stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאבור דבצ'רי
יצירותיו, פרסומים

Magyar Rádió Online יצירה של המחבר, בביצוע שלו
שירים מאת גאבור דבצ'רי, גאבור קארינתי ; הקדמה זולטאן שומיו; Forum Ny., בודפשט, 1932
הים המצחיק, שיר, 1936
גאבור דבצ'רי: "תרגום" של פרנסואה ויון, ניוגט t 1937. מס' 11
לחברים שלי, שיר, 1939
תודעה אמנותית בשירת קלימכוס, מחקר, 1941
סוחר חיות מזויף, או ניצחון האהבה האמיתית. קומדיה בחרוזים המיועדת לטקסט של אופרה קומית ; Vajna-Bokor, Bp., 1942
דה אמור, שיר, מסות, 1943
מורה דרך לגן החיות, שיר לילדים, 1945 [5. מהדורה מתוקנת 1994]
מרגרט איילנד אלגיה (בודפשט, 1945)
קוסטולאני החי, מונוגרפיה קטנה, 1945
אלגיית האי מרגיט, שיר, 1945
בודפשט, עיר אגדות, מחקר, שיר, 1946
מכתב מההר. שירים נבחרים ; הונגריה, בודפשט, 1946
האור מתפשט (בודפשט, 1950)
עיר פיות בודפשט (מחקר ושירים, בודפשט, 1946)
שומר הגבול המתנדב, שיר סיפורי, 1951
מראה העתיד (שירים, בודפשט, 1954)
שלושה שבועות זה שנה. יומן מסע שירים מברית המועצות. 27 בנובמבר 1954 - 21 בדצמבר 1955
סדנה וקסם (1959) (יומן מסע)
תלמיד אנסלמוס, טקסט אופרה פסוק, 1957* סדנה וקסם, לימוד יווני-רומי, 1959
מסע הומרי. יומן מסע ליוון, 1961
כל שירי הוראטיוס, עורך. [עם István Borzsák], 1961
אהבותיו של אודיסאוס (מחזה ושירים, בודפשט, 1964)
האלים של לאג'מאנוש (זכרונות, בודפשט, 1967)
רק כל כך הרבה חום (שירים, בודפשט, 1968)
צרצרי אפידאורוס, דברו. יומן מסע יווני [צילום: Károly Gink], 1969
איתקה, שיר [צילום: קארוי גינק], 1969
עצים ישנים, שיר [תמונה ארנו וג'דה], 1969
מדריך להומרוס, מחקר, 1970
וריאציות. המרירות, השינויים והאושר הסופי של חמור הכותנה, שיר [ציור: קארוי רייך], 1970
אלמנך בלטון. שירים מאת שאנדור צ'ורי וגבור דבצ'רי על אגם בלטון ; מרכז המידע של המוזיאון – מנהלת המוזיאון של מחוז וספרם, וספרם, 1970
שור בוכה (בודפשט, 1971)
האלה העירומה ומגדת העתידות העיוורת (רומן בודפשט, 1972)
בהפרכת ארעיות (שירים נטושים, בודפשט, 1972)
הזמן טס (שירים נבחרים, בודפשט, 1972)
היתרונות של לפרוטומיה, זיכרונות, שיר [עריכת יאנוש ויינה], 1974
שירים אסופים (בודפשט, 1974)
מהדורה אסופה של יצירותיו (בודפשט, 1977)
אלי לג'מאניוש. מאמרים אסופים, 1979
ככר ההתעמלות ; Magvető, Bp., 1984
De amore, סיפור [עורכת קלרה הוסאר], 1993
העבר הצלוב. ניצוץ במנוע הבתולי ; Publio, Hédervár, 2014
רדיו הונגרי

אגון קמן - גאבור דבצ'רי: מחזה רדיו "טיול בגן החיות" (1948)
אגון קמן - גאבור דבצ'רי: "טיול בגן החיות" מחזמר ומחזה בחרוזים (1950). מנצח: טמאש בלום
תרגומיו

