stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אספלט צהוב
תקציר העלילה > כאן ולא שם

תמאם (טטיאנה בלאכר) (אנ') היא תיירת גרמנייה לשעבר שהתאהבה בסולימאן הבדואי (עבד זועבי) ונישאה לו. יש להם בת ובן אך חיי הנישואין שלהם עלו על שרטון. היא רוצה לחזור לגרמניה עם ילדיה אך ראש השבט בהתייעצות עם זקני השבט מורים לה לא לעזוב את בעלה.
בלילה היא חולמת שהיא בורחת באמצע הלילה עם ילדיה ובעלה עוקב אחריה. היא מתחבאת בטיולית של מצוקי דרגות אך הוא מוצא אותה שם ונאבק עם הנהג (אלי רוזן). היא נמלטת לתוך מערה ומסתתרת אך סולימאן שהוא גשש מצוין מגלה זאת וממתין לה בפתח המערה. כשהיא יוצאת הוא תופס אותה ומנסה לרוצץ את גולגולתה באבן, ואז היא מתעוררת.
למרות הפחד היא משכימה קום באמצע הלילה הבא ובורחת עם ילדיה.
תקציר העלילה > גגות אדומים

לשמואל (מוטי כץ) יש משק חקלאי מצליח לא רחוק משבט הג'האלין. לעומת אנשי השבט שגרים באוהלים ופחונים, הוא גר בבית מסודר עם רעפים אדומים (מכאן שם הסרט). עבור עבודות המשק, שמואל נעזר בעבד (סמי סמיר) שהוא בן השבט וגר בתחום המשק.
בנוסף לעבד נמצאת אצלם גם סוהילה (ראידה אדון) שהיא אישה נשואה ועוזרת לאשתו של שמואל, ענת (חגית קלר) במשק הבית ובטיפול בשלושת ילדיהם.
בין שמואל לסוהילה מתפתחים יחסים אינטימיים, אשתו לא מבחינה בזאת אבל עבד רואה ושותק כי אינו רוצה לאבד את מקום עבודתו.
לבסוף נצפים שמואל וסוהילה על ידי ילדים בדווים. בלילה מגיעה סוהילה חבולה למשק של שמואל ומבקשת את עזרתו כפי שהבטיח לה אך הוא נבהל מחשש נקמה של הבדווים. הוא פוקד על עבד לקחת את סוהילה למקום מרוחק ואז להרוג אותה ברובה.
עבד לוקח את סוהילה אך לא מסוגל נפשית להרוג אותה. הוא מוריד אותה בלילה בעיר עברית ואומר לה למצוא מחבוא ולהיעלם אצל יהודים. הבדווים מחפשים את סוהילה אצל שמואל אך הוא אומר שאינו יודע דבר על מקום הימצאה. השוטר המקומי יורם (יורם יוספסברג) שואל את שמואל מדוע לא דיווח למשטרה ושמואל משיב כי זה עניין פנימי של אנשי השבט.
שמואל בטוח שסוהילה חוסלה והעניין נפתר אך מזדעזע כשהיא חוזרת אליו שוב ומבקשת עזרה. הוא הורג אותה ברובה ופוקד על עבד להיפטר מהגופה. ילדים בדווים מוצאים את הגופה והחשד נופל על עבד. הוא אומר שלא רצח את סוהילה ומוכן לעבור את מבחן הבישעה המוכיח שאמר אמת. לבסוף הוא מספר הכל על שמואל. זקני השבט מחליטים כי הוא מנודה מהשבט עד שיהרוג את שמואל.
עבד מגיע למשק עם אחיה של סוהילה אך לא מסוגל לירות בשמואל, בורח ומשאיר לאח לסיים את המלאכה.
לבסוף רואים את עבד יורד מרכב ליד המקום בו הוריד את סוהילה ונשמעות המילים שאמר לסוהילה כי גם הוא צריך להיעלם כעת בין היהודים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
משה איבגי: 
| זאב רז | זאביק | נהג |
| טטיאנה בלאכר | תמאם |  |
| עאבד זועבי | סולימאן | בעלה של תמאם |
| סמי סמיר | עאבד |  |
| ראידה אדון | סוהילה |  |
| יורם יוספסברג | יורם | שוטר |
| חגית קלר | ענת | אשתו של שמואל |
| אלי רוזן |  | נהג טיולית |
גשר אוברבאום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר אבן, גשר רכב-רכבת, גשר רב־מפלסי 
 כתובת:  קרויצברג, פרידריכסהיין 
 מיקום:  פרידריכסהיין-קרויצברג 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 9 בנובמבר 1994
 תאריך פתיחה רשמי:  9 בנובמבר 1994 
 חומרי בנייה:  אבן 
 עלות:  2,000,000 גולדמרק 
 אדריכל:  סנטיאגו קלטרווה, אוטו שטאן 
 מידות
 אורך:  150 מ' 
 רוחב:  27.9 מ' 
 גובה:  4.5 מ' 
 מידע טכני
 מפתחים:  7 
 מִפְתָּח מרבי:  22 מ' 
 
