stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרקסיזם
תיאור הקומוניזם > פרקסיס קומוניסטי

על פי החקירה המרקסיסטית, בחברה הקומוניסטית מכיל האדם את החברה כחלק מהתהליכים שהוא שותף להם.
בכך הוא תופס את תוצרי הפעילות (עיצוב העולם החומרי, עיצוב החברה ועיצוב עצמו) כמטרותיה מבחינתו. כלומר- הפעילות היא בלתי-תכליתית (שתוצריה הם כוונתו של העושה אותה) ובלתי-אמצעית (שאין אמצעי, כמו כסף או כפייה חיצונית, המפריד בין הרצון האמיתי של האדם לבין פעילותו בפועל). האדם מסוגל לתפוס את תהליך הייצור שלו כמספק את צרכיו וצורכי אחרים ולא כסחורה אותה הוא מוכר; ואת הצריכה כסיפוק צרכיו על ידי החברה, הנעשה מעצם העובדה שהם קיימים ולא כי הוא קנה את הסיפוק מהחברה.
תהליך זה, של הפיכת העבודה התכליתית לפעילות בלתי תכליתית, מכונה ביטול העבודה.
האדם תופס את החברה כאורגניזם של שותפים, המעבדים את הטבע על מנת לספק את צורכיהם. כחלק מזה, תופס האדם את הצרכים שמכתיבה הסינרגיה החברתית (כמו ייצור הסמלה משותפת, משימות לאומיות וכו') כחלק מצרכיו ולא כסותרים אותם.
לפי מרקס, החברה הקומוניסטית תבטל את חלוקת העבודה, ובכך תממש את מקסימום הפוטנציאל הניתן למימוש של תהליך האוניברסליזציה. במצב כזה לא יהיה האדם מוגבל לתחום צר של הקיום האנושי, אלא יוכל לעסוק במגוון רחב של פעילויות, ולהרחיב את עולמו. בחברה הקומוניסטית לא יתקיימו לא דת ולא לאום (ועמם כל המאבקים והמתחים בין דתות ולאומים שונים).
בחברה הקומוניסטית, לפי מרקס, ינוצל ערך העבודה העודף לשימושם של העובדים. מכיוון שאין אינטרס עבור העובדים להגדלת ממלכת הכורח בלא צורך, תתפתח ממלכת החירות המאפשרת לעובדים לתכנן את קיומם ולהגשים את שאיפותיהם האמתיות, שאינן קשורות אך ורק בהגדלת מוצרי הצריכה.
תיאור הקומוניזם > סייגים לאידיאל הקומוניסטי

בעוד מרקס הצעיר מתאר את הקומוניזם כאוטופיה אליה מכוונת ההיסטוריה, עם התבגרותו ככותב מציב מרקס סייגים לאידיאל זה:
לעולם תתקיים מידה זו או אחרת של ממלכת כורח – כלומר, תחום של הפעילות האנושית שהאדם חייב לבצעו על מנת להתקיים אף על פי שהוא לא מבטא במלואו את ההגשמה העצמית שלו. עם זאת, טוען מרקס, ממלכת הכורח תקטן בצורה יחסית עם צמיחת עושרה של החברה.
פיתוח אמצעי הייצור (שיפור הטכנולוגיה ובניית מכשירים נוספים המשפרים את הייצור), דורש השקעה לזמן ארוך, כלומר יצירת הון. יצירת ההון תצריך פרקסיס של צבירת רכוש לשם צבירתו – כלומר, הפיכת התוצר לקניין ופטישיזציה שלו (במקום התעסקות בעיצוב העולם לטובת האדם).
עבודה תעשייתית דורשת חוקי עבודה סדירים (שעות עבודה מוגדרות וחלוקת עבודה יעילה), המקבעים את מחשבת האדם ומצמצמים את תפיסתו כך שאינו יכול להכיל בתוכו את מכלול יחסיו עם החברה, אלא רק את תפקידו המצומצם בתוכה, כנותן שירות ומקבל שכר עבור שירותו לחברה.
לעולם תהיה חלוקה בין יצרנים (העוסקים בייצור), לבין נהלנים (העוסקים בפיקוח וניהול), ואין יכולים כל בני האדם להיות שותפים באותה מידה לניהול המשק. חלוקת עבודה זו תיצור פרקסיס של קונפליקט בין היצרן (המייצג את צרכיו ורצונותיו האישיים בלבד) לבין הנהלן (המייצג את צורכי 'המערכת').
ככל שתגדל ממלכת החירות, כלומר: ככל שיעצבו העובדים יותר את המשק, ייעשה תכנון מכוון של המשק. תכנון זה תלווה באופן בלתי ניתן לביטול מערכת ביורוקרטיה. סביב הביורוקרטיה ההולכת וגדלה, יתפתח פרקסיס המקטין את האדם ומציב בפניו מערכת נוקשה של כללים שאינו יכול להכילה, להבין את מטרותיה ולמצוא בה את הגשמתו.
תהליך הייצור ההולך ומשתכלל דורש זמן התמקצעות רב יותר. משך זמן זה, הבא לידי ביטוי בבתי הספר המקצועיים, יקבע את האדם בתפקידו ולא יאפשר לו להכיל את המורכבות החברתית.
על פי תפישה זו, הנחשבת למאוחרת בהגותו של מרקס, יהיה מאבק מתמיד על קיום החברה הקומוניסטית כחברה חופשית אמיתית, ולא כחברה המקדשת את העבודה (במקום לבטלה), זאת בניגוד לתפיסה הרואה בקומוניזם חברה אוטופית.
ראו גם

