stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט קר (פוליטיקאי)
ראשית חייו

רוברט קר נולד בבקתת עץ במחוז פונטוטוק, ליד העיר אדה, שכיום משמשת כמקום מושב המחוז, שבטריטוריה האינדיאנית. הוא היה בנם של ויליאם סמואל קר, חוואי, פקיד ופוליטיקאי, ושל מרגרט אלודה רייט. לגידולו של קר ברוח הבפטיזם של דרום ארצות הברית הייתה השפעה עמוקה על חייו. אמונותיו הדתיות לא רק שהובילו אותו ללמד בבית ספר של יום ראשון ולהתנזר ממשקאות חריפים בבגרותו, הם גם סייעו לשאיפותיו הפוליטיות במדינה בה הבפטיסטים היו העדה הדתית הגדולה בה. כבר בשנתו האחרונה בבית הספר התיכון הוא התקבל לאוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה שבעיר שווני. בהמשך הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת איסט סנטרל שבאדה. לזמן קצר הוא למד משפטים באוניברסיטת אוקלהומה עד שמצבו הכלכלי אילץ אותו ב-1916 לנשור מהלימודים. ב-1917, כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, קיבל קר מינוי כלוטננט משנה בצבא ארצות הברית. הוא לא השתתף בקרבות, אך הוא עשה שימוש במעורבותו הפעילה במשמר הלאומי של אוקלהומה ובליגיון האמריקאי כדי לקדם את הקריירות העסקית והפוליטית שלו. לאחר המלחמה שב קר ללמוד משפטים בהדרכתו של שופט מעירו. ב-1922 הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, אך כישלון עסקי שלו בשנה שקדמה לכך הותיר אותו בחובות כבדים. ב-1919 נשא קר לאישה את רבה שלטון. ב-1924, בעת שכרעה ללדת תאומות, נפטרה רבה יחד עם שתי הבנות. בשנה שלאחר מכן, נשא קר לאישה את גרייס ברין, הבת הצעירה של משפחה עשירה מטולסה. לשניים נולדו ארבעה ילדים.
קר עשה שימוש בקשרים של משפחתו החדשה כדי להיכנס לעסקי הנפט יחד עם גיסו, ג'יימס אנדרסון, כשותף. ב-1929 כבר הייתה חברת קידוחי הנפט אנדרסון-קר למשגשגת במידה כה רבה, כך שקר נטש את עיסוקו בעריכת דין כדי להתמקד בעסקי הנפט. ב-1936 פרש אנדרסון מהחברה, ודין א. מקגי, הגאולוג הראשי לשעבר של חברת הנפט פיליפס, הצטרף לחברה, שב-1946 שינתה את שמה ל"קר-מקגי תעשיות נפט". החברה גיוונה את עסקיה לקידוחי נפט ברחבי העולם ועסקה בעיבוד של דלקים ומינרלים, כולל אורניום והליום.
ראשית הקריירה פוליטית

בשנות ה-30 הקנו לקר עושרו וקשריו העסקיים כוח רב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה. הוא פעל לגיס תרומות למושלים א. ו. מרלנד וליאון פיליפס. ב-1940 הוא נבחר כנציג אוקלהומה בוועדה הדמוקרטית הלאומית. שנתיים לאחר מכן הוא התמודד על מועמדות המפלגה למשרת מושל אוקלהומה, וניהל את מסע הבחירות שלו הן כתומך הניו דיל והן כתומך בתפקידה החשוב של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. הדמוקרטים באוקלהומה היו מפולגים בנוגע למדיניותו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובכך הפך מסע הבחירות שלו למריר וצורב. קר ניצח ניצחון דחוק בבחירות המקדימות והמשיך וניצח גם בהפרש קטן בבחירות הכלליות. הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שנולד על אדמתה.
מושל אוקלהומה

ארבע שנות כהונתו של קר כמושל היו לנקודת מפנה בפוליטיקה ובכלכלה של אוקלהומה. בפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה, היו יחסי הרשות המבצעת עם הרשות המחוקקת לבביים, בעיקר בשל מנהיגותו הסבלנית של קר. כאשר לא עסק בטיפוח היחסים עם המחוקקים, הוא הכין את המדינה לסערות הכלכליות שלאחר המלחמה. קר נסע יותר מ-400,000 מילים כדי למכור את המוצרים שיוצרו במדינה ואת הפוטנציאל שלה בכל רחבי ארצות הברית. שלא באופן מקרי, דחיפתו זו של קר גם הקנתה לו הון פוליטי. ב-1944 הוא נבחר לשאת את הנאום המרכזי בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שם הוא היה דמות מובילה מאחורי הקלעים של בחירתו של הארי טרומן כסגן נשיא ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה, על אף נטייתם של אנשי אוקלהומה להרחיק מעליהם את הממשלה הפדרלית, קידם קר את הקשרים עם הממשלה, ביודעו כמה חשובות המשרות והפעילות הכלכלית ליצירת שגשוג במדינה. אוקלהומה הייתה לביתם של תעשיות ביטחוניות רבות ומקום לעריכת אימונים לכוחות המזוינים. לאחר המלחמה הוא קרא להגדלת ההוצאה כדי לאפשר לפיתוח הבתר-מלחמתי של המדינה. את מסעותיו לקידומה של המדינה ברחבי ארצות הברית הוא עשה גם על חשבונו הפרטי.
בפוליטיקה הארצית

