stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה קטנה של הצילום

| --- | --- |

עטיפת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  וולטר בנימין
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  מסה, פילוסופיה
תמונה מהספר: ולטר בנימין (משמאל) ואחיו בסביבות שנת 1900 כמטפסי הרים
היסטוריה קטנה של הצילום (בגרמנית: Kleine Geschichte der Photographie) היא מסה שנכתבה על ידי ולטר בנימין שהיה פילוסוף, מבקר ספרות ומרקסיסט יהודי גרמני.
המסה יצאה לאור גם בעברית בספר הכולל את המסה הפילוסופית היסטורית שכתב ולטר בנימין בשנת 1931 ואחרית דבר בצורת מאמר בשם תצלום לא חתום מאת אריאלה אזולאי. הספר כולל הערות מאת אנדרה גונטרט מתוך תרגום המסה לצרפתית בשנת 1996. בספר מופיעות תמונות שהופיעו במאמר המקורי ותמונות אחרות מתקופת ראשית הצילום המוזכרות בספר.
קיימת יותר מגרסה אחת להיסטוריה הקטנה של הצילום. הספר עוסק בשיח של הצילום בפרט ושל התרבות החזותית בכלל. לדעת בנימין ההתחלות המרובות של הצילום מציעות היבטים שונים של היחסים שבין היסטוריה לבין הצילום. התחלת הצילום היא ריבוי אירועים, ממציאים, טכניקות, מטרות, יישומים, סוגי מכשירים ושימושים שברגע נתון הבשילו להתחלה חדשה.
הצילום הומצא כמה פעמים כמעט בו זמנית ובטכניקות שונות אך כולן מתבססות על מכשיר הקמרה אובסקורה. היסטוריונים של הצילום הצליחו לאתר מעל לעשרים עדויות של אנשים שהרעיון עלה בראשם בטרם פורסמו ברבים טכניקות הצילום של לואי ז'אק מנדה דאגר ושל ויליאם הנרי פוקס טלבוט. הרעיון לנסות ולקבע את הדימוי שמוקרן על הדופן האחורית של הקמרה אובסקורה עלה כמעט במקביל אצל אנשים רבים במקומות שונים ומרוחקים, מאז העשורים האחרונים של המאה ה-18 ועד ההכרזה הרשמית על המצאת הצילום ב-19 באוגוסט 1839, "שעתה של ההמצאה (של הצילום) הגיעה ולא אחד בלבד חש בה", כתב ולטר בנימין.
ב"תצלום לא חתום" מאת אריאלה אזולאי, היא מסמנת את המשתמע מתפיסת הצילום של בנימין, ומצביעה על הצורך בהכשרתו של צופה "שיבקש להתייצב כנמען של התצלום המוכן להתמסר לכלל מעשה הצילום, ומתוך מבטו המחודש בתצלום, במה שהוא מסתיר ובמה שהוא מסגיר, יופיע בפניו חותמה של האקטואליות כשגיאה." בנושא זה היא עוסקת בהרחבה בספרה "האמנה האזרחית של הצילום".
ולטר בנימין טוען כי "הערפל שחג מעל התחלותיו של הצילום איננו כה סמיך כמו זה הרובץ מעל ראשית הדפוס. בהשוואה לדפוס, אולי גלוי יותר לעיניים ששעתה של ההמצאה (של הצילום) הגיעה ושלא אחד בלבד חש בה; אנשים שללא תלות זה בזה חתרו לאותה מטרה: לקבע את התמונות שנוצרו בתוך הקמרה אובסקורה, אשר היו ידועות לכל המאוחר מאז לאונרדו. כאשר הדבר עלה בעת ובעונה אחת בידיהם של נייפס ודאגר, בתום מאמצים שנמשכו כחמש שנים..."
ההיסטוריה הקטנה של הצילום היא הקדמה לשתי מסות מפורסמות יותר של בנימין שנכתבו לאחר ה"ההיסטוריה הקטנה" והיוו מוקד לפירושים חוזרים ונשנים:
"יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני" נכתבה בין השנים 1935–1939, קיימת בשלוש גרסאות והיא כוללת כמה פסקאות הלקוחות הישר מן המסה על הצילום.
"על מושג ההיסטוריה", נכתבה ב 1940 ופורסמה לאחר מותו.
ראו גם

ההיסטוריה של הצילום
יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני
לקריאה נוספת