המניפסט הקומוניסטי
הקפיטל
תאוריית הערך של העבודה
חוק הדלות הגוברת
מטריאליזם היסטורי
נאו-מרקסיזם
אנטוניו גראמשי
חלוקת עבודה
לקריאה נוספת

אנרי לפבר, מרקסיזם, הוצאת רסלינג, 2005
צבי טאובר, עיונים בהגות מרקס, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2021
הערות שוליים

↑  פילוסופיה - אינציקלופדית "אופקים חדשים", ש. פרידמן, 1967, עמ' 234-229
↑   צבי בכרך, הטוטליטריות הקומוניסטית, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
1 2 3   אבנר דה-שליט, מרקס והמרקסיזם : מאבק המעמדות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  הזמן הזה, איך הפך המרקסיזם למרקסיזם? // פיטר גורדון • הזמן הזה, באתר הזמן הזה, ‏2024-10-16
↑  לחיבור "דלותה של הפילוסופיה" (Poverty of Philosophy) מאת קרל מרקס, 1847
| סוציאליזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-סינדיקליזם • אנרכו-קומוניזם • הסוציאליזם האתיופי • לניניזם • מרקסיזם • נצרות סוציאליסטית • קומוניזם נוצרי • סוציאל-דמוקרטיה • סוציאליזם אסלאמי • סוציאליזם דמוקרטי • סוציאליזם ערבי • סינדיקליזם • פמיניזם סוציאליסטי • ציונות סוציאליסטית • קומוניזם • סוציאליזם ליברטריאני • נאציונל-סוציאליזם |  |
| סוציאליסטים | רוברט אוון • פרידריך אנגלס • מיכאיל באקונין • אוגוסט בבל • אדוארד ברנשטיין • משה הס • פרדיננד לסל •  קרל מרקס • קלוד-אנרי דה סן-סימון • פייר-ז'וזף פרודון •  שארל פורייה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4037764-7  HDS: 017460  LNB: 000330793  NKC: ph122650 
לפי מרקס, דת היא אחת הדרכים לשימור היכולת של החברה לשמר את הערכים והצורה החברתית הקיימת. בתמונה: איקונה של ישו, הקדוש לדת הנוצרית
צמיתים הכורעים לרגליו של המלך היה המצב הטבעי בפיאודליזם.
לפי מרקס, התפתחות הטכנולוגיה הביאה אמנם ליצור המוני, אך מעולם לא שינתה את הבדלי המעמדות בין בעלי ההון לעם הפשוט. בתמונה: תופרות במפעל, 1890
אדד-ניררי השלישי

אדד־ניררי השלישי (באכדית: Adad-nirari) היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה בין השנים 783–811 לפנה"ס.
מלכותו

אדד-ניררי היה בנו ויורשו של המלך שמשי-אדד החמישי שמת בגיל צעיר יחסית. הוא עלה כנראה לשלטון בגיל צעיר, ובחמש שנות שלטונו הראשונות שימשה אמו, המלכה שַמוּרמַת (šammu-ramāt), כעוצרת. הוא היה אביהם של המלכים האשוריים שלמנאסר הרביעי, אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי שמלכו אחריו. המלך תגלת-פלאסר השלישי תיאר את עצמו בכתובות שהשאיר כבנו, אבל לא ברור אם אמנם מידע זה נכון.
גילו הצעיר של אדד-ניררי והמאבקים שניהל אביו בתחילת שלטונו על המלוכה, החלישו את אשור, והביאו להגברת שאיפותיהם של מפקדים מושלים ושליטים מקומיים. בשנת 806 נעשה שליט בפועל, הוא ניהל מספר מלחמות במטרה לחזק את שלטונו ולהחזיר את הכוח שהיה לאשור בתקופת סבו שלמנאסר השלישי. מיד לאחר שנעשה שליט בפועל, הוא יצא למלחמה בסוריה, נלחם בבן הדד השלישי, שיעבד את ארם דמשק והטיל עליה מס כבד. שעבוד זה אפשר לממלכת ישראל בתקופתו של יואש, להשתחרר מעולה של ארם. ישראל מוזכרת ברשימת העמים ששילמו מס לאשור. על פי הכתובת שלו הוא הגיע בכיבושיו עד לים התיכון וקיבל מס מממלכת ישראל, צור וצידון. ובעיר ארוד השוכנת על אי בחוף סוריה של היום הציב פסל בדמותו. בנוסף בנה לעצמו ארמון ומקדש. על פי כתובת נוספת שלו שנמצאה הוא הכניע גם את אדום ואת פלשת.
אדדי-ניררי יצא למסעות מלחמה דרומה, כבש את בבל והרחיב את תחום שלטונה של אשור לתוך מדי. הוא נהל מלחמות עד סוף תקופת שלטונו. בתקופה זו התחזק כוחה של אוררטו, ממלכה בצפונה של אשור. בכתובות אין אזכור של יציאה למלחמה לכיוון צפון, וייתכן ואשור ויתרה על שטחים אלה שנכבשו בתקופות קדומות יותר.
אדד-ניררי בנה בעיר נינוה מקדש לאל נבו. לאחר מותו של אדד-ניררי נכנסה אשור לתקופה בה נחלש שלטונה, עד לעלייתו של תגלת-פלאסר השלישי לשלטון.
כתובותיו > כתובת סבעה

