stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגנס מרטין
הערות שוליים

1 2  Agnes Martin, The Museum of Modern Art (באנגלית)
1 2 3 4  New Mexico Historical Biographies, Los Ranchos, New Mexico: Rio Grande Books, 2014
↑  The New Yorker, F-R Publishing Corporation, 1993. (באנגלית)
↑  "Agnes Martin". Guggenheim (באנגלית אמריקאית). 2016-02-02. נבדק ב-2017-11-03.
1 2  HISTORICAL DICTINARY, ROUTLEDGE, 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506114605171  PLWABN: 9812531277905606  BIBSYS: 90573397  BNE: XX819421  BnF: cb12337783q (data)  CANTIC: a12372079  CiNii: DA0722099X  GND: 119146762  ISNI: 0000 0000 8180 6540  KulturNav: 494e721f-e900-4efa-96ef-293bf1fd53f3  LCCN: n50040906  LNB: 000238771  NKC: xx0000195  NLA: 35330223  NLK: KAC2022A9891  NTA: 074503634  RERO: 02-A003565656  RKD: 52905  SELIBR: 324296  SNAC: w61c2550  SUDOC: 03243376X  Trove: 914034  ULAN: 500024489  VIAF: 113022934   WorldCat (עם VIAF): 113022934
יפעת וייס

יפעת וייס, 2015
יפעת וייס (נולדה ב-1962) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

יפעת וייס היא בתם של פרופ' שבח וייס, שהיה יו"ר הכנסת ושגריר ישראל בפולין, ושל ד"ר אסתר וייס, ששימשה מנהלת בית הספר המחוזי להשתלמויות עובדי הוראה וחינוך בחיפה.
וייס החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת המבורג בגרמניה, בה התמחתה בהיסטוריה יהודית-גרמנית. את עבודת הדוקטורט השלימה ב-1997 באוניברסיטת תל אביב, תחת הדרכתה של שולמית וולקוב.
בשנים 1997–2000 לימדה וייס באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. בין השנים 2000–2007 לימדה וייס באוניברסיטת חיפה, וכן ייסדה ועמדה בראש מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו (2000–2007). מאז 2008 היא מלמדת באוניברסיטה העברית וכיהנה כראש בית הספר להיסטוריה (2008–2011) וכראש מרכז מינרבה על שם פרנץ רוזנצוויג לחקר התרבות ותולדות הספרות היהודית-גרמנית (2010–2017).
ב-2012 זכתה וייס בפרס חנה ארנדט למחשבה פוליטית. בנימוקים להענקת הפרס, נאמר כי מחקריה של וייס "פתחו צוהר למחשבה על מכלול היחסים בין מיעוטים וקבוצות אתניות בישראל והרימו תרומה לחברה האזרחית ולשיח הציבורי".
מאז 2017, משמשת וייס כמנהלת מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ולתרבות יהודית באוניברסיטת לייפציג.
ביוגרפיה > מחקריה

