stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אומברטו נובילה
משלחות לקוטב > "נורגה"

בסתיו 1925 פנה חוקר הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן אל נובילה והציע לו לצאת עמו לטיסה אל הקוטב הצפוני - שבזמן ההוא היה עדיין בבחינת יעד בלתי מושג לטייסים - בספינת אוויר. אמונדסן הגיע בטיסה קודמת, באביב 1925, למרחק 280 ק"מ מן הקוטב הצפוני, בצמד "סירות מעופפות" "דורנייה ואל" מתוצרת איטליה, יחד עם המיליונר ההרפתקן לינקולן אלזוורת' והטייס היאלמר רייסר-לארסן, אבל מטוסיהם נאלצו לנחות סמוך ל-88° צפון וששת האנשים היו לכודים בקרח למשך 30 יום.
יצרני ספינות האוויר האיטלקים, שבנו את N-1 של נובילה, השלימו את בנייתו ומסרו אותו למשלחת ב-29 במרץ 1926. אמונדסן פסק בחוזה שנובילה יהיה הטייס וכי חמישה מאנשי הצוות יהיו איטלקים, זאת בהתאם לדרישות שממשלת איטליה הציבה למתן תנאי מיקוח נוחים. אמונדסן קרא לספינת האוויר "נורגה" ("נורווגיה"). ב-14 באפריל יצאה ספינת האוויר מאיטליה אל לנינגרד שבברית המועצות תוך חניות בבסיס הצי בפולהאם, אנגליה ובאוסלו, בדרכה אל נקודת הזינוק שלה לאזור הארקטי בסוולבארד, השייכת לנורווגיה.
ב-29 באפריל גילה אמונדסן למגינת לבו, שגם משלחתו של ריצ'רד בירד האמריקאי שמה לה למטרה את הקוטב הצפוני. ב-9 במאי, אחרי שבירד ופלויד בנט יצאו לדרכם במטוס פוקר F-VII וחזרו כעבור 16 שעות בטענה לטיסה מעל הקוטב, היה אמונדסן בין הראשונים לברך אותם. צוות ה"נורגה" נלחץ לצאת לטיסה. טייס המשנה של בירד, פלויד בנט, הודה לאחר מכן, על פי השמועה, שהוא ובירד זייפו את טיסתם אל הקוטב.
ב-11 במאי 1926 המריאה ה"נורגה" מסוולבארד. חמש-עשרה שעות ומחצית השעה אחר כך טסה ספינת האוויר מעל הקוטב ונחתה כעבור יומיים בטלר, אלסקה; רוחות חזקות מנעו את נחיתתם המתכוננת בנום, אלסקה. במבט לאחור, אנשי ה"נורגה" השיגו את מטרתם להיות הראשונים לטוס מעל הקוטב: בטיסה של בירד ב-9 במאי, שהוכתרה במשך עשרות שנים כטיסה הראשונה מעל הקוטב, הוטל מאז ספק מצד כמה גורמים אמינים, שכללו את גילוי יומן הטיסה של בירד, שהראה כי נתוני הניווט בדין וחשבון הרשמי שלו זויפו.
טיסת ה"נורגה" מ"רומא לנום" צוינה לשבח כעוד ציון דרך חשוב בתולדות הטיסה, אבל עד מהרה התגלעו חילוקי דעות בין נובילה (מעצב וטייס) לאמונדסן (מנהיג המשלחת, צופה ונוסע) בטיסה, בשאלה מי מהם ראוי להכרה גדולה יותר על המשלחת. ממשלתו של מוסוליני תרמה להחרפת המחלוקת, כשהעלתה על נס את גאוניות ההנדסה האיטלקית ושלחה את נובילה למסע הרצאות בארצות הברית, ובכך התכחשה עוד יותר לאמונדסן ולנורווגים.
משלחות לקוטב > "איטליה"

