stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיטר בירד
חיים אישיים

כצאצא למשפחות אמריקאיות מכובדות ומבוססות משני הצדדים, בירד היה אחד משלושה בנים שנולדו לרוזאן הואר בירד ואנסון מקוק בירד ג'וניור. סבא רבא שלו, ג'יימס ג'רום היל, ייסד את מסילת הרכבת הצפונית הגדולה בארצות הברית בסוף המאה ה-19. לאחר שהשיג את הונו בעסקי הרכבות, ג'יימס ג'רום היל היה פטרון גדול לאמנויות. כל היורשים שלו נחשפו לאוספים גדולים או החזיקו בבעלותם, דבר שככל הנראה השפיע מאוד על עניינו של בירד באמנות ויופי.
בירד מצא כי מוסד הנישואין סבוך וחונק:
מוסד הנישואים צריך להיבחן בשנית, לאור הקלטסרופוביה המוחצת (שבו). זהו מוסד שהומצא למען המשפחה והילדים, אבל מבחינה ביולוגית הוא מאוד לא טבעי. זהו מזוכיזם ועינויים בצורה מאורגנת.
עם זאת, התחתן שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה מרי "מיני" אוליביה קוצראן קושינג (לימים הגברת ג'יימס ג'יי קולמן ג'וניור), דמות חברה, נכדתו של מעצב האופנה הווארד גרדינר קושינג, ועוזרת לשעבר של מעצב האופנה אוסקר דה לה רנטה. הם נישאו בשנת 1967 בניופורט, רוד איילנד והתגרשו שלוש שנים אחר כך.
לאחר מכן הוא היה נשוי לשריל טיגס (נשואה לשעבר לסטנלי ג'ון דרגוטי), דוגמנית האופנה, משנת 1981 עד 1984.
אשתו האחרונה הייתה נאג'מה חאתום, בת של שופט אפגני, שלה נישא בקניה בשנת 1986. לזוג נולדה בת אחת, זארה (ילידת 1988), עבורה נכתב ספרו, סיפורי זארה.
בין בנות הזוג שלו נמנו גם קנדיס ברגן ולי רדיזוויל, אחותה של ג'קלין קנדי אונסיס.
בשנת 1996 פגע בו פיל שניגח את רגלו הימנית. לאחר שהגיע לבית החולים ללא דופק וכמעט גם איבד את ראייתו, קם לתחייה וניצל.
בירד התיידד ובמקרים מסוימים שיתף פעולה עם אמנים רבים, בהם אנדי וורהול, אנדרו וייאת', פרנסיס בייקון, קארן בליקסן, טרומן קפוטה, ריצ'רד לינדנר וסלבדור דאלי. הוא גם צילם אנשים רבים ידועים אחרים. בשנת 1963, הופיע בעירום סרט "Hallulujah the Hills" של אדולפס מקאס שהוצג בפסטיבל הקולנוע הראשון בניו יורק.
מוות

ב-31 במרץ 2020, בירד, שסבל מדמנציה ובעיות בריאות לאחר שבץ מוחי, נדד מביתו במונטאוק, לונג איילנד, אך לא אותר למרות חיפושים נרחבים.
ב-19 באפריל נמצאה גופתו של בירד על ידי צייד באזור מיוער בצפונה בפארק "מחנה הגיבור" במונטוק פוינט שבניו יורק. נכון ל-20 באפריל 2020 לא נקבעה סיבת מוות.
פרסומים > ספרים נבחרים

Graham, Alistair, and Beard, Peter (1973). Eyelids of Morning: The Mingled Destinies of Crocodiles and Men. Greenwich, CT: New York Graphic Society. ISBN 0-8212-0464-5
Beard, Peter; and Gatura, Kamante (1975). Longing for Darkness: Kamante's Tales from Out of Africa. New York: Harcourt Brace Jovanovich. ISBN 0-15-153080-7
Beard, Peter (2004). Zara's Tales: Perilous Escapades in Equatorial Africa. New York: Knopf. ISBN 0-679-42659-0
Beard, Peter (1965). The End of the Game. New York: Viking Press.  Reprinted New York: Doubleday, 1977.  Japan: Camera Manichi, 1978.  Germany: Taschen, 2008.  ISBN 978-3-8365-0530-7
Beard, Peter; Beard, Nejma; Edwards, Owen; Aronson, Steven M.L. (2008). Peter Beard (Collector's Edition). Germany: Taschen, 2006. (Art Edition) Germany: Taschen, 2007.  (Trade Edition) Germany: Taschen, 2008, 2013, and 2020. ISBN 978-3-8365-7742-7
Beard, Peter; Paul Theroux.  50th Anniversary Edition of The End of the Game.  Taschen.  ISBN-978-3-8365-5547-0
פרסומים > קטלוגים

