stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היכל התהילה של הפוטבול המקצועני

| --- | --- |
היכל התהילה של הפוטבול המקצועני בקנטון, אוהיו
היכל התהילה של הפוטבול המקצועני בקנטון, אוהיו
 מידע כללי
 סוג:  היכל תהילה
 כתובת:  קנטון, אוהיו שבארצות הברית
 מיקום:  קנטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  NFL
 מבקרים בשנה:  191,943 (2010)
 נשיא:  דוד בייקר
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1963
 תאריך פתיחה רשמי:  7 בספטמבר 1963 
 קואורדינטות:  40°49′16″N 81°23′52″W﻿ / ﻿40.8211°N 81.3978°W﻿ / 40.8211; -81.3978
 www.profootballhof.com
  (למפת אוהיו מוגדלת) קולומבוס קליבלנד סינסינטי טולידו דייטון ינגסטאון פארמה אקרון פ נ ס י ל ב נ י ה  וירג'יניה המערבית  קנטקי א י נ ד י א נ ה  מישיגן קנדה ימת איריהיכל התהילה של הפוטבול המקצועני(למפת אוהיו רגילה) קולומבוס קליבלנד סינסינטי טולידו דייטון ינגסטאון פארמה אקרון פ נ ס י ל ב נ י ה  וירג'יניה המערבית  קנטקי א י נ ד י א נ ה  מישיגן קנדה ימת איריהיכל התהילה של הפוטבול המקצועני
 
סמליל היכל התהילה של הפוטבול המקצועני
היכל התהילה של הפוטבול המקצועני (באנגלית: Pro Football Hall of Fame) בקנטון, אוהיו, שבארצות הברית, שם דגש על שחקנים ואישים מליגת ה-NFL, ומכונה לעיתים היכל התהילה של ה-NFL. ההיכל נפתח ב-7 בספטמבר 1963 בקנטון, אוהיו. כל השחקנים והאישים בהיכל התהילה היו קשורים לליגת ה-NFL בצורה זו או אחרת מלבד ביל שאו, שחקן עבר ששיחק עד שנת 1969 בליגת ה-AFL, שהתמזגה עם ליגת ה-NFL שנה לאחר שפרש ב-1970.
הליך הבחירה

על מנת להיות זכאי להיבחר להיכל התהילה על שחקן או מאמן להיות לפחות חמש שנים לאחר פרישה. אישים כגון בעלים או צוות הנהלה זכאים להיבחר בכל עת. מעריצים יכולים להעמיד שחקנים, מאמנים או אישים אחרים על ידי פניה בדואר אלקטרוני או מכתב להיכל התהילה. חברי ועדת הבחירה מצמצמים את רשימת המועמדים ל-25 מועמדים. בנובמבר הוועדה מצמצמת את הרשימה ל-15 מועמדים סופיים על ידי הצבעה.
האחים חדד

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  האחים צבי וחיים חדד
 תקופת הפעילות:  1964–הווה (כ־60 שנה)
 מוצרים עיקריים:  כלי כסף טהור, יודאיקה ותשמישי קדושה
  
 www.hadadbros.com
 
חברת האחים חדד, בעלת רשת "אחים חדד כלי כסף", היא בין היצרניות הגדולות בישראל ובעולם לייצור כלי כסף ויודאיקה.
היסטוריה

חברת "האחים חדד" נוסדה בשנת 1964[דרושה הבהרה] כחברה משפחתית המתמחה באומנות ייצור כלי כסף ויודאיקה. העבודה עם כלי כסף הייתה מוּכרת בהיסטוריית המשפחה מאז הסב, שהיה רב העדה הטריפוליטאית בבני ברק, ועסק בצורפות לפרנסתו. את המפעל הקימו בניו, צבי וחיים חדד, וכיום ממשיכים את המסורת גם בני הדור השלישי של המשפחה, כשהמנהלים הפעילים של החברה כיום הם שי וניסני חדד.
בשנת 1997 חוותה החברה פריצה עסקית גדולה, כשהגדילה את מחזור המכירות מ-10 מיליון ש"ח ל-30 מיליון תוך שנה אחת.
בשנת 2004 זכתה החברה במכרז לפתיחת חנות במתחם נתב"ג 2000. פתיחת החנות התאפשרה לאחר מאבק מול הנהלת רשות שדות התעופה, שדרשה בתחילה שכל החנויות יפעלו בשבת, אך חזרה בה לאחר מאבק מצד בעלי חנויות דתיים. תנודתיות רבה במחירי הכסף הובילה את החברה לסגור את החנות לאחר חמש שנים.
פעילות החברה

