stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מזאצ'ו
ביוגרפיה > יצירות ראשונות

העובדה הוודאית הראשונה הידועה לנו על מזאצ'ו אחרי תאריך לידתו היא הצטרפותו לאחת משבע גילדות האומנים של פירנצה ב-7 בינואר 1422. מזאצ'ו הצטרף תחת השם ג'ובאני די סימונה (Johannis Simonis), צייר, "תלמידו של האדון ניקולו מפירנצה" (populi S. Nicholae de Florentia). העבודה המוכרת הראשונה שלו היא טריפטיך (ציור מזבח בעל שתי כנפיים) קטן מה-23 באפריל 1422. הטריפטיך צויר בטמפרה על לוח עץ עבור כנסיית סנט פייטרו בקאשה די ראג'לו (כיום בגלריה אופיצי). על לוחו המרכזי מופיעים מריה וישו, מלווים בשני מלאכים, ועל כנפיו מופיעים ארבעה מן השליחים. בפיזיות הבולטת של הדמויות ניכרת השפעתם של ציירים כג'וטו ושל הפסל דונאטלו, והן רחוקות כבר מהמסורת הפלורנטינית הקודמת.
קפלת בראנקאצ'י

היצירה החשובה הבאה של מזאצ'ו הייתה ציור מזבח גדול עבור כנסיית סנטה מריה דל קרמינה בפיזה (1426). הזמנת המזבח על ידי גורם מחוץ לפירנצה מעידה ככל הנראה על־כך שבשלוש שנות פעילותו הראשונות כבר רכש מזאצ'ו לעצמו שם ומעמד מרכזי. ציור המזבח פורק במאה ה-18 ורבים מחלקיו אבדו. מהחלקים שנותרו ניתן להתרשם מתעוזתו הגוברת של מזאצ'ו בעיצוב הקומפוזיציה ותנוחות הדמויות (כמו תנוחתה של מריה מגדלנה למרגלות ישו בלוח הצליבה, כיום ב-Museo di Capodimonte בנאפולי; או ציורה של מריה הקדושה מזווית נמוכה בלוח האלהתה של מריה, כיום בגלריה הלאומית בלונדון), ומיכולתו ההולכת ומתעצמת של מזאצ'ו להשתמש בצבע ובגווני צבע כדי להעניק לדמויות נפח ריאליסטי וליצור תמונה בעלת עומק ותחושה תלת־ממדית, למרות היעדר הפרספקטיבה (כפי שניתן לראות בלוח הערצת האמגושים, כיום ב-Staatliche Museen zu Berlin שבברלין).
זמן לא רב אחרי השלמת עבודת המזבח בפיזה הוזמן מזאצ'ו ליצור סדרה של ציורי קיר בכנסיית סנטה מריה דל קרמינה שבפירנצה. ידוע כי בעבודה על ציורי הקיר היה שותף גם מאזולינו (Masolino da Panicale), צייר ותיק יותר (1383), ששיתף פעולה בעבר עם מזאצ'ו והושפע ממנו, אך לא ידוע מי מן הציורים הוא פרי מכחולו של מי, או האם מזאצ'ו הוזמן לבצע את היצירה אחרי שמאזולינו נטש את המלאכה, או שמא השניים שיתפו פעולה במילוי ההזמנה. ידוע כי מזאצ'ו נטש את העבודה בשלב מסוים, שב אליה ושוב נטש אותה. מאוחר יותר יצר, שינה או השלים פיליפינו ליפי שלושה מציורי הפרסקו.
שני ציורי הקיר המזוהים ביותר עם מז'אצ'ו בקפלה הם "גירוש אדם וחווה מגן עדן" ו"הוויכוח על תשלום המס". פרסקו הגירוש, בו נראים אדם וחווה הבוכים והמיוסרים מגורשים על ידי המלאך מגן עדן, מפגין את קלות מכחולו, יכולת עיצוב הגוף והתנופה הדרמטית המרשימה של מזאצ'ו, המצליח להמחיש את רגע הגירוש ואת חרטתם של אדם וחווה. הרושם שהותירה היצירה הנועזת הועצם מן הסתם נוכח ציור הקיר של "פיתוי אדם וחוה", מעשה ידיו של מאזולינו הנראה, בהשוואה, צפוד וקפוא.
ציור הקיר של "הוויכוח על תשלום המס" (לפי מתי כ"ב; מרקוס י"ב; לוקס כ'). מאייר את ישו בוויכוח למי מגיעים כספי המס. הציור זרוע דמויות המצוירות בביטחון רב, עם נפחיות משכנעת. הציור זונח את המסורת הביזנטית, המציגה את הדמויות בתנוחות סמליות, ומנסה לאייר את הסיפור באופן מציאותי, כהתרחשות דרמטית אליה אנו יכולים להציץ. אלמנט נוסף הבולט בציור קיר זה, כמו גם בציורי קיר אחרים, הוא התחלה של שימוש עקבי יותר בפרספקטיבה בציור, כפי שניכר מדמותו של פטרוס האוסף את הכסף ממעי הדג בחלקו האחורי של הציור.
השילוש הקדוש

