stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סוואנט סינג
הערות שוליים

↑  Jaswant's expulsion is the BJP's gift to the RSS, Rediff (באנגלית)
↑  Ex-Union Minister Jaswant Singh Dies At 82. "Saddened By Demise," Says PM, NDTV.com
↑  The Dates That Defined the Life and Times of Jaswant Singh (1938-2020), The Wire
↑  Ex-Union Minister Jaswant Singh No More, Pratidin Time, ‏27 בספטמבר 2020 (באנגלית)
↑  The Dates That Defined the Life and Times of Jaswant Singh (1938-2020), The Wire (באנגלית)
1 2  Express Web Desk, Jaswant Singh dead: From key figure in Vajpayee govt to BJP rebel, The Indian Express, ‏27 בספטמבר 2020
↑  Coomi Kapoor, Jaswant Singh: The courteous scholar-politician who was often out of sync with his party, The Indian Express, ‏28 בספטמבר 2020
↑  Jaswant Singh in coma after severe head injury, condition `highly critical`, Zee News, ‏2014-08-08 (באנגלית)
↑  TIMESOFINDIA COM / Updated: Sep 27, 2020, 17:39 Ist, Jaswant Singh death news: Former BJP leader Jaswant Singh passes away, The Times of India (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446578905171  BIBSYS: 99027162  BNE: XX1579974  BnF: cb13761374n (data)  CiNii: DA18137082  GND: 121021750  ICCU: PUVV162696  ISNI: 0000 0001 2131 2829  KulturNav: fd05880b-f1a9-4fd6-8979-187defcfc348  LCCN: n98075269  MusicBrainz: 0883a689-4f8f-467a-8ce4-eb0186024864  NARA: 10582711  NKC: jx20110719026  NLA: 53950940  NTA: 180124315  RERO: 02-A003834980  SUDOC: 059808853  S2AuthorId: 46893248  TDVİA: jasvant-sinh  Trove: 1540343  VIAF: 46942918   WorldCat (עם VIAF): 46942918
גדת סופייסקאיה

| --- | --- |

מבט ממגדל הפעמונים של כנסיית סופיה על הצד המזרחי של הגדה
 מיקום
 עיר:  מוסקבה
 רובע:  יאקימנקה
 קואורדינטות:  55°44′53″N 37°37′11″E﻿ / ﻿55.7481°N 37.6196°E﻿ / 55.7481; 37.6196
 he
 
גדת סופייסקאיה (ברוסית: Софийская набережная) היא גדת נהר מוסקבה, הממוקמת ברובע יאקימנקה.
גדת סופייסקאיה קיבלה את שמה מכנסיית סופיה (אנ') שממוקמת בה.
גלריה

תחילת הגדה
כנסיית סופיה
מטה רוסנפט
בית לובקוב (אנ')
בית מס' 14 מבנה 1
הערות שוליים

↑  https://um.mos.ru/places/sofiyskaya_naberezhnaya_
| גדות מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| הגדה הימנית | טאראס שבצ'נקו • סופייסקאיה |  |
| הגדה השמאלית | מוסקבורצקאיה • פרונזנסקאיה • פרסננסקאיה • קרמליובסקאיה • קרסנופרסננסקאיה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גד בן-עמי צרפתי

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1916 פיזה, איטליה 
 פטירה:  30 בדצמבר 2005 (בגיל 89) ירושלים 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  איטליה, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל בשנת 2000.
 תרומות עיקריות
 מחקרים בסמנטיקה של העברית
 
גד בן-עמי צרפתי (ט' בחשוון ה'תרע"ז, 5 בנובמבר 1916 - ל' בכסלו ה'תשס"ו, 30 בדצמבר 2005) היה בלשן וחוקר העברית, חתן פרס ישראל.
קורות חייו

