stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסאיק

| --- | --- |
בית החולים סנט מרי
בית החולים סנט מרי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ניו ג'רזי ניו ג'רזי
 מחוז:  פסאיק
 ראש העיר:  הקטור סי. לורה
 תאריך ייסוד:  1679
 שטח:  8.394087 קמ"ר
 גובה:  30 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  70,537 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  40°51′27″N 74°07′44″W﻿ / ﻿40.8575°N 74.128888888889°W﻿ / 40.8575; -74.128888888889 
 אזור זמן:  אזור זמן מזרחי
 https://www.cityofpassaic.com/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פסאיק(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פסאיק(למפת ניו ג'רזי רגילה) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיפסאיק(למפת ניו ג'רזי מוגדלת) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיפסאיק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פסאיק (באנגלית: Passaic) היא עיר במחוז פסאיק שבניו ג'רזי, ארצות הברית. נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית העיר מדורגת במקום ה-16 בניו ג'רזי והחמישית בצפיפותה. מקור השם הוא משבט הלנאפי ופירושו הוא עמק.
ראשוני המתיישבים שהגיעו בשנת 1678 היו סוחרים הולנדים, שהתמקמו במספר מקומות נוספים. במאה ה-19 העיר החלה להתפתח עקב היותה מרכז מסחרי חשוב והיא הוכרזה כעיר בשנת 1873.
לפסאיק יש את אחת הקהילות היהודיות האורתודוקסיות הגדולות בניו ג'רזי, עם יותר מ-20 בתי כנסת ואוכלוסייה יהודית אורתודוקסית של כ-15,000 איש, יחד עם העיירות לייקווד, טינק וג'קסון. הקהילה היהודית מרוכזת ברובה בדרום מערב העיר (הידוע כפסאיק פארק).
בין המפורסמים שנולדו או גדלו בעיר: זלמן שפירו, מייקל ג'יי. פולארד, פול ראד, זואי סלדנה, מייקל אייגן וליזה וייל.
הערות שוליים

↑  THE CITY OF PASSAIC באתר Passaic County Historical Society.
↑  מידע יהודי ואוכל כשר בפאסאיק באתר Totally Jewish Travel.
| דגל ניו ג'רזי מדינת ניו ג'רזי |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | טרנטון |  |
| אזורים גאוגרפיים | מרכז ג'רזי • חוף ג'רזי • שפלת ניו ג'רזי • צפון ג'רזי • פיין בארנס • דרום ניו ג'רזי • עמק הדלאוור |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ניוארק • ג'רזי סיטי • פטרסון • אליזבת • טרנטון • קליפטון • קמדן • פסאיק • יוניון סיטי • איסט אורנג' • בייון • ויינלנד • ניו ברונסוויק • פרת' אמבוי • הובוקן • פליינפילד • האקנסק • קירני • לינדן • אטלנטיק סיטי |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ניו ג'רזי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555034605171  BNE: XX5557987  GND: 4442927-7  LCCN: n81103574  MusicBrainz: 82bab744-a013-4cad-8ed1-4670ca2dec26  NARA: 10041379  NKC: ge1159367   WorldCat (עם LCCN): n81-103574 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פורט פאלאקאד

| --- | --- |

פורט פאלאקאד
 מידע כללי
 סוג:  מבצר
 שימוש:  אתר תיירות
 כתובת:  Palakkad 
 מיקום:  פאלאקאד (אנ')
 מדינה:  קרלה, הודו הודו
 בעלים:  ממשלת קרלה  הסקר הארכאולוגי של הודו
 מייסדים:  ממלכת מייסור
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1757–1766 (כ־9 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1766
 חומרי בנייה:  לבנים
 יוצר:  חיידר עלי
 מידות
 אורך:  270 מטר
 רוחב:  270 מטר
 שטח:  73 דונם המבצר 320 דונם עם הפארק
 קואורדינטות:  10°45′50″N 76°39′26″E﻿ / ﻿10.763751467218622°N 76.6571269245264°E﻿ / 10.763751467218622; 76.6571269245264
  (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיפורט פאלאקאד(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיפורט פאלאקאד he
 
פורט פאלאקאד (באנגלית: Palakkad Fort, במלאיאלאם: പാലക്കാട് കോട്ട) הוא מבצר היסטורי שנבנה בעיר פאלאקאד (אנ') במדינת קרלה שבדרום מערב הודו. המבצר, במתכונתו הנוכחית, נבנה במאה ה-18 על ידי סולטאן ממלכת מייסור חיידר עלי והייתה מוקד לחימה במהלך מלחמות אנגלו-מייסור.
ההיסטוריה של המבצר

