stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי מסה ורדה
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > לחימה

במהלך תקופת פואבלו III‏ (1150 עד 1300) בנו בני תושבי מסה ורדה מגדלי אבן רבים שכנראה שימשו כמבני הגנה. לעיתים קרובות הם שילבו מנהרות חבויות שחיברו בין המגדלים למבני הקיווה. הלחימה נערכה תוך שימוש באותם הכלים שבני מסה ורדה השתמשו לציד בעלי חיים, כולל קשתות וחצים, קרדומי אבן, אלות עץ וחניתות. הם גם עיצבו מגנים מעור או מסלים שבהם השתמשו בקרבות בלבד. מלחמות תקופתיות התרחשו על המסה במהלך המאה ה-13. מנהיגים אזרחיים באזור השיגו ככל הנראה כוח ויוקרה על ידי חלוקת מזון בעתות בצורת. מערכת זו התמוטטה כנראה במהלך "הבצורת הגדולה", מה שהוביל ללחימה עזה בין חמולות יריבות. חוסר ודאות כלכלית וחברתית גוברת במהלך השנים האחרונות של המאה הוביל לעימותים נרחבים. עדויות לכפרים שנשרפו בחלקם ונחשפה טראומה שלאחר המוות, ונראה שתושבי כפר אחד היו קורבנות של טבח נרחב.
תועדו עדויות על אלימות וקניבליזם במרכז אזור מסה ורדה. אף שמרבית האלימות, ששיאה היה בין 1275 ו-1285, מיוחסת ללחימה פנימית בין תושבי מסה ורדה, ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו בפואבלו סנד קניון (Sand Canyon Pueblo) במונומנט הלאומי קניונס אוף דה אנשנטס (Canyons of the Ancients National Monument), מעידים שאלימות התרחשה בין תושבי מסה ורדה ואנשים מחוץ לאזור. עדות על התקפות נתגלו על ידי חברים במרכז הארכאולוגי של קניון קרואו (Crow Canyon Archaeological Center) במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. ההתקפות, שהתרחשו גם בפואבלו קאסל רוק (Castle Rock Pueblo), תוארכו סביב 1280, ומשערים כי הן שמו קץ לכמה מאות של יישובי פואבלו באתרים אלו. רבים מהקורבנות הראו סימנים של שברים בגולגולת, ומהאחידות בפציעות ניתן להסיק כי מרביתן נגרמו מגרזני אבן קטנים. אחרים קורקפו, בותרו ונאכלו. ייתכן שהקניבליות הייתה אסטרטגיה להישרדות בזמנים של גוויעה ברעב. העדויות הארכאולוגיות מוכיחות שהעימותים האלימים לא היו מוגבלים לאזור מסה ורדה והיו נפוצים באמריקה הצפונית בשלהי המאה ה-13מאה ה-14, ומן הסתם החריפו בעקבות השינויים האקלימיים בעולם שהשפיעו לרעה על אספקת המזון ברחבי היבשת.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > הגירה

בתחילת המאה ה-13 התפתח באזור מסה ורדה אקלים קר ויבש במיוחד. ייתכן שתנאים אלו דחפו להגירה אל מסה ורדה ממקומות פחות מסבירי פנים. האוכלוסייה הנוספת הפעילה לחץ על הסביבה של המסה תוך שהיא מערימה עוד לחצים על החברה החקלאית שסבלה מבצורת. דפוס המשקעים הדו-מצבי, שבו היה יורד גשם במהלך האביב והקיץ ושלג בסתיו ובחורף, החל להיכשל אחרי 1250. אחרי 1260, החלה הצטמצמות מהירה של האוכלוסייה במסה ורדה כאשר "עשרות אלפי אנשים" היגרו או גוועו ברעב. קהילות קטנות רבות באזור ארבע הפינות ננטשו במהלך תקופה זו. לתושבי הפואבלו הקדמונים הייתה מסורת ארוכה של הגירה לנוכח חוסר יציבות סביבתי, אבל התרוקנות האוכלוסייה במסה ורדה בשלהי המאה ה-13 הייתה שונה בכך שהאזור התרוקן כמעט לחלוטין מיושביו ואף צאצא לא שב כדי לבנות התיישבות קבע. אף שבצורת, הידלדלות משאבים, ואכלוס יתר תרמו לחוסר יציבות במהלך שתי המאות האחרונות של ההתיישבות של תושבי הפואבלו הקדמונים תלות היתר שלהם בגידולי התירס נחשבת ל"שגיאה הקטלנית" באסטרטגיית הקיום שלהם.