החברה מתמחה בייצור כלי כסף בעבודת-יד, כלי כסף הטבולים בכסף טהור מסדרת "מורשת" ופריטים המשולבים עם כסף, עץ, קריסטל או זכוכית.
בבעלות החברה רשת "חדד כסף טהור", המונה 4 חנויות.
החברה מוכרת כלי כסף כגון: פמוטים, קנדלברות, כוסות וגביעי קידוש, קופסאות בשמים להבדלה, חנוכיות, מזוזות, קערות ליל הסדר, דבשיות ומלחיות.
הערות שוליים

↑  יהודה שרוני, ‏מחקר לקראת חג החנוכה: השנה נקנה 45 אלף חנוכיות, באתר מעריב אונליין, 11 בדצמבר 2016
1 2  ספיר פרץ, ‏"התנודה במחיר הכסף מטלטלת בעוצמה", באתר גלובס, 7 באוקטובר 2009
↑  עדי גרסיאל, מלחמה בכפפות משי, באתר ערוץ 7, 20 במאי 2004
↑  יפעת גדות, 'האחים חדד' תפעיל חנות יודאיקה בדיוטי פרי בטרמינל החדש בנתב"ג, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 ביולי 2004
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "האחים חדד".
האנגר

הדמיית האנגר
האנגר של האחים רייט
מטוסים מאוכסנים בהאנגר נושאת המטוסים ג'ורג' בוש מסדרת נימיץ
איירבוס A380 בתצוגה בהאנגר
האנגר (בצרפתית: Hangar) הוא מבנה סגור המשמש לאחסון כלי טיס. מרבית ההאנגרים בנויים ממתכת, אולם נעשה שימוש גם בחומרי בנייה שונים כבטון, ועץ.
לרוב משמשים האנגרים להגן על כלי הטיס מפגעי מזג האוויר, שימושים נוספים הם לתיקון ולבניית מטוסים, וכדי להסתיר מטוסים מלוויינים ומטוסי ריגול. כדי להגן על כלי טיס ממתקפה אווירית, נעשה שימוש בדיר תת-קרקעי (דת"ק), אולם עקב עלויות הבנייה ומעשיות השימוש בדת"ק, מוגבל השימוש בו למטוסי קרב בלבד.
למרבית נושאות המטוסים יש האנגרים מובנים.
שימוש נוסף למילה האנגר הוא שם למחסן גדול וריק.
היסטוריה

את ההאנגר הראשון הקים חלוץ התעופה השוודי קארל ריצ'רד ניברג בתחילת המאה ה-20. בשנת 1902 בנו האחים רייט האנגר מעץ בקיטי הוק (קרוליינה הצפונית), בו בנו את מטוסם.
בשנת 1909 הקים חלוץ התעופה הצרפתי לואי בלריו האנגר בחווה חקלאית בין קאלה לסאנגט, משם יצא לטיסה בה חצה את תעלת למאנש.
האנגרים לספינות אוויר

האנגרים המשמשים לאחסנת ספינות אוויר מכונים "אירשיפ האנגר" (Airship hangar), והם לרוב גדולים מהאנגרים למטוסים, בעיקר בגובהם. בספינות האוויר הראשונות נעשה שימוש בגז מימן, ולהנגרים הייתה חשיבות רבה בהגנה מאש. כמו כן על מנת למנוע תגובת שרשרת, אחסנו את הספינות בהאנגרים נפרדים.
במהלך תור הזהב של ספינות האוויר (מ-יולי 1900), נבנו האנגרים עבור ספינות האוויר במקומות רבים בעולם. בין היתר בנתה הממשלה הבריטית האנגר גדול בקראצ'י עבור ה-R101. ממשלת ברזיל בנתה האנגר גדול בריו דה ז'ניירו, עבור הצפלינים הגרמנים.
האנגרים הגדולים של אותה התקופה נבנו באקרון אוהיו, על ידי חברת הגומי "Goodyear Tire and Rubber Company", והם שמשו לאחסנת ספינות האוויר האמריקאיות USS Akron ו-USS Macon. אורך האנגר זה היה 358 מ', וגובהו 61 מ'.
בשנות מלחמת העולם השנייה הקים הצי האמריקאי עשרה האנגרים מעץ כחלק מהתוכנית להגנה על קו החוף, מבנים אלו הם מבני העץ הגדולים בעולם. כיום שבעה מהם נשארו בשימוש, אחד מהם משמש את המוזיאון האווירי טילאמוק.
חלופה זולה להאנגרים ממתכות ועץ הם האנגרים הבנויים מסיבים.
גדלים

על מנת שיוכלו לעבור בדלתות האנגרים, רוחבם צריך להתאים למוטת הכנפיים של המטוסים. האנגרים למטוסים כבואינג 747 ואיירבוס A380, צריכים להיות מעל לגודל XXL.
| --- | --- |
גודל –: היקף
S –: פחות מ-30 מטר
M –: בין 30 ל-60 מטר
L –: בין 60 ל-90 מטר
XL –: בין 90 ל-120 מטר
XXL –: יותר מ-120 מטר
גלריית תמונות

