stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה הלגיונרית
הקמת התנועה והתפתחותה > פיזור התנועה הלגיונרית וכיבוש מושבים ראשונים בפרלמנט

בקיץ 1930 הקים קודריאנו את המפלגה משמר הברזל, מסגרת שנועדה לאחד את כל המפלגות הלאומניות, אך בפועל רק התנועה הלגיונרית הצטרפה למסגרת. באותה תקופה התרחשו שריפת בתי היהודים בבורשה וניסיון ההתנקשות של גאורגה בזה בחיי השר קונסטנטין י. אנג'לסקו. קודריאנו נסע במיוחד לבורשה כדי לחזק את ידי שני הכמרים החשודים בהצתה (אחד מהם עתיד להימנות לתפקיד המזכיר הכללי של התנועה הלגיונרית).
ריבוי מעשי הטרור המקושרים לתנועה הלגיונרית ושינוי בהרכב הממשלה הרומנית הובילו ב-2 בינואר 1931 את הממשלה החדשה לקבלת החלטה על פיזור התנועה הלגיונרית. קודריאנו וצמרת התנועה נעצרו, ארכיוני התנועה הוחרמו ועיתוניה נסגרו. ב-11 בינואר נאסרה גם מפלגת "משמר הברזל". במשפט שנערך לצמרת הלגיונרית זוכו הלגיונרים ב-26 במרץ וקודריאנו שוחרר לאחר 87 ימי מעצר. על רקע זה, התנועה הלגיונרית, שרצה לבחירות 1931 תחת השם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו" (Grupul Corneliu Zelea Codreanu), לא הצליחה להכניס צירים לפרלמנט, אך 20 ימים לאחר הבחירות התפנה מושב במחוז ניאמץ וקודריאנו הציג מועמדות ונבחר לראשונה לפרלמנט הרומני.
בתחילת 1932 מת שר המשפטים הרומני והתפנה מקום נוסף בפרלמנט מטעם אזור הבחירה טוטובה. התנועה הלגיונרית החליטה לנסות לכבוש מקום זה והציגה כמועמד את יון זליה קודריאנו. בגלל מחסור בכסף התנועה חיפשה גימיקים זולים, שימשכו אליה את תשומת הלב ולפי הצעת קורנליו זליה קודריאנו הכריזו על מסע רגלי של 300 קילומטרים מבוקרשט לברלאד וקבוצת לגיונרים בהנהגת מיכאיל סטלסקו ביצעה זאת תוך עשרה ימים, חרף התנכלויות לאורך הדרך מצד ז'נדרמים. יון זליה קודריאנו, ניהל מערכת בחירות מבוססת על מתקפות נגד היהודים וזכה ב-5,200 קולות מול 4,344 קולות, שקיבל המועמד הליברלי והיה לחבר הפרלמנט השני מטעם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו".
במאי 1932 מפלגת "משמר הברזל" נאסרה פעם נוספת ונעצרו מספר לגיונרים. נפילת ממשלת רומניה הובילה לבחירות חדשות ביולי 1932, בחירות בהן התנועה הלגיונרית, תחת השם "משמר הברזל", זכתה ל-5 מושבים בפרלמנט הרומני.
הקמת התנועה והתפתחותה > רצח דוקה ורצח סטלסקו

