stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיאט G.91Y
היסטוריה

טיסת בכורה של גרסת "פיאט G.91Y" התקיימה ב־27 בדצמבר 1966. המטוס הפגין ביצועים טובים משמעותית מקודמו בזכות הגידול בהספק שהציעו שני מנועי ה"ג'נרל אלקטריק J85" שהורכבו בדגם.
המטוס הוסמך בשנת 1967 והוצג רשמית בתערוכת האוויר הבינלאומית בסלון האווירי בפריז בשדה התעופה לה בורז'ה באותה שנה.
בשווייץ נמסר כי היא מעוניינת מאוד במטוס זה והזמינה אב טיפוס "פיאט G.91Y", מטוס קרב קל, רב-תפקידים. עסקת רכישת המטוסים לא יצאה לפועל מכיוון שלחץ של ארצות הברית הביא את צבא שווייץ להזמין 42 יחידות של נורת'רופ F-5, מטוס קרב סילוני על קולי מתוצרת חברת נורת'רופ שתוכנן בשנות ה-50 המאוחרות.
67 יחידות של "פיאט G.91Y" סופקו ל-חיל האוויר האיטלקי.
ממאפייני "פיאט G.91Y"

יוצרו 67 יחידות כולל 2 אבות טיפוס, בין השנים 1966–1972.
צוות: 1 טייס.
2 מנועים ג'נרל אלקטריק סילוני מסוג "General Electric J85" (אנ').
קיבולת דלק: 3,200 ליטר.
מאך - 0.95 (בגובה 10,000 מטר (32,810 רגל).
יחס דחף-משקל: 0.43.
מקדם עומס (אווירונאטיקה) (אנ'): +5 / 2- :G.
ממאפייני "פיאט G.91Y" > תצורות דגמים

"G.91Y" - אב טיפוס ומטוסי ייצור סדרתיים.
"G.91YT" - גרסת לאימון טייסים: 2 מושבים.
"G.91YS" - גרסה לחימוש של 2 טילי אוויר-אוויר תת-אדום לטווח קצר מסוג AIM-9 סיידוויינדר (הוטס לראשונה ב-16 באוקטובר 1970).
גלריה

"פיאט G.91Y"
"פיאט G.91Y"
"פיאט G.91Y"
"פיאט G.91Y"
"פיאט G.91Y"
"פיאט G.91Y" - שרטוט כולל פנים המטוס
ראו גם

פיאט R.2
פיאט BGA
פיאט CR.25
הערות שוליים

↑  The Illustrated Encyclopedia of Aircraft (Part Work 1982-1985). Orbis Publishing
↑  Warplanes encyclopedia, Aerospace Publishing, 1984, Italian version print by De Agostini, 1985, p.16
↑  "פיאט G.91Y" - מפרט flugzeuginfo.net/acdata_php/acdata_g91y
↑  "פיאט G.91Y" pickledwings.wordpress.com/fiat-g-91-gina-go-lightly
↑  מקדם העומס - באווירונאוטיקה מקדם העומס הוא היחס בין הרמת מטוס למשקלו, הוא היחס בין המשקל לכאורה (המשקל כפי שהוא "מורגש" וזה פונקציה של כוחות המשיכה ומומנט התמד (אינרציה) של הלובש) והמשקל בפועל (שנוצר על ידי כוח המשיכה). זהו וקטור שמרכיביו הם מספרים חסרי ממד (ולכן ללא יחידות), אך באופן כללי בא לידי ביטוי ב-"g"
↑  Green 1972, p. 8
↑  29 April 1971. "Italy's aircraft industry" Flight International, p. 578. www.flightglobal.com. Retrieved: 30 December 2011
פח'רי נשאשיבי

| --- | --- |

פח'רי נשאשיבי, 1932
 לידה:  1899 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  9 בנובמבר 1941 (בגיל 42 בערך) 
 
פח'רי א-נשאשיבי (בערבית: فخري النشاشيبي; 1899 – 9 בנובמבר 1941) היה מנהיג פוליטי ערבי פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי ואישיות בולטת באופוזיציה להנהגה החוסיינית.
לדברי יעקב שמעוני, פח'רי היה "הרוח החיה" של משפחת נשאשיבי ו"זרועה המבצעת" של מפלגתה, מפלגת ההגנה הלאומית.
פעילותו הגיעה לשיאה בזמן המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, שבתחילתו היה מראשי המסיתים למהומות ובמהלכו עבר להילחם בכנופיות הטרור באמצעות ארגונן של "כנופיות השלום". בשנת 1941 נרצח בבגדאד, ככל הנראה בידי מתנגדיו הפוליטיים.
ביוגרפיה > 1918–1935