קיימות מעט עדויות על קיומו של מבצר בעיר פאלאלקד עוד מימים קדומים אולם העדויות המבוססות ביותר מצביעות על כך שהמבצר במתכונתו הנוכחית נבנה במאה ה-18. באמצע מאה זו הייתה העיר מושבו של שבט מממלכת קליקוט שמרכזה היה בעיר קוז'יקוד. ב-1757 החליט שליט השבט לפרוש ממלכת קליקוט ופנה לשם כך להגנתו של סולטאן ממלכת מייסור חיידר עלי. עלי נענה להצעה וב-1766 בנה את המבצר הנוכחי.
במהלך מלחמות אנגלו-מייסור היה המבצר למוקד מלחמה בין צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית לבין ממלכת מייסור והיא עברה מספר פעמים מיד ליד. ב-1768, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה, כבשה בריטניה את המבצר בפעם הראשונה אך המייסורים כבשו אותו לאחר כמה חודשים. ב-1783, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השנייה, כבשו הבריטים את המבצר בפעם השנייה לאחר מצור של 11 יום אך נטשו אותו ב-1784 עם סיום המלחמה. ב-1790, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השלישית, כבשו הבריטים את המבצר בפעם האחרונה מידיו של טיפו סולטאן, בנו של חיידר עלי, והחזיקו בו לאחר שהביסו במלחמה את ממלכת מייסור. לאחר כיבושו שופץ המבצר וב-1798, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור הרביעית, שימש את הבריטים כקרש קפיצה לכיבוש בירת ממלכת מייסור והבסתה.
לאחר המלחמות עם ממלכת מייסור שימש המבצר את הבריטים כמחנה צבאי עד תחילת המאה ה-20 אז הוא נמסר לרשויות מדינת קרלה לשימוש אזרחי של פקידות המדינה.
המבצר בעת החדשה

המבצר בנוי בצורה ריבועית כשאורך כל צלע כ-270 מטר. בפינת כל צלע נבנתה עמדה ועמדה נוספת באמצע כל צלע (סה"כ 8 עמדות). בתוך חומות המבצר עומדים מספר מבנים היסטוריים וכן מספר אתרים המוקדשים לאלים ושליטים קדומים. מסביב למבצר נבנה חפיר שמולא מים והמבצר והחפיר סביבו נבנו על שטחים פתוחים של כ-320 דונם. למרות התפתחות העיר נשארו שטחים אלו פנויים והם מהווים פארק ציבורי המכיל גם אודיטוריום פתוח.
האתר מוגדר כאתר מורשת ומתוחזק על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו וניתן לבקר במוזיאון בתחום המבצר המציג ממצאים מחפירות שהתבצעו במקום.
גלריה

החפיר המלא במים וברקע אחד העמדות שבחומה
שער הכניסה למבצר
חומת המבצר ושתיים מתוך שמונה העמדות הבולטות מהחומה
אחד מהמקדשים שנבנו בתחומי המבצר
באר ובריכת אגירת מים בתחומי המבצר
בית כלא שהתקיים בתחומי המבצר
הערות שוליים

↑  אחד השמות בהם מכונה המבצר הוא "מבצר טיפו סולטאן" על שם בנו של חיידר עלי, טיפו סולטאן
פרנקולין קטן

| פרנקולין קטן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
תת־משפחה:: חוגלות
סוג:: פרנקולין קטן
שם מדעי
 Peliperdix ‏בונפרטה, 1856

פרנקולין קטן (שם מדעי: Peliperdix) הוא סוג ממשפחת הפסיוניים מתת-משפחת החוגלות הקרוב לפרנקולין, המצוי בישראל. בעבר היו שייכים לאותו הסוג, אך פוצלו לסוג עצמאי. בסוג המפוצל ארבעה מינים המצויים רק באפריקה שמדרום לסהרה.
פרנקולינים אלה קטנים ביותר ואורכם בבגרות יכול להיות 14 ס"מ בלבד. הם בעלי כנפיים מפוספסות חומות, ראשים בהירים או צהובים, מקור צר ושחור ורגליים צהובות. הם נעים ברחבי הסוואנות או השיחים של אפריקה ומחפשים מזון כמו פקעות, גרגירים, פירות וחרקים. הם מצויים בלהקות ולעיתים הם אף נודדים בחיפוש אחר מזון ומים.
מיני הסוג

