stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תום העיוור

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1849 מחוז האריס, ארצות הברית 
 פטירה:  14 ביוני 1908 (בגיל 59) הובוקן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Thomas Wiggins 
 שם במה:  Blind Tom 
 מקום קבורה:  בית הקברות אברגרינס 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
תומאס ויגינס, "תום העיוור" (Blind Tom Wiggins;‏ 25 במאי 1849 – 14 ביוני 1908) היה עבד ממוצא אפרו-אמריקאי, עיוור מלידה ואוטיסט, שנתגלה כבעל כישרון יוצא דופן בנגינה והלחנה של יצירות לפסנתר. ויגינס סבל מתסמונת סוואנט – תסמונת נדירה הפוקדת אחד מתוך 16 מיליון מהלוקים באוטיזם, כאשר הלוקים בה מתאפיינים על ידי כישרון מיוחד בתחום ספציפי.
קורותיו

ויגינס נולד במחוז האריס, ג'ורג'יה במטעי וילי אדוארד ג'ורג' ונמכר ב-1850 יחד עם הוריו לגנרל בשם ג'יימס נייל בת'ון ששינה את שמו לתומאס גרין בת'ון או לפי מקורות אחרים לתומאס ויגינס בת'ון, מאוחר יותר כשהתפרסם קוצר שמו לתומאס ויגינס או "תום העיוור". בשל היותו עיוור, לא יכול היה ויגינס לבצע את העבודה הנדרשת בדרך כלל מעבדים ובעליו שקלו בתחילה להמיתו משום שלא היה לו ערך כלכלי לגביהם, אולם בסופו של דבר הותירוהו בחיים תוך שהם מאפשרים לו לשחק לבדו ולשוטט במטע שהשתייך לאדונו.
כבר בגיל מוקדם ביותר גילה ויגינס עניין בפסנתר לאחר שהאזין לנגינתן של בנותיו של בת'ון. לפי דיווחים שונים ויגינס, שהיה ככל הנראה בעל שמיעה מוזיקלית יוצאת מגדר הרגיל, זכה לראשונה בגישה אל הפסנתר בגיל 4. לפי המדווח בגיל 5 הלחין ויגינס את יצירתו הראשונה "סערת גשם" בהשראת הצליל של גשם סוחף שהומטר על גג מפח לו האזין. בת'ון שהבחין בכישרונו אפשר לו להתגורר בחדר סמוך למגורי המשפחה המצויד בפסנתר. ויגינס נהג לשבת בחדר זה ולהתאמן כ-12 שעות מדי יום בנגינה בפסנתר.
כבר בגיל צעיר ביותר (לפני שהחל לנגן) נהג תום לחקות את הצלילים בסביבתו כשהוא מחקה בצורה מושלמת צלילי קריאת תרנגול או שירת ציפורים. כאשר הושאר לבדו במטבח נהג לתופף על סירים ומחבתות ולגרור כיסאות על הרצפה על מנת להפיק צלילים שונים. בגיל 4 יכול היה לחזור בעל פה על שיחות שלמות ששמע עד 10 דקות של שיחה אבל התקשה לתקשר עם אנשים בצורה מילולית על מנת לספק את צרכיו הבסיסיים ביותר.
בגיל 8 לקח בת'ון את "תום העיוור" למסע הופעות ברחבי ארצות הברית כשהוא מופיע לעיתים בתדירות של 4 פעמים ביום. מסע ההופעות נחל הצלחה מסחררת והכניס לבת'ון ולאמרגנו של תום סכום של מעל ל-100,000 דולר בשנה, סכום עצום באותה תקופה מה שהפך את תום לאחד הפסנתרנים המצליחים ביותר במאה ה-19. משפחתו של תום התעשרה הודות לתום בהון המוערך ב-750,000 דולר. האמרגן אוליבר שיווק את תום כסוג של פריק-שואו ההופך מחיה לאמן. בתקשורת הושווה תום לעיתים קרבות לדב, בבון או כלב מסטיף. בת'ון העסיק מוזיקאים מקצועיים שינגנו עבור תום שיכול היה בקלות לשחזר את נגינתם לעיתים קרובות לאחר שמיעה אחת בלבד. לפי המדווח הוא למד בעל פה כ-7,000 קטעים מוזיקליים כולל המנונים, שירים פופולריים, ואלסים ויצירות קלאסיות.
ב-1860 הופיע תום בבית הלבן לפני הנשיא ג'יימס ביוקנן והפך לאפרו-אמריקאי הראשון שהורשה להופיע בבית הלבן. הסופר הידוע מארק טוויין נכח ברבות מהופעותיו של תום העיוור במשך מספר עשורים ותיעד את התרשמויותיו. תום עצמו נהג לדבר על עצמו לעיתים קרובות בגוף שלישי (למשל "תום מרוצה ממך") והיה בעל מודעות מוגבלת בלבד למתרחש סביבו. נראה כי כישוריו של תום תרמו למאמץ המלחמתי של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כאשר שירו המפורסם ביותר "קרב מנזאס", מספר על ניצחונו של הדרום בקרב בול ראן משנת 1861. כתוצאה מכך סירבו עיתונים שחורים רבים מלשבח את תום כשהם מציגים אותו כמנציח סטריאוטיפים שליליים על אוכלוסיית האפרו-אמריקאים והדגישו כי הוא בסך הכל משמש כמקור רווח לבעלי עבדים.
ב-1866, בגיל 16, לקח גנרל בת'ון את תום למסע הופעות מוצלח ביותר באירופה שתרם למוניטין הבינלאומי שלו כפסנתרן. ב-1875 העביר גנרל בת'ון את ניהול ענייניו המקצועיים של תום לידי בנו ג'ון בת'ון שהתלווה לתום במסע הופעות בן 8 שנים שערך ברחבי ארצות הברית.
המאבק על חזקתו של תום