פח'רי נשאשיבי היה בן למשפחת נשאשיבי הירושלמית, ובן אחיו ויד ימינו של ראש המשפחה, ראע'ב נשאשיבי.
הופעת רעיון האחדות של ארץ ישראל עם סוריה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, הביא להקמתן ב-1918 של שתי אגודות מתחרות שדגלו בו: "המועדון הספרותי" (אַל-מֻנְתַדַא אַל-אַדַבִּי) ו"המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"). בלחץ השלטונות הבריטיים, שינתה האגודה הראשונה את מנהיגותה ונבחרה הנהלה חדשה שהורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם פח'רי, שהיה הבולט בארגון עד אביב 1920. הוא היה מזכיר האגודה ועד אז היה בעל עמדה אנטי-בריטית קיצונית, אולם במרץ 1920 הוא מונה לעוזרו של מושל מחוז ירושלים, רונלד סטורס. הוא היה קצין משטרה ושימש גם כשלישו של הנציב העליון, הרברט סמואל. במשך רוב תקופת כהונתו של ראע'ב נשאשיבי כראש עיריית ירושלים, שימש פח'רי סגנו ומזכירו.
ביוגרפיה > 1918–1935 > פעילות באופוזיציה

ב-1923 היה לפח'רי נשאשיבי חלק חשוב בארגון מפלגת האופוזיציה הראשונה, "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית". במהלך תהליך הארגון, הוא אף פנה אל חיים מרגליות קלווריסקי, ראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, בבקשה לתמיכה כספית להקמת מועדוני המפלגה, אולם זו לא ניתנה.
ביום פרוץ פרעות תרפ"ט, ב-23 באוגוסט 1929, נהרו המוני המתפללים בסיום תפילת יום שישי אל מחוץ לעיר העתיקה בירושלים, כשהם חמושים במוטות ובמקלות. נשאשיבי, שהיה מראשי המתנגדים למופתי של ירושלים ונשיא המועצה המוסלמית העליונה, חג' אמין אל-חוסייני, עמד עם אישים נוספים בשער יפו וניסה למנוע מההמונים לתקוף, אולם ללא הועיל.
באוקטובר 1930 פורסם הספר הלבן של פאספילד, בו הודיעה הממשלה על כוונתה לכונן מועצה מחוקקת לתושבי ארץ ישראל. הנשאשיבים תמכו ברעיון ומספר חודשים לאחר פרסום ההצהרה, עסקו ראע'ב ופח'רי בתעמולה למען בחירתם למועצה העתידית, אולם זו לא קמה.
בינואר 1931 פתחו תומכיו של אמין אל-חוסייני בהתקפה על האופוזיציה, שבהמשך אותה שנה כוונה גם נגד פח'רי נשאשיבי באופן אישי, שהואשם על ידם כשותף למכירת אדמות ואדי אל-קבאני ליהודים. נשאשיבי הכחיש את ההאשמות, אולם חילופי ההאשמות נמשכו. בחודשים אוקטובר-דצמבר אותה שנה, בזמן ההכנות לוועידה הכל-אסלאמית שכינס אל-חוסייני, ניהלה האופוזיציה מסע חריף נגדו, ואישים בולטים בה, ובהם נשאשיבי, ערכו פגישות ברחבי הארץ והשמיעו בהן את האשמותיהם. במסע זה העבירה האופוזיציה אל צדה את רוב המנהיגים הכפריים החשובים.
בכנס ארצי שכינס הוועד הפועל הערבי ביפו ב-20 במרץ 1933, תמך נשאשיבי בהצעת מפלגת אל-איסתקלאל בזכות אי-שיתוף פעולה עם הממשלה, וזאת כדי להביא להתפטרות עובדי הציבור הערבים, ובהם גם נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני. הוא אף הציע בכנס לקרוא לאוכלוסייה הערבית שלא לשלם את מס המעשׂר המוטל על החקלאים ואת מס הרכוש העירוני, וזאת על פי העיקרון של "אין מיסוי ללא ייצוג". אולם הרוב בכנס סירב לאמץ את רעיון ההתפטרות.
ביוגרפיה > 1918–1935 > מנהיג פועלים