על אף חילוקי הדעות, המשיך נובילה לקיים יחסים טובים עם מדעני קוטב אחרים, והחל לתכנן משלחת חדשה, הפעם בשליטה איטלקית מלאה. החברה של נובילה הצליחה למכור את ספינת האוויר N-3 ליפן; עם זאת, היחסים בין נובילה למתחריו בממשלה הפשיסטית היו עוינים, והוא וצוותו סבלו מאיומים והטלת מורא. בכל זאת, הפופולריות שנובילה נהנה ממנה בקרב הציבור הגנה עליו לזמן מה מהתקפה ישירה. כשיצאה הודעה על התוכניות למשלחת הבאה שלו, אמר איטלו באלבו, על פי השמועה, "שילך, הרי אין סיכוי שהוא יחזור וימשיך להטריד אותנו."
ספינת האוויר "איטליה", הזהה כמעט ל"נורגה", הושלמה באיטיות וצוידה לטיסה אל הקוטב במהלך 8–1927. חלק מן הקושי היה בגיוס מימון פרטי לכיסוי עלויות המשלחת, שלקחה עליה לבסוף עיריית מילאנו; הממשלה האיטלקית הגבילה את השתתפותה הישירה למתן ספינת האוויר ושליחת אוניית הקיטור הישנה "צ'יטה די מילאנו" כאוניית חילוץ וסיוע אל סוולבארד, בפיקודו של ג'וזפה רומניה.
הפעם השתמשה ספינת האוויר בהאנגר גרמני בשְטוֹלְפּ בדרכה אל מגדל העגינה לספינות אוויר בצפון נורווגיה. ב-23 במאי 1928, לאחר טיסה יוצאת דופן בת 69 שעות אל קבוצת האיים הסיבירית בים הארקטי, חידשה "איטליה" את טיסתה אל הקוטב הצפוני עם נובילה בתפקיד טייס ומנהיג המשלחת כאחד. ב-24 במאי הגיעה הספינה אל הקוטב וכבר פנתה לחזור לסוולבארד כשנתקלה בסערה. ב-25 במאי התנפצה "איטליה" אל קרח הים הדחוס במרחק פחות מ-30 ק"מ צפונית לנוֹרְדָאוּסְטְלַנְדֶט (בחלקה המזרחי של סוולבארד). מבין 16 האנשים שבצוות, עשרה הושלכו אל הקרח כשהגונדולה התרסקה; יתר השישה נלכדו במבנה המצוף העילי, כשזה נסק מעלה בגלל אובדן הגונדולה; גורל השישה לא נודע מעולם. אחד מעשרת האנשים שעל הקרח, פּוֹמֵיָה, נהרג בהתנגשות; נובילה סבל משברים בזרוע, ברגל ובצלע ומחבלת ראש; צֶ'צְ'יוֹני סבל משברים קשים בשתי רגליו; מַלְמְגֶרֶן סבל מחבלה קשה בכתפו ומחשד לפגיעה בכליה; ולזאפּי היו כמה צלעות שבורות.
הצוות הצליח להציל כמה פריטים מן הגונדולה של ספינת האוויר ההרוסה, בהם מקלט-משדר רדיו, אוהל שאותו צבעו בהמשך באדום להבלטה מקסימלית, וכן, פריטים בעלי חשיבות מכרעת, תיבות מזון וציוד הצלה שהמהנדס מהיר-המחשבה אטורה ארודינו הספיק להשליך על הקרח לפני שהוא וחמשת חבריו נסחפו אל מותם בשרידי ספינת האוויר ההרוסה, אך עדיין כשירה להינשא באוויר על מעטפתה ושלדתה. עם חלוף הימים, נשא קרח הים הנגרף במים את הניצולים לעבר האי פוין ואיי בְּרוֹך.
ימים אחדים לאחר ההתרסקות החליטו המטאורולוג השוודי פין מלמגרן והקצין השני והשלישי של נובילה, מריאנו וזאפי, לעזוב את הקבוצה משוללת הניידות ולצעוד לעבר היבשה. מלמגרן, שהיה פצוע, חלש ולפי הדיווח, עדיין מדוכא בגלל עצתו המטאורולוגית, שתרמה, להרגשתו, להתרסקות, ביקש משני חבריו האיטלקים להמשיך בלעדיו. השניים נאספו כעבור שבועות אחדים אל שוברת הקרח הסובייטית "קראסין".
גרסה "עתירת דמיון, מעובדת לעלילה בדיונית" של אירועים אלה הוצגה בשנת 1969 בסרט "האוהל האדום". הסרט היה קופרודוקציה איטלקית/רוסית והשחקנים הראשיים היו פיטר פינץ' בתפקיד נובילה, שון קונרי בתפקיד אמונדסן והארדי קרוגר בתפקיד לונדברג.
משלחות לקוטב > מחלוקות בנושא החיפוש והחילוץ