קר היה בין 12 המועמדים להיבחר על ידי הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1944 כמועמדים לסגן הנשיא כעמית למרוץ של רוזוולט בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. הוא עשה שימוש בהצלחתו כמושל כקרש קפיצה לסנאט של ארצות הברית ב-1948. על אף שאיפותיו הלאומיות של קר, הוא תמיד שם את מה שהחשיב כאינטרסים של אוקלהומה במקום הראשון. שלא כמו רבים מעמיתיו הוא הזניח סוגיות שתפסו כותרות בעיתונים, כולל האנטי-קומוניזם, יחסי החוץ וזכויות האזרח (אף על פי שב-1956 הוא חתם על "המניפסט הדרומי" (אנ') והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957 והתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית), לטובת סוגיות גשמיות יותר כמו מדיניות הנפט ועבודות ציבוריות. הוא האמין שהרווח של תושבי אוקלהומה יהיה גבוה, ושהם יתמכו בו באופן רחב, אם הוא יתמקד בסוגיות הכלכלה.
סנאטור

במרוץ צמוד היה קר למושל אוקלהומה הראשון שנבחר לסנאט. לזמן קצר היו לו שאיפות לנשיאות ב-1952, אך לא עלה בידו להשיג את מועמדות מפלגתו., תחת זאת הוא הקדיש את כוחותיו לבניית הקריירה שלו בסנאט.
האקטיביזם של קר בנוגע לרגולציה על הנפט הקנה לו עד מהרה בקרב עמיתיו מוניטין כמגן נאמן של אזורו והאינטרסים המיוחדים שלו, כולל של חברת הנפט הפרטית שלו. אישיותו העצימה את הרושם הראשוני הזה. עמיתיו של קר החשיבו אותו כמתדיין מבריק שהכה בהלם את יריביו עם תשוקתו ובקיאותו בפרטי המדיניות.
בעקבות אכזבתו ב-1952, נטש קר את כל תקוותיו להיות למועמד לנשיאות והטיל את יהבו באופן מוחלט לעבודת החקיקה. הוא יצר בריתות עם הסנאטורים מהדרום ומהמערב ששלטו בסנאט, כולל ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה ולינדון ג'ונסון מטקסס. על שני ידידיו אלו הוא סמך מאוד. הוא גם הסתמך על הכנות בעבודת הוועדות כדי לדחוף לפיתוח כלכלי אזורי.
מערכת השיט של נהר ארקנסו, שנודעה גם כ"מערכת הניווט של נהר ארקנסו על שם מקללן-קר", הייתה למטרה המרכזית של קר במהלך שנותיו בסנאט. מיזם פדרלי זה, בהיקף של 1.2 מיליארד דולר, התמקד בצפון-מזרח אוקלהומה, קידם פיתוח מסחרי ותעשייתי בהיקף של יותר מ-3 מיליארד דולר באגן נהר ארקנסו במהלך השנתיים שלאחר השלמת בנייתו ב-1971. חלק זה של אוקלהומה, שבעבר היה מוזנח, עלה עד מהרה כמרכז כלכלי אזורי.
בנוסף לכך כיהן קר כחבר בכמה מוועדות המפתח של הסנאט, כשהבולטות ביניהן היו ועדת הכספים וועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט. הוא היה יושב הראש של ועדת האווירונאוטיקה ומדעי החלל של הסנאט מ-1961 ועד למותו.
כאיש תעשיית הנפט, קידם קר אינטרסים של נפט וגז טבעי ודחף לשימור משאבי הטבע. ברוח דבריו של אביו: "כדי להקים משפחה עליך להחזיק בשלושה דברים – אדמה, עצים ומים".
לתבונה החקיקתית של קר, בשילוב עם השינויים במנהיגות הקונגרס, הייתה השפעה בהעצמת חשיבותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי כבעל ברית לתוכניות שנרקמו בגבעת הקפיטול. בסוגיות של אינטרסים משותפים, כמו חלל ומיסוי, שיתף קר פעולה עם קנדי כדי להבטיח הצלחה משותפת. אך בתחומים בהם היו השניים חלוקים בדעותיהם, כמו סוגיית מערכת הבריאות, עמד קר למכשול לנשיא. בינואר 1963 סיכם העיתון וול סטריט ג'ורנל את מערכת היחסים בין השניים באופן מוגזם משהו: "מר קנדי ביקש, מר קר החליט".
מותו

