קרב ראמיאי
הקרב > טאבייר, אופוס ואוטר-אגליז

בשעה 13:00 החלו סוללות התותחים לפעול; זמן קצר לאחר מכן יצאו שני טורים של בעלות הברית מגבולות הקו שלהם, ותקפו את הצבא הצרפתי-בווארי. בצד הדרומי התקדמה יחידת העילית "המשמר ההולנדי הכחול", בפיקודו של קולונל ורטמילר, בניסיון לכבוש את הכפריר פרנקנה. חיל המצב השווייצרי הקטן שחנה בכפר הופתע מהמתקפה, ולאחר שלא קיבל סיוע מהגדודים שמאחורי הכפר נסוג לכיוון הכפר טאבייר. כפר זה היה בעל חשיבות עבור הצרפתים והבווארים: הוא הגן על האגף של חיל הפרשים של גנרל דה גיסקאר במישור הפתוח, ואיפשר לחיילי הרגלים הצרפתים לאיים על אגפי האסקדרונים ההולנדים והדנים כשאלה נעו קדימה. זמן קצר לאחר שהשווייצרים הנסוגים הצטרפו לחבריהם החלה מתקפה נוספת של המשמר ההולנדי הכחול. הלחימה מבית לבית התדרדרה עד מהרה לקרבות כידונים ולקטטות, אך בסופו של דבר עליונות החימוש ההולנדי הכריעה את הכף. המפקד הצרפתי, קולונל דה לה קולוני (de la Colonie), עמד על המישור הסמוך ואמר לאחר מכן כי "כפר זה היה הפתיחה של העימות, והלחימה שם הייתה רצחנית כמעט כמו שאר הקרב ביחד". בערך בשעה 15:00 נהדפו השווייצרים מהכפר לעבר הביצות שמסביבו.
אגפו הימני של וילרואה היה שרוי בחוסר סדר מוחלט, והפך לפגיע. דה גיסקאר היה מודע למצב, והורה להתחיל מיד במתקפה של 14 אסקדרוני דרגונים צרפתים שניצבו מאחוריו. שני גדודים אחרים מהרגימנט השווייצרי נשלחו גם כן, אך המתקפה לא הייתה מתואמת ותוך זמן קצר איבדה את יעילותה. מפקדי כוחות הברית שלחו דרגונים הולנדים לא רכובים לטאבייר, וביחד עם חיילי המשמר שלהם הפגיזו קשות את החיילים הצרפתים שהתקדמו לכיוונם.
אסקדרוני הפרשים הדנים של הדוכס מווירטמברג נשלחו קדימה, ונתקלו באגף החשוף של כוח הרגלים והדרגונים הצרפתי-שווייצרי. דה לה קולוני ורגימנט הגרנדירים שלו קיבלו פקודה לנוע ביחד עם משמר קלן, לצאת מהעמדה שלהם דרומית לראמיאי ולתמוך במתקפת הנגד המהוססת על הכפר. כשהגיע לשם גילה כי מצב העניינים הפך לכאוטי. דה לה קולוני הצליח לקבץ חלק מהגרנדירים שלו ביחד עם שרידי הדרגונים הצרפתים וגדודי הרגימנט השווייצרי, וסיפק תמיכה רופפת לאגף הימני של וילרואה.
במקביל למתקפה על טאבייר הורה הרוזן מאורקני לקו הראשון של חיילים האנגלים לחצות את הפטיט גט, ולתקוף את הכפרים המבוצרים אופוס ואוטר-אגליז שבצד הימני של בעלות הברית. וילרואה, שהתמקם ליד אופוס, צפה בחרדה בהתקדמות האנגלים, והיה מודע לעצתו של לואי הארבעה-עשר מ-6 במאי: "שים לב במיוחד לחלק של הקו שיסבול את ההלם הראשון של החיילים האנגלים". וילרואה פעל בהתאם לעצה זו, והורה להעביר גדודים ממרכז המערכת שלו כדי לחזק את הצד השמאלי, ולקח חיילים נוספים מהצד הימני המוחלש כדי להחליפם.
כשהגדודים האנגלים התקדמו במורד עמק הפטיט גט, תוך מאבק בערוץ הבוצי, הם נתקלו בחיילים הוולונים הממושמעים של מייג'ור גנרל דה לה גיש (de la Guiche’s), שנשלחו קדימה מאזור אופוס. לאחר מטחי ירי מרוכזים, שהסבו אבדות כבדות לאנגלים, נסוגו הוולונים בצורה מסודרת לראש העמק. למרות זאת הצליחו האנגלים להתארגן על הקרקע היבשה שמאחורי הנחל, ולהפעיל לחץ על הקוטג'ים והמתרסים שבראש העמק. עוצמתה של המתקפה האנגלית היה כה חזקה עד כדי כך שהכוחות היו על סף פריצה דרך קו הכפרים, ולעבר המישור הפתוח של הר סן אנדרה שמעבר אליו. מצב זה היה מסוכן עבור חיילי הרגלים של כוחות הברית, שיהיו נתונים לרחמיהם של אסקדרוני אלקטור בוואריה והאסקדרונים הוולונים, שהמתינו להם במישור הפתוח.
הפרשים האנגלים של הנרי למלי הצליחו לחצות את השטח הבוצי שבו שכן הפטיט גט, אך תוך זמן קצר התברר למרלבורו שלא ניתן יהיה לספק תמיכת פרשים מספיקה, וכי לא ניתן יהיה לנצח בקרב בצד הימני של כוחות הברית. כתוצאה מכך החליט הדוכס לבטל את המתקפה נגד אופוס ואוטר-אגליז. מרלבורו רצה לוודא שאורקני יציית לפקודת הנסיגה, ושלח איתו את קצין האספקה הראשי (Quartermaster General) שלו. למרות מחאותיו של אורקני התעקש קדוגן על ציות לפקודה, ואורקני הורה לחייליו בחוסר רצון לסגת לעמדותיהם המקוריות על קצה רמת ז'אנדרנואי. לא ברור עד כמה אורקני היה אמור להתקדם כפעולת הסחה; לפי ההיסטוריון דייוויד צ'נדלר סביר להניח כי מרלבורו שלח את אורקני למשימת סיור אמיתית, על מנת לבדוק את האפשרויות השונות בגזרה. למרות זאת השיגה המתקפה את מטרתה. וילרואה הקדיש את תשומת לבו לאגף זה, וחיזק אותו עם קבוצות גדולות של סוסים וחיילי רגלים, שהיו חייבים לקחת חלק במאבק העיקש דרומית לראמיאי.