stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט סנט-גיירגי
רקע משפחתי ושנות ילדותו

אלברט סנט-גיירגי נולד בבודפשט ב-16 בספטמבר 1893, בימי השלטון האוסטרו-הונגרי, כבן השני מבין שלושת ילדיו של מיקלוש סנט-גיירגי (או בגרמנית, פון סנט-גיירגי), בעל אחוזה, יליד העיר טרגו מורש (מארושוואשארהיי) בטרנסילבניה. אחד מאבותיו, מטיף רפורמי בשם סמואל, קיבל בשנת 1608 תואר אצולה.
אמו של אלברט, יוזפינה לודוביקה, נולדה למשפחת לנהושק הקתולית משפחה של מדענים ידועים. אביה, יוז'ף לנהושק (1888-1818), ואחיה, מיהאי לנהושק (1937-1863), היו פרופסורים לאנטומיה באוניברסיטת בודפשט.
האב היה לעיתים קרובות רחוק מביתו בפשט משום שהיה עסוק בניהול האחוזה המשפחתית, כ-80 ק"מ מהבירה.
בימי הקיץ הצטרפו אליו גם שאר בני המשפחה. האם הייתה חובבת זמרת אופרה וגם הילדים קיבלו בבית חינוך למוזיקה. אלברט למד לנגן  פסנתר, ואחיו, פאל, הפך בסופו של דבר לכנר מקצועי.
בשנות בית הספר היסודי היה אלברט ילד שובב, שלא השקיע בקריאת ספרים ובלימודים ונעזר לא פעם בשיעורים פרטיים. הוא אהב, בין השאר, לרכב על סוסים ולצוד. לכן, כשלפתע, בארוחת ערב משפחתית, בגיל 16, הכריז שהוא רוצה להיות מדען בתחום הרפואה, ניסה דודו, הפרופסור לנהושק, שהיה נערץ עליו, להניאו מתוכניותיו ולכוונו לתחומים כמו קוסמטיקה, רוקחות או רפואת שיניים.
דעתו של הדוד עליו השתנתה במידה רבה אחרי שהנער סיים בהצטיינות את הגימנסיה הרפורמית ברחוב לוניאי. לאחר שאלברט התקבל לפקולטה לרפואה, הסכים דודו לשתפו במחקריו על פי הטבעת והחלחולת. כך קרה שהמאמר המדעי הראשון של אלברט סנט-גיירגי בשנת 1913 עסק באפיתל של פי הטבעת (כפי שהתבדח מאוחר יותר, "התחלתי עם המדע מהקצה הלא נכון").
שנות הלימודים ומלחמת העולם הראשונה

בשנת 1911 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת בודפשט. במהלך הלימודים התעניין במיוחד במדעי היסוד - החל מאנטומיה ופיזיולוגיה וכלה בבקטריולוגיה ומאוחר יותר בכימיה ובפרמקולוגיה. לימודיו הופסקו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. הוא גויס כחובש והשתתף בקרבות בחזית הרוסית והאיטלקית. אחרי שנתיים של לחימה איבד את אמונו בצדקת המאבק המזוין שיזם השלטון האימפריאלי ושאף לחזור ללימודיו ולמחקרים האהובים עליו. על פי ראיון שנערך עמו בערוב ימיו בתוכנית טלוויזיה של ה-BBC, לקח סיכון וירה בעצמו בזרועו השמאלית בנקודה שנראתה לו פחות מסוכנת, על מנת להבטיח את חזרתו הביתה. כפצוע מלחמה קיבל עיטור כסף לגבורה והתאפשר לו לחזור ללימודים.
באותה שנה התחתן עם אהובתו, קורנליה דֶמֵן (Demény), בתו של מנהל הדואר ההונגרי. היא ליוותה אותו בעת שירותו בבסיס האוסטרי בצפון איטליה, שבו הועסק במעבדה בקטריולוגית. סנט-גיירגי עזב את המקום כשנודע לו כי עורכים בו ניסויים על שבויי מלחמה איטלקיים.
בשנת 1917 קיבל תעודת דוקטור לרפואה.
פעילותו בין מלחמות העולם

לאחר סיום המלחמה עבר לעבוד במחקרים פרמקולוגיים במעבדה של ג. מנספלד בברטיסלאבה, שהייתה עדיין חלק מהונגריה. בינואר 1919, כשהעיר הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה העצמאית, עזב יחד עם רבים מתושביה ההונגרים. בהמשך נסע להשתלמויות ועבודות מחקר בתחום הפיזיולוגיה, הפרמקולוגיה, הבקטריולוגיה והכימיה הפיזיקלית בכמה מהמרכזים המדעיים הידועים במרכז ובמערב אירופה. בפראג למד אלקטרופיזיולוגיה אצל ארמין פון צ'רמאק, בברלין עבד במכון של לאונור מיכאליס ובהמבורג השתלם במשך שנתיים במכון להיגיינה טרופית.
משם המשיך להולנד. בשנת 1920 היה לעוזר מחקר במכון לפרמקולוגיה בליידן ולאחר מכן, להזמנתו של הרטוך יאקוב המבורגר עבר לאוניברסיטת חרונינגן. שם התמקדו מחקריו בכימיה של הנשימה התאית.
פעילותו בין מלחמות העולם > המעגל קרבס-סנט-גיירגי

