו "עמוד הימיני" (הוצאה ראשונה, תשכ"ו).מועצת הרבנות הראשית קבלה את נוסח התפילה ליום העצמאות שהציע בשם חבר הרבנים.
בשנת ה'תשי"ג הרחיבה הרבנות הראשית את מסגרתה והרב ישראלי מונה כחבר במועצה המורחבת. עם פטירתו של הרב צבי פסח פרנק בשנת ה'תשכ"ו נבחר הרב ישראלי לכהן כחבר מלא במועצה, שבה כיהן, למעט בשנים ה'תשל"ג–ה'תשל"ח, עד שהתפטר מתפקידו בשנת ה'תשנ"ג. דעתו התקבלה במועצה בנושאים כמו הלכות שמיטה, כשרות "בני ישראל" מהודו, היחס לרפורמים, השתלות לב ועוד. בין תפקידיו במועצה כיהן כאחראי על מחלקת מצוות התלויות בארץ, ובמסגרתה פעל להטמעת שמירת השמיטה בישראל.
בשנת ה'תשכ"ה מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים. עקב כך עזב את הרבנות בכפר הרא"ה ועבר להתגורר בירושלים בקרבת הישיבה. הוא כיהן בבית הדין עד צאתו לגמלאות בשנת ה'תש"מ. פסקיו והכרעותיו משמשים רבות כיסודות לפסקי דין של דיינים מאוחרים יותר.[דרושה הבהרה][דרוש מקור] חלק מפסקיו בבית הדין כונסו ב"חוות בנימין" וב"משפטי שאול".
ערך את הביטאון "ברקאי" לרבני הארץ והתפוצות (תשמ"ג–תש"ן). היה חבר במערכת "דעת מקרא" על נביאים וכתובים והגיה את הסדרה כולה.
בשנת ה'תשמ"ז נענה לפנייתם של הרב משה ארנרייך והרב יוסף כרמל לשמש כנשיא מכון "ארץ חמדה" להכשרת דיינים.
קיבל את פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשנ"ב, פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ח, פרס הרב מימון לשנת תשל"ב, והפרס על שם חיים משה שפירא לשנת תש"ן.
תולדות חייו > בראשות ישיבת מרכז הרב

בשנת ה'תשי"ג הציעו מקימי ישיבת כרם ביבנה לרב ישראלי לעמוד בראשה, אך הוא סירב. בשנת ה'תשי"ט ביקש ממנו ראש ישיבת מרכז הרב הרב צבי יהודה הכהן קוק להעביר שיעור כללי בישיבה, בנוסף לרב אברהם אלקנה שפירא. הוא נענה לבקשה, החל במסירת השיעור, וכבר בחיי הרצי"ה נקרא "ראש ישיבה". במשך 36 שנה, עד חודשים ספורים לפני פטירתו, לימד שיעור כללי בישיבה ביום חמישי, והרב שפירא ביום שלישי. שיעוריו אלו החלו לראות אור בסדרה "שערי שאול". את השיעורים מסר, בניגוד למקובל, על גרם המדרגות של ארון הקודש ולא על הדוכן עצמו, בנמקו שאינו יכול לעמוד במקום שבו עמד הרב קוק.
בוויכוח שהתגלע עם פטירתו של הרב צבי יהודה קוק בשנת תשמ"ב, תמך בסמכותו הבלעדית של הרב שפירא כראש הישיבה (כשהוא לצידו), ללא שותפות הרב צבי טאו. בעמדם יחד בראשות הישיבה הם בלטו בהנהגת הציבור, בין השאר בהובלת המאבקים על שלימות ארץ ישראל. הם אלו שייסדו, יחד עם הרב נחום אליעזר רבינוביץ את איחוד הרבנים למען ארץ ישראל בתקופת הסכמי אוסלו.
נפטר ביום שבת פרשת שלח לך, י"ט בסיוון ה'תשנ"ה, ונטמן למחרת בהלוויה רבת משתתפים בבית הקברות סנהדריה בירושלים, על פי בקשתו להיקבר סמוך ככל שניתן לרבו – הרב יעקב משה חרל"פ.
דרכו ההלכתית

