מרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית
המהלך השני: רכישה ברזילאית נוספת > הדרדנוט "ריו דה ז'ניירו"

לאחר שהושק הדרדנוט הברזילאי הראשון, מינאס ז'ראיס, ממשלת ברזיל החלה בקמפיין מורחב להסרת הדרדנוט השלישי מהחוזה עם חברת ארמסטרונג בעקבות התנגדות פוליטית - פריצת מרד השוטים (עליו מפורט בהמשך) בשילוב עם התחממות היחסים עם ארגנטינה - ובעקבות קשיים כלכליים. לאחר משא ומתן רב וניסיונות של ארמסטרונג לשמור על החוזה המקורי עם ממשלת ברזיל, התייאשו הברזילאים, בין השאר לנוכח שיעורי אג"ח נמוכים יחסית שאפשרו לממשלה ללוות את הכסף הדרוש. הדרדנוט השלישי, 'ריו דה ז'ניירו' הושק לראשונה במרץ 1910.
עד מאי, ממשלת ברזיל ביקשה מארמסטרונג להפסיק את העבודה על ספינת המלחמה החדשה ולהגיש דגמים חדשים אשר כללו את ההתקדמות האחרונה בטכנולוגיה הימית, סופר-דרדנוט. יוסטס טניסון-ד'איינקור (אנ') שימש כאיש הקשר של ארמסטרונג לברזיל. המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה מציינת עיצוב זה כבעל אורך 200 מטר, משקל 33,000 טונות, כוללת שנים עשר תותחי 14 אינץ' ועולה קרוב ל-3,000,000 פאונד. הבקשות הרבות שהגיש הצי הברזילאי לשינויים קלים עיכבו את חתימת החוזה עד ל-10 באוקטובר 1910, והשקת אוניית המלחמה התעכבה עוד יותר עקב סכסוך עבודה עם חברת 'סוגדי הספינות', שהוביל השבתה של המיזם. במהלך העיכובים הללו, מונה שר צי החדש, אדמירל מרקס ליאו (במסגרת ממשלו של הנשיא ארמס דה פונסקה), להחליף את דה אלנקר - התפתחות חשובה, שכן החוזה קבע שהתכנון יוכל להמשיך רק באישור השר החדש. אולם שוב, הצי הברזילאי מצא עצמו נקרע בין שתי אסכולות: ליאו ואחרים בצי העדיפו חזרה לתותח ה-12 אינץ', אך אחרים, בראשות שר הצי היוצא (דה אלנקר) וראש הוועדה הימית הברזילאית בבריטניה, דוארטה בשלר פינטו ז'ואדס, היו בעד הרכב האונייה עם החימוש הגדול ביותר - עבור כך, תכנן בשלר דרדנוט הנושא שמונה תותחי 16 אינץ', שישה תותחי 9.4 אינץ' וארבעה עשר תותחי 6 אינץ'.
ד'איינקור, שעזב את ברזיל באוקטובר מיד לאחר חתימת החוזה, חזר במרץ 1911 כדי להציג את אפשרויות העיצוב השונות העומדות לרשות הצי הברזילאי. חברת ארמסטרונג כנראה העריכה שתומכי התותחים הארוכים ינצחו, ולכן ד'איינקור גם התכונן לסגור עסקה על העיצוב של בשלר. עד אמצע מרץ, אנשי הקשר של ארמסטרונג בברזיל דיווחו כי ליאו שכנע את הנשיא הנבחר ארמס דה פונסקה לבטל את העיצוב עם שנים עשר תותחי 14 אינץ' לטובת אוניית מלחמה קטנה יותר. ייתכן שהקרדיט לא היה שייך לליאו בלבד; הנשיא דה פונסקה כבר התמודד עם בעיות מרובות, ובראש ובראשונה, הוא נאלץ להתמודד עם הנשורת ממרד ימי גדול בנובמבר 1910 (מרד השוטים), שהיה למרד של מלחים על שניים מכלי השיט החדשים שנרכשו זה עתה על ידי הצי, יחד עם ספינה ישנה יותר להגנה על החוף, נגד שימוש בענישה גופנית בחיל הים.
מה שהחמיר את המצב היו הוצאות נרחבות שהיה על הממשלה החדשה לכסות בשילוב עם תשלומי הלוואות והידרדרות כלכלית שהביאו לגידול בחוב הממשלתי בתוספת גירעונות תקציביים. לפי מדד אחד של התמ"ג של ברזיל לנפש, ההכנסה במדינה עלתה מ-718 דולר ב-1905 לשיא של 836 דולר ב-1911, לפני שהיא ירדה בשלוש השנים הבאות לשפל של 780 דולר ב-1914. התמ"ג הברזילאי לא התאושש לחלוטין עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. במקביל, החוב החיצוני והפנימי של ברזיל הגיע ל-500 מיליון דולר ו-335 דולר מיליון (בהתאמה, בסכומי דולרים עכשוויים) עד 1913, חלקית בעקבות גירעונות גדלים, שמנו 22 דולר מיליון ב-1908 ו-47 דולר מיליון עד 1912. בחודש מאי, הנשיא דה פונסקה התייחס בשלילה על האפשרות של רכישת האונייה החדשה: ”כשנכנסתי לתפקיד, גיליתי שקודמי חתם על חוזה לבניית אוניית המלחמה ריו דה ז'ניירו, ספינה של 33,000 טון, עם חימוש של תותחים 14 אינץ'. שיקולים מכל סוג שהוא הצביעו על אי הנוחות שברכישת כלי שיט כזה ועל תיקון החוזה במובן של הפחתת משקלו. זה נעשה, ונזכה ליחידה רבת עוצמה שלא תיבנה על קווים מוגזמים שעדיין לא עמדו בניסיון הזמן.”
