stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורטסמות'
אתרים בעלי חשיבות

מרבית האתרים ההיסטוריים בעיר קשורים לבסיס הצי הבריטי. בעיר ממוקם מוזיאון D-Day וכן מספנות ההיסטוריות מוצגות אה"מ "ויקטורי", שרידי אונית הדגל של הנרי השמיני "מרי רוז" (שהועלתה ממקום טביעתה בשנת 1982) וכן אה"מ "וורייר" ומוזיאון הצי המלכותי, וכן בעיר ממוקם מוזיאון הנחתים המלכותיים.
מגדל המפרש שברציפי גאנוורף הושלם בשנת 2005 וממנו ניתן להשקיף על העיר.
אתרים ידועים נוספים בעיר הם מקום הולדתו של צ'ארלס דיקנס, האקווריום של העיר, וטירת סאות'סי.
תחבורה

העיר מקושרת באמצעות מערכת האוטובוסים והרכבות לפרווריה, לסאות'האמפטון, באת', קארדיף ובריסטול ולתחנת ווטרלו שבלונדון.
מועצת העיר שוקלת בניית מערכת מונורייל ורכבת קלה על מנת להקל על עומסי התחבורה שבה.
מערכת מעבורות מקשרת את העיר לאי וייט הסמוך, וכן ללה האבר, קן ושרבור בצרפת, לבילבאו שבספרד ולאיי התעלה.
שדה התעופה הסמוך לעיר הוא נמל התעופה סאות'האמפטון.
ערים תאומות

עריה התאומות של פורטסמות' הן:
גרמניה דיסבורג, גרמניה
צרפת קאן, צרפת
ארצות הברית לייקווד, קולורדו, ארצות הברית
ערים אחיות של פורטסמות' הן:
ישראל חיפה, ישראל
יפן מאזורו, קיוטו, יפן
ארצות הברית פורטסמות', וירג'יניה, ארצות הברית
אוסטרליה סידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה
בית הגילדות
תצלום אוויר של העיר, מבט לכיוון מזרח.
מבט על העיר מגבעת פורטסדאון.
פיליפ ג'יימס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1890 ג'רזי סיטי, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1975 (בגיל 85) סאותאמפטון, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
פיליפ ג'יימס (באנגלית: Philip James ‏ 17 במאי 1890 - 1 בנובמבר 1975) היה מלחין, מנצח ומחנך מוזיקה אמריקאי.
חייו > לימודים

ג'יימס נולד בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי. בגיל צעיר החל לנגן בפסנתר ובכינור וקיבל שיעורים בתאוריה של המוזיקה. כמו כן שר במקהלת נערים בכמה מכנסיות ניו ג'רזי. משנת 1904 עד 1909 למד נגינה בעוגב אצל ג'. וארן אנדרוז וב-1907 החל ללמוד הרמוניה מתקדמת וקונטרפונקט אצל הומר נוריס. כן למד הלחנה אצל רובין גולדמרק, אליוט שנק ורוסריו סקאלרו והשתלם בנגינה בעוגב אצל ז'וזף בונה ואלכסנדר גילמן בפריז.
חייו > קריירת ניצוח והלחנה

במלחמת העולם הראשונה ניגן ג'יימס בתזמורת הצבאית של חיל המשלוח האמריקאי, ובהמשך היה למנצחה. ויקטור הרברט שמע את עבודתו עם התזמורת ועם שחרורו של ג'יימס מן הצבא, שכר אותו כמנהל מוזיקלי לקומדיה המוזיקלית שלו "נערת הזהב שלי". ג'יימס ניצח על להקת האופרה של הרברט משנת 1919 עד 1922.
בשנת 1922 היה ג'יימס שותף להקמתה של התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי והיה למנצחה הראשון. משנת 1929 עד 1936 ניצח ג'יימס על הסימפונית הקטנה של במברגר, ששידרה מדי שבוע בתחנת הרדיו WOR בניו יורק. בשנת 1932 זכה בפרס של $5000 מרשת NBC על חיבורו הסאטירי "תחנה WGZBX", שתזמורות רבות וחשובות ביצעו אותו בהמשך. יצירותיו האחרות שזכו בפרסים בשנות ה-30' היו האוברטורה "ברט הארט", סוויטה לתזמורת מיתרים ו"שירת הלילה".
אף כי ג'יימס המשיך להלחין עד מותו ב-1975, יצירותיו רחבות-הממדים הושמעו רק לעיתים רחוקות לאחר אמצע המאה ה-20. עם זאת, כמה מיצירות הקודש המוקדמות שלו, בהן "מדיטציה" לעוגב והמזמור "על נהרות בבל", עודן ברפרטואר הכנסייתי.
חייו > קריירת הוראה

