stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקר פרטי (מחזה)
שחקנים

החוקר – ניר רון.
בטין, העוזרת שלו – כרמית מסילתי-קפלן.
גברת ויצמן, אמא של מיכאל – עירית פשטן.
מר ויצמן, אבא של מיכאל – ארז שפריר.
מיכאל – אריאל וולף.
תמרה, חברתו – תמר אלקן.
הנער עם השיער הרטוב – יואב בבלי/אלון פרלמוטר.
מלצר – יואב היימן.
מינה, אחותה של בטין – אורית גל.
לאון, ידיד של בטין – יהויכין פרידלנדר.
קלידים – איתמר גרוס, אוהד בן-אבי.
יוצרים

תפאורה – סבטלנה ברגר
תלבושות – יהודית אהרון
תאורה – רוני כהן
תנועה – שרון שטרק
חתול יער נורווגי

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  נורווגיה
 מיון
 משפחה:  חתוליים
 מין:  חתול בר
 
חתול יערות נורווגי הוא גזע של חתול הבית שמוצאו בצפון אירופה.
היסטוריה של הגזע

חתול היערות הנורווגי מותאם לשרוד את מזג האוויר הקר של נורווגיה. אבותיו עשויים לכלול חתולים בריטיים קצרי שיער שחור ולבן בעלי התאמה לקור שהובאו לנורווגיה מבריטניה זמן מה לאחר שנת 1000 לספירה על ידי הויקינגים, וחתולים ארוכי שיער שהובאו לנורווגיה על ידי הצלבנים סביב המאה ה-14. חתולים אלה יכלו להתרבות עם משק וגידול פראי וייתכן שבסופו של דבר התפתחו לגזע חתול היערות הנורווגי המודרני. האנגורה הסיבירית והטורקית, חתולים ארוכי שיער מרוסיה ומטורקיה, בהתאמה, הם גם אבות קדמונים אפשריים לגזע.
ככל הנראה אבותיו של חתול היערות הנורווגי שימשו כחתולי ספינות על ספינות ויקינגיות. הגזע המקורי חי ביערות הנורווגיים במשך מאות שנים, אך מאוחר יותר זכו להערכה בשל כישורי הציד שלהם והיו בשימוש בחוות נורווגית, עד שהתגלו בתחילת המאה העשרים על ידי חובבי חתולים.
בשנת 1938 הוקם באוסלו שבנורווגיה, הארגון הראשון שהוקדש לגזע, מועדון חתולי היערות הנורווגיים. פעולתו לשימור הגזע נקטעה במלחמת העולם השנייה. עקב הכלאה עם חתולי בית חופשיים במהלך המלחמה, חתול היערות הנורווגי היה בסכנת הכחדה וכמעט נכחד עד שמועדון חתולי היערות הנורווגיים עזר לגזע לגדול על ידי פיתוח תוכנית רבייה רשמית. בשנות ה-50 הכריז עליהם אולף החמישי, מלך נורווגיה, כחתול הרשמי של המדינה. מאחר שהחתול לא עזב את נורווגיה עד שנות ה-70, הוא לא נרשם כגזע ב-Fédération Internationale Féline, הפדרציה הפאן-אירופית של רישום חתולים, עד שקרל-פרדריק נורדאן, חובב חתולים נורווגי, שם לב לגזע ועשה מאמצים לרשום אותו. הגזע נרשם באירופה עד שנות ה-70, ובאיגוד חובבי החתולים האמריקאי בשנת 1994. בשנת 1978, הוא הוכר בשוודיה כגזע רשמי, ובשנת 1989, הם התקבלו כגזע בבריטניה על ידי מועדון החתולים הנורווגי של בריטניה.
חתול היערות הנורווגי פופולרי מאוד בנורווגיה ובשוודיה. מאז 2003, זה היה גזע החתולים החמישי הפופולרי ביותר בצרפת, עם 400 עד 500 לידות בשנה.
תיאור

