stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך שילר
מיצירותיו בעברית

משירי שילר בספר "דברי שיר" מאת מאיר לטריס, מינסק 1832.
משירי שילר, בספר "כל כתבי יל"ג - שירה", ע' רעד-רעח, תל אביב: דביר תשי"ט (1959).
אל השמחה, משירי המשורר פרידריך שיללער, העתקה ממני משה הכהן פיארקאפסקי: וינה, תרכ"ג-1863.
וילהלם טל, תרגום ח.נ. ביאליק, דביר, תל אביב: תשכ"ח-1968.
וילהלם טל , עברית - יוסף ליכטנבום, בצירוף מבוא וביאורים מאת המתרגם, תל אביב: תשכ"ד-1964.
בלדות נבחרות, עברית יוסף ליכטנבום, ירושלים: תש"ה-1945.
בן אוני, או, מגלות סתרים, והמה מכתבי הפילוספיא להמשורר שיללער, נעתקו על ידי שלמה ראבין, לבוב: 1851.
דאן קארלאס: יורש העצר בשפאניען, חיזיון, חיבר בשפת אשכנז מאת פרידריך שיללער, ונעתק בהעתקה חפשית לשפת עבר, על ידי דוד בן ירמיהו ראדנער, וילנה: 1883.
דון קרלוס, פואמה דרמטית, מאת פרידריך פון שילר, על פי הנוסח האנגלי מאת ג’יימס קירקופ, נוסח עברי - דוד אבידן, תל אביב.
דון קרלוס, שיר דרמתי, תרגם מגרמנית אשר ברש, תל אביב: תרפ"ח-1928.
מבחר הכתבים האסתיטיים, תרגם מגרמנית אלחנן שיצר, ראדום: תרצ"ג-1933.
מרי סטוארט, מחזה בשבע תמונות, על פי פרידריך שילר, תרגם, עיבד והוסיף אחרית דבר דן מירון, תל אביב: מעריב: 1961.
על החינוך האסתטי של האדם בסדרת מכתבים, תרגום: ש' אילת, תל אביב: ספרית פועלים, הקיבוץ המאוחד, מוסד ביאליק, 1986.
פרידריך פון שילר, (1759–1805), ביוגרפיה ממקורות שונים, דרמותיו, פרוזתו, ובעיקר שיריו, תרגום - יוסף האובן (נבו), תל אביב, ירון גולן, תשס"ו-2006.
השודדים, מחזה, פרידריך שילר, תרגמה מגרמנית והוסיפה מבוא והערות ניצה בן-ארי, דברים אחדים בשולי השודדים - עמינדב דיקמן, זמורה ביתן, תל אביב: תש"ס-2000.
הקדשה למוות, מגרמנית: יפתח הלרמן-כרמל, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014.
מרי סטיוארט – מערכה שנייה, תמונות 2–3 (נוסח עברי: יותם בנשלום), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה', 2015.
מיצירותיו בעברית > מיצירותיו ביידיש

דער פארמאסקירטער פראנט / בעארביינט נאך שיללער, מאת אייזיק מאיר דיק, ווילנא, האחים ראם, תרמ"ז, 1886, (104 עמודים).
מחזותיו שהוצגו בארץ

וילהלם טל, תורגם בידי ביאליק והוצג בתיאטרון הבימה, בשנת 1936.
מרי סטיוארט, תרגום דן מירון, במאי גרשון פלוטקין, צייר התפאורה דני קרוון, הועלה בתיאטרון הקאמרי בינואר 1961.
דון קארלוס, תרגום דוד אבידן, ביים דוד מוכתר-סמוראי, הועלה בתיאטרון הקאמרי בחודש מרץ 1976.
מזימה ואהבה, הוצג בתיאטרון גשר, נוסח עברי מאת שמעון זנדבנק, ביים ליאנדר האוסמן,1999
לקריאה נוספת

דב סדן, 'בין לשון שירתו ללשון תרגומו': על תרגומו של ביאליק את "וילהלם טל" לפרידריך שילר, מוקדש ליצירת חיים נחמן ביאליק: מאסף לדברי ספרות, בקורת והגות, י', תשל"ה-1975.
הערות שוליים