הודות לגאבור דבצ'רי תורגמו להונגרית מודרנית המטמורפוזות של אובידיוס, ספר המלכים של פירדוסי, הגרסה ההונגרית של כשלושה תריסרי דרמות עתיקות (אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אריסטופאנס, מנאנדרוס, פלאוטוס) ומאות יצירות ליריות (כולל חייו השלמים של קאטולוס). כמעט אלף שירים, דרמות ורומנים של 89 סופרים זרים תורגמו על ידו להונגרית.
Homérosz: Odüsszeia
Homérosz: Iliasz
A világirodalom szerelmes verseiből
Anakreón versei. Anakreóni dalok (1962)
Firdauszí: Királyok könyve (1959)
Ovidius: Átváltozások (1964)
Fohász a múzsákhoz – Tíz ógörög költő
N. Morland: Az árny-gyilkos, bűnügyi r., 1936
Catullus összes költeményei, 1938
Homérosi himnuszok Herméshez, Dionysoshoz, 1939
Homérosi himnuszok Aphroditéhez, az Istenanyákhoz, Hestiához, a Naphoz és a Holdhoz, 1941
Plautus: A hetvenkedő katona. Három ezüst. Vígjátékok, 1942
Aristophanes: Lysistrate. Vígjáték, 1943
Hérodotos: Kyros és Kroisos története, 1943
Kallimachos himnuszai, 1943
Steffen Albert válogatott versei, 1943
R. L. Stevenson: A kincses sziget, ifj. r., 1943
Platón: Sokrates [későbbi kiadásokban Szókratész] védőbeszéde, 1944
A. A. Milne: Hatévesek lettünk, gyv., 1945
Görög versek [Trencsényi Waldapfel Imrével], 1947
Homérosz: Odysseia. [későbbi kiadásokban Odüsszeia], 1947
Homéroszi himnuszok, teljes kiad., 1948
Homérosz: Iliasz, eposz, 1952
M. Iszakovszkij: Válogatott versek, 1954
Szophoklész: Élektra, tragédia, 1956
Firdauszi: Királyok könyve, eposz, 1959
Shakespeare: A windsori víg nők, vígjáték, 1959
Euripidész: Iphigeneia Auliszban, tragédia, 1960
Euripidész: Iphigeneia a taurosok között, tragédia, 1961
R. Bradford: Ádám apánk és gyermekei. Szatirikus mesék felnőtteknek [Majoros Istvánnal], 1961
Plautus-Terentius: Római vígjátékok [Kárpáty Csillával], 1961
Anakreón versei. Anakreóni dalok. Töredékek, 1962
Aiszkhülosz drámái, 1962
Ovidius: Átváltozások, költemény-ciklus, 1964
Görög drámák [Arany Jánossal, Trencsényi Waldapfel Imrével], 1965* Catullus összes versei, 1967
Euripidész: Bakkhánsnők, tragédia, 1968
Menandros: Epitrepontes. Ítéletkérők, komédia, 1971
Homérosz: Iliasz. Odüsszeia. Homéroszi költemények, 1974
Plautus vígjátékai, I-II. [s. a. r. Szilágyi János György], 1977
Arany lant, műford. I-II. [vál., szerk. Somlyó György], 1979
Szophoklész drámái [D. G. és Babits Mihály], 1979
Görög tragédiák, 1980
Görög komédiák, 1982
Aiszkhülosz: Oreszteia. Áldozatvivők. Eumeniszek, d., Szentendre, 1994
על גאבור דבצ'רי

Hegedüs Géza: A Magyar irodalom arcképcsarnoka
Az 1956-os forradalom és szabadságharc története
A Dunánál: Magyarok 20. században (1918-2000), Irodalomtörténet, Veres András: Államosított irodalom
Rónay László: D. G. alkotásai és vallomásai tükrében (Arcok és vallomások, Bp., 1979)
Erki Edit: Az Élet és Irodalom látogatása D. G.-nál (Élet és Irod., 1968)
Angyal Endre: Emléksorok D. G.-ról (Életünk, 1971. 5. sz.); Karinthy Ferenc: Istenek gyermeke (Kortárs, 1971. 10. sz.)
Keresztury Dezső: D. G. sírjánál (Kortárs, 1971. 10. sz.)
Búcsú D. G.-tól: Szilágyi J. György, Somlyó György, Hubay Miklós, Boldizsár Iván írásai (Élet és Irod., 1971. 32. sz.)
Falus Róbert: Menandros és Mozart varázsa (Nagyvilág, 1972. 7. sz.)
Ortutay Gyula: Devecseri Gábor emlékezete; Nyomdaipari Grafikai Vállalat, Bp., 1972
Abody Béla: D. G. (Félidő, Bp., 1973)
Ortutay Gyula: D. G. (Fényes tiszta árnyak, Bp., 1973)
Pesti Ernő: D. G. bibliográfia (Bp., 1976)
Ungvári Tamás: Monotroposz (Kortárs, 10. sz.)
Rónay László: Az istenek kegyeltje (Kortárs, 1977. 5. sz.).
Hegedüs Géza: In memoriam (vers, Ország Világ, 1971. 32. sz.)
Weöres Sándor: In memoriam D. (vers, Egybegyűjtött versek, Bp., 1975)
Keresztury Dezső: Vázlatok egy költő arcképéhez (Jelenkor, 1972. 8. sz.)
Lakatos István: D. Homéroszának hátlapjára (vers, Egy szenvedély képei, Bp., 1972)
Takáts Gyula: Bacchus és Devecseri (vers, Sós forrás, Bp., 1973)
Vihar Béla: A fuvoláshoz. D. G. emlékének (vers, Egy katona megy a hóban, Bp., 1978)
A mulandóság cáfolata. Vinkler László rajzai Devecseri Gábor verseihez; összeáll. Tandi Lajos; Szegedi Nyomda, Szeged, 1982
Devecseri Gábor könyvtárának katalógusa; katalógusszerk. Tóthné Király Katalin; BDTF, Szombathely, 1992 (Series bibliothecae Berzsenyi Dániel Tanárképző Főiskola)
Imátlan ima. Kortársak Devecseri Gábor emlékére; szerk. Maróti István; Petőfi Irodalmi Múzeum, Bp., 2001
תמונות

