stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב מצר דנמרק
תגובה > הגרמנים

הידיעה על החלטתו של ליטיינס התקבלה בזעזוע בברלין, וילהלמסהאפן ופריז. סערה של שיחות טלפון דחופות התרוצצה ברחבי אירופה הכבושה הגרמנית. בעוד שהאדמירליות בברלין הייתה מרוצה מהצלחתו של ליטיינס, היא התמתנה מהחדשות על הנזק של ביסמרק וההחלטה לפנות לצרפת. לגרוס-אדמירל אריך רדר לא היה ברור אם ליטיינס מתכוון להפליג לסן-נאזר מיד או לאחר שינער מעליו את רודפיו ותדלוק באמצע האוקיינוס האטלנטי. רדר התייעץ מיד עם הרמטכ"ל שלו, אדמירל אוטו שניוינד, אשר בתורו טלפן לאדמירל רולף קרלס, שפיקד על הקבוצה הצפונית בווילהלמסהאפן.
קרלס כבר ניסח הודעה המחזירה את ליטיינס לגרמניה, אך עדיין לא שלח אותה. שניוינד הצביע על כך שבצהריים חצה ליטיינס את קו התיחום בין צפון ההברידיים לדרום גרינלנד, ובכך עבר מהשליטה המבצעית של הקבוצה צפון לקבוצה מערב; לכן, ההחלטה להחזיר את ליטיינס כבר לא הייתה של קרלס. שיחה לאחר מכן למפקד הקבוצה מערב, אדמירל אלפרד זאלווכטר, גילתה כי הוא לא מתכנן להחזיר את ליטיינס וכי לדעתו יש לדון בהחלטה כזו בין שניוינד לרדר.
רדר התנגד בעצמו לקרוא בחזרה לליטיינס, ואמר לשניוינד שהם לא יודעים מספיק על המצב שעל הפרק ושהאדם שיידע הכי טוב יהיה ליטיינס. לאחר מכן התקשר לאדולף היטלר, שהיה באוברזלצברג בהרי האלפים הבוואריים. היטלר קיבל את החדשות על טביעתה של הוד בצורה סטואית, ולא הפגין שמחה או התנהגות ניצחת אחרת. לאחר ששמע את הדיווח של רדר, הוא פנה לאלה שהיו עמו והביע את מחשבותיו האישיות:
אם כעת הסיירות הבריטיות הללו שומרות על מגע וליטיינס הטביע את הוד ופגע קשות באונייה האחרת, שהייתה חדשה לגמרי והתקשתה עם התותחים שלה במהלך הקרב, מדוע הוא לא הטביע גם אותה? למה הוא לא ניסה לצאת משם או למה הוא לא פנה בחזרה?
החדשות על השמדת הוד נתפסו בהתלהבות רבה יותר על ידי משרד התעמולה של ד"ר יוזף גבלס. באותו ערב הוא שודר לאומה, בליווי "אנחנו צועדים נגד אנגליה" ושידורי לחימה נוספים. הציבור הגרמני, שכבר נהנה מהחדשות על ניצחונות הלופטוואפה על הצי המלכותי מול כרתים, קיבל את הידיעה על טביעת הוד באופוריה.
תגובה > הבריטים

הציבור הבריטי היה המום מכך שספינת המלחמה הכי סמלית שלהם הושמדה בפתאומיות כל כך, עם אובדן של יותר מ-1,400 מאנשי הצוות שלה. האדמירליות גייסה כל ספינת מלחמה זמינה באוקיינוס האטלנטי כדי לצוד ולהשמיד את ביסמרק. כוחות הצי המלכותי רדפו והביאו את ביסמרק לקרב. אוניית המערכה הגרמנית הוטבעה בבוקר ה-27 במאי.
לאחר מכן היו שרצו לתבוע את וייק-ווקר וקפטן ג'ון ליץ' מפרינס אוף ויילס בבית המשפט הצבאי. התביעה נגדם הייתה שהם טעו בכך שלא המשיכו את הקרב עם ביסמרק לאחר שהוד הוטבעה. ג'ון טובי, המפקד העליון של צי הבית, היה מזועזע מהביקורת הזו. התפתחה מריבה בין טובי לממונה עליו, אדמירל סר דדלי פאונד. טובי הצהיר כי שני הקצינים פעלו נכון, ודאגו למעקב אחר האוניות הגרמניות ולא סיכנו את אוניותיהן ללא צורך. יתר על כן, התותחים הראשיים של פרינס אוף ויילס היו תקולים שוב ושוב והיא לא הייתה יכולה להשתוות לביסמרק. טובי איים להתפטר מתפקידו ולהופיע בכל בית משפט צבאי כ'חברו של הנאשם' וכעד הגנה. לא נשמע עוד על ההצעה.
ועדת חקירה בריטית חקרה במהירות את סיבת הפיצוץ של הוד והוציאה דו"ח. לאחר ביקורת על כך שהחקירה הראשונית לא תיעדה את כל הראיות הזמינות, ועדת חקירה שנייה חקרה בצורה מקיפה יותר את אובדנה של הוד, ובחנה את נקודות התורפה של ספינות מלחמה בריטיות גדולות אחרות שעדיין היו בשירות לאור הסיבות הסבירות לפיצוץ. גם הוועדה השנייה, כמו ועדת החקירה הראשונה, הגיעה למסקנה שפגז 15 אינץ' (380 מ"מ) מביסמרק גרם לפיצוץ של מחסני התחמושת האחוריים של הוד. זה הוביל לחידוש של כמה ספינות מלחמה בריטיות ישנות יותר עם הגנה מוגברת על מחסני התחמושת שלהם וכמה שיפורים קשורים אחרים.
היסטוריונים רבים ניתחו את הקרבות של ביסמרק ושקלו את החלטות המשתתפים. אחת הטענות הנתונה לוויכוח ביותר היא החלטתו של ליטיינס להמשיך לאוקיינוס האטלנטי במקום להמשיך בקרב.
הקבלה ליוטלנד

