stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע אפריקה לאומות 2025

| --- | --- |
 מארחת:  מרוקו מרוקו
 תקופת התחרות:  21 בדצמבר 2025 – 18 בינואר 2026 (29 ימים) 
 מספר משתתפות:  24
 → 2023גביע אפריקה לאומות 2027 ←
 
גביע אפריקה לאומות 2025 הוא טורניר הכדורגל ה-35 של גביע אפריקה לאומות. הטורניר יערך בחודשים דצמבר 2025–ינואר 2026. מרוקו תארח את התחרות בפעם השנייה, לאחר שאירחה את התחרות בשנת 1988. מרוקו הייתה אמור לארח גם את התחרות בשנת 2015, אולם היא בקשה לדחות את התחרות בעקבות התפרצות האבולה במערב אפריקה. ההתאחדות האפריקאית סירבה ולכן האירוח נלקח ממרוקו.
פורמט התחרות דומה לתחרויות הקודמות. 24 נבחרות משתתפות בתחרות לאחר שיעלו מהמוקדמות. 24 הנבחרות יחולקו ל-6 בתים של 4 נבחרות, כאשר הנבחרות בכל בית ישחקו האחת נגד השנייה פעם אחת. בתום שלב הבתים, שתי הראשונות בכל בית יעלו לשמינית הגמר ואליהן יצטרפו 4 הנבחרות הטובות מהמקום השלישי. מכאן ואילך ישחקו הנבחרות בשיטת "נוק אאוט".
העולות

| נבחרת | סיבת העפלה | תאריך העפלה | מספר הופעות עבר בטורניר | הופעה אחרונה בטורניר | הישג שיא (עד תחילת הטורניר) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  מרוקו | מארחת | 27 בספטמבר 2023 | 19 | 2023 | אלופת אפריקה (1976) |
|  בורקינה פאסו | סגנית בית י"ב | 13 באוקטובר 2024 | 13 | 2023 | סגנית אלופת אפריקה (2013) |
|  סנגל | מנצחת בית י"ב | 13 באוקטובר 2024 | 17 | 2023 | אלופת אפריקה (2021) |
|  אלג'יריה | מנצחת בית ה' | 14 באוקטובר 2024 | 20 | 2023 | אלופת אפריקה (1990, 2019) |
|  קמרון | מנצחת בית י' | 14 באוקטובר 2024 | 21 | 2023 | אלופת אפריקה (1984, 1988, 2000, 2002, 2017) |
|  מצרים | מנצחת בית ג' | 15 באוקטובר 2024 | 26 | 2023 | אלופת אפריקה (1957, 1959, 1986, 1998, 2006, 2008, 2010) |
|  אנגולה | מנצחת בית ו' | 15 באוקטובר 2024 | 9 | 2023 | רבע גמר (2008, 2010, 2023) |
|  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו | מנצחת בית ח' | 15 באוקטובר 2024 | 20 | 2023 | אלופת אפריקה (1968, 1974) |
|  גינאה המשוונית | סגנית בית ה' | 13 בנובמבר 2024 | 4 | 2023 | מקום רביעי (2015) |
|  חוף השנהב | סגנית בית ז' | 13 בנובמבר 2024 | 25 | 2023 | אלופת אפריקה (1992, 2015, 2023) |
|  גבון | סגנית בית ב' | 14 בנובמבר 2024 | 8 | 2021 | רבע גמר (1996, 2012) |
|  אוגנדה | סגנית בית י"א | 14 בנובמבר 2024 | 7 | 2019 | מקום שני (1978) |
|  דרום אפריקה | מנצחת בית י"א | 14 בנובמבר 2024 | 11 | 2023 | אלופת אפריקה (1996) |
|  תוניסיה | סגנית בית א' | 14 בנובמבר 2024 | 21 | 2023 | אלופת אפריקה (2004) |
|  ניגריה | מנצחת בית ד' | 14 בנובמבר 2024 | 21 | 2023 | אלופת אפריקה (1980, 1994, 2013) |
|  מאלי | מנצחת בית ט' | 15 בנובמבר 2024 | 13 | 2023 | מקום שני (1972) |
|  זמביה | מנצחת בית ז' | 15 בנובמבר 2024 | 18 | 2023 | אלופת אפריקה (2012) |
|  זימבבואה | סגנית בית י' | 15 בנובמבר 2024 | 5 | 2021 | שלב הבתים (2004, 2006, 2017, 2019, 2021) |
|  קומורו | מנצחת בית א' | 15 בנובמבר 2024 | 1 | 2021 | שמינית גמר (2021) |
|  בנין | סגנית בית ד' | 18 בנובמבר 2024 | 4 | 2019 | רבע גמר (2019) |
|  סודאן | סגנית בית ו' | 18 בנובמבר 2024 | 9 | 2021 | אלופת אפריקה (1970) |
|  בוטסואנה | סגנית בית ג' | 19 בנובמבר 2024 | 1 | 2012 | שלב הבתים (2012) |
|  טנזניה | סגנית בית ח' | 19 בנובמבר 2024 | 3 | 2023 | שלב הבתים (1980, 2019, 2023) |
|  מוזמביק | סגנית בית ט' | 19 בנובמבר 2024 | 5 | 2023 | שלב הבתים (1986, 1996, 1998, 2010, 2023) |
אצטדיונים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
שלב הבתים > דירוג המקום השלישי