האנגר ששימש כבסיס של חיל הנחתים האמריקני
האנגר הנבנה עבור חברת התעופה איבריה איירליינס בנמל התעופה של ברצלונה, היקפו יהיה 155 מטר.
F-35 לייטנינג II בהאנגר
האנגר למטוסים זעירים
צפלין בהאנגר צף לספינות אוויר בימת קונסטנץ
מטוסים מחוץ להאנגר של נאס"א בלאנגלי
מעבורת החלל דיסקברי מוצאת מהאנגר לקראת שיגורה למשימה STS-124
בואינג 787 נכנס להאנגר לאחר טיסת הבכורה שלו
האנגרים של חברת התעופה אייר גרינלנד בנוק
F-18 ליד האנגר
רחוב האנגרים פרטיים באורגון
אנטונוב AN-124 מוטען ליד האנגר
הערות שוליים

↑  Arthur A. Stuart, ‏Popular Science Monthly, באתר גוגל ספרים
↑  האנגר החדש של איבריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548374205171  GND: 4255967-4  KulturNav: 587e48bf-8164-44e2-80f8-9363e402261b  LCCN: sh85058741  NARA: 10637840
דייוויד רמניק

| --- | --- |

דייוויד רמניק, 2008
 לידה:  29 באוקטובר 1958 (בן 65) האקנסק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת פרינסטון  Pascack Valley High School  אקדמיית יבנה 
 בן או בת זוג:  Esther B. Fein 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ורג' פולק (1993)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה (2014)  פרס פוליצר לספרי עיון כלליים (1994)  Medal of the Order of the Lithuanian Grand Duke Gediminas 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  DrunkRemnick
 
דייוויד רמניק (באנגלית: David Remnick; נולד ב-29 באוקטובר 1958) הוא עיתונאי, סופר ועורך כתב עת יהודי-אמריקאי. הוא זוכה פרס פוליצר לשנת 1994 עבור ספרו "קברו של לנין: ימיה האחרונים של האימפריה הסובייטית" (אנ'). רמניק הוא עורכו של כתב העת הניו יורקר מאז שנת 1998. הוא נבחר לעורך השנה בידי כתב העת Advertising Age בשנת 2000. לפני שהצטרף לניו יורקר, רמניק היה שליח הוושינגטון פוסט במוסקבה. הוא מכהן בחבר הנאמנים של ספריית העיר ניו יורק. ב-2010 ראה אור ספרו השישי "אובמה מילדות עד נשיאות".
שנותיו הראשונות ומשפחתו

רמניק נולד בהאקנסאק, ניו ג'רזי (אנ'). בנם של ברברה לבית סיגל, מורה לאמנות ואדוארד סי. רמניק, רופא שיניים.


גדל בהילסדייל, ניו ג'רזי (אנ'), למשפחה יהודית חילונית וסיפר "הספרים עמדו במרכז עולמי".

חברו מילדות היה הקומיקאי ביל מאהר

הוא למד בבית הספר התיכון פיזק ואלי בהילסדייל.

הוא בוגר אוניברסיטת פרינסטון (1981).
הוא נשא לאישה את כתבת הניו יורק טיימס אסתר פיין, לזוג שלושה ילדים.

רמניק דובר רוסית היטב.
הקריירה בוושינגטון פוסט

רמניק החל את קריירת העיתונאות שלו בוושינגטון פוסט ב-1982 מעט אחרי שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטת פרינסטון.

משימתו הראשונה הייתה לכתוב על ליגת הפוטבול האמריקאית.

כעבור שש שנים, ב-1988, הוא התמנה לכתב העיתון במוסקבה, עבודה שסיפקה בידו חומר לספרו "קברו של לנין". הוא זוכה פרס ג'ורג' פולק למצוינות בעיתונות לשנת 1993.
הקריירה בניו יורקר