בני מסה ורדה שהתפנו מיישוביהם כמעט שלא הותירו עדות ישירה להגירה שלהם, אבל הם השאירו מאחוריהם כלי בית, כולל כלי בישול, כלי עבודה ובגדים, מה שהוביל את הארכאולוגים לשער שההגירה הייתה אקראית או בוצעה בחיפזון. משערים שבמהלך המאה ה-13 חיו באזור כ-20,000 תושבים, אבל בתחילת המאה ה-14 האזור היה כמעט בלתי מיושב. מהגרים רבים שמו פעמיהם לדרום אריזונה ולדרום ניו מקסיקו. אף שקצב ההתיישבות אינו מוחוור, הגידול באזורים מיושבים בדלילות כגון בריו צ'אמה (Rio Chama), רמת פאחריטו (Pajarito Plateau) וסנטה פה, מקבילים ישירות לתקופה של ההגירה ממסה ורדה. הארכאולוגים מאמינים שבני מסה ורדה שהתיישבו באזורים סמוך לנהר ריו גראנדה, שבהם כלי החרס מטיפוס שחור על לבן, האופייניים למסה ורדה, החלו להיות נפוצים במהלך המאה ה-14, היו קשורים למשקי הבית אליהם הצטרפו ולא מפולשים בלתי רצויים. הארכאולוגים מפרשים הגירה זו כהמשכיות ולא כהתפרקות החברה והתרבות של בני הפואבלו הקדמונים. מהגרים רבים אחרים עברו לגדותיו של נהר הקולורדו הקטן במערב ניו מקסיקו ומזרח אריזונה. אף שהארכאולוגים נוטים להתמקד בגורמים לדחיפה של בני מסה ורדה מהאזור, היו גם כמה "גורמי משיכה" סביבתיים, כדוגמת טמפרטורות חמימות יותר, תנאי חקלאות טובים יותר, שפע עצים ועדרי ביזונים, שהיו תמריץ להגירה לאזור סמוך לריו גראנדה. בנוסף ליישובים הרבים לאורך הריו גראנדה חיים צאצאים בני זמננו ביישובי פואבלו באקומה, זוני, המז (Jemez Pueblo) ולגונה.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > ארגון

אף שייתכן שלקניון צ'אקו הייתה שליטה אזורית על מסה ורדה בשלהי המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12, רואים מרבית הארכאולוגים את אזור מסה ורדה כאסופה של קהילות קטנטנות המבוססות על אתרים מרכזיים ויישובים שהם שלוחות שלהם שמעולם לא השתלבו לחלוטין לכדי מבנה אזרחי רחב יותר. כמה דרכים קדמוניות, שרוחבן בממוצע בין 5 ל-15 מטרים ושבשוליהן סוללות עפר זוהו באזור. נראה שרובן חיברו בין קהילות ומקדשים. אחרות הקיפו אתרים של בתים גדולים. היקף רשת הדרכים אינו ברור, אך לא התגלו דרכים המובילות אל הדרך הצפונית הגדולה (Great North Road) של בני קניון צ'אקו, או המחברת ישירות בין מסה ורדה ואתרים של קניון צ'אקו.
מקדשים של בני הפואבלו הקדמונים המכונים "אראדורה" (Herradura, בספרדית "פרסת סוס") זוהו בקרבת קטעי דרכים באזור. מטרתם אינה ברורה, אבל כמה מבני אראדורה בצורת האות C נחפרו ומשערים כי הם "מקדשי כיוון" שנועדו לציין את המיקום של הבתים הגדולים.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > אדריכלות

מסה ורדה ידועה בעיקר הודות למספר הגדול של מגורי הצוק שנשמרו היטב, בתים שנבנו בקירות הקניון בגומחות, או מתחת לגוש סלע תלוי. מבנים הכלולים בתוך הגומחות הללו בנויים בעיקר מגושים של אבן גיר, המחוברים יחד בטיט (adobe) ומטויחים באותו חומר. היה דמיון רב בין מבנים ספציפיים, אבל בדרך כלל צורתם הייתה ייחודית בשל הטופוגרפיה הייחודית לגומחות השונות לאורך קירות הקניון. בניגוד בולט למבנים ולכפרים הקודמים על גבי המסה, משקפים מגורי הצוק של מסה ורדה מגמה אזורית רחבה לקראת הצטברות של אוכלוסיות אזוריות הולכות וגדלות למגורים צפופים, בני-הגנה במיוחד, במהלך המאה ה-13.
מבני הפואבלו נבנו באבן כשהחלונות פונים דרומה וצורתם כדמות האותיות, "U"‏, "E"‏ ו-"L". הבתים נבנו כשהם צמודים ושיקפו אמונה דתית הולכת ומעמיקה. מגדלים נבנו בסמוך לקיווה וכנראה שימשו לתצפיות. קדרות הפכה תכליתית יותר וכללה כדים, מצקות, קערות, צנצנות וכלי אוכל עבור מזון ומשקאות. הופיעו כלי חרס לבנים שעליהם עיטורים בשחור, מקורם של הפיגמנטים בצמחים. גם טכניקות של שימור וניהול מים, כולל השימוש במאגרים וסכרים המשמרים טין הופיעו בתקופה זו. סגנונות למבני אבן גיר/טיט אלו, הן למגורים בפני השטח ומגורי הצוק, כללו חלונות ודלתות בצורת האות T. עובדה זו הובילה כמה ארכאולוגים ובהם סטיבן ה. לקסון (Stephen H. Lekson) לטעון כי זו הוכחה להשפעה המתמשכת של המערכת של קניון צ'אקו. חוקרים אחרים רואים באלמנטים עיצוביים אלו חלק מסגנון פואבלו כללי יותר או שיש להם משמעות רוחנית ולא עדות למערכת סוציואקונומית מתמשכת של אליטה ספציפית.