לדברי יעקב שמעוני, נשאשיבי היה "איש רב־פעלים". הוא עסק בארגון תנועות פוליטיות, בארגון מסחרי וכלכלי ובהקמת תנועת פועלים. לדבריו, נשאשיבי היה "מנהיג פועלים" מסוגם של אותם עסקנים ערבים שהשתמשו בארגון פועלים כ"קרש קפיצה" למנהיגות.
בסתיו 1934 החריף מאוד המאבק בין הפועלים היהודים והערבים, ולקראת סוף אותה שנה, כחלק ממאמצי הנשאשיבים להתאושש מתבוסתם בבחירות לעיריית ירושלים, החל פח'רי נשאשיבי לארגן אגודות מקצועיות של פועלים ערבים ולהציב משמרות מטעמם כנגד משמרות "העבודה העברית".
באוגוסט אותה שנה, ניסה נשאשיבי לגבש בסיס יציב לאופוזיציה בקרב הפועלים, לקראת הבחירות לראשות העיריות בספטמבר. בנובמבר חידש את מאמציו בקרב הפועלים, וארגן משמרות פועלים ערבים בחיפה כנגד משמרות הפועלים היהודים שנאבקו למען "עבודה עברית". ביפו ניסה לארגן את פועלי הנמל ואורזי פרי ההדר הערבים באגודות מקצועיות, שאמורות היו להתחרות בסניף המקומי של אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית, שהוקמה על ידי החוסיינים, ובהסתדרות העובדים הכללית, שהקימה בעיר סניף של "ברית פועלי ארץ ישראל", ארגון הפועלים הערבים של ההסתדרות.
ב-1935 החל נשאשיבי לפעול באגודת הפועלים הערבית הפלסטינית ביפו. בין האגודות ביפו ובחיפה, שהתנהלו באופן נפרד, התחולל מאבק מפלגתי בין חוגי החוסיינים והנשאשיבים, שאף גבר כאשר ניסה פח'רי נשאשיבי להרחיב את השפעתו גם על האגודה בחיפה.
ביוגרפיה > במרד הערבי הגדול 1936–1939 > הסתה למהומות ותמיכה בחלוקה 1936–1937

בתחילתו של המרד הערבי הגדול ב-1936, היה נשאשיבי מן המסיתים הראשיים למהומות. באפריל אותה שנה היה המסית הראשי ביפו וככל הנראה היה האחראי על ההתפרצות האלימה בעיר ב-19 באפריל.
בתגובה לרישיון שנתנה הממשלה ליהודים ב-15 במאי להקים מזח בחוף תל אביב, הוא הסית את הסוורים הערבים בנמל יפו נגד הצבא והמשטרה באומרו להם: "תקופת השביתה כבר חלפה. כל מי שיכול לשאת משהו בידיו, חייב לצאת לשדה־הקרב". בסוף אותו חודש אסרה הממשלה כ-60 מנהיגים, רובם מהחוגים הרדיקליים, והגלתה אותם למקומות שונים בארץ. בין הגולים, שזכו לתהילה בציבור, היה גם נשאשיבי, שלפני צאתו לגלות פרסם ב-7 ביוני כרוז פרידה בניסוח לאומי. תגובת האוכלוסייה העירונית להגליות הייתה חריפה, וביפו הותקפו בנייני השלטונות, חיילים ושוטרים ביריות ופצצות.
באביב וקיץ 1937 התחדשו מעשי הטרור, בעיקר נגד ערבים מתונים שנחשדו בתמיכה בתוכנית החלוקה שנידונה בוועדת פיל.
ערב פרסום המלצות הוועדה, הואשם פח'רי נשאשיבי על ידי מעצבי דעת הקהל הפלסטינית ב"בגידה בעניין הלאומי", ב"הליכה עם בריטניה והתנועה הציונית" וב"סטייה מאחדות השורה הלאומית".
בעקבות פרסום המלצת החלוקה, נתחדש המרד, אולם בניגוד לשנת 1936, לא לקחו בו הפעם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית חלק, וגם פח'רי, שהמשיך לתמוך בחלוקה, התרחק ממנו. בתגובה ליחס העוין של הנשאשיבים כלפיהם, הגבירו המורדים את פעולות הטרור נגדם. בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, ככל הנראה על ידי תומכי אמין אל-חוסייני. עקב ההתנקשות, פרשה בתחילת יולי מפלגת ההגנה הלאומית הנשאשיבית מהוועד הערבי העליון.
על רקע הצעת החלוקה של ועדת פיל, החלה המפלגה להתפורר. בתחילה קיבלה המפלגה את עקרון החלוקה, אולם לאחר מכן גינתה את התוכנית המוצעת. אף על פי כן, נשאר פח'רי נשאשיבי נאמן לעקרון ואף ניסה להחליף את דודו, ראע'ב, כראש המפלגה, בראש עיריית שכם הפופולרי, שגם הוא המשיך לתמוך בחלוקה.
ביוגרפיה > לאחר המרד

