stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדור ארש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביולי 1889 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1917 (בגיל 27 בערך) 
 שם לידה:  Erbstein Andor 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (1913) 
 
אנדור ארש (במקור ארבשטיין, בהונגרית: Erős Andor; בודפשט, 10 ביולי 1889 – 1917) היה צייר יהודי-הונגרי. הוא למד ועבד במושבת האמנים של באיה מארה ואחר כך במושבת האמנים של קצ'קמט.
ביוגרפיה

אנדור ארבשטיין נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של החייט יאנוש ארבשטיין ושל לינה וייסברגר. קארוי פרנצי היה המורה המאסטר שלו באוניברסיטה לאמנויות יפות בבודפשט. בקיץ צייר במושבת האמנים של באיה מארה ולאחר מכן במושבת האמנים של קצ'קמט בהנחייתו של בלה איוואני-גרינוולד. סגנונו היה פתוח לאקספרסיוניזם, בבאיה מארה הוא היה אחד מה"ניאו". אמנות הציור שלו מראה קירבה לסגנונו של הצייר יוז'ף נמש-למפרט, גם לאיוש קשאק הבחין בו ובכישרונו די מהר, כתב העת טט (Tett) פרסם שניים מהגרפיקות שלו במגזין.
בשנת 1912, עם ציורו של חורשת סצ'ני בבאיה מארה, ששמו היה "פארק", הוא השתתף בתערוכת היובל שהציג את עבודות מושבת האמנים של באיה מארה בת ה-15. בשנת 1914 הציג שתי תמונות נוף בהיכל האמנות (בודפשט), בשנת 1917 נכלל רק אוסף קטן מהמורשת שלו בתערוכה קבוצתית של הסלון הלאומי שאורגנה על ידי אמנים צעירים ( נופים, טבע דומם, לימודי עירום, דיוקנאות עצמיים). הוא נפל בשדה הקרב בגיל 28 במלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 בחזית הצפונית.
עבודותיו

פארק (1912)
קצ'קמט (1913)
גלריית תמונות

נוף מעונן
פארק (1912)
קצ'קמט (1913)
בית עלמין קצ'קמט (1913)
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. אנדור ארש
ינה חוראדין – ג'רג' סיץ': באיה מארה מאה שנה. מישקולץ-באיה מארה, 1996. אנדור ארש ראה עמוד 13
חייו, שתי תמונות ב-hung-art.hu
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség születési akv. 1412/1889. folyószáma alatt".
↑  Murádin Jenő i. m. 166. p.
המורדת (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  דבורה פלדמן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  אוטוביוגרפיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2012 (התרגום העברי ב-2013)
 מספר עמודים:  304
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה ביתן
 תאריך:  2013
 תרגום:  צילה אלעזר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990035741770205171
המורדת: מחצר סאטמר אל החופש (במקור: Unorthodox: The Scandalous Rejection of My Hasidic Roots) הוא ספר הביכורים, אוטוביוגרפי, רב-המכר של הסופרת האמריקאית-גרמנייה יהודייה, דבורה פלדמן. הספר עובד למיני-סדרת טלוויזיה בהפקת נטפליקס.
הספר עוסק בסיפור יציאתה בשאלה של פלדמן, אל מחוץ לקהילת סאטמר בניו-יורק. עם פרסום הספר, הוא הפך לרב-מכר, ונכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, נמכר במיליוני עותקים, וזכה לתהודה רבה בתקשורת העולמית.
שם התרגום העברי לקוח מהמושג ההלכתי, "מורדת על בעלה", אישה המסרבת למלא את חובותיה.
בשנת 2020, הפיקה חברת נטפליקס מיני-סדרה הנושאת אותו השם והמבוססת של הספר. הסדרה נכתבה ועובדה על ידי אנה וינגר ואלקסה קרולינסקי, בוימה על ידי מריה שרדר, בכיכובה של שירה האס.
הערות שוליים

