stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן
ביוגרפיה > תחילת דרכו

מוריס נולד ב-22 במרץ 1890 בעיר אושן גרוב שבמדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית. לאחר שסיים את לימודיו, נרשם ב-1907 ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט). הוא סיים את לימודיו ביוני 1911, והוצב כלוטננט משני ברגימנט הרגלים ה-19 אשר בסיסו היה בפיליפינים. בין 1912–1914 שרת ברגימנט הרגלים ה-15 אשר הוצב בטיינג'ין שבסין. בין 1914–1916 שרת בטקסס, ובין היתר היה קצין הכשרת מילואים ומאמן כדורסל וכן הקים משפחה עם אידה מרגריט דאונינג. ב-1917 מונה לקצין המודיעין של רגימנט הרגלים ה-9. ב-15 במאי 1917 הוא הועלה לדרגת קפטן, ולאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה קודם לדרגת מייג'ור.
ביולי 1918 נשלח לחזית המערבית כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-360. הרגימנט שלו היה חלק מהדיוויזיה ה-90 של חיל המשלוח האמריקני בפיקודו של ג'ון פרשינג. הוא פיקד על הגדוד שלו במהלך קרב סן מייל ומתקפת מז-ארגון, ונפצע ב-1 בנובמבר 1918, רק עשרה ימים לפני תום מעשי האיבה ב-11 בנובמבר. על חלקו במהלך המלחמה קיבל את צלב השירות המצוין - העיטור השני בחשיבותו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וכן את לב הארגמן. לאחר סיום המלחמה, הגדוד שלו נותר בגרמניה כחלק מכוח הכיבוש האמריקני שם. לאחר חזרתו לארצות הברית שימש כראש מטה הקורפוס ה-9. עד 1937 למד במכללות שונות ומילא תפקידי ניהול ומטה. ב-1937 מונה למפקד הגדוד ה-2 שברגימנט הרגלים ה-66 אשר הוצב בפורט בנינג, ג'ורג'יה. בין 1938–1940 הוצב במטה הכללי, ולקראת סוף שנת 1940 מונה למפקד רגימנט השריון ה-66.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, היה מוריס מפקד רגימנט השריון ה-66. בפברואר 1942 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד), ומונה למפקד דיוויזיית השריון ה-6. במאי 1943 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים), ומונה למפקד קורפוס השריון ה-2. הוא נשלח כמשקיף על פלישת בעלות הברית לאיטליה באזור סלרנו, ובספטמבר 1943 חזר לארצות הברית. ב-9 באוקטובר של אותה שנה הפך הקורפוס שלו לקורפוס מוטס, ושמו שונה ל"קורפוס המוטס ה-18". ביולי 1944, בעקבות בקשה ששלח לג'ורג' מרשל, הוא הועבר לפקד על דיוויזיית השריון ה-10 ("טייגר"). ב-23 בספטמבר של אותה שנה, נשלחה הדיוויזיה שלו לחזית המערבית ונכנסה לצרפת דרך נמל שרבורג, ולאחר חודש אימונים נשלחה לחזית כחלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
הדיוויזיה שלו השתתפה בכיבוש מארס לה-טור ומץ מידי הגרמנים, ובפריצת קו זיגפריד. ב-18 בדצמבר 1944 נכנס צוות קרב מהדיוויזיה שלו לבסטון שבבלגיה, וחייליו היו לחיילים האמריקנים הראשונים שנכנסו אל העיר. הדיוויזיה לקחה חלק חשוב במצור על בסטון במהלך הקרב על הבליטה. בשל תפקודו המעולה בקרב הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, אשר היה חלק מהארמייה השביעית של אלכסנדר פאץ', אשר הייתה בתורה חלק מקבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס. במסגרת זו השתתף בחציית הריין ב-24 במרץ 1945, ובפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה. חייליו הגיעו למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של מארק קלארק שהבקיעו מאיטליה. הוא פיקד על הקורפוס ה-6 עד סיום המלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר סיום המלחמה שרת מוריס במשרד המלחמה בין 1945–1948, וב-1949 מונה למפקד פיקוד הגנת הקריביים של ארצות הברית, והועלה לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים). בתפקיד זה הוא נותר עד פרישתו מהצבא ב-1952. הוא נפטר בוושינגטון די. סי. ב-30 במרץ 1971 שמונה ימים לאחר יום הולדתו ה-81. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה (מדור 5 קבר 47).
ויולטה פארה