בעקבות ההתרסקות, יזמו כמה אומות, בהן ברית המועצות, נורווגיה, שוודיה, פינלנד ואיטליה חילוץ קוטבי ראשון באוויר ובים. ספינות בבעלות פרטית, שנחכרו על ידי מדעני קוטב ומגלי ארצות, הצטרפו גם הן לחיפוש. אפילו רואלד אמונדסן התעלם מחילוקי הדעות הקודמים שלו עם נובילה, עלה על מטוס-ים צרפתי ויצא אל מטה החילוץ; המטוס הזה נעלם בין טרומסו לסוולבארד, ואף כי הסירה השטוחה השייכת למטוס נמצאה לאחר זמן, גופותיהם של אמונדסן, הטייס גיבו וארבעת האחרים שהיו בטיסה לא נמצאו מעולם.
לאחר חודש של מחסור ומצוקה לניצולי ה"איטליה", נחת מטוס החילוץ הראשון, מטוס מגלשיים מסוג פוקר של חיל האוויר השוודי, עם איינר לונדבורג כטייס ולויטננט שייברג כמשקיף סמוך לאתר ההתרסקות. נובילה הכין תוכנית פינוי מפורטת, עם הפצוע הקשה ביותר (המכונאי עב הכרס צ'צ'יוני) בראש הרשימה והוא עצמו כמספר 4, והנווט ויגליירי והאלחוטן ביאג'י במקומות ה-5 וה-6 בהתאמה. ואולם, לונדבורג סירב לקחת מישהו פרט לנובילה. טענתו הייתה, שהמטוס יכול לקחת רק נצול אחד והפצוע קשה האחר היה כבד כל כך, שלונדבורג לא היה בטוח שיוכל להמריא עמו. נובילה הוטס אל האי ריס, בסיס של כוחות החילוץ השוודי והפיני. כשלונדבורג חזר לבדו לאסוף את הניצול השני, התרסק מטוסו בנחיתה והוא נלכד עם שאר החמישה.
בסופו של דבר, הגיע נובילה אל ה"צ'יטה די מילאנו", שם היה המום, כפי שאמר לאחר זמן, מאוזלת היד שמצא. נסיונותיו לעזור בתיאום מאמץ ההצלה הבינלאומי הושמו לאל, וכשאיים לעזוב את המקום, מנע זאת רב החובל רומניה כשהחזיק אותו למעשה במעצר. המברקים שלו אל הניצולים ששהו עדיין על הקרח, כמו גם אל אנשים שונים שהיו מעורבים במעשה החילוץ, צונזרו במידה רבה. דיווח מטעה וכוזב בעיתונות של איטליה הפשיסטית טען, שהפינוי שלו עצמו היה אות ברור לפחדנות. אחרי 48 ימים על מצוף הקרח, חולצו חמשת האנשים האחרונים של צוותו על ידי שוברת הקרח הסובייטית "קראסין". נובילה התעקש להמשיך בחיפוש אחר ששת אנשי הצוות שנסחפו בספינת האוויר כשזו התפרקה, אבל הוא הצטווה לחזור לרומא עם יתר האנשים.
מאתיים אלף איטלקים פגשו את נובילה ואנשי צוותו בתשואות עם הגיעם לרומא ב-31 ביולי. הפגנת אהדה זו לא נצפתה מראש מצד מתנגדיו של נובילה, שהציפו את העיתונות הזרה והמקומית בהאשמות כנגדו. נובילה הפגוע לא נרתע מהצגת תלונותיו; בריאיון עם בניטו מוסוליני, העליב את הדיקטטור כשפירט את טענותיו באריכות. החקירה הרשמית והמבוכה בנושא ההתרסקות נתנו לאויביו של נובילה את ההזדמנות שחיפשו: האחריות לאסון הוטלה על כתפיו, והוא הואשם בנטישת אנשיו על הקרח - האשמות שישתדל לְהָזֵם בשארית חייו. במחאה על הממצאים, התפטר גנרל נובילה מחיל האוויר במרץ 1929. הוא הועמד שוב למשפט עם מות אשתו קרלוטה ביולי 1934.
המשך קריירה

בשנת 1931 עזב נובילה את איטליה ובארבע השנים הבאות עבד בברית המועצות, שם סייע בתוכנית ספינת האוויר הקשיחה-למחצה. פרטים על התוכנית הסובייטית לבניית ספינות אוויר עודם עלומים, אבל השפעתו של נובילה ניכרת בבירור בעיצוב ספינות האוויר USSR-V5 ו-SSSR-V6 OSOAVKhIN. הותר לו לחזור לאיטליה כמורה בדצמבר 1936, לפני שעקר לארצות הברית ב-1939, ללמד אירונאוטיקה באוניברסיטת לואיס ברומאוויל, אילינוי. כשאיטליה נכנסה למלחמה עם ארצות הברית, הותר לנובילה להישאר באמריקה, אך הוא דחה את ההצעה לאזרחות אמריקאית ותחת זאת חזר לרומא במאי 1942. לאחר שהות קצרה, עבר לספרד, שם נשאר עד שאיטליה נכנעה לבנות הברית ביולי 1943. בשלב זה, חזר לרומא לדאוג לשלומה של בתו היחידה מריה, שנולדה בסביבות 1921.
ב-1945 ניקה חיל האוויר האיטלקי את נובילה מכל ההאשמות הנוגעות להתרסקות ה"איטליה", ולא זו בלבד שהשיב אותו לדרגתו הקודמת כמייג'ור ג'נרל אלא אף קידם אותו ללויטננט ג'נרל ופיצה אותו בתשלומי שכר משנת 1928. בשנה שלאחריה נבחר לאספה המכוננת כמועמד עצמאי ברשימות המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
נובילה חזר לאוניברסיטת נאפולי שאהב, שם לימד וכתב את הרפתקאותיו, עד לפרישתו. הוא נישא בשנית, הפעם לגרטרודה שטולפ, גרמניה שפגש בספרד. בהמשך הייתה אשתו לספרנית ראשית במנהל המזון והחקלאות ברומא.
נובילה מת ברומא ב-30 ביולי 1978 בגיל 93, אחרי שחגג יובל לשתי המשלחות שלו לקוטב בצפוני. מוזיאון חיל האוויר האיטלקי בוויניה די ואלה (סמוך מאוד לרומא) מציג תערוכה גדולה קבועה של הישגיו.
הערות שוליים

