stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבריאל ברקאי
קורות חיים

ברקאי נולד בגטו בודפשט שבהונגריה לאליעזר ורחל ברסלאוור ועוד בילדותו עברתה המשפחה את שמה ועלתה לישראל ב־1950. ברקאי הצעיר סיים את חוק לימודיו בגימנסיה העברית רחביה ב־1962 ולאחר שירותו הצבאי פרנס את משפחתו כמורה דרך. בשנים 1964–1967 השלים תואר ראשון בארכאולוגיה ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך תקופה זו שימש כעוזר הוראה של דוד פלוסר. ברקאי החל את לימודיו לתואר השני באוניברסיטה העברית והצטרף למרים רוזן-איילון בחפירות בשושן. ב־1970, מעט אחרי יסודו של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, עבר לשם והחל במסלול ישיר לדוקטורט. לימודיו נקטעו עם מלחמת יום כיפור, שבה התגייס לחיל החינוך ועסק בסקר בצפון הבשן שבמובלעת הסורית. בשנת 1986 קיבל תואר דוקטור. את עבודת הדוקטורט "צפונה ומערבה של ירושלים בסוף תקופת הברזל" כתב בהנחייתו של דוד אוסישקין.
תוך כדי לימודיו השתתף בחפירות בתל ערד, כביש האפיפיור, ממשית ומגידו. בסקר כפר השילוח,  תל באר שבע, תל משוש ותל יזרעאל  השתתף כמנהל שטח או עוזר ראשי, ובחפירות תל לכיש בראשות דוד אוסישקין, השתתף במשך 15 שנה והיה אחראי על חפירת החתך.
בין השנים 1974–1983 השתתף בסקר מערכות קבורה מתקופת הברזל בירושלים. בין הבולטות במערות הקבורה שעלו בסקר היו מערות קבורה מתקופת בית ראשון בשטחי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים. בהתאם למיקומי מערות הקבורה מימי בית ראשון, עשה ברקאי שימוש בשיטה מקסימליסטית לגבי היקף העיר ירושלים בימי בית ראשון וטען שבשטחי הרובע המוסלמי והנוצרי של היום היו שכונות מיושבות, גם אם לא מוקפות חומה, בסוף ימי בית ראשון.
החל משנת 1975 עסק ברקאי בחפירות בכתף הינום, בתחילה בקנה מידה מצומצם, ולאחר מכן בחפירות מסודרות בשנים 1979, 1980 ו-1988, 1989 ו־1994. בחפירות אלו גילה קבוצה של כשבע מערות קבורה, ובהן ממצאים רבים מסוף תקופת בית ראשון. ואולם הממצאים שזכו לפרסום הנרחב ביותר היו לוחיות ברכת כהנים, שתי לוחיות כסף קטנות ומגולגלות ששימשו קמע, ועליהן חרוטות ברכות, שהן זהות כמעט לחלוטין בנוסחן לברכת הכהנים שבמקרא, למעט קטע קצר אחד החסר בהן ומופיע במקרא.
בשנת 1983 חפר ברקאי ברוגם גנים והציע כי הרגמים היו אתרי מספד למלכי יהודה. בשנת 1983 חפר ברמת רחל וב־1995 בתל קריית יערים. בעקבות חפירות אלו, הגיש דוקטורט ב-1985, באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית דוד אוסישקין.
בשנת 2005 יזם עם הארכאולוג יצחק דבירה את פרויקט סינון העפר מהר הבית שמטרתו סינון ומחקר של שפכי עפר שהוצאו מהר הבית ללא חפירת הצלה מקדימה, או פיקוח ובדיקה ארכאולוגית. הפרויקט מומן עד לאפריל 2017 על ידי עמותת אלעד ויצר הד תקשורתי נרחב. כמו כן השתתף ברקאי לא אחת כאורח בתוכנית הטלוויזיה הקנדית "הארכאולוג העירום" עם שמחה יעקובוביץ'.
ברקאי היה חבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת תל אביב בשנים 1970–1997, באוניברסיטת בן-גוריון ב־1997, במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר־אילן בשנים 1998–2011, בבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית בשנים 2008–2015 ובמכון ללימודי ארץ הצבי החל מ-1975. כמו כן, העביר קורסים במסגרות אקדמאיות וסמי-אקדמאיות ועממיות שונות: מכללת אשקלון, מכללת אריאל, מכללת בית ברל, בצלאל, אוניברסיטת חיפה, בית הספר לתיירות, מכון לנדר, מכון אבשלום, מרכז מורשת בגין ועוד.
בשנת 1996 זכה בפרס ירושלים לארכאולוגיה, ב־2014 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות. ב-2018 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
ראו גם

