stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוש התיישבות
תחילתו של המושג

ניתן לראות את התממשות החשיבות של המושג "גוש התיישבות" בהימצאות קבוצת היישובים היהודיים באזור שכונה אצבע הגליל בשנות ה-30 של המאה ה-20. החלטת חבר הלאומים על מתן המנדט הבריטי על ארץ ישראל ומנדט צרפתי על סוריה העלתה את השאלה היכן יעבור הגבול בין שתי הארצות. בטרם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל בימי השלטון העות'מאני היו ארץ ישראל וסוריה מחוז שלטוני אחד – הוואלי של דמשק. כאשר חבר הלאומים קבע כי המנדט על סוריה יהיה בידי צרפת ואילו המנדט על ארץ ישראל יהיה בידי בריטניה, הועלה הצורך לקבוע את הגבול בין שתי מדינות. היות שאין תוואי טבעי לגבול הצפון של ארץ ישראל, נקבע קו ישר לגבול, צפונית לאגם החולה שכונה על שם אלה שתוו אותו הסכם סייקס–פיקו. לפי תוואי זה היישובים היהודיים בצפון "אצבע הגליל" – מטולה, כפר גלעדי ותל חי, היו אמורים להיכלל במדינת סוריה. על רקע זה פרצו אירועי תל חי בשנת 1920. אף על פי שאירועי תל-חי גרמו למתנדבים רבים לנוע צפונה, נפילת תל-חי ונטישת מטולה וכפר גלעדי שבאו בעקבותיה, הייתה לעובדה. מן היישובים היהודיים בפינת הצפון נותרו רק קברים ומבנים חרוכים. בסוף שנת 1920 נמסר האזור לשליטה בריטית ושלושת היישובים יושבו מחדש כבר בסתיו 1920. בשנת 1924 תוקן הגבול בין המנדט הבריטי והצרפתי ובכך חזרו היישובים לחיק המנדט הבריטי וגוש היישובים הפך לעובדה.
מצודות אוסישקין

במטרה לחזק את האחיזה היהודית בגבול הצפוני, הוחלט על רכישת קרקעות בצפון עמק החולה ליד גבול הצפון. בשנים 1939–1943 הוחלט להקים חמישה יישובים, ליד הגבול הצפוני של ארץ ישראל, באזור המכונה אצבע הגליל. היישובים נקראו לכבודו נשיא ההסתדרות הציונית, מנחם אוסישקין. היישובים כונו בשם מצודות אוסישקין, כאשר הכוונה המקורית היא הגנה על גבול הצפון. כל "מצודה" ניתנה לתנועה מיישבת אחרת: השומר הצעיר הקים את דן, הקיבוץ המאוחד את דפנה, העובד הציוני את שאר ישוב, תנועת המושבים את בית הלל, והפועל המזרחי את מושב נחלים.
השיתוף בין היישובים היה ביטחוני וכלכלי. אך היה צורך בשיתוף חברתי, ומושב נחלים של הפועל המזרחי (ששכן במקום שבו נמצא כיום קיבוץ הגושרים), שלא עמד בציפיות שאר היישובים, נאלץ לעזוב את המקום.
גושים אחרים בטרם הקמת המדינה

כאשר נרכש שטח אדמה רצוף, כמו על ידי יהושע חנקין בעמק יזרעאל, הוחלט על הקמת שורה של יישובים בגוש אחד. כאמור, המניע הראשוני היה ביטחוני, אך לא פחות היה הרצון לארגן מוסדות ייצור ושיווק שיתופי, מטרה שלמענה נדרש מספר מספיק של יישובים חקלאיים. כך הוקם הגוש המערבי של מושבים כמו נהלל וגוש מזרחי של קיבוצים כמו עין חרוד. עם זאת קיבוצים ומושבים היו בשני הגושים. במסגרת זו הוקם גם גוש ההתיישבות של בקעת עמק הירדן.
גושים דתיים

הניסיון של התיישבות דתית בנחלים אשר במצודות אוסישקין הביא את ראשי תנועת ההתיישבות של הפועל המזרחי למגמה להקים גושי התיישבות נפרדים של יהודים דתיים. אחת המטרות הייתה האפשרות להקים במסגרת הגוש מוסדות חינוך אזוריים דתיים, עם מספר תלמידים סביר בכל כיתה וכיתה. כך הוקם הגוש הדתי בדרום עמק בית שאן ובגוש עציון – בטרם הקמת המדינה. גוש יישובים נוסף הוקם בנגב, במוצאי יום הכיפורים, הלילה שבין ה-5 ל-6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע הקמת 11 הנקודות. במסגרת ה"נקודות" הוקם גוש יישובים דתי שכלל את היישובים סעד, תקומה, בארות יצחק וכפר דרום.
עם הקמת המדינה