ולטר בנימין, היסטוריה קטנה של הצילום, 71 עמודים. תרגם  חנן אלשטיין, עריכה מדעית אריאלה אזולאי. 2004, הוצאת בבל.
אריאלה אזולאי, האמנה האזרחית של הצילום, הוצאת רסלינג, 2007.
אריאלה אזולאי, היה היה פעם: צילום בעקבות ולטר בנימין, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
ולטר בנימין, יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני, תרגם: שמעון ברמן. 1983, הקיבוץ המאוחד.
המלווה הלאומי

מצעד צה"ל הראשון עובר בכיכר ב׳ בנובמבר בתל אביב, יולי 1948. ברקע כרזה לעידוד חתימה במלווה הלאומי.
המלווה הלאומי היה מלווה מרצון למימון הוצאות מלחמת העצמאות, עליו החליטה מנהלת העם, לקראת הקמת המדינה.
ב-18 בדצמבר 1947 עלתה הצעה להכריז על "מלווה לאומי".
בישיבה השנייה של מנהלת העם, ב-26 באפריל 1948, הוחלט על עריכת מלווה לאומי בסך 5,000,000 לירות ארץ ישראליות, לשם מימון המערכה שעמד בה היישוב מאז כ"ט בנובמבר.
הציבור נתבקש לקנות בבנקים, החל מ-11 במאי 1948, תעודות מלווה שבהן הילווה הרוכש את כספו לסוכנות היהודית, לתקופה של 5 שנים בריבית של 3%. למלווה ערבו קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל בנכסי המקרקעין שלהן ובהכנסותיהן.
תעודות המלווה היו מסמך סחיר והציבור על כל שכבותיו נקרא לרוכשן. במנשר שפרסמה ב-2 במאי 1948, קראה מנהלת העם לציבור:
"השתתפות במלווה אינה תשלום מס, אלא השקעת אמצעים על בסיס בנקאי בטוח... יראה נא כל יהודי את העמדת האמצעים הדרושים למאבק על קיומנו ועל עתידנו כהכרח מוחלט. כל יהודי ישתתף במלווה הלאומי כמלוא יכולתו".
כספי המלווה הלאומי שימשו את היישוב והמדינה בראשית ימיה למימון ההוצאות הכבדות של ניהול מלחמת העצמאות. לאחר הכרזת המדינה באו בעקבות המלווה הלאומי מספר מלוות מטעם ממשלת ישראל.
לרוכשי תעודות המלווה הובטחה הצמדה של שער המטבע, שלושה דולר אמריקני ללירה.
ראו גם

מלווה חובה
הערות שוליים

↑  דיוויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 22 בדצמבר 2017
↑  משק ואספקה: בבורסה, דבר, 16 בדצמבר 1948.
המוזיאון לאמנות יהודית בפריז

| --- | --- |

אומנות שימושית ותשמישי קדושה
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאומנות יהודית
 כתובת:  42, Rue des Saules
 מיקום:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 מייסדים:  אורט צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 9 במאי 1949
 תאריך פתיחה רשמי:  9 במאי 1949
 קואורדינטות:  48°53′25″N 2°20′26″E﻿ / ﻿48.89027778°N 2.34055556°E﻿ / 48.89027778; 2.34055556
 he
 
המוזיאון לאמנות יהודית היה מוזיאון פרטי לאמנות שפעל בשכונת מונמארטר ברובע ה-18 בפריז בין השנים 1948 - 1988.
היסטוריה

