stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודולף שמונדט
ביוגרפיה

שמונדט נולד במץ ושירת כלויטננט במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נשאר כקצין קבע ברייכסווהר בשורה של תפקידי מטה. היה נאצי מושבע וב-1938 מינה אותו היטלר לשלישו הצבאי. בתפקיד זה היה נוכח כמשתתף קבוע בישיבות להערכת המצב הצבאי.
ב-20 ביולי 1944 עמד ליד היטלר בביתן הישיבות במאורת הזאב. כאשר התפוצצה הפצצה שהניח שם קלאוס שנק פון שטאופנברג הוא נפצע קשה. איבד עין אחת ושתי רגליים.
הוא הועבר לטיפול בבית החולים במאורת הזאב. בתחילה התאושש במקצת והצליח לשוחח עם היטלר אבל אחר כך התדרדר מצבו, והוא מת מאלח דם וכשל מערכתי.
לפי הוראת היטלר נערך לשמונדט טקס אשכבה ממלכתי ליד מצבת הזיכרון בטננברג בפרוסיה המזרחית בנוכחות הרמן גרינג. ב-7 באוקטובר 1944 הוא נקבר בבית הקברות אינוואלידן בברלין וגנרל היינץ גודריאן ספד לו. הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
לקריאה נוספת

רוג'ר מורהאוז: ברלין במלחמה, הוצאת זמורה ביתן, 2012
רוברט אליבקיאן

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1941 (בן 83) טביליסי, ברה"מ 
 שם לידה:  Ռոբերտ Էլիբեկյան 
 מקום לימודים:  Yerevan State Institute of Fine Arts and Theater (1965)  State Academy of Fine Arts of Armenia 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  Honored Painter of the Armenian SSR (1977)  People's Artist of Armenia (2008)  Boghossian Prize  מדליית חורנאצי  עיטור אות הכבוד הארמני 
 צאצאים:  Areg Elibekyan 
 
רוברט אליבקיאן (באנגלית: Robert Elibekyan ; נולד ב-21 באפריל 1941) הוא צייר ארמני.
ביוגרפיה

רוברט אליבקיאן נולד בטביליסי, גאורגיה. ב-1960 עבר לארמניה והתיישב בירוואן. 1960-1965 למד במכון לאמנויות ותיאטרון בירוואן. מאז 1970 אליבקיאן חבר באיגוד האמנים של ארמניה. במשך שנים רבות אליבקיאן מעורב בהצלחה בעיצוב במה בתיאטראות של ארמניה ומחוצה לה. במקביל הוא עבד כמעצב ומפיק של מספר סרטים שצולמו בסטודיו ארמן.
ביוגרפיה > משפחה

אביו- וגרשק אליבקיאן, אמן מכובד של גאורגיה. אמו- פלורה אליבקיאן, אחיו - הנרי אליבקיאן, אמן.
אחות- לואיזה אליבקיאן, אדריכלית. אשתו - מרי הייטאיין-אליבקיאן, מורה. ילדיו- ירוואנד אליבקיאן, רופא, וארג אליבקיאן, אמן.
ביוגרפיה > יצירה

הציורים של אליבקיאן מוצגים במוזיאונים מפורסמים ובאוספים פרטיים כמו הגלריה הלאומית של ארמניה, המוזיאון לאמנות מודרנית של ירוואן, גלריית טרטיאקוב והמוזיאון לאמנויות המזרח במוסקבה, מוזיאון אלכס מנוגיאן בדטרויט, ארמון אליזה בפריז, הבית הלבן בוושינגטון, מוזיאון צימרלי בניו-ג'רזי, ועוד.
התערוכות של אליבקיאן אורגנו והתקיימו לא רק בארמניה, מוסקבה, וילנה וערים אחרות של ברית המועצות לשעבר, אלא גם במרכזים הגדולים בעולם: גלריית סוליי, מונטריאול, גלריה ארטימה, גלריה קתרין גוארד, וגלריה קלוד בסארד, פריז. גלריה ל'אויל, בריסל. בגלריות באנטוורפן, בלוס אנג'לס, דטרויט ובבוסטון.
ביוגרפיה > יצירה > פרסים

1977 - עובד אמנות מכובד של הרפובליקה של ארמניה, 1981 - פרס המדינה של הרפובליקה של ארמניה, 2001 - מדליית Movses Khorenats, 2008 - אמן העם של הרפובליקה של ארמניה.
גלריה