ניתן להסיק מספר הקבלות מפעולותיו של לנסלוט הולנד בקרב זה ומפעולותיו של אדמירל דייוויד ביטי בשלבי הפתיחה של קרב יוטלנד. ממעשיו, נראה ברור שהולנד הרגיש שהוא חייב להילחם בביסמרק מיד, במקום לתמוך בווייק-ווקר במעקב עד שכוח 'H' יוכל להגיע. ביטי, כמו כן, הרגיש שהוא צריך להעסיק את סיירות המערכה של האדמירל הגרמני פרנץ פון היפר עם כוחותיו שלו במקום למשוך את הגרמנים לעבר האדמירל ג'ון ג'ליקו וה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי.
להולנד, כמו ביטי, הייתה עליונות במספר האוניות הכבדות שברשותו, ובכל זאת הוא היה כרוך בנחיתות ביעילות הלחימה של אותן יחידות. יתרה מכך, פריסת יחידותיו של הולנד בהשוואה לפריסתו של ביטי ביוטלנד. ביטי והולנד תקפו שניהם בעוד יחידות גרמניות היו הרבה לפני הרוחב. כתוצאה מכך, הצריחים באמצע ומאחור על אוניותיו של ביטי בקושי יכלו לירות על האויב. אוניותיו של הולנד לא יכלו להשתמש בצריחים האחוריים שלהן עד הפנייה האחרונה שמאלה רגע לפני שהוד הוטבעה.
ביטי הציב את סיירות המערכה שלו המשוריינות פחות בראש הקו שלו, והשאיר את אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת החזקות והמשוריינות יותר מאחור. כמו כן, הולנד הציב את הוד הישנה והפגיעה לפני פרינס אוף ויילס המשוריינת (אם כי חדשה ולא מנוסה). שני האדמירלים הפעילו שליטה טקטית הדוקה על יחידותיהם מאוניות הדגל שלהם. זה מנע מקפטן ליץ' לתמרן את פרינס אוף ויילס באופן עצמאי ואולי לנקוט בקו גישה אחר שעלול היה לבלבל את הגרמנים.
סדר הכוחות

הערה: המשחתות המלוות הבריטיות הוזמנו לקואורדינטות הקרב כחלק מכלל הכוחות שנשלחו ליירט את הספינות הגרמניות; הם נותקו ערב לפני הקרב.
סדר הכוחות > גרמניה הנאצית

אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק
הסיירת הכבדה הגרמנית פרינץ אויגן
סדר הכוחות > בריטניה

אוניית המערכה הבריטית פרינס אוף ויילס
סיירת המערכה הבריטית הוד
הסיירות הכבדות הבריטיות סאפוק, נורפוק
המשחתות הבריטיות אצ'אטס, אנטלופ, אנתוני, אקו, אלקטרה, איקארוס
הערות שוליים