קברו בבית העלמין פרקשרט
דיוקנו על עטיפת הספר
דיוקן
עם משקפיים וספר
דיוקן עם מכונת כתיבה
תמונת פנים מחייכות
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Elektronikus Periodika Archívum és Adatbázis Nyugat, stb.
MEK (Magyar Elektronikus Könyvtár) Művek, fordítások, életrajzok, stb.
גאבור דבצ'רי ב-PORT.hu (בהונגרית)
הערות שוליים

↑  A szülők házassága BP. VII. 587/1916. 1916. május 31.
↑  http://www.mek.oszk.hu/04000/04056/html/roplap/pdf/roplap1956_0057.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397800605171  PLWABN: 9810652591305606  BnF: cb12175762r (data)  CiNii: DA17032271  GND: 119208539  ISNI: 0000 0001 0898 6482  LCCN: n50002639  NKC: jx20090811008  NTA: 146095073  RERO: 02-A018951948  SUDOC: 030316863  VcBA: 495/191890  VIAF: 49267984   WorldCat (עם VIAF): 49267984 
סצנת קרב מהאיליאדה
אפידאורוס, מקדש אסקלפיוס, קרב עם האמזונות
אגרטל דמוי דמות אדומה 460–450 לפני הספירה
דוד פרסקו

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1853 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  25 בנובמבר 1933 (בגיל 80) ניס, צרפת 
 מדינה:  טורקיה
 תקופת הפעילות:  1870–1933 (כ־63 שנים)
 עיסוק:  מתרגם, עיתונאי ועורך עיתוני לאדינו
 
דוד פרסקו (12 באוקטובר 1853 – 25 בנובמבר 1933) היה מתרגם, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-טורקי, מהחשובים והבולטים במדינתו במאה ה-20, והבולט בעורכי העיתון איל טיימפו.
קורות חיים

נולד בקושטא, בן למשפחה שגורשה מספרד. בצעירותו למד בישיבה מקומית.
בגיל 17 כתב את מאמרו הראשון לעיתונות, ומיד השתלב בסצנת העיתונות המקומית. בתקופה זו החל לפרסם מאמרים ב"ג'ורנל ישראלית" ו"איל טלגראפו", ומגיל 21 החל לערוך את כתב העת "איל נסיונאל". בהמשך ייסד וערך את כתבי העת הספרותיים "איל אינסטרוקטור", "איל סול", "איל אמיגו דילה פ'אמילייה" ו"לה בוז דה אוריינטי" שקידמו התמערבות ברוח חברת כל ישראל חברים ויצאו לאור באיסנטבול.
בשנת 1882 החל לערוך את העיתון "איל טיימפו" שיצא לאור בלאדינו. בתקופת כהונתו כעורך העיתון, הפך אותו פרסקו לעיתון היהודי הנפוץ ביותר בטורקיה, תוך ששמו הפך לשם הנרדף של העיתון, והוא עצמו לדמות הבולטת ביותר בעיתונות הלאדינו.
על השפעתו בתחום עיתונות הלאדינו ניתן ללמוד מדברי פרופסור ברוך מבורך שאמר כי פרסקו "יכול ורשאי להיחשב כמייסדה האמיתי של העיתונות היהודית ההיספניולית ארוכת החיים בטורקיה".
בשנת 1925 הפסיק לשמש כעורך העיתון "איל טיימפו" לאחר שנים רבות, ועבר להתגורר בניס שבצרפת. בתקופה זו המשיך לכתוב מאמרים, הפעם לעיתון "לה בוז דה אוריינטי" שיצא לאור באיסטנבול, ושימש בו כ"עורך הכבוד".
כעיתונאי אידאולוג, לחם מעל דפי עיתונו בעד קידמה, השכלה ורפורמה בהנהגת הקהילה היהודית בטורקיה. הודות לשליטתו במספר שפות, תרגם רומנים וספרים מפורסמים מעברית ומצרפתית ללאדינו.
הלך לעולמו בביתו שבניס מתוך בדידות ועוני ב-25 בנובמבר 1933 (ו' בכסלו ה'תרצ"ד).
הערות שוליים