ב-1882 התחתן ג'ון בת'ון עם בעלת האדמות שלו אליזה סטוצבאך שגילתה כישרון רב ביכולתה להשפיע ולמתן את מצבי הרוח ההפכפכים והעגמומיים של תום. עם זאת זמן קצר לאחר נישואיהם יצא ג'ון בת'ון למסע הופעות של 8 חודשים עם תום ברחבי ארצות הברית כשהוא נוטש למעשה את בת זוגו. כתוצאה מכך הגישה כנגדו אליזה תביעת גירושין, תום נשאר בחזקתו של ג'ון בת'ון אך אליזה לא ויתרה והתפתח בין השניים מאבק משפטי חריף על חזקתו של תום כאשר השופטים נוטים לטובתו של ג'ון.
ב-1884 נהרג ג'ון בתאונת רכבת ותום הוחזר על אף מחאותיה של אליזה לחזקתו של גנרל בת'ון שהתגורר עתה בווירג'יניה. אליזה לא ויתרה ותבעה את גנרל בת'ון כאשר אמו הזקנה של תום מצטרפת כצד בתביעה כנגד בת'ון. לאחר מאבק שהתנהל במספר בתי משפט זכתה לבסוף אליזה ב-1887 בחזקה על תום ושבה עמו לניו יורק. אמו של תום הצטרפה אליהם בתקווה לזכות בחלק מרווחיו של תום אולם לאחר שתקוותה נכזבה שבה לג'ורג'יה.
תום המשיך במסע הקונצרטים שלו וסיוריו ברחבי ארצות הברית במשך מספר שנים כשהוא מלווה על ידי אליזה ועורך הדין שלה (ומאוחר יותר בעלה) אלברכט לרץ'. בהיותו בסיור במערב פנסילבניה במאי 1889 במהלך שיטפון ג'ונסטאון (אנ') פשטה שמועה שהוא היה בין קרבנות האסון. שמועה זו נמשכה במשך מספר שנים על אף שתום המשיך בהופעותיו ברחבי המדינה כאשר חלק מהצופים טענו שהאדם שהופיע על במות הקונצרטים לא היה "תום האמיתי".
בשלב זה הציג תום את עצמו על הבמה בדרך כלל כאדם אחר כשהוא מחקה את מנהליו השונים במשך השנים בדברו על מצבו המנטלי בחוסר מודעות עצמית מוחלט. כפי שתואר על ידי וילה קאת'ר, עיתונאית שסיקרה קונצרט מסוג זה:
תום המשיך לסייר ברחבי ארצות הברית וככל הנראה גם להופיע עד 1894. לאחר מכן נתקלה אליזה בקשיים משפטיים בנוגע להמשך חזקתה בתום והפסיקה את מסע הופעותיו באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19.
שנותיו האחרונות

תום בילה את 4 השנים הבאות תחת חסותם של אליזה ובעלה שחילקו את זמנם בין ניו יורק וניו ג'רזי. ב-1903 ארגנה אליזה עבור תום מופע בתיאטרון וודוויל. המופע הוכתר בהצלחה והוא המשיך להופיע שם במשך כשנה עד שבריאותו החלה להדרדר. בדצמבר 1904 סבל תום משבץ שגרם לו לשיתוק חלקי מה שהוביל לקיצה של הקריירה המקצועית שלו והופעותיו הפומביות. לאחר מות בעלה עקרה אליזה יחד עם תום להובוקן, ניו ג'רזי. השניים נמנעו מלהופיע בפומבי, אם כי שכנים טענו ששמעו את תום מנגן במשך כל שעות היום והלילה. באפריל 1908 סבל תום משבץ חמור נוסף והלך לעולמו ב-14 ביוני 1908 בגיל 59 כשהוא אדם חופשי.
תפוז שמוטי

| תפוז שמוטי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: פיגמיים
סוג:: הדרים
מין:: תפוז שמוטי
שם מדעי
 Citrus ×sinensis