Beard, Peter (1993). Diary: From a Dead Man's Wallet: Confessions of a Bookmaker. Japan: Libroport Publishing Co., Ltd. ISBN 978-4-8457-0791-1
Beard, Peter, and Caujolle, Christian (1996). Peter Beard: Photo Poche #67. Paris: Centre national de la photographie, ISBN 2867541034
Beard, Peter (1997). Oltre la fine del Mondo. Milan: Grafiche Milani.
Beard, Peter (1998). Beyond the End of the World. Milan: Universe Publishing (a division of Rizzoli International Publications, Inc.).  ISBN 978-0-7893-0147-5
Beard, Peter (1999). Peter Beard: Stress & Density. Vienna: KunstHausWien, Museums Betriebs Gesellschaft, mbH. ISBN 978-3901247071
Beard, Peter (1999). Peter Beard: Fifty Years of Portraits. Santa Fe, NM: Arena Editions. ISBN 1-892041-15-4
פילמוגרפיה > סרטים תיעודיים המציגים את פיטר בירד

Geldzahler, Henry (1975).  Francis Bacon: Recent Paintings.  Interview with Francis Bacon by Peter Beard.  New York: The Metropolitan Museum of Art.
Bowermaster, Jon (1993). The adventures and misadventures of Peter Beard in Africa. Boston: Bulfinch Press, 1993. ISBN 0-8212-1907-3
לקריאה נוספת

Geldzahler, Henry (1975).  Francis Bacon: Recent Paintings.  Interview with Francis Bacon by Peter Beard.  New York: The Metropolitan Museum of Art.
Bowermaster, Jon (1993). The adventures and misadventures of Peter Beard in Africa. Boston: Bulfinch Press, 1993. ISBN 0-8212-1907-3
הערות שוליים

1 2  "Peter Beard Studio" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-04-16.
↑  "Taming Peter Beard". NYMag.com. נבדק ב-2018-01-08.
1 2 3 4  Beard, Peter (2013). Peter Beard (Collector's ed.). Germany: Owen, & Aronson. ISBN 978-3-8365-3088-0.
↑  Beard, Peter (1965). The End of the Game. New York: Viking Press. ISBN 978-3-8365-0530-7.
↑  Enright, Robert (2002). "The Consummate Fragmentarian". Modern Painters Magazine.
1 2  Fox, Margalit (2020-04-19). "Peter Beard, Wildlife Photographer on the Wild Side, Dies at 82". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-04-20.
↑  Kinsella, Eileen (3 בפברואר 2017). "Actor David Spade Sues Photographer Peter Beard for Failure to Authenticate a Work". Artnet.com. נבדק ב-3 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Vanamee, Norman (20 באפריל 2020). "Peter Beard Romanced Lee Radziwill and Partied with the Rolling Stones. He Was Also a True Original". Town & Country. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Bennetts, Leslie. "African Dreamer". Vanity Fair.
↑  "James Coleman obituary".
↑  "Minnie Cushing and Peter Beard Wed in Newport; A Bridal Party of 21 Attend Couple at Historic Church Twin Flower Girls". timesmachine.nytimes.com.
↑  Klemesrud, Judy (9 בנובמבר 1975). "The Self‐Described 'Pathetic Person'". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nature Lovers Peter Beard and Cheryl Tiegs Leave Wildlife Behind for the Newlywed Game". PEOPLE.com.
↑  Gross, Michael, "The Dawn of the Supermodel", New York Magazine, Apr 3, 1995, pp 40+
↑  "Photographer Peter Beard's Legacy". New York Magazine.
↑  Beard, Peter (2004). Zara's Tales: Perilous Escapades in Equatorial Africa. New York: Knopf. ISBN 0-679-42659-0.
↑  Fox, Margalit (19 באפריל 2020). "Peter Beard, Wildlife Photographer on the Wild Side, Dies at 82". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Alec Baldwin with Peter Beard: The Elephant Attack". American Suburb X. בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   Peter Beard Missing, Search Underway in Montauk
↑  Stowe, Stacey (19 באפריל 2020). "Peter Beard's Family Confirms His Death". The New York Times. nytimes.com. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fox, Margalit (20 באפריל 2020). "Peter Beard, Wildlife Photographer on the Wild Side, Dies at 82". nytimes.com. נבדק ב-20 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Celebrity Wildlife photographer Peter Beard found dead near his home". Associated Press. 20 באפריל 2020 – via Yahoo!. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422332005171  BIBSYS: 90967281  BnF: cb121394920 (data)  CiNii: DA04884541  GND: 119178397  ICCU: TO0V402922  ISNI: 0000 0001 1877 9196  LCCN: n87892249  NDL: 00432627  NKC: xx0142027  NTA: 17304221X  PIC: 16843  RKD: 216669  SELIBR: 343551  SNAC: w6rr2khr  SUDOC: 029855993  ULAN: 500386487  VIAF: 73890018   WorldCat (עם VIAF): 73890018
אסתר בירנבאום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביוני 1928 
 פטירה:  13 באפריל 1948 (בגיל 19) 
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה תחרותית 
 