רמניק התמנה לחבר מערכת בניו יורקר בספטמבר 1992, לאחר שעבד עשר שנים בוושינגטון פוסט.
מאמרו של רמניק בניו יורק משנת 1997 ‏"Kid Dynamite Blows Up", אודות המתאגרף מייק טייסון, היה מועמד ל-National Magazine Awards (אנ')
ביולי 1998 התמנה לעורך הניו יורקר במקומה של טינה בראון (אנ')
רמניק מינה את הנדריק הרצברג, כותב הנאומים לשעבר של ג'ימי קרטר ועורכו לשעבר של ניו ריפבליק, לכותב "Talk of the Town", בעמודו הראשון של המגזין.
ב-2005 רמניק הרוויח מיליון דולר כעורכו של הניו יורקר.
ב-2003 כתב מאמר מערכת כנגד מלחמת עיראק.
ספרו של רמניק, "אובמה מילדות עד נשיאות", ראה אור בשנת 2010. הוא מתבסס על מאות ראיונות עם חברים, עמיתים ואנשים ששהו במחיצתו של אובמה, עד שנהפך לנשיא ארצות הברית. הספר זכה לביקורות רבות בעיתונות.
ב-2010 רמניק יצא בקמפיין שדרש את שחרורה של סכינה מוחמדי אשתיאני, איראנית שנידונה למוות בסקילה לאחר שהורשעה בניאוף והורתה על הוצאתו להורג של בעלה בידי מאהבה.
ביבליוגרפיה > ספרים שכתב

(Lenin's tomb : the last days of the Soviet Empire. New York: Random House. (1993.
(1996) .The devil problem and other true stories. New York: Random House.
(1997) .Resurrection : the struggle for a new Russia. New York: Random House.
(1998) .King of the World : Muhammad Ali and the rise of an American hero. New York: Random House.
Remnick, David and Susan Choi, eds. (2000). Wonderful town : New York stories from the New Yorker. New York: Random House.
(2006). Reporting : writings from The New Yorker. New York: Knopf.
(2010). The bridge : the life and rise of Barack Obama. New York: Knopf.
ביבליוגרפיה > ספרים שערך

The New Gilded Age: The New Yorker Looks at the Culture of Affluence. New York: Random House, 2000.
Life Stories: Profiles from the New Yorker. New York: Random House, 2000.
Fierce Pajamas: An Anthology of Humor Writing from the New Yorker (with Henry Finder, eds.). New York: Random House, 2001.
Secret Ingredients: The New Yorker Book of Food and Drink. New York: Random House, 2007.
Disquiet, Please! More Humor Writing from the New Yorker (with Henry Finder, eds.). New York: Random House, 2008.
The Only Game in Town: Sports Stories from the New Yorker. New York: Random House, 2010.
הערות שוליים

↑  ארנה קזין, "איך להשיב לתפארתו מגזין אגדי", הארץ, 9 בפברואר 2006
1 2  אליזבט איי. ברנן, אליזבט סי. קלארג', "דייוויד רמניק", מי ומי בפרס הפוליצר, הוצאת אוריקס, 1994, עמ' 276
1 2  גבי ווד, "האמריקאי השקט", האובזרבר, 10 בספטמבר 2006
↑  ג'ו האגן, "זה לא יכאב לך", ניו יורק (מגזין)
↑  ג'ונתן סייל, "השכלתו של דייוויד רמניק: עורך הניו יורקר", אינדיפנדנט, 18 באוקטובר 2006
↑  פיט המיל, "מושב קרוב לזירה"הניו יורק טיימס, 14 במאי 2006
1 2 3  "דייוויד רמניק", הרצאה במכון סופרים, State University of New York,‏ 26 בספטמבר 2000
↑  The Tony Kornheiser Show, WTEM, April 13, 2010
↑  זוכי פרס ג'ורג' פולק, באתר אוניברסיטת לונג איילנד
↑  ג'ניפר הרפר, "מגזין הניו יורקר ממנה עורך חדש", טריביון ביזנס ניוז/נייט רידר, באתר HighBeam Research‏ 13 ביולי 1998
↑  "מי מרויח כמה", ניו יורק (מגזין) (2005)
↑  ‏"Making a Case", הניו יורקר, 3 בפברואר 2003
↑  McNeil D. The bridge-builders. Safundi: The Journal of South African and American Studies 2010, 11(4), 459–464.
↑  סעיד קמאלי דהגן, "משפט הסקילה באירן הוליד קמפיין נגד", גארדיאן, 22 ביולי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308297205171  PLWABN: 9810549342005606  BIBSYS: 90688783  BNE: XX1547068  BnF: cb12464071v (data)  CANTIC: a19523580  CiNii: DA07864584  GND: 121911411  ISNI: 0000 0001 1021 5708  LCCN: n92115613  LNB: 000212166  MusicBrainz: cd2bffd4-e9bd-4271-9061-dd37edbc78e1  NDL: 00865776  NKC: mzk2005312786  NLG: 258967  NSK: 000469521  NTA: 11570695X  RERO: 02-A003737032  SNAC: w6zh0nrd  SUDOC: 033821933  VIAF: 14869911   WorldCat (עם VIAF): 14869911
הגישה האונטולוגית הטבעית