Peliperdix lathami
Peliperdix coqui
Peliperdix albogularis
Peliperdix schlegelii
פורט סנט לוסי

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  פלורידה פלורידה
 מחוז:  סנט לוסי
 ראש העיר:  Shannon Martin
 תאריך ייסוד:  27 באפריל 1961
 שטח:  198.6 קמ"ר
 גובה:  5 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  204,851 (1 באפריל 2020)
  ‑ במטרופולין:  424,107 (2010)
 קואורדינטות:  27°16′33″N 80°21′18″W﻿ / ﻿27.275833333333°N 80.355°W﻿ / 27.275833333333; -80.355 
 אזור זמן:  UTC -5
 https://www.cityofpsl.com/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פורט סנט לוסי(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פורט סנט לוסי(למפת פלורידה רגילה) טאלאהאסי ג'קסונוויל מיאמי טמפה אורלנדו פורט לודרדייל קייפ קורל גיינסוויל קי וסט ג'ורג'יה אלבמה מפרץ מקסיקו האוקיינוס האטלנטי פורט סנט לוסי(למפת פלורידה מוגדלת) טאלאהאסי ג'קסונוויל מיאמי טמפה אורלנדו פורט לודרדייל קייפ קורל גיינסוויל קי וסט ג'ורג'יה אלבמה מפרץ מקסיקו האוקיינוס האטלנטי פורט סנט לוסי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פורט סנט לוסי (באנגלית: Port St. Lucie) היא עיר במחוז סנט לוסי במדינת פלורידה בארצות הברית. העיר שוכנת בחוף האוקיינוס האטלנטי בצדה המזרחי של פלורידה. בעיר מתגוררים 204,851 תושבים (נכון ל-2020) והיא העיר הגדולה ביותר באזור חוף האוצר. במטרופולין של העיר מתגוררים 424,107 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה

עד הקמת העיר האזור היה כמעט לא מיושב, למעט מספר חוות ומחנה דייג.
ב-1958 תאגיד הפיתוח הכללי (General Development Corporation), שהיה חברה לפיתוח בפלורידה, קנה שטחים בשווי של 50 מיליון דולר מצפון לנהר סנט לוסי להקמת עיר חדשה. העיר עצמה הוקמה באופן רשמי ב-27 באפריל 1961.
חינוך

בעיר נמצאים קמפוסים של אוניברסיטת קייזר ומכללת אינדיאן ריבר סטייט.
תחבורה

פורט סנט לוסי נמצאת על מסלולו של כביש בין-מדינתי 95, המתחיל במיאמי בדרום פלורידה ומסתיים בגבול עם קנדה במדינת מיין.
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל פלורידה פלורידה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | טאלאהאסי |  |
| אזורים גאוגרפיים | אזור מפרץ טמפה • ביג בנד • דרום פלורידה • דרום מערב פלורידה • החוף הנשכח • החוף הראשון • הידית של פלורידה • הקיז • חוף האוצר • חוף האיזמרגד • חוף הזהב • חוף החלל • חוף הטבע • חוף השמש • מרכז פלורידה  • צפון מרכז פלורידה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ג'קסונוויל • מיאמי • טמפה • סנט פיטרסבורג • אורלנדו • הייליה • טאלאהאסי • פורט לודרדייל • פורט סנט לוסי • פמברוק פיינס • קייפ קורל • הוליווד • גיינסוויל • מיראמר • קורל ספרינגס • קלירווטר • מיאמי גארדנס • פאלם ביי • וסט פאלם ביץ' • פומפנו ביץ' |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות פלורידה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562162705171  GND: 5119202-0  LCCN: n81132543  MusicBrainz: c45c1ecf-3e90-4439-8486-95e8601fb00e  VIAF: 123976750   WorldCat (עם VIAF): 123976750 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פסאז'

פסאז' פרסטל בווינה
גלריית ויטוריו אמנואלה השני, מרכז הקניות העתיק ביותר באיטליה
באדריכלות, פָּסָאז' (בצרפתית: Passage; מילולית: מעבר) או מִפְלָשׁ הוא מעבר מרוצף ומקורֶה בין שני רחובות, שני מפלסים או שני בניינים. לרוב, בשני צידיו של הפסאז' יימצאו חנויות ובתי עסק.
פסאז' המקורה ברצף קשתות או קמרונות נקרא ארקדה.
אטימולוגיה

