stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היום הבין-לאומי לביטול העבדות

היום הבין-לאומי לביטול העבדות  הוא מועד בין-לאומי שנתי ב-2 בדצמבר, המאורגן מאז 1986 על ידי העצרת הכללית של האו"ם למען ביטולה של העבדות.
ב-2 בדצמבר 1949 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את האמנה לדיכוי הסחר בבני אדם וניצול הזנות של אחרים  . מלבד זאת, בהחלטה 57/195 מיום 18 בדצמבר 2002, הכריזה העצרת על שנת 2004 כשנה הבין-לאומית להנצחת המאבק בעבדות וביטולה.
המוקד של היום לביטול העבדות הוא במיגור צורות עבדות עכשוויות, כמו סחר בבני אדם, ניצול מיני, הצורות הקשות ביותר של עבודת ילדים, נישואים בכפייה וגיוס בכפייה של ילדים לשימוש בסכסוך מזוין.
ראו גם

עבדות מודרנית
התנועה לביטול העבדות
יום הזיכרון הבינלאומי לסחר בעבדים ולביטולו
יום הזיכרון הבין-לאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי
הערות שוליים

↑  "International Day for the Abolition of Slavery". www.timeanddate.com.
↑  Refugees, United Nations High Commissioner for. "Refworld - Convention for the Suppression of the Traffic in Persons and of the Exploitation of the Prostitution of Others".
↑  "General Assembly of the United Nations". www.un.org.
↑  האו"ם - יום בין-לאומי לביטול העבדות
טרוורים

שחזור מודרני של בתים טרווריים באלטבורג
השבטים בגאליה
טרוורים או טרווירים (בלטינית: Treveri, Treviri) היו שבט בלגי אשר התגורר בעמק הנמוך של נהר המוזל. הופיעו באזור לכל הפחות בשנת 150 לפנה"ס וייתכן שאף מוקדם יותר. כיום שטחם חופף לשטחה של לוקסמבורג, דרום-מזרח בלגיה וחלקים ממערב גרמניה. שמם הונצח בעיר המודרנית טריר שניצבת במרכז ארצם של הטרוורים.
על פי טקיטוס לטרוורים מוצא גרמאני.
במהלך מלחמת גאליה (58–50 לפנה"ס) התנגדו לכיבוש הרומי. מעודדים מהצלחתו של אמביוריקס בקרב אטואטוקה מרדו בשלטון הרומי המתהווה בחורף שנת 54 ותקפו את המחנה המבוצר של טיטוס לאביינוס. לאביינוס הצליח לחסל את מנהיג המרד, אינדוטיומרוס (Indutiomarus) והמרד נקטע באיבו.
לאחר הכיבוש הרומי, היו מרכיב חשוב במרד הבטאווי בשנת ארבעת הקיסרים. שירתו בחיל הפרשים הרומי. בעת משבר המאה השלישית ארצם סבלה מפלישות אלמאניות ופרנקיות. כמו כן, היו חלק מהאימפריה הגאלית קצרת הימים. שגשגו בעת שלטונו של קונסטנטינוס וכנסיות רבות נבנו בשטחן.
חסידות וייליפולי

חסידות וְיֶלִיפּוֹלִי היא חסידות פולנית. אבי החסידות היה רבי שלמה זלמן פרנקל.
תולדות החסידות

רבי שלמה זלמן יוסף נולד בשנת תקס"ד. היה תלמידם של רבי מאיר הלוי מאפטא ורבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ. היה מסתגף וצם רוב ימיו. נודע כבעל מופת גדול. נפטר בי"ג בכסלו תרי"ח בקרקוב.
בדור השני כיהנו במקביל בנו רבי אברהם פרנקל וחתנו רבי נטע ליפשיץ, רבי אברהם היה חתנו של רבי יעקב ממעליץ. נפטר בד' בשבט תרס"ו.
תולדות החסידות > הדור השלישי והלאה

בדור השלישי כיהן בנו של רבי אברהם, רבי שלמה זלמן פרנקל (תרי"ז-י"ט בטבת תרצ"ח), כיהן כאדמו"ר גם בידלובה ובדמביץ שם נפטר. במקביל כיהן רבי יצחק ליפשיץ, בנו של רבי נטע, כאדמו"ר בוויליפולי.
בדור הרביעי כיהנו בניו של רבי אברהם:
רבי שלמה זלמן (תרי"ז-י"ט בטבת תרצ"ח) כיהן בוויליפולי, בידלובה ובדמביץ שם נפטר.
רבי יוסף חיים חתן רבי אלתר מסטריזוב כיהן בשנדישוב. בשנת תר"צ ביקר בארצות הברית. נרצח בו' באב תש"ב.
בנו של רבי שלמה זלמן, רבי מאיר כיהן בבחרותו משנת תרצ"ו בדמביץ. נרצח בשואה. בן אחר של רבי שלמה זלמן, הרב נפתלי צבי פרנקל עלה לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה. בנו הוא פרופ' יעקב יהושע פרנקל שהיה ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן עד שנפטר בחג השבועות ה'תשמ"א.
החסידות לאחר השואה

