stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאיר
רקע

ב-30 ביוני 1960 קיבלה קונגו את עצמאותה. עם קבלת העצמאות החלה אנדרלמוסיה במדינה, המחזור הראשון של בוגרי האוניברסיטה שבנו הבלגים סיים את לימודיו רק ב-1956, והתושבים המקומיים לא היו מורגלים בניהול מדינה בסדר גודל כזה. בבחירות הראשונות נבחר לראשות הממשלה מטעם התנועה הלאומית של קונגו, פטריס לומומבה.
מיד לאחר הכרזת העצמאות החלה הדמוקרטיה במדינה להתפורר. ב-11 ביולי פרש המחוז העשיר במדינה, מחוז קטאנגה, בהנהגת מואיז צ'ומבה מהמדינה. האו"ם שלח כוח של 20 אלף חיילים על מנת לנסות להשיב את הסדר במדינה, אך באותו הזמן פרש מחוז נוסף מהמדינה. בספטמבר 1960 הסתכסכו הנשיא ז'וזף קסא וובו וראש הממשלה. ראש הממשלה לומומבה פנה לבקשת עזרה לברית המועצות והנשיא ניקיטה חרושצ'וב הסכים לסייע ולשלוח נשק מתקדם ויועצים. ארצות הברית שראתה בסיוע הסובייטי ניסיון לקנות השפעה במדינה החדשה החלה לחפש דרך להחליף את ראש הממשלה לומומבה. היא שלחה נשק ואנשי CIA על מנת שיסייעו לכוחותיו של נשיא קונגו. בדצמבר 1960, בעזרת ארצות הברית, הפילו הנשיא בסיועו של שר הצבא הגנרל מובוטו ססה סקו את הממשלה. ב-17 בינואר 1961 הוצא לומומבה להורג בירייה. שמועות טענו כי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר עצמו הורה על חיסולו של לומומבה אם כי שמועות אלו לא אושרו מעולם. מנהיג המרד צ'ומבה, הסתיר בתחילה את דבר מותו של ראש הממשלה.
בעזרת הסיוע האמריקני הצליחה הממשלה החדשה להשתלט על שני המחוזות הפורשים, אך עד שנת 1965 המשיכה האנדרלמוסיה במדינה. לאחר חמש שנים של חוסר יציבות קיצונית ותסיסה אזרחית, מפקד הצבא ג'וזף-דזירה מובוטו, שהיה בדרגת לוטננט גנרל, הפיל את קסא-וובו בהפיכה שנתמכה על ידי ה-CIA ב-1965. הייתה לו את תמיכת ארצות הברית בשל התנגדותו הנחרצת לקומוניזם, וכוחו לחסום פעילות קומוניסטית באפריקה. מובוטו הכריז על עצמו כנשיא לחמש שנים ועד מהרה ריכז את הכוח בידיו. הוא דיכא התקוממות נגדו ב-1967 ונבחר לנשיא בשנית בשנת 1970.
הערות שוליים

↑  Prados, John (2006). Safe for Democracy: The Secret Wars of the CIA. Chicago: Ivan R. Dee. pp. 277–278. ISBN 9781566638234.
↑  Weissman, Stephen R. (2014-06-16). "What Really Happened in Congo". Foreign Affairs (באנגלית אמריקאית). No. July/August 2014. ISSN 0015-7120. נבדק ב-2017-09-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270250905171  GND: 1090526040  ISNI: 0000 0001 0674 1211  LCCN: n80061025  NKC: ge968091  RERO: 02-A000180777  SUDOC: 028082818  VIAF: 155858392   WorldCat (עם VIAF): 155858392
ז'אן-ריקנר בלגארד

ז'אן-ריקנר בלגארד (בצרפתית: Jean-Ricner Bellegarde; נולד ב-27 ביוני 1998 בקולומב שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים

בלגארד גדל במחלקות הנוער של לה מאן ולאנס. בשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של לאנס, ובהמשך שיחק בקבוצה הראשונה של המועדון, במדיה ערך 57 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים במסגרת ליגת המשנה הצרפתית.
ב-2 ביולי 2019 חתם בלגארד בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית. הוא ערך 129 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
הערות שוליים

↑  Bellegarde signs on deadline day באתר הרשמי של וולברהמפטון וונדררס, 1 בספטמבר 2023 (באנגלית)
וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה

וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (ברוסית: Василий Александрович Романов; ‏7 ביולי 1907 – 23 ביוני 1989), היה נכדו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ונשיא אגודת משפחת רומנוב (אנ').
ביוגרפיה

