stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילהלמינה בארנס-גרהם
ביוגרפיה > סגנון אמנותי

במהלך חייה, עבודתה של וילהלמינה בארנס-גרהאם הייתה בדרך כלל בפער בין מופשט לייצוגי, בדרך כלל עבודתה שואבת השראות מהנוף. כבר מגיל שמונה יצרה בארנס-גרהם צורות מופשטות עם גירים צבעוניים. משנת 1940, כשהיא הגיעה לקורנוול, תמונותיה הן חקרניות והיא החלה לפתח שיטה ושפה חזותית משלה. לאחר מכן, השפעתה של סנט איבס מתחילה לעלות, להתבסס כאשר צורות וצבעים מקומיים מופיעים בתמונותיה - הסלעים, הנוף והמבנים הקורנישים. אולי החידוש המשמעותי ביותר בתקופה זו נבע מרעיונותיו של נאום גאבו, שהתעניין בעקרון הסטריאומטריה – הגדרת צורות במונחים של מרחב ולא מסה. סדרת תמונות הקרחונים של בארנס-גרהם שהחלה ב-1949, בהשראת טיוליה על קרחון גרינדלוולד בשווייץ, משקפות את הרעיון של הסתכלות על הדברים במבט כולל, לא רק מבחוץ אלא מכל הנקודות, כולל מבפנים. ב-1952 מחקריה על צורות מקומיות הפכו למישוריים יותר ודו-ממדיים, אבל מאמצע שנות ה-50 היא פיתחה גישה אקספרסיוניסטית וחופשית יותר בעקבות מסעותיה לספרד.
בתחילת שנות ה-60, שמשקפת את התמורות בחייה האישיים, אימצה בארנס-גרהם צורה גאומטרית חמורה של הפשטה כדרך לנקוט בגישה רעננה לציור שלה. בשילוב עם תחושה אינטואיטיבית מאוד של צבע ועיצוב, יש לעבודתה לעיתים קרובות יותר חיוניות ממה שנראה במבט ראשון. ריבועים נופלים ועיגולים זורמים על פני חללים. צבע ותנועה חוברים יחד, ובנקודה זו ביצירתה אולי סנט אייבס השפיעה הכי פחות; במקום זאת, סביר להניח שגישה זו משקפת עניין בעבודתו של יוזף אלברס, שהיה אמן פעיל בתקופה זו, באימוץ אפשרויות חדשות שמציעות ההשפעות האופטיות של הפשטה נוסחתית יותר.
עם זאת, ישנן עדויות המצביעות על כך שתמונות רבות אכן נבעו מתצפיותיה על העולם הסובב אותה. את זה רואים בסדרה של ציורי קרח בסוף שנות ה-70 ולאחר מכן בגוף עבודה שחוקר את אנרגיות הנסתרות של הים והרוח, המורכבות ממספר קווים דמויי גל שצוירו בדרכו של פול קליי. ציורי הצורה המתרחבת של 1980 הם שיאם של רעיונות רבים מחמש עשרה השנים הקודמות - התנועה הפואטית ביצירות אלו חושפת מבט נינוח יותר.
עבודתו של בארנס-גרהם נמצאת בבעלות מספר אוספים ציבוריים, כולל מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה, טייט בריטניה, המוזיאון הבריטי ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הערות שוליים

1 2 3  "Obituary: Wilhelmina Barns-Graham". The Telegraph. 28 January 2004
1 2  Lynne, Green (2001). W. Barns-Graham: A Studio Life. Lund Humphries. p. 12.
↑  Great Women Artists. Phaidon Press. 2019. p. 48.
1 2  Douglas Hall (29 January 2004). "Wilhelmina Barns-Graham, Radiant and versatile artist active in St Ives and Scotland". The Guardian.
1 2 3  Green, Lynne (2001). W. Barns-Graham: A Studio Life.
↑  Alisdair Steven (2 February 2004). "Wilhelmina Barns-Graham: An appreciation". The Scotsman
1 2  "Heriot-Watt University Edinburgh: Honorary Graduates". www1.hw.ac.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15529588x (data)  FNZA: 819  GND: 123828511  ISNI: 0000 0000 6683 544X  LCCN: nr93018595  RKD: 4569  SNAC: w6bz8gjk  SUDOC: 06735274X  TePapa: 2310  ULAN: 500026911  VIAF: 62465059   WorldCat (עם VIAF): 62465059 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "וילהלמינה בארנס-גרהם".
סקורפיו,1997
שבלייה ד'איאון

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1728 Tonnerre, צרפת 
 פטירה:  21 במאי 1810 (בגיל 81) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Charles-Geneviève-Louis-Auguste-André-Timothée-Robert-Pierre d'Éon de Beaumont 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  St Pancras Old Church Garden Gates And Railings To Road Frontage 
 השכלה:  סורבון 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר לואי הקדוש 
 