לקראת ועידת השולחן העגול בלונדון, התנגד הוועד הערבי העליון בתוקף להשתתפות הפלג הנשאשיבי בה. בתגובה לכך, ארגן פח'רי מסע תעמולה בארץ, שנועד לאלץ את הוועד והממשלה להסכים לייצוג הפלג שלו, אולם התקפותיו הקשות על המופתי עוררו התנגדות חריפה ואנשי סיעתו, ובהם ראע'ב, נאלצו להסתייג ממנו. בפברואר 1939 נערכה הוועידה ואת הפלסטינים ייצגה משלחת שהורכבה מחוגי החוסיינים בלבד. חוגי האופוזיציה הרכיבו משלחת נפרדת ופח'רי נשאשיבי היה חבר בה. רק לאחר שהחלה הוועידה בעבודתה, הותר לשני נציגי האופוזיציה, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', להצטרף אל המשלחת הפלסטינית, וזאת כדי שהמשלחת הנפרדת לא תזכה למעמד שווה לה. ראע'ב דרש מקום נוסף במשלחת עבור פח'רי, אך נאלץ לוותר על דרישתו, וזאת רק לאחר שהופעל עליו לחץ כבד במהלך דיוני הוועידה.
לאחר המרד הערבי הגדול, החל נשאשיבי לעסוק במסחר. כמו כן, עסק בגיוס ערבים לצבא הבריטי ובמדיניות.
אולם גם לאחר שנסתיים המרד, נמשכו במשך מספר שנים רציחות הנקמה. ב-1941 הגיע פח'רי נשאשיבי, מנהיג מתנגדי המופתי, לביקור בבגדאד, ובנובמבר אותה שנה הוא נרצח בעיר על ידי פלסטיני, ככל הנראה בפקודת אמין אל-חוסייני. צעיר ממשפחת נוסייבה נאסר כחשוד ברצח בשליחות מתנגדיו של נשאשיבי. באותה שנה בעיראק, הואשם עבד אל-קאדר אל-חוסייני ברצח, אך במהלך המשפט חזרו בהם העדים מעדותם והוא שוחרר וגורש מהמדינה.
לאחר הרצח, משפחת נשאשיבי כמעט ולא הייתה פעילה יותר בעניינים פוליטיים.
בתחילת שנות ה-40, ג'וואד נשאשיבי, אחיינו של פח'רי, נישא לאסתר וינר, בת אחותו של ש"י עגנון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 214.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 297.
1 2 3  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 213.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 182.
↑  לעומת זאת, בספרו של פורת, ממהומות למרידה, עמ' 273: "בן־אחותו" (!) ואילו בעמ' 335: "בן־אחיו".
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 59.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 82–83.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 182.
↑  הלל כהן, תרפ"ט, עמ' 159–160, 387.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939, עמ' 91.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 78.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 60–61.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 82–83.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 360, הערה 12.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 160.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 85–87.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 365.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 312.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 214.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 296–297.
↑  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 24.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 309.
↑  בני מוריס, קורבנות, עמ' 133.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 268.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 272–273.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 298–299.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 299–300.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 435.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 402, הערה 38.
1 2 3 4  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 301–302.
1 2 3  שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, עמ' 164.
↑  על פי שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, עמ' 164: הכינוס ביטא התרחש ב-11 בדצמבר 1938.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 303–304.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 334.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 313–314, הערה 29.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 335.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 306.
1 2  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 41.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 318, הערה 37; עמ' 436.
↑  ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל, פלסטינים: עם בהיווצרותו, עמ' 124.
↑  שירי לב-ארי, אבא ג'וואד וסבא מוריץ, באתר הארץ, 6 ביולי 2006
ביקור ראש עיריית ירושלים, ראע'ב נשאשיבי, באתר בניית בניין ימק"א ירושלים, 13 במאי 1931. פח'רי נשאשיבי שני מימין.
פח'רי נשאשיבי (במרכז) בירושלים, 1933.
הכינוס הגדול ביטא. נשאשיבי (בגבו למצלמה) מאזין לנאום שהוכן על ידו ומוקרא על ידי מנהיג כפריי האזור.
פח'רי עבד אל-האדי