בעיר א-סבעה וארבעין (אנ') שעל החבור נמצאה מצבת סבעה (אנ'), בה מפרט המלך את מסעו לכיבוש מחדש של ארץ חֿתי (סוריה הגדולה במונחי אותה תקופה), ואת מסעו להכנעת דמשק.
כתובותיו > לוח כלח

ב"לוח כלח" (אנ') שנמצא בעיר כלח מתאר, לאחר הפתיחה, את כיבושי אדד־ניררי ממזרח למערב, כולל (במערב) את ארץ צור, צידון, ארץ <בית> עמרי (ממלכת ישראל), אדום ופלשת. לאחר מכן מתאר המלך את כיבוש דמשק והמס שקיבל ממריא (מלך דמשק), ואת המס שהוטל על מלכי בבל.
כתובותיו > כתובת תל רימאח

מצבת תל רימאח (אנ')
שהציב אדד־ניררי ונמצאה בתל א-רימאח מספרת על כמה ממעשיו. לאחר הקדשה לאל אדד פותח אדד־ניררי הגוף הכתובת:
אדד-ניררי, מלך חזק, מלך תבל, מלך אשור, בן שמשי-אדד, מלך

תבל, מלך אשור, בן שלמנאסר, מלך כברות ארבע,

מרכבות, צבא ומחנות גייסתי ולארץ חֿתי ללכת ציוויתי. בשנתי הראשונה

את אמורו וחֿתי הכרחתי לכרוע בפניי; מנחות ומס קבוע

לעתיד עליהם הטלתי. הוא קיבל

2 אלפים מנחת כסף, 1 אלף מנחת נחושת, 2 אלף מנחת ברזל,

3 אלף בדים צבעוניים ובד פשתן ממריא של דמשק מנחה.

הוא קיבל מיואש השומרוני, מה(שליט ה)צורי ומה(שליט ה)צידוני

מנחה. אל הים רבתי שבמבוא שמש הלכתי, את צלם מלכותי

בארוד שבלב הים הזקפתי. ללבנון

עליתי (לכרות) גזעים: 1 מאה ארזים חזקים, הדרושים להיכלי ומקדשיי.

הוא קיבל מהמלכים של נאירי (אנ') כולם מנחה.
↑  בתקופה זו הכוונה לסוריה וארץ ישראל
↑  ארץ המערב
↑  כך במקור, הכוונה לאדד־ניררי
↑  2,000 כיכרות
↑  אדון בארמית
↑  באכדית: Ia-’a-su
↑  הים הגדול
לאחר מכן, בקטע מקוטע, מספר אדד־ניררי שציווה על נרגל־ארש, מושל כמה אזורים (ביניהם סוחֿי (אנ'), ענת ורַצַפַה (ספ')), להקים כפרים רבים, בפירוט מספריהם בכל מחוז; וקללה בשם האלים הגדולים לכל מי שימחק שם אחד מהשמות על המצבה.
לקריאה נוספת

A. Kirk Grayson, Assyrian Rulers of the Early First Millennium BC II (858-754 BC), University of Toronto press, 1996
הערות שוליים

↑  Hayim Tadmor, The Historical Inscriptions of Adad-Nirari III, Iraq 35, 1973, עמ' 144–148 doi: 10.2307/4199961
1 2  Hayim Tadmor, The Historical Inscriptions of Adad-Nirari III, Iraq 35, 1973, עמ' 148–149 doi: 10.2307/4199961
1 2  Shuichi Hasegawa, Aram and Israel During the Jehuite Dynasty, De Gruyter, 2012, עמ' 92
1 2  Stephanie Page, A Stela of Adad-nirari III and Nergal-ereš from Tell al Rimah, Iraq 30, 1968, עמ' 139–153 doi: 10.2307/4199848
↑  התרגום מתבסס על המקור האכדי, התרגום האנגלי והתרגום של עודד בוסתני, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, כרך 2, עמ' 251
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שמשי-אדד החמישי (824 עד 811) | מלכי אשור  שנים 811 עד 783 לפנה"ס | הבא: שלמנאסר הרביעי (783 עד 773) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437564805171  BnF: cb169464645 (data)  GND: 1041650299  ISNI: 0000 0004 0813 816X  LCCN: n2013028418  VIAF: 317093711   WorldCat (עם VIAF): 317093711 
מצבת סבעה
העתק לוח כלח
אסטלה של אדד ניררי השלישי ששימשה כאבן גבול. אוסף המוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש
היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