השימוש העקבי בעקרונות הפרספקטיביים של פיליפו ברונלסקי בולט גם בציור הקיר החשוב האחרון של מזאצ'ו, "השילוש הקדוש" שבכנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה. תקרת הגומחה הברונלסקית-רומית שבציור היא כנראה הדוגמה הראשונה לשימוש עקבי בציור לפי נקודת מגוז על־פי העקרונות שהתווה ברונלסקי. הציור מציב את דמויותיו (האב, הבן הצלוב, מריה ויוחנן המטביל) במעין חלל אדריכלי דמיוני, כשבחזית התמונה כורעים על ברכיהם שני תורמים, והיווה מודל לציורים רבים מתקופת הרנסאנס, שהציגו אירועים מן הברית החדשה באופן פרספקטיבי ובתוך חללים אדריכליים מדומיינים מסוג זה.
מותו

מזאצ'ו עזב את פירנצה בשנת 1427 או 1428 ונסע לרומא, שם מת בסוף 1428 בנסיבות שלא הובהרו עד תום. משערים כי אחת הסיבות ליציאה לרומא הייתה כדי להצטרף למאזולינו, שעסק שם בציור קיר בבזיליקה די סן קלמנטה, אך לא ידוע אם תרם מזאצ'ו ליצירות כאן.
השפעתו

במובנים רבים היה מזאצ'ו ממשיכו החשוב של ג'וטו, בצרפו להישגיו של קודמו החשוב רבים מפיתוחי הרנסאנס המוקדם: הנפח הפיסולי שהעניק דונאטלו לפסליו, השימוש העקבי בקיארוסקורו (הצללה) כדי ליצור נפח, והשימוש השיטתי יותר בעקרונות הפרספקטיביים שפיתח ברונלסקי. השפעתו של מזאצ'ו נכרה במיוחד אצל הציירים הפלורנטינים החשובים, שנהנו מיתרון של היכולת להתרשם מיצירותיו ישירות ובאופן בלתי אמצעי. וזארי מספר כי רבים מן הציירים נהגו לבחון את יצירותיו ולהתעמק בהן. השפעתו ניכרת ביצירותיהם של פיירו דלה פרנצ'סקה, אנדראה דל קסטניו, פרה אנג'ליקו ופיליפו ליפי, אך לרושם העז והמתמשך ביותר זכתה יצירתו באמצעות השפעתה על סגנונו של מיכלאנג'לו.
ביוגרפיה של מזאצ'ו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
מיקלוש הרשאני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בפברואר 1894 קאניז'ה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1944 (בגיל 49 בערך) 
 שם לידה:  Hesser Miklós 
 
מיקלוש הרשאני (במקור עד 1911 הֶסֶר, בהונגרית: Harsányi Miklós;‏ קאניז'ה, 15 בפברואר 1894 – 1944?) שחקן יהודי-הונגרי, במאי, לרבות במאי אופרות, מנחה, אחיו של המלחין טיבור הרשאני (1898–1954).
קריירה

הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של איגוד השחקנים הלאומי ב-1914.
בשנים 1916–1918 שיחק בסגד בלהקת אנדרה אלמאשי ב-1918 בנאג'ווארד בלהקתו של מיקלוש ארדאי
בשנים 1920–1924 גם באוראדיה בלהקת לאיוש פרלאגי
בשנים 1924–1926 עבד כבמאי הראשי של להקת ז'יגמונד אנדור בסגד.
חבר בתיאטרון ההונגרי משנת 1926
ב-8 באוקטובר 1933, בטרזווארוש, בודפשט, נשא לאישה את רוז'ה שטרם, בתם של יוז'ף שטרם ושל מלווינה פויר.
הוא גורש ב-20 באוקטובר 1944, משם לא חזר.
קורות חייו