פנטומימה, 1982
אירן, 2009
מרי
הערות שוליים

↑  Robert Elibekian, www.roslin.com
↑  Arame Art Gallery, Robert Elibekian
↑  Elibekians:Three Generations of Artists Vagharshag, Robert and Areg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1179418980  ISNI: 0000 0000 7475 2628  LCCN: no2012075116  SUDOC: 243911394  VIAF: 106201459   WorldCat (עם VIAF): 106201459 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוברט אליבקיאן".
פלורה, 1992
רבי ישמעאל

ערך זה עוסק ברבי ישמעאל חברו של רבי עקיבא. אם התכוונתם לכהן הגדול שהוצא להורג, ראו .
| --- | --- |

קברו העממי בכפר פרוד (סומן במהלך המאה ה-20 בעקבות מסורת גלילית מהמאה ה-12 על קברו באזור)
 לידה:  70 (בערך) האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 פטירה:  135 (בגיל 65 בערך) האימפריה הרומית פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 כינוי:  רבי ישמעאל, רבי ישמעאל בעל הברייתות
 מקום קבורה:  ישראל כפר פרוד (זיהוי עממי מהמאה ה-12)
 מקום מגורים:  כפר עזיז
 מקום פעילות:  יבנה, אושא
 תקופת הפעילות:  דור שלישי לתנאים
 השתייכות:  בית הלל, בֵּית רבי ישמעאל
 רבותיו:  רבי יהושע בן חנניה, רבי נחוניה בן הקנה, רבי אליעזר בן הורקנוס
 תלמידיו:  רבי מאיר, רבי יונתן, רבי יאשיה
 בני דורו:  רבי עקיבא, שמעון בן ננס
 אב:  אלישע
רבי ישמעאל בן אלישע, היה מגדולי הדור השלישי של התנאים בארץ ישראל. בעל הברייתא על המידות שהתורה נדרשת בהן, וחברו של רבי עקיבא.
ביוגרפיה

בצעירותו למד תורה מפי רבי יהושע בן חנניה, שפדה אותו מן השבי. לאחר מכן למד מפי רבי נחוניה בן הקנה ומפי רבי אליעזר בן הורקנוס. כן קשר רבי ישמעאל יחסי ידידוּת אמיצים עם רבי עקיבא, שהיה בר פלוגתא גדול שלו בהלכה. רבי ישמעאל התגורר בכפר עזיז שבדרום יהודה ליד גבול אדום, ומשם היה מגיע ליבנה כדי לדון עם החכמים בענייני הלכה. כשגלתה הסנהדרין לאושא נדד עמה גם רבי ישמעאל. התנא הנודע בן עזאי הביע צער שלא למד אצל רבי ישמעאל, לאחר ששמע דברי הלכה בשמו מרבי יונתן.
שיטתו

בבית מדרשו של רבי ישמעאל הושתת הלימוד על פשוטו של מקרא והיגיון, ולא על פלפולים המבוססים על אותיות יתרות או חסרות במקרא. כן נקט בגישת "דיברה תורה כלשון בני אדם", זאת בניגוד לשיטתו של רבי עקיבא, שהיה מפלפל, ומרבה לדרוש אותיות ומילים. רבי ישמעאל הרבה להביא משלים לדינים שונים. בהלכה נקט את שיטתם של בית הלל. רבי ישמעאל ורבי עקיבא מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם".
בתלמוד שכיחה מחרוזת המילים "תנא דבי רבי ישמעאל", שמובאת בפיתחן של ברייתות ששָנה החכם מבית מדרשו של רבי ישמעאל.
מתורתו של רבי ישמעאל עולה כי הוא היה מיוחד באהבת ישראל. כן מובא בשמו, שהעיסוק בפרנסה צריך להשתלב עם לימוד התורה שהיא המצווה הגדולה ביותר.
רבי ישמעאל היה חכם גדול ובקי באגדות. רוב המאמרים שנמסרו בשם "תנא דבי רבי ישמעאל" או "דבי רבי ישמעאל תנא", הם מאמרים באגדה ולא בהלכה. מסיבה זו, כאשר נפטרו בניו, נכנסו כמה מהתנאים לנחמו (רבי טרפון, רבי יוסי הגלילי, רבי אלעזר בן עזריה, רבי עקיבא), ורבי טרפון הזהירם לומר את האגדות באופן מסודר שכן רבי ישמעאל בקי באגדות.
שיטתו > הכללים למדרש

