stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נווד (קומיקס)

| --- | --- |

ג'ק מונרו בתור הנווד, כפי שהופיע על עטיפת החוברת Nomad #1 מנובמבר 1990, אמנות מאת ג'יימס פריי.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  סטיב רוג'רס בתור הנווד: Captain America #180 (דצמבר 1974) אדוארד פרבל: Captain America #261 (ספטמבר 1981) ג'ק מונרו: Captain America #282 (יוני 1983)
 הופעה אחרונה:  ג'ק מונרו: Captain America Vol.5 #3 (ינואר 2005)
 יוצרים:  סטיב אנגלהארט, סאל בוסימה (רוג'רס) ג'ון מארק דמתיאס, מייק זק (פרבל) פביאן ניצ'זה, ג'יימס פריי (מונרו)
 מידע
 שם אמיתי:  סטיב רוג'רס אדוארד פרבל ג'ק מונרו
 כינויים:  באקי, סקורג'
 סטטוס:  לא פעיל
 מומחיות:  צלף מיומן, מומחה באמנויות לחימה ואקרובטיקה.
 כוחות:  פיזיולוגיה משודרגת באופן מלאכותי ברמה גבוהה יותר מזו של קפטן אמריקה.
 כלי נשק:  דיסקי הטלה לצורך הימום יריביו.
 חברוּּת לשעבר בקבוצה:  הדפנדרס הסודיים, שותף לשעבר של קפטן אמריקה
נווד (באנגלית: Nomad) הוא כינויין של מספר דמויות בדיוניות המופיעות בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. הכינוי עצמו ותלבושתו של הנווד נוצרו בידי הכותב סטיב אנגלהארט והמאייר סאל בוסימה בתור זהות חלופית לקפטן אמריקה המקורי סטיב רוג'רס בחוברת Captain America #180 מדצמבר 1974. הזהות הוחייתה מחדש בידי הכותב ג'ון מארק דמתיאס עבור דמות שולית בשם אדוארד פרבל בחוברות Captain America #261-263 מספטמבר-נובמבר 1981. אותו כותב העניק את הזהות לדמותו של ג'ק מונרו בחוברת Captain America #282 מיוני 1983. דמויות נוספות אשר נטלו את הזהות היו ריקי בארנס ואיאן רוג'רס, בנו המאומץ של סטיב רוג'רס.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)

ניסיון הבריחה מכלא קרסטי ב־23 בפברואר 1992 היה ניסיון לא מוצלח להימלט ממתקן המאסר מספר 47/1 (בזמן הבריחה כונה IZ-45/1) של משרד הפנים, הידוע יותר בשם "כלא קרסטי", כאשר שבעה נאשמים בראשות יורי פרפיולקין, שהואשם ברצח בכוונה תחילה, ניסו להימלט. פרפיולקין שכנע שישה אסירים נוספים להימלט וב-23 בפברואר 1992 הם ניסו לברוח. על פי תוכניתו של פרפיולקין, החבורה הייתה אמורה להגיע למגדל התצפית, כשהם לוקחים בדרך מפתח מהסוהר, אך הצוהר על מגדל התצפית נסגר ממש מולם והם נאלצו לקחת שני סוהרים כבני ערובה באחד המשרדים. הם דרשו נשק, הובלה וכלי טיס לטוס לחו"ל תמורת ביטחון החטופים. הנמלטים הקצו שעה אחת להנהלת הכלא למלא את דרישותיהם. האסירים בתאים נתנו אותות לנמלטים על הכנת תקיפה, שבגללה היה צורך להסיג את יחידת הכוחות המיוחדים. כשהחריף המצב, מוסקבה נתנה פקודה להתחיל את התקיפה, אך בשל מכשולים חיצוניים, כוחות הביטחון נכנסו למקום רק לאחר 10 דקות. כתוצאה מהתקיפה נהרגו שלושה נמלטים, אחד הסוהרים מת מפצעים שגרמו האסירים.
רקע