 קואורדינטות:  52°30′07″N 13°26′44″E﻿ / ﻿52.50194°N 13.44556°E﻿ / 52.50194; 13.44556
  (למפת ברלין מוגדלת) גשר אוברבאום(למפת ברלין רגילה) גשר אוברבאום
 
גשר אוברבאום במבט מהרחוב
גשר אוברבאום מחבר בין מחוזות קרויצברג ופרידריכסהיין. מגדל הטלוויזיה של ברלין מתנשא ברקע.
גשר אוֹבֶּרבָּאוּם (בגרמנית: Oberbaumbrücke) הוא גשר דו-מפלסי החוצה את נהר השפרה בברלין, ונחשב לאחד מסימני ההיכר של העיר. הוא מקשר בין שכונת פרידריכסהיין לקרויצברג, שהיו מופרדות בעבר בידי חומת ברלין, ועל כן הפך הגשר לסמל חשוב של אחדות ברלין. בעבר היה אחת מנקודות המעבר בין מזרח ברלין למערב ברלין.
המפלס התחתון של הגשר כולל כביש, המקשר בין רחוב אוברבאום דרומית לנהר ורחוב ורשאואר הצפוני לו. המפלס העליון נושא את קווי האו באן U1 ו-U3, בין התחנות שלזישס טור (Schlesisches Tor) וורשאואר שטראסה (Warschauer Straße).
היסטוריה

הגשר נבנה בגבול הישן בין האזור העירוני של ברלין לפאתי המטרופולין הכפריים, באזור בו הוקמה חומת מס ב-1737. גשר מתרומם מעץ נבנה כחלק מהחומה, ושימש שער הכניסה לעיר. השם Oberbaumbrücke מקורו בגזע עץ כבד, מכוסה בדורבנות מתכת, ששימש כמחסום לנהר בשעות הלילה למניעת הברחות. "באום" משמעו בגרמנית עץ או קורת עץ, ועל כן משמעות השם היא פחות או יותר "גשר העץ העליון". בקצה המערבי של העיר המודרני היה מחסום גזע-עץ נוסף, קרוב לרחוב Unterbaumstraße של היום (שמשמעו מילולית: "רחוב העץ התחתון").
עד שנת 1879 השתנה הגשר משמעותית לעומת הקמתו. הוא הגיע עד לאורך של 154 מטר ובכך היה לגשר הארוך בברלין, ועם זאת לא הספיק עוד להיקף התנועה בו. לפיכך החלו להיכתב תוכניות לבניית הגשר מחדש כגשר אבן. חברת Siemens & Halske, שתכננה את בניית הרכבת התחתית של ברלין (האו באן), התעקשה שבצורתו החדשה יתאים הגשר למעבר כלי רכב, הולכי רגל וקווי הרכבת החדשה. הגשר החדש נפתח ב-1896 לאחר שנתיים של בנייה, בדיוק בזמן לתערוכה העולמית בברלין. האדריכל ואיש הממשל אוטו שטאן (1859-1930) תכנן אותו בסגנון גותיקת הלבנים הצפון-גרמני, כגשר עירוני משופע אלמנטים דקורטיביים, כגון קשתות מחודדות, קמרונות צולבים ושלטי אצולה. שני המגדלים בגשר שאבו השראה ממיטלטורטורם - "מגדל השער האמצעי" (Mitteltorturm) בעיר פרנצלאו במדינת ברנדנבורג בגרמניה. אף על פי ששימשו בעיקר לצורכי אסתטיקה, הם היוו תזכורת לכך שהגשר היה בעבר שער הכניסה לעיר ברלין.
ב-1902 נפתח המקטע הראשון של האו-באן. נסיעת הבכורה שלו, שהסיעה 19 נוסעים, החלה בתחנת שטראלאואר טור (Stralauer Tor), שנבנתה בקצה המזרחי של הגשר, וסיימה את נסיעתה בכיכר פוטסדאם. תחנת שטראלאואר טור נסגרה ופורקה לאחר שהופצצה בהתקפה אווירית ב-1945, אך ארבעת עמודי התמיכה שלה עדיין קיימים.
לאחר שהצטרפו בשנת 1920 מספר יישובים למטרופולין ברלין, הפך גשר אוברבאום לנקודת המעבר בין שכונות פרידריכסהיין לקרויצברג. באפריל 1945 פוצץ הוורמאכט את החלק האמצעי של הגשר כדי לנסות למנוע מהצבא האדום לחצות אותו. לאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה, ברלין חולקה לארבעה אזורים. גשר אוברבאום חצץ בין האזור האמריקאי לאזור הסובייטי. עד לאמצע שנות ה-50, יכלו הולכי רגל, כלי רכב והחשמלית של ברלין לחצות את הגשר ללא בעיה מיוחדת.
היסטוריה > מעבר הגבול

