stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבוצה בולעת
הגדרות מתמטיות > קבוצה בולעת

בהינתן קבוצה  A\subseteq V,  A תקרא קבוצה בולעת, אם ורק אם היא מקיימת את התנאים השקולים הבאים:
הקבוצה  A בולעת את  v לכל  v\in V.
לכל  v\in V קיים  r>0 כך שלכל  c\in \mathbb {K}  עבורו  |c|>r מתקיים  v\in cA.
לכל  v\in V קיים  r>0 כך שלכל  c\in \mathbb {K}  עבורו  |c|\geq r מתקיים  v\in cA.
לכל  v\in V קיים  r>0 כך שלכל  0\neq c\in \mathbb {K}  עבורו  |c|<r מתקיים  cv\in A.
לכל  v\in V קיים  r>0 כך שלכל  0\neq c\in \mathbb {K}  עבורו  |c|\leq r מתקיים  cv\in A.
התנאי ש- c\neq 0 בתנאים 4 ו-5 הוא תנאי הכרחי. קבוצה בולעת היא למעשה קבוצה שניתן להרחיב אותה עד שתכיל כל נקודה במרחב.
תכונות

מאחר שכל קבוצה בולעת בולעת גם את הראשית, כל קבוצה בולעת מכילה את הראשית. כלומר, אם  A\subseteq V קבוצה בולעת אז בהכרח  0\in A.
עבור כל מרחב וקטורי, המרחב כולו מהווה קבוצה בולעת.
קבוצה המכילה קבוצה בולעת, היא קבוצה בולעת.
כיווץ או הרחבה של קבוצה בולעת מהווה קבוצה בולעת. כלומר, אם  A\subseteq V ו- 0\neq \lambda \in \mathbb {K}  אז  \lambda A היא קבוצה בולעת.
חיתוך של שתי קבוצות בולעות היא קבוצה בולעת. כלומר, אם  A,B\subseteq V שתיהן קבוצות בולעות אז  A\cap B היא קבוצה בולעת.
נובע מהתכונה לעיל כי כל חיתוך סופי של קבוצות בולעות הוא קבוצה בולעת.
עבור מרחב וקטורי טופולוגי, כל סביבה פתוחה של הראשית היא קבוצה בולעת.
עבור כל קבוצה בולעת  A\subseteq V קיימת נורמה-למחצה  p עבורה  A היא בדיוק כדור היחידה לפי  p. נורמה למחצה זו היא פונקציונל מינקובסקי של  A.
לכל קבוצה בולעת  A\subseteq V קיימת קבוצה בולעת אחרת  B\subseteq V כך ש- B+B\subseteq A. למעשה בהכרח גם  B\subseteq A.
קבוצת כל הקבוצות הבולעות עבור מרחב וקטורי כלשהו מהווה מסנן.
ראו גם

קבוצה מאוזנת
קבוצה חסומה
קבוצה קומפקטית
קבוצה קמורה
קבוצה קמורה לחלוטין
קבוצה פתוחה
קבוצה סגורה
לקריאה נוספת

קבוצה בולעת, באתר MathWorld (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Lawrence Narici, Edward Beckenstein, Topological vector spaces, 2. ed, Boca Raton: CRC Press, 2011, Monographs and textbooks in pure and applied mathematics, ISBN 978-1-58488-866-6
יוסף בן וואליד

| --- | --- |
ספר שמו יוסף
 לידה:  1830 ה'תק"ץ תטואן
 פטירה:  1906  (בגיל 76 בערך) ב' בתמוז ה'תרס"ו
 מקום פעילות:  אוראן
 תקופת הפעילות:  ? – 25 ביוני 1906 
 רבותיו:  הרב שמואל ברג'ילון, הרב יצחק בן וואליד
 חיבוריו:  שמו יוסף
הרב יוסף בן וואליד (סביב ה'תק"ץ, 1830 - ב' תמוז ה'תרס"ו, 1906) היה פוסק הלכה בולט ודיין לא רשמי בעיר אוראן שבאלג'יריה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
קורות חייו

נולד בתטואן לאביו רבי יצחק, רבה של העיר. נשא את ריקא בת רבי ברוך לעסרי, אך לא זכה לילדים. למד אצל אביו רבי יצחק ואצל רבו הרב שמואל ברג'ילון. בשנת ה'תר"ל, לאחר מות אביו הרב יצחק, נדד לעיר אוראן. למד בישיבת 'וזאת ליהודה' שנתמכה על ידי הגביר הרב יהודה חסאן. החל משנת ה'תר"ס, למד שם חברותא יחד עם הרב דוד הכהן סקלי. סירב להתפרנס מהרבנות, ולפרנסתו עבד כסוחר. עם זאת, השתתף תדיר בדיוני ההלכה שהתקיימו בין דייני העיר. בין הרבנים שהתכתב עמהם, יש למנות את הרב חיים בלייח רבה של תלמסאן, הרב אברהם אנקווה רבה של אלמעסכר, והרב מרדכי בן ג'ו רבה של טנג'יר.
חיבורו