ביוני 1991 הובא לכלא קרסטי יורי ניקולאייביץ' פרפיולקין, יליד 1959, יליד לנינגרד, שהורשע בעבר בגניבה ובבריחה מכלא אחר. הפעם הואשם ברצח בכוונה תחילה, שעל פי החקיקה של אותן שנים, בהתחשב בהרשעותיו, היה צפוי לעונש מוות - הוצאה להורג בירייה, או במאסר ממושך. זמן קצר לפני מעצרו, פרפיולקין בדירה, שם טיפס במטרה לבצע גניבה, רצח את מאהבתו ונעצר עד מהרה על ידי הרשויות.
פרפיולקין החליט לתכנן ולארגן בריחה. הוא הוצב בתא מספר 945, שם החל לתכנן את הפעולה ולבחור שותפים.
תוכנית בריחה

בכל ההיסטוריה של הכלא בן מאות השנים היו רק 5 בריחות מוצלחות.
במהלך טיולי חוץ, פרפיולקין שינן את מיקום מסדרונות הבניין, הבין את לוח הזמנים של השומרים ואת התכונות האישיות של הסוהרים.
פעם אחת, כאשר נלקח פרפיולקין לניסוי חקירתי, הבחין כי הבניין שבו נמצא התא שלו (הבניין לשמירה על אנשים חולי שחפת) ממוקם בפינת שטח הכלא והוא צמוד קרוב לבניין מגורים. הממוקם מחוץ לשטח בית המעצר שלפני המשפט. זה היה הבניין היחיד שבו היו חצרות האימון על גג שמוקף במגיני תיל.
משתתפי הבריחה

בתא מספר 945, בנוסף לפרפיולקין, היו 24 אנשים נוספים. הוא החל לחפש שותפים בקרב אלה שעמדו בפני עונש מוות או מאסר עולם והיום בעלי מוטיבציה לברוח. לתפקיד שותף, בחר את ולדיסלב זלנוב בן ה-20, שעמד גם הוא בפני עונש מוות. בגיל 20 כבר היו לזלנוב כמה סעיפי ענישה חמורים, אבל מה שהפך אותו למועמד הוא שהוא, אפילו היה מוקדם יותר בכלא, אחרי שהרג פושע אחר. על פי כללי הכלא, אחרי שהגיע שוב פעם לכלא, זלנוב עלול היה למות בעצמו בידי אסירים אחרים. ב-5 בנובמבר 1991 הופיע אסיר חדש בתא: יורי שפראנוב בן ה-25, שנעצר שוב בשל שוד. הוא הפך למנהיג התא בשל תכונותיו הגופניות ואישיותו.
בנובמבר החליט שפראנוב לברוח מהכלא ושכנע את זלנוב לברוח (פרפיולקין שמע את המשא ומתן שלהם) ואז הזמין את פרפיולקין להשתתף במבצע הבריחה. פרפיולקין הציע לשפראנוב תוכנית בריחה משלו, שעליה הסכים שפראנוב. בנוסף לפרפיולקין, שפראנוב וזלנוב, עוד ארבעה מחבריהם לתא הפכו לשותפים - ניקיטה פיודורוב, ולרי קורולב, כמו גם ניקולאי זינובייב ו-ולרי אוטקין.
ההכנות לבריחה

