stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף מרקו ברוך
קורות חיים > אחריתו

ברוך עזב את ברן ונסע לארוסתו שהתגוררה בפירנצה ובהגיעו הסתכסכו השניים, תוך שארוסתו הודיעה לו על ניתוק קשריה עימו. ב-24 באוגוסט 1899 יצא ברוך מבית ארוסתו לרחוב הסמוך ושם קץ לחייו ביריית אקדח. בשבועון "די ולט" פורסם נקרולוג (מאמר הספד) שבו נכתב בין השאר שהלך לעולמו אחד מלוחמיה המוכשרים ביותר של התנועה הציונית. ב-13 בספטמבר כתב ביומנו בנימין זאב הרצל יריבו:
”האנרכיסט יוסף מרקו ברוך המית עצמו ביריה בפלורנץ. איש מטורף זה היה שולח לי מכתבי איום מן הקונגרס השני והשלישי. אני חששתי באמת, שינסה הפעם בבזל להתנקש בחיי. מותו מרצון מוכיח, כי אל נכון ראיתי את הרצח בעיניו”.
יוסף מרקו ברוך בהיסטוריוגרפיה ובזיכרון הציבורי

כאמור, בקרב הזרם המרכזי בתנועה הציונית מוצבה למרקו ברוך תדמית של אנרכיסט, וכך כינה אותו הרצל ביומנו. עם זאת, האקטיביזם שהופגן בדעותיו מיצב אותו בהמשך כאחד מהאבות הרעיוניים של הציונות הריוויזיוניסטית. יעקב וינשל כתב עליו את ספרו: "מרקו יוסף ברוך נביא מלחמת השחרור". זאב ז'בוטינסקי כתב עליו: "הודות למרקו ברוך נגלה לי סוד המהפכה העברית".
היסטוריונים בני יהדות בולגריה שפרסמו בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 את תולדות הקהילה, מיצבו את יוסף מרקו ברוך כאבי התנועה הציונית בבולגריה. המרכזיים מבין ההיסטוריונים: חיים קשלס, אלברט רומנו ובנימין ארדיטי היו אנשי התנועה הציונית, כיהנו בה כבעלי תפקידים מרכזיים ונטו להעצים את המשקל הסגולי של פעילות ניצי התנועה וצעיריה, ולהמעיט בחשיבות פעילותם של פרנסי הקהילה (נוֹטָאבֶּלִים) ואנשי הממסד הרבני בהעצמת הרעיון הציוני המתון.
מנגד, חלק מההיסטוריונים המאוחרים של הקהילה מציינים, כי כאשר שהה מרקו-ברוך בבולגריה פעילותו לא זכתה כלל לתהודה בעיתון הציוני המרכז "אברייסקי גלאס" שערך ישועה כלב. רק לאחר מותו החלו ניצי התנועה במיצוב דמותו כמייסד התנועה, ואגודות ציוניות נקראו על שמו, וזאת כחלק מהמאבק בין הפלג המתון והמרכזי בתנועה לפלג האקטיביסטי. מרקו ברוך מוצב כמיתוס אף על פי שהשפעתו בפועל הייתה מצומצמת מאוד.
ב-1947 הקימה קבוצה מעולי בולגריה בעיר תל אביב את שכונת תל ברוך, שנקראה על שמו של יוסף מרקו ברוך. על שמו נקרא גם רחוב בשכונת קריית היובל בירושלים.
ספריו

Joc Maur, Le juif sur l’Ile du Diable, ou, Critique de la raison impure, Berne: Steiger ,1898. (בצרפתית)
Joseph Marcou-Baruch, Un ebreo garibaldino: diario della campagna di Grecia; a cura di Valentina Vantaggio; prefazione di Maurizio Antonioli, Pisa :BFS, 2009. (באיטלקית)
לקריאה נוספת

