stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בואינג AH-64 אפאצ'י
פיתוח > תוכנית מסוק קרב מתקדם

במהלך מלחמת וייטנאם ובמשך שנות ה-60 של המאה ה-20 לא הפעיל צבא ארצות הברית מסוקי קרב, כלומר מסוקים שנבנו מראש לתכלית זו. במקום זאת הופעלו מסוקים לתובלה כללית, בעיקר מדגם בל UH-1 אירוקוי ("יואי") שחומשו במקלעים ובפודים של רקטות. בתחילת שנות ה-60 החל משרד ההגנה של ארצות הברית בבחינת צורכי הכוחות המזוינים של ארצות הברית והצורך במסוק קרב ייעודי, ועל פי האפיון שגובש יוצר המסוק לוקהיד AH-56 שאיין. בשל קשיים טכניים רבים בוטל פרויקט זה ב-1972, לטובת פרויקטים אחרים, כמו מטוסי התקיפה פיירצ'יילד A-10 ת'נדרבולט II עבור חיל האוויר של ארצות הברית וההוקר סידלי הרייר עבור חיל הנחתים.
צבא ארצות הברית נותר ללא מענה וחיפש כלי טיס למשימות נגד טנקים, שיהיה תחת פיקוד הצבא ולא תחת זרוע אחרת; הסכם קי וסט מ-1948 שגובש על ידי שר ההגנה, ג'יימס פורסטל, קבע בין השאר שהצבא לא יפעיל מטוסים בעלי כנף קבועה. הצבא רצה מסוק שיהיה טוב יותר ממסוק התקיפה אותו הפעיל באותה עת, AH-1 קוברה, בכל התחומים: עוצמת אש, ביצועים וטווח, ובפרט דרש שלמסוק תהיה יכולת יכולת תמרון שתאפשר לו טיסה נמוכה מאוד (NOE,‏ nap-of-the-earth)(אנ'). ב-15 בנובמבר 1972 פרסם צבא ארצות הברית בקשה להצעות (Request for Proposal,‏RFP)(אנ') למסוק תקיפה מתקדם, (AAH,‏ Advanced Attack Helicopter). בספטמבר 1973 הגדיר הצבא את חמשת הפרויקטים החשובים ביותר שלו, ואחד מהם היה ה-AAH.
הצעות למסוק תקיפה מתקדם הוגשו על ידי חברות בל, יוז, לוקהיד, סיקורסקי, בואינג ורטול וגראמן (שתי האחרונות הגישו הצעה משותפת), וב-1973 בחרה מחלקת ההגנה של ארצות הברית את הצעותיהן של חברות בל ויוז לשלב הסופי של התחרות. כל אחת מהחברות בנתה אב טיפוס של הדגם אותו הציעה, ואבות הטיפוס עברו תוכנית ניסויי טיסה. דגם 77/YAH-64A של חברת יוז טס לראשונה ב-30 בספטמבר 1975, ולמחרת, ב-1 באוקטובר, טס לראשונה דגם 409/YAH-63A של חברת בל. לאחר בחינת תוצאות הניסויים בחר הצבא בדגם של חברת יוז, בין השאר בזכות הרוטור שלו שהיה בן ארבעה להבים ובעל עמידות גבוהה יותר לנזקים, וכן בשל חוסר היציבות של מערכת כני הנסע של דגם YAH-63 של בל.
לאחר בחירת הדגם הזוכה, נכנסה תוכנית "מסוק קרב מתקדם" לשלב השני. נבנו עוד שלושה מסוקי AH-64 מדגם קדם-סדרתי, בנוסף לשני אבות הטיפוס שנבנו לשלב התחרות. שני אבות הטיפוס וציוד הקרקע שודרגו לרמה של דגמים קדם-סדרתיים, ובכל המסוקים בוצעה אינטגרציה של מערכות נשק וחיישנים. כל המערכות הללו נוסו ונבחנו במהלך שלב זה, כולל מערכת הטילים נגד טנקים מדגם AGM-114 הלפייר, שפיתוחם החל ב-1974. חלק מהשינויים כללו את החלפת זנב המסוק, שהיה באב הטיפוס בתצורת T למייצב אנכי מוגדל עם משטחי זנב מותקנים בחלקו התחתון. בנוסף הותקנה חופה בעלת חלונות שטוחים ולא מעוגלים כפי שהיה באב הטיפוס, הותקנו צינורות פליטה המקטינים את החתימה האינפרא-אדומה של המסוק, ועוד. בנוסף הותקנו מערכות אוויוניקה שונות, והמערכת שנבחרה להתקנה במסוקי הייצור הסדרתי היא מערכת TADS‏ (Target Acquisition and Designation System, מערכת רכישת וציון מטרות) המשלבת מרכיבים שונים - טלוויזיה, לייזר, אינפרא-אדום ואופטיקה. לצידה של מערכת TADS שולבו בחליפת האוויוניקה גם מערכת PNVS‏ (Pilot's Night Vision System, מערכת ראיית לילה לטייס) ומערכת IHADSS‏ (Integrated Helmet and Display Sight System, מערכת תצוגה משולבת קסדה).