וסילי נולד ב-7 ביולי 1907 בגטצ'ינה, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק. אף על פי שהוא היה נכדו של אלכסנדר השלישי הוא לא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", מכיוון שבקו הגברי הוא היה רק נינו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. זמן קצר לאחר לידתו נפרדו הוריו, ווסילי גדל אצל דודו ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
לאחר המהפכה הרוסית נעצרו הוריו, אחיו וסבתו על ידי הבולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול. במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזב וסילי את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בשנותיו הראשונות בגלות, חי וסילי באנגליה עם אמו. בסוף שנות ה-20 הוא היגר לארצות הברית, שם בילה את שארית חייו. וסילי התפרנס מעבודה כנער בקתה, עובד מספנה, סוכן בורסה, יינן ומגדל תרנגולות בצפון קליפורניה.
ב-31 ביולי 1931 התחתן וסילי עם הנסיכה נטליה אלכסנדרובנה גולטיסינה, בתו של הנסיך אלכסנדר גוליצין, בנו של מושל מוסקבה, ובשנת 1940 נולדה להם בתם מרינה וסיליבנה רומנובה. בשנת 1980 מונה וסילי לנשיא אגודת משפחת רומנוב לאחר מות אחיו דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה, וב-23 ביוני 1989 הוא מת בביתו בוודסייד, קליפורניה.
ז'אן אלסנה

ז'אן סוני אלסנה (בצרפתית וקריאולית האיטית: Jean Sony Alcénat, ‏ נולד ב-23 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר מהאיטי, ששיחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים

אלסנה התחיל את הקריירה שלו במועדון המקומי אייגל נור. כבר מגיל צעיר סומן כהבטחה גדולה והוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת טרם מלאו לו 18.
בינואר 2009 חתם בליישואש מליגת העל הפורטוגזית. לאחר שמעמדו בליישואש התערער בספטמבר 2011 הושאל לריו אבה. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך מגד ספורטינג ליסבון, במשחק זה הורחק לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
בתום העונה שוחרר מליישואש וב-22 ביוני 2012 חתם בפטרולול פלוישט מליגת העל הרומנית. אחרי שלוש שנים במועדון חתם בסטיאווה בוקרשט. בינואר 2016 הושאל לוולונטאר על מנת לצבור דקות משחק.
ב-18 באוגוסט 2016 חתם בפיירנסה מליגת העל הפורטוגזית.
את עונת 2018/2019 התחיל כשחקן חופשי, וב-28 בינואר 2019 אלנסה חתם בונטספילס מליגת העל הלטבית.
קריירה בינלאומית

ב-17 בספטמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטי בניצחון 1–2 נגד הרפובליקה הדומיניקנית. ב-30 במאי 2007 אלסנה הבקיע את שערי הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד סנט קיטס ונוויס.
ז'וזפ פלה

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1897 פלפרוז'ל, ספרד 
 פטירה:  23 באפריל 1981 (בגיל 84) Llofriu, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  Llufríu Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברצלונה 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית 
 סוגה:  מסה 
 יצירות בולטות:  The Grey Notebook 
 פרסים והוקרה:  Premi Sant Jordi de novel·la (13 בדצמבר 1951)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1980)  מדליית הזהב של הז'נרליטט של קטלוניה (12 במרץ 1980)  Fill Predilecte de Palafrugell (20 בינואר 1967)  הצלב הגדול של מסדר המופת האזרחי (1980)  פרס ברצלונה (1979)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1967)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1977)  פרס מכתב הזהב (1957)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1973)  Premi Concepció Rabell (1936) 
 
ז'וּזֵפּ פְּלָה אִי קָאזָאדָוָואל (בקטלאנית: Josep Pla i Casadevall;‏ 8 במרץ 1897 – 23 באפריל 1981) היה סופר ועיתונאי קטלאני.
יצירתו הספרותית המקיפה, המשתרעת על-פני שישה עשורים וכוללת יותר מ-30,000 עמודים, הייתה מכרעת בחידוש השפה הקטלאנית, בשימור מנהגי המקומיים ובהנצחת מסורותיהם. מאמרי הדעה שפרסם, רשימותיו העיתונאיות וסקירותיו על המתרחש בארצות שונות הם עדות ייחודית לאירועים שעיצבו את פני המאה ה-20. גם שנים רבות לאחר מותו, ז'וזפ פְּלָה הוא אחד הסופרים החביבים ביותר על קהל הקוראים במולדתו, דבר שהציב אותו בשורה אחת עם חשובי הכותבים בספרות הקטלאנית העכשווית.
תולדות חייו > ילדותו ונעוריו