המוזיאון לאמנות יהודית בפריז היה המוזיאון הראשון בצרפת שהוקדש כולו לאמנות יהודית. מאמצע המאה ה-19 ועד להקמתו בשנת 1948, הוצגו תערוכות אמנות יהודית במסגרת מוזיאונים לאומיים ומקומיים.
בשנת 1853, מוזיאון הלובר הציג באולם מיוחד חפצים שנתרמו על ידי הארכאולוג פרדיננד דה סולסי אשר סייר באזור ואדי קומראן בשנת 1851 ועסק רבות בארכאולוגיה מקראית.
בשנת 1890, הוצג במוזיאון קלוני אוסף המלחין, המנצח ואספן האמנות אייזיק שטראוס (Isaac Strauss) (צר'). בשנת 1896 נפתח במוזיאון ארלטן (Museon Arlaten) (אנ') בארל אולם לאוספים יהודיים. במוזיאון אלזס נפתח אולם לאמנות יהודית בשנת 1908, בבאיון בשנת 1932 ובמוזיאון ננסי בלורן בשנת 1939.
המוזיאון לאמנות יהודית בפריז הוקם בשנת 1948 ביוזמתו של לאון פרנקל, מנהל התוכנית להוראת הטכנולוגיה ברשת בתי הספר אורט צרפת, במטרה להנציח את זכר התרבות היהודית שהושמדה בשואה. המוזיאון שכן בקומה השלישית בבניין בית ספר אורט, אשר הועמדה לרשות המוזיאון על ידי הנהלת רשת אורט. המוזיאון נחנך רשמית ב-8 במאי 1949 תחת השם "ארכיון ומוזיאון לאמנות עממית יהודית". שנה לאחר מכן שונה שמו "למוזיאון לאמנות יהודית".
רשת אורט העולמית המשיכה לתמוך במוזיאון על ידי מימון חלק מהפעילות, תרומת ספרים, חפצים ומסמכים ובניית דגמים של ריהוט ובתי כנסת בסדנאות של אורט.
פעילות המוזיאון

האוספים הראשונים שהוצגו במוזיאון לאמנות יהודית בפריז כללו פרטי יודאיקה, בגדים, תכשיטים, פרסומים ותמונות שסיפרו את סיפור הגירת היהודים לצרפת. החפצים נתרמו על ידי הארגון היהודי להשבת זכויות יורשים (Jewish Restitution Successor Organization) (אנ').בשנים עשר חדרי המוזיאון הוצגו דגמים של בתי כנסת מפולין ומרוסיה, אוסף מסמכים בנושא אדריכלות בתי כנסת באירופה, חפצים אתניים, ציורים, פסלים, דגמים של מצבות מבתי קברת יהודיים בבוקובינה ובגליציה ומצבות מבית הקברות בפראג.
האוצרת הראשונה של המוזיאון, מרי שבחאי, בנתה והציגה אוספים של עבודות גרפיות של אמנים רוסים, גרמנים וצרפתים.
בשנת 1953 הוצגה במוזיאון תערוכה מעבודותיהם של תשעים אמני תחריט יהודים ביניהם לאופולד גוטליב, מארק שגאל, מקס ליברמן ויעקב שטיינהרדט (כולל פרסום קטלוג התערוכה).
בשנת 1957 הוצגה התערוכה "ציירים יהודים בני זמננו" שכללה גם פרסום קטלוג.
בשנת 1969 הוצגה תערוכה בשם "תלבושות ותמונות מחיי היהודים" בההוצגן תחריטים מהמאה ה-15 עד המאה ה-19. (כולל פרסום קטלוג התערוכה)
המוזיאון עסק גם בהוצאה לאור של ספרי אמנות כגון "עבודות של אמנים יהודים שנספו לאחר גירוש" (בשנת 1955) ו"הבטים שונים של האמנות היהודית בין השנים 1600 – 1830" (בשנת 1960).
המוזיאון נסגר בשנת 1988 והאוספים הועברו למוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות ברובע השלישי בפריז.
הערות שוליים

↑  Judith Lindenberg, Le musée d’Art juif de Paris (1948-1998), Dans Archives Juives 2022/2 (Vol. 55), pages 118 à 133
↑  John R. Bartlett, Archaeology and Biblical Interpretation, Routledge, 2002-01-04, ISBN 978-1-134-76870-7. (באנגלית)
↑  From workshop to museum: ORT and the transmission of Jewish culture, Musée d'Art et d'Histoire du Judaïsme, ‏2021-03-26 (באנגלית)
↑  Mairie de Paris, RAPPORT AUDIT DU MUSÉE D'ART ET D'HISTOIRE DU JUDAÏSME
↑  Graveurs Juifs Contemporains; Estampes, Livres; Exposition du 15 Mars au 15 Avril, 1953, Musée d’Art Juif | Sanctuary Books | Rare Books & Manuscripts | NYC (באנגלית אמריקאית)
↑  Musée d'art juif (Paris, France)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289008305171  ISNI: 0000 0001 2179 0492  LCCN: n50055342  NKC: ko2003203490  SUDOC: 026546159  VIAF: 146279171   WorldCat (עם VIAF): 146279171
המלדיביים במשחקים האולימפיים לנוער

| --- | --- |
המלדיביים
 
 הוועד האולימפי הלאומי
 קוד ייצוג:  MDV
 השתתפות במשחקי הקיץ (באפור: לא השתתפה)
 2010 • 2014 • 2018
 השתתפות במשחקי החורף (באפור: לא השתתפה)
 לא השתתפה
המלדיביים משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מהמלדיביים לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער מהמלדיביים היא סמלית.
השתתפות במשחקים > משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של המלדיביים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט: אתלטיקה, בדמינטון ושחייה. הספורטאים לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה. בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא הגיעה להישגים והשתתפותה היא סמלית.
ראו גם