בעוד שמרבית הבנייה באתרים אלו עולה בקנה אחד עם צורות פואבלו נפוצות, כולל מבני קיווה, מגדלים ובתים חפורים, מגבלות המרחב של הגומחות בקירות הקניון חייבו ריכוז צפוף הרבה יותר של האוכלוסיות שלהם. "בית הכד" (Mug House), מגורי צוק אופייניים, היה משכן לכ-100 תושבים שחלקו 94 חדרים קטנים ושמונה מבני קיווה שנבנו אחד כנגד השני וחלקו רבים מקירותיהם. הבנאים באזורים אלו ניצלו באופן מרבי את המרחב שעמד לרשותם בכל דרך שיכלו, ללא אזורים שנחשבו מחוץ לתחום הבנייה.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > אסטרונומיה

בני מסה ורדה השתמשו בתצפיות אסטרונומיות לתכנון הטקסים החקלאיים והדתיים שלהם, הן על סמך מאפיינים טבעיים בנוף והן בבניינים שנבנו למטרה זו. כמה בתים גדולים באזור היו מכוונים לרוחות השמים, כאשר חלונות, דלתות וקירות מוקמו לאורך נתיב השמש, שקרניה מציינות את חילופי העונות. מקדש השמש (Sun Temple) נחשב כמצפה כוכבים אסטרונומי.
המקדש הוא בצורת האות D וכיוונו הוא בסטייה של 10.7 מעלות מהכיוון האמיתי של מזרח-מערב. מיקומו וכיוונו מעידים שבוניו הבינו את המחזורים הן של השמש והן של הירח. הוא מכוון לשקיעת השמש במהלך מפנה החורף, שאותה ניתן לראות שוקעת מעל למקדש בבימה בקצה הדרומי של ארמון הצוק, מעבר לקניון פיוקס (Fewkes Canyon). בתחתית הקניון נמצא בור האש של מקדש השמש, המואר בקרני השמש הראשונות של השמש הזורחת במפנה החורף. מקדש השמש הוא אחד המבנים הגדולים ביותר שנבנו למטרות טקסיות בלבד על ידי בני הפואבלו הקדמוניים. ג'סי ולטר פיוקס (Jesse Walter Fewkes) הוא שכינה את המבנה מקדש השמש אחרי שגילה אמנות סלע בפינה הדרום-מערבית של האתר המתארת את השמש.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > חקלאות ומערכת בקרת מים

החל במאה השישית גידלו חקלאים שחיו במרכז מסה ורדה תירס, שעועית וסוגי דלעת. השילוב בין תירס לשעועית סיפק לתושבי מסה ורדה את כל תשע חומצות האמינו הנדרשות לתזונה אנושית. כשהתנאים היו טובים, היו 12 עד 16 דונם של אדמה מספקים מספיק מזון למשפחה בת שלוש או ארבע נפשות לשנה, בתנאי שהשלימו את תזונתם בחיות ציד וצמחי בר. ככל שתושבי מסה ורדה הסתמכו יותר ויותר על תירס כמצרך המזון הבסיסי, ההצלחה או הכישלון ביבול השפיעה בצורה משמעותית מאוד על חייהם. רמת המסה נוטה מעט כלפי דרום, משום כך הייתה חשיפה גדולה יותר לשמש. לפני שהוכנסו לשימוש כלי החרס נהגו לאפות, לצלות וליבש את המזון. סלעים לוהטים שהושלכו לכלי קיבול יכולים לגרום למים לרתוח לזמן קצר, אבל משום שיש להרתיח שעועית למשך שעה או יותר השימוש בה לא היה נפוץ עד שכלי החרס התפשטו באזור. עם הזמינות הגוברת של כלי חרס לאחר שנת 600 היה קל הרבה יותר להרתיח שעועית. מזון זה היה חלבון באיכות גבוהה שצמצם את התלות בציד. גידול השעועית סייע גם בגידול התירס, כיוון שקטניות מוסיפות חומרי מזון נדרשים לקרקע שבה הם גדלים, וכנראה גם הגדילו את יבולי התירס.
מרבית החקלאים של מסה ורדה עבדו בשיטת חקלאות בעל, שהסתמכה על גשם שישקה את שדותיהם, אבל אחרים ניצלו מי נגר עילי, מעיינות וגבי מים. החל במאה התשיעית, הם חפרו ותחזקו מאגרים שלכדו מי נגר מגשמי הקיץ והפשרת השלגים באביב. חלק מהיבולים הושקו ידנית. הארכאולוגים מאמינים שקודם למאה ה-13, נחשבו מעיינות ומקורות מים אחרים כמשאבים ציבוריים משותפים, אבל ככל שתושבי מסה ורדה עקרו לכפרי פואבלו שהלכו וגדלו, ושנבנו בסמוך או סביב מקורות מים, הפכו מים להיות רכושם של חברי הקהילה הסובבת את מקור המים.