גד בן-עמי צרפתי נולד בפיזה, איטליה, בשם ג'ורג'ו רניירי צרפתי, למשפחה יהודית. בן לאלואיזה לוי ולגאלטירו צרפתי, גנרל בצבא איטליה, יהודי ללא זיקה דתית (ג'ורג'ו אף לא נימול עם הולדתו). את רוב שנות ילדותו עשה בפירנצה. מילדות היה ג'ורג'ו יסודי ומעמיק והצטיין בלימודיו. לאחר שגילה את יהדותו העמיק בנעוריו את לימודי היהדות ואף החל לקיים מצוות ולהשתתף במחנות קיץ יהודים.
הוא החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת פירנצה. באוניברסיטה הכיר סטודנטים מארץ ישראל, ובעזרתם למד עברית. בשנת 1937 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה. בשלב זה עבר ברית מילה. הוא שירת כקצין ביחידת תותחנים איטלקית. עליית כוחו של המשטר הפשיסטי באיטליה גרמה לו להתרחק מהחברה הסובבת אותו, להתנתק מהערכים הלאומיים-אירופאים ולחקור יותר את הזהות היהודית שלו, בה החל להתעניין עוד כנער.
גנרל גאלטירו צרפתי נעזר במעמדו הרם כדי להשיג לבנו הציוני אשרת תייר לארץ ישראל ב-ה' אדר תרצ"ט 1939. ג'ורג'ו צרפתי החליט להישאר בארץ ישראל, וכשפגה אשרת התייר שינה את שמו הפרטי לגד בן-עמי. שהה בקיבוץ גבעת ברנר בניסיון להקים יישוב משותף לדתיים וחילוניים - ניסיון שלא צלח. גד היה מדריך בהכשרה שעלתה לטירת צבי, שם שימש בתפקידים שונים, בין היתר נעזר בניסיונו כפרש איטלקי ושימש כשומר רכוב. באחד הסיורים נתקל בהתגרות של בדואים מקומיים, התפתחה קטטה, וגד נאלץ לשנות את שמו לגרשון מחשש לנקמה או למעצר על ידי הבריטים. בהמשך, מתוך רצון להעמיק בלימודי קודש, הצטרף לצעירים ממנו בלימודים תורניים בישיבות כפר הרוא"ה ומרכז הרב. במלחמת העצמאות הוצב במפקדת חיל התותחנים ועסק בעריכה ותרגום של ספרי הדרכה לתותחנים.
גד בן עמי נשא לאישה את רחל לבית לוי ולזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 1984 נהרגה רחל בתאונת דרכים, בעת שהשניים שהו בשבתון באוניברסיטת הרווארד. נישא בשנית לבלה לבית שור, ובשנותיו האחרונות התגרש ממנה.
לגד בן עמי ולרחל צרפתי תשעה עשר נכדים ונינים רבים.
פעילות אקדמית

ב-1946 החל ללמוד תלמוד ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השאר אצל יחזקאל קוטשר. הדוקטורט שלו שילב את הרקע המתמטי ואת הידע הבלשני ועסק בנושא "מונחי המתמטיקה בספרות העברית והמדעית בימי הביניים", ויצא לאור לימים כספר בהוצאת מאגנס. את התואר דוקטור בלשון עברית קיבל ב-1963 ואז החל ללמד במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן. מ-1978 עמד בראש המחלקה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1984. מלבד זאת היה חבר האקדמיה ללשון העברית, פעיל בוועדות המקצועיות וסגן הנשיא של האקדמיה, והשתתף בעריכת המילון ההיסטורי ללשון העברית. בתש"ס (2000) זכה בפרס ישראל בחקר הבלשנות על מחקריו.
גד בן-עמי צרפתי עסק בעיקר בסמנטיקה של העברית, והוציא לאור שני ספרים בתחום זה: "סמנטיקה עברית" (1978) ו"העברית בראי הסמנטיקה" (2001). ספרים אלו משמשים כספרי היסוד בתחום הסמנטיקה בעברית. כן עסק במינוח המדעי בעברית של ימי הביניים ובשנותיו האחרונות חקר כתובות עבריות ביצירות אמנות מתקופת הרנסאנס ואילך. אסופה של מחקריו בשם "כלשון עמי" יצאה לאור בהוצאת האקדמיה ללשון העברית בתשנ"ז (1997).
הערות שוליים

↑  תואר דוקטור לפילוסופיה, דבר, 15 ביוני 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267658005171  BnF: cb14519431b (data)  GND: 137835442  ICCU: UFIV088836  ISNI: 0000 0000 8016 4777  LCCN: n81089132  NKC: ola20231197010  NTA: 073486019  SUDOC: 079262813  VIAF: 85940647   WorldCat (עם VIAF): 85940647
גד בק

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1923 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  24 ביוני 2012 (בגיל 88) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Gerhard Beck 
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 
גד בֶּק (בגרמנית: Gad Beck;‏ 30 ביוני 1923 – 24 ביוני 2012) היה פעיל מחתרת בגרמניה בתקופת השואה, סופר ואיש חינוך יהודי גרמני-ישראלי.
קורות חיים