כתף הינום
פרויקט סינון עפר הר הבית
לקריאה נוספת

גבריאל ברקאי ויצחק צוויג, "אור חדש על הר הבית", אריאל 175, תשס"ז.
גבריאל ברקאי ויצחק צוויג, "חידושים במפעל סינון העפר מהר הבית", בתוך: אייל מירון (עורך), מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה; דברי הכנס השמיני, תשס"ז.
Zachi Dvira, "Gabriel Barkay - A Living Legend Archaeologist", in: Robert Detsch & André Lemaire (אנ') (eds.), Gabriel — Tell this Man the Meaning of his Vision (Daniel, 8:16) — Studies in Archaeology, Epigraphy, Iconography and the Biblical World in honor of Gabriel Barkay on the occasion of his 80th bithday (22 June 2024), Tel-Aviv, 2024, pp. X-XXX.
Gabriel Barkay et al., "The Amulets from Ketef Hinnom: A New Edition and Evaluation", Bulletin of the American Schools of Oriental Research 334, American Schools of Oriental Research, May 2004
Gabriel Barkay et al., "The Challenges of Ketef Hinnom: Using Advanced Technologies to Reclaim the Earliest Biblical Texts and Their Contexts", Near Eastern Archaeology 66 (4), American Schools of Oriental Research, December 2003
הערות שוליים

↑  תום שגב, חוקרים ישראליים בשושן הבירה, על המשמר, 22 במרץ 1970
↑  דני אורמן, צבי אילן, גבריאל ברקאי, עמי מזר, עמוס קלונר (1974). שרידים ארכאולוגיים בצפון הבשן. קדמוניות ו. עמ' 85-90.

Gabriel Barkay, Zvi Ilan, Amos Kloner & Dan Urman, (1974) "Archaeological Survey in the Northern Bashan (Preliminary Report)
", Israel Exploration Journal 24, pp. 173-184
↑  גבריאל ברקאי, עמיחי מזר ועמוס קלונר (1975). בית-הקברות הצפוני של ירושלים בימי בית-ראשון. קדמוניות ח'. עמ' 71-76.
↑  דליה שחורי, השכונות החדשות של ירושלים הקדומה, באתר הארץ, 29 באפריל 2002
↑  Gabriel Barkay, ‏"הרגמים ממערב לירושלים", עבודה גמר לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת תל אביב. 1985, מתוך, צפונה ומערבה של ירושלים, 1985/01/01, באתר Academia.edu
Gabriel Barkay. (2003). Mounds of Mystery. Biblical Archaeology Review 29(3) pp. 32-39.
↑  Gabriel Barkay, ‏"הרגמים ממערב לירושלים", מתוך: צפונה ומערבה של ירושלים בסוף תקופת הברזל, עבודה גמר לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת תל אביב. 1985, צפונה ומערבה של ירושלים, 1985/01/01, באתר Academia.edu
↑  אינגה דויטשקרון, הארכיאולוגיה מרתקת את נשות הדיפלומטים, מעריב, 2 באוגוסט 1978
↑  מערכת "אריאל", פרס ירושלים לארכיאולוגיה לד"ר גבריאל ברקאי, אריאל 119–120, 1996, עמ' 315–317 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑    הודיה כריש חזוני, ‏יקיר ירושלים ששלח רבע מיליון ישראלים לגעת בבית המקדש, בעיתון מקור ראשון, 16 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258273205171  BnF: cb16691459w (data)  GND: 1076509746  ISNI: 0000 0000 6696 4129  LCCN: n88674615  SUDOC: 168365928  VIAF: 45887029   WorldCat (עם VIAF): 45887029 
גבריאל ברקאי ומשה יעלון בביקור במעבדה, יוני 2017. התמונה צולמה במעבדת המחקר של מיזם סינון העפר מהר הבית. גבי ברקאי מציג למשה יעלון את שחזורי הרצפות של רחבת בית המקדש
בואינג ורטול CH-46 אביר הים