בנו של רבי יוסף חיים משנדישוב, רבי שלמה זלמן היגר לארצות הברית וכיהן בפלטבוש, ניו יורק, באדמו"רות וויליפולי.
בנו רבי יוסף חיים ממלא את מקומו. רבי יוסף חיים חתן של רבי לוי יצחק הורוביץ מבוסטון. בין חתניו, הרב ישראל אליעזר אדלר, רב בית הכנסת "מנחה חדשה"-דז'יקוב, בבורו פארק.
שרה דבורצקי

| --- | --- |

שרה דבורצקי
 לידה:  4 באוגוסט 1915 
 פטירה:  12 בדצמבר 1972 (בגיל 57) 
 שם לידה:  Sarah Schneerson 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 בן או בת זוג:  אריה דבורצקי 
 צאצאים:  גדעון דבורצקי 
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי 
 
שרה דְבוֹרֶצְקי (4 באוגוסט 1915 – 12 בדצמבר 1972) הייתה מתרגמת ישראלית, כלת פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מעיריית תל אביב לשנת 1966.
ביוגרפיה

דבורצקי נולדה בשם שרה שניאורסון באוקראינה, בת לאהרן מנחם מנדל וחיה שניאורסון (איש חינוך ופעיל חברתי, בן למשפחה שמיוחסת לרבי שניאור זלמן מלאדי) ולחנה טְבֶרסקי. בשנת 1924 עלתה יחד עם אחיה ואמה לארץ ישראל. הם התגוררו בתל אביב עד שנת 1929, אז עלה אביה ארצה והמשפחה עברה לגור בירושלים. אביה היה פעיל בסוכנות היהודית ושימש כגזבר האוניברסיטה העברית. שרה דבורצקי למדה בגימנסיה רחביה. כבר אז הצטיינה בשפות והתעניינה בספרות יפה - ידעה לקרוא ולכתוב בצורה שוטפת בעברית, יידיש, רוסית, ופולנית מבית, והצטיינה בלימודי אנגלית וצרפתית בבית הספר. כבר אז הייתה בקיאה בשירה וספרות יפה בשפה הרוסית. היא למדה באוניברסיטה העברית חוג ראשי פילוסופיה וחוג משני לשונות קלאסיות, וקיבלה תואר שני בשנת 1938. בזמן מלחמת העולם השנייה עבדה במשרדי ממשלת המנדט. בשנת 1940 נישאה לאריה דבורצקי, לימים פרופסור למתמטיקה, נשיא מכון ויצמן למדע ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
שרה דבורצקי עסקה בתרגום מלטינית לעברית של חשובי ההיסטוריונים הקלאסיים.
משפחתה

דבורצקי הייתה אם לבת ובן. בנה, גדעון דבורצקי, לחם במלחמת יום הכיפורים וקיבל את עיטור העוז עבור פינוי תחת אש של נפגעי החווה הסינית. מספר ימים לאחר קרב זה נהרג בפאיד.
אחיה, מרדכי שניאורסון, היה איש משרד החוץ, שגריר במקסיקו, בברזיל וביפן וציר בצרפת.
ספרים שתרגמה

קורנליוס טאקיטוס, דברי הימים; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הוסיף הערות: עקיבא גלבוע, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ה. (הדפסה שנייה: מוסד ביאליק והוצאת כרמל, תש"ע-2010.)
קורנליוס טאקיטוס, ספרי השנים; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: חיים וירשובסקי והוסיף הערות: עקיבא גלבוע, ירושלים: מוסד ביאליק תשכ"ב. (הדפסה שנייה: מוסד ביאליק והוצאת כרמל, תש"ע-2010.)
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, קאטילינא, יוגורתא, קטעים מדברי הימים; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: חיים וירשובסקי; והוסיף הערות: ישראל שצמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ח.
טיטוס ליוויוס, תולדות רומא: ספרים א, ב, כא, כב, ל; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: דוד אשרי והוסיף הערות: ישראל שצמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב.
אמיאנוס מארקלינוס, דברי הימים: ספרים יד–יט; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: ארנאלדו מומיליאנו; הוסיף הערות וביאורים: דוד רוקח. ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ד.
הערות שוליים

↑  אודותיה ראו ב"הצאצאים": עמוד 388 קטע 1211. אודות אביה ראו עמוד 264, קטע 620. אודות אמה ראו: עמוד 296 קטע 632 |דוד תדהר (עורך), "אהרן מנחם מנדל שניארסון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4035.
↑  שולמית לסקוב, לפנים, פרקי זכרונות מארת ישראל שלפני מלחמת העולם השניה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 124-128
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313773105171  ISNI: 0000 0003 6965 0047  VIAF: 243921402   WorldCat (עם VIAF): 243921402
נעדר (צבא)