↑  לעיתים "פריסקו" או "פ'ריסקו"
↑  המדור לעיתונות לאדינו, באתר הספרייה הלאומית
↑  בחישוב פשוט, זמן כהונתו כעורך מסתכם ב-43 שנים. אולם על פי משה דוד גאון, פרסקו שימש כעורכו במשך 55 שנים, בעוד אבנר לוי מציין כי שימש כעורכו רק במשך 20 שנים.
↑  David Fresco, Writer, Dies in Turkey at 84, באתר JTA
↑  על פי כתבה שפורסמה בעיתון "ל'אורור" בחודש נובמבר 1909
↑  פריסקו ומלשינותו, בעיתון החרות, 29 בנובמבר 1909
↑  שלמה ראובן, התנועה הציונית בשלוניקי, באתר ספריית מט"ח
↑  עיתונים חדשים נגד הציונות, בעיתון החרות, 21 בדצמבר 1910
↑  משפט פריסקו ושיוטו, בעיתון החרות, 5 בפברואר 1911
↑  אלתר דרויאנוב, ניצחון ומנחה, עיתון העולם, באתר בן יהודה
↑  מכתב אל נחום סוקולוב, 1910
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312772705171  LCCN: no99034934  VIAF: 297043760   WorldCat (עם VIAF): 297043760
ג'רג' קלמן (שחקן)

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1925 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  19 בפברואר 1989 (בגיל 63) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1949) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1970)  אמן מצטיין של הונגריה (1966)  פרס יאסאי מארי (1958)  פרס יאסאי מארי (1956)  אמן דגול של הונגריה (1972) 
 
בשנת 1966
לוח הנצחה על קיר ביתו לשעבר
ג'רג' קלמן (בהונגרית: Kálmán György;‏ בודפשט, 6 במרץ 1925 – בודפשט, 19 בפברואר 1989) היה שחקן יהודי-הונגרי עטור פרסים, זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, פרס מארי יאסאי ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל). הוא היה אדם מכונן בדור השחקנים שלאחר המרד ההונגרי של 1956.
קורות חיים

ג'רג' קלמן נולד במשפחה יהודית בבודפשט. לאביו, מור קלמן (1887–1967) היה חנות מסחר של מכונות סריגה מעגליות. המשפחה ממעמד הביניים התגוררה ברחוב ראדאי ברובע 9 . הוא היה תלמיד גרוע מאוד מכיתה א' של בית הספר היסודי ועד סיום חטיבת הביניים ברחוב איפאר. לאחר מכן הפך לחניך מתלמד של ייצור כפפות מעור לתקופה של ארבע שנים. כשסיים וקיבל תעודת מומחה ב-1943, כבר לא היה ניתן להשיג עור לכפפות, אז הפך ליצרן עור עליון לנעליים. כשנגמר גם העור העליון ניסה נגרות, אחר כך עניבות. אחר כך נלקח לדרום למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא חזר הביתה בפברואר 1945. אמו גורשה למחנות ההשמדה, נרצחה שם והוא לא ראה אותה שוב. אביו שרד את השואה והתחתן בשנית ב-1950. כשה"מגזר הפרטי" חדל להתקיים בחילופי המשטר לקומוניסטי, הוא לא רצה ללכת לעבוד במפעל.
קריירה