רבי ישמעאל הוא בעל הברייתא שמביאה את שלוש עשרה ה"מידות שהתורה נדרשת בהן", שהן שיטות לדרשת הפסוקים ומציאת העולֶה מתוך הכתוב, שלא נאמר בו במפורש.
רבי ישמעאל העדיף את שיטת הלימוד ב"כלל ופרט", שמתמקדת ביחסי הכללים והפרטים המפורשים בכתוב, ועל פיהם נרמז מה שלא נכתב, לעומת רבי עקיבא שדרש ב"ריבוי ומיעוט", שיטת-מדרש שמתייחסת אל הפרטים כעצמאיים, ואינה מחשיבה אותם כפירושו של הכלל. ההבדל בין שתי השיטות מתבטא בהיקף הדברים אותם לומדים מן הכתוב.
יופיו

לבד מגדולתו בתורה, נודע רבי ישמעאל ביופיו הבלתי-רגיל. יופיו מוזכר באחדים מסיפורי חז"ל.
בעת חורבן בית המקדש, והוא ילד קטן, נשבה רבי ישמעאל, נלקח לרומא והוחזק שם בבית אסורים. רבי יהושע בן חנניה הגיע באחד ממסעותיו לרומא, ושם גילו את אוזנו כי בבית האסורים נמצא ילד יפה עיניים. עמד רבי יהושע בפיתחו וקרא בקול גדול את הפסוק (ישעיה, מ"ב, כ"ד): "מי נתן למשיסה יעקב וישראל לבוזזים?" והנה שמע מבית האסורים קולו של ילד, שהמשיך מזכרונו את הפסוק: "הלוֹא ה' זוּ חטאנו לו ולא אָבוּ בדרכיו הָלוֹך, ולא שמעו בתורתו". שמע זאת רבי יהושע ואמר: מובטחני בו שיהא מורה הוראה בישראל, ולא אזוז מכאן עד שאפדה אותו בכל סכום שיידרש". רבי יהושע שילם את הסכום הגבוה שנדרש, ופדה אותו. לימים הגשים הנער את הציפיות שתלה בו פודהו, והיה לאחד מגדולי ההוראה בישראל. יש שמטילים ספק בזיהוי סיפור הפדיון עם רבי ישמעאל זה (ראו בפרק הבא).
היופי מוזכר בדבריו של רבי ישמעאל גם בהקשר של סיפור על אדם שהדיר עצמו מאשתו ולא אבה לראותה, עד שהלכה לרבי ישמעאל והתייפתה, והנדר הותר לאחר שבעלה לא זיהה אותה: "ומעשה באחד שנדר מבת אחותו הנאה, והכניסוה לבית רבי ישמעאל וייפוה. אמר לו רבי ישמעאל: בנִי, מִזו נדרת? אמר לו: לאו. והתירהּ רבי ישמעאל. באותה שעה בכה רבי ישמעאל ואמר: בנות ישראל נאות הן, אלא שהעניות מנוולתן. וכשמת רבי ישמעאל היו בנות ישראל נושאות קינה ואומרות: בנות ישראל על רבי ישמעאל בכינה. וכן הוא אומר בשאול (שמואל ב', א', כ"ד): בנות ישראל אל שאול בכינה".
בלבול בזיהוי

הזיהוי של "רבי ישמעאל" כ"רבי ישמעאל בן אלישע" שנוי במחלוקת. במקורות נזכר גם "רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול", וזה מוסיף על המבוכה. ואכן, בספר "סדר הדורות" מוזכרת האפשרות שהיו שלושה "רבי ישמעאל".
רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול היה כהן גדול בבית המקדש, והוצא להורג יחד עם רבן שמעון בן גמליאל הזקן, בסמוך לחורבן הבית, ולפי זה היה בדור הראשון לתנאים. ואולם, "רבי ישמעאל" סתם הוא חברו של רבי עקיבא, מן הדור השלישי לתנאים, ותלמידיו הם בני הדור הרביעי. על כן, מוזכר בספר "סדר הדורות" ובמקורות נוספים, אלו שני אישים שונים.
דעה נוספת גורסת שזוהי אישיות אחת, ור' ישמעאל לא היה כהן גדול בבית המקדש השני, אלא בזמן הקצר של חידוש העבודה בימי מרד בר כוכבא. אולם, לשיטה זו סותרים המקורות שמספרים על הוצאתו להורג יחד עם רשב"ג הזקן, שהיה בדור הראשון לתנאים. כמו כן, בתלמוד הבבלי מסופר שהטה נר בשבת בשגגה וכתב בפנקסו "לכשיבנה המקדש אביא חטאת שמנה", ומשמע שהמקדש לא היה קיים בימיו.
גם הזיהוי של "רבי ישמעאל" סתם עם "רבי ישמעאל בן אלישע" (לא הכהן הגדול) אינו מוסכם על הכול. "רבי ישמעאל בן אלישע" מוזכר, לדוגמה, בסיפור הפדיון ברומא על ידי רבי יהושע. "סדר הדורות" מביע פקפוק באפשרות שרבי ישמעאל (סתם), חברו של רבי עקיבא, היה ילד בזמן חורבן הבית. אבל, מעשה שמופיע בתלמוד הבבלי (מסכת שבת, דף י"ב, עמוד ב') בשם "רבי ישמעאל בן אלישע", מופיע בירושלמי (מסכת שבת,  פרק א', הלכה ג') בשם "רבי ישמעאל" סתם, ויש שלמדו מכאן הוכחה שזהו אותו חכם.
ב"סדר הדורות" מועלית השערה שרבי ישמעאל בן אלישע הוא נכדו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
ב"אטלס עץ חיים", של הרב רפאל הלפרין (שליקט וסיכם מספרי החוקרים מכל הדורות), מסיק ששני "רבי ישמעאל בן אלישע" היו:
"רבי ישמעאל" סתם - הוא רבי ישמעאל בן אלישע - חברו של רבי עקיבא, דור שלישי לתנאים.
"רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול" - מעשרה הרוגי מלכות, דור ראשון לתנאים.
בספר דורות הראשונים, נכתב שהנהרגים בעשרה הרוגי מלכות היו רבי שמעון בן הסגן (בנו של רבי חנינא סגן הכהנים), ורבי ישמעאל בן אלישע חבירו הצעיר של רבי עקיבא. שניהם נשבו ונהרגו בדרום יהודה, תקופה קצרה לפני מרד בר כוכבא.
לקריאה נוספת

