stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עצרת הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות
עיצוב חזותי ותכני של העצרת > הפסקול של העצרת

מעצרת לעצרת התעצב "פסקול" שירי שיצר מסכת ליטורגית ליום השואה. בשנת אלפיים, כחלק מיוזמה להפיץ את מורשת בית לוחמי הגטאות בישראל ובעולם הוכנה ערכה עם טקסטים ומדריך למורה שבונה את תוכנית יום השואה בבית הספר ובקהילה. הערכה כללה דיסק שכינס תחתיו את "פס הקול" של עצרות הזיכרון (גיא, 2000) והוא כלל את השירים וקטעי הקריאה שנהיו לנכסי צאן ברזל של 51 עצרות הזיכרון משנת 1949 ועד 2000:
אור הזיכרונות, נגינת צ'לו ופסנתר, לחן של משה וילנסקי
יזכור, בנוסח של אבא קובנר (עין החורש, שנות החמישים)
"לכל איש יש שם" של זלדה (1974) בלחן של חנן יובל בשירת חוה אלברשטיין.
"רוח עצוב" של יצחק קצנלסון (לודז' 1903), לחן עממי בביצוע שלישית המעפיל.
"יצא יהודי" של יצחק קצנלסון (ורשה 1940) לחן של י'שראל גולדשטיין בביצוע אופירה גלוסקא.
"אויפן ווג שטייט א-בוים" (על הדרך עץ עומד) של איציק מאנגר (1938) בלחן של פיליפ לסקובסקי
"העיירה בוערת" של מרדכי גבירטיג (1938) בביצוע דורית ראובני
"פונאר" (שטילער שטילער) של שמריהו קצ'רגינסקי, (וילנה 1943), לחן של אלכסנדר וולקוביסקי, קולית לוחמי הגטאות, סולנית טובה הוורדי.
"תחת זיו כוכבי שמים" של אברהם סוצקבר (וילנה 1943), לחן של א. ברודנו בביצוע קולית לוחמי הגטאות.
"אונטער די חורבות פון פוילן" של איציק מאנגר (פריז, 1939), לחן של ס. ברזובסקי, בביצוע מקהלת רינת.
"אני מאמין" מן התפילה לחן של ע.ד. פסטג, בביצוע אמה שייבר.
מכתבו של מרדכי אנילביץ ליצחק צוקרמן, (1943), קורא אפי וייס, ספר מלחמות הגיטאות.
"המנון הנוער" מאת שמריהו קצ'רגינסקי, (וילנה 1943), לחן ב. רובין בביצוע חבורת רננים.
"מזמור שיר לפרטיזנית" של הרשל גליק, (וילנה 1942), לחן רוסי בביצוע קולית לוחמי הגטאות.
"שיר הפרטיזנים" היהודים של הירש גליק (וילנה, 1943) ולחן של דמיטרי ודניאל פוקראס בביצוע אופירה גלוסקא ודורית ראובני.
"בישיבה של סלובודקה", של אקסלרוד ולחן של גולדפאדן בביצוע קולית לוחמי הגטאות.
"אדם האמין" של אברהם חלפי לחן דויד זהבי בביצוע אריק איינשטיין.
"הליכה לקיסריה" (אלי אלי) של חנה סנש (1942), לחן דויד זהבי, בביצוע נתנאלה.
"התקווה".
המבחר הנ"ל אינו תוצר של בחירה טכנית, חד פעמית, אלא הוא משקף את תהליך ההתהוות של תרבות הזיכרון המקומית במשך למעלה מחמישים שנה. אלו הם השירים והטקסטים שהדהדו בחללו של האמפיתיאטרון שנה בשנה. ברשימה הוכנס שינוי מהותי אחד, שמבטא חידוש ולא המשכיות והוא החלפתו של טקסט "יזכור" של חיים גורי, ששם דגש על זכר הלוחמים, בטקסט "יזכור" של אבא קובנר שמרחיב את היריעה האנושית ועושה אותה לעממית יותר.
במשולב עם קטעי השירה והנגינה רוב עצרות הזיכרון מאז 1953 שילבו גם קטעי מחול, חלקן של להקות עממיות בקיבוצים ובתי ספר וחלק של להקות מחול מקצועיות מהמובילות בישראל. קטעי המחול ניסו בדרך אמנותית לבטא משהו מהחוויות הכרוכות בזיכרון השואה, זכר הנרצחים, המולכים אל המוות, המאבק.
החל משנת 2000, ובכל שנה, נבנית לעצרת מסכת תכנים שונה, אם כי המבנה המשולש של גורי, חורבן, מרד ותקומה, נשמר.
מיהו קהל באי העצרת