יעקב וינשל, מרקו ברוך, תל אביב: הוצאת ספרית ראשונים (דור תדהר), 1945; יצא שוב כמרקו ברוך: נביא מלחמת השחרור, תש"ט-1949 (ספר כיס), ושוב בהוצאת "שקמונה" ב-1981.
יצחק ר' מלכו, יוסף מרקו ברוך: על פי מקורות חדשים, ירושלים: דפוס אחוה, תש"ו. (חוברת, מתוך: "העולם", גיליון א-ב, י"ג תשרי תש"ו.)
Daniel Dratwa, 'Aux origines du sionisme en Belgique: Le Petit Macchabi de Joshep Marcou-Baruch,' Revue des études juives 143, 1-2 (1984), pp. 135-144. (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  קשלס, חיים, ההסתדרות הציונית בבולגריה בשנותיה הראשונות, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים 1967, להלן: "קשלס, ההסתדרות הציונית בבולגריה", עמ' 107–110.
↑  קשלס, ההסתדרות הציונית בבולגריה, עמ' 111.
1 2  קשלס, ההסתדרות הציונית בבולגריה, עמ' 112–123.
↑  שלמה שאלתיאל, "ראשית התנועה הציונית בבולגריה ומאבקה לכיבוש השלטון בקהילות, 1895-1920", מתוך: דברי הקונגרס העולמי האחד - עשר למדעי היהדות, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים, תשנ"ד, עמוד 185.
↑  יצחק בן-צבי, ארץ-ישראל ויישובה בימי השלטון העותמאני, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשט"ו-1955, עמ' 406.
1 2  קשלס, ההסתדרות הציונית בבולגריה, עמ' 125.
↑  Ghada, Talhami ‏, ‏ Palestine in the Egyptian Press: From Al-Ahram to Al-Ahali, הוצאת לקסינגטון, הממלכה המאוחדת, 2007, עמוד 72 (באנגלית).
↑  מסעות בנימין זאב הרצל בארץ-ישראל (אוקטובר-נובמבר 1898), בתוך: אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, גבעתיים, הוצאת מסדה, 1976, עמ' 751.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 288.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 290–291.
↑  קשלס, ההסתדרות הציונית בבולגריה, עמ' 124–126.
↑  הנקרולוג (ללא חתימה) בעיתון "די ולט", שנה 3, גיליון 37 (15.9.1899), עמ' 9–10 (בגרמנית). לפי וינשל, את הנקרולוג פרסם תאודור זלוציסטי; לפי דניאל דרטווה, המחבר הוא בוריס כצמן (Daniel Dratwa, 'Aux origines du sionisme en Belgique: Le Petit Macchabi de Joshep Marcou-Baruch,' Revue des études juives 143, 1-2 (1984), p. 137).
↑  יוסף קונפורטי, להפוך לבולגרים - יהדות בולגריה בשנים 1878–1918, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים, 2020, ISBN 9789652352125, עמודים 206-198.
↑  שכונה חדשה לעולי בולגריה מעבר לירקון, דבר, 10 באוקטובר 1947.
↑  דף אחד מתוך ספר עברי: יעקב וינשל / מרקו ברוך, מעריב, 8 ביולי 1949
מ. כרמון, ביל"ויי האוחז ברובה..., הד-המזרח, 31 במרץ 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305609405171  BnF: cb16203291r (data)  GND: 139645527  ISNI: 0000 0000 7852 7698  LCCN: n85105201  SUDOC: 147730090  VIAF: 3902945   WorldCat (עם VIAF): 3902945
טאגאנרוג

טאגאנרוג (ברוסית: Таганрог) היא עיר תעשייתית ועיר נמל במחוז רוסטוב אשר ברוסיה, השוכנת על גדות ים אזוב בשפך טאגאנרוג, 70 ק"מ מרוסטוב על הדון.
העיר היא אחת הערים הוותיקות בפדרציה הרוסית. היא נוסדה בשנת 1698 על ידי פיוטר הגדול והייתה הבסיס הימי הצבאי הראשון ברוסיה ועיר הנמל הרוסית הראשונה שהיוותה יציאה אל הים הגדול.
הסופר והמחזאי אנטון צ'כוב נולד וגדל בעיר.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
העיר קיבלה את שמה משפך טגאני רוג, שעל גדותיו העיר שוכנת. השם הופיע לראשונה במסמכי לשכת השגרירים, שבהם תוארה העיר בפני הנסיך הגדול איוואן השלישי לנסיך טאמאן זכרי גיזולפי. על פי המסמכים נראה שהעיר כבר הייתה קיימת בשנת 1489.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי הנאצים למשך שנה וחצי, במהלכה טבחו באלפי אזרחים.
תעשייה

העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב בדרום רוסיה כאשר מפעל המתכות TAGMET הוא המפעל הגדול ביותר בעיר.
בעבר פעלו בעיר מפעלי מכונות גדולים כמפעל הקומביינים שעל בסיסו הוקם מפעל הרכבים של טאגאנרוג שייצר ברישיון את רכבי היונדאי, מפעל לשיפוץ ספינות, מפעלי מזון, מפעלים כימיים ואחרים.
ספורט