היינריך השביעי לבית לוקסמבורג (סביבות 1275 – 24 באוגוסט 1313) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בראשית המאה הארבע עשרה. היינריך, אשר זכה לאהדת העם, עלה לשלטון תוך תמיכה מצד השלטון האפיפיורי, אך במהלך קיסרותו נסדק קשר הרמוני זה. מספר רפורמות אשר ניסה להוביל גרמו להתנגדות של רבים אליו, וכן ליחסים מתוחים בינו לבין האפיפיור. השאיר מורשת תודעתית חשובה ונחשב כקיסר אהוד.
חייו ומשפחתו

היינריך השביעי, הקיסר הראשון מבית לוקסמבורג, היה בנם של היינריך השישי רוזן לוקסמבורג, וביאטריס ד'אוון. תחת שלטונו של אביו התיישבו היהודים הראשונים בלוקסמבורג. הוא נהרג בשנת 1288 בקרב וורינגטון, ובעקבותיו נעשה בנו היינריך השביעי לשליט לוקסמבורג, וכבר אז נחשב לשליט חכם ומנהיג צדק. והיה הקיסר הראשון מבית לוקסמבורג. אחיו, בלדווין, הארכיבישוף של טרייר, תמך בהמשך בבחירתו של היינריך להיות מלך הרומאים.
בחירתו כמלך הרומאים

באירופה של אותם הימים היו שני מחנות פוליטיים: מחנה האפיפיורות, ומחנה האימפריה הרומית הקדושה שבראשו עמד הקיסר. לאחר מותו של קיסר הייתה בוחרת מועצה מיוחדת של שבעה נסיכים מהאימפריה (חלקם אנשי כנסייה וחלקם חילוניים) מועמד חדש לתואר. על הנבחר היה לעבור מספר שלבים על מנת לקבל את תואר 'הקיסר'. ראשית היה עליו לעבור הכתרה בכתר עשוי כסף בעיר אאכן, וכך היה זוכה לתואר 'מלך הגרמנים' אשר לימים הפך לתואר 'מלך הרומאים'. לאחר מכן היה עליו לצאת למסע לאיטליה ולעבור בה שני טקסים, האחד בצפון איטליה אשר מזכה אותו בתואר 'מלך איטליה', והשני ברומא, טקס בו הוא מוכתר על ידי האפיפיור בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן וזוכה לתואר 'קיסר הרומאים'. הקיסר הרומי האחרון שהוכתר רשמית היה פרידריך השני, שהוכתר ב-1220, ומאז ועד לימיו של היינריך, ויתרו המועמדים שנבחרו על המסע לאיטליה והסתפקו בנשיאת התואר 'מלך הרומאים'. מלך הרומאים לפני היינריך, היה אלברט מהבסבורג, ששלט מ-1298 עד להירצחו ב-1308. ועדת הנסיכים האחראית על בחירת מועמד חדש, חיפשה מחליף, ובעזרת נתינת חסות מאחיו של היינריך, בלדווין, נבחר היינריך ב-1308 להיות מלך הגרמנים (מלך הרומאים).
תמיכתו של האפיפיור

