stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארי תרז, נסיכת צרפת
החיים בגלות

באוסטריה מארי תרז התחברה למשפחת אביה, משפחת בורבון, שהייתה נחושה לשוב לצרפת ולהחזיר לעצמה את השלטון. הצעות נישואים שנתנו לה איפשרו לה לבחור בין משפחת הבסבורג, משפחת אמה, ולחיות את חייה איתם באוסטריה ובין משפחת בורבון, משפחת אביה הגולה.
יורש הכתר לאחר מותו של אחיה, לואי ה-17, היה אחיו של אביה, דודה, שהכריז על עצמו כמלך לואי השמונה עשר. לואי ה-18 התגורר בשטחי האימפריה הרוסית כאורחו של הצאר פאבל הראשון. לואי, שלא היו לו ילדים משלו, רצה שאחייניתו תנשא לבן אחיו, לואי אנטואן, דוכס אנגולם, שהיה השני בסדר הירושה לכתר הצרפתי באותה התקופה (אחרי אביו, לעתיד המלך שארל העשירי).
מחליפת מכתבים עם דודה, לואי ה-18 וקרובי משפחה נוספים, עולה כי מאסרה בצרפת והטרור שחוותה בכלאה הביאו אותה להקדיש את חייה לזיכרון בני משפחתה. על כן היא קיבלה את הצעתו של לואי ה-18 להתחבר למשפחת המלוכה באמצעות נישואים לדוכס אנגולם. היא קשרה את חייה למשפחת המלוכה הצרפתית ולחיים בגלות וסירבה להצעות הנישואים למשפחת הבסבורג ולחיים שלווים במשפחת המלוכה האוסטרית. החלטתה לסייע למשפחת בורבון לשוב לצרפת עלתה בקנה אחד עם רצונה לשוב לצרפת ולמצוא את גופותיהם של הוריה ודודתה, ולגלות מה עלה בגורלו של אחיה. מארי תרז ודוכס אנגולם נישאו בשנת 1799, אך נישואיהם היו עקרים.
לאחר שהות קצרה באוסטריה עברה מארי תרז להתגורר בקורלנד (בלטביה של ימינו) יחד עם דודה ובעלה, משם עברה משפחת המלוכה הצרפתית להתגורר בבריטניה ב-1807. המלך ג'ורג' השלישי קיבל אותם בברכה והעניק למארי תרז מגורים והכנסת אורחים לחצר המלכות של המלך ג'ורג' הרביעי. חייה בבריטניה תוארו על ידה כמקום מפלט והגנה, מקלט בטוח מהסערה הפוליטיות בצרפת. היא התגוררה עם בעלה ועם בני משפחת בורבון הגולים בהארטוול האוס בבקינגהמשייר, והם נתמכו כלכלית על ידי הממשלה הבריטית. מארי תרז נשארה בבריטניה עד לנפילתו של נפוליאון בשנת 1814.
הגלות האחרונה

המשפחה המלכותית לשעבר חזרה לבריטניה לשהות קצרה והתגוררה בארמון הולירוד באדינבורו עד לשנת 1833. אז החליט שארל העשירי לעבור לפראג כאורחו של בן דודה של מארי תרז, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מארי תרז עברה עימם ולאחר מכן עברה המשפחה להתגורר באחוזה ליד גוריציה שבצפון-מזרח איטליה.
מארי תרז סעדה את דודה החולה, אבי בעלה, שנפטר בשנת 1836 ממחלת הכולרה. בעלה, לואי אנטואן, נפטר בשנת 1844 ונקבר בגוריציה לצד אביו. לאחר מותו של בעלה עברה מארי תרז להתגורר בארמון פרוסדורף שמחוץ לווינה יחד עם אחיינה, אנרי, רוזן שמבור.
הזיכרונות מתקופת המהפכה וחייה בצל הטרור העיקו עליה כל חייה, היא התקשתה לספר לקרובי משפחתה הצעירים על חוויותיה, אולם הפרטים שסיפרה והמסמכים שהשאירו אחריה מעידים כי לא הפסיקה להתאבל על אביה, אמה, אחיה ודודתה עד ליום מותה. תיעודים שהותירה אחריה מעידים כי היא תוארה כאישה חזקה ואצילית, בעלת זיכרון חד ונאמנות רבה למשפחתה. היא סבלה מטראומה עמוקה כל חייה בעקבות חוויותיה בתקופת המהפיכה שבאה לידי ביטוי בבעיות שינה, התקפי חרדה, חשדנות, ריחוק רגשי וקושי ביצירת קשרים חברתיים והימנעות לשוחח על עברה. בזיכרונותיה ניכרת כתיבה מאופקת ומרוחקת רגשית והעדפה לתיאור עובדתי של אירועים ולא תיאורים של תחושותיה וחוויותיה. סממנים פיזיים כגון הזדקנות מוקדמת ושערה שהלבין בגיל צעיר מאוד (עוד בזמן כליאתה בטמפל) מיוחסים אף הם לטראומה של איבוד כל עולמה בגיל צעיר מאוד, ושנות ילדותה שחוותה בבידוד כמעט מוחלט בכלא. סירובה לאמץ או לגדל ילדים על אף העובדה שלא יכלה ללדת, חוסר יכולתה לסלוח לעם הצרפתי ועמדותיה הפוליטיות והשמרניות מובנים לאור העובדה שהייתה עדה להשפלות ולאלימות כלפי וכלפי משפחתה כבר בגיל 11, כאשר גורשו מוורסאי ועברו להתגורר בארמון טווילרי. ציטוט מעניין המיוחס לה: "אין לי אושר בחיים האלה, וכל מה שאני יכולה לעשות הוא לשאת את גורלי בכבוד." הטראומה שחוותה מארי תרז שרלוט מדגימה את ההשפעות ארוכות הטווח של חוויות קשות בילדות ובנעורים, במיוחד כשמדובר באובדן משפחה ומעמד בנסיבות אלימות.
מותה