הוא נחשב לחתול גדול ואלגנטי פרוותו ארוכה, ראש משולש, עיניו גדולות ועשויות להיות בכל צבע ללא קשר לצבע הפרווה אוזניו רחבות בבסיס וצרות בקצה גופו ארוך ושרירי הרגליים האחוריות יותר ארוכות מרגליו הקדמיות והזנב מסולסל. הפרווה שלו דורשת טיפול יומיומי והברשה בכדי למנוע הצטברות של כדורי פרווה בחלל הבטן. אורך החיים שלו עשוי להגיע ל 16 שנה, משקלו עשוי להגיע ל -6 ק"ג – 9 ק"ג.
מכיוון שלחתולים יש טפרים חזקים מאוד, הם מטפסים טובים מאוד, ויכולים לטפס אפילו על סלעים.
החתולים שחיים בעיקר בחוץ הופכים לציידים מהירים ויעילים, אך הגזע יכול להסתגל גם לחיים בתוך הבית. החתולים חיים בדרך כלל בין 14 ל-16 שנים. מכיוון שהם כבדי עצמות וגבוהים, הם אוכלים יותר מזון מרוב גזעי הבית האחרים.
תיאור > אישיות

הם ידידותיים, אינטליגנטים ובדרך כלל טובים עם אנשים, ובדרך כלל מלאי אנרגיה. הם חתולים מאוד אינטראקטיביים שנהנים להיות חלק מהסביבה המשפחתית שלהם ואוהבים לשחק משחקים.
הערות שוליים

↑  Norwegian Forest Cat Breed Information, Vetstreet (באנגלית)
↑  Breed Info, www.lostwoodswegies.com
↑  Unité de Médecine de l'Elevage et du Sport, web.archive.org, ‏6 במרץ 2007
↑  חתול יערות נורווגי במגזין המלווה אתכם בגידול חיות מחמד, באתר פט בסט, ‏17 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291883505171  LCCN: sh00005041
FSW

מודל הלוויין במוזיאון
FSW (בסינית: 返回式衛星, Fǎnhuí Shì Wèixīng, "לוויין שחוזר") היא סדרת לווייני ריגול שפותחה בסין. השיגור המוצלח הראשון בוצע בשנת 1974, ובכך סין הפכה למדינה השלישית שפיתחה טכנולוגיה לנחיתה רכה של לוויין. טכנולוגיה זו נוצלה בהמשך לטיסות מאוישות שבוצעו על ידי סין.
בשנת 1965 צ'יין שואה-סן הציע לפתח טכנולוגיית לוויין עם יחידת נחיתה. למרות הקשיים שהיו קשורים בין היתר עם אירועים מהפכת התרבות תכנון ובניית הלוויין הסתיימה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. הניסיון הראשון לשגר לוויין בוצע ב-5 בנובמבר 1974 ממרכז שיגורי הלוויינים ג'יוצ'ואן. השיגור כשל לאחר כ-20 שניות. ניסיון שני נערך ב-25 בנובמבר. למרות בעיות טכניות שהתגלו במערכת בקרה סוכם להמשיך בטיסה. יחידת הנחיתה התגלתה באזור גוויג'ואו, כ-400 ק"מ מהאזור המתוכנן. המצנח היה פגוע אך סרט צילום היה במצב סביר. בכך סין הצליחה להגיע לייצור לוויין ריגול שמחזיר סרט בדומה למיזם קורונה של ארצות הברית וסדרת לווייני זניט של ברית המועצות. משך פעילות הלוויין הייתה כ-5 ימים והוא שקל 1800 ק"ג. לוויין מהדור הראשון שוגר עוד מספר פעמים. בשיגור האחרון על הלוויין הותקנו מכשירים לביצוע חקר חוסר כבידה.
על בסיס הניסיון שנצבר פותח דור שני של הלוויין. משקלו גדל מ-1800 ק"ג ל-2100 ק"ג. שיפורים בציוד צילום איפשרו להגיע לרזולוציה של 10–15 מ'. בחלק מהלוויינים הותקן ציוד מדעי שפותח בשוודיה וקנדה. מדגם זה בוצעו 5 שיגורים מהם 4 היו מוצלחים.
בהמשך פותחו דגים מתקדמים ושיגורים המשיכו עד לשנת 2005. אורך חיים של הלוויינים גדל בהדרגה והגיע לחודש ימים.
בסך הכול עד לשנת 2005 שוגרו 22 לוויינים, כולם ממרכז שיגורי הלוויינים ג'יוצ'ואן. החל משנת 2006 החלו שיגורים של סדרת לוויינים "Yaogan".
גראולינג