פרפיולקין תכנן לקחת את המפתח מהדלת המובילה למגדל התצפית מהסוהר שיוביל אותם לטיול באותו היום. אם המבצע כולו נכשל, הייתה לו תוכנית גיבוי מוכנה - הם היו לוקחים בני ערובה מקרב פקחי הכלא, ויכתיבו את תנאיהם למנהלת הכלא וכך ישתחררו. בתחילה סירב שפראנוב לרעיון של בני ערובה (הוא יעמוד בפני תקופת מאסר של 15 שנים), אך פרפיולקין שכנע אותו שהמקרה לא יגיע לכדי בני ערובה.
קורולב הכין סולם חבלים מתוך סדינים ומרובה, בעזרתו מדד את המרחק מחצר האימון לקיר הכלא באמצעות "קוץ" ודאג כי יושבת. לתפקיד מי שיצטרך להחזיק את בני הערובה, בחרו פרפיולקין ושפראנוב את גנב הדירות בן ה-20 ניקיטה פיודורוב. עד אמצע ינואר 1992, שפראנוב וזלנוב חידד כפות בנעליהם. פרפיולקין הכין מעין רימונים מפירורי לחם, ולאחר שצבע אותם בירוק, הפקיד אותם בידי קורולב ואוטקין.
לאחר שהסוהרים הגיעו לתא מספר 945 וביצעו חיפוש מתוכנן. הפושעים הצליחו להסתיר את כל המכשירים שיצרו קודם לכן מתחת לבגדיהם. לאחר שהפגינו קור רוח, הקושרים לא עוררו חשד בקרב הסוהרים.
הפריצה

עד מהרה הגיעה פקודה ממוסקבה להתכונן לתקיפה. על פי התוכנית, צלף מהגג היה צריך תחילה לחסל את פיודורוב, שהחזיק באבאקומובה כבת ערובה, ולאחר מכן את מי שיהיו בטווח ראייה - שפראנוב, זלנוב וקורולב. במקביל, קבוצה אחת של כוחות מיוחדים נאלצה להפיל את המנעול על דלת המשרד עם פטיש והשנייה הייתה צריכה לעבור דרך החלון בחדר המדרגות. במקביל, הצלפים מגגות הבניינים הסמוכים היו צריכים לחסל את מי שיגיע לקו הירי - זינובייב, אוטקין. את פרפיולקין תוכנן לקחת בחיים ולאחר מכן למשפט.
אך הגגות שעליהם היו הכוחות המיוחדים נראו בבירור מחלונות מבנים אחרים, ואסירים מתאי הבניינים השכנים, שהבחינו בכוחות המיוחדים, החלו לצעוק ולתת סימנים מקובלים לאסירים כי כוחות הביטחון החלו במבצע. אסירים אחרים המשיכו לדבר עם האסירים שהתבצרו, כדי ללמוד על מאזן הכוחות לפני המבצע.
על מנת לעמעם את זעקות האסירים, הובאה כבאית עם מנוע חזק. בשעה 14:09 זלנוב משלח על ידי פרפיולקין והחל לצעוק: "הם הוציאו את המכונית! הם הסירו את המכונית, אני אומר לך! עכשיו האוזן או הראש של מישהו יעוף החוצה!" פרפיולקין, לאחר שהוציא מהחלון את ירמסקי, פצע אותו וגרם לו לחזור על דרישות האסירים.
המצב נהיה קריטי, והמטה נתן פקודה להתחיל את התקיפה. בשעה 14:12, לאחר שצלף ירה מבעד לחלון, שתי קבוצות לוחמים פרצו לבניין מספר 9. הסריג על חלון המבנה מצד גרם המדרגות לא נכנע ולא ניתן היה לדפוק את הדלת בפעם הראשונה. כעבור עשר דקות בלבד הצליחו הלוחמים להיכנס פנימה, והאסירים נוטרלו.
השלכות

במהלך התקיפה חוסלו שלושה מהאסירים: שפראנוב, זלנוב ופיודורוב. אבקומובה חולצה - היא התגלתה מיד. אך ירמסקי, בן ערובה אחר, לא נמצא מיד, ולאחר מכן הוא מת מפצעים קשים שנגרמו כתוצאה ממכות מחודדות של יורי פרפוליקין בלבו.
המשפט