CH-46 אביר הים הוא מסוק תובלה דו-רוטורי, המונע על ידי זוג מנועי טורבינה. הוא תוכנן על ידי חברת ורטול ומיוצר על ידי בואינג ורטול בעקבות הרכישה של ורטול על ידי בואינג.
פיתוח אביר הים, שכונה במקור על ידי חברת ורטול V-107, החל בשנת 1956. הוא תוכנן כדור שני של מסוקים כגון H-21 "הבננה המעופפת", שהוחלפו בו מנועי בוכנה במנועי טורבינה. ב-22 באפריל 1958, אב הטיפוס V-107 ביצע את טיסת בכורה שלו. ביוני 1958 חתם הצבא האמריקני חוזה לבניית עשרה מטוסים בכינוי - YHC-1A, המבוססים על ה-V-107. ההזמנה קוצצה מאוחר יותר לשלושה מסוקים בלבד. ב-1961, חיל הנחתים של ארצות הברית (USMC), שתכנן לרכוש מסוק תובלת סער ומטען דו-מנועי, בחר את דגם 107M של בואינג ורטול כבסיס למסוק הידוע בכינוי "צפרדע" ובשמו הרשמי "אביר הים", הוא השתתף בכל זירות הקרב של הנחתים ממלחמת וייטנאם ועד הוצאתו משימוש ב-2014.
אביר הים הופעל על ידי חיל הנחתים כמסוק סער להובלת לוחמים וציוד בכל מזג אוויר, ביום ובלילה. הוא הוחלף במסוק MV-22 Osprey ב-2010. הנחתים השתמשו במסוק לתמיכת לחימה, חיפוש והצלה (SAR), פינוי נפגעים וחילוץ טקטי של טייסים ולוחמים (TRAP). אביר הים גם בשימוש הצי האמריקאי עד החלפתו ב-MH-60S Knighthawk בתחילת שנות ה-2000. קנדה הפעילה את אביר הים, מדגם CH-113 אשר שימש בעיקר לחיפוש והצלה (SAR) עד 2004. המסוק נרכש גם על ידי יפן, שוודיה וערב הסעודית. הגרסה המסחרית BV 107-II, מכונה בדרך כלל בפשטות "ורטול".
פיתוח > מקור

בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, יצרנית מסוקים אמריקאית "פיאסקי" (Piasecki) הייתה הראשונה לפתח מסוקים דו-רוטורים. המפורסם בהם ה- H-21 "הבננה המעופפת", היה גרסה מוקדמת של מסוק תובלה שהונע במנועי בוכנה. ב-1955, שינתה החברה את שמה לורטול (קיצור של המראה ונחיתה אנכית). באותה תקופה החל פיתוח הדור החדש של מסוקים בעלי שני רוטורים. ב-1956, הדגם החדש קיבל את הכינוי "Vertol 107", או "V-107". היה זה מסוק שונה מקודמיו בזוג מנועי טורבינה חדשים T51, שהחליפו את מנועי הבוכנה. כל אחד ממנועי ה-T51, היה בעל 877 כוחות סוס.
ב-22 באפריל 1958, ביצע ה-V-107 את טיסת בכורה שלו וביוני חתם צבא ארצות הברית על חוזה עם וורטול לבניית עשרה מסוקים המבוססים על ה-V-107, אשר כונו YHC-1A". בסופו של דבר נרכשו שלושה מסוקים, והתקציב הוסט לפיתוח המסוק "V-114" היריב, אשר היה גדול בהרבה מאשר V-107. כל שלושת ה-YHC-1A של הצבא הופעלו על ידי זוג מנועי GE-T-58. באוגוסט 1959, ה-YHC-1A ביצע את הטיסה הראשונה. זמן קצר מאוחר יותר תוכנן גם דגם שייועד לשווקים המסחריים ולייצוא, שכונה "107-II".
ב-1960, חיל הנחתים של ארצות הברית החליט להחליף את צי מסוקי הבוכנה. באותה שנה, חברת התעופה האמריקאית בואינג רכשה את Vertol, ושמה של הקבוצה שונה ל"בואינג ורטול".. לאחר התמודדות בין מספר דגמי מסוקים, הוחלט בתחילת 1961 לרכוש את ה-107M וניתן לו הכינוי "HRB-1". ב-1962, חיל האוויר האמריקאי חתם על הזמנה משלו ל-12 מסוקי "אביר הים" אולם בשל עיכובים במסירתו, הוחלט לרכוש את היריב Sikorsky S-61R במקומו.
לאחר הטיסה הראשונה של אביר הים באוגוסט 1962, ניתן לו הכינוי הצבאי "CH-46A". בנובמבר 1964 החלה כניסתם לשירות של דגם הנחתים ה-CHA-46A ושל דגם חיל הים ה-UH-46A. הגרסה של חיל הים ה- UH-46A הותאמה להובלת מטענים במתלה. CH-46A היה מצויד בזוג מנועי טורבינה T58-GE8-8B בעלי 1250 כ"ס כל אחד ויכל לשאת עד 17 נוסעים או 1,815 ק"ג מטען.
פיתוח > התפתחויות נוספות