↑  Schiller, Friedrich, Was heißt und zu welchem Ende studiert man Universalgeschichte?, DTA
↑  פרידריך שילר באתר www.bard.org
↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך : אייזיק מאיר דיק, "דער פארמאסקירטער פראנטן", מאת שילר פרידריך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267612005171  PLWABN: 9810572209805606  BIBSYS: 90051449  BNC: 000047907  BNE: XX1144351  BnF: cb11887510q (data)  CANTIC: a10486033  CiNii: DA0017956X  GND: 118607626  HDS: 012255  ICCU: VBAV000092  ISNI: 0000 0001 2103 2691  LCCN: n79111538  LNB: 000019716  MusicBrainz: 6eea5386-1d69-424c-851c-1236a72db3c2  NDL: 00455554  NKC: jn19992001048  NLA: 35480245  NLG: 109991  NLK: KAC199625160  NSK: 000006500  NTA: 06828151X  RERO: 02-A000145045  RKD: 326058  RSL: 000002672  SELIBR: 206693  SNAC: w67p8zn1  SUDOC: 026670488  Trove: 968208  ULAN: 500228189  VcBA: 495/20208  VIAF: 96994450   WorldCat (עם VIAF): 96994450 
אנדרטה של שילר בברלין
דיוקן של שילר מאת אנטון גראף, 1790 לערך
תעודת אזרחות הכבוד הצרפתית שהוענקה לשילר
שילר, 1804
פרוטומה של שילר מאת יוהאן היינריך דנקר (גר') בבית גתה (אנ')
פסל של פרידריך שילר בכיכר שילר בשטוטגרט
פסל להנצחת פרידריך שילר בלייפציג
משחק הדמעות (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ניל ג'ורדן
 הופק בידי:  סטפן וולי, ניק פאוול 
 תסריט:  ניל ג'ורדן
 עריכה:  גרג אראקי
 שחקנים ראשיים:  סטיבן ריאה מירנדה ריצ'רדסון פורסט ויטאקר ג'יי דוידסון
 מוזיקה:  אן דאדלי 
 צילום:  סטיב גיינר
 מדינה:  בריטניה
 חברת הפקה:  Film4 Productions 
 חברה מפיצה:  מוקפ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בנובמבר 1992
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט טרנסג'נדרים, סרט מתח פוליטי, סרט פשע, סרט רומנטי, מותחן פסיכולוגי, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  לונדון, צפון אירלנד 
 תקציב:  2,300,000 פאונד
 הכנסות:  160,486,947 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   cryinggame
 פרסים:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחק הדמעות (באנגלית: The Crying Game) הוא סרט קולנוע מסוג דרמה שיצא לאקרנים בשנת 1992, ונכתב ובוים על ידי ניל ג'ורדן. הסרט בוחן נושאים של גזע, מין, לאום, והמיניות על רקע הצרות האיריות. שם הסרט המקורי היה "אשת החייל".
גיבור הסרט הוא פרגוס (סטיבן ריאה), חבר במחתרת האירית. המחתרת לוכדת ומחזיקה בשבי את ג'ודי (פורסט ויטאקר). בעקבות מפגש קצר אך משמעותי עם ג'ודי, פרגוס יוצר קשר עם חברתו - דיל (ג'יי דוידסון). אירועים בלתי צפויים הנכפים על פרגוס מאלצים אותו להחליט מה הוא רוצה לעתידו, ובסופו של דבר הוא נוכח לגלות גם מה שהטבע שלו מכתיב לו שהוא חייב לעשות.
צוות השחקנים

סטיבן ריאה - פרגוס
מירנדה ריצ'רדסון - ג'וד
פורסט ויטאקר - ג'ודי
ג'יי דוידסון - דיל
אדריאן דנבר - מגווייר
בירדי סוויני - טומי
ג'ים ברודבנט - קול
טוני סלאטרי (אנ') - דברו
הפקה

ניל ג'ורדן כתב את הטיוטה הראשונה של התסריט לסרט זה באמצע שנות ה-80', תחת הכותרת "אשת החייל", אך גנז את הפרויקט בשל צאתו לאקרנים של סרט דומה. בתחילת שנות ה-90' החלה ההפקה של הסרט, אולם ג'ורדן התקשה להשיג מימון - משקיעים פוטנציאליים נרתעו מלהשקיע כספים בסרט, לאחר שורה של כישלונות קופתיים, כמו גם בשל הנושאים הקשים שהסרט עוסק בהם. כתוצאה מכך, תהליך הצילומים היה מלחיץ ולא יציב. המפיקים ניסו ללא הרף לגייס סכומי כסף שונים, אפילו קטנים מאוד, רק על מנת לשלם לאנשי הצוות הממורמרים ולהמשיך בצילומים. הסרט הופק תחת השם "אשת החייל", עד אשר סטנלי קובריק, שהיה ידידו של ג'ורדן, יעץ נגד הכותרת, בטענה כי הקהל יצפה לראות סרט מלחמה.
פרסים

הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר, אך זכה בסופו של דבר רק באחד - עבור תסריט מקורי, מאת ניל ג'ורדן. כמו כן, הסרט היה מועמד לפרסים על בימוי (ניל ג'ורדן), שחקן טוב ביותר (סטיבן ריאה), שחקן משנה הטוב ביותר (ג'יי דוידסון), העריכה הטובה ביותר, וכן פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
המכשפים מוויברלי פלייס: הסרט

