stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוזה פארקס
ביוגרפיה

רוזה פארקס נולדה בעיירה טסקיגי שבאלבמה בשם רוזה לואיז מקולי (באנגלית: Rosa Louise McCauley). היא עבדה במשך שנים כתופרת. ב-1932 נישאה לריימונד פארקס, ספר ממונטגומרי. לאחר נישואיה, עסקה פארקס בעבודות שונות. בעידוד בעלה השלימה את לימודיה התיכוניים ב-1933. באותה תקופה, רק 7% מן האוכלוסייה האפריקאית-אמריקנית הייתה בעלת השכלה תיכונית. חוקי ג'ים קרואו הטילו מגבלות רבות על השתתפותם של שחורים בבחירות, אך פארקס הצליחה להירשם בספר הבוחרים.
בדצמבר 1943 הפכה פארקס לפעילה בתנועה האמריקאית לזכויות האזרח. היא הצטרפה לסניף מונטגומרי ונבחרה כמזכירת נשיא הסניף. היא המשיכה בעבודתה זו עד 1957. בסביבות 1944 החלה לעבוד בבסיס חיל האוויר האמריקני מקסוול, ליד מונטגומרי. הפרדה גזעית הייתה אסורה בבסיס, ופארקס הייתה נוסעת לעבודתה באוטובוס מעורב; לאחר שנים תיארה חוויה זו כ"פוקחת עיניים". מאוחר יותר עבדה כתופרת וכעוזרת בביתו של זוג לבן, קליפורד ווירג'יניה דור (Durr). בני הזוג היו בעלי חשיבה ליברלית מבחינה פוליטית, והתיידדו עם פארקס. ב-1955 עודדו אותה ללמוד בבית הספר היילנדר (Highlander Folk School) שבטנסי (לימים מרכז החינוך והמחקר היילנדר), מרכז חינוך לפעילי צדק חברתי, שהתמקד בהדרכה על זכויות עובדים ושוויון גזעי, מוסד שיועד לשכבות העממיות, השכבות הנמוכות ובעלות החינוך הבסיסי יותר. המחנכת והאחראית על חיילים משוחררים, ספטימה קלארק, הדריכה את פארקס במוסד זה.
פעילותה כנגד גזענות

ב-1944 עמדה פארקס בראש יוזמה להגנתה של ריסי טיילור, אישה שחורה מאלבמה שנאנסה באונס קבוצתי על ידי חבורת גברים לבנים, אשר למרות הודאות שלהם בנושא לא נחקרו או הואשמו בפשע. היא הקימה את "הוועדה למען צדק שוויוני עבור גב' ריסי טיילור (CEJRT)", שהפך עד מהרה לארגון עם סניפים ברחבי ארצות הברית, ותמכו בו פעילים ופעילות שחורים מובילים של התקופה, שהעלו את הסוגיה לעיתונות והפעילו קמפיין שמכוון לגרום למושל אלבמה צ'ונסי ספארקס - שהיה גזען מוצהר - לפתוח בחקירה. על אף שהמקרה לא הצליח להביא לצדק עבור טיילור, ההתארגנות הכלל-ארצית בקהילות שחורות וב-NAACP הניחה אבני יסוד לפעולות שהגיעו מאוחר יותר, כדוגמת חרם האוטובוסים של מונטגומרי כעשור לאחר מכן.
באוגוסט 1955 נחרדו רבים מהרצח האכזרי של אמט טיל (Emmett Till). טיל היה נער אפריקאי אמריקאי שנרצח במיסיסיפי בגיל 14, מכיוון ששוחח עם אישה לבנה. ב-27 בנובמבר 1955 השתתפה פארקס בעצרת המונית במונטגומרי, במחאה על הרצח.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר 1955, סירבה פארקס להוראת נהג האוטובוס בו נסעה לפנות את כיסאה לאדם לבן. היא נעצרה, נשפטה והורשעה בהפרת הסדר הציבורי ואי ציות לחוק המקומי, והוטל עליה קנס. באותם ימים החוק במונטגומרי קבע כי יש להושיב בנפרד שחורים ולבנים באוטובוס, וכי חלה חובה על הנוסעים לציית להוראות הנהג בעניין, כאשר היה מקובל להושיב את הלבנים בחלק הקדמי של האוטובוס. פארקס אומנם ישבה בחלקו האחורי של האוטובוס, אולם היה נהוג שכאשר החלק הקדמי התמלא, הנהג פנה לשחורים והורה להם לפנות את מקומם ללבנים. פארקס לא הייתה הראשונה שהורשעה בעבירה זו: עשר שנים קודם לכן הורשעה איירין מורגן בגין אותה עבירה, והערעור על הרשעתה הוביל לאיסור על הפרדה גזעית בתחבורה הבין-מדינתית. בשונה מפארקס, המקרה של מורגן לא ייצג סירוב לא-אלים, ומורגן לא הייתה מקושרת לתנועה לשחרור השחורים ולכן, כנראה, המקרה שלה לא הצית את התגובות שבאו בעקבות מעצרה של פארקס. כמו כן, תשעה חודשים לפני המעצר של פארקס, הייתה קלודט קולווין הראשונה במונטגומרי שנעצרה על סירוב להישמע לחוקי ההפרדה הגזעית באוטובוסים. מנהיגי התנועה השחורה במונטגומרי החליטו שקולווין אינה דמות טובה דייה לייצג את המאבק כי הייתה רק בת חמש-עשרה, ונכנסה להריון מחוץ למסגרת הנישואים, והחליטו לחכות למקרה "פוטוגני" יותר. כזה היה המעצר של פארקס, שהייתה מקושרת לתנועה לשחרור שחורים ונחשבה משכילה ומכובדת חברתית.
פעילותה כנגד גזענות > חרם האוטובוסים במונטגומרי והעתירה כנגד הפרדה גזעית באוטובוסים