אין רישום של הבאים; כל הציבור הישראלי מוזמן והכניסה היא חופשית. העובדה המעניינת הראשונה היא גודלו של ציבור המתכנסים והמשכיות הגודל הזה לאורך עשרות שנים, וכל זאת בלא מערך שיווק משוכלל ולנוכח מיקומם של הקיבוץ ובלה"ג בפריפריה הישראלית. כל שנה ריחפה באוויר השאלה כמה יבואו וכל שנה נשמעה אנחת הרווחה ועלתה תחושת הגאווה כאשר התמלא מרחב האמפיתיאטרון באלפי בני אדם ומגרשי החנייה נמלאו בכלי רכב. בשנים הראשונות נראות בתמונות המשאיות של הקיבוצים וארגוני הפועלים שהביאו את חבריהם. בשנים האחרונות באים המשתתפים ברכביהם הפרטיים או באוטובוסים מרווחים.
תמיד עמדה באוויר השאלה מי יהיו הבאים. השיוך התנועתי והמפלגתי היה דומיננטי בעצרות הראשונות. עם השנים באו גם חניכי תנועות נוער לגווניהן. התבררה גם העובדה המשמחת שבין הבאים לא רק יוצאי מזרח אירופה אלא בני כל העדות. בעבר היו בין באי העצרת גם נציגי היישובים הערביים מהסביבה הגלילית. בעשורים האחרונים נוכחות זו נעלמה, עובדה שמשקפת מציאות חברתית ישראלית מסוימת שלא מעודדת השתתפות מעין זו.
ככללו של דבר, אנשי הקיבוץ ובלה"ג ביקשו לעצב את העצרת כאירוע עממי שפתוח לכל ומהווה הזדמנות לחוויה לאומית מאחדת. בעשורים הראשונים לקיומה של מסורת זו התהווה קשר הדוק בין אנשי בלה"ג לערים הסמוכות נהרייה ועכו ותלמידי בית הספר לקציני ים בעכו נטלו חלק קבוע בתוכניות העצרת. ראש עיריית עכו אלי דה-קאסטרו ז"ל היה מנכבדי העצרת. קשר הדוק וידידותי התווה גם עם אנשי משטרות עכו ונהרייה ושאר אנשי שירותי הביטחון שסייעו בהפקת העצרת.
לקריאה נוספת

חנה יבלונקה, "מה לזכור וכיצד? ניצולי השואה ועיצוב ידיעתה". בתוך: אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס (עורכים). עידן הציונות. ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2000, עמ' 297–316
יוסף חיים ירושלמי, זכור, תל אביב: עם עובד, 1988
יאיר צבן, "יום הזיכרון לשואה ולגבורה", בתוך: ירמיה יובל (עורך). זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני, מבט אנציקלופדי, כרך ד'. ירושלים: כתר, 2007, עמ' 397–400
רוני שטאובר, "הוויכוח בשנות החמישים בין הציונות הדתית לבין השמאל הציוני על מועד יום הזיכרון לשואה". בתוך: אניטה שפירא (עורכת). מדינה בדרך: החברה הישראלית בעשורים הראשונים. ירושלים: מכון זלמן שזר, .2001, עמ' 189–204
משה שנר, בראשית הייתה השואה: הגות יהודית מתמודדת עם משמעות הקיום היהודי לאחר השואה. ירושלים: מאגנס, 1914
משה שנר, "עיצוב זיכרון לאומי טראומטי: המקרה של מסורת יום השואה ועצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות", דברים 13: על הזיכרון וחבליו, אוקטובר 2020, עמ' 317–356
הערות שוליים

↑  צבי דרור, סיפור המקום, קיבוץ לוחמי הגטאות, קיבוץ לוחמי הגטאות: קיבוץ לוחמי הבגטאות, 2005, עמ' 54-50
↑  חנה יבלונקה, בתוך אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס (עורכים), עידן הציונות, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2000, עמ' 297–316.

צבן יאיר, "יום הזיכרון לשואה ולגבורה" בתוך: ירמיה יובל (עורך), זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני, מבט אנציקלופדי, כרך ד', ירושלים: כתר, 2007, עמ' 397-400.
↑  יוסף חיים ירושלמי, זכור, תל אביב: עם עובד, 1988
↑  הציטוט והטקסט המקדים מתוך ספר זיכרונותיה של שרה נשמית-שנר שמצוי בכתובים על תולדות בית לוחמי הגטאות.
↑  יצחק קצנלסון, כתבים אחרונים, תל אביב: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1969, עמ' 309
↑  יצחק קצנלסון, כתבים מאוחרים, תל אביב:: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1969, עמ' 187
בארכיון בית לוחמי הגטאות שמורים ארבעה נוסחים של השיר בכתב ידו של המחבר, האחרון מ-24 באוגוסט 1943 והוא ששולב כנראה בפנקס ויטל.
↑  משה שנר, עיצוב זיכרון לאומי טראומטי: המקרה של מסורת יום השואה ועצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות, דברים 13: על הזיכרון וחבליו 13, 2020, עמ' 330-332
↑  מסמך סיכום של תהליך השינוי מיום 26/6/2005 מצוי בארכיון בלה"ג, תיק מספר 54018. הוא מופיע שוב כפריט ארכיון מספר 40368. המסמך לא מציין את שמות חברי ועדת ההיגוי ואת שם עורך המסמך. המסמך מבטא עמדה עקרונית ומתווה דרך להמשך.
↑  משה שנר, עיצוב זיכרון לאומי טראומטי: המקרה של מסורת יום השואה ועצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות, דברים 13: על הזיכרון וחבליו 13, 2020, עמ' 317-356
↑  מרדכי אנילביץ', בסוק משה, יצחק צוקרמן (עורכים). ספר מלחמות הגטאות: בין החומות במחנות ביערות., תל אביב: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1964, עמ' 158
↑  משה שנר, עיצוב זיכרון לאומי טראומטי: המקרה של מסורת יום השואה ועצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות, דברים: על הזיכרון וחבליו 13, 2020, עמ' 350-354
האנדרטה הראשונה לזכר מרד גיטו ורשה 1946, צילם ניצן כהן
המשורר, מקונן השואה, יצחק קצנלסון. נרצח במחנה אושוויץ.
חיים גורי
אמפי קיבוץ לוחמי הגטאות ואמת המים העות'מאנית
צבי שנר נואם בעצרת יום השואה
קהל עצרת יום השואה בלוחמי הגטאות מתאסף.
לוואגה קיזיטו