במאי 1933 יזם קודריאנו הקמת "קבוצות מוות" במסגרת תנועתו, קבוצות של לגיונרים אמיצים המוכנים לכל הקרבה. לגיונרים אלה היו מדקלמים פעמיים ביום, בבוקר ובערב את הטקסט הבא:
אני נשבע שלא אשכח אף פעם את סבל חברי.
אני נשבע שאחפש יום וליל את מי שהורה ומי שביצע את עינוי חברי.
אני נשבע לפני אלוהים שאחפש עד סוף ימי את התליינים האלה ואת משפחותיהם, כדי לתת את העונש, שמגיע להם לפני אלוהים והאומה הרומנית.
יון ג. דוקה התנגד לחזרתו לרומניה והכתרתו של קרול השני, מלך רומניה ולאחר הכתרתו נשבע לחתוך את זרועו ולא לשתף פעולה איתו. הוא היה מבקר חריף של המלך ושל הממשלות, שפעלו תחתיו, אך לאחר משבר ממשלתי והתפטרות הממשלה הוזמן על ידי המלך, בנובמבר 1933, להרכיב ממשלה זמנית, שתכהן עד הבחירות בחודש דצמבר. דוקה פעל בתקופה זו למניעת השתתפות התנועה הלגיונרית תחת השם "הכל למען המולדת" בבחירות ודאג לפרסם את האיסור ביום האחרון לפני סגירת ההרשמה לבחירות, כדי למנוע מהלגיונרים הצטרפות לרשימות אחרות או הקמת רשימה חדשה. כעבור זמן קצר נרצח על רציף תחנת הרכבת בסינאיה על ידי הניקדורים, שלושה מחברי התנועה הלגיונרית. ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר, ולאחר הרצח סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
הרוצחים נעצרו במקום, אך הועלה החשד שמדובר בפעולה יזומה של הנהגת התנועה הלגיונרית, לכן המשטרה הרומנית יצאה למרדף מעצרים אחר הצמרת הלגיונרית - קורנליו זליה קודריאנו חמק והסתתר במקום לא ידוע עד לסיום המשפט. בליל 9/10 בדצמבר קורנליו זליה קודריאנו, שחשש ממעצר, הסתתר בביתו של גבריאל מרינסקו, מפקד משטרת בוקרשט והעביר הוראות לאנשיו באמצעותו של גנרל קנטקוזינו. קרובת משפחה של קודריאנו, גברת קרצ'יונסקו, דודנית של אלנה לופסקו, שבביתה התחבא לפני מעצרו, העידה בבית המשפט שבביתה נפגשו המתנקשים וקיבלו הוראות מקודריאנו וגם העבירו ביניהם נשק ותיאומים, אך למרות עדות זאת בית המשפט זיכה את כל הנאשמים פרט לשלושת הקושרים, שנידונו למאסר עולם עם עבודת פרך.
הלגיונרים היו מרוצים מהדרך בה הסתיים המשפט וכאות תודה הם הופיעו בקבוצה גדולה לפני ארמון המלך שם צעדו קראו סיסמאות: "יחי המשמר (משמר הברזל)", "יחי קודריאנו", "יחיה המלך". המלך יצא למרפסת וקיבל את הפגנת ה"סטודנטים". הניקדורים הוכרזו גיבורים של התנועה הלגיונרית והוקדש להם "שיר הניקדורים".
לצדו של קודריאנו צמח בתנועה הלגיונרית מנהיג בולט בשם מיכאי סטלסקו, שהצטיין בפעילותו ואף נבחר לפרלמנט הרומני. לאחר קיומן של בחירות חדשות, ללא השתתפותם של הלגיונרים, שמפלגתם נאסרה ולאחר רצח ראש ממשלת רומניה, יון ג. דוקה, התפתח סכסוך בין קודריאנו ובין סטלסקו ובמהלכו הואשם סטלסקו במזימת הרעלה כנגד קודריאנו וסולק מהתנועה הלגיונרית. סטלסקו הכחיש את ההאשמות וטען מצידו למזימה להרעילו.
סטלסקו, שמצא עצמו מחוץ לתנועה, הקים תנועה מתחרה וכתב עת, שהתמקד בתקיפת התנועה הלגיונרית והעומד בראשה, קודריאנו.
ב-16 ביולי 1936 קבוצה של עשרה לגיונרים התנפלה על סטלסקו, שהיה מאושפז בבית חולים ורצחה אותו, תוך ביתור גופו בגרזנים ולאחר הרצח רקדו סביב הגופה ושרו עד שנעצרו.
מבנה התנועה

התפקיד המרכזי בתנועה נועד לצעירים והגברים המבוגרים היו אמורים לתמוך בפעולות הצעירים. כל מצטרף חדש חויב לגייס חמישה מצטרפים נוספים. יחידת הארגון הבסיסית הייתה ה"קן" הלגיונרי. כל קן הכיל בין שלושה לשלושה עשר לגיונרים, כשאחד מהם הוא ראש הקן, אחד גזבר ואחד מתכתב. הקינים דיווחו למחוזות והמחוזות לראש התנועה. הקן היה מבוסס על שישה חוקים, המשמעת, העבודה, השתיקה, החינוך, העזרה ההדדית, והכבוד.
הגוף העליון היה "מועצת התנועה" והוקם גם "הסנאט הלגיונרי", בו מונו אישים בני חמישים ומעלה. התנועה אימצה את ההצדעה במועל יד של התנועות הפשיסטיות האחרות. תחילה ניסו לאמץ את הלבוש הלאומי העממי של הרומנים, בסגנון של קודריאנו, אך בהמשך עברו ללבישת חולצות ירוקות וחגורה אלכסונית על פני החזה ומכאן כינויים: "החולצות הירוקות".
להתבססות משמר הברזל סייעה בעיקר המדיניות הסלחנית של הממשלות הרומניות השונות והעברת תקציבים אל הארגון, כדי שזה יתמוך בבוא היום במפלגה זו או אחרת. בשנת 1933 נאלצה ממשלת רומניה לפרק את משמר הברזל, וחברי התנועה הגיבו בטרור רצחני - הם רצחו עשרות מתנגדים ושני ראשי ממשלה. בעת ביקורו של המלך קרול בגרמניה, הוא הגיע להחלטה שמשמר הברזל מאיים על משטרו וציווה להוציא להורג את ראשיו וקודראנו בראשם בשנת 1938. למרות פעולה זו התנועה נשארה חזקה והמשיכה לאיים על שלטונו של המלך.
מבנה התנועה > גוף העובדים הלגיונרי