ב-1966, החל ייצור הדגם המשופר "CH-46D" שהציג שינויים בלהבי הרוטורים ומנועי T58-GE-10 חזקים יותר, בעלי ב-1,400 כ"ס. הוא היה יכול לשאת 25 חיילים או 3,200 ק"ג מטען. בסוף 1967, המודל המשופר הוכנס לזירת וייטנאם, והחליף אתה ה-CH-46A, אשר סבל מבעיות. יחד עם ה-CH-46D של הנחתים, הצי האמריקני רכש גם מספר קטן של UH-46Ds למטרות הספקת ספינות. בנוסף, כ-33 CH-46As שודרגו בהדרגה לרמת CH-46D.
בין 1968 ל-1971, רכש חיל הנחתים מספר מסוקי CH-46F. דגם זה כלל מערכות משופרות ומספר שינויים אחרים, והיה דגם הייצור הסופי של מסוק זה. בשירותו, אביר הים עבר התאמות ושדרוגים שונים. ב-CH-46-E הוחלפו להבי הרוטורים בלהבי פיברגלס, חוזק גוף המסוק, והוכנסו מנועי T58-GE-16 משופרים, המסוגלים לייצר 1870 כ"ס. בנוסף במספר CH-46Es הוכפלה קיבולת הדלק המקסימלית.
הדגם המסחרי ה-"BV 107-II", הוזמן לראשונה על ידי חברת התעופה "ניו יורק איירווייז" ב-1960. ביולי 1962, התקבלו שלושת המסוקים הראשונים שהותאמו להטסת 25 נוסעים. ב-1965, "בואינג Vertol" מכרה את זכויות הייצור של ה-V-107 לתאגיד היפני קווסאקי. על פי הסדר זה, כל המטוסים האזרחיים והצבאיים שיבנו ביפן יכונו KV-107.
תכנון

"בואינג ורטול CH-46 אביר הים" הוא מסוק תובלה דו-רוטורי, המצויד במערך של שני רוטורים מרכזיים המסתובבים בכיוונים הפוכים. הם מופעלים בדרך כלל על ידי זוג מנועי טורבינה ג'נרל אלקטריק T58 המורכבים משני צידי הרוטור האחורי. הרוטור הקדמי מונע באמצעות גַל הֶינֵעַ הועבר מן המנוע האחורי. עבור יתירות, שני מנועים מוצמדים כך שאחד יהיה מסוגל להניע את שני הרוטורים במקרה של כשל מנוע אחד או מצב חירום דומה. כל אחד מהרוטורים בעל שלושה להבים, הניתנים לקיפול כדי להקל על אחסון בכלי שיט. כן הנחיתה קבוע, עם זוג גלגלים בכל אחד משלושת רגלי הנחיתה. תצורה זו מסייעת בטעינת המטען ופריקתו. מכלי הדלק פנימיים, בעלי קיבולת כוללת של 350 גלונים (1,438 ליטר) מותקנים בתוך בתי הנסע הבולטים של הגלגלים האחוריים.
למסוק תא המטען עם כבש טעינה אחורית שניתן לסגור או להשאיר פתוח בטיסה להובלת מטענים גדולים או להצנחות. הוא מצויד בכננת פנימית להעמסת מטענים על משטחים לתוך המטוס דרך הרמפה. כמו כן הוא מצויד במערכת מתלה מטען בעלת כושר נשיאה של 10,000 ליברות (4,500 קילוגרם). ה-CH-46 מוטס בדרך כלל על ידי שלושה אנשי צוות שיכול לגדול בעת הצורך, בהתאם לפרטי המשימה. לדוגמה, תצורת חיפוש והצלה (SAR) כוללת בדרך כלל חמישה אנשי צוות (טייס, טייס משנה, מפקד משימה, מחלץ וחובש). המסוק מצויד במקלע בראונינג 0.5 הניתן להתקנה על כל צד של המסוק. ניסיון השירות בדרום-מזרח אסיה הביא לתוספת של שריון ומקלעים.
היסטוריה מבצעית > ארצות הברית

