stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רג'ו אמיליה
תולדות העיר

בתקופת הרפובליקה הרומית נקראה העיר "רגיום לפידי" (Regium Lepidi) על שם מרקוס איימיליוס לפידוס, קונסול שנת 187 לפנה"ס. על שם העיר נקרא כיום המחוז: אמיליה-רומאנה.
העיר נבנתה לאורך הדרך הרומאית העתיקה ויה איימיליה (Via Aemilia). דרך המשך לוויה פלמיניה, אשר מסלולה מרימיני עד לפיאצ'נצה. במרכז העיר, בריצוף הרחוב, הוצב בוויה אמיליה שלט הנושא את הכיתוב הבא: בנקודה זאת הוקמה העיר (Punto D'origine della citta Reggia Emilia GROMAE LOCUS 187-185 b.c.) עם סמל העיר רומא וסמל הצבא הרומי. בשלט חץ עם הכתובת Cardine Massimo - "לרחוב המרכזי של העיר".
במאה ה-6 נכבשה העיר על ידי הלומברדים והייתה לחלק מ"ממלכת לומברדיה" עד תקופת ימי הביניים. מהמאה ה-15 עד המאה ה-18 היא נשלטה על ידי דוכסות מודנה ורג'ו" (Ducato di Modena e Reggio). משנת 1859 הייתה לחלק מאיטליה. בעיר הונף לראשונה הדגל האיטלקי ב־7 בינואר 1797, כאשר הייתה עדיין תחת שלטון צרפתי. מסיבה זו העיר מכונה גם "עיר הדגל התלת-צבעי", הטריקולורה.
בתקופה הרומית היה לעיר מעמד של מוניקיפיום. עם נפילת האימפריה פחתה חשיבותה. בימי הביניים הייתה מקום מושבו של הבישוף של הדיוקסה (Diocesi di Reggio Emilia-Guastalla). מהמאה ה-13 היא עברה לשליטת דוכסות אסטה (Este), שהייתה חלק מדוכסות מודנה ורג'ו.
ב-1 אפריל 1950 העיר זכתה לעיטור גבורה צבאי (valor militare per la guerra di liberazione) על ההתנגדות לשלטון הגרמני בעיר במלחמת העולם השנייה בתקופה שבין ספטמבר 1943 עד מאי 1945. התוצאות של הפעולות נגד הגרמנים היו קשות: נהרגו חמש מאות לוחמי מחתרת, אחרים עונו ובתים רבים נהרסו ובסיום אף בוצע גירוש המוני של תושבים מהעיר.
ברג'ו אמיליה הייתה הכשרה של המוסד לעלייה ב', שחניכיו או לפחות חלקם עלו באוניית המעפילים "אנצו סירני" ונשלחו לעתלית.
תיאור העיר

המרכז ההיסטורי של העיר הוא בעל צורה של משושה מאורך, המתפרס לאורך דרך ויה אמיליה, החוצה את העיר. מבני המרכז הם מהמאות ה-15 וה-18.
הככרות החשובות של העיר משולבות. הככר המרכזית היא פיאצה פרמפוליני (Piazza Camillo Prampolini) המכונה "הככר הגדולה". בה נמצא בניין העיריה והדואומו של העיר. לידה, "הככר הקטנה", פיאצה סאן פרוספרו (Piazza San Prospero). ממנה מעבר לפיאצה קאסוטי (piazza Casotti) בה היה שוק הפשפשים העירוני ובהמשך עוד שתי ככרות: פיאצה דה ריגטייארי (piazza dei Rigattieri) ופיאצה פונטנזי (Piazza Fontanesi). כל הככרות מחוברות אחת לשנייה במעברים מקורים. חלקם משמשות לשווקים ציבוריים בימים אחדים בשבוע.
המונומנטים המפורסמים של העיר הם:
התיאטרון העירוני (Teatro Municipale) הבנוי הסגנון נאו קלאסי. הוא משמש בית אופרה ואולם קונצרט. אולם תיאטרון חודש בין השנים 1852–1857 וההופעה הראשונה בשנת 1857 הייתה של האופרה ויטור פיזני (Vittor Pisani). מספר המקומות באולם הופחת לעומת הבנייה המקורית ועומד היום על 1,150 (במקור: 1,609). החזית היא נאו-קלאסית עם שני סדרים קלאסיים מאריחים בסגנון רומי (Laterizio) משיש. קומת הקרקע בנויה מעמודים בסגנון טוסקני והקומה הראשונה עם פילסטר בסגנון איוני. האנטבלטורה, החלק העליון מעל העמודים, כולל פסלים של דמויות אלגוריים.
פנים התיאטרון בנוי כמו אולם אופרה איטלקי קלאסי: רצפה בעלת צורה של פרסת סוס וחמישה יציעי צפייה.
הבזיליקה של סן פרוספרו (Basilica di San Prospero) הפטרון של העיר, הבנוי בסגנון הבארוק אמליאנה (baroque emiliano). יסודותיה הם משנת 997. מתקופה זו יש עדיין עקבות במבנה. היא חודשה בשנים 1514–1523. בתקופה זו נהרסו הבתים מסביב לכנסייה ונוצרה הכיכר הרחבה, מול הבזיליקה, במרכז העיר. ליד הכנסייה הוקם מגדל פעמונים בעל צורה מתומנת שלא הושלמה בנייתו.
הכנסייה של המדונה דלה ג'יארה או Tempio della Beata Vergine della Ghiara הוא אחד המבנים העתיקים בעיר. היא נוסדה במאה ה-14 במקום בו התרחש נס.
התיאטרון העירוני - בית האופרה
פיאצה סאן פרוספרו - הבזיליקה ומגדל הפעמונים
הכנסייה העתיקה
במחצית המאה ה-20 בעיר הוקמה חברת האופנה מקס מארה וגם כיום בעיר ממוקם מטה החברה.
אוכלוסייה