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD העברית של הסרט משנת 2010
 מבוסס על:  המכשפים מוויברלי פלייס 
 בימוי:  לב ספירו
 הופק בידי:  קווין לפרטי טוד גרינוולד פיטר מוריאטה
 תסריט:  דן ברנדסן
 עריכה:  מתיו קולונה
 שחקנים ראשיים:  סלינה גומז  דייוויד הנרי  ג'ייק אוסטין  ג'ניפר סטון  מריה קאנאלס-בררה  סטיב ולנטיין  חאווייר אנריקה טורס  ג'ניפר אלדן  דייוויד דלואיז
 מוזיקה:  קית בורגרמייסטר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  It's a Laugh Productions, אולפני ABC 
 חברה מפיצה:  דיסני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  28 באוגוסט 2009
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט נעורים, סרט פנטזיה, סרט חיפוש מטמון 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, הקריביים 
 סרט הבא:  המכשפים מוויברלי פלייס: אלכס נגד אלכס
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המכשפים מוויברלי פלייס: הסרט (באנגלית: Wizards of Waverly Place: The Movie) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי המבוסס על סדרת הטלוויזיה "המכשפים מווייברלי פלייס" של ערוץ דיסני. הסרט שודר לראשונה ב-28 באוגוסט 2009 וזכה ב-300 מיליון צפיות. הוא במקום הראשון במדד הצפיות בסרטים של ערוץ דיסני לפני "היי סקול מיוזיקל 2" שהיה במקום השני. ב-3 ביוני 2010 ערוץ דיסני הודיע כי יפיק סרט המשך.
הסרט הוא הסרט הטלוויזיוני האמריקאי הראשון שצולם בסן חואן שבפוארטו ריקו, כאשר צילומיו התרחשו בפברואר ובמרץ 2009.
עלילה

הסרט מתחיל ב'וויברלי סאב סטיישן'. אלכס מסיימת את עבודתה במקום ומסתבכת עם התיק המכושף של ג'סטין. היא מגלה כי בתיק המכושף היה המטה המשפחתי, הניתן רק למכשפים בוגרים, ואף ספר הכישופים האסורים. הוריה של אלכס מגלים את אי הסדר שגרמה ולכן אוסרים עליה ללכת למסיבה באי ברוקלין. אלכס וחברתה הרפר מצליחות להתחמק מהבית בעזרת חדר הרכבת שנמצא במסעדה. חדר הרכבת היה פעם קרון רכבת אמיתי וזה מה שגורם לאלכס לקחתו ולנסוע בו בשבילי הרכבת התחתית של ניו יורק. אלכס והרפר גורמות לתאונות רבות בשבילים, בין השאר שורטות והורסות את קרונם למוות. ברגע שהקרון עומד להתנגש במחסום מציל אותם ג'סטין בעזרת המטה המשפחתי אך עדיין נראה הנזק שנגרם. בדיוק אז חוזרים הורי הילדים, רואים את הנזק ומכריחים את אלכס לצאת איתם לחופשה משפחתית לאיים הקאריביים, שתכננו לפני זמן רב. תריסה, האם, אף אוסרת על הילדים להשתמש בכשפים, אך אלכס בכל זאת משאירה אצלה את ספר הכשפים האסורים. לאחר שהם מגיעים לאיים, הם מטיילים בכל מיני מקומות, וביניהם אף גולשים על גלשני רוח. אלכס מגלה כי ג'סטין גנב את המטה המשפחתי והשתמש בו כדי לרכח את הגלישה.
לאחר הגלישה, חואן, הדייל, ביקש מאלכס ללכת למסיבה יחדיו. אמה של אלכס סירבה, ואלכס ניסתה עליה כישוף מיוחד שנותן לה שליטה מוחלטת באימה. לאחר שהכישוף נכשל אלכס סוחטת את ג'סטין ומקבלת את המטה. היא נתפסה על ידי אמה מהר מאוד, מה שגרם לה להביע משאלה שאמה ואביה לעולם לא היו נפגשים. להפתעתה, המשאלה מתגשמת. הם פוגשים את אביהם לשעבר, שמספר להם כי בעוד 48 שעות הם יעלמו וישכחו את עברם. הזוג מטילים על מקס את האחריות לדאוג להוריהם, ואילו אלכס וג'סטין פוגשים מכשף לשעבר שבבעלותו מפה מיוחדת לאבן המשאלות ותוכי שמלווה אותו. השניים עוברים הרפתקאות רבות אך מפסידים את האבן, ולכן נאלצים לערוך תחרות על כוח המכשף הבוגר. אלכס מנצחת, אך אחיה כבר נשאבו למעמקי המציאות. ג'רי, שכבר זיכה את השלישייה באמונו, מנסה לעודד את אלכס ואילו תריסה, שגם היא האמינה בהם, גונבת את האבן מהמכשף לשעבר ונותנת אותה לאלכס. אלכס מצליחה להציל את המצב ולהחזיר הכול לקדמותו. בסוף הסרט, אלכס משנה לגמרי את עמדתה.
צוות השחקנים הראשי

| שם השחקן | תפקיד |
| --- | --- |
סלינה גומז: אלכסנדרה מרגריטה רוסו
דייוויד הנרי: ג'סטין ווינצ'יה פפה רוסו
ג'ניפר סטון: הרפר פינקל
מריה קנאלס-בררה: ת'ריסה רוסו
דייוויד דהלואיס: ג'רי רוסו
ג'ייק ט. אוסטין: מקס רוסו
ראו גם