מועדון הספורט הגדול בעיר הוא מועדון רוגבי בשם "בולאבה טאגאנרוג", שמתמודד בליגת העל הרוסית ברוגבי ומארח באצטדיון ראדוגה (שמכיל 2,000 מושבים). האצטדיון הוקם ב-1960 בשם "ראדוגה" ושמו שונה ל"בולאבה" בדצמבר 2011. בולאבה זכתה באליפות רוסיה הסובייטית ברוגבי בשנת 1985 ובגביע רוסיה הסובייטית בשנים 1984–1985.
בעבר פעל מועדון הכדורגל טאגאנרוג שהיה קיים בשנים 2006–2015 והתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה. המועדון אירח באצטדיון טורפדו המכיל 5,000 מושבים ושימש בעבר את קבוצת טורפדו טאגאנרוג בשנים 1926–2004. טורפדו זכתה באליפות רוסיה הסובייטית בעונת 1955 והעפילה לגמר גביע רוסיה הסובייטית בעונת 1950, אך מאז התפרקות ברית המועצות התמודדה בדרך כלל בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה ובליגה האזורית עד לשנת פירוקה.
מאז ינואר 2020 פועל מועדון כדורגל מקצועני בשם "פורטה טאגאנרוג", שמתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית החל מעונת 2020/2021.
הקהילה היהודית

יהודים הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-19. בשנת 1860 נבנה בית כנסת חדש. בשנת 1887 נאסר על היהודים להתיישב בעיר, אך ליהודים שכבר התגוררו בו הורשה להישאר. בשנת 1897 בעיר התגוררו 2,897 יהודים (כ-6% מכלל אוכלוסיית העיר).
לאחר מהפכת אוקטובר בתקופת השלטון הסובייטי פעילות דתית נאסרה. כל היהודים שלא הצליחו לעזוב את העיר לפני הכיבוש הנאצי נהרגו.
פעילות הקהילה חודשה בשנת 2005.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  פורטה טאגאנרוג באתר VK.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553080805171  GND: 4434781-9  MusicBrainz: 09edef28-cda4-45c5-9dba-91eb500cfb70  NKC: ge902862 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמל טאגאנרוג, 1811
צילום של בית הכנסת בטאגאנרוג בסוף המאה ה-19
הסוס הלבן של קנט

הסוס הלבן על דגל קנט
שלט האצולה של מועצת מחוז קנט.
הסוס הלבן של קנט (באנגלית: White horse of Kent) או הסוס הלבן הניצב (White Horse Rampant) הוא הסמל של מחוז קנט שבדרום מזרח אנגליה בממלכה המאוחדת. סוס זה מהווה את הסמל ההיסטורי של קנט מזה מאות שנים, וככל הנראה היה סמלה של ממלכת קנט.
מקורו של הסמל הוא במאה השישית, בסמל הג'וטי של ממלכת קנט. על פי הפולקלור הבריטי היה הסוס הלבן סמלו של הורסה, אחיו של הנגסט. הורסה הביס את המלך וורטיגרן בסמוך לאיילספורד וייסד את ממלכת קנט. האזכור ההיסטורי הראשון של הסמל הוא אזכור מ-1605 בכתביו של ריצ'רד ורסטגן, ובו התיאור הפולקלוריסטי.
שימושים

הסוס הלבן מופיע במרכז שלט האצולה של מחוז קנט ועל דגל קנט, ועל סמל ולוגו מועצת מחוז קנט, שלט האצולה של אוניברסיטת קנט ועל סמלים של חברות רבות וקבוצות ספורט שממוקמות במחוז קנט.
ראו גם

הסוס הלבן של אפינגטון
הסוס הלבן של פוקסטון
סוס סקסוני
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוגו מועצת מחוז קנט.
מחזיר אור

מחזיר אור על אופניים
סוס לבוש בבגד שעליו מחזירי אור
מחזיר אור (באנגלית: Safety reflector) הוא אמצעי שנועד להבליט עצמים כאשר התאורה חלשה, או כאשר שורר חושך. מחזירי האור מחזירים את האור שפוגע בהם בזווית רחבה (בניגוד למראה המחזירה אור בכיוון אחד) ובשל כך הם יעילים במיוחד להבלטת עצמים בחושך. מחזירי אור מיועדים לעורר תשומת לב לקיום של חפץ או של אדם, בדרך כלל בשעות החשוכות של היום, ומשמשים לצורכי בטיחות.
הצורך

