stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאריי
דמוגרפיה > השוואבים

ב-1712 הובא לקאריי גל ראשון של מהגרים גרמנים רובם מדרום ויטמברג, כמה משפחות מבאדן ומבוואריה. יוזם ההגירה היה הרוזן שאנדור קארוי שביקש ליישב אותם בקאריי ובסביבה. הם היו אמורים לחזק גם את הנוכחות הקתולית אחרי שהונגרים רבים באזור הפכו לקלוויניסטים. המתיישבים נודעו לימים כ"שוואבים של סטמר" . הראשונים הגיעו ב-41 ביולי 1712. בהתחלה תנאי המחיה היו קשים, היו מקרים של מוות בדרך, במיוחד של ילדים. הם התפזרו אחרי חמשב שנים.
אחרי 1743 פרנץ קארוי הביא מתיישבים שוואבים חדשים וחילק להם 30-40 אקרים למשפחה והעניק להם פטורים ממסים. ב-1744 חיו בעיר רק שבעה בעלי מלאכה שוואבים. בין 1747-1745 התיישבו בה 31 איכרים מווירטמברג ועוד 31 מיישובים בסביבה. בין 1752-1748 הגיעו עוד 91 איכרים מגרמנים ו-38 מהיישובים באזור. עד 1774 באו עוד 17 צמיתים ו-49 אריסים מגרמניה ועוד 31 צמיתים ו-19 אריסים מיישובים בסביבה. .
במהלך השנים בעיקר במאה ה-19 חלק גדול מהאוכלוסייה השוואבית התבססה והתבוללה בשפה והתרבות ההונגרית השלטת. עם סיפוח האזור ב-1918 לרומניה השלטונות הרומנים עודדו את השימוש בשפה הגרמנית במקום ההונגרית, כולל בפולחן בכנסיות הרומיות-קתוליות. בראש הארגון של השוואבים המקומיים עמד באותה תקופה ד"ר וינטרהופן. החל משנות ה-1930 חלק מהגרמנים המקומיים הצטרפו לארגוני הפולקסגרופן הפרו-נאציות. בימי מלחמת העולם השנייה רבים התגייסו לוורמכט ולוואפן אס אס אותם העדיפו על הצבא הרומני. החל מ-1945 אחרי כיבוש האזור על ידי הצבא הסובייטי והרומני, גורשו אלפי שוואבים לעבודות פרך בברית המועצות. חזרו רובם עד 1951.
ב-2023 חיו בקאריי 320 גרמנים
דמוגרפיה > יהודי קאריי

בקאריי הייתה קהילה יהודית חשובה. היהודים קראו לעיר "קרולי", "קרולע" או "קראלי".
אחרי 1720 היגרו לעיר יהודים מגליציה. בימי מנהלו של הרוזן שאנדור קארוי היה להם מנהיג שלהם. ב-1741 50 חלקות אדמה נתרמו על ידי הרוזן קארוי לשם הקמת רובע יהודי "ז'ידוקז" Zsidóköz.
רב הקהילה הראשון, היה הרב מאיר יהודה לייב איסטרייך שכיהן משנת תק"י עד פטירתו בשנת תקל"ה. אחריו כיהן בנו רבי משה אריה, עד לפטירתו בשנת תק"פ. אחר פטירתו רצו למנות את בנו הרב יהונתן בנימין עסטרייכער, אך ראש הקהל התנגד, ובהשפעתו מונה הרב יצחק פרנקל (חתן הרב יואב רוזנבוים) לרב העיר. עוד כיהנו ברבנות העיר הרב שאול בראך, הרב יואל טייטלבוים והרב אברהם אביש הורוביץ.
בעקבות השואה חזר לקאריי מספר קטן של יהודים. רוב הניצולים עלו לישראל.
ב-2023 נספרו בקאריי 5 יהודים.
דמוגרפיה > סלובקים

ב-1720 הזמין הרוזן קארוי סלובקים לותרנים להתיישב בעיר.
דמוגרפיה > רוסינים (אוקראינים)

בסביבות 1720 היגרו לקאריי גם רוסינים יוונים-קתולים, להזמנת הרוזן קארוי.
ערים תאומות

פולין דמביצה, פולין
הונגריה אורושהאזה, הונגריה
הונגריה מאטסלקה, הונגריה
גלריה

כנסיית יוספוס קלאסנקטיוס
הכנסייה הקלוויניסטית
בית הכנסת הגדול
בית העירייה של קאריי
ארמון קארוי
ארמון קארוי, החזית
מגדל המים של ארמון קארוי
סמל משפחת קארוי על הארמון
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות רומניה, עמוד 233-241
נאג'-קארוי (קרולי, קראלי), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 254-257. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
הערות שוליים

