אמנת פריז (1951)
רקע לאמנה

הרעיון של איחוד אירופה הוא אינו רעיון חדש, במהלך ההיסטוריה נעשו ניסיונות לאחד את אירופה החל מהאימפריה הרומית ועד היטלר על ידי שימוש בכוח הזרוע, לאחר מלחמת העולם השנייה הועלו יוזמות שונות להגברת שיתוף הפעולה האזורי באירופה, המוכרת מכולן היא ככל הנראה " תוכנית מרשל" שגובשה על ידי מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' מרשל ושהצהיר כי הסיוע האמריקני בשיקום מדינות אירופה יהיה מותנה בשיתוף פעולה כלכלי בין המדינות. כמעט שנה קודם לכן בנאום שנשא בציריך הצהיר ראש ממשלת בריטניה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל כי הפתרון למצבה של אירופה טמון בהקמת גוף פוליטי חדש שיהווה את "ארצות הברית של אירופה", צ'רצ'יל לא התייחס לתפקידה של בריטניה בגוף שכזה וטען שהבסיס לשמירת השלום הוא בשיתוף פעולה בין גרמניה לצרפת.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה עדיין שררה מתיחות בין צרפת לגרמניה, במיוחד סביב השליטה בחבל הסאר והרוהר שבגרמניה אשר נחשבו כעשירים במחצבים והיוו את הבסיס לתעשיות הכבדות של המדינות. צרפת אשר רצתה שגרמניה תישאר חסרת צבא דרשה שליטה או לכל הפחות פיקוח על חבלי הארץ כדי שתוכל לעקוב אחרי הנעשה ואחרי הצטברות מחצבים, מדיניות זו מצד צרפת דומה מאוד למדיניות ההשפלה שבה נהגה צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה בעקבות החתימה על חוזה ורסאי. בעקבות לחצים אמריקאים אשר רצו לחמש את צרפת ודחפו לקדם את שיקומה של אירופה אחרי המלחמה, הובהר בצרפת שסטטוס הקוו ביחסים שבין צרפת וגרמניה לא יוכל להישמר עוד הרבה זמן, צרפת תצטרך לחדול ממדיניות ההשפלה אשר דבקה בה ולשנות את יחסיה לגרמניה המערבית. כמו כן, כלכלת צרפת הייתה זקוקה לפחם הגרמני כשבמקביל יצרני הפלדה פחדו מהתעצמות של תעשיית הפלדה הגרמנית אשר תהווה להם תחרות משמעותית, שומאן הבין אז כי הוא צריך להראות לעם הצרפתי ולחברי ממשלתו כי צעד לקראת גרמניה אינו מהווה חולשה מצד צרפת אלא מראה על כוח.
במרץ 1950 קנצלר גרמניה אנדאואר התראיין לרשת תקשורת אמריקאית והציע איחוד גרמני צרפתי, לאחר שלא נענה הציע איחוד מכסים ואחרי שלא קיבל תשובה גם בנושא זה, הציע שיתוף פעולה בנושאי הפחם, הפלדה והכימיקלים אך נענה בשלילה עוינת מצד צרפת. לאחר שלא נענו להצעותיו של אנדאואר היה ברור כי כל הצעה לשיתוף פעולה בין צרפת וגרמניה ללא קשר לטיבה צריכה להגיע מצד צרפת כדי שזו תתקבל, בחודש מאי 1950 הגיש ז'אן מונה את הצעתו לראש ממשלת צרפת בידו ושר החוץ הצרפתי רובר שומן ובה קריאה לאיחוד תעשיות הפחם והפלדה של שתי המדונות והקמה של רשות משותפת שתנהל את התחומים שעליהם ויתרו המדינות על ריבונותן. מונה טען כי יש לפעול בצורה אקטיבית לשיפור יחסים אלו והציע תוכנית אשר מצד אחד תאפשר לגרמניה לשפר את מעמדה העולמי ומצד שני תהפוך את האפשרות של מלחמה בין המדינות לחסרת היגיון עד בלתי אפשרית.
