stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקפת גלוי-נבחר
התקפת גלוי-נבחר נגד מערכת הצפנה סימטרית > ביטחון מערכת סימטרית נגד התקפת גלוי-נבחר

באופן פורמלי מערכת הצפנה סימטרית אקראית  \Pi =({\text{Gen}},{\text{Enc}},{\text{Dec}}) תוגדר בלתי ניתנת להבחנה (indistinguishable) או בטוחה סמנטית תחת מודל התקפת גלוי-נבחר אם עבור כל מתקיף פולינומי  {\mathcal {A}} קיימת פונקציית זניחות  {\text{negl}}(n) עבור פרמטר הביטחון  n המייצג את אורך הקלט כך שמתקיים:
פירוש הביטוי הוא שסיכוייו של המתקיף  {\mathcal {A}} לשבור את  \Pi  תחת מודל התקפת גלוי נבחר אינם עולים על חצי יותר משיעור שנקבע על ידי פונקציית הזניחות שמשמעה שהיתרון של המתקיף שולי ביחס ל- n. יש לציין שאם  \Pi  הייתה דטרמיניסטית התכונה האמורה לא הייתה מתקיימת, כיוון שבמקרה כזה קל מאוד למתקיף לדעת האם ההצפנה היא של  m_{0} או  m_{1}, הוא יכול פשוט לשלוח את שניהם ולרשום את התוצאות, כי הרי בכל הצפנה של קלט זהה התוצאה תהיה תמיד זהה. לעומת זאת תכונת אי-יכולת הבחנה תקפה כאשר אלגוריתם ההצפנה הסתברותי. כלומר בכל הצפנה גם אם הקלט זהה תתקבל תוצאה שונה בגלל אקראיות ההצפנה. המסקנה היא שאלגוריתם הצפנה דטרמיניסטי אינו יכול להיות בטוח תחת מודל התקפת גלוי-נבחר.
התקפת גלוי-נבחר נגד מערכת הצפנה סימטרית > ביטחון מערכת א-סימטרית נגד התקפת-גלוי-נבחר

מערכת הצפנת מפתח ציבורי  \Pi =({\text{Gen}},{\text{Enc}},{\text{Dec}}) נקראת בטוחה סמנטית או בעלת אי-יכולת הבחנה תחת מודל התקפת גלוי-נבחר (בקיצור CPA) אם עבור כל אלגוריתם פולינומי הסתברותי  {\mathcal {A}} ופונקציית זניחות  {\text{negl}}(n) מתקיים:
ההגדרה דומה לזו של צופן סימטרי למעט העובדה שהמתקיף מקבל בנוסף את מפתח ההצפנה הציבורי. גם כאן ההצפנה חייבת להיות הסתברותית כי לא קיימת מערכת הצפנה דטרמיניסטית בטוחה סמנטית וכן במקרה זה אורקל ההצפנה אינו נחוץ למתקיף  {\mathcal {A}} היות שהוא יכול להצפין כל מסר בעצמו באמצעות המפתח הציבורי. לכן, עצם העובדה שמערכת הצפנה א-סימטרית בטוחה נגד יריב פאסיבי מלמדת בהכרח שהיא בטוחה גם נגד התקפת גלוי-נבחר. הבדל נוסף הוא שבניגוד למערכת הצפנה סימטרית לא ניתן להגיע בשום אופן למערכת הצפנה א-סימטרית בעלת ביטחון מושלם ואין זה משנה כמה ארוכים המפתחות או כמה המסר קצר.
התקפות מעשיות

דוגמה קלאסית להתקפת גלוי נבחר היא סיפור שהתרחש במלחמת העולם השנייה. במאי 1942 חשדו מפצחי הקודים של הצי האמריקאי שהיפנים מתכננים פלישה לאטול מידוויי בצפון האוקיינוס השקט. הם יירטו שדר שהכיל בין היתר את הטקסט המוצפן "AF" והאמינו שהוא קוד המתייחס לאי "מידוויי" אך כדי לשכנע את הגנרלים בטענה הם ביצעו את הטריק הבא, הם ביקשו מהחיילים האמריקאים המוצבים באי לשדר בקשה להספקת מים וכאשר החיילים היפנים יירטו את התשדורת האמריקאית הם מיהרו לדווח לממונים עליהם. למותר לציין שהתשדורת המוצפנת של היפנים הכילה את הקוד AF ובכך ניתנה ההוכחה, מה שהוביל את הכוחות האמריקאים לשגר שלוש נושאות מטוסים לאזור, האי ניצל והיפנים ספגו אבדות רבות. יש אומרים שאירוע זה היה לנקודת מפנה במלחמה של ארצות הברית נגד יפן באוקיינוס השקט.
הטריק שביצעו מפצחי הקודים האמריקאים הוא דוגמה קלאסית של התקפת גלוי-נבחר. הם כביכול "ביקשו" מהיפנים להצפין עבורם את המילה "מידוויי" אף על פי שהיפנים לא היו מודעים כלל למתרחש והתשובה שקיבלו אפשרה להם להסיק את מיקום הפלישה בסבירות גבוהה. אילו היה הצופן היפני חסין נגד התקפת גלוי-נבחר, ייתכן שההיסטוריה הייתה נראית אחרת.
התקפות מעשיות > התקפת גלוי-נבחר נגד צפנים מודרניים

