stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילן אבישר
מחקר > סרטי שואה

ספרו "השואה והמסך: דימויים קולנועיים של הבלתי ניתן לדמיין" (במקור באנגלית: Screening the Holocaust: Cinema's Images of the Unimaginable), שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1988, היה הדיון האנליטי הראשון של ייצוגי השואה בקולנוע. המחקר החלוצי מנתח את האתגרים והקשיים שמציבה השואה כמקור ליצירה אומנותית ואת האופנים בהם המדיום הקולנועי מתעד ומדמיין את השואה. המחקר של אבישר מדגיש את הערך המיוחד של התמונה והצילום הקולנועי הדוקומנטרי שיש להם מקום מכריע בתיעוד השואה, כפי שבא לידי ביטוי בעיקר בסרטים שצילמו בעלות הברית כששיחררו את מחנות ההשמדה בגרמניה ועד ליצירות מפורסמות כמו "לילה וערפל" (1955) בבימוי אלן רנה ו"שואה" (1985) של קלוד לנצמן. המחקר מדגיש עם זאת שלב המאפליה ורצח הקרבנות במחנות המוות לא קיבלו תיעוד צילומי והם חורגים מגבולות הייצוג והשיח. הספר בוחן את המיגבלות של הנרטיב הקולנועי והקונוונציות של עיצוב התמונה הנעה ביחס לקיצוניות הבלתי נתפסת של זוועות השואה. ציר שלישי בספר בוחן את מקומה של השואה בהקשר לתמונת עולם תרבותית רחבה, בעיקר בהקשר של תפישות הריאליזם, המודרניזם והפוסטמודרניזם. טענתו של אבישר היא שכל אחת מהמסגרות האלה של תפישת עולם ותפישת האמנות מעצבת את ייצוג השואה באופנים שאינם עולים בקנה אחד עם העובדות של נתוני הזוועה ומראות האימה. עם זאת מדגיש המחקר שמיגבלות הייצוג עומדות בפני הצו המוסרי של תיעוד והנצחת השואה, כאשר כל טקסט, כדברי אלי ויזל, הוא מצווה ומצבה לקורבנות שנספו.
במאמרים שפרסם לאחר הספר בחן אבישר את התרומה של הקולנוע להנצחת השואה ולעיצוב הזיכרון הקולקטיבי של האירוע, תוך התייחסות להשפעות של פוליטיקה לאומית במדינות שונות כמו ישראל, גרמניה, או ארצות הברית, כמו גם להשלכות של נוכחות השואה בתרבות הפופולרית. הדיונים שלו בסרטי השואה התייחסו לסוגיות חדשות כמו גישות קומיות לנושא, המלודרמה ההוליוודית (רשימת שינדלר), טראומה והדרמה האישית והלאומית, ושאלה עקרונית כמו האם סרטי השואה מהווים ז'אנר קולנועי מובחן.
אבישר הוא חוקר מוביל בנושא של סרטי השואה וכתב את הערך על ייצוגי השואה בקולנוע ב Cambridge Dictionary of Jewish History, Religion, and Culture. ("Representations of the Holocaust in Film," in The Cambridge Dictionary of Jewish History, Religion, and Culture, ed. Judith Baskin, 2011, pp 251-253) בנוסף הוא משמש כשופט של הרצאות, מאמרים וספרים בתחום מחקר זה, והתבקש לספק הערכות שמופיעות כציטוטים על כריכות של מספר ספרים חשובים בנושא כמו הספר של ליבי סקסטון HAUNTED IMAGES 2008, וגם הספר UNCOVERING THE HOLOCAUST: THE INTERNATIONAL RECEPTION OF NIGHT AND FOG, ed. Ewout van der Knaap, 2008).
מחקר > השואה בקולנוע הישראלי