רוברט קר נפטר ב-1 בינואר 1963 בוושינגטון הבירה כתוצאה מהתקף לב בו לקה מוקדם יותר באותו יום. בתחילה נטמן קר באחוזת הקבר המשפחתית באדה, אך מאוחר יותר הוא הועבר לבית הקברות רוזהיל שבאוקלהומה סיטי.
הנצחתו ומורשתו

כתב ה-Associated Press הסכים במאמר שפורסם זמן קצר לאחר מותו עם כותרת של מאמר שנכתב קודם לכן בעיתון The Saturday Evening Post. בשני המאמרים הוא כונה "המלך הבלתי מוכתר של הסנאט".
מורשתו העיקרית של קר באוקלהומה היא סדרה של מיזמי מערכות מים וסכרים שהפכו את נהר ארקנסו למערכת תעלות פנימית. במהלך כהונתו כמושל, הוא היה עד לייאוש שגרמו ההצפות של נהר ארקנסו ויובליו בשל רדידותו של הנהר, שמנעו מהתעבורה הימית בו מלהגיע לאוקלהומה. החוק הראשון שהוא יזם בעת כהונתו בסנאט היה הקמת ועדת הבדיקה של נהרות ארקנסו, הנהר הלבן והנהר האדום, שתכננה את פיתוח הקרקע והמים באזור. קר נפטר לפני שזכה לראות את פרי עבודת הוועדה, מערכת הניווט של נהר ארקנסו שנקראה על שמו ועל שם הסנאטור ג'ון מקללן, שהיה שותף ליוזמה, והייתה סדרה של 18 תאי שיט וסכרים שאפשרו ניווט מטולסה ועד נהר המיסיסיפי.
עשרות בתי ספר, מבנים, כבישים, רחובות, פארקים, ארגונים ואירועים באוקלהומה קרויים על שמו של קר. הבולט ביותר הוא הקטע של הרחוב השני, בין שדרת א. ק. גיילורד ובין שדרות קלאסן, שבמרכז אוקלהומה סיטי, שקרוי שדרות רוברט ס. קר. מסמכיו משנות כהונתו כמושל וכסנאטור, כולל נאומיו, שמורים במרכז קארל אלברט שבאוניברסיטת אוקלהומה.
ב-1956 נכנס קר להיכל התהילה של אוקלהומה.
מותו של קר תרם לקשיים של הנשיא קנדי בשדה החקיקה ב-1963, שנה שעמדה בסימן תום השליטה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של אוקלהומה.
הנצחתו ומורשתו > ביקורת

במאמר שפורסם במגזין CounterPunch, שכותרתו הייתה "כיצד קנו הבנקאים את וושינגטון: הפוליטיקאים הזולים שלנו", ציין העיתונאי אנדרו קוקברן מקרה של מעשה שחיתות משנות ה-50: "רק לפני דור אחד בלבד, הפגינו המחוקקים שלנו גישה בריאה יותר כלפי אלו שביקשו עזרה. בזיכרונותיו המאלפים 'לדחוף ולסחור - וידויים של עובד גבעת הקפיטול', נזכר העוזר הפרלמנטרי בסנאט, בובי בייקר, במאמציו לאסוף חצי מיליון דולר במזומן שדרש הסנאטור רוברט קר מאוקלהומה מענף החסכונות וההלוואות באוקלהומה תמורת תיקונים בחקיקה לטובתם".
הערות שוליים