תאונות דרכים קטלניות רבות מתרחשות בלילה מכיוון שנהגים מתקשים להבחין בהולכי רגל או ברוכבי אופניים, עד שהרכב מגיע למצב קרוב מכדי למנוע התנגשות. הצטיידות במחזירי אור צפויה להגביר את הנראות של אדם בלילה, ולמנוע תאונות הנובעות מחוסר נראות.
שימושים

מחזירי אור נפוצים במיוחד בכבישים, מכיוון שהם מסייעים להגדלת הנראות של אדם, של רכב או של מכשול על הכביש. אופן הפעולה שלהם מתבסס על החזרת אור שיוצא מפנסים של כלי רכב, ובכך הם מבליטים עצמים, ומקלים על הנהג לראותם. מחזירי האור שימושיים במיוחד כאשר אין פנסי רחוב או תאורה טבעית.
מחזירי אור יכולים להופיע בשלל צורות. ישנם מחזירי אור המקובעים לבגד, למשל בחגורת הצלה וישנם אחרים שהם מכשירים עצמאיים שניתן לחבר לכל פריט לבוש לפי הצורך. באופניים, מחזירי אור נמצאים בדרך כלל על גלגלים, על הדוושות ומתחת למושב. רוכבי אופניים שרוכבים על הכביש נוהגים להתקין מחזירי אור ניידים גם במקומות נוספים. באופנועים, במכוניות וברכבים אחרים, מחזירי אור מופיעים בחלק הקדמי והאחורי של הרכב, לצד הפנסים הקדמיים ואורות הבלמים.
היסטוריה

הטכניקה של החזרת האור הומצאה לראשונה בשנת 1917 בניס על ידי הנרי כרטיאן כדי לספק לצבא מערכת תקשורת שהאויב לא יכול היה ליירט. בשנת 1923 הוכרז פטנט על ההמצאה. בשנת 1927 עוגנה התקנת מחזירי אור על מכוניות בחוק הצרפתי, וניתנו קנסות לבעלי מכוניות שלא התקינו מחזירי אור. באותה שנה נמכרו בצרפת מחזירי אור המתאימים לרכבים ממונעים, לאופנועים, לאופניים ולכל סוג של נגררים.
מחזיר אור לביש הוא המצאה פינית, שהומצאה על ידי החקלאי ארווי להטי בשנות ה-50 של המאה ה-20. מחזירי האור הלבישים הראשונים נוצרו על מנת להגן על עגלות הסוסים שלו וכרכרותיו, ולא כדי להגדיל את הבטיחות של בני אדם. ניתן למצוא מחזירי אור בכל הצורות והצבעים האפשריים, ותעשיות העיצוב והאופנה משתמשות במחזירי אור גם כאביזר אופנתי.
בישראל עוגנה התקנת מחזירי אור על אופניים בתקנות התעבורה בשנת 1961. על פי החוק, כל כלי רכב מחויב בסימון באמצעות מחזירי אור.
הערות שוליים

1 2  מחזיר אור | גליל מחזיר אור | מחזיר אור בהדבקה 3M – א.ו.ש אביזרים, באתר א.ו.ש אביזרים לחניונים
↑  Crestview police investigate accident after teen hit by car, WKRG News 5, ‏2020-07-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  חשיבות השימוש במחזירי אור, באתר ליוגב, ‏2018-02-27
↑  Pedestrian Reflector History, archive.is, ‏2012-12-17
↑  חקיקה - כלי רכב מסחריים, באתר GOV.IL
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529468305171  LCCN: sh85112213 
לוחיות רישוי אמריקאיות מחזירות אור. הלוחית מימין למעלה נוצרה בשנת 1959, וניתן לראות שהיא היחידה שלא מחזירה אור.
דיר אל-קמר

| --- | --- |
דגל דיר אל-קמרדגל דיר אל-קמר
ח'אן המשי
ח'אן המשי
 מדינה:  לבנון לבנון
 גובה:  850 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  4,494 (2024)
 קואורדינטות:  33°42′00″N 35°34′00″E﻿ / ﻿33.7°N 35.566666666667°E﻿ / 33.7; 35.566666666667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיר אל-קמר(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןדיר אל-קמר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טירת מוסא, ליד העיירה
בית הכנסת דיר אל-קמר
דיר אל-קמר (בערבית: دير القمر, "מנזר הירח"; מבוטא בערבית לבנונית כדיר אל-אמר) היא עיירה נוצרית-מרונית בהרי השוף המצויים במרכז הר הלבנון, בלבנון.
היסטוריה

