stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד רפאל בן-עמי
ביוגרפיה

דוד רפאל בן-עמי (כונה מילדותו בשם "דָּדִי") נולד ב-8 באוקטובר 1950 במושב נהלל למשפחה חילונית מסורתית ממקימי המושב. בצעירותו למד משחק אצל הבמאית נולה צ'לטון. את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד דרום ולהקת פיקוד צפון. השתתף בתוכנית ״מהצפון באהבה״ של ״להקת פיקוד צפון״ בשנת 1970, עם יגאל בשן ועוד. לאחר שחרורו מהצבא החל ללמוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ועבד כשחקן בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1970 הקליט את השיר "דזדמונה", שהולחן עבורו על ידי מתי כספי ונכתב על ידי גד קינר, שהיה ללהיט והגיע לראש מצעד הפזמונים ולמקום 12 במצעד השנתי של קול ישראל, והיה הלהיט היחיד שלו. בשנת 1973 השתתף בסרט אבו אל בנאת של הבמאי משה מזרחי, בתפקיד הבן הצנחן שמופיע בחלומותיו של האב.
עוד לפני  מלחמת יום הכיפורים החל להתקרב ליהדות בהשפעת הרב ישראל מאיר לאו, הרב יצחק גינזבורג והרב בנציון גרוסמן. ואף קיים תיעוד שלו עם הרב גינזבורג כשנסעו במהלך המלחמה לגבול, כדי לתמוך בחיילים ולאפשר להם ליטול את ארבעת המינים.
בהשפעת חברים מחסידות חב"ד הוא נסע לחצרו של הרבי מלובביץ' בניו יורק ושהה שם במשך פרק זמן, אך לבסוף חזר לירושלים ובחר בדרכה של חסידות ברסלב. בראיון עיתונאי שהעניק לימים סיפר כי קיבל אישור מהרבי מלובביץ' לפנות לחסידות ברסלב.
כחלק מתהליך חזרתו בתשובה החל להשתמש בשמו הפרטי, "דוד רפאל", ובשם המשפחה "פיינשיל" ששימש את אבותיו בגולה לפני שסבו יוסף, איש העלייה השנייה, החליף אותו בשם העברי "בן-עמי". במאה שערים התקרב למשפיע הרב משה וובר, סעד על שולחנו מדי שבת והיה לבן-ביתו ואחד מתלמידיו הקרובים.
במשך שנים ארוכות התמקד בליקוט ניגונים חסידיים עתיקים מזקני מאה שערים, אותם הוא מבצע באלבומיו שהחלו לצאת משנת 1988. לדבריו, "השליחות שלי היא הנחלת השירים והנצחת הניגונים". בהופעותיו היה מבצע שירים ישראלים, וגם באלבומו האחרון נמצאים שירים ולחנים ישראלים שהושרו עוד לפני קום המדינה. על השיר "שם במקום ארזים", אמר "אני נושא בשיר הזה את כל זקני וזקנותי, ואת כל הכיסופים שלהם במשך מאות שנים לארץ ישראל. כל נפשם הייתה לעלות ולמסור את נפשם על ארץ ישראל".
בין היתר ישב אצל רבים מזקני ירושלים בכלל וחסידי ברסלב בפרט, והקליטם בסיפורים וביצועים נדירים ועתיקים. ביניהם ישב אצל הרב בנציון גרוסמן בביתו שעות רבות וראיין אותו אודות נוסחאות וניגונים חסידיים וכן סיפורים ושמועות מחצר הקודש קרלין, לעלוב, וזיניץ ועוד.
פיינשיל אף פרסם והוציא לאור את הניגונים בתוכנית הרדיו ששידר בכל ערב שבת, וכמו כן נידב לארכיון הלאומי הקלטות רבות ונדירות שהקליט.
ב-2005 שודר בערוץ הראשון הסרט "מנהלל לירושלים" המתאר את המפגש של בן-עמי עם הדמויות איתן גדל במושב ואת אורח חייו כחסיד ברסלב בירושלים.
ביצע בין היתר גם את מגוון שירי הרב יצחק גינזבורג, וכן את שיר האמונה של הראי"ה קוק.
בן-עמי נישא לטליה לבית כהן, ילידת באר שבע, ונולדו להם ארבעה ילדים. התגורר בעיר ביתר עילית, בשנותיו האחרונות גר בירושלים.
בהושענא רבה תשפ"א נפטר בבית חולים הדסה בירושלים מנגיף הקורונה  בהיותו בן 70 ונטמן בהר המנוחות.
דיסקוגרפיה

ניגוני הרבי נחמן מברסלב ותלמידיו - 3 דיסקים
אנו לה' ולה' עינינו (2006)
בוקע חלוני רקיע
הערות שוליים