אסתר (אמי) בירנבאום (23 ביוני 1928 – 13 באפריל 1948) הייתה שחיינית ארץ ישראלית, סגנית אלופת ארץ ישראל (1946 ו-1947) במשחה ל-100 מטר חזה. נהרגה בשיירת הדסה.
ביוגרפיה

בירנבאום נולדה וגדלה בווינה, אוסטריה, בתם של אוללי וריכרד בירנבאום. אביה היה עורך דין. בשנת 1939, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, עלתה לארץ ישראל לבדה, במסגרת עליית הנוער והתגוררה אצל קרובים ומכרים בתל אביב. למדה בבית-הספר תל-נורדאו בתל אביב ובבית הספר התיכוני למסחר, במגמה ריאלית, לאחר שקיבלה מלגת לימודים. היא הייתה חברה בארגון המתמטיקאים בארץ ישראל. לאחר מלחמת העולם השנייה התברר לה שהוריה נרצחו במחנה ריכוז ביוגוסלביה. היא השתתפה בקורסים חיילות גיוס מיוחד (חג"ם) בכפר ויתקין, בגדנ"ע ובחי"ש של הגנה.
בירנבאום התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד. באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה 1946 זכתה בירנבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה, אחרי רות המרמן שקבעה תוצאה של 1:42.4 דקות ולפני שטרימר, שתיהן חברותיה למועדון השחייה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בחולון בנובמבר 1947 זכתה בירנבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה, אחרי רות המרמן (1:45.8 דקות).
היא התקבלה ללימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר החלטת העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה היא השתתפה בשמירה בעיר העתיקה בירושלים ובהר הצופים. בהמשך היא צורפה לפלוגת סטודנטים שהועברה לחיל מדע (חמ"ד) בירושלים.
ב-22 בפברואר 1948 הוצאה בירנבאום מתחת להריסות הבתים ללא פגע בפיגוע ברחוב בן-יהודה, אך כחודש ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-13 באפריל היא נהרגה בשיירת הדסה, שהותקפה על ידי מארב ערבי בשייח' ג'ראח בדרך להר הצופים. היא ישבה באחד משני האוטובוסים שהועלו באש על ידי הערבים.
בירנבאום נקברה בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה, מאחר שגופתה לא זוהתה.
הנצחה