המלדיביים במשחקים האולימפיים
| מדינות העולם במשחקים האולימפיים לנוער |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין   • הרשות הפלסטינית • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה • ארובה • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל  • ברמודה • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי • האנטילים ההולנדיים • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פוארטו ריקו • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל • איי קוק  • איי שלמה • גואם • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה • סמואה האמריקנית • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק

| --- | --- |

חזית הכניסה למוזיאון, 2013
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות ולעיצוב
 כתובת:  רחוב חיבת ציון 18, רמת גן
 מיקום:  רמת גן 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  ציבורית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1988
 תאריך פתיחה רשמי:  1988 
 אדריכל:  נחום זולוטוב
 קואורדינטות:  32°04′44″N 34°49′19″E﻿ / ﻿32.078887896935°N 34.821936427574°E﻿ / 32.078887896935; 34.821936427574
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק(למפת גוש דן רגילה) המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק  he המוזיאון לאמנות המזרח הרחוקhe המוזיאון לאמנות המזרח הרחוקמפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ברמת גן
המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ע"ש יחיאל נהרי, רמת גן הוא מוזיאון אמנות שנפתח ב-1988 ברמת גן. מטרת המוזיאון היא להציג יצירות שדרכן מתאפשרת למידה והיכרות של תרבות ואמנות המזרח הרחוק. המוזיאון מבוסס על אוסף של הנדבן יחיאל נהרי, שמוצג בו באופן קבוע, לצד תערוכות מתחלפות בנושאים שונים הקשורים לתרבות ולאמנות המזרח הרחוק.
מוצגים

אוסף המוזיאון כולל פריטים מהמאה ה-13 עד המאה ה-20 מארצות מזרח אסיה. מוצאם של מרבית הפריטים מסין ומיפן. האוסף כולל כלי חרסינה בסגנונות שונים, כלי מתכת דקורטיביים, כלי לכה, פסלוני שנהב, עבודות אמייל, עבודות טקסטיל, כלי חרב, רהיטים, גילופי עץ ואבן, והדפסי עץ יפניים.
אופיו האקלקטי של האוסף משקף את טעמו של בעל האוסף, שלא היה איש מקצוע בתחום אמנות המזרח הרחוק, אלא אספן שרכש את חפציו בעת שביקר במזרח הרחוק. החפצים שנרכשו היו בעלי ערך רב בעיני הסינים והיפנים אותם פגש נהרי, אך בעת שנרכשו, בשנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, היו אספנים בודדים במערב שגילו בהם עניין, וכיום הם נדירים יחסית.
ביוזמת קרל שוורץ הוצג אוסף נהרי בשנת 1953 במוזיאון תל אביב הישן. נהרי קיווה שהאוסף יוצג באופן קבוע במוזיאון בישראל, אך לא זכה לכך בחייו. לאחר מותו הפתאומי נודע כי ציווה לתרום את האוסף לעיר מגוריו, רמת גן. בשנת 1974 הוצג האוסף לראשונה ברמת גן, אך רק לתקופה קצרה, שלאחריה הוחזר לארגזים ונשמר במחסני עיריית רמת גן. בשנת 1988 מונה צוות מקצועי מיוחד כדי להעריך ולשקם את האוסף ולהכינו לקראת הצגתו במשכן של קבע. בנובמבר 1988 נפתח רשמית המוזיאון לאמנות המזרח הרחוק ע"ש יחיאל נהרי במשכנו הקבוע.
מוצגים > יחיאל נהרי