פיתוח > ייצור סדרתי

ב-1981 הועברו שלושת מסוקי הקדם-ייצור לצבא ארצות הברית לבחינה מבצעית. הצבא היה שבע רצון מהבחינה שערך, אך הוחלט לשדרג את המנועים לדגם חזק יותר, ג'נרל אלקטריק T700-GE-701, בעל דחף של 1,690 כוח סוס. בסוף אותה שנה העניק הצבא למסוק את השם "אפאצ'י", על שם השבט האינדיאני בעל אותו שם, על פי המסורת בצבא להעניק שמות כאלה למסוקי הצבא. ב-15 באפריל 1982 אושר מעבר לייצור המסוק בהיקף מלא וב-30 בספטמבר 1983 נערך טקס הגלילה של המסוק הסדרתי הראשון במפעלי חברת יוז במסה, אריזונה.
ב-1984 נרכשה חברת יוז על ידי חברת מקדונל דאגלס תמורת סכום של 470 מיליון דולר אמריקני (כ-1.6 מיליארד דולר במחירי 2019). ב-1997 התמזגו מקדונל דאגלס ובואינג, וייצור המסוק המשיך בתאגיד החדש. נכון ל-1986 הייתה עלות ייצורו של מסוק אחד (לא כולל עלויות נלוות, כמו מחקר, תכנון וכיוצא בזה) שבעה מיליון דולר (כ-16.3 מיליון דולר במחירי 2019), ובחישוב כלל ההוצאות היה מחירו של מסוק בודד 13.9 מיליון דולר (כ-32.5 מיליון דולר במחירי 2019).
פיתוח > המשך הפיתוח

ב-1991, אחרי מלחמת המפרץ, הציעה יצרנית המסוק שדרוג ל-254 מסוקי AH-64A של צבא ארצות הברית. חבילת השדרוג נקראה AH-64B וכללה להבי רוטור חדשים, מערכות ניווט מתקדמות הכוללות מערכת ניווט לוויינית (GPS) ומערכות קשר משופרות. הקונגרס אישר 82 מיליון דולר לביצוע השדרוג, אך התכנית בוטלה ב-1992, בשל ההתקדמות הטכנולוגית בפיתוח אמצעי לחימה חדשים שהפכה את השיפורים המתוכננים למיושנים עוד לפני שלב הטמעת החומרה.
בסוף 1991 אישר הקונגרס תקציב נוסף, לשדרוג שיעקוף את דגם B וייקרא דגם B+. דגם זה היה אמור לכלול להבי רוטור חדשים, מערכת ניווט עם מקלט GPS ומערכת ניווט אינרציאלית, מסנני אבק, מערכות תקשורת מאובטחות ומערכת דאטה לינק. ואולם, בסוף 1991 החליט הצבא לבטל את תוכנית B+, כדי לבצע תוכנית שאפתנית בהרבה, שתוספת התקציב עבורה אושרה על ידי הקונגרס בנובמבר 1991. התכנית נועדה לשדרג את המסוקים לדגם חדש, AH-64C. שדרוג זה כלל למעשה את כל השדרוגים של דגם AH-64D, למעט התקנת מכ"ם גל-מילימטרי מעל הרוטור ושדרוג המנוע. אחרי 1993 בוטל הסימול C, אם כי ביצוע השדרוגים נותר על כנו. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שודרגו המנועים בכל דגמי האפאצ'י לדגם ה-GE-700C החזק יותר, ולאחר שדרוג המנועים נותר ההבדל היחידי בין דגם C לדגם D היה מכ"ם הגל-מילימטרי, שאותו ניתן היה להעביר ממסוק למסוק. בשל כך הוחלט לבטל את הציון C ולתת לכל המסוקים את הסימול D.
הדגם D נחשב לדגם ה"אולטימטיבי" של האפאצ'י, ומכונה לונגבו (אנגלית: Longbow, קשת ארוכה). המסוק הראשון מדגם D טס ב-15 באפריל 1992, ובחינת אב הטיפוס הסתיימה באפריל 1995. ב-13 באוקטובר 1995 אושר מעבר לייצור דגם D בקנה מידה מלא, ובאוגוסט 1996 אושר תקציב להשבחת 232 מסוקים מדגם A לדגם D בהיקף 1.9 מיליארד דולר, לחמש שנים. המסוק הסדרתי מדגם D טס לראשונה ב-17 במרץ ב-1997 ואספקת המסוקים לצבא החלה באביב 1997.
ייצור המסוק נעשה בארצות הברית וגם במדינות אחרות. חברת אגוסטה וסטלנד מייצרת מספר מרכיבים של המסוקים, עבור השוק הבינלאומי וגם עבור מסוקי אגוסטה-וסטלנד אפאצ'י של הצבא הבריטי. גוף המסוק יוצר עד 2004 על ידי חברת טלדיין ראיין אירונאוטיקל, והחל מאותה שנה מיוצר גוף המסוק בלבדית על ידי קוריאה איירוספייס אינדוסטריז. העברת הייצור הובילה לסכסוך משפטי ממושך בין טלדיין ראיין לבואינג.
