stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווה רונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1907 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 במאי 1986 (בגיל 78) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 
אווה רונה (במקור רוט, בהונגרית: Róna Éva;‏ בודפשט, 17 במאי 1907 – בודפשט, 7 במאי 1986) היסטוריונית ספרותית, מתרגמת ספרותית, קנדידט (דוקטורט זוטר) ללימודי ספרות (1955), פרופסור באוניברסיטה. היא הייתה בתו של העיתונאי לאיוש רונה.
קורות חייה

אווה רונה נולדה במשפחה יהודית כבתם של לאיוש רונה (רוט) (1869–1942), עיתונאי ועורך עיתון ושל גיזלה וירקמן (1871–1960). היא נולדה ברחוב דמבינסקי 50 ברובע 7 של בודפשט (50 Dembinszky utca). בין השנים 1925–1929 למדה במחלקה לאנגלית-צרפתית של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבלה את הדוקטורט (1929). משנת 1929 המתמחתה תחילה ללא שכר באותו מקום, ולאחר הפכה למרצה במכון האנגלי של האוניברסיטה. בשנת 1931 קיבל תעודת הוראה. משנת 1932 הייתה מרצה בפרו-סמינרים, ובשנת 1945 קיבלה הסמכה של מרצה פרטית באוניברסיטה (לא חלק מהסגל ומקביל למרצה בכירה) בפילולוגיה אנגלית בפקולטה ללמדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאן פטר. היא מונתה רשמית למרצה בכירה משנת 1946 ולפרופסור חבר ב-ELTE משנת 1952 ועד לפרישתהב-1967. תחום המחקר העיקרי שלה היה ההיסטוריה של יחסי הספרות ההונגרית-אנגלית. היא תיקנה והוסיפה נספח למילון האנגלי-הונגרי של ארתור באטיסיל יולנד (אנ') (בודפשט, 1938) ותירגמה מספר יצירות מדעיות הונגריות לאנגלית, וכן את הרומן של הסופרת האנגלייה מרגרט דרייבל (Margaret Drabble) בשם "המפל" (בודפשט, 1977).
בעלה היה שאנדור אלק, פקיד בנק, בנם של אלק שאנדור ושל אירמה רוט, לו נישאה ב-27 במאי 1938 בבודפשט.
יצירותיה העיקריות

"The princess": טניסון ושאלת הנשים (בודפשט, 1929)
היבטים הונגריים של המאות ה-16 וה-17 בספרות האנגלית של המאה ה-20, 1936.
ספרות כרוניקה אנגלית של הונגריה ושל ימי הביניים (כתב עת פילולוגי של האוניברסיטה, 1937)
English Literature throuqh Hunqarian Eyes (Angol Philológiai Tanulmányok, 1944) (ספרות אנגלית דרך עיניים הונגריות (מחקרים פילולוגיים באנגלית, 1944))
Piers the Plowman ומהפכת האיכרים של 1381 (תזה לדוקטורט, 1954)
ספר בשפה האנגלית (עם לאסלו באטי וטיבור לוטר, בודפשט, 1950-1951)
H.G. Wells (בודפשט, 1969)
אוסף טקסטים מהמאה ה-20 מספרות אנגלית (Tankönyvkiadó, בודפשט, 1970)
ה-XVIII. ספרות אנגלית של המאה ה-19 (Tankönyvkiadó, בודפשט, 1985, מהדורה 12)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עוורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Benedek Marcell. Budapest: Akadémiai. 1963–1965. (לקסיקון ספרותי הונגרי)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári születési akv. 1374/1907. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-12-06.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest XI. kerületi polgári házassági akv. 198/1938. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-09-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267122305171  PLWABN: 9810578580105606  ISNI: 0000 0000 8014 1022  LCCN: no2003005943  NTA: 075059991  RERO: 02-A003775677  VIAF: 121446729   WorldCat (עם VIAF): 121446729
לאומיות

מפגינים אוחזים בדגלי סרביה
לאומיות היא תופעה חברתית אידאולוגית שלפיה לכל לאום זכות לקיים ממשל עצמי. גישה זו קשורה קשר הדוק למדינת הלאום ושאיפתה העליונה היא, בדרך-כלל, קיומה של מדינה כהגשמתו של עיקרון זה שהיא זכות להגדרה עצמית. הלאומיות בעיקרה מובילה להתגבשות של קהילה סביב צביון וערכים חברתיים משותפים. צורה קיצונית של לאומיות נקראת לאומנות, אשר עלולה להוביל לשנאה ולגזענות כלפי מי שאינו חלק מן הקהילה. דוגמאות לכך בהיסטוריה ניתן לראות אצל המפלגה הנאצית שדגלה בלאומניות-אתנית גרמנית, או אצל השלטון הפאשיסטי באיטליה, שדגל בלאומנות איטלקית.
מגמות שונות בלאומיות > מגמות אידאולוגיות