↑  למעשה בתוך מספר דוברי ההונגרית נכללו מי שידע לדבר הונגרית, גם גרמנים, יהודים, סלובקים ואף רומנים
↑  Recensământul general al populației României din 29 Decemvrie 1930, vol. II, pag. 713.
↑  ציטוט אינטרנט |url=http://recensamant.referinte.transindex.ro/?pg=3&id=2129 |accessdate=2008-12-07 |titlu=Recensământ 2002 |archive-date=2009-08-13 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090813140815/http://recensamant.referinte.transindex.ro/?pg=3&id=2129 |dead-url=yes
↑  [ מפקד 2011
↑  ראו הספד עליו בקונטרס שערי ציון, בסוף שו"ת מראה יחזקאל, סיגט תרל"ה, שער כ"ה. הוא מוזכר בשו"ת נודע ביהודה (תניינא, אבן העזר קי"ג). תשובה ממנו בעניין דג השטירל הודפסה במקל נועם סימן ל"ד (וינה תקנ"ט).
↑  ראו תשובות חתם סופר אורח חיים סימן י"ב. ראו עוד על הפרשה ב"חכמי טרנסילבניה" מכון ירושלים תשמ"ט עמוד י"ח, ובקובץ "לבית אבותם" חלק ב' (ברוקלין תשנ"ט), עמוד צו. הרב אסטרייכר עבר לצ'נגר, שם כיהן ברבנות לאחר פטירת גיסו הרב משה שפיץ. ראו עליו עוד בעלים לתרופה תתקנ"ג, פרשת ויקהל-פקודי תשע"ה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007482439005171  LCCN: n2003093686  MusicBrainz: abd59ed6-40d6-4107-a7f9-810bcbbd4181  NKC: ge828881  VIAF: 149125309   WorldCat (עם VIAF): 149125309 
הסמל ההרלדי של משפחת קארוי על קיר הטירה
פרוטומה של שאנדור קארוי במרכז העיר
בול של ממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה, עם החותמת "נאג'קארוי"
מלך רומניה, פרדיננד הראשון והמלכה מריה מבקרים בקאריי בימי המלחמה בין רומניה לרפובליקה הסובייטית ההונגרית ב-1919
כניסת הצבא ההונגרי לקאריי. רחוב פני (אוזיניי). 1940
מיקום קאריי בצפון-מערב רומניה
אנדרטה לזכר יהודי קרולי וסאטמר שנספו בשואה, בבית הקברות בחולון
לגיטימציה ארגונית

לֵגִיטִימַצְיָה ארגונית או בעברית 'כִּשְׁרוּר ארגוני(באנגלית: Organizational legitimacy) היא מושג המוגדר כהתאמה בין הערכים החברתיים הקשורים או העולים מתוך פעילויות ארגוניות לבין הערכים והנורמות של ההתנהגות המקובלת במערכת החברתית הרחבה, אשר אליה משתייכים הארגונים. ארגונים מחפשים לבסס התאמה זו וכאשר נוצר פער, ממשי או פוטנציאלי, בין שתי מערכות הערכים, עלול להיווצר איום על הלגיטימציה של אותו ארגון. ארגונים נוטים לנקוט בהליכים מסוימים, כגון הדמות לארגונים אחרים, כדי לזכות בלגיטימציה ארגונית. לגיטימציה של ארגון תלויה בקהל הרחב– כקולקטיב, אך לא תלויה בפרט, כלומר ארגון יכול לפגוע בערכי הפרט אך עדיין לשמור על לגיטימציה מפני שפגיעה זו לא גוררת אי-הסכמה מצד כלל הציבור. ארגונים אשר זכו ללגיטימציה מוגדרים כארגונים אשר ע­רכיהם והתנהגותם תואמים את הנורמות החברתיות המקובלות.
גישות לכישרור ארגוני