צופן DES היה במשך שנים מטרה להתקפות קריפוטואנליטיות תאורטיות ומעשיות, בראשן הקריפטואנליזה הדיפרנציאלית שמסתמכת על כמות נכבדה של זוגות טקסטים גלויים וטקסטים מוצפנים המתאימים להם (בערך  2^{47}). אפשר לבצע את ההתקפה עם פחות טקסטים נבחרים אולם סיבוכיותה עולה בהתאם. הקריפטואנליזה הדיפרנציאלית היא התקפת גלוי-נבחר במהותה כיוון שמתקיף צריך להכין תחילה מאגר של טקסטים קריאים בעלי דיפרנציאל מסוים, אותם הוא צריך להצפין ומתוכם הוא אמור לבחור טקסטים מסוימים. אף על פי ש-DES גילה עמידות גבוהה נגד התקפה זו, צפנים אחרים 
כמו FEAL ,Khafre ,REDOC-II ,LOKI ולוציפר פוצחו לגמרי בשיטה זו.
ראו גם

ביטחון סמנטי
התקפת מוצפן-נבחר
חשילות
הערות שוליים

↑  תְּקִיפַת תַּמְלִיל פָּשׁוּט נִבְחָר במילון טכנולוגיית המידע: בקרה, כלילות ואבטחה (תשס"ד), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Katz, Jonathan; Lindell, Yehuda (2007). Introduction to Modern Cryptography: Principles and Protocols. Chapman and Hall/CRC.
זרוע, לחיים וקיבה

| --- | --- |
 מקרא:  ספר דברים, פרק י"ח, פסוק ג'
 משנה:  מסכת חולין, פרק י'
 תלמוד בבלי:  מסכת חולין, דף קל"ג, עמוד ב' (ודף לז)
 תלמוד ירושלמי:  מסכת פאה,  פרק א', הלכה ה'
 משנה תורה:  ספר זרעים, הלכות ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין, פרק ט'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן ס"א
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קמ"ג ספר החינוך, מצווה תק"ו
 
מצוות זְרוֹעַ לְחָיַיִם וְקֵיבָה היא מצוות עשה מדאורייתא המחייבת את השוחט לתת לכהן חלקים מסוימים מכל בהמה טהורה שנשחטה.

מצווה זו נמנית בכל מוני המצוות ולדעת רבים מהפוסקים נוהגת בכל מקום ובכל זמן.
מקור המצווה וכלליה הבסיסיים

מקור המצווה הוא בספר דברים:
וְזֶה יִהְיֶה מִשְׁפַּט הַכהֲנִים מֵאֵת הָעָם מֵאֵת זבְחֵי הַזֶּבַח אִם שׁוֹר אִם שֶׂה וְנָתַן לַכהֵן הַזְּרעַ וְהַלְּחָיַיִם וְהַקֵּבָה
המועד בו ניתנה מצווה זו אינו ברור מפשט הכתוב. כמה מפרשני התורה סבורים בעקבות דברי רבי עקיבא שככל המצוות, בני ישראל נצטוו במצווה זו עוד בעת חנותם בהר סיני או קודם לכן, ופרשנים אחרים סבורים שהציווי חל בעת הקמת המשכן וברכת אהרן את העם בפעם הראשונה. הרמב"ן סבור שנצטוו בה טרם כניסתם לארץ ישראל, בחנותם בערבות מואב.
מתנה זו של זרוע, לחיים וקיבה שונה מרוב מתנות כהונה בכך שהיא מוגדרת כמתנת חולין ואין בה קדושה כלשהי המחייבת לאכול אותה דווקא בטהרה (כמו תרומה), או דווקא במקום מסוים (כמו ביכורים, הנאכלים דווקא בירושלים), ואכילת מתנות מותרת לזרים.
בשל תדירות קיומה של המצווה, מספרות חז"ל ואילך מכונה מצווה זו בשם הסתמי מתנות. על פי התלמוד הבבלי במסכת חולין (קלב, ב), אכילת המתנות צריכה להיעשות באופן מכובד - "צלי ובחרדל" - אך בשולחן ערוך (יורה דעה סא, יב) נפסק כי אופן הבישול אינו מעכב.
מקום וזמן המצווה