ב-1923 החל ג'יימס את קריירת ההוראה הארוכה שלו באוניברסיטת ניו יורק, שם כיהן כראש המחלקה למוזיקה משנת 1934 עד 1956. בין תלמידיו שם היו מילטון בביט, ברנרד הרמן ומרווין דוויד לוי.
יצירות נבחרות > תזמורת

"שירת הלילה", 1931
"תחנה WGZBX" ‏ 1932
"אוברטורה ברט הארט" (1934)
סינפונייטה (1938)
"ברנאן על הביצות" (1940)
סימפוניה מס' 1 (1943)
סימפוניה מס' 2 (1946)
"מיניבר צ'יבי" (1947)
"ריצ'רד קורי" (1947)
"אוברטורה למחזה יווני" (1952)
יצירות נבחרות > תזמורת צבאית

"שיר לכת קולונל אבריל" (1917)
שיר לכת חגיגי "Perstare et Praestare" ‏ (1942)
אוברטורה E.F.G ‏ (1944)
"תרועה וטקס" (1955)
יצירות נבחרות > מוזיקה קאמרית/תזמורת קטנה

רביעיית מיתרים (1924)
"סימפוניה קאמרית" (1926)
סוויטה לתזמורת מיתרים (1933)
סוויטה לחמישיית כלי נשיפה מעץ (1936)
רביעיית פסנתר (1937)
יצירות נבחרות > פסנתר סולו

שנים-עשר פרלודים לפסנתר (1951)
יצירות נבחרות > עוגב סולו

"הרהורים על הקדושה קלוטילד" (1916)
סונאטה ראשונה לעוגב (1929)
"פנטומימה" (1941)
"גארלארנאד" (1946)
"טוקאטה-הללויה" |(1949)
"פסטורלה" (1949)
יצירות נבחרות > מקהלה

"על נהרות בבל" (1920)
"גנרל ויליאם בות נכנס לגן-עדן" (1932)
מזמור תהילים ק"נ (1940)
מזמור תהילים קמ"ט (1959)
"מקהלת רועים ומלאכים" (1956)
"לצ'צ'יליה" (1966)
פנחס לוי

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1960 (בן 64) בני דרום
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  פיני
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 450 (האריה המעופף)  מפקד בא"ח צנחנים  סגן מפקד חטיבת יהודה  מפקד חטיבת מנשה  סגן מפקד אוגדת עזה  מפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון
 
פנחס (פיני) לוי (נולד ב-27 במרץ 1960) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת מנשה.
ביוגרפיה

לוי גדל בבני דרום. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר פיני לוי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס הקצינים שירת במספר תפקידי פיקוד בגדוד גדוד 931 (שחם). פיני לוי שימש כמפקד פלוגה בגדוד 931 והוביל אותה במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש כמפקד גדוד 450 (האריה המעופף) וכמפקד בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים בסנור ובחמאם.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת יהודה. בשנים 1999-1997 שימש כמפקד חטיבת מנשה והיה מופקד על יישום הסכמי אוסלו במרחב העיר ג'נין וטול כרם, כמו גם על לחימה בטרור הפלסטיני. לאחר מכן שימש סגן מפקד אוגדת עזה, בהמשך שימש מפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף בשנים 2002–2005. השתחרר מצה"ל ביולי 2006.
לאחר שחרורו שימש מנהל בקבוצת ש.ב השומרים. במלחמת חרבות ברזל מונה להוביל את פרויקט "הלכה למעשה", הקמת כיתות כוננות ביישובים החרדים ביהודה ושומרון, כמו כן פעל בתחום החירום במועצה אזורית מרום הגליל ובקריית שמונה. ביולי 2024 מונה לפרויקטור משרד הכלכלה והתעשייה לסיוע לעסקים ולתעשייה בצפון.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מורחב באוניברסיטת בר-אילן.
בעל תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת בר-אילן.
הערות שוליים

↑  יום טוב סמיה, "מנהיגות ברגעים של אמת", הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2014, עמודים 331-346.
↑  עמוס הראל, "בסוף חילקו לפלשתינאים תמונות של זריחה", הארץ, ‏ 26.12.1999.
↑  פליקס פריש ועלי ואקד, אבנר שלום ושחר וקרט למנוחות, באתר ynet, 12 בנובמבר 2000.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פנחס לביא

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1935 העיר החופשית דנציג 
 פטירה:  31 ביולי 2020 (בגיל 84) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  ambassador of Israel to Eswatini (1993–1995)  ambassador of Israel to Lesotho (1993–1995)  ambassador of Israel to the Dominican Republic (1995–2000) 
 
פנחס לביא (4 בספטמבר 1935 – 31 ביולי 2020) היה דיפלומט ישראלי; שגריר ישראל בסווזילנד והרפובליקה הדומיניקנית.
ביוגרפיה