במשך כארבעה עשורים נערך מפעל העשרה בבריכת גלי גיל ברמת גן, שכלל תשע תחרויות שחייה ומשחק כדורמים לזכרם של עשרה מהרוגי מלחמת העצמאות שחייני מכבי. המשחה ל-100 מטר חזה נערך לזכרה, המשחה שבו הצטיינה.
הערות שוליים

↑  תחרויות אליפות א"י בשחית בוגרים לשנת 1946, המשקיף, 13 באוקטובר 1946
↑  שחיה - התחרויות על אליפות ארצות בחולון, בארת הארץ, 2 בנובמבר 1947
↑  מיכאל, זיכרון לנופלים - אסתר (אמי) בירנבאום, אתר הארץ, 19 ביולי 1948
↑  הנעדרים משואת השיירה ל"הדסה", הצופה, 16 באפריל 1948
↑  אליעזר רואי, סקירה שבועית - מפעל העשרה בשחיה, דבר, 21 ביולי 1950
קבר אחים של חללי שיירת הדסה בבית הקברות סנהדריה בירושלים
מסילת הברזל ברלין-בגדאד

תוואי המסילה מקוניה לבגדאד (באדום בולט), מקונסטנטינופול לקוניה ומחלב למסילה החג'אזית (בארגמן דק)
המסילה ב-1910 לערך
תחנת הרכבת בקוניה, 1904
גשר בגבול טורקיה–סוריה
מסילת הברזל ברלין-בגדאד (בטורקית: Bağdat Demiryolu; בגרמנית: Bagdadbahn; בצרפתית: Chemin de Fer Impérial Ottoman de Bagdad; בערבית: سكة حديد بغداد), הייתה תוכנית של האימפריה הגרמנית לסלילת מסילת ברזל מברלין לבגדאד דרך וינה, בלגרד, ניש, סופיה וקונסטנטינופול, במטרה להקל את חדירת ההשפעה הכלכלית והפוליטית הגרמנית ללב האימפריה העות'מאנית ולחבר בין לב אירופה (ואף נמל המבורג בים הצפוני) לבין המפרץ הפרסי ושדות הנפט שלו, תוך עקיפת תעלת סואץ (שהייתה בשליטה בריטית). התוכנית התחלקה לשימוש במסילה שהושלמה עוד בשלהי המאה ה-19 עד קונסטנטינופול ומסילה חדשה ("המסילה הטורקית") שתיסלל דרך אסיה הקטנה והמדבר הסורי עד בגדד. מיזם המסילה הטורקית החל ב-1903. ערב מלחמת העולם הראשונה הושלמו כ-640 ק"מ מתוך ה-1,600 המתוכננים ועד 1915 נסללו עוד כ-150 ק"מ. החלק האחרון של המסילה הונח בסוף שנות ה-30 והרכבת הראשונה נסעה בו רק ב-1940. המסילה קיימת עד ימינו ובחלקים שלה פועלת תנועת רכבת סדירה.
המסילה כגורם לפרוץ מלחמת העולם הראשונה

המסילה נחשבת לאחד הגורמים למלחמת העולם הראשונה. המסילה, שהוקמה כמיזם כלכלי, הפכה למרכיב במדיניות הגרמנית שנודעה בשם "הדחף למזרח" (Drang Nach Osten) שבמסגרתו סיוע גרמני נרחב לאימפריה העות'מאנית בתחומי הכלכלה, הביטחון והתרבות על מנת לבסס בה השפעה גרמנית אזורית. ערב מלחמת העולם הראשונה תפסה בריטניה את המסילה, בעיקר את החיבור הישיר בין ברלין למפרץ הפרסי כ"אקדח המכוון לרקתה של הודו". המסילה יכלה גם להוות גשר בין גרמניה לבין מושבותיה במזרח אפריקה הגרמנית ללא הבקרה הבריטית בתעלת סואץ. מבחינת גרמניה חייב שלום המסילה שתעבור בטריטוריות ידידותיות, כלומר שגם סרביה וגם בולגריה יהיו תחת שליטת כוחות ידידותיים לגרמניה (האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, בהתאמה). הקשר בין גרמניה למרכז האימפריה העות'מאנית הצטייר בעיני האימפריה הרוסית כאיום על האינטרסים שלה באזור הים השחור והקווקז.
כך הפכה המסילה לאיום גרמני על מאזן הכוחות באזור המזרח התיכון והקווקז וחיזקה את ההסכמה המשולשת בין בריטניה, צרפת ורוסיה לבלימת ההתפשטות האימפריאליסטית הגרמנית הבלתי-מבוקרת. בנוסף, הפכה המסילה את סרביה לשטח בעל חשיבות אסטרטגית לגרמנים ולפיכך לא יכלה גרמניה להרשות חוסר-יציבות במדינה ודרבנה את אוסטרו-הונגריה לאכוף שקט באזור בכל מחיר.
רקע