העיר נהנית מרמת חיים גבוהה יחסית, שיעור התעסוקה גבוהה של 70.8% למעלה מהיעד שנקבע על ידי הממשלה ואת הקהילה האירופית לשנת 2010 70.0%.
גידול האוכלוסייה של העיר הוא מעל הממוצע באיטליה. מספר תושביה עלה מ-107 אלף בשנת 1951 ל-173 אלף בשנת 2009. משנת 1991 היא זוכה להגירה של תושבי מדינות צפון אפריקה, מזרח אירופה ואסיה (סין) 15 אלף בני אדם או כמעט 10% מכלל האוכלוסייה בנוסף להגירה מדרום איטליה ובמידה פחותה, גם מצפון המדינה.
יהדות רג'ו אמיליה

יהודים הגיעו לרג'ו אמיליה בימי האימפריה הרומית. הם המשיכו להתגורר בה לאחר התפרקות האימפריה ובמאה ה-15 היו תחת השלטון הנאור של הדוכסים של משפחת אסטה (ESTE) אשר הזמינם בתור בנקאיים. במאה ה-17 הוקם הגטו היהודי בעיר. מספר התושבים היהודים בעיר הגיע עד לקרוב ל-1,000.
עד לשנת 1669 הורשו היהודים לגור ברחבי העיר, מקובצים באזורים שנקבעו מראש: via dell'Aquila היה ראשית הגטו, via Monzermone היה הגטו השני בו הוקם בית הכנסת הראשון בשנת 1670, via Caggiati הוא הגטו השלישי ו-via della volta הוא הגטו המאוחר.
בית הכנסת הנוכחי של יהודי העיר נמצאת ברחוב עתיק שהיו מיושב על ידי יהודים. החזית הנאו-קלאסית עוצבה בשנת 1856 על ידי פייטרו מרצ'לי (Pietro Marchelli) ויש לה כיפה פנימית מעוטרת בציורים (ראו צילום בקישורים). בית הכנסת עצמו ניזוק קשה מהפצצה בימי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה המבנה לא שוחזר, הודות לשלמה אומברטו נכון, יו"ר ארגון יהודי איטליה ויהודים נוספים, ארון הקודש הגיע לישראל יחד עם עוד כארבעים ארונות קודש מאיטליה וארון הקודש מרג'ו אמיליה מוצב בבית הכנסת המרכזי בקרית שמואל, ליד חיפה.
ב-3 בספטמבר 2008, במועד שהוקדש על ידי הקהילה האירופאית לתרבות העברית (Giornata Europea della Cultura Ebraica) נחנך בית הכנסת אשר שוקם בידי מומחים בהתאם לשיטות הבנייה שהיו נהוגות במאה ה-19.
הקהילה היהודית במקום נודעה גם בזכות הרבנים שחיו בה: רבי מנחם עזריה מפאנו, רבי אליעזר נחמן פואה - בעל ה"מדרש בחידוש", רבי בנימין הכהן ויטאלי ("הרב"ך"), רבי שמשון חיים נחמני, רבי ישעיהו באסאן, ובנו רבי ישראל בנימין באסאן, ועוד.
תמונות נבחרות

תעלת ניקוז ליד ויה אמיליה הרומית
יום שוק בככר המרכזית
אחד מרחובות הגטו היהודי לשעבר - ויה וולטה
הערות שוליים

