stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תינוק מוזר במשפחה
תקציר העלילה

מארק גאריסון (דין ג'ונס) ואשתו פראן (סוזן פלשט) ממהרים לביתו של הווטרינר ד"ר פרואיט (צ'רלי רגלס). כלבת התחש שלהם דנקה עומדת להמליט. מארק נעצר על ידי השוטר קרמודי (טלי טורדסן) על נסיעה במהירות כפולה מהמותר אך מארק אומר לו שהוא ממהר ללידה. השוטר מלווה אותו לבית החולים אבל כשמתברר לו שהכוונה לווטרינר, הוא קונס אותו ב-110 דולר. דנקה ממליטה שלוש כלבות שפראן קוראת להן וילהלמינה, קלואי והיידי.
כאשר מגיע מארק למחרת כדי לקבל את הכלבות מראה לו הרופא גור מסוג דני ענק שאמו דחתה אותו כי אין לה מספיק חלב. הוא מבקש ממארק לאמץ אותו ומארק מסכים. לפראן הוא מספר כי דנקה המליטה עוד גור זכר והם קוראים לו ברוטוס.
פראן לא מבחינה בתחילה במוצאו השונה של ברוטוס אך האמת מתגלה במהרה. ברוטוס חושב שגם הוא תחש ומשחק עם הכלבות וביחד הם גורמים להרס גדול בבית. ברוטוס אוהב כמותן לשבת על רגליו של מארק וכן ללכת על גחונו. פראן מאשימה את ברוטוס בהרס ומכריחה את מארק להחזיר את ברוטוס לווטרינר. כאשר מסתבר לה שמארק מדוכא בגלל זה היא מחזירה לו את ברוטוס בהפתעה כמתנת יום הולדת.
ברוטוס גדל לממדים של כלב ענק. השוטר קרמודי שמחפש פורץ בסביבה נתקל בו ונאלץ לברוח ממנו, לטפס על עץ ולשהות שם כל הלילה.
פראן מתכננת מסיבה גדולה בביתם. היא מזמינה את מר טויאמה (רוברט קינו) מנהל חברת קייטרינג ואחיינו קנג'י (מאקו). קנג'י מפחד מברוטוס וגם הוא מטפס על עץ מפחד.
בעת המסיבה הם קושרים את ברוטוס בחוץ אך קלואי באה לבקר אותו והוא משתחרר ושניהם פורצים למסיבה ועורכים בה שמות כולל זריקת אורחים לבריכה ומריחת פניהם של טויאמה וקנג'י בשכבות עבות של עוגות עתירות קצפת.
לבסוף מציע הרופא למארק להירשם לתחרות כלבי דני ענק. הרופא מאמן את מארק וברוטוס לקראת התחרות. ברוטוס רואה בקהל הצופים כלבת תחש ומתחיל לזחול על גחונו להפתעת השופטים אבל כשהוא רואה כלבה דנית גדולה הוא מבין שהוא דני גדול, קם זקוף וזוכה במקום ראשון לשמחתם של ד"ר פרואיט, מארק ופראן.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דין ג'ונס | מארק גאריסון |  |
| סוזן פלשט | פראן גאריסון |  |
| צ'רלי רגלס | ד"ר פרואיט | וטרינר |
| טלי טורדסן | השוטר קרמודי |  |
| רוברט קינו | מר טויאמה |  |
| מאקו | קנג'י | אחיינו של טויאמה |
הפצה

המועצה לביקורת סרטים ומחזות אישרה את הפצת הסרט לחברת פורום פילם ב-23 ביוני 1967.
הערות שוליים

↑  תינוק מוזר במשפחה, באתר ארכיון המדינה
אדוארד אוניל

אדוארד אסבורי אוניל (באנגלית: Edward Asbury O'Neal ;‏ 20 בספטמבר 1818 –  7 בנובמבר 1890) היה קצין צבא אמריקאי מאלבמה, ששירת בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ופוליטיקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-26 בשנים 1882–1886.
ראשית חייו

אדוארד אוניל נולד במחוז מדיסון שבאלבמה כבנם של אדוארד ורבקה ויט אוניל. אביו היה יליד אירלנד, ואימו הייתה ילידת קרוליינה הדרומית, בת למשפחה ממוצא הוגנוטי צרפתי. אביו של אוניל נפטר כאשר הוא היה בן שלושה חודשים. לאחר שסיים את חוק לימודיו, כולל לימודי ספרות ולימודים קלאסיים, סיים אוניל ב-1836 את לימודיו בקולג לגרנג', קודמתה של אוניברסיטת צפון אלבמה, כמצטיין בכיתתו, וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה. ב-1838 הוא נשא לאישה את אולביה מור, בתו של ד"ר אלפרד מור, ולשניים נולדו תשעה ילדים. אוניל למד משפטים בהדרכתו של ג'יימס ו. מקלנג, וב-1840 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1841 נבחר אוניל כשופט בבית המשפט של אלבמה בסבב השיפוט הרביעי כדי לאייש כס שיפוט שהתפנה טרם זמנו, וכיהן בתפקיד ארבע שנים. הוא האמין אמונה עמוקה בזכות הפרישה של מדינות הדרום וטען בעד פרישתה של אלבמה מארצות הברית במהלך משבר הפרישה של 1860.
מלחמת האזרחים