משפטם של הנמלטים התקיים בשנת 1995. קורולב נידון ל-15 שנות מאסר, זינובייב ל-13, אוטקין לשש שנות מאסר ועל פריפולין נגזר עונש מוות, שהוחלף מאוחר יותר למאסר לכל חייו. פרפיולקין מרצה את עונשו במתקן הכליאה 1 "מורדובסקאיה זונה" בכפר סוסנובקה ברפובליקה של מורדוביה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  Андрей Карпенко. "Документальный фильм цикла "Криминальная Россия" - "Побег из "Крестов"" (ברוסית). НТВ. ארכיון מ-2012-04-27. נבדק ב-2010-05-31.
1 2 3 4  "Рассчитать всего рецидивисты не смогли" (ברוסית). Коммерсантъ. 20 באוקטובר 1995. נבדק ב-2010-05-31. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
נאשיצה

| --- | --- |
מראה העיירה נאשיצה (2015)
מראה העיירה נאשיצה (2015)
 מדינה:  קרואטיה קרואטיה
 מחוז:   אוסייק-ברניה
 חבל ארץ:  סלאבוניה
 ראש העיר:  יוֹסִיף מִילֶטִיץ' (2018)
 שפה רשמית:  קרואטית
 שטח:  200 קמ"ר
 גובה:  157 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  14,291 (31 באוגוסט 2021)
  ‑ צפיפות:  81 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°29′29″N 18°05′42″E﻿ / ﻿45.49139°N 18.09500°E﻿ / 45.49139; 18.09500
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.nasice.hr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי נָאשִיצֶה(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי נָאשִיצֶה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נָאשִיצֶה (בקרואטית: Našice) היא עיירה ורשות מקומית במזרח קרואטיה, השוכנת במחוז אוסייק-ברניה, 53 קילומטרים דרומית-מערבית לבירת המחוז אוסייק.
היסטוריה

היישוב מאוזכר לראשונה בכתובים ב-1229. במהלך המאה ה-13 הקימו טמפלרים ונזירים פרנציסקנים כנסיות ביישוב. ב-1541 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר האזור לחזקת ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ. בהמשך, נכלל היישוב בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 עברה נאשיצה תנופת פיתוח כלכלי ובאזור קמה תעשיית עץ, לבנים וכן קמו טחנות רוח. תהליך זה לווה בהגירה משמעותית לעיירה ומספר תושביה כמעט והוכפל מ-4,035 ב-1880 ל-7,992 ב-1900. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה נאשיצה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אחר כך נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. האזור שוחרר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה נאשיצה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו במחוז קרבות בין צבא יוגוסלביה שהחזיק במתחם צבאי בעיירה לבין כוחות הצבא הקרואטי, אשר הצליחו לכבוש את המתחם. לאחר המלחמה נכללה נאשיצה בשטחי קרואטיה.
הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בעיירה בראשית המאה ה-19, אך קהילה יהודית אשכנזית מאורגנת נוסדה בעיירה במחצית השנייה של המאה. ב-1865 הוקם במקום בית עלמין יהודי וב-1898 הוקם בית הכנסת הקהילתי. בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 עם הפיתוח הכלכלי המואץ של האזור, היגרו לעיירה משפחות של סוחרים אמידים. לבני הקהילה היה חלק משמעותי בפיתוח הכלכלי של אזור נאשיצה. ב-1910 מנתה הקהילה 599 נפשות שהיוו 6.5 אחוזים מכלל תושבי העיירה. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בעיירה פעילות ציונית ענפה ונפתחו בה סניפים של התנועה וכן של ויצו וקק"ל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חל בממלכת יוגוסלביה משבר כלכלי שלא פסח על קהילת נאשיצה. התהליך לווה בהגירה פנימית לערים גדולות וחלק מבני הקהילה היגרו ממנה בעיקר לאוסייק. ב-1931 נמנו בקהילת נאשיצה 399 נפשות ומהם: 47 בג'וּרְגֶ'נוֹבָאץ (אנ'),‏ 14 בקוֹשְקָה (אנ'), ‏14 בפֶרִיצָ'אנְצִי (אנ') ‏8 בצָ'אצִ'ינְצִי (אנ'), ‏6 בקְלוֹקוֹצֶ'בְצִי ‏(w:hr:Klokočevci), ‏ו-2 בבּוּדִימְצִי ‏(w:hr:Budimci).
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 299 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ומסירת האזור לחזקתה של ממשלת הבובות של האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה מהעיירה והכפרים הסמוכים גורשו למחנות ההשמדה ונרצחו. לאחר המלחמה לא התגוררו עוד יהודים בנאשיצה. בית הכנסת נהרס ב-1942 על ידי שלטונות האוסטאשה. ב-1948 החרימה ממשלת יוגוסלביה את הנכס. נכון ל-2009 היו שרידי בית העלמין היהודי קיימים במקום. השטח לא היה מגודר ומתוחזק, ובמקום הייתה צמחייה עבותה. תועדו שם 203 קברים וכן כ-70 מצבות מזוהות.
הערות שוליים