בלימודו כתב חידושים על התנ"ך, על התלמוד, ופסקי הלכה העוסקים בארבעת חלקי השולחן ערוך. מכתביו עולה, שהחל לכתוב את חידושיו משנת ה'תר"י לכל הפחות. לאחר פטירתו בשנת ה'תרס"ו, שלחה אשתו מרת ריקא, את כתבי בעלה לידי הרב יצחק אשכנזי, בכדי להוציאם לדפוס. רבי יצחק ריכז וסידר את כתביו לספר אחד וקרא שמו 'שמו יוסף'. הספר זכה להסכמות מרבני ארץ ישראל וצפון אפריקה. הספר נדפס במהדורה שנייה על ידי הרב שלמה דיין, ופעם שלישית במהדורה חלקית, על ידי איחוד יהודי טיטואן.
הערות שוליים

↑  אין מידע אודות תאריך לידתו המדויק. אך מהקדמת רבי דוד הכהן סקלי עולה כי חמותו הייתה חיה עוד לאחר פטירתו בשנת ה'תרס"ו. וא"כ קשה להניח שנפטר זקן. מצד שני, רבי יוסף התחיל לכתוב תשובות הלכתיות החל משנת ה'תר"י (ראו: שמו יוסף סי' רמ"ב). וא"כ, יש להניח שנולד סביב ה'תק"ץ (1830).
↑  ראו למשל: ספר שמו יוסף סימן קמ"ה.
↑  ראו בהקדמת הרב דוד עובדיה למהדורה שנייה של ספר 'שמו יוסף', עמ' 26.
↑  ראו בספר 'שמו יוסף' סימן רס"ה. ורוא עוד בהקדמת הרד"ך לספר 'שמו יוסף'.
↑  ספר מלכי ישורון עמ' 63 בערכו.
↑  הקדמת רבי שמואל ן' קיקי לספר 'שמו יוסף'.
↑  ראו למשל: שמו יוסף סימן רי"ז.
↑  ראו למשל בספר 'שמו יוסף' (מהדורה שנייה) סימן ר"ט.
↑  ראו למשל: שו"ת רבי מרדכי בן ג'ו, יורה דעה סימנים א-ג.
↑  ראו: שמו יוסף סימן קל"ב ורמ"ב. וראו בהקדמת הרב דוד עובדיה למהדורה שנייה של הספר, עמ' 26.
| רבני אלג'יריה |
| --- | --- | --- |
| רבני מחוז אלג'יר | ריב"ש • רשב"ץ • רשב"ש • יהודה כלץ (השלישי) • אברהם אבן טוואה • סעדיה אזוביב • מימון יאפיל • רפאל ידידיה שלמה צרור • יהודה עייאש • שלמה זוראפה • דוד מועטי • סעדיה עמור • משה אייזנבט • אברהם משה פינגרהוט • יצחק מרעלי |  |
| רבני מחוז אוראן ותלמסאן | יעקב ששפורטש • נתן ג'ייאן • חיים קצבי • פארוז קרסינטי • אברהם אנקווה • סמחון חלאווה • יוסף בן וואליד • חיים בלייח • דוד הכהן סקלי • יוסף משאש • מסעוד הכהן (פרחי כהונה) • דוד אשכנזי (רב) • יצחק אלמליח (תלמסאן) • יחיא אמסלם • דוד אבן כליפא |  |
| רבני מחוז קונסטנטין (אלג'יריה) | מימון נג'אר • סידי פרג' חלימי • יוסף גנאסיא • ישועה ללום • רחמים נאהורי |  |
| רבנים נוספים | שלום אביחצירא |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2022057659  VIAF: 55165264942010192435   WorldCat (עם VIAF): 55165264942010192435
יהודה גראמי

| --- | --- |

 לידה:  1983 (בן 41 בערך) טהרן, איראן 
 מדינה:  איראן איראן
 השכלה:  ישיבת עטרת ישראל ישיבת נר ישראל
 
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי של איראן
 
הרב יהודה גראמי הוא הרב הראשי של יהודי איראן[דרושה הבהרה] וחבר איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תשמ"ד בטהראן מספר שנים לאחר המהפכה האיראנית, למשפחה שומרת מצוות בעלת שורשים עתיקים בפרס, אביו ד"ר שלמה גראמי שימש כרופא מנתח במספר מרכזים רפואיים בטהראן ביניהם המרכז הרפואי היהודי 'ספיר'.
בילדותו למד בבית ספר מקומי והשתתף בתלמוד תורה שהתקיים מחוץ לשעות הלימודים.
בגיל 15 הגיע לארץ - דרך טורקיה, ולמד במשך שנה בישיבת עטרת ישראל בירושלים.
לאחר מכן עבר לישיבת נר ישראל בבולטימור שבמרילנד, שם למד במשך מספר שנים, במהלכם קיבל סמיכה לרבנות.
בגיל 25 חזר לאיראן ונישא לציפורה, ילידת איראן גם היא.
לאחר חתונתו החל למסור שיעורי תורה, החל להתעסק בענייני כשרות, בתי דין ומקוואות.
הוא מונה על ידי הקהילה היהודית באיראן לשמש כרבם, המשטר האיראני מכיר בו כרב הראשי של איראן, ומזמינו לוועידות בין-דתיות.
הרב יהודה חבר באיחוד הרבנים במדינות האסלאם.
התבטאויות