בין אפריל 2006 לספטמבר 2012 הוענקו לבואינג שורה של חוזים לשדרוג כל המסוקים מדגם A לדגם D. עלותה של תוכנית ה-AH-64D עד דצמבר 2013 הייתה כ-15 מיליארד דולר. בואינג הפסיקה את התמיכה בדגם A, ועודדה משתמשים זרים לשדרג את מסוקיהם לדגם D.
בסוף 2012 החליט צבא ארצות הברית להגדיר מחדש את המסוקים מדגם D, בלוק III, ולתת להם סימול וכינוי חדש, AH-64E גארדיאן (אנגלית: Guardian, שומר; נקרא גם אקו (Echo), על פי האיות הפונטי), כדי לייצג את יכולותיו המוגברות של דגם זה.‏ למסוק מערכת ניהול קרב דיגיטלית מתקדמת עם קישוריות טובה יותר למערכות וכלים אחרים, מערכת רדיו טקטית משותפת, מנועים חזקים יותר מדגם T700-GE-701D עם תמסורת משופרת, יכולת לשלוט בכלי טיס בלתי מאוישים ויכולת אינפרא-אדום מלאה וכני נחיתה משופרים. להבי רוטור חדשים מחומרים מרוכבים מאפשרים מהירות שיוט גבוהה יותר, קצב טיפוס משופר ויכולת נשיאת מטענים טובה יותר.
פיתוח > פיתוח עתידי

במאי 2019 חשפה חברת בואינג כי היא בוחנת במנהרת רוח דגם של מסוק אפאצ'י עם רוטור דוחף שיהיה מותקן בקצה האחורי של המסוק ובעל כנפיים קצרות. שיפורים אלה אמורים לתת למסוק טווח גדול יותר ומהירות רבה יותר. רוטור הזנב יישאר, וסידור המדחפים יישאר במבנה שהיה במסוק ה-AH-56 שאיין, שבוטל בשנות ה-60. תכנון זה אמור להתחרות במכרז ה-FLRAA ‏(Future Long-Range Assault Aircraft, כלי טיס עתידי ארוך טווח לתקיפה) של צבא ארצות הברית, תוכנית שהיא כשלעצמה חלק מתוכנית רחבה יותר, FVL‏ (Future Vertical Lift, הנפה אנכית עתידית), שנועדה לבחון את הדור הבא של המסוקים עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
תכנון ומבנה > סקירה כללית

למסוק ה-AH-64 אפאצ'י ישנו רוטור בעל ארבעה להבים ורוטור זנב, גם הוא בעל ארבעה להבים. להבי הרוטור הראשי רחבים וקצותיהם משוכים מעט, כדי להקטין את הרעש שיוצר הרוטור וכדי להגביר את יעילותו האווירודינמית. להבי רוטור הזנב הם בתצורת "מספריים" ברווחים של 55° ו-125° לסירוגין, גם זאת במטרה להקטין את הרעש. כל אחד מהלהבים בנוי מחמישה מוטות פלדה, המקנים לרוטור עמידות מפני פגיעות של קליעים ורסיסים. המוטות משולבים במבנה מפיברגלס ונומקס ובעלי מעטה חיצוני מפלדת אל-חלד, עם שפת התקפה מטיטניום. הלהבים מתוכננים כך שיוכלו לעמוד בפגיעות קלות של צמרות עצים וכדומה, ויוכלו לשרוד פגיעה של תותח 23 מ"מ. ראש הרוטור מתוכנן על בסיס ראש הרוטור של מסוק היוז OH-6 קאיוז ובראשו היה חיישן נתוני אוויר. יחידת הזנב, הממוקמת מעל מנור הזנב, מצוידת במשטח היגוי בעל תנועה מלאה. כן הנסע האחורי, הממוקם מתחת לזנב, אינו מתכנס. גם כני הנסע הראשיים אינם מתכנסים, אך יש להם יכולת "לכרוע" וכך לצמצם את גובהו של המסוק ולהקל על שינועו. כני הנסע בנויים כך שיוכלו לספוג אנרגיה רבה במקרה של נחיתה קשה או התרסקות, ובכך להגן על הצוות.
צוות המסוק מונה שניים, טייס המטיס את כלי הטיס וטייס קברניט האחראי על תפעול החימוש, היושבים בתא הטייס בתצורת טנדם, כאשר הטייס המטיס יושב בתא האחורי, המוגבה. ניתן להטיס את המסוק משני התאים, וכן להפעיל את צירופים שונים של מערכות הנשק משני התאים. למסוק שני מנועי טורבו-ציר מתוצרת ג'נרל אלקטריק, מדגם T700, המותקנים בשני פודים בחלקו העליון של הגוף, משני צדדיו. מיקום המנועים מקל על נגישותם לעבודות תחזוקה וגם מגביר את שרידות המסוק, שכן הרחקת המנועים זה מזה מצמצמת את האפשרות לפגיעה בשני המנועים בבת אחת. צינור הפליטה של כל מנוע מפוצל לשלושה "חורים שחורים", כדי לצמצם את פליטת החום של המנוע. דגמי המסוק השונים מונעים על ידי דגמים שונים של מנוע זה, למעט דגמי המסוקים שבשירות צבא בריטניה, המונעים במנועים מתוצרת רולס-רויס (ראו טבלה). ב-2004 החלה חברת ג'נרל אלקטריק בייצור דגם מתקדם של המנועים, T-700-GE-701D, בעלי 2,000 כוח סוס, עבור המסוקים מדגם D.