פלה הוא הבכור מבין ארבעה אחים למשפחת איכרים. את לימודיו התיכוניים עשה בבית-ספר דתי בז'ירונה, שם למד בתנאי פנימייה, אך סולק ממנה בשנה האחרונה ללימודיו. בשנת 1913 הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ברצלונה, אך באמצע השנה עבר ללימודי משפטים מתוך כוונה להיות נוטריון. הוא לא גילה עניין רב בלימודיו ועבר משנה לשנה בלי הרבה התלהבות.
כבר בצעירותו הרבה לקרוא ולכתוב. את היובש האקדמי והריקנות שספג באוניברסיטה הפיג במפגשים באתנאום של ברצלונה שהעמיד לרשות חבריו ספרייה אדירה ואיפשר לו מפגש מתמיד עם דמויות ידועות כגון ז'וזפ מריה סגארה, אאוז'ני ד'אורס או פרנססק פוז'ולס. אותם ימים הלך שבי אחר יצירותיו של פיו ברוחה, שהיווה מודל לחיקוי עבור בני דורו. כן הושפע מאוד מסגנונו של אלכסנדרה פלאנה, חבר ילדות ומורה רוחני, לזכותו זקף את החלטתו להפנות עורף לסגנון הכתיבה המפותל של הנואוסנטיזמו ולדבוק בסגנון "מובן, נהיר ופשוט המתאים לכל אדם באשר הוא".
תולדות חייו > בחרות, כתבים ראשונים

בשנת 1919 סיים את לימודי המשפטים והחל לעבוד כעיתונאי, תחילה בעיתון Les Notícies ולאחר זמן קצר עבר למהדורת הערב של La Publicidad. בתחילת דרכו שימש כתב ביעדים שונים (פריז, מדריד, פורטוגל, איטליה, ברלין).
בשנת 1924 בעקבות מאמר בו מתח ביקורת על מדיניותה הצבאית של ספרד באזור החסות במרוקו נערך לו משפט צבאי ונאסר עליו לשוב לספרד למשך שנים אחדות. בתקופת גלותו בפריז, התחבר עם ראשי המתנגדים לדיקטטורה של פרימו דה ריברה, בהם פרנססק מסיה.
הוא המשיך לנסוע ברחבי אירופה, ברית המועצות ואנגליה ובשנת 1925 פרסם את ספרו הראשון, Coses vistes (דברים נראים) אוסף תיאורי נוף, סיפורים קצרים, דיוקנאות ספרותיים, אירועים משפחתיים. הספר הזה זכה לשבחי הביקורות ולאהדת קהל הקוראים, והמהדורה הראשונה שלו אזלה תוך שבוע. היה זה מבוא ראוי לאסתטיקה הספרותית שלו: "כתיבת הדברים כפי שראיתי במו עיניי".
תולדות חייו > תקופת הרפובליקה השנייה ומלחמת האזרחים

בבוקר ההכרזה על כינון הרפובליקה הספרדית השנייה באפריל 1931, הוא נשלח על ידי פרנססק קמבו למדריד ככתב פרלמנטרי של העיתון La Veu de Catalunya וסיקר את ימיו הראשונים של המשטר החדש. היומן שניהל בחודשים ששהה במדריד, הוא בעל ערך היסטורי רב וכונס בספרו "מדריד. לידתה של רפובליקה". הוא נותר בבירה הספרדית משך כמעט כל תקופת הרפובליקה (1931–1936), במסגרת תפקידו ככתב פרלמנטרי. במהלך התקופה עלה בידו ליצור קשרים עם האליטות הפוליטיות והתרבותיות בספרד. פלה, שנקט עמדות פרגמטיות בענייני המשטר בספרד, הפגין תחילה אהדה מסוימת כלפי הרפובליקה והאמין שהרפובליקה תהיה טובה לספרד אם תעוצב על-פי מודל הרפובליקה הצרפתית. אלא שככל שחלפו הימים חדל מהלך האירועים לשאת חן בעיניו והוא ראה ברפובליקה אפילו "טירוף מערכות הרסני".
חודשים אחדים לפני פרוץ מלחמת האזרחים בספרד הוא נטש את מדריד שהפכה עיר מעוררת פלצות ומסוכנת מאוד, לטענתו, מסיבות בריאותיות. גם ברצלונה לא נראתה לו בטוחה דיה והוא נמלט בספינה מקטלוניה הרפובליקנית למרסיי, בספטמבר 1936 בחברתה של עדי אנברג, אזרחית נורווגית ילידת ברצלונה עמה קיים אותן שנים קשר זוגי (משך שנים אחדות, הציגו עצמם השניים אפילו כזוג נשוי). עדי אנברג עבדה עבור שירות המידע בגבול הצפון (SIFNE), שירות ריגול פרנקיסטי שמומן על ידי פרנססק קמבו. לפי מקורות אחדים בוצעו חלק ממשימותיה בשיתוף פעולה עם פלה (בעת שהותם של השניים במרסיי, למשל). פלה המשיך את גלותו ברומא שם הוא כתב בהזמנת קמבו חלק נכבד מיצירתו המונומנטלית "תולדות הרפובליקה הספרדית השנייה", שראה אור בשנת 1939. בבוא היום סירב פלה לכלול אותו במסגרת כל כתביו. בסתיו 1938 עברו אנברג ופלה לביאריץ ומשם הם הצליחו להגיע לסן סבסטיאן ולחבור לכוחות הפרנקיסטים. בינואר 1939 הוא נכנס לברצלונה בחסות כוחותיו של פרנקו, יחד עם מנואל אסנאר ועיתונאים נוספים. בין פברואר לאפריל 1939, עם סיום מלחמת האזרחים, הוא הפך להיות סגן העורך בעיתון לה ונגוארדיה, תחת שרביטו של אסנאר.
תולדות חייו > התקופה שלאחר המלחמה, שנות ה-40 וה-50