שארל-ז'נבייב-לואי-אוגוסט-אנדרה-טימותה ד'איאון דה בומון (בצרפתית: Charles-Geneviève-Louis-Auguste-André-Timothée d'Éon de Beaumont; נולד באוקטובר 1728 – 21 במאי 1810), המכונה בדרך כלל שבלייה ד'איאוֹן, היה דיפלומט צרפתי, מרגל, בונה חופשי וחייל שנלחם במלחמת שבע השנים. לד'איאון היו מאפיינים גופניים אנדרוגיניים ויכולות טבעיות כחקיין ומרגל. הוא הופיע בפומבי כגבר וביצע עיסוקים גבריים במשך 49 שנה, אם כי במהלך אותה תקופה הסתנן בהצלחה לחצר הקיסרית הרוסייה יליזבטה בכך שהציג עצמו כאישה. במשך 33 שנה, משנת 1777, חי כאישה. רופאים שבדקו את גופתו לאחר המוות גילו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת", אך גם מאפיינים נשיים.
ראשית חייו

ד'איאון נולד בהוטל ד'אוזס בטונר, בורגונדי, למשפחה אצילה שירדה מנכסיה. אביו, לואי ד'איאון דה בומון, היה עורך דין ומנהל המחוזות של המלך, לימים ראש עיריית טונר וציר-משנה בפריס. אמו של ד'איאון, פרנסואז דה שרנטון, הייתה בתו של נציב כללי לצבאות מלחמות ספרד ואיטליה. מרבית מה שידוע על חייו הראשונים מקורו באוטוביוגרפיה שנכתבה על ידי סופר צללים בחלקה, "תחומי העניין של השבלייה ד'איאון דה בומון" וממאמרו של ברם סטוקר על השבלייה בספרו "מתחזים מפורסמים" משנת 1910.
ד'איאון הצטיין בבית הספר, עבר מטונר לפריס בשנת 1743, סיים לימודי משפט אזרחי קאנוני מהקולג' מזרן בשנת 1749 בגיל 21. הוא החל בעבודה ספרותית כתורם ל-Année littéraire של פררון ומשך אליו תשומת לב ככותב פוליטי לאחר שכתב שתי יצירות בענייני כספים ומינהלי, שפורסמו בהיותו בגיל 25. הוא נעשה מזכירו של מנהל המחלקה הפיסקאלית, ומונה לצנזור המלכותי להיסטוריה וספרות על ידי גיום מאלשרבס ב-1758.
החיים כאישה