↑  או רשמית: Reggio nell'Emilia או בפי התושבים : Reggio;
ניב מקומי: Rèz; לטינית :Regium Lepidi או Regium)
↑  להבדיל מרג'ו די קלבריה בדרום המדינה.
↑  היום בנוי במסלול זה כביש: Strada Statale 9 Via Emilia SS 9 המגיע לסופו בכניסה לעיר מילאנו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559657005171  BIBSYS: 99004570  BNE: XX459251  BnF: cb119958949 (data)  GND: 4116943-8  ISNI: 0000 0001 2107 3362  LCCN: n79039627  MusicBrainz: 74e2908a-6dca-46d8-8fd5-688ce1b1aa2b  NARA: 10044844  NDL: 00855362  NKC: ge342313  NLA: 35696579  NSK: 000247922  RERO: 02-A008979150  SUDOC: 028044371  VcBA: 494/42168  VIAF: 242133821   WorldCat (עם VIAF): 242133821 
פסל הקונסול מרקוס איימיליוס לפידוס באולם העירייה
צילום אווירי של העיר
בית הכנסת באחד מארבעת רחובות הגטו: ויה אקוילה (Aquila)
רטרוטרנספוזון

רטרוטרנספוזונים (מכונים גם רטרופוזונים) הם רצפי DNA ניידים שנעים בתוך הגנום על ידי כך שהם ממירים את ה־RNA שלהם, שתועתק מ־DNA, בחזרה ל־DNA, באמצעות רוורס טרנסקריפטאז. בניגוד לטרנספוזונים ממחלקה II ‏ (Class II), שנקראים גם "טרנספוזונֵי DNA", רטרוטרנספוזונים משתמשים בְּ־RNA כמתווך כדי להעתיק את עצמם למקום נוסף בגנום, ובתהליך ההעתקה, העותק הקודם נשאר במקומו ללא שינוי. לרבים מהרטרוטרנספוזונים יש אזורי חזרות ארוכות בקצותיהם (Long Terminal Repeats ובקיצור LTRs), אזורים שיכולים לכלול למעלה מ־1,000 חזרות כל אחד. כמו שאר הטרנספוזונים, הם יוצרים חזרות ישירות באתר החדירה שלהם לגנום, חזרות שניתן להשתמש בהן כדי לזהות אותם. משערים ש־40% מהגנום האנושי כולל רטרוטרנספוזונים. רוב הרטרוטרנספוזונים בתאים אנושיים אינם פעילים עקב צבירת מוטציות רבות, ורובם מצויים באינטרונים.
מספר וירוסים, דוגמת HIV ו־HTLV-1, מתנהגים כמו רטרוטרנספוזונים ומכילים רוורס טרנסקריפטאז וגם אינטגראז, שהוא המקבילה הנגיפית של טרנספוזאז.
פסאודוגנים (נקראים גם Long Interspersed Elements ובקיצור LINE), הם מקטעי DNA ארוכים שמייצגים מולקולות RNA שעברו תעתוק לאחור (באמצעות רוורס טרנסקריפטאז) לאחר ששועתקו על ידי RNA פולימראז II ל־mRNA. הפסאודוגנים אינם מכילים אקסונים אולם יכולים לקודד לרוורס טרנסקריפטאז או אינטגראז, עובדה שמאפשרת להם להעתיק את עצמם כמו גם גנים נוספים.
מכיוון שהפסאודוגנים נעים על ידי העתקת עצמם (בניגוד לטרנספוזונים שרק נעים ממקום למקום בגנום), הם מגדילים את הגנום. הגנום האנושי מכיל, לדוגמה, 500,000 פסאודוגנים, שהם בערך 16% של הגנום. הפסאודוגנים משמשים לזיהוי טביעת אצבעות גנטית (genetic finger printing).
מקטעי DNA קצרים שמכונים short interspersed elements ובקיצור SINES מפוזרים אף הם בגנום. 
הם מייצגים מולקולות RNA קצרות ששועתקו על ידי RNA פולימראז III במקור כדי ליצור tRNA (המולקולה שאחראית על תרגום RNA לחלבונים), rRNA (מרכיב מבני של הריבוזום) ומקטעי RNA גרעיניים אחרים. ה־SINEs הנפוצים ביותר מכונים אלמנטים מסוג Alu, מקטעים שאורכם 300 זוגות בסיסים, שאינם מכילים רצף מקודד, וניתן לזהותם על ידי אנזים ההגבלה AluI (מכאן השם). 
מעריכים שישנם כמיליון עותקים בגנום ולפיכך הם מהוים 11% מהגנום האנושי.
רצפי ה־LINE־ים וה־SINE־ים מכונים DNA אנוכי, והיוו חלק ממה שכונה בעבר DNA זבל (junk DNA), מפני שלא ברור מהו תפקידם הביולוגי.
מעריכים כי הכנסת רצפים חוזרניים אלו לגנום העניקה יתרון סלקטיבי כלשהו לאורגניזמים הנושאים אותם, הואיל ואחרת הם היו נעלמים במהלך האבולוציה, בהתאם לעקרון הברירה הטבעית. במחקרים שנערכו לאחרונה מוצאים לרטרוטרנספוזונים, כגון Alu, תפקידים בבקרת ביטוי גנים. כמו כן, ישנן הערכות שאבולוציה של אזורי בקרה קושרי חלבון בגנום, כגון פרומוטורים החלה עם הכנסת מוטציות לרצפים חוזרניים, עקב יכולת חלק מהרצפים הללו לגייס חלבונים האחראיים לביטויים ולהעתקתם ממקום למקום ברחבי הגנום.
ראו גם