בשנות השלושים של המאה העשרים חל גידול רב בתעשייה הכבדה ברומניה ובעיקר בתעשייה המטלורגית. בתקופה שבין 1933 לבין 1938 גדל מספר העובדים בה ב-197%, כשהעובדים החדשים מגיעים מהתחום החקלאי.
ב-1936 ייסד קורנליו זליה קודריאנו את גוף העובדים הלגיונרי במטרה לחזק אחיזה לתנועה הלגיונרית בקרב עובדי התעשייה ברומניה. בראש הארגון הוצב המהנדס גאורגה קלימה ונפתחו סניפים, בנוסף לעיר הבירה, בוקרשט, גם בערי רומניה התעשייתיות האחרות. הגוף התבסס על תשתית הקינים הלגיונרים הקיימים. התארגנות הפועלים עלתה באיכותה על פני התארגנות המגזרים האחרים - ביולי 1937 היו לגוף העובדים הלגיונרי 60 סניפים מחולקים ל-1,130 יחידות.
מבנה התנועה > הלוויית מוצה ומארין

יון מוצה ווסילה מארין, אישים בכירים בתנועה הלגיונרית, יצאו להילחם במלחמת האזרחים בספרד לצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו. השניים נהרגו ב-13 ינואר 1937 בקרבת מדריד. שרידי גופותיהם הובאו לרומניה והתנועה הלגיונרית, שראתה באירוע הזדמנות פרסום ותעמולה, ארגנה מסע לווייה מפואר בהשתתפות רבבות לגיונרים במדים ירוקים. ארונות המתים הגיעו לרומניה בפברואר ונערכו טקסים בטרנסילבניה, אולטניה ומונטניה, בדרך לבוקרשט. הארונות הגיעו לתחנת רכבת צפון בבוקרשט ב-11 בפברואר, שם המתינו להם לגיונרים במדים, שעמדו בשורות ארוכות. הארונות הובלו בין שורות הלגיונרים, דרך רחובות ראשיים בבוקרשט, אל כנסייה, שם הונחו ליומיים, במהלכן הגיעו המונים לחלוק להם כבוד.
לאחר היומיים הוצבו הארונות על עגלה מקושטת בסמלים לגיונרים, שהופקו מענפי ברושים. את העגלה משכו כמה עשרות לגיונרים ומאחוריה צעדו לגיונרים אחרים במבנה של צלב, ששרו המנון, שחובר במיוחד עבור מוצה ומארין. אחריהם צעדו מנהיגי התנועה הלגיונרית, נציגים מגרמניה, איטליה, יפן וספרד, איכרים בבגדים עממיים לאומים, כמרים וקבוצות נוספות של לגיונרים. השיירה עברה ברחובות הראשיים של בוקרשט והובילה ל"בית הירוק", המרכז של התנועה הלגיונרית, שם הוכן עבורם מאוזוליאום.
מסע הלווייה השאיר רושם עצום על תושבי בוקרשט והדבר בא לידי ביטוי גם בתקשורת של התקופה.
המדינה הלאומית-הלגיונרית

בשנת 1940 הקים יון אנטונסקו יחד עם הוריה סימה, מחליפו של קודריאנו כראש משמר הברזל, ממשלה אנטישמית ברומניה. חברי התנועה השתלטו בטרור ואימה על המדינה, תוך שהם הורגים ופורעים במתנגדי המשטר וביהודים.
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט

בינואר 1941 פרץ מרד של הלגיונרים נגד אנטונסקו. המרד נכשל גם משום שהצבא הרומני לא עמד לרשות סימה וגם בשל תמיכת גרמניה הנאצית באנטונסקו. במהלך הקרבות התחוללו פרעות בקהילה היהודית בבוקרשט. פרעות אלה בוצעו על ידי חברי התנועה הלגיונרית וגבו את חייהם של 124 יהודים.
הפיוס בין הלגיונרים ובין הקומוניסטים

בסוף 1945, ביוזמתם של אנה פאוקר ותאוהרי ג'אורג'סקו, נוהלו מגעים בין המפלגה הקומוניסטית הרומנית ובין נציג של התנועה הלגיונרית, סיעתו של הוריה סימה וסוכמו שחרורם של לגיונרים ממחנות ריכוז והפסקת רדיפתם של אלה שירדו למחתרת בתמורה להסגרה מרצון ומסירת כלי נשק.
הסכם זה שימש מאוחר יותר להאשמות בסטייה ימינה של פאוקר וג'אורג'סקו והדחתם מתפקידיהם.
התחדשות התנועה