למרות העובדה שהוא נהג ללבוש מדי דרגון, שמועות נפוצו בלונדון על כך שד'איאון היא אשה. נפתחו הימורים בבורסה בלונדון לגבי המין האמיתי של ד'איאון. ד'איאוֹן הוזמן להצטרף, אך סירב ואמר כי בחינה תהיה בלתי נאה, תהיה התוצאה אשר תהיה. אחרי שנה ללא התקדמות, ההימור נזנח. לאחר מותו של לואי ה-16 בשנת 1774, ה-secret du roi בוטל, וד'איאון ניסה לשאת ולתת על שיבה מהגלות. הסופר פייר דה בומרשה ייצג את ממשלת צרפת במשא ומתן. האמנה שהתקבלה באורך עשרים עמודים שהתקבלה איפשרה לד'איאון לחזור לצרפת ולשמור על הקצבה שלו, אך דרשה שהוא יעביר את ההתכתבויות ביחס ל-secret du roi.
מאדאם קמפאן כותבת בזיכרונותיה: "ישות אקסצנטרית זו ביקשה זה מכבר אישור לחזור לצרפת; אך היה צורך למצוא דרך לחסוך מהמשפחה שהוא העליב מהעלבון שהם יראו בשובו; לכן נדרש לחדש אותו בתחפושת של אותו מין שבצרפת סולחים לו. הרצון לראות את ארץ מולדתו שוב אילץ אותו להיכנע לתנאי, אך הוא התנקם בכך ששילב רכבת בד ארוכה על שמלתו ושלושה עיטורים מסולסלים עמוקים על שרווליו יחד עם גישה ושיחה של גבר, מה שהפך לחוויה מאוד לא נעימה להיות בחברתו״.
השבלייה ד'איאון טענה כי יועדה להיות נקבה בלידתה, ותבעה הכרה מהממשלה ככזו. ד'איאון טענה שגדלה כנער מכיוון שאביו (לואי ד'איאון דה בומון) יכול היה לרשת מחותניו רק אם היה לו בן. המלך לואי ה-16 ובית המשפט שלו נענו לדרישה זו, אך דרשו בתורם שהיא תתלבש כראוי בבגדי נשים, אם כי הותר לה להמשיך וללבוש את הסמל של מסדר סן לואי. כאשר הצעתו של המלך כללה כספים לארון בגדים חדש של בגדי נשים, ד'איאון הסכימה. בשנת 1777, לאחר ארבעה עשר חודשי משא ומתן, חזרה ד'איאון לצרפת וכעונש גורשה לעיירת הולדתה, טונר.
כשצרפת החלה לסייע למורדים במלחמת העצמאות האמריקאית, ד'איאון ביקשה להצטרף לכוחות הצרפתים באמריקה, אולם גירושה מנע זאת. בשנת 1779 פרסם ספר זיכרונות: La Vie Militaire, politique, et privée de Mademoiselle d'Éon שנכתב בידי סופר צללים בשם לה פורטל. ד'איאון הורשה לחזור לאנגליה בשנת 1785.
הפנסיה שהעניק לואי ה-16 הסתיימה עם פרוץ המהפכה הצרפתית וד'איאון נאלצה למכור חפצים אישיים, כולל ספרים, תכשיטים וצלחת. נכסי המשפחה בטונר הוחרמו על ידי הממשלה המהפכנית. בשנת 1792 שלחה ד'איאון מכתב לאספה הלאומית הצרפתית והציעה להוביל אוגדת חיילות נגד הבסבורג, אך ההצעה נדחתה. היא השתתפה בטורנירי סייף עד שנפצעה קשה בסאות'המפטון בשנת 1796. את השנים האחרונות ד'איאון בילתה עם אלמנה, הגברת קול. בשנת 1804 נשלחה ד'איאון לכלא למשך חמישה חודשים בגין חובות וחתמה על חוזה לביוגרפיה שתיכתב על ידי תומאס ויליאם פלאמר, שמעולם לא פורסמה. ד'איאון הפכה למשותקת בפלג גופה התחתון לאחר נפילה ובילתה את ארבע שנותיה האחרונות כשהיא מרותקת למיטה ומתה בעוני בלונדון ב-21 במאי 1810, בגיל 81.
המנתח שבדק את הגופה של ד'איאון העיד בתעודה שלאחר המוות, כי לשבלייה היו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת" ובו בזמן הפגינו מאפיינים נשיים. כמה מאפיינים שתוארו בתעודה היו "התעגלות יוצאת דופן בהיווצרות גפיים", כמו גם "שדיים מלאים להפליא." מידע זה מרמז שאולי ד'איאון היה אינטרסקס.
ד'איאון נקברה בחצר הכנסייה העתיקה של סיינט פנקראס, ונכסיה הנותרים נמכרו על ידי בית כריסטי בשנת 1813. קברה מופיע באנדרטת ברדט-קוטס כאחד הקברים החשובים שאבדו.
מורשת

חלק מכתביו של ד'איאון נמצאים בספריית ברוטרטון בלידס, אנגליה.
כמה חוקרים מודרניים טוענים כי ד'איאון כטרנסג'נדר. הבלוק אליס טבע את המונח איאוניזם כדי לתאר מקרים דומים של התנהגות טרנסג'נדרית; לעיתים רחוקות משתמשים במונח דהיום. אגודת בומון, ארגון ותיק לאנשים טרנסג'נדרים, נקראת על שמו של ד'איאון.
בשנת 2012 זוהה ציור בבעלות גלריית פיליפ מולד כדיוקן של ד'איאון ונרכש על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון.
על לוח אבן באנדרטת בורד-קוטס בגני סיינט פנקראס מוזכר ד'איאון לצד אישים אחרים.
הדוכסות הגדולה של פלנדרנסיס

הדוכסות הגדולה של פלנדרנסיס (בהולנדית: Groothertogdom Flandrensis) היא מדינה לכאורה דוכסית גדולה הטוענת לחלקים מחבל הארץ הטרה נוליוס ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה. הדוכסות הוקמה ב-2008 על ידי נילס ורמירש הבלגי, ומ-2021 רשומה בבלגיה כארגון סביבתי ללא מטרת רווח ושמו "vzw Groothertogdom Flandrensis".
דגלה של הדוכסות הגדולה של פלנדרנסיס
היסטוריה