יחיאל נהרי היה איש עסקים שהיה פעיל בעסקי העץ ברחבי העולם. הוא נולד בעיירה ויינגרוב שבפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1938 ועיברת את שם משפחתו מינז'ירז'בסקי (שפירושו בפולנית נהר קטן) לנהרי. לימים, עם התרחבות עסקיו, קבע את מקום מושבו במונטריאול. לאחר מלחמת העולם השנייה נודע לו שכל משפחתו נספתה בשואה, והוא יצא לאירופה והחל לעזור לניצולי השואה; שם כונה הנדבן הגדול. גם בישראל תרם לנזקקים בתקופת הצנע. נהרי נסע בעולם והתאהב במזרח הרחוק, ובשלב מסוים החל לרכוש שם חפצי אמנות. במקביל לעסקי העץ, פתח גם חנות עתיקות במונטריאול. בגיל 49 נישא למזכירתו, יהודייה ילידת בולגריה, שניהלה את המשרדים שלו במונטריאול ובפריז. בשנת 1961 חזר לישראל, עם אשתו ושתי בנותיו, והתגורר ברמת גן. בשנת 1962 נפטר באופן פתאומי מהתקף לב, כשהיה באירופה. אלמנתו ושתי בנותיה נשארו בארץ עד שנת 1974, ואז חזרו למונטריאול.
ראו גם

מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית
המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית)

| --- | --- |

 מדינה:  גאורגיה 
 מנהיגים:  נואה ז'ורדניה 
 תקופת הפעילות:  1893–1953 (כ־60 שנה) 
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה, מרקסיזם, לאומיות שמאלנית, סוציאליזם דמוקרטי, מנשביקים 
 מטה:  טביליסי 
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי והלייבורי 
 
המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית) הייתה מפלגה מובילה בעידן הקדם-סובייטי בגאורגיה, שהורכבה מהחברים המנשביקים שהיו חברים במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (РСДРП), והנהיגה את הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנים 1918–1921.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-14 בפברואר 1919 היא השיגה רוב של 81.5% מהקולות. במרץ 1921 היא הודחה בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה. המפלגה חוסלה במהלך הדיכוי הסובייטי של מרד אוגוסט בגאורגיה, בשנת 1924.
על פי מילות ההיסטוריון הארמני-אמריקני המודרני, רולנד גריגור סאני, "ההישגים שלהם בבניית האומה הפוליטית הגאורגית היו יוצאים מגדר הרגיל. התמיכה בהם בין כל סוגי הגאורגים הייתה אמיתית. ובכל אופן, התגשמותם, בת החלוף, באפיזודה הקצרה בעצמאות הלאומית. העדות המרשימה ביותר להצלחתם היא בעובדה שלא ניתן היה להוציאם מגאורגיה מלבד שימוש בכוח צבאי עדיף מבחוץ".
הערות שוליים

↑  מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (Демократи́ческая Рабо́чая Па́ртия-РСДРП) - מפלגה סוציאליסטית מהפכנית רוסית שנוסדה בשנת 1898 במינסק שאיחדה בתוכה מספר ארגוני מהפכה.
↑  רולנד גריגור סאני, "יצירת האומה הגאורגית" ("The Making of the Georgian Nation"), עמ' 207, ISBN 0253209153
ערך זה הוא קצרמרבנושא מפלגות ובנושא גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המפלגה האגררית (בלארוס)

| --- | --- |

 מדינה:  בלארוס 
 שם רשמי:  Агра́рная па́ртия
 מייסד:  Syamyon Sharetski 
 תקופת הפעילות:  13 ביוני 1992 – 11 באוגוסט 2023 (31 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם בדלנות
 מטה:  מינסק 
 
המפלגה האגררית היא מפלגה פוליטית אגררית בבלארוס. תומכת בנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
היא נוצרה בשנת 1992 בשם "המפלגה האגררית הדמוקרטית המאוחדת של בלארוס" (Аб'яднанная аграрна-дэмакратычная партыя Беларусі). בשנת 1994 היא שינתה את שמה למפלגה האגררית. מנהיג המפלגה הוא מיכאיל רוסי, שהוחלף על ידי מיכאיל שימנסקי בשנת 2008.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1995 השיגה המפלגה 33 מתוך 198 מושבים. בשנים 2000 ו-2004 היא זכתה רק ב-5 ו-3 מושבים בבית הנבחרים, בהתאמה. בשנת 2008 צומצמה המפלגה למושב אחד. בבחירות 2016 המפלגה איבדה את מושבה אך קיבלה את המושב בבחירות לפרלמנט בשנת 2019.
הערות שוליים

