שלמה הרמתי
ביוגרפיה > האוניברסיטה העברית (1970 – 1997)

על יסוד עבודתו הנ"ל, הוזמן כמרצה לבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ואחר-כך כפרופ' כיהן כראש מדור עברית במרכז החדש "לחינוך יהודי בתפוצות". במסגרת זו ערך מחקרים רבים בישראל ומחוצה לה, כתוצאה מהם חיבר וערך ספרי-לימוד, ספרי-קריאה וחומר-עזר למורים וללומדים. כן ערך סדנאות למורים במרכזי החינוך היהודי ברחבי התפוצה היהודית.
1. הציע שיטות חדשות להוראת עברית מדוברת כלשון נוספת - מגן-הילדים ועד האוניברסיטה - למוסדות הלימוד היהודיים המקובלים בחו"ל וגם למבוגרים לא יהודיים.
2. עסק בחקר היבטים אחדים של תהליך הקריאה בעברית ושל שיטות הוראתה:
חקר את ההתעניינות בקריאה של תלמידי בי"ס יסודי בישראל כבסיס להדרכת הקריאה העצמית.
הכין רשימות מילים שכיחות בתנ"ך ובעברית-החדשה כבסיס להבנת הנקרא.
פיתח מודל לחינוך "הבנת הנקרא" בטקסטים לסוגיהם ודרכי הערכת ההישגים בתחום זה. כן הציע מודלים להערכת קריאה בטקסטים לסוגיהם.
פיתח את שיטת "השיכתוב הדידאקטי" לכתיבה בעברית קלה ולדירוג טקסטים, מבחינת הקושי הלשוני, בדרך אובייקטיבית. על פי שיטה זו פורסמו בישראל ומחוצה לה טקסטים רבים ללימוד קריאה ולהנאה - על ידי משרד החינוך בישראל והוצאות ספרים אחדות, במקרים רבים בעריכתו או בהדרכתו. טקסטים דומים פורסמו גם בחו"ל (במסגרת החינוך היהודי) על יסוד סדנאות שערך. הטקסטים המשוכתבים – בישראל ובחו"ל – זכו לביקורות חיוביות, והשיטה אומצה גם על ידי מחנכים לא-יהודים בחו"ל.
3. נוסף על פעילותו – המחקרית והיישומית – בהוראת העברית, עסק במחקריו גם בנושאים אלה:
הדיבור העברי במרוצת הדורות: במחקר זה הוכיח, שההנחה המקובלת על החייאת הדיבור העברי בשלהי המאה ה-19 בא"י (על ידי בן-יהודה ועמיתיו) – היא מיתוס חסר יסוד עובדתי. הרמתי הראה, שהדיבור העברי (כולל נאומים והרצאות בעברית) מעולם לא פסק, במקומות אחדים אף נוצרו דיאלקטים עבריים מקומיים. רוב המבקרים אימצו את מסקנתו והיא נכללה גם בספרים על "תולדות הלשון העברית". כן חקר את ידיעת העברית – כולל הדיבור בה – בקרב נוכרים במרוצת הדורות.
מנחילי עברית: הרמתי חקר 60 מנחילי-עברית מדוברת במאות 16 – 20, מהם שלא היו ידועים, ואחרים שגילה היבטים חדשים ולא ידועים בפועלם זה. כן הראה שביניהם היו גם לא-אשכנזים. במחקר זה בחן והעריך, מבחינה דידקטית ומתודית, 27 ספרים ללימוד עברית מדוברת בישראל ומחוצה לה.
הוראת תנ"ך: הכין את רשימת המילים השכיחות בתנ"ך כולו ובאחדים מספריו, ופיתח שיטה להוראת התנ"ך לילדים ולמבוגרים, בישראל ובתפוצות, כולל ספרי-לימוד לחומשי-התורה, בהם הטקסטים מעומדים על פי שיטת "השיכתוב הדידאקטי" שפיתח. ספרי-לימוד אלה (טפוח הבנת התורה, יבנה, 1993-1988) אושרו על ידי משרד החינוך בישראל והם מקובלים גם בחו"ל - בחינוך היהודי ובחוגים לתנ"ך באוניברסיטאות.
שינוי בתדמית אישית: הרמתי חקר את פועלם של מורים, חוקרים, סופרים ואנשי ציבור, והוכיח שהמקובל לגביהם אינו נכון או אינו מדויק. לדוגמה: הראה שההיסטוריון שמעון דובנוב לא התנגד לציונות, כמקובל אצלנו, אלא היה ציוני כל ימיו ואימץ את הציונות של אחד העם. כן הראה שבן אב"י, שהטיף לליטון (מלשון לטינית) הכתב בעברית, חזר בו מהצעה זו והציע כללים לכתיב מלא (במחברת לא ידועה שמצא), והסופר הקלאסי טולסטוי, המקובל אצלנו כאנטישמי, שינה את דעתו בנידון (בגיל 54) בעקבות לימוד עברית ותנ"ך (במקור!) ומצא מאמר, שבו שיבח טולסטוי את התרבות היהודית ואת תרומתה החשובה לתרבות האנושית. מאמר זה – בהסכמתו – הופץ על ידי משרד החינוך בבתי ספר תיכוניים.
הרצל וז'בוטינסקי: בספרו: "הרצל וז'בוטינסקי - אור חדש על משנתם" (2011) - ביטל את המיתוסים השגויים בתולדות חייו של הרצל ובמשנתו הציונית. כן הוכיח, שז'בוטינסקי תרם רבות לחינוך העברי-לאומי בחו"ל, בהיותו "אבי בית-הספר העברי בתפוצות", שבו לימדו את כל המקצועות בעברית. כן תרם להפצת הדיבור העברי בתפוצות בספר הלימוד שלו "תרי"ג מילים", והציע שיטה להגייה עברית, ששחקני "הבימה" אימצו.
חתן פרס ירושלים לחינוך ותעודות הערכה: מקצין חינוך ראשי של צה"ל, מההסתדרות הציונית וממספר ועדי חינוך יהודי בתפוצות.
פרסם 60 ספרים ו-600 מאמרים.