נולד בשם גֶרהארד בק (Gerhard Beck) בברלין בירת גרמניה, באזור שבו התגוררו בעיקר מהגרים יהודים, בן לאב יהודי מאוסטריה ואם נוצרייה שהתגיירה, ולו אחות תאומה, מַרגוֹט (מרים).
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לשכונת וַייסֶנזֶה שבצפון-מזרח העיר, ושם גדל בק ולמד בבית ספר עממי וסבל מגילויי אנטישמיות מצד חבריו לספסל הלימודים. בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, החל ללמוד בבית ספר יהודי, אך נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד בחנות.
בהיותו "בן-תערובת" (מישלינג) כהגדרת חוקי הגזע, בק נעצר והושם במחנה רוזנשטראסה שבמרכז העיר, אולם שוחרר תוך זמן קצר ביחד עם יתר העצורים היהודים בעקבות מחאת רוזנשטראסה, והוא נשאר בברלין.
בתוך כך יכול היה להציל את אהובו מַנפרֶד לוין (Manfred Lewin), בן זוגו הראשון, ממחנה המעבר שאליו גורש, לאחר שדרש אותו לעבודות בניין; אולם לוין סירב לנטוש את משפחתו. כפי שגילה בק לאחר המלחמה, מנפרד נספה באושוויץ עם שאר בני משפחתו.
בשנת 1941 הצטרף לתנועת "החלוץ", שעודדה עליית יהודים לארץ ישראל. במהלך השנתיים האחרונות למלחמה הנהיג קבוצה מחתרתית קטנה של חלוצים בשם "חוג חלוצי" שהתרכזה בברלין, קיימה פעילויות תרבות ופעלה במחתרת לספק מזון ומקומות מסתור ליהודים שהיו בדרכם להימלט לשווייץ הנייטרלית. בראשית שנת 1945 הוסגרו הוא וכמה מחבריו על ידי יהודי שריגל עבור הגסטאפו, והוא נחקר ונכלא במחנה מעבר ליהודים בברלין.
לאחר המלחמה עזר בארגון עלייתם של שארית הפליטה לארץ ישראל, ובשנת 1947 עלה בעצמו. הוא חי בישראל במשך כ-30 שנה. בשנת 1979 היגר לאוסטריה, התגורר שם כמה שנים והכיר את בן-זוגו האחרון, יוליוס לאופר (Julius Laufer). לאחר מכן שב לעיר הולדתו ברלין, שם כיהן עד פרישתו לגמלאות כמנהל המרכז היהודי להשכלת מבוגרים בברלין ופעל בשיתוף פעולה עם היינץ גלינסקי, יו"ר המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
בשנת 1995 פרסם את זיכרונותיו האוטוביוגרפיים של הומוסקסואל-יהודי ברלינאי משנת 1923 ועד 1945, "וילך גד אל דוד" (Und Gad ging zu David). הספר זכה לתהודה רבה, ובשנת 1999 הופיע בתרגום לאנגלית. אמיתות הפרטים שנויה במחלוקת. לדעת יוצר הסרט התיעודי על חייו של בק, "חירות המסַפֵּר", הסיפור עוזב לא פעם את מחוזות האמת ההיסטורית לטובת האפקט שביקש בק להשיג.
בשנת 2000 היה בק בין חמשת הגברים והנשים שנאסרו בגרמניה הנאצית על רקע הומוסקסואליות, המופיעים בסרט התיעודי עטור הפרסים "סעיף 175".
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט תיעודי באורך מלא (100 דק') המגולל את סיפור חייו: "חירות המסַפֵּר: חייו של גד בק" (Die Freiheit des Erzählens. Das Leben des Gad Beck).
בק נפטר בברלין בשנת 2012, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-89 כשהוא מותיר את בן זוגו ב-32 השנים האחרונות לחייו, יוליוס לאופר.
ספריו

Und Gad ging zu David. Die Erinnerungen des Gad Beck 1923 bis 1945; herausgegeben von Frank Heibert, Berlin: Edition diá, 1995.
An Underground Life: Memoirs of a Gay Jew in Nazi Berlin; written with Frank Heibert; translated from the German by Allison Brown, Madison, Wisconsin: University of Wisconsin Press, 1999.D
הערות שוליים

↑  "Do you remember, when": an online exhibition, באתר מוזיאון השואה האמריקני (באנגלית).
↑  ביניהם היה צבי אבירם, שאותו הסתיר בק בעליית הגג בביתו-שלו למשך מספר ימים. צבי אברהמזון-אבירם, ברלין, בין שתי מחתרות (2015), ע' 77
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258319005171  PLWABN: 9810586560605606  BnF: cb14422433c (data)  GND: 119262320  ICCU: UBOV814916  ISNI: 0000 0001 0896 4670  LCCN: n95104892  NKC: zmp20241230150  NTA: 167967665  SUDOC: 13280364X  VIAF: 46977607   WorldCat (עם VIAF): 46977607
גדת מוסקבורצקאיה

| --- | --- |

"גשר צף" בפארק זריאדיה מעל גדת מוסקבורצקאיה
 מידע כללי
 אורך:  1 ק"מ 
 מיקום
 עיר:  מוסקבה
 רובע:  טברסקוי, טגנסקי
 קואורדינטות:  55°44′58″N 37°37′56″E﻿ / ﻿55.749555555556°N 37.632222222222°E﻿ / 55.749555555556; 37.632222222222
 he
 