נעדר הוא חייל שבמהלך פעילות צבאית שבה השתתף נעלמו עקבותיו, ואין ידיעה ברורה מה עלה בגורלו. לעיתים משתמשים במושג זה גם למי שידוע שנהרג בקרב, אך גופתו לא נמצאה. המונח הצבאי הרשמי בצה"ל למקרים אלה הוא "חלל שמקום קבורתו לא נודע" (מקל"ן), ואילו "נעדר" הוא חייל שעקבותיו נעלמו, בין בקרב ובין בשגרה, ואין הוכחה כי אינו בין החיים.
בעיית הנעדרים היא אחת מתוצאותיה הכאובות ביותר של המלחמה, מסיבות אחדות:
משפחתו של הנעדר נעה בין יאוש לתקווה, עקב חוסר הידיעה על גורלו. פעמים רבות משקיעה המשפחה מאמצים יוצאי דופן במשך שנים רבות, לעיתים עד כדי סכנת נפשות, בניסיון להשיג ידיעה ברורה על גורל יקירם.
כאשר הנעדר הוא יהודי נשוי, הופכת אשתו לעגונה – היא אינה יכולה להינשא לאחר. רק זיהוי ודאי שהוא מת או הסקה ברורה שאינו בין החיים מחלצת אותה מעגינותה. הרב הצבאי הראשי אחראי מבחינת צה"ל על קביעת מותם של נעדרים והתרת נשותיהם מעגינות.
גם כאשר ידוע שהנעדר נהרג בקרב, סובלת משפחתו מחוסר קבר לפקוד אותו, ולעיתים גם לא ידוע יום הפטירה המדויק.
נעדרי צה"ל

מערך איתור הנעדרים בצה"ל (אית"ן) באכ"א הוא הגוף המופקד על טיפול בנעדרים ובחללים שמקום קבורתם לא נודע.
על פי מערך איתור הנעדרים בצה"ל, מוגדרים כיום (2025) חמישה חיילי צה"ל כנעדרים:
צבי פלדמן ויהודה כץ – חיילי צה"ל נעדרים מאז קרב סולטאן יעקב, שנערך ב־10 ביוני 1982, במלחמת שלום הגליל.
רון ארד – נווט קרב בחיל האוויר הישראלי שנפל בשבי ארגון "אמל" בלבנון ב-16 באוקטובר 1986.
גיא חבר – חייל בחיל התותחנים שנעדר מבסיסו הצבאי ברמת הגולן מ-17 באוגוסט 1997.
הדר גולדין – קצין בפלס"ר חטיבת גבעתי שנהרג בקרב רפיח במבצע צוק איתן, ב-1 באוגוסט 2014. גופתו מוחזקת בשבי חמאס. נחשב לחלל צה"ל היחיד במעמד שבוי ונעדר.
חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע

570 מבין חללי מערכות ישראל מוגדרים כיום כחללים שמקום קבורתם לא נודע. מתוכם 109 נהרגו במלחמת העצמאות (93 נעדרים ו-16 אלמונים). צה"ל רואה חובה מוסרית לנסות ולאתר את מקום קבורתם של החללים ולהביאם לקבר ישראל. צוותי חקירה מטעם אית"ן פועלים לאיתור החללים והבאתם לקבר ישראל, גם עשרות שנים לאחר נפילתם. בשני מקרים איתרו משלחות אית"ן את שרידיהם של חללי צה"ל שנהרגו בסיני, אחרי חקירה ממושכת.
יום ז' באדר נקבע על ידי הרבנות הצבאית כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע. בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים נקבעה חלקה לנופלים שמקום קבורתם לא נודע, ומדי שנה בז' באדר נערך שם טקס אזכרה ממלכתי לחללים אלה. בגן הנעדרים שבהר הרצל נמצא קיר זיכרון ובו שמותיהם של 588 חללי מערכות ישראל, שנהרגו בגבולות הארץ ומחוצה לה, ומקום קבורתם לא נודע.
ראו גם

נעדר
גן הנעדרים
נהרג בפעילות מבצעית
שבויי צה"ל
הערות שוליים

↑   נעדרי צה"ל, באתר צה"ל, 25 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10643234 
לוח השמות של החיילים הנעדרים של מדינת ישראל בגן הנעדרים בהר הרצל בירושלים
קברים ריקים ומעליהם מצבות לזכר חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע בגן הנעדרים
יום הזיכרון הבין-לאומי לסחר בעבדים ולביטולו