אברהם יהושע השל, תורה מן השמים באספקלריה של הדורות, לונדון 1962, הוצאת שונצינו.
בנימין לאו, "רבי ישמעאל: דברה תורה בלשון בני אדם", בספרו: חכמים, כרך שני: ימי יבנה עד מרד בר כוכבא, ידיעות ספרים, 2007, עמ' 199-195.
רודולף שוורץ

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1905 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 בינואר 1994 (בגיל 88) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת, אוסטריה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
רודולף שוורץ (בגרמנית: Rudolf Schwarz;‏ 29 באפריל 1905 – 30 בינואר 1994) היה מנצח יהודי-אוסטרי.
קורות חיים

שוורץ נולד למשפחה יהודית בווינה. החל ללמוד מוזיקה בגיל 6. הוא למד אצל המלחינים הנס גאל וריכרד שטראוס, והופיע לראשונה בניצוח בדיסלדורף שבגרמניה בשנת 1924.
בהיותו יהודי, פוטר בשל יהדותו בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון. הוא נכלא ולבסוף נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן בשנת 1943. עם תום מלחמת העולם השנייה היגר לאנגליה, שם ניצח על התזמורת הסימפונית של בורנמות', על התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם ועל תזמורת רשות השידור הבריטית.
נפטר בלונדון בשנת 1994, בגיל 88.
קרב אנקרה

באיזיט הראשון בשבי
קרב אנקרה (טורקית Ankara Savaşı) התרחש ב-20 ביולי 1402 בשדה צ'ובוק (Çubuk) שליד אנקרה, בין צבאות הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון לצבאותיו של טימור לנג, שליט האימפריה הטימורית.
רקע

טימור לנג, אציל זוטר מונגולי-טורקי ביסס את רוב הלגיטימיות המוקדמת שלו כמנהיג, על קשר משפחתי לג'ינגיס חאן אשר הקים את האימפריה המונגולית, אף שקשר זה לא הוכח מעולם. הוא שם לו למטרה לחדש את ימיה של האימפריה המונגולית כמקדם. בשנת 1390 כבש טימור את גאורגיה וארמניה, והאימפריה שלו גבלה בשטחים שנשלטו על ידי העות'מאנים ואשר התפשטו למזרחה של אסיה הקטנה. הסכסוך הבלתי נמנע בין שתי האימפריות פרץ כאשר באיזיט הראשון דרש תשלום מיסים מנסיכות ביליקית פלונית שהצהירה אימונים לטימור. טימור פירש צעד זה כעלבון אישי, ובשנת 1400 בזז את העיר העות'מאנית סיוואס. שנתיים לאחר מכן, נפגשו הצבאות במרכזה של אנטוליה.
הקרב