כתיבתה של יפעת וייס עוסקת באתניות ובהגירה, ובתהליכים של העברה והשפעה תרבותית. כתיבתה המוקדמת התמקדה בעיקר במהגרים שהגיעו ממרכז אירופה, לאחר מכן החלה לחקור את פלשתינה בתקופת המנדט ואת החברה הישראלית בעשוריה הראשונים, תוך דגש על היבטים של זמן ומרחב בחקר הסכסוך היהודי-ערבי.
מחקריה המוקדמים של וייס התמקדו באתניות, אזרחות וזכויות מיעוטים. ספרה הראשון בעברית, "אתניות ואזרחות: יהודי גרמניה ויהודי פולין 1933–1940" (2000), מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, ומתמקד ביחסי הגומלין בין יהודי גרמניה ליהודי פולין לאחר עליית הנאצים לשלטון. לאחר השלמת הדוקטורט הרחיבה וייס את העיסוק באזרחות למחקר השוואתי כללי עם התמקדות בחברה הישראלית. בהקשרים אלו כתבה על חוק השבות, על לאומיות ספר ועל מעמד הפלסטינים אזרחי ישראל.
במאמרה "אתנו-לאומיות מרכז-אירופית ודו-לאומיות ציונית", מאתגרת וייס את הפרשנות ההיסטוריוגרפית המקובלת למקורותיה הרעיוניים של אגודת ברית שלום. באמצעות התבוננות בשתי הדמויות המסמלות את הזרמים הקוטביים באגודה: ארתור רופין, שייצג את המתונים, והנס קוהן, שהשתייך לזרם הרדיקלי באגודה, טוענת וייס כי התמיכה בדו לאומיות לא נבעה מתפיסת עולם בורגנית-ליברלית מיובאת ממרכז-אירופה (ממנה הגיעו רבים מהחברים בברית שלום). למעשה, לטענתה, הייתה התמיכה בדו-לאומיות תגובת נגד לחוויה המרכז-אירופית, ששימשה "כאזהרה וכהוכחה מתמדת לסכנה ולאיום הנשקפים מהאתנו-לאומיות".
בספרה "ואדי סאליב: הנוכח והנפקד" (2007) עושה וייס שימוש בהיסטוריה מרחבית ובמתודולוגיה של חקר המקום. הספר מגולל את ההיסטוריה של שכונת ואדי סאליב בחיפה, ראשית כשכונה ערבית עד 1948, ולאחר מכן כשכונת יהודים מזרחים, מרביתם מצפון אפריקה. הספר נע בין שתי נקודות זמן מכוננות: כיבוש חיפה ב-1948, ואירועי ואדי סאליב ב-1959. תוך חשיפת השכבות של המקום, ואדי סאליב, עוסקת וייס למעשה בהתהוות של שני שסעים מרכזיים בחברה הישראלית: השסע הלאומי והשסע האתני.
וייס הקדישה מספר מאמרים ואת הספר "נסיעה ונסיעה מדומה" (2014) לפרק לא ידוע בחייה של לאה גולדברג: לימודיה בגרמניה בשנים 1930–1933. בשנת 2015 זכה הספר בפרס פולונסקי למקוריות וחדשנות במדעי הרוח.
מכתביה > ספרים שכתבה

נסיעה ונסיעה מדומה: לאה גולדברג בגרמניה 1930–1933. הוצאת מרכז זלמן שזר, 2014.
ואדי סאליב: הנוכח והנפקד. מכון ון ליר בירושלים: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007. קישור לקריאת המבוא לספר
אתניות ואזרחות: יהודי גרמניה ויהודי פולין 1933–1940. הוצאת מאגנס, 2000.
מכתביה > ספרים שערכה

נערות עבריות: מכתבי לאה גולדברג מן הפרובינציה 1923–1935, עם גדעון טיקוצקי, ספריית פועלים, 2009.
זיכרון ושכחה: גרמניה והשואה, עם גלעד מרגלית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים - מדינת הלאום וההשכלה הגבוהה, עם עוזי רבהון, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2024.
Yazbak, Mahmoud & Weiss, Yfaat (eds.). Haifa, Before & After 1948: Narratives of a Mixed City. Amsterdam: Republic of Letters, 2011.
Levy, Daniel & Weiss, Yfaat (eds.). Challenging Ethnic Citizenship: German and Israeli Perspectives on Immigration. New York: Berghahn, 2002.
Brenner, Michael & Weiss, Yfaat (eds.). Zionistische Utopie – israelische Realität: Religion und Politik in Israel. München: C.H. Beck, 1999.
מכתביה > מאמרים ופרקים מספרים (עברית)