1 2  הקהילה היהודית בנאשיצה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודי 175.
↑  תקציר ההיסטוריה של נאשיצה, באתר הרשות המקומית נאשיצה (באנגלית).
↑  צילום בית הכנסת בנאשיצה, באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  Melita Švob, ‏Jews in Croatia: Jewish communities, הוצאת Izvori, 2004, עמוד 93 (באנגלית).
↑  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה, באתר heritageabroad.gov, עמוד 19 (באנגלית).
↑  בית העלמין היהודי בנאשיצה, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  צילום בית העלמין היהודי בנאשיצה מ-1999, באתר המרכז לאמנות יהודית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008914383605171  LCCN: n2010072702  NKC: ge931741  VIAF: 149172015   WorldCat (עם VIAF): 149172015
סוניה (זמרת)

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1971 (בת 53) סקלמרסדייל, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  Sonia 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 מקום לימודים:  Anfield Community Comprehensive School 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  קריסליס רקורדס, אריסטה רקורדס 
 www.soniaontheweb.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סוניה אוונס (באנגלית: Sonia Evans; נולדה ב-13 בפברואר 1971), הידועה בשם הבמה סוניה (Sonia), היא זמרת פופ בריטית.
קריירה

ב-12 ביוני 1989, היא הוציאה את הסינגל "You'll Never Stop Me Loving You". השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, במצעד הסינגלים האירי ובאירופה הוט 100.
ב-25 בספטמבר 1989, היא הוציאה את הסינגל "Can't Forget You". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום החמישי במצעד הסינגלים האירי.
ב-27 בנובמבר 1989, הוא הוציאה את הסינגל "Listen to Your Heart". השיר הגיע, בשיאו, למקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי.
במרץ 1990, היא הוציא את הסינגל "Counting Every Minute". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
ה-11 ביוני 1990, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם ביג פאן (אנ'), את הסינגל "You've Got a Friend". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-14 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-13 באוגוסט 1990, היא הוציא גרסת כיסוי לשיר "The End of the World" של סקיטר דייוויס (אנ'). גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הסינגלים האירי.
ב-20 במאי 1991, היא הוציאה את הסינגל "Only Fools (Never Fall in Love)". השיר הגיע, בשיאו, למקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-19 באוגוסט 1991, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Be Young, Be Foolish, Be Happy" של The Tams (אנ'). גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-22 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה-23 במצעד הסינגלים האירי, ולמקום ה-13 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
ב-4 בנובמבר 1991, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "You to Me Are Everything" של The Real Thing (אנ'). גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום ה-14 במצעד הסינגלים האירי.
ב-31 באוגוסט 1992, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Boogie Nights" של Heatwave (אנ'). גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-30 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-1992, היא התארחה בשיר "We've Got the Power" של הגלידיאטורים. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-90 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-19 באפריל 1993, היא הוציאה את השיר "Better the Devil You Know". עם שיר זה, היא ייצגה את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1993, שבסופו של דבר סיימה במקום השני. כמו כן, השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-18 ביולי 1994, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Hopelessly Devoted to You" של אוליביה ניוטון-ג'ון. גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-61 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-16 בדצמבר 1995, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Wake Up Everybody" של הרולד מלווין & דה בלו נוטס (אנ'). גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-155 של מצעד הסינגלים הבריטי.
היא הופיעה בגמר אירוויזיון 2023.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1990: Everybody Knows
1991: Sonia
1993: Better the Devil You Know
1998: Love Train – The Philly Album
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2007: Greatest Hits
2021: The Collection
2021: Everybody Knows: The Singles Box Set
הערות שוליים