יום הזיכרון הבין-לאומי לסחר העבדים ולביטולו הוא יום בין-לאומי שמצוין ב-23 באוגוסט בכל שנה, היום שקבע אונסק"ו להנצחת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי ולביטולו של סחר זה.
23 באוגוסט נבחר לתאריך של יום הזיכרון, לאור העובדה שמרד העבדים בהאיטי החל במהלך הלילה שבין 22 באוגוסט ל-23 באוגוסט 1791, באי סנט דומינג (לימים האיטי). התקוממות זו גרמה לאירועים שהיוו גורם מרכזי בביטול סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, וממילא שלב חשוב בתנועה לביטול העבדות. היום נבחר על ידי קבלת החלטה 29 C/40 על ידי הוועידה הכללית של אונסק"ו במושב ה-29 שלה. חוזר CL/3494 מיום 29 ביולי 1998 מהמנהל הכללי הזמין את שרי התרבות במדינות השונות לקדם את היום.
מדי שנה המדינות החברות של אונסק"ו מארגנות אירועים בתאריך זה, הכוללים השתתפות של צעירים, מחנכים, אמנים ואנשי רוח. הדבר נכלל כחלק ממטרות פרויקט אונסק"ו המכונה, "דרך העבדים". היום מהווה הזדמנות להכרה קולקטיבית בנושא ולהתמקדות בסיבות ההיסטוריות, השיטות וההשלכות של העבדות וכן בהוקרה לתנועה לביטול העבדות. בנוסף, היום מספק במה לניתוח ודיאלוג של יחסי הגומלין שהולידו את הסחר בבני אדם במרחב הטרנס-אטלנטי בין אפריקה, אירופה, אמריקה והאיים הקריביים .
ימי זיכרון בין-לאומיים נוספים

ימי זיכרון בין-לאומיים דומים אחרים כוללים את:
יום ההנצחה הבין-לאומי לזכר קורבנות השואה – 27 בינואר
היום הבין-לאומי לביטול האפליה גזעית – 21 במרץ
יום הזיכרון הבין-לאומי לקורבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס-אטלנטי – 25 במרץ
יום הסובלנות הבין-לאומי – 16 בנובמבר
היום הבין-לאומי לביטול העבדות – 2 בדצמבר
וכן :
השנה הבין-לאומית להנצחת המאבק בעבדות וביטולה ב-2004
השנה הבין-לאומית לאנשים ממוצא אפריקאי בשנת 2011
העשור הבין-לאומי לאנשים ממוצא אפריקאי 2015–2024
ראו גם

התנועה לביטול העבדות
סחר העבדים האטלנטי
מרד העבדים בהאיטי
הערות שוליים

↑  Records of the General Conference, 29th session, Paris, 21 October to 12 November 1997, v. 1: Resolutions
↑  UNESCO bulletin on International Day for the Remembrance of the Slave Trade and its Abolition
גוסטב קלימט

| --- | --- |

פורטרט משנת 1914.
 לידה:  14 ביולי 1862 וינה, אוסטריה
 פטירה:  6 בפברואר 1918 (בגיל 55) וינה, אוסטריה
 שם לידה:  Gustav Klimt 
 מקום קבורה:  בית הקברות של היצינג 
 לאום:  אוסטרי
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה (1883) 
 תקופת הפעילות:  1877–1918 (כ־41 שנים) 
 תחום יצירה:  צייר
 זרם באמנות:  סימבוליזם, אר נובו
 הושפע על ידי:  פרדיננד לאופנברגר, מיכאל ריזר, יוליוס ויקטור ברגר, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 השפיע על:  אגון שילה
 יצירות ידועות:  דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר, הנשיקה, דנאה, מוות וחיים, נחשי מים מספר 2, יהודית והולופרנס
 פרסים והוקרה:  פרס וילה רומנה (1905)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  אמילי פלוגה  Maria Zimmermann  Consuela Camilla Huber  Maria Učická  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Otto Zimmermann, Gustav Zimmermann, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מספר צאצאים:  3 בן 
 חתימה:   
 
גוסטב קלימט (Gustav Klimt;‏ 14 ביולי 1862 – 6 בפברואר 1918, וינה) היה צייר אוסטרי, מהבולטים שבזרם היוגנדסטיל הווינאי. חבר וממייסדי הזצסיון הווינאי.
קורות חיים

קלימט נולד בבאומגרטן (אנ'), שכיום מהווה חלק מווינה, השני מבין שבעת ילדיהם של ארנסט ואנה קלימט. אביו היה חרט זהב במקצועו. לכל שלושת הבנים של הזוג קלימט - גוסטב ואחיו הצעירים ארנסט וגאורג - היה כישרון אמנותי.
קריירה