אבישר בוחן את העיסוק בשואה בקולנוע הישראלי בזיקה לשינויים שחלו באידאולוגיה הלאומית במהלך ההיסטוריה של מדינת ישראל, הוא בוחן את והפוליטיקה של הקולנוע הישראלי.
אבישר טוען שהסרטים הישראלים נותנים ביטוי לתסביך חרדה לאומי שנובע מן השואה. זהו בעצם תסביך כפול בעל שני צירים המעצבים את השיח הציבורי בחברה הישראלית ואת ההחלטות הפוליטיות של ממשלות ישראל.
ציר אחד של התסביך נוגע לסוגיה של קיום והישרדות לאומית. המציאות מעידה שישראל עומדת אכן בפני איומים על עצם קיומה, מולם היא פיתחה כוח צבאי מרשים. השואה מהווה דוגמה היסטורית מוחשית למציאות אויבים שמטרתם היא השמדת העם היהודי, למציאות שבה העומדים מן הצד – דהיינו מדינות העולם או גופים וארגונים בינלאומיים אינם מתערבים ולעיתים אף תומכים באויבי העם היהודי, ולמציאות של חוסר אונים קיצוני של הקורבנות. העוצמה הרגשית של זיכרונות השואה היא התסביך הנפשי שמעצים את החרדות מהאויבים, את החשדנות כלפי העומדים מן הצד, ואת הנחישות לעולם לא להיות קורבנות חסרי אונים.
לצד התסביך הקיומי, יש את התסביך המוסרי שעיקרו הוא החרדה שלא להידמות לנאצים בסיטואציות בהן המדינה היא הכוח החזק, המנצח, או הכובש. תסביך זה נובע מתפישה רחבה יותר של גורלו ההיסטורי של העם היהודי כאור לגויים שיש לו ייעוד להיות בחזית של מאבקים נגד רשע, רוע ולהיות המצפן המוסרי של העולם. אבישר מוכיח שהציר המוסרי והציר הקיומי מקבילים באופן כללי לחלוקה הפוליטית בישראל בין שמאל וימין, כאשר הרטוריקה של הוויכוח ולעיתים גם מעשים חריגים או התבטאויות 
קיצוניות נובעים מתסביך השואה בנפש הישראלית.
מחקריו של אבישר על הקולנוע הישראלי בוחנים כיצד הסרטים נוטלים חלק בעיצוב זהות לאומית, דרך סיפורי מופת, מיתוסים, הנצחה של דימויים בזיכרון הקולקטיבי או איך הסרטים בשלב מסוים פונים לכיוון החתרני, איקונוקלסטי ואפילו אפוקליפטי ביחס לעתידה של מדינת ישראל.
מחקר > קולנוע יהודי

העיסוק בסרטי שואה ובקולנוע הישראלי הובילו לכך שאבישר היה אחד החלוצים במחקר שעוסק בקולנוע היהודי. הוא פרסם מאמרים וביקורות בכתבי עת ובספרים על סרטים יהודים ועל עצם קיומו של קולנוע יהודי. בנוסף להארה והניתוח של תכנים יהודים והאופן בו סרטים מעצבים זהות יהודית מודרנית, אבישר גם התייחס לתופעת האנטישמיות, בעיקר בגילויי האנטישמיות במאה ה-21.
אבישר טוען שהאנטישמיות היא תופעה שנטועה עמוק בהיסטוריה האנושית, החל מהאשמה ברצח האל לפני אלפיים שנה ועד לעמדות פוליטיות, גזעניות וחברתיות שמלובות באיקונוגרפיה תרבותית של דימויים שליליים של היהודים. האנטישמיות שונה לפיכך מתופעות של שנאת האחר או השעיר לעזאזל של קבוצת מיעוט, למרות שיש לה מאפיינים דומים.
לדעתו של אבישר הכוח האנטישמי תמיד מתקיים ובשנים האחרונות הוא זוקף ראש בחוגים ניאו נאצים, אבל בעיקר בחוגים של השמאל הרדיקלי, ומשם דרך מספר קטן של יוצרים ואנשי אקדמיה מיליטנטים לתנועה החדשה של אנטישמיות אנטי ציונית. אבישר מדגיש שהשיח הישראלי נוטה להתנסחויות קיצוניות, כאשר הביקורת הפנימית והרצון לשנות באמצעות פרובוקציות וביטויים קיצוניים שלקוחים מהדמיון האנטישמי ולעיתים אף מהשיח על השואה משמשים את שונאי ישראל ואת האנטישמיים שמבקשים לשים קץ למדינה היהודית.
ספרים

אבישר פרסם שני ספרי הדרכה על סרטים ישראלים. האחד מיועד לדוברי אנגלית שבוחן מספר סרטי מפתח שמשקפים את הנרטיב של התרבות הישראלית מקום המדינה, תוך דיון בנקודות המכריעות של ההוויה הישראלית, שכוללות את האידאולוגיה הציונית, מרקם חברתי, השואה, הצבא ודמות הלוחם, דמות הערבי, והיחס ליהדות התפוצות. הספר השני בהוצאת רמות של אוניברסיטת תל אביב נכתב עם זוגתו בתיה אבישר שמלמדת עברית כשפה זרה באוניברסיטת תל אביב. "הסצנה הישראלית: שפה, סרט, שיח" מציע מתווה, תשתית תאורטית, ומקרי מבחן ספציפיים לשימוש בסרטים ישראלים בתהליכי ההוראה והלימוד של השפה העברית.
Screening the Holocaust: Cinema's Images of the Unimaginable Indiana University Press, 1988, 212 pp.
אמנות הסרט: הטכניקה והפואטיקה של המבע הקולנועי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1995, 160 עמודים.
Visions of Israel: Israeli Filmmakers and Images of the Jewish State
The Jewish Media Fund, The Charles H. Revson Foundation, New York, 1997 (2002 - second revised edition), 96 pp.
(עם בתיה אבישר), הסצנה הישראלית : שפה, סרט, שיח : הוראת עברית בהקשר תרבות, 2005, 230 עמודים.
הערות שוליים

