רנה גנון
ביוגרפיה

רנה גנון נולד בשנת 1886 בבלואה שבמרכז צרפת, במרחק של כ-160 ק"מ מפריז. כמו רוב הצרפתים באותה תקופה, הוא נולד למשפחה אשר שמרה על הדת הקתולית, במקור ממחוזות אנג'ווין, פוטו וטוריין בצרפת;  אביו היה אדריכל. הוא היה קרוב מאוד לאמו ועוד יותר לדודתו גב' דורו, מורה שלימדה אותו קרוא וכתוב, שתיהן נשים קתוליות אדוקות.  עד 1904, גר גנון כסטודנט בפריז, שם התמקדו לימודיו במתמטיקה ובפילוסופיה. הוא נודע כתלמיד מבריק, בעיקר במתמטיקה, למרות מצבו הבריאותי הירוד.  בפריז בשנת 1905, עקב בעיות בריאותיו נטש את ההכנה לקבלה למוסדות אקול פוליטקניק היוקרתי ו - École normale supérieure.
גנון צפה והיה מעורב בחינוך תלמידים תחת פיקוחו של Papus.  עד מהרה גילה גנון שהמסדר המרטיניסטי הנוצרי האזוטרי, גם הוא בפיקוחו של פאפוס, לא היה מוסדר: הוא כתב מאוחר יותר שהמילייה הנסתרית הזו לא קיבלה שום העברה מסורתית רוחנית אותנטית.  הוא הצטרף לכנסייה הגנוסטית של צרפת שנוסדה על ידי לאונס פאבר דז אסאר (סינסיוס). אף על פי שהוא גם לא לקח את הכנסייה הגנוסטית הזו ברצינות, היא אפשרה לו להיות המייסד והתורם העיקרי של עיתון, La Gnose("גנוסיס"), כותב בשם העט "Tau Palingenius" עד 1922, ומתמקד במסורות רוחניות מזרחיות (דאואיזם, הינדואיזם וסופיות).
מהחוויות שלו במסדרים הקשורים לתורת הנסתר והפסבדו-בונים החופשיים הצרפתים, הוא התייאש מהאפשרות לאסוף אי פעם את הדוקטרינות המגוונות והלא-מגוונות הללו לכדי "מבנה יציב".  בספרו שלטון הכמויות ואותות הזמנים הוא גם הצביע על מה שהוא ראה כריק האינטלקטואלי של תנועת חוכמת הנסתר הצרפתית, שלדבריו הייתה חסר משמעות לחלוטין, וחשוב מכך, נפגע מהסתננות של אנשים מסוימים בעלי מניעים ויושרה מפוקפקים.  בעקבות רצונו להצטרף לציות קבוע של הבונים החופשיים, הוא הפך לחבר בלשכת Thebah של הלשכה בגדולה בצרפת העוקבת אחר הנוסח הסקוטי העתיק והמקובל.
גנון המשיך להשתחרר משירותו הצבאי עקב בעיות בריאות קשות שלו, הוא ניצל את ההזדמנות הזו כדי ללמוד פילוסופיה בסורבון במהלך מלחמת העולם הראשונה  בשנת 1917, החל גנון לשהות של שנה בסטיף, אלג'יריה, ללמד סטודנטים פילוסופיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עזב את ההוראה כדי להתמסר לכתיבה; ספרו הראשון, הקדמה ללימוד הדוקטרינות ההינדיות, פורסם ב-1921. משנת 1925 הפך גנון לתורם לביקורת שנערך על ידי פול שקורנאק, Le Voile d'Isis("הצעיף של איזיס"), שאחרי 1935, בגלל השפעתו של גנון, נודע בשם Les Études Traditionnelles</link> ("מחקרים מסורתיים").
על פי אינדיקציות ששוחזרו על ידי שקורנאק וכמה מחבריו הקרובים, ידידיו או שותפיו, לא מעט מהם פילוסופים עם דעות דומות לאלו של גנון, כמו ז'אן ריור, אנדרה פראו ופרנס וריד,  ייתכן שרנה גנון התוודע לשושלת החניכה של שנקראצ'ריה, ועם הדאואיזם, בשל ידידותו עם ז'ורז' אלבר פויו דה פובורוויל, הידוע תחת שם העט Matgioi. Pouvourville נחנך אל הדאואיזם בטונקין, וייטנאם (1887–1891 בקירוב) על ידי ראש כפר: ה-Tong-Song-Luat ('אמן המשפטים'). פול שקורנאק שיער שגנון היה מקבל שידור ישיר של הדאואיזם דרך בנו הצעיר של אמן המשפטים, נגוין ואן קאנג, שהגיע לצרפת עם פובורוויל ושהה זמן מה בפריז.  רוב הביוגרפים מכירים בכך שהמפגש שהכי סימן את חייו ואת עבודתו הוא זה עם הינדים, שלפחות אחד מהם מילא תפקיד של מדריך ואולי אפילו של מורה רוחני. פגישה זו התקיימה מוקדם מאוד, במהלך התקופה של 1904–1909, אולי עם התחלת עיסוקו בעולם חוכמת הנסתר, אם לא קודם לכן.
