יהדות אודסה
המאה ה-19

במחצית הראשונה של המאה ה-19 חל גידול ניכר באוכלוסיית העיר ובאוכלוסיית היהודים בפרט. כך בשנות ה-40 של המאה ה-19 מנתה הקהילה היהודית של אודסה 12 אלף נפש, שהיוו כ-20% מכלל תושבי העיר. לפי מרשם אוכלוסין של 1855, היו בעיר 17 אלף יהודים, שהיוו 21.7% מכלל האוכלוסייה.
הגידול באוכלוסיית היהודים היה בעיקר בזכות הגירה יהודית משטחים אחרים ברוסיה הצארית, מגרמניה ומגליציה. חלק ניכר מהמהגרים לאודסה הגיעו מקהילת יהודי ברודי.[דרוש מקור] אוכלוסיית היהודים ההולכת וגדלה ניהלה בתי עסק ומוסדות תרבות. ענף המסחר המרכזי של יהדות אודסה בתחילת המאה ה-19 היה תבואה, סחורה שנמכרה לרוסיה ומחוצה לה.
בגלל מוצאם מערים ברוסיה ובאירופה, הפכו המהגרים היהודים באודסה למעמד הביניים ומילאו תפקיד חשוב בכלכלה ובהנהגה המקומית. לתנועת ההשכלה היה מקום בולט בקרב יהודי אודסה. ב-1826 נפתח בעיר בית ספר עברי בו לימדו מספר מקצועות כלליים (ידיעת הטבע, ידיעת הארץ, היסטוריה, חשבון, לשון עברית, לשון וספרות גרמנית, לשון וספרות רוסית, תלמוד וכתיבה תמה). כל המורים פרט למורה לרוסית היו יהודים יוצאי גרמניה ואוסטריה. ב-1828 בצלאל שטרן התמנה למנהל בית הספר. שטרן הוסיף למערכת הלימוד של בית הספר את לימודי הצרפתית וארגן בו ספרייה. ב-1834 למדו בו כ-400 בנים. ב-1835 נפתח בית הספר גם לבנות. שטרן היה ממונה גם על בית הספר לבנות ובו לימדו בשלוש כיתות לשון עברית, רוסית וגרמנית, ידיעת הכתב והחשבון, וגם מקצועות כמו תפירה ורקמה. בית הספר העברי גרם למחלוקת בין יהודים יוצאי ברודי שהעדיפו לימודים ברוח חדשה ומערבית יותר לבין יהודים מקומיים (שכונו "רוסים" לפי אברהם בר גוטלובר) שהעדיפו השכלה דתית-מסורתית בחדרים.
במהלך המאה ה-19, הפכה אודסה לעיר גדולה בתחום המושב. הנסיך מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב, שהיה המושל של שטחי אוקראינה, תמך בקהילה היהודית והתנגד לחלוקת היהודים ל"שימושיים" (Полезный еврей פולזני יבראיי) (אנ') ו"לא שימושיים". תקופת כהונתו (1825–1856) מכונה לעיתים "תור הזהב של אודסה".
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נפתח בעיר בית הכנסת הברודאי (אנ') על ידי יוצאי קהילת ברודי (לא לבלבל עם בית הכנסת של ברודסקי בקייב). בית הכנסת עבר לבניין חדש ב-1863, בניין הנמצא ברשות הקהילה היהודית כיום. בית הכנסת הברודאי היה בית כנסת אורתודוקסי, אך הונהגה בו נגינת עוגב, ולחזן התלוותה מקהלה מעורבת של גברים ונשים, ונשים אף קיבלו תפקיד סולו. החזן המפורסם פנחס מינקובסקי היה החזן של בית הכנסת, כנראה עד שנת 1922, שאז עזב לאמריקה. עמיתו וממשיך דרכו בחזנות בבית הכנסת היה דוד נובאקובסקי.
יהודים רבים מאודסה למדו במוסדות להשכלה גבוהה ברוסיה. כך ב-1853 למדו בגימנסיה השנייה של סנט פטרבורג 52 סטודנטים יהודים מאודסה. מקס ליליינטל, שביקר באודסה ב-1842, התקבל בברכה על ידי תושבי העיר המשכילים. בשנות ה-60 של המאה ה-19 אודסה הייתה לאחד המרכזים החשובים של תנועת ההשכלה באימפריה הרוסית. בעיר יצאו לאור מספר עיתונים וז'ורנלים ברוסית וביידיש שנועדו לקהל היהודים, בהם רסבייט (רו'), ציון (רו'), דיין (רו'), קול מבשר והמליץ.
בשנת 1863 למדו 128 סטודנטים יהודים בגימנסיות השונות באודסה. בשנות ה-70 וה-80 מספר התלמידים היהודים בגימנסיות הלך ועלה עד שנבלם על ידי הנהגת נומרוס קלאוזוס ב-1887, על פיו הוגבל אחוז היהודים שמוסד להשכלה רשאי לקבל. כך בשנים 1887–1891 אחוז היהודים בקרב הלומדים ירד ב-48%.
בשנת 1871 התרחש אסון קריסת המקווה באודסה, בו נהרגו שש נשים. העיתונאי אלכסנדר הלוי צדרבוים האשים באסון זה את ראשי ההנהגה הדתית של אודסה, שנהגו לטענתו ברשלנות.
לקראת סוף המאה, התושבים היהודים היוו אחוז גדול מאוד מכלל מתושבי אודסה. נכון למרשם האוכלוסין משנת 1892, התגוררו באודסה 112,00 יהודים, שהיו 32.9% מכל תושבי העיר. חלק גדול מתוכם למדו בבתי ספר ובמוסדות השכלה גבוהה. נכון ל-1897 היו רשומים 10,332 תלמידים יהודים במוסדות הלימוד השונים.
עם זאת, מרבית היהודים בעיר היו במצב סוציו-אקונומי נמוך מאוד, דבר שגרם לעלייה בפשיעה בקרב היהודים. באודסה התפתחו כנופיות גנבים ועבריינים שונים, שחלק גדול מהן כלל יהודים. כך ניתן לציין את הכנופיה של השודד מישקה יפונצ'יק ואת הגנבת המפורסמת סופיה בלוושטיין (רו').