↑  "The Evolution of the Israelis' Attitude toward the Holocaust as Reflected in Modern Hebrew Drama," Hebrew Annual Review, Vol.9 (1985), pp. 31-52.
↑  “The National and the Popular in Israeli Cinema,” Shofar, 24:1 (2005), pp. 125-143.
↑  "חרדות לאומיות, סיוטים אישיים", בתוך נורית גרץ, ג'אד נאמן, אורלי לובין (עורכים), מבטים פיקטיביים על הקולנוע הישראלי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1998, עמ' 160-179.
↑  "The Holocaust in Israeli Cinema as a Conflict of Survival and Morality," in Miri Talmon and Y. Peleg (eds), Identities in Motion, Texas UP, 2011, pp. 151-168.
↑  "הקולנוע הישראלי בעשור שבין המהפך של 1977 לבין פרוץ האינתיפאדה בדצמבר 1987", בתוך צבי צמרת ואבי פיקאר (עורכים), העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח.
↑  "National Nightmares, Personal Fears: The Holocaust Complex in Israeli Cinema," in Efraim Sicher (ed), Breaking Crystal: Writing after Auschwitz, Urbana: University of Illinois Press, 1997, pp. 137-159.
↑  "Israeli Cinema and the Ending of Zionism," Twentieth Century Literary Criticism in Fred Lazin and Greg Mahler (eds), Israel in the Nineties, Florida State University Press, 1996, pp. 153-168.
↑  . “The Israeli Scene – Political Criticism and the Politics of Anti-Zionism,” in Alvin H. Rosenfeld, ed. Resurgent Antisemitism, Indiana University Press, forthcoming.
| יושבי הראש ומנכ"לי של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | יהודה לנקרי • יוסי פלד • גדעון דורון • מרדכי שקלאר • מוסקו אלקלעי (ממלא מקום) • מנשה סמירה (ממלא מקום) • נורית דאבוש • אמנון נדב • אילן אבישר • אוה מדז'יבוז' • שפיק עבד (ממלא מקום) • יוליה שמאלוב-ברקוביץ' |  |
| מנהלים כלליים | נחמן שי • שמואל שם-טוב • מרדכי שקלאר • מנשה סמירה • שי באב"ד • ניר שוויקי (מנכ"ל בפועל) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258068305171  ISNI: 0000 0001 1881 1619  VIAF: 112825938   WorldCat (עם VIAF): 112825938
HIV וגברים המקיימים יחסי מין עם גברים

מאז הדיווחים על הופעתו והתפשטותו של ה-HIV בארצות הברית בשנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20, מגפת ה-HIV/AIDS נקשרת לעיתים קרובות להומואים, ביסקסואלים וגברים אחרים המקיימים יחסי מין עם גברים על ידי אפידמיולוגים ואנשי מקצוע רפואיים אחרים. הקישור הראשון לכך נעשה ב-1981, לאחר שרופאים גילו סרקומת קפושי ודלקת ריאות פנאומוציסטית (אנ') בקרב גברים הומואים בלוס אנג'לס, ניו יורק וסן פרנסיסקו. הדו"ח הרשמי הראשון על הנגיף פורסם על ידי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן ב-5 ביוני 1981, שבו קיים פירוט של חמישה גברים הומוסקסואלים צעירים שאושפזו עם זיהומים חמורים. חודש לאחר מכן, הניו יורק טיימס דיווח כי 41 הומוסקסואלים אובחנו עם סרקומת קפושי, וכי שמונה מהם מתו פחות מ-24 חודשים לאחר האבחנה.
עד שנת 1982, המצב כונה בקהילה הרפואית כ-"מחסור חיסוני הקשור להומוסקסואלים" (GRID), "סרטן גאה" ו-"תסמונת הפשרה הגאה". רק ביולי 1982, הוצע להחליף את המונחים הללו לשם אחד, לשם איידס, כאשר המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן החל להשתמש במונח זה החל מספטמבר 1982. כיום, מדענים ורופאים יודעים כי HIV/איידס לא משפיע רק על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים ויכול להדביק כל אחד, ללא קשר למגדר או נטייה מינית. אף על פי כן, קבוצה זו עדיין נחשבת ל-"אוכלוסיית מפתח" ברחבי העולם, כלומר לאותה קבוצה יש שיעורים גבוהים של HIV/איידס והם בסיכון גבוה להידבק בו.
הומוסקסואלים, ביסקסואלים וגברים אחרים המקיימים יחסי מין עם גברים הם אחוז קטן מאוכלוסיית ארצות הברית, אך הם באופן עקבי קבוצת האוכלוסייה המושפעת ביותר ממגפת ה-HIV/איידס בארצות הברית, והם השיעור הגדול ביותר של אזרחים אמריקאים שמתו לאחר שאובחנו עם איידס. לפי האו"ם, השכיחות החציונית העולמית של HIV/איידס בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים הוא 7.7%.‏
גורמי סיכון