המשנה, מסכת חולין, פרק י', משנה א' מגדירה כי ”הזרוע והלחיים והקיבה נוהגין בארץ ובחוצה לארץ בפני הבית ושלא בפני הבית” וכך נפסק גם על ידי מרבית הראשונים. עם זאת, יש מהראשונים הסוברים שהמצווה אינה נוהגת בחוץ לארץ. השולחן ערוך פוסק כדעת רוב הראשונים שמחייבים את הנתינה אולם מסיים ואומר כי נהגו העם מצד עצמם בחוצה לארץ דווקא כדעת המיעוט.
בארץ ישראל מצווה זו תקפה תמיד לכל הדעות אולם ישנה מחלוקת בדבר תוקף המצווה בזמן הזה, האם היא מדאורייתא או מדרבנן בלבד. באשר לתוקף המצווה בחוץ לארץ בזמן הזה, למרות דברי המשנה נותרה שאלה זו (אם החוב הוא מדאורייתא או מדרבנן) שנויה במחלוקת. בספרי נעשה ניסיון להשוות את חיוב נתינת המתנות אל חיוב הרמת התרומה הנוהג רק בארץ ישראל, אולם בסופו של הדיון נקבע כי מהפסוק "אם שור אם שה" נלמד כי החיוב תקף גם בחו"ל.
בתלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קל"ב מובא מעשה על נידוי שוחט שהתרשל בקיום המצווה, וכן דין הטלת קנס על שוחטים שכאלה. גם בתקופת הגאונים נהג דין זה, ורב האי גאון ורב נטרונאי גאון נהגו לנדות שוחטים שהתרשלו בכך.
לפי עדותו של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, היו יהודי מגנצא נוהגים בנתינת המתנות לפני ההרג של גזירות תתנ"ו, וישנה עדות כי היהודים תחת ממשלת לותייר מלך צרפת היו נוהגים בנתינת המתנות.
החל מתקופת רש"י, ההימנעות מנתינת המתנות החלה לקבל לגיטימציה גוברת והולכת. בתשובתו אל רבי יהודה בן מכיר, מסביר רש"י את המנהג הרווח של תושבי חוצה לארץ שלא לתת את המתנות לכהנים בחו"ל. לשיטתו מדובר בהרחבת ההשערה שרבי אלעאי סבר שאין חוב לתתם בחוצה לארץ. אמנם, סיים רש"י שאין להורות כן למעשה ואף שיבח את המקפידים על הנתינה. הרשב"א, סבר שהמתנות הן אכן באותו תוקף של ראשית הגז אשר הוקש לתרומות ומעשרות ועל כן אנשי חו"ל פטורים מלתיתן.
לעומת גישה זו, המהר"ם מרוטנבורג האריך להוכיח שהמתנות אינן דומות לתרומה אלא דומות דווקא לבכור בהמה והפרשת חלה, דינים הנוהגים גם בחו"ל. כמו כן, גם הרמב"ם פוסק בהלכות ביכורים פרק ט כפשט המשנה בחולין, וגם הרמב"ן, הראבי"ה והרי"ד סברו כי החוב של נתינת המתנות לכהנים חל בתוקפו בחוצה לארץ.
טעמי המצווה

מטרה כללית אחת הנוגעת לכל מתנות כהונה היא לפרנס את הכהנים ולאפשר להם להתפנות לעבודת המקדש ולימוד תורה. מלבד הטעם הכללי לנתינת הזרוע הלחיים והקיבה כחלק מהמערך של מתנות הכהונה, מפרשים שונים מצאו טעמים מיוחדים לנתינת האיברים אלו דווקא והבחינו ביניהם לבין שאר מתנות כהונה:
בתלמוד מוסברת הבחירה בשלושת האיברים הללו דווקא כגמול לדורות על מעשהו של פינחס בן אלעזר הכהן, שהרג את זמרי בן סלוא וכזבי בת צור כשהוא אוחז ברומח, מתפלל בפיו ומכה את האשה "אל קובתה". באופן דומה, רבי אברהם אבן עזרא סבור שמתן האיברים הללו הוא שכר על פעולות הכהן בעבודת הקודש הנעשית בידיים, בברכת כהנים הנאמרת בפה ובדיקת איבריהם הפנימיים של הקורבנות - ובהם הקיבה. כמו כן, ראב"ע מוסיף נימוק פשטני לפיו בשר האיברים הללו טוב יותר.
הרמב"ם במורה הנבוכים כתב שאיברים אלו הם "ראשית" ובעלי חשיבות מיוחדת, בדומה למתנות כהונה אחרות כמו הביכורים וראשית הגז: הלחיים מייצגים את הראש, החשוב שבאברים; הזרוע היא האבר הראשון היוצא מן הגוף בשעה שהבהמה הולכת; והקיבה היא עיקרם של אברי העיכול.
בתלמוד נזכרת הרמת המתנות כסגולה לאריכות ימים, ובכף החיים נאמר כי הרמת מתנות אלו גורמת להשראת רוח הקודש על האדם. כמו כן, את גזירת איסור אכילת בשר שחוטה שהוטל על יהודי בבל תלה רבי יוחנן באי הקפדתם על מתנות הללו.
פרטי הדינים > הגדרת הזרוע, הלחיים והקיבה