בפסקיו, מיעט הרב ישראלי לעסוק בספרות השו"ת של האחרונים, והכרעותיו בנויות לרוב מדיון בתלמוד, הראשונים והשולחן ערוך. עיונו באחרונים התמקד בעיקר באלה המרכזיים דוגמת החתם סופר והנודע ביהודה, וכן רבו הראי"ה קוק והחזון איש. הוא עסק בכתבי ה"אחרונים" תוך ביקורתיות ונכונות לחלוק עליהם בהתאם לדעתו בסוגיה. כן השתמש לעיתים בליבות רעיונותיהם, תוך הפקת כיווני הסבר מחודשים משל עצמו, מתוכן.
לצד רבנים דוגמת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב אליעזר יהודה וולדנברג, נודע בבירורי ההלכה בענייני ציבור ומדינה ובחלוציותו בהם. פסיקתו במקרים רבים התבססה על עמדותיו הגאוליות ביחס לתהליך הציוני והקמת המדינה, והמשמעות ההלכתיות שייחס להם. הוא ראה בפועלו בתחום זה ניסיון להגשמת קריאתו של רבו הראי"ה להחיות את "תורת ארץ ישראל", כן היה ממניחי היסודות להלכות המצוות התלויות בארץ. שני נושאים אשר לא עובדו דיים מבחינה הלכתית בשנות הגלות, והצריכו בירור מן השורש. עובדה זו היא אחת הגורמים לבליטתם בפסקיו של רבו הראי"ה – בשני הנושאים, ושל החזון איש – בענייני מצוות התלויות בארץ, בהיות משנתם משמעותית ונצרכת לכך במיוחד.
ניתוחו ההלכתי מושפע מדרך הלימוד הישיבתית, המעמיקה בניתוח מושגי ולמדני. הוא משתמש לעיתים באבחנת צווי דינים במהלך דיונים בבעיות שונות. לדעתו בבירורי הלכות מדינה וכדומה הדברים אף מוכרחים, מפני שכאמור – אין תוכן רב בנושאים אלו בספרות הקדמונים, וסגנון הלכתי שנסמך בעיקר על המופיע בהם לא יצלח לבירורי הלכות אלו.
מעמדותיו

סבר שאין מקום לחנך כיום ל"אמונה פשוטה" המסתמכת על קבלת האמונה כעובדה ללא בירור, אלא יש לעמול ולבאר את מהות האמונה ואת הראיות לה וביסוסה.
ראה במדינת ישראל וקיבוץ הגלויות אתחלתא דגאולה, וסבר שגדולי תלמידי החכמים צריכים לעמול לברר את הסוגיות הנוגעות להנהגת מדינה יהודית על פי תורה ולפעול להוביל לכיוון זה את המדינה.
בעקבות פעולת קיביה ופעולות תגמול אחרות שבהן נהרגו אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה כתב הרב ישראלי מאמר נרחב, ובו אחת ההתייחסויות ההלכתיות הראשונות שנכתבו בנושאים אלה. במאמר הוא קובע שאסור לפגוע באופן מכוון בבלתי מעורבים, אולם מתיר פגיעה אגבית בבלתי מעורבים כאשר מנסים לפגוע במחבלים המסתתרים ביניהם. עוד כתב שכאשר רובה ככולה של האוכלוסייה מעודדת את פעולת הכנופיות והדבר מסייע להגברת פעולותיהן, יש לאוכלוסייה דין רודף, אולם גם אז אסור לפגוע בילדים בכוונה תחילה.
בעקבות הסכמי אוסלו יצא בגילוי דעת רבני חריף נגדם יחד עם הרב משה צבי נריה והרב אברהם שפירא, במסגרת "איחוד הרבנים למען ארץ ישראל" שאותו הקימו. הוא חתום על פסק ההלכה הקורא לחיילים לסרב פקודה לפינוי מחנות צה"ל ויישובים יהודיים מיהודה ושומרון.
סבר שהאיסור הנלמד מדברי התורה למנות נוכרים לתפקידי שררה חל רק על תפקידים העוברים בירושה. סבר שאין מניעה הלכתית למנות נשים לתפקידים ציבוריים במדינה דמוקרטית.
מעמדותיו > גיוס נשים לצה"ל

בעניין גיוס נשים לצה"ל כתב: ”בתשובה למכתבך השאלה נידונה בהרחבה בקבצי התורה והמדינה ד' , ה'-ו'. הרבנות הראשית לא סיכמה שום דבר בנידון. והדבר נשאר להחלטת הנוגעים בדבר באופן ישיר. מה שסוכם בבירור הוא שאין לעשות לחץ באיזו צורה שהיא על הבת שתתגייס. העניין הוא, שזה תלוי בתנאי החינוך האינדיבידואליים של כל אחת ואחת, ומה שאצל האחת יכול להיות הדבר בגדר של אביזרייהו אם לא למעלה מזה, אצל האחרת זה לא נגע ולא פגע. משום כך אין להסתמך על דעות גדולים שהושמעו הן לכאן והן לכאן, באשר הדבר כאמור אינו כללי. דומני שהבעיה בדרך כלל באה על פתרונה בצורה די מתקבלת על הדעת, והנח להם וכו'”
הנצחה