לוואגה קיזיטו (באנגלית: Luwagga Kizito; נולד ב-20 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן אוגנדי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל ראשון לציון.
קריירת מועדונים

קיזיטו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ויפרס, אל קבוצת הבוגרים שלה הצטרף בשנת 2009. בעונת 2009/2010 היה שותף לאליפות הראשונה של הקבוצה בתולדותיה.
בקיץ 2012 חתם בליישואש מהליגה הפורטוגלית השנייה, והפך לכדורגלן האוגנדי הראשון שמשחק בפורטוגל. ב-16 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד לאצ'ה במסגרת הגביע הפורטוגלי, בו גם כבש את שער הבכורה שלו. את העונה סיים עם שישה שערים ב-29 משחקים בכל המסגרות.
ב-4 בינואר 2014 חתם בספורטינג קוביליה. בעונת 2014/2015 רשם את עונת השיא שלו בה כבש 13 שערים ב-39 משחקים. את העונה סיימה קוביליה במקום הרביעי, בפער של נקודה אחת מהמקום הראשון.
ביולי 2015 חתם בריו אבה מליגת העל הפורטוגזית. אחרי שרשם רק שתי הופעות, בינואר 2016 הושאל לפיירנסה עד לסיום העונה.
ביולי 2017 חתם בפוליטכניקה יאשי מליגת העל הרומנית. ב-16 באוגוסט 2018 הושאל לבאטה בוריסוב מליגת העל הבלארוסית. ב-12 במרץ 2019 הושאל לשחטאר קאראגנדי מליגת העל הקזחית.
ב-9 בינואר 2020 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-19 באוגוסט 2021 חתם בהפועל נוף הגליל מליגת העל. ב-12 במאי 2022 שוחרר מהמועדון.
ב-22 ביוני 2022 חתם קיזיטו בסבאביל מליגת העל האזרית.
ב-21 באוגוסט 2023 חזר לישראל וחתם בהפועל ראשון לציון.
בדצמבר 2024 חזר לאוגנדה וחתם בוואקיסו ג'יינטס.
קריירה בינלאומית

בשנת 2012 זומן קיזיטו לראשונה לסגל נבחרת אוגנדה. ב-29 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 למצרים.
ב-4 ביוני 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד בוטסואנה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
השתתף עם נבחרתו בגביע אפריקה לאומות 2017 וב-2019.
תארים