בשנת 1590 קבע בה את בירתו פחר א-דין השני, שליט לבנון. הסיבה למעבר הייתה מחסור חמור במים בבירתו הקודמת בעקלין, ודיר אל-קמר הייתה מפורסמת במקורות המים שלה. כששב פח'ר אל דין מגלותו (1613–1618) הביא עמו בנאים מאיטליה אשר בנו בעיר את ארמונו בסגנון פלורנטיני. בהמשך, בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר באשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין.
בשנת 1842 נשרפה העיירה כחלק מהטבח שבוצע בנוצרים בלבנון בין השנים 1840–1860. התקפות נוספות על העיירה ואף מעשי טבח נערכו על ידי הדרוזים בשנת 1860. השמדת הכפרים הנוצריים בהרי השוף הביאה למעורבות צבאית של צרפת בשנת 1860.
אתרים בעיירה

מסגד פחר א-דין נבנה ב-1493 ושופץ במאה ה-16 על ידי פחר א-דין השני עבור חייליו המוסלמים. בסמוך למסגד נבנה במאה ה-19 שוק רצענים אשר כיום מאכלס חנויות רגילות. בסמיכות לשוק מצוי ארמונו של האמיר יונס לבית מען, אחיו של פח'ר א- דין השני, אשר היה מפקד צבאו של אחיו. הקומה השלישית של הארמון פורקה בסוף המאה ה-18 על ידי יוסוף לבית שהאב על מנת לבנות לו מאבניה ארמון משלו אשר משמש כיום כבית מושבה של עיריית דיר אל-קמר. צפונית לארמונו של האמיר יוסוף מצוי "ח'אן המשי" אשר נבנה על ידי פח'ר א-דין השני כחאן עבור סוחרים ושימש כמקום מסחר במשי או בתכשיטים. כיום משמש המבנה לפעילויות תרבותיות. בסמוך לח'אן המשי מצוי בית הכנסת העתיק של דיר אל קמר אשר נבנה במאה ה-17.
כל אלו משתלבים בסמטאות צרות הבנויות על צלע הר. הבתים העתיקים במרכז העיירה מחופים בגגי רעפים אדומים ומאופיינים בחלונות בעלי קשתות כפולות.
כיום העיירה היא יעד תיירותי.
יהודים

יצחק בן-צבי בספרו שאר ישוב מצטט שו"ת משנת 1600 המדבר על עבודת האדמה בשנת השמיטה ליהודים הגרים סמוך לצידון, ומסיק שבאותה תקופה כבר חיו יהודים באזור. הוא גם מביא תשובה של ר' מרדכי גלנטי משנת ה'תקל"ז (1777) המדברת על יהודי שחי ונקבר באזור.
ייתכן שראשית הקהילה ביהודים אשר היו חלק מפמלייתו של פח'ר א דין השני. קהילות יהודיות קטנות התקיימו גם בכפרים בסביבות דיר אל קמר: מח'תארה, עין קניה, עין זחלתה, ענדרה, נברך. המשותף לקהילות הללו (ובכלל זה דיר אל קמר) הוא שהן התקיימו בחסות הדרוזים שנטו חסד ליהודים והיו עמהם ביחסי ידידות. כל עוד שלטו הדרוזים באזור זה בהר הלבנון, התקיימו גם הקהילות היהודיות בכפרים הללו. כשנאלצו הדרוזים לנטוש את הכפרים הללו עקב תוצאות הטבח הדרוזי בנוצריי הר הלבנון בשנת 1860 ומעורבות צרפת בסכסוך, נטשו גם הקהילות היהודיות במקומות אלו.
עדות משנת 1822 מספרת ”כי יש בעיר שבע משפחות יהודיות, המתגוררות שם זה שלוש מאות שנה.”
בשנת 1845 ביקר בדיר אל-קמר ד"ר אלברט כהן, שליח הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת לארץ ישראל, במסגרת מסעו לבחינת מצבם של היהודים. הוא העיד כי פגש בכפר כחמישים עד שישים משפחות.
בשנת 1831 יצאו כמאה צעירים יהודים מדיר אל-קמר ומהעיירה חצביה, כחיילים בצבאו של עבדאללה פאשא, מושל עכו, על מנת לדכא את המרד שפרץ בשומרון כנגד שלטונו של מושל עכו. תופעה זאת של יהודים אשר אוחזים בנשק הייתה נדירה למדי בארצות האסלאם ולכן טבעי הדבר שתייר יהודי, המשורר לודוויג אוגוסט פרנקל, אשר סייר בלבנון בשנת 1855 מצא לנכון לציין שיהודי דיר אל קמר, "אם צריך, יודעים להשתמש ברובים ולהילחם כנגד אויביהם".
פרנסתם של היהודים בעיירה התבססה על עבודת אדמה, מסחר, ייצור סבון, גידול טוואי המשי והפקת מעט ברזל ממרבצי הברזל שבסביבת העיירה.
כאמור לעיל, ההתיישבות היהודית בהר הלבנון נסמכה על יחסי ידידות בין הדרוזים לבין היהודים. לאחר הטבח שבוצע בעיר בשנת 1860 החלו הדרוזים נוטשים את דיר אל קמר ואיתם עזבו גם יהודי דיר אל קמר את העיירה והכפרים הסמוכים לה. יהודי דיר אל קמר עברו לביירות, צידון ועאליי. ב-1928 ביקר במקום יצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל וראה את בית הכנסת שבמקום. ובשנות השבעים של המאה העשרים עוד כינו חלק מתושבי העיירה אזור מסוים בשם 'חארת אל יהוד' כלומר שכונת היהודים. סמוך לשכונה זאת הצביעו התושבים על מבנה ששימש, לדבריהם, כבית כנסת. בתקופת מלחמת לבנון הראשונה תיעד הצלם מיכה בר-עם במצלמתו את היהודיה האחרונה שהתגוררה בדיר אל קמר, הגברת הנרייט סידי, אשר באותה העת הייתה כבת שבעים וחמש.
עלילת הדם