אביו, שמואל לוברט, נולד באסטרחן, רוסיה. הוריו של שמואל עלו לישראל בשנת 1933, התיישבו בפרדס חנה והיו בעלי פרדסים וחקלאים. שמואל היה סוחר עורות ופרוות; בעקבות כך, הגיע ליריד העורות והפרוות בלייפציג, שם פגש את אשתו יהודית מור, ילידת העיר, שלאביה היה עסק של עורות ופרוות. הם התחתנו בשנת 1925 בלייפציג, בה נולד כעבור שנה בנם הראשון אריה. פנחס לוברט (לימים לביא) נולד בשנת 1935 בדנציג. בשנת 1938 עלתה המשפחה לארץ ישראל. הם התיישבו בפרדס חנה ועסקו בחקלאות ובפרדסנות.
הוא למד בבית הספר הימי כפר גלים ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה הפתוחה.
בשנים 1964–1968 היה סגן ראש משלחת משרד הביטחון במלאווי, בראשותו של פנחס גונן, שאימנה את הצבא המקומי לאחר קבלת העצמאות מהבריטים. בעת שהותו בשליחות בחו"ל עיברת את שם משפחתו והחליפו מלוברט ללביא, בהתאם לדרישתו של דוד בן-גוריון להחלפת שמות משפחה לועזיים בעבריים. בשנת 1970 נשלח לתאילנד, בה היה קצין המנהלה ונספח העיתונות בשגרירות ישראל בבנגקוק עד לשנת 1974. ב-1972 היה אחד מששת אנשי משרד החוץ שהוחזקו כבני ערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק בידי פלסטינים מארגון "ספטמבר השחור".
בשנים 1974–1979 עבד באגף הכספים במשרד החוץ: כעוזר מינהלי, ראש מדור חו"ל ומנהל מחלקת תשלומי פרט. בשנים 1979–1984 שירת בפריז כיועץ וכקצין מנהלה אזורי לספרד, פורטוגל וצרפת. בשנת 1984 ובשנים 1990–1993 שימש כמנהל מחלקת שיגור קליטה ופרט, בשנים 1984–1986 היה מזכיר קרן ריפוי, אגף מינהל. בשנים 1986–1990 שירת בניו יורק כיועץ וכקצין מנהלה אזורי לאטלנטה, בוסטון, מיאמי ופילדלפיה.
בשנים 1993–1995 כיהן לביא כשגריר במבבנה, סווזילנד ושגריר לא תושב במסרו, לסוטו.
בשנים 1995–2000 כיהן לביא כשגריר בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית; וכשגריר במדינות מאומנות: אנטיגואה וברבודה, ברבדוס, גרנדה, ג'מייקה, דומיניקה, האיטי, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס. בשנת 2000 פרש לגמלאות ממשרד החוץ.
פנחס לביא היה נשוי מ-1955 ועד למותו לרחל לביא, להם נולדו ארבעה ילדים. במהלך השנים אשתו עבדה בשגרירויות בהן שירת ובמשרד החוץ.
הערות שוליים

↑  פלמ"חגיק בראש צוות המדריכים של החלוצים הצעירים במאלאווי, מעריב, 12 ביולי 1964.
↑  אברהם ארנון, "פרצתי בבכי כשהודיעו לי שאבא בין בני הערובה", ידיעות אחרונות, 29 בדצמבר 1972, עמ' 4.
↑  אמיר בוחבוט‏, בן גוריון לחץ על החיילים: "החליפו לשמות עבריים", באתר וואלה, 3 ביוני 2014
↑  חגי קרן-צבי, ... ועכשיו כולם מחכים לעיראקים, ידיעות אחרונות, 18 במרץ 1971, עמ' 24.
↑  קצין המינהלה הגיע מבאנגקוק, דבר, 23 בינואר 1973, עמ' 2.
↑  ג'ורג' ליאונור, התאים הבהירו למחבלים כי בשום פנים לא יורשו לצאת עם בני-הערובה מהמדינה, מעריב, 31 בדצמבר 1972, עמ' 3.
↑  המחבלים יצאו במטוס מיוחד מבנגקוק לקהיר אחר ששחררו בני-הערובה והסגירו נשקם, מעריב, 29 בדצמבר 1972, עמ' 3.
↑  נעמי גל, כל העולם חזית, ידיעות אחרונות, 6 במרץ 1991, עמ' 14.
פיג'ו סוג 16

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיג'ו
 שנות ייצור:  1897–1900
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  פיג'ו סוג 15
 מודל אחריו:  Peugeot Type 17
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  2,560 מ"מ
 רוחב:  1,530 מ"מ
 בסיס גלגלים:  1,650 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  2 צילינדרים, 2,423 סמ"ק
 מהירות מרבית:  35 קמ"ש
 מעצב:  ארמאן פז'ו
פיג'ו סוג 16 (בצרפתית: Peugeot Type 16) היא מכונית משפחתית בתצורה סגורה חלקית, (חלון אחורי בלבד, תצורת ישיבה  2 נוסעים מול 2 נוסעים "Vis-à-vis (automobile)" (אנ')) מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1897–1900.
יוצרו 87 יחידות.
מאפיינים