הלאומיות היא רעיון מגוון, המקושר במקומות שונים ובתקופות שונות לאידאולוגיות שונות. רעיון הלאומיות האזרחית מדגיש את עקרון זכויות האדם והאזרח ברוח רעיונות המהפכה האמריקנית והמהפכה הצרפתית. לעומתו, רעיון הלאומיות האתנית מדגיש את זכותם של אנשים החולקים מאפיינים משותפים, כדוגמת תרבות, דת, שפה, טריטוריה, מוצא, היסטוריה ומרקם חיים משותף, להגדרה עצמית ולניהול עצמאי של כל תחומי החיים. בין הפירושים השונים שניתנו לרעיון הלאומי ניתן למנות את הלאומיות הליברלית, הסוציאליסטית והרומנטית. זרמים שונים בציונות, התנועה הלאומית היהודית בעת החדשה, הושפעו מתפיסות לאומיות שונות שרווחו באירופה בתקופת התגבשותה.
מגמות שונות בלאומיות > לאומיות אזרחית לעומת לאומיות אתנית

יש הטוענים כי בפועל התפתחו שני דגמים שונים של לאומיות. לשני דגמים אלו השפעה על המדיניות של המדינות האוחזות בהן בנוגע לתפיסתן את המשטר הדמוקרטי, אופן פרשנותן של עקרונות החירות והשוויון ומדיניות ההגירה אליהן.
לאומיות אזרחית – לאומיות זו, שהתפתחה בעקבות התפיסה האוניברסליסטית-ליברלית, מניחה שכל אזרח המתגורר כחוק במדינה הוא חלק מהאומה. השותפות הלאומית מבוססת על קיומה של מסגרת פוליטית מאחדת (על כן נקראת גם לאומיות פוליטית). גישה זו מאפיינת מדינות כמו ארצות-הברית, קנדה וצרפת. לאומיות זו מבוססת בעיקר על הסכמה לנורמות ולכללים משותפים של חיים יחדיו, כלומר דברים שתלויים ברצונו של האדם. היא בעלת אופי פתוח, התנדבותי ופלורליסטי, ובה הפרט יכול לבחור את המדינה שאליה הוא רוצה להצטרף בהתאם לחוק. מהגרים לארצות-הברית, למשל, המגיעים מספרד, בריטניה, או סין יכולים להצטרף ללאומיות האזרחית של ארצות-הברית ולהיות חלק מהאומה האמריקנית.
יש ללאומיות האזרחית גם גרסאות שיש בהן גם יסודות חזקים של לאומיות אתנית או אתנית-דתית המנסות בשם העיקרון הזה לכפות על קבוצות אתניות התבוללות לשונית ותרבותית – כמו שקרה למשל, בעבר, בממלכת הונגריה במהלך המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20 וגם בטורקיה ויוון במאה ה-20.
דוגמה של גרסה ליברלית מיוחדת ללאומיות האזרחית היא במקרה של פינלנד
המגדירה רשמית את הלאומיות הפינית כדו-לשונית, תוך מתן זכויות לשוניות ותרבותית מרביות למיעוט הדובר שוודית במדינה.
לאומיות אתנית – לאומיות זו מניחה כי ללאום יש בסיס אתני שמקורו במוצא משותף, דת, היסטוריה, מנהגים ותרבות משותפת. לרוב נולדים לתוכה והיא אינה ניתנת לבחירה. האזרחים שאינם חלק מהרוב הדומיננטי במדינה מוגדרים כמיעוט. גישה זו מאפיינת במידה חלקית את הלאומיות הגרמנית, הפולנית, הסינית, היפנית, הגאורגית, הארמנית ולאומים רבים נוספים באירופה ובאסיה, וכן את הלאומיות היהודית-ישראלית.
מגמות שונות בלאומיות > לאומיות ורב-תרבותיות