| --- | --- |

ויולטה פארה
 לידה:  4 באוקטובר 1917 סן קרלוס, צ'ילה
 התאבדה:  5 בפברואר 1967 (בגיל 49) סנטיאגו דה צ'ילה
 שם לידה:  Violeta del Carmen Parra Sandoval 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סנטיאגו דה צ'ילה 
 מוקד פעילות:  צ'ילה 
 תקופת הפעילות:  1939–1967 (כ־28 שנים)
 סוגה:  נואבה קנסיון 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  ספרדית, צרפתית 
 כלי נגינה:  גיטרה, אקורדיון, כלי הקשה, נבל, צ'רנגו, קואטרו (כלי נגינה) 
 חברת תקליטים:  EMI-Odeon, Alerce, וורנר מיוזיק גרופ
 צאצאים:  Isabel Parra, Ángel Parra 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של כותבי השירים הלטיניים (2014) 
 www.violetaparra.cl
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ויולטה פארה (Violetta Parra; נולדה ב-4 באוקטובר 1917 בסן קרלוס, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקונספסיון, נפטרה ב-5 בפברואר 1967 בסנטיאגו דה צ'ילה) הייתה מוזיקאית, זמרת ואומנית צ'יליאנית.
ביוגרפיה

אביה של ויולטה היה מורה למוזיקה. מאמה היא קיבלה את המורשת של שירי העם הצ'ילאניים. ילדותה של ויולטה עברה עליה בכפר, בתנאים של עוני, יחד עם שמונה אחים ואחיות, ביניהם המתמטיקאי והמשורר ניקאנור פארה, ורוברטו פארה, "El tío Roberto", זמר ומלחין.
ויולטה החלה להלחין כבר בגיל 12, והחלה ללמוד הוראה בסנטיאגו. בתקופה זו היא הלחינה יצירות בסגנון בולרו, קורידו וטונאדה והופיעה במקומות שונים.
בשנת 1938 היא התחתנה עם לואיס סרסדה. מנישואין אלה נולדו שני המוזיקאים איסבל פארה ואנחל פארה. בשנת 1954 היא נסעה לפולין ולברית המועצות, ואחר כך חיה שנתיים בפריז. בפריז הקליטה את שיריה ונפגשה עם אומנים רבים, עד שחזרה לצ'ילה. ב-1958 היא החלה ליצור יצירות אומנות פלסטית, וללמד מוזיקה ואומנות ברחבי המדינה.
בשנת 1961 היא נסעה יחד עם שני ילדיה לארגנטינה, ומשם לפינלנד, שם השתתפה בפסטיבל הנוער של הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי. לאחר נסיעה זו נשארה שוב למשך שלוש שנים בצרפת.
בשנת 1965 נסעה לשווייץ וצילמה סרט דוקומנטארי על יצירתה, ואז חזרה לצ'ילה ופתחה יחד עם שני ילדיה את מרכז התרבות ב-La Reina, רובע מזרחי בסנטיאגו. במרכז זה הכיר אותה ויקטור חרה והושפע ממנה. במרכז התרבות זה היא שמה קץ לחייה, כנראה בהשפעת האהבה שלה לג'ילבאר פאבר, חלילן שווייצרי.
יצירה

תרומתה העיקרית של ויולטה פארה היא אוסף המוזיקה העממית של צ'ילה, שהיווה בסיס לנואבה קנסיון, תנועת המוזיקה החדשה בצ'ילה ובדרום-אמריקה בכלל. השיר Gracias A La Vida ("תודה לחיים"), שמוכר בעיקר דרך הביצוע של מרסדס סוסה הוא השיר האחרון שכתבה לפני שהתאבדה.
בתחילת שנות ה-60, כשכבר הייתה לה קריירה בינלאומית פורחת כזמרת-יוצרת, החלה ויולטה פארה ליצור סדרה של ציורים, פסלים ורקמות שהושפעו מהמוזיקה שלה. הארפילרים שלה - רקמות ענקיות - הן המורכבות ביותר מבין היצירות הללו: דימויים בהשראת אמנות פרה-קולומביאנית, מספרים סיפורים מלאי רגש נצחי. הם מראים נשים, גברים או חיות שנאספו בסצנות חגיגיות, היסטוריות או רוחניות. תפרי צמר עבים, פיסות מקרמה וצמה סרוגה משמשים להענקת תלת מימד לדמויות. הצי הקרב הראשון (1964) מתאר את המאבקים של צ'ילה במהלך מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1884), כאשר הגיבור הלאומי קפטן ארתורו פראט מניף בגאווה בדגל צ'ילה כשספינתו, ה-Esmeralda, טובעת. ב-El circo (1961), מתאר קבוצה של דמויות צבעוניות שרות ורוקדות, אולי שיכורות מהאדים הבוקעים מקנקן גדול במרכז, או אולי נפלו קורבן לרעות הנשפכות מתיבת פנדורה המוזרה הזו. הארפילרים של פארה היו כלי להעברת רגשות עמוקים שהיו פרטיים ומשותפים, מקומיים ובינלאומיים, וקשורים לתרבות גבוהה ונמוכה כאחד. יצירותיה הוצגו בביאנלה ה-59 בוונציה, בתערוכה "חלב של חלומות".
הערות שוליים