בין 750 ל-800 החלו תושבי מסה ורדה לבנות שני מאגרי מים גדולים בתחתית קניונים המכונים מורפילד (Morefield) ובוקס אלדר (Box Elder). זמן קצר אחר-כך החלה עבודה על שני מאגרים נוספים: פאר ויו (Far View) וסייג'ברש (Sagebrush) שקוטרם היה כ-30 מטרים ונבנו על גבי המסה. המאגרים שוכנים בקו מזרח-מערב שאורכו קרוב לעשרה קילומטרים, מה שמעיד שלבנאים הייתה תוכנית מרכזית למערכת. ב-2004 הכריזה החברה האמריקאית של מהנדסים אזרחים (American Society of Civil Engineers) על ארבעת מבנים אלו כאתר היסטורי לאומי של הנדסה אזרחית. ניתוח גאומרחבי שנערך ב-2014 טוען שבמאגר פאר ויו לא ניתן היה לאסוף ולאגור מים. על פי הניתוח שימש המבנה למטרות טקסיות שאליו הובילו דרכי תהלוכה כסוג של אימוץ של התרבות של קניון צ'אקו.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > ציד ושיחור אחר מזון

בני מסה ורדה צדו בדרך כלל חיות קטנות, אבל לעיתים ארגנו חבורת ציד שנעו למרחקים גדולים. מקור החלבון מן החי העיקרי שלהם היה מאייל פרדי שחור-זנב וארנבות, אבל לעיתים הם צדו כבש גדול-קרניים ואייל קנדי. הם החלו לביית תרנגולי הודו החל משנת 1000, ובהגיע המאה ה-13 צריכת הבשר מהתרנגולים הגיעה לשיאה והחליפה את האייל הפרדי כמקור החלבון העיקרי באתרים רבים. תרנגולי הודו מבויתים אלו צרכו כמויות גדולות של תירס, מה שהעמיק את התלות במצרך בסיסי זה. בני הפואבלו ארגו שמיכות מנוצות תרנגול ההודו ופרוות הארנבות ויצרו כלים כדוגמת מרצעים ומחטים מעצמות תרנגולים ואיילים. למרות הזמינות של דגים בנהרות ובנחלים שבאזור מוכיחות העדויות הארכאולוגיות שכמעט שלא היה שימוש במקור מזון זה.
תושבי מסה ורדה השלימו את התזונה בליקוט זרעים ופירות מצמחי בר, תוך חיפוש בשטחים נרחבים אחרי מיני מזונות אלו. כתלות בעונה הם אספו צנוברים של אורן ופירות ערער, כף-אווז, ירבוז, רגלתיים, טומטילו (Physalis philadelphica), דקורניה מנוצה (Descurainia sophia), אחלמית (Sphaeralcea), זרעי חמניות ויוקה, כמו גם מינים שונים של עשב וקקטוסים. פירות הצבר סיפקו מקור נדיר של סוכר. זרעים של צמחי בר בושלו ונטחנו לדייסה. הם השתמשו בלענה ובצרקוקרפוס, יחד עם אורן וערער כעץ להסקה. הם גם עישנו טבק בר. משום שבני הפואבלו הקדמונים החשיבו כל חומר שנאכל ונזרק על ידי הקהילות שלהם כמקודשים, הם התייחסו לערימות הפסולת ביראת כבוד. החל מתקופת קולעי הסלים II, סביב 700 לספירה קברו תושבי מסה ורדה לעיתים קרובות את מתיהם בערימות אלו.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > קדרות

כלי חרס שחור על לבן של מסה ורדה
כדים חרוצים מתקופת פואבלו II במסה ורדה
החוקרים חלוקים בשאלה האם הקדרות הומצאה באזור ארבע הפינות או שהגיעה מדרום. דוגמאות של קערות חרס נמוכות שלא נשרפו באש נתגלו בקניון דה שאיי (Canyon de Chelly) ומצביעות על כך שההמצאה עשויה לנבוע משימוש בקערות חרס לייבוש זרעים בחימום. שימוש חוזר ונשנה שנעשה בקערות אלה לייבוש הפך אותן לקשות ואטומות למים, ועשוי לייצג את הייצור הראשון באזור של כלי חרס שנשרפו באש. תאוריה חלופית משערת שמקורם של כלי חרס באזור שולי מגיון מדרום, שבו היה שימוש בקערות עיסה חומה (brown-paste bowls) במאות הראשונות לספירה. אחרים מאמינים שאומנות הקדרות הגיעה למסה ורדה ממקסיקו, סביב 300 לספירה. אין עדות לשווקים עתיקים של כלי חרס באזור, אבל הארכאולוגים מאמינים שקדרים מקומיים החליפו סחורות מקושטות בין המשפחות. סירי בישול שהוכנו מסלע יסוד מרוסק וחושלו ממקומות כגון הר יוט (Ute Mountain) היו עמידים יותר ולכן מבוקשים, ובני הפואבלו הקדמונים מכל רחבי האזור סחרו על מנת לרכוש אותם.