בספר איטלקי, מסופר על עלילת דם שהתרחשה בדיר אל קמר בשנת ה'תר"ז (1847).
ב-27 במרץ (לפי הלוח היוליאני) של אותה שנה נעלם הילד המרוני בן ה-6, יוסף, בנו של אסעד אבו שאכר, בעת תהלוכת חג הדקל הנוצרי, וגופתו נמצאה מחוץ לעיר לאחר שלושה ימים. הנוצרים האשימו את היהודים, ותשעה מהם נעצרו בחשד של מעורבות ברצח הילד, שאירע סמוך לחג הפסח.
עם התערבותו של משה מונטיפיורי אצל המושל בביירות (באמצעות הקונסול האנגלי) ומכתב שכתב לעיתון הטיימס של לונדון, שוחררו העצורים.
הערות שוליים

↑  חלק ב' עמוד 99.
↑  מתוך מאמר של י' ריבלין באתר דעת
↑  יוחאי בן-גדליה, הכהן הגדול מאחיו, סגולה: מגזין ישראלי להיסטוריה
↑  מובא בספרו, שאר ישוב חלק ב' עמודים 107-114.
↑  P.G.B. Da Mondovi, concernante le compendia delle vita del Padre Tomaso da Calangiano di Sardegna, Marsiglia, Gennaro, 1850/. הציטוט מובא ב"שאר ישוב" מאת יצחק בן-צבי. חלק ב' עמוד 103.
↑  מובא גם במאמר של פרופ' יוסף יואל ריבלין באתר דעת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567231205171  BnF: cb12443033n (data)  GND: 4478154-4  LCCN: n88012774  VIAF: 127746312   WorldCat (עם VIAF): 127746312
דונרט

| דונרט |
| --- | --- |
 דונרט פס-פנים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
תת־מחלקה:: כיסאים
סדרה:: טורפי כיס
משפחה:: נמיות כיס
תת־משפחה:: דונרטים
סוג:: דונרט
מינים
 21
שם מדעי
 Sminthopsis ‏תומאס, 1887

דונרט (שם מדעי: Sminthopsis - אטימולוגית: "בעל מראה עכברי") הוא סוג של טורף כיס קטנטן דמוי עכבר ממשפחת נמיות הכיס, הכולל 21 מינים החיים ברחבי יבשת אוסטרליה ובדרום גינאה החדשה. הדונרט הוא הסוג עם מספר המינים הגדול ביותר בסדרת טורפי הכיס, והוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1844 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד אשר סיווג אותו בתחילה בתוך הסוג פסקוגל ושנה לאחר מכן בתור סוג בפני עצמו הקרוי Podabrus (= "רגל עדינה"); ב-1887 הוענק לו שמו המדעי הנוכחי על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס. מקור השם דונרט (dunnart) הוא בשפת נונגאר של הילידים האבוריג'ינים באוסטרליה המערבית ומשמעותו היא "דמוי עכבר".
מאפיינים