פח'רי עבד אל-האדי במרד הערבי הגדול.
פח'רי עבד אל-האדי (בערבית: فخري عبد الهادي; ? – 1943) היה מראשי הכנופיות במרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 בארץ ישראל, בתקופת המנדט הבריטי. בתחילתו של המרד, היה מהמארגנים הראשיים של הפעולות הצבאיות עצמן ונחשב למפקד הראשי של כנופיות הטרור. לאחר הגעתו של פאוזי קאוקג'י לארץ ישראל כמפקד העליון של הכנופיות, מונה עבד אל-האדי לסגנו ולמפקד הפלוגות הפלסטיניות שבכוחות המרד. ב-1937 התחדש המרד, ובסוף 1938 היה עבד אל-האדי המפקד הצבאי של "כנופיות השלום", שנלחמו בכנופיות המורדים באמצעות טרור נגדי.
ביוגרפיה

פח'רי עבד אל-האדי היה מראשי הפלג של משפחת עבד אל-האדי שישב בכפר עראבה בנפת ג'נין. על פי יעקב שמעוני, היה עבד אל-האדי "ראש שודדים" אלים שישב לא מעט בבתי סוהר על פשעים שונים. בין הפשעים היו מעשי רצח שבוצעו בתקופה העות'מאנית, ורצח נוסף שעליו נדון בתקופת המנדט הבריטי למאסר של 15 שנים.
ביוגרפיה > מפקד כנופיות במרד 1936 > בתחילת המרד (מאי–אוגוסט 1936)

משפחת עבד אל-האדי הייתה פרו-נשאשיבית ופח'רי עבד אל-האדי, איש האופוזיציה, ארגן את הכנופיות הראשונות בתחילת המרד הערבי הגדול.
במחצית השנייה של מאי 1936, החלו להתארגן חבורות מזוינות שביצעו את ההתקפות המאורגנות הראשונות של כפריים על יישובים יהודיים וגם על יחידות צבא ומשטרה שעסקו בשמירה. חבורות אלו כללו בעיקר פלאחים ובתחילת יוני הן פעלו בכל רחבי הארץ. הבולטים מבין מפקדיהן היו עבד אל-קאדר אל-חוסייני באזור ירושלים, עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד באזור "המשולש הגדול" ופח'רי עבד אל-האדי בצפון הרי השומרון ובעמק יזרעאל. מספרן של החבורות הקבועות גדל בהדרגה. הן מנו בין 50 ל-70 איש, שהקדישו את כל זמנם ללוחמת גרילה. מארגני החבורות, ובהם עבד אל-האדי, נעשו בהדרגה למפקדים הראשיים באזורים בהם התגוררו. עבד אל-האדי פיקד על אזור אל-שעראויה (בין טולכרם לג'נין). בניגוד לעמיתיו המפקדים, הוא לא ארגן את אנשיו בקבוצות בעלות מבנה היררכי, אלא בחבורה גדולה אחת שמנתה כ-100 איש. כאשר הצטרפה אל שורותיו משפחת ארשייד הפרו-נשאשיבית מכפרי אזור ג'נין, גדלו מאוד יוקרתו והתמיכה בו, משום שבכך כלל ארגונו את הקבוצות המזוינות שהיו נתונות להשפעתה ופעלו בעראבה, לג'ון, קבטיה ודיר שרף.
בסוף יולי 1936 נפגש עבד אל-האדי עם עארף עבד א-ראזק ועבדאללה אל-בירותי ליד טובאס במזרח השומרון, בניסיון ראשון לתאם בין החבורות השונות, אולם ניסיון זה ככל הנראה לא צלח. כעבור שבועיים, ב-7 באוגוסט, נפגש צפונית לטובאס עם ח'מיס עקרבאוי, שיח' פרחאן א-סעדי, עבדאללה אל-בירותי ודראר אל-נשאשיבי. במפגש הוחלט ליצור שלושה אזורי פיקוד ולכונן בית משפט עליון לשפיטת בוגדים. המתכנסים הכירו בעבד אל-האדי מפקד כל החבורות שבאזור ג'נין–טולכרם וקבוצה נוספת שפעלה מדרום לטולכרם, בנפת בני צעב. בכך למעשה, הוא הפך באוגוסט לאיש המרכזי במרד.
ביוגרפיה > מפקד כנופיות במרד 1936 > תחת פיקודו של קאוקג'י (אוגוסט–אוקטובר 1936)