תוך כדי חקר הבעירה הביולוגית והנשימה התוך-תאית, התהליכים החיוניים ליצור אנרגיה במערכות החיות, מצא סנט-גיירגי כי קיימת מערכת חומצות אורגניות העומדת בתווך בין שני המנגנונים שנראו מנוגדים - זה שתואר על ידי אוטו וארבורג - האקטיבציה של החמצן, וזה שתואר על ידי וילאנד - האקטיבציה של המימן. סנט-גיירגי תיאר את תלות-הגומלין ביניהם וערך תצפיות ראשונות במערכות אנזימים קו-הידרז ופוליפנול-אוקסידז בצמחים. כן הוכיח גם קיומם של אנזימים מסוג רדוקטזות ברקמות של צמחים ושל בעלי חיים.
למערכת שגילה סנט-גיירגי הוסיף האנס אדולף קרבס את תפקידן של החומצה הציטרית ושל נגזרותיה וכך הפך מעגל הציטראט קרבס - סנט-גיירגי לאחד המפתחות של התאוריה המולקולרית של המטבוליזם התאי.
פעילותו בין מלחמות העולם > ויטמין סי

עבודה זו הביאה לו מלגה לשנה מטעם "קרן רוקפלר" לצורך מחקרים במעבדה של פרדריק גואולנד הופקינס בקיימברידג'. את עבודתו לתואר שלישי בכימיה (1927) עשה שם. נושא התזה שלו היה בידוד חומר דמוי-סוכר בעל תכונות של מחזר (רדוקטנט) שהופק דרך קריסטליזציה מצמחים. החומר התברר להיות החומצה, שהוא קרא לה "הקסורונית" שיכלה להיות מופקת בכמות גדולה יותר מתוך רקמת האדרנל. הוא העלה את ההשערה שחומצה זאת, הנמצאת גם בפרי הדר ובכמה ירקות, היא הגורם המונע את מחלת הצפדינה. 
בתמיכתו של אדוארד קלווין קנדל התאפשר לסנט-גיירגי להמשיך במשך שנה נוספת במחקריו בקליניקת מאיו ברוצ'סטר בארצות הברית, שם ניתן היה להשיג את הכמויות הדרושות של בלוטת האדרנל. 
בשנת 1929 חזר לקיימברידג' עם החומצה המבודדת. תוך שנתיים הצליח לבודד כאונקיה מהחומר, אך לא התקדם עדיין בזיהויו.
בשנת 1931 נענה לקריאתו של שר החינוך והדתות ההונגרי, קונו קלבלסברג, והסכים לחזור למולדתו כדי לקבל משרת פרופסור לכימיה רפואית באוניברסיטת סגד, שהוקמה עם העברתו להונגריה של סגל האוניברסיטה ההונגרית של קלוז', עיר בטרנסילבניה שעברה לשלטון רומניה. סנט-גיירגי כיהן כפרופסור בסגד עד שנת 1945 והצטיין בכישוריו כמרצה המפרה את עבודת תלמידיו וכמנהל.
בסגד הראה סנט-גיירגי את מדגם החומצה ההקסורונית שברשותו לחוקר הונגרי צעיר יליד ארצות הברית בשם יוז'ף שווירביי (Svirbely), שסיים פוסט-דוקטורט בארצות הברית במעבדתו של צ'ארלס ג. קינג באוניברסיטת פיטסבורג. שווירביי ערך במעבדתו של סנט גיירגי ניסוי על קביות שהפך לציון דרך: קבוצה אחת של חיות מעבדה קיבלה מזון שעבר הרתחה (כשהיה ידוע כי הרתחה הורסת את הוויטמין סי), וקבוצה שנייה הואכלה במזון עשיר בחומצה הקסורונית. הקבוצה האחרונה פרחה בזמן שהחיות שבקבוצה הראשונה פיתחו סימני צפדינה ומתו. סנט גיירגי ושווירביי הסיקו כי החומצה ההקסורונית היא הוויטמין סי שאותו חיפשו. הסתבר כי החומצה ההקסורונית היא אננטיומר של חומצה שסנט גיירגי קרא לה "חומצה אסקורבית", בגלל התכונות שלה למנוע צפדינה (scurvy).
החל משנת 1933 חיפש סנט גיירגי מקורות טבעיים חלופיים לחומצה האסקורבית. למרות שמיצי התפוזים והלימון כוללים רמות גבוהות של חומצה אסקורבית, יש בתוכם גם סוכרים המקשים ביותר על הפקתה בצורה טהורה.
כפי שסיפר באוטוביוגרפיה שלו, ערב אחד הגישה לו אשתו בארוחת ערב פלפלים אדומים טריים. לא התחשק לו לאכלם ולפתע נזכר שדווקא את הירק הזה עוד לא בדק. לקח את הפלפלים למעבדתו וכבר באותו לילה בחצות מצא שהם אוצר שלם של ויטמין סי.
בהמשך השתמשו סנט גיירגי ושווירביי במספר ניסויים בפלפל מסוג פפריקה מהזן המשובח הנמצא בשפע באזור סגד, כמקור לוויטמין סי. קינג פרסם ממצאים דומים כמה שבועות מוקדם יותר ומכך התפתח סכסוך על בכורת התגלית במשך עשור שלם.
באותה תקופה, המשיך סנט-גיירגי במחקריו על הנשימה התאית וזיהה את החומצה הפומרית, את תפקידיה ותפקידן של חומצות דיקרבוקסיליות אחרות: (חומצה מאלית, חומצה סוקסינית) ושלבים במעגל שיוודע כ"מעגל קרבס". 
בסגד קשר סנט-גיירגי יחסי ידידות עם הפיזיקאי זולטן באי, איתו שיתף פעולה בהמשך בעבודות בתחום הביופיזיקה.
בשנת 1937 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה "על תגליותיו בנוגע לתהליך הבעירה הביולוגית תוך התייחסות מיוחדת לוויטמין סי ולקטליזה של החומצה הפומרית".
אקטין