↑  אריה ארליך וישראל אלתר גרובייס, ניגון מיוחד משלו, אדר תש"פ, עיתון משפחה
↑  כשברסלבר חוזר לנהלל - סרט בערוץ 1, באתר ערוץ 7
↑  ר' דוד רפאל בן עמי - לעד חיה בלבבנו, יוטיוב
↑  ברוך דיין האמת: הזמר המיתולוגי החסיד ברסלב ר’ דוד רפאל פיינשיל (בן עמי) ז”ל, באתר אומן שלום
↑  נתנאל לייפר, ‏הזמר הברסלבי דדי בן עמי נפטר מהקורונה, באתר כיכר השבת, 9 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307655205171  MusicBrainz: 65e3906a-a6ea-435e-be4e-39bf5858f12f  VIAF: 160560923   WorldCat (עם VIAF): 160560923
מותו של אדגר אלן פו

איור האנדרטה/קבר של אדגר אלן פו
מותו של אדגר אלן פו שאירע ב-7 באוקטובר 1849 נותר מסתורי. הנסיבות שהובילו לימיו האחרונים של אדגר אלן פו אינן ודאיות, וסיבת המוות שנויה במחלוקת. ב-3 באוקטובר נמצא הסופר האמריקאי הוזה בבולטימור, מרילנד, "במצוקה רבה, ו...צורך סיוע מיידי", לפי האיש שמצא אותו, ג'וזף וו. ווקר. הוא נלקח לבית החולים וושינגטון קולג', שם מת בשעה 5 בבוקר ביום ראשון, ה-7 באוקטובר. הוא היה בן 40 במותו. מעולם לא נמצא הסבר מטעם פו, איך הגיע למצב זה.
חלק ניכר מהמידע הקיים על ימיו האחרונים לחייו של פו מגיע מאחד מרופאיו, ג'ון ג'וזף מורן, אם כי אמינותו מוטלת בספק. פו נקבר בחלק האחורי של היכל ווסטמינסטר, אך שרידיו הועברו לקבר חדש עם אנדרטה גדולה יותר בשנת 1875. האנדרטה החדשה יותר מסמנת גם את מקום קבורתם של אשתו של פו, וירג'יניה, וחמתו, מריה. תיאוריות לגבי מה שגרם למותו של פו כוללות התאבדות, רצח, כולרה, היפוגליקמיה, כלבת, עגבת, ושפעת. עדויות להשפעת אלכוהול שנויה במחלוקת קשה.
אדגר אלן פו
לאחר מותו של פו, רופוס ווילמוט גריסוולד כתב את ההספד שלו תחת השם הבדוי "לודוויג". גריסוולד היה למעשה יריב של פו ומאוחר יותר פרסם את הביוגרפיה המלאה הראשונה שלו, שמתארת אותו כמושחת, שיכור, ומשתמש סמים מטורף. מאמינים שחלק ניכר מהראיות לדימוי זה של פו זויף על ידי גריסוולד, ולמרות שחבריו של פו הוקיעו אותה, לפרשנות זו הייתה השפעה מתמשכת.
כרונולוגיה

ב-27 בספטמבר 1849, פו עזב את ריצ'מונד, וירג'יניה, אל ביתו בעיר ניו יורק. לא קיימות ראיות מהימנות לגבי מקום הימצאו עד שבוע לאחר מכן ב-3 באוקטובר, כאשר הוא נמצא הוזה בבולטימור ב'טברנה של ריאן' (המכונה לפעמים היכל התותחן). מדפיסן בשם ג'וזף וו. ווקר שלח מכתב וביקש עזרה מג'וזף א. סנודגראס, מכר של פו. במכתבו נכתב קרוב לכך:
אדוני היקר - ישנו גבר יותר גרוע מהלבישה, בקלפי רובע 4 של ריאן, כינוי אדגר א. פו, הנראה במצוקה גדולה, והוא אומר שהוא מכיר אותך, ואני מבטיח לך, הוא זקוק לסיוע מיידי. שלכם, בחיפזון, ג'וס ו. ווקר
סנודגראס טען מאוחר יותר כי הפתק אמר שפו "במצב של שכרון בהמתי."
סנודגראס לאחר מכן תיאר את מראו של פו כ"דוחה", עם שיער לא מטופח, פנים מחורצות ולא שטופות ועיניים "חסרות ברק וריקות". בגדיו, אמר סנודגראס, שכללו חולצה מלוכלכת ונעליים לא מצוחצחות, לא התאימו היטב. ג'ון ג'וזף מורן, שהיה הרופא של פו, נתן תיאור מפורט משלו על הופעתו של פו באותו יום: "מעיל בומבזין ישן מוכתם דהוי, תחתונים בעלי אופי דומה, זוג נעליים בלויות היורדות על העקבים, וכובע קש ישן". פו מעולם לא היה קוהרנטי מספיק זמן כדי להסביר איך הוא הגיע למצב הזה, ויש המאמינים שהבגדים שלבש לא היו שלו משום שלבישת בגדים עלובים לא היה רגיל עבורו.
מורן טיפל בפו בבית החולים וושינגטון קולג. הוא מנע כל ביקור והיה כלוא בחדר דמוי כלא עם חלונות סורגים בחלק בבניין השמור לאנשים שיכורים.
אומרים שפו קרא שוב ושוב את השם "ריינולדס" בלילה שלפני מותו, אם כי אף אחד לא הצליח לזהות את האדם שאליו התייחס. אפשרות אחת היא שהוא נזכר במפגש עם ג'רמיה נ. ריינולדס, עורך עיתון וחוקר שייתכן שהיווה השראה לרומן הנרטיב של ארתור גורדון "פים מננטקט". אפשרות נוספת היא הנרי ר. ריינולדס, אחד השופטים המפקחים על סקרי הרובע הרביעי בטברנה של ריאן, שאולי פגש את פו ביום הבחירות. יכול להיות שפו קרא במקום זאת ל"הרינג", שכן למחבר היה קרוס משפחה בבולטימור העונה לשם הנרי הרינג. בעדויות מאוחרות יותר, מורן נמנעה מהתייחסות לריינולדס. הוא גם טען שהוא ניסה לעודד את פו באחת הפעמים הבודדות שבהן היה ער. כאשר מורן אמר למטופל שלו שבקרוב ייהנה מחברתם של חברים, פו ענה לכאורה כי "הדבר הטוב ביותר שחברו יכול לעשות יהיה לפוצץ לו את המוח באקדח".
במצב המצוקה של פו, הוא התייחס לאישה בריצ'מונד. יכול להיות שהוא הזה, וחשב שאשתו, וירג'יניה אליזה קלם פו, עדיין בחיים, או שהוא התכוון לשרה אלמירה רויסטר, לה הציע לאחרונה נישואין. הוא לא ידע מה קרה לתא החפצים שלו, אשר, כך התברר, הושאר מאחור בטברנת "הסוואן (הברבור)" בריצ'מונד. מורן דיווח שמילותיו האחרונות של פו היו, "אדוני, עזור לנפשי המסכנה" לפני מותו ב-7 באוקטובר 1849.
אמינות מורן

