דניס נילסן
הרציחות > שדרות מלרוז 195

קורבנו הראשון של נילסן היה סטיבן הולמס בן ה-14, אותו רצח ב-30 בספטמבר 1978. השניים נפגשו בפאב בקריקלווד, שם ניסה הולמס לקנות אלכוהול ללא הצלחה. נילסן טען כי שתה לשוכרה בטרם יצא מביתו באותו ערב והחליט כי הוא מוכרח לעזוב את דירתו בכל מחיר ולחפש חברה. הוא הזמין את הולמס לביתו בהצעה לשתות עמו אלכוהול ולהאזין למוזיקה, בטוח כי הוא בן 17 לפחות. כאשר הגיעו לביתו שתו שניהם בכבדות ונרדמו. בבוקר למחרת גילה נילסן את הולמס ישן לצידו במיטתו. בהודאתו הסביר כי פחד להעיר אותו מחשש שיעזוב. לאחר שליטף במשך זמן מה את גופו, החליט שעליו להישאר עמו עד לערב השנה החדשה, בין אם ירצה ובין אם לא, והחל לחנוק את הצעיר עד שאיבד את הכרתו, אז תחב את ראשו לדלי מים. לאחר מכן שטף את הגופה העירומה בטרם השכיב אותה על מיטתו וליטף אותה. הוא אונן מעליה פעמיים והמתין עד לצפידת המוות לפני שאחסן אותה תחת קורות הרצפה, שם שכבה במשך שמונה חודשים עד שבנה מדורה בחצר האחורית של ביתו ושרף אותה ב-11 באוגוסט 1979.
במבט לאחור על סדרת הרציחות שערך, אמר נילסן בנוגע למותו של הולמס "יצרתי חלומות שהובילו למוות.. זה הפשע שלי", והוסיף שהוא "התחיל ללכת במורד שדרת המוות, ואני קיבלתי חבר מסוג חדש".
מאוחר יותר באותה שנה ניסה נילסן לרצוח סטודנט מהונג קונג בשם אנדרו הו. השניים נפגשו בפאב בסנט מרטין ליין ונילסן פיתה את הצעיר לבוא עמו לדירתו בהבטחה ליחסי מין. משהגיעו לביתו ניסה לחנוק אותו, אולם הו הצליח לברוח ודיווח על שאירע למשטרה. בהמשך זומן נילסן לחקירה, אך שוחרר לאחר שהחליט הצעיר שלא להגיש נגדו תלונה.
כעבור חודשיים הכיר נילסן סטודנט קנדי בשם קנת אוקנדן אשר הגיע ללונדון כדי לבקר את קרוביו. השניים נפגשו בזמן ששתו יחד בפאב ברובע וסט אנד. לאחר שסיפר לו אוקנדן כי הוא סטודנט, ביקש נילסן להראות לו מספר מקומות תיירותיים בעיר, הצעה לה הסכים. בתום הבילוי הזמין אותו לבוא עמו לביתו כדי לאכול ולשתות. בדרכם עצרו בחנות משקאות וקנו וויסקי, רום ובירה, כאשר אוקנדן התעקש שיחלקו בחשבון. בעדותו לא הצליח נילסן להיזכר ברגע המדויק בו חנק אותו למוות, אולם ציין כי עשה זאת באמצעות חוט האוזניות בהן השתמש אוקנדן כדי להאזין למוזיקה. לאחר מכן גרר אותו לאורך הסלון בעזרת אותו החוט, ולבסוף מזג לעצמו כוס רום והאזין למוזיקה בעזרת האוזניות אשר שימשו ככלי הרצח.
למחרת קנה מצלמת פולארויד וצילם את גופתו של אוקנדן בתנוחות שונות. לאחר מכן נשכב במיטתו והניח את הגופה מעליו בצורה בה רגליה מפוסקות, וצפה בטלוויזיה במשך מספר שעות לפני שעטף אותה ביריעות פלסטיק והחביאה מתחת לרצפתו. בשבועיים הבאים הוציא את הגופה לפחות ארבע פעמים והושיב אותה על כיסא סמוך בזמן שצפה בטלוויזיה ושתה לשוכרה.
קורבנו השלישי היה מרטין דאפי בן ה-16, אותו רצח נילסן ב-17 במאי 1980. דאפי היה סטודנט להסעדה שהגיע מבריקנהד, מרזיסייד, לאחר שנתפס בידי המשטרה על גבי רכבת ללא כרטיס בידו, והמשיך במסעו ללונדון באמצעות טרמפים ללא ידיעת הוריו. במהלך ארבעה ימים ישן דאפי במקומות מזדמנים לאורך תחנת הרכבת ביוסטון עד שנתקל בו נילסן כאשר חזר מכנס איגוד עובדים בסאותפורט. דאפי היה מותש ורעב, ונענה בשמחה להזמנתו של נילסן לבוא לביתו עבור ארוחה חמה ומיטה ללילה. לאחר שנרדם קשר נילסן חבל מסביב לצווארו והתיישב על חזהו, מחזק בו זמנית את אחיזתו וחונק אותו בכוח רב עד שאיבד את הכרתו. לאחר מכן גרר אותו למטבח והטביע אותו בכיור בטרם החל לשטוף את גופתו, אותה תיאר כ"צעירה ביותר שאי פעם ראה".