ביוני 1861 קיבל אוניל מינוי כקפטן ואת הפיקוד על שלוש פלוגות של חיילים. עם הגיעו לריצ'מונד הוא הועלה לדרגת מייג'ור ברגימנט הפרשים התשיעי של אלבמה, ובסתיו אותה שנה קודם לדרגת לוטננט קולונל. במרץ 1862 הוא מונה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-26 של אלבמה. על רגימנט זה הוא פיקד במהלך מערכת חצי האי. בקרב שבעת האורנים (אנ') נהרג סוסו תוך כדי שהוא רכב עליו, והוא נפצע קשה מרסיס פגז. הוא זכה לתשבחות על תפקודו בקרב צ'נסלורוויל (אנ'). ב-1863 הוא פיקד על בריגדה שהייתה כפופה לדיוויזיה של מייג'ור גנרל רוברט רודס, והוביל אותה בקרב גטיסברג, בקרב מנאסס גאפ (אנ') ובקרב מיין ראן (אנ'). בראשית 1864 נשלח הרגימנט שלו בחזרה לאלבמה כדי לגייס חיילים לטובת מילוי שורותיו המדולדלות, אך עד מהרה הם הצטוו להגיע לדלטון, ג'ורג'יה, שם קיבל אוניל את הפיקוד על הבריגדה של בריגדיר גנרל ג'יימס קנטי במסגרת ארמיית טנסי (אנ'). עד סוף מערכת אטלנטה (אנ') פיקד אוניל על בריגדה זו. לאחר שניתן ללוטננט גנרל ג'ון בל הוד (אנ') הפיקוד על ארמיית טנסי, מילא אוניל את מקומו עד לתום המלחמה. ב-6 ביוני 1863 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל, אך מינוי זה עוכב על ידי גנרל רוברט אדוארד לי, ובוטל בסופו של דבר על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חידש אוניל את עיסוקו בעריכת דין. באוגוסט 1875 הוא נבחר כנציג לוועידת החוקה של אלבמה, ושימש בה כיושב ראש ועדת החינוך. ב-1880 הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעמו של וינפילד סקוט הנקוק ובמהלך מסע הבחירות שלו נשא נאומים בכל רחבי אלבמה לטובת קידום בחירתו של הנקוק.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל פרש אוניל לביתו בפלורנס. אוניל היה הראשון מבין מושלי אלבמה, ועד כה היחידי, שבנו, אמט אוניל, נבחר גם הוא כמושל וכיהן בתפקיד בשנים 1911–1915. ג'ים פולסום הבן כיהן במשך תקופה קצרה יחסית בתפקיד בו כיהן קודם לכן אביו ג'ים פולסום, אך הוא התמנה לתפקיד במקום קודמו בתפקיד שהתפטר מתוקף היותו סגן המושל ולא נבחר בזכות עצמו.
אדוארד אוניל נפטר בפלורנס ב-7 בנובמבר 1890. הוא נטמן בבית הקברות המקומי. על שמו נקרא גשר אוניל שחוצה את נהר טנסי ומחבר בין פלורנס לבין שפילד.
פרשת ניימן השנייה

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  18 באוקטובר 1988
 החלטה
 מטרותיה ומעשיה של רשימת כך שוללים את אופייה הדמוקרטי של המדינה, ומסיתים לגזענות, על כן ניתן לפסול אותה מלהתמודד בבחירות לכנסת  לראשונה אישר בית המשפט העליון החלטה של ועדת הבחירות המרכזית לפסול רשימת מועמדים
 חברי המותב
 חברי המותב:  מאיר שמגר, מנחם אלון, משה בייסקי, שלמה לוין, דב לוין
 
פרשת ניימן השנייה הייתה ערעור בחירות (ע"ב 1/88 משה ניימן ואח' נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השתים-עשרה) בו אישר בית המשפט העליון את החלטתה של ועדת הבחירות המרכזית לפסול את רשימת "כך" מלהתמודד בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. הטעם להחלטתו היה שמטרות הרשימה ומעשיה שוללים את אופייה הדמוקרטי של המדינה ומסיתים לגזענות. בכך בא הקץ על השתתפותה של רשימת כך בחיים הפוליטיים בישראל. יתר על כן, הייתה זו הפעם הראשונה שבית המשפט העליון אישר החלטה של ועדת הבחירות המרכזית לפסול רשימה המיוצגת בכנסת.
רקע