תפוז שמוטי (שם מדעי: Citrus aurantium f. aurantium) הוא זן נפוץ של תפוזים אשר נוצר במקור כתוצאה מהכלאה בין פומלה למנדרינה. זן זה נודע במיוחד בזכות פירותיו המתוקים והעסיסיים. תפוזי שמוטי כוללים גם את תתי הזנים תפוזי ולנסיה ותפוזי דם.
עץ תפוז השמוטי מסוגל להגיע לגובה של 3 עד 5 מטרים. העלים מוארכים עם קצוות מחודדים ופרחים לבנים ריחניים. הפירות מבשילים לרוב בין נובמבר ליוני. עץ בוגר מניב בממוצע כ-500 פירות בשנה. מקורו של תפוז השמוטי הוא באזור דרום-מזרח אסיה. נכון לשנת 2012 תפוז השמוטי היווה כ-70% מכל תוצרת ההדרים בעולם.
גידול עצי תפוז השמוטי מהווים ענף כלכלי חשוב במספר מדינות, בין היתר: ארצות הברית (במיוחד במדינות פלורידה וקליפורניה), רוב מדינות אגן הים התיכון, ברזיל, מקסיקו, ארגנטינה, אקוודור, פרו, קולומביה, בליז, קובה, פקיסטן, סין, הודו, איראן, מצרים, טורקיה, אורוגוואי ודרום אפריקה.
גלריית תמונות

גידול העץ בעציצים, לטובת העברה למבנה מקורה בחורף
פרחים של תפוזי שמוטי
תפוז שמוטי לפני ההבשלה
תפוזי שמוטי
תפוזי שמוטי על העץ
תפוזי שמוטי על העץ
עץ תפוזי שמוטי בוגר בספרד
הערות שוליים

↑  Organisms | Citrus Genome Database, web.archive.org, ‏2012-08-24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX539868  GND: 4372979-4 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה ובנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תוכנית המיליון

התוכנית כללה הצעות מפורטות למחנות עלייה ומעברות. מחנות העולים והמעברות שקמו לאחר 1948 תוארו כ"מוצר" של תוכנית המיליון.
תוכנית המיליון הייתה תוכנית אסטרטגית לעלייה וקליטתם של מיליון יהודים מאירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה לארץ ישראל המנדטורית, במסגרת פרק זמן של 18 חודשים, על מנת להקים מדינה בשטח זה. לאחר שהתקבלה על ידי הסוכנות היהודית בשנת 1944, היא הפכה למדיניות הרשמית של ההנהגה הציונית. יישום חלק נכבד מתוכנית המיליון התרחש לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
כאשר נודע היקף ההשמדה של היהודים בשואה בשנת 1944, תוכנית בילטמור שכיוונה למספר של שני מיליון עולים תוקנה כלפי מטה, ובנוסף עודכנה כך שתכלול לראשונה יהודים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה כקטגוריה נפרדת. בשנים 1944–1945 תיאר בן-גוריון את התוכנית בפני גורמים זרים כ"מטרה העיקרית והעדיפות העליונה של התנועה הציונית".
מגבלות ההגירה המתמשכות של הספר הלבן הבריטי משנת 1939 גרמו לכך שלא ניתן היה להוציא לפועל תוכנית כזו לתוקף באופן מיידי. עם הקמת ישראל, ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית חדשה – להכפיל את האוכלוסייה היהודית שמנתה כ-600,000 איש, בתוך ארבע שנים. ההיסטוריונית הישראלית, דבורה הכהן, מתארת את ההתנגדות למדיניות הגירה זו בממשלת ישראל החדשה: טענה אחת הייתה כי "אין הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה היו לא שלהם". טענה נוספת התייחסה ליכולת הקליטה בהתבסס על כך שתהליך קליטת העולים שכבר הגיעו גרם ל"מצוקה מוגזמת". עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח שההגירה הבלתי מוגבלת תימשך. התוכנית תוארה כ"אירוע מכריע"  ו"הרגע שבו הקטגוריה של יהודים מזרחים במובן הנוכחי של מונח זה, כקבוצה אתנית מובחנת מיהודים ילידי אירופה, הומצא". העלייה בקנה מידה גדול בשנים הראשונות לאחר הכרזת הקמתה של ישראל הייתה תוצר של שינוי מדיניות זה לטובת הגירה המונית שהתמקדה ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות.
רקע