↑  Catledge, Turner (1944-07-22). "Truman Nominated for Vice Presidency". The New York Times.
↑  "HR. 6127. CIVIL RIGHTS ACT OF 1957". GovTrack.us.
↑  "Robert S. Kerr". Kerr Conference Center. Carl Albert State College. Archived from the original on 2007-09-28.
↑  Pett, Saul (1962). "Robert S. Kerr Exhibit". The Carl Albert Center at the University of Oklahoma. Associated Press. Archived from the original on 2007-10-01.
↑  Kerr, Robert S. - 1956 - Oklahoma Hall of Fame
↑  Andrew Cockburn, How the Bankers Bought Washington -Our Cheap Politicians, Counterpunch, October 15, 2009.
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוקלהומה אוקלהומה |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 2 | רוברט ל. אוון • ויליאם פיין • תומאס גור • ג'ושוע לי • אדוארד מור • רוברט קר • ג'. הווארד אדמונדסון • פרד רוי האריס • דייוויד בורן • ג'ים אינהוף • מארקוויין מולין |  |
| קבוצה 3 | תומאס גור • ג'ון הארלד • אלמר תומאס • מייק מונרוני • הנרי בלמון • דון ניקלס • טום קובורן • ג'יימס לנקפורד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1158169752  ISNI: 0000 0000 8423 5384  LCCN: n50044577  NARA: 10582774  NTA: 175536007  SNAC: w6bk1bjg  US Congress: K000144  VIAF: 8632181   WorldCat (עם VIAF): 8632181 
הבקתה ליד אדה בה נולד רוברט קר.
קר בתקופת כהונתו כמושל.
קר, כיושב ראש ועדת האווירונאוטיקה ומדעי החלל של הסנאט, יחד עם ורנר פון בראון, בטקס הנחת אבן הפינה למרכז טיסות החלל מרשל.
מראה מן האוויר של תא השיט והסכר על שם רוברט קר, שיוצרים את מאגר המים על שם רוברט קר על נהר ארקנסו באוקלהומה.
ג'וש שגיא

| --- | --- |

שגיא, 2024
 לידה:  21 במרץ 1966 (בן 58)  עכו
 שם במה:  הראש של ג'וש
 שם לידה:  יהושע שגיא
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וש שגיא (נולד ב-21 במרץ 1966) הוא שחקן, כוכב ילדים, זמר, מורה למשחק, במאי ומוזיקאי ישראלי. החל מתחילת 2024 מוכר גם כלהקת "Rafster Blaster Experience", ובשם הבמה "הראש של ג'וש".
ביוגרפיה

נולד בעכו, פעיל בתחום התיאטרון מגיל 16 בפסטיבלי עכו השונים. לאחר שירותו צבאי כקצין בנח"ל המוצנח למד משחק באוניברסיטת תל אביב, וסיים את לימודיו ב-1994.
עם סיום לימודיו השתתף בהצגה "הילד חולם" של חנוך לוין. הוא המשיך שש שנים נוספות בתיאטרון הבימה בהפקות כמו "האב" ו"הר לא זז" בבימויו של חנן שניר, "החייל האמיץ שוויק" בבימויו של אילן רונן ו"זינזאנה" בבימויו של אלי כהן.
ב-1994 זכה בפרס השחקן המצטיין בפסטיבל "שבוע תיאטרון מקורי" שנערך בתיאטרון הסימטה ביפו, על תפקידו בהצגה "שמלת גלולות". שגיא שיחק בהצגות בתיאטרון לילדים ולנוער ובהן: "אורי", "צבע הפנינה" ו"בית משותף", והופיע בפסטיבל עכו בהצגות, ביניהן "מטרבין", שזכתה בפרס ראשון. חוץ מאלה, השתתף במספר הצגות נוספות בבתי תיאטרון ברחבי הארץ, ביניהן "על פי", "קצת דם לקינוח הדבש", "הבורג" ו"הצייר". גילם את "ברני הדינוזאור" בסדרת הילדים "החברים של ברני", ושיחק בתפקידי אורח בטלנובלות "מיכאלה" ו"האלופה" ובסדרת המדע הבדיוני "הנפילים".
באוקטובר 2009 שימש כשופט בחבר השופטים של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. בדצמבר השתתף כשחקן מרכזי בהצגה "אנני" שהועלתה ברחובות, וכן השתתף בחגיגות ה-120 לרחובות.
ב-2010 השתתף בתוכנית המציאות "מה אתם הייתם עושים" עם חיים הכט. ב-2016 החל לשחק בסדרה "נעלמים" בתפקיד דוד אב הבית, אבא של שירה. גילם והפעיל את הבובה "סתם" בקלטת הילדים "דליק וסתם" לצד דליק ווליניץ, ולאחר מכן עם שלומי לניאדו ואסף אולשיצקי כצמד "שלומי וסתם".
בינואר 2022 הצטלם לסרט הקאמבק של יהודה גרובייס "הסיפור שנשכח", סרט דרמה-תקופתי שצולם בפולין. בו הוא מגלם את אלכסיי (תפקיד ראשי), עגלונו של הבעל שם טוב (לצד רפאל קליינמן, ישי לפידות, עדי ביטי, דין מירושניקוב ועמירן דביר).
בשנת 2024 הקים שגיא את הרכב הלהקה "Rafster Blaster Experience", ובאותה שנה החל לגלם את כוכב הילדים "הראש של ג'וש" ובחנוכה של אותה שנה החל להשתתף בהצגה "מה אני רוצה?".
בשנת 2025 העלה שגיא מופע לילדים בשם "ג'וש שגיא מספר ושר".
חיים אישיים