רוב המחקר שנעשה על לגיטימציה ארגונית משתייך לאחת משתי קטגוריות, אסטרטגית או מוסדית. הגישה האסטרטגית מקושרת לעבודתם של ג'ון דולינג וג'פרי פפר ומדגישה את האופן שבו ארגונים מבצעים מניפולציות באופן אסטרטגי כדי להשיג לגיטימציה. דוולינג ופפר טענו כי הגישה האסטרטגית מתארת את הפעולות שיש לנקוט בהן כדי לספק לגיטימציה לארגון וכי אותן פעולות הן בעלות חשיבות עליונה לשם הצלחת הארגון. גישה זו גם שמה דגש על כך שלעיתים כדי להשיג לגיטימציה יש לנקוט בהתנהלות תחרותית. מחקרים העוסקים בלגיטימציה אסטרטגית מתארים את הלגיטימציה של הארגון כמשאב תפעולי בו ארגונים משתמשים לעיתים באופן תחרותי בסביבתם ומנצלים אותה כדי להשיג את מטרותיהם. כגון רווחים של הארגון מתוך מכירות ותקציבים חדשים שהארגון מגייס.
בניגוד לגישה האסטרטגית, הגישה המוסדית מתארת את הלגיטימציה כמגבלה שנובעת מהצורך בהתאמה לסביבה ולא כמשאב. גישה זו מתמקדת במגבלה הנובעת מהצורך להתאמה לסביבה התרבותית בה ארגונים מתקיימים ומתייחסת להבניה התרבותית שקובעת את האופן שבו ארגון נבנה, מתפתח, פועל ואף כיצד הארגון מוערך על ידי הסביבה. הגישה גם מתמקדת בלחץ הנובע מסביבה זו ומהציפייה כי אותם ארגונים יתאימו את עצמם להתנהגות הנורמטיבית בסביבה. לגיטימציה על פי גישה זו מוגדרת כ"רמת התמיכה התרבותית שמקבל ארגון". הגישה המוסדית מתייחסת לתרבות במובן של מערכת האמונות המשותפת של סביבת הארגון בכלל ושל בעלי המניות של הארגון בפרט.
גישות אלה תורמות להבנה של דרכי הפעולה שבהן ארגונים נוקטים כדי להשיג לגיטימציה באופן אסטרטגי ואת ההתנהגות הארגונית הנובעת ממגבלות של ציפייה תרבותית וסביבתית.
שלושה סוגים של כישרור ארגוני

חוקרים מזהים שלושה סוגים של לגיטימציה ארגונית: לגיטימציה פרגמטית, לגיטימציה מוסרית ולגיטימציה קוגניטיבית. שלושת הסוגים קשורים לתפיסה או להנחה הכללית כי פעילויות ארגוניות הן רצויות, הולמות וראויות בתוך מערכת חברתית מובנית של נורמות, ערכים, אמונות והגדרות. כל סוג של לגיטימציה נשען על דינמיקה התנהגותית שונה במקצת.
לגיטימציה פרגמטית. לגיטימציה מסוג זה קשורה לקהל היעד של הארגון. האינטראקציה המידית בין הארגון לקהל היעד יכולה לכלול גם תלות הדדית, פוליטית, כלכלית או חברתית שבה הפעילות הארגונית משפיעה על רווחת הקהל. בצורה כזו, לקהל היעד יש השפעה על התנהגות הארגון והוא עשוי לקבוע את ההשלכות של הפעולות המתרחשות בארגון.
לגיטימציה מוסרית. שואפת להערכה חיובית של הארגון ושל פעולותיו. בשונה מהלגיטימציה הפרגמטית, לגיטימציה מוסרית אינה נשענת על שיקולים בנוגע לשאלה האם הפעילות של הארגון מפיקה תועלת ממשית לקהל היעד, אלא האם הפעילות היא "הדבר הנכון לעשות". שיקולים מסוג זה משקפים בדרך כלל אמונות לגבי האם הפעילות מקדמת באופן יעיל את רווחת החברה כפי שהיא מוגדרת על ידי מערכת הערכים החברתית של הסביבה ולא לפי התועלת הממשית שהיא מניבה לקהל היעד. כלומר, לגיטימציה זו מוענקת לארגון בעקבות התאמתו לחובות ולערכים החברתיים בסביבתו.
לגיטימציה קוגניטיבית. לגיטימציה זו עשויה לנבוע מכך שהסביבה התרבותית של הארגון תופסת אותו כחיוני ולא כ"מובן מאליו". לגיטימציה קוגניטיבית עוסקת בעיקר בהגדרה ובמשמעות של הפעילויות של הארגון. במילים אחרות, לגיטימציה קוגניטיבית תתקבל כאשר הפעולות של הארגון יתפסו כ"הגיוניות". לדוגמה, מנהלים בתוך ארגון עושים מאמצים רבים כדי להשפיע על הזהות הארגונית של העובדים ולהטמיע מחויבות גדולה יותר בקרב העובדים כלפי הארגון. נמצא כי עובדים מגלים התנגדות מועטה לשינויים בארגונים בעקבות כך שמנהלים נעזרים באסטרטגיות שמספקות הסברים הגיוניים לשינויים שנעשים בארגון. כלומר, ברגע שהעובדים רוכשים הבנה ברורה יותר של הנעשה כך המנהלים זוכים למחויבות גדולה יותר של העובד כלפי הארגון.
אסטרטגיות לחיפוש אחר לגיטימציה