מקור המילה פָּסָאז' או פָּסָז' הוא בשפה הצרפתית, שבה משמעותו הוא בפשטות "מעבר".
בלשון חז"ל נקרא 'מבוי מפולש'. חז"ל משתמשים בביטוי זה כדי לתאר מעבר הפתוח משני צדיו, או סמטה צרה, המקצר את הדרך בין רחוב אחד לרחוב אחר. בכך מבחינים אותו מ"מבוי סתום" שאין מוצא ממנו.
היסטוריה

במאה ה-18 וה-19 החלו יזמים לבנות פסאז'ים, מעברים וגלריות בין בתים שונים, או בין רחובות שונים. עקב המהפכה הצרפתית אדמתם של בני האצולה והמלוכה נפלו לידיהם של בעלי הון. הללו ביקשו לייצר רווח כלכלי מאדמות אלה, מה שהיווה את הרקע להתפשטות הפסאז'ים. לפני שיפוץ פריז, יצרו בעלי ההון רחובות המיועדים לקניות, והמעברים ביניהם שימשו כקיצורי דרך למעבר בין הרחובות. בניגוד לדרכי בוץ לא סלולות אחרות, הפסאז'ים היו מרוצפים באריחים. בתקופה זו הוקמו בפריז "הפסאז'ים המקורים". יצירתם גם הייתה קשורה לגידול המהיר של האוכלוסייה, ולצורך הנלווה להגביר את יעילות המסחר. בתי הדירות לאורך הרחובות הצרים החלו להיות מחוברים בגגות מזוגגים, וכך נוצרו חללי מסחר נוספים.
היתרון הבולט של הפסאז', היה הגנה על החלל מפני פגעי מזג האוויר, וכן אפשרות לחימום נוסף בחורף וקירור בקיץ. בכך, הייתה השפעה לטובה על נוחות הקניות, מה שגרם במקביל למחאות של מוכרי המטריות ויצרני "מגפי וולינגטון". לפי "פרויקט הפסאז'ים" מאת ולטר בנימין, רוב הפסאז'ים בפריז נוצרו בעשור וחצי שלאחר 1822. התנאי הראשון להופעתם היה הפריחה בסחר הטקסטיל. התנאי השני הוא תחילת ארכיטקטורת הברזל היצוק. הפסאז'ים היו מבשרי תאורת הגז.
פסאז'ים שונים בעולם זוכים לעיצובים אדריכליים ייחודיים ועיטורים שונים. אור השמש חודר אל הפסאז'ים לרוב באמצעות חלונות "זניט", תקרות זכוכית בגגות המבנים. לעיתים פסאז'ים נבנים מראש כחלק מתכנון המבנה, ואילו במקרים אחרים הם נבנים כדי לחבר בין מבנים קיימים. במקרים אלה, הקירות החיצוניים של המבנים, משמשים כקירות הפנימיים של הפסאז'ים. בארצות הברית מכונים מבנים אלה בשם "ארקדת הקניות" (באנגלית: Shopping arcades). "ארקדת הקניות" הפכו למקום פופולרי לקניות ומפגש למעמד הביניים בערים. מבנים אלו היו הגרסאות המוקדמות של מרכזי הקניות המודרניים. ה"פסאז'" הראשון בישראל, "פסז' פנסק", נחנך בשנת 1925, ברחוב הרצל 16 בתל אביב.
הערות שוליים

↑  שלמה ליפשיץ, תקנת מבוי – שיעור רביעי – מבוי מפולש, "הדף היומי"
↑  (שבת טו, א)
↑  Lemoine, B., Les Passages Couverts, AAVP, 1997
↑  נועם דביר, בחזרה לעתיד / אייקונים אדריכליים בסכנת הכחדה, באתר הארץ, 13 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4140279-0  NKC: ph135203 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון

צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון (באנגלית: Charles Canning; ‏ 14 בדצמבר 1812 - 17 ביוני 1862) היה מדינאי בריטי ומושל הודו השביעי והאחרון בשלטון חברת הודו המזרחית הבריטית. הוא היה המושל במהלך המרד ההודי הגדול והיה המושל הכללי הראשון של הראג' הבריטי שהחליף את השלטון הקודם.
חייו