בעקבות מעצרה של רוזה פארקס הוביל הכומר מרטין לותר קינג את חרם האוטובוסים של מונטגומרי, ובנוסף הוגשה עתירה בשמם של ארבעה אזרחים אפרו-אמריקאים כנגד מדיניות ההפרדה הגזעית, עתירה (אנ') שהתקבלה על ידי בית המשפט המחוזי באלבמה והערעור עליה הגיע לדיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-13 בנובמבר 1956 הכריעו שופטי בית המשפט העליון כי ההפרדה הגזעית באוטובוסים נוגדת את חוקת ארצות הברית. לאחר שבעקבות אשרור הפסיקה, ביטלה חברת האוטובוסים הציבורית את מדיניות ההפרדה הגזעית שלה, נפסק החרם לאחר שנמשך מעל שנה.
פארקס הפכה לסמל בתנועה לזכויות האזרח. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא עברה לדטרויט והייתה פעילה במפלגה הדמוקרטית.
אותות כבוד והוקרה

בשל תרומתה זכתה רוזה פארקס בשנת 1983 לאזכור שמה בהיכל התהילה לנשים של מישיגן ובשנת 1993 לאזכור שמה בהיכל התהילה הלאומי לנשים של ארצות הברית. ב-1996 העניק לה הנשיא ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1999 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס על פעילותה נגד גזענות.
ב-1994 ביקש חבר הקו קלוקס קלאן לאפשר לארגונו לאמץ קטע מדרך בעיר סנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית. במסגרת האימוץ, אמור היה הארגון לדאוג לנקיון הדרך, שבה אמורים היו להיות מוצבים שלטים הנושאים את שמו. בתחילה סירבה המדינה לבקשה, אבל לאחר פסיקת בית-משפט פדרלי שהסירוב אינו חוקתי, הוכרחה המדינה בשנת 2000 להציב את השלטים. בית המחוקקים של מיזורי החליט בתגובה לשנות את שם הדרך לדרך רוזה פארקס, והקו קלוקס קלאן ויתר על זכותו לטפח דרך זו.
בשנת 2001 יצא סרט דוקומנטרי קצר על חרם האוטובוסים במונטגומרי בעקבות פעילותה של פארקס, ששמו "זמנים כבירים - המורשת של רוזה פארקס" (אנ')
בשנת 2002 יצא סרט הטלוויזיה "הסיפור של רוזה פארקס"  (אנ'), בו מגלמת את דמותה אנג'לה באסט.
אירוע השוד

בשנת 1994 נשדדה רוזה פארקס בביתה בדטרויט על ידי אדם ממוצא אפרו-אמריקאי בשם ג'וזף סקיפר, שהכה אותה וגנב ממנה 53 דולר. השודד זיהה אותה ושאל אם היא רוזה פארקס, אך גם לאחר שאישרה שזאת אכן היא, השודד לא חזר בו. מקרה זה עורר סערה רבה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית בארצות הברית.
פטירתה