בועידת בילטמור בשנת 1942 קידם בן-גוריון את הרעיון של עלייתם לארץ-ישראל של שני מיליון יהודים במטרה לבנות את הרוב היהודי הנדרש ליצירת "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth") כהחלטת הוועידה. ההנחה הייתה עד אז שרוב העולים יהיו יהודים אשכנזים. בן-גוריון תיאר את כוונותיו בפגישת מומחים ומנהיגים יהודים:
על מדיניותנו הציונית להקדיש תשומת לב מיוחדת לקבוצות האוכלוסייה היהודיות במדינות ערב. אם יש תפוצות שחובתנו לחסל בדחיפות הכי גדולה שאפשר להביא אותם יהודים למולדת, אלה התפוצות הערביות: תימן, עירק, סוריה, מצרים וצפון אפריקה, כמו גם יהודי פרס וטורקיה. מה שחווה יהדות אירופה מחייב אותנו להיות מודאגים במיוחד מגורל הפזורות במזרח התיכון. אותן קבוצות יהודיות הן בני הערובה של הציונות... המהלך הראשון שלנו עם התייחסות לאירועים הבאים הוא הגירה. אבל נתיבי ההגירה מאירופה שוממים כעת. [הדלתות] סגורות, ויש מעט מאוד מדינות שיש להן קשר קרקעי לארץ ישראל - המדינות השכנות. כל השיקולים הללו גורמים לחרדה ולפעילות מיוחדת להעברת היהודים במדינות ערב לארץ ישראל במהירות. זהו סימן של כישלון גדול של הציונות שעדיין לא חיסלנו את גלות תימן. אם לא נחסל את גלות עירק באמצעים ציוניים, קיימת סכנה שהוא יחוסל באמצעים היטלריים.
ועדת התוכנית

בן-גוריון ביקש ניתוח ראשוני אודות פוטנציאל הקליטה במדינה בתחילת 1941, ובסוף 1942 הזמין "תוכנית אב" להגירה המוצעת. הוא מינה ועדת מומחים, ועדת תכנון, שתחקור כיצד כלכלת ארץ ישראל המנדטורית יכולה לתמוך במיליון מהגרים יהודים חדשים.
ועדת התכנון ("ועדת התיכון", המכונה גם "ועדת הארבעה") הוקמה במטרה לפתח תוכנית ולהחליט על עקרונותיה המנחים, וליצור ועדות משנה של מומחים למגזרים שונים ולפקח על עבודתם. בן-גוריון האמין כי על ידי בחירת חברי הוועדה הוא יוכל לצבור תמיכה הן בהסדרי התכנון והן בהיבטים הפוליטיים שלהם. בן-גוריון היה יו"ר הוועדה שכללה גם את אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, אליעזר הופיין, יו"ר הבנק האנגלו-פלסטיני, אמיל שמורק, ראש המחלקה למסחר ותעשייה בסוכנות היהודית ומזכירות של שלושה אנשים המורכבת מכלכלנים.
הוועדה התכנסה לראשונה ב־11 באוקטובר 1943 בביתו של קפלן, שם התקבלה ההחלטה להתכנס מדי שבוע בבניין המוסדות הלאומיים בירושלים. בן-גוריון השתתף באופן קבוע ובחן את דוחות ועדת המשנה בפירוט. הוועדה הקימה ועדות משנה המורכבות ממומחים לבחינת נושאי התכנון בנוגע לפיתוח קרקע, מים, התיישבות, תעשייה, תחבורה, מגורים, כספים ועוד. ועדת התכנון הגישה דוחות לאורך שנת 1944 ותחילת 1945.
בין הדברים הראשונים עליהם דנה הוועדה הייתה הגדרת יעדיה. בן-גוריון הצהיר על שתי מטרות:
יישוב שני מיליון יהודים תוך 18 חודשים, ופיתוח תוכנית להקלת התיישבות כזו.
חקירה מדעית של העובדות הקשורות להתיישבות כזו, כמו כמות המים הנדרשת, אופי האדמה, האקלים וכו'.
שאר חברי הוועדה מצאו כי המטרה הראשונה אינה מציאותית. בסופו של דבר בן-גוריון התרצה והסכים לשתי תוכניות. התוכנית "הגדולה" – התיישבות מהירה של מיליון יהודים ויצירת רוב יהודי ושלטון יהודי, והתוכנית "הקטנה", התיישבות של עוד מיליון יהודים בתוך כמה שנים.
התוכנית