RNAi
טרנספוזון
LTR retrotransposon
ריקי בן-ארי

| --- | --- |

 לידה:  1936 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  9 בינואר 2007 (בגיל 71 בערך) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 
ריקי בן ארי (1936 – 2007) הייתה מעצבת, יועצת, רשמת ומאיירת אופנה ישראלית, ומומחית לחיזוי מגמות בתחום זה. כמו כן הייתה מאיירת ספרים ועיתונות. בן ארי איירה לאורך השנים בעיתונים "מעריב", "הארץ", מגזין "את", וכן עבור "הטיימס" ו"הראלד טריביון". כמו כן, איירה מאות ספרי ילדים ומבוגרים, ועבדה כיועצת בתחום האופנה במכון היצוא הישראלי, וכן במרכזי תחזיות האופנה Wool Center ו־Promostyl שבפריז. בן ארי כונתה בידי מעצבים אחרים "אורקל האופנה" בשל דיוק תחזיותיה.
ביוגרפיה

ריקי בן ארי נולדה בשנת 1936 בתל אביב, תחת השם רבקה זיג. בן ארי היא אחותו של העיתונאי ובמאי הטלוויזיה אדיר זיק. לאחר שירותה הצבאי, למדה בן ארי לשנה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, ובמהלך לימודים אלה השתלמה גם באיור אופנה, וכן בציור כללי ותדמיתנות. בסוף 1956 חזרה בן ארי לארץ, ופגשה את בעלה ג'קי בן ארי, עמו הולידה שני ילדים. באותה שנה החלה בן ארי לעבוד במכון היצוא הישראלי כיועצת לענייני אופנה, בדגש על ייעוץ לתעשייה, תחזית צבע, גזרה ומגמות אופנה בחו"ל. בן ארי שימשה בתפקיד זה עד 1973. במקביל לעבודה זו עבדה כמורה לאיור אופנה, כאשר בין תלמידיה במנו לילי שרון, ירון לונדון, נורית בת יער ורות יולס. כמו כן עבדה ריקי כמאיירת ספרי ילדים ובאיור פרסומות בתחום האופנה. איורים אלה משכו את תשומת לבה של יהודית חנוך, כתבת האופנה בעיתון מעריב, אשר ראתה איור של בן ארי בפרסומת בבית קולנוע, והציעה לה לאייר את מדורה. מאוחר יותר החלה בן ארי לאייר עבור עיתון הארץ יחד עם תלמה תלמור, ועבור עיתונים בחו"ל כגון הטיימס, הראלד טריביון, ו־Marie Claire (Marie Claire).
שיתוף הפעולה עם יהודית חנוך נמשך עד 1965, עת הציעו לבן ארי עבודה כמעצבת אופנה במפעל "אקרילן" לייצור סיבים אופטיים, שהיה אחד המפעלים הראשונים בארץ שהעסיקו עובדת בתפקיד זה. באותה תקופה, מכון היצוא החל לפרסם תחזיות אופנה בינלאומית עבור יצרנים ומעצבים, והטיל על בן ארי את תפקיד מרכזת המידע והמאיירת בנושא. במסגרת תפקיד זה, החלה בן ארי לדווח על הנעשה בתצוגות האופנה העלית בפאריס, תוך שליחת דוחו"ת מקיפים ואיורים למעצבי אופנה בארץ. דיווחים אלה היוו החוט המקשר המרכזי בין עולם האופנה בארץ לבין אופנות העולם, כאשר מעצבים ישראלים נתנו לתחזיותיה מעמד מרכזי. בשנת 1965 החלה בן ארי להתלוות אל כתבת האופנה סוזי מנקס, ולאייר את מאמריה באיוונינג סטנדרד והראלד טריביון. במהלך ביקוריה בפריז, הוצעה לבן ארי עבודה במרכז תחזיות האופנה "Wool Center", בו עבדה לצד המעצבים קרל לגרפלד וסוניה ריקייל. בשנת 1968 בן ארי החלה לעבוד כמאיירת במרכז התחזיות "פרומוסטיל" בפריז; במקביל, המשיכה לספק ייעוץ, להגדרתה "כמעט בהתנדבות", עבור מעצבי אופנה בישראל. במסגרת עבודה זו, יצרה בן ארי מספר חידושים מקוריים, כגון חזיית משולשים רפויה בבגד ים ועיטורי פרווה בכובעים של חליפות סקי.
בשנת 1971 חזרה בן ארי ארצה, ועבדה כמעצבת אופנה במפעלים "בשן", "גלנויט", "אלסקה", "כיתן" ו"משכית", וכן ציירה דגמים וקטלוגים עבור "גוטקס" ו"ספורטלייף". בשנת 1976 פתחה ריקי מפעל עצמאי, אשר זכה להצלחה יחסית אך נסגר בשנת 1980 בשל קשיי מימון. לאחר מכן, חזרה בן ארי להיות מאיירת בפרומוסטיל בפריז, והמשיכה לעבוד שם עד פרוץ מלחמת המפרץ בשנת 1991, כאשר המעברים התכופים מצרפת לישראל נעשו מאתגרים עבורה. עם חזרתה, הקימה בן ארי בוטיק ברחוב דיזנגוף בתל אביב אשר נסגר לאחר זמן קצר, ועיצבה במשך ארבע שנים קולקציה בשם "קורקט" עבור המשביר לצרכן, אך פוטרה משם כאשר התחלפה הנהלת הרשת. פיטוריה של בן ארי גרמו לה להתרסקות כלכלית ונפשית, כאשר בשנות חייה האחרונות עסקה בן ארי בהוראת איור אופנה בביתה. בשנת 2005 חזרה בן ארי לאייר עבור מוסף "סגנון" של עיתון מעריב, אך נפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-9 בינואר 2007.
הערות שוליים