גראמי דובר פרסית ועברית והוא מתראיין לעיתים בתקשורת ואף בעברית, אך לא לכלי תקשורת ישראליים. השלטונות האיראניים מקפידים על חופש דת, ולכן הם מכירים בתפקידו ובמעמדו של גראמי.
גראמי מרבה להדגיש כי יהודי איראן נהנים מחופש דת מוחלט בתי הכנסת פתוחים ומתקיימים בהם שיעורי תורה. לדבריו, יש ליהודי איראן מוסדות חינוך מפוארים, הכוללים, בתי ספר, תלמודי תורה, ישיבות וחטיבות ביניים.
גראמי מרבה לתקוף את הציונות ואת ישראל והוא טוען כי ישראל אינה מייצגת את היהדות.
לאחר חיסולו של קאסם סולימאני מפקד כוח אל קודס על ידי האמריקאים, השתתף גראמי בביקור תנחומים אצל משפחתו לאחר מותו.
עם התפרצות נגיף הקורונה באיראן בשנת 2020 הורה הרב גראמי לסגור את כל בתי הכנסת באיראן וקבע כי אין צורך לצום את תענית אסתר בשל המגפה וכי יש לשמוע קריאת מגילת אסתר בלייב. מה שלטענתו גרם לפגיעה מועטה של הקורונה ביהודי איראן.
ראו גם

יהדות איראן
יחסי איראן-ישראל
הסכסוך האיראני-ישראלי
לקריאה נוספת

מנחם כהן, חיים יהודיים, שיחת השבוע, גיליון 1828.
הערות שוליים

↑  אריה ארליך, משטר האייתוללות ואני, באתר משפחה (שבועון), ‏כ' ניסן התשפ"א
↑  אריה ארליך, Behind the Persian Curtain, mishpacha, ‏23/03/2021 (באנגלית)
↑  רשימת הרבנים החברים באיחוד באתר איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
↑  הרב של איראן: "הנגיף לא פגע בקהילה", באתר כיכר השבת
↑  אוהד חמו, ‏הרב הראשי של אירן: "הישראלים לא מייצגים את היהדות", באתר ‏מאקו‏, 25 במאי 2020
↑  Megillah Read by Kever Mordechai and Esther (באנגלית)
↑  Mordechai Goldman, Chief rabbi of Iran: Israel does not represent Judaism, Al-Monitor, ‏2020-06-21 (באנגלית)
חסידות פאלטישאן

| --- | --- |

בית המדרש בפלטיצ'ן
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  פלטיצ'ן
 מייסד:  הרב אלעזר טברסקי
 
חסידות פאלטישאן (נכתב גם פאלטישען, או פאלטיטשאן) היא חצר חסידית ששורשיה בצ'רנוביל-סקווירה. מקורה בעיר פלטיצ'ן (ביידיש: "פאלטישאן") שבחבל מולדובה, רומניה.
שושלת האדמור"ים > הדור הראשון

האדמו"ר הראשון בפלטיצ'ן, רבי אלעזר טברסקי, היה בנם של רבי שלמה מסקווירה ופיגא, בתו של רבי אריה לייבוש רוקח ממגרוב, בנו של רבי יהושע מבעלז. נולד בבלז בכ"ט בתשרי ה'תרנ"ג. לאחר פטירת רבי יהושע בה'תרנ"ד, חזר רבי שלמה לסקווירה, אך הבן נשאר בבלז וגדל אצל סבו רבי אריה לייבוש, ודודו זקנו רבי ישכר דב רוקח מבעלז. נישא בה'תר"ע בסוצ'אבה ("שאץ" ביידיש) לרבקה רחל בת רבי מאיר מוסקוביץ מחסידות שאץ.
בשנת ה'תר"ף עבר לרומניה והתיישב בפלטיצ'ן כאדמו"ר מסקווירה. רבים מחסידי טשרנוביל וסקווירא נמלטו לשם בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת ה'תש"א עבר לבוקרשט בשל מחלת השיתוק של אשתו.
בשנת ה'תש"ו עבר לארצות הברית וייסד בשכונת בורו פארק בית מדרש עם קומץ מחסידיו. נפטר בברוקלין בכ"א בתמוז ה'תשל"ו ונטמן בבית עלמין של חסידות פאפא בניו ג'רזי. דברי תורתו וקורותיו כונסו על ידי נכדיו בספרים "פקודת אלעזר", ו"תפארת אלעזר".
שושלת האדמור"ים > הדור השני

