תומאס גור
ביוגרפיה > קריירה > פוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית

לאחר שהתחתן עם נינה קיי בדצמבר 1900, עברו בני הזוג גור ללוטון שבטריטוריית אוקלהומה. בשנת 1902, הוא נכנס וניצח בבחירות לסנאט הטריטוריאלי של אוקלהומה. הוא דחה הזדמנות להתמודד כנציג טריטוריאלי עבור הקונגרס האמריקאי, אך הפך ליועץ לאמנה החוקתית של 1907, ולאחר מכן נבחר לסנאט האמריקני ב-1907.
בשנת 1907, הוא נבחר לסנאט כאחד משני הסנאטורים הראשונים ממדינת אוקלהומה החדשה. הוא נבחר מחדש ב-1908 וב-1914 אך איבד את מושבו ב-1920. גור וויליאם ה. מארי היו מנהיגים שותפים במסע הבחירות של וודרו וילסון לבחירות לנשיאות ב-1912. הוא היה ידוע. כחבר באגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, שתמך ברבות מתוכניותיו המקומיות של וילסון, ועבד היטב עם רפובליקנים כמו רוברט לה פולט. הוא לא היה שונה במידה רבה מאף פוליטיקאי אחר בגלל העיוורון שלו, אבל היו בעיות, כפי שמספר לה פולט דוגמה בזיכרונותיו, כאשר במהלך פיליבסטר, גור לא הבין שהסנאטור שעתיד היה להחליפו לא נואם כי הוא יצא מהחדר, והפיליבסטר נכשל כי לא המשיך לדבר. כמו כן, כמה מעמיתיו של גור בסנאט ינסו לנצל את עיוורונו של גור על ידי הטעייתו לחתום על מסמכים שלא היה זה האינטרס של מפלגתו לחתום עליו. הוא התפרסם בכך שהפך את השולחן על העמיתים האלו והערים עליהם לחתום על מסמכים שהם לא התכוונו לחתום עליהם. מעללים אלה הפכו אותו לפופולרי בעיתונות, שכינתה אותו "הקאובוי העיוור".
בשנת 1910, הוא האשים את הלוביסט ג'ייק ל. האמון האב בניסיון לשחד אותו.
ב-1914, אישה ציינה שגור "ניצל" אותה בחדר מלון. כאשר התובעים סירבו להגיש כתב אישום נגד הסנאטור, האישה הגישה נגדו תביעה אזרחית. חבר המושבעים צידד בגור, והאישה איבדה את תביעתה.
גור היה פציפיסט ואנטי-התערבות שפעל נגד המיליטריזם, וגינה בקול רם ובקול את הפושע של העושר בתור הדחף לדחיפת ארצות הברית למלחמה; למרות שהוא כונה לעיתים קרובות כאי בודד. הוא הצביע נגד ממשל וילסון על רוב החקיקה הנוגעת למלחמת העולם הראשונה. עם זאת, רוב מצביעי אוקלהומה העדיפו לעזור למדינות ההסכמה להילחם בגרמניה. לאחר המלחמה, הוא גם התנגד לתוכניתו של וילסון לתמוך בחבר הלאומים. לא רק שגור הרחיק תומכים קודמים רבים, אלא שהוא גם איבד את מערכת היחסים הקרובה שלו עם וילסון. לפיכך, הוא הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1920. לאחר שעזב את הסנאט, הוא חזר לעבוד כעורך דין במשרה מלאה בוושינגטון הבירה.
במהלך השלבים המוקדמים של מלחמת העולם הראשונה, הוא היה שותף לכתיבת החלטות גור-מקלמור כדי לעודד אזרחים אמריקאים לא לנסוע על סיפונה של ספינות סוחר של מדינות המשתתפות במלחמה. ספינות הסוחר היו תחת איום של תקיפה על ידי צוללות גרמניות, והסנאטור הרגיש שאובדן חייהם של אמריקאים בהתקפות על ספינות אלו סיכן את הנייטרליות האמריקאית. הוא היה תומך חזק וראשוני של וודרו וילסון, והוכר כפקיד הנבחר הגדול הראשון שאישר את מועמדותו של וילסון לנשיאות ב-1911. אולם גור התנגד מאוחר יותר לכניסתה של ארצות הברית למלחמה גם לאחר שהחלה מעורבות אמריקנית. הוא התנגד ללא הצלחה לספק כוח אדם לצבא על ידי גיוס, ואמר שזה יצור "צבא של מתגייסים". הוא שאל: "מדוע עלינו למתג את הנער האמריקאי כמתגייס מבלי להעניק לו את ההזדמנות לזכות בתהילה של מתנדב אמריקאי?" זו הייתה הסיבה העיקרית לתבוסתו של גור בפריימריז הדמוקרטים ב-1920 על ידי חבר הקונגרס סקוט פריס, שהובס בתורו בבחירות הכלליות על ידי הרפובליקני ג'ון וו. הארלד. בנוסף להתנגדותו לטיוטה, גור "היה אחד הנותנים החסות המוקדמים והנמרצים ביותר של תיקון חוקתי כדי לדרוש משאל עם עממי על כל הכרזת מלחמה של הקונגרס". בנושא מדיניות הפנים הוא תמך באינטרסים של חקלאים ואינדיאנים.
גור נבחר מחדש לסנאט בשנת 1930. כאשר פרנקלין ד. רוזוולט נכנס לתפקידו כנשיא, גור תמך תחילה במדיניות הניו דיל שלו, אך לאחר מכן הסתכסך עמו. בשנת 1935, גור עזר להוביל את ההתנגדות למימון ה-Works Progress Administration ‏(WPA). בתגובה כתובה לבוחרים שהעדיפו את ה-WPA, הוא אמר להם שהגישה שלהם "מראה איך הקצבאות מקלקלים את הנשמה. המברק שלכם מרמז שהקולות שלכם למכירה. ככל שאני מעריך קולות אני לא בשוק. אני לא יכול להסכים לקנות קולות מכספי העם אני חייב חוב למשלם המיסים וגם למובטלים". לאחר שהכתיב את המילים הללו, הסנאטור העיוור הובל אל מליאת הסנאט כדי להצביע על הקול הבודד נגד ה-WPA.
לאחר שהפסיד בפריימריז הדמוקרטי של 1936 לחבר הקונגרס ג'ושוע ב. לי, גור פרש מהסנאט בינואר 1937 ועסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה, עד מותו ב-1949.