המכשפים מוויברלי פלייס
ברט גות'רי

סטיבן בְּרֶט גות'רי (באנגלית: Steven Brett Guthrie; נולד ב-18 בפברואר 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של קהיליית קנטקי. גות'רי, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה חבר הסנאט המדינתי של קנטקי טרם היבחרו לקונגרס. במחוז אותו הוא מייצג שוכן בסיס פורט נוקס.
ביוגרפיה

גות'רי נולד בפלורנס שבאלבמה, בנם של קרולין פ. (לבית הולט) ולוול מ. גות'רי. בשנת 1987 השלים לימודי תואר שני בכלכלה מתמטית מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית שבווסט פוינט, וכעבור עשור השלים ב-1997 תואר שני בניהול פרטי וציבורי באוניברסיטת ייל. גות'רי הוא סגן נשיא לשעבר של חברת ".Trace Die Cast, Inc", ספקית חלקי חילוף לכלי רכב שבסיסה בבולינג גרין. גות'רי שימש בעבר כקצין ארטילריה בדיוויזיה המוטסת ה-101. בבסיס הצבאי פורט קמפבל שעל גבול קנטקי-טנסי. משנת 2000 עד 2008 היה גות'רי חבר הסנאט של קנטקי, כנציג מחוז הבחירה ה-32. במהלך כהונתו היה סגן יו"ר הוועדה לפיתוח כלכלי, תיירות ועבודה, ואף כיושב ראש ועדת התחבורה.
במהלך בחירות 2008 בארצות הברית נבחר גות'רי אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של קנטקי. הוא גבר על עמיתו לסנאט המדינתי דייוויד בוסוול, מועמד המפלגה הדמוקרטית, בבחירות להחלפתו של נציג המחוז המכהן רון לואיס (אנ'). לואיס הודיע על פרישתו ביום האחרון להגשת המועמדות בבחירות, בתקווה להוביל לניצחונו בבחירות המקדימות של דניאל לונדון, ראש הסגל שלו. עם זאת, גות'רי נכנס לבחירות המקדימות וניצח את לונדון במהלך הפריימריז. הבחירות הכלליות היו צמודות יחסית למערכות בחירות קודמות במחוז. אמנם לדמוקרטים היה יתרון יחסי על הרפובליקנים מבחינת רישום בוחרים, אך כלל המצביעים היו ועודנם שמרניים מבחינה חברתית. בסופו של דבר גות'רי ניצח בפער בן 15 אלף קולות, בעיקר הודות למצביעים המתגוררים באזורים כפריים. גם הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו באותה השנה בנוסף על הבחירות לסנאט האמריקאי תרמו להגעת מצביעים רפובליקנים אל הקלפיות באותה העת. באותו היום זכו במחוז המועמד הרפובליקני לנשיאות ג'ון מקיין והסנאטור מיץ' מקונל.
ב-3 בינואר 2009 גות'רי הושבע לתפקידו בקונגרס. בשנת 2011, הצביע גוטרי בעד "חוק אישור תקציב ההגנה הלאומי לשנת הכספים 2012" כחלק מהוראה מעוררת מחלוקת המאפשרת לממשלה הפדרלית ולכוחות המזוינים של ארצות הברית לעצור ללא הגבלה אזרחים אמריקאים ללא משפט. ביולי 2013 גות'רי התנגד למהלך שהגן על הסוכנות לביטחון לאומי עקב הפרת פרטיות שביצעה לכאורה, לפי דיווחיו של חושף השחיתויות אדוארד סנודן. באותה השנה הוסיף להצביע בעד סיום השבתת הממשל בארצות הברית. בספטמבר 2013 הציג גות'רי את "חוק אישור הסיוע לילדים דרי-רחוב", שאשרר את המשך המימון הפדרלי עבור המרכז הלאומי לילדים נעדרים ומנוצלים (NCMEC) עד שנת הכספים של 2018. כמו כן, לצד חברת בית הנבחרים וירג'יניה פוקס, הציג גות'רי את חוק PROSPER.
לגות'רי דירוג "A" מטעם איגוד הרובאים הלאומי על תמיכתו בזכות לשאת נשק מכוח התיקון השני לחוקת ארצות הברית. הוא תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ומתנגד להפלות.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  קונור אדמס שיטס, NDAA Bill: How Did Your Congress Member Vote?, באתר Ibtimes‏, 16 בדצמבר 2011 (באנגלית)
↑  ג'ים נואל וטום מקארתי, Narrow defeat for Amash bid to curb NSA surveillance – live updates, באתר הגרדיאן, 25 ביולי 2013 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: G000558 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ברט גות'רי".
סמואל בקט