גראולינג (מאנגלית: Growling - "נהמה", הידוע גם בתור Death growl או פשוט Growl) במטאל הוא סוג של ביצוע ווקאלי, אשר מהותו השמעת קולות נמוכים, גסים, מגרגרים, ובלתי מלודיים, מעין "נהמות" או "שאגות". הסגנון העיקרי אשר מתאפיין בגראולינג הוא דת' מטאל, אשר הגראולינג הוא המאפיין העיקרי שלו, המבדיל אותו מיתר סגנונות המטאל; והוא עומד בניגוד גמור לשירה המלודית המאפיינת את המטאל המסורתי. עם זאת, הגראולינג משמש לעיתים גם בסגנונות מטאל אחרים.
קולות הגראולינג זכו מדי פעם לביקורת על "כיעורם", וכן על הקושי הרב להבין את הטקסט שחווים רוב המאזינים כאשר אינם צופים במילים בעודם מאזינים למוזיקה.
הגדרה ומאפיינים

שירה בסגנון הגראולינג היא "בדרך כלל עמוקה מאוד, גרונית ובלתי מובנת". למעשה, הגראולינג בא מהסרעפת, בתוספת של נהמות גרוניות, אחרת היה עלול לגרום לפגיעות במיתרי הקול. זמרים מסוימים שרים במתכוון באופן חסר פשר, ואילו אחרים שרים באופן המאפשר את הבנת המילים עד כמה שניתן. חלק מסולני הגראולינג המוערכים ביותר מסוגלים להפיק קולות בהמיים, אשר בקושי מזוהים כאנושיים.
חשוב להפריד בין הגראולינג והשירה הנוהמת והעמוקה יותר המאפיינת בעיקר את הדת' מטאל, לבין הצווחות הגבוהות והחורקות (לא גראולינג) המאפיינות בעיקר את הבלאק מטאל. עם זאת, לעיתים מתייחסים אל הביצוע הווקאלי הצורמני והגבוה יותר כאל "high-pitched growl", בעיקר כאשר מדברים על להקות דת' מטאל שמשתמשות בביצוע ווקאלי זה.
להקות מטאל גותי, ובעיקר דת'-דום גותי, משלבות שירת גראולינג של הסולן שם שירה צלולה של זמרת אופרה, שילוב שנקרא שירת היפה והחיה.
היסטוריה > העקבות הראשונים

שירה נוהמת אולי הייתה חלק מהמוזיקה הוויקינגית. במאה ה-10 ביקר בדנמרק הסוחר אברהם בן יעקב והתייחס למוזיקה המקומית כך: "מעולם לא שמעתי שירים מכוערים יותר מאלה של הוויקינגים בסלסוויג [שם לשעבר של הדבי, מרכז מסחר מהתקופה הוויקינגית, במקור העיר הגדולה ביותר במדינות הנורדיות]. צליל הנהמה המגיע מגרונם מזכיר לי כלבים מייללים, רק יותר לא מאולפים".
ב-1966, להקת The Who הוציאה את השיר "Boris the Spider", שהציג נהמות. זה עשוי להיחשב לאחד השימושים הראשונים בגראולינג במוזיקה פופולרית.
את העקבות הראשונים של שימוש בשירה נוהמת ו"מפלצתית" אפשר היה לשמוע עוד בשיר "I Put a Spell on You" מאת סקרימינג ג'יי הוקינס ב-1956. "Tubular Bells, Part Two" של מייק אולדפילד, מ-1973, מכיל קטע מ-11:55 עד 16:30 הכולל שימוש נרחב בשירה גרונית שקרובה מאוד בסגנון לגראולינג המודרני; עם זאת, אפקט זה נוצר על ידי מניפולציה של מהירות הקלטת.
ב-1969 ובתחילת שנות ה-70, השיר "21st Century Schizoid Man" של קינג קרימזון בולט בשירה המעוותת שלו ששר גרג לייק. השירים "Iron Man" של בלאק סבאת' ו-"One of These Days" של פינק פלויד, בין היתר, מכילים שניהם קטעים קצרים של שירה מעוותת ונמוכה (בשני המקרים מניפולציות באולפן) על רקע כבד של ריפים רוקיים.
היסטוריה > מקורות בהבי מטאל

תחילתו של הגראולינג, כפי שהוא מוכר כיום, היא בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם לידת הדת' מטאל. לא ניתן להצביע על אדם מסוים אשר המציא את השיטה, וסביר מאוד להניח כי אנשים רבים פיתחו אותה בהדרגה. הזמרת סבינה קלסן מלהקת האקסטרים מטאל הגרמנית Holy Moses מופיעה עם שירה נוהמת בדמו "Satan's Angel" משנת 1982. סולני להקות הדת' מטאל החלוצות והראשונות נחשבים לרוב לחלוצי הגראולינג: דת', פוזסט, מורביד אנג'ל, דייסייד, נקרופאג'יה ועוד.
הערות שוליים