הצבא העות'מאני היה מבוסס בעיקר על חיל רגלים אך היו ברשותו גם פרשים שמספרם אינו ידוע, בעוד שהמונגולים היו רכובים ולוו במספר פילים. העות'מאנים התקיפו ראשונים, ואלפים מהם נהרגו או נכנעו כאשר הותקפו בחצים על ידי קשתים רכובים. טימור היטה את נחל צ'ובוק למאגר, ונישל את העות'מאנים ממקור מי השתייה שלהם. קיימת הסכמה כי אסטרטגיה זו היוותה את הגורם העיקרי להפסדם של העות'מאנים בקרב שנערך ביום חם בחודש יולי ברמת אנטוליה הצחיחה. העות'מאנים העייפים והצמאים ניגפו בקרב, אף שבאיזיט הראשון עצמו הצליח להימלט אל ההרים בלווית אלף מפרשיו. כוחותיו העדיפים של טימור הקיפו את ההרים ולכדו את הסולטאן.
תוצאות

התבוסה למונגולים עצרה את התקדמותם הצבאית והמדינית של העות'מאנים הן באסיה הקטנה שנכבשה ברובה על ידי הראשונים והן בבלקן, שכן העות'מאנים נאלצו לנייד את כוחותיהם משם על מנת לפגוש את האיום ממזרח. לאימפריה הביזנטית ניתנו 50 שנות חסד נוספות עד שמהמט השני "הכובש" הכריע וכבש את קונסטנטינופול ב-1453.
באיזיט הראשון עצמו נשבה והושפל על ידי טימור עד עפר, כאשר האחרון הציגו כשהוא כבול בשלשלאות בתוך כלוב כשלל מלחמה, ולפי גרסאות מסוימות אף עשה בו שימוש כהדום לרגליו. באיזיט הראשון מת שנה לאחר מכן, וייתכן כי שלח יד בנפשו. האימפריה העות'מאנית התדרדרה לתקופה בת 11 שנים הידועה כ"תקופת בין המלכים" (Fetret Devri), אשר אופיינה בחוסר יציבות ובמאבקי ירושה, ונחלצה ממנה רק בשנת 1413 כאשר מהמט הראשון תפס את השלטון והצליח לחדש את צמיחתה בכל התחומים.
הערות שוליים

↑  David Nicolle & Angus McBride, Armies of the Ottoman Turks, 1300-1774, Osprey Publishing, p. 29 "הערכת היקף הצבאות הניצים היא 140,000 חיילים למונגולים ו-85,000 לעות'מאנים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294718705171  BnF: cb11956803k (data)  GND: 4202367-1  LCCN: sh85005309  TDVİA: ankara-savasi
קוצ'וק מהמט סעיד פאשה

קוצ'וק מהמט סעיד פאשה (בטורקית עות'מאנית: محمد سعيد پاشا, בטורקית: Küçük Mehmed Said Pașa או Küçük Mehmet Sait Pașa או "סעיד פאשה הקטן" או Şapur Çelebi (שאפור צ'לבי) או בצעירותו – Mabeyn Başkatibi Said Bey, ‏ 1838–1914) היה פוליטיקאי ועיתונאי טורקי עות'מאני, שכיהן כווזיר גדול של האימפריה העות'מאנית בימי הסולטאן עבדול חמיד השני (שבע פעמים: בשנים 1879–1880, 1880–1882, 1882, 1882–1885, 1895, 1901–1903 וב-1908) ובימי הסולטאן מהמט החמישי.(בשנים 1911–1912).הוא כיהן גם כסנאטור, ועורך העיתון "Cerîde-i Havâdis". סעיד קוצ'וק תמך במפלגת מועצת האיחוד והקידמה שעלתה לשלטון אחרי ההפיכה בשנת 1913. במהלך הקריירה הפוליטית כיהן סעיד פאשה קוצ'וק גם כשר האוצר, שר החוץ, שר המשפטים ושר החינוך.
בגלל קומתו הנמוכה מאוד כונה מהמט בעיד פאשה " קוצ'וק", כלומר "הקטן" על מנת להבדילו ממנהיג אחר בשם סעיד פאשה אג'ינלי.
במאה ה-18 בשנת 1755, בימי הסולטאן עות'מאן השלישי כיהן באימפריה העות'מאנית עוד וזיר גדול באותו השם:מהמט סעיד פאשה אירמיסקיזאדה.
קורות חייו > ילדות וצעירות

מחמד סעיד (מהמט סאיט) נולד בשנת 1838 בארזורום כבנו של סבעזאדה עלי נאמיק אפנדי, פקיד במנהל העות'מאני שמוצאו במשפחה טורקית באנקרה, לימים מיופה כוח עות'מאני בטהראן. אחרי בית הספר היסודי למד במדרסת המסגד אברהים פאשה בארזורום. מות אביו בשנת 1853 אילץ אותו להפסיק את לימודיו ולעבוד כפקיד במנהל בארזורום. ב־1856 עבד בעבודה פקידותית במסגרת הצבא בארזורום ובהמשך נשלח למלא תפקיד פיקוח במשרד האוצר באסטנבול. בדצמבר 1858 התמנה לפקיד המועצה העליונה למשפט (Meclis-i Vâlâ) בבירה, אסטנבול. בהמשך, הביא לאסטנבול גם את משפחתו. באותה עת, עשה מאמצים להשלים את לימודיו. למשך 7–8 השנים הבאות לסירוגין למד במדרסת המסגד איה סופיה
בתקופה זו קנה שליטה בשפות צרפתית, ערבית ופרסית.
קורות חייו > הקריירה במנהל העות'מאני ובתקשורת