↑  Nordsieck, Wolfram (2019). "Belarus". Parties and Elections in Europe. נבדק ב-2019-11-24.
↑  "Belarus". אורכב מ-המקור ב-2014-10-02. נבדק ב-2015-01-21.
↑
↑  "Новым старшынёй Аграрнай партыі абраны Міхаіл Русы" [Mikhail Rusy elected as the new chairman of the Agrarian Party]. euroradio.fm (בבלארוסית). 2008-03-15. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "СВЕДЕНИЯ об избранных депутатах" (PDF). CEC Belarus. 18 בנובמבר 2019. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2020-01-25. {{cite web}}:  (עזרה)
המנון גיאנה

| --- | --- |

 מדינה:  גיאנה גיאנה
 שפה:  אנגלית
 מילים:  ארכיבלד לאונרד לוקר
 לחן:  רוברט קיריל גלאדסטון פוטר
 תאריך מעמד רשמי:  1966
 ‏האזנהקובץ:National Anthem of Guyana.ogg‏Ⓘ‏
 
אדמת גיאנה היקרה, של מישורים ונהרות (באנגלית: Dear Land of Guyana, of Rivers and Plains) הוא ההמנון הלאומי של גיאנה.
השיר נבחר להיות ההמנון הלאומי של גיאנה חודש לפני קבלת עצמאותה ב-1966.
הוא נכתב על ידי ארכיבלד לאונרד לוקר והולחן על ידי רוברט קיריל גלאדסטון פוטר.
מילות ההמנון > באנגלית

Dear land of Guyana, of rivers and plains
Made rich by the sunshine, and lush by the rains,
Set gem-like and fair, between mountains and seas,
Your children salute you, dear land of the free.
Green land of Guyana, our heroes of yore,
Both bondsmen and free, laid their bones on your shore.
This soil so they hallowed, and from them are we,
All sons of one Mother, Guyana the free.
Great land of Guyana, diverse though our strains,
We're born of their sacrifice, heirs of their pains,
And ours is the glory their eyes did not see,
One land of six peoples, united and free.
Dear land of Guyana, to you will we give,
Our homage, our service, each day that we live;
God guard you, great Mother, and make us to be
More worthy our heritage, land of the free
ראו גם

דגל גיאנה
סמל גיאנה
המנון גינאה

| --- | --- |

סמל גינאה
 מדינה:  גינאה
 שפה:  צרפתית
 מילים:  לא ידוע
 לחן:  פודבה קייטה
 תאריך מעמד רשמי:  1958
 ‏האזנהקובץ:National Anthem of Guinea by US Navy Band.ogg‏Ⓘ‏
חירות (בצרפתית: Liberté) הוא ההמנון הרשמי של גינאה מאז קבלת העצמאות שלה בשנת 1958. ההמנון הולחן על ידי פודבה קייטה ולא ידוע מי חיבר אותו.
מילות השיר

| תרגום לעברית | צרפתית |
| --- | --- |
אנשי אפריקה!  העבר ההיסטורי!  שירו את המנון גינאה גאים וצעירים  אפוס מהולל של אחינו  שמתו בשדה הכבוד כששיחררו את אפריקה!  אנשי גינאה דורשים אחדות  קריאה לאפריקה.  חופש! קול העם  שקורא לכל אחיו למצוא שוב את דרכם  חופש! קול העם  שקורא לכל אחיו באפריקה הגדולה  הבה נבנה איחוד אפריקאי בעצמאותינו החדשה!  : Peuple d'Afrique,  Le Passé historique !  Que chante l'hymne de la Guinée fière et jeune  Illustre epopée de nos frères  Morts au champ d'honneur en libérant l'Afrique !  Le peuple de Guinée prêchant l'unité  Appelle l'Afrique.  Liberté! C'est la voix d'un peuple  Qui appelle tous ses frères à se retrouver.  Liberté! C'est la voix d'un peuple  Qui appelle tous ses frères de la grande Afrique.  Bâtissons l'unité africaine dans l'indépendance retrouvée.
ראו גם

דגל גינאה
סמל גינאה
ה'תי"א

ה'תי"א (5,411) ובקיצור תי"א – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-26 בספטמבר 1650, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 15 בספטמבר 1651.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 20 שעות ו-733 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 15 במחזור העיבור ה-285. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 7 (סימנה זידא) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,582 לחורבן הבית, ושנת 1,962 לשטרות.
נולדו

רבי בנימין הכהן ויטאלי (רב"ך) - רב, פוסק הלכה ומקובל. חתנו של הרמ"ז, וחותנו של רבי ישעיהו באסאן. רבה של יהדות רג'ו אמיליה (רג'יו), ומגדולי מנהיגי יהדות איטליה (נפטר ה'תפ"ז).
נפטרו