בשנה שלאחר מכן החל במחקרים בתחום הביופיזיקה של השריר. בשנות ה-1940 המוקדמות יחד עם ברונו שטאוב הוא מצא שהשרירים כוללים אקטין, שתוך כדי התחברות לחלבון מיוזין ולמקור אנרגיה ATP גורם להתכווצות התאים (או הסיבים) השריריים.
ימי מלחמת העולם השנייה

כשגברה המגמה הפרו-נאצית במדיניות ארצו, סייע סנט-גיירגי, שהיה דמוקרט בהשקפותיו, לכמה מידידיו היהודים להימלט מהונגריה.
בתחילת שנת 1944, נוכח כישלונות הנאצים בחזית הסובייטית, ביקש המשטר ההורטיסטי להגיע להפסקת אש עם בעלות הברית, מאחורי גבה של בעלת בריתה, גרמניה. במסווה של נסיעה לשם הרצאה מדעית יצא סנט-גיירגי לקהיר בשליחותו של ראש הממשלה מיקלוש קאלאי לקידום המשא ומתן על הפסקת האש. אולם הקלפים נטרפו להם כשבמרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה ועל המדינה נכפתה ממשלה פרו-נאצית מובהקת בראשות הגנרל דמה סטויאי. סנט-גיירגי, שהיה על הכוונת של הגרמנים, חשש ממעצר ונאלץ לרדת בין למחתרת עד שנת 1945.
השנים אחרי מלחמת העולם השנייה

אחרי כיבוש הונגריה על ידי הצבא האדום, הכיר השלטון החדש הקומוניסטי ביוקרתו של סנט-גיירגי והוא הפך, לפחות באופן זמני, לדמות מקובלת פוליטית, עד כי נקשרו בשמו שמועות בדבר מינויו הצפוי לנשיא הרפובליקה ההונגרית. הוא עבר לעבוד באוניברסיטת בודפשט שם לימד והמשיך את עבודתו המדעית, כראש החוג לביוכימיה. הוא גם נבחר לפרלמנט וסייע בארגון מחדש של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בסופו של דבר, בשנת 1947, כשהשתתף בכנס בחו"ל והגיעה אליו הידיעה כי ידידו, הסופר לאיוש זילאהי נעצר על ידי השלטונות הקומוניסטים, החליט שלא לחיות יותר תחת המשטר הרודני ולהשתקע במערב.
חייו ופעילותו בארצות הברית