בשל עומס האירועים ונוכח כישלון תוכניותיו בעיתון "לה ונגוארדיה", הוא פרש לאזור אמפורדא, צור מחצבתו, במעין גלות פנימית ונפרד מעדי אנברג. בספטמבר 1939 הוא פרסם את מאמרו הראשון בשבועון "דסטינו" שייסדו ידידיו הקטלאנים בבורגוס, והחל מפברואר 1940 החל כותב בו טור שבועי. אותן שנים הרבה לטייל באזור כפר הולדתו הסמוך לגירונה, מגלה מחדש את נופיו ותושביו, את הכפרים הזעירים וכמובן את הים. לאחר מות הוריו הוא עבר להתגורר בבית שירש באחוזת המשפחה, ומאז לא שב עוד להתגורר בברצלונה.
הודות לתרומתו הסדירה לכתב העת "דסטינו", הפך ברבות השנים לעורכו הראשי. הוא שב לנסוע בעולם, כבר לא כשליח העיתון אלא כאדם פרטי וכעיתונאי הצופה במתרחש. את חוויותיו סיכם במאמרים מעולים. הוא ביקר בצרפת, בישראל, בקובה, בניו יורק, במזרח התיכון, בדרום אמריקה ובברית המועצות. ביקורו בישראל בשנת 1957 הותיר בו רושם עז, והוליד עדות ייחודית על שנות קיומה הראשונות של המדינה הצעירה: הוא הגיע לתל אביב באוניה שיצאה ממרסיי, מאלה העושות את דרכן עמוסות יהודים מן הגולה שהיו חדורי תקווה. הוא צפה בהשתאות במדינה הקורמת עור וגידים, נסחף בהתלהבותו של המפעל הציוני, עד לערים ולתשתיות העבריות שצצו יש מאין מפריחות את השממה.
הוא העדיף מסעות איטיים כמו למשל הפלגה במכלית נפט איטית, שתאפשר לו לכתוב בנחת ולהתעלם מרעשי הרקע שמסב המגע עם תיירים.
תולדות חייו > כינוס יצירותיו

בשנות ה-50, בין נסיעה אחת למשנייה, החל לערוך את כל כתביו, משימה שהקדיש את מלוא עיתותיו גם בשנות ה-60. זהו שלב מכריע בקריירה שלו שחייב אותו לכתוב כמעט מחדש את מרבית יצירותיו. הוא הבין שעליו להתעלות מעבר לסגנון העיתונאי ולגבש לעצמו סגנון עצמאי. תושבי קטלוניה ששאפו להחזיר עטרה ליושנה ולשוב לימי הזוהר של הרנאישנסה החלו רואים את תרבותם כנבדלת מזו של ספרד בעיקר בשל ההקשר הלשוני בו היא מתפתחת. ההתנגדות הקטלאנית לשלטון פרנקו החלה לדחוק את פלה לשוליים, אף שכבר היה אז הסופר הנקרא ביותר בקטלאנית: לא סלחו לו על תמיכתו בכוחות הפשיסטיים במהלך מלחמת האזרחים, ועל ההשלמה עם משטר פרנקו וקבלת דרכו ללא ביקורת (פלה האמין בהתפתחות הדרגתית בדרכי שלום לעבר משטר דמוקרטי), או על הבוז שרחש לכתיבה ספרותית.
יחס הבוז שרחש כלפי השמאל הפוליטי וכלפי פוליטיקאים ואנשי תרבות התומכים בעצמאות החבל, הביא לכך שיימנעו ממנו אותות כבוד ופרסים, אף שהסירוב להעניק לו את אות הכבוד לספרות קטלאנית, תואר ההצטיינות האולטימטיבי המוענק מטעם הממסד לסופרים בקטלוניה, עוררה ויכוח ותרעומת. בשנות ה-70 פערי העמדות הפוליטיים בינו לבין מי שקיבלו לידם את השליטה במוקדי הכוח הרחיקו אותו גם מכתב-העת שהיווה לו בית: המו"ל, ז'וּזֵפ וֶרְגֵ'ס, מכר את דסטינו לבנקה קטלאנה שהיה בבעלותו של ז'ורדי פוז'ול, הלה צנזר לו מאמר ביקורת שכתב על פורטוגל המהפכנית, ופלה עזב את כתב-העת בטריקת דלת בשנת 1976, לאחר 36 שנים בהן תרם לו בקביעות מכישרונו. הממסד התנכר לו ולא הכיר בערכו כלל עד כמה שנים לאחר מכן.
תולדות חייו > ערוב ימיו