הגישה האונטולוגית הטבעית (באנגלית: The Natural Ontological Attitude, או בקיצור: NOA) היא עמדה פילוסופית שהציע הפילוסוף ארתור פיין כחלופה הן לריאליזם מדעי והן לאנטי-ריאליזם מדעי.
על פי הגישה האונטולוגית הטבעית, עלינו לבטוח בטובי המדענים ולהאמין בקיומם של ישים בלתי נראים, כגון אלקטרונים, כאשר טובי המדענים בטוחים במידה מספיקה כדי להאמין בקיומם. בניגוד לריאליזם מדעי, הגישה האונטולוגית הטבעית אינה טוענת שהמדע פרוגרסיבי, כלומר: מתקדם לקראת האמת על ידי שימור ידע מתאוריות ישנות לחדשות, ואינה מחפשת הצדקות לאמונה בקיומם של ישים בלתי נראים מעל ומעבר להצדקות שהמדענים נותנים לטענותיהם.
פיין תוקף פילוסופים ריאליסטים הטוענים שריאליזם מדעי היא העמדה היחידה המסבירה את הצלחת המדע. פיין טוען כי הצלחת המדע צנועה יותר ממה שפילוסופים ריאליסטים נוטים לטעון, וכי ההיסטוריה של המדע דומה ל"בית קברות" של תאוריות בלתי מוצלחות שהועלו ונשכחו.
פיין טוען כי האסטרטגיה הריאליסטית אינה מצליחה להסביר הצלחות מדעיות באופן נקודתי, וכי אינסטרומנטליסטים מציעים במקרים רבים הסברים נקודתיים עדיפים להצלחת המדע.
בנוסף טוען פיין כי כל הסבר כללי להצלחת המדע מניח את המבוקש. הסברים כלליים להצלחת המדע הם מסוג היסק להסבר הטוב ביותר, כלומר: ההסקה שההסבר הטוב ביותר הוא המתקבל ביותר על הדעת ולכן חייב להיות אמיתי או קרוב לאמת. ההסתמכות על ההסבר הטוב ביותר נובעת מכך שהוא משמש מדענים בהצלחה בעבודתם. פיין טוען שבעוד שההסבר הטוב ביותר הוא אסטרטגיה לגיטימית להסברים נקודתיים שמעלים המדענים בעבודתם (לדוגמה: "אלקטרונים הם ההסבר הטוב ביותר לתופעות חשמליות, לכן הם חייבים להתקיים"), הוא אינו אסטרטגיה לגיטימית להסבר כללי של הצלחת המדע, משום שכך משתמשים בו כדי להצדיק את עצמו (ראו גם בעיית האינדוקציה).
פיין טוען כי הגישה האונטולוגית הטבעית היא המכנה המשותף המינימלי לריאליסטים ולאנטי-ריאליסטים, ובשל הסיבות שפורטו לעיל, היא העמדה המקסימלית הניתנת להצדקה פילוסופית, ולכן חייבים להסתפק בה.
היכל התהילה של הכדורגל הישראלי

מרדכי שפיגלר (מימין), שנבחר כגדול שחקני הכדורגל בישראל, לצידו של יורם ארבל, מחברי הוועדה.
היכל התהילה של הכדורגל הישראלי הוא היכל התהילה לשחקנים הטובים ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי, שיזם ערוץ הספורט בשיתוף פעולה עם ארגון שחקני הכדורגל בישראל (המקורי), והוקם במימון המועצה להסדר ההימורים בספורט.
פאנל מיוחד של אנשי תקשורת המסקרים את ענף הכדורגל בישראל גיבש בחודשים מרץ ואפריל 2009 רשימה של חמישים שחקנים שנבחרו להיכל התהילה, מתוך רשימה התחלתית של מאה מועמדים. שמות השחקנים נכנסו להיכל התהילה כעבור חודש. את התוכנית לכל אורכה הנחה דני ענבר.
בין חברי הוועדה המיוחדת היו אנשי ספורט, שדרי ספורט, כתבי ספורט ואנשי תרבות בכירים, ביניהם: מוטי קירשנבאום, גברי לוי, דני דבורין, זוהיר בהלול, יורם ארבל, רמי וייץ, שגיא כהן, אבי מלר, שלומי ברזל, אמיר אפרת ועוד.
50 חברי היכל התהילה בחרו את מרדכי שפיגלר, אייל ברקוביץ', חיים רביבו, אלי אוחנה ואורי מלמיליאן כחמשת שחקני הכדורגל הישראלים הטובים ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי. כמו כן, נבחר מרדכי שפיגלר כגדול שחקני הכדורגל בישראל, ושערו של אלי אוחנה במשחק מול נבחרת אוסטרליה במוקדמות מונדיאל 1990 נבחר כשער החשוב ביותר בכל הזמנים. בנוסף, המשחק של נבחרת ישראל מול נבחרת שוודיה במונדיאל 1970 נבחר כמשחק הטוב ביותר בהיסטוריה, ואילו עמנואל שפר שאימן את הנבחרת במונדיאל זכה בפרס מפעל חיים.
חברי היכל התהילה הישראלי