אנליזת שפעול נייטרונים (Neutron activation analysis) הוכיחה שמרבית כלי החרס מטיפוס שחור על לבן שנתגלו במסה ורדה יוצרו מקומית. חרסיות מהקרטיקון, הן מתצורת דקוטה (Dakota Formation) והן מתצורת מנפי (Menefee Formation), שימשו בהכנת כלי החרס מטיפוס שחור על לבן בעוד שחרסיות מתצורת מנקוס (Mancos Formation) שימשו להכנת כדים חרוצים. עדויות שכלי חרס משני הסוגים הועברו בין כמה מקומות באזור מוכיחות שהיו קשרי גומלין בין קבוצות של קדרים קדמונים, או שהם חלקו מקור משותף של חומרי הגלם. כלי החרס מטיפוס שחור על לבן של מסה ורדה יוצרו בשלושה מקומות: קניון סנד (Sand Canyon), קאסל רוק (Castle Rock) ומסה ורדה. עדויות ארכאולוגיות מעלות שכמעט בכל משק בית היה בן משפחה אחד שעבד כקדר. כבשני תעלה נבנו הרחק מכפרי הפואבלו וקרוב יותר למקורות של עצים להסקה. גודל הכבשנים לא היה קבוע והגדולים ביותר היו באורך 7.5 מטרים ומשערים כי היו כבשנים משותפים ששימשו כמה משפחות. עיטורים נוספו לכלי החרס באמצעות מברשת מעלי יוקה וצבעים שנוצרו מברזל, מנגן, באשן והצמח Descurainia pinnata (באנגלית Tansy mustard).
הגודל של מרבית כלי החרס שנתגלו בפואבלו מהמאה ה-9 התאימו לשימוש של אדם אחד או של משפחה קטנה, אבל ככל שהטקסים הקהילתיים הלכו והתרחבו במהלך המאה ה-13, החלו בני מסה ורדה לייצר כלים גדולים רבים המתאימים לחגיגות. עיטור של חריצים על הדופנות החיצוניות הופיעו בכלי החרס האפורים של מסה ורדה אחרי שנת 700, ובהגיע שנת 1000 כלים שלמים עוטרו כך. הטכניקה יצרה משטח חיצוני מחוספס שהיה קל יותר לאחוז בו מאשר בכלים אפורים רגילים שהיו חלקים. במאה ה-11 החליפו כלים חרוצים אלו, שפיזרו חום ביעילות רבה יותר מהכלים החלקים, כמעט לחלוטין את הכלים מהסגנון הקדום יותר, שהנטייה שלהם לשמור חום גרמה לתכולה הרותחת לגלוש. יצירת החריצים התפתחה כנראה כאשר הקדרים הקדמונים ניסו לחקות את הצורה החזותית של סלים קלועים. כלים חרוצים נעשו מחרסית שנלקחה מתצורות שונות מתצורת מנפי, מה שמעיד שהקדרים הקדומים בחרו בחרסיות שונות לסגנונות קדרות שונים. הקדרים גם בחרו חרסיות ושינו את שיטת החימום במטרה להשיג גוונים ספציפיים. תחת תנאים רגילים הפכו סירים שמקורם בפצלי מנקוס לאפור כשחוממו, ואלו שנעשו מחרסיות מתצורת מוריסון הפכו בחימום ללבן. חרסיות מדרום-מזרח יוטה הפכו אדומים כאשר חיממו אותן בסביבה עשירה בחמצן.
תושבים > תושבי הפואבלו הקדמוניים > אמנות סלע וציורי קיר

אמנות סלע מצויה בכל רחבי אזור מסה ורדה, אבל הפיזור שלה בשטח אינו אחיד וקשור לתקופה מסוימת. בכמה מקומות יש דוגמאות רבות, במקומות אחרים אין בכלל, ובתקופות מסוימות היה פרץ של יצירה ובתקופות אחרות כמעט שלא יצרו אמנות סלע. הסגנונות השתנו לאורך זמן. דוגמאות נדירות יחסית במסה ורדה עצמה, אבל הן מצויות בשפע במרכז אזור הנהר סן חואן, דבר שיכול להעיד על חשיבות הנהר כנתיב נסיעה ומקור מרכזי של מים. המוטיבים הנפוצים באמנות הסלע של האזור כללו דמויות אנוש בתהלוכה, בהזדווגות ובלידה, טביעות ידיים, עקבות בעלי חיים ואנשים, קווים גלים, ספירלות, מעגלים קונצנטריים, בעלי חיים וסצנות ציד. ככל שהאוכלוסייה של האזור התמוטטה במהלך שלהי המאה ה-13, הנושאים של אמנות סלע השתנו לאיורים של מגנים, לוחמים וסצנות קרב. בני הופי מודרניים פרשו את הפטרוגליפים בנקודת פטרוגליף (Petroglyph Point) במסה ורדה כתיאורים של החמולות השונות של התושבים.