↑  Roberts, Sam (2012-02-10). "Embracing a Race and Rejecting a Sect". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-25.
↑  Florian Felix Weyh: Ultraorthodoxe Aussteigerin. Flucht vor religiösem Fanatismus. In: Deutschlandfunk. 25. April 2016, abgerufen am 1. August 2016.
↑  Literatur-Tipps: Ab in den Lesesommer! In: Zeit online. 7. Juli 2016, abgerufen am 1. August 2016.
↑  Neues Leben in Berlin. Deborah Feldman flieht aus ultraorthodoxer jüdischer Sekte. In: Berliner Zeitung. 29. Mai 2016, abgerufen am 1. August 2016.
↑  Kohn, Eric; Kohn, Eric (March 26, 2020). "'Unorthodox' Review: Netflix's Yiddish Miniseries Turns Hasidic Rebellion Into a Riveting Thriller".
תאוריית ההשוואה החברתית

תאוריית ההשוואה החברתית היא תאוריה שהוצעה על ידי לאון פסטינגר שלפיה יש דחף אנושי ללמוד על עצמך, יכולותיך ודעותיך, על ידי ההשוואה אל אחרים. התיאוריה גורסת כי הדימוי העצמי נוצר תוך השוואה שעורך האדם בינו לבין אנשים אחרים בסביבתו. בבסיס ההשוואה החברתית קיים מניע להשתפרות מתמדת בביצועים ובאמצעות השוואה זו אדם יכול לבחון את עצמו ואת התקדמותו. עם זאת, ההשוואה של הפרט עם אחרים אינה תמיד בכיוון המקדם את הפרט. לעיתים בני אדם מעדיפים לערוך השוואה חברתית לאחרים התפסים בעיניהם כטובים פחות (השוואה כלפי מטה), למשל במצבים שהם חשים נחיתות גופנית. השוואה זו גורמת לשיפור עצמי והאדרה של הדימוי העצמי. במצבים אחרים בני אדם עורכים השוואה חברתית לאחרים הנתפסים בעיניהם כטובים יותר (השוואה כלפי מעלה). בהשוואה הזאת, אנשים מעוניינים להאמין שהם עצמם חלק מאליטה ומבצעים השוואות המראות את הדמיון בינם לבין לבין קבוצת ההשוואה. מחקרים מראים כי השוואה כזאת כלפי מעלה עשויה למעשה לפגוע בדימוי העצמי. בנוסף, קיימת גם השוואה חברתית צדדית (Lateral), התפיסה הראשונית של פסטינגר, בהם בני אדם משווים את עצמם לאחר שנתפס על ידיהם כ"שווה" אליהם בתחומים שונים.
ילדים קטנים בונים את דימויים העצמי ללא השוואה לאחרים. השימוש בהשוואה חברתית מתחיל עם הגיעו של הילד לגיל 8 וגובר בהדרגה. מגיל 9 ואילך הילד מתחיל לערוך השוואות חברתיות באופן קבוע. מנגד, ישנם מחקרים הטוענים כי השוואה חברתית מתבצעת מגיל מוקדם מזה. מחקר המתייחס לגילאי 3, הגיל הצעיר ביותר שנבדק בהקשר זה, הראה כי ילדים הגיבו בתגובות מצוקה כאשר ביצועיהם היו נמוכים משל אחרים. עם זאת, התמונה אינה חד משמעית וממחקרים שונים עולות תמונות שונות לגבי התפתחותה וזמן הופעתה של ההשוואה החברתית בקרב ילדים.
מחקרים מראים שתהליך ההשוואה החברתית הוא ספונטני, לא דורש מאמץ, לעיתים גם לא מכוון ואוטומטי באופן יחסי. באופן כללי, הצורך בהשוואה חברתית מתקשר למצבים בהם האי-ודאות גוברת. כך, בתקופות של מתח, חדשנות ושינוי הנטייה להשוואה חברתית תגבר. באופן דומה, מצבי תחרות מגבירים גם את העניין בהשוואה חברתית לגבי רוב האנשים, בעוד שמצבים בהם התנהגות מבוצעת במצבים שאינם תחרותיים תוביל להשוואה חברתית בקרב קבוצה מצומצמת יותר.
בהיעדר יכולת השוואה לקריטריון פיזיקאלי ישיר, המייצר מידע אובייקטיבי על הנ"ל, בני אדם ינסו להשיגו על ידי השוואתם לדעותיהם ויכולותיהם של אינדיביאולים אחרים. לכן, סביר שהשוואה חברתית תתרחש במיוחד בתחומים שבהם קשה להשיג מידע עובדתי ואובייקטיבי, כמו המישור החברתי.
מניעים