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1906 פוקסרוק, אירלנד 
 פטירה:  22 בדצמבר 1989 (בגיל 83) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Samuel Barclay Beckett 
 מדינה:  אירלנד, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום מגורים:  מחוז דבלין 
 שם עט:  Andrew Belis 
 מקום לימודים:  טריניטי קולג' 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 זרם ספרותי:  מודרניזם אנגלו-סאקסי   תיאטרון האבסורד
 יצירות בולטות:  מרפי, ואט, סוף משחק, הטייפ האחרון של קראפ, מחכים לגודו, מות מאלון, אלושם, מולוי, How It Is 
 תקופת הפעילות:  1929–1988 (כ־59 שנים) 
 בן או בת זוג:  סוזן דשבו-דומניל 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1969)  דוקטור לשם כבוד מטריניטי קולג' (1959)  Scholar of Trinity College, Dublin (1926)  פרס אובי (1958, 1960, 1962, 1964)  Saoi (1985)  פרס פורמנטור (1961)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1968)  star on Playwrights' Sidewalk 
 חתימה:   
 
סמואל ברקליי בקט (באנגלית: Samuel Barclay Beckett;‏ 13 באפריל 1906 - 22 בדצמבר 1989) היה במאי תיאטרון, מחזאי, סופר, משורר ומתרגם אירי שכתב באנגלית ובצרפתית. חתן פרס נובל לספרות לשנת 1969.
יצירתו של בקט מוכרת כנוקשה ומינימליסטית, ומשקפת פסימיות עמוקה אודות טבע האדם והמצב האנושי. הסיפורת של בקט השתנתה עם השנים. בתחילה, כשהיה מושפע מג'יימס ג'ויס, נטו כתביו לכיוון זרם התודעה. עם חלוף הזמן הפכה אמנותו של בקט למינימליסטית יותר. ספריו נוטים לפסימיזם קיצוני, משולב בהומור. בקט נחשב לאחד מגדולי מחזאי האבסורד, ויש הרואים בו אקזיסטנציאליסט.
שנותיו הראשונות

משפחת בקט הייתה נצר להוגנוטים ועברה לאירלנד מצרפת לאחר ביטול האדיקט של נאנט ב־1685. בית המשפחה, קולדרינה, ששכן בפוקסרוק, פרוור של דבלין, היה בית גדול עם גינה ומגרש טניס, ונבנה ב־1903 על ידי אביו של סמואל, ויליאם. הבית והגינה, הטבע בסביבות הבית בו נהג לטייל עם אביו, מסלול המרוצים לפורדסטאון, תחנת הרכבת פוקסרוק ותחנת הרקוט, כולם מילאו תפקיד לאחר מכן בסיפורת שלו ובמחזותיו.
כילד הצטיין בקט כאתלט ושיחק קריקט. מאוחר יותר שיחק באוניברסיטת דבלין במשחקים מקצועיים נגד נורת'המפטונשייר. כתוצאה מכך, הוא היה לזוכה הנובל היחיד שיש לו רשומה בוויזדן, "התנ"ך של הקריקט".
כתבים ראשונים