הדוכסות הגדולה של פלנדרנסיס הוקמה ב-4 בספטמבר 2008 על ידי נילס ורמירש הבלגי כתחביב זמני לשבועיים, הדוכסות הוקמה בהשראת רוזנות פלנדריה, ישות פוליטית ששכנה בארצות השפלה בתקופת ימי הביניים. ורמירש הגדיר אותה כמיזם אקולוגי להעלאת המודעות בנושאי המסת הקרחונים וההתחממות הגלובלית.
עד 2014, פלנדרנסיס היוותה סוג של סימולציה פוליטית פרלמנטרית וכללה סיעות שהשתתפו בבחירות השנתיות של הדוכסות. בנוסף לכך לפלנדרנסיס סממנים מדיניים כמו מטבע, הרלדיקה, עיתון, חוקה והמנון לאומי.
פלנדרנסיס יוצגה בכמה ועידות וכנסים בין-לאומיים ביניהם, ועידת "פוליניישן" 2012 שהתקיימה בבריטניה, ועידת פוליניישן 2015 שהתקיימה באיטליה, כנס "מיקרו-קון" 2017 שהתקיים בארצות הברית, כנס מיקרו-קון 2022 שגם כן התקיים בארצות הברית, כנס מיקרו-קון 2023 אותו אירחה וכנס "שינוי עכשיו" 2022 שהתקיים בצרפת, ועידה סביבתנית בה ורמירש שימש כנואם.
נכון ל-2024 פלנדרנסיס מכילה כ-1061 אזרחים דיגיטליים מ-80 מדינות שונות. מחוץ לאינטרנט, עיקר הפעילות של הדוכסות מתרחשת בעיר הבלגית רואסלייר אך השגרירות הרשמית ממוקמת בכפר לנגמרק. פלנדרנסיס טוענת לחמישה איים במערב אנטארקטיקה והם האי סיפל, האי צ'רי, האי מאהר, האי פרנק והאי קרני. עם זאת, הודיעה כי לא בכוונתה לבקר באף אחד מאיים אלה.
ב-12 באוגוסט 2021 הוקרה על ידי העיתון הרשמי הבלגי כארגון סביבתי ללא מטרת רווח.
הערות שוליים

↑  Ecological mission, vzw Groothertogdom Flandrensis (באנגלית אמריקאית)
↑  MicroCon 2023 Ypres, MicroCon 2023 Chicago & Ypres (באנגלית אמריקאית)
↑  The Brussels Times, The Brussels Times, www.brusselstimes.com (באנגלית)
↑  Coote, Tom (2016-02-05). "Inside the weird world of the micronation". The Telegraph (באנגלית בריטית). ISSN 0307-1235. נבדק ב-2024-11-14.
↑  The land, vzw Groothertogdom Flandrensis (באנגלית אמריקאית)
↑  Gegevens van de geregistreerde entiteit | KBO Public Search, kbopub.economie.fgov.be
ענת ברנע

| --- | --- |

 לידה:  1954 (בת 70 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  זואולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב  הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה (1 בדצמבר 1994)  האוניברסיטה הפתוחה 
 
ענת ברנע (נולדה ב-1954) היא זואולוגית, פרופסור אמריטה במחלקה למדעי הטבע וחיים, האוניברסיטה הפתוחה, ויו"ר העמותה לזואולוגיה בישראל.
ביוגרפיה

ענת ברנע נולדה בחיפה, לרינה ובנימין בר-לב, מורה לריתמיקה ומסגר מכני, שעלו בעליית הנוער מיוגוסלביה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. דודה הוא חיים בר-לב. לברנע אח גדול, רפאל (רפי) בר-לב,
, שנהרג במלחמת יום הכיפורים ואחות צעירה, מיכל שילה. היא למדה בתיכון עירוני ה', חיפה. בצה"ל שירתה כראש לשכתו של מפקד חטיבה 820, חטיבה מרחבית ברמת הגולן (צורי שגיא ואחריו צבי בר). בתום השירות הצבאי, למדה קורס מורי דרך ולאחר מכן עבדה מספר שנים כמדריכת טיולים.
בשנים 1976–1979 למדה ברנע תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1979–1982 למדה וסיימה בהצטיינות תואר שני במחלקה לזואולוגיה, הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת הגמר הוא: "על הביולוגיה של הנקר הסורי (dendrocopos syriacus)" והיא נעשתה בהנחיית פרופ' יורם יום-טוב. היא בעלת תעודת הוראה לתיכון בביולוגיה וחקלאות מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית. בשנים 1983–1988 עשתה דוקטורט במחלקה לזואולוגיה, הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת הדוקטור הוא: "יחסי גומלין שבין פירות עסיסיים לבין בעלי חיים המפיצים אותם". היא נעשתה בהנחיית פרופ' יורם יום-טוב ופרופ' יעקב פרידמן. לאחר מכן, ברנע עשתה שני פוסט-דוקטורטים: האחד בשנים 1989–1990 באוניברסיטת אוקספורד, בריטניה, והשני בשנים 1991–1994 באוניברסיטת רוקפלר, ניו יורק, בהדרכת פרופ' פרננדו נוטבום (אנ').
ב־1994 זכתה ברנע במלגת אלון ונקלטה כחברת סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה, במחלקה למדעי הטבע והחיים, שם היא חוקרת ומלמדת עד היום. בשנת 1995 התמנתה למרצה, ב-2000 למרצה בכירה, ב-2008 לפרופסור חבר וב-2016, לפרופסור מן המניין.
בשנים 2009–2013 כיהנה כדיקנית המחקר באוניברסיטה הפתוחה ובמשך שנים רבות, הייתה ראש תחום מדעי החיים באותה אוניברסיטה.
מאז שנת 2016 משמשת כיו"ר העמותה לזואולוגיה בישראל.
ענת ברנע נשואה לנמרוד ברנע, בעבר סמנכ"ל בחברת דנציגר ולהם שלושה ילדים.
מחקריה