פסטינגר התעניין בדרכים שבהן אנו מגבשים ידע על עצמנו. הנחת המוצא של תאוריית ההשוואה החברתית קובעת, שהאדם מעוניין לדעת אם עמדותיו נכונות, ולהעריך באופן מדויק את יכולתו. למניע זה יש ערך הסתגלותי, משום שאמונה בעמדות לא נכונות, או הערכה מוטעית של היכולת, עלולה להוביל לתוצאות שליליות ולעיתים אף גורליות. לדוגמה, נהג צעיר שקיבל לא מכבר את רישיון הנהיגה שלו, עשוי להעריך באופן מוטעה את יכולת הנהיגה שלו, ולהאמין שהוא מסוגל לשלוט ברכב גם במהירות נסיעה גבוהה מדי. תאוריית ההשוואה החברתית גורסת כי בני אדם מעדיפים להשוות את עצמם לאנשים הדומים להם. על פי פסטינגר, ככל שגדל הפער בין העמדות ויכולותיו של האדם לבין אלה של זולתו, כך פוחתת נטייתו להשוות את עצמו לאותו זולת. זאת משום שרק השוואה לזולת הדומה לו מאפשרת לגבש הערכה עצמית מדויקת.
עם השנים הצטבר מידע רב התומך בתאוריה המקורית של פסטינגר, יחד עם זאת ככל שהצטבר מידע חדש בושא התגלה כי התאוריה מורכבת יותר ונערכו בה מספר שינויים חשובים. כיום התאוריה מתייחסת לכל תהליך שבו אינדיבידואלים מקשרים את מאפייניהם לאלו של אחרים, לרבות אמונות, ערכים, תכונות אישיות והעדפות. שנית, בניגוד לתפיסה הראשונית של פסטינגר כי הפרט פועל באופן רציונלי ולא מוטה, גוף המחקר הנוכחי טוען כי לא כך הדבר והפרט נוטה להערכות שגויות ולהטיות רבות. כלומר אנשים מונעים לערוך השוואה חברתית לא רק ממניעים של השגת מידע על העצמי, אלא גם לשימור ההערכה העצמית, האדרה עצמית ולביסוס הזהות.
המניע העיקרי להשוואה חברתית, לפי התאוריה המקורית של פסטינגר, הוא הרצון לקבל מידע על העצמי. אולם חוקרים אחרים הצביעו על כך שייתכנו מניעים נוספים:
הערכה – מבין המניעים שהוצעו רק מניע זה נובע באופן ישיר מהמודל המקורי. פסטינגר הציע שההשוואה נעשית בשני ממדים, יכולות ודעות, אולם חוקרים מאוחרים טענו שהשוואה יכולה להיעשות על היבטים רבים נוספים של העצמי – הישגים, תכונות, רכוש או רגשות. אולם עדיין ההבחנה בין יכולות ודעות משמעתית מכוון שהיא מעוררת 2 תהליכים מעט שונים. לגבי יכולות, השאלה הנשאלת היא "מה מצבי?"; לעומת זאת, לגבי דעות השאלה היא אחרת – "איך אני צריך לחשוב או להרגיש?".
שיפור – פסטינגר לא דן בשיפור כמניע נפרד, אך בהחלט ניתן להסיק על מניע זה מההשערה לגבי הנטייה להשוואה כלפי מעלה. כך, סיבה אפשרית להשוואה חברתית היא שעל ידי ההשואה אנשים לומדים לגבי יכולותיהם ובעשותם כך הם פועלים לשיפור עצמי.
תחושה טובה – פסטינגר לא כלל מניע זה בין המניעים לדעתו להשוואה חברתית. חוקרים מאוחרים הציעו שהשוואה יכולה להיעשות על מנת להרגיש טוב יותר לגבי עצמך תוך שיפור תחושת ההערכה העצמית. הרצון לתחושה טובה יותר לגבי העצמי יכול להכתיב את כיוון ההשוואה (כלפי מעלה או כלפי מטה) וגם את השפעתה.
ראו גם

האדרה עצמית
תאוריית אימות העצמי
תאוריית שימור ההערכה העצמית
תאוריית פערי העצמי
תאוריית ההיכרות עם העצמי
דיאן פון פירסטנברג

| --- | --- |
וון פירסטנברג, 2009
וון פירסטנברג, 2009
 לידה:  31 בדצמבר 1946 (בת 77) בלגיה בריסל, בלגיה 
 שם לידה:  Diane Simone Michelle Halfin 
 מדינה:  ארצות הברית, בלגיה 
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת ז'נבה 
 תקופת הפעילות:  1970–2012 (כ־42 שנים) 
 מקצוע:  מעצבת אופנה
 תפקיד:  נשיאה (2006) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  בארי דילר (2001–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס CFDA למפעל חיים (2005)  אזרחות כבוד של בריסל (27 בספטמבר 2018) 
 http://www.dvf.com
 