תא נוסעים בחלל פתוח, ללא דלתות, עם כיסוי של גג וחלון אחורי
4 נוסעים (2 מול 2, בתצורת ("Vis-à-vis "automobile (אנ')).
מנוע בעירה פנימית.
מנוע בנזין.
מנוע קדמי.
מנוע הנעה אחורית.
4 גלגלים לא סימטרים: 2 גלגלים אחוריים גדולים.
מערכת היגוי: מוט.
תמונות

"פיג'ו סוג 16"
"פיג'ו סוג 16"
"פיג'ו סוג 16"
"פיג'ו סוג 16"
"פיג'ו סוג 16"
"פיג'ו סוג 16"
ראו גם

פיג'ו סוג 1
פיג'ו סוג 2
פיג'ו סוג 4
פיג'ו סוג 6
פיג'ו סוג 15
פיג'ו סוג 17
פיג'ו סוג 33
פסאודופלטיומה קורוסקאנס

| פסאודופלטיומה קורוסקאנס |
| --- | --- |
 פסאודופלטיומה קורוסקאנס
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: שפמנונאים
משפחה:: פימלודיים
סוג:: פסאודופלטיומה
מין:: פסאודופלטיומה קורוסקאנס
שם מדעי
 Pseudoplatystoma corruscans ‏שפיקס ואגאסי, 1829

פסאודופלטיומה קורוסקאנס (שם מדעי: Pseudoplatystoma corruscans) הוא מין של דג גדול ממשפחת הפימלודיים ומהסוג פסאודופלטיומה, החי בנהרות באמריקה הדרומית והוא המין הגדול בסוגו.
דג זה נפוץ בעיקר בנהרות סאו פרנסיסקו, פרנה ופרגוואי שבברזיל ובמדינות הסמוכות ומצוי גם בריו דה לה פלטה, כך שהוא מסוגל להתקיים גם במים מליחים.
זהו דג גדול שיכול להגיע לאורך 2.5 מטרים ולמשקל של 150 קילוגרם, אם כי הוא נפוץ יותר באורך 50 עד 60 סנטימטרים. הוא בעל סנפירים רכים ובשרניים עם סנפיר גבי נמוך וסנפירי חזה רחבים. הזנב חזק ובעל אונות רחבות והראש מוארך יחסית עם לסתות נוקשות בתוכם שיניים רבות. צבע השפמנון ורדרד עד חום-אדמדם המכוסה בכתמים כהים והוא סימן ההיכר של המין, מאחר שהוא חופף לתפוצת מינים קרובים.
הוא טורף במימי הנהרות בהם הוא חי ולעיתים גם בפנטנל המוצף, שם הוא ניזון מלהקות פרוכילודונטיים. הוא מצוי לאורך נהרות עמוקים ועכורים אך בעונת הרבייה נודד לאזורים נמוכים יותר כדי להשריץ.
זהו דג מאכל משובח הנידוג לאורך נהרות אמריקה הדרומית והוא מגודל גם בחוות דגים.
פיג'ו סוג 174

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיג'ו
 שנות ייצור:  1923–1928
 יחידות שיוצרו:  1,018
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  פיג'ו סוג 156
 מודל אחריו:  פיג'ו סוג 184  פיג'ו 601
 אורך:  4,690 מ"מ
 רוחב:  1,700 מ"מ
 בסיס גלגלים:  3,500  מ"מ (דגם סדאן)  3,270 מ"מ (דגם ספורט)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 3,828 סמ"ק המפיק 85 כ"ס ב-1,900 סל"ד (דגם סדאן)  4 צילינדרים, 3,969 סמ"ק המפיק 80 כ"ס ב-1,400 סל"ד (דגם ספורט)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
פיג'ו סוג 174 (בצרפתית: Peugeot Type 174) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1923–1928.
סך הכול יוצרו 1,018 יחידות.
תצורות

סדאן - 4 דלתות, סדאן 2 דלתות - יוצרו 810 יחידות.
ספורט - 2 דלתות, 2 נוסעים - יוצרו 208 יחידות.
תמונות

פיג'ו סוג 174s - ספורט
"פיג'ו סוג 174s"
"פיג'ו סוג 174s"
פיג'ו סוג 174 - סדאן
"פיג'ו סוג 174"
"פיג'ו סוג 174"
"פיג'ו סוג 174"
"פיג'ו סוג 174"
"פיג'ו סוג 174"
ראו גם