↑  "biography". Soniaontheweb.com. אורכב מ-המקור ב-2016-01-28. נבדק ב-24 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Better the Devil You Know". Esctoday.com. אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2007. נבדק ב-21 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Miles, Tina (16 במאי 2009). "Eurovision was wonderful for me, says Liverpool singer Sonia". Liverpool Echo. אורכב מ-המקור ב-20 באוקטובר 2012. נבדק ב-21 ביוני 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1084251  BnF: cb139409442 (data)  GND: 134677331  ISNI: 0000 0000 6636 2937  LCCN: no98020304  MusicBrainz: e7281e91-dfa9-4938-bdc2-979cb003ddd0  VIAF: 24791641   WorldCat (עם VIAF): 24791641
סטן מייזק

| --- | --- |

מייזק בשנת 1948
 לידה:  8 באוגוסט 1924 ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  18 באוקטובר 1989 (בגיל 65) פארקוויל, מרילנד, ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד
 גובה:  1.96 מטרים
 קבוצות כשחקן
 1946–1947   1947–1950   1950–1951   1951   1951–1952   1952–1953:  דטרויט פלקונס   שיקגו סטאגס   סנט פול לייטס   לואיוויל אלמנייטס   בולטימור בולטס   מילווקי הוקס
 הישגים כשחקן
 בחירה לחמישיית העונה (1947)   בחירה לחמישיית העונה השנייה (1948)
סטנלי "סטן" מייזק (באנגלית: Stanley "Stan" Miasek; ‏8 באוגוסט 1924 – 18 באוקטובר 1989) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1946–1953. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 10.6 נקודות, 7.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק

בשנת 1946, לאחר שחרורו מהשירות בצבא ארצות הברית, הצטרף לקבוצת דטרויט פלקונס לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ה-NBA). בעונתו הראשונה הוביל את קלעי דטרויט עם 14.9 נקודות בממוצע למשחק (הנתון הרביעי בגובהו בליגה), ונבחר לחמישיית העונה. בסיום אותה עונה התפרק מועדון הפלקונס, וב"דראפט הפיזור" של שחקניה נלקח מייזק על ידי שיקגו סטאגס. ב-3 עונותיו בשיקגו שיתף פעולה עם מקס זסלופסקי ואנדי פיליפ, וקלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק. בסיום עונת 1947/1948 נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בעונת 1950/1951 שיחק בקבוצות "סנט פול לייטס" ו"לואיוויל אלמנייטס" מ"ליגת הכדורסל המקצועית הלאומית" (NPBL), ובעונה העוקבת חזר ל-NBA כשחתם בבולטימור בולטס. לאחר כעונה וחצי הועבר בטרייד למילווקי הוקס, ובסיום עונת 1952/1953 פרש ממשחק, בגיל 29.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות קריירת המשחק של מייזק, באתר basketball-reference.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סוניה בוייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  מרץ 1962 (בת 62) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 לאום:  Black Britons 
 מקום לימודים:  Birmingham Metropolitan College 
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית, British black arts movement 
 פרסים והוקרה:  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (2024)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2023)  Golden Lion (2022)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית  חבר במסדר האימפריה הבריטית 
 