בערוב ימיו בשנת 1980, העניק לו נשיא הז'נרליטט דה קטלוניה ז'וזפ טרטלייס את מדליית הזהב מטעם הז'נרליטט.
בשנת 1981 נפטר פלה באחוזה בה נולד, מותיר אחריו 38 כרכים של כתביו ושפע מאמרים שטרם ראו אור ופורסמו בהדרגה לאחר מותו. בשנת 1997 במלאת מאה שנה להולדתו נערכו אין סוף טקסי הוקרה וטקסים רשמיים, בהם סוף-סוף זכה פלה להכרה הנכספת בתרומתו המכרעת לספרות הקטלאנית במאה ה-20.
חשיבות יצירתו

ז'וזפ פלה כתב תמיד עבור הקוראים בני זמנו, ולא עבור הדורות הבאים. יצירתו מעניקה סקירה מקיפה על החברה בתקופתו, כמעט תמיד בכתיבה עיתונאית כמו הרשימות מאיטליה, מן הבלקן ומסקנדינביה שפרסם בשנות ה-20 כטור בעיתון El Sol. את חלק הארי של יצירתו כתב בקטלאנית, השפה בה חש הכי נוח, אלא שמתוקף הנסיבות נאלץ מפעם לפעם לעשות זאת בספרדית (בגלל צנזורה או פשוט מסיבות כלכליות).
חלק נכבד מחייו נאלץ פלה לחיות תחת צנזורה: בתקופת הדיקטטורה של פרימו דה ריברה, לאחר מכן באיטליה ובגרמניה (לשם נשלח ככתב בתקופת עלייתם של המשטרים הפשיסטיים באירופה) וכמובן במהלך שלטונו של פרנקו שהפעיל צנזורה אכזרית. אף שתחילה הזדהה עם הדיקטטורה של פרנקו וכתב שהיא עולה בקנה אחד "עם האינטרס הציבורי", היה זה למשך חודשים ספורים בלבד. עד מהרה החל מקנן בו ספק, במיוחד לאור האיסור להמשיך לפרסם בקטלאנית. אף שהיה נטוע תמיד בסביבה שאפשרה לו לעשות זאת, הסבה לו הצנזורה הפרנקיסטית הבלתי-נלאה אי-נוחות מרובה ("הייתה זו הגרועה ביותר שהכרתי" שבוצעה בידי "פקידי החושך" כתב פעם באחד מיומניו. הוא תיעב את הבוז של המשטר הטוטליטרי כלפי הלשון והתרבות הקטלאנית ואי-נכונותו העיקשת אפילו להעמיד פנים של דמוקרטיה, גם אם מוכוונת ונשלטת מלמעלה.
סגנונו של פלה ניחן בפשטות, באירוניה ובבהירות רבה, זהו סגנון צנוע באופן קיצוני, ורגיש לגיחוך, הוא תיעב את העמדת הפנים המתוחכמת לכאורה ואת הרטוריקה הריקה. משך כל חייו הספרותיים נותר נאמן לסגנונו: "הנחיצות בכתיבה בהירה מדויקת ומפוכחת". הוא הפגין חוסר עניין בכתיבה ספרותית בדיונית, ופיתח סגנון יבש, פשוט לכאורה, פרגמטי ונצמד לעובדות. הוא היה צופה חד-מבט במציאות לפרטי פרטיה והעניק עדות נאמנה של החברה בת זמנו. יצירותיו משקפות ראייה סובייקטיבית ודיבורית, "אנטי ספרותית", בה ניכר, עם זאת, מאמץ סגנוני עצום לקרוא לדברים בשמם "ולהתמודד עם שם התואר המדויק", שהייתה אחת מן האובססיות הספרותיות העיקשות ביותר שלו. כתבן בלתי נלאה, להשקפתו החיים הם כאוס, לא הגיוניים, נעדרי צדק, והכמיהה לשוויון ולמהפכות היא טירוף המביא לפורענויות גרועות שלא ניתן לשלוט בהן. הוא היה שמרן ורציונלי, לא התעמק בפעולה, אלא נהה דווקא אחר החושניות היצרית. איש נעים שיחה, שאהב להתענג על ארוחה טובה, ובעיקר, ליהנות ממשקה משובח (בערוב ימיו עדיין המשיך הוויסקי להוות חלק מן התפריט שלו). הוא היה מעשן כפייתי, חדור אידיאלים, בצעירותו נהג לחבוש מגבעת, שמאוחר יותר המיר אותה בבארט איכרים, הוא תיעב את הבנאליות, את העמדת הפנים התרבותית הנפוחה מחשיבות עצמית, ואת אלה "המדברים תוך שהם מקשיבים לעצמם" לא יכול היה לסבול. "יותר קשה לכתוב מלהביע דעה", כתב, "זו הסיבה שכולם מביעים את דעתם". הוא עצמו הרבה לקרוא בכתבי הקלאסיקונים, אך לעיתים נדירות שיבץ ציטוטים מהם ביצירותיו.
מבחר מיצירתו > בקטלאנית