התוכנית, שבה צפויה הגעתם של מיליון יהודים במשך 18 חודשים, הושלמה בקיץ 1944, וכללה פירוט על תעבורה, מחנות פליטים והמימון הנדרש.
התוכנית הוצגה לראשונה למנהלת הסוכנות היהודית ב־24 ביוני 1944, לא כתוכנית אופרטיבית מאחר שהגבלות ההגירה הבריטיות היו עדיין קיימות באותה תקופה, אלא כתוכנית פוליטית לגיבוש דרישות ההסתדרות הציונית בסוף מלחמת העולם השנייה. החל משנת 1944 ואילך הפכה התוכנית למדיניות הרשמית של ההנהגה הציונית, ועליית יהודים מארצות ערביות ומוסלמיות הפכה "מפורשת או מרומזת בכל ההצהרות, העדויות, המזכרים והדרישות שהוציאה הסוכנות היהודית מאז מלחמת העולם עד הקמת המדינה".
בן-גוריון ראה את העלייה בראש סדר העדיפויות של הפרויקט הציוני, אך היה מודע לאתגרים של פרויקט כה רחב היקף, ואמר בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948:
העיקר הוא קליטת מהגרים. זה מגלם את כל הצרכים ההיסטוריים של המדינה. יכולנו לכבוש את הגדה המערבית, את הגולן, את כל הגליל, אך כיבושים אלה לא היו מחזקים את שטחנו באותה מידה כמו ההגירה. הכפלת ושילוש מספר המהגרים נותנת לנו עוד ועוד כוח.... זה הדבר החשוב ביותר מעל הכל. התיישבות - זו הכיבוש האמיתי.
המדד הארגוני הראשון של התוכנית היה תוכנית הפעולה הכללית בסוף 1943 שכותרתה 'החלוץ האחיד לארצות המזרח', שתציע קורס לשליחים ממחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית בהמשך יישלחו לארצות האסלאם. פעילויות אלה במדינות האסלאם איבדו את דחיפותן ומשיכתן לאחר מלחמת העולם השנייה, והגברת המשאבים שקיבלו פחתה. מספר הפעילים במדינות אלה היה זעום בהשוואה לאירופה, ואף לא היו מספיק כאלה לקיים את מה שכבר הוקם.
מועמדי הגירה

חקירת מקורות העולים והיקפם התגלתה באופן בולט בדיוני ועדת התכנון. הוצגו בפניהם נתונים רבים – התפלגות ומספר היהודים בכל מדינה, כולל שינויים באוכלוסייה במהלך מלחמת העולם השנייה, וניתוח ההזדמנויות הכלכליות והתעסוקתיות בקהילות אלה. שלוש קבוצות עיקריות נחשבו בתחילה כמועמדות להגירה מיידית:
ניצולי שואה יהודים במדינות הציר – כ-535,000 איש.
פליטי מלחמת העולם השנייה במדינות נייטרליות ובעלות הברית, אשר כ-30% מהם מוערכים להגר – 247,000.
מהאוכלוסייה היהודית בארצות האסלאם, כ-20% מהם – 150,000.
נלקחה בחשבון האפשרות של מספר קטן יותר של אנשים משתי הקבוצות הראשונות, ובמקרה זה יהיו יותר עולים מהקבוצה השלישית. באמצע 1944, עם היוודע היקף השואה, החלה התמקדות בהגירה פוטנציאלית ממדינות מוסלמיות. המוקד העיקרי של התוכנית היה יהודים מעיראק, סוריה, טורקיה, איראן ותימן.
ביולי 1943 הציג אליהו דובקין, ראש מחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית, מפה של כ־750,000 יהודים המוערכים בארצות האסלאם וציין כי:
רבים מהיהודים באירופה ימותו בשואה ויהודי רוסיה נעולים. לכן, הערך הכמותי של שלושת רבעי מיליון היהודים הללו עלה לרמה של גורם פוליטי בעל ערך רב במסגרת יהדות העולם. המשימה העיקרית העומדת בפנינו היא הצלת יהדות זו, והגיע הרגע לתקוף את היהדות הזו לכיבוש ציוני.
באופן דומה, בן-גוריון הצהיר בפגישה של הנהלת הסוכנות היהודית ב־28 בספטמבר 1944 כי "המינימום שלי היה שני מיליון: עכשיו שהושמדנו אני אומר מיליון". ב־30 ביולי 1945 הצהיר בן-גוריון ביומנו:
עלינו להביא את כל גוש 5 [יהודי ארצות האסלאם], רוב גוש 4 [מערב אירופה], את כל מה שאפשר מגוש 3 [מזרח אירופה], וחלוצים מגוש 2 [יהודי המדינות דוברות האנגלית] בהקדם האפשרי.
אחד הנושאים שעלו במהלך הדיונים בתוכנית המיליון היה ביטחון הקהילות היהודיות במדינות האסלאם. בנאום הוועדה המרכזית של מפא"י בשנת 1943 הציג אליהו דובקין את השקפתו כי יצירת ישראל בפלסטין הערבית תיצור סכנה ליהודים החיים בארצות ערב אחרות. ובן-גוריון כתב באותה תקופה על "האסון שעליו צפויים היהודים בארצות המזרח להתמודד כתוצאה מהציונות", אף על פי שתחזיות קודרות אלה הוכחו כשקריות.
מדיניות להעצמת הפעילות הציונית במדינות היעד יושמה כדי להבטיח שהמהגרים יגיעו. אסתר מאיר-גליצנשטיין מציינת כי "מעניין שבן-גוריון מציין סיבות פוליטיות ורציונליות להבאת עקורים יהודים מאירופה, ואילו בדיון על העלייה של היהודים מארצות האסלאם הוא מזכיר לא רק סיבה פוליטית ורציונלית, אלא גם תרבותית – הסבר אוריינטליסטי, מכיוון ש'ניוון' המזרח היה אחד המרכיבים הבסיסיים של תפיסה זו".
לאחר הקמתה של מדינת ישראל

