פרנסס הרפר
ביוגרפיה > הוראה ופעילות חברתית

בשנת 1850, וטקינס עברה לאוהיו, שם הייתה לאישה הראשונה להתקבל כמורה ב-Union Seminary, שהוקם על ידי הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית האפריקאית. (הסמינריון נסגר בשנת 1863, כאשר הכנסייה רכשה את אוניברסיטת וילברפורס, האוניברסיטה הראשונה בבעלות שחורה והנהלה שחורה).
ב-1853 הצטרפה וטקינס לאגודה נגד העבדות, והפכה למרצה בשם הארגון. את הנאום הראשון שלה נגד העבדות נשאה בנושא "חינוך והעצמת הגזע השחור". הנאום קצר הצלחה כה גדולה, שהזמינו אותו לסבב הרצאות של שנתיים במדינת מיין. גם לאחר שסיימה התחייבות זו, המשיכה לנסוע ברחבי החוף המזרחי והמערב התיכון של ארצות הברית ולהרצות, עד 1860. היא הייתה דוברת פופולרית, והופיעה על בימות לצידן של הפעילות המובילות של תנועות הנשים וביטול העבדות, דוגמת לוסי סטון ולוקרישה מוט, וכן לצד גברים שחורים מתנועת ביטול העבדות שההיסטוריה הנציחה, דוגמת ויליאם גריסון ופרדריק דאגלס.
וטקינס הייתה תומכת נלהבת של ביטול העבדות, חוק היובש, וזכות בחירה לנשים. היא הייתה פעילה גם בכנסייה האוניטרית, אשר תמכה בסוגיות הפרוגרסיביות שווטקינס קידמה. היא לעיתים קרובות הקריאה את שירתה במפגשים הציבוריים בהם נטלה חלק, כולל השיר הפופולרי עד מאוד "קיברו אותי בארץ חופשייה."
בשנת 1858, היא סירבה לוותר על המושב שלה, או לעבור לאזור ה"צבעונים" בחשמלית מופרדת גזעית בפילדלפיה (100 שנה לפני רוזה פארקס), שם גרה מאותה תקופה ועד מותה.
היא נישאה לפנטון הרפר ב-1860. לזוג נולדה בת, שהצטרפה לשלושת ילדיו של פנטון מנישואים קודמים. כשפנטון נפטר בשנת 1964, היא המשיכה לפרנס את משפחתה בעיקר דרך נאומיה הציבוריים.
בשנת 1866, הרפר נשאה נאום בפני הכנס הלאומי לזכויות נשים, שבו דרשה זכויות שוות לכולן, כולל נשים שחורות. במהלך תקופת השיקום, היא המשיכה לקדם זכויות אזרח, ונסעה לדרום ארצות הברית כדי לחקור ולדווח על מצבם של עבדים משוחררים. בהשראת חוויות אלו כתבה את השירים שפורסמו בספרה הבא, Sketches Of Southern Life (1872). היא השתמשה בדמותה של אישה משוחררת, דודה קלואי, בתור המספרת במספר משירי הספר.
בחזרה בפילדלפיה, הרפר המשיכה בפעילות הציבורית שלה, והחזיקה בתפקידים מרכזיים בארגונים רבים. היא האמינה שעל רפורמיסטים שחורים לעבוד גם בנפרד מלבנים כדי לקבוע את סדרי העדיפויות שלהם. היא ארגנה אירועים עבור איחוד הנשים הנוצרי להתנזרות, ועמדה בראש סיעת הנשים השחורות של הארגון. אחת הסיבות למחויבות שלה דווקא לחוק היובש הייתה כי "היה זה ארגון הנשים החשוב ביותר שקידם הרחבת הכוח הפדרלי", שהיא האמינה שהוא הכרחי לקידום זכויות לנשים ולשחורים.
הרפר, כמו פעילות נוספות של התקופה, לדוגמה פרנסס וילארד, הסופרג'יסטית הלבנה עמה עבדה רבות, האמינה כי מן ההכרח לקדם זכויות עבור כל הקבוצות המדוכות בחברה, ולא לקדם רק קבוצה אחת; ולכן הייתה מחלקת זמנה בנושאי זכויות נשים, מיגור ההפרדה הגזעית וחוקים גזעניים, רווחת ילדים ונוער, ועוד. היא עמדה בחזית של התפישה החדשה דאז, שלממשלה הפדרלית ישנה אחריות להגן על זכויות אזרחי ארצות הברית, ולקדם את רווחתם. היא פעלה כמנטורית לפעילות רבות אחרות, כולל מרי אן שד, אידה ב' ולס, ויקטוריה ארל מת'יוס וקייט. ד. צ'פמן.
אך הרפר התאכזבה מווילארד כאשר זאת נתנה עדיפות לנושאים הקשורים לנשים לבנות, ולא תמכה במטרותיהן של הפעילות השחורות, כמו השגת תמיכה פדרלית לחוקי אנטי-לינץ', הגנה על זכויותיהם של אזרחים שחורים, וביטול מערכת חכירת האסירים שהייתה נהוגה אז, והחזיקה שחורים רבים כעבדים בפועל. בעקבות ההבנה שהישועה לא תבוא מהפעילות החברתיות הלבנות, הרפר הקימה יחד עם מרי צ'רץ' טרל את ארגון הנשים השחורות הלאומי ב-1894, ונבחרה לסגנית יו"ר הארגון ב-1897. בין החברות בדור מייסדות הארגון נמנו גם הארייט טאבמן ואידה ב' ולס. הרפר הייתה פעילה גם באגודה האמריקאית למען זכות בחירה לנשים, וכן בארגונים שקידמו רווחה וחינוך לנוער שחור.
פרנסס הרפר נפטרה מדום לב ב-25 בפברואר 1911.