הדונרט הוא טורף כיס קטנטן למדי: אורכו נע בין 7 ל-12 סנטימטרים ומשקלו 10 עד 30 גרם (משתנה בין המינים). הפרווה של הדונרט צפופה ורכה, וצבעה משתנה מעט בין המינים. בפלג הגוף העליון צבעה חום, אפרפר, חולי או צהבהב, ובגחון, בסנטר ובמפשעה היא בצבע לבנבן או קרם; למרבית הדונרטים יש סימונים שחרחרים דהויים על הפנים. מבנה הגוף שלו צר וגמיש, ועל אף שהוא דומה לעכבר במבט שטחי, יש ביניהם מספר הבדלים מורפולוגיים ברורים: הדונרט בעל ראש צר וחרטום מחודד באופן בולט, יש לו אוזניים משולשות וגדולות יחסית לראש, מערכת שיניים כשל טורפים, וזנב רחב ושעיר יותר המסתיים בציצה שחורה דקיקה. זנבו של הדונרט אשר אורכו כאורך גופו, מתפקד לעיתים כמאגר שומן לעתות בצורת - בפרט אצל מינים החיים באזורים צחיחים; כאשר יש שפע במזון, הזנב אצל מינים אלו מתרחב ומתעבה ועשוי לקבל צורה של גזר (רחב בעוקץ וצר בקצה). גפיו של הדונרט דקיקות, ובכפות הרגליים נעדרות לרוב הרפידות הבולטות האופייניות לטורפי כיס אחרים. הכיס של נקבת הדונרט מפותח היטב בדומה לקנגוראים.
אקולוגיה

הדונרטים מצויים בכל סוגי בתי הגידול של יבשת אוסטרליה, מיערות טרופיים, דרך סוואנות ושפלות עשב וכלה במדבריות; כ-8 מינים מצויים בעיקר בבתי גידול מדבריים, 4 אנדמיים לבתי גידול טרופיים, 6 מוגבלים לבתי גידול עשבוניים לאורך החופים ו-3 נוספים מצויים בעיקר בערבות עשב. הדונרט הוא יונק קרקעי מובהק, אך טפריו החדים מאפשרים לו לטפס על עצים, גבעולים וענפים במידת הצורך. הוא בעל חיים פעיל לילה אשר תר אחר מזונו לאחר רדת החשיכה, בעוד שאת שעות היום הוא יבלה בנמנום ובשינה בסדקים, מערות, בורות וקינים. הדונרט חי בסביבת מחיה קבועה, אך הוא אינו מפגין התנהגות טריטוריאלית; שטחי המחיה הקבועים של מספר דונרטים עשויים לחפוף זה לזה. לעומת טורפי כיס אחרים שחיים בבדידות, הדונרטים יוצרים לעיתים קבוצות קטנות הפעילות יחדיו לתקופה קצרה עם מבנה חברתי רופף. הדונרט ניזון בעיקר מחרקים, אך גם מלטאות, חסרי חוליות נוספים ועכברים.
הכיס המפותח של הדונרטית מכיל 8 עד 10 פטמות. לאחר תקופת היריון קצרצרה של 11 ימים, היא ממליטה שגר של 7–8 ולדות זעירים. את 40 הימים הראשונים לחייהם הם מבלים בתוך הכיס, ולאחר מכן הם מכבידים עליה והיא מעבירה אותם לקן עשבוני שבנתה; לאחר 20 ימים נוספים בקן, הדונרטים הצעירים הופכים לעצמאיים, והם מגיעים לבגרות בגיל חצי שנה. תוחלת החיים הממוצעת של מיני הדונרטים היא כ-18 חודשים. האיום העיקרי הנשקף לדונרטים הוא מפני מינים פולשים כחתול הבית והשועל האדום, וכן אובדן בית הגידול בדמות שריפות לא מבוקרות של צמחייה.
מינים