מארי תרז בגיל 73 עדיין נהגה לערוך הליכה יומית, כאשר במהלך חודש אוקטובר 1851, באחת מהליכותיה, היא התקררה. למחרת היא ביקרה בכנסייה לטקס המיסה ולאחריו מצבה החמיר. היא חלתה בדלקת ריאות והייתה רתוקה למיטתה, אולם התעקשה לקום ולציין את יום השנה ה-58 למות אימה, מארי אנטואנט, כמדי שנה, ב-16 באוקטובר. כאשר קרוביה וחבריה התרו בה כי היא חולה מדי מכדי ללכת לכנסייה, ענתה להם: "דבר לא יעצור בעדי מללכת לכנסייה ביום הזיכרון למות אימי. מעולם לא הזנחתי את חובתי זו". באותו בוקר היא עשתה כל מאמץ לקום ממיטתה וללכת לכנסייה, אולם היא הייתה כה חולה שלא הצליחה להגיע אליה. כדי להקל על עוגמת הנפש של מארי תרז, הגיע הכומר אל מיטתה כדי לכבד את זכר אימה ולערוך את הטקס בנוכחות בתה.
כאשר הבינה מארי תרז כי מותה קרב, היא ארגנה את חפציה ושרפה מסמכים אשר לא רצתה שיגיעו לידי זרים והקפידה להעביר בצוואתה חפצים היקרים לה לאנשים עליהם היא סומכת. בין החפצים אשר נרשמו בצוואתה: הטבעות של הוריה, חולצה מוכתמת בדם של אביה, ושרפרף התפילה של אחיה. עד יום מותה היא הקפידה לשמור חפצים אלה קרובים אליה וציינה אותם בצוואתה.
ב-19 באוקטובר 1851 היא נפטרה ונקברה לצד בעלה ודודה בגוריציה. על מצבתה היא קרויה "המלכה האלמנה של צרפת", בהתייחס לשלטון בעלה למשך עשרים דקות.
הערות שוליים

↑  Nagel, Susan (2008) Marie-Therese
↑  2=Nagel, Susan (2008) Marie-Therese
↑  3=Nagel, Susan (2008) Marie-Therese
↑  4=צוויג סטפן - פושה
↑  Chapelle expiatoire, Centre des monuments nationaux (בצרפתית)
↑  6=Nagel, Susan (2008) Marie-Therese
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279605705171  PLWABN: 9810587690805606  BNE: XX832778  BnF: cb12066691x (data)  CiNii: DA02575579  GND: 119064332  ICCU: SBLV152090  ISNI: 0000 0001 0905 3852  LCCN: n50082074  NDL: 00894069  NKC: ola2013740021  NLA: 47753760  NTA: 072297182  SELIBR: 242662  SNAC: w6zc896r  SUDOC: 03141477X  Trove: 1489436  ULAN: 500354458  VcBA: 495/63776  VIAF: 59105273   WorldCat (עם VIAF): 59105273 
הנסיכה מארי תרז בגיל 6
מארי תרז, דוכסית אנגולם
שלום דנינו (ראש מועצה)

שלום דנינו (נפטר ב-22 ביולי 2014, כ"ב בתמוז ה'תשע"ד) היה ראש מועצת נתיבות במשך כ־13 שנה והממונה על מחוז דרום במשרד הפנים.
ביוגרפיה

דנינו נולד בקזבלנקה שבמרוקו לדוד דנינו ועלה עם משפחתו ב־1950. למד בישיבת כפר הרוא"ה.
לאחר נישואיו לרות לבית שר שלום התגורר בלכיש לתקופה, ועם הולדת בכורו עבר לנתיבות, שם ניהל את בית הספר הממ"ד נתיב יצחק.
בנובמבר 1969, לאחר הבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 1969, נבחר לראשונה לראשות עיריית נתיבות מטעם המפד"ל. בפברואר 1974 נבחר לכהונה שנייה.
ביולי 1973 נבחר לנציג השלישי של צעירי המפד"ל ברשימת המפד"ל בבחירות לכנסת השמינית. שובץ במקום ה־15 ברשימה.
בבחירות לכנסת העשירית הוצב במקום החמישי ברשימת תמ"י. היה חבר במליאת רשות השידור מטעמה
דנינו לא התמודד לראשות המועצה ב־1983, והוחלף ביוסף אבו.
בפברואר 1985 מינהו שר הפנים יוסף פרץ לממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים.
בדצמבר 1990 נחקר בחשד לשוחד בחירות.
בפברואר 2001 הואשם דנינו בהטרדה של מספר עובדות בשנים 1990–1998, דבר שהביא לפרישתו מתפקידו. דנינו עמד לדין משמעתי במשרד הפנים, אך הוחלט שלא להעמידו לדין.
דנינו נפטר ב-22 ביולי 2014, כ"ב בתמוז ה'תשע"ד.
הערות שוליים