סוניה בוייס (באנגלית: Sonia Boyce; ‏נולדה ב־מרץ 1962) היא אמנית בריטית ממוצא אפרו-קריבי המתגוררת ועובדת בלונדון. בשנת 2007 הוענק לה אות מסדר האימפריה הבריטית MBE על תרומתה לאמנות, במרץ 2016 היא נבחרה להיות חברה באקדמיה המלכותית לאמנויות. בשנת 2019 הוענק לה גם אות הכבוד OBE, והיא האישה השחורה הראשונה שזכתה באות זה.
בוייס, ילידת איזלינגטון שבלונדון, ידועה בגין ציורי הגיר וצבעי הפסטל הגדולים שלה בהם היא מדמיינת מחדש את חבריה, משפחתה וילדותה. בוייס לקחה חלק בתנועת האמנים השחורים בבריטניה בשנות ה-80 – תנועה רדיקלית שהושפעה מהשיח האנטי-גזעני ומפמיניזם שהבליט נושאי גזענות ומגדר. היא הושפעה משורשיה בתרבות ה-Kalabaari וגם מהתרבות האפריקאית.
בוייס עובדת בשיתוף פעולה עם אמנים אחרים כבר החל משנת 1990. היא התעניינה וחקרה את ההיבט החברתי באמנות. בעבודותיה היא משתמשת בחומרים שונים, חומרים כגון ציור, הדפס, צילום, וידאו וסאונד. יצירותיה בוחנות את היחס בין סאונד לזיכרון, בין דינמיות המרחב ושיתוף הצופים ביצירה.
במשך 30 השנים האחרונות לימדה בוייס אמנות ברמה אוניברסיטאית ברחבי בריטניה והיא פרופסור לאמנות השחורים (BlackArt) באוניברסיטת לונדון. בין השנים 1996–2002, עמדה בויס בראש ארכיון אמני אפריקה ואסיה באוניברסיטת מזרח לונדון וניהלה מחקרים בנושא. בין השנים 2004–2005 המשיכה לחקור דינמיקה חברתית בשיתופי פעולה אמנותיים. בשנת 2007, יחד עם הצלם דויד ביילי ואיין באוקום קיבלה את פרס ספר תולדות האומנות על ספר אמנים שחורים שערכה. בין השנים 2008–2011 השלימה מחקר אודות טבעם של שיתופי פעולה באמנות.
כבר בשנת 2015 עבודותיה של בוייס הופיעו בביאנלה בוונציה בתערוכה של Okwui Enwezor, אך בפברואר 2020 היא נבחרה, כאישה השחורה הראשונה, לייצג את בריטניה בשנת 2022 בביאנלה ה-59 בוונציה. בוייס רמזה שהעבודה שלה בביאנלה תיווצר דרך שיתופי פעולה. היא מקווה שהיצירה תהייה עליזה ונגישה. היא ציינה שהיא נתקלה במחקר על שיתופי פעולה בבעיות ובמתח סביב נושאים בהם קיימות דעות שונות, אבל לדעתה שיתוף פעולה אפשרי תמיד בעזרת האומנות.
ב-2022 ייצגה את בריטניה בביאנלה ה-59 של ונציה. היא זכתה בפרס אריה הזהב עבור התערוכה הבינלאומית הטובה ביותר.
קריירה