מרבית החברות בעולם של ימינו הופכות לרב-תרבותיות בפועל. סוגי הלאומיות השונים מתמודדים עם עובדה זו בדרכים שונות. האתגר שמציבה הגלובליזציה בפני הלאומיות אינו פוסח על אף אחד מסוגיה. הלאומיות האתנית הרומנטית נאלצת להתמודד עם ערעור על הקשר בין הלאומיות לבין טריטוריה, המאפשר קיום מדינת לאום שבה לאום אחד הוא רוב מכריע. תופעת הגירת העבודה יוצרת ריכוזים של מהגרים בתוך מדינת הלאום, שבחלוף הזמן הופכים לתושבי קבע, ומדינת הלאום האתנית מתקשה למנוע מהדורות הבאים אזרחות. כך, המוני המהגרים הטורקים בגרמניה חייבו את זו למצוא דרך להתמודד עם אזרחותם של טורקים ילידי גרמניה שגרמנית היא שפת האם שלהם.
מדינת הלאום האזרחית הטריטוריאלית אינה נתקלת בבעיה זו – תושבים שנולדו בשטחה ולתוך תרבותה הם בני הלאום מעצם הגדרתו. מדינת הלאום האזרחית היא גם פתוחה למהגרים מכל העולם שיכולים להצטרף אליה כאזרחים חדשים השותפים ללאומיות הכללית. אך התרחבות ההגירה מציבה אתגרים גם בפני לאומיות זו. גידולן של קהילות מהגרים והתבססותן מחזקת אותן והן צוברות מספיק כוח ולכן עלולות לקרוא תיגר על התרבות ההגמונית. מיעוטים אלו תומכים ברב-תרבותיות, אך לעיתים יש יחידים בתוך קבוצות המיעוט שנאמנותם לאומה ממנה יצאו שווה ולעיתים אף גוברת על הנאמנות למדינה ולחברה שבה הם אזרחים. הדבר יכול להביא להתנגשות בין ערכים ומנהגים זרים לבין הערכים של הלאום המקומי. לפיכך, במדינות רב-תרבותיות מוקדשים מאמצים רבים בתחום החינוך ליצירת מסגרת מאחדת של קבלת כללי משחק משותפים הקשורים לרעיונות ליברלים-דמוקרטיים. במדינות שכאלה מדגישים את תרומת הרב-תרבותיות לחוזק עושרה התרבותי המגוון של המדינה ולהגברת עוצמתה הכלכלית בשוק הגלובלי של ימינו.
היחס בין הלאומיות האזרחית לבין רב-תרבותיות הוא מורכב. בצרפת, הרב תרבותיות מאתגרת את התפיסה לפיה על כל אזרח להתמזג בתרבות הלאומית הקיימת. האירוע הבולט ביותר של אתגור שכזה הוא פרשת הרעלה בצרפת, כאשר תלמידות מוסלמיות דרשו לאפשר להן להגיע לבית-הספר כאשר הן לובשות רעלה, דבר שהוביל לתגובת נגד שהביאה לחקיקת חוק שאסר על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת.
מאידך, במדינה כמו קנדה נעשה ניסיון לשלב בין תפיסה לאומית אזרחית-טריטוריאלית לבין רב-תרבותיות, לפיה כל הקנדים שותפים למסגרת המדינית האחת ורשאים בו בזמן לשמור גם על תרבותם. בצורה כזו מתקיימות זהויות צרפתית-קנדית, אנגלית-קנדית, סינית-קנדית, או יהודית-קנדית זו לצד זו. עם זאת בפרובינציית קוויבק מתקיימת תנועה בדלנית המבקשת לנתק את הפרובינציה המאוכלסת ברובה בצרפתים-קנדים מן המדינה. אחוזי התמיכה בתנועה זו משתנים מתקופה לתקופה.
מגמות שונות בלאומיות > לאומיות מול לאומנות

לאומיות הייתה במקורה אידאולוגיה הומניסטית – ההשתייכות הלאומית לא ביטאה בבסיסה ניכור או תוקפנות כלפי עמים אחרים, כי אם גורם מאחד בין חברי קבוצה המחויבים איש לטובתו של זה. לפיכך, צורת התארגנות זו נתפסת על ידי רבים כמשרתת בצורה הטובה ביותר את טובת האדם.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה, בעיקר מסוף המאה ה-19 וגם בימינו, ניתנו גם פרשנויות קיצוניות לרעיון זה, אשר היטו את רעיון הלאומיות מן הפנים אל החוץ – ממרקם חיים וזהות משותפים המלכדים אנשים והופכים אותם לעם, לגורם המסכסך ביניהם לבין בני עמים אחרים, הנתפסים כנחותים או כעוינים באופן מהותי. פרשנות זו שייכת בדרך כלל לזרמים לאומנים, או פשיסטיים ונאו-פשיסטיים, המעוניינים להמיר את הסולידריות הפנים-לאומית בתוקפנות כלפי בני עם אחר.
לפי התפיסה הפשיסטית שראשיתה באיטליה שאחרי מלחמת העולם הראשונה, האדם אינו אלא כלי שרת בדרך למטרה העיקרית, שהיא שירות הלאום ועליונותו. גישה זו מתעלמת מערך החרות שבבסיס הרעיון הלאומי ושוללת את הדמוקרטיה, אשר היא חיונית לרעיון ריבונות העם, העומד בבסיס התפישה הלאומית ההומניסטית.
כפי שקרה לא פעם בהיסטוריה, לאומנות יכולה להוביל ליחסי סכסוך בין האומה לבין אומות אחרות בעולם ועלולה לסכן את קיומה של האומה. הפילוסוף הצרפתי אלבר קאמי אמר פעם: "אני אוהב את ארצי יותר מדי מכדי שאוכל להיות לאומן".
התפתחות רעיון הלאומיות