בין השנים 1876–1882, למד קלימט במדרשה לאמנות בווינה (Kunstgewerbeschule) אצל פרדיננד לאופנברגר, והכשיר עצמו בתחום האמנות, בדגש על עיטור מבני ציבור. בשנת 1879 עבד אצל הצייר האנס מקרט. בשנים 1883–1892 פעל ביחד עם ארנסט קלימט אחיו, פרנץ מאטש, אדולף הירמי-הירשל ואחרים במסגרת "חבורת האמנים" (Künstlerkompagnie), אשר יצרה בין השאר את ציורי הקיר במוזיאון לתולדות האמנות בווינה ואת עיצוב הפנים של בניין התיאטרון הממלכתי (ה-Burgtheater) בעיר. הקשר עם מאטש עלה על שרטון לאחר שהצעתם לציורי התקרה באוניברסיטת וינה לא זכתה להתחבב על הציבור.
בשנת 1897 נמנה עם מייסדי תנועת "הזצסיון הווינאי" והיה לנשיאה הראשון עד לשנת 1899. לציורו "פילוסופיה" הוענקה מדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1900), אבל האוניברסיטה של וינה סירבה לתלות אותו באחד מאולמיה כציור המייצג את הפקולטה לפילוסופיה. בשנת 1901 צייר את יהודית והולופרנס. בשנת 1902 יצר ציור קיר שנושאו הוא בטהובן בבניין הזצסיון בווינה. בשנת 1905 פרש מהזצסיון ביחד עם קבוצת אמנים אחרים, בהם קרל מול, וציוריו הוסרו מבניין הזצסיון. בשנת 1907 צייר את הציור הידוע והאהוב ביותר שלו, "הנשיקה", שבה נראה גבר מנשק אישה על הלחי. באותה השנה יצר לראשונה קשר עם הצייר אגון שילה. בשנים 1909–1911 נסע לפריז וכן השתתף בביאנלה של ונציה. בשנת 1916 השתתף בתערוכה של "איגוד האמנים האוסטרים" בברלין ביחד עם שילה ואוסקר קוקושקה. קלימט היה חברם הטוב של מייסדי הסדנאות הווינאיות - יוזף הופמן וקולומן מוזר.
סגנונו וקבלתו בממסד האמנותי

ציוריו של קלימט מתאפיינים בשימוש בצבעוניותם ובשימוש בזהב, והם נראים כקישוטים אלגנטיים שצורתם, שהיא לעיתים קרובות פאלית, רומזת על הארוטיות של הנושא. היסטוריונים של האמנות מייחסים לקלימט מגוון רחב של השפעות, בהן השפעות מצריות, מינואיות, יווניות קלאסיות וביזנטיות. קלימט גם הושפע מתחריטיו של אלברכט דירר, מהציור האירופאי של ימי הביניים המאוחרים, ומאמנות ה"אוקיו-אה" (浮世絵) היפנית, וכן מעבודותיו של הצייר היפני אוגטה קורין.
עבודתו של קלימט מתאפיינת גם בהפניית עורף לסגנון הנטורליסטי שקדם לתקופתו, בשימוש בסמלים להעברת רעיונות פסיכולוגיים ובהדגשת עצמאותה של האמנות מן המסורת.
ביקורת האמנות בשפה הגרמנית של המחצית הראשונה של המאה העשרים התעלמה מקלימט כמעט לחלוטין, ויצירתו תוארה לא אחת כקישוט בלבד. רק מאוחר יותר העריכו את השפעתו על התפתחות הציור המודרני (קוביזם, אמנות מופשטת).
סגנונו וקבלתו בממסד האמנותי > גורל ציוריו בתקופת הרייך השלישי

יצירתו של קלימט, כיצירות אקספרסיוניסטיות אחרות, היו שנואות על הנאצים. העובדה שקלימט הרבה לצייר דיוקנאות של יהודים לא הוסיפה לו אהדה אצלם. רבות מעבודותיו שהוחרמו נלקחו לטירת אימנדורף, ובשנת 1945 נשרפו. את תחילתו של מאבק משפטי בן שש שנים סימנו בשנת 1999 חמישה ציורים של קלימט אשר נלקחו בידי המשטר הנאצי בשנת 1941 מבעלות משפחת בלוך-באואר (Bloch-Bauer) היהודית ונמסרו לגלריה בארמון בלוודר בווינה (היום "הגלריה האוסטרית בלוודר"). הגלריה המשיכה להחזיק בציורים גם לאחר סופו של הרייך השלישי בשנת 1945, שכן הגברת אדֵלֵה בלוך-באואר, שאותה צייר קלימט פעמיים, ביקשה כבר בצוואתה משנת 1925 למסור אחרי מותה את ציוריה ל"גלריה הממלכתית האוסטרית בווינה". אלא שלא כך אירע. משפחת בלוך-באואר נאלצה להימלט על נפשה מאוסטריה לאחר האנשלוס, ובעלה של בלוך-באואר מת בגלות בשווייץ. בשנת 2006, בתום מערכה משפטית שנוהלה בידי עורך הדין האמריקני א. רנדול שנברג, פסק בית משפט שחמשת הציורים, בשווי משוער של 150 מיליון דולר, יושבו ליורשיה של בלוך-באואר, ובעיקר לאחייניתה, מריה אלטמן.
בשנים 2001–2004 הוחזרו עוד חמישה ציורים נוספים של קלימט לבעליהם המקוריים, לפי חוק אוסטרי בנושא. ביוני 2006 מכרה מריה אלטמן אחד מהציורים, "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", לאיל ההון רון לאודר תמורת 135 מיליון דולר - המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור ציור עד לאותה עת (השיא הקודם היה הציור "נער עם מקטרת" של פבלו פיקאסו, שנמכר ב-104.1 מיליון דולר). התמונה מוצגת ב"נויה גאלרי" (Neue Galerie New York), המוזיאון הפרטי של רון לאודר.
בנובמבר 2022 פגעו כמה מקבוצת "הדור האחרון של אוסטריה" בציור Death and Life כששפכו נוזל שומני שחור על הזכוכית המכסה את היצירה, וזאת כמחאה על הזיהום הסביבתי הנגרם משימוש בדלקים מזהמים באוסטריה. לציור לא נגרם נזק.
ביולי 2023 נמכרה במכירה פומבית "נערה עם מניפה" Lady with a Fan, הדיוקן האחרון שצייר לפני מותו, בסכום שיא באירופה של כ-108 מיליון דולר
ב-24 באפריל 2024 נמכר הציור דיוקנה של העלמה ליזר במכירה פומבית בווינה תמורת 30 מיליון אירו.
יצירותיו בישראל