גדת מוסקבורצקאיה (ברוסית: Москворецкая набережная)  היא גדה הממוקמת על הצד השמאלי של גדת נהר מוסקבה  ברובע טברסקוי וטגנסקי במוסקבה.
הגדה ממוקמת בקיטאי-גורוד, בין גשר מוסקבורצקי הגדול, וגשר אוסטינסקי הגדול (אנ').
גלריה

מבט מגדת מוסקבורצקאיה על מלון בלצ'וג קמפינסקי, גשר מוסקבורצקי הגדול, והקרמלין
גדת מוסקבורצקאיה
בית היתומים הקיסרי במוסקבה (אנ')
כנסיית התעברות של אנה
הערות שוליים

↑  https://www.zaryadyepark.ru/en/services/embankment/
| גדות מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| הגדה הימנית | טאראס שבצ'נקו • סופייסקאיה |  |
| הגדה השמאלית | מוסקבורצקאיה • פרונזנסקאיה • פרסננסקאיה • קרמליובסקאיה • קרסנופרסננסקאיה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גג

ערך זה עוסק בכיסוי עליון של בניין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
גגות בעיר מייסן בגרמניה
גג של מקדש סיני מסורתי
גג הוא חלק המבנה המשמש ככיסוי עליון שלו, והוא החלק החשוף ביותר לפגעי מזג אוויר וטבע. תפקידי הגג הם איטום והרחקת המים מהבית, וכן בידוד תרמי של הבית. פתרונות הקירוי השונים לגג משפיעים באופן מהותי על עיצובו הכולל של הבית.
סוגי גגות

קיימים כמה סוגי גגות. מבחינה צורנית ניתן להבדיל בין גגות שטוחים לבין גגות משופעים.
סוגי גגות > גג שטוח

גג שטוח מוכר היסטורית זה אלפי שנים בקירוי מפתחים קטנים. בעולם העתיק הגג נבנה על בסיס ענפים, זרדים, אדמה מהודקת, טיט וסיד. גג זה דרש תחזוקה שוטפת. הוא נמצא בשימוש נרחב עד היום בארצות מתפתחות בעולם השלישי. עם הופעת השימוש בבטון מזוין במאה ה-20 הופיעו באופן נרחב גגות בטון שטוחים במבני ציבור עם מפתחים רחבים, וכן בבתי דירות ובבתי מגורים פרטיים. הגג השטוח קיבל את פרסומו בסגנון הבינלאומי של שנות ה-1920. הגג השטוח נפוץ מאוד בבנייה למגורים במזרח התיכון וברחבי העולם הערבי. גגות שטוחים נבנים לרוב מבטון מזוין, ומכוסים בשכבות של חומרי איטום ובידוד.
גג שטוח מרחיב את שטח הפעילות הביתי. הוא נפוץ בארצות חמות, שבהן הוא משמש לתליית כביסה ולייבוש מזון (בעיקר במשך היום) ולשינה בלילות הקיץ החמים. גג שטוח מאפשר תוספת בנייה עליו, של חדר או של קומה שלמה.
סוגי גגות > גג משופע

גג משופע הוא צורת הקירוי הנפוצה ברחבי העולם. שלד הגג נבנה מקורות עץ, מפלדה או מבטון. איטום הגג המודרני נעשה באמצעות יריעת איטום המכוסה בלוחות מתכת או ברעפים. בעבר השתמשו גם בקש או בלוחות עץ. בידוד הגג נעשה כיום באמצעות צמר זכוכית או צמר סלעים בין הקורות. גגות רעפים משופעים מתועדים כבר לפני 4,000 שנה והם התפתחו בו בזמן בסין וביוון העתיקה.
מבנהו של גג משופע מאפשר גלישה מהירה של משקעים מעליו. עיצובו נועד לצורך פינוי השלג שבגג שטוח עלול, באזורים של שלגים כבדים, להצטבר לטונות רבים. בגגות מודרניים בעיר עוצרים את גלישת השלג כלפי מטה, למדרכות וכדומה, באמצעות Schneefang בשולי הגג ותעלות לרבות חוטי חשמל מחוממים הממיסים את השלג. שלג הוא מבודד מצוין מקור ויש לו תפקיד בבידוד הגג בחורף. גובה שיפועי הגגות נשען על מסורת בנייה שהתפתחה משיטות קירוי היסטוריות מסורתיות. הגגות הים תיכוניים הם גגות מתוני שיפוע, והם מתבססים על הקירוי ברעף הרומי-הלניסטי אשר נמצא בשימוש עד היום. הגגות הצפון-אירופיים התפתחו מקירוי בלוחות אבני צפחה ועץ, אשר דורשים מבנה עץ מסיבי וחפיפה כפולה של הלוחות, וכן שיפוע גבוה למניעת זרימת מים קפילרית. למרות שכיום מקורים גגות רבים בעולם ברעפי חרס ובטון כמעט זהים, עדיין נשתמרה מורשת העיצוב המקורית של הגג בכל אזור, שנגזרה מטכנולוגיית הבנייה המסורתית לכל אזור. בישראל של ימי בית שני והמשנה (עד המאה ה-7 לספירה) בניית גגות רעפים הייתה נפוצה מאוד. מסורת זו נקטעה בארץ עם הכיבוש הערבי במאה ה-7 והיעלמותם של היישובים היהודים הלניסטיים. הרעפים שבו לארץ ישראל במאה ה-19. הבניין הראשון היה בירושלים בשנת 1851. מרבית האדריכלים כיום תמימי דעים כי בעידן המודרני אין מקום לרעפי חרס בגגות וכי יש לחפותם בחומרים מודרניים. כיום מקובל לעשות גגות בטון שטוחים בערים כדי לנצל את שטחם לפעילויות שונות. מקובל לרצפם במרצפות על גבי שכבות הבידוד הטרמי והאיטום אף ולנטוע עליהם גנים. כיום יש מערכות לנטיעת שיחים בתשתית מיוחדת שעובייה 10–12 סנטימטר בלבד.
רעפים