את הכשרתו במשחק החל בבית הספר הפרטי של מרגיט מאקאי. לאחר מכן פנה לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ולאחר שסיים את לימודיו ב-1949 הוא קיבל את החוזה הראשון שלו בתיאטרון הלאומי של העיר פץ' בניהולו של יוז'ף סֶנְדרֶה. לאחר מכן היה חבר בתיאטרון הלאומי בין 1953 עד 1980. אחרי 1981 הופיע בתיאטרון על שם מיקלוש רדנוטי ובמקביל קיבל חוזה גם מ-MAFILM אולפן הסרטים ההונגרי.
ב-1957 זכה להצלחה הגדולה הראשונה שלו במחזה "הביצה" של המחזאי הצרפתי פליסיאן מרסו (אנ'). הוא בלט מיד בסגנון המשחק שלו ובביצועיו חודרי הנשמה. עיצובי הדמויות שלו התאפיינו בתכונות של חוסר אונים, חוסר ישע, אזלת יד, באירוניה אינטלקטואלית ובריחוק. האמנות שלו פותחה בצורה הטובה ביותר בהצגת גיבורי הדרמות של המאה ה-20 שהם מופרעים נפשית, משוגעים או מסתתרים מאחורי מסכת הטירוף.
כשחקן מדובב, הוא היה קולו ההונגרי של האמפרי בוגרט בסרט קזבלנקה, קולו של לאונרד ברנשטיין בסדרת ברנשטיין של הטלוויזיה ההונגרית. לאחר שתיקה ארוכה, הוא הופיע שוב על הבמה ב"קורונה פודיום" (תיאטרון).
תפקידיו העיקריים > תיאטרון

מספר הופעות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון : 106 . אפשר לראות אותו גם במאתיים וארבע עשרה תמונות תיאטרון באותו מקום.
מאגיס (פליסיאן מרסו : הביצה)
מאראט (פטר וייס : Marat/Sade)
פרדריק ויליאם רולף (פיטר לוק : אדריאנוסוס השביעי)
אדוארד טלר (היינר קיפהארדט : פרשת אופנהיימר)
קוונטין (ארתור מילר : אחרי הנפילה)
ביף (ארתור מילר: מותו של סוכן)
וורם (פרידריך שילר : מזימה ואהבה)
ליסאנדר (ויליאם שייקספיר : חלום ליל קיץ)
שוטה (ויליאם שייקספיר: המלך ליר)
יאנוס בוייאי (לאסלו נמט : השני בוייאי)
לוציפר (אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם)
הכומר הייל (ארתור מילר: ציד המכשפות בסיילם)
המגן (וייס: החקירה)
הרוזן (פרנץ מולנר : אופנת ג'נטלמנים)
הרמן פון שיץ (אישטוואן שארושפטקי : מנקרי העיניים)
סרטים > עלילתיים

A harag napja (1953)
Keserű igazság (1956)
Hannibál tanár úr (1956)
Bakaruhában (1957)
Láz (1957)
Sóbálvány (1958)
Édes Anna (1958)
Merénylet (1959)
Felfelé a lejtőn (1959)
Dúvad (1961)
Jó utat autóbusz! (1961)
Délibáb minden mennyiségben (1962)
Az utolsó vacsora (1962)
Esős vasárnap (1962)
Egyiptomi történet (1963)
Germinal (1963)
Rab Ráby (1964)
A kőszívű ember fiai I-II. (1965)
Iszony (1965)
Sellő a pecsétgyűrűn I-II. (1966)
És akkor a pasas… (1966)
A férfi egészen más (1966)
Kártyavár (1967)
Imposztorok (1969)
Történelmi magánügyek (1970)
Szerelmi álmok – Liszt (1970)
Kopjások (1975)
Teketória (1976)
Naplemente délben (1979)
Requiem (1981)
Fogadó az Örök Világossághoz (1981)
Gyertek el a névnapomra (1983)
Keserű igazság (1986)
Tüske a köröm alatt (1988)
סרטים > סרטי טלוויזיה

Nő a barakkban (1961)
Ne éljek, ha nem igaz! (1962)
Nyaralók (1967)
Halálnak halála (1969)
Só Mihály kalandjai (1970)
Tizennégy vértanú (1970)
A gyáva (1971)
A hetedik kocsi (1971)
Felhőfejes (1972)
Irgalom 1-3. (1973)
Zrínyi (1973)
A fekete Mercedes utasai (1973)
A professzor a frontra megy (1973)
Próbafelvétel (1974)
Veszélyes forduló (1974)
Végül (1974)
Hogyan viseljük el szerelmi bánatunkat (1975)
Felelet 1-6. (1975)
Tengerre néző cellák (1978)
Rejtekhely (1978)
Az elefánt (1978)
Hálapénz – Tiszteletem főorvos úr! (1979)
Jegor Bulicsov és a többiek (1981)
Kálmán György (dokumentum, 1982)
A piac (1983), „vak Náci”
Csinszka (1987)
Margarétás dal 1–2. (1988)
משחקי קול (רדיו)