ב-22 באוגוסט 1936, הגיע פאוזי אל-קאוקג'י לארץ ישראל וב-28 באוגוסט פרסם את הכרוז הראשון שלו, מטעם "המפקדה הכללית של המרד הערבי בסוריה הדרומית (פלסטין)". ב-29 באוגוסט נפגש לראשונה עם שלושה מפקדי מורדים מקומיים ובהם עבד אל-האדי, וכעבור ארבעה ימים נפגש עם שישה מפקדי חבורות גדולות, ובהם עבד אל-האדי, שחתמו על הצהרה שהכירה בו כמפקד הראשי של "המרד הערבי בפלסטין". קאוקג'י חילק את אנשיו לארבע פלוגות, על פי מוצאם: עיראקים, סורים, דרוזים ופלסטינים. עבד אל-האדי מונה לפקד על הפלוגה הפלסטינית ונחשב לסגנו של קאוקג'י, המפקד הראשי.
קאוקג'י הקים בין היתר גם "בית משפט של המרד", בו נשפטו בוגדים ומרגלים, שהורכב מארבעה אנשים, בהם עבד אל-האדי. "בית המשפט" הזה דן ערבי אחד שגנב רובה מאחד המורדים ל-100 מלקות והריסת ביתו. שלושה ערבים הוצאו להורג בעוון ריגול, שניים מהם במכות. ב"בית המשפט" הזה נידונו גם גנבים ופושעים למיניהם, ופעולתו החריפה עוד יותר את אווירת הפחד שכבר הייתה קיימת.
השומרון המרכזי והצפוני היה האזור היחיד שבו סייעו הנשאשיבים למורדים, וכך זכו עבד אל-האדי ואנשיו לסיוע רב מראש עיריית שכם וממשפחת ארשייד.
הפלוגה הפלסטינית מנתה כמה עשרות לוחמים והייתה הפחות מנוסה מבין הפלוגות. ניכר היה פער בין כושרם הצבאי הנמוך של הלוחמים הפלסטינים לבין רמת לחימתם של המתנדבים הזרים המאומנים. מפקדי החבורות האחרות סירבו, ככל הנראה, להשלים עם מעמדו הבכיר של עבד אל-האדי, והלוחמים הפלסטינים רבו עם הלוחמים העיראקים והסורים על מזון. גורמים אלה הביאו לכך שהניסיון לארגן את כל הפלסטינים תחת פיקודו של עבד אל-האדי נכשל, והם נותרו בחבורות נפרדות תחת מפקדיהם המקוריים ותחת מרותו העליונה של קאוקג'י. אף על פי כן, שיבח קאוקג'י בזיכרונותיו את עבד אל-האדי במיוחד.
ביוגרפיה > בגלות 1936–1938

באוקטובר 1936 הופסק המרד הערבי, בעקבות איום השלטון הבריטי בהכרזה על משטר צבאי.
בסוף אותו חודש, עזב עבד אל-האדי את ארץ ישראל עם כוחותיו של קאוקג'י לעיראק. לאחר מכן עבר לסוריה בחיפוש אחר תמיכה כספית גדולה יותר.
באביב וקיץ 1937 התחדשו מעשי הטרור, בעיקר נגד ערבים מתונים שנחשדו בתמיכה בתוכנית החלוקה שנידונה בוועדת פיל. בעקבות פרסום המלצת החלוקה, נתחדש המרד, אולם בניגוד לשנת 1936, לא לקחו בו הפעם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית חלק. נגד אנשי האופוזיציה נערך מסע טרור, ובתגובה ליחס העוין של הנשאשיבים כלפיהם, הגבירו המורדים את פעולות הטרור נגדם. במהלך שנת 1938 קמו בכפרים חבורות בודדות שנועדו להגן על הכפריים מפני סחיטות המורדים. הנשאשיבים עשו מאמצים רבים להרחיב את חוג הלוחמים במורדים וניסו להעביר לצדם את אחד ממפקדיהם.
עבד אל-האדי קיים קשרים עם האמיר עבדאללה הראשון, מלך ירדן ופרסם בזכות פטרונו החדש מאמר בעיתון הדמשקאי "אלף בא", בעבורו קיבל ממנו תמיכה חודשית. מעשיו אלה העמיקו את הקרע בינו לבין מנהיגי המרד בדמשק. בשלב זה החליטו הנשאשיבים לנסות להעבירו לצדם, ובתחילת מרץ 1938 נפגש עבד אל-האדי בביירות עם פח'רי נשאשיבי, שהציע לו להצטרף אל שורות האופוזיציה. עבד אל-האדי היה מוכן לכך, בתנאי שיקבל ממשלת המנדט חנינה והיתר לחזור לארץ ישראל. אלא שנשאשיבי לא יכול היה להבטיח זאת והשיחה הסתיימה ללא תוצאות. בעקבות זאת, קיבל עבד אל-האדי את הצעתו של עזת דרוזה לשוב לצדם של המורדים תמורת סכום חד-פעמי של 150 לירות ארץ ישראליות ושכר על סך 15 לירות לחודש. אולם הסכם זה לא התממש, משום שמיד אחר כך דרש עבד אל-האדי להכפיל את השכר החודשי. בשלב זה החל הקונסול הבריטי בדמשק להעניק לעבד אל-האדי תשלומים חודשיים, שהיו כלל הנראה גבוהים וסדירים יותר ממה שיכלו נשאשיבי ודרוזה להציע לו, והוא החל לפרסם כרוזים שגינו את הטרור בארץ ישראל. בעקבות זאת, הידרדרו יחסיו עם המורדים עוד יותר והוועדה המרכזית של המרד הפסיקה את שכרו החודשי. בתגובה לכך, איים עבד אל-האדי ב-29 ביוני 1938 לרצוח את דרוזה, אם לא יחודש שכרו החודשי. דרישתו לא נענתה ובעקבות זאת, החל בעידודו של הקונסול הבריטי לארגן חבורה אנטי-חוסיינית מבין הגולים הפלסטינים בדמשק, במטרה לשוב בראשה לארץ ישראל ולהילחם במורדים. הוא שלח לארץ את אחד מאנשיו, כדי להכשיר את הקרקע וליצור קשרים עם אנשים מקומיים. מהר מאוד נודע על כך למנהיגי המורדים בדמשק והם הזהירו את אנשיהם בארץ, אולם הם לא הצליחו למנוע את צאתו של השליח. עבד אל-האדי יצא להר הדרוזים, לקח עמו מספר דרוזים שהקונסול הבריטי גייס לחבורתו וב-21 בספטמבר יצא לארץ ישראל.
ביוגרפיה > מפקד "חבורות השלום" 1938–1939