↑  מבנה בחלק העליון של התורן הראשי של ספינה או מבנה המשמש כנקודת תצפית
↑  המיקום המועיל של כלי שיט קרבי ביחס לאחר. אומרים כי ספינה בים מחזיקה במד מזג האוויר אם היא נמצאת בעמדה כלשהי מול הרוח של הכלי השני.
↑  http://www.bismarck-class.dk/bismarck/history/bisescapes.html
↑  שם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597757505171  LCCN: sh2012004588 
מפת הקרב, במרכז למעלה. תנועות גרמניות באדום, בריטיות בשחור, גבולות מודרניים מוצגים.
התמונה האחרונה של הוד כיחידה לוחמת. ארבעת התותחים בחזית הם אלה של צריח "A" של פרינס אוף ויילס
טבלת המסלול המקורית של פרינס אוף ויילס עבור קרב מצר דנמרק, עם תוספות כתב יד
שחזור מודרני המראה פגז 14 אינץ' מפרינס אוף ויילס חודר לחרטום של ביסמרק.
סקיצה שהוכנה על ידי קפטן ג'ון ליץ' (מפקד פרינס אוף ויילס) עבור ועדת החקירה השנייה, 1941. הסקיצה מייצגת את עמוד העשן או הלהבה שבקעה מסביבת התורן המרכזי מיד לפני פיצוץ ענק שהסתיר את חלק הירכתיים של האונייה מהעין. מאמינים כי תופעה זו הייתה תוצאה של אש קורדיט שנפתחה דרך מאווררי חדר המכונות
תמונה שצולמה מהפרינץ אויגן מראה את הוד מתפוצצת למרחקים עם פרינס אוף ויילס בקרבת מקום
טבלת הירי המקורית של פרינס אוף ויילס בקרב מצר דנמרק. זה מראה את הטווחים והמיסבים של 18 המטחים שנורו על ידי פרינס אוף ויילס תחת בקרת האש בין 05:53 ל-06:02. לא מוצגים שלושה מטחים שנורו על ידי צריח "Y" בשליטה מקומית. המסלול של ביסמרק (באדום) הוא אומדן לאחר הקרב.
קפטן רוברט מאיריק אליס מסאפוק נשאר על הגשר לארוחת צהריים תוך כדי מעקב אחר ביסמרק
ויבורג (רוסיה)

ויבורג (ברוסית: Выборг, בפינית: Viipuri) היא עיר במחוז לנינגרד, ברוסיה, לחופו של מפרץ ויבורג (חלק מהמפרץ הפיני). העיר נמצאת בחלקו הצפון-מערבי של מחוז לנינגרד, במרחק של 68 קילומטרים מסנקט פטרבורג ובמרחק של פחות מ-20 קילומטר מהגבול עם פינלנד.
אוכלוסיית העיר מונה כ-76 אלף תושבים (נכון לשנת 2019).
היסטוריה

היסטוריית העיר מתחילה בשנת 1293, כאשר השוודים בנו במקום מצודת ויבורג. בתחילת המאה ה-14 נערכו באזור מלחמות בין שוודיה לבין רפובליקת נובגורוד. בשנת 1322 צר צבא נובגורוד בפיקודו של הנסיך יורי דנילוביץ' על ויבורג, אך לא הצליח לכבוש אותה.
בשנת 1323, לפי הסכם השלום בין רפובליקת נובגורוד לבין שוודיה (אשר נחתם במצודת אורשק) הכירה נובגורוד בשליטתה של שוודיה בעיר.
ויבורג נשארה בשליטה שוודית עד לשנת 1710, אז נכבשה על ידי הצבא הרוסי במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. חוזה נישטאד, אשר סיים את המלחמה, קבע באופן סופי את השתייכות העיר לרוסיה. בשנת 1809, עם כינון הדוכסות הגדולה של פינלנד, נכללה ויבורג בתחום הדוכסות.
בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר, קיבלה פינלנד עצמאות. ויבורג, ששמה שונה לויפורי, הפכה לעיר השנייה בגודלה במדינה החדשה. במהלך מלחמת האזרחים הפינית הייתה ויבורג מרכז חשוב של כוחות הצבא האדום הפיני. בתחילת מאי 1918 נכבשה ויבורג על ידי הכוחות הלבנים בעזרת הלגיון הפולני בפינלנד.
במהלך מלחמת החורף פונתה כל אוכלוסיית העיר (כ-70 אלף תושבים) לאזורים פנימיים של פינלנד. לאחר מלחמה, בהתאם להסכם מוסקבה, הועברה העיר לשליטה של ברית המועצות. היא נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקרלו-פינית. במהלך מלחמת ההמשך נכבשה ויבורג שוב על ידי הפינים (באוגוסט 1941). חלק מהאוכלוסייה הפינית, שעזבה את העיר בשנת 1940, חזרה אליה לתקופה קצרה.
ב-20 ביוני 1944 נכבשה העיר שוב על ידי יחידות הארמייה ה-23 של הצבא האדום. חוזה פריז, שנחתם בשנת 1947, הכיר באופן רשמי בהכללת העיר ויבורג בתחומי ברית המועצות. העיר אוכלסה מחדש ואין בה אוכלוסייה פינית כלל.
מבחינה אדמיניסטרטיבית ויבורג המשיכה להיות חלק מהרפובליקה הקרלו-פינית. כאשר האחרונה פורקה בשנת 1956, נכללה ויבורג בתחומי מחוז לנינגרד.
בשנת 1948 הוקמה בעיר מספנת ויבורג שמתמחה בבניית שוברי קרח.
בחלק הצפוני של העיר ממקום פארק מונרפו.
גאוגרפיה > אקלים