↑  מודעת אבל, הצופה, 28 בנובמבר 1968
↑  רמי רוטהולץ, רוץ דנינו, רוץ, כותרת ראשית, 7 באפריל 1983
↑  נתיבות: שלום־בית במועצה, מעריב, 25 בנובמבר 1970
↑  שלום דנינו מהמפד"ל - יו"ר מועצת נתיבות, מעריב, 18 בנובמבר 1969
↑  שלום דנינו נבחר בנתיבות בהתנגדות הליכוד והמערך, מעריב, 13 בפברואר 1974
↑  המר, בן־מאיר ודנינו - מועמדי צעירי המפד"ל., מעריב, 6 ביולי 1973
↑  מסתערים על הוועד, כל העיר, 3 באוגוסט 1984
↑  ב־29 ישובים ייערך סיבוב שני, דבר, 27 באוקטובר 1983
↑  אילן כפיר, פאר־לי שחר, אריה שימרון, סערה במשרד החוץ: שמיר רוצה למנות איש חרות לקונסול בניו־יורק, חדשות, 11 בפברואר 1985
↑  בקצרה, חדשות, 24 בפברואר 1985
↑  דורון מאירי, בכירים בש"ס ובמשרד הפנים נחקרו בתשר לשוחד בחירות, חדשות, 4 בדצמבר 1990
↑  בכיר במשרד הפנים מואשם בהטרדה מינית, באתר ynet, 27 בפברואר 2001
↑  בכיר שהואשם בהטרדות מיניות לא יועמד לדין, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2001
עיקרי התחייה

"עיקרי התחייה" כפי שפורסמו בגיליון השני של "במחתרת" ביטאונה של לח"י
יאיר שטרן (1907-1942), מנהיג לח"י, מחבר עיקרי התחייה
עיקרי התחייה הוא מסמך המפרט את המסגרת הרעיונית הרחבה של לח"י, והוא גם חורג מעבר למטרות פוליטיות מידיות. את שמונה-עשר העיקרים חיבר אברהם שטרן (יאיר) ב-1940 והם התפרסמו בגיליונות ב' וה' של כתב העת "במחתרת" של הלח"י בנובמבר 1940 ובפברואר 1941.
את הסיבה לכתיבת "עיקרי התחייה" הסביר שטרן בהרצאה במהלך 1941. לטענתו ראשי האצ"ל התעלמו מהעיקרון ש"מלחמה יהודית משמעה אך ורק מלחמה העלולה להביא לידי הקמת מלכות ישראל ושצבא יהודי משמעו צבא עברי על קציניו, נשקו וסמליו". זאת כנראה בעקבות החלטת האצ"ל להימנע ממרידה בבריטים בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, כדי לעזור להם כנגד גרמניה הנאצית. עם זאת, דעתו של שטרן בנושא הייתה שחלק מאנשי האצ"ל נסחפו "אחרי מנהיגים מתעים אלה על אף כל ההסברות שנתנו להם" ומכאן שיש פגם לקוי באידאולוגיה שהנחתה אותם עד כה.
המפקדה החליטה, לפיכך, לעקור מן השורש, פעם אחת ולתמיד את האפשרות של מבוכה רעיונית...יש צורך לברר לאנשים בדיוק נמרץ מהי מטרת האצ"ל שלשמה דורשת המפקדה ותדרוש להבא עוד יותר את הקרבנות המקסימליים מאנשיה. לשם כך נוסחו "עיקרי התחייה". כל אחד ואחד מאתנו חייב לעבור היטב על כל העיקרים ולברר לעצמו פעם אחת ולתמיד אם עיקרים אלה מזדהים במאה אחוז, ללא כל צל של ספק, עם אותם העיקרים שהוא מוכן להילחם עבורם. מי שאינו מוכן מוטב שיעזוב מיד, אולם אלה הנשארים חייבים לדעת שעיקרים אלה קבועים ואין דבר אשר יכול לשנותם.
נתן ילין-מור כותב אף הוא שכאשר שטרן הביא לו לקרוא את עיקרי התחייה שאלו למהות המסמך. שטרן השיב לו "כי לדעתו נעוצה סבת המשברים בארגונים הצבאיים בחוסר הבהירות באשר למטרות ולאמצעים. כדי למנוע משברים בעתיד, מצא לנכון לנסח את עיקרי התחייה, שישמשו קו-מנחה למלחמתנו בעתיד, עד הניצחון ומעבר לו".
ואמנם המסמך עבר שינויים קלים מאז כתיבתו הראשונה ועד חתימתו הסופית, כפי שיובא לעיל. שטרן התייחס אל העיקרים ברצינות רבה, ולפעמים היו ויכוחים על כל משפט וניסוח, אולם משנוסחו העיקרים חובה הייתה שתהיה הזדהות מלאה של כל חבר בארגון ושכל אחד יהיה נכון להילחם בעבורם.
הרקע לעיקרים