Kipphardt, Heinar: Shakespeare kerestetik (1955)
Mesterházi Lajos: Pesti emberek (1958)
Zola, Emile: Tisztes úriház (1959)
André Stil: Két kő között (1961)
Balzac, Honoré de: Elveszett illúziók (1961)
Gyárfás Endre: Egy pillanat gyümölcse (1961)
Akszjonov, Vaszilij: Kollégák (1962)
Arbuzov, Alekszej: Az elveszett fiú (1962)
Shaw, Irwin: Hazafiak (1962)
Csop, Karel: Egy ember, akit figyelnek (1964)
Hawthorne: Skarlát betű (1964)
Brecht, Bertold: A vágóhidak Szent Johannája (1965)
Eich, Günther: A viterbói lányok (1965)
Friedrich Dürrenmatt: Straniczky és a nemzeti hős (1965)
Liszkay Tamás: Utazás Bitóniába (1965)
Miroslav Krlezsa: Areteus (1965)
Hollós Ervin: Fiúk a térről (1966)
Lóránd Lajos: Várlak a Diadalív alatt (1966)
Boros Lajos-Vámos Miklós: Felfüggesztés (1971)
Hegedűs Géza: Szemiramisz szerelme (1971)
Jókai Anna: Általános foglalkoztató (1973)
Vágó Péter: A boszorkány (1974)
Hubay Miklós: Tüzet viszek (1975)
Joachim Walther: A zöldövezet (1976)
Gyárfás Miklós: Hápi (1977)
Szabó Magda: Sziget-kék (1979)
Zoltán Péter: Nofretete (1979)
Felsenstein, Annelise: Hétköznapi varázslat (1982)
Bárány Tamás: Egy boldog família (1983)
Szakonyi Károly: A hentes (1983)
Vercors: Mesék borogatás közben (1983)
Mándy Iván: Lebontott világ (1984)
Gyárfás Miklós: Becsületének oka ismeretlen (1985)
Molnár Ferenc: Az ismeretlen lány (1985)
Móricz Zsigmond: Murányi kaland (1985)
Remenyik Zsigmond: Kard és kocka (1985)
Franz Hiesel: Kerkafalva (1986)
Kormos István: N.N. utolsó bolyongása (1986)
Traven: Halálhajó (1986)
Franz Fühmann: A kékfényű lámpás (1987)
Mándy Iván: Koszorú (1987)
פרסים והוקרה

פרס מארי יאסאי (1956, 1958)
פרס האמן המצטיין (1966)
פרס קושוט (1970)
פרס האמן הדגול (1972)
סרטי דיוקן

מקצועו: שחקן - גירג' קלמן (1984)
איך זה היה?! – מתוך הקלטותיו של ג'רג' קלמן (2012)
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Színházi adattár. Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet (מאגר התיאטרון)
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
"Ne siess, mert holnap meghalsz! A színész Kálmán György élettörténete". Újságmúzeum.hu. 2021-06-15. נבדק ב-2021-07-24. (אל תמהר כי מחר תמות. הביוגרפיה של השחקן ג'רג' קלמן)
ראו גם

Kálmán György az Internet Movie Database oldalon (angolul)
Kálmán György az Internetes Szinkron Adatbázisban ג'רג' קלמן (בהונגרית)
Kálmán György a PORT.hu-n ג'רג' קלמן ב-PORT.HU (בהונגרית)
הערות שוליים

↑  "Kálmán Mór halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 3213/1967. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-08-30.
↑  30 éve nincs közöttünk Kálmán György
↑  2011. augusztus 14-i lekérdezés
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7960 6881  MusicBrainz: 6aaa2674-9da5-4240-8842-b5e9d1dee24b  VIAF: 121388275   WorldCat (עם VIAF): 121388275
דז'ה בירו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1880 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  10 במאי 1932 (בגיל 51) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Buxbaum Dezső 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 תפקיד:  קומיסר העם (1919–1919) 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית 
 
דז'ה בירו (במקור עד 1897 בוקסבאום, בהונגרית: Bíró Dezső; בודפשט, 15 בספטמבר 1880 – בודפשט, 10 במאי 1932) היה במקצועו כורך ספרים יהודי-הונגרי, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, מנהל ההוצאה לאור של העיתון החשוב נפסבה.
ביוגרפיה