ידוע בכינוי "צפרדע", אביר הים שימש בכל זירות הפעולה של הצי מהשקתו בתקופת מלחמת וייטנאם ועד הוצאתו מהשרות בשנת 2014. אריכות ימים זו הקנת לו מוניטין של אמינות והולידה את הביטויים שרווחו בקרב הלוחמים "צפרדעים לנצח" ו-"אף פעם לא לסמוך על מסוק מתחת לגיל 30". מטוסי ה -CH-46 הטיסו לוחמים, פינו פצועים, חילצו ניצולים, תספקו חימוש ותדלוק למוצבים קדמיים (FARP), הטיסו מטענים, ומשימות אחרות.
במלחמת וייטנאם, ה- CH-46 היה אחד ממסוקי התובלה העיקריים של ארצות הברית בזירה, ביחד עם ה-UH-1 Iroquois הקטן יותר וה-סיקורסקי CH-53 Sea Sea הגדול. במתקפת חג הפסחא ב-1972, אביר הים ליווה את כוחות הקרקע האמריקאים והדרום וייטנאמים אל קווי החזית וסביבם. מסוקי ה- CH-46 סבלו מחדירת גופים זרים (FOD) למנועים בעת ריחוף קרוב לקרקע מה שקיצר אורך חיי המנועים ב-85 שעות טיסה. ב 21 ביולי 1966, כל CH-46 קורקעו עד להצטיידותם במסננים יעילים למנועים. במלחמת ווייטנאם למעלה מ-100 "אבירי ים" הופלו באש האויב.
מטוסי ה-CH-46 שימשו לפריסת הגדוד הימי ה-8 בגרנדה. במבצע "זעם דחוף", חילצו "אביר הים" צוות של מסוק קוברה AH-1 שהופל, ולאחר מכן הטיסו כוחות חי"ר מחטיבת הסיירים ה-75 כדי לאבטח תלמידים אמריקנים ולפנותם.
CH-46E אבירי הים שימשו את חיל הנחתים בפלישה לעיראק ב-2003 ועמדו בכוננות לחילוץ נפגעים 24/7. ב-1 באפריל 2003 השתתפו בחילוצה של החיילת ג'סיקה לינץ' השבויה מבית חולים עיראקי. המסוק הציג בעיות אמינות ותחזוקה רציניות ויכולת נישאת מטען מוגבלת.  בעקבות אובדן מסוקים רבים בזירה העיראקית, צוידו ה-CH-46 באמצעים מתקדמים נגד טילים.
אביר הים יצא משרות חיל הים האמריקני ב-2004. החליף אותו ה-MH-60S Seahawk ; חיל הנחתים הטיס אותו עד שנת 2015. הוא הוחלף במסוק-מטוס MV-22 Osprey. הטיסה האחרונה התקיימה ב-25 בספטמבר 2015 וסיכמה 57 שנות שרות.
היסטוריה מבצעית > קנדה

חיל האוויר המלכותי של קנדה רכש שישה מסוקי אביר הים מדגם לברדור CH-113 למשימות חיפוש והצלה. הם נכנסו לשירות 1963. הצבא הקנדי רכש 12 מסוקים מדגם CH-113A למשימות תובלה בינונית. כאשר נכנס הצ'ינוק CH-147 הגדול לשירות הכוחות הקנדי באמצע שנות ה-70, הוסב הצבא את אבירי הים לתצורת חיפוש והצלה - לברדור CH-113.
דגם הלברדור CH-113 היה בעל גוף אטום מים לנחיתות ימיות, כושר נשיאה של 5,000 ק"ג, ומנוף הצלה חיצוני מעל הדלת הקדמית. הוא הציג טווח טיסה של 1,110 ק"מ, אובזר בציוד רפואי ו-18 מושבי נוסעים. בשנים 1981–1984, הצי שודרג על ידי בואינג קנדה לדגם S, כולל מערך מכשירים חדש, מכ"ם מזג אוויר, מנוף חילוץ חדש ומהיר מעל הדלת הצדדית וזרקורים רבי עוצמה.
ב-1992 הוכרז כי הלברדור יוחלפו ב-15 מסוקים חדשים, אך הביצוע התעכב מסיבות פוליטיות. בשנת 1998, מסוק שחזר מפעילות חיפוש והצלה התרסק וכל אנשי הצוות נהרגו. רק בעקבות לחץ ציבורי הוחלט להחליף את הלברדור. הוא הוצא משרות ב-2004 והוחלף במסוק קורמורן CH-149.
היסטוריה מבצעית > שוודיה

ב-1963 רכשה שוודיה 10 מסוקי אביר הים מארצות הברית למשימות תובלה ונגד צוללות. המסוק כונה Hkp 4A. הם שימשו לעיתים קרובות גם לחיפוש והצלה. משנת 1980, Hpp 4A הוחלף בהדרגה על ידי Eurocopter AS332 סופר פומה. האחרונים המשיכו בשירות המבצעי עד 2011, הם הוחלפו על ידי UH-60 בלק הוק.
היסטוריה מבצעית > תעופה אזרחית