קנינג נולד בברומפטון שבלונדון לג'ורג' קנינג שהיה איש פוליטיקה וראש ממשלה לתקופה קצרה, וג'ואן קנינג. בשנת 1836 נכנס צ'ארלס לעולם הפוליטיקה מטעם המפלגה השמרנית, שנה מאוחר יותר עם מות אימו הוא ירש את תואר האצולה ויקונט ועבר לבית הלורדים. הוא שירת במספר תפקידים לאורך השנים בהם תת-מזכיר פרלמנטרי לענייני חוץ ושר היערות והחורש. ביולי 1855 קיבל צ'ארלס את המינוי למושל הכללי של הודו לאחר עזיבתו של הלורד דלהויז, הוא יצא מאנגליה בדצמבר והתחיל את תפקידו בהודו בסביבות פברואר 1856.
מכניסתו לתפקיד גילה קנינג גישה סלחנית ומתפייסת אל מול ממלכות החסות והאוכלוסייה ההודית. אך, שנה לאחר כניסתו לתפקיד, במאי 1857 פרץ המרד ההודי הגדול אשר היה ביטוי לסלידה ארוכה בקרב האוכלוסייה ההודית כלפי חוסר הרגישות של השלטון הבריטי. קנינג נחשב לדמויות הבולטות שבזכות החלטותיו, קור רוחו וחוכמתו הודו הבריטית שרדה את המרד. קנינג עצמו בזכות ההצלחה מצידו, המשיך למשול על הודו גם כאשר השלטון נלקח מחברת הודו המזרחית הבריטית לידי הפרלמנט הבריטי, הוא אף זכה לשבחים ותארים, בהם הוענקו לו אבירות במסדר האמבט ותואר 'רוזן'.
פנחס לנדר (אלעד)

פנחס לנדר (אלעד) היה משורר, מתרגם ועיתונאי ישראלי (1905 - 1987). נולד ברופשיץ, גליציה האוסטרית, כיום דרום פולין. עלה לארץ בשנת 1934.
ביוגרפיה

פנחס אהרן לנדר נולד לנפתלי צבי ולרחל בת פינחס לבית גולדמן. למד בילדותו בחדר, ולאחר מכן השלים את לימודיו בבית המדרש למורים יהודים בקרקוב, אך לא הרבה לעסוק במלאכת ההוראה. במשך שנה אחת השתתף בעריכת ביטאון הסתדרות החלוץ בפולין "העתיד".
בשנת 1937 עלה לישראל ועבד תחילה בחקלאות בקבוצת כנרת ובמקווה ישראל. בהמשך עבד כעיתונאי בעיתון "הארץ" ופרסם מאמרי ביקורת בתחום הספרות והאקטואליה בכתבי העת "מאזניים", "גזית", "גליונות" ו"תמורות". במשך זמן מה עבד גם בכתבי עת שונים מחוץ לארץ, כמו "הדאר" בניו יורק, ו"הדרום" בבואנוס איירס.
בשנת 1939 נישא לורדה בת מתתיהו קוניצה ולהם שני ילדים: אסנת ונפתלי.
משורר ומתרגם

לנדר הרבה לפרסם שירים ותרגומים לילדים ולמבוגרים. שירו הידוע ביותר הוא "מלאו אסמינו בר", שאותו מרבים לשיר גם היום. כמו כן כתב את שיר הילדים הידוע: "יום יום אל הים".
על חלק מיצירותיו ומאמריו חתם לנדר בשמות העט: א. פסל, א. פלס, פ. עזאי, א. תושב, פ. ארצי, ת. תשבי ועוד.
פנחס לנדר פרסם את שירו הראשון ב-1924 בכתב העת "הכוכב". בין ספריו: "על ארץ זו" (1942, הוצאת צ' לינמן), "בשדמות מולדתי: סיור ביישובי "הנוער הציוני"(1947) – אסופת רשימות הפורשות תמונה חיה של הווי קבוצות הנוער הציוני שפעלו בארץ. "רוחות קדים וים" (1987) שירי זריחה ודמדומים" (1987) ועוד. כמה משיריו הולחנו.
גיורא לשם כתב על שירי לנדר, שקיימת בהם תחושה היסטורית חזקה לצדה של תחושת נוף לוקלי, מה שתורם להתרשמות של אידיאת השירה הלאומית, במובן הטוב של המילה, הכתובה ללא כל פאתוס, בחן ובהומור קליל, ועם יותר משמץ של אפיוני השירה המודרנית. לעומתו, משה גושן-גוטשטיין מתלונן, במאמר ביקורת על הוצאת ספר חדש עם תרגומי שקספיר, שכולל את תרגומו של לנדר לאותלו, על איכות התרגומים החדשים לעומת תרגומי מופת ידועים, כמו אלו של שלונסקי ואלתרמן
בין תרגומיו של לנדר נכללים הספרים: רבקה של דפנה דה מוריאה ואותלו של שקספיר, לו הוא קרא: אותו, הכושי מוונציה. כמו כן תרגם גם ספר על חייהם של אדולף היטלר ושל פרנקלין דילאנו רוזוולט.
עם מותו כתב עליו שמעון סאמט (1987): "בעבודתו הספרותית סקר המנוח את מרחבי הנוף שסביבו עם אהבה רבה לארץ ולחלוציות הרוחנית והגשמית בה". על ספרו כריח השדה כתב ב' מרדכי (1963): "המשורר מעביר את החוץ אל הפנים, אל העין הפנימית, נופי הטבע הם חזות הכל. דרכם רואה המשורר גם את קשת טיטוס ברומי ומשוחח עם ההוגה הבודד באמסטרדם – ברוך שפינוזה".
מבחר ספרים