דיאן פון פירסטנברג (בגרמנית: Diane von Fürstenberg;‏ נולדה ב-31 בדצמבר 1946) היא מעצבת אופנה בלגית-אמריקאית יהודייה שזכתה להצלחה בזכות שמלות המעטפת שלה. בעברה, הייתה לנסיכה מנישואיה הראשונים לנסיך אגון לבית פירסטנברג מגרמניה.
קורות חיים

נולדה בשם דיאן סימון מישל חלפין (Diane Simone Michele Halfin) להורים יהודיים בבריסל, בלגיה. אביה, ליאון (ליפא) חלפין, היה יהודי יליד רומניה שהיגר לבלגיה מקישינב (אז מחוז בסרביה ברומניה וכיום בירת מולדובה) בשנת 1929 ואמה, ליליאן נחמיאס, נולדה למשפחה יהודית-יוונית והייתה ניצולת שואה לאחר שהייתה 18 חודשים באושוויץ וזאת לפני שפירסטנברג נולדה. אמה הייתה דמות משפיעה בחייה ושיננה לה את המוטו "פחד אינו אפשרות".
מאוחר יותר למדה פירסטנברג כלכלה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ. משם עברה לפריז ועבדה כעוזרת לסוכן של צלם האופנה אלברט קוסקי. מאוחר יותר עזבה לאיטליה כדי לעבוד כשוליה ליצרן הטקסטיל אנג'לו פארטי. שם למדה חיתוך של בד, שימוש בצבע ומרקם, ושם תכננה וייצרה את שמלות המשי הראשונות שלה.
בשנת 1974 השיקה קו מוצרי קוסמטיקה ובושם "טטיאנה" על שם בתה, וכן זכתה להצלחה עם שמלות מעטפת עשויות מסריגי ג'רזי.
בשנת 1997 השיקה מחדש את חברת האופנה על שמה (DVF), עם חידוש נוסף של שמלת המעטפת המפורסמת שלה. החברה כיום היא מותג יוקרה עולמי המציע 4 קולקציות מלאות בשנה וקיים בלמעלה מ-70 מדינות ברחבי העולם. מטה החברה ובוטיק הדגל ממוקמים ברובע אריזת הבשר של מנהטן.
בשנת 1998 פרסמה פירסטנברג את זכרונותיה בספר "Diane: A Signature Life", ובשנת 2004 השיקה קו של תכשיטים וצעיפים יחד עם חברת ה. שטרן.
בשנת 2005 העניקה לה מועצת מעצבי האופנה של אמריקה (CFDA) פרס מפעל חיים, ושנה לאחר מכן נבחרה לשמש כנשיאת המועצה, תפקיד בו היא מחזיקה נכון לשנת 2012.
בשנת 2008 זכתה לקבל כוכב בשדרת האופנה, ובשנת 2009 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית רחבת היקף תחת הכותרת "דיאן פון פירסטנברג: מסע של שמלה" שנפתחה ב-Manezh, אחד מחללי התצוגה הציבוריים הגדולים ביותר במוסקבה.
בשנת 2011 הציגה פירסטנברג קולקציה עבור מוצרים ביתיים ובושם חדש. ובשנת 2012 השיקה קולקציית בגדי ילדים בשיתוף עם גאפ.
תצוגה משנת 2009
שמלת מעטפת בתצוגה של פירסטנברג (2009)
דיאן פון פירסטנברג בשמלת מעטפת (2008)
אקטיביזם

באוקטובר 2023, פירסטנברג, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן. הם קראו לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס. הקמפיין שהושק לצד המכתב נקרא #NoHostageLeftBehind. המכתב מדגיש את הרצון לחופש הן לישראלים והן לפלסטינים לחיות בשלום ומגנה את האלימות של חמאס.
חיים אישיים

