מרקוס ליקיניוס קראסוס
תולדות חייו > קרב חרן

קראסוס הגיע בשנת 54 לפנה"ס והחליף את אולוס גביניוס כמושל הפרובינקיה והוציא לפועל את תוכניתו למלחמה נגד הפרתים. תחילה קראסוס חצה את הפרת בראש צבא שכלל שבעה לגיונות וחילות עזר ופלש למסופוטמיה. צבאו של קראסוס נתקל בהתנגדות מועטה, הצליח להשתלט על מספר ערים ששכנו סמוך לנהר הפרת, שהיו בעלות אופי יווני-הלניסטי ולכן קיבלו את הרומאים כמשחררים, והשאיר בהן חילות מצב רומיים, לפני שנסוג חזרה לשטח שבשליטת רומא.
לאחר ניצחונו הראשוני קראסוס נסוג חזרה לסוריה, כדי לערוך לאנשיו הבלתי מנוסים אימונים נוספים ולגייס כסף למימון המשך המלחמה נגד הפרתים, דבר שהושג בין היתר על ידי בזיזת מקדשים ובהם בית המקדש בירושלים. בעת שהותו בסוריה דחה קראסוס משלחת פרתית, שבאה לדון עמו על פתרון הסכסוך בדרכי שלום. כמו כן הוא דחה את הצעתו של ארטבסדס מלך ארמניה לפלוש לאימפריה הפרתית דרך ארמניה, למרות שנתיב זה היה מקשה על פעילות הצבא הפרתי נגדו, והעדיף את הנתיב הקצר יותר לפלישה, דרך מסופוטמיה.
באביב של שנת 53 לפנה"ס קראסוס התחיל במסע המלחמה שלו נגד הפרתים. תוכניתו הייתה לחצות את מסופוטמיה, לכבוש את סלאוקיה ומשם להמשיך לעבר לב האימפריה הפרתית. לאחר מספר ימים, פגש הכוח הרומאי המתקדם בפרשים פרתים סמוך לנהר בליסוס (כיום נהר בליק). הצבא הרומאי חצה את הבליסוס וזמן קצר לאחר מכן מצא עצמו מכותר על ידי צבא פרתי, שכלל כעשרת אלפים פרשים תחת פיקוד מצביא מוכשר בשם סורינה.
קראסוס הורה לצבאו להיערך במבנה ריבועי צפוף, כשבכל אחד מארבעת הצדדים הוצבו שתים עשרה קוהורטות. הערכות זו התגלתה כהרת אסון מכיוון שהפרשים הקלים הפרתיים המטירו מטר חיצים על הרומאים, שלא יכלו להשיב מלחמה, וצפיפות המבנה שלהם הגבירה את אבדותיהם. התקווה שמלאי החיצים של האויב יאזל, מה שיאפשר ללגיונות לפתוח בהתקפת נגד - נגוזה, כשהתברר שהפרתים מצוידים במלאי גדול של חיצים. ניסיון להתקפת נגד הסתיים בחיסול כוח רומאי משמעותי בראשות בנו של קראסוס, פובליוס, והפרתים חזרו לתקוף את המחנה הרומאי הראשי. בעקבות מות בנו נשברה רוחו של קראסוס, והוא חדל מלתפקד. כשההתקפה הפרתית על המחנה הרומאי פסקה עם רדת הלילה, ארגננו סגניו של קראסוס גאיוס קסיוס לונגינוס ואוקטביוס נסיגה של מה שנותר מהצבא הרומאי לעיר קרהה (חרן) בחסות החשיכה. מכיוון שהעיר הייתה קטנה מלהכיל את שרידי הצבא הרומאי, וכדי למנוע כיתור והשמדה של כוחו, החליט קראסוס למחרת בלילה לנטוש אותה ולסגת לכיוון ארמניה.
בשלב זה החל צבאו של קראסוס להתפרק: קסיוס נמלט עם כוח פרשים קטן לעבר סוריה, ואילו אוקטביוס וקראסוס בראש כ-7,000 חיילים הצליחו להגיע לאזור הררי סמוך לגבול ארמניה לפני שהצבא הפרתי הדביק אותם. המצביא הפרתי סורינה חשש שצבאו יתקשה להתמודד מול הצבא הרומי בשטח ההררי, שלא התאים לתנועת פרשים, ולכן נקט בתחבולה, שנועדה ללכוד את מפקדי הכוח הרומאי. הוא הציע לקראסוס להיפגש עמו כדי לדון בשביתת נשק ובנסיגה בשלום של הצבא הרומאי משטח האימפריה הפרתית. קראסוס לא רצה לצאת לפגוש את סורינה מחשש למלכודת פרתית, אך חייליו הנואשים, שהיו על סף התקוממות, אילצו אותו להסכים לשאת ולתת עם הפרתים. כאשר קראסוס ומפקדי הכוח הרומאי יצאו לפגוש את המשלחת הפרתית הם הותקפו ונרצחו. לאחר מותו של קראסוס חלק משרידי הכוח הרומאי הסגירו עצמם לידי הפרתים, והנותרים נמלטו בלילה, אך רובם נלכדו ונהרגו על ידי השבטים המקומיים. לפי פלוטרכוס נהרגו בקרב בסך הכל כ-20 אלף חיילים רומיים וכעשרת אלפים נלקחו בשבי. מכאן שרק כרבע מכלל הצבא הרומאי הצליח להיחלץ משדה הקרב ולחזור לשטח סוריה.
פלוטרכוס מספר, שהפרתים שפכו לגרונו של קראסוס זהב מותך, כסמל לתאוות הבצע שלו, אחר כך ערפו את ראשו. על פי דיווח אחר ראשו שימש כאביזר במה בזמן הצגת מחזהו של אוריפידס "הבאקכות" לפני מלך פרתיה.
קרב חרן היה מהתבוסות הקשות ביותר של הצבא הרומאי והוכיח את קושי הלגיונות נושאי הציוד הכבד להתמודד עם הפרשים הפרתיים קלי התנועה.