שכונת "מעלה שאול" בכניסה לירושלים נקראת על שמו, כמו גם מספר רחובות בישראל והמכינה הקדם-צבאית "מגן שאול".
בשנת תשס"ה הוכרז על פרס ליצירה תורנית על שמו, המוענק מדי שנה במשותף על ידי מכון "ארץ חמדה", ישיבת "מרכז הרב" ומכון מרחבים.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ה.
בכל שנה מתקיים יום עיון לזכרו בכולל ארץ חמדה, ישיבת מרכז הרב שותפה אף היא ביוזמה, והעומד בראשה – הרב יעקב שפירא מוסר בה אף הוא שיעורים בין הרבנים שמוסרים שיעורים לאורך היום.
משפחתו

חתניו הם הרב עמנואל קוסובסקי (שחור), רב שכונת "יד אליהו" בתל אביב ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית, והרב אברהם ישראל שריר, עורך כתבי חותנו.
מתלמידיו

הרב דוב ליאור – רבה לשעבר של קריית ארבע וישיבת ניר וישיבת כפר הרוא"ה
הרב יעקב אריאל – רבה הראשי של רמת גן
הרב יעקב שפירא – ראש ישיבת מרכז הרב
הרב פרופ' נריה גוטל – ראש מכללת אורות
הרב יוסף כרמל – ראש כולל ארץ חמדה
הרב יהושע מגנס – ר"מ בישיבת מרכז הרב, לשעבר ראש האולפנית בתל אביב
הרב משה ביגל – רב היישוב מיתר ומרבני צוהר
הרב חיים שטיינר – ר"מ בישיבת מרכז הרב וראש רבני מפלגת תקומה.
הרב פנחס מונדשיין – דיין, ר"מ בישיבת מרכז הרב ומחבר סדרת הספרים "שערי עיון". הוציא לאור חלק מכתביו.
הרב משה ארנרייך – ראש כולל ארץ חמדה
הרב יוסף אלנקווה – רב חבל עזה
הרב משה הררי – מחבר הספרים מקראי קודש.
הרב יהודה הלוי עמיחי – ראש מכון התורה והארץ
הרב פרופ' יגאל שפרן – ראש מכון מרחבים
הרב אברהם זק"ש – חוקר משנת הראי"ה חייו ותורתו. בנו של הרב ניסן זק"ש.
הרב אלישע אבינר – ראש הכולל בישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
הרב ציון לוז – חבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים, ואב"ד בבית הדין הרבני בבאר שבע לשעבר.
הרב איתמר אורבך – רב היישוב חשמונאים ור"מ בישיבת מרכז הרב
הרב יגאל לרר – אב בית דין בפתח תקווה ור"מ בישיבת מרכז הרב
הרב מיכאל הרשקוביץ – רב היישוב נריה ור"מ בישיבת מרכז הרב
הרב יהודה זולדן – מפקח מרכזי על הוראת תלמוד ותושבע"פ בחינוך הדתי
הרב אליעזר מלמד – רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה
הרב יהושע ון דייק – ראש הישיבה הגבוהה באיתמר ורב המושב רמת מגשימים.
הרב ארלה הראל – ראש הישיבה התיכונית בשילה ולשעבר ראש ישיבת ההסדר ביישוב.
מספריו > בהלכה

ארץ חמדה – בהלכות ארץ ישראל, לבירורה של הלכה ולהדרכתה בחיים החקלאיים. חלק ראשון – מבוא כללי, חלק שני – הלכות כלאים. על שם ספר זה נקרא כולל ארץ חמדה שהרב עמד בנשיאותו בשנותיו הראשונות.
חוות בנימין חלק א חוות בנימין חלק ב' – מאמרים, בירורים ועיונים הלכתיים בענייני התורה והארץ, התורה והמדינה, המועדים, דיני תורה ועוד. חלק ג' כולל מפתח לכל ספריו ההלכתיים של הרב ישראלי.
משפטי שאול – פסקי דין – פסקי דין אשר נידונו בבית הדין הגדול בירושלים, הוצאת ארץ חמדה.
משפטי שאול – ארץ ומדינה – עיונים, תשובות, הערות וביאורים בהלכות הארץ והמדינה, הוצאת מוסד הרב קוק.
עמוד הימיני – ברורי הלכה בענייני מדינה, שו"ת ובאורי סוגיות בכמה מקצועות התורה
שערי שאול – שיעורים שניתנו בישיבת 'מרכז הרב'. עד עתה[דרושה הבהרה] יצאו ארבעה כרכים, על מסכתות שבת, פסחים, נדרים ובבא קמא.
פרקי תורה ומדינה – אסופת מאמרים מאת הרב ישראלי ערוכים ומעובדים מחדש בתוספת מבואות והערות, בעריכת הרב ישראל שריר וחבר רבנים, בהוצאת אור עציון