| אקלים בויבורג> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בויבורג> ינואר.6.9.-4.2.-9.9.-36.8.49.1 | אקלים בויבורג> פברואר.8.4.-4.1.-10.5.-32.4.37.9 | אקלים בויבורג> מרץ.13.8.0.6.-6.5.-28.2.38.1 | אקלים בויבורג> אפריל.22.1.7.1.-0.6.-18.6.32.6 | אקלים בויבורג> מאי.29.0.14.7.5.9.-4.6.41.0 | אקלים בויבורג> יוני.32.9.19.3.11.2.0.1.64.4 | אקלים בויבורג> יולי.34.6.22.2.14.3.5.8.69.2 | אקלים בויבורג> אוגוסט.33.4.20.2.12.7.2.5.83.6 | אקלים בויבורג> ספטמבר.26.0.14.5.8.0.-3.9.70.1 | אקלים בויבורג> אוקטובר.17.1.7.9.3.2.-11.4.76.5 | אקלים בויבורג> נובמבר.12.0.1.8.-2.2.-21.0.71.8 | אקלים בויבורג> דצמבר.8.6.-1.7.-6.7.-29.3.66.9 | אקלים בויבורג> שנה.34.6.8.2.1.6.-36.8.701.2 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: meteolabs.ru: Выборг
ספורט

לעיר היסטוריה ומסורת ספורטיבית ענפה, בעיקר בתחום האתלטיקה.
קבוצת הכדורגל וייפורין סודט זכתה באליפות ליגת העל הפינית בעונת 1940. בנוסף, קבוצת הבנדי של המועדון זכתה באליפות פינלנד 14 פעמים.
ב-18 ביוני 1922 נחנך אצטדיון בעיר, המוכר כיום בשם אצטדיון לוקומוטיב. באצטדיון זה האתלט הפיני פאבו נורמי הציג זמן שיא בריצת 5 מיל.
האצטדיון המרכזי הוא אצטדיון אוונגרד, המשמש כמגרש הבית של קבוצת פבוריט ויבורג המתמודדת באליפות מחוז לנינגרד ובליגה השלישית ברוסיה. אצטדיון אוונגרד נבנה בשנים 1931—1936, שופץ בשנים 1941—1944 ומארח מאז תחרויות אתלטיקה וכדורגל. ב-2013 תוכננה בניית אצטדיון חדש.
בעיר ישנם כמאה מתקני ספורט, לרבות:
4 אצטדיונים (אוונגרד, לוקומוטיב, אוויאטור, וודניק),
28 היכלי ספורט,
בריכת שחייה,
2 מתקני סקי,
7 מטווחי ירי.
ב-2009 ובורג אירחה את השלב הששי בסדרת המרוצים הבינלאומית IRC — ראלי רוסיה, תחרויות אגרוף, טורניר סייף, מרוצי אופניים ועוד. העיר גם מארחת בקביעות חצי מרתון אתלטי ותחרויות טריאתלון.
ערים תאומות

לוויבורג שש ערים תאומות:
פינלנד לאפנראנטה, פינלנד (מ־1987)
שוודיה נישפין, שוודיה
נורווגיה בודו, נורווגיה
פינלנד טמפרה, פינלנד
ישראל רמלה, ישראל (מ־2010)
הערות שוליים

↑  הקרב בפינלאנד הוכרע, דבר, 20 ביוני 1944
↑  "Suomen mestarit 1908-2008". Suomen jääpalloliitto.
↑  Филимонов А. (2008-02-04). "Стадион. Неизвестные рекорды". Зеленогорск СПб (Балтийский Щит).
↑  אתר קבוצת פבוריט
↑  "Финны мечтают сыграть в лапту в Выборге". vyborg.tv. אורכב מ-המקור ב-2013-06-06. נבדק ב-2018-04-24.
↑  "III тур Чемпионата Ленинградской области среди мужских команд". favorit-club.ru. אורכב מ-המקור ב-2013-09-01. נבדק ב-2018-04-24.
↑  "По стадиону — на район". Выборгские Ведомости.
↑  "Эстафету Балтийских юношеских спортивных игр Выборг передаст Бранденбургу". allnw.ru.
| מחוז לנינגרד |
| --- | --- | --- |
| מרכז אדמיניסטרטיבי | גטצ'ינה |   |
| ערים | אוטראדנויה • איוואנגורוד • בוקסיטוגורסק • גטצ'ינה • וולוסובו • וולחוב • ויבורג • ויסוצק • וסוולוז'סק • טוסנו • טיחווין • לוגה • לודיינויה פולה • לומונוסוב • ליובאן • מורינו •נוביה לדוגה • ניקולסקויה • סבטוגורסק • סוסנובי בור • סיאסטרוי • סלאנצי • סרטולובו • פודפורוז'יה • פיקאליובו • פריאוזרסק • פרימורסק • קאמנוגורסק • קומונר • קינגיספ • קירובסק • קירישי • שליסלבורג |   |
| מחוזות משנה | בוקסיטוגורסק • גטצ'ינה • ויבורג • וולוסובו • וולחוב • וסוולוז'סק • טוסנו • טיחווין • לוגה •  לודיינויה פולה • לומונוסוב • סוסנובי בור • סלאנצי • פריאוזרסק • פרימורסק • קאמנוגורסק • קומונר • קינגיספ • קירובסק • קירישי |   |
| מושלים | אלכסנדר בליאקוב • ואדים גוסטוב • ולרי סרדיוקוב • אלכסנדר דרוזדנקו |   |
| שונות | סמל • דגל • חלוקה מנהלית • האספה המחוקקת • הממשלה |   |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562169105171  BNE: XX6117712  BnF: cb12037937k (data)  GND: 4108785-9  LCCN: n81127011  MusicBrainz: d8573f7a-4ee4-4a98-ba74-f639d0a9d7b1  NARA: 10044999  NKC: ge689120  SUDOC: 028570022  VIAF: 147760534   WorldCat (עם VIAF): 147760534 
ספורטאים בויבורג שלפני המהפכה
אצטדיון אוונגרד
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מנהיגים:  סם ווב 
 תקופת הפעילות:  1919–הווה (כ־106 שנים) 
 אידאולוגיות:  קומוניזם, סוציאליזם, מרקסיזם-לניניזם 
 מטה:  ניו יורק 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל קיצוני
 צבעים רשמיים:  אדום
 