1925: דברים נראים (Coses vistes)
1925: רוסיה. ידיעות מברית המועצות. סקר עיתונאי (Rússia. Notícies de l'URSS. Una enquesta periodística)
1926: פנס הקסם (Llanterna màgica)
1927: יחסים (Relacions)
1928: חייו של מנולו (Vida de Manolo)
1928: מכתבים ממרחק (Cartes de lluny)
1929: מכתבים מן הדרום (Cartes meridionals)
1929: מדריד, 1921 (פרקי יומן) (Madrid, 1921 Un dietari)
1928-1930: פרנסס קמבו (Francesc Cambó)
1931: עשרים וחמש שנים של פוליטיקה קטלאנית (יצירתו של קמבו) (Vint-i-cinc anys de política catalanista, L'obra d'en Cambó)
1931: מדריד, לידתה של רפובליקה (Madrid. L'adveniment de la República)
1934: מסע בקטלוניה (Viatge a Catalunya)
1947: קדאקס (Cadaqués)
1950: טבע דומם עם דגים (Bodegó amb peixos)
1951: אי עצי הערמון (L'illa dels castanyers)
1951: לחם וענבים (Pa i raïm)
1951: גביר מברצלונה (Un senyor de Barcelona)
1952: הרחוב הצר (El carrer Estret)
1952: חסילון ועוף (Llagosta i pollastre)
1952: רוח דרום-מערבית (El vent garbí)
1952: גירונה (Girona)
1952: האיכרים (Els pagesos)
1953: נוקטורן אביב (Nocturn de primavera)
1953: השנים (Els anys)
1953: השעות (Les hores)
1954: הברחה (Contraban)
1954: דגים מטוגנים (Peix fregit)
1954: אמפורדא תחתית (L'Empordanet)
1955: מכתבים מאיטליה (Cartes d'Itàlia)
1955: סנטיאגו רוסיניול ותקופתו (Santiago Rusiñol i el seu temps)
1955: הרגעים (Els moments)
1955: סופשבוע קיצי בניו יורק (Week-end d'estiu a Nova York)
1956: מאמפורדא תחתית לברצלונה (De l'Empordanet a Barcelona)
מבחר מיצירתו > בספרדית

1941: מדריך לקוסטה בראווה (Guía de la Costa Brava)
1942: ערי הים (Las ciudades del mar)
1942: נסיעה באוטובוס (Viaje en autobús)
1942: רוסיניול ותקופתו (Rusiñol y su tiempo)
1944: הצייר חואקין מיר (El pintor Joaquín Mir)
1945: גביר מברצלונה (Un señor de Barcelona)
1945: מנוסת הזמן (La huida del tiempo)
ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1889 ברסט, צרפת 
 פטירה:  7 בספטמבר 1964 (בגיל 75) ברסט, צרפת 
 מקום קבורה:  Avrechy 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  קולז' סטניסלס בפריז  אקול נאוואל 
 השתייכות:  הצי הצרפתי 
 תקופת הפעילות:  מ-1912 
 דרגה:  אדמירל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד  חבר מסדר השחרור  צלב המלחמה 1939-1945  מדליית הרזיסטנס 
 