הסכם ההעברה ותנועת החרם - דילמה יהודית ערב השואה, יד ושם: קובץ מחקרים כ"ו (תשנ"ח 1998), 99–130
מקרי גבול - על 'נישואים מעורבים', 'בני תערובת' ו'חילול גזע' בהיסטוריה הגרמנית, היסטוריה 6 (תש"ס 2000), 75–96
הגולם ויוצרו, או איך הפך חוק השבות את ישראל למדינה מולטי-אתנית, תיאוריה וביקורת 19 (2001), 45–69
זהות ומהותנות: גזע, גזענות והיהודים במפנה המאות ה-19 וה-20, תיאוריה וביקורת 21 (2002), 133–161
טיהורים אתניים, זיכרון ורכוש - אירופה 1944–1948, היסטוריה 13 (תשס"ד 2004), 43–74
"דבר בחיי לא הלך לאיבוד": לאה גולדברג, חברתה מנוער וזיכרונות מגרמניה, זמנים 100 (2007), 112–125
"אתנו-לאומיות מרכז אירופית ודו-לאומיות ציונית", בתוך "ברית שלום" והציונות הדו-לאומית: "השאלה הערבית" כשאלה יהודית. בעריכת עדי גורדון, 43–66. ירושלים: כרמל, 2008.
מרחב מקומי, זמן ישראלי: מפת דרכים, ציון עד (תשס"ט 2009), 373–396
איש עם חייו משני עברי הזמן: לאה גולדברג, פאול ארנסט קאהלה ותובנת החולין. יד ושם: קובץ מחקרים, כרך ל"ז, חלק 1 (תשס"ט 2009), עמ' 111–143.
"אולי צריך להיות נערה פרובינציאלית ולא לדעת דבר למען לדעת דבר מה": דרכה של לאה גולדברג מקובנה לתל אביב, בתוך: היסטוריה בלא נחת: בין יהודים לגרמנים. בעז נוימן, רוני הירש-רצ'קובסקי, גלילי שחר (עורכים). תל אביב: עם עובד, תשע"ב 2012.
"שיבה למגדל השן: השפה הגרמנית באוניברסיטה העברית", הרצאות הקתדרה על-שם בראון לתולדות היהודים בפרוסיה, חוברת מס' 19, 2016.
הערות שוליים

↑  גלריה, המגמה הספרותית: כתב עת ספרותי ראה אור באינטרנט, באתר הארץ, 16 ביולי 2012
↑  פרופ' יפעת וייס באתר מכון שמעון דובנוב (וכן ראו הודעה לעיתונות, (בגרמנית))
↑  ראו: יפעת וייס, מרחב מקומי, זמן ישראלי - מפת דרכים. ציון (2009), עמ' 373–410
↑  יפעת וייס, הגולם ויוצרו, או איך הפך חוק השבות את ישראל למדינה מולטי-אתנית, תאוריה וביקורת 19, סתיו 2001
↑  יפעת וייס, "אתנו-לאומיות מרכז אירופית ודו-לאומיות ציונית", 48
↑  יפעת וייס, באתר החוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269840305171  PLWABN: 9810578491905606  BIBSYS: 1002414  BnF: cb13170205g (data)  GND: 138747903  ISNI: 0000 0001 0999 8944  LCCN: n91098508  NKC: ola20231196326  NTA: 227277597  ORCID: 0000-0002-8447-1103  SUDOC: 035144491  VIAF: 95333516   WorldCat (עם VIAF): 95333516
ארסטוס פיירבנקס

ארסטוס פיירבנקס (באנגלית: Erastus Fairbanks;‏ 28 באוקטובר 1792 –  20 בנובמבר 1864) היה תעשיין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הוויגית עד 1855, ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שהוא נמנה עם מייסדיה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1836–1840, וכמושל ורמונט ה-21 וה-26 בשנים 1852 -1853 ובשנים 1860–1861, בהתאמה.
ראשית חייו

ארסטוס פיירבנקס נולד בעיירה ברימפילד שבמסצ'וסטס, כבנם של פיבי (לבית פדוק) פיירבנקס ושל ג'וזף פיירבנקס. דודו מצד אמו, אפרים פדוק, היה חבר בית הנבחרים של ורמונט ושופט בבית המשפט העליון של ורמונט. הוא למד משפטים, אך נטש את לימודיו ופנה לעיסוק במסחר, וניהל חנות בעיירה וילוק שבוורמונט.
קריירה עסקית

