stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טליבאן

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־31 שנים)
 אידאולוגיה:  אסלאמיזם פונדמנטליזם אסלאמי
 קבוצות אתניות:  בעיקר פתאנים אך גם מיעוט של טג'יקים, אוזבקים וטורקמנים
 מייסדים:  מוחמד עומאר  עבד אל-ע'ני בראדר 
 מנהיגים:  מוחמד עומאר (1994–2013)  עבד אל-ע'ני בראדר (מייסד שותף)  אח'תר מוחמד מנסור (2015–2016)  הייבתוללה אח'ונדזאדה (2016–הווה)  מולא מוחמד רסול (פלג נפרד, 2015–הווה)
 מטה:  אפגניסטן, פקיסטן, קטר 
 אזורי פעילות:  אפגניסטן אפגניסטן פקיסטן פקיסטן קטר (מדינה) קטר
 מדינה:  אפגניסטן 
 חברים:  75,000 (נכון ל-2021)
 בעלי ברית:  קטר (מדינה) קטר  טהריק-אי-טאליבן חקאני המודיעין הבין-שירותי (עד 2001)
 מתנגדים:   חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן ארצות הברית ארצות הברית הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת צרפת צרפת נאט"ו נאט"ו  כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי המדינה האסלאמית מחוז ח'וראסאן
 קרבות:  מלחמת אפגניסטן (2001–2014)  מלחמת האזרחים באפגניסטן  פלישת ארצות הברית לאפגניסטן  השתלטות הטליבאן על אפגניסטן
 alemarahenglish.af
 
טליבאן (בפשטו: طالبان – "תלמידים"; תעתיק מדויק: טאלבאן) הוא ארגון טרור אסלאמיסטי קיצוני ששולט באפגניסטן. הארגון החל את דרכו באמצע שנות התשעים, כתנועת סטודנטים פשטונים שהתנגדה לשחיתות באפגניסטן. משתפס הטליבאן את השלטון בהפיכה צבאית, הוא הנהיג במדינה משטר הלכה אסלאמי נוקשה. משטר הטליבאן נפל במלחמת אפגניסטן השנייה, שעה שאפגניסטן נכבשה על ידי הצבא האמריקאי. בקיץ 2021, לאחר הודעתם של הכוחות האמריקאים על הקדמת נסיגתם מהמדינה, ניצלו כוחות הטליבאן את ההזדמנות ופתחו במסע כיבוש מחודש שבמהלכו הצליחו לכבוש את כל ערי המדינה כולל הבירה קאבול. שלטון המדינה נכנע ובחר לפתוח במשא ומתן להעברת השלטון באפגניסטן לידי התנועה באופן מסודר וללא קרב.
תחילת הדרך

הטליבאן החלה כתנועת סטודנטים באפגניסטן, שביקשה לטהר את העיר סינג היסאר מגנבים ומשחיתות. בשפות המדוברות באפגניסטן ובצפון פקיסטן משמעות המילה "טליבאן" היא תלמידים (כולל סטודנטים). הצלחת הסטודנטים הביאה אותם לסלק את ראש העיר של קנדאהר, שלטענתם לא מילא את תפקידו, ולאחר מכן גם את ראש המדינה. הם העמידו בפני השלטון המרכזי מספר דרישות, ביניהן השלטת השריעה כחוק המדינה; כשזה סירב – יצאו למאבק. פקיסטן, שתמכה בהצהרותיהם, סייעה להם באספקת נשק, ואף אפשרה לסטודנטים להצטרף למלחמה.
העלייה לשלטון

בשנת 1995 תנועת הטליבאן כבשה את רוב החלק הדרומי והמזרחי של אפגניסטן תוך פחות משנה. תוך זמן קצר השתלטה מפלגת המוג'אהדין (לוחמי הטליבאן) על כ-90% מהמדינה כשהיא זוכה בתמיכתם של למעלה מ-80% מהאוכלוסייה. שאר האוכלוסייה תמכה בפלג השיעי-קומוניסטי, שהמשיך לשלוט בצפון המדינה ונאבק על השלטון בה.
באותה שנה, הצטרפה מיליציית חקאני לשורות הטליבאן, ומאז היא נחשבת לפלג המסונף אליו.
שלטון הטליבאן הראשון