רוזה פארקס נפטרה ב-24 באוקטובר 2005 כשהיא בת 92.
ב-27 באוקטובר 2005 החליט סנאט ארצות הברית כי ארונה של פארקס יוצב ברוטונדה של הקפיטול, כדי לאפשר לציבור הרחב לחלוק לה כבוד אחרון. הצעה זו אושרה גם על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית ב-28 באוקטובר. בכבוד זה זכו רק 31 אנשים בהיסטוריה של ארצות הברית (לרבות פארקס). פארקס היא האישה הראשונה שזכתה בכבוד זה, האישיות השחורה השנייה שזוכה בכבוד זה (אחרי ג'ייקוב צ'סטנט) והאישיות השנייה שאינה עובדת מדינה או נבחרת ציבור שזכתה בכבוד זה (אחרי פייר שארל ל'אנפן). הקודם שזכה בכבוד זה היה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
ב-27 באוקטובר החליטה עיריית מונטגומרי, אלבמה, כי כל המושבים הקדמיים באוטובוסים בעיר יקושטו בסרטים שחורים לזכרה.
לאחר מותה, נלקח ארונה של פארקס לכנסייה האפריקנית המתודיסטית האפיסקופלית סנט פול שבמונטגומרי, וב-29 באוקטובר הועבר לאוטובוס מאותו דגם של האוטובוס בו סירבה פארקס לפנות את כיסאה ללבן והובא לוושינגטון.
ב-30 באוקטובר הורה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש על יום אבל לאומי, ועל הורדת כל דגלי ארצות הברית לחצי התורן.
למעלה מ-50,000 איש עברו לפני ארונה של פארקס בקפיטול וחלקו לה כבוד אחרון ב-31 באוקטובר, ובאותו יום הועבר הארון למוזיאון צ'ארלס ה. וורייט להיסטוריה של השחורים באמריקה שבדטרויט, מישיגן שם הוצג הארון עד 2 בנובמבר.
ב-2 בנובמבר נערך טקס הלוויה בכנסיית טמפל הגדולה שבדטרויט. בשל מספר הנואמים הרב נמשך הטקס שבע שעות, במקום שלוש השעות המתוכננות, ומסע הלוויה לבית הקברות נעשה בחשיכה וברכב, במקום במרכבה כפי שתוכנן. טקס ההלוויה שודר במספר רב של תחנות טלוויזיה.
פארקס נקברה בבית הקברות וודלואון שבדטרויט, בין קברי בעלה ואמה, בקפלה שלאחר טקס הלוויה שונה שמה ל"קפלת החופש על שם רוזה פארקס".
ראו גם

יום רוזה פארקס
קלודט קולווין – האפרו-אמריקאית הראשונה במונטגומרי שסירבה לפנות את כסאה באוטובוס לאדם לבן.
דורותי קאונטס – אחת מהתלמידים האפרו-אמריקאים הראשונים שלמדו ב"תיכון הארי הארדינג" בשארלוט (קרוליינה הצפונית)
יולנדה קינג – פעילת זכויות אזרח ובתו של מרטין לותר קינג
לקריאה נוספת

מישל נוריס, גם אני אמריקאי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 221, אוקטובר 2016
רוזה פארקס, בתוך: רוזלין הורטון וסלי סימונס. נשים ששינו את העולם, הוצאת מטר, 2009, תרגום: ענבל שגיב, עמודים 149-146 (הספר בקטלוג ULI).
לקריאה נוספת > ספרי ילדים

ליסבת' קייזר, רוזה פארקס (קטנות-גדולות), תל אביב: הוצאת צלטנר, 2017. תרגום: עטרה אופק (הספר בקטלוג ULI).
קייט פנקהרסט, סיפורן של נשים מופלאות ששינו את העולם, הוצאת סיגליות, 2018. תרגום: חנה לבנת (הספר בקטלוג ULI).
הערות שוליים

↑  Recy Taylor, who fought for justice after being raped by six white men, dies at 97, Associated Press, January 2, 2018
↑  Montgomery City Code, Section of the city code requiring segregation on buses, Alabama Department of Archive and History, chapter 6 senctions 10,11, ‏1952
↑  Before Rosa Parks, There Was Irene Morgan
↑  "Claudette Colvin, The Montgomery Bus Boycott
↑  "Her circumstances would make her an extremely vulnerable standard-bearer." ISBN 0-671-68742-5 p. 123
↑  בית משפט מחוזי באלבמה, החלטה בעתירה כנגד הפרדה גזעית באוטובוסים
↑  The Martin Luther King, Jr. Research and, העתירה לביטול ההפרדה הגזעית באוטובוסים Browder v. Gayle, באתר kinginstitute.stanford.edu (באנגלית)
↑  Mighty Times: The Legacy of Rosa Parks, Full Frame Documentary Film Festival (באנגלית אמריקאית)
↑  The Rosa Parks Story, 2002-02-24, נבדק ב-2024-10-17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425258405171  PLWABN: 9810634822705606  BIBSYS: 5007822  BNE: XX4892747  BnF: cb15080425z (data)  CiNii: DA0824207X  GND: 119472678  ISNI: 0000 0001 2122 7464  LCCN: n87927953  MusicBrainz: 4417592c-2221-488b-b945-a1d021679bfd  NARA: 10571886  NDL: 00472759  NKC: xx0253112  NLG: 345824  NLK: KAC201212900  NTA: 070690308  RERO: 02-A027720553  SELIBR: 360011  SNAC: w63k42x2  SUDOC: 079443117  VIAF: 18032665   WorldCat (עם VIAF): 18032665
יחסי ארצות הברית – ברזיל

| יחסי ארצות הברית – ברזיל |
| --- | --- |
ארצות הברית: ברזיל


ארצות הברית: ברזיל
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 8,515,770
אוכלוסייה
346,514,652: 212,477,576
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 2,173,666
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 10,230

נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בבית הלבן, מרץ 2019.
יחסי ארצות הברית–ברזיל הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין ברזיל. ליחסים בין המדינות היסטוריה ארוכת טווח. ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות ברזילאית, וברזיל הייתה האומה הדרומית אמריקאית היחידה ששלחה כוחות להילחם לצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. אף על פי שמעולם לא התעמתו באופן גלוי זו עם זו, שתי המדינות ניהלו יחסים רחוקים יחסית, עם תקופות קצרות של שיתוף פעולה. אמנם, היחסים בין ארצות הברית וברזיל התחזקו באופן משמעותי לאחר בחירת דילמה רוסוף לנשיאת ברזיל בשנת 2010, וההידרדרות האחרונה ביחסי ברזיל–איראן, הייתה תקופה של מתיחות ביחסים במהלך גילוי תוכניות המעקב ההמוני של ארצות הברית בברזיל ביוני 2013. אחרי שהוכח ריגול אמריקני ברוסף, זו ביטלה ביקור מתוכנן בארצות הברית בספטמבר 2013 במחאה על גילויים אלה. מתח זה נסוג מעט בשנת 2014 לאחר שהתברר כי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לא היה מעורב ישירות בתוכניות המעקב. היחסים השתפרו במידה ניכרת מאז ביקורה של רוסף ב-30 ביוני 2015 בארצות הברית, כמעט שנתיים לאחר ביטול הביקור הקודם בעקבות שערוריות הריגול. בשנת 2019, עם ניצחונו של ז'איר בולסונארו, שתי המדינות נועדו שוב, וחתמו על עסקאות והסכמים בתחומי המחקר, הביטחון וההגנה, בולסונארו וטראמפ נחשבים לבעלות ברית אזוריות.
בנוסף, שתי המדינות חולקות חברות במגוון ארגונים בינלאומיים, בהם האו"ם, ארגון הסחר העולמי, ארגון המדינות האמריקאיות, ה-G-8+5, וה-G-20. ברזיל היא אחת מהמדינות הפרו-אמריקאיות בעולם. על פי סקר דעת הקהל העולמי, 65% מהברזילאים ראו את ארצות הברית באופן חיובי בשנת 2014, והמספר עלה ל-73% בשנת 2015. בשנת 2015, טענו 63% מהברזילאים שהם בטוחים שאובמה יעשה את הדבר הנכון בענייני עולם. בסקר אחר שנערך בסוף 2013, 61% מהאמריקאים ראו את ברזיל באופן חיובי, ו-15% ראו אותה באופן שלילי.
טבלת השוואה

|  |  ברזיל  |  ארצות הברית  |
| --- | --- | --- |
סמל: 
| דגל | ברזיל | ארצות הברית |
| יבשת | דרום אמריקה | צפון אמריקה |
| אוכלוסייה | 210,620,000 | 325,013,000 |
| אזור | 8,516,000 ק"מ 2 (3,288,000 מ"ר) (86% מגודל ארצות הברית) | 9,826,630 ק"מ 2 (3,794,066 מ"ר) |
| צפיפות אוכלוסין | 24.66 / ק"מ 2 (63.1 מ"ר) | 31 / ק"מ 2 (80 מ"ר) |
| עיר בירה | ברזיליה | וושינגטון |
| העיר הגדולה ביותר | סאו פאולו - 12,040,000 (21,242,939 מטרו) | העיר ניו יורק - 8,491,079 (20,092,883 מטרו) |
ממשלה: הרפובליקה החוקתית הפדרלית לנשיאות
| ראש המדינה הראשון | הקיסר פדרו הראשון | הנשיא ג'ורג' וושינגטון |
| ראש המדינה הנוכחי | הנשיא ז'איר בולסונארו | הנשיא ג'ו ביידן |
| ראש הממשלה הראשון | הקיסר פדרו הראשון | הנשיא ג'ורג' וושינגטון |
| ראש הממשלה הנוכחי | הנשיא ז'איר בולסונארו | הנשיא ג'ו ביידן |
| שפות רשמיות | פורטוגזית | אין ברמה הפדרלית (דה פקטו אנגלית) |
| התמ"ג (נומינלי) | 2.139 טריליון דולר אמריקני (10,224 דולר לנפש) | 18.569 טריליון דולר אמריקני (57,468 דולר לנפש) |
| שגריר | סרג'יו אמרל | ויליאם פופ |
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