בשנת 2014 רכש מוזיאון ישראל את מתווה הקומפוזיציה ליצירה "רפואה" של קלימט.
יצירתו של קלימט ״פרידריקה מריה בר״, 1916, מוצגת במוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף מיזנה-בלומנטל (מעזבונה של אנט סלין, 2018).
חיים אישיים

אף שלא נישא מעולם, היו לקלימט קשרים רומנטיים וארוטיים עם נשים רבות, בהן אלמה מאהלר-ורפל ואמילי פלוגה אותה צייר בציוריו. בנו החזיק באחד מאוספי ציוריו הגדולים ביותר.
ב-6 בפברואר 1918 נפטר כתוצאה משבץ מוחי. הוא נקבר בבית הקברות ברובע היציג (Hietzig) בווינה.
לקריאה נוספת

גוסטב קלימט 1862 - 1918 מאת: ג'יל נרה. הוצאת ספרי טאשן - TASCHEN ,
האישה בזהב מאת: אן-מארי אוקונור. הוצאת ידיעות ספרים, 2013
רות נצר. ציוריו של גוסטב קלימט: העלמה והמוות והאמן כבן-מאהב. אתר של רות נצר / מדור מאמרים/ מאמרים על אמנות.
Ruth Netzer .The Paintings of Gustav Klimt - Death and the Maiden and the Artist as Son-Lover. Harvest. 2006. On Erich Neumann. Vol. 52. No. 2.p. 91-110 http://www.ruthnetzer.com/182625/אמנות-1
הערות שוליים

↑  פעילי אקלים שפכו נוזל שחור על יצירה של גוסטב קלימט מ-1915; לא נגרם לה נזק, באתר ynet, 15 בנובמבר 2022
↑  108 מיליון דולר: ציור של קלימט הוא היצירה היקרה ביותר שנמכרה באירופה, באתר ynet, 27 ביוני 2023
↑  Bell, Bethany (24 באפריל 2024). "'Lost' Gustav Klimt painting sells for €30m". BBC News. Europe. נבדק ב-24 באפריל 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  רעות ברנע, מוזיאון ישראל רכש תמונה של האמן האוסטרי גוסטב קלימט, באתר כלכליסט, 28 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263864505171  PLWABN: 9810628165105606  AGSA: 3894  BIBSYS: 90163182  BNC: 000083449  BNE: XX1114134  BnF: cb119392602 (data)  CANTIC: a10264693  CiNii: DA01641099  GND: 118563289  ICCU: CFIV016239  ISNI: 0000 0001 2119 2863  LCCN: n79039898  LNB: 000131564  MusicBrainz: 2a882a06-1af6-4bcd-aa14-89d7a6089c68  NDL: 00445893  NKC: jn19990004419  NLA: 35275496  NLG: 179135  NLK: KAC199615100  NSK: 000003412  NTA: 069344949  RERO: 02-A028356689  RKD: 44815  SELIBR: 193845  SNAC: w62f7x4j  SUDOC: 027326047  Trove: 893219  ULAN: 500030531  VcBA: 495/318248  VIAF: 7399081   WorldCat (עם VIAF): 7399081 
"הנשיקה" (Der Kuß), שמן על בד, 1908-1907
"יהודית והולופרנס", שמן על בד, 1901
דנאה, ציור מעשה קלימט
"דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", הציור נמכר במחיר שיא של 135 מיליון דולר
דיוקנה של העלמה ליזר (בגרמנית: Bildnis Fräulein Lieser) הוא דיוקן שיצר גוסטב קלימט. הציור, שהושלם בשנת 1917, נותר בלתי חתום בסטודיו של קלימט כאשר נפטר בשנת 1918. במשך שנים רבות נחשב לאבוד או שנהרס, עד שהתגלו עקבותיו בשנת 2024 במצב משביע רצון. באפריל 2024, הציור נמכר על ידי בית המכירות הפומביות im Kinsky בווינה תמורת 30 מיליון אירו.
היצירה ״פרידריקה מריה בר״, 1916, שמן על בד, במוזיאון תל אביב לאמנות
תיאור היצירה ״פרידריקה מריה בר״, במוזיאון תל אביב לאמנות
רצח אמיל גרינצווייג