מיקלוש הסר נולד במשפחה יהודית כבנם של שומה הסר (1858–1937 ושל לאורה ברוק (1865–1945). סבו וסבתו מצד אביו היו גרשון הסר ובורבלה (ברברה) גרונר, וסביו מצד אמו היו מור ברוק ובבטה אולמן.
בשנת 1939, לאחר שני החוקים היהודיים הראשונים (כולל החוק היהודי השני), יצרה אוֹמִיקֶה – התאחדות לאומית יהודית-הונגרית לחינוך - בשיתוף פעולה הדוק עם הקהילה היהודית של פשט - את פעולת האמנות לאמנים יהודים שנמנע מהם להופיע בפני קהל נוצרי, אלא יהודי בלבד. ביוזמה מוצלחת זו, עד ה-19 במרץ 1944, ל-550 שחקנים, זמרים, מוזיקאים, רקדנים, ציירים, פסלים וסופרים יהודים הייתה גישה והזדמנויות להופיע, להציג ולהתפרנס. ביניהם גם את מיקלוש הסר. ב-1911, דיווח הפשטי הירלפ ששר הפנים התיר את החלפת שמותיהם של "הקטינים מיקלוש הסר וטיבור הסר, ילידי קניז'ה, להרשאני". ביוני 1913 מיקלוש כבר הוזכר בשמו החדש בין השחקנים, כאשר "העיתון" (Az Újság) דיווח על "הדור הבא של השחקנים". מאותה השנה ואילך, שמו של הסטודנט למשחק מיקלוש הרשאני הופיע בחיי התיאטרון בין שחקני תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
הוא התגייס למלחמת העולם הראשונה, יצא לחזית, נפצע ולאחר החלמתו חתם על חוזה בסגד. לא הרבה מאוחר יותר מ-1918, הוא שיחק במישקולץ, סגד והודמזוושרהיי. בסוף 1919 הוא שהה בבודפשט, והופיע בתיאטרון מרכז העיר, אך לבסוף תיאטרון נאג'ווארד סיפק לו חוזה ארוך יותר. ההופעה הראשונה שלו שם דווחה על ידי העיתון טיקר (המראה-Tükör) בפברואר 1921. לפיה: "בתיאטרון ... קרא מיקלוש הרשאני את כתב הזיכרון של הסופר הצעיר והמצוין לאסלו בירו על המשורר אנדרה אדי". מתקופת זו, הרשאני לא רק שיחק על הבמה, אלא גם ביים והופיע גם כמנחה.
לרגל עזיבתו את סגד לבודפשט, כתב עליו העיתון "הדור החדש" (Új Nemzedek) של סגד כך: "מיקלוש הרשאני הוא שחקן שהתברך באינטליגנציה יוצאת דופן, קול נעים ויכולת דיבור נדירה, שלמרות הופעתו כסירנו, סיפק לקהל לעיתים קרובות אשליות יקרות ערך."
במרץ 1938 היה חבר בערב תיאטרון יהודי בתיאטרון גולדמארק, ולא ידע ששנה וחצי לאחר מכן האולם הזה יהפוך כמעט לבית היחיד לפעילותו התיאטרונית. כשם שהוא נדחק מתיאטרוני בודפשט האחרים משנת 1939 עקב החוקים היהודים, שמו הופיע יותר ויותר בשידורי העיתון התוכנייה של יהודי ההונגריה לעיתים הופיע בהצגות שונות, לעיתים היה אורח בית הכנסת בזוגלו, ולעיתים היה אורח קבוצת הנוער היהודי בטרזווארוש.
הוא כבר היה שם בנובמבר 1939 בצוות השחקנים של תוכנית הבידור הראשונה. הופעותיו נמשכו בערבי בידור, אך הוא גם ביים מהמחצית הראשונה של 1940. הבימוי נותר משימתו הבסיסית באולם גולדמארק, הוא ביים את הרוב הגדול של מופעי הקברט בשנים שלאחר מכן. אבל הוא גם ביים מחזות אחרים, כמו מאדאם באטרפליי של פוצ'יני והליצנים של ליאונקוואלו ב-1942. הוא הופיע שוב על הבמה בשנים 1943 ו-1944, בתפקיד הראשי במחזה אליס טקאץ' של דז'ה סומורי ובתפקיד במשה של קארוי פאפ.
תפקידיו חשובים יותר (חלקי)

וורם (פרידריך שילר : כסף ואהבה)
לוציפר (אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם)
מטרניך (אדמון רוסטאן : גוזל העיט)
מגיסטר (פרנץ מולנר : הטחנה האדומה)
קלמנט (פרנץ מולנר: הזאב)
פרוספרו (שייקספיר: הסערה)
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. II. kötet (Favartné – Komjáti Ferenc). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. [1929]. 206. o. (לקסיקון התיאטרון ההונגרי: האנציקלופדיה של התיאטרון והספרות הדרמטית ההונגרית. עורך אלדאר שופפלין. בודפשט: איגוד השחקנים הלאומי ומכון הפנסיה. 1929)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 165453/1911. Forrás: MNL-OL 30795. mikrofilm 483. kép 2. karton. Névváltoztatási kimutatások 1911. év 18. oldal 31. sor
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VI. ker. állami házassági akv. 1480/1933. folyószáma alatt.
↑  "Harsányi Miklós". OMIKE. אורכב מ-המקור ב-2019-02-18. נבדק ב-2019-02-17. (בהונגרית)
↑  "Hesser Soma halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 476/1937. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-21.
↑  "Bruck Laura halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 205/1945. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-21.
נרותי הזעירים