ליגת העל האוגנדית: 2009/2010
ליגת העל הבלארוסית: 2018
הערות שוליים

↑  דורון בן דור, ‏בן רייכרט בדרך להפועל כפר סבא, קיזיטו חתם, באתר ONE‏, 9 בינואר 2020
↑  רענן ברנובסקי‏, קיזיטו חתם בהפועל נוף הגליל וייכלל בסגל למחזור הראשון, באתר וואלה, 28 באוגוסט 2022
↑  הדר יעקבי, ‏מאבוקה ומרינוביץ' שוחררו מנוף הגליל, באתר ערוץ הספורט, 12 במאי 2022
↑  העברות בעולם: החוזה של ניימאר מוכן, באתר וואלה, 23 ביוני 2022
↑  חוזר לישראל: לוואגה קיזיטו חתם בהפועל ראשון לציון, באתר וואלה, 21 באוגוסט 2023
| נבחרת אוגנדה – גביע אפריקה לאומות 2017 |
| --- | --- | --- |
|  1 אודונגקרה •  2 אוצ'איה •  3 ג'. קיזיטו •  4 ג'וקו •  5 איסינדה •  6 מאווג'ה •  7 סנטמו •  8 אוצ'ו •  9 סרונקומה •  10 קיזיטו •   11 מאסה •  12 איגומה • 13 אולויה •  14 ודאדה • 15 ואלוסימבי • 16 וסאווה • 17 מיאה • 18 אוניאנגו • 19 סלים • 20 אוואני • 21 שבאן • 22 בטאמבוזה • 23 אזירה • מאמן: סרדוייביץ' |  1 אודונגקרה •  2 אוצ'איה •  3 ג'. קיזיטו •  4 ג'וקו •  5 איסינדה •  6 מאווג'ה •  7 סנטמו •  8 אוצ'ו •  9 סרונקומה •  10 קיזיטו •   11 מאסה •  12 איגומה • 13 אולויה •  14 ודאדה • 15 ואלוסימבי • 16 וסאווה • 17 מיאה • 18 אוניאנגו • 19 סלים • 20 אוואני • 21 שבאן • 22 בטאמבוזה • 23 אזירה • מאמן: סרדוייביץ' | אוגנדה |
| נבחרת אוגנדה – גביע אפריקה לאומות 2019 |
| --- | --- | --- |
|  1 אודונגקרה •  2 אוצ'איה •  3 אוואני •  4 ג'וקו •  5 מוגאבי •  6 לוואנגה •  7 אוקווי •  8 אוצ'ו •  9 קאדו •  10 קיזיטו •   11 נסיבמבי •  12 מוקיבי • 13 קאטרגה •  14 ודאדה • 15 ואלוסימבי • 16 וסאווה • 17 מיאה • 18 אוניאנגו • 19 סלים • 20 מולמה • 21 קיאמבדה • 22 עבדו • 23 אזירה • מאמן: דזאבר |  1 אודונגקרה •  2 אוצ'איה •  3 אוואני •  4 ג'וקו •  5 מוגאבי •  6 לוואנגה •  7 אוקווי •  8 אוצ'ו •  9 קאדו •  10 קיזיטו •   11 נסיבמבי •  12 מוקיבי • 13 קאטרגה •  14 ודאדה • 15 ואלוסימבי • 16 וסאווה • 17 מיאה • 18 אוניאנגו • 19 סלים • 20 מולמה • 21 קיאמבדה • 22 עבדו • 23 אזירה • מאמן: דזאבר | אוגנדה |
ריפוי חמותו של שמעון כיפא

ריפוי חמותו של שמעון כיפא פטרוס מאת ג'ון ברידג'ס, המאה ה-19.
ריפוי חמותו של שמעון כיפא (פטרוס) הוא אחד מהנסים של ישו המתואר בכל הבשורות הסינופטיות: במתי ח: 15-14, מרקוס א: 31-29 ולוקס ד: 39-38.
סיפור נס הריפוי

בבשורותיהם של מרקוס ולוקס, הנס מתרחש לאחר שישו הטיף בבית הכנסת בכפר נחום. ישו הולך לביתו של שמעון כיפא (פטרוס), שם הוא רואה את חמותו (אמה של אשתו) של שמעון כיפא חולה ושוכבת במיטה, קודחת מחום. ישו נוגע בידה והחום מרפה ממנה מיד ובתגובה היא קמה ומתחילה לשרת אותו. בבשורה על פי מתי, הנס מתועד כנס השלישי בסדרת נסי הריפוי של ישו שתועדו במתי פרק ח בעקבות הדרשה על ההר שנשא ישו.
הגרסה של הבשורה על פי מתי

14 וַיָּבֹא יֵשׁוּעַ בֵּיתָה פֶטְרוֹס וַיַּרְא אֶת־חֲמוֹתוֹ נֹפֶלֶת לְמִשְׁכָּב וְחוֹלַת קַדָּחַת׃ 15 וַיִּגַּע בְּיָדָהּ וַתִּרֶף מִמֶּנָּה הַקַּדָּחַת וְתָּקָם וַתְּשָׁרֲתֵם׃
הגרסה של הבשורה על פי מרקוס

29 וַיְהִי אַחֲרֵי צֵאתָם מִבֵּית הַכְּנֵסֶת וַיָּבֹאוּ בֵּיתָה שִׁמְעוֹן וְאַנְדְּרַי עִם יַעֲקֹב וְיוֹחָנָן׃ 30 וְחוֹתֶנֶת שִׁמְעוֹן שָׁכְבָה אֲחוּזַת הַקַּדָּחַת וַיְמַהֲרוּ וַיְדַבְּרוּ אֵלָיו עָלֶיהָ׃ 31 וַיִּגַּשׁ וַיֹּאחֶז בְּיָדָהּ וַיְקִימֶהָ וַתִּרֶף מִמֶּנָּה הַקַּדַּחַת פִּתְאֹם וַתְּשָׁרֶת אוֹתָם׃
הגרסה של הבשורה על פי לוקס

38 וַיָּקָם מִבֵּית הַכְּנֵסֶת וַיָּבֹא בֵּיתָה שִׁמְעוֹן וְחֹתֶנֶת שִׁמְעוֹן אֲחָזַתָּה קַדַּחַת רָעָה וַיִּפְגְּעוּ בוֹ בַּעֲדָהּ׃ 39 וַיִּתְיַצֵּב עָלֶיהָ וַיִּגְעַר בַּקַּדַּחַת וַתִּרֶף מִמֶּנָּה וַתָּקָם מְהֵרָה וַתְּשָׁרֵת אֹתָם׃
פרשנות