הזרוע היא הרגל הקדמית הימנית של בהמות טהורות, מסוג הבקר והצאן, ובתנאי שנשחטו כהלכה ונמצאו כשרים לאכילה. חיות טהורות, כמו הצבי, פטורות, וכן העופות. כמו כן, בהמות שהוקדשו ומיועדות לקורבן - פטורות גם הן.
הלחיים הם הלסת התחתונה, עם הלשון, ויש אומרים שגם הלסת העליונה בכלל הנתינה.
הקיבה ניתנת כמות שהיא בשלמותה. החלב שעל הקיבה, שאסור באכילה אבל מותר לעשות בו כל שימוש אחר, נכלל במצוות הנתינה.
פרטי הדינים > החייב במתנות

המצווה חלה על שוחט ישראל (שאינו כהן או לוי) השוחט בהמה השייכת לישראל. כהן או לוי ששוחטים באופן אקראי פטורים מלתת את המתנות, אולם אם זהו עסק קבוע בו הם שוחטים גם עבור אנשים שאינם כהנים, הם חייבים לתת את המתנות לכהן אחר. מועד החיוב הוא לאחר סיום השחיטה והבדיקה ועל פי פרשני התלמוד והשולחן ערוך, השוחט לא יכול לטעון שהוא אינו בעל הבהמה ואין הוא מורשה לתת מתנות מבהמת חבירו.
על פי התלמוד, שוחט המתרשל בנתינת המתנות, בית דין מוסמך לנדותו. בימי בית הדין של המבי"ט והרדב"ז אף ביצעו פסק-דין המונע קניית בשר בהמות שלא הורמו מתנותיהן.
את המתנות יש לתת לכהן, וזכות הבחירה לאיזה כהן לתת המתנות (זכות הנקראת בחז"ל "טובת הנאה") תלויה ברצון בעל הבהמה בלבד. לפי המשנה מותר לתת מתנות הללו אף לכהן עם הארץ, אולם השולחן ערוך פוסק שעדיף לתתם לכהן תלמיד חכם. באשר לייחוסו של הכהן, נפסק להלכה כי די בכהן מוחזק בלבד. אפשר לתת גם לבתו של כהן, אפילו אם היא נשואה לישראל.
פרטי הדינים > ברכת המצווה, ברכת שהחיינו וברכות נוספות

יש מחלוקת בין הפוסקים בשאלה האם צריך לברך על נתינת המתנות ומהי הברכה. יש הסוברים כי אין לברך ויש הסוברים כי מתנות כהונה טעונות ברכה. גם בקרב הסוברים כי יש לברך, יש מחלוקת בין הפוסקים הסוברים כי יש לברך על עצם ההפרשה (בדומה לברכה על הפרשת חלה) ועל כן הנוסח צריך להיות כך: ”אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ להפריש מתנות”, לבין הסוברים כי יש לברך על הנתינה עצמה ועל כן יש לברך ”אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ על נתינת/לתת זְּרועַ ולְּחָיַיִם וְקֵּיבָה"”.
בספר פאת השולחן לרבי ישראל משקלוב מובא שהגר"א, בנוסף לברכתו על הנתינה נהג לברך שהחיינו. האר"י הורה לתלמידו רבי חיים ויטל, שבזמן נתינת המתנות לכהן יאמר בעל הבהמה את הפסוק: "וזה יהיה משפט הכהנים... ונתן לכהן הזרוע והלחיים והקבה". בכף החיים אף מופיע "לשם יחוד" אותו יש לומר: "לשם יחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה הריני בא לקיים מצות נתינת הזרוע והלחיים והקבה לכהן כמו שאמר הכתוב ונתן לכהן הזרוע והלחיים והקיבה לתקן את שורש מצווה זו היא וכל מצות הכלולות בה במקום עליון ויהי נועם ה' אלקינו עלינו ומעשה ידינו כוננה עלינו ומעשה ידינו כוננהו".
כשרות בשר בהמה שלא הורמו מתנותיה

אכילת המתנות עצמן היא ביטול מצוות עשה, וכרוכה גם באיסור של גזל מן הכהנים. כל זאת לגבי אכילת שלשת המתנות בעצמן, ואילו כלפי שאר חלקי בשר הבהמה שלא הורמו מתנותיה קיים חילוקי דעות בדברי חז"ל;
לפי גרסת התלמוד בבלי נדחית דעתו של רבי יוחנן לפיה אכילת שאר בשר בהמה (כלומר לא המתנות האמתיות בעצמן) שלא הורמו מתנותיה שקולה לאכילת טבל, ואילו הגרסה המקורית של השאילתות דרב אחאי גאון, מקיימת את דעתו של רבי יוחנן כהלכה פסוקה, להשוות אכילת בשר שלא הורמה מתנותיה כאכילת טבל.
בספרות הראשונים התקיים דיון בשאלה האם עולה מגרסת התלמוד בבלי שאין באכילה זו כל איסור, או שבעצם קיים איסור ורק שאיננו חמור כל כך כאכילת טבל. אולם, לפי רוב ככל פוסקי ההלכה, הימנעות מאכילת בשר בהמה שלא הורמו מתנותיה היא לכל הפחות בגדר מידת חסידות.
כשרות בשר בהמה שלא הורמו מתנותיה > הסכם מכירי כהונה וההתנגדות לו