| --- | --- |

 שיר
 יצא לאור:  1897
 סוגה:  זמר עברי, שירי חגים
 שפה:  יידיש, עברית
 כתיבה:  מוריס רוזנפלד, ראובן אבינועם (נוסח עברי)
 לחן:  צבי הרמן ארליך
"נרותי הזעירים" הוא שיר לחנוכה שמקורו בשיר יידי בשם "די חנוכה ליכט" שנכתב בידי המשורר מוריס רוזנפלד והתפרסם ב-1897. השיר תורגם לעברית מספר פעמים, והוא ידוע כיום בתרגומו של ראובן גרוסמן (אבינועם) ובלחן של פרופ' צבי הרמן ארליך (סלסברג).
רקע

ב-1897 כתב העיתונאי והמשורר היידי החשוב מוריס רוזנפלד את השיר "די חנוכה ליכט", ומאז נפוץ בעולם וזכה לחיים חדשים בזכות לחנים ושלל תרגומים. בשנת 1908 כאשר רוזנפלד יצא לביקור באירופה, הלחין את השיר המוזיקולוג פרופ' צבי הרמן ארליך שידוע בזכות הלחן שלו לשיר "פה בארץ חמדת אבות" ואשר איבד את מאור עיניו כשהיה בן תשע. לשיר היה לחן נוסף מוכר שחיבר המורה, המלחין ומנצח המקהלה משה ליב ליוב.
במקור היה שירו של רוזנפלד שיר נוגה והסיפורים שסיפרו הנרות – עצובים, אך עם השנים והאירועים ההיסטוריים שהתרחשו במהלכן, אירועים כמו 'הצהרת בלפור' והתחייה הלאומית של העם בארץ ישראל, כמעט כל התרגומים לעברית עשו את השיר לאופטימי ומלא תקווה.
הפעם הראשונה שבה שרו את השיר בארץ הייתה ב-1913 והוא נקרא אז "הוי, נרות קטנים". מחבר התרגום נותר עלום, אבל ידוע שמי שהביא את הלחן ארצה היה המלחין והמורה חנינא קרצ'בסקי, ושבזכותו באותה שנה שרה את השיר "מקהלת הגימנסיה העברית הרצליה" בחגיגות החנוכה.
השיר תורגם מחדש, לאחר מספר שנים, בידי קדיש יהודה סילמן אשר קרא לו בשם "האורות הרכרכִּים". גרסה זו נפוצה בכל בתי הספר בארץ בשירון העברי הראשון, "שירים לבית הספר" בהוצאת לוין קיפניס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה תורגם השיר שוב, הפעם על ידי המלחין בנימין עומר (חתולי) שקרא לו "נרותי הנחמדים". ב-1952 תרגם את השיר חיים בנציון אילון-ברניק וקרא לו "הנרות הדקיקים".
את התרגום המוכר לשיר עשה המלחין ראובן גרוסמן (אבינעם), במילותיו הפך השיר "די חנוכה ליכט" תחילה ל"נרותי הזעירים" ואחרי כן, בתרגום נוסף שלו ל"נרותי הזערורים".
ביצועים

בין מבצעי השיר ניתן למצוא את:
אופירה גלוסקא בליווי חבורת רננים מתוך תוכנית שירי חנוכה תשל"ד 1973 בסדרת הרדיו "שוב יוצא הזמר"
מרים אביגל ומקהלת יהלום בעיבוד יוסף הדר (1967, מתוך שירי חנוכה סדרה ג')
עודד בן חור בליווי חבורת רננים, מתוך תוכנית שירי חנוכה תשל"ח 1977
נועה שמר, מתוך פרויקט "שירי חנוכה מחודשים" 2013 תשע"ד
ביצועים נוספים: רוחמה רז, שלמה ארצי, רותי נבון, דפנה ארמוני, רינת גבאי, מור בוני, הילה בן דוד.
הערות שוליים

↑  הדר בן-יהודה, הסיפור שמאחורי השיר הנפלא "נרותי הזעירים" שנכתב בהשראת הזיכרון של האור, באתר הספרנים, ‏13.12.2017
משה רוזנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1880 אוז'וונטס, ליטא 
 פטירה:  1941 (בגיל 61 בערך) פלונגה, ליטא 
 תקופת הפעילות:  ?–1941 
 