↑  Arsenale See on Google Maps, Biennale Arte 2022 | Violeta Parra, La Biennale di Venezia, ‏2022-03-31 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401992305171  PLWABN: 9810547961705606  BIBSYS: 90816748  BNC: 000040499  BNE: XX1061145  BnF: cb134789395 (data)  CANTIC: a20115088  CiNii: DA01910190  GND: 118789732  ISNI: 0000 0000 8169 2678  LCCN: n79077233  LNB: 000342075  MusicBrainz: bb92cd9f-0446-42bb-adc7-b6f7c5bea2e3  NDL: 00472764  NKC: xx0080180  NLA: 35410123  NSK: 000103654  NTA: 075190281  RERO: 02-A003671952  RKD: 316132  SELIBR: 295502  SNAC: w66x73j2  SUDOC: 028866266  Trove: 942679  ULAN: 500621566  VIAF: 98832002   WorldCat (עם VIAF): 98832002
ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד

ויליאם הראשון (באנגלית: William I, בגאלית סקוטית: ויליאם מק-אנריק - Uilliam mac Eanric באיות עתיק, Uilleam mac Eanraig באיות מודרני, כלומר "ויליאם בנו של הנרי";‏ 1142 או 1143 - 4 בדצמבר 1214) היה מלך סקוטלנד.
ביוגרפיה

ויליאם נולד ב-1142 או 1143 בהנטינגדון, והיה בנם של הנרי מסקוטלנד ועדה דה וארן. הוא הוכתר למלך ב-24 בדצמבר 1165 בעקבות מותו של אחיו, מלקולם הרביעי ב-9 בדצמבר 1165, ומלך עד מותו.
תקופת מלכותו של ויליאם נמשכה 49 שנים, והייתה השנייה באורכה בהיסטוריה של ממלכת סקוטלנד (לאחר מלכותו של ג'יימס השישי שמלך 57 שנים).
ויליאם, בניגוד לאחיו - מלקולם הרביעי, שהיה חולני ועדין, היה חזק, כריזמטי ועקשן. ויליאם היה שליט יעיל וחזק, אולם ניסיונותיו הכושלים להשתלט על נורת'מבריה שפכו אור שלילי על תקופת מלכותו.
הכינוי "הארי" מתאר היטב את אופיו ואת שלטונו, אולם מדובר בכינוי מאוחר, ולא נעשה בו שימוש בתקופת מלכותו. למעשה, הכינוי ניתן לו בשל דגלו - עליו ניצב אריה אדום. לימים הפך דגל זה לדגל סקוטלנד.
ויליאם ירש את התואר רוזן נורת'מבריה בשנת 1152, אולם נאלץ לוותר על התואר להנרי השני, מלך אנגליה בשנת 1157. אובדן זה הביא למאמציו הרבים, לכל אורך תקופת מלכותו, לזכות מחדש באזור.
ויליאם תמך במרד כנגד הנרי השני, ובשנת 1174 בקרב אלנוויק יצא בעצמו בראש הכוחות כנגד הכוחות האנגליים, ונתפס על ידי צבאו של הנרי השני (שבראשו עמד ראנולף דה גלנוויל. ויליאם השבוי הועבר לניוקאסל בשלשלאות, ולאחר מכן לנורת'האמפטון, ולפאלייס בנורמנדי שבצרפת, ואילו הנרי שלח צבא לסקוטלנד וכבש אותה. רק לאחר שוויליאם הסכים להיות וסאל של הנרי, ולשלם לו מיסים על מנת לכסות את עלויות כיבוש סקוטלנד נחתם הסכם פאלייס לפיו שוחרר ויליאם ושב לסקוטלנד. בהתאם להסכם, בשנת 1175 נשבע ויליאם אמונים להנרי השני בטירת יורק.
הסכם שלום זה נשאר בתוקף למשך חמש עשרה השנים הבאות, עד שריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, שהיה זקוק למזומנים על מנת לממן את מסע הצלב השלישי הסכים לבטל את תנאיו (ולוותר על המיסים שסקוטלנד שלמה) בתמורה לתשלום של 10,000 מארקים מכסף.
על פי תנאי הסכם השלום, בחר הנרי השני את כלתו של ויליאם - וכתוצאה מההסכם נשא ויליאם לאישה את ארמנגרד דה בומון, נכדתו של המלך הנרי הראשון. החתונה נערכה בארמון וודסטוק בשנת 1186. הנדוניה שניתנה לאמרנגרד הייתה טירת אדינבורו.
על פי המסורת ויליאם ייסד את מנזר ארברות'.
ויליאם נפטר בסטירלינג בשנת 1214 ונקבר במנזר ארברות'.
משפחתו