בשנת 1940, ביקש שטרן מחנוך קלעי, ממפקדי האצ"ל שעברו עם הפורשים אל תנועת לח"י, לחבר לו טיוטה לעיקרים שיבהירו את מטרת התנועה. קלעי ניסח ארבעה-עשר סעיפים, אשר שטרן עיבד אותם לאחר מכן למסמך בעל שמונה-עשר סעיפים, הוא "עיקרי התחייה". שטרן כנראה הושפע בעריכתו את טיוטת קלעי מכמה מקורות:
הרקע לעיקרים > משנת חיב"ד

בשנת 1935, פרסם יעקב כהן בהוצאה פרטית שלו חוברת הנקראת 'משנת חיב"ד'. חיב"ד הם ראשי תיבות של 'חיל בן-דוד'. החוברת לא השתייכה אל ארגון או תנועה כלשהי. משנת חיב"ד כוללת 102 סעיפים המתמצתים לדעתו את המחשבה היהודית הלאומית, "החיבדי"ת היא האידאולוגיה של האדם העברי השלם". הביטוי "חיל בן-דוד" משמעו "סמל עליון של גאולת ישראל ושל קיום חזיונות הנביאים". בין הסעיפים נזכרו יסודות התחייה העברית: גאולת ישראל, קיבוץ גלויות, עצמאות מדינית, יעדים לאומיים וכו' כן דובר שם על צדק חברתי ורוח הפעילות הלאומית-האישית.
לפי שמשנת חיב"ד לא הייתה קשורה לארגון כלשהו, היא לא זכתה לתגובות ציבוריות ואף לא בעיתונות. אולם סופה שהגיעה אל 'ברית הקנאים' תנועה שפעלה בפולין ושם החליטו בכיריה לאמץ את חוברת זאת כבסיס האידאולוגי שלהם.
הרקע לעיקרים > חוקת ברית החשמונאים

בשנת 1938 כתב מאיר מדן חוקה תנועת הנוער ברית החשמונאים ובה היו שבעה סעיפים:
החשמונאי נאמן לאלהי ישראל ומוכן למסור את נפשו על קדושת שם אלהיו, תורתו, עמו וארצו.
החשמונאי מצפה לביאת המשיח ושואף להקמת מלכות ישראל.
החשמונאי אוהב כל אחד מישראל עד למסירות נפש.
החשמונאי מכוון את מעשיו לשם שמיים והוא מופת לכול בהתנהגותו ובמידותיו.
החשמונאי ממשיך את שלשלשת החשמונאים והקנאים ומוכן להתגייס למלחמת שחרור העם.
החשמונאי בז לפחדנות ולהכנעה בפני התקיף, ומחזיר את עטרת הגבורה והגאון הישראלי.
החשמונאי מציית לפקודת מפקדיו ומדריכיו.
השפעת החוקה, שהייתה ידועה אז, כנראה השפיעה על שטרן לסגנן אף "חוקה" משלו לתנועה אותה הקים, ושאל כמה מושגי יסוד: הביטוי "מלכות ישראל" שנכתב בחוקה ונמצא ב"עיקרי התחייה" (בשונה מהמונח "מדינה עברית"), "מלחמת שחרור", "הגאון הישראלי" ועוד.
הרקע לעיקרים > 'עקרונות ומסקנות'

ב-29 ביולי 1939, יצא באופן חד-פעמי העיתון 'אמר לעם' לתנועת האצ"ל. בין המאמרים הובא קטע של שטרן הנקרא 'עקרונות ומסקנות'. מחבר המאמר חתם בשם אב"י, ראשי תיבות של אלעזר בן יאיר (שכן אברהם שטרן בחר בגללו את שם המחתרת 'יאיר').
תחת הכותרת מהפסוק בירמיה (מח,י) "ארור עושה מלאכת ה' רמיה וארור מונע חרבו מדם", מתייחס שטרן אל גזירות הספר הלבן והמרד בהם. ואף שם אפשר למצוא קטעים רבים שהיו כנגד קלעי בחיבורו את העיקרים, כמו "הכוח מכריע תמיד בחיי כובש ארצות ולוחמי החרות", בנוגע לאותם מהפכנים שכבשו את ארצם בכוח הזרוע כותב שטרן: "לא על הסכם זה או אחר בנו את עתיד עמם, לא בגבולות שקבעה ברית-שלום ראו את גבולות ארצם, בדעת הבוגדים מבפנים ובדעת הקהל מבחוץ לא התחשבו ובמצפון העולם ובצדק לא האמינו
הם ידעו דבר אחד - עמם צריך להיות, צריך להיות אדון ושליט בארצו, הם ידעו כי הזכות היחידה בעולם היא זכות החיים, והצדק היחידי בעולם זהו כח. והנכס היקר בעולם הוא - חרות...גדולתו של ישראל נחתך תמיד בחרב.
שטרן היה אז עדיין מפקד באצ"ל, אולם מושגי-היסוד שלו בהם התבטא כמנהיג לח"י היו כבר אז: "האצ"ל חי ולוחם להקמתה של מלכות ישראל...ארץ ישראל היא כברת ארץ אשר עליה ישם עם ישראל כולו, בזמן מן הזמנים. את גבולותיה של הארץ הוא יציב בעצמו בחרב הכיבוש כשיקים את מלכות ישראל, ולשם הקמת המלכות יש ליצור כח עצמאי מזוין עברי, על נשקו קציניו וחייליו" ועוד שם.
הרקע לעיקרים > שלבי הניסוח