הקמת גושי התיישבות בתקופה שלאחר הקמת המדינה היה כבר עניין של מדיניות מנהלית. דוגמה לכך הוא חבל לכיש. תכנון ההתיישבות המרוכז בחבל החל בראשית שנות ה-50. בשנת 1953 הוחלט ליישב את חבל הארץ מדרום לפרוזדור ירושלים עד צפונית לנגב הצפוני ובין הרי יהודה במזרח ובין שפלת החוף במערב. במרכזו הוקמה העיר קריית גת. בשנים 1955–1961 הוקמו בו 20 יישובים, בנוסף לשלושת הקיבוצים שכבר היו במערבו של החבל: גת, גלאון וכפר מנחם.
באזור היו כפרים ערבים נטושים (מלבד יישוב קטן שנותר בתל אל סאפי ליד הקיבוץ כפר מנחם). הוא שימש למעבר מסתננים מהר חברון לרצועת עזה. באזור תוכננו גושי התיישבות אחדים, בין השאר במטרה להגביר את ביטחון היישובים היהודיים מסביב לחבל המתוכנן, שסבלו רבות מהמסתננים. בכל גוש הוקמו מושבים אחדים ומרכז קהילתי, כמו מרכז נהורה, ובלב החבל נוסדה עיר חדשה קריית גת. מתכנן החבל היה לובה אליאב ומשרדי התכנון של החבל היו באשקלון. משם יצאו הוראות ביצוע מפורטות מתי לבנות בית, איך להקים מוסד ציבורי והיכן תוצב כל קבוצת מתיישבים. ההצלחה של החבל נמדדה בכך שרוב תושביו השתלבו בחיי העבודה מיד עם הגיעם ארצה. חלקם הגיעו ליישובים ישירות מנמל חיפה, לאחר שהגיעו ארצה ממדינות צפון אפריקה.
הקמתו של חבל לכיש שימשה דוגמה בינלאומית להקמת חבלי התיישבות ובין השאר נוסתה באיראן. בצורה זו הוקמו גושי התיישבות נוספים ברחבי ישראל.
גושי ההתיישבות שהוקמו לפני קום המדינה ובשנותיה הראשונות היוו את הבסיס להקמת המועצות האזוריות הראשונות.
ביהודה, שומרון וחבל עזה

ברצועת עזה יזמה ממשלת ישראל את הקמתו של גוש קטיף, כדי ליישב בצורה מאורגנת, בין השאר את מפוני חבל ימית (שהיה גם הוא גוש התיישבות). בשנת 1979, לאחר חתימת הסכמי קמפ-דייוויד, הוקם מושב שיתופי ראשון בחבל – המושב עצמונה. בשנת 1982 התארגנו קבוצות של בני מושבים מהדרום ומהשרון שרצו להקים לעצמם יישוב ואף הם הקימו מושבים. כמו במקרים רבים, הגוש חפף את תחום השיפוט של המועצה האזורית חוף עזה, שהוקמה בשנת 1978. המניע להקמת הגוש היה ביטחוני, מימוש תוכנית חמש האצבעות, שהגה יצחק רבין לאחר מלחמת ששת הימים וכלכלי – מציאת פתרון התיישבותי למפוני חבל ימית ובני מושבים ואחרים. במאי 1983 הוקם המרכז האזורי שתוכנן להיות היישוב העירוני של החבל ונקרא בשם נוה דקלים. אף על פי שמדובר בגוש התיישבות, במשרד השיכון ראו את נוה דקלים כיישוב עירוני. משרד השיכון סבר כי היישוב העירוני ייהפך לעיר וכך תכנן אותו. הפיתוח הכלכלי של החבל, כמו בגושי התיישבות אחרים, היה בידי חברה כלכלית שהבעלות עליה היה בידי משקי הגוש. וכך הוקמה בשנת 1980 "החברה לפיתוח חבל קטיף" שהציבה לעצמה מטרה לפתח בחבל קטיף את ענפי התיירות, החקלאות, התעשייה ועוד מספר ענפי פיתוח כגון המחלקה לבנייה, אחזקה ויזום והנהלת חשבונות.
בעת הפינוי של הגוש, באוגוסט 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות, היו בו 17 יישובים, מושבים חקלאיים דתיים, המסונפים לתנועה המיישבת, תנועת המושבים של הפועל המזרחי, כדוגמת גושי התיישבות אחרים של תנועות מיישבות.
ביהודה, שומרון וחבל עזה > מעמדם של הגושים