↑  San Francisco Bay Guardian Arts and Entertainment, web.archive.org, ‏2016-03-03
↑  גארי שארפ-יאנג, Death Metal, 2008
↑  דיוויד קונו, Bang Your Head: The Rise and Fall of Heavy Metal, 2002
↑  How to Do Harsh Death Metal Vocals: 9 Steps (with Pictures), wikiHow (באנגלית)
↑  Black Metal vs. Death Metal with Warbringer, נבדק ב-2022-08-21
↑  Vikings and their Music, www.viking.no
↑  Greg Kennelty, Today We Learned The First Recorded Instance of Death Growls Was From THE WHO in 1966, Metal Injection, ‏2014-10-24 (באנגלית אמריקאית)
גורג' "קורפסגריינדר" פישר, סולן להקת הדת' מטאל קניבל קורפס
זיידליץ (סיירת מערכה, 1912)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה קודמת:  סיירות המערכה מסדרת מולטקה
 סדרה עוקבת:  סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בלום ווס 
 הוזמנה:  21 במרץ 1910
 תחילת הבנייה:  4 בפברואר 1911
 הושקה:  30 במרץ 1912
 תקופת הפעילות:  22 במאי 1913 – 21 ביוני 1919 (6 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי צוותה בסקפה פלו
 מיקום:  58°52′11″N 3°10′57″W﻿ / ﻿58.869732075668°N 3.1826264845203°W﻿ / 58.869732075668; -3.1826264845203 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 24,988 טון, מקסימלי: 28,550 טון
 אורך:  200.6 מטר
 רוחב:  28.5 מטר
 שוקע:  9.29 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  26.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,068 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  7,800 ק"מ במהירות 14 קשר
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 88,510 כוחות סוס (66 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  טורבינות קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 100–300 מ"מ   מגדל הניווט 350 מ"מ   צריחי תותחים 250 מ"מ   סיפון 30–80 מ"מ
 חימוש:  עשרה תותחים SK/L50 בקוטר 11 אינץ' (280 מ"מ)   12 תותחים SK/L45 בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   12 תותחים SK/L45 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   ארבעה צינורות טורפדו 19.7 אינץ' (50 ס"מ)
 
זיידליץ (בגרמנית: SMS Seydlitz) הייתה סיירת מערכה של הצי הקיסרי הגרמני, שנבנתה בהמבורג. היא הוזמנה ב-1910 ונכנסה לשירות במאי 1913, סיירת המערכה הרביעית שנבנתה עבור צי הים הפתוח. היא נקראה על שם פרידריך וילהלם פון זיידליץ, גנרל פרוסי בתקופת שלטונו של המלך פרידריך הגדול ומלחמת שבע השנים. זיידליץ ייצגה את שיאו של הדור הראשון של סיירות המערכה הגרמניות, שהחל עם הפון דר טאן ב-1906 והמשיך עם צמד סיירות המערכה מסדרת מולטקה שהוזמנו בשנים 1907 ו-1908. זיידליץ הציגה מספר שיפורים מצטברים לעומת העיצובים הקודמים, כולל מערכת הנעה שעוצבה מחדש ופריסה משופרת של שריון. האונייה הייתה גם גדולה משמעותית מקודמותיה - עם הדחק של 24,988 טון (24,593 טון ארוך), היא הייתה כבדה בערך 3,000 טונות יותר מהאוניות מסדרת מולטקה.
זיידליץ השתתפה ברבות מפעולות צי הים הפתוח במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל בקרבות שרטון דוגר ויוטלנד בים הצפוני. האונייה ספגה נזק חמור במהלך שני הקרבות; במהלך קרב שרטון דוגר, פגז בקוטר 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) מסיירת המערכה הבריטית לאיון פגע בצריח האחורי ביותר של זיידליץ וכמעט גרם לפיצוץ מחסן תחמושת שעלול היה להרוס את האונייה. בקרב יוטלנד היא נפגעה עשרים ואחת פעמים מפגזים בקליבר גדול, אחד מהם חדר לתא העבודה של הצריח העילי האחורי. למרות שהאש שנוצרה הרסה את הצריח, אמצעי הבטיחות שננקטו לאחר קרב על שרטון דוגר מנעו קטסטרופה. האונייה נפגעה גם מטורפדו במהלך הקרב, מה שגרם לה לספוג למעלה מ-5,300 טון מים והלוח החופשי שלה הצטמצם ל-2.5 מ'. היה צריך להקל עליה באופן משמעותי כדי לאפשר את חציית שפך היאדה. האונייה הסבה נזק כבד גם ליריביה הבריטים; בתחילת הקרב, מטחים מזיידליץ וגם מסיירת המערכה דרפלינגר השמידו את סיירת המערכה קווין מרי בשניות.
זיידליץ השתתפה בפעילות מוגבלת בים הבלטי, כאשר סיפקה חיפוי לשייטת הגרמנית בקרב מפרץ ריגה שניסתה לטהר את המפרץ בשנת 1915. כמו שאר סיירות המערכה הגרמניות ששרדו את המלחמה, האונייה נכלאה בסקפה פלו בשנת 1918. האונייה, יחד עם שאר צי הים הפתוח, הוטבעה ביוני 1919, כדי למנוע את תפיסתה על ידי הצי המלכותי הבריטי. היא נמשתה ב-2 בנובמבר 1928 ונגרטה ב-1930 ברוזית'.
פיתוח