לאחר שב-1824 התיישב פיירבנקס בסופו של דבר בעיירה סנט ג'ונסברי שבוורמונט, הוא הקים יחד עם אחיו תדאוס (אנ') את השותפות "א.ת. פיירבנקס" (E. & T. Fairbanks & Company) לייצור מאזניים, תנורים ומחרשות. מאוחר יותר המציא תדאוס פיירבנקס את מאזני המשטח הראשונים, שאפשרו לחשב את משקלם של מוצרים חקלאיים וסחורות אחרות שהועברו בעגלות וברכבות. מוצר זה נחל הצלחה כה גדולה, עד שהחברה, ששמה שונה ל"מאזני פיירבנקס" (Fairbanks Scales), הייתה למעסיקה הגדולה ביותר בוורמונט.
משפחת פיירבנקס הייתה מעורבת בפעילות רווחה ובפעילות אזרחים רבה בסנט ג'ונסברי ובעיירות הסמוכות, כולל הקמתה של אקדמיית סנט ג'ונסברי ב-1842.
פיירבנקס היה נשיא חברת הרכבות פסומפסיק (Passumpsic Railroad), שב-1850 השלימה את סלילת הקו מנהר וייט לסנט ג'ונסברי. אף על פי שהוא פרש בסופו של דבר מהמיזם בשל חילוקי דעות בנושאי כוח אדם ותכנון עם קבוצת משקיעים מבוסטון (The Boston Associates), הוא וחברתו היו הראשונים שמימנו את המיזם של סכר מפלי האדלי (Hadley Falls Dam) ב-1846. המיזם, שהונע על ידי אחד מאנשי המכירות ועוזריו האישיים של פיירבנקס, ג'ורג' ק. יואינג, הוביל בסופו של דבר להקמתה של העיר הוליאוק שבמסצ'וסטס.
קריירה פוליטית

בשנים 1836–1840 היה פיירבנקס חבר בבית הנבחרים של ורמונט. בבחירות לנשיאות של 1844 ובאלו של 1848, הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעם המפלגה הוויגית.
ב-1852 נבחר פיירבנקס כמושל ורמונט ה-21, וכיהן בתפקיד במשך שנה. במהלך תקופת כהונתו זו, הועבר בוורמונט חוק יובש לאיסור מכירה והעברה של משקאות חריפים. חוק זה לא בוטל עד 1902.
פיירבנקס היה אחד מייסדי המפלגה הרפובליקנית, והיה נציג מטעם ורמונט לוועידתה הראשונה (אנ') שהתקיימה ב-1856. ב-1860 הוא נבחר שוב כמושל ורמונט ה-26, ושוב כיהן בתפקיד במשך שנה. במהלך תקופת כהונתו זו הוא ניהל את המהלכים לארגון ציוד וגיוס כוחות בימים הראשונים של מלחמת האזרחים האמריקאית.
חיים אישיים

ב-1815 נשא פיירבנקס לאישה את לויס קרוסמן, ולשניים נולדו תשעה ילדים. בנו, הוראס פיירבנקס, היה גם הוא מושל ורמונט בשנים 1876–1878. בן נוסף שלו, פרנקלין פיירבנקס (אנ'), היה חבר ויושב ראש בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1870–1874.
ארסטוס פיירבנקס נפטר בסנט ג'ונסברי ב-20 בנובמבר 1864. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1576-1577
הערות שוליים

↑  Childs, Hamilton (1887). Gazetteer of Caledonia and Essex Counties, Vt. 1764-1887. Syracuse, NY: Syracuse Journal Company. p. 84.
1 2 3  Chisholm, Hugh, ed. (1911). Fairbanks, Erastus, Encyclopædia Britannica. Vol. 10 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 130.
↑  Michael Zak, Erastus Fairbanks rallied Vermont in defense of the Union, Oct 28, 2024.
↑  "Our History". stjacademy.org. St. Johnsbury, VT: St. Johnsbury Academy.
↑  "Holyoke". History of the Connecticut Valley in Massachusetts, with illustrations and biographical sketches of some of its prominent men and pioneers. Vol. II. Philadelphia: Louis H. Everts; Press of J.B. Lippincott and Co. 1879. p. 917.
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • הווארד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n88132712  SNAC: w6jh3j6d  VIAF: 48318755   WorldCat (עם VIAF): 48318755
פדרליזם בגרמניה

הפדרליזם בגרמניה (בגרמנית: Föderalismus in Deutschland) מורכב משותפות של מדינות גרמניה ושל הממשלה הפדרלית. כמו בכל פדרליזם, לממשל המרכזי, למדינות ולעיריות הגרמניות יש משימות שונות ותחומי אחריות שונים ומתחרים חלקית, הנשלטים על ידי מערכת מורכבת של איזונים ובלמים בין רמת הממשל הפדרלי ובין ממשל המדינות.
רקע היסטורי