משעלה הטליבאן לשלטון קבעו ראשי התנועה את השריעה כחוק המדינה, ושינו את מערכת החינוך במדינה לחינוך המבוסס על הקוראן, ללא השפעות מערביות. זאת למרות איום של האו"ם להפסיק את הסיוע הכלכלי והרפואי למדינה.
במסגרת ההקצנה הדתית, החיל הטליבאן במדינה דיכוי נשים חסר תקדים. נשות אפגניסטן הפכו לשפחות נטולות זכויות, נאסר עליהן לעבוד ורובן המוחלט הפסיקו ללמוד. על רופאים ממין זכר נאסר להעניק טיפול רפואי לנשים, עליהן נאסר להגיע לבתי חולים כלליים. כחלק מההטפה לצניעות על פי השקפת הארגון, הורה הטליבאן על קוד לבוש אחיד לנשות המדינה: כל הנשים חויבו ללבוש "בורקה" המכסה לא רק את גופן וראשן (בדומה לרעלה המסורתית), אלא אף את פניהן ועיניהן. ב-1998 נחקק חוק המחייב איטום חלונות בצבע שחור למניעת אפשרות שנשים ייראו בידי גברים. חוקים אלו נאכפו בקפדנות בידי משמרות סיור עירוניים של הטליבאן, ונשים שלא צייתו לחוק הוכו באכזריות. על נשים שהפרו חוקים אלו ואחרים, הוטלו עונשים אכזריים (לרוב אונס). ח'אלד חוסייני, מחבר הספר "אלף שמשות זוהרות" שהיה פעיל בארגוני זכויות אדם באפגניסטן מעיד על כך בספרו.
משטר הטליבאן תמך בשליטים הקיצוניים בסודאן (האחראים לרצח העם בדארפור), ונתן מחסה לטרוריסטים איסלאמיים. אנשי הטליבאן טענו כי אינם יכולים להסגיר למערב מוסלמי הנאבק למען עקרונות האסלאם[דרושה הבהרה]. כאשר ערב הסעודית פנתה אל אנשי הטליבאן בנושא, הם ענו לה שהחשיבות של מתן המחסה שווה לחשיבות השמירה של הסעודים על המקומות הקדושים, מכה ואל-מדינה.
לקראת סוף שלטונם, ביצעו אנשי הטליבאן שתי פעולות שעוררו זעם רב בעולם המערבי:
פיצוץ פסלי בודהה בבמיאן, תוך הריסת סמלים של דת אחרת במתכוון.
הוצאת חוק שחייב הינדים לשאת טלאי צהוב – לכאורה, על מנת שמשטרת הדת לא תטריד אותם.
פעולה נוספת שניסו אנשי הטליבאן לעשות היא לשדוד את האוצרות האפגניים מהבנק המרכזי[דרוש מקור]. אך אנשיו נכשלו בכך, לאחר שלא זכו לשיתוף פעולה מצד עובדי הבנק, שהיו נכונים להיהרג.
משטר הטליבאן לא הוכר כשלטון לגיטימי על ידי רוב מדינות העולם, בעיקר לאחר 1998, כאשר הואשם במתן חסות למחנות אימון ומקלט לטרוריסטים, ובראשם אוסאמה בן לאדן מנהיג ארגון אל-קאעידה.
ההתנגדות

החשש מפני התפשטות התפיסה האסלאמית הרדיקלית הביא את רוסיה, הודו וטורקיה לתמוך בתנועת המחתרת השיעית-קומוניסטית, שלמרבה האירוניה זכתה גם לתמיכתה של איראן השיעית. אומנם תנועה זו הייתה חלשה למדי ולא היוותה איום על משטר הטליבאן, אך מכלול של גורמים אחרים ערער את יציבות המשטר כגון:
הקואליציה המורכבת מבני שבטים, שאילולא עמדו נגד אויב משותף (ברית המועצות בעבר או ארצות הברית בתקופת השלטון) נראה שהיו פותחים בסכסוכים פנימיים.
פעולותיה של פקיסטן, ששללה מהם את התמיכה הקרובה שהיו זקוקים לה.
שלילת סיוע כספי מצד ערב הסעודית, וסיוע בתחומי הכלכלה והבריאות מצד האו"ם.
פעולות צבאיות של ארצות הברית ובריטניה כנדבך נוסף לפעולות הקרקעיות של התנועה השיעית-קומוניסטית.
המלחמה עם ארצות הברית (2001)

פיגועי 11 בספטמבר 2001 העלו את אפגניסטן כחשודה עיקרית במתן סיוע לארגוני טרור ובסיסי פעולה לאוסאמה בן לאדן וארגונו אל-קאעידה, אשר לקחו אחריות על תכנון הפיגועים.
מלחמת אפגניסטן, שנמשכה חודשיים בשנת 2001 (7 באוקטובר – 7 בדצמבר) ובמסגרתה נכבשה אפגניסטן על ידי כוחות קואליציה בראשות ארצות הברית, הביאה לקץ משטר הטליבאן. אף שהוקמה ממשלה מקומית (אסלאמית אף היא, אך פחות מהטליבאן), נמשך כיבוש המדינה בחיפוש אחר בסיסים של ארגוני טרור. עבר זמן רב מנפילת הטליבאן עד שהעזו נשות אפגניסטן לחשוף את פניהן.
לאחר התבוסה