יוסי אבוקסיס
אלי אוחנה
מוטי איוניר
זאהי ארמלי
אהוד בן טובים
אלי בן רימוז'
טל בנין
חיים בר
מאיר ברד
אייל ברקוביץ'
בוני גינצבורג
יהושע (שייע) גלזר
גידי דמתי
אלי דריקס
יוחנן וולך
יצחק ויסוקר
איציק זוהר
יעקב חודורוב
אלון חזן
בני טבק
רפעת טורק
אבי כהן
אמציה לבקוביץ'
חיים לוין
משה ליאון
אלון מזרחי
יוסי מזרחי
עודד מכנס
אורי מלמיליאן
אבי נמני
נחום סטלמך
משה סיני
ראובן עטר
אלי פוקס
דוד פיזנטי
שייע פייגנבוים
דוד פרימו
ויקי פרץ
ניר קלינגר
חיים רביבו
צבי רוזן
רוני רוזנטל
משה רומנו
אבי רן
זכריה רצאבי
ישעיהו שווגר
יצחק שום
גיורא שפיגל
מרדכי שפיגלר
שלום תקווה
האבלט נייט בראון

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1815 למבת', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 ביולי 1882 (בגיל 66) ברייטון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  איור 
 צאצאים:  גורדון פרדריק בראון 
 
האבלט נייט בראון (באנגלית: Hablot Knight Browne‏; 10 ביולי 1815 – 8 ביולי 1882) היה אמן ומאייר אנגלי. ידוע בשם העט שלו, פיז, הוא אייר ספרים מאת צ'ארלס דיקנס, צ'ארלס לבר והריסון איינסוורת'. בנו היה המאייר גורדון פרדריק בראון.
ביוגרפיה

הוא היה ממוצא הוגנוטי. האבלט נייט בראון נולד באנגליה, בלמבת' (ליד לונדון) בקנינגטון ליין. הוא היה הילד הארבע עשרה מבין חמש עשרה ילדי קתרין וויליאם לודר בראון. על פי הביוגרף שלו ולרי בראון לסטר, פיז היה למעשה בנם הבלתי חוקי של אחותו הבכורה קייט והקפטן ניקולס האבלט מהמשמר הקיסרי של נפוליאון.
קיימת אי ודאות לגבי תאריך הלידה המדויק - 10 ביולי 1815 הוא התאריך שניתן על ידי ולרי בראון לסטר, נינו של נינו, אך מופיע גם בעותק של תעודת הקבורה שלו.
כשהיה בן 7 נטש אביו ויליאם בראון את המשפחה, שינה את שמו לברטון והפליג לפילדלפיה ושם נודע בציורי האקוורל שלו. לאחר מכן הוכרז מותו של ויליאם בראון על ידי אשתו קתרין.
בראון למד אצל ויליאם פינדן, חרטות, ובסטודיו שלו קיבל את השכלתו האמנותית היחידה. עם זאת, הוא לא התאים לחריטה, אבל במהלך 1833 קיבל פרס חשוב של החברה לאמנויות על ציור. הוא נטש את החריטה בשנה שלאחר מכן והחל בעבודות אמנותיות אחרות, במטרה להפוך לצייר.
קריירה