הרב משה רוזנשטיין (1881, אוז'וונטס, ליטא - פלונגיאן, 1941) היה דמות בולטת בתנועת המוסר, ומשגיח בישיבת לומז'ה.
ביוגרפיה

בנעוריו למד בישיבת טלז ונודע כתלמיד מוכשר. תנועת המוסר עדיין לא חדרה אז לישיבת טלז. הוא נפגש עם ר' ירוחם ממיר, שלמד אז בישיבת קלם, והלה שכנע אותו לבוא ללמוד שם. ר' משה נתפס שם ללימוד מוסר. מאוחר יותר למד בכולל האברכים של ישיבת ראדין, בראשות החפץ חיים. ב-1912, התמנה למשגיח בישיבת לומז'ה ובה פעל עד אחרית ימיו. בתקופת כהונתו כמשגיח שגשגה הישיבה וגדלה, ויש הזוקפים זאת גם לזכות האווירה שהוא השרה בה.
תלמידיו מתארים מצד אחד את נטייתו לסגפנות ולפרישות - הוא נהג לבלות כמעט את כל ימות השבוע בישיבה, ורק בסעודות השבת נמצא בביתו - אך מצד שני גם כאדם שמח, חם ולבבי.
רבים מן התלמידים בלומז'ה באו מפולין והיו מבתים חסידיים. תחילה קשה היה להם להסתגל לדרך המוסר, אך רבים מהם "התקשרו אליו בעבותות אהבה והערצה נפשית רבה מאוד", כעדות אחד מתלמידיו, ואף קלטו את השפעתו. הוא התנגד בתוקף להכנסת לימודי חול לישיבה, ואף קבע שמוטב לסגור את הישיבה מאשר להכניס לתוכה שעתיים של לימודים כאלה ביום.
נפטר בשנת תש"א, בגיל ששים.
מתלמידיו: הרב יעקב ניימן מייסד וראש ישיבת אור ישראל בפתח תקווה, והרב שמעון מורדכוביץ, חבר נשיאות ועד הרבנים של ניו יורק ומחבר הספר "שמן הקודש".
ספריו

בשנת תרצ"ה יצא לאור ספרו הראשון "יסודי הדעת". הספר גרם לשערורייה-זוטא לאחר שבקטע מסוים בספר חלק הרב רוזנשטיין על דברי הרמב"ם שבני ישראל האמינו במשה לא מכח האותות שנתן. בחלק הבא של הספר הוא מיהר לתקן את הדברים והבהיר כי בעצם בא רק לפרש את כוונתו האמיתית של הרמב"ם. ספרו השני, "אהבת מישרים", הוא לקט שיחות ומכתבים שהוציא לאור תלמידו, רבי שמעון מורדכוביץ. שיחות אלה, שהועתקו מדברים שבעל פה, הן לעיתים נוקבות וישירות יותר מן הדברים שב"יסודי הדעת". הרב רוזנשטיין הספיק לעבור על הספר ולברך על היוזמה לפרסמו, אך נפטר לפני שהספר ראה אור.
יסודי הדעת חלק א, חלק ב באתר HebrewBooks
אהבת מישרים, באתר היברובוקס, מאמרים ומכתבים
לקריאה נוספת

בנימין בראון, אהבה, שמחה, תמימות ומסורתנות: קווים לשיטת המוסר של ר' משה רוזנשטיין מלומז'ה, בתוך: דוד אסף ועדה רפפורט-אלברט, ישן מפני חדש, מרכז שז"ר, ירושלים תשס"ט, עמ' 251–279.
בניטו פרס גלדוס

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1843 לאס פאלמס דה גראן קנריה, ספרד 
 פטירה:  4 בינואר 1920 (בגיל 76) calle de Hilarión Eslava, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות דה לה אלמודנה 
 מקום מגורים:  calle de Hilarión Eslava 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 סוגה:  דרמטורגיה, תיאטרון 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  פורטונטה וחסינטה, דוניה פרפקטה ורחמים
 תקופת הפעילות:  מ-1870 
 בן או בת זוג:  לורנסה קוביאן (1879–1891)  אמיליה פרדו באסאן (1881–?)  Angelina Zampanelli 
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול של המסדר האזרחי של אלפונסו XII (1902)  Dearest Son of Gran Canaria 
 חתימה:   
 