גם לאחר תבוסת הטליבאן נשארו במדינה גרעינים של הארגון במקומות שונים, במיוחד בהרים.
ביולי 2007 חטף הטליבאן 23 אזרחים דרום-קוריאנים, אנשי ארגון דת נוצרי (מתוכם רצח שניים), ותבע לשחרר ממאסר 23 מלוחמיו שנפלו בשבי הצבא האפגאני, ולהסיג מאפגניסטן את כ-200 חיילי קוריאה הדרומית המוצבים שם. ב-29 באוגוסט 2007 החלו אנשי הטליבאן לשחרר את החטופים, לאחר שקוריאה הדרומית התחייבה למנוע פעילות מיסיונרית באפגניסטן ולממש את הבטחתה להוציא את חייליה עד סוף השנה.
ב-23 בנובמבר 2007, לאחר שחיילי צבא אפגניסטן אילצו את הטליבאן לעזוב את העיירה ארג'נדאב, צפונית לעיר קנדהאר, תקפו הטליבאן עמדות משטרה באזור וערפו את ראשיהם של שבעה שוטרים.
המלחמה באפגניסטן דחקה חלק מאנשי הטליבאן אל מעבר לגבול, והם השתלטו על חלקים נרחבים באזור ההררי של פקיסטן וקיימו שם שלטון גרילה אסלאמיסטי. באמצע פברואר 2009 הודה נשיא פקיסטן אסיף עלי זרדארי כי הטליבאן ביסס את שלטונו בשטחים נרחבים בארצו, וכי הורה על גיוס 120 אלף חיילים כדי לטפל באנשי הטליבאן.
ביולי 2007 פרסמה ממשלת פקיסטן כי היא תעניק פרס של 615 אלף דולר לכל מי שיביא ללכידתו של בייטוללה מחסוד (בָּאיתוּללָה מֶהסוּד), מנהיג הטליבאן בפקיסטן, שנחשד בייזום הפיגוע במלון מריוט וחיסול בנזיר בוטו. ובנוסף גם ממשלת ארצות הברית השיתה על ראשו פרס גבוה של 5 מיליון דולר.
ב-5 באוגוסט 2009 נהרג בייטוללה מחסוד עם אחת מנשותיו בתקיפת מל"ט אמריקני על בית חמיו של מחסוד.
ב-13 במאי 2011 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים במתקן אימונים בפקיסטן, ולפחות 80 בני אדם נהרגו ועוד עשרות נפצעו. דובר הטליבאן
הודיע כי זו הייתה הנקמה הראשונה על מותו של אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה.
ב-2 בנובמבר 2013 חיסלה ארצות הברית את מנהיג הטליבאן "חכימוללה מחסוד" בפקיסטן על ידי ירי מכלי טיס בלתי מאויש.
במאי 2016 חיסלה ארצות הברית את מנהיג הטליבאן אח'תר מוחמד מנסור באמצעות כלי טיס בלתי מאויש.
ב-21 באפריל 2017, התרחשה מתקפת הטליבאן בבסיס שאהין בעיר מזאר-י שריף, אשר נחשבת להתקפה הקטלנית ביותר שביצע הארגון עד אז על בסיס צבאי באפגניסטן.
בינואר 2019 פורסם כי מתגבש הסכם שלום בין ארצות הברית לבין הטליבאן שיביא לנסיגת הכוחות הצבאיים של ארצות הברית מאפגניסטן בתמורה להסכמת הטליבאן למנוע מארגוני טרור לפעול באפגניסטן.
שלטון הטליבאן השני