 www.cpusa.org
 
סמל המפלגה
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית (באנגלית: The Communist party of the United States of America, בראשי תיבות: CPUSA) היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית הפועלת בארצות הברית. המפלגה הוקמה ב-1919 וקיימת עד היום. במשך שנים רבות (1959–2000) כיהן בראשה גאס הול, שאף הוצג על ידה כמועמד לנשיאות ארצות הברית. מאז שנת 2000 מכהן בראשה סם ווב. במשך שנים רבות הייתה ההשתייכות אליה בלתי חוקית או נתונה למעקב הרשויות עקב חשש לחוסר פטריוטיות. למפלגה הייתה השפעה בתחום יחסי העבודה ותנועת השלום.
היסטוריה > 1919 - 1923

המפלגה נוסדה ב-2 בספטמבר 1919 בשיקגו על ידי פעילים של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית שנענו לקריאתו של לנין להקמת מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם שיצטרפו ל"אינטרנציונל השלישי" (הקומינטרן). לפני כן היו קיימים פלגים שונים שנוצרו עקב חילוקי דעות בקרב חברי המפלגה הסוציאליסטית בקשר למידת שיתוף הפעולה עם האינטרנציונל. שני הפלגים התאחדו לבסוף ויצרו בוועידה בשיקגו את המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית .
בראשיתה המפלגה הייתה בלתי חוקית וההשתתפות בה הייתה מחתרתית. ה-FBI עקב אחר פעילות המפלגה ובעיקר אחר כוונה לחולל מהפכה ברוח מהפכת אוקטובר בארצות הברית (כפי שעשתה המפלגה הקומוניסטית שנוסדה בהונגריה, למשל) כמו כן נחשבו הסוציאליסטים הקיצוניים זה מכבר כבלתי פטריוטיים עקב סלידתם מהשתתפות במלחמת העולם הראשונה. בסוף 1919 נערך גל מעצרים של חברי המפלגה במסגרת "הבהלה האדומה" (The Red Scare), תוך אכיפת חוקים מיוחדים שנחקקו כדי לאפשר מעצרים אלה ("החוק נגד ההסתה/המרדה" - Sedition Act of 1918, אשר הגביל את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית).
במהלך השנים 1920–1923 עברה המפלגה לפעילות חוקית של "מפלגת עובדים", תחת הנהגתם של צ'ארלס רותנברג (Charles Ruthenberg) וג'יי לובסטון (Jay Lovestone). המפלגה חוותה כל העת מתחים וחילוקי דעות פנימיים בקשר לשיתוף הפעולה עם הקומינטרן, ולמידת ההשפעה של ברית המועצות על המפלגה האמריקאית.
היסטוריה > 1923 - 1928

תחת הנהגתו של ג'יי לאבסטון (לאחר מותו של רותנברג ב-1925) פעלה המפלגה לארגון איגודי עובדים בשיתוף פעולה עם מפלגות סוציאליסטיות אחרות, והייתה כוח פעיל בהקמת ה-AFL, "פדרציית העובדים האמריקאית" (American Federation of the Workers).
ב-1928, בוועידה השישית של המפלגה הקומוניסטית, הפך הקומוניזם של המפלגה לרדיקלי יותר עם הכרזת ה"שלב השלישי" של המהפכה, אשר שלל שיתוף פעולה בין המפלגות הקומוניסטיות לבין תנועות שמאלניות בעולם המערבי שהוכרזו כ"פשיסטיות". שיתוף הפעולה עם איגודי העובדים נפסק וכתוצאה מכך ירד כוחה של המפלגה באופן ניכר, כאשר רוב חבריה עזבו אותה. המפלגה הקימה איגודי עובדים מקבילים (Trade Union Unity League), שרק גרמו לשחיקה בכוח העובדים.
היסטוריה > 1928 - 1935