עקרונות הבנייה ברעפים כיום דומים לגגות הרעפים שבנו היוונים והרומאים במאה השישית לפני הספירה. ברוב מדינות העולם המפותח מקורים מרבית בתי המגורים ברעפי חרס או בטון. הרעף הוא האלמנט החיצוני ביותר במערכת הגג, ועל כן נמצא חשוף לפגעי הטבע: חום וקור, קרינה, קרח, פיח. מידותיו הקטנות ואופן חיבורו לגג מאפשרים לו לספוג הפרשי חום וקור קיצוניים ללא עיוותים ופגעים במבנה הגג. עיצובו של הרעף נשאר כמעט ללא שינוי מאז החל ייצורו המודרני התעשייתי, אשר איפשר נעילה מדויקת בין מרכיביו.
גג עשוי כפות תמר בנאות סמדר
ציפורים על הגג המשופע של כנסיית אלוני אבא.
גג רעפים
ג'ראלדין, מלכת אלבניה

ג'ראלדין מרגיט וירג'יניה אולגה מריה אפוני דה נג'אפוני (בהונגרית: Géraldine Margit Virginia Olga Mária Apponyi de Nagy-Appony;‏ 6 באוגוסט 1915 – 22 באוקטובר 2002) הייתה רוזנת הונגרייה שנישאה לזוגו הראשון, המלך היחיד של ממלכת אלבניה ובכך נהייתה למלכה היחידה של אלבניה.
ביוגרפיה

ג'ראלדין נולדה בבודפשט ב-6 באוגוסט 1915. היא הייתה בתו של דיולה אפוני דה נג'אפוני (1873–1924) – רוזן הונגרי ממשפחת אפוני – משפחת אצולה עתיקה שהשתקעה בהונגריה מאז המאה ה-13. אמה הייתה גלדיס וירג'יניה סטיוארט (1891–1924) – בתו של ג'ון הנרי סטיוארט - דיפלומט ששימש כקונסול ארצות הברית בבריסל.
כשהייתה ג'ראלדין בת שלוש, קרסה האימפריה האוסטרו-הונגרית ובני האצולה האוסטרים וההונגרים איבדו את זכויות היתר שלהם. משפחת אפוני נמלטה לשווייץ. ב-1921 תפס מיקלוש הורטי את השלטון בהונגריה, הפך אותה שוב לממלכה ומינה את עצמו כעוצר (אף על פי שהוא מנע את חזרתו של המלך קרל להונגריה). ב-1924 נפטר אביה של ג'ראלדין ואמה החליטה לנסוע עם שתי בנותיה לדרום-צרפת. כעבור זמן קצר נישאה אמה מחדש לקצין צבא צרפתי. קרובי משפחתו של אביה דרשו שהאם תשלח את הבנות להשלים את חינוכן יותר קרוב לאחוזות המשפחתיות. ג'ראלדין התחנכה בווינה, ולאחר מכן התגוררה בטירת אפוני בסלובקיה.
ב-1937 ראה זוגו הראשון, מלך אלבניה תמונה של ג'ראלדין, והחליט להזמין אותה לבקר בממלכת אלבניה. כעבור זמן קצר כבר היו השניים מאורסים, וב-27 באפריל 1938 הם נישאו בטירנה. אחד מעדיהם בחתונה היה גליאצו צ'אנו – שליחו וחתנו של בניטו מוסוליני. לירח הדבש שלהם הם נסעו במרצדס בנץ 540K – מתנה אישית מאדולף היטלר. זוגו הזמין עבורה כתר מיוחד והכתיר אותה כמלכת אלבניה.
ב-5 באפריל 1939 נולד בנם היחיד של זוגו וג'ראלדין – נסיך הכתר לקה. יומיים לאחר מכן פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה תוך כמה ימים. ג'ראלדין וזוגו נמלטו מאלבניה דרך יוון וטורקיה והתיישבו בצרפת ולאחר מכן בבריטניה. ב-29 בספטמבר 1944 שוחררה אלבניה מהכיבוש, אולם הקומוניסטים של אנוור הוג'ה תפסו את השלטון וסירבו לאפשר למשפחת המלוכה לחזור לארץ. ב-1946 עזבה המשפחה למצרים, וב-1952 חזרה לצרפת. ב-1961 מת זוגו בסירן, והנסיך לקה הוכרז בידי המלוכנים האלבנים כ"לקה הראשון, מלך אלבניה". ג'ראלדין כינתה את עצמה מאז "המלכה האם של אלבניה". המשפחה נדדה בשנים הבאות בין ספרד, רודזיה ודרום אפריקה. ביוני 2002 הותר לג'ראלדין לחזור לאלבניה. היא נפטרה בטירנה ב-22 באוקטובר 2002.
ג'ירו הוריקושי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1903 פוג'יאוקה, האימפריה היפנית 
 פטירה:  11 בינואר 1982 (בגיל 78) טוקיו, יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית 
 השכלה:  אוניברסיטת טוקיו 
 מעסיק:  National Defense Academy of Japan, מיצובישי תעשיות כבדות 
 פרסים והוקרה:  מסדר השמש העולה, דרגה שלישית 
 