שורשיו של הפדרליזם הגרמני מתחילים כבר בעת ייסודה של האימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים, הם נמשכים ברפורמות שהגיעו עם שלום וסטפאליה ובחוקה הצפון גרמנית מ-1871. בעקבות איחוד גרמניה, התפתח עימות בין תומכי הפדרליזם הגרמני ובין תומכי הלאומיות הגרמנית. הלאומנים טענו כי על הכוח כולו להתרכז בידיו של הממשל המרכזי בברלין, והם התנגדו למלכים ולממשלותיהם במדינות הגרמניות השונות מחוץ לממלכת פרוסיה. מאידך, הפדרליים תמכו גם בזכויות המקומיות, כאשר ממלכת בוואריה במיוחד להוטה להגן על הזכויות שהוקנו לה בחוקה הקיסרית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בה ביטלו הנאצים את המבנה הפדרלי שהעניק סמכויות חלקיות לממשלים המקומיים, חזר אופייה הפדרלי של גרמניה. חוקת גרמניה הנוכחית, שאומצה ב-1949, מגנה על אופייה הפדרלי של גרמניה במסגרת מה שנקרא סעיף הנצח (סעיף 79 לחוקה, הקובע כי ישנם דברים שלא נתונים לשינוי לעולם, כמו פגיעה בזכויות אדם, ובין השאר מקבע גם את חלוקתה של גרמניה למדינות במסגרת של משטר פדרלי).
מאז איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, הרפובליקה הפדרלית מורכבת משש עשרה מדינות: עשר המדינות של הרפובליקה הפדרלית לפני האיחוד מחדש (גרמניה המערבית), חמש המדינות החדשות של גרמניה המזרחית וברלין.
חלוקת הסמכויות