קבוצה של לגיונרים ותיקים הקימו ב-1993, ברומניה, מפלגה בשם Pentru Patrie (למען המולדת) וב-2012 החליטו לשנות את השם ל-Totul pentru Țară (הכל למען הארץ), שם שתחתיו התמודדה בבחירות התנועה הלגיונרית. מפלגה זו אינה היחידה המנסה לרשת את התנועה הלגיונרית, מפלגה בשם Noua Românie Creștină (רומניה נוצרית חדשה) פעלה במקביל. בין שתי המפלגות היו מגעים לשם איחודן, מגעים שלא צלחו ולבסוף Noua Românie Creștină החליטה להתפרק מרצון.
שתי קבוצות נוספות מנסות להקים מפלגות על אותה משבצת פוליטית, הקבוצה הקרויה Legiunea Arhanghelului Mihail (לגיון רב המלאכים מיכאיל) בהנהגת שרבאן סורו והקבוצה הקרויה Noua dreaptă (הימין החדש) בהנהגת טודור יונסקו.
לקריאה נוספת

ז'אן אנצ'ל, Contribuţii la Istoria României - Problema evreiască 1933 - 1944 (תרומות לתולדות רומניה - הבעיה היהודית 1933 - 1944), הוצאת הספר, בוקרשט, 2001.
יואן סקורטו, "Politica Si Viaţa Cotidiana in Romania in Secolul Al Xx-lea " (ברומנית)
השוטר אזולאי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אפרים קישון
 הופק בידי:  אפרים קישון איציק קול מתי רז
 תסריט:  אפרים קישון
 עריכה:  אנה גורית
 שחקנים ראשיים:  שייקה אופיר זהרירה חריפאי ניצה שאול אבנר חזקיהו יוסף שילוח
 מוזיקה:  נורית הירש
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1 ביוני 1971
 משך הקרנה:  86 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה קומית 
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הזר מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
השוטר אזולאי היא דרמה קומית ישראלית, שכתב וביים אפרים קישון בשנת 1971. הסרט היה סרטו הראשון של קישון שלא התבסס על הומורסקות קיימות שלו. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית, היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס הסרט הזר בפסטיבל הסרטים של ברצלונה, בפרס הבמאי בפסטיבל מונטה-קרלו ובפרס השופטים באטלנטה.
תסריט

קישון כתב את התסריט במיוחד למידתו של שייקה אופיר, כהרחבה לדמות השוטר השלומיאלי, התמים וטוב הלב (שעד לסרט זה - היה חסר שם), שאותה גילם אופיר בשניים מסרטיו הקודמים של קישון, "ארבינקא" (1967) ו"תעלת בלאומילך" (1969). לצידו של אופיר מופיעים בסרט כמה משחקניו הקבועים של קישון: זהרירה חריפאי ואבנר חזקיהו, כשלצידם ניצה שאול, איצקו רחמימוב ויוסף שילוח.
את הפסקול ואת שיר הנושא של הסרט, "בלדה לשוטר", הלחינה נורית הירש. אהוד מנור כתב את מילות שיר הנושא, ואושיק לוי מבצע אותו בפסקול הסרט.
עלילה

"השוטר אזולאי" מתאר את חייו של אברהם אזולאי (שייקה אופיר), שוטר ביפו, אשר במשך כל עשרים שנות שירותו במשטרה נותר שוטר פשוט בדרגת רב-שוטר. הסיבה העיקרית לכך היא כישלונותיו החוזרים בביצוע משימות שיטור פשוטות הנובעים מתמימותו וטוב לבו. אזולאי אינו מבחין בפריצות המתרחשות במשמרתו, מתקשה בביצוע מעצרים בשל לבו הרחום, ונכון להאמין לסיפורים כוזבים בעליל של הפושעים בהם הוא נתקל.
כישלונותיו החוזרים של אזולאי מביאים את מפקד התחנה, פקד לפקוביץ' (אבנר חזקיהו), ומפקדו הישיר, הסמל בז'רנו (איצקו רחמימוב), למסקנה כי אין לחדש את חוזה העסקתו, אף שלבם נכמר עליו. בינתיים, אזולאי מתאהב בזונת רחוב בשם מימי (ניצה שאול). אזולאי לוקח מהתחנה את תמונתה של מימי ומטמין אותה בארנקו.
אזולאי נשוי לבטי (זהרירה חריפאי), אישה חולנית ומנועה מללדת, ויחסיהם דומים יותר ליחסים בין בן ואם מאשר ליחסים בין בעל לאישה. בטי מוצאת את תמונתה של מימי וקורעת אותה בעלבון, אך אזולאי מדביק את התמונה מחדש בחשאי. בתקופה זו אזולאי לעיתים חולם בהקיץ על רגעי חתונה עם מימי.
כאשר פקד לפקוביץ' רומז לאזולאי כי הוא עומד בפני הדחה, הוא מנסה בכל כוחו לרשום לזכותו הישג שיותיר אותו במשטרה ומקפיד להביא ללפקוביץ' שקית בורקס שאפתה בטי, אשתו. ללא ידיעתו של אזולאי, מתגייסים לעזרתו פושעי השטח הגדול ביפו, ובראשם עאמר (יוסף שילוח), המחליטים לביים מעשה פשע, אותו לכאורה יחשוף אזולאי, ובכך יימנעו פיטוריו.
אף על פי שאזולאי התמים והשלומיאל מתקשה בחשיפת מעשה הפשע המבוים על אף הרמזים הגסים שמותירים לו הפושעים, הוא בסוף "מצליח לסכל" את מעשה הפשע וזוכה בפעם הראשונה להערכת עמיתיו ומפקדיו. חוזהו של אזולאי לא מחודש אך הוא מקודם בשתי דרגות כאות להערכה, וכך הוא אמנם לא ממשיך בשירות המשטרה, אך פורש עם דרגה אשר מבטיחה לו פנסיה גבוהה יותר.
סצנת הסיום של הסרט נחשבת בעיני רבים אחת הסצנות המרגשות ביותר בקולנוע הישראלי. אזולאי יוצא מבניין מטה המשטרה (כיום מלון סטאי, ביפו) כשלצידו נמצאים בטי, אלברט ומשיח, הוא עוצר בסמוך למגרש המסדרים בזמן שבו מבצעים השוטרים הטירונים חזרה לתרגילי סדר בפיקוד בז'רנו. כאשר הם חולפים על פניו, הם מצדיעים לכיוונו, אזולאי שרואה בהצדעה המיועדת אליו כאות והערכה, מצדיע בחזרה ובהתרגשות רבה עד כדי בכי.
סקירה כללית

