ג'רי אדמס
נשיא שין פיין

ב-1978 נעשה אדמס סגן נשיא שין פיין ודמות מפתח הקוראת תיגר על מנהיגות המפלגה, הנשיא רוארי או'בריידי וסגן הנשיא הנוסף דייהי או'קוניל.
שביתת הנשק בין הבריטים לבין הצבא האירי הרפובליקני של 1975 נתפסת לעיתים קרובות כאירוע שהחל את האתגר עבור הנהגת השין פיין, שנשלטה אז על ידי אישים מהדרום כמו או'בריידי ואו'קוניל. עם זאת, ראש המטה של הצבא האירי הרפובליקני באותו זמן, שיימוס טומי, ואישים נוספים, היו מהצפון.
אחת הסיבות להקמתם של "הצבא האירי הרפובליקני הזמני" (Provisional IRA) ושל "שין פיין הזמנית" בדצמבר 1969 ובינואר 1970, בהתאמה, הייתה שאנשים כמו או'בריידי, או'קונל ומק'קי, התנגדו להשתתפות של המפלגה בפוליטיקה חוקתית. הסיבה הנוספת הייתה הכישלון במתן ההגנה לאזורים הלאומנים. כאשר החליטו שני הארגונים להצטרף לפרלמנטים בדבלין, בבלפסט ובלונדון, חלו בהם פילוגים. ג'רי אדמס, שהצטרף לתנועה הרפובליקנית בראשית שנות השישים, תמך בארגונים הזמניים.
בשיבתו בכלא באמצע שנות השבעים, קרא אדמס לרפובליקנים להרחיב את פעילותם הפוליטית, בעיקר בפוליטיקה המקומית. הקריאה הגיעה לאוזניהם של צעירים רבים בצפון, רבים מהם היו פעילים ב-IRA הזמני, אך לא בהכרח פעילים בשין פיין. ב-1977, נשא ג'ימי דרם נאום בטקס הזיכרון השנתי לוולף טון. הנאום נתפס כקו פרשת המים בה הודה דרם כי המלחמה תארך זמן רב והצלחתה תלויה בפעילות פוליטית שתשלים את הפעילות הצבאית של ה-IRA. אחרים רואים את שיאו של הקישור הזה בין מאבק פוליטי למאבק צבאי בהצהרתו של דני מוריסון בוועידת השין פיין ב-1981 בה שאל: "מי כאן באמת מאמין שאנו יכולים לנצח במלחמה בקלפיות? אך האם מישהו כאן יתנגד אם באמצעות פתק ההצבעה ביד אחת והרובה ביד השנייה, נשיג את השליטה באירלנד". יש הרואים את הקישור בין המאבק הצבאי למאבק הפוליטי כמדינות שהותוותה בנאומיו של או'בריידי, אך קריאה זו לא הדהדה באוזניהם של הצעירים בצפון.
גם לאחר בחירתו לפרלמנט של בובי סנדס, כחלק מההתגייסות ההמונית לתמיכה בשביתת הרעב של 1981 של אסירים רפובליקנים בכלא מייז, אדמס היה זהיר בנוגע למעורבות הפוליטית של השין פיין. צ'ארלס הוהי, ראש ממשלת אירלנד, קרא לעריכת בחירות ביוני 1981. בוועידת המפלגה המליץ אדמס ששין פיין תציג מועמדים רק בארבעה מחוזות בחירה הגובלים עם צפון אירלנד. תחת זאת, הציגו תשעה אסירים את מועמדותם ומתוכם נבחרו שניים. אלה, עם בחירתו של בובי סנדס, בישרו את פריצת הדרך בבחירות שהתקיימו בשנה שלאחר מכן לאספה הכללית של צפון אירלנד. אדמס, מוריסון, מק'גיניס ואוון קארון, נבחרו לאספה הכללית, אך בחרו להיות "נעדרים". מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (SDLP) הכריזה לפני הבחירות שגם הנציגים שיבחרו מטעמה לא יתפסו את מקומותיהם באספה וכך אכן עשו 14 הנבחרים מטעמה. ב-1983 התקיימו הבחירות לפרלמנט הבריטי, שבהם עלו אחוזי ההצבעה לשין פיין ואדמס נבחר מטעם מחוז הבחירה של מערב בלפסט, ושוב בחר שלא לממש את בחירתו מתוך מחאה. באותה שנה התפטר או'בריידי מתפקידו כנשיא שין פיין וג'רי אדמס ירש אותו.
הרפובליקנים טענו זה מכבר שהמדינה האירית הלגיטימית היחידה מבחינתם היא זו שהוקמה ב-1916 והממשלה הלגיטימית היחידה היא מועצת הצבא האירי הרפובליקני, ששאבה את סמכותה מחברי הפרלמנט האירי האחרונים שהיו ממתנגדי האמנה האנגלו-אירית ב-1938. אדמס המשיך לדבוק בתביעתו ללגיטימיות רפובליקנית פוליטית עד לשנים האחרונות, כאשר בנאומו בוועידת מפלגת שין פיין ב-2005 הוא דחה אותה באופן מפורש: "אך אנו מסרבים להפליל את אלו שהפרו את החוק במסגרת רדיפה אחר מטרות פוליטיות לגיטימיות... שין פיין מואשמת בהכרה במועצת הצבא האירי הרפובליקני כממשלה הלגיטימית של האי. זהו לא המקרה... אל תאמינו שהמועצה הצבאית היא הממשלה של אירלנד. ממשלה כזו תתקיים רק כאשר כל תושבי האי יבחרו בה. האם שין פיין מקבלת את המוסדות של המדינה כלגיטימיים? ברור שכן".
כתוצאה מאי הכרה זו, נמנעו נציגי שין פיין לתפוס את מקומם במושבי הפרלמנטים האיריים והבריטים. בוועידה השנתית של 1986 הוחלט לתקן את סעיפי חוקת המפלגה כדי שיאפשרו לחבריה לשבת בפרלמנט בדבלין. במעמד זה ארגן או'בריידי קבוצה קטנה ששבתו שביתת מחאה. מיעוט זה, שדחה את נטישת מדיניות ה"היעדרות", מבדיל את עצמו עד היום מהשין פיין.
מנהיגותו של אדמס קיבלה תמיכה מאנשים בצפון כמו מוריסון ומק'גיניס. במשך הזמן, אדמס ואחרים כיוונו עצמם להצלחה האלקטורלית בראשית ובאמצע שנות השמונים, כאשר שובתי הרעב כמו בובי סנדס וקיראיאן דוהרטי נבחרו לפרלמנטים הבריטי והאירי, בהתאמה, והם טענו ששין פיין נעשתה בהדרגה למפלגה פוליטית ובסיס ההשפעה על הפוליטיקה ולא על המאבק הצבאי. ההשפעה האלקטורלית של אסטרטגיה זו הוכחה מאוחר יותר בבחירתם של אדמס ושל מק'גיניס לפרלמנט הבריטי.