תחילת עלייתה לגדולה של פירסטנברג החלה עם נישואיה לאגון הנסיך הגרמני לבית פירסטנברג בשנת 1969, לזוג נולדו שני ילדים, אלכסנדר וטטיאנה, ולאחר גירושיהם בשנת 1972 איבדה את תואר הנסיכות אך המשיכה לשאת את שם המשפחה "פירסטנברג".
ב-2001 נישאה לאיש העסקים האמריקאי-יהודי, בארי דילר.
הערות שוליים

1 2  איתי יעקב, חייה הסוערים של דיאן פון פירסטנברג: "יכולתי למכור את השם שלי בהרבה כסף, אבל לא רציתי", באתר ynet, 8 ביולי 2024
↑  Matt Donnelly, Hollywood Stars and Executives Thank President Biden for Leadership, Call for Release of All Hamas Hostages, Variety, ‏2023-10-23 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390541805171  PLWABN: 9810557655305606  BnF: cb12241066s (data)  GND: 120920190  ICCU: BVEV016049  ISNI: 0000 0000 5510 7332  LCCN: n91012209  LNB: 000273185  NKC: xx0113699  NTA: 138797838  RKD: 236295  SUDOC: 081324553  ULAN: 500461125  VIAF: 24656443   WorldCat (עם VIAF): 24656443
האגודה היהודית לתרבות

התזמורת הסימפונית של האגודה בניצוחו של קורט זינגר בחזרה לקראת העלאת האורטוריה "יהודה המכבי" בברלין (1934).
פנקס חבר של אילזה ליבנטל (1938-39).
האגודה היהודית לתרבות (בגרמנית: kulturbund deutscher juden; ביידיש: יידישער קולטורבונד) הייתה גוף שפעל בקרב יהודי גרמניה, תחת המשטר הנאצי, בשנים 1933-1941, בתחומי התרבות והאומנות.
רקע

בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, ופיטוריהם של אלפי אמני במה ומוזיקאים יהודים החל מ-1 באפריל 1933, התפתחה יוזמה להקמת אגודה יהודית שתפעל בתחומי התרבות והאומנות. הוגי הרעיון היו הבמאי קורט באומן וקורט זינגר (1885-1944), מוזיקאי ורופא אשר כיהן בין היתר גם כמנהל האופרה של ברלין. לאחר התדיינות עם מנהיגי הקהילה היהודית פנו זינגר ובאומן אל השלטונות הגרמניים, אשר ב-16 ביולי 1933 העניקו אישור להקמת התיאטרון, בתנאי שהמופעים יהיו פתוחים ליהודים בלבד. הנאצים מינו את הנס הינקל, עסקן תרבות נאצי ותיק, למפקח על האגודה מטעם הממשל הגרמני.
זינגר, עמד בראש האגודה בשנותיה הראשונות, צירף לצוות ההקמה של האגודה את יוליוס באב כמומחה לתיאטרון ואת ורנר לוי כאיש לוגיסטיקה ומנהל.
פעילות האגודה

באוקטובר 1933, החלה האגודה את פעילותה התרבותית בהעלאת המחזה "נתן החכם" על בימת התיאטרון של האגודה. במקביל החלו להופיע תזמורת סימפונית, להקת אופרה ולהקת בידור והועלה מערך הרצאות בנושאים שונים בתחום התרבות. בשנה זו עמד מספר החברים באגודה על 18,000 אנשים, מתוך 180,000 אלף חברי הקהילה היהודית בברלין.
במקביל לייסוד האגודה בברלין, החלו לקום ברחבי גרמניה אגודות תרבות אזוריות ומקומיות. מבין האגודות הבולטות שהקימו ניתן למצוא את האגודה של קלן, שקיימה בימת תיאטרון קבועה, ואגודת פרנקפורט, שהתזמורת הסימפונית שלה הופיעה באזורים שונים ברחבי גרמניה.
באפריל 1935, עמד מספר החברים על 70,000 שלקחו חלק פעיל בכ-36 אגודות תרבות ברחבי המדינה. האגודות השונות התאגדו תחת ארגון גג אחד שנקרא "האיגוד הארצי של אגודות התרבות" (Reichsverband der Jüdischen Kulturbünde). התארגנות האגודות במסגרת מאוחדת, איפשרה ניהול אפקטיבי יותר של המשאבים הקיימים ועלתה בקנה אחד עם האינטרסים של הממשל הגרמני. בשנה זו, לאור דרישה של הגסטפו, הוסר הכינוי "יהודים גרמנים" משם האגודה.
לאחר פרעות נובמבר 1938 ואירועי ליל הבדולח, נמסרה לארגון הגג האחריות על כל פעילויות היהודים בתחום התרבות, לרבות הוצאות הספרים המעטות שלא נסגרו ומערכת העיתון היחיד שעדיין הותר פרסומו על ידי השלטונות.
ב-11 בספטמבר 1941, הורה הגסטפו על סגירת האגודה, למעט מחלקת ההוצאה לאור אשר הוטמעה בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
בסך הכל, היו לאגודות התרבות השונות ארבע בימות תיאטרון (הבימה הראשית בברלין, בימת תיאטרון נוער בעיר והבימות בערים קלן והמבורג), ארבע תזמורות סימפוניות, שתי להקות אופרה (שתיהן בברלין), מקהלות שונות, שהבולטת ביניהן הייתה מקהלת מנהיים אשר כללה למעלה מ-1000 זמרים.
פעילות האגודה > שינוי בגישה התרבותית