ד"ר ג'ירו הוריקושי (ביפנית: 堀越 二郎‏; 22 ביוני 1903 - 11 בינואר 1982), מהנדס אווירונאוטיקה יפני, שהיה המתכנן הראשי של רבים ממטוסי התקיפה היפנים במלחמת העולם השנייה, שהמפורסם ביניהם מטוס הקרב מיצובישי A6M זירו.
ילדות, נעורים ותחילת הקריירה

הוא נולד בעיר פוג'יאוקה, במחוז גונמה, יפן. בשנת 1927 הוא סיים את לימודי האווירונאוטיקה במסגרת המחלקה להנדסה של האוניברסיטה של טוקיו, והחל לעבוד בחברת מיצובישי.
העבודה הראשונה של ג'ירו הוריקושי הייתה תכנון מטוס ניסיוני לא מוצלח בשם מיצובישי 1MF10, שמעולם לא עבר את שלב אב הטיפוס לאחר מספר טיסות ניסוי שנעשו עליו. יחד עם זאת, לקחים שהופקו מתכנון מטוס זה הובילו לפיתוח של מטוס הרבה יותר מוצלח בשם מיצובישי A5M (שם הקוד של בעלות הברית למטוס זה היה "קלוד") אשר נכנס ליצור המוני בשנת 1936.
תכנון ה-A6M זירו

זמן מה לאחר מכן, בשנת 1937, הוריקושי וצוותו בחברת מיצובישי התבקשו לתכנן מטוס עבור הצי הקיסרי היפני כמחליף למיצובישי A5M אשר לא תאם את דרישות הצי. במאי 1937 קיבלו החברות מיצובישי ונאקאג'ימה מפרט למטוס קרב חדש המיועד לנושאות מטוסים. במפרט נדרש מטוס המסוגל לטוס במהירות של 500 קמ"ש בגובה 4000 מטר ונסיקה ל-3000 מטר תוך 3.5 דקות. על המטוס לשהות באוויר שעתיים בפעולה רגילה, ו-6 עד 8 שעות במהירות שיוט חסכונית עם מכלי דלק נתיקים. החימוש נדרש להיות צמד תותחי 20 מ"מ, צמד מקלעי 7.7 מ"מ ושתי פצצות 30 או 60 ק"ג. כמו כן, דרש הצי לצייד את המטוס במכשיר קשר ואמצעי ניווט. כושר התמרון הנדרש ממנו היה להיות לפחות זהה לזה של ה-A5M, תוך הקפדה על כך שמוטת כנפיו לא תעלה על 12 מטר. צוות התכנון של נאקאג'ימה סבר כי הדרישות החדשות הן מגוחכות ובלתי אפשריות ופרש בינואר מתכנון המטוס. אולם הוריקושי נרתם לפרויקט, הוא החליט שהמשימה אפשרית אם יצליח להוריד את משקל המטוס למינימום האפשרי, הוא וצוותו עשו שימוש בכל טכניקת הפחתת משקל אפשרית, וחלקים רבים נבנו מאלומיניום. התכנון הסופי, עם כנף תחתית משתפלת, כן נסע רחב ומתכנס ותא טייס סגור במלואו היה בזמנו חדשני ביותר.
המטוס שנודע בכינוי זירו (="מודל אפס") או בשמו המלא A6M זירו, היה לאחד ממטוסי הקרב המעולים של תקופת מלחמת העולם השנייה ולבעל מוניטין אגדי כמעט. עם זאת, פגמים בתכנונו וחוסר קריטי במנועים חזקים חרצו את גורלו לעומת מטוסים אמריקאיים מתקדמים דוגמת P-38 לייטנינג ו-F-6F הלקט.
תכנון ה-A6M זירו > חייו בשנות המלחמה