↑  http://www.historynet.com/roald-amundsen-and-the-1925-north-pole-expedition.htm
↑  Wilbur Cross, Disaster at the Pole, 2002 ISBN 1-58574-496-4
↑  Wilbur Cross, Disaster at the Pole, Lyons Press 2002
↑  http://90north.tripod.com/nobilenorthpole.htm
↑  Search for Amundsen expedition webpage
↑  הגנרל נובילה נצב לרצונו למשפט בנורבגיה, הצפירה, 16 ביולי 1928
↑  נובילה אשם באסון איטליה?, דבר, 5 במרץ 1929
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007600147705171  PLWABN: 9810680466505606  BIBSYS: 90091397  BNC: 000126872  BNE: XX1049089  BnF: cb11917773w (data)  CiNii: DA15151327  GND: 118735586  ICCU: CFIV047888  ISNI: 0000 0001 1028 7971  KulturNav: 754a946a-37b8-4125-b995-3e169520e4cf  LCCN: n79085029  NDL: 00550882  NKC: ola2002148825  NSK: 000751238  NTA: 070848203  RERO: 02-A003643198  SELIBR: 355605  SNAC: w6qv4cp0  SUDOC: 027048837  S2AuthorId: 102149963  VcBA: 495/158374  VIAF: 68933519   WorldCat (עם VIAF): 68933519 
אומברטו נובילה, מתכנן ספינת האוויר "נורגה", צופה ביציאתה מן הבסיס בשפיצברגן, מקרון תפעול קדמי
אנג'לו די ליוויו

אנג'לו די ליוויו (באיטלקית: Angelo Di Livio; נולד ב-26 ביולי 1966 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות הקשר האחורי והימני.
די ליוויו שיחק לאורך כל הקריירה באיטליה, ובמרבית הקריירה שיחק בקבוצות פדובה, יובנטוס ופיורנטינה. כשחקנה של נבחרת איטליה, נכלל די ליוויו בסגל לשני מונדיאלים ושתי אליפויות אירופה.
כינויו של די ליוויו היה "סולדאטינו" (באיטלקית: "Soladtino", חייל קטן). את הכינוי העניק לו החלוץ האיטלקי רוברטו באג'ו.
קריירת משחק

די ליוויו החל את דרכו בקבוצת הנוער של רומא מעיר הולדתו. הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת 1984/1985, אך לאחר עונה אחת בה לא זכה לדקות משחק, יצא די ליוויו להשאלות בקבוצות רג'אנה ונוצ'רינה מהליגה השלישית. עונת ההשאלה האחרונה שלו הייתה 1987/1988, במהלכה שיחק במדי פרוג'ה מהליגה הרביעית, וסייע לה להעפיל לליגה השלישית. בסיום עונת ההשאלה הפך מעברו של די ליוויו מרומא לפרוג'ה לקבוע, והוא שיחק בקבוצה עונה מלאה אחת נוספת בטרם עבר לפדובה מהסרייה ב' כחודשיים לאחר פתיחת עונת 1989/1990.
לאחר ארבע עונות במרכז הטבלה ובשולי הצמרת, עבר די ליוויו בצוותא עם חברו לקבוצה אלסנדרו דל פיירו לקבוצת הפאר יובנטוס, אותה אימן אז ג'ובאני טרפטוני. די ליוויו הפך במהרה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-5 בספטמבר 1993, בגיל 27. בעונתו השנייה בקבוצה הוחלף טרפטוני במרצ'לו ליפי, וגם תחת המאמן החדש היה די ליוויו שחקן מפתח. באותה עונה הוא זכה עם הקבוצה בדאבל המקומי והגיע איתה לגמר גביע אופ"א, שם נוצחה על ידי פארמה. בעונת 1995/1996 זכה די ליוויו עם יובנטוס בליגת האלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אייאקס אמסטרדם בדו-קרב פנדלים. די ליוויו נכנס כמחליף במהלך המחצית השנייה. בעקבות הזכייה בליגת האלופות זכתה יובנטוס גם בתוארי הגביע הביניבשתי והסופר קאפ האירופי, ובשני המפגשים פתח די ליוויו בהרכב קבוצתו. הוא הוסיף לשחק ביובנטוס עד לתום עונת 1998/1999, ובסך הכל בשש עונות במדי הקבוצה רשם די ליוויו 187 הופעות ליגה וזכה עם קבוצתו באליפות אירופה, שלוש אליפויות איטליה, גביע, גביע ביניבשתי, סופר קאפ אירופי ופעמיים בתואר הסופר קאפ האיטלקי.
לקראת עונת 1999/2000 עבר די ליוויו מיובנטוס לפיורנטינה. הוא הוחתם על ידי המאמן שהביא אותו ליובנטוס, ג'ובאני טרפטוני. לאחר עונה אחת הוחלף המאמן בפתיח טרים הטורקי, ובאותה עונה הוחלף המאמן בשנית, על ידי רוברטו מנצ'יני. תחת מנצ'יני זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי. החל מעונת 2001/2002 החל די ליוויו לשמש כקפטן הקבוצה, במקומו של רוי קושטה שעבר למילאן. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, אך מצבה החמיר לאחר שפשטה רגל, פורקה והוקמה מחדש בליגה הרביעית. די ליוויו בן ה-36, שבאותו קיץ עוד ייצג את נבחרת איטליה במונדיאל 2002, היה שחקן הסגל היחיד שהחליט להישאר בקבוצה. יחד עם פיורנטינה, טיפס די ליוויו במעלה הליגות עד שהקבוצה הבטיחה את עלייתה בחזרה לליגה הבכירה בסיום עונת 2003/2004. די ליוויו הוביל את הקבוצה עונה אחת נוספת בסרייה א', עד שבשנת 2005, בגיל 39, פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו, נכלל די ליוויו בצוות המקצועי של קבוצת הנוער של רומא בין 2006 ל-2008, ובצוות המקצועי של מרצ'לו ליפי בנבחרת איטליה בין 2008 ל-2010.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