חמותו של שמעון כיפא (פטרוס) במחלת חום (קדחת) כלשהי. בתלמוד הקדחת נחשבת כמו אש. המקור היווני מרמז על כך שהיא הייתה חולה באופן אנוש (קדחת רעה בעברית). הנוכחים במקום מדברים בפני ישו על מחלתה, ומפגיעים בעדה. ישו ניגש אליה, אוחז בידה ועוזר לה לקום. הוא גוער בקדחת וזו מרפה ממנה והיא קמה לשרת אותם.
סילס הנדרסון מציין שבבשורה על פי מרקוס, המילה במקור היווני שתורגמה כ"עזר לה לקום" זהה למילה שבהמשך מרקוס טז: 6 משמשת על ידי המלאך ליד קברו של ישו כשהוא אומר לנשים כי "הוּא (ישו) קָם". הנדרסון מסיק מכך שמרקוס יוצר קשר לתחיית המתים, ומציע בכך שהאישה שחלתה אנושות הוחזרה ל"חיים חדשים" בכך שהחלה לשרת אחרים.
במרבית הגרסאות של מתי ח: 15, היא החלה לשרת "אותו" (כלומר ישו) אך ב-Textus Receptus היא "החלה לשרתם". בבשורות מרקוס ולוקס שתיהם מתייחסות ל"לשרתם"; לכן טוען יוהאן בנגל כי בבשורתו של מתי, מצוי הנוסח היותר מדויק ושיש לקרוא "לשרתם" בעוד שהשימוש "לשרת אותו" בבשורות האחרות שגוי.
בעקבות אירוע זה, הבשורות מדווחות כי בערבו של אותו יום, עם שקיעת החמה, "הביאו לישו מהסביבה, את כל החולים שסבלו ממחלות שונותם או שהיו אחוזי שדים, ישו הניח את ידיו על כל אחד מהם, ריפא אותם וגרש מהם שדים" (מתי ח: 18-16).
הפרשן המקראי מתיו הנרי השתמש באירוע כדי לטעון (כנגד אנשי דת שטוענים כנגד נישואים) כי "ישו ... הוכיח בכך שריפא את חמותו של שמעון כיפא, שהוא מאשר את המצב של "הנישואים".
בעקבות גירוש שדים רבים באותו אירוע של, רבים מהשדים שיצאו מאחוזי השדים קראו לישו "אַתָּה הוּא (הַמָּשִׁיחַ) בֶּן־הָאֱלֹהִים" אך הוא "גְעַר־בָּם וְלֹא נְתָנָם לְדַבֵּר כִּי יָדְעוּ אֲשֶׁר הוּא הַמָּשִׁיחַ" (בשורת לוקס ד: 41).
ביבליוגרפיה

פאולה פרדרסן, "מישו למשיח" (2000), ISBN 0-300-08457-9
ורנון ק. רובינס, "ישוע המורה: פרשנות סוציו-רטורית למארק" 2009, ISBN 978-0-8006-2595-5
פ. נ'ון מלדאו, המשיח בשתי הבריתות, 1956, 1969, 1998, קרן אחוה משיחית, ISBN 965-447-053-5
ריסטו סנטלה, המשיח בתנ"ך – לאור ספרי חז"ל, 1980, 1984, דפוס ינץ בע"מ
ריסטו סנטלה, המשיח בברית החדשה – לאור ספרי חז"ל, 1984, דפוס ינץ בע"מ
פ. לבר טוב, בן האדם – חיי ישוע המשיח ופעליו, 1968, הוצאת דולפין
ראו גם

ישו
הברית החדשה
משלי ישו
ריפוי ברטימאי
ריפוי העיוור מבית-צידה
ריפוי שני עיוורים מהגליל
ריפוי העיוור מלידה
ריפוי מצורע בידי ישו
הברית החדשה: בשורת מתי
הברית החדשה: בשורת מרקוס
הברית החדשה: בשורת לוקס
הברית החדשה: בשורת יוחנן
הערות שוליים

↑  הבשורה על פי מתי פרק ח – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  הבשורה על פי מרקוס פרק א – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  הבשורה על פי לוקאס פרק ד – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  John Clowes, 1817 The Miracles of Jesus Christ, published by J. Gleave, Manchester, UK page 31
↑  van der Loos, Dr. Hendrik (1965). The Miracles of Jesus. E.J. Brill, Leiden, Netherlands. pp. 552–555.
1 2  Henderson S.D.S., Silas. "How the story of Peter’s mother-in-law is actually about us", Aleteia, February 3, 2018
↑  Bengel's Gnomon of the New Testament on Matthew 8, accessed 23 December 2016
↑  Matthew Henry's Commentary on Matthew 8, accessed 23 December 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553278105171  LCCN: sh85059510
יאיר רחלי

| --- | --- |
יאיר רחלי, 1949
יאיר רחלי, 1949
 לידה:  5 ביולי 1929 (בן 95) כ"ז בסיוון ה'תרפ"ט המנדט הבריטי חיפה, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   פלמ"ח   צבא הגנה לישראל   שירות הביטחון הכללי   המוסד
 תקופת הפעילות:  1947–1971 (כ־24 שנים)
 דרגה:  טוראי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 עיטורים
   אות גיבור ישראל
יאיר רחלי (נולד ב-5 ביולי 1929) הוא איש שירותי הביטחון, בעל אות גיבור ישראל וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