למרות הצלחתם של תכנוני סיירות המערכה הגרמניות הקודמות - אלה של "פון דר טאן" וסדרת מולטקה - עדיין היה ויכוח משמעותי לגבי האופן שבו יש לתכנן ספינות חדשות כאלו. בשנת 1909, משרד הצי הקיסרי (גר') ביקש מאדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של הצי, לספק להם את השיפורים שיהיו הכרחיים לתכנון סיירת המערכה הבאה. טירפיץ המשיך לדחוף לשימוש בסיירות מערכה אך ורק כסיירות ציים ולהשמדת סיירות אויב, בנוסח סיירות המערכה שנבנו על ידי הצי המלכותי הבריטי; פירוש הדבר היה תותחים גדולים יותר, מהירויות גבוהות יותר ופחות הגנת שריון. הקייזר וילהלם השני ורוב מחלקת הצי טענו כי בשל הנחיתות המספרית של גרמניה בהשוואה לצי המלכותי, האוניות יצטרכו להילחם גם במערך הקרב. הדבר הצריך הגנת שריון כבדה בהרבה מזו שהעניקה לעיצובי סיירות המערכה של הצי המלכותי. בסופו של דבר, הקייזר ומשרד הצי ניצחו בוויכוח, וסיירת המערכה לשנת הבנייה 1909–1910 תמשיך בתבנית של עיצובי פון דר טאן וסדרת מולטקה.
אילוצים פיננסיים הביאו לכך שיהיה צורך להתפשר בין מהירות, יכולות קרב ותפוסה. מפרטי התכנון הראשוניים הורו שהמהירות הייתה אמורה להיות גבוהה לפחות כמו של סדרת מולטקה, ושהאונייה הייתה אמורה להיות חמושה בשמונה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') או עשרה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ'). צוות התכנון שקל צריחים בעלי שלושה תותחים, אך אלה הושלכו כאשר הוחלט כי התקן של צריחים כפולים של תותחי 28 ס"מ היה מספיק.
באוגוסט 1909, הרייכסטאג קבע שהוא לא יסבול שום עליות בעלויות מעבר לאוניות מסדרת מולטקה, וכך, במשך זמן מה, מחלקת הצי שקלה לגנוז את העיצוב החדש ובמקום זאת לבנות אונייה שלישית מסדרת מולטקה. אדמירל טירפיץ הצליח לשאת ולתת על הנחה על פלטות שריון גם מקרופ וגם מדילינגן; טירפיץ גם לחץ על בונה האונייה, Blohm & Voss, לקבל הנחה. הפחתות העלויות הללו פינו מספיק כספים כדי לבצע כמה שיפורים מהותיים בעיצוב. ב-27 בינואר 1910 אישר הקייזר את העיצוב של האונייה החדשה, שהוזמן תחת השם הזמני "Cruiser J".
תכנון > מאפיינים כלליים