לאחר שפרץ במדי יובנטוס בגיל מאוחר יחסית, גם הקריירה הבינלאומית של די ליוויו במדי נבחרת איטליה החלה בגיל 29 בלבד. הוא זומן לנבחרת על ידי המאמן אריגו סאקי, ומשחק הבכורה שלו היה ב-6 בספטמבר 1995, במסגרת מוקדמות יורו 1996, בניצחונה הביתי של איטליה 1-0 על סלובניה.
די ליוויו זומן על ידי סאקי לטורניר יורו 1996 באנגליה, ופתח בהרכב במשחק הראשון של שלב הבתים, בניצחון 2-1 על רוסיה. לאחר שלא שותף בהפסד לצ'כיה, נכנס די ליוויו כמחליף מול גרמניה (0-0), במשחק שלאחריו סיימה איטליה את דרכה בטורניר.
בעקבות ההדחה המוקדמות הוחלף סאקי בצ'זרה מלדיני, ודי ליוויו היה חלק משמעותי מהתוכנית המקצועית של המאמן החדש. הוא שותף בשמונה משחקים במוקדמות מונדיאל 1998, וזומן לסגל הנבחרת של מלדיני לקראת המונדיאל בצרפת. בשלב הבתים פתח די ליוויו בהרכב במשחק הראשון של איטליה, שהסתיים בשוויון 2-2 מול צ'ילה, ונכנס כמחליף לשבע דקות במשחק השני בו ניצחה איטליה 3-0 את קמרון. הוא חזר לשחק בשלב שמינית הגמר בו ניצחה איטליה 1-0 את נורווגיה, כשנכנס כמחליף במהלך המחצית השנייה, והודח עם איטליה מהטורניר בשלב רבע הגמר, בו הפסידה איטליה למארחת צרפת בפנדלים. די ליוויו נכנס למשחק לקראת פתיחת ההארכה, ולא נטל חלק בדו-קרב הבעיטות.
בתום הטורניר הוחלף מלדיני בדינו זוף, ובשנתיים בהן היה זוף המאמן זכה די ליוויו לארבע הופעות בלבד. שתיים מההופעות היו במסגרת שלב הבתים של טורניר יורו 2000, אותו סיימה איטליה כסגנית אלופת אירופה.
עזיבתו של זוף החזירה את די ליוויו לתפקיד מרכזי בנבחרת, שכן לתפקיד המאמן נבחר ג'ובאני טרפטוני, שהביע אמון בדי ליוויו פעמיים בעבר, כשהחתים אותו ביובנטוס ובפיורנטינה. די ליוויו שיחק חמש פעמים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, ובגיל 36 זכה מטרפטוני לזימון לסגל הנבחרת לקראת טורניר מונדיאל 2002 ביפן ובקוריאה הדרומית. די ליוויו עלה כמחליף במשחק הראשון בו ניצחה איטליה 2-0 את אקוודור, ומשחקו השני בטורניר, והאחרון במדי נבחרת איטליה, היה כשעלה כמחליף בהפסדה של איטליה בשמינית הגמר 2-1 למארחת קוריאה הדרומית בהארכה.
בסך הכל בשבע שנים בהן נמנה עם סגל איטליה, רשם די ליוויו 40 הופעות.
תארים