↑  ארכיון ריקי בן ארי, הספרייה הלאומית
1 2 3 4 5 6 7 8 9  אלי אשד, ריקי בן ארי: הכוהנת הגדולה של עולם האופנה, באתר המולטי יקום של אלי אשד, ‏03/30/2007
↑  אורנה אילון, כתבת עיתון - 'מעשה בריקי העולמית', באתר הספרייה הלאומית, ‏1968
1 2 3 4  ריקי בן - ארי הלכה לעולמה, באתר nrg
↑  FASHION STATEMENT: DECODING ISRAELI DRESS, TLVstyle, 25/06/2018
1 2  איתי יעקב, עלייתה ונפילתה של ריקי בן ארי: "מאיירת האופנה הטובה בעולם", באתר Xnet‏, 20 בנובמבר 2019
1 2 3  אילה רז, חמישי: מתחילת שנות ה-60 עד מלחמת יום הכיפורים (1960-1973), חליפות העתים : מאה שנות אופנה בארץ-ישראל, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1996, עמ' 196-197
1 2 3 4 5  עילית מינמר, אופנה היא דרך חיים, באתר הארץ, 13 בינואר 2007
↑  חוזה העסקה - ריקי בן ארי ומרכז האופנה, ארכיון ריקי בן ארי, הספרייה הלאומית
1 2 3  שחר אטואן, נצח במשיכת קולמוס: 5 שנים למות מאיירת ומעצבת האופנה ריקי בן-ארי, באתר הארץ, 6 בינואר 2012
1 2  דברים שלא סיפרתי על ריקי בן-ארי, באתר הבלוג של אילה רז, ‏21 בינואר 2012
1 2  כתבת עיתון - רטרוספקטיבה לריקי בן ארי, באתר ארכיון ריקי בן ארי, הספרייה הלאומית, ‏13.12.1996
↑  לריקי בן־ארי יש סגנון, דבר, 15 באוקטובר 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462975105171  ISNI: 0000 0003 6968 7376  VIAF: 248338240   WorldCat (עם VIAF): 248338240
רות הקטין

רות הַקְטִין (18 בדצמבר 1901 – 14 ביולי 1991) הייתה חברת הכנסת בכנסות השלישית עד השישית.
ביוגרפיה