חיפוש אחר לגיטימציה הוא תהליך אקטיבי ומוכוון היות שמנהלים בארגונים מודעים לצורך שלהם בלגיטימציה ארגונית. בדרך כלל אסטרטגיות לחיפוש אחר לגיטימציה מתחלקות לשלוש קטגוריות: התאמה לסביבה, בחירת סביבה חדשה ומניפולציה של הסביבה. שלושת סוגי האסטרטגיות כרוכים בשינוי ארגוני ובתקשורת בין הארגון לסביבתו. שלוש האסטרטגיות נעות על רצף שבין גישה פסיבית וקונפורמיסטית לבין גישה יותר אקטיבית ומניפולטיבית.
התאמה לסביבה - תהליכים שנעשים למטרת התאמת הארגון לתכתיבי הסביבה העכשווית של הארגון. לעיתים קרובות, מנהלים אשר מחפשים לגיטימציה מאמינים שהדרך הקלה ביותר להשגתה היא בהתאמה של הארגון שלהם למשטר מוסדי קיים. התאמה כזו מושגת על ידי שינויים ארגוניים כגון שינוי חיצוני של הארגון והפיכתו לדומה יותר לארגונים שונים בסביבה. כלומר, ארגונים נוטים לחקות ארגונים דומים בסביבה שלהם שכבר זכו בלגיטימציה. דוגמה לכך הם מוסדות חינוך. ללא תלות בתרבות או מיקום גאוגרפי, כלל מוסדות החינוך זהים במבנה שלהם (מבנים המכילים כיתות לימוד עם שולחנות וכיסאות). תופעה זו של חיקוי נקראת איזומורפיזם. ארגונים נוטים לחקות את המבנים, התהליכים והתנהגויות של ארגונים אחרים מאותו התחום. באמצעות איזומורפיזם, ארגונים מפתחים הומוגניות של המבנים הארגוניים ונהיים דומים יותר ויותר לסביבה שלהם ולארגונים נוספים באמצעות אימוץ של שיטות הנתפסות כלגיטימיות בסביבתם. לדוגמה, הנטייה של חברות הייטק לאמץ גישה של אורח חיים בריא ובכך לבנות חדרי כושר בתוך החברה.
בחירת סביבה - תהליכים הנעשים על ידי ארגון למטרת בחירת סביבה אשר תתמוך בגישה הקיימת בתוך הארגון ולא תדרוש שינויים רבים מהארגון. ישנם מנהלים אשר נמנעים מחיקוי של הארגון את סביבתו בעקבות העובדה שאינם מעוניינים שהסביבה תכתיב להם כיצד הארגון שלהם יראה ויתנהל. כדי להימנע ממצב זה, עליהם לנקוט באסטרטגיה יותר פרואקטיבית. הדרך הפשוטה ביותר היא לבחור סביבה ידידותית יותר, שתספק לגיטימציה לארגון כמו שהוא ללא צורך בשינוי בתוך הארגון. הליך של בחירת סביבה מועדפת מצריך מחקר שוק מעמיק. על הארגון לזהות את הסביבה המתאימה לו, סביבה שתדע להעריך ולהבין את הארגון ואת התפוקות שהארגון מספק. לדוגמה, בבחירה של מיקום גאוגרפי של ארגון חדש. אם באותו ארגון משתמשים בטכנולוגיה חדשה, מנהלים יעדיפו לבחור מיקום אשר בו משתמשים בטכנולוגיה דומה או בפעילויות דומות של הארגון (מיקום ארגון העוסק בפיתוח ותוכנה בפארק הייטק).
מניפולציה סביבתית - תהליכים הנעשים על ידי ארגון למטרת מניפולציה סביבתית באמצעות חדשנות או עזיבה של פעילות קודמת. אף על פי שרוב הארגונים משיגים לגיטימציה בעיקר באמצעות התאמה לסביבה ובחירת סביבה חדשה, ישנם ארגונים שלא מסתפקים בכך. ארגונים חדשניים מחפשים ליזום התערבות בסביבתם כדי להתאים את עצמם למטרות החדשניות שלהם. במקרים כאלה, מנהלים מתבקשים לעשות יותר מרק להתאים את עצמם לסביבתם ולחקותה, אלא עליהם לנקוט בגישה יותר אקטיבית שדורשת שינוי ממשי של הסביבה. אסטרטגיה זו פחות מבוקרת, פחות נפוצה וכתוצאה מכך פחות מובנת מאשר שתי האסטרטגיות האחרות, אך יש הטוענים כי אסטרטגיה זו מסייעת לארגונים לחצות גבולותיהם ולהשיג את מטרותיהם. דוגמה לכך היא ארגונים חדשים שחוברים לארגונים מצליחים ומבוססים היטב. אסטרטגיה נוספת היא ליצור קשרים עם ארגונים חדשים נוספים. קבוצה של ארגונים חדשים עשויה להקים התאחדות תעשייתית המונה מספר ארגונים אשר יחד, בעלי כוח רב יותר בסביבתם מאשר לארגון חדש הפועל לבדו.
ראו גם