דז'ה בוקסבאום נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה בוקסבאום ושל רוזה ניי. בצעירותו עבד במשך שנתיים בגרמניה, שם הצטרף לתנועת הפועלים. עם שובו, הפך לחבר הנהלת איגוד העובדים של כורכי הספרים ולעורך כתב העת של כורך הספרים. משנת 1903 עבד כראש לשכת ההוצאה לאור של נפסבה. בשנת 1917 היה נציג הונגריה בוועידת האיגודים המקצועיים הבינלאומית שהתקיימה בברן ובשנת 1918 ארגן את "משמר העם" במהלך מהפכת החרציות. (משמר העם הוקם במקור ב-2 בנובמבר 1918 כדי להגן על רכוש האזרחים מפני ביזת חיילים בבודפשט, חיילים שחזרו מהחזית. המשמר קיבל לשורותיו אך ורק פועלים (כ-80,000) שגויסו וצוידו בנשק ששנאסף מהחיילים החוזרים. כיוון שלא היו בבודפשט אנשי משטרה וז'נדרמים אמינים, שלטון שמירת החוק הפך יותר ויותר משמר העם של הפועלים וכך בעצם של הסוציאל-דמוקרטים).
בפברואר בשנה שלאחר מכן השתתף בירו באינטרנציונל השני בברן הוא היה קומיסר העם הפוליטי של המשמר האדום בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. מה-7 באפריל היה יו"ר מנהלת החינוך הגופני וחבר בוועדת הניהול המרכזית - SZKIB (ועדת הניהול המרכזית הפדרטיבית הייתה הגוף הביצועי של הרפובליקה. הוועדה יכלה לכלול 150 חברים לכל היותר ואלה נבחרו על ידי "האספה הלאומית של המועצות" שהייתה הפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
אחרי נפילת הרפובליקה היגר, התגורר בווינה עד 1923 ואז חזר להונגריה, ושוב עבד כראש לשכת ההוצאה לאור נפסבה והפך לאחד מכותבי המאמרים במדור הספורט. בשנת 1925 הפך לחבר במועצת העיר של בודפשט, אחר כך חבר במועצת המנהלים של חברת התחבורה של בודפשט. וכן לסגן נשיא התאחדות הכדורגל ההונגרית. הוא מת ב-10 במאי 1932.
לקריאה נוספת

Váry Albert. A vörös uralom áldozatai Magyarországon. Budapest: HOGYF EDITIO. ISBN 978 963 848 400 0.
"דז'ה בירו". לקסיקון ביוגרפי הונגרי. המוזיאון הספרותי פטפי.
A Kerepesi úti temető II. Budapesti Negyed, VII. évf. 3. sz. (1999)
Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967.
Munkásmozgalom-történeti lexikon. Szerkesztette Vass Henrik – Bassa Endre – Kabos Ernő. Budapest: Kossuth Könyvkiadó. 1976. 76. o. ISBN 963 09 0412 8
פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
עד שהפכתי לאחד מאבות העיר. . . אוסף קורות חיים עם תצלומים של פקידים ראשיים וחברי מועצת העיר של בודפשט. עורך ג'רג' אנדרה.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש. עורך ראשי. לאסלו מרקו. מועדון ספרים הונגרי.
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1897. évi 103016. sz. rendelete. MNL-OL 30790. mikrofilm 1030. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1897. év 3. oldal 28. sor.
אל-פותווה

ארגון אל-פותווה (בערבית: فتوة, "גבריות צעירה", רוח הנעורים, "העלומים" או "אבירות") היה ארגון נוער לאומי-צבאי ערבי במתכונת הנוער ההיטלראי, שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי (מפברואר 1936 עד לפחות אחרי מלחמת השחרור) ובעיראק.
הארגון הפלסטיני > הארגון בשנים 1936–1937

המנהיג הראשי של הארגון היה המופתי אמין אל-חוסייני.