על ארץ זו, צ. ליינמן, תש"ב
רוחות קדים וים, עקד, תשמ"ז
שירי זריחה ודמדומים, עקד, תשמ"ז
מזרח שמש; שירי תנך, אגודת הסופרים, תשי"ח
כריח שדה, הרישומים מאת יוסל ברגנר, ספרי קמפון, 1962
הפעמונים : שירים לילדים, מסדה, תשי"ד
פני סופרינו : אוסף תמונות של 50 משוררים, מספרים והוגי דעות מפורסמים בספרות העברית החדשה, בצירוף קטעי שירה ופרוזה מכתביהם
בשדמות מולדתי : סיור בישובי "הנוער הציוני", העובד הציוני, תש"ז
הקיבוצים והעלייה הקרובה, תל אביב, 1935
מבחר ספרים > מבחר תרגומים

זהו האויב / אקסנר פרדריק, עברית: פ. עזאי, צ' ליינמן
צ'פלין בציד שודדים, מאת פ' היינריך, עברית פ' לנדר, מסדה, תשכ"ו
להתראות סר ארצ'יבלד, מאת ברברה שפכט, עברית - פנחס אלעד, מסדה, 1971
טרגדיות של ויליים שקספיר, מבחר טרגדיות בתרגומים שונים. לנדר תרגם את אותלו, עם הספר, 199
רבקה / רומן מאת דפנה די מורייה, רבקה, תרגם מאנגלית פינחס לנדר, מסדה, תשכ"ג
הראשון והאחרון, מאת ג'והן גולסוורתי, תרגם פ' לנדר, ירושלים, עופר, תש"ו
רוזוולט מאת אמיל לודוויג, עברית: פנחס לנדר, צ' ליינמן, תש"א
איש מתגרה באירופה (חיי אדולף היטלר) מאת קונראד היידן, עברית: פ' עזאי, צ' ליינמן, תש"א
הערות שוליים

↑  התאריך נלקח מהספרייה הלאומית ומהלקסיקונים השונים. אצל תדהר מופיע התאריך 1904, ועל מצבתו מופיע התאריך 1902
↑  פנחס לנדר (אלעד), לקסיקון הספרות העברית החדשה
1 2 3  פנחס אהרון לנדר, בתוך: דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו
↑  פנחס אלעד, זמרשת
1 2  לנדר (אלעד) פנחס, לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
↑  גיורא לשם, "כריח השדה"; לפנחס אלעד לנדר, בתוך: חרות, 21 בדצמבר 1962
↑  משה גושן-גוטשטיין, שקספיר ובעיית לבושו העברי, הארץ, 4 בדצמבר 1959
קברו של פנחס לנדר-אלעד בבית הקברות בחולון, כשציטוט מהשיר "מלאו אסמינו בר" מופיע על המצבה
פול טפנל

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1844 בורדו, צרפת 
 פטירה:  21 בנובמבר 1908 (בגיל 64) avenue Gourgaud, הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Claude Paul Taffanel 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  חליל צד 
 בן או בת זוג:  Geneviève Deslignières 
 צאצאים:  Marie-Camille Taffanel, Jacques Taffanel 
 
קלוד-פול טפנל (בצרפתית: Claude-Paul Taffanel‏; 16 בספטמבר 1844 – 22 בנובמבר 1908) היה חלילן, מלחין ומנצח צרפתי. הוא נחשב למייסד האסכולה הצרפתית לנגינה בחליל צד, אשר הייתה דומיננטית לאורך ראשית המאה ה-20, ולמעשה עד ימינו.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