מכיוון שלא היו לפו מבקרים, מורן היה כנראה האדם היחיד שראה את המחבר בימיו האחרונים. למרות זאת, אמינותו הוטלה בספק שוב ושוב, אם לא נחשבה כבלתי מהימנה לחלוטין. במהלך השנים שלאחר מות פו, סיפורו השתנה כשכתב והרצה על הנושא. הוא טען (ב-1875 ושוב ב-1885) שהוא יצר קשר מיד עם דודתו וחמותה של הסופר, מריה קלם, כדי ליידע אותה על מותו של פו; למעשה, הוא כתב לה רק לאחר שביקשה מכתב ב-9 בנובמבר, כמעט חודש שלם לאחר האירוע. הוא גם טען שפו אמר, באופן פואטי למדי, כשהתכונן לשאוב את נשימתו האחרונה: "השמים המקומרים מקיפים אותי, ואלוהים כתוב בקריאה על חזיתו של כל יצור אנושי, ושדים מתגלמים, מטרתם תהיה. להיות הגלים הרותחים של ייאוש ריק." עורך ה"ניו יורק הראלד", שפרסם גרסה זו של סיפורו של מורן, הודה: "איננו יכולים לדמיין את פו, אפילו אם הוא הזוי, בונה [משפטים שכאלה]."
אמירותיו של מורן אפילו שינו תאריכים. בנקודות שונות, הוא טען שפו הובא לבית החולים ב-3 באוקטובר בשעה 17:00, ב-6 באוקטובר בשעה 9 בבוקר, או ב-7 באוקטובר (יום מותו) ב"שעה 10 בצהריים". עבור כל חשבון שפורסם, הוא טען שיש לו את רישומי בית החולים כעיון. חיפוש אחר רישומי בית חולים מאה שנה אחרי, לא מצא דבר. חלק מהמבקרים טוענים שחוסר העקביות והטעויות של מורן נבעו רק מחוסר זיכרון, רצון תמים לעשות רומנטיזציה, או אפילו מסניליות. בזמן שכתב ופרסם את אמירתו האחרונה ב-1885, מורן היה בן 65.
סיבת מוות