שגיא נשוי ואב לבת ובן. מתגורר ברמת השרון.
קולנוע וטלוויזיה

2006 - "החיים זה לא הכל" עונה 5
2013 - "רמזור" עונה 4
2013 - "בקיצור" סדרת מערכונים בתוכנית "ארץ נהדרת" עונה 2013
2013 - "ג'ירפדה" - סרט קולנוע תפקיד משנה "אריאל"
2013 - "מקסימום" - תפקיד משנה קבוע - סדרה ערוץ ניק ג'וניור - ניקלודיאון
2014 - "טוביאנסקי" - בבימויו של ריקי שלח
2012 - "גומרים הולכים" - סרט טלוויזיה בבימוי שמואל קלדרון, תפקיד ראשי.
2012 - "רווקה פלוס" - סרט בבימוי דובר קוסאשווילי, תפקיד אורח.
2011 - "אחת אפס אפס" - תפקיד משנה (פרק 3)
2016 - "נעלמים" - סדרת נוער ישראלית, אבא של שירה.
TBA "הסיפור שנשכח" סרט עתידי בבימוי יהודה גרובייס, תפקיד ראשי.
"מה אתם הייתם עושים" - סדרה, שחקן ראשי
"ברני" בתפקיד ברני, ערוץ הילדים/הופ/קלטות, בימוי: איריס ארגמן
גילם והפעיל את הבובה "סתם" בהפקות "דליק וסתם" ו"שלומי וסתם".
תיאטרון

1993 "הוא הלך בשדות", אורי, פסטיבל עכו, בימוי: יגאל עזרתי
1993 שמלת גלולות, הבעל (תפקיד ראשי), הסמטה, בימוי: ארז חסון
1993 הילד חולם, מלח פיכח, הבימה /חיפה, בימוי: חנוך לוין
1994 אורי, עוזי, תיאטרון אורנה פורת, בימוי: חגית רכבי ניקוליבסקי
1995 זינזאנה, צ'רלי, הבימה, בימוי: אלי כהן
1995 "על פי"/הרקיע התשיעי, העבד, הפקה פרטית, בימוי: אדם לרר
1995 האב, נויד, הבימה, בימוי: חנן שניר
1996 "מטרבין", התליין, תיאטרון אורתודה, בימוי: ינון צפריר
1996 צבע הפנינה, קרלי, תיאטרון אורנה פורת, בימוי: איציק ויינגרטן
1996 הר לא זז, עוזרו של טאקדה, הבימה, בימוי: חנן שניר
1996 החגיגה של ז'וקו, אדריאנו, הסמטה, בימוי: ניקו ניתאי
1997 העליונים, פיטר (תפקיד ראשי), הסמטה, בימוי: ניקו ניתאי
1998 המלונה של מלכה, פיני (תפקיד ראשי), הסמטה, בימוי: פירה קנטור
1998 מלחמת טרויה לא תתקיים, טרוילוס, הסמטה, בימוי: ניקו ניתאי
1999 בית משותף, מספר דמויות, תיאטרון אורנה פורת, בימוי: רזי אמיתי
1999 גבול הטעם הטוב, מספר דמויות, צוותא 2, בימוי: שפרה האפרתי
2001 להיות או לא, נושא ארון הקודש, פסטיבל עכו, בימוי: ינון צפריר/אבי גיבסון בר-אל
2005 הבורג, האב (תפקיד ראשי), הסמטה, בימוי: כפיר אזולאי
2006 משפט הסרבנים, סרבן, התיאטרון הערבי עברי, בימוי: יגאל עזרתי
2006 משפטי האמת והפיוס, לוחם מג"ב, התיאטרון הערבי עברי ביפו, בימוי: יגאל עזרתי
2007 היטלר הרובוט והסכין (זוכה פרס ההצגה), האבא, פסטיבל עכו, בימוי: יעל טילמן
2008 אלתרמן שלי (מחזה קריאה), ד"ר וישניצר, בית לסין, בימוי: רזי אמיתי
2008 מטודלה, צחי, תיאטרון הסמטה, בימוי: יובל זמיר
2011 פסטיבל עכו, ההצגה צפירמיהו, ציון לשבח על משחק
2011 הצגת בידור, גירושין קטלניים, כתיבה ובימוי אבי פרידמן
2013 פסטיבל עכו, "תג מחיר" כתיבה אלמה וייך בימוי אלמה וייך ונגה אפרת
2020: "מהפכה במגפיים", תיאטרון קרוב, מאת: בני כץ, בימוי: דליה ריבר
הערות שוליים