י"ח בסיוון - רבי אברהם רפפורט, רב וראש ישיבה. רבה של לבוב, ומחבר ספר השו"ת "איתן האזרחי" (נולד ה'שמ"ה).
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
הבית החום (מינכן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה לשעבר, ארמון העיר 
 מיקום:  מקספורשטאדט 
 מדינה:  גרמניה 
 בעלים:  המפלגה הנאצית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1828
 תאריך פתיחה רשמי:  1828 
 תאריך פירוק:  1945 
 אדריכל:  פאול טרוסט, ז'אן-בטיסט מטיווייה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  48°08′43″N 11°34′03″E﻿ / ﻿48.1453°N 11.5675°E﻿ / 48.1453; 11.5675
  (למפת מינכן מוגדלת) הבית החום(למפת מינכן רגילה) הבית החום
 
שרידי הבית החום, 2007
הבית החום (גרמנית: Braunes Haus) היה המטה הכללי של המפלגה הנאצית בגרמניה, ושכן בעיר מינכן.
היסטוריה

הבית היה ממוקם במבנה אבן מרשים, ברחוב בריינר ברובע מקספורשטאדט במינכן. הוא נקרא בשמו על שם צבע מדי המפלגה, שהיה חום.
המבנה נבנה ב-1828 על בסיס תוכניות של האדריכל ז'אן-בטיסט מטיווייה (Jean-Baptiste Métivier), שהיה אדריכל החצר בבוואריה. המבנה עבר בעלים שונים עד שנרכש על ידי סוחר בריטי בשם בארלו, בסוף המאה ה-19.
ב-1930 הוחלט כי המטה של המפלגה הנאצית באותה עת, ברח' שלינג 50, קטן מדי, כאשר מספר העובדים בו עלה מארבעה בשנת 1925 לחמישים באותה השנה. באותה שנה הבית ברחוב ברינר הועמד למכירה על ידי משפחת בארלו. הבית נרכש על ידי פרנץ שוורץ, ששימש אז כגזבר המפלגה הנאצית. התעשיין פריץ טיסן מימן את השיפוצים במקום, והאדריכל פאול לודוויג טרוסט דאג להפיכת הבית מווילה עירונית למשכן ראוי למטה המפלגה. טרוסט, שחלק עם היטלר את הגישה האנטי-מודרנית באדריכלות, עיצב את הבית בסגנון כבד, אנטי-מודרני. הבית נפתח באופן רשמי ב-1 בינואר 1931.
בבית היו משרדיהם של הנאצים החשובים ובעלי התפקידים במפלגה - היטלר, הנס פרנק, היינריך הימלר, הרמן גרינג, רודולף הס, פיליפ בוהלר והגזבר שוורץ. שם גם אופסן "דגל הדם" אותו נשאו בראש המצעד במהלך הפוטש בבית הבירה שהוכתם בדמם של ההרוגים שם, ונחשב לסמל נאצי קדוש.
ב-1937 הושלמה בניית משרדים מפוארים יותר למפלגה ול"פיהרר", והבית שימש למטרות שונות, לרבות מוזיאון, ולשכת סגן הפיהרר, רודולף הס.
באוקטובר 1943 ובינואר 1945 ניזוק הבית בהפצצת בעלות הברית. ב-1947 פונו החורבות, והמקום בו עמד הבית נותר כמגרש ריק.
בדצמבר 2005 הכריזה ממשלת בוואריה על כוונתה להפוך את הבית למרכז לתיעוד ההיסטוריה של הנאציזם, ובשנת 2015 נחנך על חורבותיו המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן.
היסטוריה שבעל-פה

ההיסטוריה שבעל-פה (באנגלית: Oral History, ואף לעיתים בעברית: היסטוריה אוראלית) היא שיטה של מחקר היסטורי, המבוסס על איסוף מידע מפי עדים. מידע המועבר בדרך כלל מדור לדור בעל פה וללא תיעוד כתוב.
שיטה זו נפוצה במיוחד לחקר תולדות הפולקלור והיסטוריה המקומית, אולם נמצאת בשימוש אף בשטחים אחרים שבהם גביית עדות מפי אדם שנכח באירועים היסטוריים, עשויה להפיק מידע שלא ניתן למוצאו בתיעוד כתוב.