כִּשְׁרוּר – לֵגִיטִימַצְיָה
הַפְסָלָה – דה־לגיטימציה
הערות שוליים

↑  אורי סלע‏, איך אומרים פטריוט בעברית? המילים החדשות של האקדמיה ללשון, באתר וואלה, 9 ביוני 2022
1 2 3 4  Mark C. Suchman, Managing Legitimacy: Strategic and Institutional Approaches, The Academy of Management Review 20, 1995, עמ' 571–610 doi: 10.2307/258788
↑  John Dowling, Jeffrey Pfeffer, Organizational Legitimacy: Social Values and Organizational Behavior, Pacific Sociological Review 18, 1975-01-01, עמ' 122–136 doi: 10.2307/1388226
↑  John W Meyer, W. Richard Scott, Organizational environments : ritual and rationality, Updated ed, Newbury Park, Calif. : Sage Publications, 1992. (באנגלית)
↑  Massey, J. E., Managing organizational legitimacy: Communication strategies for organizations in crisis., The Journal of Business Communication (1973), 38(2), 153-182)., 2001
↑  E N. Bridwell-Mitchell, Stephen Mezias, The Quest for Cognitive Legitimacy: Organizational Identity Crafting and Internal Stakeholder Support, Journal of Change Management 12, 2012-06-01, עמ' 1–19 doi: 10.1080/14697017.2011.645053
↑  Long, B. S., & Driscoll, C, Codes of ethics and the pursuit of organizational legitimacy: Theoretical and empirical contributions., Journal of Business Ethics, 77(2),173-189, 2008
1 2  Monica A. Zimmerman, Gerald J. Zeitz, Beyond Survival: Achieving New Venture Growth by Building Legitimacy, The Academy of Management Review 27, 2002, עמ' 414–431 doi: 10.2307/4134387
↑  אורי סלע‏, איך אומרים פטריוט בעברית? המילים החדשות של האקדמיה ללשון, באתר וואלה, 9 ביוני 2022
↑  אורי סלע‏, איך אומרים פטריוט בעברית? המילים החדשות של האקדמיה ללשון, באתר וואלה, 9 ביוני 2022
תיכון אבלון

| --- | --- |

 מבוסס על:  "תיכון אבלון" של מג קאבוט
 בימוי:  סטיוארט גילארד 
 הופק בידי:  ג'נין דיקנס 
 תסריט:  ג'ולי שרמן וולף, איימי טוקינגטון 
 עריכה:  ג'יימס ר. סימונס
 שחקנים ראשיים:  בריט רוברטסון גרג סולקין ג'ואי פולארי דבון גריי
 מוזיקה:  רוברט דנקן 
 צילום:  תומס בורסטין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  ערוץ דיסני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 12 בנובמבר 2010 ישראל 3 בפברואר 2011
 משך הקרנה:  87 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  רומן מסתורין, מדע בדיוני
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תיכון אבלון (באנגלית: Avalon High) הוא סרט ששודר בערוץ דיסני בשנת 2011 והוא מבוסס על ספרה של הסופרת מג קאבוט.
עלילה

אלי בת ה-16 מגיעה לתיכון אבלון בעקבות עבודתם של הוריה בתור מרצים וחוקרים של ימי הביניים.
הסרט מתחיל בחלומה של אלי במלחמה של המלך ארתור. אלי חושבת שהיא והוריה עוזבים את המקום בתוך חצי שנה, אך אימה אומרת לה שהם הולכים להישאר במשך שלוש שנים. אלי יוצאת לריצת בוקר, ומכירה את ויל, ספורטאי מצטיין בתיכון אבלון. ביומה הראשון בתיכון היא מכירה את החברה של ויל-ג'ן, וחברו הטוב ביותר, לאנס. מרקו, אחיו החורג של ויל, מאיים במיילס, החנון של הכיתה. בשיעור של מר מור, המורה להיסטוריה, היא עובדת על עבודה יחד עם מיילס. במהלך הסרט אלי מגלה שמיילס רואה את העתיד. מיילס ואלי עובדים של מסדר הדוב, שהיה קיים בימי המלך ארתור. הם מוצאים דף נסתר בספר על מסדר הדוב, ורואים שביום שיהיה בו מטר מטאורים וליקוי חמה ביחד, גלגול נשמתו של המלך ארתור ייחשף, ומורדריד ינסה להרוס את המלך ארתור. במהלך מסיבה שעורך ויל, תופסת אלי את לאנס וג'ן יחד בחדר בקומה העליונה. אלי מבינה שלאנס וג'ן הם כמו החברים הבוגדים שהיו למלך ארתור. מרקו משביע את אלי לא לומר מילה על כך לויל, ולא, יקרה משהו רע. אלי ומיילס חושדים במרקו-שהוא מורדריד. הסרט מסתיים בכך שכל האבירים והמלך ארתור יושבים בשולחן העגול.
דמויות