טפנל נולד בבורדו שבצרפת, ואת שיעורי החליל הראשונים קיבל מאביו כשהיה בן תשע. שנה לאחר מכן הופיע לראשונה בקונצרט, והחל את לימודיו אצל לואי דורו, פרופסור בקונסרבטואר של פריז. בשנת 1860 סיים את לימודיו בקונסרבטואר, וזכה בתחרות הראשונה בשורה של תחרויות לעתיד לבוא. במשך שלושים השנים הבאות, בנה לעצמו טפנל קריירה של סולן ונגן תזמורת, והיה לחלילן מפורסם בימיו, בהחזירו לחליל את מעמדו ככלי סולני מן השורה, שכן באותן שנים נזנח על ידי המלחינים הגדולים.
ביוגרפיה > פרופסורה

ב-1893 קיבל טפנל את משרת הפרופסור לחליל בקונסרבטואר של פריז. כפרופסור, הוא ערך מחדש את הרפרטואר המנוגן ואת שיטת הלימוד הקיימת, בבטלו את השיעור הקבוצתי המסורתי על מנת להקדיש תשומת לב אישית לכל אחד מתלמידיו, בעוד הוא בונה לעצמו שם של מורה מעורר השראה. את תלמידיו הנחה לנגינה בסגנון חדש, שהיה חלק ומעודן יותר מקודמו, אשר כלל בין השאר נגינת ויברטו קליל ומהוקצע.
ביוגרפיה > חזרה למוזיקה עתיקה

בראשית שנת 1894 החליף טפנל חלק מן הרפרטואר של המאה ה-19 לחליל אשר נלמד עד אז בקונסרבטואר, אשר תלמידו לואי פלורי כינה "צפצופי סרק", ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך ושל אמנים אחרים מן המאה ה-18. עד לאותה העת, מוזיקאים צרפתים רבים התעלמו מן הגל האומנותי לחידוש נגינת יצירותיו של באך אשר החל אצל מוזיקאים מאנגליה, מגרמניה ומאוסטריה. המלחין אלפרדו קאזלה, אשר למד מיצירותיו של באך כבר באיטליה קודם הגיעו לפריז, מציין שאף לו אחד מתלמידי כיתתו לא הכיר יצירה מאת באך.
ביוגרפיה > מנצח

בנוסף לחובותיו כמורה, טפנל היה גם מנצח תזמורת ואופרה חשוב. בין השנים 1890–1906 הוא כיהן כמנצחן הראשי של תזמורת האופרה של פריז ושל תזמורת הקונסרבטואר (כיום תזמורת פריז). קודם לכן, משרות רמות אלו הוענקו לנגני כלי קשת; טפנל היה החלילן הראשון שהחזיק במשרות אלו. כחלק מתפקידיו כמנצח ראשי של האופרה, היה עליו להכין הפקות לפרמיירות. בין האופרות שזכו לביצוע צרפתי ראשון תחת שרביטו נמנות אופרות מאת ריכרד וגנר ו"אותלו" של ג'וזפה ורדי. הוא גם ניצח על הבכורה העולמית של "Quattro Pezi Sacri" מאת ורדי.
ביוגרפיה > מוזיקה קאמרית

בין השאר, עסק טפנל גם בביצוע של מוזיקה קאמרית, וב-1879 הקים את "האגודה למוזיקה קאמרית לכלי נשיפה". הוא "החיה" את נגינת היצירות להרכבי כלי נשיפה מאת מוצרט ובטהובן, כאשר הוא בעצמו גם עודד כתיבת יצירות חדשות להרכבי נשיפה, ואף כתב כמה בעצמו. בין היצירות שהזמין ניתן למנות את "פטיט סימפוני" לתשעה כלי נשיפה מאת שארל גונו. טפנל השתתף גם בשנות ה-80 של אותה המאה בביצועים כביכול "היסטוריים" ליצירות מהמאה ה-18, כאשר הוא מנגן על חלילו המודרני (חליל-בהם) לצד צ'מבלו וויולה דה-גמבה.
ביוגרפיה > הלחנה

טפנל השאיר אחריו יצירות לחליל ולחמשיית כלי נשיפה מעץ. כיום חלק מהן כלולות ברפרטואר הסטנדרטי, והן:
אנדנטה פסטורל וסקרצטינו לחליל ופסנתר
גראן-פנטזי (על האופרה "מיניון" מאת אמברואה תומא)
פנטזי - על נושאים מתוך "הקלע החופשי" מאת ובר
חמישית כלי נשיפה בסול מינור
טפנל גם החל בכתיבתו של ספר לימוד "17 תרגילי טכניקה יומיים", שאותו השלימו תלמידיו פיליפ גובר ולואי פלורי אחרי מותו. ספר זה נחשב כיום לסטנדרט בלימודי החליל, כשהוא ידוע יותר בשמו "טפנל-גובר".
ביוגרפיה > מותו