בשנת 1947 הקים סנט-גיירגי את המכון לחקר השרירים במעבדה הביולוגית הימית בוודס הול, מסצ'וסטס, בסיועו הכספי של איש עסקים ממוצא הונגרי, סטיפן ראט.
בשנים הראשונות לפעילותו במכון נתקל בקשיים כספיים ופוליטיים עקב מעמדו כחסר אזרחות ועל רקע קשריו בעבר עם הממשל הקומוניסטי במולדתו.
בשנת 1948 קיבל משרת מחקר במכון הלאומי לבריאות בבתסדה, מרילנד ועבד במקביל שם ובוודס הול.
בשנת 1950 קיבל מענקים מחברת "ארמור" למזון בשרי ומהאיגוד האמריקני לקרדיולוגיה שאיפשרו לו לפתח את המכון לחקר השרירים.
בשנות ה-1950 התחיל להשתמש במיקרוסקופ האלקטרוני על מנת לחקור את השרירים ברמת תת-יחידות.
הוא גילה שרקמת שריר המוחזקת בתמיסת גליצרין 50% שומרת על יכולתה להתכווץ (ואז החוקרים אינם זקוקים עוד למנות של שרירים טריים). 
בשנת 1954 זכה בפרס על שם אלברט לסקר למחקר רפואי יסודי על תרומת מחקריו על השרירים בהבנת המחלות של כלי הדם. שנה לאחר מכן קיבל גם אזרחות אמריקאית.
כעבור שנה נוספת נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנות ה-50 המאוחרות התעניין בחקר הסרטן והעלה היפותזות בנוגע ליישום תאוריות של מכניקה קוונטית בביוכימיה של התאים הסרטניים, אולם נכנס למשבר בעקבות מותו של סטיפן ראט, שהיה אחראי על הניהול הכספי של המכון לחקר השריר. סנט גיירגי נרתע מלקבל מימון ממשלתי שהותנה בדרישות מגבילות שחייבו הנמקת ההוצאות ומעקב אחרי שלבי המחקר. בשנת 1971, אחרי שהתלונן בריאיון לעיתון על הקשיים הכלכליים בהם נתקל בעבודתו המחקרית, נחלץ לעזרתו עורך דין בשם פרנקלין סולסברי והקים עבורו מוסד ללא כוונת רווח - "הקרן הלאומית לחקר הסרטן".
מאוחר יותר התמקד סנט גיירגי בקשר הסיבתי בין היווצרות הסרטן ובין הרדיקלים החופשיים ותר אחר בעיה אלקטרונית ברמה מולקולרית.
אלברט סנט-גיירגי נפטר ב-22 באוקטובר 1986 בוודס הול, מסצ'וסטס.
חייו הפרטיים

סנט-גיירגי היה נשוי 4 פעמים. בין השנים 1917 - 1941 לקורנליה דֶמֵן (1961-1898), בתו של מנהל הדואר ההונגרי. בשנת 1918 נולדה להם בת בשם קורנליה סנט-גיירגי (1969-1918).
המדען התגרש מאשתו הראשונה בשנת 1941 ונשא באותה שנה את מרטה בורבירו מישקולצי, ילידת סובוטיצה (1963-1910). היא נפטרה מסרטן בשנת 1963.
כעבור שנתיים, בשנת 1965, הוא התחתן בשלישית עם צעירה בת 25, ג'וּן סוזן ויכטרמן בתו של הביולוג ראלף ויכטרמן מוודס הול. מנישואים אלה נולדה להם בת. כעבור שלוש שנים, ב-1968, התגרש. אשתו הרביעית, החל משנת 1975, הייתה מרשה יוסטון, גם היא בשנות ה-20 לחייה. שניהם אימצו ילדה.
מבתו מנישואיו עם ג'ואן סוזן ויכטרמן, נולדו לו שלושה נכדים.
בין קרובי משפחתו שעסקו גם הם במדע ניתן לציין את אנדרו (אנדראש) סנט-גיירגי, אסטרופיזיקאי באוניברסיטת הרוורד ואת אנדרו סנט-גיירגי, ביופיזיקאי מאוניברסיטת ברנדייס. שניים מבני דודיו בדרגה שנייה הם פיזיקאים וממציאים: גזה סנט-גיירגי וויקטור סנט-גיירגי.
בתו המאומצת, לולה סנט-גיירגי, היא אמנית פלסטית ומעצבת.
מותן מסרטן של אשתו השנייה ושל אחת מבנותיו הגביר את רצונו להשקיע מאמצים בחקר הסרטן.
פרסים ואותות כבוד

1937 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1946 - פרס קמרון (באדינבורו)
1954 - פרס אלברט לסקר למחקר רפואי יסודי
1956 - חבר באקדמיה הלאומית של ארצות הברית
מדליה על שם קלוד ברנאר
ספרים

סנט-גיירגי כתב מעל 300 מאמרים מדעיים ו-11 ספרים.
On Oxidation, Fermentation, Vitamins, Health, and Disease (1940)
Muscular Contraction (1947)
The Nature of Life(1947)
(1957) Chemical Physiology of Contractions in Body and Heart Muscle
Bioenergetics (1957)
Introduction to a Submolecular Biology (1960)
Lost in the Twentieth Century - an autobiographical article, Annual Review of Biochemistry 1963,32, 1-14
The Crazy Ape (1970)
Electronic Biology and Cancer: A New Theory of Cancer (1976)
The living state (1972)
Bioelectronics: a study in cellular regulations, defense and cancer
Lost in the Twentieth Century (1963)
לקריאה נוספת

Ralph Moss -"Free Radical: Albert Szent-Gyorgyi and the Battle over Vitamin C", ISBN 0-913729-78-7, (1988), Paragon House Publishers, New York.
המפלגה הפדרליסטית