בניטו פרס גלדוס (בספרדית: Benito Pérez Galdós;‏ 10 במאי 1843 – 4 בינואר 1920) היה סופר, מחזאי, עיתונאי ופוליטיקאי ספרדי. בין יצירותיו הידועות נמנים הרומנים "פורטונטה וחסינטה" (Fortunata y Jacinta), "דוניה פרפקטה" (Doña Perfecta) ו"רחמים" (Misericordia). נחשב לאחד מגדולי היוצרים בספרד של המאה ה-19, יש הרואים בו שני רק לסרוונטס במעמדו כסופר ספרדי.
פרס גלדוס, שנת 1863.
ביוגרפיה

גלדוס, בנם העשירי של הקולונל סבסטיאן פרס ושל דולורס גלדוס, בתו של מזכיר האינקוויזיציה לשעבר, נולד ב-10 במאי 1843 בלאס פאלמאס (Las Palmas) שבאיים הקנריים. עוד כשהיה ילד, חיבב עליו אביו סיפורים היסטוריים וסיפר לו קטעים ואנקדוטות ממלחמת העצמאות, שבה השתתף כחייל. בשנת 1852 הצטרף גלדוס לבית הספר "סן אגוסטין" (Colegio de San Agustín), אשר נחשב למתקדם מבחינה פדגוגית בספרד של תקופתו.
את לימודיו האקדמיים החל גלדוס במכון "לה לגונה" בטנריפה, שם למד אומנויות והתבלט ביכולות השרטוט והזיכרון שהפגין. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1862, נשלח על ידי אמו למדריד, ללימודי משפטים באוניברסיטת מדריד (לימים אוניברסיטת קומפלוטנסה). בעת לימודיו במדריד התוודע לפרנסיסקו חינר דה לוס ריוס (Francisco Giner de los Ríos), אחת הדמויות המשפיעות במוסד ומבכירי האינטלקטואלים של ספרד של התקופה. חינר דה לוס ריוס עודד את גלדוס הצעיר לכתוב והעצים את סקרנותו הפילוסופית. לצד לימודיו במדריד, גלדוס הרבה לבקר בתיאטראות ותערוכות, והשתתף באופן פעיל בחיי התרבות המקומיים.
בשנת 1867 גלדוס יצא לראשונה מגבולות ספרד, עת נסע לסקר תערוכה עולמית בפריז; ובחזרתו לספרד, שב כשבאמתחתו יצירות של בלזק ושל דיקנס, שאת "מועדון הפיקוויקים" שלו תרגם לספרדית.
בשנת 1870 פרסם את רומן הביכורים שלו, "מזרקת הזהב" (La Fontana de Oro), שעלילתו מתרחשת במדריד של שנות העשרים המוקדמות של המאה ה-19, ואשר מגולל את סיפור אהבתם של צעיר ליברלי ונערה מבית שמרני אבסולוטיסטי.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

לצד פעילותו הספרותית, קיים גלדוס קריירה עיתונאית ענפה במיוחד. בשנת 1862 ייסד את העיתון "לה אנטורצ'ה" (La Antorcha, "הלפיד"); ובאותה השנה שיתף פעולה עם העיתון "אל אומניבוס" (El Ómnibus). בין השנים 1865–1867 נמנה גלדוס עם צוות מגזין התנועה האינטלקטואלית של אירופה (Revista del Movimiento Intelectual de Europa), ובמקביל כתב בעיתון "לה נאסיון" (La Nación), אותו עזב בשנת 1868. בשנת 1869 כתב בעיתון ״לאס קורטס״ (Las Cortes). בין השנים 1870–1873 ו-1876 כתב בעיתון "רביסטה דה אספניה" (Revista de España). בשנת 1971 כתב ב"לה אילוסטראסיון דה מדריד" (La Ilustración de Madrid) וב"אל דבאטה" (El Debate), ובין 1873–1876 כתב בעיתון "לה גירנאלדה" (La Guirnalda). בשנת 1885 עבד בעיתון "לה פרנסה דה בואנוס איירס" (La Prensa de Buenos Aires), ובשנת 1901, בעיתונים "אלקטרה" (Electra) ו"אראלדו דה מדריד' (Heraldo de Madrid). בשנת 1919 כתב בעיתון "לה הומאנידאד" (La Humanidad), שהיה לאחרון בקריירה העיתונאית שלו.
במסגרת עיסוקו זה, סיקר, בין השאר, את מרד הסַמָּלים במחנה סן חִיל (ספ') שבמדריד, ניסיון הפיכה צבאית נגד בית המלוכה, שעל אף כישלונו, נחשב לנקודת ציון משמעותית בהתקוממויות שבסופו של דבר הביאו להפלת המלכה וגירושה מספרד ב-1868. גלדוס סיקר בפירוט את אירועי המהפכה, וליווה כעיתונאי את גיבוש החוקה החדשה של ספרד, ושלל התהפוכות הפוליטיות שידעה ספרד בתקופתו.
ביוגרפיה > מעורבות פוליטית