יישום חלק ניכר מתוכניותיה והמלצותיה של תוכנית המיליון התרחש במדינת ישראל שזה עתה הוקמה, לאחר הקמתה בשנת 1948. זה כלל עלייה המונית, הקמת מחנות עולים ומעברות, הסכם השילומים בין ישראל למערב גרמניה, המוביל הארצי ותוכנית המתאר הארצית.
כתוצאה מנסיגת הכוחות הבריטיים והכרזת מדינת ישראל במאי 1948, הוסרו מגבלות ההגירה למדינה, מה שאיפשר ליישם את שינויי המדיניות הנוגעים לעלייה רחבת היקף שהתמקדו ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות. לאחר מכן ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית להכפיל את אוכלוסיית המדינה שמנתה 600,000 איש בתוך ארבע שנים. למדיניות הגירה זו הייתה התנגדות מסוימת בממשלת ישראל החדשה, כמו אלה שטענו כי אין "הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה אינם שלהם". וכן אלו שטענו כי תהליך הקליטה גרם ל"מצוקה מוגזמת". עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח את המשך העלייה הבלתי מוגבלת.
לדברי ד"ר אירית כץ, המעברות היו תוצר של תוכנית זו. ד"ר רוי קוזלובסקי מציין כי קיומה הקדום של תוכנית המיליון מרמז כי "מושג המעברה היה למעשה התנאי המוקדם להגירה המונית, ולא השפעתה". ד"ר פיירה רוסטו תיארה את הוויכוח סביב תנאי המעברות ואמרה את דעתה כי "הנושא השנוי ביותר במחלוקת מבחינה זו אינו התוצאה (למשל המעברות) של הבחירה, אלא הבחירה כשלעצמה להביא ישראל כל כך הרבה אלפי מהגרים, בעקבות רעיון "תוכנית המיליון" שהוצג על ידי בן-גוריון בשנת 1944".
הערות שוליים