תכנון ומבנה > שרידות

בתכנון המסוק הושם דגש רב על שרידות. חופת תא הטייס עשויה מזכוכית משוריינת ומתוכננת לשרוד התרסקות, וכיסאות הטייסים מצופים בקוולר למתן הגנה נוספת. על פי יצרנית המסוק, כל חלקיו ממוגנים מפני פגיעה של קליע בקוטר 12.7 מ"מ, ואילו תא הטייס ואזורים נוספים במסוק, כמו המנועים וחלקים רגישים ברוטור, יכולים לעמוד בפגיעה של קליעים בקוטר 23 מ"מ, הודות למיגון במשקל כולל של 1.1 טון אותו נושא המסוק. בתא הטייס יש מיגון בין התאים, כדי שלפחות אחד מאנשי הצוות ישרוד פגיעה במסוק ויוכל להטיס אותו למקום בטוח. למסוק מכלי דלק נאטמים מעצמם, וגוף המסוק בנוי כך שישרוד התרסקות תוך גרימת מינימום פגיעה בצוות, על ידי הגדלת החוזק המבני של גוף המסוק, שימוש בכני נסע הבנויים לספיגת אנרגיה בנחיתות קשות, מושבים לטייסים מחוזקים ומשוריינים, ומערכת דלק בעלת מיגון כנגד התרסקויות. למסוק שני מנועים, וניתן להמשיך ולהטיס את המסוק גם אם רק אחד מהמנועים פועל; התמסורת יכולה להמשיך לפעול במשך שעה ללא שמן. מערכת הפליטה בנויה כך שהחתימה התרמית של המסוק תהיה מצומצמת ככל האפשר, באמצעות מערכת "חור שחור" המערבת את הגזים החמים הנפלטים ממנועי המסוק עם האוויר הקר הזורם סביב המסוק, ואז מעבירה את תערובת הגזים המקוררת דרך פילטר נוסף, הסופג עוד מהחום. במסוקים מדגם D מותקן גם משבש תרמי, היוצר אנרגיה תרמית בתדירות משתנה, במטרה לבלבל טילים שואפי חום.
מעבר להגנה הפיזית מצויד המסוק גם במערכות לוחמה אלקטרונית לשיבוש מכ"ם אויב ולהטעיית טילים מונחי חום. בין המערכות המותקנות במסוק ניתן למנות מקלט התרעת מכ"ם להתרעה מפני מכשירי מכ"ם עוינים, משבש אותות אינפרא אדום להטעיית טילים שואפי חום, מקלט אזהרת לייזר המתריע מפני קרינת לייזר המכוונת למסוק על ידי מדי טווח של מערכות נ"מ שונות, משבש מכ"ם ומפזר מוץ לשיבוש קליטת מכשירי מכ"ם, וכן אינטרפרומטר לשיבוש תדירות מכ"ם.
תכנון ומבנה > אוויוניקה ורכישת מטרות

אחד החידושים הגדולים שהציג האפאצ'י הייתה כוונת קסדה, שנקראה IHADSS‏ (Integrated Helmet and Display Sighting System, מערכת תצפית ותצוגה משולבת קסדה). התצפית מוקרנת לטייס על עינית המשולבת בקסדה, והטייס יכול לשעבד את תותח המסוק לקסדה, כך שהתותח יופנה לכיוון אליו מופנה מבטו של הטייס. לחלופין ניתן לקבע את התותח כך שיופנה קדימה, ללא תזוזה, או לשלוט על כיוונו באמצעות מערכת רכישה וציון מטרות, TADS‏ (Target Acquisition and Designation System). מערכת זו משולבת עם מערכת ראיית הלילה, PNVS‏ (מערכת ראיית לילה לטייס, Pilot Night Vision System). בדגמים מתקדמים יותר הוחלפה מערכת זו במערכת ארוהד (Arrowhead) מתוצרת לוקהיד מרטין.
ב-2014 נמסר כי חיישנים חדשים, שיאפשרו הקרנת תמונה צבעונית בתאי הטייס נמצאים בפיתוח. זאת, במקום התצוגה בשחור לבן שהייתה קיימת במסוקים עד אז והייתה בעלת הפרדה נמוכה. החוזה הראשון לייצור מערכות כאלו הוענק לחברת לוקהיד ב-2016 לשדרוג מערכת ארוהד כך שהתצוגה תהיה בעלת הפרדה גבוהה, תצוגה צבעונית, בעלת טווח ארוך יותר ושדה ראייה רחב יותר. החל מ-2014 עוסק צבא ארצות הברית בהתאמת מסוקי האפאצ'י לפעולה במרחב הימי, כחלק מהמגמה הכללית של הפנטגון להעביר את המוקד לזירת האוקיינוס השקט. התאמת המסוקים לזירה זו כוללת שיפורים במערכות האוויוניקה והחיישנים, ובכלל זה מערכת מכ"ם ארוכת טווח, בעלת כושר לגילוי כלי שיט קטנים במים רדודים, סמוך לחוף, שיפורי תוכנה שנועדו לניהול מטרות ימיות, ומערכות דאטא לינק לשיפור התקשורת עם גורמים ידידותיים.