היינריך זכה לתמיכתו של האפיפיור קלמנס החמישי, שמלך מחצר האפיפיורות החדשה באביניון שבצרפת, ממספר סיבות. ראשית היה היינריך בעל מוניטין של מנהיג טוב וישר ושל אדם עם נאמנות לכנסייה. כותבי עתים רבים מרחבי אירופה שבחו את שאיפתו של היינריך להשכין שלום אמת, ולכן זכה לתמיכתו של האפיפיור. שיקולים פוליטיים הובילו גם הם את האפיפיור לתמוך במועמד החדש: האפיפיור רצה שליט שיהיה מעין 'אביר האפיפיור', ויפעל למען קידום השלטון האפוסטולי בארץ רווית המחלוקות והמלחמות, ועל ידי כך יקדם את חזרת בישוף רומא לעירו. בנוסף, האפיפיור ידע על תוכניותיו של פיליפ היפה לקדם את מועמדותו של אחיו שרל מוולואה, לכס האימפריה. קלמנס לא רצה בכך כי רצה לשמור על עצמאותו הפוליטית ולמנוע שעבוד מוחלט של הקוריה לאינטרסים של השושלת הקפטינגית. אך על מנת לדאוג שהכתרתו של היינריך אכן תסייע בתוכניותיו הפוליטיות, היה קלמנס צריך להבטיח את נכונותו של היינריך לשמור על זכויותיו של בישוף רומא באיטליה. קלמנס לא הסתיר את כוונותיו, והתייחס למסע המתוכנן של היינריך לאיטליה כמסע שנועד להבטיח את כבוד הכנסייה. היינריך, בתגובה, שלח משלחת גרמנית לאביניון, ביולי 1309, שהתחייבה בשמו לצאת למסע צלב להגנת הכנסייה וזכויותיה ברומא, מה שהרגיע את האפיפיור. האפיפיור פרסם מסמך שהמחיש את ההרמוניה שמתחדשת בין הכהונה למלוכה, שמערכת יחסים מתוחה שררה ביניהן עד אז. המסמך השתמש במונחים מהמסורת הגלאסיאנית, אשר ראתה בשיתוף פעולה בין שתי הרשויות אידיאל. לאחר מכן פירט היינריך במסמך לוזאן את ההבנות העולות משיח זה, כשהוא חוזר ומאשר את התחייבויותיו לכנסייה ומכריז על רצונו להימנע מכל עימות עם תומכי האפיפיור במהלך מסעו באיטליה.
ירידתו לאיטליה והכתרתו כקיסר

האפיפיור קבע תאריך לטקס הכתרתו של היינריך כקיסר- פברואר 1312. כאמור, המלכים הרומאיים אשר קדמו להיינריך לא עשו את המסע לאיטליה ולא זכו בתואר הקיסרות משנת 1220, ולעומתם, הקדים היינריך את מסעו והחליט לצאת לאיטליה ב-1310. היינריך היה מעוניין לבדוק מה המצב בשטח ולנסות ולהשליט סדר בפוליטיקה באיטליה ולהשכין שלום בין הזרמים השונים. כניסתו של היינריך לאיטליה עוררה תגובות משני צידי המתרס, מצד תומכיו ומצד מתנגדיו. בינואר 1311 הוכתר היינריך בכתר הברזל של ממלכת איטליה במילאנו, אשר העניק לו את התואר "מלך איטליה". פירנצה ובנות בריתה הגואלפים, התנגדו להיינריך כיוון שרצו ליצור קואליציה איטלקית בראשותו של מלך נאפולי רובר, מלך נאפולי, ועל כן נעדרו מהטקס. ב-1312 היה היינריך בדרך לרומא, כדי להיות מוכתר שם כקיסר האימפריה. ככל שהתקרב לרומא, הלך וגבר הפילוג בין שני המחנות ברחבי איטליה. רובר, מלך נאפולי רצה, כאמור, למנוע את הכתרתו של היינריך. רובר ניסה לכבוש חלקים ברומא ולחסום את הגשרים המובילים אל הוותיקן, מיקומה המסורתי של ההכתרה. בשל כך השיג היינריך אישור מהאפיפיור לערוך את הטקס בכנסיית יוחנן הקדוש שבלטראן, בצד נהר הטיבר, והפך רשמית לקיסר ב-29 ביוני 1312.
ניסיונותיו הפוליטיים

עוד לפני שנבחר כמלך הרומאים, ושלא כמו קודמיו לבית הבסבורג, היינריך חלם על שחזור הרשות העתיקה של האימפריה האיטלקית. היינריך ניסה לערוך מספר רפורמות בשיטות הממשל באיטליה. הוא רצה למנות נציג קיסרי אחד שיחליף מספר משרות שונות, ובכך לייעל את שיטת הממשל המסורבלת באיטליה. היינריך נכשל בניסיון זה שגרם למרידות מצד ערים שתמכו בו עד עכשיו, בנוסף להתנגדות הערים הגוולפיות, אשר היו שייכות למפלגה האפיפיורית והדגש עבורן היה הציות לה ולא עצמאותו של המנגנון הרפובליקאי. בגלל זה, בחלק גדול של שנת 1311 היה היינריך במסעות של מלחמה ומצור ברחבי צפון איטליה. היינריך ניסה למצוא פתרון למרידות בערי הצפון, במקום ולנסות להתמודד עם הבעיה וההתססה העיקרית שמגיעה דווקא מטוסקנה ופירנצה. ניסיונות אלו עלו להיינריך בכסף, בזמן רב ובבריאות. בהמשך נאלץ היינריך להכריז מלחמה על רובר, מלך נאפולי, דבר שיערער את מערכת היחסים בין היינריך לאפיפיור. הפרויקט המשמעותי של היינריך והחידוש הגדול בתפיסתו הפוליטית היה ניסיונו להעצים את הסמכות הקיסרית באיטליה ולהביא סוף לפוליטיקה הסיעתית-מפלגתית בחצי האי. ניסיון זה, כאמור, נגדע בעקבות מותו הפתאומי של היינריך ממחלת הקדחת ב-1313, כאשר הטיל מצור על העיר סיינה.
הקרע בין האפיפיור לקיסר