החל מראשיתה, התלבטו ראשי האגודה בנוגע לשאלת התוכן היהודי של הפעילות התרבותית. מחד, עלתה הטענה כי יש לתת ביטוי בולט לתרבות הגרמנית. מנגד, ובמיוחד עם ההחרפה בעוינות כלפי היהודים והצורך להתגונן מפני השחיקה הנפשית שנגרמה, ראו אחרים את פעילות האגודה כמכשיר להעמקת המודעות והמורשת היהודית ולשידוד מערכות רוחני. גישה זו הפכה רלוונטית יותר במרוצת השנים, עם הטלת איסור על יהודים בשימוש באוצרות התרבות הגרמנית ובמשאביה.
החל משנת 1936 ועד הפסקת הפעילות של האגודה בשנת 1941, נעשו מאמצים לשילוב תכנים ויצירות של יהודים בהצגות התיאטרון, במיוחד ממזרח אירופה ומארץ ישראל וגם להמשיך לעלות יצירות של מלחינים יהודים שפעלו בגרמניה כמו יעקב שנברג.
הערות שוליים

↑  אינגה דויטשקורן, תיאטרון יהודי בברלין הנאצית, מעריב, 25 במרץ 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263457305171  BnF: cb123261979 (data)  GND: 63938-2  LCCN: nr90024309  NKC: zmp20181003508  SUDOC: 06012251X  VIAF: 158868397   WorldCat (עם VIAF): 158868397
לאיוש באלינט (עיתונאי)

| --- | --- |

 לידה:  8 ביוני 1869 ג'נג'ש, הונגריה 
 פטירה:  29 במרץ 1926 (בגיל 56) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Oestreicher Lajos 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
לאיוש באלינט, (במקור אוסטרייכר – Oestreicher עד 1887,  בהונגרית: Bálint Lajos; ג'נג'ש, 8 ביוני 1869 – בודפשט, 29 במרץ 1926) היה עיתונאי, עורך עיתון, עורך דין יהודי-הונגרי. אחיינו אימרה באלינט (1896–1953) היה סופר ועיתונאי.
קורות חיים

לאיוש באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ אוסטרייכר ושל צילי נוימן. לאחר סיום לימודי המשפטים, פתח משרד עורכי דין בבודפשט בשנת 1894. הוא התגייס לצבא כמתנדב במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא השתתף בתנועות הבונים החופשיים ובתנועות הרדיקליות הבורגניות ועד מהרה לקח בהן תפקיד מוביל. ב-30 במרץ 1910, כמאסטר הגדול (רב בונה) של תא יוז'ף אטווש פרסם את המהדורה הראשונה של העיתון היומי וילאג (Világ) שפירושו "עולם". מאוחר יותר העיתון הפך לתומך רב עוצמה של רעיונות רדיקלים בורגניים. הוא הפך לעורך הראשי הראשון של העיתון, הוא היה תחילה העורך האחראי משנת 1911 ועד ינואר 1913 ומאז תפקיד זה עבר ללאיוש פורייס. תחת הנהגתו, "וילאג" הלך בעקבות המגמה הלאומית ודגל בזכות בחירה כללית. מאוחר יותר פרסם העיתון בעיקר מאמרים ושירה.
אשתו של באלינט הייתה וילמה רטקו, איתה התחתן ב-17 ביוני 1925 בבודפשט, בטרזווארוש.
הלווייתו הייתה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. מצבתו, עבודת השיש של הפסל יוז'ף רונה (מקודם: רוזנר), נחנכה ב-10 ביוני 1928.
לקריאה נוספת