זמן קצר לאחר שרכבת האוריינט אקספרס הסיעה את נוסעיה הראשונים דרך הבלקנים לקונסטנטינופול ב-1888, קיבל סינדיקט גרמני ממומן על ידי בנקאים גרמנים בראשות קבוצת דויטשה בנק, אישור ממנהיגי האימפריה העות'מאנית לסלול את מסילת ההמשך בתוואי קונסטנטינופול-אנקרה-קוניה. הקו הושלם ב-1896. ב-1899 הורחב הזיכיון לסלילת המשך המסילה דרך אדנה וחלב לבגדאד ומשם לבצרה שבמפרץ הפרסי ושדות הנפט של כרמאנשאה באיראן. מחלב תוכנן חיבור לקו המסילה החג'אזית. על סלילת המסילה התמודדו חברות מרוסיה, צרפת ובריטניה, אך ההצעה הגרמנית זכתה. חלק ממסע השתדלנות הגרמני כלל את מסע וילהלם השני לארץ ישראל והכתרתו כ"מגן האסלאם" על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני.
עד 1915

המסילה הונחה בקצב מהיר למדי של מייל ביום. עד סוף 1915 נסלל כל הקטע המסילתי החוצה את אסיה הקטנה עד למרגלות הרי הטאורוס כ-80 ק"מ מדיארבקיר. כן נסללו עד אז קטעי נציבין-חלב ותיכרית-כות ונותרו עוד 480 ק"מ לסלול על מנת לחבר את חלקי המסילה בשטחים ההרריים. הקשיים הטכנולוגיים וההנדסיים האובייקטיביים, יחד עם הצורך בהפניית משאבים לחזיתות המלחמה השונות והתפתחות המערכה במסופוטמיה באזור סלילת הקצה המזרחי של הקו חייבו את נטישת העבודות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה

אף על פי שחוזה ורסאי שלל מגרמניה כמדינה את הזכויות על המסילה, העביר הדויטשה בנק את החזקותיו לבנק בשווייץ ולפיכך התקיימה המשכיות כלכלית שאיפשרה את המשך העבודות. התמוטטות האימפריה העות'מאנית שינתה את מפת השליטה באזור. הצבא הבריטי סלל את הקו בגדד-בצרה. ממשלת המנדט הצרפתי על סוריה שלטה על חלקה המרכזי של המסילה. ב-1923 העניקו שלטונות טורקיה העצמאית חוזה לפיתוח ותחזוקת המסילה שבשטחם לחברה אמריקאית. ב-1930 הונח גשר על החידקל, שאיפשר סלילת כביש בין נציבין לכירכוכ. כך התאפשר לנוסעי הרכבת לעבור בין הערים בכביש באמצעות שירות אוטובוסים. עם קבלת עצמאותה ב-1936 השלימה עיראק את המסילה לכל אורכה.
ב-15 ביולי 1940 נסעה הטאורוס אקספרס (Taurus Express) מאיסטנבול לבגדד. השלמת מסע שלם מאירופה לא התאפשר עקב מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת

מרטין גילברט, The Routledge Atlas of the First World War, ‏2008 מפה 4
הערות שוליים