בעולם האקדמי ישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי התפתחות רעיון הלאומיות. סלע המחלוקת הוא בתיקוף שאלת עליית הלאומיות, דהיינו בשאלה האם תופעת הלאומיות היא תופעה מודרנית, או שהיא מהווה המשך רציף לזהויות האתניות של העולם העתיק וימי הביניים, עם התאמות ושינויים מתבקשים לעולם המודרני. קיימות שלוש אסכולות מרכזיות[דרוש מקור] באשר לשורשי תופעת הלאומיות וכל אחת מהן מתארכת את הופעת התופעה לתקופות שונות: הגישה המודרניסטית, הגישה האתנו-סימבולית והגישה הפרימורדיאלית.
גישה מאחדת קובעת כי המרחק בין שתי התפיסות בדבר מקורה של הלאומיות אינו כה גדול, כיוון שגם בעלי הגישה הפרימורדיאלית וגם המודרניסטים מכירים בקיומם של סוכני חיברות שפעלו במאה התשע עשרה על מנת להנחיל ולקבע את הלאומיות הנשענת על אירועים – על פי גישת הראשונים או על מיתוסים מומצאים על פי המודרניסטים, המקשרים את האנשים בינם לבין עצמם ובינם לבין טריטוריה מסוימת.
כך או אחרת, הרקע לעליית הלאומיות כלל בין היתר מגמות של חילון, שהשפיעו על הזהות אליה שייכו עצמם אנשים. כתוצאה מכך, ניתן לראות בחילון כגורם שעודד בפועל את עליית הלאומיות, שכן קבוצת הזהות הדומיננטית של אנשים רבים הלכה והשתנתה מבני אותה דת, לבני אותו עם.
התפתחות רעיון הלאומיות > הגישה המודרניסטית

בגישה המודרניסטית מצדדים אישים כמו ארנסט גלנר, אריק הובסבאום ובנדיקט אנדרסון. הובסבאום טוען כי לאומיות היא תוצר מודרני מומצא, פרי מעשיהן של אליטות שלטוניות, אשר משתמשות בלאומיות כאמצעי להמשך שלטונן. הפער בין היותו של הלאום המודרני מומצא ובין התפיסה ההפוכה הרווחת, נוצר באמצעות מנגנונים שונים, בהם גם היסטוריונים שהכפיפו את ההיסטוריה והזיכרון לרעיון הלאומי בעזרת נרטיבים ושיח לאומי.
על פי תאוריית הלאומיות של גלנר, המהפכה התעשייתית יצרה חברה בעלת קודים משותפים. על מנת שהמוני הפועלים יוכלו לתפקד במערכת הכלכלית המצריכה ניידות ויכולת הפעלה משותפת במגוון המוסדות היצרנים, הם רכשו ידע משותף. גלנר רואה בבית הספר הממלכתי, שהוא עוד מנגנון שרק המדינה המודרנית יכלה להקים ולקיים, את המקום שבו אוכלוסיית ההמון רכשה ידע וזהות משותפים.
גם החוקר בנדיקט אנדרסון חקר את הנושא והזדקק להמהפכה התעשייתית בבואו להסביר את תופעת הלאומיות. אומנם הוא רואה בדפוס, שהומצא במאה החמש עשרה, את הגורם להיווצרותם של לאומים, אולם מהפכת הדפוס, שחיסלה את המונופול הדתי על הידע ואיפשרה את התגבשותן של שפות לאומיות, הסתיימה גם כן במאה התשע עשרה כחלק מהמהפכה התעשייתית.
החוקרת חדוה בן-ישראל תיארה את היווצרותן של אומות בשלושה שלבים: האחד, האומה המודרנית התעצבה במהלך של תהליכי מודרניזציה, לרבות שיפור התחבורה, שגיבשו את האוכלוסייה לקבוצה המודעת לייחודה ואחדותה. שנית, הצטרפותו של מרכיב פוליטי לתודעה האתנית, ולבסוף, גיוס ההיסטוריה והתרבות כדי לתת לאומה מימד רוחני ולעיתים אף גשמי באמצעות חלוקת דרכונים, דגלים ושירת המנון. החוקר הבריטי-יהודי, מייקל ביליג, הגה את רעיון הלאומיות הבנאלית, לפיו הלאומיות והלאומנות ננטעים בתודעת האזרחים באופן תת-מודע אשר מגבש ומלכד אותם אף יותר, ומדיר את אלו הנמצאים מחוץ לגבולות. זאת, למשל באמצעות שמות הרחובות, הצבת דגלים במרחב הציבורי, הצגת גבולות המדינה בתחזית מזג האוויר (והתעלמות מהסובב לה), שימוש תכוף בנרטיב ה"אנחנו" וה"שלנו" בחדשות או תמיכה גורפת בנבחרות הספורט הלאומיות.
התפתחות רעיון הלאומיות > הגישה האתנו-סימבולית