אילין "אלי" – ילדה בת 16 שעוברת לתיכון אבלון, פוגשת בויל, ומתאהבת בו. החברה הטובה של מיילס. גלגול נשמתה של גבירת האגם.
ויליאם "ויל" (גרג סולקין) – שחקן הפוטבול המצטיין בתיכון אבלון. פוגש באלי, ומתאהב בה. היה החבר של ג'ן אך נפרדו לאחר שג'ן בגדה בו. גלגול נשמתו של המלך ארתור.
מיילס – (דבון גריי) החנון של הכיתה. עושה עבודה עם אלי על מסדר הדוב. החבר הכי טוב של אלי.
ג'ניפר "ג'ן" – החברה של ויל, אך בגדה בו עם לאנס. מעודדת. גלגולה של גווינביר.
לאנס – החבר הכי טוב של ויל. בוגד בויל עם ג'ן. שחקן פוטבול. גלגולו של סר לנסלוט.
מרקו – אביו של ויל ואימו של מרקו התחתנו. מרקו עצבני בגלל זה. גלגולו של מורדרד
מר מורטון – מורה להיסטוריה. בסוף הספר מועלה חשד שהוא גלגולו של מרלין.
שירה (ספר)

| --- | --- |

עטיפת "שירה", מהדורה שלישית
 מידע כללי
 מאת:  ש"י עגנון
 שפת המקור:  עברית 
 תורגם לשפות:  אנגלית, גרמנית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך הוצאה:  1971
 מספר עמודים:  559 (במהדורה השלישית)
 
שירה הוא רומן בלתי גמור שכתב הסופר הישראלי שמואל יוסף עגנון. במרכזו של הרומן עומדת דמותו של ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה להיסטוריה ביזנטית באוניברסיטה העברית בירושלים, עולה מגרמניה, הקרוע בין נאמנותו וחיבתו לאשתו, הנריאטה, לבין אהבתו לאחות שירה. עלילת הרומן מתרחשת בירושלים של ימי המרד הערבי הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20, ושזורים בה אירועי אותה תקופה (ובפרט הטרור הערבי ועליית יהודי גרמניה) והווי האוניברסיטה.
כתיבת הרומן ופרסומו