לוויליאם ולארמנגרד דה בומון נולדו ארבעה ילדים:
מרגרט מסקוטלנד, רוזנת קנט (1193–1259), שנשאה ליוברט דה בורג, רוזן קנט.
איזבלה מסקוטלנד (1195–1253), שנישאה לרוג'ר ביגוד, רוזן נורפוק.
אלכסנדר, לימים אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד (1198–1249).
מרג'ורי מסקוטלנד (1200–1244), שנשאה לגילברט מרשל, רוזן פמברוק.
מטבע של ויליאם הראשון
וולטר וינטרבוטום

סר וולטר וינטרבוטום (באנגלית: Walter Winterbottom; 31 במרץ 1913 – 16 בפברואר 2002) היה כדורגלן ומאמן אנגלי. וינטרבוטום היה מאמנה הראשון של נבחרת אנגליה בכדורגל.
וינטרבוטום הוביל את הנבחרת האנגלית במשך 16 שנים, ובין היתר אימן אותה בארבעה טורנירי גביע העולם. כמו כן, שימש במקביל כדירקטור האימון בהתאחדות הכדורגל האנגלית, ולאחר שעזב את תפקיד מאמן הנבחרת, שימש בתפקיד המזכיר הכללי הראשון של מועצת הספורט המרכזית באנגליה.
וינטרבוטום פרש מתפקידיו בשנת 1978, והלך לעולמו בשנת 2002, בגיל 88, ממחלת הסרטן.
קריירה מקצועית > קריירת משחק

וינטרבוטום נולד באולדהאם בשנת 1913. כשהיה בן עשרים החל לשמש כמורה בבית הספר בעיר הולדתו, ובמקביל לכך שיחק כדורגל בקבוצת חובבים עד שאותר והוחתם על ידי מנצ'סטר יונייטד. הוא שיחק במדי הקבוצה הבוגרת בעונת 1936/1937 ורשם 21 הופעות ליגה בגיל 21 בלבד, אך בעונה לאחר מכן מיעט לשחק ואף נאלץ לפרוש בסיומה בעקבות כאבים בעמוד השדרה, שלאחר מכן אובחנו כדלקת חוליות מקשחת.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בחיל האוויר הבריטי, ובמקביל אף רשם הופעות ספורות ככוכב אורח בקבוצת צ'לסי והעביר קורסי אימון בלונדון עבור התאחדות הכדורגל.
קריירה מקצועית > קריירת אימון

בשנת 1946, בתמיכתו של מזכירה של התאחדות הכדורגל סטנלי רוס, התמנה וינטרבוטום לדירקטור האימון הראשון של התאחדות הכדורגל, עם סמכות נוספת כמאמנה הראשון של נבחרת אנגליה בכדורגל.
בנוסף להיותו מאמן הנבחרת הראשון, וינטרבוטום מחזיק בהישגים בלעדיים נוספים, בהם המאמן הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת (התמנה בגיל 33 בלבד), היחיד שהתמנה לתפקיד ללא ניסיון עבר כמאמן, והובלת הנבחרת לפרק הזמן הארוך ביותר (16 שנים).
תחת שרביטו ערכה הנבחרת 139 משחקים, בהם ניצחה ב-78 והפסידה ב-28 בלבד. בבית רשמה הנבחרת שישה הפסדים בלבד בכל 16 שנות כהונתו, וכן זכתה ב-13 מתוך 16 טורנירי אליפות הבית הבריטית (שבע פעמים כזוכה הבלעדית, ושש נוספות בזכייה משותפת). אנגליה העפילה לכל ארבעת טורנירי המונדיאל ששוחקו בתקופתו של וינטרבוטום, ובהם העפילה פעמיים לשלב רבע הגמר.
על אף שהחזיק בסמכויות האימון והניהול המקצועי של הנבחרת, וינטרבוטום מעולם לא קיבל את הסמכות לקבוע את הרכב הנבחרת, ובאותה תקופה נבחר ההרכב על ידי ועדת בחירה מטעם ההתאחדות. עם זאת, ככל שהחזיק בתפקיד וצבר ידע רב בתחום הטקטי, השפיעה דעתו רבות על ועדת הבחירה. בשלהי כהונתו, ולפני שהוחלף על ידי אלף רמזי בתפקיד המאמן ב-1962, הצליח וינטרבוטום לשכנע את מקבלי ההחלטות בהתאחדות להעניק את סמכות בחירת ההרכב באופן בלעדי למאמן הנבחרת. במהלך כהונתו, וינטרבוטום פנה פעמים נוספות להתאחדות בביקורת על התנהלות הנבחרת, ודחף לשינוי מתוך חשש שאנגליה תאבד מכוחה מול נבחרות מרכז-אירופאיות ודרום-אמריקאיות אחרות. וינטרבוטום תרם רבות להפיכתה של אנגליה לנבחרת יצירתית, מודרנית ותחרותית, והיסודות שהניח תרמו לזכייתה של אנגליה במונדיאל 1966, ארבע שנים בלבד לאחר שסיים את תפקידו. בין חידושיו היו הקמת נבחרות אנגליה ב', הנבחרת עד גיל 23 ונבחרות הנוער והילדים, שהעניקו לשחקנים ניסיון בינלאומי עשיר עוד טרם הגעתם לנבחרת הבוגרת.
קריירה מקצועית > כמאמן אנגליה בגביע העולם