לפי אונאיידס (אנ'), בשנת 2018, לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים ברחבי העולם יש סיכון גבוה פי 22 לחלות ב-HIV/איידס מאשר גברים אשר לא מקיימים יחסי מין עם גברים.
מחקר משנת 2007 שניתח שני סקרי אוכלוסייה גדולים מצא כי "לרוב הגברים ההומואים יש מספר דומה של פרטנרים מיניים לא מוגנים מדי שנה כמו גברים ונשים סטרייטים". עם זאת, מחקר משנת 2006 מצא כי גברים שדיווחו כי ביצעו יחסי מין עם לפחות 4 גברים, נמצאו בסיכון מוגבר להידבקות ב-HIV/איידס. באותו מחקר נמצא גם כי משתתפי מחקר שדיווחו על שימוש כבד באמפטמין או באלכוהול לפני יחסי מין היו בסבירות גבוהה יותר להידבק ב-HIV/איידס ומחלות מיניות אחרות.
לפי מחקר של קרן משפחת קייזר משנת 2009, HIV/איידס נמצא פחות בראש סדר העדיפויות הבריאות בארצות הברית בהשוואה לנתונים שנאספו ב-1995 ו-1996. ב-1996, 25% מהאמריקאים ראו ב-HIV "בעיה דחופה" לקהילה שלהם, כאשר ב-2009, רק 17% ציינו זאת כ"דחוף". אחוז בני 18 עד 29 שהיו מודאגים באופן אישי מהידבקות בנגיף ירד מ-28% ב-1995 ל-17% ב-2009. במחקר שנערך ב-2007 ב-6 ערים גדולות בארצות הברית מצא שרק אחד מכל 4 גברים המקימיים יחסי מין עם גברים האמינו שהם נמצאים בסיכון אישי להידבק בנגיף ה-HIV.
גורמי סיכון > יחסי מין אנאליים לא מוגנים

נגיף ה-HIV מועבר בקלות רבה יותר באמצעות יחסי מין אנאליים לא מוגנים מאשר באמצעות יחסי מין נרתיקיים לא מוגנים. כמו כן, על פי מחקר שבוצע בשנת 2006, גברים פסיביים שדיווחו כי הם מקיימים יחסי מין אנאליים לא מוגנים נמצאו בסיכון מוגבר להידבק בנגיף ה-HIV/איידס. בדרך כלל, בן הזוג הפסיבי נמצא בסיכון גבוה יותר להידבק בנגיף ה-HIV מכיוון שהקרום הרירי של פי הטבעת דקה ועלולה לאפשר לנגיף לחדור לגוף באמצעות חילופי זרע. בן הזוג האקטיבי נמצא בסיכון גם כן מכיוון שמחלות מין יכולות להיכנס דרך השופכה או דרך חתכים קטנים, שפשופים או פצעים פתוחים בפין. כמו כן, קונדומים נוטים יותר להישבר במהלך מין אנאלי מאשר במהלך יחסי מין נרתיקי. לפיכך, אפילו עם קונדום, מין אנאלי יכול להיות מסוכן. מחקר משנת 2004 שבוצע על גברים שאובחנו עם HIV מצא כי גברים שקיימו יחסי מין אנאליים לא מוגנים בשנה האחרונה היו בסיכון גבוה להידבק בנגיף. המחקר מצא שאחוז הגברים שדיווחו על מעורבות ביחסי מין אנאליים לא מוגנים עלה מ-30% ב-1996 ל-42% ב-2000. כמעט מחצית מכל הגברים שביצעו יחסי מין אנאליים לא מוגנים ב-1996–1997 אמרו כי הם לא ידעו את מצב ה-HIV של בן זוגם. מחקרים אחרים מצאו כי גורמי הסיכון להידבקות ב-HIV הם יחסי מין אנאליים עם גבר ב-12 החודשים האחרונים, דיור לא יציב ושימוש בפופרס. מחקר משנת 2009 על השכיחות של יחסי מין אנאליים לא מוגנים בקרב גברים חיובים ל-HIV המקיימים יחסי מין עם גברים מצא כי רוב הגברים שהשתתפו במחקר מקיימים יחסי מינים מוגנים עם בני זוגם.
גורמי סיכון > התעייפות קונדום