המינים בסוג דונרט מתחלקים למספר קבוצות של ענפי קלייד על בסיס קרבה גנטית, אך לא ברמה של סוג נפרד. אחדים מהם בעלי קרבה גנטית מסוימת לסוגים אחרים של טורפי כיס זעירים.
קבוצת macroura
מין: דונרט קקדו (Sminthopsis bindi)
מין: דונרט קרפנטריה (Sminthopsis butleri)
מין: דונרט ג'וליה קריק (Sminthopsis douglasi)
מין: דונרט פס-פנים (Sminthopsis macroura)
מין: דונרט אדום-לחי (Sminthopsis virginiae)
קבוצת granulipes
מין: דונרט לבן-זנב (Sminthopsis granulipes)
קבוצת griseoventer
מין: דונרט אי הקנגורו (Sminthopsis aitkeni)
מין: דונרט בויולנגר (Sminthopsis boullangerensis)
מין: דונרט אפור-בטן (Sminthopsis griseoventer)
קבוצת longicaudata
מין: דונרט ארוך-זנב גדול (Sminthopsis longicaudata)
קבוצת murina
מין: דונרט ארוך-זנב קטן (Sminthopsis dolichura)
מין: דונרט ערמוני (Sminthopsis archeri)
מין: דונרט מפויח (Sminthopsis fuliginosus)
מין: דונרט גילברט (Sminthopsis gilberti)
מין: דונרט לבן-רגל (Sminthopsis leucopus)
מין: דונרט דק-זנב (Sminthopsis murina)
קבוצת crassicaudata
מין: דונרט עב-זנב (Sminthopsis crassicaudata)
קבוצת psammophila
מין: דונרט שעיר-רגל גדול (Sminthopsis hirtipes)
מין: דונרט שעיר-רגל זוטר (Sminthopsis youngsoni)
מין: דונרט אולדייה (Sminthopsis ooldea)
מין: דונרט הדיונה (Sminthopsis psammophila)
איור של דונרטים מהמין דונרט דק-זנב.
דונרט עב-זנב.
אבישג רבינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוגוסט 1971 (בת 53) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
אבישג רבינר (נולדה ב-1 באוגוסט 1971) היא סופרת ומרצה.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  אין התייחסות לקריירה הספרותית של רבינר.
רבינר נולדה וגדלה בגדרה ועסקה תקופה בדוגמנות ומשחק, היא בעלת תואר ראשון בקולנוע ותיאטרון ותואר M.A בתקשורת מאוניברסיטת תל אביב.
היא הופיעה בתפקיד אורח בקומדיה "פאזל" וכמו כן הופיעה בסדרה "כסף קטלני", היא גילמה את מיקה, חברה של אסף בסדרה "טירונות".
ב-2003 שיחקה בסרט הסטודנטים "נסיעה טובה" ובסדרה "טיפול נמרץ", בשנה זו גם הוציאה ספר שכתבה "עלמה ומרתה". היא שיחקה בסדרה "כוכב הצפון".
יש לה חמישה ילדים אותם חינכה בחינוך ביתי היא החליטה לעשות זאת בעקבות חוויות אישיות שלה מכיתה א'.
כתבה חמישה ספרי ילדים.
ספריה

עלמה ומרתה, כתר, 2003 עורך שמעון אדף
ספור טעים, עם עובד, 2007 ,עורכת דלית לב, מאיירת ליאורה גרוסמן
שיר ערש לילדה, משכל 2008 עורך: חיים פסח
חמישה ילדים וחיים אחד, עם עובד 2016 עורכת דלית לב, מאיירת אורטל אברהם-שורצנברג
חמישה ילדים על גלגלים, משכל 2024, מאיירת אורטל אברהם-שורצנברג
הערות שוליים

↑  לימור גל, רק השנה נגמרה תקופת החינוך הביתי של אבישג רבינר: "הבית ריק ואני לא כל כך אוהבת את זה", באתר ynet, 3 ביולי 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301409705171  ISNI: 0000 0004 0252 9645  LCCN: n2003064041  VIAF: 298145019   WorldCat (עם VIAF): 298145019
מיזם קולורדו-ביג תומפסון

מבט על אגם גרנבי (בחזית) ואגם שדואו מאונטיין, מאגרי המים העיקריים במדרון המערבי
צינורות מים בסמוך לאגם קרייטר במחוז לרימר
מיזם קולורדו-ביג תומפסון (באנגלית: Colorado-Big Thompson Project בקיצור C-BT) הוא מיזם פדרלי במדינת קולורדו בארצות הברית לאגירת מי נגר מאזור מקורותיו של נהר הקולורדו במדרונות המערביים של הרי הרוקי, והטייתם אל המדרונות המזרחיים של רכס פרונט והמישורים שלפניו. כ-80% בקירוב מהמשקעים היורדים במדינת קולורדו מתרכזים במדרונות המערביים של הרי הרוקי בעוד שבערך כ-80% מתושבי מדינת קולורדו מתגוררים לאורך המדרונות המזרחיים בין הערים פורט קולינס לפואבלו.
המיזם כולל עשרה מאגרי מים, כ-18 סכרים וסוללות, מנהרת אלווה ב. אדמס (Alva B. Adams Tunnel) מתחת לקו פרשת המים של אמריקה ושש תחנות כוח הידרואלקטריות. המיזם מנוהל על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית ממשרדה במזרח קולורדו האחראי על אזור המישורים הגדולים.