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסד:  אלכסנדר המילטון 
 מנהיגים:  אלכסנדר המילטון 
 תקופת הפעילות:  1792–1824 (כ־32 שנים) 
 אידאולוגיות:  שמרנות מסורתית אמריקאית, תיעוש, פרוטקציוניזם, ריכוזיות, ריכוזיות של שליטה 
 מטה:  וושינגטון די. סי. 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין, ימין 
 צבעים רשמיים:  שחור, לבן 
 
המפלגה הפדרליסטית או המפלגה ההמילטונית הראשונה הייתה המפלגה הפוליטית הראשונה בארצות הברית. היא התקיימה משנות התשעים של המאה ה-18 עד 1816. שרידיה המשיכו להתקיים עד שנות ה-20 של המאה ה-19. הפדרליסטים דגלו בשלטון מרכזי חזק שיקדם צמיחה כלכלית ויחסים ידידותיים עם בריטניה, והתנגדו לצרפת המהפכנית. המפלגה שלטה בממשל הפדרלי עד 1801, כשנוצחה בידי האופוזיציה הרפובליקנית של תומאס ג'פרסון.
אלכסנדר המילטון
המפלגה הפדרליסטית נוצרה בין 1792 ל-1794, כקואליציה של בנקאים ואנשי עסקים שתמכו במדיניות הכלכלית של אלכסנדר המילטון. הם הפכו למפלגה הפדרליסטית, שהייתה מחויבת לממשל מרכזי חזק ויציב מבחינה כלכלית. הנשיא הפדרליסטי היחיד היה ג'ון אדמס. אף על פי שג'ורג' וושינגטון תמך בפדרליסטים, הוא התרחק מפוליטיקה מפלגתית.
המדיניות הפדרליסטית תמכה בכינון בנק לאומי, מכסי מגן ויחסים טובים עם בריטניה לפי הסכם ג'יי מ-1794. המילטון הטיף לפירוש מרחיב של החוקה האמריקנית. יריביהם, הדמוקרטים-רפובליקנים בהנהגת תומאס ג'פרסון, התנגדו למדיניות הפדרליסטית, במיוחד לבנק ולפירוש מרחיב לחוקה, ותקפו את הסכם ג'יי כבגידה בערכים הרפובליקניים לטובת המלוכה הבריטית. ההסכם עבר, ובשנות התשעים של המאה השמונה-עשרה הפדרליסטים ניצחו ברוב הבחירות למועצות המחוקקות. הייתה להם תמיכה חזקה בערים ובניו אינגלנד. לאחר שהדמוקרטים-רפובליקנים, שבסיס כוחם היה בדרום הכפרי, ניצחו בבחירות של שנת 1800, הפדרליסטים לא חזרו לשלטון. הם התנגדו למלחמת 1812, ונעלמו במהלך "עידן הרגשות הטובים" לאחר סיום המלחמה.
הפדרליסטים הותירו מורשת בדמות ממשל מרכזי חזק ויציב מבחינה פיננסית, ולאחר שאיבדו את השלטון עיצבו את מערכת המשפט האמריקנית בזכות שופט העליון ג'ון מרשל.
עלייתם

