סולטנות אדאל
היסטוריה > עלייתה של הסולטנות

על פי חוקר המאה השש-עשרה, ליאו אפריקנוס, תחום הסולטנות של אדאל הקיף את האזור הגאוגרפי שבין באב אל-מנדב לקייף גארדאפוי (מצורפות תמונות). לפיכך היא הייתה מוקפת מדרום על ידי האימפריה האג'ורנית (ממלכת עג'וראן) וממערב על ידי האימפריה האתיופית (איבסניה). 
אדאל מוזכרת במאה הארבע-עשרה בהקשר לקרבות בין המוסלמים שחיו באזור חוף הים הסומלי לבין הכוחות הנוצרים של קיסר אתיופיה, עמדה ציון הראשון.  במקור בירת הסולטנות של אדאל הייתה בעיר הנמל זיילה, שנמצאת בצפון מערב הממלכה. המשטר באותה תקופה היה אמירות שנשלטה על ידי סולטנות יפאט הגדולה, והיא נשלטה על ידי שושלת וולאשמה.  בשנת 1332, מלך אדאל נהרג במערכה צבאית שנועדה לעצור את צעדת עמדה ציון הראשון לכיוון זיילה. כאשר נהרג הסולטן האחרון של יפאט, סעאד א-דין השני, על ידי דווית הראשון, קיסר אתיופיה מאתיופיה בעיר הנמל זיילה בשנת 1410, ילדיו ברחו לתימן, וחזרו לאחר מכן בשנת 1415.  בראשית המאה החמש-עשרה, הועברה עיר הבירה של אדאל למרכז הממלכה לעיירה בשם דקר, שם סבר א-דין השני, בנו הבכור של סעד א-דין השני, הקים ממשל חדש באדאל לאחר שובו מתימן .  במהלך תקופה זו, אדאל נעשתה למרכז התנגדות מוסלמית נגד האימפריה הנוצרית האתיופית המתרחבת. כתוצאה מכך אדאל שלטה בכל השטח שבעבר נשלט על ידי סולטנות יפאט, לאורך כל מרחב הממלכה מהמזרח כל הדרך עד לקייפ גארדאפוי.
לאחר 1468, קבוצת שליטים חדשה עלתה בזירה הפוליטית של אדאל. המתנגדים התנגדו לשלטון וולאשמה שהתקיים בעקבות הסכם שחתם הסולטן אחמד בדלאי א-דין עם השליט באדה מריאם הראשון מאתיופיה, בו בדלאי הסכים להגיש מחווה שנתית כדי להשיג שלום באזור, אם כי מעולם לא נשלחה מחווה. האמירים של אדאל, אשר ניהלו את הפרובינציות, פירשו את ההסכם כבגידה בעצמאותם ונסיגה ממדיניותה ארוכת השנים של ההתנגדות לפלישות אתיופיות. המנהיג העיקרי של האופוזיציה הזו היה הא'מיר של זיילה, המחוז העשיר ביותר של הסולטנות. מתוך כך, היה צפוי שהוא יצטרך לשלם את החלק הגבוה ביותר מהמחווה השנתית שיוענק לקיסר האתיופי.  כתוצאה מכך החליט הא'מיר לדאי אוסמן לצעוד לדקר ולקחת את השלטון בשנת 1471. עם זאת, אוסמן לא פיטר את הקיסר מתפקידו, אלא במקום זאת נתן לו תפקיד טקסי תוך שמירה על הכוח האמיתי לעצמו. בתקופה זו אדאל נעשתה ממלכה רבת עוצמה כשהא'מיר שולט מארמונו של הסולטן.  צבאות אדאל התנהלו בהנהגת שליטים כמו סאבר א-דין השני, מנסור א-דין, ג'מאל א-דין, שאמסה א-דין והא'מיר מחפוז, המשיכו לאחר מכן במאבק נגד ההתפשטות האתיופית.
הא'מיר מחפוז, שלחם נגד שליטים רבים וחזקים, גרם למותו של השליט נהואד בשנת 1508, אך לבסוף נהרג גם מחפוז בתורו על ידי כוחותיו של השליט דווית השני בשנת 1517. לאחר מותו של מחפוז, מלחמת אזרחים התחילה במטרה לרשת את תפקיד הא'מיר החזק ביותר של אדאל. חמישה א'מירים התחלפו בשלטון תוך שנתיים בלבד. אך לבסוף, מנהיג בוגר וחזק בשם מחמד אבו באקר מחפוז (גראד אבון) קיבל את השלטון. לאחר זמן מה בזמן שגאראד אבון היה בשלטון הוא הובס והומת על ידי הסולטאן אבו באקר מחמד, ובשנת 1554, ביוזמתו של אבו באקר, הרר הפכה לבירת אדאל. כעת לא רק הא'מירים הצעירים התמרדו, אלא כל אדאל קמה נגד הסולטאן אבו באקר, מכיוון שגראד אבון היה אדם אהוב מאוד על תושבי הסולטנות. אנשים רבים החלו להצטרף לכוח של אימאם צעיר בשם אחמד אבן איברהים אל-גאזי, שטען לנקמה בשם גאראד אבון. לבסוף הצליח אל-גאזי במרד וקיבל את השלטון באדאל לידיו בשנת 1527, אולם הוא לא ביטל את תפקידו של הסולטאן, אלא במקום זאת השאיר אותו כ"מלך בובה". עם זאת, כאשר אבו באקר המשיך וניהל מלחמה על משרתו של הסולטאן, החליט אל-גאזי להרוג את אבו באקר על מנת להחליפו באחיו עומאר דין א-מחמד.
במאה השש עשרה הצליחה סולטנות אדאל לבסס צבא אפקטיבי בראשות האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי שפלש לאימפריה האתיופית. פלישה זו ידועה באופן היסטורי ככיבוש אתיופיה או פוטוה אל חבש (חבשים). במהלך המלחמה אחמד החל לראשונה את השימוש בתותחים שסופקו על ידי האימפריה העות'מאנית, אשר נפרסו נגד הכוחות העות'מאנים ובנות בריתם הפורטוגזיות בראשות כריסטובאו דה גמה (Cristovão da Gama) . יש חוקרים הטוענים כי סכסוך זה, באמצעות השימוש בשני הצדדים, הוכיח את ערכם של כלי נשק כמו הנשק הנישא הראשון, תותחים והארקבוז על כלי הנשק המסורתיים שהיו אז.