באביב 1836 פגש את צ'ארלס דיקנס. בתקופה שבה חיפש דיקנס מישהו שיאייר את רשומות מועדון הפיקוויקים. בראון הפך למאייר חוברתו הקטנה. במהדורה המקורית של פיקוויקים, שהונפקה בהמשכים חודשיים מתחילת 1836 ועד סוף 1837. האיורים הראשונים צוירו ידי רוברט סימור, שהתאבד באפריל 1836. הלוחות הבאים היו של רוברט ויליאם בוס.
האבלט בראון וויליאם מייקפיס תאקרי ביקרו במשרד המו"לים עם דוגמאות מעבודותיהם לבדיקת של דיקנס. הסופר העדיף את האיור של בראון. הלוחות הראשונים של בראון עבור רשומות הפיקוויקים היו חתומות בשם "נמו", אך בשלישית כבר חתום בשם "פיז", שם בדוי ששמר עליו בעתיד.
פיז פיתח את הדמות סם ולר באופן גרפי בדיוק כפי שסימור פיתח את פיקוויקים. דיקנס ופיז הפכו לחברים טובים ובשנת 1838 נסעו יחד ליורקשייר כדי לראות את בתי הספר שבהם הפך ניקולס ניקלבי לגיבור. מאוחר יותר הם עשו כמה מסעות נוספים יחד כדי להקל על עבודת המאייר. דמויות נוספות של דיקנס אויירו על ידי פיז בהמשך בניהם היו מייג'ור באגסטוק, גברת גאמפ, ודייוויד קופרפילד. מתוך עשרת ספריו של דיקנס שפיז אייר, הידוע ביותר היה דייוויד קופרפילד.
בראון עשה כמה רישומים לפאנץ' בימיו הראשונים של המגזין וגם לקראת סוף חייו. הוא עיצב את העטיפה של המגזין ששימשה במשך שמונה עשר חודשים מינואר 1842.
בנוסף לעבודתו עבור דיקנס, פיז אייר יותר מעשרים מהרומנים של לבר. הוא גם אייר את הרומנים של האריסון איינסוורת' ופרנק סמדלי.
רוב עבודותיו של בראון נחרטו על לוחות פלדה מכיוון שהן נוצרו למהדורות גדולות בהרבה מלוחות העשויות מנחושת. בראון התעצבן על כך שחלק מהתחריטים שלו הועברו לחריטת אבן על ידי המו"לים והודפסו כליטוגרפיות. באופן חלקי במטרה למנוע טיפול כזה בעבודתו, הוא שורות של קווים על הלוח בכדי להשיג את מה שנראה כגוון אפור. כאשר נעשה שימוש בחומצה, גוון זה נתן אפקט הדומה במידה מסוימת למצוטינט, שבאותה עת היה כמעט בלתי אפשרי להעביר אותו לאבן.
מוות

בראון עבד אצל אותם המוצאים לאור עד 1867, אז סבל ממחלה שגרמה לשיתוק. לאחר שהחלים, הוא ייצר חיתוכי עץ רבים.
בשנת 1878 הוענקה לו קצבה על ידי האקדמיה המלכותית. בריאותו החמירה בהדרגה עד שנפטר ב-8 ביוני 1882
הערות שוליים

↑  Phiz, Dickens and London, www.gresham.ac.uk
↑  Charles Dickens Miniature Sheet at Royal Mail Shop, web.archive.org, ‏2013-12-02
↑  M. H. (Marion Harry) Spielmann, The history of "Punch", London Paris, Melbourne, Cassell and company, limited, 1895
↑  Valerie Lester, Phiz: The Man Who Drew Dickens, Random House, 2011-07-31, ISBN 978-1-4464-8393-0. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259112705171  PLWABN: 9810702503505606  BNE: XX1046541  BnF: cb123339312 (data)  CANTIC: a11033502  DSI: 471  GND: 11866025X  ISNI: 0000 0000 8132 7611  LCCN: n50042827  LNB: 000155127  NGV: 4451  NKC: jn19981000336  NLA: 36433249  NTA: 068524552  PIC: 12298  RKD: 13233  SELIBR: 179366  SNAC: w60z73qs  SUDOC: 032278977  TePapa: 310  Trove: 1256315  ULAN: 500018295  VcBA: 495/85018  VIAF: 54219103   WorldCat (עם VIAF): 54219103 
האבלט בראון, איור מניקולס ניקלבי, 1875
האחים זנגאקי

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1870–1899 (כ־29 שנים) 
 תחום יצירה:  צילום 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 
האחים זנגאקי (באנגלית: Zangaki Brothers) היו שני אחים ממוצא יווני, שפעלו כצלמים במצרים ובאלג'יריה, משנות ה-60 של המאה ה-19 ועד שנות ה-90.  הם התמחו בצילום אנדרטאות וסצנות מחיי היום-יום, הפקת הדפסים למסחר התיירותי. מדי פעם הם עבדו עם הצלם היפוליט ארנו על הפרויקט של תעלת סואץ.
חיים וקריירה