עם ההתקדמות במהלך שנות ה-90, בתהליך המדיני בין ישראל והרשות הפלסטינית, התהווה המושג גושי התיישבות, בהקשר המבטא קיבוץ של מספר רב של התנחלויות גדולות, בהן ערים, המובדלות מההתנחלויות המבודדות והקטנות. גושי ההתיישבות, על פי תפיסתו של ראש הממשלה יצחק רבין ערב חתימת הסכם אוסלו ב', היו אמורים להישאר בתחומי מדינת ישראל, גם לאחר חתימת הסכם הקבע עם הפלסטינים ויסוד מדינה פלסטינית. במסגרת פסגת קמפ דייוויד, כלל הצוות הישראלי את גוש אדומים, גוש עציון, גוש אריאל, גוש טלמונים ואזור בנימין בקטגוריה של גושי התיישבות, אשר ישראל מעוניינת לכלול בתחומה, לאחר הקמת מדינה פלסטינית.
לאור ההתנגדות הפלסטינית לעמדות הישראליות ולאחר משא ומתן פרטני וממושך בטאבה בינואר 2001, הסכימו הפלסטינים לגושי התיישבות מצומקים, הכוללים את אריאל, קרני שומרון, ביתר עילית וגוש עציון, אך ללא מעלה אדומים, אפרת וגבעת זאב. הסכמת הפלסטינים להכללת גושי התיישבות בישראל, הותנתה ב"חילופי שטחים" שבתוך הקו הירוק לפלסטין, כגון שטחים בחולות חלוצה או מזרח חבל לכיש.
בשנת 2004, שיגר הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לראש הממשלה אריאל שרון מכתב ובו הוא מצהיר כי עמדת ארצות הברית היא כי בכל הסדר קבע ישראלי-פלסטיני, יש להתחשב במציאות הדמוגרפית שנוצרה בשטח מאז מלחמת ששת הימים וכי אין לצפות שישראל תיסוג באופן מלא מכל שטחי יהודה ושומרון. אריאל שרון ראה במכתב הנשיא בוש הישג ישראלי הנובע מהחלטת ממשלת ישראל על תוכנית ההתנתקות.
עם יסודה של מפלגת קדימה, גיבש המועמד לראשות הממשלה אהוד אולמרט, את תוכנית ההתכנסות הכוללת נסיגה משמעותית ישראלית מהשטחים, אך תוך סיפוחם של גוש אריאל, גוש אדומים וגוש עציון לישראל. פרסומים בעיתון ידיעות אחרונות מיוני 2006, טענו כי חבר הכנסת עתניאל שנלר ממפלגת קדימה, משרטט את קווי הנסיגה הישראלית, כך שלישראל יסופחו גם גוש קדומים-קרני שומרון וכן קריית ארבע. אולם פרסום נוסף מספטמבר 2007 של העיתונאים נחום ברנע ושמעון שיפר מאותו עיתון, קובע כי השר חיים רמון בשיחותיו עם הפלסטינים, סיכם על הכללת מעלה אדומים ואריאל בתחומי ישראל כגושי התיישבות, אך לא על הכללתם של קרני שומרון, עפרה ובית אל.
הערות שוליים

↑  חלוקת משבצות התיישבות לפי התנועות המיישבות הייתה נורמה מקובלת לפני הקמת המדינה וגם תקופה ניכרת אחרי הקמתה. תקציבי ההתיישבות הועברו ליישובים בהנחיית התנועה המיישבת, לה היישוב היה כפוף בכל. בפועל לא ניתן היה להקים יישוב ללא סינופו לתנועה מיישבת
↑  הספירה כוללת 2 שכונות של חיפה, קריית חיים וקריית שמואל אשר נחשבות כחלק מגוש הקריות
↑  בחיבור מספר התושבים המדויק ביישובים הגדולים עם חישוב מספר המשפחות במאחזים, כשכל משפחה שווה בממוצע 5 תושבים.
↑  חיבור של 6,064 תושבי הגוש למעט יעל, שאוכלוסייתו לא נספרה בלמ"ס, עם 72 תושבי יעל בהנחה שממוצע הגודל של כל אחת מ-16 המשפחות בו הוא 4.5 נפשות
דרגון בול Z: נקמתו של קולר

| --- | --- |

כרזת הסרט ביפנית
 מבוסס על:  "דרגון בול Z"
 בימוי:  מיצואו האשימוטו
 הופק בידי:  צ'יאקי אימדה ריקיזו קאיאנו
 תסריט:  טקאו קויאמה
 עריכה:  שיניצ'י פוקומיצו
 מוזיקה:  שונסוקה קיקוצ'י
 צילום:  מסטושי פוקוי
 מדינה:  יפן יפן
 חברת הפקה:  טואי אנימציה 
 חברה מפיצה:  טואי אולפני אנימציה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  יפן20 ביולי 1991 ארצות הברית22 בינואר 2002
 משך הקרנה:  47 דקות
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  פנטזיה, אנימה
 הכנסות:  22.2 מיליון דולר
 סרט קודם:  דרגון בול Z: לורד סלאג
 סרט הבא:  דרגון בול Z: שובו של קולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרגון בול Z: נקמתו של קוּלר (באנגלית: Dragon Ball Z: Cooler's Revenge, ביפנית: ドラゴンボールZ とびっきりの最強対最強) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים מיצואו האשימוטו. היה זה הסרט החמישי המבוסס על האנימה המצליחה "דרגון בול Z".
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-20 ביולי 1991, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-22 בינואר 2002. הסרט גם דובב לעברית.
דמויות ומדבבים