באמצע שנת 2021, בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן החל הטליבאן להשתלט בחזרה על אפגניסטן.
ב-12 במאי 2021 השתלט הטליבאן על נפת נרך (480 קמ"ר) במחוז מיידאן ורדכ במטרה להגיע אל קאבול בירת אפגניסטן. יום קודם, הטליבאן כבש את בניין ממשל הנפה ושרף אותו, לאחר כמה ימים של מצור עליו. חיילי ארצות הברית התחילו לסגת מאפגניסטן במטרה לצאת משם סופית ב-31 באוגוסט. במקביל החלו מדינות רבות בעולם כבר לפנות את השגרירויות שלהן מקאבול.
ב-15 באוגוסט 2021 השתלט הטליבאן על שטח קאבול הבירה וקיבל את השלטון הרשמי באפגניסטן לאחר שהנשיא אשרף ע'ני אחמדזאי עזב את המדינה וויתר על השלטון.
במהלך חציו השני של חודש אוגוסט 2021, בעקבות השתלטות הטליבאן באפגניסטן, דווח על תושבים רבים שנמלטו מבתיהם. רבים מן האזרחים והחיילים האמריקנים והאירופים במקום עזבו את המדינה בטיסות מיוחדות. ב-26 באוגוסט 2021 בשעות אחר הצהריים, מחבל מתאבד השייך למחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית פוצץ את עצמו בלב הבירה קאבול בקרבת שדה התעופה. בפיגוע נפגעו יותר ממאתיים אנשים, ומעל 170 אנשים נהרגו, בהם 13 חיילים אמריקנים. טליבאן הוציא הודעת גינוי לפיגוע.
בעקבות החשש של שלטון הטליבאן מחזרתן של סנקציות בינלאומיות על שלטונו, פרסם שלטון הטליבאן מסרים מרוככים לגבי זכויות אדם תחת שלטונו החדש, ובין היתר יאפשר גישה של נשים לחינוך ותעסוקה בניגוד לבעבר. לצד זאת, דיווחים של ארגונים פמיניסטיים מקומיים מציגים תמונה שונה, לפיה בפועל חזרו הנשים לסבול מדיכוי קיצוני תחת שלטון הטליבאן, ובין היתר נטען שהפגנות פמיניסטיות פוזרו באמצעים אלימים.
במאמר שפורסם בחודש ספטמבר 2021 מצטט הטלגרף את דובר הטליבאן זביהוללה מוג'היד שהצהיר כי סין היא "שותפה ראשית" של הטליבאן בקהילה הבינלאומית.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'הטליבאן החלו לשחרר את בני הערובה הקוריאנים, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2007
↑  AP,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'אנשי טליבאן ערפו ראשיהם של שבעה שוטרים, באתר ynet, 23 בנובמבר 2007
↑  סוכנויות הידיעות,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'נשיא פקיסטן: הטליבאן כבשו שטחים במדינתי, באתר nrg‏, 15 בפברואר 2009
↑  רויטרס,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'נשיא פקיסטן: אנו במאבק הישרדות מול טליבאן, באתר ynet, 14 בפברואר 2009
↑  פקיסטן: מנהיג הטליבאן סוחר בילדים לפיגועים, באתר ynet, 7 ביולי 2009
↑  סוכנויות הידיעות,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'הטליבאן בפקיסטן מאשר: מנהיגנו נהרג, באתר ynet, 7 באוגוסט 2009
↑  סוכנויות הידיעות,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'פקיסטן: אשת מנהיג הטליבאן נהרגה בתקיפה, באתר ynet, 5 באוגוסט 2009
↑  נקמה ראשונה: 80 הרוגים בפיגוע התאבדות בפקיסטן, באתר וואלה, 13 במאי 2011
↑  רויטרס,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'ארה"ב חיסלה את מנהיג הטליבאן בפקיסטן, באתר ynet, 1 בנובמבר 2013
↑  טליבאן מאשר: מנהיג הארגון חוסל בתקיפה אמריקנית בפקיסטן, באתר וואלה, 22 במאי 2016
↑  אוריאל לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'‏הג'יהאדיסטים חוזרים לאפגניסטן, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 11 בינואר 2017
↑  בר שפר, בן יניב ורם ברנדס, דיווחים: נשיא אפגניסטן ויתר על השלטון, באתר כאן 11, ‏15.8.2021
↑  ynet,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'ארה"ב "חיסלה מהאוויר" פעיל דאעש באפגניסטן בתגובה לפיגוע, באתר כלכליסט, 28 באוגוסט 2021
↑  אש המרד האחרונה: קרבות קשים במעוז האחרון של המתנגדים לטאליבאן, באתר ‏מאקו‏, 5 בספטמבר 2021
↑  Nick Squires, Lucy Fisher,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'Taliban declare China their closest ally, The Telegraph
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308338805171  GND: 4512012-2  ISNI: 0000 0001 0679 2027  LCCN: no98126907  NKC: kn20030103008  VIAF: 121766659   WorldCat (עם VIAF): 121766659 
אנשי טליבאן בשנת 2001
הוצאה להורג פומבית של אישה על ידי אנשי הטליבאן, באצטדיון הספורט בקאבול, 1999
חייל אמריקני בחיפוש אחרי אנשי טליבאן בשנת 2005
אנטונוב AN-12

אנטונוב An-12 (ברוסית: Антонов Ан-12; קוד נאט"ו: Cub) הוא מטוס תובלה בעל ארבעה מנועים שתוכנן בברית המועצות. המטוס הוא הגרסה הצבאית של האנטונוב An-10 ולו גרסאות רבות. במשך יותר משלושה עשורים היה ה-An-12 מטוס התובלה וההצנחה העיקרי לטווח בינוני של חיל האוויר הסובייטי. בסך הכל נבנו ממנו 1,248 יחידות.
עיצוב ופיתוח

אב הטיפוס הראשון של ה- An-12 המריא בדצמבר 1957 ונכנס לשירות מבצעי בשנת 1959. בתחילה, המטוס יוצר במפעל התעופה הממלכתי באירקוטסק. בשנת 1962 הועבר הייצור לטשקנט, שם נבנו ממנו 830 פריטים ומאוחר יותר, הייצור עבר למפעלים בוורונז' ובקאזאן.
ה-An-12 יכול לשאת עד 130 נוסעים או 100 חיילים על ציודם או 20,000 ק"ג (44,090 פאונד) של מטען המועמס דרך דלת הטעינה האחורית.
ביכולותיו וצורתו, המטוס דומה ללוקהיד C-130 הרקולס. למטוס הותקן תותח להגנה עצמית בצריח תחת זנבו.
מאפיינים כלליים