במהלך השפל הגדול פעלה המפלגה לאיגוד מובטלים והסברה אידאולוגית. המפלגה גם פנתה לאיגוד עובדים אפרו-אמריקאים, וב-1930 ייסדה את הארגון הראשון של עובדים שחורים Brotherhood of African Blood ("אחוות הדם האפריקאי"). המפלגה זכתה להצלחה רבה בגיוס תומכים מקרב אפרו-אמריקאים, שרבים מהם צמחו להיות מנהיגים בולטים בשורותיה.
בתקופה זו המפלגה נשלטה באופן מלא על ידי סוכניו של סטלין. ויליאם פוסטר (William Z. Foster), ראש המפלגה (שבתמיכת ברית המועצות הדיח את ג'יי לאבסטון מתפקיד המזכיר הכללי), התמסר בפעילותו למען המפלגה; עסק בגיוס סוכני ריגול, ופרסם ספר בשם "Toward Soviet America", תוכנית להפיכת ארצות הברית לסובייטית.
היסטוריה > 1935 - 1939

משנת 1933 החל העולם להשתנות במהירות. פרנקלין דלאנו רוזוולט חילץ את ארצות הברית מהמשבר הכלכלי על ידי הנהגת ה"ניו דיל", מדיניות שזכתה לברכתה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. בעקבות כך התנתק ראש המפלגה החדש, ארל ראסל ברודר (Earl Russell Browder), מהדוגמה הסובייטית הקשוחה ושיתף פעולה עם כוחות סוציאליסטים מתונים בקרב איגודי העובדים.
באירופה הרים את ראשו הפשיזם בדמותם של מנהיגים כמוסוליני, פרנקו והיטלר. חברים במפלגה הקומוניסטית התנדבו לשרת במסגרת הבריגדות הבינלאומיות, חיל המשלוח לסיוע ל"רפובליקאים" במלחמת האזרחים בספרד. חיל המשלוח, שמומן ונתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית, כלל גם חברים לא-קומוניסטים (כמו למשל הסופר ארנסט המינגוויי והוגת הדעות האנרכיסטית אמה גולדמן) ושירתו בו זה לצד זה לוחמים לבנים ושחורים. התמיכה במפלגה עלתה והגיעה לכדי שיא של 75,000 חברים ב-1938.
בארצות הברית נוצרה "חזית עממית" אנטי-פשיסטית בה היו שותפים אינטלקטואלים רבים, בהם יהודים רבים ואמנים. הבכיר בהם היה הנרי ואלאס, לימים סגן הנשיא ה־33 של ארצות הברית. פעילות החזית הייתה תהלוכות והפגנות נגד הפשיזם בכלל והנאציזם בפרט. החזית העממית הייתה חלק משיתוף פעולה בינלאומי שנדחף על ידי טרוצקי ולא הייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית האמריקאית. אדרבא, המפלגה תמכה בגלוי ברדיפת הטרוצקיזם ובמשפטי הראווה שליוו את הטיהורים הגדולים. אולם, עבור הקהל הרחב בארצות הברית, שלא היה מצוי בנבכי הפוליטיקה הפנים-מפלגתית נחשבו כל תומכי "החזית" לקומוניסטים.
היסטוריה > 1939 - 1947

רבים מאוד מחברי המפלגה נטשו אותה עם היוודע דבר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 ופריצת מלחמת העולם השנייה מיד לאחר מכן. החברים השמאליים, ורבים מהיהודים הביעו סלידה וזעזוע משיתוף הפעולה בין המפלגה לבין הנאציזם וראו בכך בגידה רעיונית. ראש המפלגה, בראודר, תקף תחילה בחריפות את תוקפנותה של גרמניה בנאום מה-11 בספטמבר 1939, אך קיבל הנחיה ממוסקבה להפסיק את תקיפתו נגד גרמניה הנאצית. המלחמה גרמה לבלבול בשורות המפלגה, מנהיגיה ותומכיה. הם הטיפו באופן מסורתי לשלום, אך אט-אט, עם התרחבות הלחימה, הגיעו למסקנה שיש לתמוך במלחמת-נגד. עד סוף אוקטובר 1939 הביעו ראשי המפלגה תמיכה ברוזוולט, אך אז קיבלו שוב שדרים ממוסקבה שהורו להם לשנות את דרכיהם ובראשית 1940 הוגדר רוזוולט בפרסום של המפלגה "ראש מפלגת המלחמה של הבורגנות". אחד מן הדוברים העיקריים נגד מלחמה היה הזמר פיט סיגר. הוא חזר בו לאחר מכן.
יחד עם ברית המועצות שינתה המפלגה את טעמה לחלוטין ביוני 1941, כאשר גרמניה החלה לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה. המפלגה הפכה לקולנית ביותר בתמיכתה בהתערבות אמריקאית ובמלחמתיות תוך איסור על איגודי העובדים לשבות, על מנת לא לפגוע במאמץ המלחמתי והתנגדות לבדלנות.
עם תום המלחמה, לאחר פרק זמן קצרצר של ציפייה להרמוניה בין מזרח למערב, נעה המפלגה, כמו כל המפלגות הקומוניסטיות בעולם לכיוון רדיקלי ביותר תוך ציון החשש שהמערב תופס בעצם את מקומו של הפשיזם. עם ירידת מסך הברזל מצאה את עצמה המפלגה כבעלת ברית של האויבת המרה ביותר של ארצות הברית.
היסטוריה > 1947 - 1958