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
ריק ריק: 0
ריק ריק: 0
ריק ריק: 0
ריק ריק: 0
ריק ריק: 0
ריק ריק: 0
בשלב שמינית הגמר יצטרפו לשני המקומות הראשונים בכל בית גם ארבע הנבחרות שיסיימו במקום השלישי עם המאזן הטוב ביותר, והן ישחקו נגד מנצחות בתים א', ב', ג' ו-ד'. שיבוץ העולות מהמקום השלישי נגד מנצחות הבתים א'-ד' ייקבע לאחר סיום שלב הבתים לפי אחת האפשרויות שבטבלה, בהתאם לארבעת המקומות השלישיים הטובים ביותר:
בירוק - הקומבינציות האפשריות
אייס (רשת שיווק)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  מותג (חלק ממולטי ריטייל גרופ
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־32 שנים)
 משרד ראשי:  ראשון לציון
 בעלות:  מולטי ריטייל גרופ
 מוצרים עיקריים:  מוצרים לבית ולרכב
 הכנסות:  746 מיליון ש"ח (2022)
 רווח תפעולי:  12.577 מיליון ש"ח (2022)
 רווח:  (הפסד) (6.83) מיליון ש"ח (2022)
 מנכ"ל:  איציק אוזנה
 עובדים:  990
  
 https://www.ace.co.il
 
Ace היא רשת שיווק ישראלית, זכיינית של רשת Ace Hardware הבינלאומית (אנ'), העוסקת בשיווק מוצרים לבית לחצר ולרכב. נכון לשנת 2021 מונה הרשת 34 סניפים בישראל. הרשת היא בבעלות החברה הציבורית מולטי ריטייל גרופ בע"מ
הרשת פועלת תחת המותגים "אייס" בתחום תחזוקת הבית ו"אוטו דיפו" בתחום אביזרי הרכב. בעבר כללה הרשת גם את המותג "אייס אלקטריק" בתחום מוצרי החשמל לבית.
היסטוריה

הרשת הוקמה כמיזוג של שתי רשתות עשה זאת בעצמך שהחלו לפעול בסוף שנת 1993, רשת "קנה ובנה" ורשת "אייס". ב-1995 רכשה "קנה ובנה" את אייס. הרשת הממוזגת נקראה תחילה "אייס קנה ובנה", אך בהמשך נותר השם אייס בלבד. הרשת הממוזגת הייתה בבעלות של שופרסל, כלל סחר (מקבוצת כלל (ישראל)) וחברת טמבור. בשנת 1998, לאחר שאיש העסקים גד זאבי רכש את חברת כלל סחר, הוא הגדיל את אחיזתו באייס עד להיות בעל השליטה בחברה, לאחר שהחברה שבבעלותו "זאבי רשתות" רכשה חלק מהבעלות משופרסל ומטמבור. קודם לרכישה בידי זאבי ניהלה אייס קנה ובנה שיחות לגבי אפשרות לביצוע מיזוג עם המתחרה שלה הום סנטר] אך  הממונה על ההגבלים העסקיים לא אישר את המיזוג.
בשנת 1999 רכשה "אייס" את "אוטו דיפו", רשת חנויות למוצרים לרכב. באותה עת היו ל"אוטו דיפו" 5 סניפים: 2 בחיפה, בצומת בילו, בקניון איילון ובבאר שבע. הרשת עסקה בשיווק קמעונאי של חלקי חילוף ואביזרים שונים לרכב, וכן במתן שירותי התקנה של האביזרים הנרכשים ושירותים נוספים.
באפריל 2000 פתחה הרשת את הסניף ה-20 שלה בנמל תל אביב.
ב-2001 פתחה הרשת מחלקות למכירת מוצרי חשמל ביתיים תחת השם "אייס אלקטריק", בשיתוף קבוצת סקאל. קודם לכן הפעילה רשת "אלקטרו דיפו" 14 חנויות מוצרי חשמל במודל של "חנות בתוך חנות" בסניפי אייס קנה ובנה. בסוף 2018 הוקמה על ידי הקבוצה רשת חנויות למוצרי חשמל בשם "אייס אלקטריק", אך היא נסגרה לאחר שלוש שנים.
ביולי 2005, בעקבות פשיטת רגל של זאבי, הציע כונס הנכסים של חברת ההחזקות שלו, למכירה את רשת אייס. את החברה רכשו קבוצת גאון אחזקות ושלמה זבידה. הם הנפיקו את החברה, בשם אייס אוטו דיפו בע"מ, בבורסה לניירות ערך בתל אביב בנובמבר 2007.
בדצמבר 2006 הודיעה הרשת כי קיבלה זיכיון Ace הבינלאומית להקים רשת חנויות גם בטורקיה, במרץ 2008 חתמה על הסכם שותפות עם חברת האחזקות הטורקית ESAS להקמת הרשת, אך בעקבות התדרדרות המשמעותית ביחסי טורקיה–ישראל בוטל המיזם.
בינואר 2008 רכשה אייס את רשת "נרות בשנקין".
ב-2012 החברה נכנסה להקפאת הליכים עקב קשיים כלכליים, נמכרה לאלקטרה מוצרי צריכה ונמחקה מהמסחר. ב-2017 רכשה קרן קדמה את פעילות החברה. מינואר 2021 הרשת נסחרת מחדש בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כחלק מקבוצת מולטי ריטייל גרופ בע"מ. ב-2023 התברר כי אייס אינה עומדת באמות המידה הפיננסיות להן התחייבה בפני נושיה.
יעקב מברך את בני יוסף (רמברנדט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  רמברנדט ואן ריין
 תאריך יצירה:  1656
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  209 ס״מ 
 גובה:  173 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד, בארוק 
 מספר יצירה:  249 (Hessen Kassel Heritage) 
 מיקום:  "מוזיאון הציירים הגדולים" (אנ'), ברגפארק וילהלמסהוהה קאסל שבגרמניה
 