אמיל גרינצווייג (במרכז, בחולצה בהירה) בראש הצועדים בהפגנה בה נרצח, ירושלים 1983
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
רצח אמיל גרינצווייג אירע ב-10 בפברואר 1983, במהלך הפגנה של תנועת "שלום עכשיו" בירושלים. יונה אברושמי השליך רימון רסס לעבר המפגינים, הרג את גרינצווייג, פעיל התנועה, ופצע תשעה אחרים - שניים מתוכם באופן קשה.
תיאור האירועים

ב-10 בפברואר 1983 התקיימה הפגנת "שלום עכשיו" בדרישה למלא את מסקנות ועדת כהן, אשר חקרה את הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה בימי מבצע שלום הגליל. מסקנות הוועדה הוגשו ביום 7 בפברואר 1983 והכילו פסקאות חריפות נגד ראשי הממשל, ובהם שר הביטחון אריאל שרון וראש הממשלה מנחם בגין. בתגובה לפרסום המסקנות, הובילה "שלום עכשיו" הפגנה, בהשתתפות כ-2,500 מפגינים, שיצאה ממרכז ירושלים אל משרד ראש הממשלה, שם התקיימה באותה עת ישיבת ממשלה שדנה בממצאים ובמסקנות ועדת כהן. המפגינים תבעו לקבל את המלצות הוועדה לפיטורי שר הביטחון, אריאל שרון. בין המשתתפים בהפגנה נמנו איתן ששינסקי, שולמית הראבן, צלי רשף, אברום בורג, יובל שטייניץ וכן אנשי התנועה הדתית "נתיבות שלום".
ההפגנה נתקלה בהתנגדות אלימה מתחילת מסלולה, ומשתתפיה סבלו מצעקות, נאצות, יריקות, יידוי אבנים והתנכלויות פיזיות רבות. המשטרה לא הייתה ערוכה לאירוע כה אלים, ורק במקרים מועטים השוטרים עצרו את התוקפים. כאשר הגיעו הצועדים לבניין המשביר לצרכן הם נתקלו בקריאות נאצה של צחי הנגבי ושל מאיר כהנא ופעילי כך, שתקפו באלימות את המפגינים. בסיום ההפגנה, בזמן שהמשתתפים החלו להתפזר, זרק יונה אברושמי רימון רסס אל המפגינים שעמדו בכניסה לבניין בנק ישראל, מול בניין משרד ראש הממשלה. פגיעת הרימון הביאה למותו של אחד המפגינים, אמיל גרינצווייג, שנפגע מעל לבו ובצוארו, ולפציעתם של תשעה מפגינים נוספים, מהם שניים קשה. בין הפצועים קל היו אברהם בורג ויובל שטייניץ. מרבית הפצועים הובאו לבית החולים שערי צדק. בבית החולים הותקפו מלווי הפצועים על ידי אנשים ששהו בחדר המיון.
חקירה והליכים משפטיים