בקט למד צרפתית, איטלקית ואנגלית בטריניטי קולג' מ-1923 עד 1927, וקיבל שם תואר מוסמך. לאחר מכן קיבל משרה כמרצה לאנגלית באקול נורמל סופרייר בפריז. בזמן שהותו שם הוצג בפני ג'יימס ג'ויס על ידי תומאס מקגריבי. לפגישה זו הייתה השפעה מכרעת על בקט הצעיר. בקט המשיך בקריירת הכתיבה שלו בזמן שהוא עזר לג'ויס באופנים שונים. ב-1929 פרסם את יצירתו הראשונה, "דאנטהברונו. ויקוג'ויס", מאמר ביקורת המגן על יצירתו של ג'ויס, בעיקר מהאשמות של אי בהירות מופקרת. זו הייתה תרומתו של בקט לאסופת מאמרים על ג'ויס שכללה מאמרים של מבקרי ספרות ידועים. הסיפור הקצר הראשון של בקט פורסם באותה שנה בכתב העת "המעבר", וב-1930 הוא זכה בפרס ספרותי קטן על שירו, "Whoroscope". שיר זה נכתב בחופזה ושאב השראה מביוגרפיה של רנה דקארט, שבקט קרא בזמן כתיבתו. יחסיו של בקט עם משפחת ג'ויס התקררו כשביטל את קשריו עם בתו של ג'ויס, לוצ'יה, שסבלה מבעיות נפשיות.
בקט שב לטריניטי קולג' כמרצה ב-1930, אך כעבור פחות משנתיים עזב את משרתו ויצא למסע באירופה. הוא חי זמן מה בלונדון, כשהוא מפרסם מחקר ביקורתי על מרסל פרוסט ב-1931. שנתיים לאחר מכן, לאחר מות אביו, החל בשנתיים של פסיכואנליזה עם ד"ר וילפרד ביון. ביון לקח אותו לשמוע את הרצאת טביסטוק השלישית של יונג, מאורע שיזכור עוד שנים לאחר מכן. ב-1932 כתב את הרומן הראשון שלו, "Dream of Fair to Middling Women", אך לאחר דחיות רבות ממוציאים לאור החליט לנטוש אותו. הספר פורסם לבסוף ב-1992. אף שהוא לא הצליח לפרסם את "חלום", הוא שימש כמקור להרבה משיריו המוקדמים ולספר השלם הראשון שלו, "More Pricks Than Kicks ", שיצא לאור בשנת 1933. יצירה זו הייתה אוסף של סיפורים קצרים עם כמה דמויות שחוזרות על עצמן.
בקט ביקש לפרסם ספר שירים ב-1934, אך ללא הצלחה. הוא גם פרסם מספר מאמרים וביקורות בערך באותה תקופה, כולל "שירה אירית מהזמן האחרון" (ב"בוקמן", אוגוסט 1934) ו-Humanistic Quietism (ביקורת של "שירים" של מק'גריבי ב"מגזין דבלין", גם ב-1934). שתי ביקורות אלה התמקדו ביצירותיהן של מק'גריבי, בריאן קופי, דניס דבלין ובלנייד סלקלד, והשוו אותן לבני זמנם- בני תנועת "התחייה האירית". כשהוא מתאר את המשוררים האלה כ"גרעין של השירה החיה באירלנד", הוא שרטט את קוויו של קנון השירה האירי המודרני.
ב-1935 עבד על הרומן שלו, "מרפי". במאי אותה השנה בקט כתב למק'גריבי כי הוא קרא על קולנוע, ורצה ללכת למוסקבה ללמוד יחד עם סרגיי אייזנשטיין ב-VGIK. בקיץ של 1936 הוא כתב לסרגיי אייזנשטיין ווסלובוד פודובקין, והציע את עצמו כעוזר שלהם, אך דבר לא יצא מכך. הוא סיים את "מרפי" וב-1936 עזב למסע ארוך בסביבות גרמניה, שם מילא כמה מחברות ברשמיו מן האמנות שראה, וציין את חוסר אהדתו לאכזריות הנאצית שבאותו זמן החלה לכבוש את המדינה. הוא חזר לאירלנד לזמן קצר ב-1937. בזמן ביקור זה פורסם "מרפי", וכעבור שנה תורגם לצרפתית על ידי המחבר. לאחר ריב עם אמו הוא החליט להישאר באופן קבוע בפריז. הוא שב לעיר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, כשהוא מעדיף, לדבריו, את "צרפת הלוחמת על פני אירלנד הנייטרלית".
בינואר 1938, כשהוא סירב לבקשותיו של סרסור פריזאי ידוע, דקר אותו הלה וכמעט הרגוֹ. ג'ויס דאג לבקט לחדר פרטי בבית החולים. הפרסום שקיבל משך את תשומת הלב של סוזן דשבו-דומניל, שהכירה את בקט מביקורו הראשון בפריז, אך מפגש זה הוביל אותם לחברות לאורך כל חייהם.
כשהתוקף נשאל על ידי בקט לסיבת התקפתו, הוא ענה " Je ne sais pas, Monsieur" – "אני לא יודע, אדוני". שורה זו תהיה לשורה חשובה בכמה ממחזותיו.
מלחמת העולם השנייה

לאחר הכיבוש של צרפת בידי גרמניה ב-1940, הצטרף בקט לתנועת ההתנגדות הצרפתית, וביצע עבורה שליחויות. הוא כמעט נלכד על ידי הגסטאפו כמה פעמים במהלך השנתיים הבאות. באוגוסט 1942 היחידה שלו נבגדה על ידי כומר קתולי לשעבר. בקט וסוזן דשבו-דומניל ברחו דרומה ברגל לכפר הקטן רוסיו, במחוז ווקלוז.
אף שסמואל בקט כמעט לא דיבר על חוויותיו מהמלחמה, ידוע שבשנתיים שבהן נשאר ברוסליו עזר למקווי לחבל בצבא הגרמני בהרי ווקלוז. בזמן שהיה במסתור, הוא המשיך לעבוד על הרומן "ואט", שהחל בכתיבתו ב-1941, והשלים ב-1945, אך לא פרסם עד ל-1953. על מאמציו בלחימה כנגד הכיבוש הגרמני, קיבל את צלב המלחמה ואת מדליית ההתנגדות מידי הממשלה הצרפתית.
פרסום: רומנים והתיאטרון