החל בשלהי תקופת פואבלו II‏ (1020) והלאה דרך תקופת פואבלו III‏ (1300), תושבי הפואבלו הקדמונים של אזור מסה ורדה יצרו ציורי קיר בבתים הגדולים שלהם, בייחוד במבני הקיווה שלהם. ציורי הקיר הכילו הן תמונות מצוירות והן תמונות חקוקות המתארות בעלי חיים, אנשים ועיצובים שהשתמשו בהם באריגת בדים וכלי חרס עוד מתקופת קולעי הסלים III (סביב 500 לספירה). ציורים אחרים תיארו משולשים ותלים שמשערים כי הם מייצגים הרים וגבעות בנוף סביב הפואבלו. ציורי הקיר ממוקמים על ספסל הקיווה ובדרך כלל הקיפו את החדר. תבניות גאומטריות המייצגות סמלים שבהם השתמשו בכלי חרס וזיגזג המייצג תפרים בשימוש בקליעת סלים הם מוטיבים נפוצים. ציורי הקיר הצבועים כוללים את הצבעים אדום, ירוק, צהוב, לבן, חום וכחול. העיצובים היו עדיין בשימוש על יד בני ההופי במהלך המאות ה-15 וה-16.
אקולוגיה אנתרופוגנית, גאוגרפיה ואקלים

אקולוגיה אנתרופוגנית מתייחסת להשפעה אנושית על בעלי חיים וצמחים במערכת אקולוגית. המעבר מחיות ציד גדולות ובינוניות כדוגמת איילים וכבשים גדולי-קרניים לחיות ציד קטנות יותר כמו ארנבות ותרנגולי הודו במהלך אמצע המאה ה-10 עד אמצע המאה ה-13 עשוי להעיד שהציד לשם קיום של תושבי מסה ורדה שינה דרמטית את אוכלוסיות בעלי החיים על המסה. ניתוח של ערימות פסולת של חולדה סוחרת מציינים שלמעט מינים פולשים כדוגמת מיני ה-Lechenaultia (באנגלית Tumbleweed) ותלתן, הצמחייה ובעלי החיים באזור לא השתנו במשך 4,000 השנים האחרונות.
הקניונים של מסה ורדה נוצרו על ידי נחלים שסחפו את אבן החול הקשה שמכסה את האזור. עקב כך הגבהים בפארק הלאומי מסה ורדה נעים מ-1,829 עד 2,613 מטרים, המקום הגבוה ביותר בפארק פוינט (Park Point). פני השטח בפארק הם כיום אזור מעבר בין הרמות המדבריות הנמוכות לבין הרי הרוקי.
דפוס המשקעים של האזור הוא דו-מצבי, שפירושו שהחקלאות מתקיימת על ירידת שלג במהלך החורף והסתיו וגשם במהלך האביב והקיץ. האקלים היה צחיח למחצה. מים לחקלאות ולצריכה ביתית התקבלו מגשמי הקיץ, מהפשרת השלגים בחורף, וממעיינות ומי תהום גלויים בסמוך לכפרים במסה ורדה. בגובה 2,100 במרכז המסה היו האזורים בדרך כלל קרים יותר ב-5.5°C מקצה המסה, מה שהפחית את כמות המים הנדרשת לחקלאות. מגורי הצוק נבנו על מנת לנצל את אנרגיית השמש. הזווית של השמש בחורף חיממה את האבנים של מגורי הצוק, רוחות חמימות נשבו מהעמק, והאוויר היה חם ב-5 עד 10 מעלות בגומחות בקניונים מאשר בקצה המסה. בקיץ, כשהשמש גבוה בשמים, היה מרבית הכפר מוגן משמש ישירה במגורי הצוקים הגבוהים.
גאולוגיה

אף שהחוקרים הספרדים קראו לאתר "מסה ורדה" (הר שולחן ירוק), המונח הוא מוטעה, שכן הרי שולחן אמיתיים הם כמעט שטוחים לחלוטין. מכיוון שמסה ורדה נוטה כלפי דרום, המונח הגאולוגי הנכון הוא רבדה ולא מסה. הפארק בנוי מכמה רבדות קטנות יותר השוכנות בין הקניונים. הנטייה של מסה ורדה תרמה ליצירת הגומחות ששימרו את מגורי הצוק של האזור.