אגנש ז'וז'אנה בריני: בודפשט והבנייה החופשית. בודפשט, 2005.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. עורך ראשי. אגנש קניירש. בודפשט, 1967–1969.
מרחב גלים (11 בפברואר 1991), מדיאר נמזט, כרך 54, מס' 235
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 60333/1887. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1887. év 8. oldal 3. sor
↑  "Születési bejegyzése a gyöngyösi izraelita hitközség születési akv. 50/1869. folyószáma alatt".
↑  Gyászjelentése (1926. március 30.) Világ, 17. évfolyam, 65. szám
↑  Dr. Bálint Lajos (1928. június 10.) Magyar Hirlap, 38. évfolyam, 130. szám
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 841/1925. folyószáma alatt".
↑  Dr. Bálint Lajos síremlékének felavatása (1928. június 7.) Magyar Hirlap, 38. évfolyam, 128. szám
זולטאן אסודי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במרץ 1891 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 בנובמבר 1971 (בגיל 80) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, רופא פנימי 
 צאצאים:  Éva T. Aszódi 
 מספר צאצאים:  1 
 
זולטאן אסודי (בהונגרית: Aszódi Zoltán; בודפשט, 22 במרץ 1891 – בודפשט, 18 בנובמבר 1971) היה דוקטור לרפואה, פנימאי, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור (PhD) במדעי הרפואה (1952).
קורות חיים

זולטאן אסודי נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם אסודי (1867–1932), סוחר, ושל ז'ופיה לדרמן (1863–1939). הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1909 בגימנסיה הממלכתית הראשית בדרך אישטוואן ברובע 7 של בודפשט. המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1915. לאחר מכן הפך למתמחה עטור פרסים ב"מכון לפיזיולוגיה ופתולוגיה" (Élet- és Kórvegytani Intézet). הוא שימש כרופא מתמחה במהלך מלחמת העולם הראשונה. מספטמבר 1919 מונה כמתמחה ב"מכון למדעי החיים". הוא מונה למרצה מספטמבר 1920, אשר אושר מחדש שנה לאחר מכן לתקופה עד אוגוסט 1923. בשנת 1925 נסע עם זולטאן ארנסט, הרופא והמרצה של הקליניקה הפנימית מס' 1 (Belklinika) לקנדה, לארצות הברית ולבריטניה כדי ללמוד את הייצור ואת השימוש באינסולין. הגיבוי הכספי לסיור הלימודי שלהם ניתן על ידי מלגה של קרן רוקפלר. לאחר שובו המשיך בעבודתו במכון למדעי החיים. בשנת 1928, באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד), הוסמך כמרצה בכיר ל"שיטת בדיקת חילוף החומרים". הוא הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה ובאוגוסט 1945 השתתף בישיבת הפתיחה של המועצה הרפואית הזמנית של קופת הסיוע. במקביל מייד לאחר המלחמה החל לעבוד בבית החולים היהודי ברחוב סבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט. בשנת 1946 הוענק לו תואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה כהוקרה על פועלו בתחום הספרות המדעית ופועלו בתחום החינוך האוניברסיטאי. מאוחר יותר מונה לרופא הראשי ומנהל מחלקה 4 של "המכון להכשרה רפואית" (כיום שמו אוניברסיטת זמלווייס). מספר מחקרים מרכזיים שלו על המטבוליזם פורסמו בכתבי עת רפואיים הונגריים, אך בעיקר בכתבי עת זרים. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
משפחתו

אשתו ד"ר אולגה ליבנר (1890–1970) הייתה רופאה, היא הייתה בתם של שמואל ליבנר ושל אירן ליבנר. הם נישאו ב-20 בספטמבר 1917 בבודפשט. בתם אווה ט. אסודי (1918–2000) הייתה עורכת שנישאה לד"ר מיקלוש טאובר בנובמבר 1942.
גיסו היה ארנה ליבנר רופא העור והפרופסור באוניברסיטה (1895–1974).
כתביו ופרסומיו