למרות הקשר ההדוק של חברת מיצובישי לממסד הצבאי היפני והשתתפותו הישירה של הוריקושי במאמץ של האומה היפנית לקראת מלחמת העולם השנייה, הוא התנגד בתוקף למה שהוא ראה כמלחמה חסרת תוחלת כנגד ארצות הברית והביע זאת ביומנו האישי שפורסם לציבור בשנת 1956.
תכנון ה-A6M זירו > חייו לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, הוריקושי השתתף ביחד עם המהנדס קימורה הידמאסה בתכנון מטוס הנוסעים/התובלה היפני YS-11. לאחר פרויקט זה הוא החליט לעזוב את חברת מיצובישי ולהשקיע את מרצו בלימוד במוסדות חינוך ומחקר ביפן.
אחרית ימיו

הוריקושי מת מדלקת ריאות בבית חולים בטוקיו ב-11 בינואר 1982, בגיל 78.
הוריקושי בתרבות

הסרט הרוח העולה של האנימטור היפני הייאו מיאזאקי מבוסס על חייו של הוריקושי.
מיצובישי A6M "זירו" במוזיאון היושוקאן במקדש יסוקוני
ג'ון פנדלטון קנדי

ג'ון פנדלטון קנדי (באנגלית: John Pendleton Kennedy;‏ 25 באוקטובר 1795 - 18 באוגוסט 1870) היה סופר, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הוויגית שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית מיולי 1852 ועד מרץ 1853 בממשלו של נשיא ארצות הברית מילרד פילמור. הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד ובמהלך כהונתו זו הוא עודד את ממשלת ארצות הברית ללמוד, לאמץ וליישם את טכנולוגית הטלגרפיה. קנדי היה לוביסט עבור "חברת הרכבות בולטימור ואוהיו" ומנהלה, וכן כיהן כחבר האספה הכללית של מרילנד במשך כמה תקופות כהונה וב-1847 היה יושב הראש שלה.
בהמשך השתתף קנדי במאמצים לשים קץ לעבדות במרילנד, שכמדינה שלא הייתה חברה בקונפדרציה, הצהרת האמנציפציה לא נגעה לה ונדרשה העברת חוק במדינה לשחרור העבדים והוצאת העבדות אל מחוץ לחוק בתחומיה.
קנדי גם תמך בסובלנות דתית וקידם את לימודי ההיסטוריה של מרילנד. הוא סייע לשמר את סנט מרי סיטי (המקום בו נוסדה מרילנד כמושבה ומקום לידתה של החירות הדתית באמריקה) ולייסד את קולג' סנט מרי במרילנד (אז סמינר סנט מרי לנשים), את ספריית ג'ורג' פיבודי (כיום חלק מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס) ואת קונסרבטוריון פיבודי למוזיקה (כיום גם חלק מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס).
ראשית חייו

ג'ון קנדי נולד ב-25 באוקטובר 1795 בבולטימור כבנם של המהגר האירי והסוחר, ג'ון קנדי ושל ננסי פנדלטון, צאצאית לאחת מהמשפחות הראשונות של וירג'יניה. השקעות גרועות הובילו להכרזת אביו כפושט רגל ב-1809. ג'ון פנדלטון קנדי למד בבתי ספר פרטיים, ובאופן יחסי לתקופתו זכה לחינוך ראוי לשמו. ב-1812 הוא סיים את לימודיו בקולג' בולטימור. אחיו, אנתוני קנדי, היה לימים חבר הסנאט של ארצות הברית.
לימודיו של קנדי הופרעו בפרוץ מלחמת 1812. הוא התגייס לצבא, וב-1814 הוא היה חלק מהפלוגה המאוחדת של רגימנט הפרשים הקלים החמישי של בולטימור, שעליו נמנו סוחרים עשירים, עורכי דין ושאר בעלי מקצועות. קנדי כתב סיפורים הומוריסטים על הרפתקאותיו הצבאיות, כמו על המקרה בו הוא איבד את מגפיו והמשיך לצעוד בנעליים חצאיות. עם זאת, המלחמה הייתה קשה, וקנדי השתתף בקרב בלנדסבורג הרה האסון, כאשר כוחות הצבא הבריטי איימו על הבירה החדשה וושינגטון די. סי.. מזכיר המדינה ג'יימס מונרו הורה ליחידתו של קנדי לסגת מהאגף השמאלי של קו החזית לעמדה חשופה במרחק של כמה מאות מטרים משם. לאחר שהבריטים חצו את הגשר, נעה יחידתו של קנדי קדימה. הלחימה הייתה עזה. כמעט כל אחד מהקצינים הבריטים בקרב הכוחות המתקדמים נפגע, אך אז ירו הבריטים רקטות קונגריב. בתחילה עמד הרגימנט החמישי איתן, אך כאשר שני הרגימנטים מימינו נמלטו, נשבר גם הוא. קנדי השליך את רובה המוסקט שלו ונשא חבר פצוע (ג'יימס ו. מקאלה) למקום מבטחים. בהמשך השתתף קנדי בקרב נורת' פוינט שבו ניצלה בולטימור מגורל דומה לזו של וושינגטון שעלתה באש. מפגש נוסף מימי המלחמה האלו שלימים התברר כמכריע לקריירה הפוליטית והעסקית של קנדי היה ג'ורג' פיבודי, שלימים סייע לממן את חברת הרכבות בולטימור ואוהיו וייסד את בית מורגן ואת מכון פיבודי.
קנדי נהג לבלות את חופשות הקיץ במרטינסבורג, וירג'יניה, שם הוא למד משפטים בהנחייתו של קרוב משפחתו, השופט אדמונד פנדלטון (צאצא של אדמונד פנדלטון שהקים את בית המשפט לערעורים של וירג'יניה). קנדי יזכיר לעיתים קרובות את החיים המעושים בעדינותם של החוות הדרומיות בהתבסס על הקיצים שחווה בצעירותו במרטינסבורג. בהמשך הוא ירש סכום כסף מדוד עשיר מפילדלפיה וב-1829 נשא לאישה את אליזבת גריי, שאביה, אדוארד גריי, היה בעל טחנה ובעליו של מעון כפרי על גדות נהר פטפסקו ושנדיבותו אפשרה לקנדי לפרוש למעשה מעסקי עריכת הדין ולעסוק במשך כעשר שנים בכתיבה.
פעילות ספרותית