| דמות | מדבב ביפנית | מדבב בעברית | מדבב באנגלית |
| --- | --- | --- | --- |
| סון גוקו | מאסאקו נוזאווה | אבי מאיר וענונו | שון שמל |
| סון גוהאן | מאסאקו נוזאווה | תובל שפיר | סטפני נדולני |
| בארדוק | מאסאקו נוזאווה | אלי לולאי | סאני סטרייט |
| פיקורו | טושיו פורוקאווה | צביקה שוורצברג | כריסטופר ר. סאבאט |
| קרירין | מאיומי טאנאקה | שמחה ברבירו | סאני סטרייט |
| פריזה | ריוסיי נקאו | שמחה ברבירו | לינדה יאנג |
| קולר | ריוסיי נקאו | יורם יוספסברג | אנדרו צ'אנדלר |
| צ'יצ'י | נאוקו וטאנאבה | אורלי טרי | סינתיה קראנז |
| אולונג | נאוקי טאטסוטה | חנן רוזן | בראד ג'קסון |
| קורין | איצ'ירו נגאי | עפרון אטקין | מארק בריטן |
| מאסטר רושי | קוהיי מיאוצ'י | דב רייזר | מייק מקפארלאנד |
| יאג'ירובה | מאיומי טאנאקה | מירון אהרונוביץ' | מייק מקפארלאנד |
| סאלזה | שו האיאמי | מירון אהרונוביץ' | מייקל מרקו |
| נייז | מסאטו היראנו | ערן בוהם | ביל טאונסלי |
| דוּר | מאסאהארו סאטו | אמנון וולף | מייק מקפארלאנד |
| קריין | ג'וג'י יאנאמי | דב רייזר | קייל הרברט |
הפקה

היות שהסרט הופק כמעט במלואו על ידי אולפני טואי, הוא איננו מבוסס על המאנגה "דרגון בול" שכתב אקירה טוריאמה. על כן הוא לא נחשב כחלק מהקאנון העלילתי של יקום דרגון בול, אך עם זאת זהו אחד משני הסרטים הבודדים (לצד "האזור המת") מבין כל 13 הסרטים הראשונים שניתן למקמם בקלות על ציר הזמן של הזיכיון. על פי מגזיני Daizenshuu 6 ו-7, עלילת הסרט מתרחשת בתחילת סאגת האנדרואידים, כאשר לוחמי הZ מתאמנים לקראת בואם של האנדרואידים.
לאחר יציאתו, הסרט נכלל במארזי הDVD של טואי, וביניהם "The Dragon Box" המארז שכלל את 13 סרטי דרגון בול Z . גם Funimation, הסטודיו האמריקני שהפיק את הדיבוב באנגלית, כלל את הסרט במארזי DVD והוא אף זכה למספר רימסטרים לאורך השנים.
הפקה > מוזיקה

הפסקול עבור המקור היפני הולחן על ידי שונסוקה קיקוצ'י, שהלחין את המוזיקה גם עבור שאר האנימה. הפסקול של קיקוצ'י נשאר כמו שהוא גם בדיבוב העברי.
בדיבוב האנגלי של הסטודיו האמריקני Funimation, הפסקול של קיקוצ'י הוחלף בפסקול משלהם שכלל שירי רוק ומטאל של להקות מוכרות שנקנו על ידיהם ברישיון והותאמו במיוחד לקטעים שבסרט. דבר דומה נעשה על ידי Funimation גם בסרט שקדם לו, לורד סלאג, וגם בסרטים המאוחרים יותר ברולי: הסופר סאיין האגדי, וברולי מכה שנית. בהוצאות הDVD המאוחרות יותר שפאנימיישן הוציאה, ניתן לבחור האם לנגן את הסרט עם הפסקול המקורי היפני, או עם הפסקול האמריקני.
השירים בפסקול האמריקאי הם: (מסודרים לפי סדר הופעתם)
Drowning Pool - Reminded
Dust for Life - Poison
American Pearl - Seven Years
Breaking Point - Under
Finger Eleven - Stay and Drown
Breaking Point - Falling Down
Drowning Pool - Mute
דיסטרבד - The Game
Drowning Pool - Told You So
דפטונס - Change (In the House of Flies)
American Pearl - Revelation
Breaking Point - Phoenix
הערות שוליים