כשהוקמה חומת ברלין בשנת 1961, הגשר הפך לחלק מהגבול בין מזרח ברלין למערב ברלין. מכיוון שכל מימי נהר השפרה היו חלק מגבולות פרידריכסהיין, הביצורים המזרח גרמניים הגיעו עד לחוף של הגדה בקרויצברג. כתוצאה מכך, קו האו-באן במערב ברלין נאלץ לסיים את נסיעתו בתחנת שלזישס טור (Schlesisches Tor). החל מ-21 בדצמבר 1963 שימש גשר אוברבאום כתחנת מעבר גבול להולכי רגל עבור תושבי מערב ברלין בלבד.
שלושה אירועים קצרים של פתיחת הגשר להולכי רגל התרחשו עד קיץ 1966. פתיחה קבועה של הגשר למעבר הולכי רגל החלה ב-1972 עם חתימת הסכמי כינון יחסים בין הצדדים. מטה בקרת הגבולות של מזרח ברלין הוקם בדיוק בגדה המזרחית של השפרה, מעבר לרחוב של הגשר. החלק של הגשר למעבר הרכבת התחתית החוצה את שדרות שטראולאר (Stralauer Allee) נהרס לחלוטין. המגדלים נהרסו בשנות ה-70. מאחר שהגבול בצד של קרויצברג עבר דרך השפרה, היו מספר מקרי טביעה של ילדים מקרויצברג על גשר אוברבאום מכיוון שכוחות החילוץ בצד המערבי לא יכלו להגיע אליהם, ומעבר הגבול היה אסור מבחינת הצד המזרחי. בשל כך, נחתם ב-29 באוקטובר 1975 הסכם בנושא פעולות חילוץ במקרה של תאונות בגבול הימי של ברלין. ב-1976 הותקן בקצה הדרומי של הגשר מתקן לאזעקת כוחות במקרה חירום של טביעה.
היסטוריה > לאחר נפילת החומה

עם נפילת חומת ברלין ב-1989, ואיחוד גרמניה בשנה שלאחר מכן, הגשר נבנה מחדש ושוחזר למראהו הקודם, עם שינוי בדמות קטע הגשר האמצעי העשוי פלדה, בעיצובו של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרבה. שיקום הגשר החל בינואר 1992, כאשר חלקי הגשר שנפגעו במלחמה נבנו מחדש. הגשר נפתח להולכי רגל ולתנועת כלי רכב ב-9 בנובמבר 1994, במלאת חמש שנים לנפילת החומה. קו האו-באן לתחנת ורשאואר שטראסה (Warschauer Straße) נפתח מחדש שנה לאחר מכן.
מאז 1997 מעטרת את הגשר עבודת מיצב מאורות ניאון בשם "אבן - נייר - מספריים" מאת תורסטן גולדברג. בעבודה צורות של שתי ידיים המשחקות משחק חוזר ושב של אבן, נייר ומספריים, המסמל את האקראיות הכרוכה בהחלטות הגירה, הן במהלך המלחמה הקרה והן בהגירה של היום אצל מבקשי מקלט ומהגרים מסיבות כלכליות.
מאז ייסוד הרובע המאוחד פרידריכסהיין-קרויצברג בשנת 2001, גשר אוברבאום כבר לא מהווה מעבר בין מחוזות מנהליים. הגשר היווה חלק מסמל פרידריכסהיין מאז 1991, ונכלל גם בסמל של הרובע המאוחד פרידריכסהיין-קרויצברג.
בתרבות

הגשר מהווה לוקיישן בולט בסרט הפולחן "ראן לולה ראן" משנת 1998 המתרחש ברחבי ברלין.
הוא אף מוצג בצורה בולטת בסדרת הטלוויזיה "תחנת ברלין" (2016).
גשר אוברבאום ותחנת שטראלאואר טור הישנה, בגלויה בערך משנת 1900.
גשר אוברבאום בשעת שקיעה, במבט מכיוון צפון.
מגדל Mitteltorturm בפרנצלאו הבנוי לפי גותיקת הלבנים, ממנו נשאבה השראה בעיצוב צמד המגדלים של גשר אוברבאום.
וידאו המציג רכבת או-באן החוצה את הגשר ביום חורפי בדצמבר 2014
נקודת מעבר הגבול של גשר אוברבאום במזרח גרמניה. תמונה משנת 1961.
קהל גדול מתאסף לצד הגשר לאחר נפילת חומת ברלין בנובמבר 1989
האופרה של וינה