במובן התלמודי הסכם מכירי כהונה הוא הסכם בלתי רשמי לפיו אנשי מקום מסוים נוהגים לתת את מתנותם אך ורק לכהן מסוים. הסדר זה יוצר חזקה ולכן מבחינות הלכתיות מסוימות נחשב הכהן כאילו זכה במתנות בעת השחיטה עוד קודם שהופרשו מן הבהמה. במובן המודרני, הסכם מכירי כהונה הוא שטר עליו חותם כהן ובו הוא מוכר את זכותו לקבלת המתנות בעד סכום כספי מסוים. בימי כהונת הרב לוי בן חביב כרבה של ירושלים הונהג הסכם זה עם הכהנים בו הומרו המתנות השונות בסכומי כסף קבועים. גם הרב צבי פסח פרנק תיקן הסכם זה בהיותו רבה של ירושלים, בנימוק שנתינת המתנות תגרום הפסדים גדולים לבעלי האטליזים הכשרים. בספרו של הרב ברוך ישר "תורת הכהן והלוי בימינו" (ה'תשכ"ז) הובא נוסח שטר הסכם מכירי כהונה שנהג בירושלים והרקע להנהגתו.
להסכם זה קמו מתנגדים בטענה כי אין לכהן פרטי סמכות לוותר על מתנת כלל הכהנים ו"למכור" את המצווה. בנוסף קיים חשש שהמכירה איננה נעשית בשווי האמיתי של הבשר, וגם איננה נעשית תוך הסכמה אמיתית ומלאה של הכהן, וכמו כן מונעת מהכהן האפשרות לאכול את המתנות "בצלי ובחרדל" כאמור בגמרא.
הנוהג כיום

ההקפדה על נתינת זרוע לחיים וקיבה לכהנים הלכה והתמעטה, החל מתקופת התלמוד ועד ימינו בכל תפוצות ישראל. נוהג זה קיבל גושפנקה בדבריו של הטור. עדותו של המהרי"ץ מסוף המאה ה-18 בהערתו לתיאור המצב של המקילים במצווה, מלמדת כי בתימן המשיכה ההקפדה על הרמת המתנות גם בימיו:
דע כי המנהג קדמון היה בכאן להפריש מתנות אלו כסברת הרמב"ם מאריה דאתרין, ולא טוב עשה מי שהרפה מצווה זו מקהל ה' כיון שהמנהג פשוט בינינו מעולם כך
על פי בדיקה שנערכה בשנת ה'תשס"ה (2005), ברוב המשחטות אשר בארץ ישראל אין כל התייחסות לנושא, ומתנות הכהונה נמכרות ככל יתר הבשר. בחלק קטן מן המשחטות קיים הסכם מכירי כהונה עם כהנים ספציפיים. הרבנות הראשית לישראל מנסה לעודד את בתי המטבחיים לבצע את הנתינה לפחות באופן זה, אך בהצלחה חלקית.
הנוהג כיום > בירורים בנוהג הקיים

חכמי הדת בתקופת האחרונים לימדו זכות על שוחטים שלמעשה מונעים את נתינת המתנות, עקב הסתמכות על טענות הלכתיות שונות, ובהן טענת "המוציא מחברו עליו הראיה" (למטילים ספק בייחוסם של הכהנים). כמו כן, יש הנסמכים על כלל בהלכות השבת אבידה לפיו אין מוצא האבדה חייב להחזיר את האבדה עד שהבעלים נותן סימן מובהק שיש לו בחפץ. נוסף להצדקות ההלכתיות, יש שתלו את הנוהג הקיים בסיבות טכניות שונות - זמני מצוקה, עליות מחירים ואי עמידה על הזכות מצד כהנים.
לעומתם, המתנגדים לסברות אלו טוענים כי הפוסקים נימקו שאין צורך בכהן מיוחס אלא די בכהן מוחזק[דרוש מקור: נא להביא מקור מדויק בבקשה]. כמו כן, בניגוד להשבת אבדה והמוציא מחבירו, במתנות כהונה מוטלת חובה פוזיטיבית על השוחט לחזור אחר כהן ולא כמצוות השבת אבדה שרשאי מוצא המציאה לשבת בביתו ולחכות לדרישת בעל האבדה.
לקריאה נוספת

"גז צאנך - מתנת חלקו", הרב משה רוזנר, ירושלים ה'תשס"ד
"משפט הכהנים", יורה דעה סימן ס"א, מכון איגוד הכהנים, ברוקלין ה׳תשע״ה
טוביה אשבל