↑  שוש אביגל, שיר על מות ילדים, חדשות, 24 במאי 1993; המשך
↑  ציפי שוחט, הצגה חדשה - "הבורג", הצגה בהשראת מחזהו של הגרמני של פרנץ קסאבר קרויץ,, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2005
↑  רותה קופפר, שום נפילים לא יבואו, באתר הארץ, 17 ביוני 2007
↑  ליטל גרוסמן, העיר תל אביב, אם הייתם יכולים, מה אתם הייתם עושים לחיים הכט?, באתר הארץ, 19 במרץ 2010
↑  מורן שריר, מעצמת הקולנוע החרדי של משפחת גרובייס יצרה את הסרט העלילתי הראשון על מלחמת עזה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2024
↑  עכבר העיר, "היטלר, הרובוט והסכין" זוכת פסטיבל עכו, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2007
↑  מיכל בעדני-בן שישו, עכבר העיר, אם אמא שלך היתה היטלר?, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2007
↑  איתן בר-יוסף, עכבר העיר ת"א, צל כבד, הפקה זוהרת, באתר הארץ, 18 במאי 2008
↑  סיון שדמון, עכבר העיר, פסטיבל עכו 2011: זהירות, לא להגזים עם הפוליטיקה, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2011
↑  מיכאל הנדלזלץ, "תג מחיר": בעוון אשר אנו יודעים, באתר הארץ, 14 במאי 2014
↑  מהפכה במגפיים, באתר "Time Out ישראל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298547005171  ISNI: 0000 0004 0279 7199  VIAF: 298988165   WorldCat (עם VIAF): 298988165
23 שנים (ספר)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  עלי דשתי 
 שפת המקור:  אנגלית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1994 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-1-56859-029-5
 
23 שנים: מחקר הקריירה הנבואית של מוחמד (בפרסית: منظور از ۲۳ سال دورۀ پیغمبری محمد بن عبدالله است), הוא ספר שנכתב על ידי הסופר האיראני עלי דשתי.
הספר, שמכיל 228 עמודים, עוסק בחייו של מוחמד, נביא האסלאם. דשתי מציג בו את גישתו, לפיה מחשבה והטלת ספק עדיפות על אמונה עיוורת:
אמונה יכולה להקהות את השכל האנושי ואת השכל הישר, אפילו אצל חוקרים מלומדים. מה שנדרש הוא מחקר חסר פניות יותר.
הוא דחה נסים שהמסורת המוסלמית ייחסה למוחמד, והכחיש את הקוראן כמילות האל עצמו. במקום זאת העדיף בחינה יסודית וספקנית של כל מערכות האמונה המסורתיות. לדבריו, הקוראן אינו מכיל שום דבר חדש, כלומר רעיונות שלא הציגו אחרים קודם לכן, וכל המצוות המוסריות של הקוראן מובנות מאליהן.
הסיפורים בקוראן לקוחים מסיפורים זהים מהמסורת היהודית והנוצרית, שאת חכמי הדת שלהם פגש מוחמד במסעותיו לסוריה, ומהמסורת הפגאנית של חצי האי ערב. מוחמד, אומר דשתי, חזר על עקרונות שהאנושות הגתה כבר מאת שנים קודם לכן, בידי "קונפוציוס, בודהה, זרתוסטרה, סוקרטס, משה וישו".
עלי דשתי נאסר, ונגזר עליו גזר דין מוות בפני בית המשפט של המהפכה האסלאמית בשל ביקורת שהעביר על האסלאם. זהו אחד הספרים האסורים לקריאה ולמכירה באיראן. לא ידוע בדיוק מתי מת, אך עיתון איראני פרסם שהדבר קרה בחודש העשירי של שנת 1360 לפי הלוח הפרסי, כלומר בתחילת שנת 1982.
הספר תורגם לשפה האנגלית, אך טרם ראה אור בשפה העברית.
הערות שוליים

↑  23 Years, www.goodreads.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרגריטה, נסיכת סבויה

מרגריטה מסבויה, מלכת איטליה (איטלקית: Margherita di Savoia;‏ 20 בנובמבר 1851 - 4 בינואר 1926), הייתה אשתו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
ביוגרפיה