אורכה של זיידליץ היה 200 מטר (656 רגל 2 אינץ') בקו המים, ו-200.6 מטר (658 רגל 2 אינץ') בסך הכל. לאונייה היה רוחב של 28.5 מטר (93 רגל 6 אינץ'), שהוגדלה ל-28.8 מטר (94 רגל 6 אינץ') כשצוידה ברשתות נגד טורפדו. היה לה שוקע של 9.29 מטר (30 רגל 6 אינץ') מקדימה ו-9.09 מטר (29 רגל 10 אינץ') מאחורה. ההדחק של זיידליץ היה 24,988 טון (24,593 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית, אשר עלו ל-28,550 טון (28,100 טון ארוך) במעמס מלא. לזיידליץ הייתה תחתית כפולה ב-76 אחוזים מאורך גוף האונייה.
האונייה נשאה מספר סירות קטנות יותר, כולל סירת כלונסאות אחת, שלוש דוברות, שתי סירות מנוע, שתי מפרשיות ושתי סירות. זיידליץ תוארה כאוניית ים טובה עם תנועה עדינה. הספינה איבדה עד 60 אחוז מהמהירות שלה בהגה קשה, ונטתה ל-9 מעלות. לאונייה היה צוות סטנדרטי של 43 קצינים ו-1025 איש, וכאשר שימשה כספינת הדגל של קבוצת הסיור I, זה גדל ב-13 קצינים נוספים ו-62 מלחים.
תכנון > הנעה

זיידליץ הונעה על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שהיו מסודרות בשני סטים. כל קבוצה כללה טורבינה חיצונית בלחץ גבוה אשר יצאה לתוך טורבינה פנימית בלחץ נמוך. כל טורבינה הניעה מדחף בעל 3 להבים בקוטר של 3.88 מטר (12.7 רגל). קיטור לטורבינות סופק על ידי 27 דוודי שולץ-תורניקרופט עם צינורות קטנים שהיו להם שתי תאי בעירה לכל דוד. הדוודים חולקו לשלושה חדרי דוודים, והם הועברו לזוג ארובות ברווחים רחבים. הספק החשמל סופק על ידי שישה גנרטורים טורבו שהפיקו 1,800 קילוואט ב-220 וולט.
המנועים תוכננו להפיק 63,000 כוחות סוס ומהירות מרבית של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש). באמצעות זרם אוויר מאולץ בניסויים, המנועים סיפקו עד 89,738 כוחות סוס ומהירות מרבית של 28.1 קשרים (52 קמ"ש). האונייה נשאה עד 3,600 טונות (3,500 טונות ארוכות) של פחם. עם מאגרי דלק מלאים, זיידליץ יכלה להפליג במהירות שיוט של 14 קשרים (28 קמ"ש) לטווח של 4,200 מיילים ימיים (7,800 ק"מ). ההיגוי נשלט על ידי זוג הגאים זה לצד זה.
תכנון > חימוש

