stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינטימי (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית ראיונות
 יוצרים:  ערוץ עשר
 מנחים:  רפי רשף
 משתתפים:  אורחים שונים
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  8
 מספר פרקים:  142 (נכון לעונה 7)
 הפקה
 אורך פרק:  25 - 30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ עשר (2015 - 2019)   קשת 12 (2019 -)
 פורמט (תמונה):  16:9
 תקופת שידור מקורית:  31 באוקטובר 2015 – הווה
אינטימי היא תוכנית ראיונות ישראלית בהגשת רפי רשף, שמשודרת החל מ-31 באוקטובר 2015. בעבר שודרה בערוץ עשר, והחל מ-21 במרץ 2019 משודרת בקשת 12.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 23 | 23 | 30 באוקטובר 2015 | 16 באפריל 2016 |
|  | 2 | 20 | 20 | 4 במאי 2016 | 29 בספטמבר 2016 |
|  | 3 | 26 | 26 | 27 באוקטובר 2017 | 4 באפריל 2017 |
|  | 4 | 20 | 20 | 23 באפריל 2017 | 29 באוגוסט 2017 |
|  | 5 | 20 | 20 | 14 בספטמבר 2017 | 17 באפריל 2018 |
|  | 6 | 23 | 23 | 28 באפריל 2018 | 1 באוקטובר 2018 |
|  | 7 | 10 | 10 | 31 באוקטובר 2018 | 9 בינואר 2019 |
|  | 8 | — | — | 21 במרץ 2019 | — |
מבנה התוכנית

בכל תוכנית עורך רשף ראיון אישי עם אישיות מפורסמת. בתחילת התוכנית מספר רשף מספר פרטים על האישיות המתראיינת מולו בליווי תמונות מחיי המרואיין המופיעות ברקע.
בתוכנית מתמקד המראיין בחלקים מחייו של המרואיין החל מילדותו, משפחתו ועד ימינו אנו.
בעבר המוזיקה שליוותה את התוכנית היא נעימת השיר "יומן מסע" של אביב גפן.
בסוף התוכנית נוהג רשף לשאול את המרואיין "מה היית רוצה שיהיה כתוב על המצבה שלך?"
מועמדויות

| שנה | טקס | פרס | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | פרסי האקדמיהלטלוויזיה לשנת2016 | תוכניות הראיונות הטובה ביותר | מועמדות |
| 2017 | פרסי האקדמיהלטלוויזיה לשנת2017 | תוכניות הראיונות הטובה ביותר | מועמדות |
| 2018 | פרסי האקדמיהלטלוויזיה לשנת2018 | תוכניות הראיונות הטובה ביותר | מועמדות |
ראו גם

חמש עם רפי רשף
אילנה מיטב-רודריג

| --- | --- |

אילנה מיטב-רודריג, מאי 2016
 לידה:  4 באפריל 1939 (בת 85)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 מועדון:  הפועל גוש זבולון
 מאמן:  יוסף טלקי
אילנה מיטב-רודריג (נולדה ב-4 באפריל 1939) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה במשחה ל-100 מטר חזה (1954) ובמשחה ל-200 מטר חזה (1952 ו-1954).
ביוגרפיה

אילנה היא בתם של חנה ומנדל רייזנר, שהיה ממקימי קיבוץ בית אלפא. נולדה בשם אילנה רייזנר. גדלה בקיבוץ רמת יוחנן והתאמנה בקבוצה של הקיבוץ ובהמשך בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
ביוגרפיה > אלופת ישראל > 1952

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכתה רייזנר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:34.1 דקות.
בתחרות שנערכה בכפר המכבי בסוף אוקטובר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 3:33.2 דקות.
ביוגרפיה > אלופת ישראל > 1954

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה זכתה רייזנר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:39.0 דקות, לפני נועה מוזר מהפועל תל עמל (1:40.0 דקות) ושפה גרבי מברית מכבים עתיד (1:40.0 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:31.6 דקות, לפני נועה מוזר (3:33.7 דקות) וחברתה לקבוצה לאה רז (3:35.0 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:49.0 דקות, אחרי דורית שרצר מברית מכבים עתיד (1:41.7 דקות) ולפני חברתה לקבוצה נורית צור (1:50.7 דקות).
חיים אישיים

לאילנה 5 ילדים ו- 15 נכדים. ביתה היא סופרת הילדים מיה מיטב. היא אלמנה מנישואיה השניים, ומתגוררת במושב בצפון הארץ.
הערות שוליים