ב-27 בספטמבר 1938 הגיע עבד אל-האדי לארץ ישראל, ובעראבה הבטיחו לו רוב תושבי הכפר את תמיכתם. יחד עם אנשיו, החל לתקוף כפרים שסייעו למורדים וגם את המורדים עצמם. אלה ניסו לכבוש את עראבה, אך נכשלו. עם התגברות כוחו של עבד אל-האדי, נסוגו החבורות שבפיקודם של עבד א-רחים חאג' מוחמד ועארף עבד א-ראזק דרומה לאזור שכם–טולכרם. הצלחתו זו באה במקביל להצלחות הצבא הבריטי, מה שהביא לעריקות מחבורות המורדים ולהעזה מצד משפחות מסוימות לצאת נגדם בגלוי. פריד ארשייד, מהמשפחה הכפרית הגדולה בנפת ג'נין, ארגן "חבורת שלום" שלחמה במורדים בשיטותיהם שלהם, ויחד עם אנשיו של עבד אל-האדי התקיף אותם ואת הכפרים שסייעו להם. כוח משולב זה הצליח לגמרי לסלק את המורדים מצפון השומרון.
באוקטובר-נובמבר 1938 החלה התארגנות "כנופיות השלום" שעסקו בביעור כנופיות הטרור הערביות באמצעות טרור נגדי, ועבד אל-האדי היה ממארגניהן העיקריים. העסקן הפוליטי שארגן אותן, תוך שיתוף עם הצבא הבריטי, היה פח'רי נשאשיבי, מי שהיה בעצמו המסית הראשי ביפו באפריל 1936, ואילו המבצע הראשי היה עבד אל-האדי, המפקד הצבאי שלהן.
אל עבד אל-האדי הצטרפו כפרים נוספים ומשפחות נוספות וגם מפקדי חבורות שהסתכסכו עם עמיתיהם, וכוחן של "חבורות השלום" גדל. עם זאת, על אף מלחמתו במורדים, פרסם עבד אל-האדי הצהרה בדבר דבקותו במטרות הלאומיות הבסיסיות של הפלסטינים. מאז הופעת "חבורות השלום", הפכה משפחת עבד אל-האדי מטרה להתקפות המורדים. המשפחה סייעה לשני מנהיגי הכוחות האנטי-חוסיינים בשכם להקים "חבורות שלום" חדשות, שהצליחו לבלום את התקפות המורדים על כפרים ותושבים שסירבו לתמוך בהם, בין היתר באמצעות חטיפת אנשים התומכים במורדים.
ראשי ממשלת המנדט היו נייטרליים והסתייגו מאנשי האופוזיציה. בפברואר 1939 הביע הנציב העליון הרולד מקמייקל בפני שר המושבות את הסתייגותו מפעילותם של עבד אל-האדי ומשפחת ארשייד. הממשלה האזרחית לא סייעה ל"חבורות השלום" וכך גם הבולשת של המשטרה, אך בניגוד אליהם, הצבא כן שיתף עמן פעולה.
באוגוסט 1939 מעמדו של עבד אל-האדי בשומרון היה איתן, לאחר שיחד עם הצבא הבריטי הושכן שקט באזור. באותו חודש אף התארח בעראבה לארוחה חגיגית אבא חושי, שהיה ידוע היטב בציבור הערבי בשל פעילותו בארגון "ברית פועלי ארץ ישראל". בסתיו אותה שנה הלך המרד ודעך ובסוף השנה הארץ שקטה. לאחר שחוסל המרד, לא נמשכו היחסים הטובים בין "חבורות השלום" והשלטונות, משום שהממשלה לא רצתה בהמשך קיומו של כוח מזוין שאינו נתון למרותה ועלול להקשות על מאמצי ההתפייסות עם החוסיינים. בהדרגה היא הצליחה לפזר את החבורות ולתפוס חלק מהנשק שלהן.
ביוגרפיה > רציחתו