↑  Chronological Table of DB World, עובד מציר הזמן שפורסם במגזין Daizenshuu 7
↑  Dragon Ball Daizenshuu 6: Movies & TV Specials (p. 78), kanzenshuu
| דרגון בול מאת אקירה טוריאמה |
| --- | --- | --- |
| אנימה/ סדרות טלוויזיה | דרגון בול (1986–1989) • דרגון בול Z ‏(1989–1996) (דרגון בול Kai ‏(2009–2011; 2014–2015)) • דרגון בול GT ‏(1996–1997) • דרגון בול סופר (2015–2018) |  |
| סדרות רשת | סופר דרגון בול גיבורים (2018–הווה) |  |
| ספיישלים לטלוויזיה | בארדוק אבא של גוקו (1990) • ההיסטוריה של טראנקס (1993) • מורשתו של גיבור (1997) • לופי X טוריקו X גוקו (2013) |  |
| סרטים ל-DVD | העולם של דרגון בול זי (2000) • התכנית להשמדת הסאיינים (חלק א', חלק ב') (1993) • התכנית להשמדת הסופר סאיינים (רימייק) (2010) |  |
| סרטים קצרים | גוקו והחברים חוזרים (2008) • הפרק של בארדוק (2010) |  |
| דרגון בול - סרטים | האגדה של שנרון (1986) • היפהפייה הנרדמת בטירת השטן (1987) • הרפתקה מיסטית (1988) • החזק מנצח (1996) |  |
| דרגון בול Z - סרטים | האזור המת (1989) • החזק בעולם (1990) • עץ העוצמה (1990) • הלורד סלאג (1991) • נקמתו של קולר (1991) • שובו של קולר (1992) • סופר אנדרואיד 13 (1992) • ברולי: הסופר סאייה האגדי (1993) • בוז'אק - שודד הגלקסיה (1993) • ברולי: השיבה (1994) • ביו-ברולי (1994) • מיזוג חדש נולד (1995) • אגרוף הדרקון של סון גוקו (1995) • קרב האלים (2013) • תחייתו של פ' (2015) |  |
| דרגון בול סופר - סרטים | ברולי (2018) • סופר הירו (2022) |  |
| דמויות | סון גוקו • פיקורו • סון גוהאן • מקיטה • פריז • סל • מאסטר רושי |  |
| משחקי וידאו | בודוקאי • בודוקאי טנקאיצ'י • זינוברס • זינוברס 2 • Dragon Ball FighterZ • קאקארוט |  |
| סרטי לייב אקשן | דרגון בול: אבולוציה (2009) |  |
כרזת הסרט באנגלית
האגודה הכימית

האגודה הכימית (באנגלית: The Chemical Society), הייתה אגודה מקצועית אנגלית, שנוסדה בשנת 1841 כתוצאה מהתעניינות גוברת בנושאים מדעיים. עם היווסדה נקראה 'האגודה הכימית של לונדון'. הכימאי האנגלי רוברט ורינגטון (אנ'),  נחשב לכוח המניע מאחורי הקמתה של אגודה כימית ראשונה בעולם, 'האגודה הכימית של לונדון', שהפכה לימים ל'חברה המלכותית לכימיה'.
'האגודה הכימית של לונדון' הצליחה כאשר מספר איגודים כימיים קודמים - סניף לונדון של 'אגודת הירח של ברמינגהאם' בשנות ה־80 של המאה ה־18, 'מועדון הכימיקלים לבעלי חיים' משנת 1805, 'האגודה לכימיה בלונדון' משנת 1824 - נכשלו. אחת הסיבות להצלחתה של 'האגודה הכימית של לונדון', שבניגוד לקודמותיה, היא הייתה "מיזוג פורה של הכימאי הטכנולוגי והאקדמי".
אחת ממטרות האגודה הייתה להיפגש כדי לקיים "התקשרות ודיון בתגליות ותצפיות, ואשר דין וחשבון אודות אלו יפורסם בידי האגודה". חשיבותה של האגודה זכתה להכרה בשנת 1847 באמצעות צ'רטר מלכותי, אשר הרחיב את מטרות האגודה מקידום המדע לפיתוח יישומי מדע הכימיה בתעשייה. על חברי האגודה נמנו כימאים מפורסמים מרחבי העולם כגון אוגוסט וילהלם פון הופמן, אשר התמנה לנשיא האגודה בשנת 1861. החברות באגודה הייתה פתוחה לכל המתעניינים בכימיה, אך הייתה מוגבלת במשך זמן רב רק לגברים.
בשנת 1904, הכימאית האי־אורגנית אדית האמפרי (אנ') נחשבה לאישה הבריטית הראשונה שזכתה בתואר דוקטור בכימיה (באוניברסיטת ציריך), הייתה אחת מתשע עשרה נשים כימאיות שהגישו עתירה לאגודה הכימית לקבלת נשים עמיתות (אנ'). 
החברות באגודה הוענקה בסופו של דבר בשנת 1919, והמפרי נבחרה לאחר מכן לעמיתה באגודה.
פעילויות האגודה התרחבו במרוצת הזמן, וכללו את הפיכתה, בסופו של דבר, למוציא לאור מרכזי בתחום הכימיה. בשנת 1980 התמזגה האגודה עם המכון המלכותי לכימיה, אגודת פאראדיי, והאגודה לכימיה אנליטית, ויחדיו יצרו את החברה המלכותית לכימיה.
נשיאים