בשנת 1886 פנה גלדוס למפלגה הליברלית, ולאחר יצירת קשרים עם פוליטיקאים רבים, ובראשם ראש ממשלת ספרד, פראקסדס מטאו סגסטה (Práxedes Mateo Sagasta), אשר מינה אותו למושל מחוז גואיאמה (Guayama) שבפוארטו ריקו, ולנציגו בקורטס (Cortes) של מדריד. גלדוס, שנשא בתפקיד כחמש שנים, מעולם לא ביקר במקום, אך שמר על קשר עם נציג מקומי אשר העביר לו עדכונים, והוא חש חובה לייצג את תושביה כראוי. התפקיד העניק לגלדוס הזדמנות להכיר את הפוליטיקה הספרדית מכלי ראשון, דבר שבא לידי ביטוי בחלק מהרומנים שכתב.
בשנת 1907, עת היה בן 64, שב גלדוס אל הזירה הפוליטית, הפעם כציר מטעם המפלגה הרפובליקנית. בקדנציה זו הוא נודע בשל הצלחתו באיחוד הקבוצות האנטי-מונרכיות, בהן דמוקרטים, רפובליקנים, ליברלים וסוציאליסטים. מאוחר יותר, בבחירות הכלליות בספרד בשנת 1910, הקים ועמד בראש רשימה חדשה בשם "האיחוד הרפובליקני-סוציאליסטי" (La Conjunción Republicano-Socialista).
עם זאת, בשנת 1912, גלדוס התאכזב מן השאיפות האישיות של חבריו הרפובליקנים, אשר התנגשו עם השגת שינוי פוליטי אמיתי, וכאשר נתחוור לו כי לקואליציה של קבוצות אנטי-מונרכיות אין יכולת להשפיע על ההתפתחויות, מעורבותו בזירה הפוליטית החלה לדעוך. בשנת 1914 גלדוס היה למועמד הרפובליקני של לאס פאלמס, תואר שניתן לו כמחווה מקומית.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גלדוס מעולם לא התחתן, והוא שמר על חייו האישיים מחוץ לאור הזרקורים. בין הקשרים הרומנטיים שקיים גלדוס במרוצת השנים בולטות במיוחד מערכת היחסים שניהל עם השחקנית קונצ'ה מורל (Concha Morell), זו שניהל עם הסופרת אמיליה פרדו באסאן (Emilia Pardo Bazán), וזו שניהל עם הדוגמנית לורנסה קוביאן גונסאלס (Lorenza Cobián González). בתם המשותפת של גלדוס וקוביאן, מריה פרס-גלדוס קוביאן, נולדה בשנת 1891 והייתה הצאצא היחיד שגלדוס הכיר בו.
ביוגרפיה > השנים האחרונות לחייו

בשנת 1897, ולמרות ההתנגדויות המגזרים השמרניים במדינה, במיוחד של הנאו-קתולים (Neocatólicos), נבחר גלדוס לחבר באקדמיה המלכותית הספרדית (Real Academia Española).
שנותיו האחרונות סומנו בהדרגה על ידי אובדן ראייתו בשנת 1912, אשר הרע את חייו והוביל אותו לקשיים כלכליים שפגעו ביצירתו, וכתוצאה מכך גם בפופולריות של יצירותיו. כדי לנסות ולפתור את הבעיה, ייסד בית הוצאה לאור בשם 'אובראס דה פרס גלדוס' ('Obras de Pérez Galdós'), אשר באמצעותו תכנן להפיץ את יצירותיו באופן עצמאי.
באותה השנה, גלדוס זכה להכרה מהאקדמיה המלכותית הספרדית, ונמנה כמועמד לפרס נובל לספרות; מועמדות אשר נפרסה על פני חמש שנים, בין השנים 1912 – 1916. אף שלא זכה, המועמדות הגדילה את יוקרתו מחוץ לספרד והובילה לשיפור ניכר במצבו הכלכלי. כדי לתמוך בגלדוס, הוקם מערך מנויים לאומי לגיוס כספים, והמלך וראש ממשלתו אלברו פיגרואה, רוזן רומנונס הראשון (אנ'), היו הראשונים לתרום לו.
בתקופה האחרונה של חייו, גלדוס חילק את זמנו בין מחויבויות פוליטיות ויצירה, ולאחר שהתעוור המשיך להכתיב את ספריו במשך שארית חייו.
זמן קצר לפני מותו, פסל לכבודו הוקם בפארק רטירו, הפארק הפופולרי ביותר במדריד, שמומן רק על ידי תרומות ציבוריות.
ביוגרפיה > מותו