רחלי נולד בחיפה ב-1929, בן לאליהו רחלי (רחלנקו) ולפסיה לבית האפט. הוריו היו מראשוני העולים בעלייה השנייה. למד בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן ובבית הספר החקלאי במקווה ישראל. בנעוריו הצטרף לפלמ"ח והיה חבר הגדוד הראשון. בינואר 1948 השתתף בפעולת תגמול בשפרעם עליה זכה ביום העצמאות הראשון למדינת ישראל באות גיבור ישראל. כעבור כארבעה חודשים, נפצע קשה בקרב במלכיה מול כוחות אויב מלבנון. בעיטור לו זכה תוארו מעשיו:
ביום ה-19 בינואר 1948, במבואות שפרעם, בשעת פעולת תגמול, חיסל טור' יאיר רחלי ברימונים עמדת אויב שסיכנה את אנשינו, ואיפשר בזאת את החלצותם משדה האש.
לאחר פציעתו התגורר רחלי בקיבוץ יזרעאל ונבחר להנהלת הקבוצה. בשנת 1954 החל לעבוד כמדריך בכפר הירוק וכעבור תקופה קצרה גויס לבקשתו ליחידת המבצעים של שירות הביטחון הכללי והשתתף במבצעי ריגול ומעקב בישראל ומחוץ לה. בנובמבר 1967, במהלך המצוד אחר הפושע הנאצי היינריך מילר, אף נתפס בעת פריצה לביתה של רעייתו סופי מילר ונכלא למשך מספר חודשים במערב גרמניה. בתקופה זו הייתה יחידת המבצעים משותפת לשב"כ ולמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ומאוחר יותר נותר רחלי לשרת במוסד. לאחר פרישתו היה שותף בסוכנות ביטוח בשם "כנען סוכנות לביטוח".
בשנת 1991 החל רחלי בכתיבת ספרים העוסקים בשאלות פילוסופיות המשולבות בסיפורים מעברו בשירותי הביטחון.
בספרו "משאו של רוכב האופניים" ובריאיון שנתן לאיש גלי צה"ל, דודו דיין, טען שאות הגבורה שניתן לו מקורו בתיאור, על ידי מפקד כיתה שהשתתף בפעולה, שרומם את פעולתו של רחלי בקרב בשפרעם הרבה מעבר לראוי.
היה נשוי לגאולה (לבית יעקבי, אף היא לחמה במלחמת העצמאות) עד לפטירתה ב-2019.
ספריו

משאו של רוכב האופניים, 1991
נעלם אל עולמו, 1997
אפילו השמש שוקעת, 2003
דיור מוגן: סיפורים, 2004
מונטן הטעה אותי, 2009
הערות שוליים

↑  קבוצת יזרעאל, דבר, 22 באוגוסט 1949
↑  דודו דיין בריאיון עם משה טימור על סיפורו של יאיר רחלי שלא היה, באתר הגבורה
| מעוטרי עיטור הגבורה  |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות (אות גיבור ישראל) | אברהם אביגדורוב • יוחאי בן-נון • אמיל בריג • סימן-טוב גנה • זרובבל הורביץ • צבי זיבל • בן ציון ליטנר • עמנואל לנדאו • אריה עצמוני • יזהר ערמוני • רון פלר • יאיר רחלי |  |
| פעולות התגמול | יעקב מזרחי • פנחס נוי • צבי עופר |  |
| מלחמת סיני | עוזי בר-צור • דן זיו • שלמה ניצני • יהודה קן-דרור |  |
| מלחמת ששת הימים | נתי גולן • משה דרימר • דניאל ורדון • אורי וייסלר • שאול ורדי • משה טל • יוסף לפר • איתן נאוה • בני ענבר • מרדכי פרידמן • גד רפן • דוד שירזי |  |
| מלחמת ההתשה | עמי אילון |  |
| מלחמת יום הכיפורים | עודד אמיר • גדעון גלעדי • צביקה גרינגולד • משה לוי • יובל נריה • שלמה ערמן • אסא קדמוני • אביגדור קהלני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428377805171  BnF: cb15516061k (data)  GND: 1159272948  ISNI: 0000 0000 3915 6732  LCCN: no91018132  VIAF: 64313333   WorldCat (עם VIAF): 64313333
דיטמר ווידקה

דיטמר ווידקה (בגרמנית: Dietmar Woidke; נולד ב-22 באוקטובר 1961) הוא פוליטיקאי גרמני מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), אשר משמש מאז אוגוסט 2013 כראש ממשלת מדינת ברנדנבורג.
ביוגרפיה