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 כתובת:  וינה 
 מיקום:  אינרה שטאדט 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 25 במאי 1869
 תאריך פתיחה רשמי:  25 במאי 1869 
 אדריכל:  אוגוסט זיקארד פון זיקארדסבורג, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  175 מ' 
 
 קואורדינטות:  48°12′12″N 16°22′09″E﻿ / ﻿48.203333333333°N 16.369166666667°E﻿ / 48.203333333333; 16.369166666667
 www.wiener-staatsoper.at
  (למפת וינה מוגדלת) האופרה של וינה(למפת וינה רגילה) האופרה של וינה
 
האופרה של וינה
האופרה הממלכתית של וינה (בגרמנית: Wiener Staatsoper) השוכנת בווינה, אוסטריה, היא בין להקות האופרה החשובות ביותר באירופה ובעולם כולו. עד שנת 1920 נקראה אופרת החצר המלכותית (k.k. Hofoper).
הלהקה

גוסטב מאהלר הוא אחד מן המנצחים הדגולים הרבים, שעבדו באופרה של וינה. בתקופת כהונתו, טיפח מאהלר דור חדש של זמרים, כדוגמת אנה באהר-מילדנבורג, זלמה קורץ וליאו סלזאק וגייס מעצב בימה, שהחליף את התפאורות ההיסטוריות המפוארות בתפאורות חסכוניות, תואמות לטעם המודרני, שוחר ה"יוגנדשטיל". מאהלר גם הכניס את נוהג עמעום האורות בתיאטרון בשעת ההצגות, חידוש שלא זכה בתחילה לאהדת הקהל. כך או כך, הרפורמות של מאהלר שרדו אחריו וממשיכיו התמידו בהן.
נכון ל-2017 מנהל את הלהקה פיליפה חורדן. מנצחים אחרים בווינה היו הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, ריכרד שטראוס, קלמנס קראוס, וילהלם פורטוונגלר, ברונו ולטר, קרל בהם, הרברט פון קאראיין, לורין מאזל, קלאודיו אבאדו וריקרדו מוטי.
עד שההנהלה עברה לידי הרברט פון קאראיין, החזיקה האופרה של וינה הרכב קבוע. פון קאראיין הביא מדיניות של הזמנת זמרים אורחים.
האופרה של וינה עומדת בקשר קרוב עם הפילהרמונית של וינה, הפועלת כאגודה בפני עצמה, אבל נגניה מגויסים מתוך תזמורת האופרה של וינה.
בית האופרה

בית האופרה המקורי, בניין נאו-רומנטי, שנתקל בביקורת חריפה בעת בנייתו, נחנך ב-25 במאי 1869, בביצוע האופרה דון ג'ובאני של מוצרט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נהרסה הבימה בהפצצות בעלות הברית והבניין נשרף ב-12 במרץ 1945. הפואיה, ובו ציורי קיר של מוריץ פון שווינד, גרם המדרגות הראשי, המבוא וחדר התה ניצלו מן השריפה.
כמעט כל התפאורות ואביזרי הבימה ליותר מ-120 אופרות, יחד עם כ-150,000 תלבושות, אבדו באש. האופרה שוכנה באופן זמני בתיאטרון הוינאי ובפולקסאופר של וינה.
האולם החדש, ובו יותר מ-2,200 מושבים, נפתח שוב ב-5 בנובמבר 1955, בנוכחות אישים רמי מעלה, בהם נשיא אוסטריה תאודור קרנר, בהצגת האופרה פידליו של בטהובן, בניצוח קרל בהם.
במשך עשורים רבים, התקיים בבית האופרה נשף האופרה של וינה.
מיזוג להקות בלט

בראשיתה של עונת 06–2005 התאחדו להקות הבלט של האופרה של וינה והפולקסאופר, בהנהגתו של גיולה האראנגוזו. האיחוד הביא לצמצום במספר הרקדנים בהרכב הסופי. עקב הצמצום עלה מספר הכוכבים האורחים, שהוזמנו להופיע עם הבלט. במבחן התוצאה, נמצא שאיחוד שתי להקות הבלט היה כישלון אמנותי, והאראנגזו עזב עם פקיעת החוזה שלו בשנת 2010.
החל בעונת 11–2010 נוצרה להקה חדשה בשם "הבלט הממלכתי של וינה", בניהולו של הרקדן מנואל לגרי (Manuel Legris), לשעבר מכוכבי בלט האופרה הפריזאית. לגרי שם קץ למדיניות של קודמו, של הימנעות מהצגת כל דבר פרט לבלטים מסורתיים, מבוססים על סיפורים, עם אמנים אורחים בתפקידים הראשיים. הוא מתרכז ביצירת הרכב ביתי חזק והחזיר לקדמותם ערבים של תוכניות מעורבות, הכוללות יצירות של ז'ורז' בלנשין, ג'רום רובינס, יז'י קיליאן, ויליאם פורסיית' וכוריאוגרפים עכשוויים רבים, לצד תוכנית מצומצמת של בלטי הסיפורים הקלאסיים.
בשנת 2009 צוין יובל ה-140 של בית האופרה הווינאית. לחגיגת ציון הדרך הזה הוצא לפועל רעיון מהפכני, שמטרתו משיכת קהל צופים חדש. מסך ענק, בגודל 50 מ"ר, הוצב בצד בית האופרה הפונה רחוב קרנתנר. המסך נשאר שם במשך ארבעה חודשים ושידורים חיים של יותר מ-60 אופרות מן המפורסמות ביותר הוקרנו עליו. מאדאם באטרפליי, חליל הקסם ודון ג'ובאני היו בין ההפקות שכיכבו במהלך תקופה זו. היוזמה הזו, שזכתה להצלחה כבירה, הביאה עמה גל חדש של עניין והתלהבות אופראית אל מספר רב של תיירים ותושבים מקומיים, שהתנסו לראשונה בתחום תרבות זה.
מנהלי האופרה של וינה

