תקליט
היסטוריה

ההקלטה הראשונה לצורך מסחרי הייתה בשנת 1895.
התקליטים הראשונים נעשו ממגוון חומרים מעורבים בגומי קשה. בתחילת המאה ה-20 הוחלף הגומי בחומרים יותר קשים: תרכובת שהכילה שרף בשם שלאק (חומר טבעי דומה לפלסטיק). התכונה החשובה של התרכובת הזו היא התרככותה בחום באופן שמאפשר ייצור תקליטים בלחיצה בחום. ייצור המוני של תקליטים כאלו נעשה ב־1898 בהנובר בגרמניה. סוג זה של "תקליטי 78" יוצרו עד 1960. מהירויות הסיבוב היו מגוונות מאוד, אך ב-1910 היו רוב התקליטים במהירות של 78 או 80 סיבובים לדקה (סל"ד). בשנת 1920 נקבע תקן של 78 סל"ד.
התקליטים הראשונים היו בדרך כלל בקוטר של 12 עד 18 סנטימטר (7 אינץ'). בשנת 1910 היו התקליטים בדרך-כלל בקוטר 25 סנטימטר (10 אינץ') ובכל צד היה אפשר להקליט כ-3 דקות. היו גם תקליטים בקוטר 30.5 סנטימטר (12 אינץ') והם נועדו בדרך כלל להקלטת מוזיקה קלאסית ואופרה, הם אפשרו הקלטה במשך 5 דקות בכל צד.
כדי להפיץ יצירה אחת ארוכה היה צורך להקליטה על מספר תקליטים שהיו כורכים אותם באלבום. זהו המקור למונח המקובל היום, "אלבום" לדוגמה כשאומרים שזמר פלוני יצא עם "אלבום" חדש.
בהתאמה יוצרו פטיפונים "אוטומטיים" שניגנו צד "1" של מספר תקליטים בזה אחר זה, כשהפטיפון מחזיר בעצמו את המחט לבסיסה בסיום השמעת צד, ומיד "מפיל" את התקליט הבא על גבי הקודם ומנגן אותו. כשהסתיימה נגינת צד "1" של התקליטים מרימים את חבילת התקליטים מהצלחת, הופכים אותה ומחזירים את הערימה לפטיפון, כדי לנגן את הצד השני
התקליט אריך-הנגן Long-Playing במהירות ⅓33 סל"ד הוצג לראשונה ב-21 ביוני 1948 על ידי חברת קולומביה. ומאז ועד אמצע שנות ה-80 היה התקליט האמצעי האיכותי והנפוץ להאזנה למוזיקה. תקליט בקוטר 30.5 סנטימטר הכיל בין 15 ל-25 דקות בכל צד של התקליט (במקרים קיצוניים הקליטו אף 30 דקות בכל צד אבל זה כבר היה על חשבון האיכות). תקליטים מסוג זה מכונים תקליטי ויניל על שם החומר הפלסטי ממנו יוצרו. עם הזמן השתפרה מאוד איכותם של התקליטים וכן איכות הפטיפונים לשם האזנה להם, השימוש בשיטה זו להפצת מוזיקה נפוצה בכל העולם וחדרה כמעט לכל בית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התחילו להשתמש בתקליטור לאחסון מוזיקה והפצתה. התקליטור הוא למעשה חלופתו הדיגיטלית של התקליט והוא השיג את הפופולריות שלו בשל ממדיו הקטנים ונוחות השימוש בו. שיטת ההקלטה וההשמעה הדיגיטלית הופכת את שחיקת החומר ללא רלוונטית, ומונעת את החריקות ורעשי הרקע שנשמעו לעיתים קרובות מהתקליטים.
כיום התקליט משמש תקליטנים במועדונים ועדיין מיצרים תקליטים מיוחדים לצורך זה. נוסף לכך, חובבי מוזיקה רבים עדיין ממשיכים להאזין לתקליטים. ההפרעות הקלות שאופייניות לתקליטים נחשבות בעיני חלק מחובבי המוזיקה כיתרון. עיקר היתרון המיוחס לתקליט בקרב אוכלוסיית חובבי המוזיקה - "אודיופילים", נובע מטבעו האנלוגי. הצליל האנלוגי המופק מן התקליט מתואר בידי רבים כ"חם" וטבעי יותר מאשר הצליל הדיגיטלי. על אף שאין הסבר מדעי ברור ואחיד לשוני בצליל, טוענים חובבי התקליטים באופן נחרץ שלא ניתן להתעלם מהבדלי הצליל שבין התקליט והתקליטור. הבדל שאינו מתבסס רק על הרחש ושאר ההפרעות של הפורמט האנלוגי.
ייצור התקליטים והפטיפונים להשמעתם עדיין נמשך בעולם אך בהיקף נמוך. עדיין אפשר למצוא בחנויות מוזיקה ברחבי העולם תקליטים משומשים וחדשים. כמו כן חובבי מוזיקה מחליפים ביניהם תקליטים נדירים ויש גם חברות מיוחדות העורכות מכירות פומביות של תקליטים ואתרים כמו DISCOGS המשמשים למכירת תקליטים בין חובבי מוזיקה.
בתחילת שנות ה-2000 החלה עלייה במכירות התקליטים בעולם לאחר ירידה מתמדת שנבעה ממעבר לשמיעה דיגיטלית דרך המחשב או דיסקים. מכירות התקליטים עולים מדי שנה מאז ב-2007 נקבע יום שבת השלישי של אפריל כיום התקליט, והחל ב-2008 הוא נחגג ברחבי ארצות הברית, ומאוחר יותר בכל העולם. היום מצוין באירועי מוזיקה, במבצעי מכירות ושידורים שונים באמצעי המדיה. ב-2020 כבר היוו יותר ממחצית משוק המוזיקה בפורמט פיזי בארצות הברית ועקפו את מכירות הדיסקים לראשונה מאז 1987, עם זאת מהווים התקליטים רק כ-4% משוק המוזיקה בכלל בארצות הברית. כיום עדיין מיוצרות גרסאות תקליט לאלבומים היוצאים לאור בניגוד לשנים קודמות, שבהן הדפסת תקליטים הייתה נפוצה בעיקר בקרב אמני שוליים או אמנים ותיקים, כגון להקות החיפושיות, דיפ פרפל ופינק פלויד, בעשור השלישי של המאה ה-21 החלו גם מוזיקאים עכשוויים המזוהים עם הזרם המרכזי לשלב גרסאות תקליט בהפקותיהם. דוגמה בולטת לכך היא יוצרת המוזיקה האמריקאית טיילור סוויפט .
.