להערכת גרשום שוקן, כתיבת "שירה" החלה מיד עם פרסום הרומן "תמול שלשום", שיצא לאור בשנת 1945. חוקר הספרות ראובן מירקין העריך שעגנון החל בכתיבת "שירה" מוקדם יותר, עוד בשנות ה-30 המאוחרות, כלומר סמוך מאוד לתקופה המתוארת ברומן, ואילו חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת כי "יש להניח שפרקיו הראשונים של הרומן נכתבו (או שוכתבו) בשנים 1947–1948, בסמוך לזמן פרסומם ב'לוח הארץ'."
דב סדן סיפר שטרם כתיבת "שירה" סיפר לו עגנון כי "אמר לכתוב סיפור גדול, ושמו: ביצנץ, ומרכזו מעשה בפרופיסור, שבא לשמש בהוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, כששמו הולך לפניו בזכות קונטרס שחיבר על קצת מנהגות, שנהגו בקיסרות ההיא. אבל חיבור זה היה לו כשירה יתומה, שבינתיים נשתקע בעסקי האוניברסיטה, תכסיסיה, תככיה ונכליה, עד שבאו אחרים ושמטו אותה עשייה־של־תוהו מידו, ולכרחו חזר לתלמודו". סדן הוסיף שתוכניות אחדות ששמע מפי עגנון לא התגשמו, ולכן סבר שגם תוכנית זו לא תתגשם. משהחלו פרקי "שירה" להתפרסם, כתב סדן, "לא נפלאתי על המרחק שבין מה שעלה בדעתו תחילה ובין מה שנתקיים לו למעשה, שכבר ידעתי כזה וכזאת".
פרקים ראשונים של הספר התפרסמו ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ט ובכמה מהלוחות הבאים עד לאחרון שבהם, לשנת ה'תשט"ו, שיצא לאור בשנת 1954. פרופ' מירקין ציין כי "בשנים 1948–1954 פרסם עגנון 38 פרקים של 'שירה' ובהם רוב פרקי הספר הראשון (24 מתוך 29 הפרקים שבספר השלם) ועוד 14 פרקים מפרקי הספר השני (מתוך 25 הפרקים שבו)". פרקים נוספים התפרסמו בשנת 1966 (ה'תשכ"ו) לכבוד יובלו של חוקרו הגדול, הפרופסור ברוך קורצווייל. עגנון שב לכתיבת הספר בשנותיו האחרונות והיה זה הספר האחרון בו עסק לפני שחלה, אך הספר לא הושלם.
על נסיבות פרסום פרקי הספר כתב עגנון לקורצווייל:
לאחר מותו של עגנון בשנת 1970 ערכה בתו, אמונה ירון, את כלל פרקי הספר שמצאה - אלה שנדפסו בעבר ואלה שטרם נדפסו - והוציאה אותם לאור בשנת 1971, כראשון בכתבי עגנון שיצאו לאור לאחר מותו. בנספח בסוף הספר ציינה ירון את המקורות, בדפוס ובטיוטות, ששימשו אותה לשם ההוצאה לאור של הרומן. בנספח הציגה ירון את שיקולי העריכה שלה, ובין השאר מציינת אי התאמות בין פרטים שונים בספר, עליהן היא אומרת: "דברים אלה היה בוודאי אבי מתקן. אני לא רציתי לשנות דבר." והוסיפה: "גם בענייני לשון תיקנתי רק במקרים נדירים שלא היה לי בהם ספק שיש כאן פליטת קולמוס."
לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הספר פורסמו בעיתון "הארץ" שני פרקים שלא נכללו בספר. הפרקים, "אצל הפרופיסור בכלם" ו"פרק אחרון", צורפו כנספחים למהדורה השנייה של הספר, שיצאה לאור ב-1974. מהדורה שלישית, שאותה תיאר המו"ל כ"מהדורה מחודשת, עם תיקונים שנמצאו בעזבונו של המחבר", יצאה לאור בשנת 1999. פרקים נוספים שלא נכללו בספר פורסמו בידי אמונה ירון בספר "קובץ עגנון".
דמויות

משפחת הרבסט
מנפרד הרבסט: הדמות העיקרית ברומן. דוקטור להיסטוריה, חוקר תולדות ביזנטיון ומלמד באוניברסיטה העברית. נשוי להנריאטה ומאוהב בשירה.
הנריאטה הרבסט: אשתו של מנפרד הרבסט, עקרת בית.
זהרה: בתם הבכורה של מנפרד והנריאטה, בת 19, חברה בקבוצה החלוצית "כפר אחינועם".
תמרה: בתם השנייה של מנפרד והנריאטה, בת 17, לומדת בסמינר למורים.
שרה: בתם התינוקת של מנפרד והנריאטה, נולדה בתחילתו של הרומן.
גבריאל, המכונה גבי: בנם התינוק של מנפרד והנריאטה, נולד לקראת סוף הרומן.
אקדמאים :
ארנסט וולטפרמד: פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, מומחה לפטרולוגיה.
יוליאן וולטפרמד: בן דוד של ארנסט וולטפרמד.
טגליכט: דוקטור שאינו מלמד באוניברסיטה, מסייע לארנסט וולטפרמד בהכנת הרצאותיו.
ליאוניד ווכסלר: פרופסור באוניברסיטה העברית.
פרופסור בכלם: פרופסור באוניברסיטה העברית, בעל השפעה על קידומו האקדמי של הרבסט.
אחרים
שירה: אחות בבית חולים, אהובתו של מנפרד הרבסט.
ליסבט ניי: קרובת משפחה של פרופסור אלפרד ניי, מורו המובהק של מנפרד הרבסט.
אניטה בריק: משוררת העובדת כמלצרית.
אברהם וחצי: חבר בקבוצה החלוצית "כפר אחינועם", בן זוגה של זהרה.
שכרסון: יהודי מומר, שכנם של בני הזוג הרבסט.
פירדאוס: משרתת בבית משפחת הרבסט.
לודמילה: אחות בבית החולים, ידידתה של הנריאטה.
על שלוש הדמויות שבמרכז הרומן - מנפרד הרבסט, הנריאטה הרבסט ושירה - כתבה חוקרת הספרות זיוה שמיר:
תמצית העלילה