צוות: 5 (שני טייסים, מהנדס טיסה, נווט, מפעיל קשר)
קיבולת: 20,000 ק"ג (44,092 פאונד) מטען / 100 חיילים / 2 כלי רכב משוריינים BMD-2
מידות תא המטען: 13.5 מ' אורך, 3 מ' רוחב, 2.4 מ' גובה
אורך: 33.1 מ'
מוטת כנפיים: 38 מ'
גובה: 10.53 מ'
שטח כנף: 121.7 מ"ר
משקל ריק: 28,000 ק"ג
משקל מקסימלי להמראה: 61,000 ק"ג
הנעה: 4 × איבצ'נקו AI-20L או AI-20M מנועי טורבו-פרופ, 3,000 קילוואט (4,000 כ"ס)
מדחפים: מדחפים בעלי 4 להבים ניתנים להיפוך
מאפיינים כלליים > ביצועים

מהירות מרבית: 660 קמ"ש (360 קשר)
מהירות שיוט: 570 קמ"ש (310 קשר)
טווח טיסה: 5,700 ק"מ (3,500 מייל) עם מקסימום דלק, 3,600 ק"מ (2,200 מייל) עם מטען מרבי
רום מרבי: 10,200 מ' (33,500 רגל)
קצב טיפוס: 10.2 מ' לשנייה (2,010 רגל/דקה)
הגנה עצמית: 2×23 מ"מ (0.906 אינץ') תותחי נודלמן-ריכטר NR-23 בצריח זנב
גרסה סינית

בשנות ה-60 רכשה סין מספר מטוסי An-12 מברית המועצות וכן רישיון להקמת קו להרכבתם. לאחר הפיצול הסיני-סובייטי, ברית המועצות הפסיקה את סיועה הטכני לסין.
חברת המטוסים שיאן והמכון לעיצוב מטוסים של שיאן ביצעו הנדסה הפוכה ואפשרו הקמת קו ייצור מקומי. הטיסה הראשונה של מטוס An-12 בהרכבה סינית הייתה בשנת 1974 לאחר שברית המועצות כבר הפסיקה את הייצור ב-1973.
בשנת 1981, הגרסה הסינית של ה-An-12, המכונה Y-8, נכנסה לייצור סדרתי. מאז, ה-Y-8 הפך לאחד ממטוסי התובלה והמטען הפופולריים ביותר בסין, עם גרסאות רבות המיוצרות ומיוצאות.
תא הטייס של הגרסה הסינית נלקח ממפציצי טופולב TU-16 במקום תא הטייס הקצר של An-12 המקורי.
דגם ה-Y8-F600 החדיש ביותר הוא מיזם משותף בין חברת אנטונוב, מפעלי שאנצ'י הסינים ופראט אנד ויטני קנדה.
ל-Y8-F600 יש גוף מחודש, אוויוניקה מערבית, מנועי טורבו-פרופ PW150B עם מערכת מדחפים R-408.
תפעול מבצעי

חיל האוויר הסובייטי
המטוס טס לראשונה בשנת 1957 ויוצר בברית המועצות עד 1973. נעשה בו שימוש במגוון תפקידים החל מפעולות חיפוש והצלה ועד הובלת ציוד.
השימוש המשמעותי ביותר בו נראה במהלך מלחמת אפגניסטן. בקרב החיילים הסובייטים נודע אז לשמצה מהחשש שהמטוס ימריא מאפגניסטן לטשקנט עם "מטען 200" כשהכוונה לארונות קבורה עם גופות חיילים שנהרגו. לעניין זה זכה המטוס לכינוי "צבעוני שחור" (ברוסית: «Чёрный тюльпан»).
גרסאות

ה-An-12 הותאם כבסיס למגוון רחב של משימות ייעודיות ויוצרו ממנו כ-30 גרסאות שונות. השדרוגים כללו משקלי המראה מוגברים וקיבולת דלק נוספת.
מפעילים

ה-An-12 עדיין נפוץ בהובלת מטענים. ניתן לראותו במדינות ברית המועצות לשעבר, באפריקה ובתת היבשת ההודית.
מפעילים אזרחיים

ב-12 בינואר 2009, איחוד האמירויות הערביות הוציאו איסור על ה-An-12 לטוס מעל המרחב האווירי שלהם.
המטוס עדיין בשירות במדינות הבאות:
ארמניה, בלארוס, מקסיקו, רוסיה, תאילנד, אוקראינה, ארצות הברית.
מדינות בהן היה בשירות בעבר:
אנגולה, סין, מצרים, צרפת, גינאה, גאנה, עיראק, פיליפינים, פולין, סרביה, סודן.
מפעילים צבאיים