1 2  Katz, Irit, "Camp evolution and Israel's creation: between 'state of emergency' and 'emergence of state'", Political Geography 55, 2016, עמ' 144–155. doi: 10.1016/j.polgeo.2016.09.003
1 2  Kozlovsky, Roy, "Temporal States of Architecture: Mass Immigration and Provisional Housing in Israel", In Isenstadt, Sandy; Rizvi, Kishwar (eds.). Modernism and the Middle East: Architecture and Politics in the Twentieth Century. University of Washington Press, 2011, עמ' 139–160.
1 2  Space of Transit, Place of Memory: Ma'abarah and Literary Landscapes of Arab Jews :: Quest CDEC journal, web.archive.org, ‏2019-09-26
↑  David Ohana, Ari Barell, ‘The Million Plan’: Zionism, Political Theology and Scientific Utopianism
↑  Ehrlich, Mark Avrum (2009), Encyclopedia of the Jewish Diaspora: Origins, Experiences, and Culture, 1, ABC-CLIO, ISBN 9781851098736, A Zionist plan. designed in 1943–1944, to bring one million Jews from Europe and the Middle East to Palestine as a means and a stage to establish a state. It was the first time the Jews of Islamic countries were explicitly included in a Zionist plan.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Esther Meir-Glitzenstein, Zionism in an Arab Country: Jews in Iraq in the 1940s, Routledge, 2004-08-02, ISBN 978-1-135-76862-1. (באנגלית)
↑  Ofer, Dalia (1991), "Illegal Immigration During the Second World War: Its Suspension and Subsequent Resumption", in Jonathan Frankel (ed.), Studies in Contemporary Jewry : Volume VII: Jews and Messianism in the Modern Era: Metaphor and Meaning, Oxford University Press
1 2 3  David Ohana, Nationalizing Judaism: Zionism as a Theological Ideology, Lexington Books, 2017-06-05, ISBN 978-1-4985-4361-3. (באנגלית)
1 2 3  Avi Picard, Building the country or rescuing the people: Ben-Gurion's attitude towards mass Jewish immigration to Israel in the mid-1950s, Middle Eastern Studies
1 2 3  Gil Eyal, The Disenchantment of the Orient: Expertise in Arab Affairs and the Israeli State, Stanford University Press, 2006, ISBN 978-0-8047-5403-3. (באנגלית)
1 2 3 4 5 6  Hacohen, Dvorah (1991), "BenGurion and the Second World War", in Jonathan Frankel (ed.), Studies in Contemporary Jewry : Volume VII: Jews and Messianism in the Modern Era: Metaphor and Meaning, Oxford University Press,
1 2 3  Hacohen, Devorah (2003), Immigrants in Turmoil: Mass Immigration to Israel and Its Repercussions in the 1950s and After, Syracuse University Press
1 2 3 4  Hacohen, Dvora (1994), Tochnit hamillion [The One Million Plan("תוכנית המיליון, תוכניתו של דוד בן-גוריון לעלייה המונית בשנים 1942 - 1945"), Tel Aviv: Ministry of Defense Publishing Hous
1 2  Katz, Yossi (2000). "Tourism in the Land of Israel in Mandate times: Programs by the Zionist establishment to advance the industry, 1940s until the establishment of the State". In Pinhas Genosar (ed.). Revival of Israel Studies ("עיונים בתקומת ישראל"). <>. Ben-Gurion University Press
↑  Yehouda A. Shenhav, The Arab Jews: A Postcolonial Reading of Nationalism, Religion, and Ethnicity, Stanford University Press, 2006, ISBN 978-0-8047-5296-1. (באנגלית)
16 משאלות

| --- | --- |
לוגו הסרט
לוגו הסרט
 בימוי:  פטר דה-לואיז 
 הופק בידי:  רון פרנץ', רובין סניידר 
 תסריט:  אנני דה-יונג 
 שחקנים ראשיים:  דבי ראיין   ג'ין-לוק בילודאו   קאינאן וויבה   אנה רוטלדג 'מיי
 מוזיקה:  ג'יימס ג'נדריש 
 צילום:  מייקל לומן 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית קנדה קנדה
 חברת הפקה:  ערוץ דיסני, MarVista Entertainment, חברת וולט דיסני 
 חברה מפיצה:  ערוץ דיסני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית25 ביוני 2010 ישראל18 בנובמבר 2010
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית, אנגלית
 סוגה:  סרט נעורים, סרט לכל המשפחה, סרט פנטזיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
16 משאלות (אנגלית: Wishes‏ 16) הוא סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני בבימויו של פיטר דה לואיס, ששודר לראשונה ב-25 ביוני 2010, בכיכובם של דבי ראיין וז'אן-לוק בילודו
עלילה

אביגיל "אבי" ג'נסן (דבי ראיין) מתכננת את יום הולדתה ה-16 מאז ילדותה המוקדמת. היא הכינה רשימה סודית של משאלות שהיא רוצה שיתגשמו בו. כשמגיע היום הגדול, היא מוסיפה לרשימתה בהתרגשות את משאלתה ה-16 והאחרונה - תמונה של לוגאן, אהוב ליבה.
היא פוגשת בסלסט (אנה רוטלדג' מיי), פיה המסייעת לה להגשים את משאלותיה. סלסט נותנת לאבי קופסה ובה 16 נרות - כאשר אבי תכבה נר, תתגשם אחת ממשאלותיה. אבי מעבירה את שגרת יומה יחד עם חברה הטוב ג'יי (ז'אן-לוק בילודו), ומתחילה להגשים את משאלותיה בזו אחר זו. אט-אט היא הופכת, בהתאם למשאלות, לפופולרית בבית ספרה, לאתלטית וכן הלאה.
כאשר אבי וג'יי הולכים לקנות לה שמלה לכבוד יום ההולדת, מגלה אבי שאין לה מספיק כסף. היא מממשת משאלה נוספת מרשימתה - שיתייחסו אליה כמבוגרת, אך מגלה שהדבר הביא לתוצאות לא רצויות - היא עתה אכן מבוגרת, וגרה לבד ללא חבריה - שנותרו בגיל בית הספר. סלסט מסבירה לאבי שלא ניתן לשנות את המשאלות שהתגשמו, וכן שלא ניתן לבקש משאלות שונות מאלו שברשימתה. אבי מוצאת לבסוף פתרון - באחת ממשאלותיה ביקשה אבי להיות חברתו של הנער שבתמונה. אבי מחליפה את התמונה באחת שצילמה בבוקר יום הולדתה, לפני שהחלה בבקשת המשאלות. כאשר היא נושפת על הנר, הכול חוזר לקדמותו.
אבי מבינה שהיא צריכה להעריך את הזמן ואת הילדות שלה, וליהנות מהיום בלי לחשוב כל הזמן על המחר.
שחקנים ראשיים