יעקב מברך את בני יוסף (בהולנדית: Jacob zegent de zonen van Jozef), הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1656. היצירה מוצגת ב"מוזיאון הציירים הגדולים" (אנ'), בברגפארק וילהלמסהוהה בקאסל.
הסיפור המקראי ורקע

הנושא לקוח מסיפור ברכת אפרים ומנשה, המתואר בספר בראשית, פרק מ"ח. יוסף הביא את בניו אפרים ומנשה אל יעקב כדי שיברכם. במקום לברך ביד ימין את הבן הבכור מנשה, העניק יעקב את ברכתו הראשונה לבן הצעיר אפרים. יוסף חשב שאביו עשה טעות, וניסה להסיר את ידו מראש אפרים לראש מנשה, אבל יעקב השיב כי אין מדובר בטעות, אפרים "יִהְיֶה לְּעָם וְגַם הוּא יִגְדָּל וְאוּלָם אָחִיו הַקָּטֹן יִגְדַּל מִמֶּנּוּ":
וַיִּקַּח יוֹסֵף אֶת שְׁנֵיהֶם אֶת אֶפְרַיִם בִּימִינוֹ מִשְּׂמֹאל יִשְׂרָאֵל וְאֶת מְנַשֶּׁה בִשְׂמֹאלוֹ מִימִין יִשְׂרָאֵל וַיַּגֵּשׁ אֵלָיו. וַיִּשְׁלַח יִשְׂרָאֵל אֶת יְמִינוֹ וַיָּשֶׁת עַל רֹאשׁ אֶפְרַיִם וְהוּא הַצָּעִיר וְאֶת שְׂמֹאלוֹ עַל רֹאשׁ מְנַשֶּׁה שִׂכֵּל אֶת יָדָיו כִּי מְנַשֶּׁה הַבְּכוֹר... וַיַּרְא יוֹסֵף כִּי יָשִׁית אָבִיו יַד יְמִינוֹ עַל רֹאשׁ אֶפְרַיִם וַיֵּרַע בְּעֵינָיו וַיִּתְמֹךְ יַד אָבִיו לְהָסִיר אֹתָהּ מֵעַל רֹאשׁ אֶפְרַיִם עַל רֹאשׁ מְנַשֶּׁה. וַיֹּאמֶר יוֹסֵף אֶל אָבִיו לֹא כֵן אָבִי כִּי זֶה הַבְּכֹר שִׂים יְמִינְךָ עַל רֹאשׁוֹ. וַיְמָאֵן אָבִיו וַיֹּאמֶר יָדַעְתִּי בְנִי יָדַעְתִּי גַּם הוּא יִהְיֶה לְּעָם וְגַם הוּא יִגְדָּל וְאוּלָם אָחִיו הַקָּטֹן יִגְדַּל מִמֶּנּוּ וְזַרְעוֹ יִהְיֶה מְלֹא הַגּוֹיִם
מאוחר יותר נטען על ידי אבותיה הקדומים של הכנסייה, בעיקר אמברוזיוס ואוגוסטינוס, כי אפרים הוא האב הקדמון של הנוצרים ומנשה של היהודים, בהתאם לפרה-פיגורציה של הסיפור ותאולוגיית החילופין. אף על פי שרמברנדט לא הציג את יעקב כמי ש"שִׂכֵּל אֶת יָדָיו", היסטוריוני אמנות כגון שמעון בר-אפרת טוענים שאין ספק שרמברנדט התכוון לתאר את אפרים כמייצגה של הנצרות, ועל כן פניו קורנות, ידיו משולבות והילת אור מקיפה את ראשו.
אף על פי שהיה צייר פורטרטים מיומן ביותר, רמברנדט תמיד חשב על עצמו מלכתחילה כצייר היסטוריה, כלומר צייר אשר מצייר סצנות מהתנ"ך, ההיסטוריה הקלאסית והמיתולוגיה. ציור זה משנת 1656 הוא אחד ההישגים הגדולים ביותר של רמברנדט כצייר היסטוריה.
תיאור היצירה