דגם D כולל חידושים רבים. מערכת האוויוניקה הוחלפה ושופרה מאוד, והיא כוללת מערכות מכ"ם דופלר לניווט מתוצרת פלסיי (Plessey), מד גובה אלקטרוני מתוצרת האניוול ומערכת ניווט משולבת אינרציאלית ו־GPS, שנחשבת לשיפור רב לעומת המערכת בדגם A. תא הטייס חודש והותקנו בו צגים רב תכליתיים צבעוניים, במקום מערכת המתגים והשעונים שהייתה בדגם A. מערכות התקשורת במסוק הוחלפו, והותקנו בו גם מערכות לתקשורת נתונים בין המסוק למסוקים אחרים ופלטפורמות נוספות, כחלק מעדכון מערכות המחשבים במסוק. המערכות המעודכנות מאפשרות הזנת מידע ישירות למחשב המסוק, ללא צורך בהקלדת נתונים. המרכיב הבולט ביותר בדגם D לונגבאו הוא המכ"ם המותקן מעל הרוטור, שנועד להכווין את טילי ההלפייר המתקדמים. מערכת הלונגבאו עדיפה על מערכת ה-TADS ומאפשרת העסקת מטרות בטווח רחוק יותר, עם הגנות רבות יותר מהתרחשות של אירועי "אש ידידותית". התקנת המכ"ם מעל הרוטור מאפשרת למסוק להישאר רובו ככולו במחסה כאשר רק המכ"ם מעל הרוטור מתגלה, לעומת מערכת ה-TADS שחייבה את גילוי חרטום המסוק. מכ"ם הלונגבאו מאפשר ניהול של עד 12 מטרות באותו זמן, כאשר טילי ההלפייר עוקבים אחרי מטרותיהם באופן אוטונומי לאחר השיגור.
במהלך הניסויים נערך תרגיל שדימה קרב בין מסוקים משני הדגמים: שישה מסוקים מדגם AH-64D מול קבוצה גדולה יותר של מסוקים מדגם AH-64A. תוצאות התרגיל הראו שלמסוקים מדגם D הייתה שרידות גבוהה פי שבעה מזו של המסוקים מדגם A ויכולת קטל גבוהה פי ארבעה.
תכנון ומבנה > חימוש

המסוק חמוש בתותח אוטומטי בקליבר 30 מ"מ מדגם M-230 מופעל שרשרת, המותקן בחלקו הקדמי של הגחון. למסוק שתי כנפיים קצרות, ועליהן ארבעה פיילונים לתליית חימוש, המאפשרים להתאים את מסוק האפאצ'י למשימות רבות ומגוונות. אמצעי החימוש העיקרי של מסוק האפאצ'י הוא טיל ה-AGM-114 הלפייר נגד טנקים. טילי ההלפייר מונחי לייזר בדגם המקורי ומונחי מכ"ם בדגם החדש. גדוד של מסוקי אפאצ'י, המונה 18 מסוקים, יכול לשאת 288 טילים, וכל טיל הלפייר יחיד יכול להשמיד טנק. בנוסף, נושא המסוק רקטות בקוטר 70 מ"מ מדגם הידרה 70. באוקטובר 2015 החל צבא ארצות הברית להצטייד במערכת APKWS‏ (Advanced Precision Kill Weapon System, דיוק מתקדם מערכת נשק הרג) עבור רקטות ההידרה.
להלן כמה מתצורות החימוש האופייניות למסוק, על פי צבא ארצות הברית:
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 נבחנה התקנת אמצעי חימוש נוספים על מסוקי האפאצ'י, ובהם גרסה של טילי הכתף נגד מטוסים ריית'יאון FIM-92 סטינגר, טילי אוויר-אוויר מסוג AIM-9 סיידוויינדר וטילים נגד קרינה מסוג AGM-122 סיידארם. בתחילה נבחרו טילי סטינגר, ונשקלו גם גרסת אוויר אוויר של טילי הסטארסטריק הבריטיים. טילי סטינגר מותקנים על מסוקים בצבאות שבהם אין די מטוסי קרב להשגת עליונות אווירית. בדגם AH-64E לא ניתן היה, לכתחילה, לשאת טילי סטינגר, כדי לפנות מקום לשאת ציוד להגנה עצמית של המסוק, אך יכולת נשיאת הטילים הושבה למסוק לאחר דרישת חיל האוויר של דרום קוריאה.