הגרסה האזרחית, 107- Vertol, פותחה לפני ה-CH-46 הצבאי. היא הופעלה מסחרית על ידי ניו יורק איירווייז, פאן אמריקן וורלד איירווייז ומאוחר יותר על ידי מסוקי קולומביה. בין מגוון המשימות היה משיכת דוברה, ובניית מגדלי תמסורת עבור קווי חשמל עילי.
בדצמבר 2006 רכשה קולומביה מסוקים את הרישיון מבואינג, במטרה לייצר מטוסים חדשים בעצמם.
מפעילים > צבא וממשל

מחלקת המדינה של ארצות הברית
מפעילים > אזרחי

הליפור קנדה
מסוקי קולומביה
חברת סקיי תעופה
מפעילים > מפעילים לשעבר

צבא קנדה
חיל האוויר המלכותי הקנדי
כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן
צבא היבשה של יפן
חיל הים של יפן
משטרת טוקיו
משרד הפנים
חיל האוויר השוודי
הצי השוודי
צבא תאילנד
ניו יורק איירווייז
פאן אמריקן וורלד איירווייז
חיל הנחתים של ארצות הברית
HMX-1
HMM-262
HMM-265
HMM-268
HMM-364
HMM-764
HMM-774
HMMT-164
VMR-1
צי ארצות הברית
מפרט טכני (CH-46E) > מאפיינים כלליים

צוות: חמישה אנשי צוות: שני טייסים, ראש צוות, תותחן/צופה אווירי, תותחן אחורי.
קיבולת: 24 לוחמים על ציודם, או 15 אלונקות ושני מלווים, או 7000 ליברות (3,200 ק"ג) מטען.
אורך: גוף 13.67 מטר. עם להבים מסתובבים 25.40 מטר
מפרט טכני (CH-46E) > מידות

גובה: 5.11 מטר עד לקצה הרוטור האחורי
משקל ריק: 15,537 ליב' 7,047 ק"ג
משקל כולל: 11,585 ליב' 5,255 ק"ג
משקל המראה מרבי: 24,300 ליב' 11,022 ק"ג
דלק פנימי: 350 גלון, 1,300 ליטר
הנעה: שני מנועי ג'נרל אלקטריק T58-GE, כל אחד 1,870 כ"ס
קוטר הרוטורים: 15 מ'
מפרט טכני (CH-46E) > ביצועים

מהירות מרבית: 144 קשר, 267 קמ"ש בגובה פני הים
מהירות שיוט: 143 קשר 265 קמ"ש בגובה פני הים
טווח: 1,019 ק"מ עם 1,100 ק"ג מטען
תקרת שיוט: 17,000 רגל
תקרת ריחוף בהשפעת קרקע: 9,500 רגל
תקרת ריחוף מחוץ להשפעת קרקע: 5,750 רגל
שעור נסיקה: 1,715 רגל לדקה
מפרט טכני (CH-46E) > חימוש

שני מקלעי 0.5 GAU-15/A מותקנים בדלתות
מקלע 7.62 M240D מותקן על הרמפה.
לקריאה נוספת

Andrade, John U.S.Military Aircraft Designations and Serials since 1909. Midland Counties Publications, 1979. ISBN 0-904597-22-9.
Andrade, John. Militair 1982. London: Aviation Press Limited, 1982. ISBN 0-907898-01-7.
Dunstan, Simon. Vietnam Choppers: Helicopters in Battle 1950–1975, Osprey Publishing, 2003. ISBN 1-84176-796-4.
Murray, Williamson and Robert H. Scales. The Iraq War. Harvard University Press, 2005. ISBN 0-67450-412-7.
Rottman, Gordon and Adam Hook. Vietnam Airmobile Warfare Tactics. Osprey Publishing, 2007. ISBN 1-84603-136-2.
מהבוב ח'אן

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1907 Bilimora, הודו 
 פטירה:  28 במאי 1964 (בגיל 56) מומבאי, הודו 
 מדינה:  הראג' הבריטי, הודו 
 תקופת הפעילות:  1931–1962 (כ־31 שנים) 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  Sardar Akhtar 
 פרסים והוקרה:  פרס פילמפייר לבמאי הטוב ביותר (1958)  Filmfare Award for Best Film (1958)  פאדמה שרי באמנויות 
 