כיום המטוס משמש את צבאות: אנגולה, צ'אד, אתיופיה, קזחסטן, מיאנמר, ניגריה, רוסיה, סודאן, אוזבקיסטן, פקיסטן.
בעבר הופעל בצבאות של: אלג'יריה, ארמניה, אפגניסטן, בנגלדש, חוף שנהב, צ'כיה, צ'כסלובקיה, מצרים, גאורגיה, הודו, אינדונזיה, עיראק, ירדן, מונגוליה, פולין, סלובקיה, דרום תימן, ברית המועצות, סוריה, טנזניה, טורקמניסטן, אוקראינה, יוגוסלביה
ראו גם

תובלה צבאית
אנטונוב
לוקהיד C-130 הרקולס
Y-8F של חיל האוויר של ונצואלה
גרסת התרעה מוקדמת על בסיס הגרסה הסינית ZDK-03
תא התותחן בירכתי המטוס
An-12LL של חיל האוויר הסובייטי בגרסה ללוחמה נגד צוללות
AN-12 של חיל האוויר הצ'כי (יולי 1991)
תותח בצריח הזנב -An-12 בשירות חיל האוויר של פולין 1992
אורלי וויינשטיין

| --- | --- |

אורלי וויינשטיין, 2024
 לידה:  11 ביוני 1966 (בת 58) באר שבע, ישראל 
 לימודי רפואה:  האוניברסיטה העברית
 התמחות:  מחלות עיניים, מינהל רפואי
 תואר:  דוקטור לרפואה - האוניברסיטה העברית MHA - אונברסיטת בן-גוריון
 תפקידים:  רופאה, מנהלת, מרצה בכירה, קצינה בצה"ל
 מחלקות ובתי חולים:  המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, חטיבת המרכזים הרפואיים בממשלתיים במשרד הבריאות, חטיבת בתי החולים בשירותי בריאות כללית
 פרסים והוקרה:  פרס מנכ"ל משרד הבריאות בלוגיסטיקה רפואית זכייה באות המצוינות לסגל הבכיר, נציבות שירות המדינה
 צאצאים:  שלוש בנות
 
אורלי וויינשטיין (נולדה ב-11 ביוני 1966) היא רופאה ישראלית מומחית במחלות עיניים ובמינהל רפואי, מרצה בכירה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון, אשר כיהנה בתפקידים בכירים בשרות הצבאי והציבורי. שירתה בצה"ל כקצינה בשירות קבע ושוחררה בדרגת סגן אלוף.
ביוגרפיה

וויינשטיין נולדה ב-1966 בבאר שבע. למדה לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה ב-1991. בנוסף, סיימה לימודי תואר שני באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה למדיניות וניהול מערכות בריאות. את התמחותה במחלות עיניים ביצעה במחלקת עיניים במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ואת תת-ההתמחות במינהל רפואי ביצעה במשרד הבריאות ובבית החולים האוניברסיטאי סורוקה, והיא בעלת רישיונות בשני תחומים אלה מטעם משרד הבריאות.
ד"ר וויינשטיין ביצעה מגוון תפקידים בצה"ל ובמערכת הבריאות הישראלית. בנוסף משמשת כמרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2018 עברה קורס דיני מכרזים במשרד האוצר, ובשנת 2022 השתתפה בתוכנית דירקטורים ומנהלים בכירים, בבית הספר לניהול קולר, אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2019 השתלמה בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
בשנת 2022 הצטרפה וויינשטיין לרשת 8400.
ב-3 בדצמבר 2024 נבחרה ווינשטיין נבחרה לאחת מ־50 המשפיעניות של גלובס לשנת 2024.
ביוגרפיה > פעילות במסגרת השירות הצבאי

במסגרת שירותה הצבאי שימשה במגוון תפקידים, ביניהם קר"פ פעילה של פיקוד דרום ומפקדת מתקן רפואה אזורי דרום של חיל הרפואה, בין השנים 2007-2010.
ד"ר וויינשטיין השתתפה במשלחת הסיוע של צה"ל לאחר רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

ווינשטיין שימשה כרופאה במספר מוסדות רפואיים ציבוריים כולל בצה"ל.
בין 1996 ל-2005 שימשה כרופאה מתמחה במחלקת עיניים במרכז רפואי אוניברסיטאי סורוקה, ולאחר מכן כרופאת עיניים בכירה במקום, ב-2006 מונתה למנהלת מרפאת עיניים במקום.
בסוף 2009, במסגרת התמחותה במינהל רפואי, שימשה כיועצת רפואית למנכ"ל משרד הבריאות ולאחר מכן כראש היחידה לניהול סיכונים במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה ובהמשך מונתה לסגנית מנהל המרכז.
בין השנים 2016 עד 2020, מיסדה, הקימה ועמדה בראש חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים במשרד הבריאות. במסגרת תפקידה הייתה אחראית וויינשטיין על 24 בתי החולים הממשלתיים, המהווים כמחצית מעערכת האשפוז הישראלית.
ב-2020 עזבה את חטיבת מרכזים רפואיים לטובת תפקיד ראש חטיבת בתי החולים, וסמנכ"ל בשירותי בריאות כללית. במסגרת תפקידה אחראית וויינשטיין על 14 בתי החולים של כללית, המהווים כשליש ממערכת האשפוז היששראלית.
ביוגרפיה > חברויות באגודות מקצועיות/מדעיות