המחקר של ברנע עוסק בשני תחומים עיקריים: נוירוביולוגיה התנהגותית (Behavioral Neurobiology) וזואולוגיה.
מחקריה > נוירוביולוגיה התנהגותית

תחום זה חוקר את יחסי הגומלין בין דפוסי התנהגות שונים ותנאים סביבתיים לבין גמישות במוח בעלי חיים בוגרים (Brain plasticity). ידוע כיום שישנה יצירה (neurogenesis) וגיוס (recruitment) של תאי עצב במוח בוגר בחולייתנים רבים, כולל האדם. תאים חדשים מחליפים תאי עצב זקנים יותר, שמתים. בהתאם, ההיפותזה היא שתחלופה זו של תאי-עצב מאפשרת תהליכים של זיכרון ולמידה. באופן זה, כאשר בעל החיים נחשף לשינוי סביבתי שמחייב אגירת מידע חדש או עדכון מידע קיים, תחלופה של תאי-עצב ישנים בחדשים מאפשרת "מחיקת" מידע שאינו רלוונטי עוד ויצירת זכרונות חדשים.
בהתאם לכך, ברנע חוקרת כיצד שינויים שונים בסביבת ובהתנהגות בעל החיים משפיעים על יצירת תאי-עצב חדשים (נוירוגנזה), תחלופת תאי-עצב ושרידותם, במוחות של ציפורים. מטרת מחקרים אלו היא להבין טוב יותר כיצד מנגנונים מוחיים מאפשרים התחדשות תאי-עצב במוח בעל החיים הבוגר, וכיצד הם משפיעים וקשורים לחייו.
מחקריה הראשונים של ברנע בדקו את הקשר שבין הטמנת מזון, שהיא התנהגות עונתית, לבין גיוס של תאי-עצב חדשים במוח. התנהגות הטמנת מזון מתבטאת במינים מסוימים של ציפורים, בכך שלקראת החורף, כל ציפור מטמינה בכל יום עשרות עד מאות זרעים ברחבי הטריטוריה שלה, כל זרע במקום מטמון נפרד. הציפור המטמינה זוכרת את מיקום כל אחד מהמטמונים, וחוזרת לאכול את הזרעים לאחר כמה שעות או שבועות. ברנע מצאה שלקראת עונת הטמנת המזון, כלומר בסוף הקיץ ותחילת הסתיו, מתגייסים בהיפוקמפוס של אותן ציפורים תאי-עצב חדשים רבים יחסית. כלומר, קיים מתאם בין ההתנהגות העונתית, שדורשת אגירת מידע מרחבי רב ומיפוי הטריטוריה ומקומות המטמון שבה, לבין גיוס תאי-עצב חדשים באזור מוחי שתפקידו בעיבוד מידע מרחבי כזה. המסקנות שעלו ממחקרים אלו היו שתחלופת תאי-העצב בהיפוקמפוס מאפשרת את קיום התנהגות הטמנת המזון באותם מיני ציפורים
בהמשך חקרו ברנע ותלמידיה את השפעת הסביבה החברתית על גיוס תאי-עצב חדשים במוחן של ציפורים, ומצאו שחשיפה לסביבה חברתית חדשה ומורכבת גורמת לעליה במספר תאי-העצב החדשים בכמה אזורים מוחיים שמעבדים מידע רלוונטי להיכרות חברתית.

ממצאי מחקרים אלו הראו גם כי שינויים חברתיים ומרחביים בסביבתם של ציפורים אלו משפיעים על דפוסי שרידותם של תאי-העצב החדשים האלה באזורים מוחיים שונים, ממצאים שהביאו להצעה שיש במוח ביטוי אנטומי לזמן.