"כך" הייתה תנועה ימנית רדיקלית שהוקמה והונהגה על ידי הרב מאיר כהנא. התנועה הטיפה לטרנספר של הערבים משטחי ארץ ישראל, מלבד אלו שיצהירו אמונים למדינה היהודית.
ערב הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-17 ביוני 1984, נעשה ניסיון למנוע את השתתפותה של רשימת "כך" בבחירות נוכח מצעה הגזעני והאנטי-דמוקרטי, אך בית המשפט קבע ב-28 ביוני שאין בסיס לפסילתה ("פרשת ניימן הראשונה"). רוב השופטים נמקו זאת בכך שחוקי הבחירות אינם מקנים בסיס לפסילה מהטעמים האמורים. בעקבות הערות של בית המשפט על כך שבידי המחוקק הכוח להגביל את הזכות להתמודד בבחירות לכנסת, נחקק סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת, אשר קבע:
"רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לכנסת אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, אחד מאלה: (1) שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי; (2) שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה; (3) הסתה לגזענות".
העובדות בבסיס פסק הדין

ערב הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 החליטה ועדת הבחירות המרכזית כי רשימת "כך" מנועה מלהשתתף בבחירות לכנסת, שכן יש במטרותיה ובמעשיה שלילה של האופי הדמוקרטי של המדינה והסתה לגזענות. הוועדה הסתמכה על כך שמטרותיה ומעשיה של רשימת "כך" כללו שלילת זכויות אזרחיות ואחרות מן האוכלוסייה הערבית בארץ והצרת צעדיה של אוכלוסייה זו, כדי להשפיע על המאזן הדמוגרפי שנטה לרעת האוכלוסייה היהודית.
העתירה

רשימת כך טענה נגד החלטתה של ועדת הבחירות הן באופן עקרוני, לגבי תוקפו ופרשנותו של סעיף 7א, והן לגבי ההחלטה שהתקבלה בעניינה-שלה.
בטלות סעיף 7א: טענותיה הראשונות של רשימת "כך" נגעו לעצם תקפותו של סעיף 7א. לגישתה, הסעיף בטל מעיקרו בשל כך שהוא מנוגד לסעיף 4 לחוק היסוד, אשר קובע את עקרון השוויון בבחירות. עוד טענה הרשימה שסעיף 7א מנוגד לעקרון השוויון בבחירות גם באופן מהותי, שכן הוא מהווה סטייה קיצונית מעקרונות הדמוקרטיה. הוא פוגע בכלליותה של הזכות להיבחר, וכפועל יוצא מכך גם פוגעות בזכות לבחור.
פרשנות סעיף 7א: לעניין פרשנותו של סעיף 7א טענה רשימת כך, שיש סתירה בין שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה לבין שלילת אופייה היהודי, שהרי ייתכן ששלילת האופי הדמוקרטי תנבע מן הרצון לקיים את המדינה כמדינת העם היהודי. בנוסף לכך היא טענה שמונח ה"דמוקרטיה" בחוק אינו מוגדר. לעניין המונח "גזענות" טענה הרשימה שהוא מתייחס אך רק להבחנות ולהבדלות על יסוד ביולוגי, היינו על יסוד החלוקה לפי הגזעים האנושיים.
ההחלטה בעניין הרשימה: רשימת "כך" טענה שההחלטה בעניינה הייתה שגויה. ראשית, מעשיה אינם אלא פעולות חוקיות בכנסת ומחוץ לה. שנית, היא פועלת במסגרת ההלכה היהודית ועל יסודה, וכן מטעמי ביטחון. שלישית, מעשיה אינם בגדר גזענות, כי הפליה לטובה של האוכלוסייה היהודית אינה עולה כדי גזענות כלפי האוכלוסייה הערבית.
הכרעת בית המשפט

ב-18 באוקטובר 1988 נתן בית המשפט את פסק דינו. הוא דחה את כל טענותיה של רשימת "כך", הן בנוגע לתוקפו ופרשנותו של סעיף 7א, והן לגבי ההחלטה בנוגע לרשימה עצמה.
הכרעת בית המשפט > תוקפו של סעיף 7א

בית המשפט דחה את טענתה של רשימת "כך" בהדגישו שסעיף 4 אינו חסין מפני שינוי, ובלבד השינוי נעשה בחוק ברוב של חברי כנסת. ואכן, סעיף 7א התקבל ברוב של חברי הכנסת. אשר לטענה שסעיף 7א פוגע בעקרונות הדמוקרטיה ציין בית המשפט, שהזכות להיבחר אינה מוחלטת ותיתכנה נסיבות בהן זכות זו תתנגש עם זכויות אחרות ויהיה מקום להגבלתה. נסיבות קיצוניות כאלו מנויות בסעיף 7א.
הכרעת בית המשפט > פרשנות סעיף 7א