1996 - כעת, ההסתדרות הרפואית בישראל
1996- 2012 החברה הישראלית לרפואת עיניים
2012 - 2014 האיגוד האמריקאי לבטיחות מטופלים (ASPPS)
2014 - כעת, איגוד מנהלי בתי החולים, ישראל
2019 - כעת, קוהורט המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר
2022 - כעת קוהורט 5, תוכנית 8400
ווינשטיין קיבלה את פרס מנכ"ל משרד הבריאות בלוגיסטיקה רפואית וכן זכתה, בשנת 2020, באות המצוינות לסגל הבכיר של נציבות שירות המדינה.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית

בנוסף לתפקידיה הציבוריים משמשת ד"ר וויינשטיין כמרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון.
פעילותה האקדמית כוללת הוראת רפואת עיניים לסטודנטים לרפואה ולמתמחים ברפואת עיניים, הנחיית סטודנטים לרפואה ולניהול מערכות בריאות לפרויקט גמר מחקרי, ממונה על קורס "ניהול בתי חולים", במחלקה למדיניות וניהול בריאות, באוניברסיטת בן-גוריון (יחד עם פרופסור מיקי שרף).
הערות שוליים

1 2 3 4  אדריאן פילוט,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'כך הזמנו 14,000 מנשמים והשגנו 53, באתר כלכליסט, 13 באפריל 2020
↑  על הרשת ראו: גלי וינרב,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'‏האנשים שמקימים מנוע צמיחה לאומית חדש: הכירו את 8400, מועדון העילית של התעשייה הרפואית, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2018
↑  נבחרת 50 המשפיעות על המשק לשנת 2024, באתר גלובס, 14 בדצמבר 2021
↑  בין 2006 ל-2007 עברה קורס פיקוד ומטה בצה"ל
↑  ד"ר אורלי וויינשטיין, חברת סגל הפקולטה, מונתה בימים אילו לראש חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים במשרד הבריאות, באתר אוניברסיטת בן גוריון בנגב, ‏24 דצמבר 2015
↑  ד"ר אורלי וויינשטיין נבחרה לתפקיד ראש חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים במשרד הבריאות, באתר משרד הבריאות, ‏17/12/2015
↑  גדי גולן,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'"עכשיו אהיה האמא והאבא של הילדים", באתר ישראל היום, 29 במרץ 2013
↑  גלית חתן,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'‏מי הוביל את המהלכים החודש, באתר גלובס, 13 בספטמבר 2011
↑  הסוף לתורים? מערכת טכנולוגית תתריע על תפוסה ותווסת עומסים בבתי החוליםDoctors Only, באתר דוקטורס אונלי Doctors Only, ‏10 באוקטובר 2019; אדריאן פילוט,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'בכירה במשרד הבריאות נגד ליצמן: קיצור התורים נכשל, באתר כלכליסט, 22 בינואר 2019; מיטל יסעור בית-אור,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'המרוץ לתפקיד מנכ"ל הכללית מתחמם: אלו המועמדים המובילים, באתר ישראל היום, 21 ביולי 2022
↑  בזמן מגפת הקורונה ניהלה תקציב של למעלה מ-3 מיליארד שקל לקניית ציוד רפואי, ראו: '"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'יוסי מלמן,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'חסמב"ה בימי קורונה? המוסד עושה יותר מדי רוח וצלצולים, באתר הארץ, 19 באפריל 2020
↑  אדריאן פילוט,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'הקורונה פירקה את השדרה הניהולית של משרד הבריאות, באתר כלכליסט, 21 בספטמבר 2020
↑  מיטל יסעור בית-אור,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'"אירוע מסוכן יותר ממחאת הטייסים": בכירי מערכת הבריאות קיימו שיחת חירום עם הרופאים ששוקלים לעזב לחו"ל, באתר ישראל היום, 26 ביולי 2023; מיטל יסעור בית-אור,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'לקראת טלטלה במערכת? לא רק איומים בעזיבה: מאות רופאים קיבלו הצעות לעבוד בחו"ל, באתר ישראל היום, 5 בספטמבר 2023
↑  נכון לינואר 2024
אורלי וויינשטיין מטפלת בתינוקת שנפגעה בעיניה ברעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו (2011)
רוברט נפר

| --- | --- |

נפר
 לידה:  8 ביולי 1959 (בן 65) אוהיו, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1977
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת נורת'ווסטרן  סטודיו ויליאם אספר  Maumee High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט לייל נפר (אנגלית: Robert Lyle Knepper; נולד ב-8 ביולי 1959) הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרה "נמלטים" בתור תיאודור "טי-באג" באגוול, ובעונה האחרונה של "גיבורים" בתור סמואל סילוואן.
ביוגרפיה