כשנכנס לתפקידו ב-1789, הנשיא וושינגטון בחר באלכסנדר המילטון, עורך דין מניו יורק, למשרת מזכיר האוצר. המילטון תמך בממשל מרכזי חזק עם אמינות פיננסית. הוא הציע תוכנית כלכלית שכללה תשלום חובות המדינות שנצברו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יצירת חוב לאומי ואמצעים לתשלום החוב, והקמת בנק לאומי יחד עם מכסי מגן. ג'יימס מדיסון, בעל בריתו של המילטון, ותומאס ג'פרסון, התנגדו לכך. כשנכתבה החוקה, היא לא חזתה יצירת מפלגות, למרות שהמילטון ומדיסון היו מיוצרי החוקה. המפלגות נחשבו לפלגניות ומזיקות לרפובליקניזם. מפלגות דומות לא היו קיימות בשום מקום אחר.
ב-1790, התחיל המילטון לבנות קואליציה לאומית. הוא הבין את הצורך בתמיכה פוליטית חזקה, ויצר קשרים עם לאומנים דומים והשתמש בקשריו במערכת האוצר כדי לקשר בין בנקאים וסוחרים בערים החדשות. מה שהחל כקבוצה בתוך הבירה הפך להיות מפלגה לאומית. המפלגה הפדרליסטית תמכה ברעיונותיו של המילטון, בממשל מרכזי חזק, והסכימה ליצירת בנק לאומי ומימון ממשלתי. בנושאי חוץ, הם תמכו בנייטרליות במלחמה בין צרפת ובריטניה.
רוב האבות המייסדים היו פדרליסטים. המילטון, מדיסון ואחרים נחשבו לפדרליסטים. הם הרגישו שתקנון הקונפדרציה היה חלש מדי כדי להקים ממשלה, והאמינו שיש ליצור ממשלה חדשה. המילטון הפך למזכיר האוצר, אולם כשהחליט לממן את החוב הוא פילג בין הפדרליסטים. ג'יימס מדיסון לא הסכים איתו בנושאים רבים, וכך נוצרה הקבוצה האנטי-פדרליסטית. הם הפכו לרפובליקנים בהנהגת ג'פרסון.
בתחילת שנות התשעים, העיתונים החלו לקרוא לתומכי המילטון "פדרליסטים", וליריביהם "דמוקרטים", "רפובליקנים", "ג'פרסונים", או "דמוקרטים-רפובליקנים". תומכי ג'פרסון קראו לעצמם "רפובליקנים" ולמפלגתם "המפלגה הרפובליקנית". הפדרליסטים היו אהודים בקרב אנשי העסקים ותושבי ניו אינגלנד. הרפובליקנים היו חקלאים שהתנגדו לממשל מרכזי חזק. הכנסייה האפיסקופלית תמכה בפדרליסטים, ומיעוטים אחרים תמכו ברפובליקנים. הערים תמכו בפדרליסטים, ואזורי הספר תמכו ברפובליקנים.
רשת המפלגות החלה לתפקד ב-1794 או 1795, כשמינויים פוליטיים החלו להתרבות. שיטת הבחירות הרובית יצרה פערים רבים בין המנצחים, שזכו בכל, לבין המפסידים, שלא זכו בכלום. המילטון חילק מעל 2,000 עבודות במחלקת האוצר, וג'פרסון חילק רק משרה חלקית אחת במחלקת המדינה. בניו יורק, ג'ורג' קלינטון נבחר להיות מושל ניו יורק והשתמש במינויים הפוליטיים כדי לעזור לרפובליקנים.
וושינגטון ניסה ונכשל לפייס בין שני החברים הבכירים בקבינט שלו. הוא נבחר ללא התנגדות במהלך הבחירות של שנת 1792. הדמוקרטים-רפובליקנים רצו שקלינטון יחליף את ג'ון אדמס הפדרליסט כסגנו, אולם אדמס ניצח. בקונגרס, המצב היה צמוד, כשהיו חברים נייטרליים. בתחילת 1793, ג'פרסון פרסם מאמרים כנגד המילטון, שהגן על מעשיו בשם העזרה לכלכלה האמריקנית.
הפדרליסטים טענו שהמילטון החזיר למדינה את השגשוג. בתגובה, טען ג'פרסון שהפדרליסטים הם אריסטוקרטים ומונרכיסטים.
כוח המפלגה בקונגרס

אמנם קשה לסווג את חברי הקונגרס בשנים הראשונות, אולם לאחר 1796 המצב הפך לברור יותר:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
: שנת הבחירות
| בית | בית הנבחרים 1788 | בית הנבחרים 1790 | בית הנבחרים 1792 | בית הנבחרים 1794 | בית הנבחרים 1796 | בית הנבחרים 1798 | בית הנבחרים 1800 | בית הנבחרים 1802 | בית הנבחרים 1804 | בית הנבחרים 1806 | בית הנבחרים 1808 | בית הנבחרים 1810 | בית הנבחרים 1812 | בית הנבחרים 1814 | בית הנבחרים 1816 | בית הנבחרים 1818 | בית הנבחרים 1820 |
| פדרליסטים | 37 | 39 | 51 | 47 | 57 | 60 | 38 | 39 | 25 | 24 | 50 | 36 | 68 | 64 | 39 | 26 | 32 |
| דמוקרטים-רפובליקנים | 28 | 30 | 54 | 59 | 49 | 46 | 65 | 103 | 116 | 118 | 92 | 107 | 114 | 119 | 146 | 160 | 155 |
|  % דמוקרטים רפובליקנים | 43% | 43% | 51% | 56% | 46% | 43% | 63% | 73% | 82% | 83% | 65% | 75% | 63% | 65% | 79% | 86% | 83% |

| סנאט | סנאט 1788 | סנאט 1790 | סנאט 1792 | סנאט 1794 | סנאט 1796 | סנאט 1798 | סנאט 1800 | סנאט 1802 | סנאט 1804 | סנאט 1806 | סנאט 1808 | סנאט 1810 | סנאט 1812 | סנאט 1814 | סנאט 1816 | סנאט 1818 | סנאט 1820 |
| פדרליסטים | 18 | 16 | 16 | 21 | 22 | 22 | 15 | 9 | 7 | 6 | 7 | 6 | 8 | 12 | 12 | 9 | 7 |
| דמוקרטים-רפובליקנים | 8 | 13 | 14 | 11 | 10 | 10 | 17 | 25 | 27 | 28 | 27 | 30 | 28 | 26 | 30 | 37 | 44 |
|  % דמוקרטים-רפובליקנים | 31% | 45% | 47% | 34% | 31% | 31% | 53% | 74% | 71% | 82% | 79% | 83% | 78% | 68% | 71% | 80% | 92% |
יחסי חוץ