ב-1945 חזר בקט לאירלנד לביקור קצר. בזמן ביקורו, הייתה לו התגלות בחדר של אמו ובה נגלה לפניו כל עתידו הספרותי. חוויה זו הומחזה מאוחר יותר במחזהו הטייפ האחרון של קראפ משנת 1958. במחזה זה ההתגלות לקרפ מתרחשת במזח המזרחי בדון לאוחייר בלילה סוער וחשוך. יש מבקרים שזיהו בין קרפ לבקט עד כדי טענה כי ההתגלות שלו הייתה באותו מקום ובמזג אוויר זהה.
ב-1946 פרסם המגזין של סארטר, "זמנים מודרניים", את החלק הראשון של סיפורו של בקט "Suite", מבלי להבחין כי פורסם רק את החצי הראשון של הסיפור. סימון דה בובואר סירבה לפרסם את החצי השני. בקט החל לכתוב את "Mercier et Camier", הרומן הרביעי שלו. ב-1947 החל לכתוב את המחזה "Eleutheria". בשנות הארבעים המאוחרות ובתחילת שנות החמישים כתב בקט את הרומנים הידועים ביותר שלו, הסדרה שנכתבה בצרפתית (שבדרך כלל מתייחסים אליה, כנגד רצונו המפורש של בקט, כ"טרילוגיה") ואחר כך תורגמה לאנגלית, בעיקר על ידי המחבר: "Molloy" (הושלם ב-1947, ופורסם ב-1951); "Malone Dies" (הושלם ב-1948, פורסם ב-1951); ו"The Unnamable” (הושלם ופורסם ב-1953).
בשלושת הרומנים האלה הקורא יכול לעקוב אחרי התפתחותו סגנונו ונושאיו הבוגרים של בקט. ל"Molloy" יש הרבה ממאפייניו של הרומן הרגיל: זמן, מקום, תנועה ועלילה. למעשה, ברמה מסוימת הוא רומן בלשי. ב"Malone Dies", בקט נוטש את התנועה והעלילה, אך עדיין יש אינדיקציה של מקום ושל מעבר זמן. ה"פעולה" בספר היא במונולוג פנימי. לבסוף, ב-"The Unnamable" כל התחושות של זמן ומקום נעלמו אף הם. הנושא המכריע הוא כנראה המתח בין רצון הקול להמשיך ולדבר כדי להתקיים, והדחף השווה בעוצמתו לשתוק ולהימוג. מפתה לראות בזה השתקפות של הבנתו של בקט את מה שהמלחמה עשתה לעולם. למרות הדעה הרווחת כי יצירתו של בקט היא פסימיסטית, הרצון לחיות כנראה מנצח, שכן הספר נגמר במילים "אני לא יכול להמשיך. אני אמשיך" (I can't go on. I'll go on).
בקט התפרסם ביותר בזכות המחזה "מחכים לגודו" ("Waiting for Godot"), שתואר על ידי המבקר ויויאן מרסייה כמחזה שבו "דבר לא קורה, פעמיים". כמו רוב יצירותיו לאחר שנת 1947, המחזה נכתב בתחילה בצרפתית בין אוקטובר 1948 וינואר 1949, ופורסם ב-1952. התרגום האנגלי הופיע שנתיים אחר כך. המחזה היה הצלחה בקרב הביקורת והקהל בפריז, וגם עורר מחלוקת. הוא הוצג לראשונה בלונדון ב-1955 והתקבל בביקורות גרועות, אך לבסוף קיבל ביקורות חיוביות. לאחר מכן הוצג בהצלחה בארצות הברית ובגרמניה, ועדיין מוצג במקומות רבים, כולל ישראל.
הצלחתו של המחזה פתחה בפני בקט קריירה בתיאטרון, ובקט המשיך לכתוב מחזות מוצלחים רבים, כולל "Endgame" (1957) ,"Kraps last Tape" שהוזכר לעיל.
ובנוסף גם Embers מ-1959, ו"ימים שמחים" (Happy Days) מ-1960.
באופן כללי, עוסקים המחזות הללו באותם נושאים כמו הסיפורת של בקט, יאוש והרצון לחיים בעולם לא מובן. בכל היצירה מהתקופה הזו, ניתן לראות גם את התפתחות האמונה אצל בקט שהכתיבה היא תהליך של גילוי עצמי ושל עיסוק בחלל שבין העצמי לעולם האובייקטים. ברוב היצירות האלה יש גם אלמנט חשוב של קומדיה בטיפול בנושאים.
חיים מאוחרים ויצירה