ד'איינקור כנראה נמנע מלהציע כל עיצוב עם רובי 16 אינץ' כשנוכח להתנגדות ההנהגה לכך. בפגישות עם ליאו, עיצובים של עשרה תותחי 12 אינץ' בלבד שיותקנו על קו האמצע של האונייה נדחו במהירות, על אף שמטח הדופן שלהם היה חזק כמו זה של שורת תותחי 'מינאס ז'ראיס'. נקבע לבסוף עיצוב עם ארבעה עשר רובי 12 אינץ' המכוונים לחזית האונייה. לאחר שבקשות רבות לשינויי עיצוב מהצי הברזילאי נענו או נדחו, נחתם חוזה לאוניית מלחמה עם ארבעה עשר תותחי 12 אינץ' ב-3 ביוני 1911 תמורת 2,675,000 ליש"ט, והחלה בפעם הרביעית העבודה על השלד של 'ריו דה ז'ניירו' ב-14 בספטמבר. לא לקח זמן רב עד שממשלת ברזיל שקלה מחדש פעם נוספת את החלטתה; עד אמצע 1912, אוניות מלחמה עם תותחי 14 אינץ' היו בשלבי בנייה, ולפתע נראה היה כי 'ריו דה ז'ניירו' תחוזק עם השלמתה. מה שהפך את המצב לבעייתי עוד יותר היה שפל כלכלי אירופי לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה באוגוסט 1913 שהפחית את יכולתה של ברזיל לקבל הלוואות זרות. זה קרה במקביל לקריסת שוק ייצוא הקפה והגומי של ברזיל, האחרון עקב אובדן מונופול הגומי הברזילאי על השוק המערבי למטעים בריטיים במושבות במזרח הרחוק. מחיר הקפה ירד ב-20% והיצוא הברזילאי בו ירד ב-12.5% בין 1912 ל-1913; תעשיית הגומי רשמה ירידה דומה של 25 ו-36.6 אחוזים, בהתאמה. הצי הברזילאי טען מאוחר יותר שמכירת 'ריו דה ז'ניירו' תטיב, מעבר להסרת העול הכלכלי שלה על מדינה, גם בתור טקטית, כך שיינתן לרכוש שתי סדרות קטנות יותר של אוניות מלחמה.
ארמסטרונג בדקה האם החלפת תותחי ה-12 אינץ' בשבעה תותחי 15 אינץ' תהיה ריאלית, אבל ברזיל כנראה כבר ניסתה למכור את האונייה. במתח שהצטבר עד מלחמת העולם הראשונה, מדינות רבות, כולל רוסיה, איטליה ושתי המשתתפות במרוץ החימוש הימי היווני-עות'מאני, התעניינו ברכישת האונייה. בעוד שרוסיה נשרה במהירות מהמרוץ עבור הרכישה מהברזילאים, האיטלקים נראו קרובים לרכישת הספינה עד שממשלת צרפת החליטה לגבות את היוונים - במקום לאפשר לאיטלקים, שהיו היריבים הימיים העיקריים של הצרפתים באגן הים התיכון, להשיג את הספינה. ממשלת ממלכת יוון הגישה הצעה למחיר הרכישה המקורי בתוספת 50,000 פאונד נוספים, אך כשהיוונים עבדו להשיג תשלום ראשוני, גם הממשלה העות'מאנית מיהרה להגיש הצעות מפתות עבור הברזילאים.
ממשלת ברזיל דחתה הצעה עות'מאנית להחליף אוניות, כאשר 'ריו דה ז'ניירו' בברזיל תעבור לעות'מאנים והדרדנוט העות'מאנית 'רשאדייה' תעבור לברזיל, ככל הנראה בסכום כסף מסוים. ממשלת ברזיל הודיעה כי תקבל רק הצעה כספית. בהיעדר הצעה שכזאת, העות'מאנים נאלצו למצוא הלוואה. הממשלה העות'מאנית הצליחה להשיג הלוואה מבנקאי צרפתי הפועל ללא תלות בממשלתו, והצי העות'מאני אבטח את 'ריו דה ז'ניירו' כפי שהוא ב-29 בדצמבר 1913 תמורת 1,200,000 ליש"ט. כחלק מחוזה הרכישה, שארית האונייה נבנתה בכסף עות'מאני של 2,340,000 ליש"ט. שמה של האונייה שונה ל'סולטאן עוסמאני אבאל' (Sultân Osmân-ı Evvel). בסופו של דבר רכש הצי הבריטי את האונייה זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, ששירתה בצי המלכותי כאה"מ אז'נקור.