פרנץ פון דינגלשטדט (1867 - 1870)
יוהאן פון הרבק (1879 - 1875)
פרנץ פון יאונר (1875 - 1880)
וילהלם יאהן (1881 - 1897)
גוסטב מאהלר (1897 - 1907)
פליקס ויינגרטנר (1908 - 1911)
הנס גרגור (1911 - 1918)
ריכרד שטראוס/פרנץ שאלק (1919 - 1924)
פרנץ שאלק (1924 - 1929)
קלמנס קראוס (1929 - 1934)
פליקס ויינגרטנר (1935 - 1936)
ארווין קרבר (1936 - 1940)
היינריך קרל שטרום (1940 - 1941)
לותאר מיטהל (1941 - 1942)
קרל בהם (1943 - 1945)
פרנץ זלמהופר (1945 - 1954)
קרל בהם - (1954 - 1956)
הרברט פון קאראיין (1956 - 1964)
אגון הילברט (1964 - 1968)
היינריך רייף-גינטל (1968 - 1972)
רודולף גמסייגר (1972 - 1976)
אגון זפהלנר (1976 - 1982)
לורין מאזל (1982 - 1984)
אגון זפהלנר (1984 - 1986)
קלאוס הלמוט דרזה (1986 - 1991)
אברהארד וכטר (1991 - 1992)
יואן הולנדר (1992 - 2010)
דומיניק מאייר (2010 - 2020)
בוגדן רוסיץ' (2020 - ואילך)
מנהלים מוזיקליים

ריכרד שטראוס (1919 - 1924)
ברונו ולטר (1936 - 1938)
קלאודיו אבאדו (1986 - 1991)
סייג'י אוזאווה (2002 - 2010)
פרנץ ולזר-מסט (2010 - 2014)
פיליפ ז'ורדן (2020 - ואילך)
הערות שוליים

↑  נפתחה האופרה בווינה, חרות, 7 בנובמבר 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA09037189  GND: 502324-5  LCCN: n50015716  MusicBrainz: d4e32f13-7708-455f-9c9a-3ffd9241782c  SUDOC: 02888924X  Trove: 1124717  VIAF: 134525010   WorldCat (עם VIAF): 134525010 
מדרגות שיש עולות מאולם הכניסה אל הקומה הראשונה
אל טרנסיטו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  secularized church, בית כנסת לשעבר, מונומנט לאומי בספרד, מוזיאון 
 כתובת:  Toledo city 
 מיקום:  טולדו 
 מדינה:  ספרד 
 מייסדים:  שמואל אבולעפיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1357
 תאריך פתיחה רשמי:  1357 
 סגנון אדריכלי:  אמנות מודחאר 
 
 קואורדינטות:  39°51′21″N 4°01′46″W﻿ / ﻿39.85572222°N 4.02944444°W﻿ / 39.85572222; -4.02944444
 אתר רשמי
  (למפת קסטיליה-לה מנצ'ה מוגדלת) טולדו אלבסטה גוודלחרה סיודאד ריאל  קואנקה קסטיליה ולאון מדריד אראגון ולנסיה מורסיה אנדלוסיה אקסטר.אל טרנסיטו(למפת קסטיליה-לה מנצ'ה רגילה) טולדו אלבסטה גוודלחרה סיודאד ריאל  קואנקה קסטיליה ולאון מדריד אראגון ולנסיה מורסיה אנדלוסיה אקסטר.אל טרנסיטו
 