הקרע בין היינריך לקלמנס הגיע בעקבות התנגדותה של הקוריה האביניונית [דרושה הבהרה] ובעלי בריתה באיטליה, ורצונו של היינריך להעניש את רובר, מלך נאפולי על המהומות שעורר נגדו ברחבי איטליה. לאחר הכתרתו התכוון היינריך לעזוב את רומא, אך אז קיבל צו מהקיסר שקורא לו לחתום על שביתת נשק עם רובר, מלך נאפולי. דבר זה הצריך את היינריך לצאת באמירות קיצוניות לגבי הסמכות הקיסרית, מה שגרם לקרע במערכת היחסים בינו לבין האפיפיור, שעד אז התנהלה בהרמוניה והתמיכה הדדית. המשפטנים מהמחנה הקיסרי טענו שאין תוקף לצו האפיפיור וכי אין הוא רשאי להתערב ביחסים שבין אדון לוסאל שלו שבגד במלכות. טענה זו למעשה ביטלה את ההתחייבויות שקיבל עליו היינריך כלפי האפיפיור לפני הכתרתו. לפי היינריך אין הוא תלוי בקיסר ועל כן אין הוא מחויב אליו, וחובתו להרחיב את גבולות ממלכתו חזקה יותר מהתחייבותו הקודמת לקלמנס החמישי. היינריך הדגיש את המקור האלוהי של מישרתו והתעלם מהתיווך של האפיפיור במינויו. טענותיו של המחנה הקיסרי נשענו על כך: בעבר הרחוק הייתה רומא בירת האימפרטורים, לפני שהייתה מקום מושבו של פטרוס, ולכן גם יתר מלכי אירופה מחויבים לקיסר. דברים אלו לא היוו חידוש של ממש ביחס למה שאמרו קודמיו של היינריך לתפקיד (פרידריך הראשון ברברוסה ופרידריך השני), אבל בתקופתו של היינריך התחילו להתקבל תפיסות אלו בקרב כל הגורמים הפוליטיים שתלו בהיינריך את תקוותיהם לשיקום איטליה. מתיחות זו בין הקיסר לאפיפיור ומשקלה של האימפריה והקיסרות היוו סכנה לאפיפיור. הרבה הסתייגו מהאפיפיור כיוון שהיה לא עקבי ונע בין תמיכה בהיינריך לבין תמיכה ביריבו המושבע. כיוון שכך יחסי הכוחות נטו לטובת היינריך. היינריך אשר היה מודע לכך, הכריז מלחמה על האנז'בינים מנאפולי, הוסלים של האפיפיור ובני בריתו, תוך התעלמות מעמדתו של קלמנס.
כאמור, היינריך לא ראה באי ציות זה בגידה בכנסייה, אלא התקפה צודקת והכרחית של וסאל אשר בגד במלכות. על אף שראה עצמו איש דתי ונאמן לכנסייה, היינריך לא ראה את עצמו מחויב להוראות האפיפיור שכן חובתו כקיסר לנהל את ההתנהלות הפוליטית כפי שנראה לו לנכון, על מנת לשמר את הסדר למען טובת הכלל. גישה זו מבטאת את תפיסתו של היינריך כי הקיסר הוא הסמכות השלטונית הגבוהה בעולם, וקיבל את סמכותו מהאלוהים על מנת להשליט סדר פוליטי ולנהל את ההתנהלות הפוליטית של בני האדם, ועל כן מי שמורד ויוצא נגד הקיסר מורד בראש הפירמידה השלטונית, וזוהי פשעי מרידה במלכות.
דבר זה חיזק את המסירות של מאנז'ו לאפיפיור, הוא דרש את פסילת ההכתרה האימפריאלית של היינריך, חיסול האימפריה וניתוקה של איטליה מאויביה הצפוניים כהגנה עצמית עבור בניו הנאמנים של האפיפיור- האנז'בינים והצרפתים. קלמנס החמישי מבטא את תפיסתו בנוגע להיררכיה בין האפיפיורות לקיסרות. קלמנס מציין את עובדת היותו של היינריך 'נתין וסאל' של האפיפיור, תוך שהוא נשען על השבועה של היינריך לפני כומר בשירות האפיפיור כמה שנים קודם לכן. הוא מזכיר כי בישוף רומא הוא שהעביר את האימפריה מהיוונים אל הגרמנים בימיו של קרל הגדול. הוא קובע את העליונות של הכס הקדוש על האימפריה, וטוען כי מדיניותו של היינריך נגד באנז'ו משוללת כל תוקף משפטי ומוסרי. מותו הפתאומי של היינריך ב-24 באוגוסט 1313 הסיר את האיום המדיני מעל קלמנס אבל לא חיפה על המדיניות הקלוקלת שלו, שלא הגן על הקיסר שאת בחירתו אישר קודם לכן, ואף תרם להגברת האנרכיה באיטליה.
חלקו של היינריך במאבק בין הקיסרות לאפיפיורות