דבי ראיין - אבי ג'נסן
ז'אן-לוק בילודו - ג'יי קפלר
אנה רוטלדג' מיי - סלסט
תמונה מקוללת

תמונה ששותפה בחשבון הטוויטר @cursedimages בשנת 2016.
תמונה מקוללת (באנגלית: Cursed image) היא תמונה (בדרך כלל תצלום) שנתפסת כמסתורית או מטרידה בגלל התוכן שלה, איכותה הירודה, או שילוב של שני הגורמים. תמונות מקוללות נועדות לגרום לצופה לתהות למה התמונה בכלל קיימת מלכתחילה. המונח נטבע ברשתות החברתיות בשנת 2015 והפך לפופולרי בשנה שלאחר מכן.
היסטוריה

מקור המושג "תמונות מקוללות" הוא בלוג טאמבלר בשם cursedimages, שנוצר בשנת 2015. התמונה הראשונה שפורסמה על ידי החשבון היא תמונה של חקלאי מבוגר מוקף בארגזים של עגבניות אדומות בחדר מעץ. בראיון משנת 2019, הבעלים של הבלוג תיאר את התמונה הזאת באופן הבא: "זו התמונה המקוללת המושלמת בעיני כי אף אחד מהחלקים שלה בנפרד אינו מטריד מטבעו. זה רגע שגרתי לחלוטין שהפך למשהו אחר על ידי המצלמה ועל ידי ההקשר החדש שנתתי לתמונה."
בעוד שהמונח "תמונה מקוללת" היה בשימוש בטאמבלר מאז 2015, חשבון הטוויטר @cursedimages, שנוצר ביולי 2016, הפך את המונח ליותר פופולרי. בראיון משנת 2016, הבעלים של החשבון הסביר שהוא ראה כמה פוסטים בטאמבלר עם תמונות "מוזרות ובלתי ניתנות להסבר" שהתיאור שלהן כלל רק את המילים "תמונה מקוללת". בעל החשבון הסתקרן מהתמונות, והתחיל לחפש תמונות דומות. לאחר שמצא עוד תמונות ברוח זו, הוא החליט "לפרסם את כולן במקום אחד".  באותה השנה, בריאן פלדמן ממגזין ניו יורק ראיין את דאג באטנהאוזן, הבעלים של הבלוג internethistory בטאמבלר, שגם הוא מפרסם "תמונות מקוללות". פלדמן שאל את באטנהאוזן מה הסיבה ש"תמונות מקוללות" מושכות את העין, ובאטנהאוזן השיב: "יש הרבה גורמים. זה המסתורין של התמונות, זאת האסתטיקה המוזרה שלהן, זה לראות מקום שלא ראית מימיך או לקבל הצצה לחייו של אדם זר."
פלדמן מקשר את האסתטיקה ה"מקוללת" לאופי הצילום הדיגיטלי בתחילת שנות ה-2000, אז לא היו פילטרים מודרניים למצלמות ולעיתים קרובות נעשה בהן שימוש בפלאש "צעקני". בנוסף, באותה תקופה תמונות בדרך כלל צולמו יותר למטרות תיעוד ופחות למטרות שיתוף ברשתות החברתיות. פלדמן מתייחס לצילומים כאלה כ"לא ישנים מספיק כדי להיחשב לוינטג', אבל לא מספיק מלוטשים כדי להיחשב לעכשוויים", ורואה בהם דוגמה לתופעת עמק המוזרות.
ההפך מתמונה מקוללת הוא "תמונה מבורכת". קיים גם המונח "תמונה מבורלת" (שילוב של המילים "מבורכת" ו"מקוללת", באנגלית Blursed), שנפוץ בעיקר ברשת החברתית Reddit, שמתאר תמונות שיכולות להתאים לשתי הקטגוריות.
ראו גם

קריפיפסטה
סוריאליזם
The Backrooms