בית המשפט דחה את טענת רשימת "כך" בדבר סתירה בין שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה לבין שלילת אופייה היהודי. בדבריו הסתמך בית המשפט על דבריו בפרשת ירדור, בה נקבע שהאופי הדמוקרטי של המדינה והגשמת שאיפת הדורות לגאולת ישראל יכולים להתקיים בהרמוניה מלאה. כן קבע שאין צורך לקבוע הגדרה מקיפה וכוללת למושג "דמוקרטי", שכן די בכך שהזכות לבחור ולהיבחר הן מאושיותיו של המשטר הדמוקרטי, ומשום כך מטרות ומעשים למניעת זכות זו מאזרחי המדינה מנוגדים לאופייה הדמוקרטי של המדינה. אשר לפרשנות המונח "גזענות" דחה בית המשפט את טענת רשימת "כך", באמרו שהרדיפה לצורותיה, שטעמיה הם לאומיים, כלולה בימינו במסגרת המשמעות המקובלת של התופעה של הגזענות.
הכרעת בית המשפט > התנאים להגבלת הזכות להיבחר

לדברי בית המשפט, כיוון שסעיף 7א מצמצם את היקפה של זכות יסוד חוקתית, יש לפרשו באופן מצמצם כך שיופעל רק במקרים קיצוניים ביותר. העיקרים המנחים בהפעלת סעיף זה הם:
(א) מטרותיה או מעשיה של רשימת המועמדים כוללים אחד מן היסודות המובאים בסעיף 7א.
(ב) המטרה האמורה היא בגדר יעד מרכזי ושליט של הרשימה ולא נושא טפל ושולי, אשר משקפת את זהות הרשימה. גם כאשר המדובר במעשה להבדיל ממטרה, צריך להיות מדובר במעשה שיש בו משום ביטוי בולט, רציני ושליט של זהותה ומהותה של הרשימה.
(ג) הרשימה פועלת למימוש מטרותיה.
(ד) ההתמודדות בבחירות היא אמצעי למימוש המטרה או להגברת המעשה.
(ה) היסודות השליליים כאמור בסעיף 7א לחוק היסוד באים לידי ביטוי חמור וקיצוני מבחינת עוצמתם.
(ו) הראיות להתקיימותם של כל אלה צריך שיהיו משכנעות, ברורות וחד-משמעיות.
הכרעת בית המשפט > ההחלטה בעניין הפסילה של רשימת "כך" נוכח אמות המידה שלעיל

בית המשפט דחה את טענותיה של רשימת כך בדבר הטעמים לפסילתה.
בית המשפט דחה את טענתה הראשונה של רשימת "כך" בציינו שהמטרות והמעשים של הרשימה נבחנים על פי מהותם ותוכנם, ולא על פי המסגרת בה הם מבוצעים. הסתה נגד חלק מן האוכלוסייה האזרחית וקריאה לשלילת זכויותיה או הצעה בדבר הטלת איסור על יחסי קרבה כלשהם בין יהודים לבני עם אחר, קריאה להפליה לרעה של בני עם אחר בתחום הענישה הפלילית, מניעת הפניה שלהם בתלונותיהם לבית המשפט הגבוה לצדק, הבדלתם במקומות רחצה, שלילת זכויות סוציאליות ואיסור שירות בצבא תוך פגיעה ועלבון לאלו אשר כבר משרתים בו, כל אלה ודומים להם נושאים סממן מובהק של מעשה אנטי-דמוקרטי או של מעשה גזעני, גם אם הם כלולים במאמר בעיתון הרואה אור לפי רישיון כדין, או בהצעת חוק המוגשת לכנסת.
בית המשפט דחה גם את הטענה שמטרותיה ומעשיה של הרשימה מעוגנים בהלכה היהודית. הוא הסתמך על פסק דינו שניתן ארבע שנים קודם לכן, אף הוא בעניינה של רשימת "כך", בה ציין שעל פי ההלכה, כאמור בתורה, אצל הרמב"ם ובמסכת גרים, המיעוט הלאומי זכאי לכל הזכויות האזרחיות והמדיניות של יתר תושבי המדינה. הוא דחה את הטענה שצורכי ביטחון מצדיקים תוכניות אפליה חמורות ודוחות כאלו שהציעה רשימת "כך".
נוכח כל אלו בחן בית המשפט את מטרותיה ומעשיה של רשימת "כך". הוא קבע שמטרתה של הרשימה לשלול מחלק מאזרחי המדינה, אותו היא מאבחנת על-פי מוצאו הלאומי-האתני, את הזכות לבחור ולהיבחר ולמלא תפקיד ממלכתי כלשהו, היא פגיעה ברורה וחד-משמעית בנפשה של הדמוקרטיה, המושתתת על שוויון זכויות מדיניות בין אזרחי המדינה, ללא הבדל גזע, דת, לאום או מין. הוא קבע גם שליבוי היצרים השיטתי על יסוד לאומי-אתני המביא איבה ומדנים ומעמיק תהום, וקריאה לשלילה אלימה של זכויות, לביזוי שיטתי ומכוון של חלקי אוכלוסייה מוגדרים לפי יסוד לאומי-אתני, הם באופן ברור גזעניים.
נוכח כל האמור בית המשפט אישר את פסילתה של רשימת "כך" מלהשתתף בבחירות לכנסת השתים עשרה.
בעקבות פסק הדין > תנועת "כך"