מחקרים מאוחרים יותר בחנו באופן דומה את הקשר שבין דפוסי התנהגות נוספים, כמו מחזור רבייה ונדידה, לבין גיוס תאי-עצב חדשים במוחותיהם של ציפורים.
היא חוקרת גם השפעת תאורה מלאכותית בלילה על גמישות מוחית בציפורים ועל פיזיולוגיה והתנהגות של חרקים. תופעה זו של תאורה מלאכותית בלילה (שמכונה גם זיהום אור), מתפשטת בעולם עקב תהליכי עיור, וישנן עדויות רבות באשר להשפעותיה המזיקות על בעלי-חיים ובכללם בני אדם, על הפיזיולוגיה שלהם ועל התנהגותם. בהקשר לכך, ברנע הייתה חברה ושותפה להנהלה של פעילות של האיחוד האירופי, במסגרת cost action, פעילות שנקראה LoNNe

אחד ממחקריה הראה שתאורה מלאכותית בלילה גורמת ליצירה מוגברת של תאי-עצב במוחות של ציפורים ומדכאת את הפרשת ההורמון מלטונין בגופן.
מחקריה > זואולוגיה

ברנע עסקה במהלך השנים גם בהיבטים זואולוגים ואקולוגים שונים. עבודת המאסטר שלה עסקה בביולוגיה של הנקר הסורי,

התנהגות הרבייה של מין זה,

והנזקים שהוא גורם לצנורות השקיה ולכבלי טלפון.

בעבודת הדוקטור שלה חקרה את יחסי גומלין שבין פירות עסיסיים לבין בעלי חיים המפיצים אותם בארץ, ובאופן ספציפי כיצד מעבר זרעים בקיבות בעלי-חיים משפיע על נביטתם ושרידותם.

ברנע המשיכה לחקור נושא זה גם במהלך השתלמות פוסט-דוקטורט שעשתה באוניברסיטת אוקספורד, שם התמקדה באנליזה של תרכובות רעילות בציפות של פירות עסיסיים שנאכלים על ידי ציפורים

והתנהגות שיחור מזון של ציפורים אלו.

בזמן שהותה באוקספורד הכירה את פרופ' מרים רוטשילד שהשפיעה רבות על המשך דרכה המדעית של ברנע. יחד עם רוטשילד חקרה את תפקידם של ריחות וצבעי אזהרה בתהליכי זיכרון ולמידה בבעלי-חיים.

מחקרים מאוחרים יותר בארץ שערכה ברנע עם סטודנטים וחוקרים אחרים תיארו התנהגות שיחור מזון של עטלפים אוכלי חרקים

ואת ההרכב הגנטי של אוכלוסיותיהם.

אחד המחקרים התמקד בהיבטים של אקולוגיה אורבנית ובחן את השפעת עושר הצמחייה והרכבה בגינות ציבוריות בערים על עושר מיני הציפורים, המגוון שלהם, ומבנה חברות הציפורים שחיות בגינות אלו.
ספרי לימוד

נושאים בהתנהגות בעלי חיים / ענת ברנע, גד פרי. תל אביב : האוניברסיטה הפתוחה; תשס"ד 2004.
ביולוגיה של חולייתנים יבשתיים במבט ישראלי (כרך א'. מבוא - כרך ב'. דוחיים וזוחלים -	כרך ג'. עופות - כרך ד'. יונקים: ביולוגיה של חליתנים יבשתיים במבט ישראלי) / יורם יום-טוב [עורכת מדעית - ענת ברנע]. רעננה : האוניברסיטה הפתוחה; תשע"ג-תשע"ה 2013–2015.
מיתולוגיה סקוטית

מיתולוגיה סקוטית היא השם הכולל לאוסף מיתוסים המקושרים לבני העם הסקוטי. המיתולוגיה הסקוטית הושפעה רבות מן המיתולוגיה האירית (או הגאלית) עקב נדידת תושבים רבה בין אירלנד לסקוטלנד ובנוסף גם מן המיתולוגיה הקלטית.
דמויות מיתיות