אין תמונה חופשית
מצפור הארזים ע"ש טוביה אשבל
טוביה אשבל (1916–1995) היה יערן והמנהל הראשון של חבל הצפון בקק"ל. אשבל
כיהן גם כנשיא "מועדון רוטרי צפת".
אשבל נולד בעקרון בשנת 1916, לחיה ולויק אשבל. פעל ליעור הגליל בשנים 1937–1995. היה ראש קבוצת כפר יערנים שהיוותה את הבסיס למושב ביריה של ימינו.
בשנת 1958 נטע ביער ביריה עצי ארז אטלנטי בעזרת זרעים שהביא מטורקיה, ולזכרו נקראת החלקה "מצפור הארזים ע"ש טוביה אשבל".
אשבל היה אמור לפרוש מתפקידו בשנת 1983 אך בעקבות בקשתו של חיים צבן, מנהל פיתוח הקרקע בקק"ל, הסכים להקים את "המדרשה הגלילית לפיתוח הסביבה ושימורה" להעברת הידע המעשי שצבר לדור הצעיר. אשבל עמד בראש המדרשה בשנים 1983-1990.
אחיו ראובן אשבל פיתח מחרשה הנקראת "מחרשת אשבל".
הערות שוליים

↑  כתב העת יער גיליון 14 עמוד 62
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חטיבת עציון גבר

| --- | --- |

תג היחידה של חטיבת עציון גבר
 פרטים
 סוג:  חטיבת שריון
 בסיס האם:  מחנה המצודה באילת
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1982–1991 (כ־9 שנים)
 מקים היחידה:  יעקב שדה (שאשא)
 פיקוד
 יחידת אם:  עוצבת אדום עוצבת אדום
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
חטיבת עציון גבר (חטיבה 550) הייתה חטיבה שריון תחת פיקודה של עוצבת אדום בפיקוד הדרום של צה"ל.
היא נקראת על שם עציון גבר, שבסיס החטיבה שכן באזור הקרוב אליו. בשנת 1982 הקים אל"ם יעקב שדה (שאשא) את החטיבה על בסיס גדוד טנקי שרמן שהיו בגזרת אילת ופלוגה שהייתה בעין יהב. בסיס החטיבה היה במחנה המצודה באילת.
החטיבה כללה 3 גדודי מג"ח 6 - גדוד 8511, גדוד 7017, וגדוד 7013, כמו כן, בחטיבה היו פלוגת סיור, פלוגת נ"ט, פלוגת הנדסה ופלוגת חימוש קדמית.
ב-1991 פורקה החטיבה.
מפקדי החטיבה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| שם | תקופת כהונה כמפקד החטיבה | הערות |
| --- | --- | --- |
| יעקב שדה (שאשא). | 1982 - | מקים החטיבה |
יוסף מורג:
לקריאה נוספת

חטיבת עציון גבר באתר יד לשריון
טאקואינום סניטאטיס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוגה:  ספר לימוד 
 נושא:  רפואה, ארבע הליחות 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1531 
 
איור מהמאה ה-14
טאקואינום סניטאטיס (בלטינית: Tacuinum Sanitatis) הוא ספר מימי הביניים בתחום הרפואה. ספר איורים זה התבסס על הספר "תקווים א-סחה" (تقويم الصحة - בערבית: "שימור הבריאות" או "תיקון הבריאות") מאת אבן בוטלאן. הספר תורגם ללטינית ואויר על ידי מאיירים אירופאים.
הספר מתאר את התכונות הרפואיות של מאכלים וצמחים, אולם כולל גם הערות ואיורים על מנוחה, צורות נשימה ובריאות הנפש.
ספר זה הפך פופולרי ונפוץ ביותר באירופה של שלהי ימי הביניים. המילה האיטלקית taccuino, מקורה בשמו של הספר, ומשמעה "ספר הדרכה".
איוריו של הספר שופכים כיום אור על אורח החיים האירופאי בשלהי ימי הביניים, ועל הידע הרפואי והחקלאי האירופאי בתקופה זו.
זרז