חוקת גרמניה מחלקת את הסמכויות בין הממשל הפדרלי למדינות (בגרמנית: "Länder"), כאשר העיקרון הכללי השולט ביחסים מנוסח בסעיף 30: "אלא אם נקבע או מותר אחרת בחוק יסוד זה, הפעלת סמכויות המדינה ומילוי תפקידי המדינה היא עניין של המדינות". לפיכך, הממשל הפדרלי יכול להפעיל סמכות רק באותם תחומים המפורטים בחוק היסוד.
כמקובל במשטרים פדרליים, המדינות מיוצגות ברמה הפדרלית באמצעות הבונדסראט, שיש לו תפקיד דומה לבית העליון בפרלמנט דו-ביתי. עם זאת, יש הבדל משמעותי בין בתים עליונים בפדרציות אחרות ובין הבונדסראט, משום שנציגיו אינו נבחרים על ידי האזרחים, אלא ממונים על ידי ממשלות המדינות. יש לכך שתי משמעויות עיקריות: האחת, הנציגים מתחלפים באופן שאינו קבוע מראש, לפי התחלפותן של ממשלות המדינות השונות. השנייה, בניגוד לסנאט של ארצות הברית למשל, בו נציג של מדינה עשוי להצביע אחרת מרצונה של ממשלת אותה מדינה, מאחר שבבונדסראט הנציגים הם נציגי הממשלות, הם כפופים תמיד לרצונה ולהחלטותיה של ממשלת המדינה ששלחה אותם.
הסעיפים הרלוונטיים שמסדירים את המערכת הפדרלית, את סמכויות המדינות והשלטון הפדרלי, מרוכזים בעיקר בפרק 20, 30 ו-70 עד 82 של החוקה, בנוסף לעקרונות של שלטון החוק, זכויות האזרח ושלטון החוק. החוקה מחלקת את האחריות החקיקתית של הממשלה הפדרלית ושל המדינות לארבעה תחומים: סמכויות פדרליות בלעדיות (סעיפים 71 ו-73), סמכויות מתחרות (סעיפים 72, 74), סמכויות סטייה (סעיף 72) וסמכויות מדינה בלעדיות (סעיף 70).
הסמכות החקיקתית הבלעדית של הממשל הפדרלי כולל נושאים של הגנה, ענייני חוץ, הגירה, אזרחות, תקשורת ומטבעות, בעוד שלמדינות יש סמכות שיפוט בלעדית על המשטרה (למעט המשטרה הפדרלית), רוב החינוך, חופש ההתאספות, דיור ציבורי, בתי כלא ותקשורת. גם במקרים בהם למדינות יש סמכות שיפוט בלעדית, הן בוחרות לעיתים לעבוד זו עם זו ולהגיע להסכמה בסיסית עם המדינות האחרות, כדי להעביר חקיקה אחידה על ידי שש עשרה הפרלמנטים של המדינות ולעגן את החוק בפריסה ארצית, על מנת למנוע טלאים חוקיים ופרצות בין מדינות. דוגמה לכך היא תקנות ההימורים המקוונים של המדינות.
בתחומים כמו שימור הטבע, תארים אוניברסיטאיים וקבלה לאוניברסיטאות, בין היתר, החקיקה של המדינה יכולה לשנות או להחליף את החקיקה הפדרלית.
הממשלה הפדרלית והמדינות חולקות סמכויות מקבילות במספר תחומים, למשל: משפט עסקי, משפט אזרחי, רווחה, מיסוי, הגנת הצרכן, חגים ובריאות הציבור. אולם בסמכויות מקבילות רבות, חקיקת המדינה נשארת בתוקף רק כל עוד אין חקיקה פדרלית סותרת, אם כי העברת חקיקה פדרלית כזו עשויה להיות כפופה לדרישות משפטיות נוספות, כפי שנקבע בסעיף 72.
תחומי האחריות המשותפת למדינות ולממשל הפדרלי הורחבו על ידי תיקון החוקה שעבר בשנת 1969 (סעיפים 91א ו-91ב), הקורא לפעולה משותפת בתחומים בעלי משמעות חברתית רחבה, כגון השכלה גבוהה, פיתוח כלכלי אזורי ורפורמה חקלאית.
יחסים בינלאומיים, לרבות אמנות בינלאומיות, הם בעיקר באחריות הממשל הפדרלי, אך, כמו בפדרציות אחרות, למדינות המרכיבות יש גם סמכויות מוגבלות בתחום זה. כפי שנקבע בסעיפים 23, 24 ו-32 לחוקה, למדינות יש את הזכות לייצוג ברמה הפדרלית (כלומר באמצעות הבונדסראט) בנושאים של יחסים בינלאומיים הנוגעים להן, לרבות העברת ריבונות לארגונים בינלאומיים, ובהסכמת הממשלה הפדרלית, יש להן סמכויות מוגבלות לכריתת אמנות בינלאומיות.
כמה הסכמים ישנים יותר בין אחדות ממדינות גרמניה ובין מדינות אחרות נותרו בתוקף. כך למשל הסכם המלח הבווארי-אוסטרי משנת 1829 (בגרמנית: Konvention zwischen Bayern und Österreich über die beiderseitigen Salinenverhältnisse vom 18. March 1829), היא האמנה האירופית העתיקה ביותר שעדיין בתוקף.
תפקיד המדינות בפוליטיקה הפדרלית > חקיקה

כאמור, בגרמניה יש בני בתי מחוקקים: הבית התחתון, הבונדסטאג הוא הפרלמנט הפדרלי שנבחר על ידי האזרחים בתזמון אחיד ובדרך כלל קבוע מראש (מחציתו בבחירה ישירה ומחציתו בבחירה אזורית), והבית העליון, הבונדסראט, המייצג את ממשלות המדינות, ואשר נציגיו מתחלפים לפי התחלופה של הממשלה במדינה ששלחה אותם. התוצאה היא רוב ממשלת פדרלי שמשתנה באופן תדיר, כאשר כל חילוף של ממשלה באחת המדינות עשוי לערער את הקואליציה הפדרלית בבית העליון, ולפיכך מחייב הסכמות רחבות בחקיקה, כולל פשרות עם האופוזיציה.
בחקיקה רגילה, הבונדסטאג הוא בדרך כלל הגוף הדומיננטי, אך במקרה של חוק משמעותי הכולל השפעה תקציבית נדרשת הסכמתו המפורשת של הבונדסראט. לבונדסראט יש גם את היכולת להטיל וטו על כל סוג אחר של חקיקה, ברוב מוחלט ורוב של שני שלישים מהמשתתפים בהצבעה (שני התנאים נדרשים: כלומר לפחות מעל 50% מקרב כלל חברי הבונדסראט, ולפחות שני שלישים מקרב אלו שהשתתפו בפועל בהצבעה), אם כי ניתן לעקוף וטו כזה בהשגת רוב מוחלט של כל החברים ורוב של שני שלישים מהחברים המצביעים בבונדסטאג, בהתאמה.
בשינויים חוקתיים נדרש רוב של שני שלישים מכלל החברים בבונדסטאג ורוב של שני שלישים מכלל החברים המצביעים (ובתנאי שהם מייצגים לפחות מחצית מהחברים) בבונדסראט.
תפקיד המדינות בפוליטיקה הפדרלית > מערכת המשפט