חזונו של מונה הייתה לקיים שיתוף בתעשיות הכבדות של שתי המדינות, תעשיות הפחם והפלדה שהן הכרחיות לקיום מלחמה אך גם מהוות בסיס משמעותי לכלכלה המדינית ובעצם כך שתי המדינות גם נשכרות משיתוף פעולה שכזה ברמה הכלכלית וגם יכולות לפקח אחת על השנייה. בנוסף, מונה הבהיר שיש צורך בהקמת גוף בעל סמכות ניהולית שיהווה ישות פוליטית חדשה באירופה, ישות על לאומית בעלת סמכות לקבל החלטות שיהיו מחייבות כלפי המדינות החברות. רעיון זה הוא הבסיס למוסדות של הקהילה האירופית, בניהם הרשות העליונה, מועצת השרים, בית הדין לצדק ועוד.
ההצעה של ז'אן מונה הגיע בתזמון מוצלח עקב מספר סיבות, ראשית כל, שינויים גאופוליטיים הקשורים במלחמה של ארצות הברית בקוריאה הבהירו את הצורך במעורבותה של גרמניה בהגנה על אירופה מפלישה סובייטית. כמו כן, באותה תקופה, במרבית מדינות מערב אירופה שלטו מנהיגים אשר השתייכו למפלגות מזרם נוצרי דמוקרטי אשר גדלו על הרעיון של אירופה כ"קהילה גדולה", בנוסף, מפלגות אלו חרתו על דגלן ערכים נוצרים כמו לכידות חברתית, פיוס וטובת הכלל. כל שש המדינות המייסדות סבלו בשנים שקדמו להקמת קהילת הפחם והפלדה מפגיעה בריבונות שלהן ואחרי שתי מלחמות עולם היה נראה שוויתור על חלקים מסוימים בריבונות כדי למנוע את המלחמה הבאה לצד רווח כלכלי פוטנציאלי, זה מחיר נמוך לשלם.
בנוסף לכל הנאמר קודם לכן, ארצה להתמקד באדם המשמעותי ביותר בהובלת תהליך ההקמה של קהילת הפחם והפלדה, רובר שומאן. שומאן נולד בלוקסמבורג לאם מקומית ואב בעל אזרחות גרמנית עקב השליטה הגרמנית בחבל הארץ לאחר מלחמת צרפת – פרוסיה. במשך מרבית ילדותו נהג שומאן לעבור בין לוקסמבורג וגרמניה, הוא שלט בשתי השפות המדוברות בצורה שותפת וידע גם לדבר צרפתית כמו כל תושבי לוקסמבורג באותה התקופה, למרות זאת ניכר כי צרפתית אינה הייתה השפה המדוברת בבית והמבטא הגרמני ולוקסמבורגי של שומאן הייתה מושא ללעג מצד יריבים פוליטיים במשך כל הקריירה הפוליטית שלו. שומאן קיבל חינוך נוצרי קתולי אדוק בהתאם לאמונתה של משפחתו, ערכים אלו ליוו אותו והיו הגורם המניע במשך מרבית חייו, ניתן לומר שאמונתו הדתית היא גם זו שהובילה אותו לעיסוק הפוליטי בשלב מאוחר יותר בחייו.
במהלך לימודיו האקדמיים עבר שומאן בין אוניברסיטאות שונות, יש שיגידו שבמטרה ללמוד את הקורסים הטובים ביותר מן המרצים הטובים ביותר ואף ישנה סברה כי כבר במהלך לימודיו פגש את מי שעתיד להיות קנצלר גרמניה קונרד אונדאואר אף שטענה זו אינה אוששה מעולם. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת בון עבר בין עיסוק בתחום המשפטים לתחום הפוליטי, דאג להתנדב רבות בקהילה הנוצרית שממנה הגיע ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל שומאן תפקיד מנהלי בצבא הגרמני עקב אי כשירות ללוחמה. חייו של שומאן הובילו אותו לאמונה שהפיוס בין גרמניה וצרפת הוא נושא חשוב בצורה בלתי רגילה והיותו מדינאי צרפתי בכיר לצד עברו כגרמני מיצבו אותו בעמדה ייחודית להוביל את הפרויקט הזה בראשית דרכו. ב-20 במאי 1950 החל המ"מ על הקמת קהילת הפחם והפלדה, בנאום הפתיחה של המ"מ קרא שומאן לנציגים של המדינות המשתתפות לשאת ולתת כשבראשם יושבת טובת הכלל ולא האינטרסים הפרטיקולרים של מדינותיהם. בקשה זו נענתה במידה מסוימת אך ניתן לראות כי ישנם מרכיבים באמנה אשר מטיבים עם אינטרסים של מדינות מסוימות אשר התעקשו עליהן.