כל התיעוד הרפואי והמסמכים, כולל תעודת הפטירה של פו, אבדו, אם היו קיימים אי פעם. הסיבה המדויקת למותו של פו שנויה במחלוקת, אך קיימות תיאוריות רבות. ביוגרפים רבים התייחסו לנושא והגיעו למסקנות שונות, החל מקביעתו של ג'פרי מאיירס שמדובר בהיפוגליקמיה ועד לתאוריית עלילת הרצח הקונספירטיבית של ג'ון אוונגליסט וולש. כמו כן הוצע כי מותו של פו עלול היה לנבוע מהתאבדות הקשורה לדיכאון. בשנת 1848, הוא כמעט מת ממנת יתר של לאודנום, הזמין כחומר הרגעה ומשכך כאבים. למרות שלא ברור אם זה היה ניסיון התאבדות אמיתי או סתם חישוב שגוי מצידו של פו, זה לא הוביל למותו של פו שנה לאחר מכן. בשנת 2020, ניתוח פסיכולוגי של שפתו של פו קבע שהוא סובל מאפיזודה דיכאונית גדולה לקראת סוף חייו ושלא ניתן לשלול התאבדות. עם זאת, העדויות להתאבדות לא היו נוכחות באופן עקבי בכתביו המקצועיים של פו, מה שהוביל את החוקרים למסקנה שייתכן שדיכאון שיחק תפקיד במותו, אך התאבדות נראתה לא סבירה.
סנודגראס היה משוכנע שפו מת מאלכוהוליזם ועשה הרבה כדי להפיץ את הרעיון הזה. הוא היה תומך בתנועת המתינות ומצא פו דוגמה שימושית בעבודת המתינות שלו. עם זאת, כתביו של סנודגראס בנושא הוכחו כבלתי אמינים. מורן סתר את סנודגראס בכך שקבע בחשבונו שלו משנת 1885 שפו לא מת בהשפעת שום חומר משכר. מורן טענה שלפו "לא היה ריח של משקאות חריפים בנשימתו". למרות זאת, כמה עיתונים באותה תקופה דיווחו על מותו של פו כ"גודש במוח" או "דלקת מוחית", לשון הרע על מקרי מוות מסיבות מחפירות כמו אלכוהוליזם. במחקר על פו, פסיכולוג הציע שלפו יש דיפסומניה.
האפיון של פו כאלכוהוליסט בלתי נשלט שנוי במחלוקת. שותפו לשתייה במשך זמן מה, תומאס מיין ריד, הודה שהשניים עסקו ב"השתוללויות" פראיות, אבל שפו "מעולם לא חרג מהשמחה התמימה שבה כולנו מתמכרים... למרות שאני מכיר בכך כאחד מכשלונותיו של פו, אני יכול לדבר אמת על כך שזה לא רגיל". יש הסבורים שלפו הייתה רגישות חמורה לאלכוהול והשתכר לאחר כוס יין אחת. הוא שתה רק בתקופות קשות בחייו ולפעמים הלך מספר חודשים בכל פעם ללא אלכוהול. הוספת בלבול נוסף לגבי תדירות השימוש של פו באלכוהול הייתה חברותו בבני המתון בזמן מותו. ויליאם גלן, שניהל את התחייבותו של פו, כתב שנים מאוחר יותר שלקהילת המתינות לא הייתה סיבה להאמין שפו הפר את התחייבותו בעת שהותו בריצ'מונד.
סיבות רבות אחרות למוות הוצעו במהלך השנים, כולל מספר צורות של מחלת מוח נדירה או גידול מוחי, סוכרת, סוגים שונים של מחסור באנזים, עגבת, אפופלקסיה, דליריום טרמנס, אפילפסיה ודלקת קרום המוח. רופא בשם ג'ון וו. פרנסיס בדק את פו במאי 1848 והאמין שיש לו מחלת לב, מה שפו הכחיש מאוחר יותר. בדיקה משנת 2006 של דגימה משיערו של פו מספקת ראיות נגד האפשרות של הרעלת עופרת, הרעלת כספית וחשיפות דומות של מתכות כבדות רעילות. הוצעה גם כולרה. פו עבר בפילדלפיה בתחילת 1849 במהלך מגפת כולרה. הוא חלה במהלך שהותו בעיר וכתב מכתב לדודתו, מריה קלם, ואמר שייתכן שהוא "סבל מכולרה, או עוויתות די חמורות".
הלויה

הלווייתו של פו הייתה פשוטה. היא התקיימה בשעה 16:00 ביום שני, 8 באוקטובר 1849, בבולטימור. מעט אנשים השתתפו בטקס. הנרי הרינג, סיפק ארון קבורה פשוט מעץ מהגוני. אשתו של מורן הכינה לו את התכריכים. את ההלוויה ניהל הכומר קלם, בן דודה של אשתו של פו וירג'יניה. כמו כן, נכחו סנודגראס, עורך דין מבולטימור וחברו לשעבר באוניברסיטת וירג'יניה זאקאוס קולינס לי, בן דודו הראשון של פו אליזבת הרינג ובעלה, ומנהל בית הספר לשעבר ג'וזף קלארק. כל הטקס נמשך שלוש דקות בלבד במזג האוויר הקר והלח. הכומר קלם החליט לא לטרוח בדרשה כי הקהל היה קטן מדי. סקסטון ג'ורג' וו. ספנס כתב על מזג האוויר: "זה היה יום אפל וקודר, לא ירד גשם אלא רק סוג של גולמי ומאיים." פו נקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית של וסטמינסטר, בבולטימור, בארון קבורה זול שהיה חסר לו. ידיות, לוחית שם, ביטנת בד או כרית לראשו.
ב-10 באוקטובר 2009, פו קיבל הלוויה שנייה בבולטימור. שחקנים גילמו את בני דורו של פו וסופרים ואמנים אחרים שמתו זה מכבר. כל אחד נתן כבוד וקרא הספדים שהותאמו מכתביו על פו. ההלוויה כללה העתק של ארונו של פו וגופת שעווה.
לקריאה נוספת