למרות שהצגת הדוקטרינות ההינדיות לקהל האירופי כבר נוסתה באופן חלקי באותה תקופה על ידי כמה מזרחנים, המבוא לחקר הדוקטרינות ההינדיות של גנון קידם את נושאו בצורה ייחודית ובעלת תובנות,  על ידי התייחסות למושגים של מטפיזיקה ומסורת במובן הכללי ביותר שלהן, שגנון הגדיר במדויק, יחד עם ההבחנות וההגדרות ההכרחיות של מונחים חד משמעיים לכאורה כמו דת, מסורת, אקזוטריות, אזוטריות ותאולוגיה. גנון הסביר שמטרתו לא הייתה לתאר את כל ההיבטים של ההינדואיזם, אלא לתת את הבסיס האינטלקטואלי והסדרה מסוימת של עולם המונחים של הרוחניות המזרחית בפרט, והרוחניות והפילוסופיה בכלל, הדרושים להבנה נכונה של רוחה.   הספר עומד גם כגינוי חריף ליצירות שהוצגו על ידי סופרים אירופאים מסוימים אחרים על הינדואיזם, שנבעה מזלזול, ומסורת בכלל, שנבעה מרוח המודרנה השוללת כמעט כל גילוי של גורמים על טבעיים; לפי גנון, לסופרים כאלה לא הייתה כל הבנה מעמיקה של נושאם והשלכותיו.   הספר מכיל גם ניתוח ביקורתי של הפלישה הפוליטית של האימפריה הבריטית לנושא ההינדואיזם (והודו עצמה) באמצעות התיאוסופיה של מאדאם בלוואצקי, אשר שילבה גורמים הינדים בפילוסופיה הסינקרטית שלה.  פרסום ספר זה זיכה אותו בהכרה מהירה בחוגי פריז.  רנה גרוסט ב"תולדות הפילוסופיה המזרחית" שלו (1923) כבר התייחס לעבודתו של גנון כ"קלאסיקה". מצד שני, גנון היה מאוכזב מאוד מתגובת חבריו הנאו-תומיסטים, תומכו לשעבר ז'אק מריטן טען שדעותיו של גנון "בלתי מתיישבות באופן קיצוני עם האמונה [הקתולית]"; הוא כינה אותם "שיקום הינדואיסטי של גנוסיס העתיקה, אם הכפירה".  לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר מריטן הפכה לשגריר צרפת בוותיקן, הוא ביקש שיצירתו של גנון תופיע תחת האינדקס הקתולי של הספרים האסורים, בקשה שלא השפיעה בשל סירובו של פיוס ה-12 ותמיכתו של הקרדינל יוג'ן טיסרנט.
רנה גנון אימץ את האסלאם וקיבל עליו את השהדה בפעם הראשונה ב-1912, הוא התעקש להיזכר שהתפיסה הדתית הטהורה של גיור מיידי לא חלה על המקרה שלו, מה שמצביע על כך שהיה לו היכרות קודמת עם האמונה האסלאמית. לפי צ'קורנק, גנון חשב שהאסלאם הוא אחת המסורות האמיתיות היחידות הנגישות למערביים, תוך שמירה על אפשרויות אותנטיות בתחום החניכה.
בספטמבר 1920, פר פיילב ביקש מגנון לכתוב ספר נגד האגודה התיאוסופית.  בשנת 1921, גנון פרסם לראשונה סדרת מאמרים בכתב העת הצרפתי - Revue de Philosophie, אשר, יחד עם כמה מוספים, הובילו לספר "תיאוסופיה - היסטוריה של פסאודו-דת." הביקורת שלו על התיאוסופיה התקבלה בחיוב על ידי קתולים שמרנים. עם זאת, פרסום ספר שהוציא אחר כך, מזרח ומערב, הרחיק אותו מתומכיו הקתולים.  במהלך העשור 1920–1930, החל גנון לרכוש מוניטין ציבורי רחב יותר, ועבודתו צוינה על ידי דמויות אינטלקטואליות ואמנותיות מרכזיות שונות בתוך פריז ומחוץ לה.  גם בתקופה זו פורסמו כמה מספריו המסבירים את "הפער האינטלקטואלי" בין המזרח למערב, ואת הטבע המיוחד, לדבריו, של הציוויליזציה המודרנית: משבר העולם המודרני ומזרח ומערב. בשנת 1927 פורסם הספר הדוקטרינרי הגדול השני של יצירותיו: האדם והיווצרותו על פי הוודנטה, ובשנת 1929, סמכות רוחנית וכוח חילוני. הספר האחרון מציע הסבר כללי למה שגנון ראה כהבדלים היסודיים בין סמכויות "מקודשות" (כוהני או קדוש) ו"מלכותיות" (ממשלתי), יחד עם ההשלכות השליליות הנובעות מהגזילת הזכויות על ידי האחרון מראשונים.  משיקולים אלה מתחקה רנה גנון למקורו את מקור הסטייה המודרנית, אשר לטענתו מצויה בהשמדת המסדר הטמפלרי בשנת 1314 .