יעקב הגוסס שוכב במיטתו כאשר למרגלותיו אפרים ומנשה. אביהם יוסף ואשתו אסנת עומדים מאחוריהם. במקום לברך ביד ימין את הבן הבכור, מנשה שחור השיער שנמצא מימין, מושיט יעקב את ידו הימנית אל עבר הבן הצעיר, אפרים בהיר השיער שנמצא משמאל. בגרסתו של רמברנדט יעקב מברך את אפרים אך אין שום סימן לחקירתו של יוסף את אביו. הוא נראה מייצב את ידו. נוכחות אסנת אינה מוזכרת בסיפור המקראי והיא מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך (ספר בראשית, פרק מ"א, פסוק מ"ה). עם זאת, רמברנדט הופך אותה לדמות מרכזית בעלת הדר רב, המאזנת בין שני הגברים משמאל. אסנת הייתה מצרייה והיא לובשת כיסוי ראש שלבשו הבורגונדים בימי הביניים, שרמברנדט כנראה חשב שמקורו מצרי. המוקד העיקרי של הציור הוא המחווה הרכה של הסב הזקן כשהוא מברך את אפרים, וידו המושטת וחיוכו האדיב של יוסף כשהוא מסייע לאביו.
רמברנדט ידוע בשימוש שלו בניגודי אור וצל, טכניקה הקרויה קיארוסקורו. ציור זה אינו יוצא דופן, תשומת הלב ממוקדת בחמש הדמויות והרקע מתואר בצורה מעורפלת. הסצנה המרכזית צבועה בצבעים צהוב, חום ואדום ומצוירת עם דיוק מדהים. רמברנדט יוצר אווירה שהיא בו זמנית אינטימית וקדושה, רכה וחגיגית.
פרשנות היצירה

הציור מתאר את הרגע שבו יעקב מברך את בני יוסף, מנשה ואפרים, בנוכחות אמם אסנת. היצירה משקפת את המפגש המחודש בין יעקב לבנו יוסף לאחר שנים של פרידה, כאשר יוסף נמצא בשיא כוחו ובתפארת מעמדו, בעוד יעקב מתואר כזקן שברירי, שחייו רצופים תלאות. רמברנדט, שהתפרסם ביכולתו לצייר דמויות קשישים בפירוט רב, מעצב את דמותו של יעקב כפטריארך תשוש, בעל פנים שדופות, עיניים עמוקות וזקן ארוך, בעוד שיוסף מתאפיין במראה צעיר, רענן ובעל נוכחות מרשימה. ההבדלים הפיזיים הללו ממחישים את הפער בין השניים – האב המזדקן, שימי חייו ספורים, לעומת הבן הניצב בשיא כוחו. הקרבה הפיזית בין השניים מסמלת את הקשר הרגשי העמוק ביניהם ואת האהבה הבלתי מעורערת שבין אב לבנו.
ברכת יעקב לנכדיו מבוצעת בצורה בלתי צפויה – במקום להניח את ידו הימנית על ראש מנשה הבכור, הוא משכל את ידיו ומעניק את הברכה המרכזית דווקא לאפרים הצעיר. יוסף, שסבור כי מדובר בטעות הנובעת מזקנת אביו, מנסה להעביר את ידו למקומה הנכון, אך יעקב מתעקש על בחירתו. הבחירה להעניק את הברכה לאפרים משפיעה באופן שונה על כל אחד מהאחים: אפרים נראה מאושר ונרגש, פונה בשקיקה לעבר סבו, בעוד שמנשה נראה פגוע ומבויש, פניו מבטאות עלבון וכאב. ברקע, אסנת, אם הילדים, מתבוננת בסיטואציה מתוך ריחוק ומודעות, ומקרינה נוכחות שלווה ואצילית. השימוש בגוונים חמים של אדום וזהב תורם לתחושת ההדר והקדושה שבמעמד, כאשר האור המשתקף בציור מסמל את הברכה העוברת מדור לדור, ממנהיג העבר אל ממשיכי השושלת.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  
"Jacob Blessing the Children of Joseph, Rembrandt van Rijn, 1656". Web Gallery of Art. (באנגלית)
1 2  
Jamie Buettner. "HE ROLE OF ASENATH IN REMBRANDT‟S JACOB BLESSING THE SONS OF JOSEPH" (PDF). California State University, Fresno. (באנגלית)
↑  לילך שטרן, השתקפות ספר בראשית בראי אמנות הציור,  ספרי ניב, 2024, ע"מ 282
↑  לילך שטרן, השתקפות ספר בראשית בראי אמנות הציור,  ספרי ניב, 2024, ע"מ 282
| רמברנדט |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אחשוורוש והמן במשתה אסתר • אברהם מארח את שלושת המלאכים • אישה צעירה במסגרת תמונה • אנדרומדה כבולה אל הסלעים • ארטמיסיה • אריסטו מתבונן בפרוטומה של הומרוס • בת שבע במקלחת • דיוקן עצמי בגיל 63 • דנאה • הוועד של אגודת הדרייפרים • הכלה היהודייה • המלומד מעל דוכן הדרשות • דוד ואוריה • חטיפת אירופה • יוסף מספר את חלומותיו • יעקב מברך את בני יוסף • ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים • משה שובר את לוחות הברית • משמר הלילה • משתה בלשאצר • סערה בים כנרת • חלום יוסף • סקילתו של סטפנוס הקדוש • עקדת יצחק • פטרוס הקדוש בכלא • שאול ודוד • שובו של הבן האובד • שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ |  |
| ראו גם | בארוק • מאוריצהאוס • מוזיאון בית רמברנדט • רייקסמוזיאום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4285868-9  RKDimages ID: 48080
גאבור טקאץ'-נאג'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באפריל 1956 (בן 68) בודפשט, הונגריה
 מוקד פעילות:  הונגריה, מנצ'סטר
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט
 עיסוק:  כנר, מנצח
 כלי נגינה:  כינור
 http://gabortakacsnagy.com/
 