באנדי, וויליאם ת. (1987) "דר. מורן והמיתוס של פו-ריינולדס" ("Dr. Moran and the Poe-Reynolds Myth"), מיתוסים ומציאות: מר פו המיסטורי (Myths and Reality: The Mysterious Mr. Poe).
קראץ', ג'וזף ווד (1926). אדגר אלן פו: מחקר בגאונות (Edgar Allan Poe: A Study in Genius).
מאיירס, ג'פרי (1992). אדגר אלן פו: חייו ומורשתו (Edgar Allan Poe: His Life and Legacy).
מילר, ג'ון (דצמבר 1974). "האקסהומציות וקבורתם מחדש של אדגר ווירג'יניה פו וגברת קלם" ( "The Exhumations and Reburials of Edgar and Virginia Poe and Mrs. Clemm")
מוס, סידני פ. (1969). הקרבות הספרותיים של פו: המבקר בהקשר של מיליו (Poe's Literary Battles: The Critic in the Context of His Milieu).
פיליפס, מארי, י. (1926) אדגר אלן פו: האיש (Edgar Allan Poe: The Man).
קווין, ארתור (1998) אדגר אלן פו: ביוגרפיה ביקורתית (Edgar Allan Poe: A Critical Biography).
סילברמן, קנת' (1991) אדגר א. פו: זיכרון אבל ואל נגמר ( Edgar A. Poe: Mournful and Never-ending Remembrance).
סובה, דון ב. (2001) אדגר אלן פו: א-ת (Edgar Allan Poe: A-Z).
וולש, ג'ון אוונגליסט (2000). חצות משמימה: מותו המסתורי של אדגר אלן פו (Midnight Dreary: The Mysterious Death of Edgar Allan Poe).
כאן נקבר אדגר אלן פו לראשונה. פו נקבר בלי מצבה, כך שמצבה זו רק מסמלת את מקום הקבירה הראשונית
כיבוש צפון סוריה על ידי טורקיה

אזור שנכבש במבצע מגן הפרת (2016)  אזור שנכבש במבצע ענף זית (2018)  אזור שנכבש במבצע מעיין השלום (2019)
הכיבוש הטורקי בצפון סוריה הוא הכינוי לאזורים בצפון סוריה שהכוחות המזוינים של טורקיה והצבא הסורי החופשי בעלת בריתם כבשו מאז אוגוסט 2016, עם פתיחת מבצע מגן הפרת, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. אף על פי שאזורים אלה מכירים באופן נומינלי בממשלה המזוהה עם האופוזיציה הסורית, הם מהווים למעשה פרוטו-מדינה נפרדת תחת ממשל צבאי טורקי.
אזורים בשליטה טורקית בסוריה כוללים שטח של 8,835 קמ"ר המקיף למעלה מ-1,000 יישובים, כולל ערים גדולות כמו עפרין, אל באב, עזאז, ג'ראבלוס ותל אבייד. רוב היישובים הללו נכבשו מידי המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט (דאעש) ומהכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), שניהם הוגדרו כארגוני טרור על ידי ממשלת טורקיה, על אף שחלק מהעיירות, כולל עזאז, היו תחת שליטת האופוזיציה הסורית לפני ההתערבות הטורקית. שטחים בשליטת ממשלת הביניים הסורית (קואליציית ארגוני אופוזיציה) עברו לשליטת טורקיה שהחלה להרחיב את סמכותה החלקית שם (שמתבטאת בין היתר במתן אזרחות טורקית לאזרחים סורים). אזורים אלה מכונים "אזורים בטוחים" על ידי הרשויות הטורקיות. הכיבוש הוביל להפרות זכויות אדם ולטיהור אתני באזורים מסוימים.
גאוגרפיה

שטחו של אזור הכיבוש הטורקי נכלל באזורים הצפוניים של מחוזות חלב, א-רקה ואל-חסכה. ב-26 בפברואר 2018, השטח התאחד עם מחוז אידליב שברובו נשלט על ידי המורדים.
הצבא הלאומי הסורי כבש שטח של 2,225 קמ"ר במהלך מבצע מגן הפרת. אזורים שנכבשו במהלך המבצע כללו כפרים בין הערים עזאז לאל-ראי. בעקבות מבצע ענף זית נפת עפרין נכנסה לאזור הכיבוש של הצבא הלאומי הסורי, כולל העיר עפרין, המרכז המנהלי של הנפה. לפי מפקד האוכלוסין הסורי של 2004, אוכלוסיית הנפה מנתה 172,095 תושבים לפני המלחמה.
במהלך מבצע מעיין השלום כבשו הכוחות המזוינים של טורקיה ובעלות בריתה שטח כולל של בין 3,412 ל-4,220 קמ"ר ו-68 יישובים, כולל ראס אל-עין ותל אבייד.
בינואר 2025 החל פלישה טורקית למחוז לטקיה, שבצפון מערב סוריה.
דמוגרפיה