זיידליץ הרכיבה סוללה ראשית כמעט זהה לזו של האוניות הקודמות מסדרת מולטקה: עשרה תותחי SK L/50 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בחמישה צריחי תותחים. התותחים היו מסודרים באופן דומה גם כן, עם צריח קדמי אחד, שני צריחי כנפיים משובצים באמצע האונייה, ושני צריחים ירי-על מאחור. הם הוצבו בתושבות Drh. L C/1910, שאיפשרו הנמכה של התותחים עד - 8 מעלות והגבהה ל-13.5 מעלות - אותו טווח תנועה של צריחי ה-Drh. L C/1908. ב-13.5 מעלות, יכלו התותחים לירות לטווח של 18,100 מטר (59,400 רגל). בשנת 1916, זיידליץ שינתה את הצריחים העיקריים שלה כדי לאפשר הגבהה של עד 16 מעלות, לטווח מקסימלי של 19,100 מטר (62,700 רגל). כל צריח היה מצויד במד טווח של 3 מטר (9.8 רגל), מלבד הצריח האחורי, ומד טווח נוסף של 3 מטר הותקן במגדל הפיקוח על התותחים, שהיה ממוקם ישירות מאחורי מגדל הניווט. הסוללה הראשית סופקה עם 87 פגזים לכל תותח, בסך הכל 870 פגזים. בנוסף לפגז במשקל 672 ליברות (305 קילוגרם), כל תותח הכיל מטען הודף קדמי במשקל 24.0 ק"ג (52.9 פאונד) בשקית משי ומטען ראשי במשקל 75.0 ק"ג (165.3 פאונד) בתרמיל פליז. התותחים ירו את הפגזים במהירות לוע של 880 מטר לשנייה (2,900 רגל לשנייה). התותחים נטענו ביד, מה שדרש את החזרת הקנים ל-0 מעלות גובה לצורך טעינה מחדש. הסיבוב וההגבהה נשלטו בצורה הידראולית.
זיידליץ נשאה סוללה משנית דומה לזאת של האוניות מסדרת מולטקה. היא הרכיבה 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 בתושבות בודדות לאורך מרכז האונייה. תותחים אלו ירו פגזים חודרי שריון בקצב של 4 עד 5 לדקה. התותחים יכלו להנמיך ל-7 מעלות ולהגביה ל-20 מעלות, לטווח מרבי של 13,500 מטר (14,800 יארד), ולאחר התיקון של 1916, הטווח הוארך ל-16,800 מטר (18,400 יארד). הפגזים שקלו 51 ק"ג (112 פאונד) ונורו במהירות לוע של 735 מטר לשנייה (2,410 רגל לשנייה). התותחים הוגבהו וסובבו ידנית.
להגנה מפני סירות טורפדו, הספינה הייתה חמושה גם ב-12 תותחי ירי מהיר 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45, שהותקנו גם בקזמטים. תותחים אלו ירו פגזים במשקל 7.04 קילוגרם (15.5 ליברות) במהירות לוע של 590 מטר לשנייה (1,936 רגל לשנייה). קצב האש שלהם היה כ-15 פגזים לדקה; התותחים יכלו לירות למטרות בטווח עד 6,890 מטרים (7,530 יארד). תושבות התותחים הופעלו ידנית. שניים מהתותחים הללו הוסרו ב-1916 והוחלפו בתותחי נ"מ 8.8 ס"מ.
כמקובל בכל אוניות הראשה הגרמניות באותה תקופה, זיידליץ הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו בקוטר 50 סנטימטרים (19.7 אינץ') שקועים. האונייה הרכיבה צינור אחד בחרטום, אחד בירכתיים, ואחד היה בכל צד של האונייה. בסך הכל אוחסנו בה 11 טורפדות. היא צוידה בתחילה בגרסת ה-G6, שנשאה ראש נפץ של 140 ק"ג (310 ליברות) וניתן להגדיר אותו בשתי מהירויות לטווחים שונים. במהירות 27 קשרים (50 קמ"ש), הטורפדות יכלו להגיע לטווח של 5,000 מטר (16,000 רגל) ובמהירות של 35 קשרים (65 קמ"ש), הטווח ירד ל-2,200 מטר (7,200 רגל). אלה הוחלפו החל משנת 1913 בסוג G7, שנשא ראש נפץ של 200 ק"ג (440 ליברות). הטווח שלהם גדל משמעותית, ל-17,200 מטר (56,400 רגל) ב-27 קשרים ו-7,400 מטר (24,300 רגל) במהירות 37 קשרים (69 קמ"ש).
תכנון > שריון

כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה גרמניות של התקופה, זיידליץ השתמשה בפלדת קרופ מוצקה וניקל לציפוי השריון שלה. לספינה הייתה חגורת שריון בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') באזור החזק ביותר שלו במצודה, אשר הצטמצמה עד 100 מילימטרים (3.9 אינץ') בחרטום ובירכתיים. החגורה הראשית חוזקה במחיצת טורפדו בעובי 50 מ"מ (2 אינץ'). במגדל הניווט הקדמי היו 350 מ"מ (13.8 אינץ') של שריון בצדדים, וגג בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ'). הצריחים היו מוגנים על ידי 250 מ"מ (9.8 אינץ') בצדדים ושריון בעובי של 70–100 מילימטרים (2.8–3.9 אינץ') על גגות הצריחים. לקזמטים היה מיגון שריון קל יותר, עם 150 מילימטרים (5.9 אינץ') בצדדים וגגות בעובי 35 מילימטרים (1.4 אינץ'). שריון הסיפון נע בעובי, בהתאם לאזור המוגן. באזורים החיוניים יותר, שריון הסיפון היה בעובי 80 מ"מ (3.1 אינץ'), בעוד שאזורים פחות חשובים של האונייה כוסו רק בשריון בעובי 30 מילימטרים (1.2 אינץ'). חגורת שריון משופעת בעובי 50 מ"מ הוצבה מתחת לשריון הסיפון הראשי. הברבטים של הצריח היו מוגנים על ידי חיפוי בעובי 230 מילימטרים (9.1 אינץ'). חלקי הברבטים שהיו מאחורי החגורה הראשית היו דקים יותר כדי לחסוך במשקל, דבר שהיה נהוג ברוב האוניות הגרמניות והבריטיות של התקופה.
היסטוריית שירות