ווֹידקה נולד ב-1961 בפורסט שבברנדנבורג. הוא הצטרף ל-SPD בשנת 1993 ונבחר לפרלמנט של ברנדנבורג כשנה לאחר מכן.
בשנים 1998–2003 כיהן כחבר מועצת העיר פורסט. בשנים 2004–2009 כיהן כשר לפיתוח הכפר ולאיכות הסביבה במדינה.
בשנת 2010 התמנה לשר הפנים במדינה. הוא ביצע רפורמות בשירות המשטרה.
בשנת 2014 נבחר לכהן כראש ממשלת ברנדנבורג. במסגרת תפקיד זה כיהן ווידקה גם בנציג המדינה בבונדסראט, הבית העליון של הפרלמנט הגרמני. במסגרת תפקיד זה, הוא כיהן בוועדה לחיזוק הקשרים בין גרמניה לפולין.
ווידקה נשוי ואב לילד.
פיניקיזם

הפיניקים נושאים את לפיד התרבות מעבר לים, מתוך ספר היסטוריה לבנוני, 1949
פיניקיזם היא צורה של לאומיות לבנונית שאומצה על ידי לבנונים רבים, בזמן הקמתה של לבנון הגדולה. הפיניקיזם מזהה את הלבנונים המודרניים כממשיכי הפיניקים הקדומים.
תומכי האידאולוגיה טוענים כי לבנון הייתה מיושבת ברציפות מאז התקופה הפיניקית, וכי אוכלוסיית לבנון המודרנית צאצאית בעיקר לאוכלוסייתה בימי קדם, בנוסף למעט מהגרים וכובשים שנטמעו לאורך מאות השנים. הם טוענים שהערביזציה מייצגת מעבר לדיבור בשפה הערבית בלבד, ולא שינוי ממשי בזהות אתנית והתרבותית, או במוצא האוכלוסייה. לאור מחלוקת הזהויות, חלק מהלבנונים מעדיפים לראות את לבנון, ואת תרבותה כחלק מהציוויליזציה הכנענית, תוך התנערות והתנכרות לרבדים אחרים במורשת הלבנונית, בין שהם ערביים או זרים־שאינם־ערביים. יש הרואים בהתייחסות לכלל הלבנונים כאל ערבים חסרת רגישות ומעדיפים לקרוא להם לבנונים כאות כבוד לעברה הלא־ערבי הארוך והמפואר של לבנון.
היסטוריה

הביטויים המוקדמים ביותר של זהות לבנונית מודרנית מצויים בכתביהם של היסטוריונים בתחילת המאה ה־19, כאשר, תחת האמירוּת השיהבית (אנ'), צמחה זהות לבנונית, "נפרדת ומובחנת משאר סוריה, והביאה את המרונים והדרוזים, יחד עם הזרמים הנוצריים והמוסלמיים האחרים, לשבת תחת ממשלה אחת". ההיסטוריה האחידה הראשונה של הר הלבנון נכתבה על ידי תנוס אל־שידיאק (נפטר ב־1861) אשר תיאר את הארץ כחברה פיאודלית של מרונים, דרוזים, מלכיתים, סונים ושיעים בהנהגת שושלת מען (אנ') הדרוזית ולאחר מכן האמירים השיהבים הסונים/מרונים.
פריחתה של התאוריה החלה בשנות העשרים, בכינונה של לבנון הגדולה. אליהו אילת, שלמד באותה עת באוניברסיטה האמריקאית בביירות, הכיר את אלברט נקאש (קרוב של אלפרד נקאש), והוא הפגישו עם חוג בביירות, המורכב בעיקר מאנשי ספרות ועיתונות משכילים מרונים, הנפגשים לדון בבעיות שוטפות של לבנון ובשאלות־יסוד של קיומה ועתידה. החוג לא חייב כל משמעת רעיונית או ארגונית, אך בקרב חבריו שררה הסכמה כי מכל התרבויות הרבות שהתקיימו בלבנון, הפיניקים הם שהניחו את היסוד החומרי והרוחני וייצבו את דמותה ומקומה של לבנון בתולדות האזור והאנושות כולה. הם המציאו את האלף־בית ובמסעי הסחר שלהם השכילו להפוך את הים התיכון מגורם מפריד לאמצעי מקשר ומלכד. פלישת הערבים לאזור הקפיאה הרבה מהתכונות שהורישו ללבנון אבותיה הפיניקים – 'חול המדבר העכיר את מימיו הבהירים של הים'.
אילת נפגש בביירות גם עם שארל קורם, ממייסדי הפיניקיזם. קורם ראה בתרבות הפיניקית התרבות היחידה שלבנון היא מולדתה, והשווה אותה לתרבות התנ"ך שהיא היחידה שארץ ישראל היא מולדתה. כמו שתי התרבויות העתיקות, הוא גם השווה בין ההתעוררות הלאומית בלבנון לכמיהה היהודית והשיבה לארץ ישראל בעת המודרנית. קורם היה חסיד של חוקרי הפיניקים היהודים יוסף הלוי ונחום סלושץ, ועקב אחרי התגליות הפיניקיות באוגרית, וכדי להפיץ את ידיעת התרבות הפיניקים בקרב הלבנונים הוא הוציא כתב עת בשם La Revue Phénicienne (הביטאון הפיניקי). קורם תמך בעצמאות לבנונית ובחיזוק מעמד העדה המרונית בלבנון, אך התנגד להקמת ארגון הפלאנגות, שלטענו היה חסר בסיס רעיוני ודמה לפאשיזם האיטלקי.
בהמשך, לאחר פרסום מסקנות ועדת פיל, ניסו נקאש וקורם ליצור קשר עם ארגונים יהודיים במטרה לרקום יחסים בין המדינה היהודית ללבנון העתידות לקום, ואף לשתף שיתופי פעולה כלכליים. ואכן, הסוכנות היהודית קיבלה את הצעתו של קורם להקמת 'אגודת ארץ ישראל - לבנון', וביקשה ממנו לנסח תקנון לאגודה ולהציג את נציגיה הלבנונים, וקיימה קשרים עם נקאש בנושא הקמת סכר לייצור חשמל בנהר הליטני שישמש את לבנון וישראל, אולם חשש צרפתי מפני אינטרסים בריטיים גרם לגניזת התכנית. גם האגודה שהציע קורם לא נוסדה, בשל התמורות המדיניות בלבנון במהלך מלחמת העולם השנייה.
חלק מהמרונים בתפוצות תמכו גם הם ברעיון הפיניקיסטי. המרונים בארצות הברית הוציאו כתב עת פיניקיסטי. בכתב העת השתתף גם ההיסטוריון עדיה חורון, ממייסדי התנועה הכנענית אשר שאפה גם היא לשיבה אל היסודות הפיניקיים (בנוסף לתרוביות אחרות בלבנט).
שפה > ערבית