המסוק יכול לשאת מכלי דלק נתיקים על הפיילונים המותקנים על כנפיו הקצרות של המסוק, כדי להגדיל את הטווח ואת משך המשימה. בנוסף, ניתן לשאת על כנפים קצרות אלה חיילים, לתובלת חירום.
מסוקי אפאצ'י מדגם E יכולים לשלוט על כלי טיס בלתי מאוישים, המופעלים על ידי צבא ארצות הברית לביצוע משימות סיור שבוצעו לפני כן על ידי מסוקי בל OH-58 קיואה. צוות האפאצ'י יכול לקבל שליטה על כטמ"מים מדגמי AAI‏ RQ-7 שאדו וג'נרל אטומיקס MQ-1C גריי איגל מידי התחנה הקרקעית דרך תקשורת דאטה-לינק מאובטחת.
מעבר לסוגי החימוש הקונבנציונליים, הציעה חברת בואינג לחמש מסוקי אפאצ'י בנשק אנרגיה מכוונת. החברה פיתחה נשק לייזר קטן, שלכתחילה נועד כנגד כלי טיס בלתי מאוישים. נשק זה כלל טלסקופ בעל רזולוציה גבוהה שנועד להכווין קרן בעוצמה של 2 עד 10 קילוואט, בקוטר כ-20 מ"מ לטווח של כ-10 קילומטרים. מסוקי אפאצ'י שבהם מותקן נשק זה יוכלו להשמיד באמצעותו ציוד תקשורת של האויב. ב-26 ביוני 2017 הכריזו צבא ארצות הברית וחברת ריית'יאון על ביצוע ניסוי מוצלח במהלכו השמיד מסוק אפאצ'י בהצלחה מטרה באמצעות נשק לייזר.
ב-14 ביולי 2016 דווח על הצלחה בניסויי ירי של טילי אוויר קרקע נגד טנקים מסוג ברימסטון, מתוצרת MBDA ממסוקי אפאצ'י. בינואר 2020 הודיע צבא ארצות הברית על חימוש מסוקי האפאצ'י מדגם E בטילי ספייק NLOS ("תמוז") כפתרון ביניים עד לרכישת סוגי חימוש מתקדמים יותר.
שירות מבצעי ומדינות מפעילות > ארצות הברית

צבא ארצות הברית
שירות מבצעי ומדינות מפעילות > ארצות הברית > המאה ה-20

ארצות הברית צבא ארצות הברית קיבל רשמית את מסוק ה-AH-64 הסדרתיים הראשונים ב-26 בינואר 1984. אימון הטייסים הראשונים החל מאוחר יותר באותה שנה. היחידה המבצעית הראשונה, הגדוד ה-7 בחטיבת הפרשים ה-17, החל את אימוניו באפריל 1986 בפורט הוד, בטקסס. שתי יחידות מבצעיות ראשונות, עם 68 מסוקים, נפרשו לאירופה בספטמבר 1987 והשתתפו בתרגילים גדולים.
עם כניסתו של המסוק לשירות מבצעי התבררו יכולותיו הייחודיות, ובהן מערכת ה־FLIR לראיית הלילה שבה מצויד המסוק. יכולות אלו מאפשרות למסוק פעולה מעבר לקו הקדמי של הכוחות, בניגוד למסוקי תקיפה קודמים שהיו מוגבלים לפעולה עד קו זה. מערכת הקשר שהותקנה במסוקי האפאצ'י מסוג HAVE QUICK, מערכת FHSS (מדלגת תדרים) זהה למערכת הקשר המותקנת בכלי טיס של זרועות אחרות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. זהות זו לא הייתה מתוכננת, אך היא מאפשרת תיאום ושיתוף פעולה בין זרועי ומבצעים משותפים. מסוקי אפאצ'י פועלים באופן אינטנסיבי עם מטוסים לסיוע אווירי קרוב כמו הפיירצ'ילד A-10 ת'נדרבולט II של חיל האוויר של ארצות הברית ומקדונל דאגלס AV-8B הרייר II של חיל הנחתים. בשיתופי פעולה אלו שימשו מסוקי אפאצ'י גם כצייני לייזר, כדי לחסוך בחימוש שלהם. "טבילת האש" של מסוקי האפאצ'י הייתה בפלישה האמריקאית לפנמה, מבצע "מטרה צודקת", בסוף דצמבר 1989. בסך הכל ביצעו המסוקים 240 שעות בגיחות מבצעיות במהלך המבצע, בהן תקפו מטרות שונות, בעיקר בלילה.
