דורה-מיטלבאו
היסטוריה > מפעל החימוש במחנה

יעודו העיקרי של המחנה הייתה ייצור הטיל הבליסטי A-4, שנקרא מאוחר יותר (למטרות תעמולה) V-2. הטילים יוצרו בתחילה בפנמינדה (Peenemünde), לחוף הים הבלטי, ובתחילת אוגוסט 1943 היו במחנה כ-3,000 אסירים (בעיקר רוסים, פולנים וצרפתים) שהובאו על ידי האס אס ממחנות אחרים. ואולם, הפצצה אווירת כבדה של בעלות הברית על פנמינדה, בלילה שבין 17 באוגוסט ל-18 באוגוסט, הביאה את ראשי המשטר הנאצי לחפש אתר אחר, מוגן יותר, לבניית הטילים.
בהרי הארץ, שבתורינגיה, במרכז גרמניה, הוכנו עוד במהלך 1936 מנהרות גדולות. המנהרות נבנו בתוך הר קונשטיין (Kohnstein) על ידי ארגון Wifo, "ארגון המחקר הכלכלי" (Wirtschaftliche Forschungsgesellschaft), והן נועדו לאחסון דלק עבור צבא גרמניה, הורמאכט. במקום נבנו שתי מנהרות ארוכות, רחבות במידה שניתן היה לבנות בתוכן מסילת רכבת ולהעביר בתוכן קרונות. המנהרות חצו את ההר מצפון לדרום, וחוברו ביניהן ב-46 מנהרות קטנות יותר, כך שנוצר מעין "סולם" של מנהרות. בדיונים שהתקיימו לאחר ההפצצה על פנמינדה, בין אדולף היטלר, ראש האס אס היינריך הימלר, ושר החימוש, אלברט שפר, הוחלט על העברת הייצור למנהרות אלו. ב-22 באוגוסט 1943 הורה היטלר על ההעברה. להפעלת המחנה הוקמה חברה אזרחית, בשם "מיטלוורק בע"מ" (Mittelwerk GmbH), שחכרה מ-WIFO את המנהרות. בדרך זו קיווה שפר לשלוט על הנעשה במקום; ואולם, הימלר לא ויתר על חלקו ומינה אחד מאנשיו, קצין האס אס בריגדפיהרר (דרגת ביניים בין אלוף-משנה לתת-אלוף) המהנדס ד"ר האנס קאמלר (Kammler) כנציגו בהקמת המחנה; קאמלר היה איש אנרגטי ושאפתן, ולמרות ששפר היה רשמית האחראי על המחנה, בפועל היה קאמלר הרוח החיה בהפעלתו.
המשך ההפצצות של בעלות הברית על התעשייה הגרמנית הניע את ההנהגה הנאצית להעביר יותר ויותר מפעלים למקומות ייצור מוגנים, כדוגמת דורה-מיטלבאו. באביב 1944 הוקם "מטה מטוסי קרב" (Jägerstab) שנועד למצוא מקומות ייצור מוגנים לייצור מטוסי קרב. בכל האזור שסביב נורדהאוזן הוקמו מפעלים תת-קרקעיים, פרויקט שנקרא "מיטלבאו"; מפעלים אלה נבנו עבור ייצור המטוסים של חברת יונקרס. בנוסף, הוקמו בהרי הארץ (שמצפון לנורדהאוזן) תשתיות למפעלי ייצור חימוש. בקיץ 1944 נוסד מטה גיילנברג (Geilenberg) שנועד להעביר לאזור תשתיות של תעשיית הדלק, ובאוגוסט הועבר למיטלבאו ייצור הטיל V-1, טיל השיוט הגרמני. כל הפרויקטים הללו יצרו דרישה גדולה לכוח אדם, דרישה שנענתה על ידי הבאת אסירים ממחנות ריכוז, וגם על ידי גיוס כפוי של עובדים מן הארצות הכבושות, שבויי מלחמה, וגם גרמנים שחויבו לעבוד במפעלים אלה.
רוב המפעלים רוכזו ברדיוס מצומצם סביב נורדהאוזן. המחנה העיקרי היה דורה-מיטלבאו, שבו היו בממוצע כ-15,000 אסירים. סביבו היו מחנות משנה רבים, שהעיקריים בהם היו:
אלריך (Ellrich), החל לפעול ב-2 במאי 1944, ובו היו כ-8,000 אסירים;
הרצונגן (Harzungen), החל לפעול ב-1 באפריל 1944, ובו היו כ-4,000 אסירים;
רוטְלֶבֶּרודֶה (Rottleberode), החל לפעול ב-13 במרץ 1944, ובו היו כ-1,000 אסירים.
בנוסף, הופעלו באזור חטיבות עבודה של האס אס, ובהן היו כ-3,000 אסירים; אסירים אלה היו מחולקים בין כמה מחנות קטנים, שעסקו בהקמת מסילת ברזל בין נורדהאוזן להרצברג.
ככל שגדל מכלול המפעלים, גדל מספר מחנות המשנה. באביב 1945 היו באזור כארבעים מחנות משנה, ובהם כ-40,000 אסירים.
קווי הייצור במיטלוורק פעלו כמעט עד תום המלחמה, בצורה חלקה למדי בקצב ייצור של כ-20 טילים ביום כ-600 טילים בחודש, כאשר תוכנן קצב ייצור 900 טילים. בנוסף, ייצרו המפעלים במקום בין נובמבר 1944 למרץ 1945 למעלה מ-6,000 טילי שיוט V-1.
מפעל מיטלוורק ייצר כ-4,575 טילי V-2. שמהם נורו כ-3,000. אלו גרמו, על פי ההערכה, ל-7,250 הרוגים. כל טיל גרם אם כן לכשני הרוגים, בממוצע, אך ייצורו של כל טיל עלה בחייהם של כששה בני אדם. רוב האסירים הועסקו בעבודות במחנות המשנה; רק 6,000 מתוך כ-40,000 אסירים הועסקו בייצור הטילים עצמם. כקומפלקס לייצור נשק, כשל מיטלבאו כליל; כמויות כלי הנשק שיוצרו בו היו מועטות מאד.