↑  דבר הספורט - 3 שיאים ארציים בשחייה, דבר, 26 באוקטובר 1952
↑  שלמה מוזר, דבר הספורט - אורות וצללים באליפות השחיה, דבר, 17 באוקטובר 1954
איווניסקה

איווניסקה (בפולנית: Iwaniska; ביידיש: איוונסק) הוא כפר במחוז אפטא שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, כ-50 ק"מ מזרחית לקילצה, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בכפר כנסייה נאו-גותית מראשית המאה ה-20, בית קברות מהמאה ה-15 ובית קברות צבאי לחללי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
תולדות היישוב

תחילת היישוב במאה ה-13, ובשנת 1403 הוענקו לו זכויות עיר בידי משפחת האצולה זבירובסקי. באמצע המאה ה-16 היה היישוב לאחד ממרכזי הקלוויניזם בפולין, ומפעם לפעם התכנסו בו לוועידותיהם.
בזכות מיקומו של היישוב, על הדרך הראשית שהוליכה מקרקוב לוורשה ועברה דרך אפטא וסנדומייז', הייתה התפתחותו מהירה, והוא הפך למרכז מסחרי חשוב באזור, בו נערכו ירידים שנתיים. תקופת השגשוג באה לקצה באמצע במאה ה-17, עם פלישת השוודים לפולין, ועם פשיטות הקוזקים באזור בשליחותו של ג'רג' ראקוצי השני, אשר החריבו את המקום.
בין השנים 1815 ו-1915 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869 בוטל מעמדו העירוני, לאחר השתתפות תושביו במרד ינואר.
יהודי איווניסקה

תחילתו של היישוב היהודי באיווניסקה היא במאה ה-18, כאשר ליהודים הותר לרכוש במקום מגרשים ולבנות בתים. באמצע המאה ה-19 התארגנו יהודי היישוב לקהילה עצמאית, ובנו בית כנסת מעץ. לקהילה השתייכו אז גם יהודי הכפרים הסמוכים. בשנת 1899 הוזמן לכהן ברבנות הקהילה הרב יצחק דוד שפירא, ובין יהודי המקום היו אז חסידים מזרמים שונים. בשנים 1907 עד 1914 ישב בכפר רבי יעקב, נכדו של הרב דוד בידרמן. את מקומו מילא הרב יחיאל אלטר פרלגר.
באביב 1918 פרצה בכפר דליקה, ורוב בתיו, ובכלל זה בית הכנסת, עלו בלהבות. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם חיו יהודי הכפר בדחיקות, והתפרנסו בעיקר ממסחר זעיר וממלאכה. החוג הציוני הראשון בכפר נוסד בשנת 1916, ובהמשך, פעלו במקום הנוער הציוני ובית"ר. בשנת 1927 נוסד בכפר בית ספר מרשת בית יעקב, ובשנת 1930 נפתחה בו ספרייה יהודית. בשנת 1924 עלה על כס הרבנות בכפר הרב יעקב יצחק וידמן.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית במקום 1,663 נפש, למעלה ממחצית תושבי הכפר.
יהודי איווניסקה > בשואה

בראשית ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים. בתחילת ימי שלטונם, הוחל בשילוח קבוצות של צעירים יהודים למחנות עבודה מרוחקים, והוטלו במקום גזירות שונות.
בשנת 1941 הטילו הגרמנים על היהודים בכפר תשלומי כופר גבוהים. באחד המקרים הצית פולני תושב הכפר את הבתים ברחוב היהודי של הכפר, ובד בבד מסר לגרמנים רשימה של עשרה יהודים שלטענתו ביצעו את המעשה. אלו נאסרו על ידי הגרמנים, ותשעה מהם הוצאו להורג. באותה תקופה הוטל על יהודי הכפר לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם, ונאסר עליהם ללכת על מדרכות הכפר, ולקיים קשרי מסחר עם לא יהודים. כמו כן, הוחרם רכוש היהודים.
ביום 27 במרץ 1941 הגיעה לכפר קבוצת יהודים שגורשו מווינה, והקהילה היהודית במקום התגייסה לעזרתם. בסוף 1941 באו לכפר נציגים של ארגון טודט, והחלו בלקיחת צעירים יהודים למחנות עבודה.
בסתיו 1942, כשנודע להנהגה היהודית בכפר המועד שקבעו הגרמנים לגירוש ממנו, הורה הרב המקומי רבינוביץ' לחסידיו לקבור את כל ספרי הקודש ותשמישי הקדושה שנותרו בבית הכנסת בבית העלמין היהודי שבכפר, והפציר בהם לעשות כל שביכולתם כדי להציל את נפשם. רבים נענו לקריאתו, והחלה יציאת יהודים ליער בקבוצות קטנות.
ביום 15 באוקטובר 1942 הקיפו את הכפר אנשי גסטאפו וס"ס, ועמם שוטרים אוקראינים. במועד זה כ-300 יהודים מהכפר כבר הספיקו להימלט אל הבונקרים שהוכנו ביער. הנותרים, כ-1,600 איש, רוכזו בכיכר השוק. הגרמנים ערכו חיפושים בבתי היהודים, וירו בכל יהודי שנתפס כשניסה להסתתר. יהודי הכפר גורשו לגטו צ'מיילוב, ומשם הובלו תחת משמר כבד יחד עם יתר יהודי המקום לתחנת הרכבת באוסטרוב, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. יהודי אחד מהכפר, ישראל זלצר, הצליח להימלט מטרבלינקה.
יהודי הכפר שברחו ליער התארגנו בקבוצות קטנות להגנה עצמית, והגרמנים ערכו אחריהן מצוד, במהלכו נתפסו רבים מהיהודים בשל הלשנות, והוצאו להורג. בין הנתפסים היה גם הרב רבינוביץ', שהוצא להורג בנובמבר 1942. מבין יהודי הכפר שרדו בודדים.
אה"מ האו (1940)