לפני ניסוח הסופי היו דיונים בין חברי המפקדה, ואף התייעצויות עם אנשים מבחוץ: יוסף קלוזנר, יונתן רטוש, יהושע ייבין ועוד. חברי הארגון עמלו רבות על הניסוח, העירו ותיקנו. ואף לאחר שגיבשו נוסח ראשון היו כאלה שערערו, במיוחד לאור ההשקפה הדתית הנמצאת בעיקרים, ובאמת היו כאלה ששלחו הסתייגויות או דעות מנוגדות, ושטרן היה משיב עליהם. אף על פי שידע שכתוצאה מכך יפרשו חלק מהארגון השאיר שטרן את כל העיקרים (גם את האחרון העוסק בבניין הבית, למרות הביקורות הרבות שקיבל).
ניסוח העיקרים וגלגוליו > ניסוח ראשון

בגיליון השני של עיתון 'במחתרת' חשוון תש"א (נובמבר 1940) פורסמו בפעם הראשונה "עיקרי התחייה" כחלק ראשון כתשעה עיקרים בלבד. בהקדמה לעיקרים נכתב כך:
בגיליון זה של המחתרת מתפרסמים לראשונה עיקרי התחיה שנוסחו על ידי המדה. עיקרים אלה הם משאת נפשם של לוחמי החירות בישראל ופשר חייהם כאחד. תפקידם להורות את הדרך למלחמה, לגאולת העם השלמה בארץ היעודה. תהי תורת חירות זו חרותה על לוח לבם של כל הלוחמים לייעוד, אלה שנשבעו לו אמונים עתה ואלה שימרדו שכם אחד עמנו מחר.
המסמך פורסם מנוקד על ידי שטרן, ואלו הם סעיפיו:
העם - העם העברי הוא עם סגולה: יוצר דת היחוד, מחוקק מוסר הנביאים, נושא תרבות עולם; גדול במסורת הגבורה ומסירות הנפש; ברצון-החיים וכח-הסבל; באור רוחו; בביטחונו בגאולה.
המכורה- היא ארץ-ישראל בתחומיה המפורשים בתורה (בַּיּוֹם הַהוּא כָּרַת ה' אֶת אַבְרָם בְּרִית לֵאמֹר לְזַרְעֲךָ נָתַתִּי אֶת הָאָרֶץ הַזֹּאת מִנְּהַר מִצְרַיִם עַד הַנָּהָר הַגָּדֹל נְהַר פְּרָת טו-יח) היא ארץ החיים בה ישכון לבטח העם העברי כולו.
העם ומכורתו- את ארץ-ישראל כבש ישראל בחרב. בה היה לעם ובה בלבד ישוב לתחיה. לפיכך יש לישראל, ורק לו, זכות הבעלות על ארץ-ישראל. זכות זו היא מוחלטת, היא לא פקעה ולא תוכל לפקוע עוד לעולם.
היעוד - א)גאולת הארץ; ב)תקופת המלכות; ג)תחית האומה: אין תקומת המלכות בלא גאולת הארץ, ואין תחית האומה בלא תקומת המלכות.
כבוש בחיל- א. גאולת הארץ משמעה: כבושה בחרב מידי זרים לאחוזת-עולם. ב. תקומת המלכות משמעה: חידוש האדנות העברית על הארץ הגאולה.
שלטון במזרח ובים- האדרת העם העברי להיותו גורם צבאי, מדיני ותרבותי ראשון במעלה במזרח ובחופי הים התיכון.
משטר הצדק- הכון משטר חברותי ברוח מוסר ישראל והצדק הנבואי. במשטר זה יהיו חיי אחוה, כבוד וחרות כל בני האומה באשר הם בניה, אות ומופת לגויים.
בנין הבית- בנין הבית השלישי כסמל לתור המלכות השלישית.
שיבת ציון- תחית האומה משמעה: שחרור העם מן הגלות הסלד והזרה שבחיי הגלות ע"י: א. קבוץ גלויות שלם במלכות ישראל. ב. שיבת העם כולו ללשון התורה: לעצמותו ההיסטורית הרוחנית וגאולת אפיו הלאומי.
ניסוח העיקרים וגלגוליו > ניסוח שני