מותו של עז א-דין אל-קסאם ב-1935 עורר התקוממות ערבית כללית יותר בארץ ישראל. אמין אל-חוסייני תפס כעת שהזמן בשל להשתתפות פעילה יותר. הוא הקים קבוצת נוער צבאית, "אל-פותווה" שהפכה למחתרת הפלסטינית או לקבוצת הטרור העיקרית הן במהלך המהומות ב-1936 והן בשנת 1948.
ב-19 במרץ 1935 הקימו החוסיינים, (אמין אל-חוסייני וג'מאל אל-חוסייני) את המפלגה הערבית הפלסטינית. היא כללה ב-1936 'כיתת נוער', שעוצבה על פי תנועת הנוער ההיטלראית, הוגדרה וכונתה במשך זמן מה למעשה 'הצופים הנאצים'. רוב חברי "פותווה" באו משורות בני הנוער הפלסטיני-העירוני. החוסיינים איחדו את ארגוני הנוער והצופים שלהם במסגרת צבאית למחצה של ארגון "הפותווה", לפי מתכונת ארגוני הנוער הנאציים. בישיבת ההקמה שלה ב-11 בפברואר 1936 (יח בשבט תרצ"ו) הכריז ג'מאל אל-חוסייני, עוזרו הראשי של אמין אל-חוסייני, כי היטלר התחיל עם שישה אוהדים בלבד וכעת יש לו שישים מיליון.
באותו הזמן התקיימה רדיקליזציה כללית של ארגוני הנוער הערביים בארץ ישראל. בשנות ה-30, סטודנטים פלסטינים שהתחנכו בגרמניה חזרו לארץ ישראל נחושים בדעתם להקים את המפלגה הנאצית הערבית. החוסיינים השתמשו במפלגה הערבית הפלסטינית להקמת חיל הנוער אל-פותווה שנקרא על שם אגודה של צופים נאצים ערבים. המפלגה הערבית הפלסטינית נתנה חסות להתפתחות פלוגות הסער בדוגמת המודל הגרמני. חיילי הסערה האלה, כולם ילדים ובני נוער, היו אמורים להתלבש במכנסיים שחורים ובחולצות אדומות. המתגייסים הצעירים נדרו בשבועה הבאה: "החיים - זכותי; עצמאות - שאיפתי; ערביות - המדינה שלי, ואין בה מקום למעט ערבים. בזה אני מאמין ואללה הוא העד שלי."
"המרד הערבי הגדול" בארץ ישראל (1936–1939) חיסל את הנהגת הקהילה הערבית הפלסטינית. זה קרה בעיקר משום שאל-פותווה חיסל את מרבית האופוזיציה הפלסטינית, במיוחד מקרב משפחות נשאשיבי ונוסייבה.
הארגון פורק על ידי הבריטים ב-1937 במקביל לפירוק הוועד הערבי העליון.
הארגון הפלסטיני > הקמת הארגון מחדש בשנת 1946

עם עליית כוחו של ארגון הנג'אדה, שבראשו עמד מוחמד נימר אל-הווארי, ניסו החוסיינים לבלום את התפתחותו של הארגון. ביולי-אוגוסט 1946 הם פתחו באמצעות עיתוניהם במסע הכפשה של הנג'אדה ושל העומד בראשו, והאשימו אותם כזורעי פלגנות.
עקב נהירת אלפי בני נוער לשורותיו של אל-נג'אדה, הקימו החוסיינים מחדש ארגון נוער מתחרה, "אל-פתווה", ובראשו העמידו את כאמל עריקאת (אנ').
בספטמבר 1946 התקיים כנס היסוד של הארגון והוכרז על הצטרפותם של 3,500 צעירים לשורותיו.
החוסיינים הפעילו לחץ על אל-הווארי שיסכים למיזוג שני הארגונים.
אל-הווארי סיפר שג'מאל אל-חוסייני אף איים על חייו אם לא יעמיד את אל-נג'אדה תחת מרותה של המפלגה הערבית הפלסטינית של החוסיינים. אל-הווארי מצדו הסכים להכניס את ארגונו למסגרת אחת עם התנועה החדשה שארגנו החוסיינים, אך בתנאי שהארגון החדש לא יהיה תחת השפעה של מפלגה פוליטית, ושתהיה למסגרת הזאת חוקה ברורה. אולם אל-הווארי וארגונו לא יכלו להתחרות במנגנונים של המחנה החוסייני, ונכנעו לדרישותיו.
בינואר 1947 אוחדו שני הארגונים ל"ארגון הצעירים הערבים" (מנט'מת א-שבאב אל-ערבי), שבראשו העמיד המופתי חאג' אמין אל-חוסייני את מחמוד לביב, קצין צבא מצרי לשעבר, שהיה מקורב ל"אחים המוסלמים", והנהיג את הארגון המשותף עד אוגוסט 1948. הארגון השתתף במאבק הצבאי על הארץ באותה שנה, אך מלבד השתתפות דלה בקרבות ביפו ובחיפה, לא היו לו הישגים כלשהם.