רוברט נפר נולד באוהיו שבארצות הברית. נפר התעניין במשחק עוד כשהיה ילד מפני שאימו שיחקה בתיאטרון המקומי. שני הוריו הם וטרינרים. בצעירותו, הוא שיחק בהצגות בתיאטרון ובתיכון המקומיים. בהמשך חייו, הוא עבר לניו יורק כדי לשחק. נפר למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, אשר היה בית ספר למדעי הרוח. לאחר סיום לימודיו הוא החל לשחק בתיאטראות בשיקגו, לאחר מכן בניו יורק ובנוסף עבר לשחק בחו"ל, במיוחד בעיר לונדון.
קריירה

אחרי שזכה בפרס על השתתפותו בסרט "That's Life", נפר שיחק במספר רב של סרטים: "משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום", "להיכן שהיום יוביל אותך", "גז, אוכל ולינה", "מין מסוכן 3", "היטמן", "המשלח 3", "בן ערובה" ו"כשהעולם עמד מלכת". הוא שיחק גם בסדרות "חוק וסדר", "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", "מסע בין כוכבים: הדור הבא", "ER", "פרקליטי אל איי", ״מטרה קשוחה 2״, "חסרי בושה", "מחשבות פליליות", "הרשימה השחורה", "הבית הלבן", "הוואי חמש-אפס", "מלכי הבריחה", "החץ" ו"הפלאש".
בשנת 2001 החל לגלם את דמותו של הסוכן המיוחד שו בסדרה "גנבים" ב־ABC, הסדרה לא שרדה הרבה וירדה מן המרקע לאחר 10 פרקים.
תפקידו המשמעותי ביותר עד כה הוא בכל עונות סדרת הטלוויזיה "נמלטים" (2005–2017) בתור טי-באג.
בספטמבר 2009 נפר הצטרף לסדרה "גיבורים" לעונה הרביעית בתור סמואל, נבל חדש בסדרה.
בשנת 2012 שיחק במותחן הטלוויזיוני "אריות הים 6: הפשיטה על אוסמה בן לאדן", לצידם של קאם ג'יגנדה, ויליאם פיכטנר ואקזיביט.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד ראשי במיני-סדרת הפשע של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד סיד רוטמן, גנגסטר שעובד עם כהן וסיגל.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה", המשך לסרט "ג'ק ריצ'ר" משנת 2012, בכיכובו של טום קרוז.
קריירה > האשמות נגד נפר

ב-7 בנובמבר 2017 נפר נחקר על חשד בתקיפה מינית על הסט של הסרט Gas Food Lodging. סוזן ברטר מעצבת התלבושות על הסט הגישה נגדו תלונה חמורה על תקיפה מינית נגדה. נפר הכחיש כל קשר לתקיפה.
בין השנים 1983–2013 הוגשו נגד נפר עוד 4 טענות המעידות על תקיפה מינית אך הוא שוב הכחיש את האשמות. בעקבות האשמות האלה רוברט נחקר דרך המשטרה ועתיד השתתפותו בסדרה "iZombie" היה מוטל בספק.
פילמוגרפיה > קולנוע

סיפור חיים (1986)
משולש פראי (1987)
זיווג משמיים (1987)
מי רצח אותי? (1988)
עריקים (1989)
אקדוחנים צעירים 2 (1990)
איפה הימים לוקחים אותך (1992)
גז, אוכל ולינה (1992)
כאשר הענף נשבר (1994)
מתחת לחום (1994)
השמד ומשול (1995)
מת של הלילה (1996)
מוגשוט (1996)
קול מהקבר (1996) - סרט טלוויזיה של NBC
כולם אומרים אני אוהב אותך (1996)
ילד בהסוואה (1996)
אתה כאן (1997)
פאנטומס (1998)
תשושה (1998)
אהבה וסקס (2000)
אישה בקופסה (2001)
מין מסוכן 3 (2004) - סרט טלוויזיה של Syfy
לילה טוב ובהצלחה (2005)
בן ערובה (2005)
היטמן (2007)
המשלח 3 (2008)
כשהעולם עמד מלכת (2008)
נמלטים: הבריחה האחרונה (2009) - סרט טלוויזיה
בערה לאור יום (2010)
השעות האחרונות של כדור הארץ (2011)
בדרכי שלי (2012)
שוטרים מעולם אחר (2013)
פרסי ג'קסון וים המפלצות (2013)
אמא בהפרעה (2014)
משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א' (2014)
משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום (2015)
סיפון קר (2015)
מטרה קשוחה 2 (2016)
ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה (2016)
בדסוויל (2017)
1st Born‏ (2019)
יום הגאולה (2021)
מצוד צבאי (2022)
Mindcage‏ (2022)
The Lost Princess‏ (2025)
The Last Supper ‏ (2025)