גאבור טקאץ'-נאג' (בהונגרית: Takács-Nagy Gábor; נולד ב-17 באפריל 1956 בבודפשט), הוא כנר ומנצח הונגרי.
לימודים וקריירה

הוא החל בלימודי כינור בגיל 8. הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם זכה בפרס ינה הוביי. מוריו באקדמיית ליסט כללו את פרנץ רדוש, אנדראש מיהאי וג'רג' קורטג.
ב-1975 הקימו טקאץ'-נאג', קארוי שרנץ, גאבור אורמאי ואנדראש פייר את "רביעיית טקאץ'". הרביעייה הקליטה עבור חברות התקליטים הונגרוטון ודקה רקורדס. טקאץ'-נאג' עזב את האנסמבל ב-1992, לאחר שפיתח לחץ ידיים, שאילץ אותו להפסיק לנגן בכינור, ומתחים אישיים התעוררו בתוך הרביעייה לאחר הגירתם מהונגריה לארצות הברית. לאחר עזיבתו את הרביעייה, הוא עבר טיפול מוזיקלי וחזר לנגן בכינור.
בשנת 1996 הקים טקאץ'-נאג' את שלישיית הפסנתר של טקאץ' עם דנש ואריון (פסנתר) ופטר סאבו (צ'לו). הוא גם הפך לכנר ראשי של תזמורת פסטיבל בודפשט. ב-1997 הצטרף לפקולטה של הקונסרבטוריון למוזיקה של ז'נבה כפרופסור לרביעיית מיתרים. ב-1998 הקים את רביעיית המיתרים "מיקרוקוסמוס" עם זולטן טושקה (כינור שני), שנדור פאפ (ויולה) ומיקלוש פרני (צ'לו).
טקאץ'-נאג' התחיל גם לפתח עניין בניצוח. ב-2005 הקים את תזמורת המיתרים "קאמרטה בלרייב", כאנסמבל בפסטיבל דה בלרייב בז'נבה, שם שימש כמנהל שותף אמנותי. בשנת 2007, הוא הפך למנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית של פסטיבל ורבייה, ואף למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הממלכתית ההונגרית ושל התזמורת הסימפונית של MÁV. בספטמבר 2010 הוא הפך למנצח ראשי ומנהל אמנותי של התזמורת הסימפונית של MÁV. הוא הפך למנצח אורח ראשי של תזמורת פסטיבל בודפשט החל מעונת 2012/2013.
במרץ 2010 הודיעה הקאמרטה של מנצ'סטר על מינויו של טקאץ'-נאג' למנצח הראשי החמישי שלה, החל מעונת 2011–2012, עם חוזה ראשוני ל-3 שנים. הוא הקליט עם הקאמרטה של מנצ'סטר באופן מסחרי עבור חברת התקליטים Avie. הוא הפך לשותף אמנותי ראשי של התזמורת הקאמרית האירית בינואר 2013.
טקאץ'-נאג' כיהן בקתדרה הבינלאומית למוזיקה קאמרית בקולג' המלכותי למוזיקה.
לימודים וקריירה > חייו האישיים