האזור הנשלט על ידי טורקיה מגוון מבחינה אתנית, מיושב בעיקר על ידי טורקמנים, ערבים, כורדים ויזידים, עם מיעוטים צ'רקסים ליד עזאז. החל משנת 2020, הערבים היוו רוב באזורים שבשליטת טורקיה. לפני הכיבוש הטורקי, באזור אל-באב היה רוב ערבי, בעוד שבאזור עפרין היה רוב כורדי. אוכלוסיי. תל אבייד הייתה ברובה ערבית, בעוד אוכלוסיית ראס אל-עין הייתה כורדית. עם זאת, כל האזורים הללו הושפעו מאוד מתזוזות פליטים ותנועת אוכלוסייה עקב מלחמת האזרחים, מה שהקשה על הערכות דמוגרפיות מדויקות. מספר רב של פליטים סורים עברו מרצונם או שלא מרצונם לאזורים אלה לאחר ההתערבות הטורקית.
אוכלוסיית הטריטוריות הנשלטות על ידי טורקיה היא בדרך כלל מוסלמית, כאשר אוכלוסיית האזור שנכבש במבצע מגן הפרת וכן תל אבייד היא שמרנית מאוד בכל הנוגע לדת. היו כמה קהילות נוצריות באזורי הכיבוש של טורקיה: קהילה נוצרית אוונגליסטית קטנה התקיימה בעפרין, בעוד שנוצרים (רובם ארמנים ואשורים סורים) חיו בתל אבייד ובראס אל-עין. רוב הנוצרים הללו נמלטו לאחר כיבוש העיר, מחשש שירצחו.
דמוגרפיה > טיהור אתני וחטיפת נשים

לאחר שטורקיה כבשה את נפת עפרין בתחילת 2018, היא החלה ליישם מדיניות של יישוב מחדש של לוחמים ערבים ופליטים מדרום סוריה בבתים הריקים שהיו שייכים לעקורים המקומיים. רוב התושבים הקודמים, רובם כורדים או יזידים, נמנעו מלשוב לעפרין. אף על פי שכמה מיליציות כורדיות של ה-SNA והמועצות האזרחיות הנתמכות על ידי טורקיה התנגדו למדיניות יישוב מחדש זו, רוב יחידות ה-SNA תמכו בהן באופן מלא. פליטים ממזרח ע'וטה, דמשק, אמרו שהם חלק מ"שינוי דמוגרפי מאורגן", שנאמר כי יחליף את האוכלוסייה הכורדית בעפרין ברוב ערבי. יותר מ-200,000 בני אדם ברחו ממחוז עפרין במהלך ההתערבות הטורקית עד מרץ 2018, בעוד ש-458,000 עקורים מאזורים אחרים של סוריה התיישבו בעפרין בעקבות ההתערבות הטורקית.
דו"ח של ועדת החקירה הבינלאומית העצמאית בעניין הרפובליקה הערבית הסורית, שהוגש למועצת זכויות האדם של האו"ם בהתאם להחלטתה בדיון במושב ה-45 של מועצת זכויות האדם (החל ב-14 בספטמבר 2020), מציגה ראיות להפרות רבות של זכויות אדם נגד אוכלוסייה אזרחית, ובמיוחד כורדית, על ידי טורקיה ו"פלגים לא ממשלתיים" כגון הצבא הלאומי הסורי, הפועלים כסוכנים דה פקטו של טורקיה. בסעיף 47, הדו"ח מתייחס לביזה וניכוס רכוש, ומציין כי "בכל אזור עפרין, מספר ראיות מצביעות על כך שרכושם של בעלי עסקים כורדים נשדד ונוכס על ידי אנשי הצבא הלאומי הסורי באופן מכוון.
דווח כי נשים ונערות יזידיות וכורדיות אחרות נחטפו על ידי ה-SNA מאז שהחל כיבוש עפרין בתחילת 2018, וביצעו בהן כופר, אונס, נישואים בכפייה ועוד. נטען שרבות מהן נהרגו מאוחר יותר. פעילות זו פורשה כחלק ממדיניות אסלאמית של הרתעת נשים מלעזוב את בתיהן ולהרחיקן מהפעילות האזרחית שהן עודדו לקחת בה חלק תחת המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה, כמו גם חלק מתוכנית רחבה יותר להרתיע את חזרתם של פליטים יזידים וכורדים אחרים שנמלטו מעפרין ב-2018.
פוליטיקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אכיפת החוק

טורקיה ארגנה רשות אכיפת חוק חדשה בשטחים הכבושים בתחילת 2017 הנקראת "המשטרה החופשית", המחולקת למשטרה לאומית ולכוחות ביטחון הציבור. היא מאומנת, מתחמשת ומתוקצבת על ידי השלטונות הטורקיים, וכתוצאה מכך נאמנה לטורקיה.
המשטרה הלאומית, בראשות האלוף עבדול רזאק אסלן, מחולקת עצמה לכוח המשטרה האזרחית ולכוחות המיוחדים. רוב פעילי המשטרה עברו הכשרה באקדמיה הלאומית לשוטרים בטורקיה. כדי לשמור על האבטחה בנפת עפרין, טורקיה העסיקה גם חברים לשעבר במשטרת מזרח ע'וטה החופשית שעברה לצפון סוריה לאחר כיבוש מזרח ע'וטה על ידי צבא סוריה.
בנוסף, טורקיה הקימה מספר בתי משפט באזור המעסיקים שופטים סוריים ועוקבים אחר הקוד המשפטי של סוריה, תוך פיקוח ותמיכה של שופטים ותובעים טורקים. בעזאז הוקם "בית דין לטרור" מיוחד.
כלכלה