| --- | --- |
אה"מ האו בתעלת סואץ בדרכה לאוקיינוס השקט, יולי 1944
אה"מ האו בתעלת סואץ בדרכה לאוקיינוס השקט, יולי 1944
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  קינג ג'ורג' החמישי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company 
 הוזמנה:  28 באפריל 1937
 תחילת הבנייה:  1 ביוני 1937
 הושקה:  9 באפריל 1940
 תקופת הפעילות:  29 באוגוסט 1942 – 1950 (כ־7 שנים)
 אחריתה:  נגרטה בשנת 1958
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  תפוסה סטנדרטית: 39,780 טון, מקסימלית: 45,220 טון
 אורך:  227.1 מטר
 רוחב:  31.4 מטר
 שוקע:  10.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28.3 קשרים
 גודל הצוות:  1,556 איש
 טווח שיוט:  10,000 ק"מ במהירות 18 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 125,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים בעלי שלושה להבים וקוטר 4.42 מטר
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 374 מ"מ, שריון תחתון – 137 מ"מ, שריון סיפון – עד 136 מ"מ, צריחי תותחים – 324 מ"מ
 חימוש:  10 תותחים 14 אינץ' (356 מ"מ), קליבר 45, 16 תותחים 5.25 אינץ' (133 מ"מ), 64 תותחים נ"מ 2 ליטראות (1.5 אינץ', 40 מ"מ)
 מטוסים:  ארבעה מטוסי סיור אמפיביים סופרמרין וולרוס
 