פיג'ו
פיג'ו 601
פסלי עין ע'זאל

שניים מהפסלים במוזיאון הירדני
פסלי עֵין עַ'זְאֵל הם פסלים מהתקופה הנאוליתית אשר נוצרו במהלך האלף ה-7 לפנה"ס לערך בעין ע'זאל (בערבית: عين غزال), מצפון לעמאן (רבת עמון), בירת ירדן של היום. הפסלים התגלו בשנת 1983 והובאו אל מוזיאון ירדן בעמאן.
הפסלים

עין ע'זאל היה יישוב נאוליתי שהיה פעיל בין השנים 7250 לפנה"ס ו-4500 לפנה"ס. ביישוב התרחש מעבר יוצא דופן מתרבות של ציידים-לקטים לתרבות חקלאית. ככל הנראה קבורה הייתה היבט חשוב בתרבות האזורית, כפי שחושפים אתרי קבורה משומרים היטב שנתגלו באזור.
תושביה של עין ע'זאל יצרו קבוצה של פסלים שגובהם נע בין שלושים למאה סנטימטרים בין 6750 לפנה"ס ל-6570 לפנה"ס. בעזרת חומרים כגון טיח שנאספו מהביצות והואדיות הסמוכות, יצרו בעלי המלאכה שלדים דמויי דחליל, אותם עטפו בשכבות חוטים מפותלים על מנת שיישמרו על צורתם. לאחר מכן, הפסלים הועברו לייבוש אל מול השמש, כדי להבטיח את הקשחת הטיח.
כמה דמויות, הגדולות והחשובות לכאורה, קיבלו שכבה דקה של טיח לבן במיוחד; בעוד אחרים קיבלו שכבת פסים ובעוד מחצית נוספת נותרה חלקה. ראשי הפסלים זכו לתשומת לב קפדנית, כולל שכבות טיח מרובות, עיני גיר גדולות ולבנות ואישונים עשויים ביטומן, שפתיים פשוטות, קווי גבה וסנטרים. חלק מהפסלים היו מעוטרים בבגדים או בבדים. לאחר ששימשו את מטרותיהם, ככל הנראה לטובת טקסים דתיים, נקברו הפסלים בסדר ממזרח למערב, בשני "קברים".
גילוי

בשנות ה-70 של המאה ה-20, פרויקט הקמת כבישים לעבודות ציבוריות חשף את אתר עין ע'זאל וממשלת ירדן הקדישה מיד את השטח לשימור ארכאולוגי. הפסלים הראשונים התגלו בשנת 1983 על ידי קבוצת ארכאולוגים בראשות גארי רולפסון. עם זאת, האקלים הקשה והחם של ירדן גבה מחיר מיידי מהפסלים, פיצח את הטיח וחשף את שלדיהם הפנימיים. לכן, עם גילוי פסלים נוספים בשנת 1985, הצוות החליט "לחסום" את כל הבור לפעולת מכון סמית'סוניאן בוושינגטון די. סי., משם הועברו אל מוזיאון ירדן בעמאן בעוד חלק הגיעו אל מוזיאון הלובר בפריז.
ראו גם

עין ע'זאל (אתר ארכאולוגי)
פיסול
התקופה הנאוליתית
פרנסיס קרדוזו

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1836 צ'ארלסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  22 ביולי 1903 (בגיל 67) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  היאטסוויל 
 השכלה:  אוניברסיטת גלאזגו 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 השקפה דתית:  פרסביטריאניזם 
 
פרנסיס לואיס קרדוזו (Francis Lewis Cardozo; נולד ב-1 בפברואר 1836 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, נפטר ב-22 ביולי 1903 בבירה וושינגטון) היה איש דת, פוליטיקאי ומחנך אפרו-אמריקני, ממוצא יהודי מצד אביו, שחי ופעל בדרום ארצות הברית, במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא הותיר את רישומו בתחומי החינוך והממשל, על המציאות המקומית של קרוליינה הדרומית, בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים, המכונה – תקופת השיקום (Reconstruction Era).
חייו

פרנסיס קרדוזו היה בנם של לידיה ויליאמס, אפרו-אמריקנית חופשייה, ושל אייזק קרדוזו, יהודי ממוצא ספרדי, שעבד בבית המכס של נמל צ'ארלסטון. פרנסיס הצעיר למד בבתי ספר לאפרו-אמריקנים חופשיים ועבד כנגר וכבונה ספינות.
בהיותו בן 21 הפליג לסקוטלנד והחל ללמוד באוניברסיטת גלאזגו. פרנסיס שהה בגלאזגו עד 1861, עת סיים את לימודיו בהצטיינות בתחומי הלטינית והיוונית. לאחר מכן למד בסמינרים באדינבורו ובלונדון ובסופם הוסמך כאיש דת נוצרי פרסביטריאני. 
בהקשר זה, של עצם לימודיו הגבוהים, ועוד מעבר לים, יש לציין את הסיוע וההכוונה שקבל מקרוביו היהודים, בלעדיה, קרוב לוודאי, שלא היו יוצאים אל הפועל. זאת, לאור העובדה, שמדובר בתקופה שלפני מלחמת האזרחים בארצות הברית ולפני ביטול העבדות בה. הדבר בא לידי ביטוי בכתב יד של בנו, בו מובעת גם ההערכה והכרת התודה המשפחתית לדודו – העיתונאי היהודי הלבן ג'ייקוב קרדוזו. 
ב-1864 שב לארצות הברית ומונה לשמש כרועה הרוחני בכנסייה של קהילת Temple Street Congregational Church בניו הייבן, קונטיקט. פרנסיס קרדוזו נשא שם לאשה את קתרין האוול ונולדו להם שישה ילדים, ארבעה בנים ושתי בנות.