ביולי 2018, טורקיה מילאה "תפקיד בולט יותר ויותר - ושנוי במחלוקת - בכלכלה המקומית של האזור". היא השקיעה רבות באזור, סיפקה משרות עבודה וסייעה בבנייה מחדש של הכלכלה. פרויקטי פיתוח בהובלת טורקיה שיקמו תשתיות כמו סכרים, חשמל וכבישים. חברות פרטיות טורקיות השיקו פרויקטים באזור, וכך גם מספר חברות ואנשי עסקים סוריים. תוצאה בעייתית אחת של ההשפעה הכלכלית של טורקיה הייתה שמשבר המטבע והחובות של המדינה השפיע גם על האזור, שכן טורקיה משלמת משכורות ושירותים בלירה טורקית שערכה ירד מאוד במהלך 2018, ופוגעת בכלכלה המקומית.
כלכלה > תיירות

כתוצאה מהפלישה הטורקית, קרס מגזר התיירות של עפרין ששרד את מלחמת האזרחים עד אותה נקודה. לאחר שהקרב בין ה-SDF לכוחות פרו-טורקים הסתיים ברובו, טורקיה ניסתה לייצב מחדש את האזור ולהחיות את התיירות המקומית. היא הסירה את השליטה ההדוקה על מבקרים ועוברים שהייתה קיימת בעבר תחת הממשל בראשות PYD, והמועצות המקומיות החדשות והמשטרה החופשית ניסו לספק יציבות ותמריצים לתיירים לחזור. ביולי 2018, הצעדים הללו החלו להשפיע, כאשר חלק מהמבקרים הגיעו לאזורי הפנאי הפופולריים של עפרין, כמו אגם מיידנקי.
חינוך

טורקיה לקחה "שליטה מלאה על התהליך החינוכי" באזור, ומממנת את כל שירותי החינוך. אלפי מורים באזור מקבלים שכר מטורקיה. מספר בתי ספר נפתחו או נבנו לאחרונה, כאשר תוכניות הלימודים שלהם הותאמו חלקית לתוכנית הלימודים בטורקיה: אף על פי שתוכניות הלימודים של משרד החינוך הסורי עדיין מספקות את הבסיס, חלקים מסוימים שונו כדי להתאים את תוכנית הלימודים לנקודת המבט הטורקית ביחס להיסטוריה, למשל החלפת הכינוי "הכיבוש העות'מאני" ב"שלטון עות'מאני". טורקית נלמדת כשפה זרה מאז כיתה א' ואלו שלומדים בבתי ספר באזורי הכיבוש יכולים ללמוד לאחר מכן באוניברסיטאות בטורקיה.
ראו גם

המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים בסוריה
מדינת האטיי
סנג'ק אלכסנדרטה
אלחי לויט

| --- | --- |

אלחי לויט, בהצגה "מרי סטיוארט" בבימויו של עירא אבנרי, תיאטרון תמונע, 2012
 לידה:  3 במרץ 1965 (בן 59) יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלחי לויט (נולד ב-3 במרץ 1965) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה

נולד וגדל ביפו, בסאכנה דרוויש. בגיל 14 עבר להתגורר בקיבוץ הזורע כילד חוץ, עד גיל 22.
לויט למד תיאטרון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ובסדנת משחק מול מצלמה של רות דייכס.
לויט היה חבר בלהקת הדראג "בנות פסיה".
לויט השתתף במחזות אמא קוראז' בתיאטרון הקאמרי, מראה מעל הגשר בתיאטרון הבימה, ברנשים וחתיכות בתיאטרון בית ליסין, אירמה לה דוס בתיאטרון חיפה, אסקוריאל ובהשמשים מאת חנוך לוין בתיאטרון הסימטה. כמו כן שיחק בהערב רוקדים של תיאטרון מקומי, חבר באנסמבל עיתים של רנה ירושלמי והתיאטרון הקאמרי, במסגרתו השתתף בחלום ליל קיץ (בתפקיד תזאוס), בהדיבוק ובפרויקט הרצל. כמו כן שיחק בהצגה קפיצה לחו"ל מאת שלומי מוסקוביץ' בעמי ותמי (בתפקיד אבא של עמי ותמי) בהפקת ציפי מייזלר הפקות. ב"הכל אגדה" (בתפקיד המלכה מלכה) בהפקת טלית הפקות. בתיאטרון תמונע וב"הביתה" מאת הרולד פינטר בהפקת תיאטרון הנגב בתפקיד טדי.
בנוסף להיותו שחקן, לויט דיבב במספר הפקות, ביניהן "מוצאים את דורי" בתור מר ריי, "החיים הסודיים של חיות המחמד", "היפה והחיה" בתור מוריס, "פדינגטון 2" בתור הנרי בראון ו"משפחת סופר-על 2" בתור עדנה מודה.
אבי חדש