תומאס גרהם: 1841–1843
ארתור אייקין: 1843–1845
תומאס גרהאם: 1845–1847
ויליאם תומאס ברנדה: 1847–1849
ריצ'רד פיליפס: 1849–1851
צ'ארלס דאובני: 1851–1853
פיליפ יורקה: 1853–1855
ויליאם אלן מילר: 1855–1857
ליון פלייפייר: 1857–1859
בנג'מין ברודי: 1859–1861
אוגוסט וילהלם פון הופמן: 1861–1863
אלכסנדר ויליאם ויליאמסון: 1863–1865
ויליאם אלן מילר: 1865–1867
ורן דה לה רו: 1867–1869
אלכסנדר ויליאם ויליאמסון: 1869–1871
אדוארד פרנקלנד: 1871–1873
ויליאם אודלינג: 1873–1875
פרידריך הבל: 1875–1877
ג'ון הול גלדסטון: 1877–1878
ורן דה לה רו: 1879–1880
הנרי רוסקו: 1880–1882
ג'וזף הנרי גילברט: 1882–1883
ויליאם הנרי פרקין: 1883–1885
הוגו מולר: 1885–1887
ויליאם קרוקס: 1887–1889
ויליאם ג'יימס ראסל: 1889–1891
אלכסנדר קרום בראון: 1891–1893
הנרי אדוארד ארמסטרונג: 1893–1895
אוגוסטוס ג'ורג' ורנון הרקורט: 1895–1897
ג'יימס דיואר: 1897–1899
תומאס אדוארד ת'ורפ: 1899–1901
ג'יימס אמרסון ריינולדס: 1901–1903
ויליאם אוגוסטוס טילדן: 1903–1905
רפאל מלדולה: 1905–1907
ויליאם רמזי: 1907–1909
הרולד ביילי דיקסון: 1909–1911
פרסי פאראדיי פרנקלנד: 1911–1913
ויליאם הנרי פרקין 1913–1915
אלכסנדר סקוט: 1915–1917
ויליאם ג'קסון פופ: 1917–1919
ג'יימס ג'ונסטון דובי: 1919–1921
ג'יימס וקר: 1921–1923
ויליאם פאלמר וין: 1923–1925
ארתור ויליאם קרוסלי: 1925–1926
הרברט בררטון בייקר: 1926–1928
ג'וסלין פילד ת'ורפ: 1928–1931
ג'ורג' ג'רלד הנדרסון: 1931–1933
גילברט תומאס מורגן; 1933–1935
נוויל סידגוויק: 1935–1937
פרדריק דונאן: 1937–1939
רוברט רובינסון: 1939–1941
ג'יימס צ'ארלס פיליפ: 1941 עד אוגוסט 1941
ויליאם הובסון מילס: 1941–1944
ולטר הוורת': 1944–1946
סיריל נורמן הינשלווד: 1946–1948
יאן היילברון: 1948–1950
אריק רידאל: 1950–1952
כריסטופר קלק אינגולד: 1952–1954
ויליאם ורדלאו: 1954–1956
אדמונד הירסט: 1956–1958
הארי יוליוס אמליאוס: 1958–1960
אלכסנדר טוד: 1960–1962
ג'ון מונטה' רוברטסון: 1962–1964
יוארט ג'ונס: 1964–1966
הארי מלוויל: 1966–1968
רונלד סידני ניהולם: 1968–1970
ג'ורג' פורטר: 1970–1972
פרדריק דיינטון: 1972–1973
דרק הארולד ריצ'רד ברטון: 1973–1974
ג'ק וילר בארט: 1974–1975
פרנק ארנולד רובינסון: 1975–1976
קליפורד אדיסון: 1976–1977
אלן ודוורת' ג'ונסון: 1977–1978
מוריס סוגדן: 1978–1979
אלפרד ספינקס: 1979–1980
חברים מקוריים