Hugyanyconcentratio-meghatározás vizeletben a Partos-féle készülék (carbamido-meter) segélyével. (Gyógyászat, 1922, 6.)
Hugyany meghatározás vérsavóban a „hämocarbamidometer“ segélyével. (Gyógyászat, 1922, 50.)
Az insulin gyártása és klinikai használata Amerikában. Ernst Zoltánnal. (Orvosi Hetilap, 1927, 19.)
A Langerhans-szigetek működésének serkentése a vagus útján B1 és C vitaminnal. Mosonyi Jánossal. (Orvosi Hetilap, 1938, 17.)
A vízháztartás pathologiája és zavarainak therapiája. (Gyógyászat, 1941, 19.)
Az újabb étrendi kezelések tudományos alapja és gyakorlati alkalmazása. (Orvosi Hetilap, 1941, 20–23.)
A fehérje-probléma a háborús súlycsökkenés középpontjában. (Orvosok Lapja, 1946, 2.)
A cukorbetegség aetiologiájának kérdése az 1942. évi kötelező cukorbajos orvosi bejelentéssel kapcsolatban. (Orvosok Lapja, 1947, 5.)
Huszonöt év insulin használatának tudományos és gyakorlati tapasztalata. (Orvosok Lapja, 1947, 40.)
Turistaság és egészségvédelem. (Orvosok Lapja, 1948, 51.)
Egyszerű C-vitamin kimutatási eljárás betegágy mellett és üzemi rendelőkben. (Orvosi Hetilap, 1950, 18.)
Az ujjbegy és fülcimpa vérének morphologiai összehasonlítása különös tekintettel az endocarditis lenta kórisméjére. (Orvosi Hetilap, 1950, 50.)
Esinophil tüdőinfiltratum halállal végződő esete. Vécsei Annával. (Orvosok Lapja, 1952, 33.)
Doudenum diverticulum gümőkórja. Bíró Istvánnal. (Orvosi Hetilap, 1957, 22.)
Aspecifikus szeropozitivitás és szerumfehérjék eloszlásának vizsgálata hepatitis epidemicában. Varsányi Dénessel. (Orvosi Hetilap, 1959, 50.)
Életrekeltés a klinikai halálból. (Természettudományi Közlöny, 1958, 2. évfolyam, 9. szám, 389–391. old.)
A vérsavó epesav tartalma diabetes mellitusban. Zombory Józseffel. (Orvosi Hetilap, 1962, 45.)
Alapanyagcsere meghatározások kritikai értékelése az SZTK gyakorlatban. (Orvosi Hetilap, 1964, 49.)
Az elhízás következményeinek elhárítása tartós fogyasztással. (Orvosi Hetilap, 1965, 36.)
פרסים והוקרה

מדליית הצטיינות של העבודה (1960)
מדליית מסדר העבודה דרגת הכסף (1969)
לקריאה נוספת

נתוניו במוזיאון הספרותי פטפי
A magyar társadalom lexikonja (לקסיקון חברתי הונגרי. 1930)
אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001
פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I - XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. זולטאן אסודי
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 672/1891. folyószáma alatt".
↑  Adolf utónévvel is
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 257/1890. folyószáma alatt".
↑  Iskolai értesítők, Budapest - VII. kerületi István-úti magy. kir. állami Szent István főgimnázium, 1908/1909
↑  Hivatalos Közlöny, 1920. január 15. (28. évfolyam, 3. szám)
↑  Hivatalos Közlöny, 1921. január 13. (29. évfolyam, 1-2. szám)
↑  Hivatalos Közlöny, 1923. január 1. (31. évfolyam, 1. szám)
↑  Magyar Közlöny, 1946. június 9. (130. szám)
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 838/1917. folyószáma alatt".
↑  Az Újság, 1942. november 29. (18. évfolyam, 272. szám)
↑  Magyar Közlöny, 1960. június 18. (53. szám)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7932 2520  VIAF: 121513869   WorldCat (עם VIAF): 121513869
אמיל מקאי

| --- | --- |

דיוקנו על שער גיליון 2 של כתב העת ה"שבוע" (Hét), 1897
 לידה:  17 בנובמבר 1870 מאקו, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 באוגוסט 1901 (בגיל 30) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  מאקו 
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בבודפשט 
 
אמיל מקאי (במקור פישר, בהונגרית: Makai Emil; מאקו, 17 בנובמבר 1870 – בודפשט, 6 באוגוסט 1901) היה משורר, מחזאי יהודי-הונגרי, עיתונאי, מתרגם, דודו של עורך הדין אדן מקאי.