השפה הערבית מחולקת ללהגים רבים: ערבית ספרותית, המשמשת במסמכים כתובים, תקשורת ובהקשרים פורמליים; וכשלושים ניבים מקומיים, המשמשים בהקשרים יומיומיים, ומשתנים מאוד בין ארץ לארץ. הניב המדובר בלבנון נקרא "ערבית לבנונית" או פשוט "לבנונית", והיא חלק מהערבית הלבנטינית, שיחד עם ערבית מסופוטמית, מסווג כ"ערבית צפונית".
נקודת המחלוקת בין הפיניקיסטים ליריביהם נעוצה בשאלה האם ההבדלים בין הדיאלקטים הערביים מספיקים כדי לראות בהם שפות נפרדות. על כך אמר פרופסור ווילר תאקסטון מהרווארד: "השפות שה'ערבים' גדלים עליהן בבית, שונות זו מזו ומהערבית [הספרותית] עצמה, כמו שהלטינית שונה מאנגלית".
אין קונצנזוס על ההבחנה בין דיאלקטים שונים וסיווגם כניב או כשפה. כך למשל, יש המסווגים את היידיש כשפה עצמאית, אולם יש הרואים בה ניב גרמני. הקריטריון הנפוץ ביותר, והלשוני הטהור ביותר, הוא הקריטריון של הבנה הדדית: שני דיאלקטים נחשבים ניבים של אותה שפה אם דובר של אחת יכול להבין דובר של השנייה, ולהפך; אם אין הבנה הדדית, הדיאלקטים נחשבים שפות נפרדות. לפי קריטריון זה, הדיאלקטים המסווגים בדרך כלל כשפה הערבית לא נחשבים מבחינה בלשנית כשפה אחת אלא כמשפחה עם מספר שפות. מסיבות פוליטיות, מקובל בעולם דובר הערבית שדוברי הדיאלקטים השונים מתייחשׂים כולם לשפה אחת, למרות סוגיות משמעותיות של חוסר הבנה הדדית בין דיאלקטים מדוברים שונים.
שפה > השפה הארמית

במשך קרוב לאלף שנים לפני התפשטות הכיבושים הערבים־מוסלמים במאה ה־7 לספירה, ארמית הייתה הלינגואה פרנקה ושפת הדיבור העיקרית בסהר הפורה. בקרב המרונים, באופן מסורתי, ארמית מערבית הייתה השפה המדוברת עד המאה ה־17, אז החלה הערבית לתפוס את מקומה, בעוד שהסורית הקלאסית נשארה בשימוש רק למטרות ליטורגיות, כשפת קודש (שנחשבת כזו גם ביהדות, לצד העברית).
כיום הרוב המכריע של האנשים בלבנון מדברים ערבית לבנונית כשפת אם. לאחרונה, הושקע מאמץ להחיות את הארמית המערבית החדשה כשפת דיבור יומיומית בכמה קהילות לבנוניות, וכן בקרב ארמים נוצרים בישראל. כמו כן, לארמית המזרחית החדשה יש כ־2–5 מיליון דוברים, בעיקר אשורים (אנ'), קבוצה אתנית־דתית נוצרית הקשורה אך נבדלת מהמרונים בלבנון.
גנטיקה

לפי מחקרים גנטיים שבוצעו על האוכלוסייה הלבנונית, העם הלבנוני חולק יותר מ־90% מהגנטיקה המשותפת שלו עם הכנענים הקדומים.