המבנה התלת-ממדי של האנזים נויראמינידאז. אנזימים הם חלבונים המשמשים כזרזים של תגובות ביוכימיות בכל היצורים החיים
זָרָז (גם: קָטָלִיזָטוֹר) הוא חומר המסוגל להאיץ מהלכן של תגובות כימיות. המושג נטבע לראשונה על ידי הכימאי השוודי ינס יאקוב ברצליוס, אשר גילה את תופעת הקטליזה ב-1835.
הזרז עצמו משתתף בתגובה, אך הוא אינו מִתכּלֶה ואינו משתנה בעקבותיה, ועל כן אינו חלק מהתוצרים או מהמגיבים. נהוג לרשום אותו בנוסחת התגובה מעל החץ המציין את המעבר מהמגיבים לתוצרים.
הזרזים מאיצים תגובות שבהיעדר הזרז היו מתרחשות באיטיות רבה; הזרזים אינם מסוגלים לגרום לתגובות שבהיעדר הזרז לא היו יוצאות כלל לפועל. זרזים אינם משפיעים על הרכב המערכת בשיווי משקל, אלא רק מזרזים את ההגעה למצב של שיווי משקל. אותו זרז פועל תמיד הן על התגובה הישירה והן על התגובה ההפוכה. הזרזים מאיצים את התגובה באמצעות הורדת אנרגיית השפעול של התגובה, כך שיותר מולקולות עשויות להגיב בה. זרזים מסוגלים להאיץ את מהירות התגובה פי אלפי ואף מיליוני מונים, כך שלעיתים בהיעדר זרז, התגובה תושלם רק לאחר אלפי שנים. בדרך כלל מספיקה כמות קטנה ואף זעירה מהזרז כדי שהתגובה תתבצע מהר יותר - במעבדה ובתעשייה, משתמשים בדרך כלל בכמות זרז של כמה אחוזים מכמות המגיבים.
נהוג לחלק את הזרזים לשתי קטגוריות:
זרז הטרוגני: מצוי במצב צבירה שונה מזה של המגיבים. דוגמה לכך היא תגובה שבה הזרז הוא משטח מתכת מוצק שעליו מתרחשת התגובה, ושסופח את המגיבים הנוזליים או הגזיים; הספיחה גורמת לערעור הקשרים הבין-אטומיים שבמולקולות החומרים המגיבים וכך מקל על יצירת קשרים חדשים.
זרז הומוגני: מצוי באותו מצב הצבירה של המגיבים, בדרך כלל מומס בתמיסה. דוגמה קלאסית לזרז מסוג זה היא קומפלקס עם אטום מתכתי במרכז, מוקף במולקולות אורגניות (ליגנדים). הזרז יוצר חומר ביניים עם אחד המגיבים; חומר הביניים ממשיך להגיב עם המגיב השני; נוצר חומר חדש, ואילו הזרז משתחרר חזרה לתמיסה, כך שהוא אינו מתכלה או נצרך. אנזים הוא דוגמה נוספת לזרז הומוגני, אם כי לעיתים אנזימים נחשבים לקטגוריה שלישית של זרזים.
הנוסחאות הבאות מתארות באופן עקרוני תגובות כאלו:
זרזים רבים הם חומצות או בסיסים חזקים; תגובות רבות מסוגלות להתרחש רק בסביבה חומצית או בסיסית, והזרז מספק סביבה זו. זרזים אחרים הם מתכות אדישות - כאלו שכמעט ואינן נוטות להגיב, כגון מתכות מקבוצת הפלטינה. גם ברזל משמש כזרז בכמה תגובות.
שימוש בזרזים כיראליים מאפשר תגובות כימיות סטריאוסלקטיביות, כלומר, כאלו שבהן נוצר עודף של אחד הסטריאואיזומרים. תגובות אלו נקראות גם סינתזות אסימטריות מזורזות.
היסטוריה

השם העברי, זרז, מגיע מלשון "זירוז", כיוון שהוא מאיץ את קצב התגובה. השם באנגלית ובשפות אחרות, קטליסט, מגיע מהמילה היוונית καταλύειν, שמשמעותה "לבטל", "לפרום" (במובן פרימת קשר) או "להרים" (במובן של להרים חפץ מהרצפה).
הכימאית אליזבת פולהיים הציעה לראשונה את רעיון הקטליזה (אך לא את המילה) בספר שפרסמה בשנת 1794, כאשר הציגה מנגנון תגובה בו מים משתתפים בתגובת חמצון-חיזור של מתכת, אך נוצרים מחדש בסוף התגובה, כלומר - משמשים כזרז ולא כמגיב. ב-1835 ינס יאקוב ברצליוס טבע את המושג "קטליזה".
זרזים ביולוגיים

בתאיהם של כל היצורים החיים קיימים זרזים ביולוגיים; אלו הם האנזימים. כמעט כל האנזימים הם חלבונים; ברבים מהאנזימים מצויים אטומי מתכת, כגון: ברזל, נחושת, אבץ וסלניום, המכונים קופקטורים והמשתתפים באופן פעיל בתהליך הזירוז.
האנזימים מזרזים את התגובה על ידי הבאת שני המגיבים האחד אל עבר השני, באופן המאפשר התאמה מרחבית מרבית, כך שהקבוצה הפעילה במגיב האחד נמצאת קרוב לקבוצה הפעילה במגיב השני. התאמה מרחבית זו מתרחשת בתדירות נמוכה בלבד באופן טבעי (ספונטני), וכך מצליחים האנזימים להאיץ באופן משמעותי את התגובה. בנוסף, האנזימים מספקים סביבה נוחה להתרחשות הריאקציה. למשל, לאנזימים מסוימים שיירים חומציים באתר הפעיל התורמים יוני מימן למגיב ובכך מערערים את יציבותו, ואחרים מספקים סביבה הידרופובית המקטינה את אנרגיית ההפעלה הדרושה לשם התרחשות התגובה.
חשיבותם של האנזימים לחיים היא קריטית והחיים אינם מתקיימים בלעדיהם. מחלות רבות, התוקפות גם בני אדם, נובעות מפגם באנזים כלשהו.
חקר זירוז התגובות בכימיה נחקר בענפי הקינטיקה והתרמודינמיקה. הללו חוקרות גם את האנזימים, לצד הביוכימיה.
סוגים שונים של קטליזה