כמה חודשים לאחר מכן בגיליון החמישי של 'במחתרת' (פברואר 1941, שבט תש"א) פורסם המשך המסמך אך בשינויים: בעוד שארבעת העיקרים הראשונים נשארו כשהיו בלא שינוי, הרי שאחריהם הוסיף שטרן עוד ארבעה-עשר סעיפים, חלקם מבוססים על מה שכתב לפני כן:
שנים הם תורי התחיה: 1. "תור המלחמה והכבוש", 2. "תור האדנות והגאולה".
ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש:
ה. חנוך - חנוך העם לאהבת החרות וטפוח נאמנות קנאית לקנייניו הנצחיים. השרשת הרעיון, כי גורל העם נתון בידיו הוא. חדוש ההכרה: "הסיף והספר נתנו מכורכין מן השמיים" (ויק"ר ל"ה,ח).
ו. אחדות - אחוד העם כולו סביב דגלה של תנועת החרות העברית, שימוש בגאוניותם, מעמדם ומאדם של היחידים - וכוון מרצם, מסירותם ולהטם המהפכני של ההמונים למלחמת שחרור.
ז. בריתות - כריתת בריתות עם כל המעוניים במלחמת הא' המוכנים לסייע לו במישרים.
ח. כח - חשול הכח הלוחם והאדרתו - במכורה ובתפוצות, במחתרת ובקסרקטין, להיותו צבא-גאולה עברי על דגלו, נשקו ומפקדיו.
ט. מלחמה - מלחמת תמיד עם כל העומדים לשטן לקיום היעוד.
י. כבוש - כבוש המכורה בחיל מידי זרים לאחוזת עולם.
ואלה תפקידי הארגון בתור האדנות והגאולה:
יא. אדנות - חדוש האדנות העברית על הארץ הגאולה.
יב. משטר הצדק - הקמת משטר חברתי ברוח מוסר ישראל והצדק הנבואי. במשטר זה לא יהיה רעב ומובטל. בו יחיו חיי אחוה, כבוד וחרות כל בני האומה, באשר הם בניה, אות ומופת לגויים.
יג. החיאת השממות - בנין החרבות והחיאת השממות, לעליית המליונים, פרייתם ורבייתם.
יד. משפט הזרים - פתרון בעיית הזרים על ידי חלופי אוכלוסים.
טו. קבוץ גלויות - קבוץ גלויות שלם במלכות ישראל.
טז. שלטון - האדרת העם העברי להיותו גורם צבאי, מדיני, תרבותי וכלכלי ראשון במעלה במזרח ובחופי הים התכון.
יז. תחיה - החיאת הלשון העברית בפי כל העם, חדוש עצמותו ההיסטורית והרוחנית של ישראל, צרוף האופי הלאומי בכור התחיה.
יח. הבית - בניין הבית השלישי כסמל לתור הגאולה השלמה.
ניסוח העיקרים וגלגוליו > ניסוח סופי

כמה חודשים לאחר מכן, בדפים שהופצו הוסר הסעיף האחרון בנוגע לבניין הבית, עקב המחלוקת בין חברי הארגון באשר למעמדו של עיקר זה, וסך העיקרים היה שבעה-עשר. לאחר קום המדינה פורסמו שוב העיקרים בגיליון העשירי של 'בסולם' (שבט תש"י) ושם חזר הסעיף האחרון, ומאז הוא נשאר כך.
ביקורות