לאחר העברת חצר המלוכה הפורטוגזית לריו דה ז'ניירו ופתיחת הנמלים לאחר מכן לספינות זרות, ארצות הברית הייתה בשנת 1815 המדינה הראשונה שהקימה קונסוליה בברזיל, בעיר רסיפה, מחוז פרנמבוקו. זו הייתה גם האומה הראשונה שהכירה בהכרזת העצמאות של ברזיל משנת 1822 מפורטוגל בשנת 1824. הכרה בעצמאותן של מדינות אמריקה מהשליטה האירופיות בהן הייתה מדיניות של ארצות הברית, שקיוותה לערער את ההשפעה האירופית באזור. במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה העשרים, האינטראקציה בין השתיים הוגבלה לפורומים רב-צדדיים, כמו ועידת המדינות האמריקאיות. בכנס הפאן-אמריקני הראשון בשנת 1890, מדינות רבות באמריקה, בהן ארצות הברית וברזיל, דנו בשורה של פרויקטים לאינטגרציה אזורית. אלו נעו משילוב צבאי וכלכלי. ארצות הברית תכננה ליצור גוש כלכלי פאן-אמריקני, אנטי-אירופי, ואיחוד מכס. הכוונה הייתה להשעות את התעריפים החיצוניים שיוחלו על סחר בין אמריקני, אך לא על סחר אירופי-אמריקני.
המהפכה הברזילאית בשנת 1930 הפילה את בעלי מטעי הקפה האוליגרכים והביאה לשלטון מעמד בינוני עירוני ואינטרסים עסקיים שקידמו את התיעוש והמודרניזציה. קידום אגרסיבי של התעשייה החדשה קוים בכלכלה עד שנת 1933, ועודד את המשקיעים האמריקאים. מנהיגי ברזיל בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים החליטו כי מטרת מדיניות החוץ המרומזת של ארגנטינה היא לבודד את ברזיל דוברת הפורטוגזית משכנותיה דוברות הספרדית ובכך להקל על הרחבת ההשפעה הכלכלית והפוליטית הארגנטינאית בדרום אמריקה. חמור מכך, היה החשש שצבא ארגנטינאי חזק יותר יפתח במתקפת פתע על צבא ברזיל החלש. כדי להתמודד עם איום זה יצרה ברזיל קשרים הדוקים יותר עם ארצות הברית. בינתיים, ארגנטינה התקדמה בכיוון ההפוך.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, ברזיל הייתה בעלת ברית איתנה של ארצות הברית ושלחה את צבאה להילחם נגד גרמניה. ארצות הברית העמידה סכום של 100 מיליון דולר במלווה חכירה בתמורה לשימוש בשדות תעופה למעבורת חיילים ואספקה ברחבי האוקיינוס האטלנטי ובסיסים ימיים להילחם בסירות הגרמניות. לעומת זאת, ארגנטינה הייתה נייטרלית באופן רשמי, אם כי לעיתים הביעה העדפה ותמיכה בגרמניה.
האינטראקציות בין ברזיל לארצות הברית התגברו במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1942, במהלך המנדט הראשון של גטוליו ורגאס (1930–1945), תרמה ברזיל תרומות מסוימות לבעלות הברית - ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה מול מדינות הציר. זה הוביל להקמתה של ועדת ההגנה המשותפת בין ברזיל – ארצות הברית, בראשות ג'יימס גאריש ארד ופעלה לחיזוק הקשרים הצבאיים בין שתי המדינות, וצמצמה את הסבירות להתקפות מדינות הציר על הספינות בארצות הברית כשחיילים נסעו לאורך האוקיינוס האטלנטי לאפריקה ואירופה, ומזערה את השפעת מדינות הציר בדרום אמריקה.
ברזיל ויתרה באופן זמני עבור ארצות הברית על שטח כלשהו בצפון מזרח ברזיל, כך שהאומה הצפון אמריקאית תוכל לשגר את מטוסיה להילחם בציר באירופה ובאפריקה (קו החוף הצפון-מזרחי של ברזיל הוא הנקודה המזרחית ביותר ביבשת אמריקה). בשנת 1944 שלחה ברזיל גם את כוח המשלחת הברזילאי שיפקד על ידי צבא ארצות הברית באירופה. ורגאס היה מרוצה מההבטחה של פרנקלין רוזוולט כי לברזיל תוענק מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם, ההבטחה שארצות הברית לא הצליחה מאוחר יותר לקיים עקב התנגדות ברית המועצות ובריטניה.
נשיאותו של יוריקו גספאר דוטרה (1946–1951) הובילה לתקופה קצרה של שלטון דמוקרטי לאחר הדחת ז'טוליו ורגאס. במהלך ממשל דוטרה, מדיניות החוץ של ברזיל הייתה בקו אחד עם המדיניות של ארצות הברית. דוטרה הוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB) בשנת 1947 וניתק את היחסים עם ברית המועצות. בניגוד ללאומיות הכלכלית של קודמו, הוא פתח את המדינה להשקעות זרות, בעיקר מארצות הברית. אולם, שובו של ז'טוליו ורגאס לשלטון בשנת 1951 - כיום באופן דמוקרטי - סימן את התקררות היחסים וחזרה ללאומיות כלכלית. ורגאס האשים את ארצות הברית בהדחתו בשנת 1945 ופנה ללאומיות הברזילאית. במנדט ורגאס החדש, המתיחות הישנה חזרה במלוא עוצמתה - במיוחד לאחר שניסה ליישם הצעת חוק שמונעת את שליחתם של 90% מההון המיוצר במדינה לבנקים בינלאומיים. כתוצאה משערוריות רבות במנדט השני שלו - שערוריות שחיתות, מתחים עם הצבא וכו', ורגאס התאבד בשנת 1954. הוא הותיר אחריו מכתב התאבדות, בו הוא מצביע על ההשמדה התקשורתית ולחץ מצד בנקים זרים כאשמת הדיכאון והמוות שלו.
היסטוריה > המלחמה הקרה