ב־23 בפברואר 1841 התכנסה אספה שתתחשב בהקמת אגודה כימית. הוועדה הזמנית שמונתה לצורך ביצוע משימה זו הזמינה מספר מדענים העוסקים בתרגול כימיה להיות חברים מקוריים בארגון החדש. 77 הבאים מסרו את הסכמתם בכתב:
ארתור אייקין
תומאס אנדרוס
ג'י' איי' בארון
ג'יימס בלייק
ויליאם בליית'
ויליאם תומאס ברנדה
אדוארד ויליאם ברילי
הנרי ג'יימס ברוק
צ'ארלס באטון
תומאס קלארק
וויליאם ג'ון קוק
ג'ון תומאס קופר
ג'ון תומאס קופר ג'נר.
אנדרו קרוס
ולטר קרום
ג'יימס קאמינג'י
ג'ון פרדריק דניאל
צ'ארלס דאובני
אדמונד דייווי
וורן דה לה רו
תומאס אוורט
ויליאם פרגוסון
ג'ורג' פונס
פרמפטון
ג'ון פיטר גסיות
תומאס גיל
תומאס גרהם
ג'ון גרהם
ג'ון ג'וזף גריפין
תומאס גריפיתס
ויליאם רוברט גרוב
צ'ארלס הייש
ה הנל
תומאס הטרינגטון הנרי
ויליאם הרפת
תומאס צ'ארלס הופ
פ' אר' היוצ'אז
פרסיבל ג'ונסון
ג'יימס ג'ונסטון
ו' בי'  ליסון
ג'ורג' דיקסון לונגסטאף
ג'ורג' לואו
רוברט מקגרגור
צ'ארלס מקינטוש
ג'ון מרסר
ויליאם האלוס מילר
תומאס מודי
דייוויד מושת
ג'י אי' פריז
ה אי' פאטיסון
תומאס פירסל
פרדריק פני
ויליאם הסלדין פפיס
ריצ'רד פיליפס
ליון פלייפייר
רוברט פורט
ל' איי' פוטס
ג'י' אוון ריס
דייוויד בוסוול ריד
תומאס ריצ'רדסון
מוריס סקנלן
אוליב סימס
דנהם סמית'
אדוארד סולי
ג'ון סטנהאוס
ריצ'רד טיילור
ג'ון טנט
אי' אף' טשמאכר
תומאס תומסון
רוברט דונדאס תומסון
וילטון ג'ורג' טרנר
רוברט ורינגטון
ויליאם וסט
ג'יימס לואו ווילר
ג'ורג' וילסון
ג'ון וילסון
פיליפ ג'יימס יורק
הערות שוליים

↑  RSC, History of Royal Society of Chemistry and the former societies, rsc.org.
↑  Brock, William H (2011). The Case of the Poisonous Socks: Tales from Chemistry. Royal Society of Chemistry. pp. 67–73. ISBN 9781849733243
↑  Royal Society of Chemistry/About us/Our origins, rsc.org.
↑  Rayner-Canham, Marelene; Rayner-Canham, Geoff (2003). "Pounding on the Doors: The Fight for Acceptance of British Women Chemists" (PDF). Bulletin for the History of Chemistry. 28 (2).
↑  “RSC Charter and By-laws". Retrieved 14 June 2018.
↑  A list of the Officers and Members of the Chemical Society of London. London. 1843.
↑  "Memoirs and Proceedings, Chemical Society". Proceedings of the Chemical Society of London. 1: A001. 1842. doi:10.1039/MP842010A001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305352705171  BnF: cb12283783m (data)  ISNI: 0000 0001 2238 2781  LCCN: n81058552  SUDOC: 031665632  VIAF: 313002553   WorldCat (עם VIAF): 313002553
דניל קסטיו

דניל דניאל קסטיו פרסיאדו (בספרדית: Denil Deniel Castillo Preciado; נולד ב-24 במרץ 2004 באקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
קריירת מועדונים

קסטיו גדל במחלקת הנוער של ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה קיטו. הוא הושאל במשך תקופה קצרה לאתלטיקו קין.
ב-24 באפריל 2023 חתם בשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית. ב-29 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על מטאליסט חרקוב במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2023/2024.
קריירה בינלאומית

קסטיו היה חלק מסגל נבחרת אקוודור עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך הופעה אחת בטורניר.
הערות שוליים

↑  ОФІЦІЙНО. Шахтар підписав Деніля Кастільо באתר Sport, ‏ 24 באפריל 2023 (באוקראינית)
↑  Mundial Sub 20: Estos son los convocados de Ecuador que disputaran este torneo באתר Ecuavisa, ‏ 9 במאי 2023 (בספרדית)
דרור פלטין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בינואר 1964 (בן 60)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1983–2009 (כ־26 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלס"ר נח"ל  מפקד גדוד 932 (גרניט)  מפקד גדוד גפן  מפקד בא"ח נח"ל  מפקד חטיבת הבקעה  רמ"ח תורת חי"ר וצנחנים (תחצ"ן) ורמ"ח כושר גופני בזרוע היבשה  סגן מפקד עוצבת הגליל  מפקד מרהו"ם
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה     מלחמת לבנון השנייה
 