לרוב, הזרזים פועלים לפי אחת או יותר מאסטרטגיות התגובה הבאות:
קטליזה קוולנטית : האתר הפעיל מכיל קבוצה מגיבה (ראקטיבית), שהיא בדרך כלל נוקלאופיל שאופי הקשרים הקוולנטיים שלו משתנה באופן זמני תוך כדי הקטליזה (לדוגמה כימוטריפסין)
קטליזת חומצה-בסיס כללית : מולקולה שאיננה ממים ממלאת את התפקיד של מוסר או מקבל פרוטון.
קטליזת יוני מתכת: יוני מתכת יכולים לפעול בכמה צורות. לדוגמה: יון מתכת יכול לשמש כזרז אלקטרוליטי, המייצב את המטען החשמלי של תוצר הביניים. דוגמה נוספת היא יון מתכת שיכול ליצור נוקלאופיל באמצעות הגדלת החומציות בסביבה הקרובה של המולקולה. אפשרות נוספת היא שיון המתכת ייקשר לסובסטרט ויגדיל את מספר הקשרים עם האנזים, ובאופן זה תגדל אנרגיית הקשר.
קטליזה על ידי קרבה: בתגובות רבות מעורבים שני סובסטרטים הרחוקים זה מזה, וניתן להגביר את הקצב שלהן באמצעות קירוב פיזי של שני הסובסטרטים זה אל זה, על משטח קישור יחיד על האנזים.
זירוז שלילי

זרז שלילי (בלועזית: אינהיביטור) מאט את התגובה הכימית.
הערות שוליים

↑  יש גם מולקולות RNA הפועלות כאנזימים. ראו ריבוזים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284858105171  BnF: cb11931126p (data)  GND: 4029919-3  LCCN: sh85020940  LNB: 000090608  NDL: 00572116  NKC: ph196746
חטיבת מכבים

|  פרטים |
| --- | --- |
 סוג:  חטיבה מרחבית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2004–2008 (כ־4 שנים)
 התמזגה לתוך:  חטיבת בנימין, חטיבת אפרים
 מקים היחידה:  בני מר
 מלחמות:  האינתיפאדה השנייה
 פיקוד
 יחידת אם:  אוגדת אזור יהודה ושומרון אוגדת אזור יהודה ושומרון
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
 
חטיבת מכבים הייתה חטיבה מרחבית של צה"ל שתפקידה היה לשמור על קו התפר באזור מודיעין ולמנוע אירועי פח"ע. החטיבה פעלה תחת פיקוד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
ב־2004, במהלך האינתיפאדה השנייה הוקמה כחטיבה מרחבית שביעית באוגדת איו"ש על בסיס מפקדת האגד הארטילרי עוצבת עמוד האש, ובהמשך על בסיס מפקדות של חטיבות תותחנים ושריון סדירות בהם חטיבת האש 282 חטיבה 188 וחטיבה 401. תפקיד החטיבה היה אחזקת קו התפר באזור מודיעין. החטיבה הייתה אחראית מאזור נחל שילה שליד קלקיליה עד מבואות ירושלים. החטיבה פיקחה מטעם הממשל הצבאי מעבר לקו הירוק על 32 כפרים פלסטיניים ותשעה יישובים ישראליים. בין הכפרים הפלסטינים היו בית סירא, בידיה, חרבתא אל-מצבאח, בית עור א-תחתא, והיישובים הישראלים חשמונאים, לפיד, מתתיהו, מודיעין עילית, מבוא חורון, אורנית, מתן ואייל.
ביולי 2008 נסגרה החטיבה וחטיבת אפרים קיבלה את האחריות על רוב האזור.
מפקדי החטיבה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| בני מר | 2004–2005 | לימים ראש מטה פיקוד הצפון |
דוד סויסה: 
רועי ריפטין: 
משה שטרית: 
| יוני גדג' | 2005–2007 |  |
יצחק תורג'מן:
הערות שוליים

↑  פליקס פריש, ‏48 התרעות לפיגועים; 10 מבוקשים נעצרו ביו"ש, באתר גלובס, 10 בפברואר 2004
↑  דבר מפקד חטיבה 188 במלחמה לבנון השנייה, אל"ם (מיל') משה שטרית, באתר www.lebanonwar2.idf.il
1 2  'מדוע הטיל צה"ל שטח צבאי סגור?' - חדשות מדיניות ופוליטיקה, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  דני זאק, ריקי הראל, אירית חודורוב, חטיבה צבאית חדשה תפעל באזור, באתר ynet, 18 בפברואר 2004
↑  "כדי להיות איש אש טוב צריך להבין הקשרים רחבים" – תמיד תותחן