דארז'נלייה (מימין) בשנת 1942 כאשר כיהן כמושל קלדוניה החדשה, ביחד עם הקצין האמריקאי בריגדיר ג'נרל אלכסנדר פאץ'
אדמירל ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה (בצרפתית - Georges Thierry d'Argenlieu; ‏ 7 באוגוסט 1889 - 7 בספטמבר 1964) היה קצין ימי, איש ציבור ואיש דת צרפתי, ששימש בתפקיד חשוב במסגרת הצי של צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה היה למושל הודו-סין ושימש בתפקיד זה במהלך השלבים הראשונים של מלחמת הודו–סין הראשונה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

ד'ארז'נלייה נולד בברסט למשפחה בעלת מסורת ימית ודתית. אביו, אוליבייה תיירי ד'ארז'נלייה היה המפקח הראשי על הצי. ד'ארז'נלייה היה השלישי מבין שישה ילדים. שניים מאחיו בחרו בקריירה כקציני ים, ואילו אח נוסף, ושתי אחיותיו בחרו בקריירה כנזירים ונזירות קתולים. ד'ארז'נלייה הצטרף לאקדמיה הימית הצרפתית (École navale) כאשר היה בן 17.
בתחילת שירותו השתתף בהצטיינות במערכה במרוקו בשנת 1912 שהביאה לכריתת הסכם פס. על הצטיינות זו קיבל את אות לגיון הכבוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כימאי בים התיכון. ב-1915 החל בהליכים לקראת כניסה למנזר בעודו משרת בצי. הוא קודם לדרגת "lieutenant de vaisseau" המקבילה לדרגת סגן בצה"ל ב-1917. בשנה שלאחר מכן, כאשר פיקד על ספינת סיור, הצטיין בהצלת ספינת תובלה נושאת חיילים.
עוד בשנת 1915 בשירותו בים התיכון ובמלטה עמד בקשר עם נזירי המסדר הכרמליתי, והושפע מהם עמוקות. בשנת 1917 פגש בנזירה ז'וזפין רומב (Rumebe) והיא חיזקה את אמונתו הקתולית בהשפעתה שהה זמן מה בכנסיית גבירתנו של ארון הברית באבו גוש. לאחר מכן החל בלימודי תאולוגיה ברומא והצטרף אל המסדר הכרמליתי, כשהוא נוטל לעצמו את השם "לואי דה לה טריניטה". ב-1921 נטל עליו את נדרי הנזירות, ובמשך ארבע שנים המשיך בלימודיו באוניברסיטה הקתולית בליל. ב-1932 קיבל את משרת ראש המנזר הכרמליתי בפריז.
מלחמת העולם השנייה > הצטרפות לצרפת החופשית

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס ד'ארז'נלייה למילואים כקצין ימי, ובשנת 1940 הועלה לדרגת "capitaine de corvette" המקבילה לדרגת סרן בצה"ל. במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940 נשבה, כאשר הגן על מתקני הנמל בשרבור. לאחר שלושה ימים הצליח להימלט מרכבת האסירים בדרכה לגרמניה, ומצא את דרכו לבריטניה.
בבריטניה היה שארל דה גול מארגן את שרידי הצבא הצרפתי, חיילים, ימאים וטייסים, שהצליחו להימלט מן התבוסה, לכלל צבא המכונה צבא צרפת החופשית. בתחילה נתקל בהתנגדות, שכן בריטניה ניסתה לשמור על יחסים עם משטר צרפת של וישי, וטרם התגבשה החלטה לתמוך במאמציו של דה גול, ונמנע ממנו לפגוש את הימאים שהגיעו לבריטניה ולדבר איתם. בתנאים אלו הייתה חשיבות עליונה לכל קצין שהצטרף אל צבאו של דה גול. ד'ארז'נלייה היה בין הראשונים שהצטרפו לדה גול, אחד מבין שלושה קצינים בדרגתו שעשה זאת עוד ביוני 1940. בתחילה התכוון לבקש לשרת ככומר צבאי, אך לבסוף קיבל תפקיד במערך הימי הלוחם של צי צרפת החופשית. ד'ארז'נלייה היה זה שהציע לדה גול את השימוש בצלב לוריין כסמל תנועת צרפת החופשית.
מלחמת העולם השנייה > מבצעים ראשונים באפריקה