ב-4 בינואר 1920, נפטר גלדוס כשהוא בן 77. אירוע מותו הפך עד מהרה לאבל לאומי: באותו הלילה נסגרו כל התיאטראות במדריד; בעיתונות הארצית התפרסמו עיתונים מיוחדים עם דמותו וכ-30,000 אזרחים ליוו את ארונו אל בית הקברות דה לה אלמודנה. הלווייתו של גלדוס נערכה ביום שני ה-5 בינואר 1920 בחסות המדינה ומוסדות האקדמיה, ובנוכחות יוצאת דופן של ראש ממשלת ספרד, שרים, פוליטיקאים ואנשי האקדמיה המלכותית. לאחר שריפת גופתו בנוכחות 30,000 איש, החלה תהלוכה לא רשמית לכיוון בית הקברות, בהשתתפות פועלים, עובדים, ואנשי המעמד הבינוני.
יצירה > רומנים

גלדוס נחשב לאחר הסופרים הפורים והמגוונים בעולם ההיספאני, ולנציג הבולט ביותר של זרם הספרות הריאליסטית בספרד. גלדוס חיבר 31 רומנים שמקובל לחלק ל "רומנים של תיזה", רומנים העוסקים בספרד בת-הזמן ורומנים מאוחרים. בנוסף, חיבר גלדוס חמש סדרות של רומנים היסטוריים המכונות "אפיזודות לאומיות". בקטגוריה הזו נכללים 46 רומנים.
יצירה > רומנים > רומנים של תיזה

"רומנים של תיזה" (בספרדית: Novelas de Tesis) – תת-קטגוריה של הרומן הריאליסטי, המתייחסת ליצירה המפתחת, ממחישה ומקדמת רעיון, אג׳נדה או אידאולוגיה מרכזית אחת. בקטגוריה זו נכללות יצירותיו המוקדמות של גלדוס.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| רומן | תרגום השם | שנת פרסום | שנת תרגום לעברית |
| La Fontana de Oro | מזרקת הזהב | 1870 (1867-68) |  |
| La sombra | הצל | 1870 |  |
| El audaz | הנועז | 1871 |  |
| Doña Perfecta | דוניה פרפקטה (מילולית: "גברת מושלמת") | 1876 | 2013 |
| Gloria | גלוריה | 1876-1877 | 2012 |
| Marianela | מריאנלה | 1878 |  |
| La familia de León Roch | המשפחה של לאון רוץ' | 1878 |  |
יצירה > רומנים > רומנים העוסקים בספרד בת-הזמן

רומנים העוסקים בספרד בת-הזמן (בספרדית: Novelas españolas contemporáneas) – יצירות המתארות את החברה במדריד במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. יצירות אלה פורסמו בין השנים 1881 ו-1889, והן נחשבות להמשך ישיר של יצירותיו המוקדמות יותר של גלדוס משנות ה-70 ("רומנים של תיזה").
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| רומן | תרגום השם | שנת פרסום |
| La desheredada | המנושלת | 1881 |
| El amigo Manso | החבר מנסו | 1882 |
| El doctor Centeno | דוקטור סנטנו | 1883 |
| Tormento | ייסורים | 1884 |
| La de Bringas | הגבירה לבית ברינגאס | 1884 |
| Lo prohibido | הדבר האסור | 1884-85 |
| Fortunata y Jacinta | פורטונטה וחסינטה | 1886-87 |
| Celín, Tropiquillos y Theros | סלין, טרופיקיליוס וטרוס | 1887 |
| Miau | מיאו | 1888 |
| La incógnita | האלמונית | 1889 |
| Torquemada en la hoguera | טורקמדה על המוקד | 1889 |
| Realidad | המציאות | 1889 |
יצירה > רומנים > רומנים מאוחרים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| רומן | תרגום השם | שנת פרסום |
| Ángel Guerra | אנחל גרה | 1890-91 |
| Tristana | טריסטאנה | 1892 |
| La loca de la casa | המשוגעת של הבית | 1892 |
| Torquemada en la cruz | טורקמדה על הצלב | 1893 |
| Torquemada en el purgatorio | טורקמדה בכור המצרף | 1894 |
| Torquemada y San Pedro | טורקמדה וסאן פדרו | 1895 |
| Nazarín | נאסארין | 1895 |
| Halma | אלמה | 1895 |
| Misericordia | רחמים | 1897 |
| El abuelo | הסב | 1897 |
| Casandra | קסנדרה | 1905 |
| El Caballero Encantado | הג'נטלמן המכושף | 1909 |