בשנת 1956 נכנס לתפקיד ז'וסלינו קוביצ'ק (1956–1961). כמו ורגאס, גם לקוביצ'ק הייתה מדיניות כלכלית פרו-תעשייתית. הוא כינה אותה "נשיונל דיבלופמנטליזם" (בתרגום חופשי: התפתחותיות לאומית). אך בניגוד לתוכניתו של ורגאס (ולמרות שמה של המדיניות), התוכנית של קוביצ'ק הייתה פתוחה להשקעות של הון זר. אף שחיזק את היחסים עם אמריקה הלטינית ואירופה, קוביצ'ק ביקש גם לשפר את הקשרים עם ארצות הברית. מדיניותו הכלכלית משכה השקעות ישירות אדירות של הון זר, שרבים מהם הגיעו מארצות הברית. הוא גם הציע תוכנית שאפתנית לסיוע בפיתוח של ארצות הברית באמריקה הלטינית, המבצע "פאן-אמריקה". הממשל היוצא של הנשיא דווייט אייזנהאואר מצא את התוכנית חסרת עניין, אך ממשל הנשיא ג'ון פ. קנדי ניכס כספים בשנת 1961 לברית להתקדמות.
היחסים התקררו מעט לאחר שהנשיא ז'אניו קואדרוס נכנס לתפקידו, כאשר שלט בברזיל לאורך מספר חודשים בודדים ב-1961. הקמפיין של קוואדרוס זכה לתמיכה מהאיחוד הלאומי הדמוקרטי, מפלגת הימין הגדולה בברזיל אז. מדיניות החוץ של קוואדרוס - בשם "מדיניות חוץ עצמאית" - שחקה מהר את תמיכתו השמרנית. בניסיון ליצור קשרים עם שותפויות סחר חדשות, נשיא ברזיל ניסה ליצור קשרים הדוקים יותר עם כמה מדינות קומוניסטיות, בהן קובה. קוואדרוס תמך בגלוי בפידל קסטרו במהלך הפלישה למפרץ החזירים שהובלה על ידי ארצות הברית. הנשיא ביקר במדינה הקריבית לאחר האירוע, ועוטר בתואר הכבוד הגבוה ביותר של ברזיל. כתוצאה מחוסר היציבות הפוליטית במדינה - דבר שגרם להתפרקותו עם ה-UDN והמתחים עם הצבא - התפטר קוואדרוס. באותה עת היה סגן הנשיא ז'ואאו גולאר בשליחות דיפלומטית בסין הקומוניסטית.
באותה שנה נכנס לתפקיד גולאר (1961–1964). עם זאת, חוסר היציבות הפוליטית המשיך להיות גבוה - שכן לא רק שגולאר שמר על מדיניות החוץ הלא שגרתית של קוואדרוס (שהעיתונות הברזילאית כינתה כ"הסתננות קומוניסטית"), אלא שהוא גם הראה רצף שמאלי ברור בענייני פנים. הוא תמך באיגוד עובדים והגדיל את שכר המינימום. בסוף 1963, החלישה ארצות הברית את יחסיה עם ברזיל וצמצמה את הסיוע למדינה. הדאגות בוושינגטון היו שברזיל תהפוך למעצמה מתפתחת שלא תתייצב כמו מצרים. אולם הדאגות הללו התפוגגו ב-31 במרץ 1964. באותו יום בו ההפיכה צבאית הפילה את הממשלה האזרחית, ומשטר צבאי ידידותי לארצות הברית החליף אותו.
היסטוריה > המלחמה הקרה > תמיכת ממשלת ארצות הברית בהפיכה