שנות השישים היו תקופה של שינוי, ברמה האישית וכסופר. ב-1961 נישא לסוזן באנגליה, בטקס אזרחי סודי בעיקר בגלל סיבות הקשורות לחוק הירושה הצרפתי. בקט לא היה נאמן לסוזן וקיים כמה רומנים קצרים, בעיקר עם אספנית האמנות והאוצרת הנודעת פגי גוגנהיים, שחקניות כבילי וייטלו, והעיתונאית הישראלית מירה אברך. הצלחת מחזותיו הובילה לחזרות והפקות מסביב לעולם, והביאה להזמנות להתחיל בקריירה כמנהל תיאטרון. ב-1959 נתבקש בפעם הראשונה על ידי ה-BBC לכתוב להם מחזה לרדיו, Embers. הוא החל לכתוב לרדיו וגם לקולנוע, עם היצירה "Film" מ-1964, ומאמצע שנות השבעים, גם לטלוויזיה. הוא החל לכתוב שוב באנגלית, אף שהמשיך ליצור גם בצרפתית עד לסוף חייו.
פרסומו והיותו חתן פרס נובל גרמו להתעניינות אקדמית ביצירתו ובחייו, וגרמו לסוג של "תעשיית בקט". סופרים אחרים גם ביקשו את קרבתו, והתוצאה הייתה שזרם בלתי פוסק של תלמידים, משוררים, סופרים ומחזאים שיחרו לפתחו. ב-1961 פרסם את הספר האחרון שלו באורך מלא, (Comment cest (1964. יצירה זו, שנכתבה כסדרה של פסקאות לא מפוסקות בסגנון הדומה לטלגרף, מספרת את ההרפתקאות של מספר ללא שם הזוחל דרך בוץ עם שק של אוכל משומר, נחשבת כמסמנת את סוף התקופה האמצעית בקריירה של בקט כסופר.
לאחר מכן הגיעו כמה מחזות מינימליסטיים ויצירות סיפורת שחקרו את הנושאים של העצמי כשהוא סגור ונבחן. בקט התמקד באופן יותר ברור בהתנגדותו ארוכת השנים לשלטון הריאליזם באמנות, ובמה שראה כדיקטטורה של הנורמות והציפיות החברתיות. במחזה "קטסטרופה" (1982), הפנה את תשומת לבו לדיקטטורות קשות יותר. בעשר השנים האחרונות של חייו, הסגנון המינימליסטי הזה הביא לכתיבת שלוש מהיצירות החשובות ביותר שלו, שלוש הנובלות, "Company" מ-1979, "Ill Seen Ill Said" מ-1982 ו"Westward Ho" מ-1984. היצירה האחרונה שלו, "What is the Word", מ-1989 נכתבה במיטה בבית אבות שם חי בתקופה האחרונה בחייו, כשהוא סובל מנפחת וכנראה גם מפרקינסון.
סוזן מתה ב-17 ביולי 1989. בקט מת ב-22 בדצמבר של אותה שנה ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז. המצבה על קברו היא גוש מסיבי של גרניט שחור מלוטש. לרגלי קברו ניצב עץ יחיד, מזכרת לסידור הבמה במחזהו המפורסם ביותר, מחכים לגודו.
מורשתו של בקט

מכל המודרניסטים בשפה האנגלית, יצירתו של בקט מייצגת את ההתקפה הארוכה ביותר על המסורת הריאליסטית. הוא, יותר מכל אחד אחר, פתח את האפשרות של דרמה ובדיון שנוטש את העלילה המסורתית, והדמויות והאחדויות של מקום וזמן על מנת להתמקד במרכיבים החשובים של המצב האנושי. כותבים כמו הבל, איידן היגינס והרולד פינטר הצהירו על החוב שלהם לדוגמה של בקט, אך הייתה לו השפעה רחבה מאוד על הכתיבה הנסיונית מאז שנות החמישים. בהקשר האירי, הוא פעל כמודל חשוב והשפיע על כותבים כטרבור ג'ויס וקתרין וולש, שכתבו באופנים שרואים את המסורת המודרניסטית כאלטרנטיבה לזרם המרכזי הריאליסטי הדומיננטי.
לחקר מורשתו הוקם ארגון בינלאומי ולינדה בן צבי הייתה נשיאת הארגון במשך מספר שנים.
יצירות שתורגמו לעברית > מחזות

סמואל בקט, כל יצירותיו בדרמה, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 2007 (תרגום: שמעון לוי)
מחכים לגודו (Waiting for Godot; 1952)
סוף משחק (Endgame; 1957)
הטייפ האחרון של קראפ (Krapp's Last Tape; 1958)
אח, הימים היפים (Happy Days; 1960)
3 מחזות, הוצאת אור עם, תל אביב, 1983 (תרגום: שמעון לוי)
תסכיתים, הוצאת כתר, ירושלים, 1985 (תרגום: שמעון לוי)