אה"מ האו הייתה אוניית מערכה של הצי המלכותי הבריטי, האחרונה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי של הצי המלכותי. היא נבנתה על ידי חברת פיירפילד לבניית והנדסת ספינות, היא הונחה ב-1 ביוני 1937 והושקה ב-9 באפריל 1940. במקור היא הייתה אמורה להיקרא ביטי אבל שמה שונה להאו, על שם האדמירל ריצ'רד האו.
האו הושלמה ב-29 באוגוסט 1942 לאחר הארכת זמן הבנייה שלה, מכיוון שהאספקה הופנתה לעבודות בעדיפות גבוהה יותר כמו בנייה ותיקון של ספינות סוחר ואוניות ליווי. כמו האחות שלה, אה"מ אנסון, האו בילתה את רוב הקריירה שלה באזור הארקטי במתן כיסוי לשיירות לרוסיה.
בשנת 1943, האו השתתף במבצע האסקי והפגיזה את בסיס הצי טרפאני ופאביניאנה לתמיכה בנחיתות בעלות הברית. יחד עם קינג ג'ורג' החמישי, ליוותה האו שתי אוניות מערכה איטלקיות שנכנעו לאלכסנדריה. האו נשלחה גם לאוקיינוס השקט וצורפה לצי האוקיינוס השקט הבריטי (כוח משימה 113), שם סיפקה הפגזות ימיות עבור נחיתות בעלות הברית באוקינאווה ב-1 באפריל 1945.
לאחר המלחמה, בילתה האו ארבע שנים כאוניית הדגל של שייטת האימונים בפורטלנד, לפני שהיא שובצה למילואים ב-1950. אוניית המערכה הוצאה משירות ב-1957, נמכרה לגרוטאות ב-1958 ופורקה עד 1961.
בנייה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, הסכם הצי של וושינגטון נערך ב-1922 במטרה לעצור מרוץ חימוש שהתפתח בין בריטניה, יפן, צרפת, איטליה וארצות הברית. הסכם זה הגביל את מספר האוניות שכל אומה הורשתה לבנות והגביל את ההדחק של כל אוניות הראשה ב-35,000 טון ארוך. הגבלות אלו הורחבו ב-1930 באמצעות הסכם הצי של לונדון, אולם ב-1935 יפן ואיטליה לא הסכימו להסכם הצי השני של לונדון להמשך הפיקוח על החימוש.
בדאגה ממחסור באוניות מערכה מודרניות בצי שלהם, האדמירליות הורתה אפוא על בניית סדרת אוניות מערכה חדשה: קינג ג'ורג' החמישי. בשל הוראות האמנה הימית של וושינגטון ואמנת לונדון, ששניהם עדיין היו בתוקף כאשר תוכננו אוניות הסדרה, החימוש העיקרי של הסדרה הוגבל לתותחי 14 אינץ' (356 מ"מ). הן היו אוניות המערכה היחידות שנבנו באותה תקופה כדי לדבוק באמנה ולמרות שעד מהרה התברר לבריטים ששאר החותמים על האמנה מתעלמים מהדרישות שלו, היה מאוחר מדי לשנות את תכנון הסדרה לפני שהם הונחו בשנת 1937.
השדרית של האו, האונייה האחרונה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי, הונחה ב-1 ביוני 1937 במספנת פיירפילד בגובן. במקור היא הייתה אמורה להיקרא אה"מ ביטי, על שם אדמירל דייוויד ביטי, מפקד צי סיירות המערכה הבריטיות בקרב יוטלנד, אך השם שונה לאה"מ האו, על שם אדמירל ריצ'רד האו. האו הושקה ב-9 באפריל 1940 ונכנסה לשירות ב-20 באוגוסט 1942. היא נשאה חימוש נ"מ וציוד מכ"ם משופרים כתוצאה מלקחים שנלמדו כבר במלחמת העולם השנייה.
תכנון

ההדחק של האו היה 39,780 טון בתפוסה סטנדרטית ו-45,220 טון במעמס מלא. האונייה הייתה באורך כולל של 745 רגל (227.1 מטר), רוחב 103 רגל (31.4 מטר) ושוקע של 29 רגל 6 אינץ' (9.0 מטר). הגובה המטצנטרי המתוכנן שלה היה 6 רגל 1 אינץ' (1.85 מטר) בתפוסה סטנדרטית ו-8 רגל 1 אינץ' (2.46 מטר) במעמס מלא.
היא הונעה על ידי טורבינות קיטור של פארסונס, שהניעו ארבעה צירי מדחף. קיטור סופק על ידי שמונה דודי אדמירליות אשר בדרך כלל סיפקו 100,000 כוחות סוס (75,000 קילוואט), אך יכלו לספק 110,000 כוחות סוס (82,000 קילוואט) במעמס חירום. זה העניק להאו מהירות מרבית של 27.62 קשרים (51.15 קמ"ש). האונייה נשאה 4,300 טון מזוט והיה לה טווח של 2,600 מיילים ימיים (4,800 ק"מ) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש). היא גם נשאה 183 טון של סולר, 300 טון של מי הזנה רזרביים ו-400 טון של מים מתוקים.
תכנון > חימוש

האו הרכיבה 10 תותחי BL 14 אינץ' (356 מ"מ) Mk VII. תותחי ה-14 אינץ' הותקנו בצריח כפול אחד של Mark II קדימה ושני צריחים מרובעים של Mark III, אחד מקדימה ואחד מאחורה. ניתן היה להגביה את התותחים ל-40 מעלות ולהנמיך את התותחים ל-3 מעלות. קשתות הסיבוב היו: צריח "A", 286 מעלות; צריח "B", 270 מעלות וצריח "Y", 270 מעלות. הסיבוב וההגבהה נעשו על ידי הנעה הידראולית, בקצבים של 2 ו-8 מעלות לשנייה, בהתאמה. משקל תותח מלא שקל 15,950 פאונד (7,230 ק"ג), וניתן היה לירות מטח כל 40 שניות. החימוש המשני כלל 16 תותחי QF 5.25 אינץ' (133 מ"מ) Mk I אשר הורכבו בשמונה צריחים תאומים, במשקל 81 טון כל אחד. הטווח המרבי של תותחי Mk I היה 24,070 יארד (22,009.6 מטר) בגובה של 45 מעלות, התקרה נגד מטוסים הייתה 49,000 רגל (14,935.2 מטר). ניתן היה להגביה את התותחים ל-70 מעלות ולהנמיך אותם ל-5 מעלות. קצב האש הרגיל היה 10 עד 12 פגזים לדקה, אך בפועל, התותחים יכלו לירות רק 7 עד 8 פגזים בדקה. עם כניסתה לשירות, יחד עם הסוללות הראשיות והמשניות שלה, נשאה האו 48 תותחי QF 2 פאונד (1.575 אינץ', 40 מ"מ) Mk.VIII "פום-פום" נגד מטוסים בשישה צריחים מתומנים. לאלה נוספו 18 תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.8 אינץ') קלים נ"מ בצריחים בודדים.
תכנון > צי הבית