לבקשת כמה מחבריו ושותפיו, גנון הסכים להקים לשכה חדשה בצרפת המבוסס על ה"אידיאלים המסורתיים" שלו, מטוהרים ממה שהוא ראה כהצטברויות לא אותנטיות שכל כך פגעו בלשכות אחרות שבהן נתקל במהלך שנותיו הראשונות. פריז. האכסניה הזו נקראה La Grande Triade ("הטריאדה הגדולה"), שם בהשראת הכותרת של אחד מספריו של גנון. המייסדים הראשונים של הלשכה, לעומת זאת, נפרדו כמה שנים לאחר הקמתה. אף על פי כן, לשכה זו, השייכת ללשכה הגדולה של צרפת, נותרה פעילה כיום.
בשנת 1930 עזב גנון את פריז לקהיר, שם נפגש עם עבדאלחאק-ליאון שמפרנו, ועבדאלהאדי אלאקי, הידוע בעבר בשם ג'ון-גוסטף אגולי, כדי להיחנך אל מסדר סופי. כשהגיע, השתנתה התנהגותו החיצונית והוא שקע לחלוטין בסביבה האסלאמית הפופולרית של העיר.   גנון המשיך להיות יוזם לתוך מסדר השאדילי על ידי אגולי, וקיבל את השם "עבד אל-וואחיד יחיא".  אגולי ושמפנאוד, לעומת זאת, נחנכו על ידי השייח' אבדררחמן אליש אלקביר: גנון ביקש לפגוש את השייח אלקביר בעצמו, שכן היה הוא האדון לשושלת הרוחנית הסופית שאליה היה קשור, אך לרוע מזלו של גנון, הוא בדיוק מת, ולכן הוא בחר לעשות דהיקר בקברו. גנון המשיך לפגוש את שייח' סלמה ראדי, ה - קוטב הבא, הסמכות העליונה של הסניף השדהילי שאליו השתייך גנון, לאחר מותו של השייח' עבדרהמן אלקביר. כמה עדויות מאשרות שהוא הפך למורה האחרון של גנון. הוא התגורר במשך שבע שנים ברבעים האסלאמיים, הבנויים בסגנון ימי הביניים, סביב חאן אל-חלילי ולעיתים קרובות למד באוניברסיטת אל-אזהר, מרכז אינטלקטואלי עשיר של מחקר מוסלמי סוני, שפעיל כבר יותר מאלף שנים.
בוקר אחד, עם עלות השחר, בעודו מתפלל כמו בכל יום במסגד סיידנה אל חוסיין, מול המאוזוליאום שבו שוכנים שרידי חוסיין בן עלי, הוא פגש את השייח' מוחמד איברהים, עורך דין מבוגר שאליו התקרב מאוד, עד כדי כך, שגנון התחתן עם בתו הצעירה של איברהים ב-1934, איתה נולדו לו ארבעה ילדים. בשנת 1937, הודות לנדיבותו של מעריץ אנגלי של גנון בשם ג'ון לוי, הזוג גנון הפך להיות בעל וילה, "וילה פאטימה" על שם אשתו של גונון, ברובע המודרני של דוקקי, ממערב לקהיר, למרגלותיהן של הפירמידות. גנון כמעט ולא יצא מהווילה שלו, ולעיתים קרובות סירב לקבל מבקרים מערביים; הכתובת שלו נשארה סודית.  הוא נהג לבלות את רוב זמנו בעבודה במשרדו, התפלל בנאומיו ודיבר עם חברים קרובים.
ב-1949 קיבל גנון אזרחות מצרית. סדג'וויק כתב על חייו של גנון במצרים, שבעוד שהוא המשיך להתעניין בהינדואיזם ובדתות אחרות, גנון נשאר נאמן לאסלאם ולא הנהיג ממנהגי הדתות האחרות אותן למד.
רנה גנון נפח את נשמתו ביום ראשון, 7 בינואר 1951 בגיל 64: המילה האחרונה שלו הייתה " אללה ".