לבית המשפט החוקתי הפדרלי מתמנים שופטים על ידי בתי הפרלמנט, חצי מהבונדסראט וחצי מהבונדסטאג, כאשר לכל מינוי נדרש רוב של שני שלישים בבית הבוחר, כאשר בבונדסראט רוב זה הוא מכלל חברי הבית, ואילו בבונדסטאג - נדרש רוב מקרב המצביעים, ובלבד שרוב זה יהיה רוב (רגיל) מכלל חברי הבית.
תפקיד המדינות בפוליטיקה הפדרלית > בחירת הנשיא

האספה הפדרלית, כינוס מיוחד של שני בתי הנבחרים בגרמניה, בוחרת את נשיא גרמניה, עמדה סמלית במידה רבה בהתחשב בשיטה הפרלמנטרית הנהוגה במדינה.
האיחוד האירופי

מכיוון שגרמניה חברה באיחוד האירופי, חלק מהסמכויות שיש לממשלה הפדרלית מבחינה חוקתית, מופעלות בפועל על ידי מוסדות האיחוד האירופי, כלומר על ידי הפרלמנט האירופי, הנציבות האירופית, המועצה האירופית ובית הדין לצדק של האיחוד האירופי. תחומי המדיניות של האיחוד האירופי, כוללים, בין היתר, מדיניות מוניטרית (בהיותה של גרמניה חברה בגוש האירו), איכות הסביבה, חקלאות, מדיניות חוץ, שוק פנימי, איחוד מכסים והגנת הצרכן.
עם זאת, כל הסמכויות הללו הואצלו באופן חופשי לאיחוד האירופי על ידי גרמניה (בניגוד לפדרציה שבה הסמכות היא אינהרנטית ואינה דורשת האצלה) וגרמניה נשארת ריבונית ושומרת על הזכות לעזוב את האיחוד. לכן, האיחוד האירופי אינו חלק מהפדרליזם הגרמני. גרמניה גם שומרת על מידה רבה של שליטה במדיניות האיחוד האירופי, דרך המועצה האירופית וחברי הפרלמנט שלה בפרלמנט האירופי.
ראו גם

חוקת גרמניה
איחוד גרמניה
בונדסטאג ובונדסראט
בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה
הערות שוליים

1 2  Basic Law for the Federal Republic of Germany, www.gesetze-im-internet.de
↑  דמוקרטיה על מלא, באתר אלכסון, ‏2023-02-28
↑  Bundeszentrale für politische Bildung, Wer regelt was bei Bund und Land?, bpb.de, ‏2014-05-01 (בגרמנית)
↑  Zustimmungs- und Einspruchsgesetze, אתר הבונדסראט
↑  מערכת השילוח, שיחה עולמית, יוני 2019, באתר השילוח, ‏2019-07-12
↑  אביטל מגן, עדי כהן אהרונוב וישי לקס, [chrome-extension://efaidnbmnnnibpcajpcglclefindmkaj/https://fs.knesset.gov.il/globaldocs/MMM/ac3d5e59-8d91-ed11-8151-005056aac6c3/2_ac3d5e59-8d91-ed11-8151-005056aac6c3_11_19911.pdf#page=14 בחירת שופטים לבית משפט חוקתי או לבית משפט עליון], מרכז המחקר והמידע, כנסת ישראל, 29 ינואר 2023, עמ' 14-17
↑  Act on the Federal Constitutional Court (Bundesverfassungsgerichtsgesetz – BVerfGG), www.gesetze-im-internet.de
בניין הרייכסטאג בברלין, מקום מושבו של הבונדסטאג
בניין הבונדסראט בברלין
צ'אק מקינלי