עזרת הנשים בבית הכנסת אל טרנסיטו
אל טרנסיטו (בספרדית: El Tránsito) הוא מבנה היסטורי בטולדו, ספרד שהיה בעברו בית כנסת. המקום מפורסם בעיטורי הסטוקו העשירים שלו, המושווים למצודת סביליה ולארמון אלהמברה בגרנדה.
בית הכנסת הוקם על ידי שמואל אבולעפיה, גזברו של פדרו הראשון, "האכזר", מלך קסטיליה (אנ'), בערך בשנת 1356, ותכנונו  מיוחס לדון מאיר אבדלי. שמואל אבולעפיה היה בן למשפחה ששירתה את מלכי קסטיליה במשך כמה דורות וכללה מקובלים ותלמידי חכמים. בית הכנסת היה קשור לביתו של שמואל אבולעפיה על ידי שער פרטי והוא התכוון להשתמש בו כבית תפילה פרטי. המלך פדרו נתן כנראה את הסכמתו לבניית בית הכנסת, כדי לפצות את יהודי טולדו על חורבן שאירע בשנת 1348, במהלך פוגרומים אנטי-יהודיים שליוו את בואו של המוות השחור לטולדו. המייסד איבד בסופו של דבר את חסדו של המלך והוצא להורג בשנת 1360.
לאחר גירוש ספרד ב-1492 הבניין הפך לרכוש מסדר אבירי קאלאטראבה, שהפכו אותו לבית חולים והאולם הגדול לכנסייה נוצרית בשם סאן בנטיטו. מהמאה ה-16 המבנה היה לרכוש הצבא וב-1877 הוכרז אתר לאומי. מ-1964 המקום משמש כמוזיאון המוקדש לתרבות היהודית בספרד.
בקרבת המבנה נמצא בית הכנסת של סנטה מריה לה בלנקה.
הערות שוליים

↑  "'El Transito' Synagogue in Toledo, Spain". The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX254551  GND: 5070777-2  ISNI: 0000 0001 2106 2081  LCCN: n2008036031  SUDOC: 125460716  VIAF: 123885714   WorldCat (עם VIAF): 123885714
צפניה כרמל

לזרוב וכרמל
צפניה כרמל  (21 בדצמבר 1940 – ספטמבר 1980) היה שייט ישראלי ואלוף עולם בשיט מפרשיות מדגם 420.
הוא הפך לאלוף העולם הישראלי הראשון בענף ספורט כלשהו כאשר זכה בשנת 1969 באליפות העולם בדגם 420 יחד עם שותפתו לידיה לזרוב.
חייו

צפניה נולד בבגדאד שבעיראק. צפניה התגורר בבת ים והיה חבר באגודת השיט זבולון בת ים מגיל 14. צפניה שימש כרכז הסניף, וזמן מה הדריך גם בסניף באשדוד. בשנת 1965 הוקם בבת ים מועדון רשמי, שראשיו זיהו את כישרונו של צפניה, ורכשו עבורו מפרשיות כדי שיוכל להתאמן ולהתקדם. בשנת 1966 ניצח צפניה עם בת זוגו לסירה לידיה לזרוב באליפות ישראל בשיט מפרשיות מדגם 420. באוגוסט 1967 הוא הגיע למקום ה-23 מתוך 52 משתתפים בתחרות בימת אונטריו. בהמשך החודש, ניצח צפניה, יחד עם יאיר מיכאלי, אברהם קמפינסקי ולידיה לזרוב, בתחרות מפרשיות בינלאומית שנערכה על נהר הדסון בניו יורק.
בשנת 1969 הגיעו צפניה ולזרוב למקום השני באליפות ישראל בנהריה, בה נקבעו שלושת הצוותים לייצג את ישראל באליפות העולם בשוודיה. בשוודיה, היו הצמד לאלופי עולם ישראלים ראשונים בכל ענף ספורט שהוא, כאשר ניצחו באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 420 אשר נערכה בסנדהמן. באותה תחרות, זכה צפניה גם במקום הראשון בתחרות ליחידים. עם חזרתם לישראל, הם התקבלו בטקס בנמל התעופה לוד, בה הוענקה להם סירה מתנת התאחדות הספורט.
ביוני 1970 זכה באליפות ישראל למפרשיות 420 יחד עם איתמר מור. בקיץ 1970 ניצח באליפות העולם במפרשיות בדגם סוליטאר, זכה באליפות ישראל בשיט ליחידים והיה חבר בנבחרת ישראל לאליפות העולם בשיט מפרשיות 420 שנערכה בתל אביב, בה הוכתרה נבחרת ישראל כאלופת העולם לקבוצות. לקראת אולימפיאדת מינכן 1972, צפניה החליט לעבור לדגם האולימפי ההולנדי המעופף וחבר ליהודה כץ, אך השניים הפסידו את המקום באולימפיאדה ליאיר מיכאלי ויצחק ניר.
בשנת 1978, לכבוד שלושים שנים למדינת ישראל, נמנה צפניה בין 32 ספורטאים מצטיינים של מדינת ישראל.
צפניה היה חרט במקצועו, ובין היתר עבד גם כמסגר אצל הפסל יגאל תומרקין. תחביבו של צפניה בשיט מנע ממנו עבודה מסודרת והוא התקשה להתפרנס. עירית בת ים סייעה לו והעניקה לו רישיון למזנון על חוף הים. צפניה טבע ומת בשנת 1980 שעה שהתאמן בשיט גלשן רוח. בשנת 1982 הוכנס שמו להיכל התהילה הבינלאומי של ספורטאים יהודים.
שני מפעלי שיט נערכים בישראל לזכרו של צפניה כרמל: "שיוט צפניה" הנערך אחת לשנה וגביע ישראל בשיט על שם צפניה כרמל.
הערות שוליים