אנתוני סמית, תלמידו של ארנסט גלנר, דגל בגישת ביניים לה קרא "אתנו-סימבולית". לפי סמית, לא ניתן לראות את האומות המודרניות כיצירה מודרנית לחלוטין בשעה שאותן קהילות עצמן, במקרים רבים, התקיימו גם בתקופות קודמות והן נושאות את אותו שם ואת אותו מטען תרבותי וסימבולי. סמית הגדיר כי המונח 'אתניות' הוא המקבילה הקדם-מודרנית ל'לאומיות' המודרנית. בראייתו של סמית, ה"לאומיות" מהווה התפתחות של ה"אתניות" שקדמה לה (בניגוד לגישה המודרניסטית).
התפתחות רעיון הלאומיות > הגישה הפרימורדיאלית

ההיסטוריון אדריאן הייסטינגס שמייצג את הגישה הפרימורדיאלית, וביקר רבות את ההיסטוריוגרפיה והפרשנות המודרנית, מייחס לדת ולשפה את מקור הלאומיות ולכן רואה במאות השנים שקדמו לעידן המודרני את המקור ללאומיות. להבדיל מהובסבאום, שעל מנת להוכיח את הנחת היסוד שלו מראה כי המושג "לאום" במתכונתו הנוכחית מופיע במילונים של שפות שונות רק בסוף המאה התשע עשרה, הרי שהייסטינגס קובע כי כל המובנים המהותיים של הלאום מצויים במשמעות המילה עוד בימי הביניים. לדבריו, "המחלוקות העיקריות (...) מתלבנות משאנו מאמצים את ההבחנה בין קהילה אתנית לאומה". באמירתו זו ישנה הבנה כי ללאומיות יש מאפיינים מודרניים, אולם הבסיס ללאומיות אינו מודרני ולבטח שלא מומצא וקדמה לה מודעות אתנית.
תיאוריות לגבי לאומיות בעת העתיקה