אף על פי שהוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1816, גילה קנדי עניין רב יותר בספרות ובפוליטיקה מאשר במשפט. התנסותו הספרותית הראשונה הייתה דו-שבועון שנקרא "הספר האדום" (Red Book) ושפורסם בעילום שם עם שותפו לחדר פיטר הופמן קרוז בין השנים 1819–1820. ב-1832 פרסם קנדי את "סנונית הרפתות" (Swallow Barn) או "מחסה זמני במושבה הישנה" (A Sojourn in the Old Dominion) שהפך לעבודתו הידועה ביותר. ב-1835 פורסם הספר "רובינסון פרסה" (Horse-Shoe Robinson) שזכה למקום של כבוד בהיסטוריה של הסיפורת האמריקאית.
על ידידיו ושותפיו של קנדי נמנו ג'ורג' הנרי קלברט, ג'יימס פנימור קופר, צ'ארלס דיקנס, וושינגטון אירווינג, אדגר אלן פו, ויליאם גילמור סימס וויליאם מייקפיס תאקרי. ברישום מיומנו של קנדי מספטמבר 1858 מצוין שתאקרי ביקש ממנו לסייע לו בכתיבת פרק בספרו "אנשי וירג'יניה" (The Virginians) והוא סייע לו בהוספות תיאורי נופים לפרק זה.
באוקטובר 1833, בעודם יושבים סביב לשולחן הטרקלין בביתו של הסופר, איש הציבור וידידו של קנדי, ג'ון ה. ב. לטרוב, תוך שהם שותים משקאות חריפים ומנהלים שיחה חביבה עם ידיד אחר שלהם, ג'יימס ה. מילר, הם בחנו יחדיו טיוטה של "מכתב בבקבוק" (MS. Found in a Bottle) פרי עטו של כותב בלתי ידוע אז, אדגר אלן פו, כיצירה הראויה להתפרסם בעיתון Baltimore Sunday Visitor, בשל האווירה האפלה והמקברית שלה. לפיכך הם העניקו לו את ההזדמנות ופרסמו עבור הסופר והמשורר לעתיד את פרסומו הראשון. ב-1835 סייע קנדי לפו כאשר הפגיש אותו עם תומאס ויליס וייט, עורך כתב העת Southern Literary Messenger.
בעת ששהה מעבר לים התיידד קנדי עם ויליאם מייקפיס תאקרי וכתב או התווה את הפרק הרביעי בכרך השני של "אנשי וירג'יניה", עובדה שלזכותה ניחן הספר בדיוק הרב של תיאורי הנוף שלו. מבין ספריו שלו, נחשב "רובינסון פרסה" לטוב ביותר ולאחד הטובים בספרות התקופה שטרם מלחמת האזרחים. וושינגטון אירווינג קרא טיוטה של הספר ודיווח שהוא היה "כה משועשע מכמה חלקים ממנו" עד שהוא קרא אותם בקול רם בפני ידידיו. לעיתים כתב קנדי בשם העט "מארק ליטלטון", במיוחד כשפרסם את הסטירות הפוליטיות שלו.