וינטרבוטום היה המאמן הראשון המוביל נבחרת לארבעה טורנירי מונדיאל רצופים (1950–1962, הישג ששוחזר מאז רק פעם אחת, על ידי הלמוט שן בגרמניה המערבית בין 1966 ל-1978.
אנגליה החלה להשתתף בטורנירי מונדיאל רק ב-1950, לאחר שסירבה להשתתף במונדיאלים שנערכו קודם לכן. היא העפילה לטורניר לאחר זכייתה באליפות הבית הבריטית, ששימשה גם כבית מוקדמות, ונסעה לשחק לראשונה בתולדותיה באמריקה הדרומית. במשחקה הראשון אי פעם בגביע העולמי ניצחה אנגליה, שהייתה מהמועמדות המובילות לזכייה בטורניר, בתוצאה 2–0 את צ'ילה. במשחקה השני ספגה אנגליה את אחד ההפסדים המפתיעים ביותר בתולדות הגביע העולמי, 1–0 לארצות הברית. על אף ההפסד המפתיע לנבחרת האמריקאית החובבנית, אנגליה נותרה עם סיכוי להעפיל, אך ספגה הפסד נוסף, 1–0 לספרד, והודחה כבר בתום שלב הבתים.
למונדיאל 1954 העפילה אנגליה באותה הדרך, זכייה באליפות הבית הבריטית. בשלב הבתים שיחקה אנגליה מול בלגיה וכבר הובילה 3–1, אך הרבתה לטעות וספגה שוויון 3–3 שהוביל את המשחק להארכה (בטורניר זה שוויון בתום הזמן החוקי הוביל להארכה גם בשלב הבתים). שער נוסף לכל קבוצה קבע שוויון 4–4 בתום ההארכה. ניצחון 2–0 על המארחת שווייץ במשחק השני הוביל את אנגליה לשלב רבע הגמר, שם נכנעה לאלופה המכהנת אורוגוואי בתוצאה 4–2.
אנגליה העפילה למונדיאל 1958 לאחר שסיימה ראשונה בבית המוקדמות עם דנמרק ואירלנד. אנגליה שוב נראיתה כמועמדת לזכייה, כאשר הציבה נבחרת שרשמה הפסד בודד ב-17 משחקיה האחרונים לפני המונדיאל, אך האסון האווירי במינכן שהתרחש שלושה חודשים בלבד לפני הטורניר, הותיר את הנבחרת ללא שלושה משחקניה הבכירים ששיחקו אז במנצ'סטר יונייטד - רוג'ר ביירן, טומי טיילור ודאנקן אדוארדס, שמצאו את מותם באסון. את הטורניר סיימה אנגליה ללא ניצחון, לאחר שסיימה שלוש פעמים בתיקו בשלב הבתים (2–2 מול ברית המועצות, 0–0 מול ברזיל ו-2–2 מול אוסטריה), והפסידה 1–0 לברית המועצות במשחק הפלייאוף על הכרטיס לרבע הגמר.
וינטרבוטום הוביל את אנגליה למונדיאל בפעם הרביעית ברציפות, מונדיאל 1962. אנגליה נכנעה 2–1 להונגריה במשחקה הראשון, אך ניצחון 3–1 על ארגנטינה ושוויון 0–0 מול בולגריה הספיקו למקום השני בבית ולכרטיס לרבע הגמר, שם נוצחה אנגליה 3–1 על ידי האלופה שבדרך, ברזיל.
בסך הכול הוביל וינטרבוטום את אנגליה ב-14 משחקים בטורנירי גמר גביע העולם, בהם השיגה הנבחרת שלושה ניצחונות בלבד, לצד חמש תוצאות תיקו ושישה הפסדים.
תפקידים נוספים > דירקטור האימון בהתאחדות לכדורגל