לעיתים קרובות חוקרים נוהגים לתארך את ראשית הלאומיות לשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, תקופתה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית והמהפכה הצרפתית, אם כי היו חוקרים חשובים שטענו שלאומיות התקיימה בצורות ואופנים שונים כבר בימי הביניים ואפילו בעת העתיקה. מדען המדינה טום גרווין כתב כי "תופעה דומה באופן מוזר ללאומיות המודרנית תועדה בקרב עמים רבים בימי הביניים וגם בתקופה הקלאסית". כדוגמה, הוא מנה את היהודים, היוונים, הגאלים והבריטונים הקלטים. חוקרים רבים התייחסו למרידות יהודה ברומא כדוגמת המרד הגדול (66–73 לסה"נ) ומרד בר כוכבא (132–136 לסה"נ) כדוגמאות בולטות ללאומיות בעת העתיקה. הסוציולוג ההיסטורי וחוקר הלאומיות אנתוני סמית כתב כי העם היהודי בשלהי תקופת בית שני מהווה "הקבלה קרובה יותר לטיפוס האידיאלי של לאום [...] מאשר אולי בכל מקום אחר בעולם הקדום", וציין כי הבנה זו "מחייבת אותנו לנקוט זהירות ולא לפסול בפזיזות את האפשרות לקיומו של לאום, ואפילו ביטוי של לאומיות דתית, לפני תחילת העת החדשה".
חוקר בולט אחר שמקבל את קיומה של לאומיות בעת העתיקה היה דוד גודבלט, חוקר ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני. בספר שעסק בנושא, כתב גודבלט שהעם היהודי התאפיין בזהות לאומית בעת העתיקה. לטענתו, התנ"ך, הספרות הפוסט-מקראית וההיסטוריה של העם היהודי כולם מהווים בסיס לזהות קיבוצית לאומית. על אף שיהודים רבים בעת העתיקה היו אנאלפביתים (כמו שכניהם), הנרטיב הלאומי שלהם התגבש והתחזק באמצעות קריאה בציבור. השפה העברית גם כן יצרה ושימרה זהות לאומית. עבור היהודים, גם אלו שכבר לא דיברו עברית, כל מי שנתקל בה, אם בכתב ואם בעל פה, ידע שזו היא שפת האבות, שפת הספרות הלאומית ושפת הדת הלאומית.
בספרו "בנייתן של אומות: התנ"ך והיווצרות מדינות הלאום", טוען חוקר הלאומיות אדריאן הייסטינגס כי בעוד שהלאום והלאומיות הן תופעות המאפיינות בעיקר את העולם הנוצרי, "היוצא מן הכלל היחיד לטענה זו הם היהודים". לדעתו, היהודים הם, ככל הנראה, "הלאום הראשוני האמיתי", שסיפק לנצרות את המודל הלאומי דרך דוגמת עם ישראל הקדום כפי שמופיעה במקרא. הייסטינגס סבור כי "הפרדוקס הענקי של ההיסטוריה היהודית הוא שהעם שנתן לעולם את הדגם לאומתיות, ואפילו להוויה של מדינת לאום, איבד אותה למשך כמעט אלפיים שנה, וחרף זאת שרד". לפי הייסטינגס, הסיבה לשרידות הלאומית הזו מאז חורבן ירושלים בידי הרומאים ועד הקמת מדינת ישראל המודרנית נעוצה בכך שהיהודים שימרו את זהותם הלאומית בגולה על ידי טיפוח הזיכרון הקולקטיבי ושימור על התנ"ך ויצירות טקסטואליות הקשורות בו. לכן, "הם נשארו יחד כלאומיות ולא כאתניות". כאשר באירופה התגבשה הלאומיות האתנית המודרנית, מצבם של היהודים נעשה לאנומלי. מצב עניינים זה, והגירוי שסיפקו תנועות לאומיות שהתפתחו באירופה, הובילו להופעת התנועה הציונית, ששאפה להקים מדינת לאום יהודית.
ביקורת הלאומיות

מראשית צמיחתו, הוטחה ברעיון הלאומיות ביקורת, בעיקר מצד תנועות חברתיות שטענו לבכורה של עקרונות מארגנים אוניברסליים אחרים. ראשיתה של הביקורת הייתה מהכיוון הסוציאליסטי. הסוציאליסטים טענו כי הלאום הוא קבוצה חברתית מגבילה, ועל האדם להכיר בכך כי החשיבות העליונה בארגון החיים החברתיים היא של המעמד. הוגים מרקסיסטים אף טענו כי הלאומיות היא בגדר תודעה כוזבת, המשרתת את בעלי ההון על-מנת לאפשר את שליטתם בפועלים, ולמנוע אחדות כלל עולמית, פורצת גבולות, של הפרולטריון. נגד ביקורת זו ניתן לטעון שרק בעלות משותפת על אמצעי הייצור של קבוצה מגובשת, החולקת בנוסף לכך מרקם חיים משותף, תוכל להבטיח שוויון והיעדר ניכור בין חבריה. לפיכך לאומים שונים החיים זה לצד זה באחווה ושיתוף הדדי, ולא פירוקן של מסגרות השתייכות קטנות לטובת שלטון ריכוזי שעלול להיות מנוכר לעובדים, עשוי להיות הגשמה ריאליסטית יותר של החזון הסוציאליסטי.
ביקורת נוספת על רעיון הלאומיות הגיעה מכיוונים פוסט מודרניים. לפי גישות אלו, עצם הטענה כי הלאום הוא בהכרח העיקרון המארגן של החיים החברתיים היא הנחה מהותנית, המניחה את קיומו של הלאום כישות חברתית בעלת קיום אובייקטיבי, שאינו תלוי בנסיבות חברתיות, בעוד שמבקרים אלו טוענים כי הלאום הוא ישות שנוצרה בדרכים של הבניה חברתית ואין לה קיום מעבר לקיום ההיסטורי והזמני.
ראו גם