מהבוב ח'אן (באנגלית: Mehboob Khan;‏ 9 בספטמבר 1907 – 28 במאי 1964) היה מפיק ובמאי הודי, מחלוצי הקולנוע ההודי, הידוע בעיקר בבימוי האפוס החברתי "אמא הודו" (1957), שזכה בפרסי הסרטים הטובים ביותר. הסרט והבמאי הטוב ביותר, שני פרסי הקולנוע הלאומי, והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. הוא הקים את חברת ההפקות שלו – Mehboob Productions, ומאוחר יותר אולפן סרטים – Mehboob Studios בבנדרה, מומבאי בשנת 1954. הוא גם יצר את ז'אנר סרטי הדאקואיט (סרטי פשע) עם אוראט (1940) ואמא הודו, וידוע גם בזכות שוברי קופות נוספים, כולל הדרמה הרומנטית אנדאז (1949), המחזמר המרתק אאן (1951), והמלודרמה עמר (1954) .
ביוגרפיה

ח'אן נולד בשם מהבוב ח'אן רמזאן ח'אן בבילימורה בגנדווי טלוקה שבמדינת בארודה (כיום גוג'אראט) בשנת 1907.
קריירה

הוא הובא לבומביי מעיר הולדתו בגוג'ראט על ידי נור מוחמד עלי מוחמד שיפרה בדהיאוואלה (מפיק וספק סוסים בקולנוע ההודי) לעבוד כמתקן פרסות באורווה. יום אחד בזמן צילומי סרט של הבמאי צ'נדרשקהאר, מהבוב גילה עניין בעבודה עם צ'נדרשקהאר. לאחר שראה את ההתעניינות והכישורים הרבים שלו, צ'נדרשקהאר ביקש מנור מוחמד לאפשר לו לקחת את מהבוב לעבודה בעבודות קטנות באולפני הסרטים של בומביי. הוא התחיל כעוזר במאי בעידן הסרט האילם וכניצב באולפנים של חברת הסרטים האימפריאלית של ארדשיר אירני, לפני שביים את סרטו הראשון "אל הילאל" "שיפוטו של אללה" (1935), אז החל לביים סרטים עבור "חברת הסרטים סאגר". סרטים בולטים שביים עבורם חברת סאגר כללו את מלכת דקאן (1936), "אקהי ראסטה" (1939), "עליבאבא" (1940), "אוראט" (1940) "ובאהן" (1941).
בשנת 1945, ח'אן הקים בית הפקה משלו – הפקות מהבוב (Mehboob Productions). ב-1946 ביים את הלהיט המוזיקלי אנמול גאדי, בו הופיעו כוכבי הזמר סורנדרה, נור ג'האן וסוראיה בתפקידים ראשיים. ח'אן המשיך להפיק ולביים סרטי שובר קופות רבים, כשהבולט ביותר הוא הדרמה הרומנטית אנדאז (1949), המחזמר המרתק אאן (1951), המלודרמה עמאר (1954) והאפוס החברתי אמא הודו (1957). האחרון היה מועמד לפרס אוסקר ב-1957 והיה גרסה מחודשת לסרטו "אוראט" משנת 1940. יצירותיו המוקדמות יותר היו באורדו, אבל החומרים המאוחרים יותר שלו, כולל אמא הודו, היו בהינדוסטנית, גרסה מדוברת ידידותית ורכה יותר של הינדי ואורדו. רבים מהסרטים שביים נכתבו על ידי אג'אג'אני קשמרי, המפורסמים בהם היו הומיון (1945), סיפורו של קיסר מוגולי ששלט בהודו, אנמול גאדי (1946) ו-תקדיר, (בכיכובה של נרגיס). סרטו האחרון כבמאי היה "בן הודו" משנת 1962.
השפעה על התעשייה

ח'אן הציג ועזר לבסס את הקריירות של שחקנים ושחקניות רבים שהפכו לכוכבים גדולים בשנות ה-40, ה-50 וה-60 ביניהם: סורנדרה, ארון קומאר אהוג'ה, דיליפ קומאר, ראג' קאפור, סוניל דאט, ראג'נדרה קומאר, ראג'י, נרגיס, נימי ונדירה. בשנת 1961, הוא היה חבר בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השני במוסקבה. הוא נשאר נשיא פדרציית הסרטים של הודו.
מהבוב ח'אן היה ידוע בכך שהושפע מהוליווד, וסרטיו כללו תפאורות מפוארות בסגנון הוליווד באותה תקופה. דיכוי העניים, מלחמת המעמדות והחיים הכפריים הם נושאים שחוזרים על עצמם ביצירתו.
מהבוב ח'אן זכה בתואר Hidayat Kar-e-Azam על ידי ממשלת הודו.
חיים אישיים