אף על פי ששיעורי העברת הנגיף ירדו לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, שיעורי העברת הנגיף עלה בחדות בסוף העשור. השיעור הגובר של מחלות מין בערים הגדולות בארצות הברית, קנדה והממלכה המאוחדת הובילו לדיווחים בתקשורת הגאה והמיינסטרימית על התעייפות קונדומים (אנ') ו-"אופטימיות לאיידס" כגורמים ל-"רפיון" בשיטות מין בטוחות. טענה זאת נתמכה על ידי מחקרים שמצאו כי זוגות (הטרוסקסואלים והומוסקסואלים) נוטים להשתמש פחות בקונדומים ואמצעי מניעה אחרים לאורך זמן. מחקר משנת 2010 מצא כי גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים בוחרים לקיים יחסי מין לא מוגנים ממגוון סיבות שונות, בין היתר הפרעה בזקפה, בעיות נפשיות ודיכאון, חוסר תקשורת או אינטימיות והימצאות בתת-תרבות שבה מקובל לקיים יחסי מין לא מוגנים.
ראו גם

הגבלות על תרומת דם על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים
קטניות

| קטניות |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
שם מדעי
 Fabaceae ‏לינדלי, 1836
תחום תפוצה

קִטְנִיּוֹת, קטינתיים (שם מדעי: Fabaceae; שם נרדף: Leguminosae) היא משפחת צמחים בעלי פרחים הנמנית עם סדרת הקטניתאים (Fabales). משפחה זו היא השלישית בגודלה במספר המינים בעולם הצמחים וכוללת 797 סוגים ו-22,886 מינים של עשבים חד-שנתיים ורב-שנתיים, מטפסים, בני-שיח, שיחים ועצים הנפוצים בכל רחבי העולם. בישראל וסביבתה תועדו 327 מינים ב-51 סוגים ממשפחה זו. משפחה זו מגוונת ביותר, אך מתאפיינת בפרי מסוג תרמיל ובשחלה עילית בעלת עלה שחלה אחד ומגורה אחת ללא מחיצות, עם שיליה שפתית (Marginal placentation), כלומר השיליות והביציות מסודרות לאורך קו החיבור של שולי עלה השחלה (לאורך הצד הפנימי של תפר הבטן).
עם קרוב ל-800 סוגים ויותר מ-23,000 מינים, משפחת הקטניות (Leguminosae) היא השלישית בגודלה מבין משפחות הצמחים מכוסי הזרע מבחינת מספר המינים, אחרי המורכבים (Asteraceae) והסחלביים (Orchidaceae). הקטניות הן גידולי מזון חשובים מבחינה כלכלית המספקים מקורות עשירים בחלבון ומיקרו-נוטריאנטים שיכולים לתרום רבות לבריאות ולפרנסה. הן בויתו לצד הדגניים באזורים שונים בעולם מאז תחילת החקלאות ושיחקו תפקיד מרכזי בהתפתחותה המוקדמת. הקטניות חשובות גם כמזון לבעלי חיים וכזבל ירוק הן באזורים ממוזגים והן באזורים טרופיים, ומשמשות עבור עצה, טאנינים, שמנים ושרפים, בייצור לכות, צבעים, דיו ותרופות, ובמסחר הגננות. המשפחה מגוונת באופן יוצא דופן מבחינה מורפולוגית, פיזיולוגית ואקולוגית. היא אחת הדוגמאות המרשימות ביותר להתפצלות אבולוציונית בצמחים.
מיני הקטניות מהווים חלק מרכזי בתזונת האדם והבהמה בשל הזרעים העשירים בחלבונים, פחמימות, סיבים וויטמינים מקבוצת B. מינים נפוצים המשמשים למזון אדם כוללים אפונה, עדשים וחִמצה, בעוד למספוא לבהמות משמשים צמחים כמו בקיה, תורמוס וחרוב. תכונה ייחודית של הקטניות היא יכולתן לקבע חנקן אטמוספירי באמצעות חיידקים סימביוטיים מסוג ריזוביום (Rhizobia) החיים בפקעיות על שורשיהן. יכולת זו משפרת את פוריות הקרקע ויש לה חשיבות רבה באקולוגיה ובחקלאות.
שקי קטניות בשוק באוגנדה
מאפיינים

המאפיין העיקרי של משפחת הקטניות הוא הפרי מסוג תרמיל, שמוצאו משחלה עילית בעלת עלה שחלה יחיד שהביציות ממוקמות לאורך קו החיבור של שוליו. התרמיל הוא פרי יבש הנפתח על פי רוב לאורך שני תפרים - תפר הבטן ותפר הגב - לשחרור הזרעים. פרי החרוב הוא יוצא דופן ואינו נפתח באופן הזה. לפרחי הקטניות מגוון צורות, אך הם בדרך כלל פנטמריים, כלומר חלקי הפרח מסודרים בקבוצות של חמש: חמישה עלי גביע, חמישה עלי כותרת, חמישה אבקנים או כפולות של חמש. עם זאת, במינים מסוימים יש סטיות ממבנה זה. הלוואים, שהם עלים קטנים המצויים בבסיס הפטוטרת, קיימים בדרך כלל ברוב המינים. ברוב המקרים, בסיס הפטוטרת מעובה במידת מה.
מאפיין נוסף הוא עלים מורכבים בעלי פטוטרות. (עלה מורכב מעלעלים או מאונות שכל אחד מהם בעל יכולת הינתקות מן העלה או מציר העלה).
שימושים