בהרצאה שסופחה לגיליון החמישי של במחתרת כותב שטרן: "לפני כולכם בוודאי הקריאו את 'עיקרי התחייה', ייתכן ואצל רבים מכם נתעוררה התמיהה. לשם מה חוזרים שוב, לאחר כל כך הרבה שנות חנוך לאומי, על דברים הידועים, לכאורה, לכולם? אולם השאלה, האמנם ידועים דברים אלה לכולם?".
שטרן קיבל ביקורות על העיקרים משני כיוונים: ראשית על הסגנון המליצי והמושגים שלכאורה רחוקים משפת האנשים, אולם הביקורות העיקרית הייתה כנגד הרוח-הדתית שהתלבשה בעיקרים, ביטויים כמו "מלכות ישראל", ו"לשון התורה", ובמיוחד העיקר האחרון המתייחס להקמת בית המקדש השלישי.
בגיליון ו' של עיתון במחתרת נפתח מדור של "מכתבים למערכת" ובהם שאלת אחד הקוראים: ברור הוא שמטרת הציונות היא הקמת מדינה עברית בא"י כולה, בהשתלטות בכוח הזרוע, אולם אם כך, לשם מה צריך לכתוב בעיקרים על "עם סגולה", "משטר צדק", מלכות ישראל" וכו' שלכאורה אין לו כל סנטימנט אליו. שטרן השיב לו כך:
אמנם העיקרים בדבר הקמת המדינה בכוח הזרוע הם הא"ב של האידאולוגיה, אולם לשני העיקרים נוספו גם יתר "עיקרי התחייה": ג', ד' וה' עד י"ח. וזאת משום שעם ניתוק הקשרים עם הצ"ח - התנועה הרוויזיוניסטית, והקמת תנועה עצמאית שבמשך זמן, כמצופה, תהיה לתנועת החירות בישראל, מחובתנו להתוות הדרך ל'אדנות' ולשלטון. על הארגון להיות ל'כת סגולה', "כת נושאי רעיון קדוש, כת שוחרי החירות ולוחמיה אשר פניהם לגאולה שלמה של האומה כולה ברוח ובחומר. כיבוש המכורה ותקומת המלכות אלה הם רק השלבים הראשונים".
העם העברי הוא עם סגולה, שונאי ישראל מבחוץ וממעטי דמותו מבפנים, שאינם מאמינים בגדלותו, לא יוכלו לשנות עובדה זו. מובן שלא בגלל היותו עם סגולה ניתנה לו הזכות על הארץ הזאת, זכות זו יש לכל עם על ארץ מולדתו.
בעניין 'משטר צדק'- נכון אמנם שהציונות המדינית דחתה את שאלת המשטר לאחר הקמת המדינה, ואולם אין אנו הציונות המדינית. אנו, כאמור, תנועה חדשה - תנועת החירות העברית, הרוצה להקים את מלכות ישראל ולבנותה מחדש יסודות נצחיים: שבמלכות זו לא יהא רעב ומובטל, לא יהא נחות ומקופח. התנאים האלה אינם קובעים צורת המשטר אלא את תוכנו, את מהותו. ואנשים החושבים שיוכלו ביום מן הימים להתנגד לשאיפות הנאצלות הללו ואף ללחום בהן, אין להם מקום בתוכנו.
עניין המקדש אינו דתי דווקא, וגם אם שאינו דתי יכולים להיות סנטימנטים לבית ששימש סמל לעצמאות. המקדש היה סמל חי לרוח האומה, בתקומתו ראה העם את סמל הגאולה השלמה.
שטרן גם ויתר על מושגים שעוררו ביקורות נוקבות מדי, לפני הניסוח הסופי (שאחריו כאמור לא היו שינויים) כמו הביטוי "המלכות השלישית" שעורר דמיון ל"רייך השלישי" הגרמני. אולם על הביטוי "אדנות" שאף הוא הזכיר את אחד ממושגי היסוד הגרמניים: "עם האדונים", שטרן לא ויתר, ולדעתו המושג אף הוזכר בשירי אורי צבי גרינברג הרבה לפני שהוכנס לשימוש במילון המפלגה הנאצית.
דיונים בעיקרים והשלכותיהם > גבולות הארץ

לח"י הסכים עם ארגון האצ"ל בשלילת פתרון חלוקת הארץ: "ארצנו לא תבותר, לא תנותח, לא תחולק...אין איש באומה, גם אם דגול יהיה ונערץ, אשר תהיה לו הזכות לחתום בשם העם על גזירת הארץ" אולם בעוד שדוחי החלוקה התכוונו לארץ משני עברי הירדן, שטרן קובע ב"עיקרי התחייה" גבולות הרבה יותר גדולים, בעיקר ב' ("המכורה"):
המכורה היא ארץ ישראל בגבוליה המפורשים בתורה "לזרעך נתתי את הארץ הזאת מנהר מצרים עד הנהר הגדול נהר פרת" בראשית טו,יח
לח"י, לאחר מכן אימץ גישה זו אם כי בשינויי נוסח: "גבולות המנדאט אינם מזדהים עם הגבולות אשר סימן אלהים בשבועתו לאבות האומה. הם אינם מזדהים עם הגבולות, אשר סימן דוד מלך ישראל במלחמותיו באויבי האומה מסביב. גם רחוקים הם מהכיל את השטחים אשר נכבשו על ידי מלכי בית חשמונאי בדמם...גבולות דוד וחשמונאים יהיו גבולות העם בעתיד...אין אנו מקבלים גבולות, שסומנו על ידי זרים...גבולותינו יסומנו לפי מידת ההקרבה והיוזמה הלאומית, שיגלה העם במלחמה. המולדת כולה, בשלמותה, בלתי-מקוצצת, תהיה שלנו בפועל, אם נרצה אותה בכל נימי נפשנו".
דיונים בעיקרים והשלכותיהם > בעיית הערבים

בעיקר י"ד "משפט הזרים" קובע שטרן כי "פתרון בעיית הזרים על ידי חילופי האוכלוסים". ואמנם אין הוא היחידי שהגה בכך, חיים ויצמן חתר "להכשיר את דעת הקהל בארצות הברית לתוכנית של מסירת א"י המערבית ליהודים, העברת הערבים לארצות ערב, מימון התוכנית על ידי מלווה אמריקני גדול", וכוונתו הייתה לרעיון "הטראנספר הערבי מרצון מארץ ישראל".
אם כן, לפי העיקרים, הברית ניתנת רק לארגונים אשר יצטרפו למאבק לשחרור המכורה, אך לא כלפי עם זר שגר בארץ, שאיתו ישנו רק הפתרון של החלפת אוכלוסיות.
דיונים בעיקרים והשלכותיהם > לח"י כתנועת שלטון