רציחות הנקמה נמשכו גם לאחר תום המרד, למשך מספר שנים. בין הנרצחים היו גם שני מארגני "כנופיות השלום", פח'רי נשאשיבי בבגדאד ופח'רי עבד אל-האדי בכפר שלו, עראבה. הוא נרצח באפריל 1943 על ידי ח'ליל חלמי עבד אל-האדי, מבני הפלג השכמי של משפחתו. בנו של פח'רי עבד אל-האדי, שַּּוקי, נקם מאוחר יותר את דמו.
הערות שוליים

↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 301.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 230.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 297.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 302, 434.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 312.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939, עמ' 217, הערה 149.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 229.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 216–217.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 220–221.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 221–222.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 226.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 227.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 231, הערה 245.
↑  שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, פרק רביעי: שנות מפנה 1935–1936, עמ' 109.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 228.
1 2 3  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 299–301.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 296–299.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 301.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, לוח תאריכים, עמ' 435.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 214.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 316.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 303.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 303–304.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 309.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 306.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 229, הערה 17.
המרד הערבי הגדול, אוגוסט 1936: עבד אל-האדי (שני מימין), מפקד הפלוגה הפלסטינית, ומשמאלו פאוזי קאוקג'י, המפקד העליון.
פיונגצ'אנג

| --- | --- |
סמל פיונגצ'אנגסמל פיונגצ'אנג
מראה באתר הסקי בפיונגצ'אנג
מראה באתר הסקי בפיונגצ'אנג
 מדינה:  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 מחוז:  קאנגוואן
 בירת הנפה:  Pyeongchang 
 שטח:  1,464 קמ"ר
 גובה:  700 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  39,258 (2020)
  ‑ צפיפות:  26.82 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  37°13′16″N 128°13′57″E﻿ / ﻿37.2211°N 128.2325°E﻿ / 37.2211; 128.2325
 אזור זמן:  UTC +9
 http://en.yes-pc.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קוריאה הדרומית מוגדלת) סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב  מצר קוריאה פיונגצ'אנג(למפת קוריאה הדרומית רגילה) סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב  מצר קוריאה פיונגצ'אנג    מיקומה של פיונגצ'אנג במחוז קאנגוואן tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פיונגצ'אנג (בהנגול: 평창; בהנג'ה: 平昌) היא נפה במחוז קאנגוואן שבצפון-מזרח קוריאה הדרומית. פיונגצ'אנג שוכנת בדרום-מרכז מחוז קאנגוואן בהרי טאיביק בגובה של כ-700 מטר מעל פני הים כ-180 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית הנפה מנתה 39,258 תושבים בשטח של 1,464 קמ"ר. המקום ידוע באתר הסקי שלו ובמספר מקדשים בודהיסטיים השוכנים בתחומו, והידוע שבהם הוא מקדש וולג'ונגסה (월정사).
ב-6 ביולי 2011 נבחרה פיונגצ'אנג לארח את אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018). העיר גברה על שתי יריבותיה, אנסי בצרפת ומינכן בגרמניה, לאחר שהתמודדה ללא הצלחה על אירוח המשחקים גם בשנים 2010 ו-2014.
הערות שוליים

↑  https://www.citypopulation.de/en/southkorea/gangwon/admin/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547833305171  ISNI: 0000 0004 6369 9576  LCCN: n78070187  MusicBrainz: c343b796-608b-47f6-b4ef-abaac76c08c9  NKC: ge986985  NLK: KAB201909472  VIAF: 141874639   WorldCat (עם VIAF): 141874639 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קוריאה הדרומית ובנושא גאוגרפיה של אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.