לקטניות תכונה ייחודית של קיבוע חנקן אטמוספירי, בעזרת חיידקים סימביוטיים המכונים ריזוביום (rhizobia), החיים בפקעיות על שורשיהן. לתכונה זו חשיבות רבה באקולוגיה ובחקלאות, משום שהיא מאפשרת את העשרת הקרקע בחומרי הזנה לאחר שנצרכו על ידי גידולים חקלאיים או בעקבות הפרעות כגון שרפה. בנוסף תכונה זו גורמת גם לתכולת חלבון גבוהה יותר בקטניות, בהשוואה לצמחים אחרים.
השימוש במיני הקטניות נפוץ בכל התרבויות כגידולי תרבות בעלי חשיבות רבה לאדם, הן כמזון לבני אדם והן כצמחי מספוא לבהמות, בשל הזרעים העשירים בחלבונים ובערכים תזונתיים נוספים. הזרעים של הקטניות מהווים מרכיב חשוב במאכל האדם, והם בעלי ערך תזונתי רב הכולל חלבונים, פחמימות, סיבים וויטמינים שונים מקבוצת B. מינים המשמשים למזון אדם, המתייחדים בזרעים עתירי חלבון, הם אפונה, עדשים וחִמצה. למזון לבהמות משמשים צמחים כמו בקיה, תורמוס, חרוב וצחר כחלחל, שגם הם מתאפיינים בזרעים עשירים בחלבונים.
מינים נפוצים: אפונה, עדשים, אגוז אדמה, שעועית, חומוס, פול, פולי סויה, תורמוס, בקיה, אספסת, מש ואזוקי.
אילן היוחסין הישן של תת-המשפחות

מבחינה מורפולוגית, תת-משפחת הקסאלפיניים (Caesalpinioideae) מציגה תכונות הנחשבות לפחות "מפותחות" בהשוואה לתת-משפחות האחרות במשפחת הקטניות, כמו הפרפרניים (Papilionoideae) והמימוסיים (Mimosoideae). דוגמאות לכך כוללות מבנה פרח פחות מתמחה ואופן הסימביוזה עם חיידקי קרקע קושרי חנקן. מאפיינים אלה תמכו בתיאוריה שהקסאלפיניים שמרו על חלק מהתכונות של האב הקדמון של משפחת הקטניות.
הקביעה שהקסאלפיניים היו קבוצה פאראפילטית ולא מונופילטית נבעה מכך שמיני הקבוצה לא כללו את כל הצאצאים שהתפתחו מהאב הקדמון המשותף. קביעה זו נעשתה באמצעות שיטות מחקר פילוגנטיות שהעריכו יחסי קרבה בין קבוצות על סמך מאפיינים משותפים, גם בהיעדר זיהוי ודאי של האב הקדמון.
כיצד החוקרים מגיעים לקביעה זו:
בנייה והשוואת עצים פילוגנטיים: החוקרים בונים עצי פילוגנטיקה על בסיס נתונים מולקולריים וגנטיים, כמו רצפי DNA, ותכונות מורפולוגיות משותפות. תוצאות הניתוחים הצביעו על כך שהקסאלפיניים שומרים על קרבה רבה יותר לאב הקדמון המשותף המשוער של משפחת הקטניות.
השוואה לקבוצות קרובות: הקסאלפיניים חלקו תכונות קדומות יחסית עם קבוצות צמחים אחרות שאינן חלק ממשפחת הקטניות, כמו סדרות הקרובות בסדרת המלפיגאים (Malpighiales) וצמחים נוספים של מכוסי זרע. קִרבה זו בתכונות חיזקה את ההשערה שהקסאלפיניים משמרים תכונות קדומות.
תכונות גנטיות וביוכימיות: הקסאלפיניים הפגינו לעיתים תכונות גנטיות וביוכימיות המצויות גם בקרב מכוסי זרע נוספים מחוץ למשפחת הקטניות. לעומת זאת, הפרפרניים והמימוסיים הציגו תכונות ביוכימיות וגנטיות ייחודיות ומתקדמות יותר, שנראו ככאלו שהתפתחו מאוחר יותר.
נתונים מורפולוגיים ופונקציונליים: החוקרים מצאו מאפיינים פחות מתמחים אצל הקסאלפיניים, כמו מבנה פרח פשוט יותר והקשרים עם חיידקי קרקע קושרי חנקן. מאפיינים אלו העידו על התפצלות מוקדמת יותר בעץ ההתפתחות של המשפחה. אילו הקסאלפיניים היו מאבדים תכונות מתקדמות, היינו מצפים לראות תכונות "מחוקות" באופן אקראי, ולא סידור עקבי של מאפיינים המזוהים כאבולוציוניים בסיסיים יותר.
סיכום: הממצאים הגנטיים, המורפולוגיים והביוכימיים תמכו בקביעה שהקסאלפיניים היו תת-משפחה פאראפילטית וקדומה במשפחת הקטניות. זאת מכיוון שהם שמרו על תכונות של האב הקדמון ולא כללו את כל הצאצאים שהתפתחו ממנו, בעוד שהתת-משפחות האחרות, הפרפרניים והמימוסיים, התפתחו מהקסאלפיניים והציגו תכונות מתקדמות יותר.
אילן היוחסין החדש של תת-המשפחות