אליפות אירופה: 1995/1996
אליפות איטליה (3): 1994/1995, 1996/1997, 1997/1998
הגביע האיטלקי: 1994/1995
הגביע הביניבשתי: 1996
הסופר קאפ האירופי: 1996
הסופר קאפ האיטלקי (2): 1995, 1997
הגביע האיטלקי: 2000/2001
אליפות אירופה: 2000 (מקום שני)
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984/1985 | רומא | איטליהסרייה א' | 0 | 0 |
| 1985/1986 | רג'אנה | איטליהסרייה C1‏ | 13 | 0 |
| 1986/1987 | נוצ'רינה | איטליהסרייה C1‏ | 31 | 1 |
| 1987/1988 | פרוג'ה | איטליהסרייה C2‏ | 34 | 3 |
| 1988/1989 | פרוג'ה | איטליהסרייה C1‏ | 33 | 1 |
| 1989/1990 | פרוג'ה | איטליהסרייה C1‏ | 5 | 0 |
| 1989/1990 | פדובה | איטליהסרייה ב' | 29 | 2 |
| 1990/1991 | פדובה | איטליהסרייה ב' | 36 | 3 |
| 1991/1992 | פדובה | איטליהסרייה ב' | 36 | 3 |
| 1992/1993 | פדובה | איטליהסרייה ב' | 36 | 3 |
| 1993/1994 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 33 | 0 |
| 1994/1995 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 27 | 1 |
| 1995/1996 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 32 | 2 |
| 1996/1997 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 32 | 1 |
| 1997/1998 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 30 | 0 |
| 1998/1999 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 33 | 1 |
| 1999/2000 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 30 | 1 |
| 2000/2001 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 33 | 1 |
| 2001/2002 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 32 | 1 |
| 2002/2003 | פיורנטינה | איטליהסרייה C2‏ | 21 | 0 |
| 2003/2004 | פיורנטינה | איטליהסרייה ב' | 43 | 4 |
| 2004/2005 | פיורנטינה | איטליהסרייה א' | 12 | 0 |
| סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | סך הכל קריירה | 611 | 28 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1995 | 2 | 0 |
| 1996 | 7 | 0 |
| 1997 | 10 | 0 |
| 1998 | 6 | 0 |
| 1999 | 2 | 0 |
| 2000 | 5 | 0 |
| 2001 | 5 | 0 |
| 2002 | 3 | 0 |
| סה"כ | 40 | 0 |
הערות שוליים

↑  איזי עין דור‏, נאמנות גבוהה. די ליביו נשאר בפיורנטינה, באתר וואלה, 15 באוגוסט 2002
| נבחרת איטליה – יורו 1996 |
| --- | --- | --- |
|  1 פרוצי •  2 אפולוני •  3 מלדיני •  4 קרבוני •  5 קוסטקורטה •  6 נסטה •  7 דונאדוני •  8 מוסי •  9 טוריצ'לי •  10 אלברטיני •   11 באג'ו •  12 טולדו • 13 רוסיטו •  14 דל פיירו • 15 די ליוויו • 16 די מטאו • 17 פוזר • 18 קזיראגי • 19 קייזה • 20 ראבנלי • 21 זולה • 22 בוצ'י • מאמן: סאקי |  1 פרוצי •  2 אפולוני •  3 מלדיני •  4 קרבוני •  5 קוסטקורטה •  6 נסטה •  7 דונאדוני •  8 מוסי •  9 טוריצ'לי •  10 אלברטיני •   11 באג'ו •  12 טולדו • 13 רוסיטו •  14 דל פיירו • 15 די ליוויו • 16 די מטאו • 17 פוזר • 18 קזיראגי • 19 קייזה • 20 ראבנלי • 21 זולה • 22 בוצ'י • מאמן: סאקי | איטליה |
| נבחרת איטליה – מונדיאל 1998 |
| --- | --- | --- |
|  1 טולדו •  2 ברגומי •  3 מלדיני •  4 קנבארו •  5 קוסטקורטה •  6 נסטה •  7 פסוטו •  8 טוריצ'לי •  9 אלברטיני •  10 דל פיירו •   11 ד' באג'ו •  12 פליוקה • 13 קואיס •  14 די ביאג'ו • 15 די ליוויו • 16 די מטאו • 17 מוריירו • 18 ר' באג'ו • 19 אינזאגי • 20 קייזה • 21 ויירי • 22 בופון • מאמן: צ' מלדיני |  1 טולדו •  2 ברגומי •  3 מלדיני •  4 קנבארו •  5 קוסטקורטה •  6 נסטה •  7 פסוטו •  8 טוריצ'לי •  9 אלברטיני •  10 דל פיירו •   11 ד' באג'ו •  12 פליוקה • 13 קואיס •  14 די ביאג'ו • 15 די ליוויו • 16 די מטאו • 17 מוריירו • 18 ר' באג'ו • 19 אינזאגי • 20 קייזה • 21 ויירי • 22 בופון • מאמן: צ' מלדיני | איטליה |
| נבחרת איטליה – יורו 2000 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 אביאטי •  2 פרארה •  3 מלדיני •  4 אלברטיני •  5 קנבארו •  6 נגרו •  7 די ליוויו •  8 קונטה •  9 אינזאגי •  10 דל פיירו •   11 פסוטו •  12 טולדו • 13 נסטה •  14 די ביאג'ו • 15 יוליאנו • 16 אמברוזיני • 17 זמברוטה • 18 פיורה • 19 מונטלה • 20 טוטי • 21 דל וקיו • 22 אנטוניולי • מאמן: זוף |  1 אביאטי •  2 פרארה •  3 מלדיני •  4 אלברטיני •  5 קנבארו •  6 נגרו •  7 די ליוויו •  8 קונטה •  9 אינזאגי •  10 דל פיירו •   11 פסוטו •  12 טולדו • 13 נסטה •  14 די ביאג'ו • 15 יוליאנו • 16 אמברוזיני • 17 זמברוטה • 18 פיורה • 19 מונטלה • 20 טוטי • 21 דל וקיו • 22 אנטוניולי • מאמן: זוף | איטליה |
| נבחרת איטליה – מונדיאל 2002 |
| --- | --- | --- |
|  1 בופון •  2 פאנוצ'י •  3 מלדיני •  4 קוקו •  5 קנבארו •  6 זאנטי •  7 דל פיירו •  8 גאטוזו •  9 אינזאגי •  10 טוטי •   11 דוני •  12 אביאטי • 13 נסטה •  14 די ביאג'ו • 15 יוליאנו • 16 די ליוויו • 17 טומאסי • 18 דלווקיו • 19 זמברוטה • 20 מונטלה • 21 ויירי • 22 טולדו • 23 מטראצי • מאמן: טרפטוני |  1 בופון •  2 פאנוצ'י •  3 מלדיני •  4 קוקו •  5 קנבארו •  6 זאנטי •  7 דל פיירו •  8 גאטוזו •  9 אינזאגי •  10 טוטי •   11 דוני •  12 אביאטי • 13 נסטה •  14 די ביאג'ו • 15 יוליאנו • 16 די ליוויו • 17 טומאסי • 18 דלווקיו • 19 זמברוטה • 20 מונטלה • 21 ויירי • 22 טולדו • 23 מטראצי • מאמן: טרפטוני | איטליה |
חרב וולאס