על פי צוואתו של רבי אלעזר, הוכתר בנו היחיד רבי אברהם שמואל למלא את מקומו כאדמו"ר. רבי אברהם שמואל נפטר בי"ג בשבט ה'תשמ"ד ונטמן ליד אביו.
לרבי אלעזר היו גם שתי בנות. שרה נישאה לרבי ישראל אברהם שטיין (ה'תרע"ו - ה'תש"ן) שמילא מקום חמיו כרב העיר פלטיצ'ן לאחר שחמיו עזב לבוקרשט. בשנת ה'תש"ז היגר לארצות הברית ופתח את בית המדרש פאלטישען בבנסנהורסט שבברוקלין. שינדל מלכה נישאה לרבי אהרן אריה הכהן כ"ץ (ה'תרע"ד - ה'תשמ"ט) שהיה רב קהילת "חברה לומדי ש"ס" בבוקרשט ואחר כך רב "קהל עדת ישורון" בפלטבוש. בשנת ה'תשי"ג פתח את בית המדרש קהל "בית אהרן".
שושלת האדמור"ים > הדור השלישי

את מקומו של רבי אברהם שמואל כאדמו"ר מפאלטישאן ממלא בנו, רבי שלום מאיר טברסקי, חתנו של רבי דוד משה רוזנבוים מקרעטשניף. בן נוסף, רבי אריה לייביש טברסקי, מכהן כאדמו"ר ממגרוב.
שלושה בנים של רבי ישראל אברהם שטיין משמשים כרבנים: רבי מרדכי שטיין (חתנו של רבי יוסף מאיר כהנא, האדמו"ר מספינקא-ירושלים) הוא אב"ד פאלטישען בורו פארק, בית מדרשו שברחוב ה-49 נקרא "קהל תפארת מרדכי". רבי אפרים אהרן מכונה אף הוא אב"ד פאלטישאן בורו פארק, בית מדרשו ברחוב ה-55. רבי יוסף שלום הוא אב"ד פאלטישאן-בנסנהורסט, חתן רבי ישכר בעריש רובין מקרסטיר.
וכן חמשה בני הרב אהרן אריה משמשים כרבנים. בכורו רבי מרדכי אברהם כ"ץ שימש כאב"ד קהל אברכי תורה ודעת (נלב"ע י' שבט תשפ"ג), רבי יהושע כ"ץ אב"ד מאגרוב, רבי מאיר כ"ץ משמש כראש הכולל סרט-ויזניץ בחיפה, רבי יונתן בנימין כ"ץ רב קהילת "בית אלעזר" פאלטישאן בפלטבוש, ורבי דוד שלמה ממלא את מקום אביהם כרב בית המדרש "בית אהרן-פאלטישאן".
שושלת האדמור"ים > הדור הרביעי

בנו של רבי מרדכי שטיין, רבי יצחק, הוא גאב"ד "אבני שיש-פאלטישאן", בעבר היה ראב"ד בד"ץ קרלסבורג של רבי יחזקאל ראטה.
בן אחר של רבי מרדכי, רבי מנחם מענדל (חתן רבי יוסף משה מייזליש מווייצן), הוא אב"ד סאווראן בויליאמסבורג ברוקלין, והמוציא לאור את סדרת ספרי "פקודת אלעזר" של זקנו רבי אלעזר, האדמו"ר הראשון של החסידות.
לקריאה נוספת

הרב אלעזר טברסקי, פקודת אלעזר, על התורה ומועדים, תשובות ואגרות קודש, תולדותיו ועוד, בהוצאת נכדו הרב מנחם מנדל שטיין, ברוקלין ה'תשס"ד
חסידות שטפנשט

חסידות שטפנשט היא חצר חסידית מבית רוז'ין שפעלה בעיר שטפנשט ברומניה בין השנים 1852–1933 תחת הנהגת רבי מנחם נחום פרידמן (בנו של רבי ישראל מרוז'ין) ובנו, רבי אברהם מתתיהו פרידמן. בשנת תשכ"ט (1969) הועבר קברו של רבי אברהם מתתיהו מרומניה לבית העלמין נחלת יצחק, ומאז הוא משמש מוקד עלייה לרגל למתפללים רבים.
רבי מנחם נחום פרידמן

רבי מנחם נחום פרידמן היה בנו הרביעי של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין. הוא נולד בשנת תקפ"ג (1823) ונקרא על שם אבי סבתו, רבי מנחם נחום טברסקי ("המאור עיניים"). בשנת תרי"ב (1852), לאחר פטירת אביו, הוא הוזמן לכהן ברבנות בעיירה שטפנשט, שם הקים חצר חסידית. הוא לא הרבה באמירת דברי תורה, אך נהג בפאר והדר כמנהג אביו וזכה להערצת חסידיו. בביתו המפואר נבנה חדר שכונה "חדר המשיח" והונחו בו כתר זהב וכלים יקרים נוספים. הוא נפטר בי"ד בכסלו תרכ"ט (1868) בגיל 46 ונקבר ביאשי. את מקומו מילא בנו, רבי אברהם מתתיהו.
אשתו פרל הייתה בתו של רבי אלעזר קושאנסקי, נכד רבי גדליה מליניץ. בנותיו נישאו לקרובי משפחתם מבית רוז'ין, האדמו"רים רבי אברהם יהושע השיל פרידמן ורבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה (בזיווג שני).
רבי אברהם מתתיהו פרידמן