הוא התחתן עם לסלי דה סנגר (לבית טאונסון), ילידת ברנלי, בשנת 1991. יש להם שתי בנות.
הוועד הערבי העליון

| --- | --- |
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מייסדים:  אמין אל-חוסייני, אחמד חילמי עבד אל-באקי, עבד אל-לטיף סלאח, ראע'ב נשאשיבי 
 תקופת הפעילות:  25 באפריל 1936 – 1946 (כ־9 שנים) 
 
כמה מבכירי הוועד הערבי העליון (מימין לשמאל): שני, אחמד שוקיירי, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי, מזכיר הוועד, ג'מאל אל-חוסייני, סגן הנשיא, אחמד חילמי עבד אל-באקי (אוחז במקל), ד"ר יוסוף הייכל, ראש עיריית יפו
הוועד הערבי העליון (בערבית: اللجنة العليا العربية; בתעתיק מדויק: אללג'נת אלעליא אלערביה) היה הגוף הפוליטי העליון שהנהיג את הקהילה הערבית בארץ ישראל המנדטורית משנת 1936 ועד מלחמת העצמאות (לרבות בתקופת המלחמה).
רקע

בשנת 1935 הגיעו הגירת היהודים לארץ ישראל ורכישות הקרקע שלהם לשיא. ערביי ארץ ישראל חששו שתהליך זה עלול להפוך אותם למיעוט בארץ. באמצע אוקטובר אותה שנה נתגלתה הברחת נשק יהודי בחביות מלט בנמל יפו. השלטונות הבריטיים לא הצליחו לגלות את זהות המבריחים והערבים הפלסטינים האמינו כי הנשק מיועד לארגונים צבאיים יהודיים. בלחץ ציבורי כבד, החלו המפלגות הערביות להגיש מחאות לממשלה. מפלגת "ועידת הנוער" קראה לשיתוף פעולה, ונציגי כל המפלגות, למעט מפלגת אל-איסתקלאל, הכריזו על שביתה כללית ב-26 באוקטובר 1935. בתזכיר שהגישו לממשלה, הדגישו המפלגות כי היהודים צוברים נשק ומתאמנים בו ומתכוננים למלחמה. הן תבעו מהממשלה לחפש נשק לא-חוקי אצל היהודים ולאסוף בחזרה את הנשק שנתנה בעבר ליישובים היהודיים. הצלחת השביתה על ידי פעולה משותפת של המפלגות הייתה הבסיס להקמת הוועד הערבי העליון. "ועדת נציגי המפלגות" (שכונתה "קואליציית המפלגות") המשיכה לתכנן פעולות נוספות, עדיין מתונות, אולם בנובמבר נהרגו עז א-דין אל-קסאם ושלושה מחבריו על ידי כוחות ביטחון הבריטיים. אירוע זה ליכד את הקואליציה ובעקבות ההלל לקסאם בעיתונות כגיבור לאומי, היה הציבור הערבי נתון באווירה של מתח. ב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש המפלגות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו את הפסקתה המידית של הגירת היהודים, איסור על העברת קרקע ערבית ליהודים, ו"כינון ממשלה דמוקרטית" בהתאם לברית חבר הלאומים, תוך הגשמת הסעיף בכתב המנדט המחייב את הממשלה "לפתח מוסדות ממשל עצמי". יחד עם זאת, הודגש בתזכיר כי הערבים אינם מכירים במנדט עצמו.
הוועד במרד הערבי הגדול 1936–1939 > ראשית הוועדות הלאומיות

בראשיתו של המרד הערבי הגדול הוקמו בערים השובתות ועדות לאומיות, שתפקידן היה לפקח על השביתה ולהדריך את הציבור במהלכה. היוזמה הראשונה לשביתה הייתה ב-20 באפריל 1936 ביפו ושם גם התארגנה ועדת השביתה הראשונה. אולם באותו היום קמה בשכם "ועדה לאומית", והיא זו שהייתה אחראית לקריאה הפומבית הראשונה לשביתה כללית. חבריה פנו למנהיג מפלגת אל-איסתקלאל בחיפה ולמחרת קמה גם שם "ועדה לאומית". ב-23 באפריל היו כבר ברוב הערים הערביות "ועדות לאומיות" שהנהיגו את תנועת השביתה. ההתפשטות המהירה של השביתה ברחבי הארץ ומהירות הקמת הוועדות הלאומיות מצביעות על כך שהתשתית הארגונית הונחה עוד קודם לכן. מבין שש המפלגות הערביות הפלסטיניות, הראשונים שקראו לציבור להצטרף לתנועת השביתה היו אנשי איסתקלאל. לאחר מכן הצטרפה גם המפלגה הערבית הפלסטינית ("החוסיינים") לקריאה. הנשאשיבים התנגדו בתחילה לשביתה, אולם כעבור יומיים נכנעו ללחץ הציבורי והסכימו לקיומה, מה שפתח את הדרך לקיומה של חזית מאוחדת של המפלגות שתנהל את המאבק הלאומי.
הוועד במרד הערבי הגדול 1936–1939 > הקמת הוועד הערבי העליון