בשנת 1901 סבל טפנל מהתמוטטות פיזית. הוא נפטר בפריז ב-22 בנובמבר 1908.
סגנון הנגינה

טפנל הגיע בשעה קריטית בהיסטוריית החליל המודרני - הוא למעשה החל ללמוד מיד לאחר שתאובלד בהם הציג את המודל החדש שבנה, אשר לא היה דומה לאף חליל שהיה בשימוש קודם. אף התפישה של אסכולת הנגינה הצרפתית, לפיה איכות הצליל חשובה מעוצמתו, לא תמיד הייתה תקפה לגביו. מנעדו הנמוך תואר לעיתים כ"עוצמתי ובראסי [בסגנון כלי הנשיפה ממתכת]", "שופע" או "מלא". ייתכן, חלקית לפחות, שנגינה זו הושפעה מדעת הקהל הצרפתית אז, שחשבה שעל כלי הנשיפה מעץ לנגן באסרטיביות. כאשר המנצח הנס פון בילוב ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין בפריז, הקהל וכן המבקרים טענו שצלילם של כלי הנשיפה מעץ היה קטן מדי.
תלמידו של טפנל, החליל ז'ורז' בארר, אשר הביא את אסכולת הנגינה הצרפתית לאמריקה, נזכר בשנת 1921 שאיכות וכמות הצליל, וכמו כן גם טכניקה, לא היו האספקטים היחידים אשר ייחדו את נגינתו של טפנל. ולואי פלורי הוסיף:
"אלגנטיות, גמישות ורגישות היו חותמות האיכות של אומנותו של טפנל, ווירטואוזיות יוצאת דופן נוגנה בלי שום מאמץ. הוא שנא העמדות פנים, בהאמינו שיש לכבד לחלוטין את הטקסט המוזיקלי. אך מתחת לזרימה הגמישה של נגינתו הייתה הצמדות קשוחה לדיוק הפעמה והמקצב". "הצמדות קשוחה" הוא מונח יחסי בהקשר זה. בסטנדרטים של זמננו, ההצמדות של טפנל לדיוק הקצבי הייתה רחוקה מהגזמה. ביחס לאופי הנגינה של המאה ה-20, נגינתו של טפנל ובני תקופתו תשמע חופשית למדי.
אספקט נוסף של נגינת החליל אשר טפנל שינה הוא השימוש בוויברטו. במקרה זה, נגינתו של טפנל סותרת את השקפת האסכולה הצרפתית של נגינת החליל אשר תמשיך את מורשתו; מתודת "טפנל-גובר" אינה מעודדת במיוחד נגינה עם ויברטו, בייחוד בביצוע של מוזיקה עתיקה. טפנל בעצמו הגדיר זאת כ"ויברטו דק, כמעט בלתי מורגש", לפי פלורי. תלמיד אחר של טפנל, אדולף הנבן, מפרט:
"כאשר הוא הצביע על צלילים עם ויברטו או עם הבעה, הוא אמר לנו שצלילים אלו, בפורטה או בפיאנו, נדמים כאילו באים מתוכו. הייתה הרגשה שצלילים אלו באו ישירות מלבו ונשמתו."
מרסל מואיז צוטט את טפנל, כאשר זה נשאל כיצד הוא עושה מוזיקה, הרים טפנל את האצבע המורה של ידו השמאלית והצביע על מפרק האצבע הקרוב לאגודל, הווה אומר, בעזרת דחיפת החליל אל נקודת המגע עם השפתיים, נוצרו הבדלים באינטנסיביות הצליל, כשם שכנר מפעיל לחץ על המיתר בעזרת הפעלת לחץ עליו עם הקשת. כמו כן, צוטט מואיז כמי שטען שצליל נגינתו של טפנל היה היפה ביותר ששמע מעודו.
יצירות אשר הוקדשו או נכתבו בעבור טפנל

מלחינים רבים במאה ה-19 הקדישו יצירות לטפנל. מלחינים אלו הם ברובם אלמוניים, אך מאלו המוכרים יותר ניתן למנות את גבריאל פורה (פנטזיה לחליל ופסנתר, אופוס 79), קאמי סן-סנס (כתב להרכב שלו קפריציו לחליל, אבוב, קלרינט ופסנתר), ג'ורג'ה אנסקו (קנטבילה ופרסטו), שארל גונו אשר כתב בהזמנתו את "פטיט סימפוני" לתשעה כלי נשיפה, וחברו פיליפ גובר, אשר הקדיש לו יצירות רבות.