רבי אברהם מתתיהו פרידמן נולד בכ"ה בכסלו תר"ז (21 בדצמבר 1846). הוא נקרא על שם סב סבו, רבי אברהם המלאך, ועל שם מתתיהו החשמונאי. נישא לראשונה לבתו של רבי יצחק רייך חתנו של רבי אשר ישעיהו מרופשיץ. לאחר מכן נישא לבתו של דודו רבי יוסף מונזון.
כשהיה בן 22 נפטר אביו והוא הוכתר כאדמו"ר והנהיג את החסידות במשך 64 שנים עד לפטירתו. היה ידוע בתואר "הצדיק משטפנשט", או בכינוי הרומני: "הרב הגדול משטפנשט" (Marele Rabin din Stefanesti). נחשב על ידי רבים מיהודי רומניה כצדיק וקדוש. יהודים וגויים באו להתייעץ איתו ולקבל את ברכתו ועצתו. בשמו נקשרו אגדות על ריפוי חולים, פקידת עקרות, והצלת אנשים מירידה מנכסיהם - ניסים למעלה מדרך הטבע. מחסידיו היה רבי חיים זנוויל אברהמוביץ, האדמו"ר מריבניץ.
נפטר בכ"א בתמוז תרצ"ג (15 ביולי 1933) ללא שהשאיר אחריו ילדים. אחיינו רבי מנחם נחום פרידמן מאיצקן היה אמור לרשת את מקומו באדמו"רות אך נפטר חודש לפניו. לאחר פטירתו, הקים הרב יוסף ברייאר, רב העיר, את "ישיבת בית אברהם" לזכרו. הישיבה פעלה עד השואה. קברו ברומניה שימש מוקד עלייה לרגל לאנשי המקום עד שבשנת תשכ"ט, 1969 הועלה קברו מרומניה לישראל ונקבר מחדש בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.
רבי מנחם נחום מרגליות

רבי מנחם נחום מרגליות, חתנו של רבי מרדכי זוסיא טברסקי מטריסק-הוצלס, התפלל ולמד ב"שטפנשטר קלויז" ביאשי. בפטירת רבי אברהם מתתיהו משטפנשט, הכתירוהו מתפללי הקלויז לרבם, ועל שם זה נקרא "שטפנשטר רבי". התפלל בחדר מיוחד כדרך אדמו"רי בית רוז'ין.
מוסדות שטפנשט

ביוזמת ועד חסידי שטפנשט בראשות רבי שמואל שור, ראש ועד חסידי שטפנשט, והרב אברהם יעקב סלומון, ראש מוסדות שטפנשט, החלו להנציח את זכרו בהקמת מפעל הנצחה. המרכזי שבהם הוא קבר רבי אברהם מתתיהו פרידמן משטפנשט בגבעתיים, אשר הפך למוקד עלייה לרגל.
בבני ברק ואלעד נמצאים "מוסדות שטפנשט" הקרויים על שמו. בתי כנסת על שמו נבנו בעתלית, בקריית גת ובגדרה, בית הכנסת הוקם ביוזמתו של יצחק רבינוביץ ונקרא בפי הגדרתיים בית הכנסת של הרומנים. כמו כן נמצאו שרידים של "קלויז" בעיר העתיקה בצפת ששימש את חסידיו. בשנת תשע"ה הוקם 'ישיבה על קברו' בגבעתיים סמוך לבית הקברות נחלת יצחק. מוסדות שטפנשט גם מוציאים לאור ספרות, עלונים ותמונות בתפוצה רחבה לפרסום משנתו ברחבי הארץ והעולם, ובהם: הספר "מחולל הפלאות משטפנשט" (2 חלקים), עלון פרשת השבוע "בית שטפנשט", "קובץ תורת אמת" על ענייני הכנסת ספר תורה לרגל הכנסת ס"ת הראשון על שם הצדיק משטפנשט, "עשור למוסדות שטפנשט - עשרה שערים נפתחים" שבט תשס"ח ועוד. בשכונת רמת שלמה בירושלים זכרו מונצח ברחוב "הצדיק משטפנשט".
בחודש אוקטובר 2024 פורסם כי בערוץ 14 התקיים משדר המארח ישראלים שחולקים סיפורי ניסים על סגולותיו יוצאות הדופן של הצדיק משטפנשט. מארגני המשדר ביקשו לגייס נשים שיספרו שנכנסו להריון לאחר שהתפללו ל"צדיק משטפנשט", תמורת 1000 שקל במזומן. הערוץ טען שאין לו קשר למשדר וכן שהמשדר פורסם באישור הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, "אנציקלופדיה לחסידות- אישים" כרכים א-ג, הוצאת מוסד הרב קוק, 1986, 2000, 2004.
יצחק אלפסי, "החסידות ברומניה", הוצאת "סגולה".
קורנל נוישלוס

| --- | --- |

לוח זיכרון בבודפשט ליום הולדתו ה-150
 לידה:  17 ביוני 1864 בודה, הונגריה
 פטירה:  26 במרץ 1935 (בגיל 70) בודפשט
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 לאום:  הונגרי
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של ציריך 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 
הכניסה לבית הפילים בגן החיות בבודפשט
קורנל נוישלוס (בהונגרית: Neuschloss Kornél; בודה, 17 ביוני 1864 – בודפשט, 26 במרץ 1935) היה אדריכל והיסטוריון לאמנות הונגרי-יהודי. קורנל נוישלוס היה אחד מצאצאי משפחת נוישלוס.
ביוגרפיה