האו הצטרפה לצי הבית ב-30 באוגוסט 1942, מאחר שזמן הבנייה שלה הוארך, עקב דרישות דחופות יותר של התעשייה. כמו אוניית האחות שלה אנסון, היא בילתה את השנים הראשונות של קריירת הלחימה שלה במימי הקוטב הצפוני, וחיפתה על שיירות לרוסיה. ב-31 בדצמבר 1942, האו ואוניית האחות שלה קינג ג'ורג' החמישי סיפקו חיפוי מרוחק לשיירה RA 51, שהגיעה בשלום ללוך איו ב-9 בינואר 1943. האו וקינג ג'ורג' החמישי גם סיפקו חיפוי מרוחק לשיירה RA 53 ב-1 במרץ 1943 ועזרו בהצלת אנשי צוות של אוניות סוחר שספינותיהם הוטבעו. ב-1943 הועברה האו לגיברלטר עם קינג ג'ורג' החמישי כדי להשתתף במבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה; אוניות המערכה האמריקאיות אלבמה ודקוטה הדרומית החליפו אותן בשורות צי הבית. שתי האוניות הבריטיות הפגיזו את בסיס הצי בטרפאני ופאביניאנה במהלך 11–12 ביולי. מבסיסן באלג'יר, האוניות גם חיפו במהלך מבצע מפולת שלגים - נחיתות בעלות הברית בסלרנו - שיצא לדרך ב-7 בספטמבר. ב-14 בספטמבר ליוו האו וקינג ג'ורג' החמישי את אוניות המערכה האיטלקיות שנכנעו ויטוריו ונטו ואיטליה לאלכסנדריה.
עד סוף אוקטובר 1943, האו וקינג ג'ורג' החמישי חזרו לבריטניה. בסוף השנה, האו עברה שיפוץ ארוך בדבונפורט, שם בוצעו מספר שינויים. חימוש הנ"מ שלה הוגבר, בוצעו שינויים במכ"ם שלה ושופרה אטימותה למים בירכתיים. הושגו שינויים במגורי הקצינים ובמגורי הצוות לצורך פעולות באקלים טרופי; אלה כללו שינויים בבידוד ושימוש נרחב בציוד מיזוג אוויר.
תכנון > פעולות באוקיינוס השקט

ב-8 באוגוסט 1944, האו הגיעה לטרינקומלי בציילון כדי להצטרף לצי המזרחי. היא הייתה אוניית המערכה הבריטית המודרנית הראשונה שהוצבה במים המזרחיים מאז אובדנו של פרינס אוף ויילס בדצמבר 1941. האו הוכנסה לפעולה במהירות, וסיפקה חיפוי לפעולות אוויריות מבוססות נושאות מטוסים נגד מטרות בסומטרה. בדצמבר היא עברה לסידני, משם הפליגה לאוקלנד, ניו זילנד, כדי להציג את הדגל. בפברואר 1945 הפליגו האו וקינג ג'ורג' החמישי מסידני כדי להתחיל בפעילות ברצינות בזירת האוקיינוס השקט; יחד עם ארבע נושאות מטוסים, חמש סיירות וחמש עשרה משחתות, הם היוו את כוח משימה 113.
הפעולה הגדולה הראשונה של כוח המשימה 113 (שהוגדר כעת מחדש TF.57) הייתה מבצע קרחון - תמיכה מהחוף בנחיתות האמריקאיות באוקינאווה - שיצא לדרך ב-1 באפריל 1945. הכוח היה נתון להתקפות קמיקזה יפניות ספורדיות, אך שתי האוניות יצאו ללא פגע מפעולות אלו. סוללות הנ"מ של האו גם הצליחו להפיל מטוס קמיקזה תוקף. התפקידים העיקריים של שתי האוניות היו הגנה אווירית והפגזות יבשתיות, כשהמטרה השנייה בוצעה בצורה מדויקת מאוד, במיוחד על ידי האו נגד מתקנים נגד מטוסים באי מיאקו, באמצע הדרך בין אוקינאווה לפורמוסה.
תכנון > לאחר המלחמה