הרומן מחולק לארבעה ספרים.
תמצית העלילה > ספר ראשון

מנפרד הרבסט הביא לבית החולים את אשתו הנריאטה, הכורעת ללדת את ילדם השלישי, לאחר שתי בנות בוגרות, זהרה בת 19 ותמרה בת 17 וחצי. האחות שירה, המתוארת כ"גבוהית, גברית" מגיעה לטפל בה. בזמן שהנריאטה ילדה את הבת השלישית, שרה, נעזר מנפרד באחות שירה ולאחר מכן שהה עמה בביתה "מתחילת הלילה ועד לאחר חצות לילה". לאחר תיאור מפורט של השיחה בין שירה למנפרד כותב המספר: "אפסיק באמצע ואדלג על דברים שבינו לבינה" - לשון נקייה לתיאור יחסי מין.
בטיול עם שירה בעת שהנריאטה הייתה בבית החולים סיפרה לו שירה שטרם עלייתה לארץ ישראל הייתה נשואה במשך זמן קצר. על נסיבות הולדתה של שרה, לאחר אחיותיה הבוגרות זהרה ותמרה, מסופר: "כבר לאחר שילדה לו את תמרה התחילה הנריאטה נוהגת עמו כאילו אינה אשה לבעלה. ואלמלא יום הולדתו שלו שחל להיות לפני תשעה ירחים לא הייתה שרה באה לעולם."
לאחר שהנריאטה והתינוקת חזרו לבית המשפחה שבשכונת בקעה, מנפרד חי בביתו, עוסק בעבודתו, אך נפשו יוצאת אל שירה. "אין לך שעה שאין מחשבותיו אצלה, אלא שמחשבותיו אינן ברשותו ורגליו ברשותו, וכל זמן שרשותו עליהן עוצרן בביתו." בהזדמנויות שונות מוליכות אותו רגליו לביתה של שירה.
תמצית העלילה > ספר שני

עלילת הספר השני מתרחשת שנתיים לאחר הולדת שרה. "שרה הקטנה כבר מהלכת ברגליה ככל מהלכי שתים ומפטפטת כאדם גמור". מנפרד הרבסט ממשיך בעבודתו וממשיך במחשבותיו על שירה ובקשריו עמה. "בית ההרבסטים סדור על סידורו. הרבסט עסק בשלו ואשתו עסקה בשלה. הרבסט נתעסק בספריו ובהרצאותיו ובתלמידיו ובספרו הגדול על קבורת העניים בביזנטיון והנריאטה נתעסקה בצרכי הבית, בבישול ובאפייה ובתפירה ובגיהוץ ובקניות וברופאים ובענייני המשפחה שבארץ ובחוצה לארץ, מלבד טיפולה עם שרה בתה הקטנה שיצאה מכלל תינוקת שבעריסה ולא הגיעה לכלל תינוקת שבגן ילדים."
מנפרד הרבסט מתקשה להשלים את ספרו על קבורת העניים בביזנטיון, והוא מחליט להפנות מרצו לכתיבת מחזה, טרגדיה על אנטוניה אשת החצר ועל יוחנן שר הבירה והעבד בסיליאוס, אך גם משימה זו אינו מצליח להשלים.
יום שבת אחד יצא הרבסט לביקור אצל ליסבט ניי ואמהּ, אך רגליו הוליכוהו אל ביתה של שירה, ושניהם יצאו לטייל יחד ברחוב. למראה החסידים שברחוב יצאה שירה בביקורת חריפה עליהם, שהם "בטלנים טרחנים צווחנים צעקנים חומדי ממון אוכלי לחם עצלות". בדרכו חזרה לביתו נלווה אליו שכנו, היהודי המומר שכרסון, שהאריך בתיאור גנותם של היהודים. תוך כדי הליכתם נורה לעברם כדור אקדח, שלא פגע בהם בזכות ערנותו של שכרסון.
זהרה, בתם של הנריאטה ומנפרד, הרתה לאברהם וחצי וילדה בן, והנריאטה ומנפרד נסעו לבקרם בקבוצת אחינועם שבעמק יזרעאל. לבקשת חברי הקבוצה הרבסט מרצה בפניהם על ענייני ביזנטיון. בני הזוג הרבסט מקבלים בית ללון בו, ואת מנפרד פוקד חלום בלהות שהנריאטה מעירה אותו ממנו ומרגיעה אותו. "חיבק אותה בכל כחו, ואף היא חיבקה אותו עד שדבקו שניהם והיו לבשר אחד."