בנוסף לתפקיד כמאמן הנבחרת הראשון בתולדותיה, תרם וינטרבוטום רבות לפיתוח הכדורגל האנגלי בתפקידו כדירקטור האימון מטעם ההתאחדות האנגלית. תפקיד המאמן נראה מופחת בחשיבותו עם כניסתו של וינטרבוטום לתפקיד ב-1946, אך וינטרבוטום פיתח חזון ותשוקה למקצוע המאמן ולתפקידו בעולם הכדורגל המקומי. הוא החל לפתח קורסי קיץ לאומיים למקצועות האימון, ואף שכנע חלק משחקניו הבינלאומיים ללמוד בהם. בסיומם של הקורסים נערכו בחינות לקבלת רישיון אימון זמני וקבוע מטעם ההתאחדות האנגלית, שהעניקו לקורסים מעמד משמעותי, והמאמנים בקורס פיתחו את יכולותיהם כמאמנים בבתי ספר ובקבוצות נוער. עם השנים, התפתח דור חדש של מאמנים בוגרי הקורס ששינו לחלוטין את עולם האימון באנגליה, ובהם מאמנים מהבכירים בתולדות הכדורגל האנגלי - ביל ניקולסון, דון האו, אלן בראון, רון גרינווד, דייב סקסטון, מלקולם אליסון, ג'ו מרסר, ויק בקינגהאם, ג'ימי היל ובובי רובסון.
הקורסים בהובלתו של וינטרבוטום צברו פופולריות עם השנים, התרחבו הן במיקומי הקורסים, מספר המשתתפים ובעלי התפקידים הנוטלים בהם חלק, וכן זכו לתשואות מקומיות ובינלאומיות. עם זאת, וינטרבוטום על כל תפקידיו בהתאחדות גררו גם ביקורות רבות. בין היתר נכתב עליו במהלך כהונתו כי על אף יכולותיו וידיעותיו בתחום האימון, הוא לקה בתחום התקשורת מול השחקנים והתקשה לדרבן אותם, וכן כי יכולותיו הטקטיות נחשבו בכל זאת מוגבלות כפי שניתן היה ללמוד מהקושי לצפות או להתמודד עם הנבחרת ההונגרית, שנחשבה לעילוי בתחום באותן השנים.
בין היתר, וינטרבוטום היה אחראי לפרסומם של ידיעונים בתחום האימון מטעם ההתאחדות, החל מ-1946. ב-1950 החלו להתפרסם גם צילומים בתחום לימוד האימון. ספר ההדרכה "יסודות הכדורגל" שפרסם וינטרבוטום נחשב למדריך המודרני הראשון אי פעם בתחום אימון הכדורגל ובשנת 1966 תרגם אותו לעברית ניסים קיוויתי. בהמשך, פרסם שלושה ספרים נוספים בנושא.
ניהול ספורטיבי

ב-1962 התפטר וינטרבוטום מתפקידיו בהתאחדות הכדורגל, והתמנה למזכיר הכללי של המועצה המרכזית לבידור בתחום הפיזי באנגליה. בתפקיד זה עסק בהרחבת כמות המאמנים ושיפור המתקנים עבור מנהלות הספורט השונות ברחבי בריטניה.
שנתיים לאחר מכן, עם היווסדה של מועצת הספורט האנגלית (שבהקמתה תמך וסייע), התמנה למזכירה הכללי הראשון. בכך, התרחב עיסוקו לתחומי ספורט רבים ובתפקיד זה השפיע רבות על עולם הספורט הבריטי בחציה השני של המאה ה-20. ונטרבוטום נלחם להגדלת הסיוע הכלכלי לתחומי הספורט השונים בבריטניה על אף האקלים הכלכלי הקשה במדינה באותן השנים. בתקופתו בתפקיד סייע להתמקצעותם של ארגוני ספורט רבים במדינה וסייע והשגת תמיכה כלכלית עבור ספורטאים צעירים מצטיינים בעלי פוטנציאל לזכייה במדליות אולימפיות. במסגרת תפקידו אף היה חבר במועצת אירופה ונשיא הוועדה לפיתוח הספורט מטעמה.
לאחר פרישתו

ב-1978, כשהוא בן 65, פרש וינטרבוטום מתפקידו. על תרומתו לעולם הספורט זכה לתואר אבירות של מפקד במסדר האימפריה הבריטית. הוא המשיך לתמוך בספורט בבריטניה כיועץ לממשלה הבריטית לצורך יצירת שיתוף פעולה בין יצרניות ציוד ספורט מקומיות לחברות זרות. ב-1979 ביקר באוסטרליה ובניו זילנד כדי לסייע לממשלות המקומיות בתמיכה ושילוב עולם הספורט בקהילה.
ב-16 בפברואר 2002 הלך לעולמו לאחר ניתוח לטיפול במחלת הסרטן ממנה סבל. הוא היה בן 88 במותו.
תארים כמאמן