בין השנים 1973–1979 למדה בוייס בבית ספר תיכון, ובין השנים 1980–1983 בבית ספר לאמנות.
סוניה בוייס פרצה לזירת האמנות של האמנים הבריטים השחורים בשנות ה-80 המוקדמות. בשנת 1987 הייתה האישה השחורה הראשונה שמוזיאון טייט רכש את ציורה. עבודותיה של בוייס מעלות קושיות חשובות על טבעה של היצירה, על היוצר, שאלות על איך נולדים רעיונות ומי אחראי להם. עבודותיה כוללניות ומגלמות נדיבות וניסיונות ומדגישות את חשיבות שיתופי הפעולה[. עבודתה בכלל שינתה את מצב האמנים השחורים והאפרו-קריביים בזרם התרבותי המרכזי של בריטניה.
בתחילת דרכה השתמשה בוייס בגיר ובצבעי פסטל וציירה דיוקנאות של חבריה, משפחתה ושל עצמה והביאה מחוויות הילדות שלה. מאוחר יותר השתמשה בצילום, בגרפיקה ובסרטים. היא השתמשה גם בדגמי טפטים ובצבעים עזים שהזכירו את הצבעים באיים הקריביים. בוייס ציירה גם קריקטורות בהן הביעה את המסרים הפוליטיים שלה. הקריקטורות שלה גרוטסקיות ולעיתים קרובות הדמויות בהן נראות באור שלילי. דרך עבודותיה ניסתה בוייס לבחון את מעמד האישה השחורה בבריטניה ואת התקופה ההיסטורית שבה חייה.
בשנת 1983 השתתפה בוייס בתערוכה 'חמש נשים שחורות', במרכז אפריקה שבלונדון ובתערוכה Black Women Time Now.
בשנת 1989 הייתה חלק מקבוצה של ארבע אמניות שיצרו את התערוכה בשם The Other Story שהציגה לראשונה יצירות מודרניות של נשים בריטיות ממוצא אפריקני, קריבי ואסייתי.
עבודותיה שינו כוון מאוחר יותר וכללו חומרים כמו צילומים, קולג', סרטים, הדפסים, איור, מייצב וסאונד. עבודותיה המאוחרות יותר מתעדות את חיי השחורים בני זמנה ואת חוויות הנשים השחורות החיות בחברה לבנה וכיצד הדת, הפוליטיקה והמגדר תורמים לחוויות אלו. בין השאר, משתפות עבודותיה של בוייס את הצופה ומתמקדות על שיתוף הפעולה בין האמן והקהל כדי להמחיש איך תרבויות שונות מתבטאות, מתחברות ואיך ניתן להנות משיתוף פעולה שכזה.
בשנת 2018, כחלק מהתערוכה של בוייס בגלריית האומנות של מנצ'סטר, היא הוזמנה להיות אוצרת הגלריה וליצור דיאלוג עם יצירות מהמאות ה-18 וה-19. כחלק מתהליך היצירה בוייס לימדה והשתמשה בסדנאות ועבודותיה מופיעות ברבים מהמוזאונים של בריטניה.
בשנת 2018 תחנת הטלוויזיה של ה-BBC הכינה סרט דוקומנטרי אודותיה.
תערוכות יחיד

Conversations, The Black-Art Gallery, London (1986)
Sonia Boyce, Air Gallery, London (1986)
Sonia Boyce: recent work, Whitechapel Art Gallery, London (1988)
Something Else, Vanessa Devereux Gallery, London (1991)
Do You Want To Touch?, 181 Gallery, London (1993)
Sonia Boyce: PEEP, Royal Pavilion Art Gallery, Brighton (1995)
Recent Sonia Boyce: La, La, La, Reed College, Portland, Oregon (2001)
Devotional, National Portrait Gallery, London (2007)
For you, only you (ed. Paul Bonaventura, Ruskin School of Drawing & Fine Art, Oxford University, and tour, 2007/2008)
Crop Over, Harewood House, Leeds, and Barbados Museum & Historical Society (2007/2008)
Like Love – Part One, Spike Island, Bristol, and tour (2009–2010); "Part 2 and Part 3" (2009–2010)
Scat – Sound and Collaboration, Iniva, Rivington Place, London (2013)
Paper Tiger Whisky Soap Theatre (Dada Nice), Villa Arson, Nice (2016)
Manchester Art Gallery (2018)
פרסומים

Gilane Tawadros, Sonia Boyce: Speaking in Tongues, London: Kala Press, 1997.
Annotations 2/Sonia Boyce: Performance (ed. Mark Crinson, Iniva – the Institute of International Visual Arts, 1998)
In 2007, Boyce, David A. Bailey and Ian Baucom jointly received the History of British Art Book Prize (USA) for the edited volume Shades of Black: Assembling Black Art in 1980s Britain, published by Duke University Press in collaboration with Iniva and AAVAA.
Allison Thompson, "Sonia Boyce and Crop Over", Small Axe, Volume 13, Number 2, 2009.
Like Love, Spike Island, Bristol, and tour (ed. Axel Lapp; Berlin: Green Box Press, 2010)