במסגרת עבודתו ערך מהמט סעיד סיורים רבים ברחבי אנטוליה ורומליה. נדרש על ידי הווזיר הגדול קצ'ג'יזאדה פואד פאשה לעמוד בראש מנהל הרובע בשביעי Adalar של איסטנבול. ב-1864 התמנה למזכיר בכיר של מועצת יאונינה ביוון אבל התפטר וחזר לאסטנבול.
אחר כך ב-1866 נשלח לעבוד בשרות הדואר של האלייט סלניק (סלוניקי) והתפטר גם משם אחרי שלא קיבל העלאה בשכר. התחיל להיות מעורה בעיתונות באסטנבול. החל מאוגוסט 1864 כתב מאמרים לא חתומים בעיתון Cerîde-i Havâdis.
ניהל באותה תקופה פולמוס ספרותי עם אברהים שינאסי, עורך העיתון "תסוויר אי – אפקר", ופולמוס זה נחשב לראשון בתולדות העיתונות הטורקית.
ב-1867 מינה אותו הווזיר מחמד סאוופט פאשה למנהל בית הדפוס הממשלתי Matbaa-i Âmire, בתוקף תפקיד זה דאג מהמט סעיד להופעתו הסדירה של העיתון הממשלתי Takvîm-i Vekāyi. בשנים 1868–1871 כיהן סעיד בג כמושל עות'מאני של קפריסין. במקביל מילא גם תפקידים אחרים. באוגוסט 1868 התמנה ליועץ בכיר של בית הדין הגבוה Şûra-yı Devlet
בהמשך התמנה ליועץ בכיר במשרד הפנים ומתוקף התפקיד כתב תקנות ופקודות הנוגעות למנהל האייליטים (1869) ולמנהל הציבורי
ב-1871 הועמד מהמט סעיד בראש בית הדין לערעורים Divan-ı Ahkam-ı Adliyye.
ב-1873 עמד בראש בית הדין המיוחד שהתכנס בסופיה ודן למוות את המהפכן והלוחם הבולגרי לעצמאות וסיל לבסקי.
חוסיין אבני פאשה, שהתרשם מתפקודו ומהתקנות שערך מינה אותו ב-1874 לזמן קצר כשר המסחר וכראש מחלקת המכתבים של משרד החינוך הלאומי (iMaârif-i Umûmiye Nezâret). בתפקיד זה שיתף פעולה עם שלושה וזירים גדולים. ב-1875 התמנה כשר החינוך הלאומי, גם כן לתקופה קצרה.
אחר כך קרא לו הווזיר הגדול דמאד מהמוט פאשה להיות חבר במועצה למסחר ולחקלאות. (Meclis-i Ticaret ve Zirâat)
קורות חייו > בעת שלטונו של עבדול חמיד השני > מזכיר אישי של סולטאן 1876–1878

זמן קצר אחרי עלייתו לכס המלכות של הסולטאן עבדול חמיד השני, בספטמבר 1876 התמנה סעיד בג למזכיר ראשון של השליט (Mabeyn Başkatibi) וכחבר ב"וועד הרפורמה" החוקתית של האימפריה. היו שמועות שהוא מילא תפקיד כלשהו באירועים שהביאו להדחת הסולטאן מוראט החמישי בנימוק של חולי נפשי ולעלייתו לשלטון של עבדול חמיד. הווזיר הגדול הרפורמטור מידהט פאשה ואנשיו רצו לראות בתפקיד זה את נמיק כמאל, את זיא פאשה או את סדוללה פאשה.
כיד ימינו של עבדול חמיד קמו לסעיד יריבים רבים ונמתחה עליו בקורת.
מעריכים שהוא תרם תרומה חשובה לניסוח החוקה הראשונה ב-1876 ובריכוז הכוח הפוליטי בידי הסולטאן. אף על פי שהסולטאן קיבל את רעיונותיו של מידהט פאשה שהביאו לאימוץ החוקה והקמת אספה כללית פרלמנטרית, מדיניות זו לא נמשכה יותר משנתיים. המונרך שמיקד את פעילותו בארמון יילדיז הכין די מהר את הדרך לחזרה למונרכיה אבסולטית. הוא גמל לסעיד בג ובשנת 1877 מינה אותו לווזיר בעל תואר פאשה ולחבר בסנאט (Heyet-i Ayan).
קורות חייו > בעת שלטונו של עבדול חמיד השני > שרותו בבלקן. המלחמה עם רוסיה