החלטת בית המשפט סתמה את הגולל על השתתפותה של רשימת "כך" בבחירות לכנסת. ב-1990 נרצח מנהיג תנועת "כך" מאיר כהנא בניו יורק על ידי טרוריסט מוסלמי. לאחר מותו, התפלגה התנועה עקב מחלוקות על הנהגתה, ל"כך" ו"כהנא חי". שתי התנועות נפסלו מלהתמודד בבחירות לכנסת השלוש עשרה. ב-1994 הוכרזו שתי התנועות ארגוני טרור על פי הפקודה למניעת טרור ופעילותן הוכרזה בלתי חוקית. חלק מפעילי התנועה שבו למגרש הפוליטי במדינת ישראל במסגרות פוליטיות אחרות. הבולטים שבהם הם מיכאל בן ארי שנבחר לכנסת השמונה עשרה במסגרת רשימת האיחוד הלאומי, וברוך מרזל, אשר התמודד בבחירות לכנסת השש עשרה, שבע עשרה, תשע עשרה ולכנסת העשרים במסגרת רשימות שלא עברו את אחוז החסימה.
בעקבות פסק הדין > מקומה של "כך" בחברה הישראלית

לאחר פסילתה של "כך" מלהתמודד בבחירות ב-1988, היו שסברו שקולותיה הפוטנציאליים של רשימת "כך" יעברו למפלגות אחרות אשר תומכות בטרנספר של ערביי ישראל. בפועל, היעדרה של התנועה הביא לעליה משמעותית בכוחן של המפלגות החרדיות, במיוחד מפלגת ש"ס, בעיירות הפיתוח שהיו בסיס כוחה של "כך", בעוד שמפלגות הטרנספר לא התחזקו שם. פרופ' יואב פלד מעלה את ההשערה שיש קשר בין הדברים, כלומר שמצביעים פוטנציאליים של "כך" הצביעו עבור הרשימות החרדיות. לדבריו תפיסתה של "כך" את הזהות היהודית כבסיס הבלעדי לסולידריות חברתית, מצאה אוזן קשבת בקרב אוכלוסייה חרדית-מזרחית.
במחקר שנערך בשנת 2001 על ידי ד"ר עמי פדהצור ופרופ' דפנה קנטי-נסים נמצא שהתמיכה בעקרונות הכהניזם ואפילו במנהיגותו של כהנא ובמפלגתו גבוהה בעשרות אחוזים מכפי שהשתקפה בסקרים במחצית שנות השמונים, שנות פריחתה של מפלגתו. נתוני המחקר מאששים את המגמה העולה מן הספרות לגבי מאפייניהם של התומכים ברעיונות ימניים קיצוניים, בכך שבקרב אוכלוסיות המצויות בפריפריה החברתית-כלכלית ניתן לראות שיעורי תמיכה נרחבים למדי בהצהרות הכהניסטיות בכלל ובפרט באלה שעוסקות ביחסי מדינת ישראל ואזרחיה הערבים. המחקר מצביע על כך שהתמיכה ב"כך" בקרב המתנחלים ותושבי עיירות הפיתוח פחתה ממהלך השנים בהשוואה לתמיכה שזוכה אידאולוגיה זו בקרב המהגרים מחבר המדינות, כמו גם בקרב הציבור החרדי. עוד מצא המחקר, שאין במפת המפלגות ולו מפלגה אחת אשר תומכיה מסתייגים לחלוטין מהתמיכה בכהניזם.
בעקבות פסק הדין > השימוש בהלכת פרשת ניימן השנייה בפסיקה מאוחרת

בפרשת ניימן השנייה קבע בית המשפט אמות המידה לבדיקת מעשיה ומטרותיה של רשימה לעניין הגבלת זכותה להיבחר נוכח הטעמים שבחוק יסוד: הכנסת. אמות מידה אלו עסקו הן במשמעות המושגים "דמוקרטי" ו"גזענות", והן בעוצמת הפעילות ומידת הראיות הנדרשות על מנת לפסול רשימה מלהשתתף. אמות מידה אלו שמשו אותו לצורך ביקורת החלטות אחרות של ועדת הבחירות המרכזית. הראשונה מביניהן הייתה באותו יום עצמו שבו נתנה ההחלטה בפרשת ניימן השנייה, כאשר בית המשפט אישר, ברוב דעות, את השתתפותה של הרשימה המתקדמת לשלום, בקבעו שעל פי המבחנים המחמירים לפסילה שנקבעו בפרשת ניימן השנייה, אין מקום לפסילתה. פסקי דין נוספים שניתנו על בסיס פרשת ניימן השנייה היו פסילת החלטתה של ועדת הבחירות לפסול את השתתפותם של עזמי בשארה ואחמד טיבי בבחירות לכנסת השש עשרה, ואישור החלטתה לאשר את השתתפותו של ברוך מרזל באותן בחירות.
ראו גם