הקטין נולדה בסוסניציה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1901. למדה בבית ספר תיכון, עבדה בפקידות והייתה פעילה במפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס). בשנת 1923 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יוסף.
הייתה חברת מפלגת אחדות העבודה. בשנת 1930 הייתה בין מקימי מפא"י (שנוסדה כאיחוד בין מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר). פרשה ממפא"י יחד עם סיעה ב' והשתייכה לתנועה לאחדות העבודה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה לאירופה והייתה רכזת חברתית במחנות עולים. בשובה לארץ פרצה מלחמת השחרור והיא שימשה כקשרית בין התנועה הקיבוצית לבין הלוחמים ברחבי הארץ. באותן שנים פעלה במסגרות ההסתדרות והרצתה מטעם המפלגה בכל רחבי הארץ. בין מאבקיה באותן שנים גם הדרישה לספק סיוע רפואי לכל נקודות היישוב.
בשנת 1948 הייתה בין מייסדי מפ"ם (שהוקמה כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר ובין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון). הייתה חברת מזכירות הקיבוץ המאוחד ובשנת 1952, עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה עם חברי מפ"ם לקיבוץ עין חרוד מאוחד. בשנת 1954 פרשה ממפ"ם יחד עם חבריה שהקימו מחדש את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
הייתה חברת מרכז נעמת וחברת ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות. נבחרה מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון לכנסות ה-3 ועד ה-5. נבחרה מטעם המערך הראשון לכנסת ה-6. כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת השישית. בין היתר הייתה מיוזמות "חוק יחסי ממון" ו"חוק נכסי משפחה", כמו כן קידמה חקיקה העוסקת ברכוש משותף לגברים ונשים, את חוק שירות חובה לרופאים בספר ואת האיסור על פיטוריהן של נשים בהריון ממקומות עבודה. בנוסף, הייתה מראשוני יוזמי נישואים וגירושים אזרחיים בישראל וגיוס בחורי ישיבות - שתי הצעות שהיו מתקדמות לשעתן, ויזמה את הרחבת חוק חינוך חובה לגילאי 4 ואת החמרת הענישה על עבירות סרסור.
עם פרישתה מהכנסת היו המועמדות להחליפה רחל רבין, אחותו של יצחק רבין וחנה גורי אחותו של המשורר חיים גורי אך לבסוף נבחרה עדה פיינברג-סירני.
בשנת 1973 הופיעה בפעם האחרונה ברשימת מועמדי המערך לוועידה ה-12 של ההסתדרות.
רות הקטין הייתה אשת שלום הקטין, אימו של יצחק הקטין וסבתם של עמירם הקטין שנפל במלחמת יום הכיפורים ב-8 באוקטובר 1973, ושל אהוד הקטין.
רות הקטין נפטרה בשנת 1991 ונקברה בקיבוץ חולתה, לצד נכדה עמירם הקטין.
ספר זיכרונותיה

כברת הדרך שלי / רות הקטין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990.
הערות שוליים

↑  שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תשע"א-2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462692805171  ISNI: 0000 0000 5032 1516  LCCN: no91004871  VIAF: 2030050   WorldCat (עם VIAF): 2030050 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רומן אופלקה

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1931 Hocquincourt, צרפת 
 פטירה:  6 באוגוסט 2011 (בגיל 79) קייטי, איטליה 
 שם לידה:  Roman Opalka 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות, ורשה 
 תחום יצירה:  ציור, גרפיקה, art of drawing, צילום 
 זרם באמנות:  אמנות מושגית 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה  טבעת הקיסר של גוסלאר  מדליית ההצטיינות לתרבות  מדליית זהב להצטיינות בתרבות 
 opalka1965.com
 
רומן אופלקה (בפולנית: Roman Opałka; ‏ 27 באוגוסט 1931 – 6 באוגוסט 2011) היה אמן קונספטואלי פולני-צרפתי.
ביוגרפיה

אופלקה נולד בצפון צרפת להורים פולניים. בשנת 1946 חזרה משפחתו לפולין, שם למד אופלקה ליתוגרפיה בבית ספר לגרפיקה ואחר כך למד בבית הספר לאמנות ועיצוב בלודז' ובאקדמיה לאמנויות יפות בוורשה. בשנת 1977 עבר אופלקה לגור בצרפת. הוא שימש מרצה בדיסלדורף ובאוסטריה, באקדמיה של זלצבורג.
בשנת 1965, בעת שהתגורר בוורשה, גיבש אופלקה רעיון ליצירה חדשה שעוסקת בזמן. הרעיון יהיה ליצירתו המרכזית והיחידה שתלווה אותו למשך כל ימי חייו. היצירה, שנקראה "OPALKA 1965/1–∞", הייתה מורכבת מציור על בד בגודל 196x135 ס"מ, שבו רקע שחור ועליו צייר אופלקה מצד שמאל למעלה בצבע לבן את הסיפרה 1, ואחריה את המספרים העוקבים, 2, 3, 4, 5, 6, וכן הלאה, עד שהמספרים מכסים את שטח הבד כולו. בכל ציור חדש המשיך אופלקה במספר העוקב למספר האחרון שבציור הקודם. במהלך כל השנים כמעט ולא השתנתה צורת הציור של אופלקה והוא השתמש במכחול זהה וצבע זהה. תוך כדי הציור, אופלקה קרא בפולנית ובקול רם את המספר שהוא צייר, והקליט על גבי סרט הקלטה. בשנת 1972 הגיע אופלקה אל המספר מיליון. מאז החליט להוסיף אחוז אחד של צבע לבן לרקע של הציור בכל חודש. המספר האחרון שצייר טרם מותו היה 5,607,249.
על עבודתו זכה במספר פרסים בהם פרס בביאנלה לאמנות בסאו פאולו ותואר מפקד במסדר האמנויות והספרות של צרפת.
ריקי גושן

