אדוארד ל. אטקינסון
מחלוקת: הפקודות בנוגע לכלבים

בתפקידו כמפקד הבסיס בתקופה הקריטית של פברואר-מרץ 1912, נדרש אטקינסון להוציא לפועל את הוראותיו של סקוט לגבי השימוש בכלבים לאחר שובם משלב חומת הקרח של המסע לקוטב.
ואולם, בפקודותיו של סקוט בשאלה כיצד בדיוק יש להשתמש בכלבים היו אכן הבדלים, או שהן נראו, לפחות, בלתי ברורות. בפקודות לג'ורג' סימפסון ולמירס ממש לפני צאתו לדרום, הורה סקוט שלאחר שובם מליווי המסע לקוטב ייצאו הכלבים למסע שני על חומת הקרח "כדי להעביר למחנה טון אחד 5 מנות "XS", או בכל מקרה 3. ... וכן מזון כלבים רב ככל שיוכלו לשאת", ודבר זה ייעשה עד 12 בינואר 1912. כמו כן הורה למירס לקחת את הכלבים למסע שלישי על פני חומת הקרח באמצע פברואר. הבלבול חל ככל הנראה בפקודותיו בנוגע למסע הזה: נראה שהוא תוכנן בתחילה רק לזירוז שיבתה של קבוצת הקוטב (כדי לאפשר לאנשיה להגיע לספינה), ולא כמשימת חילוץ. ההוראות שסקוט נתן לאטקינסון כשזה פנה לחזור לבסיס בראש קרחון ביחרדמור, קבעו ש"הכלבים ירחיקו ככל שיוכלו". לרוע המזל, סקוט לא הבהיר את מטרתו (וגם לא התבקש לכך - זאת הייתה משלחת של הצי), אבל ייתכן שבשלב זה צפה כבר שהכלבים עשויים להידרש כדי להחזירו לבסיס.
פרישתו של מירס מן המשלחת ואי-זמינותו להמשך העבודה על חומת הקרח הביאו לשינוי בתוכניות, וסקוט סיבך את המצב כשלקח את הכלבים למרחק רב הרבה יותר במסע אל הקוטב מכפי שתוכנן תחילה, כך שהם לא חזרו לבסיס לפני 5 בינואר; מסעם השני של הכלבים אל חומת הקרח לא יצא כלל לפועל, ואף כי מנות המינימום של 3 XS הובאו לתחנה לפי המתוכנן (בידי קבוצת מושכי-מגררות שכללה את דיי, הופר, קליסולד ונלסון), לא כן מזון הכלבים. הסיבה לכך יכלה להיות שכחה, אי-הבנה, חוסר תקשורת, הפרת משמעת, או אי-רצון להתיש את הגוררים: העברת האספקה הייתה אמורה להתבצע על ידי הכלבים (ראו בהמשך). משמעויות ההשמטה הזאת התבררו רק לאחר זמן - פירושו של דבר היה, שכל תנועה עתידית של הכלבים דרומית לתחנת טון אחד, אם למטרת הצלה ואם למטרה אחרת, תהווה בעיה.
בעוד שהשמטת שתי מנות XS הייתה משמעותית פחות מזו של מזון הכלבים (בסופו של דבר התברר שלא הייתה כל משמעות: קבוצת הקוטב לא הגיעה כלל לטון אחד) היא שינתה בכל זאת את מטרות המסע האחרון, שנדרש עכשיו להעביר את המנות הללו, במקום לסייע פשוט בהחזרת האנשים.
כאשר התברר לאטקינסון, שמירס לא יבצע את המסע "השלישי", הוא תכנן תחילה לקחת את הכלבים בעצמו וכבר הגיע אל האט פוינט עם דמיטרי ב-19 בפברואר. אלא שהגעתו של קרין באותו יום, עם החדשות שלאשלי מחכה עם אוונס החולה במחנה קורנר, כפתה שינויים נוספים בתוכניות. הכלבים נשלחו תחילה לבצע את חילוצם של השניים, ומכאן שהיה זה כבר ה-26 בחודש לפני שפלוגת החילוץ יצאה בדרכה לטון אחד. אטקינסון גם פסק, שחובתו הראשונה, כרופא, היא לטפל באוונס, שהיה במצב קשה ביותר. וכך (לאחר שנקרא עם רייט לבוא בדחיפות מכף אוונס, לפי הודעה שנשלחה עם קרין), היה זה צ'רי-גארארד שעמד בראש המשימה. רב-תושייה ומוכשר ככל שהיה, צ'רי-גארארד לא היה בכיר במשלחת כמו אטקינסון ולא מנוסה בנהיגת הכלבים כמו מירס (הוא היה גם מותש הרבה יותר ממירס, לאחר שגרר במו ידיו מזחלת אל ראש קרחון בירדמור וחזרה, ואחר עזר לפרוק את ה"טרה נובה" על פני 32 ק"מ של קרח ימי בין הספינה לבין היבשה; מירס, לעומת זאת, רק נסע עד למרגלות הקרחון, לשם נהג בצוות כלבים לכל אורך הדרך.