מהבוב ח'אן התחתן פעמיים. עם אשתו הראשונה פטימה נולדו לו שלושה בנים: איוב, איקבל ושאוקת. לאחר הפרידה מאשתו הראשונה, הוא התחתן עם שחקנית הקולנוע ההודית המפורסמת סרדר אחטאר (1915–1986) ב-1942. הוא אימץ את סאג'יד ח'אן (נולד ב-28 בדצמבר 1951), שכיכב בסרטים הודיים וזרים באנגלית.
מוות ומורשת

הוא נפטר מהתקף לב בשנת 1964 בגיל 56 ונקבר בבדאקבארסטן במומבאי. מותו התרחש יום לאחר מותו של ג'ווהרלל נהרו, ראש ממשלת הודו.
כחלק מחגיגות המאה ללידתו, מחלקת הדואר ההודית פרסמה בול הנצחה של מהבוב ח'אן באירוע שהתקיים באולפני מהבוב בספטמבר 2007.
פרסים והצטיינות > פרסי אוסקר

1958 – הסרט הזר הטוב ביותר – אמא הודו (מועמדות)
פרסים והצטיינות > פרסי הקולנוע הלאומי

1958 – תעודת הצטיינות של כל הודו לסרט העלילתי הטוב ביותר – אמא הודו
1958 – תעודת הצטיינות לסרט העלילתי השני הטוב ביותר בהינדית – אמא הודו
פרסים והצטיינות > פרסי פילמפייר

1958 – הסרט הטוב ביותר – אמא הודו
1958 – הבמאי הטוב ביותר – אמא הודו
1963 – הבמאי הטוב ביותר – בן הודו (מועמדות)
פרסים והצטיינות > הוקרה

1963: הוענק לו עיטור פאדמה שרי, הכבוד האזרחי הרביעי בגובהו על ידי ממשלת הודו.
30 במרץ 2007, India Post פרסם בול הנצחה המציג את מהבוב ח'אן וסצנה של 'אמא הודו' המתארת את ראג' קומאר ונרגיס.
הערות שוליים

1 2  Mehboob Khan (אורכב 21.05.2011 בארכיון Wayback Machine) at filmreference.com.
↑  "The 30th Academy Awards (1958) Nominees and Winners". oscars.org website. ארכיון מ-2 באפריל 2015. נבדק ב-13 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mehboob mere, Mehboob tere". Pune Mirror (newspaper). 1 בנובמבר 2008. אורכב מ-המקור ב-18 ביולי 2011. נבדק ב-13 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mumbai, meri mehboob?". DNA (newspaper). 7 בפברואר 2011. נבדק ב-13 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Karanjia, B. K. "Mehboob Khan: An Unfinished Story". A many-splendoured cinema. New Thacker's Fine Art Press. p. 215.
↑  Teo, Stephen (2017). Eastern Westerns: Film and Genre Outside and Inside Hollywood. Taylor & Francis. p. 122. ISBN 9781317592266.
↑  "2nd Moscow International Film Festival (1961)". MIFF. אורכב מ-המקור ב-16 בינואר 2013. נבדק ב-4 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Presidents of Film Federation of India". Film Federation of India. pp. 1–2. ארכיון מ-11 בספטמבר 2014. נבדק ב-28 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Historic Mehboob Studio ticks away in anonymity". Hindustan Times (newspaper). 13 באוגוסט 2007. נבדק ב-13 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mehboob Khan - a profile". TAMASHA website. אורכב מ-המקור ב-17 באוגוסט 2016. נבדק ב-13 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Karanjia, B.K. (1986). A many-splendoured cinema. New Thacker's Fine Art Press. p. 215. ארכיון מ-1 מרץ 2018. נבדק ב-1 מרץ 2018. ... Mehboob Khan died the day after Jawaharlal Nehru. Neither the country, nor its cinema, have been the same since. Films continue to be made that may critically be compared to that all-time grosser "Mother India". But no leader since its maker died has approached the dimensions of leadership reached by this country bumpkin who began his career as a bit player in "Ali Baba and the Forty Thieves" (1927) and went on to make ...
↑  "Postal stamp on Mehboob Khan to be released today". Indian Express. 30 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "5th National Film Awards" (PDF). Directorate of Film Festivals. ארכיון (PDF) מ-3 בנובמבר 2013. נבדק ב-2 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Philaindia". Philatelia. בינואר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402784105171  BnF: cb145776758 (data)  GND: 122505441  ISNI: 0000 0000 7993 3743  LCCN: n89266746  NTA: 306659409  SUDOC: 098172395  Trove: 1452567  VIAF: 44545672   WorldCat (עם VIAF): 44545672 
חצר אולפני מהבוב שהוקמה על ידי ח'אן בשנת 1954, בנדרה, מומבאי