בעבר, תת-משפחת הקסאלפיניים (Caesalpinioideae) נחשבה לקבוצה פאראפילטית, מכיוון שהיא כללה את האב הקדמון המשותף אך לא את כל הצאצאים שהתפתחו ממנו - במיוחד לא את תת-המשפחות מימוסיים ופרפרניים, שהתפתחו מהקסאלפיניים.
כדי ליצור סיווג שבו כל תת-המשפחות במשפחת הקטניות הן מונופילטיות, כלומר כוללות את האב הקדמון המשותף וכל צאצאיו, קבוצת העבודה לפילוגנטיקה של הקטניות (Legume Phylogeny Working Group, LPWG) הציעה בשנת 2017 סיווג חדש.
בסיווג זה:
תת-משפחת הקסאלפיניים הוגדרה מחדש כך שתכלול גם את הקלייד המימוסואידי המקונן (שהיה בעבר תת-משפחת המימוסיים, Mimosoideae). בכך הפכה הקסאלפיניים לקבוצה מונופילטית, הכוללת את האב הקדמון המשותף וכל הצאצאים שלה.
קבוצות שהיו בעבר חלק מהקסאלפיניים אך אינן חלק מהקלייד המונופילטי שלהן הופרדו והוגדרו כתת-משפחות נפרדות: Cercidoideae, Detarioideae, Dialioideae, ו-Duparquetioideae.
תת-משפחת הפרפרניים נותרה כתת-משפחה נפרדת ומונופילטית.
כך, משפחת הקטניות היא קבוצה מונופילטית, הכוללת את האב הקדמון המשותף וכל הצאצאים שהתפתחו ממנו. האב הקדמון המשותף של משפחת הקטניות הוא צמח קדום שחי לפני כ-60–70 מיליון שנה, בתקופת הקרטיקון המאוחר או בתחילת הפלאוקן. צמח זה היה אבי השושלת שממנה התפתחו כל המינים במשפחת הקטניות, כולל שש תת-המשפחות המוכרות כיום. אין מידע ישיר על מין ספציפי או מאובן מסוים המייצג את האב הקדמון הזה; הידע מבוסס על ניתוחים פילוגנטיים מולקולריים המשווים רצפי DNA ותכונות מורפולוגיות בין המינים השונים במשפחה ובקרב משפחות קרובות.
בישראל

בדומה למקומות רבים אחרים בעולם, לקטניות מקום חשוב בצמחיית הבר של ארץ ישראל. מבחינה מספרית, כ-327 מינים של קטניות צומחים בר בישראל וסביבתה, ומבחינה איכותית, כמה מהמינים שולטים בבית הגידול שלהם ומאפיינים אותם, כגון:
שיטה סלילנית - מאפיינת ערוצים בנגב ומדבר יהודה
חרוב מצוי - עץ בולט המצוי במישור החוף והשפלה, ואף שתול כעץ תרבות ונוי בערים דוגמת ירושלים.
קידה שעירה - מין נפוץ האופייני לחבל הים-תיכוני.
חלק ממיני הקטניות בארץ הם בלעדיים (אנדמיים) לארץ ישראל, כדוגמת תלתן דגול (Trifolium purpureum), וחלקם עצי נוי גרים ואף פולשים כדוגמת: צחר כחלחל, קליאנדרה קליפורנית ושיטה כחלחלה.
בישול