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1958 (בת 66) נהריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 
ריקי גושן (נולדה ב-26 ביולי 1958) היא עיתונאית, מבקרת וחוקרת ספרות וסופרת לילדים ולמבוגרים.
ביוגרפיה

ריקי גושן נולדה בנהריה להורים ניצולי שואה. כשהייתה בת שנתיים נפטר אביה.
כבר כילדה התחילה לכתוב סיפורים.
למדה באוניברסיטת חיפה ספרות השוואתית ופילוסופיה. עבודת ה - .M.A שלה עוסקת ביוצר ותהליכי יצירה בספרות.
משנת 1981 ובמשך שלוש שנים כתבה טור אישי בשם "נדודי שינה" בעיתון חיפה "כלבו". באותה תקופה הוציאה לאור את ספר הילדים הראשון שלה "אתם לא מכירים אותי בכלל", שעוסק בימי ילדותה ובמחשבות על אביה שאיננו עוד.
משנת 1985 ערכה שלושה מדורים ילדים לעיתונים המקומיים של רשת ידיעות אחרונות ופרסמה סיפורי ילדים ומבוגרים בעיתונים ומגזינים שונים.
באמצע שנות שהתשעים הוציאה לאור כמה ספרי ציטטות וערכה את המגזין של "אלביט".
כתבה בעיתון "מקור ראשון" כתבות וביקורת ספרים וסרטים.
בשנת 2002 יצא לאור בחסות מפעל הפיס, לקסיקון ייחודי במינו של דימויים "דימויים מהספרים". סקרה ספרים בתוכנית "חדש על המדף" רשת א.
גושן מעבירה הרצאות בנושאי ספרות ויצירה וכן סדנאות בכתיבה יצירתית.
מתגוררת בקריית חיים ואם יחידנית לשתי בנות.
ספרי הפרוזה שלה

אתם לא מכירים אותי בכלל - הוצאת אני, סיפורי ילדים, חיפה 1983
לחשוב על מה שאין - הוצאת ירון גולן, סיפורי ילדים, תל אביב 1993
כמעט אהבה - הוצאת חלום, חיפה, 1996
ספריה כמוציאה לאור

כה אמר ניטשה - הוצאת חלום, לק אמרות, קריית חיים, 1995
תמונתו של אוסקר ויילד - הוצאת חלום, לק אימרות, קריית חיים, 1995
עיין ערך עדר - הוצאת חלום, לקט אמרות, קריית חיים, 1996
שלום, כיתה. - הוצאת חלום, לקט אימרות, קריית חיים, 1996
זה ייגמר בגירושין - הוצאת קילר (בשיתוף יורם מארק רייך) סיפורים של אנשים גרושים ואנשי מקצוע, קריית חיים, 1997
שלך באהבה - הוצאת קילר, לקט אימרות, קריית חיים, 1997
מיטב הציטטות סופרים - הוצאת קילר, לקט אמרות, קריית חיים, 1997
דימויים מהספרים - הוצאת אחיאסף, נתניה, 2002
קרטרוזאורוס

| קרטרוזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון תחתון, 121 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: תיראופורה
סוג:: קרטרוזאורוס
מין:: Craterosaurus pottonensis
שם מדעי
 Craterosaurus

קרטרוזאורוס (שם מדעי: Craterosaurus; מילולית: "לטאת קרטר (אנ')") הוא סוג של דינוזאור מתת-סדרת הסטגוזאורים שהתקיים במשך הקרטיקון של אירופה לפני 121 מיליון שנה.
דינוזאור זה התגלה במרבצי תצורות חולות וובורן (אנ') שבאנגליה על פי ממצא של פרנץ נופצ'ה והוא נשב לעיתים לחלק מהסוג רגנוזאורוס. הוא תואר ב-1874 בידי החוקר הארי סיילי והוא תיאר רק מין יחיד, Craterosaurus pottonensis.
הממצאים היחידים שלו הם עצמות גולגולת אחורית, אם כי סיילי הניח בטעות שהם חוליות קעורות. כיום הוא נחשב לקרוב לסטגוזאוריים שהיו נפוצים יותר בתור היורה. לא כל החוקרים מסכימים על קיומו.
הערות שוליים

↑  Parker, Steve. Dinosaurus: the complete guide to dinosaurs. Firefly Books Inc, 2003. Pg. 348
רוז אל-יוסף

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1898 לבנון
 פטירה:  10 באפריל 1958 (בגיל 60 בערך) קהיר
 מדינה:  מצרים
 תקופת הפעילות:  מ-1911 
 עיסוק:  שחקנית, עיתונאית, מוציאה לאור
 בן או בת זוג:  מוחמד עבד אל-קדוס זכי טלימאת 
 צאצאים:  אחסאן עבד אל-קדוס 
 