אופיר גילם את אזולאי כאדם בדרך ללא מוצא: לכוד בנישואים לא מאושרים ותחת לחץ מתמיד, פנימי וחיצוני, לעשות את הדבר האחד שהוא אינו רוצה ואינו יכול לעשות: ללמוד את חוקי המשחק שבאמצעותם אנשים מתקדמים בחיים.
אזולאי מפגין בכמה מקרים את יכולתו לדבר עם אנשים שונים בשפתם. הוא מפגין שליטה בצרפתית כאשר הוא מדריך שוטרים אורחים מצרפת שבאו לבקר במטה המשטרה. כאשר באים השוטרים לפזר הפגנה של חרדים, הוא פונה אל החרדים ביידיש ומפגין את בקיאותו בתנ"ך, ובכך הופך את ההפגנה האלימה לשיח חכמים. פעם אחר פעם הוא מפגין את יכולתו לראות את האדם שמאחרי התפקיד: הפושע, הזונה, או המפגין הם עבורו בני אדם כמותו, לא ישויות אנונימיות.
תפישת עולמו הפסימית של קישון מתבטאת בזיהוי שלו בין "התקדמות בחיים" ובין רמיסתם של אנשים אחרים. אזולאי של אופיר אינו מסוגל לכך. הוא מעדיף לסייר בלילות כשוטר מקוף פשוט, משום שהמגע עם אנשים אחרים מעניק לו סיפוק. עונשו הוא השלכה ממסלול החיים היחידי האפשרי עבורו.
סקירה כללית > סרט המשך

אפרים קישון שקל ליצור סרט המשך, בו אזולאי הוא נהג מונית, אשר בסופו של דבר חוזר לשירות במשטרה.
שחקנים

שייקה אופיר – רב שוטר אברהם אזולאי, מספר 7832
זהרירה חריפאי – בטי אזולאי
אבנר חזקיהו – רב פקד לפקוביץ'
איצקו רחמימוב – סמל בז'רנו
לואיס רוזנברג – פקיד משטרתי
יוסף שילוח – עאמר
ניצה שאול – מימי
אריה יצחק – ציון
אריה אליאס – אלברט
גבי עמרני – התימני
אברהם סלקטר – קקטוס
אפרים סטן – הורוביץ
יעקב בנאי – משיח
יצחק חביס - מפגין חרדי מבוגר
הלל נאמן – מפגין חרדי
יעקב נוי – עבריין
הפצה בינלאומית של הסרט

הסרט "השוטר אזולאי" הופץ ברחבי העולם בהפצה בינלאומית, בדרך כלל בשם "The Policeman" (מילולית: "השוטר"). הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית באוקטובר 1971.
מועמדויות וזכיות בפרסים

בשנת 1972, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם מדינת ישראל, אך לא זכה.
בשנת 1972, הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
השוטר אזולאי במדיות שונות > טלוויזיה

בשנת 1997 שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית התוכנית "הכל אנשים" בהנחייתו של מודי בר-און. אחד מפרקי הסדרה הוקדש לשייקה אופיר. וחלק מהפרק הוקדש לסרט.
בתחילת העונה השנייה של הסדרה "הפיג'מות", מרסל פוארו, דמות של שוטר אותו קובי פרג' מגלם, עומד ביחד עם שאר החבורה ומצדיע בדמעות, בזמן שהשיר "בלדה לשוטר" מושמע ברקע כאזכור לדמותו של השוטר אזולאי.
בעונה השלישית של "קופה ראשית" מתכננת הדמות של ניסים הקצב ניסיון להציל את שומר הסופר מפיטורין, על ידי כך שינסה לעזור לו להצטייר כגיבור כפי שקרה בשוטר אזולאי. בסופו של הפרק, בשחזור מדויק של סצנת הסיום של הסרט, מצדיע מרדכי צ'יבוטרו בגילומו של יעקב בודו לשוטר אשר בא לחקור אותו אודות המקרה.
השוטר אזולאי במדיות שונות > פרסומות