השריית קטניות במים לפני הבישול היא נוהג נפוץ בתרבויות רבות, כולל בישול ביתי ומסעדות. נהוג להשרות קטניות כמו חומוס ופול במהלך הלילה עד לבישולם ביום המחרת. ההשריה מספקת מספר תועלות:
קיצור זמן הבישול (מסייע בחיסכון באנרגיה של חשמל וגז).
כאשר הקטנית צריכה להתבשל עם מזון אחר שזמן בישולו קצר יותר, ובישול מושלם של שניהם יחדיו יפריע לכך.
ריכוך הקטניות; רוב הקטניות קשות לעיכול ועלולות לגרום לגזים. עם זאת, השריית הקטנית כמה שעות קודם הבישול מסייעת לפירוק של מולקולות גורמות-גז הנמצאות בהן, מרככת את הקטניות ומקלה על העיכול. השריה במים עם מעט סודה לשתייה מזרזת את התהליך ומשפרת את ריכוך הקטניות.
סיבה בריאותית: ריכוך באמצעות השריה המביא לקיצור זמן הבישול יכול לסייע לשמירה על הערך התזונתי הטבעי של הקטניות[דרוש מקור].
איסור אכילת קטניות בפסח

בתקופת חג הפסח נוהגים האשכנזים וחלק מבני עדות נוספות שלא לאכול קטניות. ההגדרות של קטניות במנהג זה שונות מההגדרות המקובלות במדע, מפני שחלק מהטעמים לאיסור זה הוא הדמיון של הקטניות לחמשת מיני דגן והחשש לעירוב ביניהם, ולכן נאסרו תבלינים וזרעים רבים (על אף שאינם נכללים בהגדרה הבוטנית של קטניות). דוגמה לכך הוא האורז הכלול במנהג הקטניות, אך אינו נכלל בהגדרה הבוטנית שלהן.
ראו גם

קטניות בארץ ישראל בתקופת הברזל
הערות שוליים

1 2  [Fabaceae Lindl. https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:30000147-2], POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏25-10-2024
↑  The Fabaceae TEN - Legume Taxonomy Working Group, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, .Fabaceae Juss, ‏4-6-2024
↑  קטניתיים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה, ‏25-10-2024
↑  מיכאל זהרי, כל עולם הצמחים, הדפסה שניה, תל אביב: עם עובד, 1982, עמ' 424
1 2  About Legumes - The Family and the Community, legume data portal, ‏1-11-2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX529554  GND: 4026066-5  NDL: 00567429 
שיטה סלילנית במושב חצבה
שעועית מבושלת
מוריס הילמן

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1919 מיילס סיטי, ארצות הברית 
 פטירה:  11 באפריל 2005 (בגיל 85) פילדלפיה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מיקרוביולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת מונטנה  Custer County District High School 
 מוסדות:  אוניברסיטת פנסילבניה 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2007)  פרס הנסיך מחידול (2002)  פרס מקסוול פינלנד (1998)  מדליית הזהב ע"ש רוברט קוך (1989)  המדליה הלאומית למדעים (1988)  פרס לסקר-בלומברג לשירות הציבור (1983)  פרס הווארד טיילור ריקטס (1983)  פרס האגודה הרפואית האמריקאית להישג מדעי (1983)  פרס המכון למחקר תעשייתי (1976) 
 מספר צאצאים:  2 
 
מוריס הילמן (אנגלית: Maurice Hilleman;‏ 30 באוגוסט 1919 - 11 באפריל 2005) היה מיקרוביולוג אמריקאי שפיתח במהלך חייו יותר מארבעים חיסונים למחלות שונות, יותר מכל מדען אחר. אפילו ששמו אינו מוכר כמעט לציבור הרחב, בקרב עמיתיו החוקרים נחשב הילמן ל"אבי החיסון המודרני". שמונה מכלל החיסונים המומלצים כיום על ידי משרד הבריאות של ישראל, יותר ממחצית, הומצאו על ידו: חצבת, חזרת, אדמת, אבעבועות רוח, הפטיטיס A, הפטיטיס B, דלקת ריאות וחיידק ה-Haemophilus influenzae.
קורות חיים > נעוריו והשכלתו

הילמן נולד בחווה ליד העיר מיילס סיטי שבמונטנה, ילד שמיני להוריו, אנה וגוסטב. אמו ואחותו התאומה מתו בלידה, והילמן נמסר לאימוץ אצל דודו, שהתגורר בקרבת מקום. אפילו שבלט ביכולותיו האינטלקטואליות, הסיכוי של הילמן, בן למשפחה כפרית וענייה לזכות בחינוך אקדמי, היו אפסיים. לאחר לימודיו בתיכון מצא עבודה כמוכר בחנות, אבל בהתערבותו של אחיו הבכור הצליח לזכות במלגה לאוניברסיטה של מונטנה. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות, שסללה את דרכו למלגה באוניברסיטת שיקגו. ב-1944 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו במיקרוביולוגיה, שעסקה במחולל מחלת המין כלמידיה. הילמן הוכיח שהמחלה, שנחשבה עד אז למחלה ויראלית, נגרמת מחיידק, שבניגוד לרוב מיני החיידקים, מתפתח בתוך תאי הגוף.