ב-1865 שב לצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. הפעם כנציג של האגודה המיסיונרית האמריקנית (American Missionary Association) והחליף את אחיו תומאס בתפקיד מנהל בית הספר המקומי לאפרו-אמריקנים של האגודה. פרנסיס שינה את שמו של מוסד זה ל-Avery Normal Institute, והפך אותו לאחת מחטיבות הביניים החופשיות הראשונות עבור אפרו-אמריקנים, שהשתחררו מעבדות בדרום ארצות הברית. המטרה העיקרית הייתה להניח תשתית להכשרת מורים, מאחר שהמשוחררים מעבדות העניקו עדיפות גבוהה לרכישת השכלה. בשנים האחרונות שולב ה-Avery Institute והפך לחלק מהקולג' של צ'ארלסטון.
הקריירה הפוליטית

פרנסיס קרדוזו נבחר כציר באספה החוקתית של קרוליינה הדרומית ב-1868, שנועדה לקבוע את סדרי השלטון במדינה לאחר כיבושה על ידי צבא הצפון. מתוך הכרה ביכולותיו בתחום הוא מונה ליושב ראש ועדת החינוך ובמסגרת זו תמך בהפעלת אינטגרציה במערכת החינוך הציבורית.
בהמשך, כשמונה לתפקיד מזכיר המדינה בקרוליינה הדרומית, ערך רפורמה בגוף שהיה אחראי על חלוקת אדמות לעבדים המשוחררים.
פרנסיס מונה לתפקיד שר האוצר המדינתי ב-1872, אך, ב-1874, כשסירב לשתף פעולה עם שחיתות ציבורית, נעשה ניסיון כושל על ידי מחוקקים מקומיים להדיחו. למרות זאת, ב-1874 וב-1876 הוא מונה שוב לאותו התפקיד.

הבחירות לתפקיד המושל, שנערכו ב-1876, התאפיינו במעשי אלימות, שנועדו לדכא את המצביעים האפרו-אמריקנים. במהלכן אירעו זיופים במניין הקולות. הדמוקרטים, מתנגדי הכוח הפוליטי החדש של האפרו-אמריקנים המשוחררים מעבדות, השתלטו מחדש על הממשל המקומי. פשרה ברמה המפלגתית הפדרלית הביאה למינויו של ווייד המפטון למושל קרוליינה הדרומית וב-1877 נסוגו כוחות הצבא הפדרלי מתחומי הדרום. המושל המפטון דרש כי פרנסיס קרדוזו יתפטר וזה עזב את משרתו במאי 1877.

בנובמבר אותה שנה הוגשה על ידי הדמוקרטים תביעה נגד פרנסיס קרדוזו בה הואשם בחתרנות. למרות ההוכחות המוטלות בספק הוא נמצא אשם ונכלא בבית הסוהר. רק ב-1879, לאחר ביטול אישומים על שחיתות בבחירות, נגד מספר דמוקרטים, חנן המושל ויליאם דאנלאפ סימפסון את פרנסיס קרדוזו, וזה עזב עם משפחתו את קרוליינה הדרומית לבירה וושינגטון, בה זכה למשרה במשרד האוצר הפדרלי.
מחנך

ב-1884 חזר פרנסיס קרדוזו לתחום החינוך. הוא מונה למנהל המכינה ללא-לבנים בחטיבה העליונה של התיכון בוושינגטון הבירה. כאן לימד קורס בתחום העסקים והפך את בית הספר למוסד מוביל עבור האפרו-אמריקנים. פרנסיס שימש כמנהל, עד לפרישתו ב-1896, ובית הספר נקרא על שמו עד היום (Cardozo Senior High School) בצפון מערב הבירה וושינגטון.