חרב וולאס, המוצגת באנדרטת וולאס בסקוטלנד.
חרב וולאס (באנגלית: Wallace Sword) היא חרב עתיקה מסוג קלאימור המיוחסת לויליאם וולאס, הגיבור הלאומי של סקוטלנד שהוביל את תנועת ההתנגדות הסקוטית נגד ממלכת אנגליה במהלך מלחמת העצמאות הסקוטית. על פי המסורת הסקוטית, שימשה החרב את וולאס במהלך קרב גשר סטירלינג בשנת 1297 ובקרב פאלקירק בשנת 1298.
תיאור החרב

מדובר בחרב ארוכה מסוג קלאימור.
אורכה הכולל של החרב (כולל הניצב) 163 ס"מ, ואורך הלהב 132 ס"מ. עובי הלהב משתנה בין 5.7 ס"מ בבסיסו, ל-1.9 ס"מ בקצהו. משקל החרב 2.9 ק"ג.
היסטוריה

על פי המסורת הסקוטית, לאחר הוצאתו להורג של וולאס בשנת 1305, סר ג'ון דה מנטיית', מושל טירת דמבארטון קיבל לידיו את החרב. אין תעוד למסורת זו. בשנת 1505, 200 שנים לאחר מכן, ישנו תעוד לכך שג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד רכש נדן חדש המצופה משי בעלות של 26 שילינג עבור "חרב וולאס".
התיעוד הבא המזכיר את החרב הוא משנת 1875, במכתב מאת משרד המלחמה הבריטי המציין שהחרב הועברה בשנת 1825 למצודת לונדון לתיקונים, ובמהלכם הורה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון לד"ר סמיואל מייריק לבדוק את החרב.
ד"ר מייריק היה מומחה לבדיקת חרבות עתיקות. מייריק קיבל לידיו את הנדן בלבד ובדק אותו, וקבע כי הנדן מקורו במאה ה-16 (כאמור, זה אכן תקופת יצירת הנדן).
ב-15 באוקטובר 1888 הורה מזכיר משרד המלחמה להעביר את החרב לאנדרטת וולאס.
הערות שוליים

↑  נתוני החרב
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לאונרדו ספינאצולה

לאונרדו ספינאצולה (באיטלקית: Leonardo Spinazzola; נולד ב-25 במרץ 1993) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן בנאפולי ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים > סיינה, יובנטוס ושלל השאלות ברחבי איטליה