בינואר–אפריל 1877 נשלח סעיד פאשה לכהן כמותסריף (מושל) סנג'ק טולצ'ה בדוברוג'ה. העו'תאמנים היו אז על סף המלחמה עם רוסיה ועם הנסיכות הרומנית. סעיד פאשה התרשם שבירתו טולצ'ה היא "קן של מורדים". יום אחד במרץ 1877 כינס את כל נכבדי העיר וקרא להם צו קיסרי שבו נדרשים לפנות את היישוב תוך 48 שעות על מנת לאפשר לצי העות'מנאי להרוס אותה על ידי הפגזות מן הים. בסופו של דבר אחרי התערבות המעצמות השונות והפטריארך קונטסנטינופול בוטל הצו וסעיד פאשה הודח מתפקידו. מחליפו, פחרי פאשה, שלט בטולצ'ה יום אחד בלבד והסתלק משם בגלל פריצת המלחמה והתקרבות הצבא הרוסי. סעיד פאשה השתתף במלחמה ואף על פי שלא היה לו ניסיון כאיש צבא הועמד בראש קורפוס צבאי ותפקד לא פחות טוב מגנרלים עות'מאנים אחרים, אף גרם לרוסים נזקים.
קורות חייו > בעת שלטונו של עבדול חמיד השני > שר בממשלה

ב-8 בנובמבר 1876 התמנה לשר האוצר וב-11 בינואר 1878 לשר הפנים בממשלה הקקיונית של חמדי פאשה. בלחץ הווזיר הגדול החדש אהמט ופיק פאשה ב-14 בפברואר 1878 הועבר סעיד פאשה בחזרה למשרד האוצר. בהמשך ב-18 באפריל 1878 עבר לתפקיד יושב ראש הסנאט. אחרי ניסיון ההפיכה הכושל של עלי סואבי (20 במאי 1878) נעשה הסולטאן יותר חשדן כלפי מקורביו וב־5 ביוני 1878, לשביעות רצון הווזיר הגדול אהמט ופיק פאשה, החליט עבדול חמיד לשלוח את מהמט סעיד פאשה כמושל באנקרה. בסופו של דבר הצליח סעיד פאשה להשיג מקום יותר קרוב כמושל (ואלי) של הווילאיט הידאוונדיגר בורסה. כעבור חצי שנה, אחרי שעל בסיס ניסיונו בבורסה, הגיש לסולטאן הצעות לרפורמות בתחום המנהל, הורשה לשוב לאסטנבול. כיהן שוב כשר האוצר החל מ-28 בנובמבר 1878 ואחר כך החל מ-4 בדצמבר 1878 כשר המשפטים בממשלתו של תונוסלו ח'יר א-דין פאשה. התבקש לערוך שינויים במערכת המשפטית ברוח הדרישות בקונגרס ברלין. ב-24 בדצמבר 1878 הציג את החלטותיו בנוגע להסדרת מערכת המשפט, שכללו ארגון מחדש של בתי משפט מרכזיים ואזוריים והקמת פרקליטות לראשונה בתולדות האימפריה.
קורות חייו > וזיר גדול – ראש ממשלה

ב-18 באוקטובר 1879 מינה אותו הסולטאן בתפקיד וזיר גדול, שנקרא הפעם "באש וקיל" – "ראש ממשלה" (baș vekil) ולא "סזדרם" בפרסית שפי שהיה נהוג עד אז. שינוי התואר ציין את השינוי באופי השלטון עם העברת נקודת הכובד אל ארמון השליט. קוצ'וק סעיד כיהן בתפקיד זה, כולל הפסקות קצרות (יוני–ספטמבר 1880, מאי–יולי 1882, נובמבר–דצמבר 1882), למשך שש שנים. יחד עם וזירים ותיקים כמו אחמד ופיק פאשה, אברהים אדהם פאשה, אהמט ג'וודת פאשה ואחרים, תמך בגישתו של עבדול חמיד נגד המורשת של מידהט פאשה ובעד ביטול המשטר החוקתי הראשון וחיזוק השלטון האבסולטי מתוך חשש מפני התפוררות המדינה העות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית נועדה בעיני הסולטאן להפוך שוב למדינה שבה, על אף השיווין של התושבים מול החוק, בסיס השלטון היו הנתינים המוסלמים הנאמנים לסולטאן הח'ליפה. הסולטאן שאף לקדם גם את רעיון אחדות כל המוסלמים (פאן-איסלמיזם) ואחדות כל העמים בעלי שורשים טורקיים (פאנטוראניזם).
קורות חייו > וזיר גדול – ראש ממשלה > רפורמות

