היסטוריה של תימן
התקופה האסלאמית

בניגוד לאזור מכה ומדינה שבסעודיה, שבו התחוללו מלחמות קשות במסגרת התפשטות האסלאם, הכיבוש האסלאמי בתימן לא היה כרוך במלחמות רחבות היקף. החמיירים קיבלו עליהם ללא התנגדות רבה את דת מוחמד. על פי מקורות האסלאם, מוחמד הורה למפקדי צבאו בתימן לא לכפות את הדת החדשה על היהודים והנוצרים, כנראה עקב מעמדם החשוב בכלכלה. ב-250 השנה הראשונות לאחר הופעתו, האסלאם המשיך להיות בתימן במעמד של חוסר עצמאות. בתקופה זו הייתה תימן מחוז נידח של הח'ליפות המוסלמית, גם כאשר דמשק הייתה בירתה תחת השושלת האומיית (עד 750) וגם כאשר בגדאד הייתה בירתה (תחת בית עבאס).
העובדה שתימן הייתה רחוקה ממרכז הח'ליפות בבגדאד גרמה שבמאה התשיעית כבר נחלש כוחו של הנציב מטעם השלטון המרכזי. שושלת בני יעפור המקומית (847–998) הפכה באותה עת לגורם הכוח העיקרי שמרכזו בצנעא. במקביל במקומות שונים בארץ הוחזק השלטון המרכזי בידי משפחות חשובות, כגון הזיידים במרכזם בזביד (819–1018). מאבקים מרים פרצו בעיקר בין התאגדויות השבטים בצפון הארץ, עד שראשיהם החליטו לזמן את ראש הזרם הזיידי, מצאצאי הנביא מוחמד, האימאם יחיא בן חוסיין שנודע לימים בכינויו אל-האדי אילא אל-חק (אנ'). יחיא הגיע לצפון תימן מאזור מכה ומדינה כדי לפשר בין השבטים ובכך הקים את המדינה הזיידית בתימן, שהתקיימה בגלגולים שונים עד מלחמת האזרחים ב-1962.
באותה תקופה הגיע האסלאם לתימן באופן מעשי שכן עד אז האסלאם היה נתפש בקרב האנשים כמחויבות שבטית למוחמד. יחיא השתלט על הארץ ולזמן קצר אף כבש את צנעא. הוא החל בהקמת מדינה ומוסדות ממשל המבוססת על מחלקות ממשלתיות גביית מיסים וכו'. וכל אלה, על פי המסורת הקדומה מימי הנביא. בשנת 910 מת יחיא וכוחם של הזיידים נחלש, והם נדחקו אל חלקה הצפוני של תימן שם הם נהנו מתמיכתם של שבטי המדאן ובכיל. בזביד עלתה שושלת בני נג'אח (1021–1158) ובצנעא שושלת הצולייחים (1037–1088) ולאחר מכן שושלת בני המדאן (אנ') (1099–1173). בעיר הנמל החשובה עדן ששימשה נתיב מסחר ימי חשוב עלתה שושלת זורייע (1083–1173). בתקופה זו הנוצרים נעלמו מתימן, התגבש אופייה המוסלמי והיהודים נותרו בה המרכיב הלא מוסלמי היחיד. ב-1159 הדיח חבר כת מוסלמית קיצונית את השליט מבני נג'אח שבזביד והוא ויורשו פעלו להחדרת האסלאם ביתר שאת. דברי עידוד קיבלו יהודי תימן שסבלו באותה עת "באיגרת תימן" של הרמב"ם. שושלת המהדים שהתבססה לה בזביד (1159–1173) הסתיימה לה עם כיבוש תימן בידי האיובים המצרים בשנת 1173 מידי שליטי תימן באותה עת: המהדים בזביד, בני המדאן בצנעא ובני זורייע שבעדן.
השושלת הרסולית הטורקמנית ששלטה מ-1229 עד 1454 הסירה את השלטון האיובי הזר מתימן, ושלטה בה מחצרמוות עד מכה. בימיה הידלדלו קשרי החוץ. באמצע המאה ה-15, עם עליית שושלת בני טאהר (1454–1517), התעניינות המעצמות הזרות בתימן גברה והפורטוגזים ניסו לכבוש את עדן ללא הצלחה. לאחר עשרות שנים של שלטון לא יציב שוב השתלטו העות'מאנים על הארץ (1546–1635). חיסול הכוח של השושלות המקומיות השונות בתימן יצר חלל ריק שנתמלא אך מיד על ידי האימאמים הזיידים שהיו דחוקים מאות שנים בצפון תימן. וכך, תחת שלטונו של האימאם אל-מותווכל יחיא שרף א-דין שבירתו הייתה חג'ה, הם הרחיבו שליטתם בכיוון דרום ולחצו על השליטים הזרים (העות'מאנים) שבירתם צנעא. בסוף כבשו הזיידים בראשות האימאם קאסם את צנעא מידי העות'מאנים ב-1629, וב-1635 העות'מאנים יצאו מתימן לגמרי. השושלת הקאסמית שלטה בתימן 250 שנה. ככלל זו הייתה תקופת הסתגרות, עם זאת, פעילות מסחר של חברות מאנגליה צרפת והולנד הביא לקיום קשרים מוגבלים עם חו"ל. שלטון השושלת הקאסמית הגיע לשיאו בימי האימאם אסמאעיל. אבל, בתחילת המאה ה-18 יציבות השלטון הזיידי החלה להתערער. חבלים רבים התנתקו עקב מרידות מושלים מקומיים שרצו יותר עצמאות. הדבר הביא לירידה בהכנסות ממיסים וכתוצאה מכך האימאם בצנעא לא יכול היה לשלם מענקים שנתיים לשבטי הצפון כדי לקבל את תמיכתם. השבטים הללו "פיצו" את עצמם באמצעות פשיטות על צנעא הבירה ולקיחת תמלוגים באמצעות ביזה.