כמעט חצי ממסוקי האפאצ'י של צבא ארצות הברית נפרסו לערב הסעודית לאחר פלישתה של עיראק לכווית באוגוסט 1990. במהלך הפתיחה של מבצע סופה במדבר, ב-17 בינואר 1991, תקפו שמונה מסוקי אפאצ'י, שהונחו על ידי ארבעה מסוקי סיקורסקי MH-53 פייב לו, חלק מרשת מכשירי המכ"ם כדי לאפשר למטוסי התקיפה להגיע למטרתם מבלי להתגלות. במהלך השלב הקרקעי של המלחמה, שנמשך 100 שעות, השתתפו 277 מסוקים שהשמידו 278 טנקים וכן מספר רב של נגמש"ים וכלי רכב אחרים, ואף לקחו בשבי מאות מחיילי האויב. מסוק אפאצ'י אחד התרסק לאחר שנפגע מרקטת RPG-7 מטווח קרוב. צוות המסוק שרד את ההתרסקות. בצד יעילותו הקרבית היו למסוק קשיים לוגיסטיים רבים. ממצאי בדיקה שנעשתה ב-1990 קבעו כי "יחידות תחזוקה לא הצליחו לעמוד בעומס העבודה הגבוה והלא צפוי של האפאצ'י..." כדי לספק חלקי חילוף עבור גיחות מבצעיות, קרקע צבא ארצות הברית, באופן לא רשמי, את כל מסוקי האפאצ'י בכל הזירות האחרות מלבד המפרץ הפרסי. בזירת הלחימה עצמה ביצעו המסוקים חמישית בלבד משעות הטיסה המתוכננות. בעיות אלו ניכרו עוד לפני מלחמת המפרץ.
מסוקי אפאצ'י השתתפו בלחימה במלחמות יוגוסלביה בשנות ה-90 של המאה ה-20, באלו מתוכן שבהן התערבו כוחות נאט"ו, בבוסניה ובקוסובו. 24 מסוקים השתתפו בכוח משימה הוק של צבא ארצות הברית, שסייע לכוחות נאט"ו במלחמה בקוסובו. המסוקים הוצבו בבסיס באלבניה ב-1999 ומשם פעלו באזור קוסובו. כדי להפעיל את הכוח נדרשו 26,000 טונות של אספקה, שהובאו ב-550 טיסות של מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III, בעלות של 480 מיליון דולר (בין 700 מיליון למיליארד דולר, בערכי 2020). הפעלת המסוקים נתקלה בבעיות שונות, ובהן אימון לא מספק של הטייסים, בעיות במערכת ראיית הלילה, במכלי הדלק ובשרידות המסוק. ב-27 באפריל 1999 התרסק מסוק אפאצ'י במהלך אימונים באלבניה בשל תקלה ברוטור הזנב, ובעקבות זאת קורקעו כל המסוקים בבלקנים כמה חודשים לאחר מכן. במהלך פריסות אלה עלו מספר רב של בעיות בהפעלת המסוקים, כמו אימונים לא מספקים לצוותי האוויר, חוסר בציוד לראיית לילה, במכלי דלק, ובעיות ביכולת השרידות של המסוק.
שירות מבצעי ומדינות מפעילות > איחוד האמירויות הערבית

חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות רכש 30 מסוקי אפאצ'י מדגם A ב-1991. ב-2000 החלה השבחת המסוקים לרמה של דגם D. בדצמבר 2016 אישרה מחלקת המדינה מכירה של 37 מסוקים מדגם E לאיחוד האמירויות, הכוללים 28 מסוקים משודרגים ותשעה מסוקים חדשים.
ב-17 באוקטובר 2017 התרסק מסוק של איחוד האמירויות, ושני טייסיו נהרגו. המסוק התרסק במהלך הקרבות בתימן, כחלק מכוח המשימה הערבי בראשות סעודיה (ראו להלן). על פי חיל האוויר של איחוד האמירויות אירעה ההתרסקות בשל כשל טכני. ב-24 ביולי 2019 הודיעה מחלקת ההגנה על מכירת מסוק אחר במקומו.
שירות מבצעי ומדינות מפעילות > בריטניה

הצבא הבריטי
בריטניה ב-1993 הזמין הצבא הבריטי חברות מסוקים להגיש הצעות למסוק שיהיה מסוק הקרב הבא שלו. חברת יורוקופטר הציעה את הטייגר, חברת בל הליקופטר הציעה דגם משודרג של הבל AH-1 סופר קוברה, בואינג וסיקורסקי הציעו את RAH-66 קומאנצ'י, חברת אגוסטה הציעה את האגוסטה A129 מנגוסטה, ווסטלנד הציעה את ה־AH-64 אפאצ'י, אותו תייצר ברישיון. הטייגר נפסל בשל היותו בשלבי פיתוח ומכיוון שלא נוסה בתנאי קרב, ומסוק הסופר קוברה נפסל בשל היותו עדיין בשלבי ניסוי ופיתוח. יתרונו של האפאצ'י היה בכך שנוסה והוכיח את עצמו בתנאי קרב, אם כי ספג ביקורת רבה (ראו לעיל). ביולי 1995 נבחר מסוק האפאצ'י, שייוצר ברישיון על ידי חברת וסטלנד. חוזה להזמנת 67 מסוקים נחתם ב-25 במרץ 1996, לאחר שצבא ארצות הברית התחייב לסייע בשילוב מנועים מתוצרת רולס-רויס במסוק. בכך הוסרה מחלוקת בין היצרנית למשרד ההגנה והתאפשרה החתימה על החוזה. המסוק נקרא בתחילה וסטלנד WAH-64 אפאצ'י, ומאוחר יותר שינה הצבא את הסימול ל-AH1.