דרור פלטין (נולד ב-8 בינואר 1964 במשמרות) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד בעבר על פלס"ר נח"ל, מפקד גדוד 932 (גרניט), חטיבת הבקעה ומרהו"ם.
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בנובמבר 1983 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. פלטין ביצע מספר תפקידי פיקוד בחטיבת הנח"ל ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 950, קמב"ץ החטיבה, לאחר מכן שימש כמפקד פלס"ר נח"ל והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון, לאחר לימודים, מונה לסמג"ד בחטיבה, ולאחר מכן לקצין אג"ם של חטיבת הנח"ל.
בשנים 1996-1995 שימש פלטין כמפקד גדוד 932 (גרניט) והוביל את הגדוד ללחימה בדרום לבנון.לאחר מכן פיקד על גדוד גפן בבה"ד 1, ובהמשך שימש מפקד בא"ח נח"ל בשנים 1997–1999. בשנת 1999 הועלה פלטין לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת הבקעה ופיקד עליה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה עד 2001, אז מונה לרמ"ח תורת חי"ר וצנחנים (תחצ"ן) ולרמ"ח כושר גופני בזרוע היבשה, בשנת 2005 מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל ולחם במלחמת לבנון השנייה, לאחר המלחמה מונה למפקד מרהו"ם ושימש בתפקיד בין השנים 2006–2008. בשנת 2008 נפצע קשה בתאונת צניחה, לאחר תקופת החלמה ממושכת השתקם פלטין. בשלהי 2008 אל"ם פלטין פרש מצה"ל. במאי 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף במילואים.
חיים אישיים

פלטין הוא בעל תואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
על אף התאונה, לאחר תהליך השיקום פלטין הספיק להשתתף במספר תחרויות מרתון, ומתאמן בשחיה, ריצה ורכיבת אופניים.
כיום פלטין הוא מורה לאזרחות, ניהול עסקי ומחנך. בעברו היה בבית הספר תיכון עירוני א במודיעין, ובספטמבר 2023 הפך למנהל תיכון ויצו הדסים באבן יהודה.
הערות שוליים

↑  מיכל דניאלי, נס משמיים, במחנה, ‏ 18 נובמבר 2008, כפי שהועלה באתר "שבו"ז חיילים".
↑  עמוס הראל, בצה"ל הכריזו מלחמה נגד הכרס: אנשי הקבע יחויבו לעבור מבחן כושר, באתר הארץ, 20 בפברואר 2003.
↑  גל הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009, עמוד 308.
↑  חנן גרינברג, מפקד ביה"ס לצניחה נפצע קשה בתאונת צניחה, באתר ynet, 14 ביולי 2008.
↑  מיכל הלפרין, ‏מפציעה אנושה לריצת מרתון: סיפורו הלא יאמן של תא"ל דרור פלטין, באתר ‏מאקו‏, 29 בדצמבר 2020
דייוויד ריציו

| --- | --- |

 לידה:  1533? Pancalieri, Principality of Piedmont, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  9 במרץ 1566 (בגיל 33 בערך) אדינבורו, ממלכת סקוטלנד 
 מקום קבורה:  Canongate Kirkyard 
 
דייוויד ריציו (David Rizzio; ‏1533–1566) היה איש סודה של מרי מלכת הסקוטים, ממוצא איטלקי. נרצח בידי בעלה.
דייוויד ריציו נולד בשנת 1533. הגיע לסקוטלנד בשנת 1561 כמוזיקאי שנלווה לשגריר ממלכת סבויה. התוודע למרי מלכת הסקוטים ונתמנה כמזכיר שלה לענייני צרפת. הפך להיות לאיש אמונה וסודה של המלכה ועורר קנאה ואיבה בקרב בני האצולה, שגברו גם בשל היותו זר וקתולי. יריביו אלה שכנעו את בעלה של המלכה, הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, כי ריציו הוא המאהב של המלכה.
ב-9 במרץ 1566 פרצו הבעל ותומכיו לחדרי המלכה בארמון תפסו את ריציו ולעיני המלכה דקרו אותו 56 פעמים וגרמו למותו.
האיטים פולנים

האיטים פולנים הם תושבי האיטי, שמוצאם פולני.
קזאלה, כפר קטן כ-45 קילומטר מפורט-או-פרנס, נחשב למרכז של הקהילה הפולנית בהאיטי, וישנם כפרים נוספים. בקזאלה התיישבו  צאצאים של חברי הלגיון הפולני, יחידות ששירתו בצבא הצרפתי, שהצטרפו לעבדים במרד העבדים בהאיטי. ההערכה היא כי כ-400 עד 500 מהפולנים הללו התיישבו בהאיטי בתום המרד. הם קיבלו מעמד מיוחד מז'אן-ז'אק דסאלין, קיסר האיטי, ואזרחות מלאה.