בשבוע הראשון של יוני 1945, האו חזרה לסידני, וכמעט מיד הוחלט לשלוח אותה לשיפוץ בדרבן. כאן היא שהתה בשארית המלחמה. היא הועברה חזרה לפורטסמות' בינואר 1946. ב-1951 הוכנסה האו לעתודה ונגררה לדבונפורט. ב-1957 הוחלט על גריטתה, וב-27 במאי 1958, האו נגררה ל-Inverkeithing כדי להתפרק על ידי ת'וס. וורד. הצי המלכותי הציג את פעמון הספינה לקתדרלת סנט ג'יילס באדינבורו. בשנת 2012 דווח כי ייתכן שחלקים מאחד מצריחי התותחים עדיין קיימים, לאחר שנעשה בהם שימוש חוזר כפטיפון במעבדה הגרעינית של דונריי.
צריח "B" של האו, סידני, 1944
האו בזמן ביקור באוקלנד, 1945
האו (מימין), וואנגארד במילואים בדבונפורט, 1956
הפעמון של אה"מ האו בקתדרלת סנט ג'יילס, אדינבורו
אוקטביאן בלו

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1951 (בן 73) פלוישט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מידע כללי
 מדינה:  רומניה 
 ספורט
 ענף ספורט:  התעמלות מכשירים
 מאמן:  נבחרת הנשים של רומניה
 הישגים
 פרסים והוקרה:  עיטור הכוכב של רומניה  אות מסדר  "ההצטיינות בספורט" 
 
אוקטביאן יואן אטנסה בלו (ברומנית: Octavian Ioan Atanase Bellu, נולד ב-17 בפברואר 1951) הוא מאמנה הראשי של נבחרת רומניה בהתעמלות מכשירים לנשים (1990–2005 ומ-2010). הוא המאמן המצליח ביותר בעולם, חניכותיו זכו ב-279 מדליות (106 זהב, 86 כסף ו-87 ארד) במשחקים האולימפיים, באליפויות עולם, באליפויות אירופה (בוגרות ונערות) ובגביע העולם.
בלו הוביל את נבחרת רומניה לזכייה בשתי מדליות זהב בתחרות הקבוצתית בהתעמלות מכשירים במשחקים האולימפיים (סידני 2000 ואתונה 2004) ובחמש אליפויות עולם (1994, 1995, 1997, 1999, 2001).
בין המתעמלות שאימן היו אלופות אולימפיות ואלופות עולם: סימונה אמנאר, לריסה איאורדצ'ה, סנדרה איזבאשה, ג'ינה גוג'ן, לוויניה מילושוביץ', קטלינה פונור, אנדראה רדוקן, מוניקה רוסו ועוד.
בשנת 2009 זכה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
ביוגרפיה

בלו החל את דרכו בעולם ההתעמלות במועדון הספורט פטרולול פלוישט והתעמל במשך 13 שנים. כמתעמל נחשב למתעמל בינוני וכן היה לו קושי לבצע תרגילים רבים בשל גובהו. בנוסף לעיסוקו בהתעמלות מכשירים הוא שיחק כדורעף, כדורסל וגם התאמן בצניחה. בשנת 1974 סיים את לימודיו במכון לספורט וחינוך גופני בבוקרשט, שם למד שיטות אימון שונות, אספקטים טכניים של תנועות הגוף ועוד. עם סיום לימודיו עבד כמורה לחינוך גופני בווליאה קאלוגאריאסקה במשך כחמש שנים. כמו כן, החל לאמן מתעמלות צעירות במועדון הספורט בו החל את הקריירה הספורטיבית שלו. בין השנים 1978-1979, התפטר מעבודתו כמורה לספורט, ונהיה למאמן במשרה מלאה בפטרולול פלויישט ולאחר מכן במועדון הספורט של בקאו.
ביוגרפיה > מאמן לאומי

בלו החל לעבוד עם הנבחרת הלאומית של רומניה לנשים בשנת 1981, לאחר שבלה קארוי ואשתו מרטה ערקו לארצות הברית. בהיותו המאמן הראשי של הנבחרת הלאומית (1990–2005), הוא הוביל את נבחרת הנשים של רומניה לזכייה בשתי מדליות זהב ברציפות בתחרות הקבוצתית במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת סידני (2000) לפני רוסיה וארצות הברית ובאולימפיאדת אתונה (2004), לפני ארצות הברית ורוסיה ובחמש אליפויות עולם ברציפות (1994, 1995, 1997, 1999, 2001).
קריירה פוליטית