דונלנד השחור- דונלנד השחור היה התגלמות השטן. פעמים רבות נהג להופיע כאדם בעל בגדים שחורים בעל זקן. דונלנד השחור הצטיין בכל המקצועות השונים חוץ מחייטות.
בוברי (Boobrie)- ציפור מים שגרה בהיילנדס ורודפת אגמים ובארות מלח.
קלפי (Kelpies)- סוס מים השורר והמטיל אימה בלוכים ונהרות סקוטלנד השונים.
המפלצת מלוך נס (נוזי)- מפלצת, המזוהה פעמים רבות כפלזיוזאוריה, הרודפת את הלוך "נס" בסקוטלנד.
הסיפור על רוברט דה ברוס (רוברט הראשון, מלך סקוטלנד) והעכביש- רוברט דה ברוס היה מלך סקוטלנד 1306. עקב כך המלך אדוארד הראשון של אנגליה נבהל, וגרם לרוברט להתחבא בסתרים (עד כאן נכון גם לפי מקורות זרים). בשלב מסוים ברוס התחבא במערה. כשהיה ברוס במערה הוא ראה עכביש הנמצא על קורי עכביש שבנה בעצמו, ולמעשה שהמשיך לבנות מקצה אחד של המערה לקצה שני תוך כדי שרוברט הסתכל עליו. העקשות של העכביש לבנות פעם אחרי פעם את קורי העכביש נתנה לרוברט את ההשראה להילחם פעם נוספת באנגליה ולא לוותר. אדוארד הראשון נפטר ב-1307, ולאחר מכן חזר רוברט עם צבאו והביס את צבא אנגליה בקרב בנוקבורן (Bannockburn) ב-1314. בנוסף בכל רחבי סקוטלנד יש כמה מערות המציגות את עצמן כמערתו של ברוס אך ללא כל עדות חד משמעית לכך שבהן אותה מערה ספציפית גם הייתה מערתו של רוברט והעכביש.
האגדה על סוואני בין- האגדה מדברת על אדם בשם אלכסנדר "סוואני" בין (Alexander ‘Sawney’ Bean), שלא ידועים עליו פרטים רבים, ואפילו לא בטוחה אמיתותו ההיסטורית. אלכסנדר היה ראש של משפחת פשע בזמן שלטונו של ג'יימס הראשון מלך סקוטלנד. לפי המסופר, משפחה זאת הייתה קניבלית, והרגה לצורך אכילה אנשים רבים- בסך הכל 1000 אנשים. פעילות דרמטית זאת, שגרמה לתפיסתם אחר כך, נעשתה בידי בין, אשתו ו-46 צאצאיו.
קאסג (maighdean mhara בגאלית סקוטית, באנגלית ceasg)- בת ים. לפי הסיפור הקוסמי על קאסג, כל אדם המתקרב והתופס את אחד מהמשאלות שהיא מפזרת באוויר זוכה בהן.
איצ' יוסיג (each uisge)- מעין רוח קוסמית המזוהה עם המים. בגאלית סקוטית פירוש השם הוא- סוס מים. האיצ' יוסיג נחשבת למפלצת קטלנית בכל ההיסטוריה המיתית של סקוטלנד, שגרה בלוכים ובימים בהיילנדס הגבוה והירוק של סקוטלנד. רוח המים איצ' יוסיג יכולה לשנות צורה, מדמות סוס נורמטיבי לדמות גבר, כל זאת על מנת להטעות את האויב. כשבוחרת האיצ' יוסיג להיות בהוויה ובצורה מוחשית של סוס, היא מגיעה לבני אדם ומשכנעת אותם לרכוב עליה. היא מתנהגת כמו כל סוס רגיל כל עוד היא לא בקרבת מים (בסקוטלנד מקווי מים נפוצים מאוד). אם הרוכב כיוון לאזור של מים, הוא נלקח בסערה עד למעמקי הלוך על ידי האיצ' יוסיג ושם מת מחוסר חמצן (היפוקסיה). כשמחליטה האיצ' יוסיג לבחור בדמותו של גבר, היא בוחרת את זה של גבר נאה במיוחד. כדי להבחין בכל זאת באיצ' יוסיג כשהיא נראית כגבר זה חייבים למצוא קודם אצה הטמונה בשיער ראשו.
הערות שוליים

↑  Encyclopedia Mythica., Black Donald, www.pantheon.org (ארכיון)
↑  Encyclopedia Mythica., Boobrie, www.pantheon.org (ארכיון)
↑  Scottish myths, folklore and legends, Scotland.org
↑  Scottish myths, folklore and legends, Scotland.org
↑  Scottish myths, folklore and legends, Scotland.org
↑  Ceasg - Scottish Mythology
↑  Each uisge - Scottish Mythology
בולרו (ראוול)

הבולרו (Boléro) מאת מוריס ראוול היא יצירה תזמורתית בת פרק אחד, אשר נכתבה ובוצעה לראשונה בשנת 1928 כמוזיקה לבלט. אופייה הריתמי והמלודי של היצירה שאול מריקוד הבולרו הספרדי, וייחודה בכך שהיא בנויה על מוטיב בודד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויים קלים בכל פעם. הבולרו נחשב ליצירתו הפופולרית והמושמעת ביותר של ראוול, אם כי אינה מייצגת כלל את סגנונו האימפרסיוניסטי.
כתיבת היצירה

הבולרו הוזמן מראוול על ידי הרקדנית אידה רובינשטיין, אשר ביקשה ממנו קטע לבלט בסגנון ספרדי. כוונתו המקורית של ראוול הייתה לעבד לתזמורת את היצירה "איבריה" מאת המלחין הספרדי אלבניס, אך משגילה כי אלבניס העניק את זכויות היוצרים לתלמידו פרדיננד אנריקה ארבוס, בחר לחבר יצירה מקורית המבוססת על ז'אנר הריקוד הספרדי – הבולרו. צעד זה אפיין את נטייתו משכבר של ראוול להשתמש ולחדש ז'אנרים קיימים, ובפרט סוגי ריקוד (כמו למשל ביצירותיו "פאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה", "מינואט עתיק", "הוואלס" והסוויטה קברו של קופרן).
היצירה בוצעה לראשונה בבניין האופרה של פריז ב-22 בנובמבר 1928 בהופעת להקת הבלט של רובינשטיין עם כוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה.
מבנה היצירה