המהפכה הצרפתית והמלחמות בין בריטניה לצרפת השפיעו על הפוליטיקה האמריקנית עד 1800, ואיימו לסבך את האומה במלחמה שתאיים על קיומה. הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת ב-1793 הובילה את הבריטים להכריז מלחמה כנגד הצרפתים כדי להחזיר את המונרכיה. המלך עזר לאמריקה להשיג את עצמאותה. כשמת, אריסטוקרטים שתמכו באמריקה בצרפת הוצאו להורג או הוגלו. הפדרליסטים הזהירו שהרפובליקנים מתכננים להשתמש בשיטות המהפכה הצרפתית, והדאיגו את השמרנים במדינה. הרפובליקנים, שתמכו בצרפת, תמכו בהוצאתו להורג של המלך, למרות תחילתו של שלטון הטרור. ההוצאות המרובות להורג הכריחו אותם למתן את תמיכתם בצרפת. רבים מאלו שהוצאו להורג תמכו בארצות הברית. הרפובליקנים טענו שהמילטון, אדמס ואף וושינגטון תמכו בבריטניה, היו מונרכיסטים והתנגדו לרפובליקניזם.
פריז שלחה שגריר חדש, שעורר את התמיכה בצרפת בקרב הציבור ומימן את הדמוקרטים-רפובליקנים כנגד הפדרליסטים, כדי להשיג את תשלום החובות לצרפת ולעזור לצרפתים לפלוש ללואיזיאנה ולפלורידה הספרדיות. ג'פרסון, מזכיר המדינה, התנגד להתערבות הגסה בפוליטיקה האמריקנית. התמיכה בצרפת נעלמה. השגריר ברח לאחר שהוכרז שיוצא להורג.
הסכם ג'יי ב-1795 היה ניסיונם של וושינגטון והמילטון לפתור את הבעיות עם בריטניה, בנוגע לשטרות חוב, חובות ונוכחות בריטים בצפון-מערב המדינה. אמריקה קיוותה לפתוח את ערוץ הסחר עם בריטניה ולהבטיח חופש שיט. בנוסף חפצה להימנע ממלחמה.
בשם הנייטרליות, טענה ארצות הברית שיש לה זכות לסחר חופשי. הבריטים החרימו את הספינות האמריקניות שסחרו עם צרפת. הפדרליסטים תמכו בבריטניה במלחמה וסחרו איתה. הסכם חדש נחתם, הבריטים פינו את מערב המדינה והסכימו לפתיחת הסחר ולמשא ומתן בנוגע לחובות.
הרפובליקנים רצו שבריטניה תילחם מול ארצות הברית (הם סברו שארצות הברית תוכל לנצח) וגינו את ההסכם כבגידה בברית עם הצרפתים ובחקלאים הדרומיים שהוחרמו להם עבדים בידי הבריטים. הפדרליסטים שלטו בסנאט והעבירו את ההסכם ברוב של שני שלישים, 20 מול 10. הציבור החל לתמוך ברפובליקנים, והפדרליסטים איבדו את תמיכתם בדרום.
מרד הוויסקי

מס שהוטל ב-1791 גרם למרד מיסים. התירס, שהיה יבול מרכזי, היה קשה למסחר מהמערב החוצה אלא אם כן יהפוך לוויסקי. האוכלוסייה צרכה הרבה ויסקי ולכן ההליך היה רווחי. לאחר הטלת המס, רבים התנגדו להטלתו וטענו שהוא עוזר למזרח המדינה.
וושינגטון, שהחליט להפעיל את כוח הממשל, הוביל 13,000 חיילים אל פנסילבניה כדי לעצור את המרד. המרד דוכא ב-1794, בפעם היחידה שבה הנשיא הוביל את הצבא באופן אישי (מלבד הפעם בה ג'יימס מדיסון ניסה להציל את הבית הלבן במהלך מלחמת 1812). המורדים נכנעו ללא קרב. הפדרליסטים תמכו בממשלה שהצליחה להתגבר על המרד, והרפובליקנים טענו שהייתה זו מניפולציה, שלא היה מרד אמיתי ושהעניין היה כדי להרגיל את האמריקנים לצבא קבע.
האגודות הדמוקרטיות-רפובליקניות תקפו את הנושא, וגרמו לוושינגטון להוקיע אותן. הפדרליסטים טענו שהרפובליקנים הם "דמוקרטים" (תומכים באוכלוקרטיה) או יעקובינים.
וושינגטון סירב לרוץ לכהונה שלישית. הוא הזהיר מפני מעורבות במלחמות האירופאיות, מפילוג בין הצפון לדרום ומפני פיצול פוליטי. הוא התנגד למפלגות שיפגעו בממשל הציבורי. הוא עצמו תמך במדיניות פדרליסטית.
עורכי עיתונות נלחמים