ספינאצולה נולד בפוליניו, איטליה והחל את הקריירה שלו בכדורגל במחלקת הנוער של וירטוס פוליניו המקומית עד שהגיע לסיינה בשנת 2007. שלוש שנים לאחר מכן, הוא הצטרף ליובנטוס ונשלח לקבוצת הפרימוורה של המועדון.
ב-5 ביולי 2012, הוא הושאל לקבוצת הסרייה ב', אמפולי עד לתום העונה. את הופעת הבכורה בקריירה הבוגרת שלו רשם ב-1 בספטמבר, כשנכנס כמחליף בתיקו החוץ 2–2 מול נוברה. שערו הראשון הגיע שבועיים לאחר מכן במסגרת ההפסד 4–2 לליבורנו. לאחר שערך שבע הופעות בלבד, ההשאלה שלו הסתיימה מוקדם מהצפוי והוא הושאל בינואר 2013 לווירטוס לנצ'יאנו. ספינאצולה שותף בשלושה משחקים בלבד במדי הקבוצה, כולם מהספסל. ב-10 באוגוסט 2013, הוא הושאל פעם נוספת, הפעם לקבוצת נעוריו, סיינה, שבה הוא היה חלק אינטגרלי מההרכב הפותח. את אותה העונה הוא סיים עם 24 הופעות ואף זכה לכבוש שער אחד.
ב-11 באוגוסט 2014, ספינאצולה הצטרף בהשאלה לאטאלנטה. תריסר ימים לאחר מכן, הוא רשם את הבכורה שלו בקבוצה ואף כבש את השער השני והאחרון בניצחון הבית 0–2 על פיזה במסגרת הגביע האיטלקי. הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה לא איחרה לבוא, כשזה קרה ב-31 באוגוסט, כאשר הוא נכנס כמחליף בדקות הסיום של התיקו המאופס הביתי מול הלאס ורונה. את אותה עונת השאלה בקבוצה הוא סיים עם שתי הופעות ליגה בלבד. לאחר השאלות בויצ'נצה ובפרוג'ה, ספינאצולה חזר לאטאלנטה ביולי 2016.
לאחר שתי עונות השאלה באטאלנטה, ספינאצולה שב ליובנטוס בקיץ של שנת 2018. לאחר פציעה שהשביתה אותו במחצית הראשונה של עונת 19–2018, ספינאצולה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי יובנטוס ב-12 בינואר 2019 בניצחון החוץ 0–2 על בולוניה במסגרת הגביע. ב-12 במרץ הוא רשם את הופעתו הראשונה בליגת האלופות בניצחון הבית 0–3 על אתלטיקו מדריד במסגרת משחק הגומלין של שלב שמינית הגמר.
קריירת מועדונים > רומא

ב-1 ביולי 2019, ספינאצולה הצטרף לרומא מיובנטוס עבור 29 מיליון וחצי אירו בחוזה לארבע שנים, כאשר לוקה פלגריני עשה את דרכו ההפוכה מעיר הבירה לקבוצה מטורינו. הופעת הבכורה שלו במדי הזאבים הגיעה ב-15 בספטמבר בניצחון הבית 2–4 על ססואולו, כאשר הוא נכנס כמחליף של אלסנדרו פלורנצי בדקה ה-73. שערו הראשון בקבוצה הגיע ב-19 ביולי 2020 בתיקו הביתי 2–2 מול אינטר.
קריירת מועדונים > נאפולי

ב-10 ביולי 2024 חתם ספינאצולה בנאפולי.
קריירה בינלאומית

ב-28 במרץ 2017, ספינאצולה ערך את הופעתו הראשונה במדים הלאומיים של נבחרת איטליה, כאשר נכנס כמחליף בניצחון החוץ 1–2 על נבחרת הולנד.
ביוני 2021, ספינאצולה נכלל בסגל הנבחרת האיטלקית עבור יורו 2020 על ידי המאמן, רוברטו מאנצ'יני. במשחק הפתיחה של הטורניר אשר נערך ב-11 ביוני והסתיים בניצחון 0–3 על נבחרת טורקיה, ספינאצולה נבחר לאיש המשחק מטעם אופ"א בעקבות התצוגה שלו במשחק, שבו היה מעורב בשער השני של הנבחרת, כאשר הוא בעט כדור שנהדף על ידי השוער הטורקי וחזר אל רגלי צ'ירו אימובילה, שדחק את הכדור מקרוב. ב-26 ביוני, הוא בישל את השער הראשון לפדריקו קייזה במסגרת הניצחון 1–2 על נבחרת אוסטריה בשלב שמינית הגמר אשר נגרר להארכה; בעקבות היכולת שלו במשחק, הוא נבחר לאיש המשחק מטעם אופ"א בפעם השנייה בטורניר. ב-2 ביולי, בניצחון 1–2 על נבחרת בלגיה בשלב רבע הגמר, ספינאצולה הורד מהמגרש באלונקה בדקה ה-77 לאחר שקרע את גיד האכילס במהלך יציאה לריצה מהירה, קרע שסיים את דרכו בטורניר. איטליה המשיכה עד לזכייתה השנייה בתולדותיה באליפות אירופה, וספינאצולה נבחר להיכלל בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
תארים

אליפות איטליה (1): 2018/19
הסופר קאפ האיטלקי (1): 2018
קונפרנס ליג (1): 2021/22
אליפות אירופה: 2020
הנבחרת המצטיינת באליפות אירופה: 2020