בשלהי הקרטיקון הושקעה תצורת פצלי מנקוס (Mancos Shale) על גבי תצורת אבן חול דקוטה, שהיא התצורה הגאולוגית המצויה מתחת למרבית מדינת קולורדו. השכבות של פצלי מנקוס הן "אבני חול הבנויים מגרגירים דקים, אבני בוץ ופצלים" שהצטברו במים עמוקים בים הפנימי המערבי, הים של תקופת הקרטיקון. יש בתצורה זו ריכוז חרסית גבוה שגורם לה להתרחב כאשר היא נרטבת מה שהוביל להחלקה של פני השטח. מעל תצורה זו יש שלוש תצורות בחבורת מסאוורדה (Mesaverde group) המשקפות את השינויים בסביבת ההשקעה באזור לאורך השנים. התצורה הראשונה היא אבן חול פוינט לוקאאוט (Point Lookout Sandstone), הקרויה על שם אתר פוינט לוקאאוט (תצפית הנקודה) בגובה 2,568 מטרים. תצורת אבן חול זו נוצרה בסביבה ימית של מים רדודים כאשר הים הפנימי המערבי היה בתהליך נסיגה. התצורה "מסיבית, בעלת גרגרים דקים, שכבות צולבות, ועמידה מאוד בפני סחיפה", שהשכבות שלה משקפות גלים וזרמים בים בזמן שתצורה זו נוצרה. המשקעים שלה הם בעובי של 120 מטרים בערך, ובשכבות העליונות יש מאובנים של חסרי חוליות.
מעליה שוכנת תצורת מנפי (Menefee Formation), התצורה האמצעית שבה יש שכבות משולבות של פצלים פחמתיים, אבני טין ואבני חול. תצורה זו הושקעה בסביבות ימיות למחצה של מים מלוחים במקצת, כדוגמת ביצות ולגונות. בשל סביבת ההשקעה שלה והחומר האורגני בהרכבה יש בתצורת מנפי עורקים דקים של פחם לאורך התצורה. בקצה העליון שלה חודרת לתוך תצורה זו תצורת אבן החול קליף האוז (Cliff House Sandstone).
תצורת אבן החול קליף האוז היא שכבת הסלע הצעירה ביותר באזור. היא נוצרה לאחר שהים הפנימי המערבי נסוג לחלוטין, וכתוצאה מכך יש בה תכולת חול גבוהה שמקורה בחופים, בדיונות וכו'. מריכוז זה מתקבל הגוון הצהבהב האופייני לתצורה בקירות הקניונים. עוביה, כמו עובי תצורת אבן חול פוינט לוקאאוט, הוא 120 מטרים. היא מכילה שכבות מאובנים רבות של מינים שונים של קונכיות, שיני דגים, ושרידים של חסרי חוליות מהים הנסוג. אזורי הפצלים בתצורה זו קבעו היכן ייווצרו הגומחות שבהן בנו תושבי פואבלו הקדמונים את מגוריהם. החל בקרטיקון ועד לתחילת השלישון התרחשה התרוממות באזור של רמת קולורדו, הרי סן חואן, והרי לה פלאטה, שהובילה ליצירת אדן הסלע. של מסה ורדה בסיוע סחיפה. ערוצים קטנים של מים זרמו לאורך תצורה זו והשקיעו חצץ. מאוחר יותר, בשלישון, התקופה האחרונה של ההתרוממות, גרמה הנטייה של הסלע כלפי דרום לפלגים אלו להתחתר מהר לעומק לתוך הסלע תוך כדי סילוק משקעים רופפים וליצור את הקניונים הנרחבים שרואים כיום. דבר זה גרם להפרדה של אדן הסלע של מסה ורדה מהסלע הסובב. בימינו, מכיוון שהאקלים יותר צחיח, הואטו תהליכי סחיפה אלו.
גילוי

המיסיונרים ומגלי הארצות הספרדיים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה, שעמדו בראש משלחת שחיפשה נתיב מסנטה פה בניו מקסיקו לקליפורניה, תיעדו בדייקנות את מסעם ב-1776. הם הגיעו לאזור מסה ורדה (בספרדית "הר שולחן ירוק"), והם שנתנו לו כינוי זה בהיותו רמה גבוהה מכוסה בעצים, אבל הם לא התקרבו מספיק או שלא צפו בו בזווית הנכונה על מנת לראות את כפרי האבן העתיקים. הם היו האירופאים הראשונים לעבור דרך מרבית רמת קולורדו לתוך יוטה ובחזרה לניו מקסיקו דרך אריזונה.
אזור מסה ורדה היה בשליטת שבט היוט במשך זמן רב, והברית מ-1868 בינם לבין ממשלת ארצות הברית הכירה בבעלות של היוט על כל קולורדו מערבית לקו פרשת המים של אמריקה. לאחר שהחלה התעניינות באדמות במערב קולורדו נחתם ב-1873 הסכם חדש שצמצם מאוד את השטח בבעלות היוט לרצועת אדמה בדרום-מערב קולורדו מהגבול עם ניו מקסיקו ועד 22 קילומטרים צפונה. מרבית אזור מסה ורדה שוכן בתחומי רצועת אדמה זו. היוט נהגו לחרוף בקניונים העמוקים והחמימים ומצאו מחסה שם וברמות הגבוהות של מסה ורדה. משום שהאמינו שמגורי הצוק הם אתרי אבות קדמוניים הם לא התגוררו במגורים העתיקים.