קצה החוט העיקרי של המשטרה היה סוג הרימון. נחקרו מעל 500 איש. בראש צוות החקירה עמד נצ"מ ברוך מאיר וסגנו היה רפי פלד. במשך זמן רב המשטרה הייתה תחת ביקורת קשה על שלא פענחה את הרצח וצמרת המשטרה שקלה להחליף את צוות החקירה, אך הסתפקה בעיבוי צוות החקירה בשני קצינים בכירים.
במאי 1983 נעצר חשוד מקריית ארבע בשם יהושע כהן ומעצרו הוארך ב-15 ימים לאור דו"ח סודי של רפי פלד שקבע שהחשוד קשור קשר הדוק לזריקת הרימון. החשוד שוחרר לאחר יומיים לאחר שנמצא כי אין לו קשר לאירוע. בקרב המתנחלים גינו את הפרסום הנרחב של היות העצור מקריית ארבע. ביולי 1983 נעצר עבריין מוכר למשטרה בחשד שהיה מעורב בזריקת הרימון, אך המשטרה הזהירה מהסקת מסקנות מוקדמות.
ב-12 בינואר 1984 סיפר עמוס שנגלוף, סוחר סמים ומודיע משטרתי, שהוא מכר רימון מהסוג ששימש את הרצח ליונה אברושמי, ירושלמי שעבד בעפרה. בחקירה התברר ששנגלוף קנה שלושה רימוני יד מחייל צה"ל שגנב אותם מבסיס צבאי ברמת הגולן. שניים מהרימונים נמצאו והשלישי שנמכר לאברושמי לא נמצא. סביב הרימונים שנמצאו היה כרוך סרט בידוד ("איזולירבנד"), שהתאים בקרעיו לקרעי סרט בידוד שנמצאו בזירת הרצח.
ב-15 בינואר 1984 נעצר אברושמי והודה שהוא רכש את הרימון משנגלוף, אך טען שלא השתמש בו. הוא טען כי הרימון שקנה נמצא במחבוא סמוך לבית החולים למצורעים בטלביה בירושלים, אך הרימון לא נמצא שם. אברושמי הועבר לחקירת שב"כ ולאחר חקירה רצופה של 66 שעות, במהלכן ניתנה לו מנוחה של 6 שעות, הוא הודה שזרק את הרימון. לאחר מכן אברושמי חזר בו מהודאתו.
ב-10 בפברואר 1984, שנה לאחר הרצח, הגיש פרקליט מחוז ירושלים, אשר פלגי כתב אישום נגד אברושמי. הרכב השופטים היה אליהו נעם, יעקב בזק וצבי טל. הוא הורשע ברצח ברוב קולות ונגזר עליו מאסר עולם. אחד השופטים, צבי טל, רצה להרשיע אותו בהריגה כי לא השתכנע שאברושמי אכן התכוון לרצוח. בערעור שהגיש על פסק הדין, הציע אהרן ברק לצדדים שאברושמי יודה ויורשע בהריגה, אולם נציגת הפרקליטות, דורית ביניש, סירבה להצעה. הערעור נדחה פה אחד בבית המשפט העליון בפברואר 1987.
גם לאחר הערעור המשיך אברושמי לטעון לחפותו. בשלב מסוים הודה אברושמי שוב ברצח וביקש הקלה בעונשו. הוא טען שהושפע מהסתה שהייתה לדבריו באותה עת כנגד אנשי "שלום עכשיו" ושלמעשה היה כלי בידיהם של אנשי ימין שברחו אחר כך מאחריות. לדבריו, הוא ראה במפגינים בוגדים.
בראשית שנות ה-90 הורשע אברושמי בדקירת שני סוהרים באמצעות דוקרן. ב-1991, בבקשת חנינה לנשיא המדינה, כתב אברושמי שהוא מודה ברצח ומתחרט עליו. בהמשך טען שהודה רק כי אמרו לו שהדבר נדרש כדי לקבל חנינה, אך במהלך השנים שב והביע חרטה בהזדמנויות שונות. בפברואר 1995 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-27 שנה.
בשנת 2002 הופיע בפני ועדת שחרורים בראשות אדמונד לוי וביקש ניכוי שליש. בקשתו נענתה לאור העובדה שכבר אז הוא שהה במסגרת מעצרו בהוסטל מחוץ לכלא, דבר שהעיד, לדברי הוועדה, על הערכת מסוכנות נמוכה. לאחר דיון בבית המשפט המחוזי פנתה הפרקליטות לבית המשפט העליון, וזה ביטל את ההחלטה. הוא ביקש שוב שחרור מוקדם מספר פעמים, ונדחה. ב-26 בינואר 2011 שוחרר אברושמי עם תום מאסרו.
ב-2020 סיפר בריאיון ליגאל מוסקו בחדשות 12 כי קנה את הרימון במטרה לזרוק אותו על מפגינים. כן חזר על דברים אותם אמר בחקירה, לפיהם מפגיני שלום-עכשיו הם "חיידקים", ואמר שרצח את גרינצווייג מתוך אהבתו למנחם בגין.
השפעת האירוע על הפוליטיקה הישראלית

רצח אמיל גרינצווייג היה האירוע הראשון בישראל בו נרצח פעיל שמאל בהפגנה. הרוצח אמר במהלך משפטו כי הוא הושפע מהסתה של ארגוני ימין שתיארו את המפגינים כבוגדים.
מוריה שלומות, שכיהנה מאוחר יותר כמנכ"לית "שלום עכשיו", מתארת את האירוע "חוויה מעצבת תודעה". לדבריה, "האירוע הזה הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות הפנימית של התנועה. הוא מכתיב במידה רבה את תרבות ההפגנות, את החשש מסכנות הימין וממחיש את המחיר שעלול להיות לפעילות שלנו." פעילי שמאל חשו כי גם לאחר הרצח נמשכה ההסתה של ארגוני ימין, שהתפרשה אצל אחדים כקריאה לפגיעה פיזית, ושזו הובילה לרצח יצחק רבין ב-1995.