לאומיות אינטגרלית
ציונות
פטריוטיות
פרימורדיאליזם
לאומנות
לקריאה נוספת

אנתוני דוד סמית, עמים נבחרים: מקורות מקודשים של זהות לאומית, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, תש"ע-2010
אנתוני דוד סמית, האומה בהיסטוריה, ירושלים: הוצאת מרכז שזר, 2002
נפתלי רוטנברג, אליעזר שביד (עורכים), לאום מלאום, עיונים בשאלות של זהות לאומית עם ולאומיות, ירושלים: הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
אדריאן הייסטינגס, בנייתן של אומות: התנ"ך והיווצרות מדינות הלאום, ירושלים: הוצאת שלם, 2008
ארנסט גלנר, לאומים ולאומיות, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1994.
יהודה שנהב, היהודים הערבים: לאומיות, דת ואתניות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2003
אלכסנדר יעקובסון, אמנון רובינשטיין, ישראל ומשפחת העמים, תל אביב: הוצאת שוקן, 2003.
אריק הובסבאום, לאומיות ולאומים מאז עידן המהפכה, (1990) תל אביב: הוצאת רסלינג, 2006.
בנדיקט אנדרסון, קהיליות מדומיינות, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1999.
הנרי וסרמן ויוסי דהאן (עורכים), "להמציא אומה": אנתולוגיה, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
הנרי וסרמן, עם, אומה, מולדת, האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
פרתה צ'טרג'י, חשיבה לאומית והעולם הקולוניאלי: שיח משני?, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2013.
חדוה בן-ישראל, בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, 2004.
יצחק קונפורטי, עיצוב אומה: המקורות התרבותיים של הציונות, 1882 - 1948, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2019.
אלון קונפינו, "האומה כמטפורה של מקומיות: היימאט, השתייכות לאומית והאימפריה הגרמנית 1871-1918", זמנים, 60, קיץ 1997, עמ' 18–28.
אסף מלאך, "חקר הלאומיות והמקרה היהודי-הישראלי", עיונים בתקומת ישראל 26, 2016, עמ' 135–173.
אסף מלאך, "התסביך היהודי של חקר הלאומיות", השילוח 11, 2018.
גדעון שמעוני, הלאומיות היהודית כלאומיות אתנית, בתוך: לאומיות ופוליטיקה יהודית, ירושלים: מרכז שז"ר
Yitzhak Conforti, "Zionist Awareness of the Jewish Past: Inventing Tradition or Renewing the Ethnic Past?" Studies in Ethnicity and Nationalism Vol. 12, 1 (2012), pp. 155-171
הערות שוליים

↑  למשל, חוקר הלאומיות הנס קון.
1 2  א. יעקובסון, א. רובינשטיין (2003) עמ' 237.
↑  Malcolm F. Purinton, Origins and Impacts of Nationalism, khan academy
↑  בן-ישראל, חדוה. בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 2004.
↑  Michael Billig, Banal nationalism, Thousands Oaks & New Delhi: SAGE, 1995
↑  אסף מלאך, ‏"התסביך (היהודי) של חקר הלאומיות", השילוח, 11, ספטמבר 2018
↑  Roeder, Philip G. (2007). Where Nation-States Come From: Institutional Change in the Age of Nationalism. Princeton University Press. pp. 5–6. ISBN 978-0691134673. JSTOR j.ctt7t07k.
↑  Kramer, Lloyd (2011). Nationalism in Europe and America: Politics, Cultures, and Identities since 1775. University of North Carolina Press. ISBN 978-0807872000. JSTOR 10.5149/9780807869055_kramer.
↑  Kohn, Hans (1939). "The Nature of Nationalism". American Political Science Review (באנגלית). 33 (6): 1001–1021. doi:10.2307/1948728. ISSN 0003-0554. JSTOR 1948728. S2CID 144176353. Nationalism as we understand it is not older than the second half of the eighteenth century. Its first great manifestation was the French Revolution
↑  Goodblatt, David, ed. (2006), "Theoretical Considerations: Nationalism and Ethnicity in Antiquity", Elements of Ancient Jewish Nationalism, Cambridge: Cambridge University Press, pp. 3, 11–13, doi:10.1017/cbo9780511499067.002, ISBN 978-0-521-86202-8, נבדק ב-2024-06-14
↑  Tom Garvin, “Ethnic Markers, Modern Nationalisms, and the Nightmare of History,” in Kruger, ed., ¨ Ethnicity and Nationalism, p. 67.
↑  Goodblatt, David, ed. (2006), "Theoretical Considerations: Nationalism and Ethnicity in Antiquity", Elements of Ancient Jewish Nationalism, Cambridge: Cambridge University Press, pp. 3, 11–13, doi:10.1017/cbo9780511499067.002, ISBN 978-0-521-86202-8, נבדק ב-2024-06-14
↑  Smith, Anthony D. (1993). National Identity. Ethnonationalism in comparative perspective (Reprint ed.). Reno Las Vegas: University of Nevada Press. pp. 48–50. ISBN 978-0-87417-204-1.
↑  "Elements of Ancient Jewish Nationalism". Bryn Mawr Classical Review.
↑  Adam L. Porter, Illinois College, review of Goodblatt, David M., Elements of ancient Jewish nationalism, 2006 (אורכב 09.02.2020 בארכיון Wayback Machine), in Journal of Hebrew Scriptures – Volume 9 (2009)
1 2 3  אדריאן הייסטינגס, תרגום: דן דאור, בנייתן של אומות: התנ"ך והיווצרות מדינות הלאום, ירושלים: שלם, 2008, עמ' 210-211, מסת"ב 978-965-7052-50-1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560772305171  BnF: cb11937474t (data)  GND: 4041300-7  LCCN: sh85090150  NARA: 10642479  NDL: 00568050  NKC: ph123148 
הצהרת זכויות האדם והאזרח שהתקבלה בזמן המהפכה הצרפתית
קורס הכנה ללידה