את התואר באדריכלות קיבל מאוניברסיטה הטכנולוגית בציריך. בהמשך קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח והיסטוריה באוניברסיטה למדעים של בודפשט, שם היה, בין היתר סטודנט של דיולה פסטיינר (מבקר אומנות, היסטוריון של האומנות וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים). הוא נסע להשתלם בפריז ועבד במשרדו של אמיל בוזווילוולד, אדריכל בסגנון נאו-גותי, שם השתתף בשיקום ובשחזור של טירות צרפתיות. משנת 1893 הועסק במשרד האדריכלות הממלכתי של מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון. בשנת 1897 פתח משרד משלו.
הוא שירת לאורך כל מלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה (מילואים) של הגדוד הרביעי בחיל הרגלים האוסטרו-הונגרי באורדיאה וזכה באותות הצטיינות רבים. לאחר מלחמת העולם הראשונה (משנת 1921) היה מורה להנדסת מבנים באקדמיית לודוביקה ((אנ'), המוסד שהעניק את ההשכלה הגבוהה לקציני הצבא ההונגרי בהונגריה לפני 1945). אחרי 1924 היה לו משרד משותף עם לאיוש דיינש (אדריכל יהודי ידוע בעצמו שנרצח בשנת 1944 על ידי אנשי צלב החץ). קורנל נוישלוס עבד גם כארכאולוג. בנוסף לתפקידיו הציבוריים הרבים, הוא היה נשיא האגודה ההונגרית לארכיטקטורה (1914-1912) ועוד. לאחר מותו הוקם לזכרו פרס אמנות, והונפקה מדליית ארד נוישלוס-קניסלי.
יחד עם לימודיו האוניברסיטאיים בילה שבע שנים בשווייץ, צרפת ואיטליה. אשתו, לואיזה קניסלי, עברה להונגריה משווייץ. במשפחת נוישלוס היו הרבה קבלני בניין שהמשמעותיים שבהם היו אודון נוישלוס ומרסל, שבנו את רוב תערוכת המילניום. אביו, מיקשה נוישלוס, היה יצרן הפרקטים, וגיסו אישטוואן תומאן היה מורה לפסנתר. ילדים: קונראד ופטר. צאצאיו גרים בגואטמלה, פוארטו ריקו, ספרד וארצות הברית.
יצירותיו המפורסמות

המנהלה לשעבר של רכבת גיור-שופרון-אבנפורט בכיכר סילג'י דז'ה 1, כיום בניין המשרדים של "ארמון נוישלוס".
שכונת מגורים של פקידי הדואר ברובע זוגלו (אנ') בבודפשט ברחובות גיארמט וגרוואי (1911–1912)
השער הראשי של גן החיות של בודפשט (אנ') ובית הפילים. (הוא היה המנהל האדריכלי של שחזור גן החיות של בודפשט בשנים 1910–1912. על פי הצעתו, קארוי קוש ודז'ה זרומצ'קי הופקדו על התכנון של הבניינים החדשים.
בניית המכון המטאורולוגי הלאומי (1910).
עבודתו עם לאיוש דיינש היא מה שמכונה בית משפט בתלן איסטוון בשדרות אטילה בבודפשט (1924).
עבודות גז בודפשט, סדנה מרכזית ובניית מחסן של תחנת אחסון דלק Lipótváros (1914, בודפשט. רובע 13.
בניין דירות ברחוב Batthyány 4, בודפשט, רובע 1 (1912)
בית המגורים של לאיוש קיש בבודה.
תחרות עיצוב בית העירייה במזטור (1914)
בית העירייה הישן של שורוקשאר (חלק מבודפשט המודרנית).
לקריאה נוספת

Mtdaportal.extra.hu 308. oldal.
Neuschloss Kornél. Brunelleschi és Alberti. 1903. Magyar Könyvészet
150A שנה להולדתו של קורנל נוישלוס.  Budapesti Városvédő Egyesület megemlékezése Neuschloss Kornélról
הערות שוליים

↑  Genealogy
↑  NOL
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ULAN: 500268903  VIAF: 146496247   WorldCat (עם VIAF): 146496247
יודנגאסה (ברלין)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 על שם:  Berliner Hostienschänderprozess 
 מיקום
 ערים ראשיות:  ברלין 
 