הוועד הערבי העליון הוקם בתאריך 25 באפריל 1936, בעקבות לחץ עממי שהופעל על ההנהגה הערבית המסורתית.
באותו יום הגיעו לירושלים משלחות ממקומות שונים בארץ כדי לדון בצעדים הבאים במאבק. המשלחת החיפנית, שחבריה היו אנשי איסתקלאל, הציעה לכנס את הוועדות הלאומיות לוועידה ארצית, שבה תיבחר ועדה לאומית עליונה. אולם מנהיגי המפלגות האחרות דחו את הרעיון והחליטו להקים ועדה עליונה ללא בחירות.
לוועד הזה מינו עצמם ראשי שש המפלגות: ג'מאל אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית), עווני עבד אל-האדי (מזכיר הוועד, מפלגת אל-איסתקלאל), ראע'ב נשאשיבי (מפלגת ההגנה הלאומית), חוסיין אל-ח'אלידי (מפלגת הרפורמה), עבד אל-לטיף צלאח (מפלגת הגוש הלאומי) ויעקוב אל-ע'וסיין (אנ') (מפלגת ועידת הנוער). עליהם נוספו חג' אמין אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית) כיושב ראש (באותה תקופה היה המופתי של ירושלים ועמד בראש המועצה המוסלמית העליונה), אחמד חלמי פשה כ"בלתי מפלגתי" (אולם מזוהה עם "איסתקלאל"), אלפרד רוק (יווני-קתולי, המפלגה הערבית הפלסטינית) ויעקוב פראג' (יווני-אורתודוקסי, מפלגת ההגנה). אחמד חלמי עבד אל-האדי (איסתקלאל) מונה לגזבר.
ההצהרה המייסדת של הוועד התייחס לתנועה הלאומית הפלסטינית כאל "תנועת הג'יהאד הלאומי הקדוש".
פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הכרזה על המשך השביתה הכללית (שביתה של הפועלים הערבים נועדה לפגוע במשק היהודי שהיה תלוי בהם) עד שבריטניה תשנה את מדיניותה ותפסיק את ההגירה היהודית.
הדרישות היסודיות של הוועד הערבי העליון מממשלת המנדט התבססו על אלו שהוצגו בנובמבר 1935:
הפסקה כללית של העלייה היהודית
איסור העברת קרקעות מערבים ליהודים
הקמת ממשלה "לאומית" (וטניה), שתהיה אחראית בפני מועצה ייצוגית לפי יחס מספרי (שבה ישלטו הערבים בהיותם רוב האוכלוסייה).
מאז הקמתו נחשב הוועד הערבי העליון לרשות העליונה של התנועה הלאומית הפלסטינית. ה"וועדות הלאומיות" המקומיות קיבלו ממנו הדרכה לפעולותיהן, ומנגד, סיפקו לו מידע על הנעשה בשטח והציעו את הצעותיהן להמשך המאבק. אך לא תמיד קיבלו את מרותו ולפעמים פעלו על פי שיקוליהן.
הוועד במרד הערבי הגדול 1936–1939 > ועדת פיל

בתחילת נובמבר הגיעה לארץ ישראל ועדת פיל, שגבתה עדויות ברחבי הארץ.
לאחר הפסקת השביתה והאלימות, החלה הוועדה באמצע נובמבר את עבודתה. הוועד הערבי העליון כבר מינה ועדה מיוחדת, שתכין את עדויות הערבים לוועדת פיל, אולם דרש בתוקף את השעיית העלייה היהודית בזמן עבודתה, וב-4 בנובמבר החליט שיחרים את הוועדה "אם לא תושעה הגירת היהודים". שר המושבות הסכים לצמצם מאוד את מכסת רישיונות ההגירה, אולם הוועד הערבי מימש את איומו והחרים את ועדת החקירה. אולם לאחר שנשמעו קולות הקוראים לבטל את החלטת ההחרמה, וכן בלחץ המלכים הערבים, החליט הוועד הערבי העליון ב-6 בינואר 1937 לחזור בו מהחלטתו ולהופיע בפני הוועדה. סמוך לעזיבתה את הארץ, החליט אמין אל-חוסייני להופיע בפניה. הוא תבע עצמאות וגינה את המדיניות הבריטית המסייעת לטענתו ליהודים לכבוש את הארץ ולפגוע בקודשי האסלאם.
בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, ובתחילת יולי עזבו את הוועד הערבי העליון נציגי "מפלגת ההגנה הלאומית" הנשאשיבית, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג'. המרד לא ייצג מעתה את כל ערביי הארץ, אלא רק את חוגי "אסתיקלאל" והחוסיינים.
לאחר הגשת מסקנות ועדת פיל דחה אותם הוועד במסגרת ועידת בלודאן ב-8 בספטמבר 1937. רק עם פרסום הדו"ח של הוועדה, התחזקו ראשי הוועד הערבי העליון בהכרתם, כי לא יהיה מנוס מחידוש ההתקוממות. ב-26 בספטמבר נרצח בנצרת המושל בפועל של מחוז הגליל מטעם הנציב העליון, לואיס אנדרוס שנחשב אוהד לציונות. בעקבות הרצח נקטו הבריטים יד קשה כנגד הערבים.
ב-1 באוקטובר 1937 פזרה הממשלה את הוועד הערבי העליון והכריזה עליו כגוף בלתי חוקי. הוצאו פקודות מאסר נגד חבריו ומנהיגים נוספים. אחדים נאסרו וחמישה הוגלו לאיי סיישל, ובהם: ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי ואחמד חילמי עבד אל-באקי. אמין אל-חוסייני, הצליח להימלט ללבנון.
הוועד במרד הערבי הגדול 1936–1939 > ועדת וודהד (1938) וועידת השולחן העגול (1939)