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1959 (בן 65) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  סוזן חדש (1994–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אבי חדש (נולד ב-23 בספטמבר 1959) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה

חדש, ששירת בתיאטרון צה"ל, הוא בעל תואר ראשון מהחוג לתיאטרון (מגמת משחק) באוניברסיטת תל אביב משנת 1984. התפרסם לראשונה בתפקיד פרויקה בסרט הקולנוע "אסקימו לימון" (1978), ואף שיחק במספר מסרטי ההמשך - "שפשוף נעים" (1981), "רומן זעיר" (1983) ו"הרימו עוגן" (1985). ב-2015 השתתף בסרטו של פיני עדן "קמטי צחוק".
כשחקן תיאטרון, החל חדש את דרכו בתיאטרון הבימה, שם שיחק בשנים 1984–1985 בהצגות "יומן חוף ברייטון" ו"טירונות" (בדמות הגיבור יוג'ין ג'רום) וכן בהצגות "המשפט", "מקום קטן בצד" ו"הבית ברחוב שינקין". בהמשך שיחק חדש גם בהצגות "האביב המתעורר" (תיאטרון החאן, 1989), "אשתי הנצחית לשעבר" (תיאטרון הסימטה) ו"גאוה ודעה קדומה" (תיאטרון הסימטה, 2012–2018), וכן במספר הצגות בתיאטרון הנפש ובתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
חדש השתתף גם במספר מחזות זמר, ביניהם "פיטר פן" ב-1989 ו"כנר על הגג" ב-1997, וכן העלה בשנת 1991 הצגת יחיד בשם "התפסן", אותה כתב בהתבסס על הספר "התפסן בשדה השיפון".
בטלוויזיה התפרסם בעיקר בסדרה החינוכית "Seven in Heaven" וכן בתפקידים שונים בסדרת הטלוויזיה "זהו זה!". כמו כן, החל משנת 1989 עוסק חדש בדיבוב סדרות וסרטי אנימציה, ודיבב בין היתר את דמותו של פינקי בסדרת הטלוויזיה "פינקי והמוח" ואת דמותו של האריה בסרט "להיטים מצוירים משלנו".
בנוסף להיותו שחקן, חדש משמש גם כמרכז מגמת התיאטרון בתיכון א' לאמנויות בתל אביב, וכמורה בבית הספר למשחק של ענת ברזילי.
פילמוגרפיה > סרטים וסדרות

| שנה | סרט/סדרה | דמות | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
| 1978 | "אסקימו לימון" | פרויקה | תפקיד משני |
| 1981 | "שפשוף נעים" | פרויקה | תפקיד משני |
| 1983 | "רומן זעיר" | פרויקה | תפקיד משני |
| 1985 | "הרימו עוגן" | פרויקה | תפקיד משני |
| 1985 | ״רחוב סומסום״ | שליח פרחים | תפקיד אורח |
| 1989 | ״פיטר פן - המחזמר״ | ג'ון דרלינג | תפקיד משני |
| 1992 | ״להיטים מצוירים משלנו״ | אריה (דיבוב) | תפקיד משני |
| 1994 | "זהו זה!" | בתפקידים שונים | תפקיד משני |
| 1994 | ״Seven in Heaven״ | רובין | תפקיד משני |
| 1995 | ״הלו פנינה״ | קונה | תפקיד אורח |
| 1995-1998 | ״פינקי והמוח״ | פינקי (דיבוב) | תפקיד משני |
| 2000 | ״שמש״ | מנהל המלון בחיפה | תפקיד אורח |
| 2005 | ״תחיה ותהיה״ | מורה | תפקיד משני |
| 2010 | ״השועלים״ | מוטי | תפקיד אורח |
| 2018 | ״חיים שלי״ | רוקח | תפקיד אורח |
| 2023 | "קופה ראשית" | יואב טוכפלד | תפקיד אורח |
שרדי ג'בארין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בדצמבר 1981 (בן 43) יפו, ישראל 
 שם לידה:  شريدي جبارين 
 פרופיל ב-IMDb
 
שרדי ג'בארין (בערבית:  شريدي جبارين; נולד ב-2 בדצמבר 1981) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, במאי ויוצר ערבי-ישראלי. היה מועמד ל"פרס אופיר" על משחקו בסרט "סוף שבוע בתל אביב".
ביוגרפיה

ג'בארין נולד ביפו וגדל בה ובאום אל-פחם, בהמשך למד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שיחק בתיאטרון הקאמרי במשך שלוש שנים, שבמהלכן השתתף במחזה "פלונטר" שהופיע גם באירופה, קוריאה הדרומית ודרום אפריקה. לאחר מכן, משנת 2008, שיחק ב"תיאטרון הנווי" בפוזנן שבפולין עד היום. הוא הופיע בפסטיבל אביניון הבינלאומי לתיאטרון, וב"תיאטרון האודאון" בפריז עם שחקני צרפתים בולטים כז'אן מורו ואריק אלמוסנינו.