פינז טוען, שסקוט פשוט "גילה גמישות" בשינוי תוכניותיו. אבל דאגה גוברת שמא ייאלץ להיעזר בכלבים ניכרת אולי בפקודתו לאטקינסון "הרחק להגיע ככל שתוכל". אטקינסון, שהיה מודע עכשיו להיעדר כל מזון כלבים בתחנת טון אחד, כתב: "יש להדגיש, בלי שיהיה בכך משום הפרזה, שצוותי הכלבים נועדו אך ורק להאיץ את שובה של הקבוצה הדרומית ובשום אופן לא כמשלחת חילוץ". להגנתו של אטקינסון הכרחי לציין, שקבוצתו של סקוט עוד לא הייתה באיחור. לדברי צ'רי-גארארד, אטקינסון הורה לו "להפעיל שיקול דעת" במקרה שלא יפגוש את סקוט בתחנת טון אחד. האפשרויות שעמדו לפניו היו להמתין, או להמשיך דרומה תוך קטילת כלבים לשמש כמזון לכלבים הנותרים - לא הייתה לו כל אפשרות אחרת, כיוון שהמחסן היה ריק ממזון כלבים. בדברי צ'רי-גארארד, שהעיד עליו את ההוראות שניתנו לו, אם מאטקינסון או בסופו של דבר מסקוט, מתגלה סתירה בספרו, ההוראות "שלא שונו מעולם" היו, שיש לשמור את הכלבים למסעות מדעיים בשנה הבאה ו"לא להעמידם בסכנה" במהלך הקיץ והסתיו של 1911-12. צ'רי-גארארד, שייחס חשיבות להוראה ש"לא להעמידם בסכנה" (ולנוכח מזג אוויר קשה, בעיות ראייה, מחלה והיעדר כישורי ניווט), בחר לחכות. אטקינסון שיבח החלטה זו כנכונה ולאור מצבם הבריאותי המעורער של האנשים והכלבים כאחד בשובם, נראה שהיה זה חוסר אחריות לנהוג אחרת) אבל מאוחר יותר היה עתיד לגרום לצ'רי-גארארד סבל רב.
פינז שואל, אם יש מקום להטיל אשם מסוים על אטקינסון (או מירס, או צ'רי-גארארד, או סקוט עצמו), אבל איננו מגיע למסקנה ברורה. הוא מקשה, מדוע מירס, שחזר לבסיס ב-5 בינואר וידע בהכרח כי מלאי מזון הכלבים בתחנה לא חודש, קיבל את רשותו של אטקינסון לחכות בחיבוק-ידיים, כפי שנראה, בכף אוונס עד שעלה אל הספינה ב-5 במרץ. וצ'ארלס רייט היה איתן בדעתו, כי מירס הוא שהיה צריך להישלח לתחנת טון אחד, ולא צ'רי-גארארד. בשנים הבאות טען אטקינסון, שמירס "סירב פקודות" (של מי?) כשלא צייד את מחסן מזון הכלבים בתחנה, אבל לא נמצאו ראיות לכך בכתובים.
יש לזכור, מכל מקום, שדבר מן האירועים ששינו את אופני השימוש בכלבים ומפרט הצידה שנלקחה לתחנת טון אחד (שיבתם המאוחרת של הכלבים ממסעם הראשון, פרישתו של מירס, ומחלתו של אוונס) לא היה בשליטתו או באחריותו של אטקינסון. יתרה מזאת, חשוב לזכור את התאריכים: אטקינסון עצמו לא חזר מן הדרום עד ל-29 בינואר ומכאן שלא היה לו חלק בהחלטה להסתפק רק במינימום של 3 מכסות XS ולוותר מכל וכל על מזון כלבים בתחנת טון אחד, שהתקבלה בראשית ינואר, ועד שנודע לו עליה, כבר היה מאוחר מדי; הוא לא ידע על החלטתו של סקוט לקחת חמישה אנשים לקוטב (והחישוב מחדש של מכסות המזון, שנבע מכך) עד שקרין הגיע להאט פוינט ב-19 בפברואר; לא הייתה לו כל סיבה ממשית לדאגה לקבוצת הקוטב עד לשובם של צ'רי-גארארד ודמיטרי ב-16 במרץ, ועוד פחות מכך כשיצאו לדרך ב-26 בפברואר (ההזדמנות האחרונה שלו לתת הוראות לצ'רי-גארארד חסר הניסיון). חשוב מכל, אולי, רק עם שובם של הכלבים ב-16 במרץ נוצר לראשונה מצב, שהצדיק מבחינתו את לקיחת הפיקוד על המשלחת כולה: עד שהתברר שקבוצת הקוטב לא תשוב, היה אטקינסון פשוט הקצין הבכיר (הבריא) במקום. המסקנה המתבקשת היא, שאטקינסון לא ראה את עצמו ממלא תפקיד זה באופן מלא עד שהוא וקהן יצאו ממחנה קורנר ב-30 במרץ, אז כתב כי הוא "שלם בלבו" עם עובדת מותם: מן הסתם קיננה בו עדיין תקווה כל שהיא עד ל-26 במרץ לפחות, שאם לא כן למה סיכן את חייו ואת חיי קהן ביציאה אל חומת הקרח במועד מאוחר כל כך בעונה? הואיל והמשלחת התנהלה לפי תנאי הצי, ייתכן שאטקינסון הרגיש, שאין לו סמכות לכל דבר אחר פרט לביצוע פקודותיו המקוריות של סקוט, גם לא להורות למירס לצאת עם דמיטרי והכלבים אל תחנת טון אחד.
פינז מסכם: "אנשים רבים מעורבים במה שסקוט הגדיר, תסבוכת עלובה', וכל אחד מהם סיפק גרסה משלו למה שגרם להם לפעול או להימנע מפעולה בעת ההיא. סקוט לא קצב אשמה לזולתו, אף לא לקח אותה על עצמו."