בינואר 1938 פורסם מינויה של ועדת חקירה לחלוקת ארץ ישראל. ב-11 בינואר הצהיר הוועד הערבי העליון בתגובה, כי הוא נותר בעמדתו המוקיעה את החלוקה בכל צורה שהיא. ועדת וודהד הורכבה במרץ, ולפני הגעתה לארץ ישראל, קרא הוועד ב-24 באפריל (ממקומו בלבנון) לפלסטינים לא לקיים עמה שום קשר.
ב-7 בנובמבר 1938 פרסמה ממשלת בריטניה את דוח ועדת וודהד ומסרה שבכוונתה לכנס ועידה ערבית-יהודית (ועידת השולחן העגול ב-1939), שישתתפו בה גם נציגים ממדינות ערב. הממשלה סירבה להזמין את המנהיגים הפלסטינים שהיו אחראים ל"מסע הרצח והאלימות", אולם ב-15 בנובמבר הודיע הוועד הערבי העליון שהוא המייצג הבלעדי של הערבים הפלסטינים ובריטניה נסוגה מעמדתה זו. הוועד גם דרש בהודעתו שהוועידה תהיה בריטית-ערבית בלבד, ללא ייצוג ליהודים, משום ש"העם הערבי אינו מכיר ביהודים כצד לבעייתו ולא יישא-וייתן עמם על גורלו".
גולי סיישל שוחררו בדצמבר 1938 והם הגיעו לקהיר, בה התקיימו שיחות על עתיד ארץ ישראל באפריל 1939.
לאחר מלחמת העצמאות

ב-22 בספטמבר 1948 הכריז הוועד בעזה על הקמת ממשלת כל פלסטין, שלכאורה המשיכה להתקיים עד 1959 אולם הייתה חסרת השפעה לאחר שגורשה מעזה בסוף 1948 לקהיר.
בתקופת ההסתננות הפלסטינית לתוך מדינת ישראל בשנים 1949–1956, הפעילו מדי פעם אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון "קבלנים" בירדן, שהיו שוכרים חבורות פליטים או כפריים לביצוע תקיפות נגד יעדים ישראלים.
ההחלטה המשמעותית האחרונה של הוועד הייתה ב-9 בנובמבר 1959 להתחדשות המאבק הפלסטיני החלטה אשר היוותה את אחד הגורמים להקמת אש"ף. החל מאמצע 1958 החלו המצרים ללחוץ על שרידי הוועד לעזוב את מצרים, כתוצאה מכך הפסיק הוועד לפעול כמעט לחלוטין והגיע למצב בו הפעילות המשמעותית היחידה שלו הייתה פעילות שליחו באו"ם שגם היא הופסקה בתחילת 1962.
באוגוסט 1959 העביר אמין אל-חוסייני את משרדי "המוסד הערבי העליון" לסוק אל-ע'רב בביירות, לבנון.
באוגוסט 1960 הודיע ראש ממשלת עיראק, עבד אל-כרים קאסם, על הענקת 250 אלף דינר כתשלום שנתי לוועד הערבי העליון. בעקבות ביקור אמין אל-חוסייני בבגדאד ביולי 1961, נפתח בעיר משרד הוועד הערבי העליון בראשות זיאד אל־ח׳טיב. קאסם העניק למופתי סיוע כספי, שאפשר לו לנהל מנגנון הסברה, ובכלל זה להוציא לאור ביטאון של הוועד הערבי העליון, "פלסטין". במאי 1962 העניק קאסם לוועד הערבי העליון 350 אלף דינר מתקציב המדינה. לאחר הפלת משטרו של קאסם בפברואר 1963, הוקפאה פעילותו של הוועד הערבי העליון בעיראק, משרדו נסגר והתמיכה הכספית בו הופסקה.
הוועד ישב רשמית בלבנון. פירוקו הרשמי של הוועד היה רק לאחר הקמת אש"ף ביוני 1964.
אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון סירבו להשתתף בכינוס הוועידה שלו בירושלים המזרחית. הוועד הודיע: "הכינוס אינו חוקי מכיוון שאינו מייצג את העם הפלסטיני ומטרותיו".