מעט ידוע על קורות חייהם של האחים זנגאקי, מלבד ראשי התיבות שלהם, וכי הם פעלו במצרים מחוץ לאזור פורט סעיד וקהיר מסביבות שנות ה-60 ועד שנות ה-90 לפחות. רבים מתצלומי זנגאקי חתומים בראשי תיבות של אחיו או מקום עסקו, למשל, "C. Zangaki" או "Zangaki, Cairo" או מדי פעם "A. Zangaki".
בעבר האמינו ש"א. זנגאקי" הוא צלם יחיד. עם גילוי שלט עם השם "אדלפוי זנגקי", הוכר כי מדובר באחים. מאמינים ששמותיהם היו ג'ורג' וקונסטנטינוס (או קוסטאס).  כמה חוקרים מאמינים שהם נולדו באי מילוס, בעוד שאחרים טענו שהם קפריסאים. עם זאת, אין ראיות סופיות הנוגעות למקום ותאריך הלידה שלהם. גם לא ברור איך הם הגיעו ללמוד צילום. עם זאת, זמן קצר לאחר הגעתם למצרים הם הפכו לצלמים מבוססים עם סטודיו בקהיר ובפורט סעיד.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסיעות תיירים למצרים יצרו ביקוש רב לצילומים כמזכרות. קבוצה קטנה של צלמים מוקדמים, רובם ממוצא צרפתי, התמקמה בקהיר ובעמק הנילוס כדי לנצל את הדרישה הזו. בין הצלמים החלוציים הללו נמנו פליקס בונפיס (1831–1885); גוסטב לה גרה (1820–1884), אמיל בכר (אחיו אנרי חתום על כמה מתצלומיו; פעיל 1860–1890); האחים הבריטים-איטלקים אנטוניו באטו (בערך 1832–1906) ופליצ'ה באטו (1832–1909) והיפוליט ארנו (פעיל בין 1860 ל-1890).
תצלומים שצולמו על ידי האחים זנגאקי נמצאים בדרך כלל באלבומי תיירים שנאספו במזרח התיכון במחצית השנייה של המאה ה-19. מהסטודיו שלהם בפורט סעיד, הם היו במיקום אידיאלי למכור לאירופאים המבקרים במצרים כחלק מסיבוב הטיול הגדול. האחים זנגאקי נסעו לאורך הנילוס בליווי עגלת חדר חושך רתומה לסוס כדי לתעד את הנוף, הארכיטקטורה והאירועים במצרים. התמונות כללו את הפירמידות או הספינקס והערים, סואץ או אלכסנדריה, כמו גם צילומים של חיי היומיום במצרים, כמורה ותלמידים, גברים ליד הנילוס או נשים בבית.
ייתכן שהם עבדו עם צלם צרפתי, היפוליט ארנו, בפרויקט תיעוד עבודות של בניית תעלת סואץ. רוב החוקרים מאמינים שארנו היה הצלם הרשמי של סואץ ושייתכן שהאחים זנגאקי סייעו לו, עם זאת, האופי המדויק של מערכת היחסים ביניהם אינו ברור שכן הביוגרפיה של ארנו אינה ברורה בדיוק כמו זו של האחים זנגאקי. עם זאת, מערכת היחסים התפרקה כאשר בשנת 1874, ארנו פתח בהתדיינות נגד האחים זנגאקי והאשים אותם בגזילת הקניין הרוחני שלו. ארנו הצליח וב-29 ביוני 1876, בית המשפט של איסמעיליה, הכיר בהם כ"אשמים בגרימת נזק לרכוש אמנותי ותעשייתי ובתחרות בלתי הוגנת."
הכרה

ידוע שהאחים זנגאקי "הפיקו כמה מהתמונות המשובחות ביותר של מצרים הוויקטוריאנית המאוחרת." התמונות שלהם ממצרים של סוף המאה ה-19, אף שהופקו למכירה לסחר התיירים האירופי הפורח למצרים, זוכים להערכה רבה על ידי היסטוריונים ואספנים על התובנות שלהם על החיים באותה תקופה.
הערות שוליים

↑  Encyclopedia of Nineteenth-Century Photography, Routledge, 2013-12-16, ISBN 978-0-203-94178-2
↑  C. & G. Zangaki Photographs Collection, 1870-1875 - Finding Aids, findingaids.princeton.edu
↑  Apostolou, Irini. "Photographes Français et Locaux en Orient Méditerranéen au XXIX siècle: Quelques cas de collaboration". Bulletin du Centre de Recherche Français à Jérusalem, Vol. 24, 2013
1 2  Jacobson, Ken (2007). Odalisques and Arabesques: Orientalist Photography, 1839–1925. London: Bernard Quaritch Ltd. p. 277
↑  Perez, Nissan N. Focus East: Early photography in the Near East (1839–1885). New York: Harry N. Abrams, 1988, p. 233.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16546494d (data)  GND: 16051653-5  ISNI: 0000 0001 2308 9392  LCCN: no2009009260  PIC: 279840  RKD: 413313  SUDOC: 194590739  TePapa: 29271  ULAN: 500033408  VIAF: 139458799   WorldCat (עם VIAF): 139458799
האצ'ינסון (אי, אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק באי בארכיפלג מרשל, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  76°47′00″S 148°53′00″W﻿ / ﻿76.78333333°S 148.88333333°W﻿ / -76.78333333; -148.88333333
 אורך:  25 קילומטר
 נתונים מדיניים
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהאצ'ינסון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהאצ'ינסון
 
האי האצ'ינסון (באנגלית: Hutchinson Island) הוא אי מכוסה קרח, הממוקם בארכיפלג מרשל, למול חופי ארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 24 קילומטרים.
האי ממוקם 19 קילומטרים ממזרח לאי וולמר.
שיא גובהו של האי 193 מטרים מעל פני הים.