זכיות בלעדיות (7): 1947, 1948, 1950, 1954, 1955, 1957, 1961
זכיות משותפות (6): 1952, 1953, 1956, 1958, 1959, 1960
השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה

| --- | --- |


טלאי היחידה
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 משרד אחראי:  נשיא רוסיה
 תאריך הקמה:  21 בדצמבר 1993 
 סוכנות קודמת:  משרד הביטחון
 תאריך פירוק:  3 באפריל 1995
 סוכנות מחליפה:  שירות הביטחון הפדרלי 
 מטה מרכזי:  כיכר לוביאנקה 
 עובדים:  75,000 
 
השירות הפדרלי למודיעין מסכל של רוסיה (ברוסית: Федеральная служба контрразведки Российской Федерации, ФСК России) היה ארגון אכיפת חוק לריגול נגדי ושירות הביטחון העיקרי ברוסיה בין דצמבר 1993 ועד אפריל 1995, עת הוחלף על ידי שירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
היסטוריה

ב-21 בדצמבר 1993 הוקם השירות הפדרלי למודיעין מסכל על פי צו נשיאותי של בוריס ילצין שפירק את משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית שהתקיים קודם לכן והקים תחתיו את השירות הפדרלי למודיעין מסכל, שנודע בראשי התיבות שלו פה-אס-קה. הארגון הכיל את רוב היחידות של המשרד שפורק למעט משמר הגבול שהופרד והפך לארגון עצמאי בשם שירות משמר הגבול הפדרלי. מבחינה ארגונית פס"ק כלל את המנהל הראשי, 6 סגניו, ועד מנהל שכלל 11 אנשים, 18 מחלקות ומרכז לקשרי ציבור, שנוהל על ידי דובר הארגון.
ב-3 באפריל 1995 נחקק החוק "אודות שירות הביטחון הפדרלי" וב-12 באפריל אותה שנה הפס"ק אורגן מחדש והפך לפס"ב, שירות הביטחון הפדרלי. המעבר בוצע ללא שינוי ארגוני כלשהו ולווה למעשה בשינוי שם הארגון.
ראשי הארגון

|  | שם | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- |
| 1. | ניקולאי גולושקו | 21 בדצמבר 1993 - 1994 |
| 2. | סרגיי סטפאשין | 1994 - 3 באפריל 1995 |
| קהילת המודיעין הרוסית |
| --- | --- | --- |
| יחידות מודיעין בצבא ובמשרד ההגנה | המודיעין הצבאי (ספצנאז) • מודיעין ימי (הקומנדו הימי) • מודיעין האוויר |  |
| ממשלת רוסיה | הביון החיצוני • הביטחון הפדרלי • משרד הפנים • מאבק באלכוהול הלא חוקי • פספ"ם |  |
| נשיא הפדרציה הרוסית | מועצת הביטחון • האבטחה הפדרלית (התקשורת המיוחדת) • ביטחון הנשיא • ועדת החקירות |  |
| ארגונים לשעבר באימפריה הרוסית, ברית המועצות ורוסיה | הלשכה לעניינים סודיים • הלשכה החשאית • הלשכה המיוחדת • הז'נדרמריה • אוכרנה • ג.פ.או. • או.ג.פ.או. • ביטחון המדינה • המודיעין הצבאי הסובייטי • פאפס"י • סוכנות הביטחון הפדרלית • שירות הביטחון הבין-רפובליקני • משרד הביטחון • פס"ק • משטרת הסמים הפדרלית |  |
ויולטה פרידמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אפריל 1930 מרגיטה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  4 באוקטובר 2000 (בגיל 70) מדריד, ספרד 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  אויו דה מנסנרס 
 שפות היצירה:  רומנית 
 
ויולטה פרידמן (אפריל 1930 – מדריד, 4 באוקטובר 2000) הייתה ניצולת שואה ממחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו וסופרת יהודייה-רומנייה.
ביוגרפיה

פרידמן נולדה במרגיטה, רומניה למשפחה יהודית. היא גורשה עם משפחתה בשנת 1944 לאושוויץ-בירקנאו, בגיל 14. היא איבדה את רוב משפחתה בשואה הוריה, סבה וסבתה וסבתה רבתה בת ה-93 נרצחו בתאי הגזים. היחידים שניצלו זאת היא ואחותה אווה.
לאחר מלחמת העולם התגוררה בקנדה ובהמשך התיישבה בקראקס, ונצואלה, שם נישאה. בשנת 1965, לאחר שהתגרשה, עברה לספרד עם אחת מבנותיה.
בשנת 1985, כשהיא מרגישה זועמת מהצהרותיו של ראש הואפן אס אס, לאון דגרל, לשעבר למגזין "Tiempo", שם הכחיש את השואה והביע דעות אנטישמיות וגזעניות נקטה נגדו צעדים משפטיים. הצהרותיו בנושא השואה הביאו לתביעה נגדו מצד פרידמן. על אף שבתי המשפט המחוזיים בספרד היו לטובתו של דגרל הוא הורשע לבסוף על ידי בית המשפט העליון הספרדי בזילות זכר הנספים בשואה ואולץ לשלם קנס גבוה. דגרל נשאל פעם האם הוא מצטער על משהו במלחמת העולם השנייה והשיב "אני מצטער רק על כך שהפסדנו!" פסיקה זו גם ביססה דוקטרינה חוקתית ושימשה תקדים לרפורמה בחוק העונשין הספרדי.
היא קבורה בבית הקברות היהודי של הויו דה מנזנארס (מדריד).
יצירות שפורסמו