מרגריטה מריה תרזה ג'ובנה מסבויה נולדה ב-20 בנובמבר 1851 בטורינו, והייתה בתם של הנסיך פרדיננדו מסבויה, דוכס ג'נובה ואליזבת, נסיכת סקסוניה. מצד אביה הייתה מרגריטה נכדתם של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה. מצד אמה הייתה מרגריטה נכדתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה.
מרגריטה נישאה באפריל 1868 לבן-דודה אומברטו, נסיך הכתר של איטליה. בשנת 1869 נולד בנם היחיד של בני הזוג, לימים המלך ויטוריו אמנואלה השלישי. (יש הטוענים כי סיבת היותו של ויטוריו אמנואלה קטן קומה נעוצה בעובדה שהוריו היו בני דודים).
בינואר 1878 ירש אומברטו את כס המלוכה האיטלקי והוכרז כאומברטו הראשון, מלך איטליה, ומרגריטה הוכרזה כמלכת איטליה. בשנת 1900 נרצח אומברטו על ידי מתנקש והמלכה מרגריטה הפכה למלכה האם של איטליה.
מרגריטה ייסדה רבים ממוסדות התרבות באיטליה, בהם בית דנטה. כמו כן היא הייתה פטרונית של מוסדות צדקה רבים, ובראשם הצלב האדום האיטלקי. פיצה מרגריטה נקראה על שמה בשנת 1906 וזאת משום שמרכיביה מסמלים את צבעי הדגל האיטלקי (עגבניות - אדום, בזיליקום - ירוק וגבינה - לבן).
המלכה הואשמה בכך שגילתה אהדה לתנועה הפאשיסטית בראשית ימיה. ארבעת מנהיגי התנועה הפאשיסטית ובתוכם אמיליו דה בונו ואיטלו באלבו נפגשו עימה בשנת 1922 כדי לקבל את ברכתה בטרם פתחו במצעד על רומא.
הנצחה

על פי המיתוס, פיצה מרגריטה נקראה על שמה, כשבשנת 1889 השף רפאלה אספוזיטו הכין את הפיצה לכבוד ביקורה בנאפולי. הוא שילב בה את הצבעים הלאומיים שבדגל איטליה: אדום – עגבניות, ירוק – בזיליקום ולבן – מוצרלה. יש ספקות לגבי אמיתות המיתוס, וכל הנראה פיצה מרגריטה הייתה קיימת בנאפולי עוד לפני כן.
המלכה מרגריטה הייתה חובבת טיפוסי הרים, וכמה רכסים בהרי העולם השונים נקראים על שמה.
ראו גם

ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
טקס פרסי אוסקר ה-44

| --- | --- |

 תאריך:  10 באפריל 1972
 מיקום:  דורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה
 מנחים:  הלן הייז, אלן קינג, סמי דייוויס ג'וניור וג'ק למון
 מפיק:  הווארד קוך
 במאי:  מרטי פאסטה
 רשת שידור:  NBC
 אורך הטקס:  שעה ו-44 דקות
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  הקשר הצרפתי
 זכייה במספר הפרסים הרב:  הקשר הצרפתי (5)
 מספר המועמדויות הרב:  הקשר הצרפתי (8)   כנר על הגג (8)   הצגת הקולנוע האחרונה (8)
 אתר רשמי
 →43 45← פרס אוסקר
טקס פרסי אוסקר ה-44 (באנגלית: 44th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1971 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-10 באפריל 1972. הנחו את הטקס השחקנים הלן הייז, אלן קינג, סמי דייוויס ג'וניור וג'ק למון.
סרט הפשע "הקשר הצרפתי" זכה בפרס לסרט הטוב ביותר, וכן בפרסי הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר. כמו כן בלטו הסרטים "כנר על הגג" (3 פרסים) ו"הצגת הקולנוע האחרונה" (2 פרסים) אשר כל אחד מהם היה מועמד ל-8 פרסים.
סרטו של אפרים קישון "השוטר אזולאי" קיבל מועמדות לפרס הסרט הזר הטוב ביותר, ובכך היה הסרט הישראלי השני אי פעם שמועמד לפרס, אחרי "סאלח שבתי" (1964). כמו כן היה מועמד השחקן הישראלי חיים טופול לפרס השחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "כנר על הגג".
במהלך הטקס הוענק פרס אוסקר לשם כבוד לצ'ארלי צ'פלין בשל "השפעתו על הפיכת הקולנוע לכלי האמנותי של מאה זו". בעת הענקת הפרס נעמד כל הקהל באולם ומחא כפיים במשך 12 דקות רצופות.
הערות שוליים