אופיר גילם את דמותו של השוטר אזולאי בפרסומת לבנק דיסקונט. 28 שנים לאחר מותו, באישור אלמנתו, פרסומת זו היוותה בסיס לפרסומת חדשה יותר, בהשתתפותם של מודי בר-און וישראל קטורזה, כמחווה לאופיר המנוח.
בפברואר 2021 חברת יס השיקה פרסומת בה השתתפה הזמרת נועה קירל שביצעה בו את שיר הנושא של הסרט "בלדה לשוטר". בפרסומת היה שימוש גם בדמותו של השוטר ללא כל אישור מחברת ההפקה, דבר שגרם ליציאת הליכי תביעה כנגד החברה.
השוטר אזולאי במדיות שונות > הצגת תיאטרון

באוקטובר 2009 הועלתה הגרסה הבימתית של הסרט בתיאטרון "הבימה" בכיכובו של מוני מושונוב. בעיבוד הבימתי, שנכתב על ידי דניאל לפין ובוים על ידי מיכה לבינסון, משתתפים בין היתר אריה מוסקונה (לפקוביץ'), דב רייזר, שלומי קוריאט (עאמר), רוברט הניג (פרנץ קישהונט), גבי עמרני (אלברט, "התימני"), רותי לנדאו (בטי) וקבוצת בוגרי בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
ב-10 בדצמבר 2024 פורסם כי 15 שנה אחרי הגרסה של הבימה ולציון 100 שנה להולדתו של אפרים קישון, "התיאטרון העברי" יעלה בפברואר 2025 גרסה חדשה בכיכובו של שלום אסייג ולצידו יככבו השחקנים קובי מאור ויגאל עדיקא. ההצגה הראשונה תיערך ב-22 בפברואר 2025.
הערות שוליים

↑   קופה ראשית עונה 3🛒 | שוד ושבר - פרק 17, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 26:48)
↑  גיל משעלי, ‏"תפקיד שכל שחקן חולם עליו": האתגר הבא של שלום אסייג, באתר ‏מאקו‏, 10 בדצמבר 2024
| פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1965–1980 | ג'ולייטה של הרוחות (1965) • גבר ואישה (1966) • לחיות בשביל לחיות (1967) • מלחמה ושלום (1968) • Z‏ (1969) • נוסע עובר בגשם (1970) • השוטר אזולאי (1971) • המהגרים, העולם החדש (1972) • הולכי הרגל (1973) • תמונות מחיי נישואין (1974) • שקרים שסיפר לי אבי (1975) • פנים מול פנים (1976) • יום מיוחד (1977) • סונטת סתיו (1978) • כלוב העליזים (1979) • טס (1980) |  |
| 1981–2000 | מרכבות האש (1981) • גנדי (1982) • פאני ואלכסנדר (1983) • המעבר להודו (1984) • הסיפור הרשמי (1985) • התקיפה (1986) • סיפורים שסיפרתי לאמא (1987) • פלה הכובש (1988) • סינמה פרדיסו (1989) • סיראנו דה ברז'רק (1990) • אירופה אירופה (1991) • הודו סין (1992) • שלום לפילגש (1993) • פארינלי (1994) • עלובי החיים (1995) • קוליה (1996) • החיים שלי בוורוד (1997) • תחנה מרכזית (1998) • הכל אודות אמא (1999) • נמר, דרקון (2000) |  |
| 2001–2020 | שטח הפקר (2001) • דבר אליה (2002) • אוסמה (2003) • הים שבפנים (2004) • גן עדן עכשיו (2005) • מכתבים מאיוו ג'ימה (2006) • הפרפר ופעמון הצלילה (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • סרט לבן (2009) • בעולם טוב יותר (2010) • פרידה (2011) • אהבה (2012) • יפה לנצח (2013) • לוויתן (2014) • הבן של שאול (2015) • היא (2016) • משום מקום (2017) • רומא (2018) • פרזיטים (2019) • מינארי (2020) |  |
| 2021–היום | הנהגת של מר יוסוקה (2021) • ארגנטינה, 1985 (2022) ‏•‏‏ אנטומיה של נפילה (2023) ‏•‏‏ אמיליה פרז (2024) |  |
| יצירותיו של אפרים קישון (רשימה חלקית) |
| --- | --- | --- |
| מחזות | הכתובה (1959) • אף מלה למורגנשטיין (1959) • הו, הו יוליה (1972) |  |
| סרטים | סאלח שבתי (1964) • ארבינקא (1967) • תעלת בלאומילך (1969) • השוטר אזולאי (1970) • השועל בלול התרנגולות (1977) |  |
| תוכניות טלוויזיה | ייסורי אפרים (1995) |  |
| ספרים | השועל בלול התרנגולות (1955) • נקמתו המתוקה של פיקאסו (2004) |  |
| שונות | חבילה הגיעה |  |
| מועמדים ישראליים לפרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| הסרט הזר הטוב ביותר | 1964: "סאלח שבתי" • 1971: "השוטר אזולאי" • 1972: "אני אוהב אותך רוזה" • 1973: "הבית ברחוב שלוש" • 1978: "מבצע יונתן" • 1985: "מאחורי הסורגים" • 2008: "בופור" • 2009: "ואלס עם באשיר" • 2010: "עג'מי" • 2012: "הערת שוליים" |  |
| השחקן הטוב ביותר | 1971: חיים טופול - "כנר על הגג" בתפקיד טוביה החולב |  |
| הצילום הטוב ביותר | 1991: אדם גרינברג - "שליחות קטלנית 2: יום הדין" |  |
| הסרט התיעודי הטוב ביותר | 1974: "המכה ה-81" • 2012: "חמש מצלמות שבורות" • 2012: "שומרי הסף" |  |
| הסרט הקצר הטוב ביותר | 2014: "איה" • 2018: גיא נתיב - על הפקת "Skin" (זכייה) • 2021: עין לבנה |  |
| מיקס הסאונד הטוב ביותר | 2013: ניב אדירי - "כוח משיכה" (זכייה) |  |
סצנת הסיום
חיל הרפואה