אף על פי שמעולם לא התוודה על ידי ממשלת ארצות הברית, זו סיפקה בסתר נשק ותמיכה אחרת למזמני ההפיכה הצבאית. מסמכי ממשלת ארצות הברית שפורסמו ב-31 במרץ 2004, 40 שנה להפיכה הברזילאית, חושפים את תפקיד ארצות הברית. קלטת שמע שיצאה באותו יום, למשל, הציגה את נשיא אמריקה לינדון ב. ג'ונסון (1963–1969) שהורה לעזור בברזיל, ונשמעו דבריו: "אני חושב שאנחנו צריכים לעשות כל צעד שאנחנו יכולים, להיות מוכנים לעשות כל מה שאנחנו צריכים לעשות." ממשל קנדי בראשות קודמו של ג'ונסון, ג'ון פ. קנדי (1961-1963), שנרצח שנת 1963, היה אדריכל ההפיכה. הנשיא קנדי החל בהכנות להפיכה ביולי 1962. שגריר ארצות הברית בברזיל, לינקולן גורדון, והיועץ הראשי של אמריקה הלטינית ריצ'רד נ'גודווין קיימו פגישה עם הנשיא כאשר ההכנות להפלה החלו ביולי 1962. היועץ המשפטי לממשל האמריקני רוברט קנדי, אחראי נוסף בממשל קנדי ואחיו של הנשיא המנוח, התלהב מאוד מההפיכה. קלטת שמע שפורסמה במלאת 50 שנה להפיכה בשנת 2014 חשפה שרוברט קנדי אפיין את גולארט כפוליטיקאי "מרושע" ש"מדמה שהוא תפס אותנו בישבן".
ארבעה ימים לפני ההפיכה כתב גורדון לסוכני ה-CIA בפירוט כיצד ארצות הברית צריכה לעזור לקושרים: "אם השפעתנו היא לסייע במניעת אסון גדול כאן - מה שעלול להפוך את ברזיל לסין של שנות השישים - כאן אני וגם כל היועצים הבכירים שלי מאמינים שיש לתמוך בתמיכה שלנו". כדי להבטיח את הצלחת ההפיכה, המליץ גורדון "לנקוט בצעדים המהירים ביותר כדי להיערך למסירה חשאית של נשק ממוצא שאינו אמריקני, שיועמד לרשות תומכי קסטלו ברנקו בסאו פאולו". כדי להסתיר את תפקיד ארצות הבריתה, המליץ גורדון על מסירת הנשק באמצעות "צוללת לא מסומנת שיועמסה בלילה בנקודות חוף מבודדות במדינת סאו פאולו דרומית לסנטוס."
בשנת 2001 פרסם גורדון ספר - "ההזדמנות השנייה של ברזיל: בדרך לעולם הראשון" - על ההיסטוריה של ברזיל מאז ההפיכה הצבאית, בה הכחיש את תפקידו בפרשה. עם זאת, על חשיבותו של גורדון לתנועת ההפיכה, ג'יימס נ. גרין, ברזילאי אמריקאי, אמר בריאיון לאתר ברזילאי: "[גורדון] שינה את ההיסטוריה של ברזיל, שכן הוא נתן אור ירוק ולכן הצבא קידם את ההפיכה ב-1964. הוא הבהיר כי אם תקודם ההפיכה, ארצות הברית מתכוונת להכיר בזה מיד, וזה היה מהותי [עבור הקושרים]." כלי תקשורת, גם בברזיל וגם בארצות הברית, צפו את ההפיכה.
ארצות הברית הכירה מיד בממשלת הביניים החדשה, וביום ההפיכה עגן כוח המשימה הימי של ארצות הברית בסמוך לנמל ויטוריה. ממשל ג'ונסון (וקרן המטבע הבין-לאומית) העמיד הלוואות גדולות לממשלת קסטלו ברנקו החדשה (1964–1964).
היסטוריה > המלחמה הקרה > סוף המלחמה הקרה; חזרת הדמוקרטיה לברזיל

עם כניסתו לתפקיד במרץ 1990, ביקש הנשיא קולור התקרבות מהירה עם ארצות הברית במטרה להתחיל במדיניות אגרסיבית של הכנסת ברזיל לכלכלה העולמית והעמדתה לשולחן המשא ומתן של מעצמות העולם. ממשל פרנקו שמר על עמדה עצמאית והגיב בקור רוח להצעות של ממשלת קלינטון לאזור סחר חופשי באמריקה הלטינית.
היסטוריה > המאה ה-21