במדיניות הפנים שאף קוצ'וק סעיד לשפר את מערכות השלטון – הצבאית, המשפטית, החינוכית, המנהלית והכלכלית.
בשנים 1879–1885 הגיש לסולטאן תזכירים שכללו הצעות שאפתניות בתחום זה שנועדו מתוך עמדה שמרנית לקדם מודרניזציה של מערכות השלטון. הנהיג מבחנים לקבלה לעבודה במערכת הציבורית. לא שלל השתתפותם של בני דתות אחרות במשרדי הממשלה כולל משרד החוץ, אך קרא להגברת מספר הפקידים הממשלתיים המוסלמים.
קידם עצמאותם של בתי המשפט החילוניים כלפי השלטון
בשנת 1880 הציע קוצ'וק סעיד רפורמה של הצבא שדמתה בהיבטים רבים להצעות הקולונל קאכלר שאומצו על ידי הסולטאן בשנת 1882. אולם חלק מהרפורמות הללו נשארו על הנייר.
קוצ'וק סעיד פאשה עודד הקניית השכלה ראויה לאנשי הצבא והמשטרה ותמך בהצעות של הקצין הגרמני קולמר פון דר גולץ לרענון שיטות המיון והשיבוץ בצבא.
בתחום הכלכלי אימץ גישה פרוטקציוניסטית להגנת ענפי החקלאות והמסחר המקומי.
בתחום הפיננסי הגיע בשנת 1881 להסדר חובותיה של האימפריה עם הנושים הזרים והקים את מנהל החוב הציבורי (Administration de la Dette Publique) בשליטת הסולטאן ובפיקוח המעצמות האירופיות. המנהל לחוב הציבורי נועד גם לפעול כמתווך מול חברות זרות המוכנות להשקיע באימפריה. באמצעות צו הסולטאן בחודש מוחרם של השנה המוסלמית 1299 (20 בדצמבר 1881) אחוז גדול מהכנסות האימפריה הועברו למנהל החוב הציבורי לצורך תשלומי החובות לנושים הזרים, בנסיבות פשיטת הרגל בפועל של האימפריה העות'מאנית כתוצאה מהמלחמה עם רוסיה בשנים 1877–1878. הוקם מונופול הטבק. חובות האימפריה הורדו מ-191 ל-106 מיליון פאונד.
הוביל להקמת קמרת המסחר באסטנבול בשנת 1882.התנגד לשחיתות וקידם קביעת אמות מידה ראויות לבחירת הפקידים הציבוריים.
קידם חלוקה מנהלית טריטוריאלית חדשה, לפיה כל וילאיט חולק לשתי ליווה, לארבע קאזה. ול-16 נאחייה.
הגביר את גביית המיסים והשתדל לאזן את התקציבים.
בתחום החינוך הציבורי החילוני העריץ את הדגם הגרמני ושאף להעתקתו למדינתו, אם כי הדבר לא יצא לפועל.
דאג לפתיחת בתי ספר יסודיים – רישדייה, וחטיבות ביניים – אידאדייה בעיקר עבור תושבי אנטוליה, מאגר המוסלמים שעליו התבסס שלטון הסולטאן. קידם את לימודי התעשייה, החקלאות והצרפתית..פיתח את בית הספר "מכתב אי-מילקייה" שהפך במהלך השנים לבית הספר למדעי המדינה באיסטנבול (לימים הועבר והפך לאוניברסיטת אנקרה) ובשנת 1883 פתח במסגרתו פנימייה שתארח תלמידים מרחבי האימפריה. סעיד פאשה נמנה עם יוזמי הקמתה של האוניברסיטה באסטנבול שנחנכה בסופו של דבר בשנת 1900. עודד הקמת בתי ספר מקצועיים, הקמתם באסטנבול של בתי ספר למסחר, למשפטים, לאמנויות, לשפות, וכו'.
חשובה במיוחד הייתה הרפורמה במערכת המשפט שערך.
סעיד פאשה יזם הקמת בתי דין לערעורים, סנגוריה ציבורית, הקמת משרדי פרקליטות ומפקדות משטרה בכל בירת וילייט.
ב-27 ביוני 1881 במשפט שנערך בארמון ילדיז הוטל עונש מוות על מידהט פאשה. לבסוף הוא נשלח לגלות ונרצח.