כאמור, מחנה האפיפיורות ומחנה הקיסרות היו במאה הארבע עשרה במאבק מתמיד. עמדתו של היינריך בנושא זה, אשר תוארה לעיל, שיקפה את דעתם של רבים מאותה התקופה והשפיעה עליה. הוגים רבים מנסים למצוא הגדרה נכונה של היחסים בין הקיסר לאפיפיור. הם רוצים לרסן את מה שהיה נראה בעיניהם כ'עריצות' האפיפיורית, לבקר את שרירות הלב של האפיפיורים, כדי לחדש את לידתן של הממלכות הריבוניות. מבחינה מעשית רצו אנשים אשר החזיקו בעמדה זו להגביל את חופש התנועה של האפיפיור בבחירתו את האימפרטור. 
גם אם לא הצליחו לחולל שינוי מעשי, השפיעו ההוגים, בהמשך להיינריך, במישור ההגותי, בכך שהציפו סימני שאלה רבים בנוגע להיררכיה בין האפיפיוריות לקיסרות. הם עשו את ההבחנה בין הצרכים השונים של האדם, הצורך הדתי לבין הצורך המדיני, כאשר תפיסתם היא כי צריכה להיות חלוקה שוויונית יותר של הסמכויות בין הכנסייה למדינה. הכנסייה מופקדת על תחום הרוח והמדינה על צורכי החברה והדאגה לטובת הכלל, כאשר אין סדר היררכי ביניהן כפי שהיה מקובל בתפיסה האפיפיורית. דבר זה סלל את הדרך לתפיסה האנטרופוצנטרית, אשר אפיינה את אירופה בעידן הרנסאנס, ועל כן ניתן לראות בהיינריך ובהוגים אשר הושפעו ממנו באותה התקופה, כמבשרי בואו של עידן הרנסאנס.
היינריך ביצירותיו של דנטה

דנטה, אחד מאותם הוגים בעלי עמדה זו ואחד הסופרים החשובים של אותה התקופה, העריך את היינריך מן ההתחלה על דעותיו הפוליטיות ועל התנהלותו. דנטה ראה במסעו המתוכנן של היינריך לאיטליה חבלי גאולה, וקיווה כי שלטונו של היינריך יפרוץ דרך לעידן חדש ואיטליה תשוקם. דנטה היה בראש המבקרים את מדיניות האפיפיור והאשים את קלמנס בתאוות בצע עיוורת, שהמיטה אסון על איטליה ודחתה את הגאולה. בספרו של דנטה יושב הקיסר במרומי גן העדן, מה שמשקף את הערכתו אל היינריך אך גם את ניפוץ תקוותו לשיקומה של איטליה. את הערכתו של דנטה להיינריך ניתן לראות בכך שכינה את היינריך "היינריך הנשגב".
מורשת

כאמור, היינריך מצא את מותו ממחלת הקדחת [דרושה הבהרה]באופן פתאומי ב-24 באוגוסט 1313. לאחר מותו, התגברה האהדה לקיסר המנוח גם מחוץ לגבולות איטליה, והחלה מגמה של האדרת שמו. האדרה זו הייתה חזקה עד כדי כך שהוענק להיינריך מעמד של מרטיר שהקריב את חייו על מזבח האימפריה. בנוסף, לאחר מותו פשטו מצד תומכיו של היינריך שמועות כי נזיר הרעיל אותו בשליחותו של האפיפיור. המגמה להאשים את קלמנס [דרושה הבהרה] במותו של היינריך ביטאה את המרירות של תושבי איטליה כלפי האפיפיור. היינריך הצליח ליצור לעצמו דימוי חיובי, הרבה בזכות המורשת האימפריאלית שעמדה לנגד רבים. מותו הפתאומי רק הגביר את הפופולריות שלו.
משפחתו

ב-9 ביולי 1292 התחתן היינריך עם מרגריט מבראבנט, בתם של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ומרגרט מפלנדריה, דוכסית בראבנט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יוהאן, מלך בוהמיה (1296–1346)
מריה מלוקסמבורג, מלכת צרפת (1324–1304), התחתנה עם שארל הרביעי, מלך צרפת
ביאטריקס מלוקסמבורג, מלכת הונגריה (1305–1319), התחתנה עם קארוי הראשון, מלך הונגריה
פוסטקולוניאליזם