פרנסיס קרדוזו היה קרוב רחוק של בנג'מין קרדוזו, שופט יהודי ידוע בבית המשפט העליון של ארצות הברית. דודו, ג'ייקוב קרדוזו, אח של אביו – אייזק, היה כאמור עיתונאי ובנוסף, תאורטיקן כלכלי מפורסם מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שסייע לו, בראשית דרכו, לצאת ללימודיו באנגליה. נכדתו, הייתה אשתו של הזמר המפורסם והפעיל הפוליטי פול רובסון.
ביבליוגרפיה

1. Francis L. Cardozo, Jr.: Folk Ways, in Francis L. Cardozo Papers, Library of Congress, Washington D.C. on Microfilm.

2. מרדכי ליאור: ג'ייקוב קרדוזו ופרנסיס קרדוזו – יהודים ושחורים בדרום קארולינה במאה ה-19. חיבור לתואר דוקטור. אוניברסיטת חיפה, החוג להיסטוריה כללית. 1992.

3.מוריסון, ס.א., קומאג'ר, ה.ס., לכטנברג, ו.א. ההיסטוריה של ארצות הברית. מאנגלית: אמיר אורן. עורך מדעי: חגי הורוביץ. תל אביב, זמורה-ביתן, תשמ"ד, 1984.
פיג'ו סוג 175

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיג'ו
 שנות ייצור:  1923–1924
 יחידות שיוצרו:  303
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  Peugeot Type 153 (צר')
 מודל אחריו:  פיג'ו סוג 176
 סיווג:  טורפדו ("Torpedo (car)" (אנ'))
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,200 מ"מ
 רוחב:  1,650 מ"מ
 בסיס גלגלים:  3,090 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 2,951 סמ"ק המפיק 65 כ"ס ב-1,600 סל"ד, מנוע קירור מים
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  100 קמ"ש
פיג'ו סוג 175 (בצרפתית: Peugeot Type 175) היא מכונית בתצורה פתוחה (קבריולה) מסוג "טורפדו ספורט", 4 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1923–1924.
סך הכול יוצרו 303 יחידות.
מאפיינים

ב- 1924 ניצח דגם "טורפדו ספורט" של "פיג'ו סוג 175" במרוץ "Critérium Paris-Nice" (צר') למרחק של 1,100 ק"מ בין פריז לניס בקטגוריה למנועים 3.0 ליטר (המרוץ היה קרוי גם ראלי ואורגן בצרפת בין השנים 1920 ל-1930).
4 מושבים.
מנוע קדמי
הנעה אחורית
מנוע בנזין
תמונות

"פיג'ו סוג 175"
"פיג'ו סוג 175"
"פיג'ו סוג 175" - מבט ל-מנוע 4 הצילינדרים
"פיג'ו סוג 175" - מבט ל-מנוע 4 הצילינדרים
"פיג'ו סוג 175" דגם "טורפדו ספורט"
לוגו "פיג'ו סוג 175"  (ממוקם בחזית הרכב על החלק העליון של מכסה הרדיאטור)
ראו גם

פיג'ו
פיג'ו סוג 1
פיג'ו סוג 15
פיג'ו סוג 27
פיג'ו סוג 31
פיג'ו סוג 37
פיג'ו סוג 56
פיג'ו סוג 153
פיג'ו סוג 156
פרנסיס קליין

| --- | --- |

 לידה:  1582 רוסטוק, דוכסות מקלנבורג-שוורין 
 פטירה:  1658 (בגיל 76 בערך) לונדון, ממלכת אנגליה 
 צאצאים:  Penelope Cleyn 
 
פרנסיס קליין (באנגלית: Francis Cleyn או Francesco Cleyn או Franz Klein‏; בערך 1582 – 1658) היה צייר ומעצב שטיחי קיר יליד גרמניה שחי ועבד באנגליה.
ביוגרפיה וקריירה