פסק דין ירדור
הסתה לגזענות
הזכות להיבחר
מאיר כהנא
חוק הבחירות לכנסת
זכויות אזרח
לקריאה נוספת

ברק מדינה, "ארבעים שנה להלכת ירדור: שלטון החוק, משפט הטבע וגבולות השיח הלגיטימי במדינה יהודית ודמוקרטית" מחקרי משפט כב (תשס"ה-תשס"ו) 327
מיכל שמיר וקרן מרגל, תפיסות איום ופסילת רשימות ומועמדים לכנסת – מירדור ועד בחירות 2003, משפט וממשל ח (תשס"ה) 119
אריאל בנדור, "זכות המועמדות בבחירות לכנסת" משפטים יח (תשמ"ח) 269
אהרן פאפו, "מפסילת "כך" עד לרצח מאיר כהנא (פרופיל של אוסטרקיזם פוליטי בישראל)" נתיב: כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות ד(1) 40 (1991)
הרצל מקוב ואהרן פפו, "תגובה למאמרו של אהרן פאפו ב"נתיב" ד' (1), 1991 ותשובת אהרן פאפו" נתיב: כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות ד(2) 84 (1991)
הערות שוליים

↑  ע"ב 2/84  משה ניימן נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת האחת-עשרה, פ"ד לט(2) 225, פס' 21 לפסק דינו של הנשיא שמגר, 287 (פסק דינה של המשנה לנשיא בן פורת), פס' 13 לפסק דינו של השופט אלון, פס' 6 לפסק דינו של השופט בייסקי (1984).
↑  ע"ב 2/84  משה ניימן נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת האחת-עשרה, פ"ד לט(2) 225 287 (פסק דינה של המשנה לנשיא בן פורת), פס' 13 לפסק דינו של השופט אלון (1984).
↑  חוק יסוד: הכנסת (תיקון מס' 9), התשמ"ה-1985, ס"ח 1155.
↑  ע"ב 1/65 ירדור נ' יושב-ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית, פ"ד יט(3) 365, 385 (1965).
↑  ע"ב 2/84  משה ניימן נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת האחת-עשרה, פ"ד לט(2) 225, 301-302 (1984).
↑  נדב שרגאי, "15 שנה לאחר זיכויו, הודה החשוד ברצח כהנא", הארץ, 5.9.2006.
↑  ע"ב 2858/92 מובשוביץ נ' יושב-ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השלוש-עשרה, פ"ד מו(3) 541 (1992).
↑  החלטת הממשלה מס' 2757 מיום 13.3.1994.
↑  יואב פלד, "מאיר כהנא", תיאוריה וביקורת 12, 13 (1999) 321.
↑  עמי פדהצור ודפנה קנטי-נסים, "כהנא מת וה"כהניזם" חי: מודל להסבר התמיכה בימין הקיצוני בישראל", מגמות מד(2) 215 (2002).
↑  ע"ב 2/88 יהורם בן שלום נ' ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השתים-עשרה, פ"ד מב(4) 749 (1988).
↑  א"ב 11280/02 ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש-עשרה נ' אחמד טיבי, פ"ד נז(4) 1, פס' 6, 7 (2003).
ג'ון סקופילד (איש צבא)

ג'ון מק'אליסטר סקופילד (באנגלית: John McAllister Schofield;‏ 29 בספטמבר 1831 – 4 במרץ 1906) היה איש צבא אמריקאי שמילא תפקידים פיקוד בכירים במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. בהמשך הוא כיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית אנדרו ג'ונסון ויוליסס ס. גרנט והיה הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
ראשית חייו