↑  הערך על המסילה במילון למונחי ביטחון
↑  אב"א אחימאיר, ברלין בגדד, חרות, 4 באוגוסט 1950
| המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| כללי | מסילת הברזל ברלין-בגדאד | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| קרבות | 1914: קרב בצרה • קרב אל-קורנה 1915: קרב שוויבה • קרב עמארה • קרב נאסריה • קרב א-סין • קרב קטסיפון 1916: המצור על כות • קרב שייח' סעד • קרב ואדי • קרב אום-אל-האנה • קרב דוג'יילה 1917: קרב כות השני • כיבוש בגדאד • קרב סאמארה • קרב רמאדי הראשון • קרב רמאדי השני 1918: קרב חאן בגדאדי • קרב שרקט • האוטונומיה של נג'ף במלחמת העולם הראשונה | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| יחידות | צבא בריטניה: הצבא הבריטי • חיל המשלוח ההודי • הדיוויזיה השלישית "לאהור" • הדיוויזיה השישית "פונה" • הדיוויזיה השביעית "מירוט" • הדיוויזיה ה-12 ההודית • הדיוויזיה ה-13 "המערבית" • הדיוויזיה ה-14 ההודית • הדיוויזיה ה-15 ההודית • הדיוויזיה ה-17 ההודית • הדיוויזיה ה-18 ההודית הצבא העות'מאני: הארמייה השישית | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אישים | צבא בריטניה: ג'ון ניקסון • צ'ארלס טאונסנד • ג'ורג' פרדריק גורינג • פרסי לייק • פנטון איילמאר • פרדריק סטנלי מוד • ג'ורג יאנגהאזבנד • אלכסנדר קוב • ויליאם מרשל הצבא העות'מאני: אנוור פאשה • קולמר פון דר גולץ • נוראדין איברהים פאשה • סולימאן אסקרי ביי • חליל כות • מוסה קזם קראבקיר • עלי איחסן סביס • איסמעיל האקי ביי (אנ') | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אתרים | אנדרטת בצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד • בית הקברות הצבאי הבריטי בכות • שער הודו | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| תוצאות | הפסקת האש של מודרוס • הסכם סוור | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4004238-8  LCCN: n88254154  TDVİA: bagdat-demiryolu  VIAF: 168180507   WorldCat (עם VIAF): 168180507
שרלוט ריי

| --- | --- |

שרלוט ריי בטקס פרסי האמי של 1988
 לידה:  22 באפריל 1926 מילווקי, ארצות הברית 
 פטירה:  5 באוגוסט 2018 (בגיל 92) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק 
 השכלה:  University of Southern California Northwestern University
 תקופת הפעילות:  1954–2015 (כ־61 שנים) 
 בן או בת זוג:  ג'ון סטראוס 
 מספר צאצאים:  2 
 
שרלוט ריי לובוטסקי (באנגלית: Charlotte Rae Lubotsky; ‏22 באפריל 1926 – 5 באוגוסט 2018) הייתה שחקנית אופי וזמרת אמריקאית עם קריירה שהתפרשה מעל לשישים ושש שנים.
ריי נודעה בעיקר בזכות הדמות עדנה גארט אותה היא גילמה בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח", ובסדרת הספין-אוף שלה "עובדות החיים". על תפקיד זה היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים ולפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה ב-1982. בנוסף לקריירת המשחק בטלוויזיה ריי שיחקה לאורך השנים גם בסרטים, דיבבה דמויות שונות בסרטי וסדרות טלוויזיה, והייתה שחקנית תיאטרון.
ביוגרפיה