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1941 סנט לואיס, ארצות הברית 
 פטירה:  10 באוגוסט 1986 (בגיל 45) דאלאס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית
 גובה:  1.73 מ'
 פעילות כמקצוען:  1956–1969 (כ־13 שנים) 
 יחידים
 מאזן קריירה:  130-358
 דירוג שיא:  1 (1963)
 זכיות בטורנירים:  28
 זוגות
 מאזן קריירה:  4–12 
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 4 (1 בתחרות הגברים, 3 בזוגות גברים)
 וימבלדון:  זכייה (1963)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  חצי הגמר (1962, 1963,1964)
 
צ'אק מקינלי (באנגלית: Charles Robert McKinley Jr. ; ‏ 5 בינואר 1941 – 11 באוגוסט 1986) היה טניסאי אמריקאי. הוא זכה 4 פעמים בתחרויות גראנד סלאם (1 בתחרות הגברים, 3 בזוגות גברים).
ביוגרפיה

צ'אק מקינלי נולד בעיר סנט לואיס, מיזורי בשנת 1941. אביו עבד בפחחות. הם התגוררו בשכונה בצפון העיר. מורה לספורט הבחין בכישרון של מקינלי הצעיר והפנה אותו לאימוני טניס.
בשנת 1960 מקינלי החל לימודי אוניברסיטה בה הכיר את פרנק פרלינג והם שיחקו כזוג בתחרויות.
בשנת 1961 מקינלי שיחק באליפות וימבלדון והגיע לגמר בתחרות הגברים בה הפסיד לרוד לייבר.
רוב ההצלחות של מקינלי היו בתחרויות זוגות בהן לצד דניס רלסטון הוא ניצח 3 פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1963 מקינלי היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית שזכתה בתואר.
צ'אק מקינלי היה שחקן אימפולסיבי. בשנת 1963 הוא זרק מחבט לקהל ועל כך קיבל עונש הרחקה ל-4 חודשים
לאחר סיום הלימודים מקינלי החל לעבוד כברוקר בניו יורק. מפעם לפעם הוא המשיך להשתתף בתחרויות.
מקנילי נפטר בגיל 45 מסרטן.
הישגים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | יריב בגמר | תוצאה |
| אליפות וימבלדון 1961 | אוסטרליה רוד לייבר | 3–6, 1–6, 4–6 |
| אליפות וימבלדון 1963 | אוסטרליה פרד סטולי | 9–7, 6–1, 6–4 |
הערות שוליים

↑  הרחקה של צ'אק מקינלי
שלמה ינאי

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1952 (בן 72) כ"ג באייר ה'תשי"ב ישראל חולון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1970–2002 (כ־32 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 430  מפקד גדוד 196  מפקד חטיבה 679  מפקד חטיבה 401  מפקד עוצבת עידן  מפקד עוצבת הפלדה  מפקד פיקוד הדרום  ראש אגף התכנון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל   המערכה ברצועת הביטחון האינתיפאדה הראשונה האינתיפאדה השנייה
 עיטורים
   עיטור המופת
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל מכתשים אגן, מנכ"ל טבע תעשיות פרמצבטיות, יו"ר פרוטליקס, סגן יושב ראש קרן רוטשילד קיסריה
 
שלמה ינאי (נולד ב-18 במאי 1952 בחולון) הוא תעשיין ישראלי, יושב ראש חברת הביוטכנולוגיה פרוטליקס, ממלא מקום וסגן יושב ראש קרן רוטשילד קיסריה. אלוף בדימוס, כיהן כמנכ"ל מכתשים אגן וכמנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
ביוגרפיה

ינאי נולד להורים ניצולי השואה. בגיל 8, בעקבות מחלת אמו, עבר לבתי אבות שע"י ישיבת פוניבז' - פנימייה לילדים יתומים. לאחר שנתיים, בגיל 10, עבר להתגורר עם אחיו הגדול בתל אביב. לאחר מכן החל ללמוד בתיכון הדתי-ממלכתי צייטלין. בהיותו בן 17 נפטר אחיו שעמו התגורר.