↑  רשימת הזוכים המלאה, באתר הרשמי
| פרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | הסרט הטוב ביותר • הסרט הבינלאומי הטוב ביותר • הסרט המונפש הטוב ביותר • הסרט הקצר הטוב ביותר • הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר • הסרט התיעודי הטוב ביותר • הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר |  |
| פרסי משחק | השחקן הטוב ביותר • השחקנית הטובה ביותר • שחקן המשנה הטוב ביותר • שחקנית המשנה הטובה ביותר |  |
| פרסי בימוי וכתיבה | הבמאי הטוב ביותר • התסריט המקורי הטוב ביותר • התסריט המעובד הטוב ביותר |  |
| פרסים אחרים | הצילום הטוב ביותר • העריכה הטובה ביותר • עיצוב ההפקה הטוב ביותר • הפסקול המקורי הטוב ביותר • השיר המקורי הטוב ביותר • עיצוב התלבושות הטוב ביותר • האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר • עריכת הסאונד הטובה ביותר • מיקס הסאונד הטוב ביותר • האפקטים הטובים ביותר |  |
| פרסים מיוחדים | פרס לשם כבוד • פרס לזכר • פרס לפעילות הומניטרית • פרס להישגים מיוחדים |  |
| טקסים | 1927/28 • 1928/29 • 1929/30 • 1930/31 • 1931/32 • 1932/33 • 1934 • 1935 • 1936 • 1937 • 1938 • 1939 • 1940 • 1941 • 1942 • 1943 • 1944 • 1945 • 1946 • 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020/21 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
| אחר | האקדמיה האמריקאית לקולנוע • תיאטרון דולבי • שיאים • זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני • מועמדים ישראלים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 6fdd1c7f-6854-4fbf-bc9b-c6b804ab1af7 
ויליאם פרידקין, הבמאי הטוב ביותר.
ג'ין הקמן, השחקן הטוב ביותר.
ג'יין פונדה, השחקנית הטובה ביותר.
בן ג'ונסון, שחקן המשנה הטוב ביותר.
קלוריס ליצ'מן, שחקנית המשנה הטובה ביותר.
מערכות (כתב עת)

| --- | --- |
לוגו "מערכות"לוגו "מערכות"
 סוג:  ביטאון
 תדירות:  דו-ירחון
 סוגה:  מאמרים מקצועיים בנושאי צבא, ביטחון, מדיניות, והיבטים אסטרטגיים
 מו"ל:   צבא הגנה לישראל
 מייסד:  אלעזר גלילי ואליעזר ליבנה
 בעלים:  צה"ל
 עורך ראשי:  עדי לרנר (2018–נוכחי)
 תאריכי הופעה:  1939–1940–הווה
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 
מערכות הוא דו-ירחון עיוני המשמש כביטאון צה"ל. כתב העת מרכז מאמרים מקצועיים בנושאי צבא, ביטחון, מדיניות, וכן היבטים אסטרטגיים של תחומים משיקים כגון כלכלה ותשתיות לאומיות, היסטוריה צבאית (בדגש על היסטוריה צבאית של ארץ ישראל והמזרח התיכון), כמו גם סקירות ספרים בנושאים אלה. כתב העת מופץ ללא תשלום לקציני צבא קבע מדרגת סרן ומעלה, למפקדים במערך המילואים, לשרים, חברי הכנסת, לארגוני ביטחון אזרחיים וכמו כן למנויים בתשלום.
היסטוריה

כתב העת נוסד בשנים 1939–1940 בעריכתם של אלעזר גלילי ואליעזר ליבנה וביוזמת דוד בן-גוריון, בשלושה גליונות שנקראו, משיקולי עקיפת הצנזורה הבריטית, "בימי מערכות", "אשמורות" ו"מחנות", והיו כרכי מאסף למאמרים בנושאי צבא וביטחון. הגיליון הראשון של כתב העת הסדיר ראה אור באפריל 1940 בהוצאת "מערכות" שהוקמה לשם כך. ב-1941 פרש ליבנה מ"מערכות" עקב מחלוקת בינו לבין גלילי.
שלושת הגיליונות הראשונים נועדו להעלות את הרמה המקצועית של אנשי היישוב העוסקים בנושא הביטחון ("אנשי השורה"), ו"לעסקני העם הפועלים במערכה המדינית". עם פרסום הגיליון הסדיר הראשון בשנת 1940, כתב העת החל לשמש גם כשופר הסברה מוסווה של ארגון "ההגנה". הצביון של כתב העת שונה עם הקמת המדינה וצה"ל, אז נעשה לירחונו של צה"ל. בשנים הראשונות של כתב העת השתתפו בעריכה לשונית שלו המשוררים אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן והסופר מנחם זלמן וולפובסקי.
ב"מערכות", לכל אורך שנותיו, פורסמו מאמרים מאת הוגים מרכזיים בתחום כגון באזיל לידל הארט וג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, מפקדים בכירים בצבאות שונים (בעיקר צבא בריטניה וצבא ארצות הברית) ואנשי צבא, אקדמיה ומדינאות ישראלים. כבר במהלך מלחמת העצמאות פרסם "מערכות" מאמרים על קרבותיה, והוא המשיך בכך בשנים שלאחר מכן. גם מלחמות ישראל הבאות נותחו במאמרים ב"מערכות". באופן חריג פסל הרמטכ"ל דן שומרון מאמר של אלוף משה בר-כוכבא שבו מתח ביקורת על אופן פעולת צה"ל באינתיפאדה הראשונה.
מאז שפורקה הוצאת "מערכות" בשנות ה-90 של המאה ה-20, כתב העת יוצא לאור על ידי משרד הביטחון – ההוצאה לאור וצה"ל.