לאחר מותו של דאפי החל נילסן להגביר את תדירות רציחותיו. עד סוף אותה שנה רצח חמישה קורבנות וניסה לרצוח אדם נוסף; רק אחד מביניהם זוהה בוודאות, ויליאם סאת'רלנד בן ה-26. זיכרונותיו של נילסן בנוגע לזהות השאר לוטים בערפל, אם כי בעדותו ידע לתאר בדיוק רב כיצד כל אחד מהם נרצח ולאורך כמה זמן שמר את גופתו לפני שהחל בביתורה. לדבריו, הזיז אחד הקורבנות את רגליו בצורת דיווש אופניים בזמן שחנק אותו, והיעדרותו ממקום עבודתו בין התאריכים ה-11 ל-18 בנובמבר נגרמה ככל הנראה בשל הרצח המסוים הזה. במקרה אחר ניסה להנשים קורבן לא מזוהה אחר אותו חנק למוות, בטרם קרס על ברכיו ופרץ בבכי, ומאוחר יותר בהה בהשתקפותו במראה וירק עליה. במקרה נוסף, נשכב נילסן במיטתו לצד אחד הקורבנות והאזין ליצירה המוזיקלית פנפארה עבור האדם הפשוט מאת אהרן קופלנד, בטרם החל לבכות.
מלאי הגופות שהצטבר תחת רצפת דירתו החל למשוך חרקים ולפלוט ריח רע, במיוחד בחודשי הקיץ. במקרים בהם הוציא את הגופות לסיפוק סטיותיו, הבחין נילסן כי היו אכולות רימות ומכוסות בגלמים. הוא שם דאודורנט תחת קורות הרצפה וריסס אותה בקוטלי חרקים פעמיים ביום, אולם לא הצליח להפיג את ריח הריקבון ואת נוכחות הזבובים.
לקראת סוף השנה החל להוציא את הגופות ולבתר אותן בהדרגה. הוא נפטר מהשאריות באמצעות שריפתן במדורות שהקים בגינתו, וכדי להסתיר את ריח הבשר החרוך הניח צמיגים ישנים בתוך האש. במקרה אחד עמדו שלושה מילדי השכונה מחוץ לגינתו וצפו בנעשה; בזיכרונותיו כתב נילסן כי היה זה הולם אילו היו רוקדים שלושתם מסביב למדורת ההלוויה. כאשר שככה האש היה נילסן בודק את האפר בחיפוש אחר עצמות או שאריות מפלילות אחרות. במקרה אחד, כאשר נתקל בגולגולת שלמה, ריסק אותה בעזרת מגרפה.
קורבן לא מזוהה נוסף, אותו תיאר נילסן כצעיר סקוטי כחול עיניים בן 18, אשר פגש ב-4 בינואר 1981 בפאב האריה הזהוב שבסוהו, פותה לבוא לדירתו לתחרות שתייה. לאחר ששתו השניים מספר משקאות, חנק אותו נילסן עם עניבה והניח את גופתו תחת קורות הרצפה. מעסיקיו ציינו כי ב-12 בינואר דיווח על מחלה ולא הגיע לעבודתו, אולם היעדרותו קושרה ככל הנראה לביתור גופת הצעיר וגופת קורבן לא מזוהה נוסף אשר נרצח כחודש לפני כן. עד חודש אפריל, רצח נילסן עוד שני קורבנות שמעולם לא זוהו; אחד מהם תואר על ידיו כגלוח ראש אנגלי אשר פגש בכיכר לסטר, והשני כצעיר מבלפסט בתחילת שנות ה-20 לחייו, גובהו מטר ושבעים וחמישה סנטימטרים, אותו רצח בסביבות חודש פברואר. בהתייחסו לראשון מבין שני הקורבנות הללו אמר נילסן כי, "סופו של היום, סופו של המשקה, סופו של אדם. קורות הרצפה שבות למקומן, השטיח נפרס מחדש, ואני חוזר לעבודתי ברחוב דנמרק"; כעבור חודש הסיר את איבריהם הפנימיים של חלק מהגופות, והשליכם בפח הזבל שמאחורי ביתו.
הקורבן האחרון שנרצח בדירתו בשדרות מלרוז היה מלקולם ברלו בן ה-23, אותו מצא זרוק מחוץ לביתו ב-17 בספטמבר 1981. כאשר נחלץ לעזרתו, סיפר לו הצעיר שהתרופה שלקח עבור מחלת האפילפסיה ממנה סבל גרמה לרגליו לקרוס. בתגובה אמר לו נילסן כי עליו להיות בבית החולים, ולאחר שתמך בו לכיוון ביתו, הזמין בעבורו אמבולנס. למחרת שב ברלו מבית החולים לביתו של נילסן במטרה להודות לו. לאחר שנכנס, אכל ארוחה ושתה מספר משקאות רום וקולה, נרדם על הספה. נילסן חנק אותו למוות בזמן שישן ולמחרת בבוקר תחב את גופתו תחת קורות הרצפה.
במהלך אותה שנה החליט בעל הבית של נילסן לשפץ את הדירה בשדרות מלרוז וביקש ממנו לעזוב את המקום. תחילה סירב לכך בתוקף, אולם לאחר שהציע לו סכום כספי בסך אלף לירות שטרלינג, הסכים נילסן לבקשתו ועבר לדירת סטודיו ברחוב גני קראנלי 23. ביומו האחרון במקום בנה מדורה בה שרף את שאריות הגופות המבותרות שנותרו בידיו והיו שייכות לחמשת קורבנותיו האחרונים.