בשלוש השנים שבין 1947 ל-1950 היה נדמה שהקומוניזם הולך וצובר השפעה והצלחה כלל עולמיים. ב-1948 הפכו פולין, הונגריה, רומניה וצ'כוסלובקיה לקומוניסטיות וברית המועצות הטילה מצור על ברלין. שביתות ענק פרצו באפריקה המערבית הצרפתית, בקניה ובדרום אפריקה, בהנהגת איגודי עובדים קומוניסטיים מקומיים. סין נפלה לידי הקומוניסטים ב-1949 ובאותה שנה ביצעה ברית המועצות את הניסוי הגרעיני הראשון שלה וב-1950 פרצה מלחמת קוריאה.
על רקע תופעות כלל-עולמיות אלה, ממשלו החדש של הארי טרומן דרש נאמנות על מנת להגן על ארצות הברית מפני הסחף. במסגרת זו מונתה ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (House Committee on Un-American Activities), ועדת חקירה של בית הנבחרים של ארצות הברית שחקרה מה שהוגדר כפעילות של קומוניזם ותעמולה אנטי-אמריקנית. הרוח החיה בוועדה היה הסנטור ג'וזף מקארתי. מקרתי אסף שמות של ידוענים שנחשדו בפעילות קומוניסטית, בלי אבחנה אם היו חברים בפועל במפלגה הקומוניסטית או שהיו חברים ב"חזית העממית" שטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. עצם מימון המפלגה שהגיע ממוסקבה היווה עבירה. הוועדה יצרה "רשימה שחורה" של חשודים, אשר עקב כך לא יכלו לעבוד יותר בתעשיית הסרטים של הוליווד, למשל. בהם צ'ארלי צ'פלין, ברטולט ברכט, פול רובסון, לארי אדלר, ליאונרד ברנשטיין, ארתור מילר, יפ הרבורג, אורסון ולס, מירנה לוי, פיט סיגר ורבים אחרים, שחלקם גלו מארצות הברית לאנגליה ולמדינות אחרות. החיפוש אחר קומוניסטים הפך ל"ציד מכשפות" וקומוניסטים נמצאו גם בצבא ובממשל. חלק מהם נחשד בפירוש בריגול לטובת ברית המועצות. בפרט זעזעה את ארצות הברית פרשת יוליוס ואתל רוזנברג, מדענים יהודים קומוניסטים שהורשעו בהעברת סודות אטום לברית המועצות והוצאו להורג ב-1953.
גם איגודי עובדים הוקיעו מתוכם קומוניסטים ומספר חברי המפלגה צנח באמצע שנות החמישים לכ-5,000 איש בלבד, כ-1,500 מהם סוכני FBI‏.
היסטוריה > 1956 - 1989

שתי מכות הונחתו על הנהגת המפלגה הסטליניסטית בשנת 1956. נאומו הסודי של ניקיטה חרושצ'וב בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית (פברואר 1956), בו הוקיע את סטלין והפלישה הסובייטית להונגריה בנובמבר אותה שנה. המפלגה התדלדלה עד כדי כך שהיומון שהוציאה מאז 1924, ה-Daily Worker ("העובד היומי") נסגר מחוסר מנויים.
רבים ממנהיגי המפלגה הצעירים ותומכיה לשעבר, שהתנערו מברית המועצות ומהקומוניזם הדוגמטי, מצאו עצמם בהנהגת "השמאל החדש" של שנות השישים ובפרט בהנהגת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. בין אישים אלה ניתן למנות את אלן גינסברג ואת מלקולם אקס.
חברי המפלגה התפצלו אידאולוגית בין תמיכה בהמשך קו המוכתב ממוסקבה לבין נהיה אחר מנהיגות קומוניסטית אלטרנטיבית כגון מאו דזה-דונג (מאואיזם), פידל קסטרו והו צ'י מין. המפלגה הייתה תומכת טבעית בתנועת השלום שהתנגדה למלחמת וייטנאם ועקב כך נחשדו אנשיה בחוסר פטריוטיזם. מעקב ה-FBI אחר פעילויות המפלגה היה מתמיד והיא גוועה עד שב-1984, בעת ממשלו האנטי-קומוניסטי החריף של רונלד רייגן, בוטל המבנה הכלל-ארצי שלה. מאז הפסיקה המפלגה להיות פעילה במרוץ למשרות פדרליות, אך המשיכה להריץ מועמדים למשרות מקומיות, בעיקר בתחומי הרווחה, העבודה והחינוך.
היסטוריה > שנות ה-90 וה-2000