כדי לחזק את הקואליציה שלהן ולפגוע בהתנגדות אליהן, מימנו שתי המפלגות עיתונות בפילדלפיה ובערים אחרות. בצד הרפובליקני, העיתונאים תקפו את הממשל, ואף טענו שוושינגטון הוא תומך במונרכיה ותומך במינויו למלך. הם טענו שוושינגטון היה גנרל פחדן וברון רודף כסף שהשתמש במהפכה כדי לקדם את הונו ותהילתו, שאדמס היה דיפלומט כושל שלא סלח על כך שהצרפתים חיבבו יותר את בנג'מין פרנקלין וחשק בכתר לעצמו, ושהמילטון היה המונרכיסט הגדול מכולם.
הפדרליסטים, ששלטו בכמות גדולה פי שניים של עיתונים, תקפו בחזרה. בין העיתונאים שלהם היה גם נוח ובסטר. המילטון מימן את רוב העיתונות הפדרליסטית, כתב עבור העיתונות ואף הקים את הניו יורק פוסט ב-1801 כדי לפרסם את מאמריו.
ממשל אדמס, 1797-1801

המילטון לא סמך על אדמס, שהיה סגן הנשיא, ואדמס מצידו גם לא סמך עליו. למרות זאת, לא הצליח המילטון למנוע מאדמס להתמנות לנשיאות. הבחירות של שנת 1796 היו הבחירות המפלגתיות הראשונות בתולדות המדינה, והיו מלאות בהתקפות בעיתונות. אדמס ניצח בניו אינגלנד וג'פרסון בדרום, ומדינות הביניים נטו לאדמס. אדמס ניצח בהפרש של שלושה אלקטורים, וג'פרסון, שהגיע למקום השני, הפך להיות סגנו, לפי החוקה ששונתה בתיקון ה-12.
מדיניות החוץ המשיכה לעמוד בראש מעייני הפוליטיקה האמריקנית, והמלחמה באירופה איימה למשוך לתוכה את ארצות הברית. בנג'מין פרנקלין טען שאדמס היה כנה תמיד, מבריק לעיתים קרובות, ולפעמים מטורף. הוא היה אהוד בקרב תומכי המפלגה, אולם לא בנה לעצמו בסיס פוליטי מקומי או לאומי, ולא שלט בקבינט שלו, שנשלט יותר בידי המילטון.
ממשל אדמס, 1797-1801 > חוקי הזרים וההסתה

לאחר שהצרפתים העליבו את המשלחת האמריקנית בפריז בפרשת XYZ ב-1797, הציבור פנה כנגד הצרפתים. המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת פרצה ב-1798 ונמשכה עד 1800, וכל צד תקף את הספינות של האחר. מלחמה מעולם לא הוכרזה, אולם הסלמה הייתה איום רציני. הפדרליסטים, בשיא האהדה כלפיהם, ניצלו זאת והתכוננו לפלישה מצד צרפת.
כדי להשתיק את מבקרי הממשל, הפדרליסטים העבירו את חוקי הזרים וההסתה ב-1798. חוק הזרים הסמיכו את הנשיא לסלק זרים שהוכרזו כמסוכנים. חוק ההסתה אסר על פרסום ביקורת שקרית ועוינת כנגד הממשל הפדרלי, אולם משום מה לא מנע מהעיתונות לבקר את סגן הנשיא ג'פרסון. עורכי עיתונים דמוקרטים-רפובליקנים הורשעו ונקנסו או נכלאו, ושלושה עיתונים נסגרו. ג'פרסון ומדיסון הכריזו על החוקים כבלתי חוקתיים, והתעקשו לתת למדינות את הכוח לבטל את החוקים הפדרליים.
הפדרליסטים יצרו את צי ארצות הברית, עם פריגטות חדשות, וצבא חדש וגדול, כשוושינגטון מונה למפקדו והמילטון פיקד עליו בפועל. כדי לשלם על הכל הם העלו מיסים על קרקעות, בתים ועבדים, וגרמו למהומה. בפנסילבניה פרץ מרד של ממש, כשאנשים סירבו לשלם מיסים חדשים. מנהיג המרד נשפט למוות, אולם אדמס חנן אותו. בבחירות של 1798 הפדרליסטים הצליחו, אולם העניינים הללו התחילו לפגוע בהם ב-1799.
בתחילת 1799, החליט אדמס להתנתק מהשפעתו של המילטון, והדהים את המדינה ומפלגתו כשהתחיל דיוני שלום עם צרפת. הוא הצליח והמלחמה הסתיימה, כשהצבא התפרק. תומכי המילטון קראו לאדמס כישלון, ואדמס פיטר את תומכי המילטון מהקבינט.
המילטון ואדמס שנאו אחד את השני, והפדרליסטים התפלגו בין תומכיהם. המילטון כעס על אובדן השפעתו הפוליטית וביקר את נשיאותו של אדמס, תוך כדי שהוא ניסה לגרום למפלגה לתמוך בצ'ארלס קוטוורת' פינקני כמועמדם לנשיאות. הפיצול במחנה הפדרליסטי עזר לג'פרסון לנצח.