"זכרונותיי" (Planeta Editorial, 1995).
ביבליוגרפיה

Tomás (2001). Inmigración y universidad: prejuicios racistas y valores solidarios. Editorial Complutense. ISBN 8474916623.
הערות שוליים

1 2  Inmigración y universidad: prejuicios racistas y valores solidarios, página LVIII.
1 2 3  VIOLETA FRIEDMAN. IN MEMORIAM en la página del Movimiento contra la Intolerancia.
1 2 3  Biografía.
↑  Cementerio Hoyo de Manzanares
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010821125305171  BNE: XX975138  GND: 1192231120  ISNI: 0000 0000 5953 0787  LCCN: nb2016016085  SUDOC: 075046822  VIAF: 22876177   WorldCat (עם VIAF): 22876177
העשור השני של המאה ה-11

העשור השני של המאה ה-11 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1010 והסתיים ב-31 בדצמבר 1019.
אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

1012 - צבא ברברי כבש את קורדובה מחדש וכחצי מאוכלוסיית העיר הוצא להורג. סוליימן השני מונה מחדש לח'ליפה של קורדובה.
29 ביולי 1014 - קרב בלאסיצה: הקיסר הביזנטי בסיליוס השני מביס את צבא האימפריה הבולגרית הראשונה
1015 - צבאו של קאנוט הגדול פולש לאנגליה
1015 - אמיר מורי בראש צי של 125 ספינות הפליג לסרדיניה בכוונה לכבוש אותה. הכוח המשותף של ג'נובה ופיזה הצליח להדוף אותו.
1015 - אמיר סאוטה בראש צבא כבש את קורדובה, הוציא להורג את הח'ליפה ומונה במקומו.
1019 - כיבוש פנג'אב על ידי מחמוד מע'זנה.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > סכסוכים לאומיים ואזוריים

1013 - גרוש היהודים מחליפות קורדובה
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

1010 - הח'ליפה המודח של קורדובה מוחמד השני שנמלט לטולדו יצר ברית עם שליט ברצלונה. הצבא המשותף הביס את צבא הח'ליפה הברברי והשתלט על קורדובה.
1010 - חישאם אל חאקם מונה לח'ליפה של קורדובה.
1013 - חליפות קורדובה החלה להיחלש והוקמו מספר מדינות עצמאיות של מורים.
1014 - מנהיג צבאי ברברי הקים מדינה עצמאית עם בירתה בגרנדה.
7 במאי 1014 - גיאורגי הראשון מוכתר כמלך הממלכה הגאורגית המאוחדת עם פטירת אביו בגרט השלישי
1015 - תחילת כהונה של אולף השני, מלך נורווגיה. בהיותו נוצרי הוא פועל להפצת הנצרות בנורווגיה.
1017 - קאנוט הגדול מוכתר למלך אנגליה
1018 - הקמת ממלכה מורית עצמאית באלגארבה.
1019 - נוסדה העיר בְּרֶסְט (בעבר נקראה בְּרֶסְט לִיטוֹבְסְק) ביידיש: בְּרִיסְק, כיום בתחום בלארוס.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ויליאם הנרי ואנדרבילט

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1821 ניו ברנזוויק, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בדצמבר 1885 (בגיל 64) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Vanderbilt Family Cemetery and Mausoleum 
 השכלה:  מכללת קולומביה 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בן או בת זוג:  מריה לואיזה קיסם (1841–?) 
 מספר צאצאים:  8 
 חתימה:   
 
ביתו של ואנדרבילט בשדרה החמישית בניו יורק
ויליאם הנרי ואנדרבילט הראשון (באנגלית: William Henry Vanderbilt I; ‏ 8 במאי 1821 - 8 בדצמבר 1885) היה איש עסקים אמריקאי, יורשו של אבי משפחת ואנדרבילט, קורנליוס ואנדרבילט. עם מות אביו, ב-1877 ירש ואנדרבילט כ-100 מיליון דולר. עד מותו, תשע שנים מאוחר יותר, הגדיל ואנדרבילט את הונו ל-194 מיליון דולר והיה האיש העשיר בעולם.