↑  גם לישראל אלופי עולם, הצופה, 12 באוגוסט 1969
↑  לכרמל חוש מצויין להוביל מפרשיות בים, מעריב, 13 באוגוסט 1969
↑  גביע אליפות ישראל, מעריב, 21 בנובמבר 1966
↑  נתונים אחרים מובאים ב-ישראלי שישי בקנאדה, על המשמר, 4 באוגוסט 1967
↑  ישראלי במקום ה-6 באליפות העולם בשייט, מעריב, 3 באוגוסט 1967
↑  שייטי ישראל ראשונים בניו יורק, מעריב, 17 באוגוסט 1967
השייטים - ראשונים בניו יורק, דבר, 18 באוגוסט 1967
↑  נקבעו נציגי ישראל לתחרויות שייט ב-"420" ו"הולנדי מעופף", דבר, 25 במאי 1969
↑  צפניה כרמל ולידיה לזרוב אלופי עולם בשייט ("420"), מעריב, 10 באוגוסט 1969
↑  ישראלי - אלוף עולם בשייט, על המשמר, 8 באוגוסט 1969
שייטי ישראל זכו באליפות העולם, על המשמר, 11 באוגוסט 1969
↑  אלופי העולם בשייט קיבלו פרס מיוחד, מעריב, 14 באוגוסט 1969
↑  צפניה כרמל ומור אלופי ישראל ב־420, מעריב, 14 ביוני 1970
↑  ישראל זכתה באליפות העולם בשיוט לקבוצות, דבר, 16 באוגוסט 1970
↑  אריה לבנת, ‏ "1972: The Unfinished Sailing Competition", ‏ 9 במרץ 2012, הארץ
↑  הוכתרו הספורטאים המצטיינים ב־30 שנות המדינה, דבר, 1 בדצמבר 1978
↑  א. נוי, לזרוב: דרוש אומץ בספורט גברי זה, כרמל: עוד לא עכלתי שאני "אלוף-עולם", דבר, 17 באוגוסט 1969
↑  איתן בקרמן, שיט מפרשיות: סיפור האהבה של צפניה כרמל, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2009
↑  אלוף העולם ב־420 מאיים: "לא אשוט", מעריב, 28 ביולי 1970
↑  מרדכי חביב, צפניה כרמל נספה בים, מעריב, 23 בספטמבר 1980
↑  גביע ישראל - צפניה כרמל(הקישור אינו פעיל, 20.6.2021)
עולש (מושב)

| --- | --- |
רחוב בעולש
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: עמק חפר
גובה ממוצע: ‎36 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,271 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) עולש(למפת נתניה רגילה) עולש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עולש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עולש32°19′56″N 34°59′09″E﻿ / ﻿32.3321988241862°N 34.9857537464696°E﻿ / 32.3321988241862; 34.9857537464696  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק חפר (in English: Hefer Valley Regional Council) באדום - עולש בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

עולש (עֹלֵש) הוא מושב באזור השרון השייך למועצה אזורית עמק חפר.
היסטוריה

המושב הוקם בדצמבר 1949 על ידי עולים מרומניה כ"בארותיים ב'" בצמוד למושב בארותיים א', על אדמות שהיו שייכות עד מלחמת העצמאות לכפר הערבי קאקון שתושביו נמלטו ממנו בעת התקפת אנשי "ההגנה" במהלך המלחמה.
בשנת 1953 היישוב קלט עולים מארצות צפון אפריקה. בשנת 1954, שם המושב שונה ל"עולש" על שם צמח העולש הגדל בשטח היישוב.
בשנת 1965 היישוב קלט תושבים בעלי רקע חקלאי מעמק בית שאן.
במושב 100 משקים אשר מעובדים על ידי כ-15 חקלאים בעיקר מגדלי פרחים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 המושב הכפיל את אוכלוסייתו במסגרת הרחבת היישוב.
המושב מנוהל בנפרד על ידי אגודה חקלאית וועד קהילתי מקומי.
היסטוריה > חוות החופש