בשנות התשעים, עקב התפרקות הקומוניזם בברית המועצות הפכה המפלגה למפלגה שבמונחים אירופאים נחשבת לסוציאליסטית, ללא מחויבות למלחמת מעמדות. כך הצליחה לגייס תומכים חדשים מקרב שכבות המצוקה של ארצות הברית בשכונות אפרו-אמריקאיות והיספניות. המפלגה מריצה מועמדים למשרות ברמה המקומית, תחת חסות המפלגה הדמוקרטית ופעילה בעיקר נגד העמדות של המפלגה הרפובליקאית, נגד מלחמת עיראק ובעד יוזמות חברתיות כביטוח בריאות ממלכתי. רשת האינטרנט מאפשרת את הפצת העיתון השבועי של המפלגה, "עולם-העם" (People World) לקהל תומכיה.
ראו גם

פסק דין ייטס נגד ארצות הברית
האל שהכזיב - אנתולוגיה של אישים שהיו קומוניסטים ועזבו את המפלגה, בעיקר נוגע לנושא הערך ריצ'רד רייט.
הערות שוליים

↑  Ryan, James G. (1997), Earl Browder: The Failure of American Communism., University of Alabama Press, ISBN 0-8173-0843-1 עמוד 172
↑  Soviet and American Communist Parties in Revelations from the Russian Archives, Library of Congress, January 4, 1996. Accessed online 29 August 2006.
↑  Ryan, James G. (1997), Earl Browder: The Failure of American Communism., University of Alabama Press, ISBN 0-8173-0843-1 עמוד 162
↑  הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית: מ-1492 ועד ימינו, בבל, תשס"ז-2007 עמוד 572
↑  Gentry, Kurt, J. Edgar Hoover: The Man and the Secrets. W. W. Norton & Company 1991. P. 442. ISBN 0393024040
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259821805171  BnF: cb11943344v (data)  ISNI: 0000 0001 0945 1084  LCCN: n79036120  NKC: kn20031009003  SNAC: w6hb2xzd  SUDOC: 027378926  Trove: 803295  VIAF: 262122408   WorldCat (עם VIAF): 262122408 
צ'ארלס רותנברג, 1922
פיט סיגר שר ומנגן בבנג'ו, בשנת 1944
ג'וזף מקארתי
משלחת המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית למזרח גרמניה, 1981
גבול אזרבייג'ן–ארמניה

גבול ארמניה–אזרבייג'ן הוא הגבול הבינלאומי בין ארמניה ואזרבייג'ן. לפי ההערכות המתייחסות לאורך הגבול ישנם הבדלים מ-996 קילומטרים ועד 1,007.1 קילומטרים. הכבישים הבינלאומיים האירופים החוצים את הגבול הם: E002 ו-E117.
דה יורה הגבול תואם לגבול לשעבר בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן. הוא מורכב משני קטעים עיקריים: קו הגבול שבין ארמניה למובלעת נחצ'יבאן השייכת לאזרבייג'ן במערב סמוך למשולש הגבולות, טורקיה, אירן ואזרבייג'ן. והקטע הארוך יותר בין ארמניה לבין אזרבייג'ן במזרח היבשת. בנוסף, ישנן מספר מובלעות משני צדי הגבול, אולם הן אינן קיימות עוד אלא דה יורה בלבד. הגבול בין ארמניה ואזרבייג'ן נסגר בשנת 1991.
גאוגרפיה > החלק המערבי.

בחלק המערבי, הגבול מתחיל בצפון במשולש הגבולות בין ארמניה, אזרבייג'ן וטורקיה על נהר אראס, מתקדם יבשתית בכיוון דרום מזרח לאורך רכסי הרים שונים, כמו הרי זנגזור, עד למשולש הגבולות המערבי עם איראן על נהר אראס. בנוסף, המובלעת האזרבייג'נית קארקי הנמצאת ממש צפונית לגבול, אולם מאז מאי 1992, לאחר מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, קארקי נשלטת על ידי ארמניה, המנהלת את ה-19 קילומטרים רבועים כחלק ממחוז אררט (אנ') שלה.