דולה מדריכה אשה בהריון כיצד להתמודד עם צירי לידה
קורס הכנה ללידה הוא קורס המועבר לאישה בהיריון (ובדרך כלל לבן זוגה, או מלווה אחרת ללידה הצפויה) בדרך כלל בתחילת הטרימסטר השלישי של ההיריון, ובו מלמדים מה צפוי ליולדת לקראת הלידה, ובלידה עצמה, טכניקות להקלה על כאב ולצמצם סיכון לעובר. הקורס מסייע גם במקרה של לידת בית (מתוכננת או לא צפויה) או לידת חירום. את הקורס אפשר לעשות דרך קופות החולים, דרך בתי החולים (ואז הקורס בדרך כלל מלווה גם בסיור בחדרי הלידה עצמם) וגורמים עצמאיים נוספים (כמו דולות). בתי החולים מציעים את הקורס חינם לנשים המתכננות ללדת באותו בית החולים.
רקע

לידה הוא תהליך בו מסתיים ההיריון האנושי ויוצא העובר לאוויר העולם. תהליך הלידה הוא תהליך לא פשוט: הוא עשוי להיות כרוך בכאב (בעקבות התכווצות שרירי הרחם ומעבר היילוד דרך צוואר הרחם), וקשיים פיזיים ורגשיים כאחד. אחד מהקשיים שיש (במיוחד לקראת לידה ראשונה) הוא חוסר הוודאות. היולדות לא יודעת בדיוק מתי, ואיך תהיה הלידה. הן יודעות כי הדבר יהיה כרוך בכאב, אבל לא בדיוק כמה ואיך זה ירגיש. הן לא יודעות בדיוק מתי לצאת לבית החולים או איך יתמודדו עם הצירים בבית. הלידה (גם אם מבוצעת בבית חולים) כרוכה בסיכונים שונים ובהם זיהומים, מצוקה עוברית, אפשרות לניתוח קיסרי, לידת עכוז, שליית פתח ודמם שלאחר לידה. מטרת הקורס הכנה ללידה הוא לספק הסברים, עד כמה שניתן כדי להקטין את חוסר הוודאות, ולתת ליולדות תחושה של שליטה וידע.
הקורס

היקף הקורס הוא מספר שעות (בדרך כלל כ-10 שעות לקורס המלא או 5 שעות לקורס המקוצר). יש קורסים מרוכזים האורכים יום, ויש קורסים שנמשכים מספר פגישות. את הקורס מעבירות מיילדות בעלות ניסיון ולפעמים גם בהשתתפות דולות. לעיתים קרובות מביאים אנשים המומחים בתחומם כדי להסביר על חלקם בתהליך הלידה (כמו רופאים מרדימים, מדברים על מתן אפידורל, או יועצת הנקה מסבירה על הנקה) הסדנה מועברת במהלך שבועות 28–33 של ההיריון ולרוב בהצטרפות של המלווה בלידה.
בקורס נסקרים בין השאר התחומים הבאים:
המלצות על הכנות כלליות לקראת הלידה (אריזת תיק, בדיקות מקדימות) והכנת תוכנית לידה.
איתור סימני לידה: תחילת צירים, ירידת מים, דימום או הפחתה בתנועות העובר ופנייה לחדר לידה.
תהליך הלידה: הקבלה לבית החולים, הבדיקות במיון יולדות של מוניטור, פתיחה, ומחיקה של צוואר הרחם, המעבר לחדרי הלידה, וקבלת משכך כאבים דרך עירוי.
סוגי לידות: לידה וגינלית, עכוז, קיסרית, לידה מכשירנית וכו'.
תנוחות לידה (בעמידה, בישיבה, תמיכה באמצעות כדור) ותרגילי נשימה ועיסויים להקלת הכאב.
הדרכה על השהייה בבית החולים ואשפוז במידת הצורך לאחר הלידה.
הדרכה על תקופת משכב הלידה.
הדרכת הנקה ותרגילים לשיקום רצפת האגן.
תחילת הטיפול ביילוד ומעקב אחר התפתחות התינוק.