זיידליץ הושקה ב-30 במרץ 1912 על ידי גנרל חיל הפרשים קרל וילהלם היינריך פון קלייסט. ב-22 במאי 1913 הוכנסה האונייה לשירות בצי הגרמני, צוותה נלקח מהסיירת המשוריינת הישנה יורק, שהועברה לאחרונה לצי המילואים. לאחר ניסויים, זיידליץ הצטרפה לשאר צי הים הפתוח לתמרונים מול הלגולנד. קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד קבוצת הסיור הראשונה, הניף את דגלו באונייה ב-23 ביוני 1914. האונייה שימשה כספינת הדגל של היפר עד 26 באוקטובר 1917.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב מפרץ הלגולנד

זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התקיים ב-28 באוגוסט 1914 קרב קצר בין סיירות קלות גרמניות וכוח פשיטה של סיירות וסיירות מערכה בריטיות. במהלך הבוקר תקפו סיירות בריטיות מכוח הארוויץ' את המשחתות הגרמניות שסיירו במפרץ הלגולנד. שש סיירות קלות גרמניות - קלן, שטרסבורג, שטטין, פראונלוב, שטרלזונד ואריאדנה - הגיבו למתקפה והסבו נזק חמור לפושטות הבריטיות. הגעתה בשעה 13:37 לערך של שייטת סיירות המערכה הבריטיות, בפיקודו של תת אדמירל דייוויד ביטי, העמידה במהירות את הספינות הגרמניות בעמדת נחיתות.
יחד עם שאר סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה, זיידליץ הוצבה בנתיבי וילהלמסהאפן בבוקר הקרב. עד השעה 08:50, היפר ביקש אישור מאדמירל פרידריך פון אינגנול, המפקד הראשי של צי הים הפתוח, לשלוח את ספינותיו כדי להקל על הסיירות הגרמניות הנצורות. סיירות המערכה פון דר טאן ומולטקה היו מוכנות להפלגה עד השעה 12:10, אך השפל מנע מהספינות לעבור בבטחה מעל שרטון החול בפתח שפך היאדה. בשעה 14:10, מולטקה ופון דר טאן הצליחו לחצות את שפך היאדה; היפר הורה לסיירות הקלות הגרמניות לסגת בחזרה לכיוון אוניותיו, בעוד שהיפר עצמו היה במרחק שעה מאחור על זיידליץ. בשעה 14:25, שאר הסיירות הקלות — שטרסבורג, שטטין, פראונלוב, שטרלזונד ואריאדנה - נפגש עם סיירות המערכה. זיידליץ הגיעה למקום בשעה 15:10, בעוד אריאדנה נכנעה לנזקי הקרב וטבעה. היפר יצא בזהירות לחפש את שתי הסיירות הקלות החסרות, מיינץ וקלן, שכבר טבעו. עד השעה 16:00 הסתובבה השייטת הגרמנית כדי לחזור לשפך היאדה, והגיעה בשעה 20:23 לערך.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הפשיטה על ירמות'

ב-2 בנובמבר 1914, זיידליץ, ואחריה מולטקה, פון דר טאן והסיירת המשוריינת בליכר, יחד עם ארבע סיירות קלות, עזבו את שפך היאדה ויצאו לכיוון החוף האנגלי. השייטת הגיעה למחרת בבוקר מול גרייט ירמות' והפגיזה את הנמל, בעוד הסיירת הקלה שטרלזונד הניחה שדה מוקשים. הצוללת הבריטית D5 הגיבה להפגזה, אך פגעה באחד המוקשים שהניחה שטרלזונד וטבעה. זמן קצר לאחר מכן, הורה היפר לספינותיו לחזור למים הגרמניים. בזמן שהספינות של היפר חזרו למים הגרמניים, ערפל כבד כיסה את מפרץ הלגולנד, ולכן הספינות קיבלו הוראה לעצור עד שהראות תשתפר כדי שיוכלו לנווט בבטחה בשדות המוקשים ההגנתיים. הסיירת המשוריינת יורק עשתה טעות ניווט שהובילה את הספינה לאחד משדות המוקשים הגרמניים. יורק פגעה בשני מוקשים ושקעה במהירות; ספינת ההגנה החופית האגן הצליחה להציל 127 איש מהצוות.