ג'ון מק'אליסטר סקופילד נולד ב-29 בספטמבר 1831 בעיירה גרי שבמחוז שאטוקווה שבמדינת ניו יורק. הוא היה בנו של הכומר ג'יימס סקופילד ושל רעייתו קרוליין סקופילד לבית מק'אליסטר. אביו, שהיה כומר בפטיסטי בסינקליירוויל קיבל על עצמו שליחות מיסיונרית ועבר עם משפחתו (שאז מנתה שישה ילדים ובהמשך תכלול עשרה ילדים שהגיעו לבגרות) לבריסטול, אילינוי. כאשר מלאו לג'ון 12 שנים, הם התיישבו לבסוף בפריפורט, אילינוי, שם היה אביו הכומר הבפטיסטי הראשון של העיירה ב-1845 ושם הוא נקבר לבסוף ב-1888.
כנער צעיר התחנך ג'ון סקופילד בבתי ספר ציבוריים וסייע למשפחתו בעבודות החווה ובבניית הבית. לאחר מכן הוא עבד במדידת קרקעות בצפון ויסקונסין לפני שעבד שנה כמורה בבית ספר באונקו הסמוכה לפריפורט. הוא קיבל המלצה מחבר חבר בית הנבחרים תומאס ג'.טרנר ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. הוא מכר חלקת אדמה לטובת מימון הוצאות הנסיעה ונכנס לאקדמיה ב-1 ביוני 1849. בשנתו האחרונה באקדמיה הצבאית, בעודו משמש כעוזר הוראה במתמטיקה, הוא הואשם בכך שהתיר לצוערים אחרים להיכנס לכיתה, לספר בדיחות פוגעניות ולקשקש על לוח הכיתה. הוא הודח מווסט פוינט, אך לאחר פגישה שקיים עם הסנאטור מאילינוי סטיבן דגלאס, פנה זה האחרון למזכיר המלחמה שביקש להחזיר את המקרה לוועדת חקירה באקדמיה. רוב חברי הוועדה הצביעו בעד ביטול ההדחה של סקופילד, אך אחד משני הקצינים שהצביעו בעד השארת ההדחה על כנה, מדריך לוחמת הפרשים והארטילריה, לוטננט ג'ורג' הנרי תומאס, היה לימים מפקדו של סקופילד במהלך מלחמת האזרחים. אף על פי שסקופילד לא הזכיר את תומאס בזיכרונותיו בנוגע לדיוני ועדת ההדחה, ייתכן שהביקורת שהוא מתח על תפקודו של תומאס לאחר המלחמה התבססה על מקרה זה. סקופילד סיים את הכשרתו בווסט פוינט ב-1853 במקום השביעי בכיתתו והוצב כקצין בדרגת ייצוג של לוטננט משנה בחיל התותחנים.
בתותחנים שירת סקופילד שנתיים. תפקידו הראשון היה בפורט מולטרי שבקרוליינה הדרומית, שלימים שימשו תותחיו להפגזת פורט סאמטר בפרוץ מלחמת האזרחים. לאחר מכן הוא שירת במגוון מקומות בפלורידה במהלך שביתת הנשק עם שבטי הסמינול, אך חלה קשות ופונה משם (בסיועו של מי ששימש לימים כגנרל בצבא הקונפדרציה א. פ. היל) ועבר תקופת החלמה בקלפפר, וירג'יניה.
לאחר החלמתו שב סקופילד לווסט פוינט כדי לשמש כעוזרו של אחד המרצים שם בין השנים 1855 – 1860. נראה היה שהקריירה הצבאית שלו נכנסה לקיפאון ולפיכך הוא נטל חופשה של שנתיים כדי ללמד פיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
מלחמת האזרחים

כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, סייעו סקופילד ואחיו להבטיח שמיזורי לא תצטרף אל הקונפדרציה. הוא היה מייג'ור ברגימנט הרגלים הראשון של מיזורי ושירת כראש המטה של מייג'ור גנרל נתניאל ליון עד לנפילתו של זה האחרון בקרב וילסון קריק שהתנהל באוגוסט 1861 במיזורי. בקרב התנהל סקופילד ב"גבורה יוצאת מן הכלל" ועשרות שנים לאחר מכן הוענקה לו מדליית הכבוד על כך.
ב-21 בנובמבר 1861 קודם סקופילד לדרגת בריגדיר גנרל וב-29 בנובמבר 1862 לדרגת מייג'ור גנרל. בין השנים 1861 – 1863 הוא שימש במגוון תפקידי פיקוד בזירה הטרנס-מסיסיפית, רוב הזמן בפיקוד על ארמיית הספר (אנ'). בסופו של דבר הוא שוחרר מתפקידיו במערב, על פי בקשתו, בשל סכסוכים עם הממונה עליו, סמואל קרטיס.
ב-17 באפריל 1863 קיבל סקופילד את הפיקוד על הדיוויזיה השלישית של הגיס ה-14 של ארמיית קמברלנד. במאי 1863 הוא שב למיזורי כדי לשמש כמפקד "מחלקת מיזורי" (אנ'). על תפקיד פיקוד זה של סקופילד העיבה מחלוקת בנוגע לטבח בלורנס, קנזס, כאשר סקופילד אפשר לכוח לרדוף אחר לוחמים אל תוך מיזורי. תומכי האיחוד במיזורי שיגרו באוקטובר משלחת לוושינגטון כדי לעתור בפני הנשיא לינקולן שידיח את סקופילד על האהדה שרחש כלפי לוחמי גרילה מטעם הקונפדרציה שתקפו את אזרחי האיחוד הנאמנים. לינקולן העניק לסקופילד גיבוי, וייחס את הטבח למצב המלחמה ולא לחוסר כשירותו של המפקד והנחה את סקופילד לכבד את חירויות האזרח, אלא אם כן יהיו כאלה שיגרמו לנזק מוחשי לפעולות הצבא.
ב-1864, כמפקד ארמיית אוהיו, לקח סקופילד חלק במערכת אטלנטה, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן. בסוף יולי הציב אותו שרמן כמפקד המבצע לניתוק מסילות הרכבת. סקופילד היה מעורב במחלוקת נוספת עם מפקד גיס המתנדבים ה-14, מייג'ור גנרל ג'ון פלמר, שהעדיף להתפטר ולא לשרת תחת סקופילד, שהוא החשיב אותו כבעל דרגה נמוכה, אך שזכה לגיבוי של גנרל שרמן, בקרב יוטוי קריק. הייתה זו ההתפטרות היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית במהלך קרב חשוב, אף על פי שפלמר הוצב מחדש מיד בקנטקי ועזר לשמור על השליטה של הממשלה הפדרלית על מדינות הגבול במשל שלוש שנים. סקופילד עם הגיסות ה-23 וה-14 שלו בילה את החודש מול אטלנטה ואיסט פוינט ללא תוצאות של ממש. שרמן נזקק לתנועת איגוף כדי להביס את צבא הקונפדרציה. סקופילד נשלח כדי לנתק את תנועת הנסיגה שלהם בג'ונסבורו אך כשל בכך. שוב הוא היה מעורב במחלוקת כאשר הוצב לפקד על הגיס הרביעי תחת פיקודו של גנרל סטנלי ב-30 באוגוסט 1865.
לאחר נפילתה של אטלנטה לקח שרמן את רוב כוחותיו לטובת הצעדה אל הים. ארמיית אוהיו של סקופילד סופחה למייג'ור גנרל ג'ורג' הנרי תומאס בטנסי. כאשר פלש לטנסי גנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד וכמעט וניתק את שרשרת הפיקוד של סקופילד בספרינג היל, פעולת התקיפה המהירה של הוד להשגת המומנטום בקרב פרנקלין שבא אחר כך, גרמה לתבוסה קשה. ב-15 – 16 בדצמבר לקח סקופילד חלק בניצחון המפואר של תומאס בקרב נאשוויל, בו ארמיית טנסי של הוד נחלה תבוסה קשה ולמעשה חדלה לתפקד ככוח לוחם עד תום המלחמה. בכל אופן, במהלך ההכנות לקרב זמם סקופילד נגד תומאס, והזין את גרנט במידע שגוי במטרה להחליף את תומאס. ב-30 בנובמבר 1864 הועלה סקופילד לדרגת בריגדיר גנרל בצבא הסדיר על תפקודו בקרב פרנקלין וב-13 במרץ 1865 הוא קיבל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל.
סקופילד הצטווה לפעול יחד עם שרמן בקרוליינה הצפונית והוא הוביל את כוחותיו באמצעות רכבת ובדרך הים אל פורט פישר תוך 17 ימים, כבש את וילמינגטון ב-22 בפברואר 1865 לחם בקרב וייס פורק ב-10 במרץ וב-23 במרץ הוא חבר לשרמן בגולדסבורו.
תקופת השיקום

לאחר המלחמה הטיל הנשיא אנדרו ג'ונסון על סקופילד שליחות דיפלומטית בצרפת שמטרתה הייתה שכנוע הצרפתים להוציא כוחות צבא שלהם ממקסיקו. סקופילד גם הצטרף אל "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" (אנ'), אגודה צבאית שעל חבריה נמנו קצינים של צבא האיחוד וצאצאיהם. לאחר שפרש משירות פעיל, כיהן סקופילד כמפקד העליון של המסדר בין השנים 1899 – 1903.
במהלך תקופת השיקום, מינה הנשיא ג'ונסון את סקופילד למושל הצבאי של וירג'יניה ושל "המחוז הצבאי הראשון" (אנ'). כך הוא דאג לקיומן של בחירות (בהצבעה הן של שחורים והן של לבנים) שבהן נבחרה הוועידה החוקתית של וירג'יניה של 1868. כאשר השתלטו הרדיקלים על הוועידה והציעו למנוע את זכות הבחירה מאנשי הקונפדרציה לשעבר, הביע סקופילד את דאגתו בנוגע לשחיתות בפני הקונגרס, כפי שעשה מפקדו, גנרל יוליסס ס. גרנט. עמדתו של סקופילד הייתה חשובה ובעלת רגישות בשל קרבתו של האזור עליו משל לוושינגטון די. סי. וכן בשל מעצרו בנורפוק של נשיא הקונפדרציה לשעבר ג'פרסון דייוויס שהמתין למשפט שאותו היה אמור לנהל השופט ג'ון קרטיס אנדרווד ששימש כיושב ראש הוועידה והיה בעל קשרים הדוקים עם הרפובליקנים בקונגרס. לאחר שאילץ הנשיא ג'ונסון את אדווין סטנטון, רפובליקני רדיקלי ששימש כמזכיר המלחמה מאז 1862, להתפטר מתפקידו, שימש סקופילד בתפקיד זה מיוני 1868 ועד מרץ 1869.