פטמה אל-יוסף (בערבית: فاطمة اليوسف) הידועה גם בשם רוז אל-יוסף (בערבית: روز اليوسف, 1898 - 10 באפריל 1958) הייתה עיתונאית, סופרת ושחקנית מצרית ממוצא לבנוני-טורקי. מוכרת כעיתונאית הראשונה של מצרים.
ביוגרפיה

אל-יוסף נולדה בלבנון ב-1898. שמה הנתון בלידתה היה פטמה, אך הייתה קרויה רוז. אמה מתה בלידתה, והיא הגיעה למצרים עם אביה כילדה. שם הוא השאיר אותה עם משפחתו של השחקן המצרי אסקנדר פארה, אשר היה להשפעה גדולה על חייה, ובעיקר על בחירתה לבחור במקצוע המשחק. אביה נסע לחיות בברזיל. היא התחילה להופיע בגיל 14. בתחילה, רק בתפקידים קטנים, אך הפריצה שלה הגיעה כאשר בהצגה אף אחת מהשחקניות לא הסכימה לשחק תפקיד אישה זקנה, ואל-יוסף לקחה את זה על עצמה. מי ששיחקה את בתה במופע הייתה מבוגרת ממנה בשלושים שנים. ההצגה הייתה להצלחה גדולה, ועד מהרה יצא שמה של רוז לפניה, והיא הפכה לכוכבת מבוקשת.
ביוגרפיה > קריירת משחק

בדו"ח מטעם ארגון הפיתוח הערבי הבינלאומי, The Arab Human Development Report 2005: Towards the Rise of Women in the Arab World, כינה אותה "חלוצת הבמה ואחת השחקניות הראשונות" במצרים, ו"אישה ייחודית" בזמנה.
ב-1912, הצטרפה ללהקתו של ג'ורג' עבאיד, והלכה מהצלחה להצלחה, עד שזכתה בכינוי "שרה ברנאר של המזרח", ולשבחים ממבקרים מצרים ובינלאומיים. היא הייתה לחביבת החברה הגבוהה.
ביוגרפיה > עיתונות

אך אל-יוסף החליטה לא להמשיך בעולם התיאטרון, וב-1925 יסדה את כתב העת הפוליטי הקרוי על שמה, רוז אל-יוסף (אנ'). עליו אמרה, "יצרתי את האישה הזו בעצמי". המגזין התחיל כפרסום לביקורת ספרות ותרבות, בו כתבה על עולם התיאטרון ונתנה במה למשוררים, הוגים, ומבקרים. אך תוך שלוש שנים כבר היה מזוהה כמגזין פוליטי, לאחר שמוחמד א-טביי, שהיה בכיר במפלגת אל-ופד, הצטרף למערכת.
העיתון לא היה מקושר לאף מפלגה או תנועה, ועורר התנגדות ממספר כיוונים, במיוחד בשל הקריקטורות הפוליטיות שהופיעו בו, מאת האמן מוחמד רקחה. מספר פעמים הציעו לאל-יוסף שוחד לסגור את העיתון, והיא סירבה. אז, החלו ללחוץ עליה מטעם הממשלה, הבריטים, וארמון המלך. עיתונים אחרים כתבו נגדה, אך ארגוני סטודנטים צעדו והפגינו מול ביתה בתמיכה. בתחילת שנות ה-30, היא אפילו נעצרה. תוך שעה, הגיעו לתחנת המשטרה חברים ותומכים, ודיברו על המקרה בכל רחבי העיר. מספר עיתונים זרים החלו קמפיין לשחרורה, ולנוכח הלחץ הרב, היא שוחררה.
למרות הקשיים, אל-יוסף המשיכה בפעילותה ביתר שאת. כשביטלו את רישיון ההוצאה לאור של המגזין, היא הוציאה רישיון תחת שם אחר, ובמשך 42 שבועות הוציאה מגזין חלופי. את כל הכנסותיה מהשבועון השקיעה בהוצאת עיתון יומי שפורסם החל מ-1935. אך התחרות בשוק הייתה קשה, והיא אבדה את כל השקעתה.
בשנת 1960, נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הלאים את המגזין. בתקופתו, ובתקופת אנואר סאדאת, המגזין נטה לשמאל הפוליטי.
נכון לשנת 2014, המגזין רוז אל-יוסף נותר בין הפופולריים במצרים, אף על פי שבשנה זו הודיע שנקלע לבעיות כלכליות.
ביוגרפיה > פעילות חברתית

אל-יוסף גם הייתה פמיניסטית מסורה, ומנהיגה בתנועה. היא פעלה למען הצטרפות נשים לכוח העבודה וקידומן בכל המקצועות.