בתחילת שנת 2005, בלו ועמיתתו המאמנת מאריאנה ביטאנג פרשו מתפקידם כמאמני הנבחרת בשל סקנדל תקשורתי ובשנת 2006, הם נשכרו כדי לייעץ לנשיא רומניה טראיאן בססקו בענייני ספורט. בלו כיהן כנשיא המועצה הלאומית לספורט ומזכיר המדינה במשרד הספורט.
חזרתו כמאמן

בשנת 2010, הזמינה רומניה את בלו ואת ביטאנג לעזור באימוני הנבחרת הלאומית לקראת אולימפיאדת לונדון (2012). לאחר אליפות אירופה בהתעמלות מכשירים במוסקבה בשנת 2013, מאזן המדליות המצטבר של בלו חצה את רף 300 המדליות.
חיים אישיים

בלו נשוי למאריאנה ביטאנג. לבלו בת מנישואיו הראשונים.
תארים והישגים

בשנת 2009 זכה בלו להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות
בסך הכל זכו המתעמלות שאימן בלו ב-279 מדליות (106 זהב, 86 כסף ו-87 ארד):
הערות שוליים

1 2  אוקטביאן בלו, בטקס היכל התהילה הבינלאומי להתעמלות
אזוב (עיר)

אזוב (ברוסית: Азов; בטורקית: Azak) היא עיר במחוז רוסטוב בדרום-מערב רוסיה. העיר ממוקמת על היובל הדרומי של נהר דון, 11 ק"מ מזרחית למקום בו הוא נשפך לים אזוב, ו-25 ק"מ דרומית-מערבית לעיר רוסטוב על הדון. בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 82,937 תושבים.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס הוקמה לחוף ים אזוב מושבה יוונית שנקראה טנאיס (Τάναϊς), על שמו היווני של נהר דון, אם כי נקרופוליס שהתגלה באתר מעיד על התיישבות כבר בתקופת הברונזה. טנאיס חרבה בידי הגותים במאה ה-3 וחורבותיה שוכנות מספר קילומטרים מצפון לאזוב.
במאה ה-10 בא האזור תחת שליטתה של נסיכות טמוטראקאן (Тмутаракань) הסלאבית, אך ב-1067, השנה הנחשבת לשנת ייסודה של העיר, השתלטו על המקום הקפצ'אקים (טורקית Kıpçak), בני עם טורקי אשר העניקו לו את השם אזאק, "מקום נמוך". משם זה התפתח השם המודרני שהוחל הן על העיר והן על הים הסמוך. קיימת סברה עממית מקובלת הטוענת כי מקורו של השם הוא בנסיך בשם אזום או אסוף, אשר נהרג בעת הגנת העיר.
אורדת הזהב (Altın Orda Devleti) המונגולית שלטה בחופי ים אזוב במהלך המאה ה-13 וה-14, אך לסוחרים מוונציה ומג'נובה הותר להתיישב באתר העיר המודרנית, וב-1316 הם הקימו מושבה לה קראו טאנה בהשפעת השם היווני הקדום. ב-1471 כבשו העות'מאנים את טאנה והקימו בה את מצודת "אזק" או "אזוב". ממועד זה ובמשך מאות שנים, הייתה מצודת אזוב לנקודת מפתח במלחמות רוסיה-טורקיה השונות ועברה מיד ליד מספר פעמים.
הקוזקים כבשו אותה ב-1637 ועמדו במצור של כוחות טורקים בראשות אבאזה סיאבוש פאשה הראשון, אך השיבו אותה בסופו של דבר לעות'מאנים ב-1642 אחרי שהחריבו אותה. פיוטר הגדול ניסה לכבשה שוב ב-1695 והצליח בכך ב-1696, אולם לאחר ניצחון הטורקים במלחמת רוסיה-טורקיה הרביעית שבה העיר לחזקתם ב-1711. לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה החמישית נחתם הסכם ניסה ורוסיה קיבלה את העיר לשליטתה אבל נשללה ממנה הזכות לבצרה. לאחר תקופת עצמאות קצרה של חצי האי קרים שכלל גם את אזוב סופחה העיר לרוסיה על ידי יקטרינה הגדולה.
איוון קירייבסקי

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1806 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 ביוני 1856 (יוליאני) (בגיל 50) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  מנזר אופטינה 
 השכלה:  האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה 
 מעסיק:  Moscow main archive 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 בן או בת זוג:  Natalia Kireevskaya (1834–?) 
 