 קואורדינטות:  52°31′22″N 13°25′19″E﻿ / ﻿52.5229°N 13.4219°E﻿ / 52.5229; 13.4219
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ברלין מוגדלת) יודנגאסה(למפת ברלין רגילה) יודנגאסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
יודנגאסה (בגרמנית: Judengasse, סמטת היהודים, וגם Judenstrasse, רחוב היהודים), שמשנת 1826 נקרא Landwehrstrasse (לנדוורשטראסה), היה רחוב בגאורגנפורשטט (Georgenvorstadt) בברלין, לימים רובע קניגשטט (Königsstadt).
הרחוב הוזכר לראשונה במסמך בשנת 1720, אך היה קיים לפני כן כדרך עפר מהאודרברגר (Oderberger) או גאורגנטור (Georgentor, שער גאורג) אל פלדמרק שבברלין. הרחוב נסגר עקב נזקי מלחמה בשנת 1972 ונבנה עם אזור המגורים מולשטראסה / ברולינאשטראסה (Mollstraße / Berolinastraße).
מקור שם הרחוב אינו ברור. אין מקור לשמו של בית הקברות היהודי מהמאה ה-16. ידוע על תושבים יהודים במקום רק משנת 1767. נראה כי השם נגזר מדיווח על שריפת יהודים בשנת 1510 באזור (שריפה שהונצחה בלוח הזיכרון Gedenkstein für die Opfer der Berliner Judenverbrennung).
נתיב

הרחוב נמשך כ-300 מטרים מרחוב הכנסייה הקטנה (Kleine Kirchgasse), לימים קתריננשטראסה (Katharinenstrasse), שגבל בגאורגנקירכהוף (Georgenkirchhof, חצר כנסיית גאורג) ובבתי החולים הסמוכים, בכיוון מזרח-צפון-מזרח, באופן כמעט מקביל ללנדסברגרשטראסה (Landsberger Strasse) עד גולנובשטראסה (Gollnowstrasse), וחוצה את ליצמנשטראסה (Lietzmannstrasse), לימים גרלכשטראסה (Gerlachstrasse). גם כיכרות ורחובות אלו עברו שינויים בשנות השישים והשבעים. כיום הרחוב עובר משדרות קרל מרקס בפינת רחוב אוטו בראון (Otto-Braun-Straße) למולשטראסה (Mollstraße), ליד ויינשטראסה.
תושבים

בניגוד לרחוב היהודים של ברלין וליודנגאסה בערים אחרות, לא היה אזור מגורים יהודי סגור ביודנגאסה של ברלין. במאה ה-17, השטח החקלאי שמאחורי בית ההארחה היה בבעלותו של דוד ליינמן, שהיה ראש העיר, הלנשולצה (Lehnsschulze) תואר שלימים נקרא שולטהייס (Schultheiß) ברייניקנדורף, שחלק אותו ומכר אותו החל מ-1688. בתחילת המאה ה-20, רובע מעמד הפועלים המאוכלס בצפיפות, כמו השוינפירטל (Scheunviertel), היה אחד המוקדים החברתיים של העיר.
הבניינים המוקדמים ביותר בסביבת האזור שלימים היה יודנגאסה היו בית החולים גיאורגן, שהוזכר ב-1228, עם קפלה שהוזכרה ב-1331. בניגוד לעיר הפנימית הייליג-גייסט-ספיטל, בית החולים גאורגן שימש בעיקר לעניים ולמצורעים. הגאורגנקפלה נבנתה מסוף המאה ה-17 ושימשה גם ככנסיית הקהילה של גאורגנבורשטדט, אך הוחלפה ב-1780 ושוב ב-1898 בבנייני כנסייה חדשים, גדולים יותר.
הגאורגנקירשהוף שימש כבית קברות לקורבנות של הוצאה להורג וכאלה שלא הותר לקוברם קבורה נוצרית, ונקברו ב"אדמת החוטאים העניים". במהלך מגפות הדבר המרובות של המאות ה-16 וה-17 נערכה קבורה גם בשדה סמוך, כפי שמרמזים ממצאי עצמות. מאוחר יותר הוקמו מוסדות צדקה בגאורגנקירשהוף, כמו בית החולים דורותין בשנת 1672 לקליטתם של "זרים חסרי פרוטה" שפלטהאוס לאלמנות עניות ובשנת 1806 מכון לעיוורים. בית הקברות נמצא בשימוש מתחילת המאה ה-19. הפיתוח ההיקפי הישן של מה שהוא כיום הגאורגנקירשפלאץ נאלץ לפנות את מקומו למבנים חדשים, וכך גם הכנסייה הישנה.
צפונית-מזרחית לגאורגנקירשהוף, בין מה שהפך מאוחר יותר ליודנגאסה לבין הדרך ללנדסברג (Landsberg), שכב עד המאה ה-17 אחד ממקומות ההוצאה להורג של ברלין, רבנשטיין (Rabenstein). שם, בשנת 1510, 38 יהודים ממרקיזות ברנדנבורג נשרפו על המוקד. על מקום ההוצאה להורג מימי הביניים נבנו מאוחר יותר בית חולים ובית משוגעים, במקום שבו נבנה ב-1733 בית הספר החופשי Rückersche Zum Armen Lazarus. ב-1913 הוקם בכיכר בין לנדווהר-, קתרינן- ולנדסברגר-שטראסה בניין מסחרי, ובו מרפאת החוץ הראשונה של העיר מ-1923. בית הבריאות הזה נשמר כעדות לפיתוח עירוני לפני המלחמה.
בפינת לנדוורשטראסה (Landwehrstrasse) וליצמנשטראסה (Liitzmannstrasse) שמשנת 1939 שינה שמו לגלרכשטראסה (Gerlachstrasse) היה בית אבות יהודי מאז 1931. בשנת 1935, הרב מרטין סלומונסקי התקין שם לוח לזכר אירועי 1510. הלוח נמצא כעת על אבן זיכרון במולשטראסה.
חיבור מאת יוליוס באר מ-1865 התייחס לבית קברות יהודי מוקדם ממערב ליודנגאסה / לנדוורשטראסה בין גולנובשטראסה לליצמנשטראסה. באר ביסס את הנחתו על ממצאי עצמות עדכניים וחלקים ישנים של מבנים. בית קברות זה קיים כנראה מהמאה ה-16. עם זאת, אין ממצא ארכאולוגי ברור בנושא - כמו מצבות - ולא דיווחים מוקדמים או מקורות אחרים - כגון שמות שדות ישנים או מידע מ"ספרי עירייה", מעין קדסטר, מזמן זה. גם "הקדש" שהזכיר באר אינו מתועד במקורות אחרים.
הגאורגנקירכה ובית האבות היהודי, כמו כמעט כל המבנים שמסביב, נפגעו קשות מפשיטות הפצצה ומלחימה בשנת 1945. ההריסות והבתים שניזוקו, נהרסו מאוחר יותר והוחלפו במבנים חדשים.
מקום גירוש