ציידי פרוות מזדמנים ומחפשי זהב ביקרו במסה, כשאחד ממחפשי הזהב, ג'ון מוס (John Moss), פרסם את תצפיותיו ב-1873. שנה אחר-כך הוביל מוס את הצלם הידוע ויליאם הנרי ג'קסון (William Henry Jackson‏; 1843–1942) דרך קניון מנקוס (Mancos Canyon) בבסיסה של מסה ורדה. שם צילם ג'קסון מגורי צוקים אופייניים ופרסם בפומבי את קיומם. הגאולוג ויליאם הנרי הולמס (William Henry Holmes‏; 1846–1933) חזר על המסלול של ג'קסון ב-1875. הדוחות של ג'קסון והולמס נכללו בסקר של פרנדיננד ואנדוויר היידן (Ferdinand Vandeveer Hayden‏; 1829–1887), אחד מארבעת המיזמים שמומנו על ידי הממשל הפדרלי לחקור את המערב האמריקני. אלו ופרסומים נוספים הובילו להצעות לחקור באופן שיטתי את האתרים הארכאולוגיים של דרום-מערב ארצות הברית.
וירג'יניה מקקלארג (Virginia Donaghe McClurg‏; 1857–1931), עיתונאית מטעם היומון The Daily Graphic שיצא לאור בניו יורק, ביקרה במסה ורדה בשנים 1882 וב-1885 במסגרת חיפושיה אחר היישובים של בני הפואבלו הקדמונים. החבורה שלה גילתה מחדש את "בית הצוק הד" (Echo Cliff House), "בית שלושת השלבים" (Three Tier House) ו"בית המרפסת" (Balcony House) ב-1885. תגליות אלו עוררו בה את השאיפה להגן על המגורים והחפצים שבהם.
גילוי > משפחת ותריל

משפחת ותריל (Wetherill), משפחה של מגדלי בקר, התיידדה עם חברים משבט יוט בסמוך לחווה שלהם דרומית-מערבית לעיירה מנקוס. משפחת ותריל קיבלה אישור משבט היוט לרעות את הבקר שלהם ברמות הנמוכות החמימות יותר של שמורת יוט במהלך החורף. אחד מבני היוט בשם אקוויץ (Acowitz) סיפר לבני משפחת ותריל על מגורי צוק מיוחדים במסה ורדה: "עמוק בקניון וסמוך לתחילתו יש בתים רבים של העם העתיק - "הקדמונים". אחד מבתים אלו גבוה, גבוה בין הסלעים גדול מכל האחרים. בני יוט אינם מבקרים שם לעולם, זהו מקום קדוש". ב-18 בדצמבר 1888 גילו ריצ'רד ותריל וצ'ארלי מייסון, אחד הבוקרים שלו, את ארמון הצוק לאחר שזיהו את החורבות מקצה מסה ורדה. ותריל הוא שנתן לחורבות את שמם הנוכחי. ריצ'רד ותריל, בני משפחתו וחברים חקרו את החורבות ואספו חפצים, שאת חלקם הם מכרו ל"אגודה ההיסטורית של קולורדו" (Historical Society of Colorado) ואת רובם הם שמרו. בין האנשים ששהו בחווה של משפחת ותריל וחקרו את מגורי הצוקים היה מטפס ההרים, הצלם והסופר פרדריק צ'פין (Frederick Hastings Chapin‏; 1852–1890), שביקר באזור בשנים 1889–1890. הוא תיאר את הנוף והחורבות במאמר ב-1890, ומאוחר יותר בספר שיצא לאור ב-1892, "ארצם של שוכני הצוקים" (The Land of the Cliff-Dwellers), שאויר במפות שצוירו ביד ותמונות שצילם בעצמו.
גילוי > גוסטף נורדנשלד

ב-1891 התארח גוסטף נורדנשלד (Gustaf Nordenskiöld‏; 1868–1895), בנו של חוקר הקוטב הצפוני אדולף אריק נורדנשלד, בבית משפחת ותריל. נורדנשלד היה מינרלוג מיומן שהפעיל לראשונה שיטות מדעיות באיסוף חפצים, תיעד אתרים, צילם בצורה נרחבת, ערך שרטוטים של האתרים והשווה בין תצפיותיו לספרות הארכאולוגית של זמנו, כמו גם לידע שנצבר אצל בני משפחת ותריל. הוא אסף חפצים רבים ושלח אותם לשוודיה, ומשם הם הגיעו בסופו של דבר למוזיאון הלאומי של פינלנד. נורדנשלד פרסם ב-1893 את "שוכני הצוקים של מסה ורדה" (The Cliff Dwellers of the Mesa Verde). לאחר שנורדנשלד שלח את האוסף של החפצים שאסף במסה ורדה מחוץ לארצות הברית עורר האירוע חששות בדבר הצורך להגן על מסה ורדה ומשאביה.