אִיוַן וַסִילְיֶבִיץ' קִירֵיבֶסְקִי (ברוסית: Ива́н Васи́льевич Кире́евский‏; 3 באפריל 1806, מוסקבה – 23 ביוני 1856, סנקט פטרבורג) היה מבקר ספרות ופילוסוף רוסי, שלזכותו נזקפת הקמת התנועה הסלאבופילית כמייסד שותף יחד עם אלכסיי חומיאקוב (אנ').
ראשית חייו וקריירה

איוון קירייבסקי ואחיו פיוטר (אנ') נולדו למשפחת אצולה בעלת אמצעים ניכרים. אביהם נודע בכך ששנא את האתאיזם הצרפתי כל כך בלהט עד שהוא שרף ערמות של ספריו של וולטר, שנרכשו במיוחד למטרה זו. הוא לקה במקרה קטלני של טיפוס הבהרות בעת שטיפל בחיילים פצועים במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה. הילד היה רק בן שש במותו; הוא חונך על ידי דודו מצד אימו, וסילי ז'וקובסקי, ואימו, אבדוטיה ילגינה (אנ'), שלימים תהפוך לגברת משפיעה עם סלון ספרותי בולט במוסקבה. היא הצהירה על סלידתה מפיוטר הגדול בגלל היחס שלו לאשתו יבדוקיה (אנ') ולמשפחת לופוחין, שאליה הייתה קשורה בקשרי משפחה. סלידתו של האב מהתרבות הצרפתית וחוסר האמון של האם מהפקידות שלאחר תקופת פיוטר הגדול אולי עיצבו את השקפותיו של קירייבסקי על רוסיה ותולדותיה.
החל משנת 1821 למד קירייבסקי באוניברסיטת מוסקבה, שם החל להתעניין בפילוסופיה גרמנית בת זמנו והצטרף למעגל "חובבי החוכמה" (ליובומודריי (אנ')), בראשות דמיטרי ונוויטינוב (אנ') וולדימיר אודוייבסקי (אנ'). הוא התרשם במיוחד מתורתו של פרידריך וילהלם שלינג, שייצוג העולם שלו כאורגניזם חי היה תואם את הסלידה העזה של קירייבסקי עצמו מהרציונליזם והפיצול האירופיים. יצירותיו הספרותיות המקוריות של קירייבסקי אינן מעניקות לו מקום בתולדות הספרות הרוסית, אך הוא זכה במידה מסוימת של תהילה על ידי פרסום הניתוחים הנוקבים של סופרים בני זמננו. ביקורתו משנת 1828 על שירתו של פושקין, שנכתבה בפרוזה סגולה (אנ') וכותרתה "כמה הערות על אופי השירה של פושקין", הכילה את ההערכה המעמיקה הראשונה של יבגני אונייגין. מאוחר יותר יחליף קירייבסקי מכתבים עם פושקין ויפרסם את יצירותיו בכתב העת קצר הימים שלו "יברופייטס" (Европеец, "האירופאי").
לאחר שבת דודתו דחתה את הצעת הנישואים שלו, יצא קירייבסקי לאירופה, שם השתתף בהרצאותיהם של שלינג, שליירמאכר, הגל ומישלה. במהלך מסעותיו, הוא קלט את היסודות הרקובים של החברה המערבית, המבוססים על אינדיבידואליזם, שלימים יעמיד אותו בניגוד לאינטגרליות (סבורנסט (אנ')) של החברה הרוסית. בחזרה למוסקבה ב-1832, הוא "איחד את כל האצולה הספרותית" (כפי שאמר פוגודין (אנ')) בחסות "יברופייטס". כתב העת נאסר לפרסום לאחר שני גיליונות, אך לא לפני שקירייבסקי פרסם את מאמרו הגדול "המאה התשע-עשרה", הביקורת המורחבת הראשונה שלו על הפילוסופיה והערכים המערביים.
הכישלון של "יברופייטס" החריף את אכזבתו של קירייבסקי מהאינטלקטואלים והאליטה הרוסים. הוא התחתן ופנה בלב שלם לחיי המשפחה. מבקרים רבים, החל מאלכסנדר הרצן, נטו לייחס את ההפסקה של שתים עשרה השנים בקריירה הספרותית של קירייבסקי לנטייתו האובלומובית לחוסר החלטיות וחוסר מעש. ואכן, כל התפוקה הספרותית שלו מורכבת מתריסר מאמרים באורך מלא וניתן לאסוף אותם בתוך כרך אחד (האוסף המלא של יצירותיו משנת 1911, כולל מכתבים, הוא בן 600 עמודים בשני כרכים).