ה-WAH-64 דומה באופן כללי ל-AH-64D לונגבאו, אך הוטמעו בו מספר שינויים. מנועי המסוק הוחלפו למנועי רולס רויס טורבומקה RTM322 בשליטה אלקטרונית מלאה (FADEC,‏ Full Authority Digital Engine). למנועים אלו הספק גבוה יותר מזה של מנועי הדגם האמריקאי. כמו כן, המסוק הבריטי יכול לשאת רקטות בקוטר 70 מ"מ מדגם בריסטול אירוספייס CRV-7 במארזים של 19 רקטות, וכן טילי סטארסטריק במקום טילי FIM-92 סטינגר אותן נושא ה-AH-64. המסוקים הבריטיים חמושים בתותח 30 מ"מ ובטילי הלפייר, כמו מסוקי צבא ארצות הברית, וכן נושאים את מכ"ם הלונגבאו. להבי הרוטור של המסוקים הבריטיים ניתנים לקיפול, כדי שניתן יהיה לאחסן אותם על נושאות מטוסים. בנוסף, במסוקים הבריטיים מותקנת על הרוטור מערכת להסרת קרח. מערכת כזו הותקנה גם במסוקים האמריקאיים מדגם A, אך הוסרה במסוקים מדגם D. מערכת נוספת שהייתה בדגמי A של צבא ארצות הברית והוסרה בדגם D הייתה מערכת "טוס-על-חוט" לגיבוי; מערכת זו הושבה לדגם הבריטי והיא כוללת מערכת בסיסית של "השב אותי הביתה" למקרה שבו המערכת הראשית יצאה מפעולה. במסוקים הבריטיים שולבו מערכות אוויוניות בריטיות במקום המערכות המקוריות, ובהן מערכת קשר, זע"ט ומערכת HIDAS‏ (Helicopter Integrated Defensive Aids System) להגנה, הכוללת מערכת להתראה מפני טילים מתוצרת לוקהיד מרטין; מערכת אינטרפרומטריה לזיהוי מערכות מכ"ם קורנות, גם היא מתוצרת לוקהיד מרטין; מערכת סקיי גארדיאן 2000 מתוצרת BAE סיסטמס להתראה מקרינת מכ"ם; ומערכת התראה מקרינת לייזר מסוג 1223, גם היא מתוצרת BAE סיסטמס, המחוברת למערכת אוטומטית לפיזור מוץ ונורים. מערכת HIDAS כוללת גם הכנה למערכת עתידית לשיבוש מערכות אינפרא אדום.
ב-11 ביולי 2016 אישר משרד ההגנה כי בריטניה תרכוש 50 מסוקים מדגם E, שייבנו במסה, אריזונה. חברת לאונרדו הליקופטרס בבריטניה זכתה במכרז לתחזוקת צי המסוקים הקיימים עד 2023–2024. העסקה כוללת חוזה לתחזוקת המסוקים בשלב הראשון, וכן חלקי חילוף ומאמן טיסה (סימולטור) עבור הטייסים. על פי משרד ההגנה הבריטי, במסוקים החדשים ישולב ציוד קיים של מסוקי האפאצ'י הנוכחיים. באוגוסט 2015 אישר משרד ההגנה הבריטי אישור לשדרוג 50 ממסוקי האפאצ'י הנוכחיים לסטנדרט של דגם E.
שירות מבצעי ומדינות מפעילות > הודו

חיל האוויר ההודי
הצבא ההודי
הודו ב-2008 פרסם חיל האוויר ההודי מכרז לרכישת 22 מסוקי תקיפה. הוגשו שש הצעות: סיקורסקי UH-60 בלקהוק, בל AH-1 סופר קוברה, יורוקופטר טייגר, מיל מי-28 אגוסטה-וסטלנד A129 מנגוסטה וה-AH-64. באוקטובר 2008 הודיעו חברות בל ובואינג על פרישתן מן המכרז בשל מחלוקת עם הודו על תנאי הגשת המכרז. לאחר משא ומתן על תנאי המכרז שבה בואינג לתחרות ב-2009. ב-5 באוקטובר 2012 הודיע מפקד חיל האוויר ההודי על זכיית האפאצ'י במכרז. לאחר ההחלטה על רכישת המסוקים התפתח ויכוח בין חיל האוויר לגיס האווירי של צבא הודו בשאלה מי יהיה הגוף שיפעיל את המסוקים. חיל האוויר רצה במסוקים לצורך ביצוע משימות שהן בתחומו הבלעדי של חיל האוויר, כמו תקיפת תחנות מכ"ם ולחימה אווירית במסוקים אחרים. הצבא היה מעוניין במסוקים לטובת סיוע לכוחות הקרקע, וטען שהפעלתם על ידי חיל האוויר תכביד על שיתוף הפעולה. באפריל 2013 החליט משרד ההגנה כי המסוקים יופעלו על ידי חיל האוויר. עם זאת, בפברואר 2020 נמסר על עסקה בין הודו לארצות הברית לרכישת שישה מסוקים, עבור הצבא ההודי.