מבנה הבולרו בולט בפשטותו ומבוסס כל כולו על נושא מלודי אחד החוזר על עצמו שוב ושוב בשינויי תזמור בלבד, מלווה במקצב אחיד החוזר בעקשנות לכל אורכה.
מבנה היצירה > תזמור

מבנה זה, הנשען כולו על אפקטים של תזמור ועוצמה, חִייב תזמורת גדולה ומגוונת, המורכבת משני חלילים, פיקולו, שני אבובים, אבוב ד'אמורה, קרן אנגלית, קלרינט במי-במול, שתי קלרניטות בסי-במול, קלרינט בס, שני בסונים, קונטרה-בסון, ארבע קרנות יער, שלוש חצוצרות, חצוצרת פיקולו ברה, שלושה טרומבונים, טובה, שלושה סקסופונים (סופרנינו, סופרן וטנור), טימפני, שני תופי סנר, מצלתיים, טם טם, צ'לסטה, נבל וכלי קשת (כינורות, ויולות, צ'לו, וקונטרבס).
מבנה היצירה > המקצב

ראוול אימץ את מיקצב ריקוד הבולרו הספרדי העממי, המבוסס על שלוש פעמות במהירות מתונה. בניגוד לריקוד העממי בו תפקיד המיקצב המלווה שמור לקסטנייטות, בחר ראוול להחליף את הקסטנייטה בתופי סנר. אלה מלווים באוסטינטו לאורך כל היצירה בתבנית קבועה הבנויה משתי תיבות כמעט זהות, עם הבדל קל בסופן.
מבנה היצירה > המלודיה

המוטיב המלודי של הבולרו נושא אופי ספרדי-ערבי. ראוול הדגיש כי ייחוד המוטיב בפשטותו, אך למרות היותו קליט מאוד, הוא מכיל דקויות מלודיה ומקצב חמקמקות בלתי טריוויאליות כלל.
המוטיב מופיע בשתי גרסאות:

התמה הראשונה היא בדו מז'ור, בת 16 תיבות, פותחת בטוניקה, מסתלסלת בקו "ערבסקי" עד אתנחתא על צליל הדומיננטה, וממשיכה להתפתל עד שובה לצליל הטוניקה, משרה תחושה כאילו התיימרה לגלוש ממסגרת המנעד.
התמה השנייה נגזרת מהראשונה, גם היא בת 16 תיבות, אך בעלת מנעד רחב יותר וגוון מינורי-אקזוטי, הרומז למודאליות אנדלוסית. גם תמה זו, לאחר סלסולים והתפתלויות, דועכת לאיטה חזרה לטוניקה.
כהקדמה לכל כניסה מחודשת של המוטיב החוזר, מושמעת פראזת ביניים ריתמית, המושתתת על אותו מיקצב עיקש המלווה את כל היצירה בתופי הסנר, בלוויית תמיכה הרמונית קלה של כלים נוספים בהטעמה קצרה על הפעמה השנייה והשלישית בכל תיבה.
מבנה היצירה > מהלך היצירה

היצירה נפתחת בנגינה חרישית של הנושא בדו מז'ור על ידי חליל, מלווה בתופי סנר במקצב החוזר. אחרי פתיחת החליל עוברת המלודיה אל הקלרינט, אחר כך אל הבסון, אל הקלרינט במי במול, אל האבוב ד'אמורה, החצוצרה, וכן הלאה, כאשר ברקע מתמידים תופי הסנר במקצב המונוטוני. מנגינת הנושא ממשיכה בדו מז'ור, אך החל מאמצע היצירה לערך, מוכפלת המנגינה על ידי כלים נלווים המנגנים אותה בסולמות אחרים. תחילה מלווה הפיקולו, המכפיל את המלודיה על סולם מי, אליו מצטרפים עוד ועוד כלי נגינה עם כל חזרה על הנושא, בתזמור ההולך ונעשה עשיר וסמיך יותר ויותר ובעוצמה הולכת וגוברת עד שלקראת תום היצירה מנגנת התזמורת כולה בעוצמה אדירה. אפקט הקרשנדו המתמשך אינו תם בכך: שש תיבות לפני סוף היצירה מצטרפים לראשונה תופי הבס, המצלתיים ותופי הטם-טם, והתזמורת כולה עוברת לנגן את מוטיב המקצב החוזר, אשר מתחילתה ועד לאותה נקודה נוגן על ידי תופי הסנר בלבד.
על התפתחות זו של היצירה, הנפתחת בנגינה חרישית של כלי בודד ומסתיימת בעוצמה רבה בנגינת התזמורת כולה, זכתה היצירה לכינוי "הקרשנדו הגדול".