ביישוב קיימת חוות החופש שהיא מקלט הצלה ושיקום של בעלי-חיים שהגיעו מתעשיות המזון והניסויים בבעלי החיים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מושב חדש בשרון, דבר, 13 בדצמבר 1949
↑  מועצת מושב עולש, שינוי בשם מושבנו, דבר, 20 באוקטובר 1954
↑  רשימת שמות יישובים, ילקוט הפרסומים 489, 31 ביולי 1956, עמ' 1251
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588152005171
תנעם

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  תימן תימן
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,222 (2004)
 קואורדינטות:  15°22′16″N 44°27′01″E﻿ / ﻿15.3712028°N 44.4501653°E﻿ / 15.3712028; 44.4501653 
 אזור זמן:  UTC+3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת תימן מוגדלת) צנעא עדן איב סעדה סיאון אל-מוכלא תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. מפרץ עדן ים סוף תנעם(למפת תימן רגילה) צנעא עדן איב סעדה סיאון אל-מוכלא תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. מפרץ עדן ים סוף תנעם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תַּנְעַם (בערבית: تنعم) היא עיירה במחוז כ'ולאן שבתימן, כ-20 ק"מ ממזרח לצנעא. בעיירה התקיימה קהילה יהודית עתיקה, שנייה בחשיבותה לקהילת צנעא. העיירה ממוקמת ליד שני הרים: "יג'ות'" ו"יעוק".
הקהילה היהודית

הקהילה היהודית בתנעם היא אחת הקהילות העתיקות בתימן. הקהילה נחשבת "ריש גלותא", כלומר אחד ממקומות מושבם הראשונים של היהודים שגלו לתימן. בעבר, בתי דין סמוכים היו בתנעם ובצנעא בלבד, ועל כך היו אומרים: ”כי מצנעא תצא תורה, ודבר ה' מתנעם”. במסגד בתנעם נמצא עמוד בשימוש משני עליו חרוטה הכתובת ״אמן, אמן, וזה הבית יהיה מסגיד״ (משמע בית תפילה) באותיות בשפה השבאית המאוחרת. ממצא זה תומך[דרושה הבהרה] במסורת המקומית לפיה הגיעו יהודים לתנעם בעקבות חורבן בית המקדש הראשון.
את הקהילה הזכיר לראשונה הנוסע ר' בנימין מטודלה, שביקר בה במאה ה-12.[דרוש מקור][מפני ש...]
בשנת ה'תש"ט (1949) מנתה הקהילה כ-50 משפחות, 250 נפש. היחסים בין הערבים המקומיים ליהודים היו טובים. חברי הקהילה היו עניים, והתפרסנו מכתיבת סת"ם, חייטות, סנדלרות וכדומה. בעיר היו שני בתי כנסת: "תנעמי" ו"חמאמי". רבני הקהילה בדורות האחרונים היו מארי אברהם שחב (עד שנת ה'תרפ"ב-1922), מארי יחיא חמאמי (עד שנת ה'תרפ"ט). משנת 1929 ועד העלייה לארץ ישראל שימש כרב הקהילה מורי יוסף חיים קרואני.
בני הקהילה עלו ארצה במבצע על כנפי נשרים בשנת ה'תש"ט (1949).
מסורת ביד בני הקהילה, כי בעבר, עוד לפני תקופת האסלאם, רצו הערבים המקומיים להתחתן בבנות היהודים. היהודים סירבו, אך לאחר זמן לא הייתה להם ברירה. היהודים ארגנו את הגמל שעליו צריכה להיות הכלה, כך שירכיבו אותה בליווי הציבור עד מקום הנקרא חראוה, שם מרוכזים החתן ואורחיו. במקום להלביש כלה ולהרכיבה על הגמל, ליקטו היהודים צמח בשם כ'ירה (במרכז תימן נקרא צובירה), והלבישו את הענפים בבגדי הכלה. כך הובילו את התהלוכה, וכשהגיעו לחראוה, קמו היהודים המלווים והרגו באורחי החתן, ורק מעטים הצליחו להימלט.
הכפר צבול

ליד העיירה תנעם נמצאות חורבות של כפר יהודי, ובית כנסת בתוכו. מסורת בפי זקני תנעם, שבזמן האימאם מנצור, נגזר שיש לתפוס את ילדי היהודי היתומים ולהפכם למשרתים. לכן השליכו את עצמם בני הכפר צבול לנהר העובר ליד כפרם. המקום נקרא "כניסת צבול" ולא "כפר צבול", וזה מעיד על קדושתו.
מסופר שנער ערבי רצה לבזות את המקום, ונתקע שם ולא יכול היה לצאת. רק לאחר שהבחינו בו התושבים המוסלמים ביקשו מרב העיר תנעם, הרב שלום דוכ'אן, להתפלל עליו. רק לאחר שהבטיח שלא יבזה שנית את המקום, השתחרר.
לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לקהילות היהודיות בתימן, כרך ב, עמ' 593–595