| --- | --- |
  
סמל הכומתה, תג ודגל חיל הרפואה
 ברגע האמת, חיל הרפואה.
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  חיל
 בסיס האם:  מחנה דורי
 אירועים ותאריכים
 מלחמות:  כל מלחמות ישראל
 פיקוד
 יחידת אם:   אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 מפקד נוכחי:  זיוון אביעד-בר 
 מפקדים:  ראו מפקדי חיל הרפואה לדורותיו
 
חיל הרפואה בצבא הגנה לישראל הוא החיל העוסק ברפואה וכפוף לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה של צה"ל. החיל עוסק בקביעת מדיניות הטיפול הרפואי ותורת הסיוע הרפואי לכל הדרגים. מתן טיפול רפואי מיטבי לחיילי צה"ל, במלחמה, בביטחון שוטף ובשגרה, בקידום הבריאות בצה"ל, ובקידום הרפואה הצבאית. בראש החיל עומד קצין הרפואה הראשי (קרפ"ר), ולו אחריות רב-זרועית בתחום מדיניות הריפוי והשירות הרפואי, תורות ותפיסות חר"פ, הכשרת כוח אדם רפואי ושיבוצו, השברת ציוד רפואי ועוד.
על פי חוק הבריאות הממלכתי, מוטלת על חיל הרפואה האחריות המלאה לבריאותו של כל חייל בשירות סדיר, וזאת במקום קופות החולים האזרחיות ששירתו כל חייל טרם גיוסו.
חיל הרפואה משולב במערכת הבריאות הלאומית ומהווה מוקד ידע בתחומים ייחודיים כגון רפואת אב"כ, טראומה ועוד. החיל משתתף, במסגרת הרשות העליונה לאשפוז, בתכנון, ארגון, פיקוח על הכוננות, והפעלת מערכת הבריאות בשעת חרום.
קצין הרפואה הראשי (הקרפ"ר) הנוכחי הוא תא"ל ד"ר זיוון אביעד-בר.
נגמ"ש של חיל הרפואה על מוביל
מבנה החיל

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מפקדת קצין הרפואה הראשי (מקרפ"ר) כפופה לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
היסטורית החיל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. להשלים את כל היסטוריה.
היסטורית החיל > הקמת חיל הרפואה

חיל הרפואה החל את דרכו כ"שירות רפואי" בסוף 1947 והתבסס על השירות הרפואי של "ההגנה", שפעל בשילוב עם המוסדות הרפואיים האזרחיים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות היה צורך להתאים את השירות הרפואי לצבא ההולך וקם.
באותה עת, תחילת מלחמת העצמאות כינס דוד בן-גוריון בביתו דיון בנושא המערך הרפואי, כאשר הדובר הראשי בדיון היה ד"ר חיים שיבא, רופא בכיר ב"הגנה", בעל ניסיון ברפואה צבאית בשרות הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
דוקטור שיבא טען שיש להקים שירות רפואי דינמי נפרד מהמערכת האזרחית, שייתן מענה לגיוס הצפוי, לטיפול בנפגעים ובשיקומם לאחר מכן. בן-גוריון ויגאל אלון תמכו בהצעתו של ד"ר שיבא ומינו אותו לראש השירות הרפואי שבמהרה הפך לחיל הרפואה.
לאחר מלחמת העצמאות החל צה"ל בארגונו הפנימי ובתוכו גם חיל הרפואה. בשלב הראשון ארגנו את מפקדת קצין הרפואה הראשי (מקרפ"ר), יחידות פיקודיות וחיילות של חיל רפואה.
בראש חיל רפואה ניצב סגן-אלוף ד"ר אברהם עצמון.
הוקמו מרפאות בסיסיות, מרפאות חוץ מקצועיות, מרפאת שיניים, חדרי חולים וחוליות של רפואה מונעת.
בתחילה הוכשרו בבתי הספר לרפואה צבאית רק חובשים וסניטרים, ומשנת 1950 הוחלט לכלול גם קורסים לקציני רפואה.
נערכו פעולות להעלאת הרמה התברואתית במחנות צה"ל. בשנת 1951 הוקם המכון לחקר הרפואה הצבאית. הישגי המכון היו מרשימים ועוררו התעניינות גם בצבאות אחרים.
הנצחה

עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום בו היה מרכז שירותי הרפואה של ההגנה שהפך אחר כך לחיל הרפואה, ברחוב נחלת בנימין 22.
ביער מודיעין יש אנדרטה משיש עליה חקוקה שבועת חיל הרפואה.
בבסיס מרפ"א צפון נמצאת אנדרטת חיל הרפואה ואתר התייחדות עם חללי חיל הרפואה, בה נערך מידי הטקס השנתי לזכר הנופלים מחיל הרפואה.
מפקדי חיל הרפואה לדורותיו

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| סא"ל ד"ר חיים שיבא | 1948–1949 | הקרפ"ר במלחמת העצמאות. לימים פרופסור, מנכ"ל משרד הבריאות, בית חולים בילינסון ובית חולים תל השומר. |
| אל"ם ד"ר אברהם עצמון | 1949–1956 | פעולות התגמול. לימים מנהל המכון לרפואה ספורטיבית ומייסד המועצה לרפואת ספורט שליד ההתאחדות לכדורגל |
| אל"ם פרופ' ברוך פדה | 1956–1962 | מלחמת סיני. לימים מנכ"ל משרד הבריאות ומנהל בתי חולים |
| תא"ל ד"ר אליהו גילון | 1962–1967 | מלחמת ששת הימים |
| תא"ל ד"ר ראובן אלדר | 1967–1972 | מלחמת ההתשה |
| תא"ל ד"ר משה קורדובה | 1972–1975 | מלחמת יום הכיפורים |
| תא"ל פרופ' דן מיכאלי | 1975–1979 | מבצע אנטבה ומבצע ליטני. לימים מנכ"ל משרד הבריאות ומנהל בית החולים איכילוב |
| תא"ל פרופ' ערן דולב | 1979–1983 | מלחמת לבנון הראשונה |
| תא"ל ד"ר משה רוח | 1983–1987 | לימים מנהל המרכז הרפואי רמב"ם |
| תא"ל פרופ' יהודה דנון | 1987–1991 | האינתיפאדה הראשונה |
| תא"ל ד"ר מיכאל וינר | 1991–1994 |  |
| תא"ל ד"ר יהושע שמר | 1994–1997 | לימים מנכ"ל משרד הבריאות ומכבי שירותי בריאות |
| תא"ל פרופ' אריה אלדד | 1997–1999 | לימים חבר הכנסת |
| תא"ל ד"ר גיורא מרטינוביץ' | 1999–2003 | האינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן |
| תא"ל ד"ר חזי לוי | 2003–2007 | האינתיפאדה השנייה, תוכנית ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה. לימים מנהל מרכז רפואי ברזילי ומנכ"ל משרד הבריאות |
| תא"ל ד"ר נחמן אש | 2007–2011 | מבצע עופרת יצוקה, לימים מנכ"ל משרד הבריאות |
| תא"ל פרופ' יצחק קרייס | 2011–2014 | מבצעי עמוד ענן, שובו אחים וצוק איתן, לימים מנהל המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר |
| תא"ל ד"ר דודו דגן | 2014–2017 |  |
| תא"ל פרופ' טריף בדר | 2017–2020 | הקרפ"ר הראשון מהעדה הדרוזית; מגפת הקורונה בישראל |
| תא"ל פרופ' אלון גלזברג | 2020–2024 | מגפת הקורונה בישראל, מבצע שומר החומות, מלחמת חרבות ברזל |
| תא"ל ד"ר זיוון אביעד-בר | 2024– | מלחמת חרבות ברזל |
הוראות קצין הרפואה הראשי

בחיל הרפואה קיימים כמה כרכים של הוראות מחייבות שנחתמו על ידי קציני הרפואה הראשיים של צה"ל לדורותיהם, אשר דנות בהיבטים השונים של הרפואה בצה"ל: מסדר חולים, מתן ימי מנוחה (ימי ב', ימי ג' או ימי ד'), סמכויות החובש, הרופא, האחות, רופא השיניים, הרופא המומחה וסייעת השיניים, אופן הטיפול בפגיעות טראומה, הוראות להקמת מרפאה צבאית או תאג"ד בשגרה או בחירום, הוראות הדנות בקב"נים ובבריאות הנפש בצה"ל ועוד.
ההוראות מתעדכנות מעת לעת על ידי הקרפ"ר המכהן.