ד'ארז'נלייה נטל חלק בפעולה הראשונה, והכושלת, של צבא צרפת החופשית, הקרב על דקר. ביחד עם קצינים אחרים הגיע, ב-23 בספטמבר 1940 אל חופי דקר שהוחזקה על ידי אנשי צרפת של וישי וביקש למסור איגרת מדה גול למושל דקר. הוא נענה ביריות ונפצע קשה. הפעולה כשלה, ודקר לא נפלה לידי אנשי צרפת החופשית. ד'ארז'נלייה טופל במשך שישה שבועות בבית חולים בדואלה שבקמרון, ואז החלים ושב לשדה הקרב.
במהלך הקרב על גבון, בו כבשו כוחות צרפת החופשית את גבון, המוחזקת בידי אנשי וישי, הגיע ד'ארז'נלייה, ב-9 בנובמבר 1940 בראש כוח ימי הכולל שתי ספינות אל נמל ליברוויל. לאחר חילופי דברים, וניסיונות לפתור את המשבר בדרכי שלום, הטביע את הספינה "בוגנוויל" שהגנה על הנמל, ואיים על העיר, כאשר בה בעת פעלו כוחות קרקע בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק בשדה התעופה של העיר. הוא ביקש, וקיבל, את כניעתו של מפקד העיר, גנרל טאטי.
ינואר 1941 מונה ד'ארז'נלייה על ידי דה גול למפקד הראשון של מסדר השחרור. במרץ 1941 נשלח לשליחות דיפלומטית בקנדה, לפעול לקידום מטרות צרפת החופשית שם.
מלחמת העולם השנייה > מושל מושבות צרפת באוקיינוס השקט

במאי 1941 מינה דה גול את ד'ארז'נלייה למושל כללי של מושבות צרפת באוקיינוס השקט שהיו בשליטת צרפת החופשית. ההברידים החדשים, פולינזיה הצרפתית (הכוללת את גם האיים הגדולים טהיטי ומוראה), וקלדוניה החדשה היו בשליטת צרפת החופשית, בעוד שאיי ואליס ופוטונה היו בשליטת וישי עד מאי 1942. במסגרת זו ניסה ד'ארז'נלייה ליצור שיתוף פעולה אזורי בין כל המתנגדים למדינות הציר, ואף נפגש עם צ'יאנג קאי שק.
בספטמבר 1941 צורף אל "הוועד הלאומי" שהקים דה גול כמעין ממשלה זמנית. בדצמבר 1941 הועלה לדרגת קפיטן.
לאחר המתקפה על פרל הארבור קיבלו לפתע מושבות צרפת באוקיינוס השקט, בהן משל ד'ארז'נלייה משמעות אסטרטגית. הכוח היפני הפולש איים על אוסטרליה, והמושבה בקלדוניה החדשה הפכה לנקודת מפתח בדרכו של כל כוח פולש אל יבשת האי. אנשי וישי, בראשות המושל הכללי מטעם וישי בהודו סין, האדמירל ז'אן דקו (Jean Decoux) ציפו לנפילת האיים לידי יפן, שאולי תשיב אותם לריבונות וישי, ועשו כל מאמץ להמריד את תושבי האיים כנגד שלטון צרפת החופשית. ד'ארז'נלייה שיווע לכוח אדם ולסיוע. ב-25 בפברואר 1942 הגיע אל האיים הגנרל האמריקאי אלכסנדר פאץ' על מנת לארגן את הגנתם. הוא הגיע מלווה בסיוע יבשתי והחל לארגן את הגנת האיים. עם הגיעו הסתכסך פאץ' עם ד'ארז'נלייה, וכל אחד מהם חשב כי השני חותר תחת סמכויותיו, ומנסה להתערב בענייניו ולקבל סמכויות על אנשיו. לאחר התערבותו האישית של דה גול יושרו ההדורים, אך בינתיים הובסו היפנים בקרב ים האלמוגים סכנת הפלישה חלפה, ופאץ' נשלח לפקד על הכוחות האמריקאים בקרב גוודלקנל ב-27 במאי 1942 פיקד ד'ארז'נלייה על כיבושם של איי ואליס ופוטונה מידי אנשי וישי.
מלחמת העולם השנייה > לצד דה גול בשחרור צרפת

לאחר סיום תפקידו באוקיינוס השקט, עמד ד'ארז'נלייה לצידו של דה גול במגעיו הדיפלומטיים והפוליטיים בצפון אפריקה באירופה ובאמריקה. ביולי 1943 הועלה לדרגת תת-אדמירל. ב-14 ביוני 1944 היה בין המלווים את דה גול בנחיתתו ההיסטורית על אדמת צרפת בסמוך לאחר הפלישה לנורמנדי לאחר שחרור פריז, ב-26 באוגוסט 1944, היה ד'ארז'נלייה בין העומדים לצידו של דה גול, כאשר עלה אל קבר החייל האלמוני שמתחת לשער הניצחון בפריז בדצמבר 1944 מונה לאדמירל משנה, ובאפריל 1945 השתתף במשלחת הצרפתית לוועידת סן-פרנסיסקו והיה בין המעצבים של ארגונו של האו"ם.