פרנסיס קליין נולד ברוסטוק בגרמניה, ובעודו נער הציג יכולות גבוהות כשהוא עבד בשירות כריסטיאן הרביעי מדנמרק. במהלך תקופה זו הוא צייר, בשנת 1611, דיוקן חצי אורך של כריסטיאן, הנמצא כעת בגלריה של קופנהגן, וביצע עבודות קישוט בטירה של רוזנבורג ובמקומות אחרים. כאן פגש את סר רוברט אנסטרותר, אז השגריר מאנגליה לחצר המלכות של דנמרק.
הוא נשלח לאיטליה ללמוד ונשאר שם ארבע שנים, ולמד ברומא ובוונציה. בוונציה הוא הוצג בפני סר הנרי ווטון, אז שגריר אנגליה ברפובליקה. לאחר שחזר לדנמרק, המשיך לאנגליה עם מכתבי המלצה מאת אנסטרותר ווטון לצ'ארלס, נסיך ויילס. הוא התקבל בחום על ידי ג'יימס הראשון, שראה בו את האיש שרצה עבור עבודות השטיחים של מורטלייק, בית האריגה החדש שהקים סר פרנסיס קריין בלונדון.
צ'ארלס היה נחוש להשיג את שירותיו של קליין והוא כתב באופן אישי למלך דנמרק, וביקש שיאפשר לו לעבור לאנגליה. קליין, נאלץ לחזור לדנמרק כדי לסיים עבודה כלשהי עבור המלך. הבקשה נענתה על ידי מלך דנמרק, וקליין חזר לאנגליה ונכנס לשירותו של הנסיך צ'ארלס, והועסק מיד במורטלייק.
עם עלייתו של צ'ארלס הראשון לכס המלוכה בשנת 1625, הוא תיגמל את קליין בכך שהעניק לו קצבה לכל החיים בסך 100 ליש"ט לשנה. הוא גם בנה עבורו בית מגורים בסמוך לבית המלאכה לשטיחים. כאן התיישב קליין עם משפחתו ופיקח על העתקת הציורים ועיצב את המסגרות בהן היו השטיחים.
צ'ארלס שלח חמישה מתוך שבע תמונות המקוריים של רפאל ממעשי השליחים, שרכש באותה העת, כדי להעתיקם לשטיחי קיר בהנחייתו של קליין. עותקים אלה נוצרו על ידי בניו של קליין, פרנסיס וג'ון, והם עובדו לשטיח קיר במורטלייק. הפקות אלה ואחרות של מפעל מורטלייק זכו בהערכה גבוהה, במיוחד בצרפת.
קליין הועסק בעיקר על ידי האצולה כדי לקשט את אחוזותיהם. דוגמאות מעבודותיו נראות בבית סומרסט, בית קארו, פרסון גרין, ארמון האנוורת', ארמון ווימבלדון, סטון פארק, נורת'אמפטונשייר, טירת בולסובר, וחדר הזהב בבית הולנד, לונדון.
בזמן מלחמת האזרחים האנגלית נפגע השגשוג של קליין, והוא הועסק בעיקר בתחריטים ועיצוב איורים לספרים. בשנת 1632 הוא כבר סיפק את האיורים למהדורה של סנדיס "מטמורפוזות של אובידיוס", מהדורה שפורסמה בפריז בשנת 1637. הוא עיצב את האיורים, למהדורות הקלאסיקה שפרסם ג'ון אוגילבי, כגון: ורגיליוס (מהדורה אנגלית 1654, ומהדורה לטינית 1658) והומרוס (1660).
עיצובים שלו נחקקו על ידי פייר לומברט, ויליאם פיית'ורן ואחרים, והעריצו אותם עד כדי כך שלמלך צרפת הועתקו העיצובים עבור וירג'יליוס במהדורה מיוחדת משלו. קליין חרט ועיצב ספרים שונים באותם ימים.
ישנם תחריטים נוספים בחדר הדפוס במוזיאון הבריטי, המיוחסים בסבירות רבה לקליין. אף ששמר על ביתו במורטלייק, הוא התגורר זמן מה בקובנט גארדן.
קליין נפטר בלונדון בשנת 1658 בגיל מתקדם.
משפחה

עם מותו השאיר קליין שלושה בנים, פרנסיס, ג'ון וצ'ארלס; ושלוש בנות, שרה, מגדלנה ופנלופה. פרנסיס קליין הצעיר נולד בשנת 1625, ונקבר בקובנט גרדן ב־21 באוקטובר 1650. עם אחיו ג'ון הוא הלך בעקבות אביו, ושניהם זכו למוניטין כשרטטים וציירים מינאטורות.
קשה להבדיל בין עבודתם לזו של אביהם. סדרת רישומים של רפאל נמצאת בארמון קנזינגטון. הם נושאים את התאריכים 1640–1646. חלקם חתומים על ידי ג'ון קליין. נראה כי פנלופה קליין הייתה גם ציירת מיניאטורית, ויוחסו לה שתי מיניאטורות של ססיל, לורד רוז (1677), ודורותיאה, בתו של ריצ'רד קרומוול (1668), חתומים בראשי התיבות "פ.ק.".
גלריה

משחקים עם נמר
בית ספר לבנים
האירוסין
ההטבלה של ישו
שטיח קיר מברטיסלבה
שטיח קיר מברטיסלבה
שטיח קיר מברטיסלבה
הערות שוליים

↑  Hefford, Wendy (2004). "Francis Clein". Oxford Online Dictionary of National Biography
1 2  Cust, Lionel Henry (1887). "Clein, Francis". In Stephen, Leslie (ed.). Dictionary of National Biography. 11. London: Smith, Elder & Co. pp. 26–27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298887805171  PLWABN: 9810649486505606  AAG: 10248  BNE: XX1506581  BnF: cb149717404 (data)  GND: 135719585  ISNI: 0000 0000 6660 0106  LCCN: n85088919  NTA: 318011085  RKD: 17262  SELIBR: 347030  SNAC: w6hp0g4z  SUDOC: 229301843  ULAN: 500006024  VIAF: 5202937   WorldCat (עם VIAF): 5202937 
פרנסיס קליין, פרסאוס ואנדרומדה, שטיח קיר