קשרי ארצות הברית עם ממשלת קרדוזו בין השנים 1995–2002 היו טובים. קרדוסו קיים ביקור גדול בוושינגטון הבירה ובניו יורק בשנת 1995, וממשל קלינטון הביע התלהבות רבה מהעברת התיקונים החוקתיים שפתחו את הכלכלה הברזילאית להגדלת ההשתתפות הבין-לאומית.
ממשל בוש ראה בברזיל שותפה חזקה שניתן לשתף איתה פעולה כדי לפתור בעיות אזוריות וגלובליות. הנושאים החשובים והדחופים לברזיל וגם לארצות הברית כללו מאבק בסמים ובטרור, ביטחון אנרגטי, סחר, סוגיות סביבתיות, זכויות אדם ומאבק באיידס.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, ברזיל הייתה הראשונה שהציעה לכנס את האמנה הבין-אמריקאית לעזרה הדדית, המכונה גם אמנת ריו, שקובעת כי "התקפה חמושה על חבר אחד צריכה להיחשב כמתקפה על כולם". האמנה החלה את תוקפה ב-19 בספטמבר בישיבת שרי החוץ של חצי הכדור המערבי בארגון המדינות האמריקניות. ב-1 באוקטובר הצהיר הנשיא קרדוסו כי ארצות הברית לא ביקשה תמיכה צבאית ברזילאית וכי ברזיל אינה מתכוונת להציע דבר כזה. למרות התמיכה הראשונית של ברזיל בארצות הברית, היא בחרה לא להצטרף באופן פעיל למלחמה בטרור ותחת הנשיא לולה, היא התנגדה נחרצות למלחמת עיראק של ממשל בוש.
למרות זאת היחסים הדו-צדדיים נחשבו קרובים למדי, למרות הגישות הפוליטיות השונות של לולה ובוש בנושאים שונים. ב-20 ביוני 2003, ערך הנשיא לולה ערך ביקור רשמי בארצות הברית, והוא והנשיא בוש החליטו "ליצור מערכת יחסים קרובה, חזקה ואיכותית יותר [דו צדדית]." ב-6 בנובמבר 2005 ביקר הנשיא בוש בברזיליה ושני המנהיגים אישרו את היחסים הטובים בין המדינות והתחייבו לפעול יחד לקידום השלום, והדמוקרטיה. הנשיא בוש הודה לברזיל על מימוש המנהיגות בעולם ובחצי הכדור, כולל תפקידה של ברזיל בכוח שמירת השלום בהאיטי, ועל המאמצים ברחבי העולם להיאבק באיידס.
פקידים ברזילאים ואמריקאים חתמו על הסכם לקידום ייצור ושימוש נרחב יותר באתנול ברחבי העולם. ההסכם הושג לאחר ביקורו של הנשיא בוש בברזיל ב-9 במרץ 2007 ושל הנשיא לולה בקמפ דייוויד ב-31 במרץ 2007.
לאחר מותו של אוסאמה בן לאדן בשנת 2011, אמר שר החוץ הברזילאי אנטוניו פטריוטה כי "אנו מודאגים מאוד לגבי פעולות נגד. אנו מקווים כי אירוע זה לא יגרום להתקפה". אך הוסיף כי האירוע היה "חשוב וחיובי", כאשר העולם הערבי קרא להגדיל את חופש הביטוי. הוא המשיך, "ככל שאל-קאעידה ואוסאמה בן-לאדן היו ונשארו מאחור על אסטרטגיות פוליטיות המתעדפות פעולות טרור, [ממשלת ברזיל] יכולה רק להביע את הזדהותנו עם הקורבנות ועם מי שמבקש צדק."
בשנים האחרונות, ברזיל, עם תפקידה הבולט יותר ויותר כאומה החזקה, המובילה והמשפיעה ביותר באמריקה הלטינית, ביקשה בדרך כלל לשתף פעולה עם וושינגטון בסוגיות ספציפיות בעלות אינטרס הדדי ולא לפתח מערכת יחסים מפלגתית וכוללת עם ארצות הברית. בעוד שברזיל העמיקה את קשריה האסטרטגיים עם יריבותיה האמריקאיות המושבעות כמו איראן, קובה, ונצואלה ורוסיה, והביעה הכרה בפלסטין כמדינה משקיפה (לה התנגדה ארצות הברית), היא נותרה מרכזית יחסית, אימצה נייטרליות ולא הביעה עמדה ברוב הסוגיות הבינלאומיות, כדוגמת הימנעות מהחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1973 המאפשרת התערבות צבאית בלוב.
במרץ 2019, הודיע נשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, בבית הלבן כי אזרחים אמריקנים, בנוסף לאזרחים יפנים, אזרחים קנדיים ואזרחים אוסטרלים, לא ידרשו עוד ויזת נסיעות לביקור במדינה עד שתי תקופות של 90 יום לכל השנה, החל מיוני 2019, במטרה לקדם את התיירות. ארצות הברית לא תמשיך להדגיש את המדיניות.