לפי העיקרים יוצא בוודאות שכוונת שטרן הייתה לכונן את לח"י תחילה כארגון ("ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש") ולאחר מכן כתנועה ("ואלה תפקידי התנועה בתור האדנות והגאולה") וסופה משטר במדינת ישראל - "הקמת משטר חברותי". אם כן, בניגוד לטענה שלח"י הייתה רק תנועה לשחרור לגירוש הבריטים מבלי שאיפה לשלטון, מהעיקרים דווקא יוצא שהפילוג מהאצ"ל הוא מהותי ולא רק בהתנגדות לשלטון הזר בא"י.
דיונים בעיקרים והשלכותיהם > הפן הדתי והעברי בעיקרים

בניסיון להבין את משמעויות הניסוחים והביטויים המרהיבים, ניתח שבתי בן דב את העיקר הראשון: "עם ישראל הוא עם סגולה. יוצר דת הייחוד. מחוקק מוסר הנביאים. נושא תרבות עולם...בביטחונו בגאולה", והוא טוען שיש פה אבסורד: שהרי משמע מדבריו שהעם עצמו הוא היוצר את הדת והוא זה שחוקק את מוסר הנביאים, וזהו כביכול "יצירה הומניסטית" המנותקת מגורם חיצוני. ומכאן הוא מסיק: "גם יתר המעלות המנויות באותו 'עיקר ראשון' לא יכלו להיתפס בסולם-ערכים עברי, אלא רק באותו סולם-הערכים האירופי-הומניסטי...אף האקורד האחרון בדבר 'הביטחון בגאולה' לא קיבל את אישורו הפילוסופי העליון רק מעצם 'המחשבה מן הדם', אלא גם מהשקפת העולם הכללית - אשר הרעיון 'הגאולה הלאומית' אמנם ידוע בה היטב.
זהו הדבר שכבר אמרנו פעם, שכל מערכת המוסר של לח"י עדיין צריכה הייתה למסגרת מחשבה חילונית זרה...גם העיקרים המעשיים, שהכריזו כזכור על 'חידוש עצמותו ההיסטורית והרוחנית של ישראל' ועל 'טיפוח נאמנות קנאית' לאותם 'הקניינים הנצחיים' - נמצאו באמת סיסמאות ריקות בעלמא.
הפירוש היחיד שיכול עוד להיות להם, הוא שוב לא חידוש העצמות עצמה, אלא חידוש הסימפתיה לעצמות, ולא נאמנות קנאית ל'קניינים' עצמם אלא רק טיפוח הגאווה ב'קניינים' הללו".
בן-דב מוכיח את טענתו גם בנוגע למשטר הנכתב בעיקרים: "משטר חברותי ברוח מוסר ישראל והצדק הנבואי" שזהו דבר שאין אדם יכול לחוש בקרבתו, וכן בנוגע לעיקר העוסק בבניין הבית: "הבית השלישי כסמל לתור הגאולה השלימה" ומשמע, לטענתו של בן-דב, ששטרן מתכוון רק להיות הבית סמל ואם כן "ממילא נשארת הרגשה של ארמון-פאר בנוי לשיממון".
אולם כפי שראינו בחלק הביקורת שטרן ענה לתגובות אלה, ואמנם המקדש אינו בהכרח סמל דתי אך הוא חשוב לרוח האומה לאורך כל דורותיה, ואף הביטוי "מדינה עברית" אינו נמצא כלל בעיקרים אלא רק "מלכות ישראל" ו"התחייה", הרי ששטרן וודאי הכניס פן אמוני-לאומי בעיקרים, ועצם הכנסת רעיון בניית הבית כעיקר מראה על רגש שהוא יותר מגאווה וסימפתיה.
דבריו של בן-דב נסתרים אולי ממקור אחר בכתבי שטרן, כאשר הוא מדבר על המלכות: "מלחמות היהודים ובפרט מלחמות השחרור שלהם עמדו תמיד בסימן הדת. מלחמת החשמונאים, מלחמת הקנאים, מרד בר כוכבא - התחוללו כולן כשהנכרי חילל את קודש קדשיה של האומה. הדת הזאת היא ששמרה על חיי האומה, ההשתייכות אליה הייתה כנתינות המדינה. סידור כדרכיה, תורה כחוקת המדינה וטלית כדגלה וכל הבוגד במדינת הדת היה מוציא עצמו מכלל האומה. הודות לקנאות דתית זו נשאר הדם הלאומי בטהרתו העברית. הודות לקנאות דתית זו קמה תנועת חבת ציון ועתה תנועת החרות, שבעורקי אנשיה זורם הדם הקדמון, דם המכבים והקנאים...
בתקומתו של בית המקדש יראה העם את סמל הגאולה השלמה. תקוותנו היא, שבקום מלכות ישראל על תילה, ימלוך העם העברי במכורה כמלך מלך.
הרי שיוצא בוודאי[דרוש מקור] ששטרן הכניס גם פן דתי בהקמת בית המקדש ולא רק כסמל ריק. גם הניסוח "יוצר דת היחוד" ניתן לפרוש כמגשים ומפיץ את עקרון היחוד, או כהוגה עקרון היחוד לעומת העבודה הזרה.