פוסטקולוניאליזם (באנגלית: Postcolonialism, בעברית: בָּתַר־מוֹשְׁבָנוּת) הוא שם כולל למערכת תאוריות המתמודדות עם המורשת המקומית במהלך ולאחר ההשתחררות מהשלטון הקולוניאלי האירופי מן המאה ה-19, ובמיוחד עם בעיית גיבושה של זהות לאומית עם קיצו. תאוריות אלה עוסקות בדרך בה ידע על עמים ויחידים, שנמצאו או נמצאים תחת שלטון קולוניאלי, שירת את האינטרסים של המדינות הקולוניאליסטיות, והן מעלות שאלות כלליות עוד יותר לגבי האופן שבו ידע על עמים כבושים נוצר, כיצד משתמשים בו וכיצד עמים ויחידים שחיו תחת שלטון זר מכוננים את זהותם מחדש.[דרוש מקור]
מרבית התאוריות הפוסטקולוניאליסטיות מושפעות ממושג ה"כוח" של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו. הן בוחנות כיצד מתוארים עמים, הנמצאים תחת שלטון קולוניאליסטי, וכיצד מתגבשת מערכת סמלים ודימויים, שמתוארים כידע אובייקטיבי, על עמים אלה.[דרוש מקור]
האחר – אדוארד סעיד ואוריינטליזם

כבר במחצית המאה ה-20 החלו להופיע עבודות המבקרות את המסורת הקולוניאלית, בסגנון ממנו יצמח לימים הפוסטקולוניאליזם. החשובה בעבודות אלו היא הספר "עור שחור, מסיכות לבנות", של פראנץ פנון, שיצא לאור בשנת 1952. אך עבודות אלו לא התגבשו לכלל גישה מחקרית אחידה עד סוף שנות ה-70.[דרוש מקור]
ניתן לציין את ראשיתו של הזרם הפוסטקולוניאלי בפרסום הספר "אוריינטליזם", של אדוארד סעיד, שיצא לאור בשנת 1978. סעיד תיאר את התפתחות מדע המזרחנות, תוך שהוא מתמקד בהתפתחות מדע זה בצרפת ובבריטניה. סעיד הדגיש את הקשר ההדוק שבין מדע המזרחנות לבין הקולוניאליזם – הכיבוש הפיזי של המזרח אפשר למדענים לחקור את הארצות הכבושות, ובכך סייע ליצירתו של מדע האוריינטליזם. מדע זה יצר, מצידו, את ההצדקה לכיבוש המזרח. בתארו את תרבויות המזרח כתרבויות נחשלות, הצדיק מדע האוריינטליזם את טיעון "משא האדם הלבן" (White Man Burden) – הטיעון ששליטת האדם הלבן בעמי העולם מוצדקת משום שתרבותו עליונה על זו שלהם, ועליו מוטלת המשימה להפוך אותם לבני תרבות.[דרוש מקור]
עיקר עיסוקו של סעיד איננו באוריינט – בהתרחשויות בארצות המזרח ובתרבותן, אלא באוקסידנט – בהתרחשויות בארצות המערב, קרי – אירופה וצפון אמריקה. סעיד חוקר את גוף הידע האוריינטליסטי על מנת להסיק מסקנות על האופן שבו התעצבה התודעה המערבית אל מול האוריינט. לטענתו, לצד הסיבות שפורטו לעיל, שימש מדע האוריינטליזם כדי להציג את אנשי האוריינט כפראים בלתי רציונליים – ובכך להדגיש את הרציונליות של אנשי האוקסידנט.[דרוש מקור]
בעקבות סעיד, התפתח ענף מחקרי נרחב שעסק ב"אחר" הקולוניאלי – באופן שבו המחקר והתרבות של המערב הגדירו תרבויות שאינן מערביות כמושא לבחינה ולמחקר, וככזה הציגו אותו כחשוך, כקנאי וכשבטי. הצגה זו שימשה על מנת להצדיק את העליונות התרבותית והמוסרית של המערב על פני האוריינט, ובכך להצדיק את השליטה המערבית.[דרוש מקור]
מחקרים אלו עסקו בפירוק של טיעונים המצביעים על עליונות של המערב על פני האוריינט, וחשיפת ההנחות הסמויות המצויות בבסיס הטיעונים הללו – הנחות המתבססות על יחסי הכוח הקיימים בין המערב לבין האוריינט. באמצעות פירוק זה מבקשים החוקרים להראות כיצד טיעונים אלו אינם משקפים מציאות אובייקטיבית, אלא משמשים כדי לשקף את יחסי הכוח הללו מחד וכדי לחזק אותם מאידך.[דרוש מקור]
במקביל לעיסוק בתודעתו של הכובש, עסק המחקר הפוסטקולוניאלי באופן נרחב גם בתודעתו של הנכבש. כדי ליצור סיטואציה פוסטקולוניאלית אין די בקיומם של יחסי שליטה – מרכיב הכרחי של סיטואציה כזו הוא הקנאה של הנכבש בכובש ורצונו להידמות אליו. השפעתו ההרסנית של הקולוניאליזם מתבטאת בכך שמושאיו מאבדים את אמונם בתרבותם שלהם, ומנסים להידמות לתרבות השלטת. מאמץ זה נידון לכישלון – בעוד שהתרבות השלטת הצהירה, לרוב, על עקרונות.[דרוש מקור]
היברידיות - הומי באבא

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.