בית האבות בליצמנשטראסה שימש את הנאצים בשנים 1941/1942 לצד מחנה הכינוס בגרוסה המבורגר שטראסה כמחנה כינוס גדול מיד לפני הגירושים ברכבת לטרזיינשטט, ריגה, הפורט התשיעי ומחנות ההשמדה.
ספרות

Gernot Jochheim: Der Berliner Alexanderplatz. Ch. Links, Berlin 2006, ISBN 3-86153-391-X.
Andreas Nachama et al. (Hrsg.): Juden in Berlin. Henschel, Berlin 2001, ISBN 3-89487-336-1.
Ingo Materna, Wolfgang Ribbe (Hrsg.): Brandenburgische Geschichte. Akademie Verlag, Berlin 1995, ISBN 3-05-002508-5.
Ingo Materna et al.: Geschichte Berlins von den Anfängen bis 1945. Dietz, Berlin 1987, ISBN 3-320-00829-3.
הערות שוליים

↑  Hans Jahn: Bilder aus der Berliner Feldmark. In: Schriften des Vereins für die Geschichte Berlins. Heft 58.; Mittler, Berlin 1940, S. 66 f.
↑  Nahe der brandenburgischen Stadt Beelitz heißt noch heute der Ort, an dem im 13. Jh. ein Jude wegen angeblicher Hostienschändung verbrannt worden sein soll, „Judenberg“
↑  Hans Jahn: Bilder aus der Berliner Feldmark. In: Schriften des Vereins für die Geschichte Berlins, Heft 58; Mittler, Berlin 1940, S. 65.
↑  Hans Jahn: Berlin im Todesjahr des Großen Kurfürsten – Erläuterungen zum Perspektivplan von Johann Bernhard Schultz aus dem Jahre 1688. In: Schriften des Vereins für die Geschichte Berlins, Heft 55; Mittler, Berlin 1935, S. 40
↑  Grundbuch der Stadtgemeinde Berlin, I. Abteilung, Berlin 1872, S. 139: „… die zweite Rücker’sche Freischule, für welche letztere das Grundstück Landsbergerstraße 45 testamentarisch überwiesen war …“
↑  Haus der Gesundheit, Karl-Marx-Allee 3 – Eintrag in der Landesdenkmalliste
↑  Nicola Galliner u. a.: Wegweiser durch das jüdische Berlin. Nicolai, Berlin 1987, S. 267
↑  Julius Beer: Altberlinisches in der Königstadt. In: Vossische Zeitung, Nr. 173, 1865
↑  Hans Jahn: Bilder aus der Berliner Feldmark. In: Schriften des Vereins für die Geschichte Berlins, Heft 58. Mittler, Berlin 1940, S. 62 ff.
↑  In: „Die Gegenwart“ Berliner Wochenschrift für jüdische Angelegenheiten, Nr. 18/1867, S. 142.
באמצע התמונה מימין: בתים ב-Landwehrstrasse לפני הריסתם ב-1965
יעקב מוזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בנובמבר 1839 קאפלן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  18 ביולי 1922 (בגיל 82) ברדפורד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  גרמניה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פרסים והוקרה:  מסדר העיט האדום 
 
יעקב מוזר (מגרמנית: Jacob Moser;‏ 28 בנובמבר 1839 – 1922) היה איש עסקים, נדבן, שופט וראש עיריית ברדפורד שבאנגליה. נודע כתורם שמימן את בנייתה של הגימנסיה הרצליה בתל אביב.