שרלוט ריי לובוטסקי נולדה ב-22 באפריל 1926 בעיר מילווקי אשר במדינת ויסקונסין שבארצות הברית למהגרים היהודים רוסים אסתר ומאיר לובוטסקי. אביה היה בעל עסק צמיגים קמעונאי. אמה הייתה חברת ילדות של ראש ממשלת ישראל לעתיד גולדה מאיר. לריי היו שתי אחיות והיא הייתה הילדה האמצעית במשפחתה. בשנת 1936 עברה המשפחה לגור בבית פרטי בעיר שורווד שבוויסקונסין. בשנת 1944 ריי סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון שורווד.
ריי למדה באוניברסיטת נורת'ווסטרן והפסיקה את לימודיה בהמשך על מנת להתמקד בקריירת המשחק לפני שהיא הספיקה לסיים את התואר. במהלך תקופת הלימודים באוניברסיטה היא הכירה את חברתה השחקנית קלוריס ליצ'מן. שנים רבות לאחר מכן, ליצ'מן תחליף את ריי כשחקנית בשתי העונות האחרונות של קומדיית המצבים "על טעם ועל ריח". באוניברסיטה היא הכירה גם מספר אנשים שיהפכו בהמשך לאנשים בולטים בתעשיית הבידוק האמריקנית, בהם אגנס ניקסון, צ'רלטון הסטון, פול לינד, ג'רלד פרידמן, קלוד אקינס והמשורר שלדון הארניק. בראיון לתוכנית "Milwaukee Talks" ב-2016 היא סיפרה על החלטתה להופיע בטלוויזיה ביצירות דרמטיות בלבד: "כשהתחלתי, רציתי להיות שחקנית רצינית, מעולם לא חשבתי שאכנס לתחום הקומדיה". כשאיש רדיו אמר לה ששם משפחתה לא יתאים למקצוע, היא החליטה להשתמש בשם במה אשר לא כולל את שם משפחתה המקורי, למורת רוחו של אביה.
ביוגרפיה > קריירה > משחק

ב 1954, עשתה ריי את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בפרקים של הסדרות "Look Up and Live" ו־"The United States Steel Hour". בעקבות כך היא לוהקה לתפקידים במגוון תוכניות דומות אחרות כמו "שעת הקומדיה של קולגייט", "תיאטרון ארמסטרונג סירקל", "תיאטרון הטלוויזיה של קראפט" ועוד.
פריצת הדרך הגדולה שלה הייתה כאשר לוהקה לשחק בקומדיית המצבים "Car 54, Where Are You?" אשר שודרה במקור בין השנים 1961 עד 1963. בסדרה היא גילמה את דמותה של סילביה שנאוצר, אשתו של השוטר ליאו שנאוצר.
בהמשך ריי שיחקה תפקידים נוספים בסדרות רבות, בהם "ספינת האהבה", "משפחת פרטרידג'", "רצח במשיכת קולמוס", ו"הכל נשאר במשפחה". בינואר 1975 ריי הפכה לחברת צוות קבועה בנבחרת השחקנים בקומדיית המצבים של נורמן ליר " Hot l Baltimore" אשר שודרה ברשת ABC. באותה התקופה ריי שיחקה גם בעונה מוקדמת של סדרת הטלוויזיה "רחוב סומסום" בתפקיד מולי, הגברת מהדואר.
בשנת 1976 ריי שיחקה בסדרה "The Rich Little Show".
ביוגרפיה > קריירה > על טעם ועל ריח

בשנת 1978 רשת NBC הפסידה גם ל-CBS וגם ל-ABC במדרוג של הסיטקום שלה, ופרד סילברמן, שהיה מנהל ברשתות הטלוויזיה CBS, ABC ו־NBC, התעקש שהמפיק והתסריטאי נורמן ליר יפיק את סדרת הטלוויזיה "על טעם ועל ריח". מאחר שריי הייתה אחת השחקניות האהובות על ליר (בנוסף לסדרה הוט בולטימור, היא הופיעה גם בפרק של "הכל נשאר במשפחה" בשנת 1974), הוא החליט שהיא תקבל את תפקיד עוזרת הבית, עדנה גארט, והיא הייתה שחקנית ראשית ביחד עם קונרד ביין בכל 24 הפרקים בעונה הראשונה של הסדרה. בפרק שנקרא "בית הספר לבנות", גברת גארט מתבקשת לעזור בבית הספר הפרטי "איסט לייק" לבנות של קימברלי דראמונד (השחקנית דיינה פלטו). בסוף הפרק, גברת גארט מחליטה לחזור לעבודת משק הבית שלה במעון דראמונד.
ביוגרפיה > קריירה > שירה

ב-1955 היא הוציאה את אלבום הסולו הראשון (והיחיד) שלה בשם: Songs I Taught My Mother. באלבום היו שירים מאת המשוררים והמלחינים ורנון דיוק, קול פורטר, רודג'רס והארט ומארק בליצשטיין ועוד.
היא הופיעה ברביו של בן באגלי The Littlest Revue ב-1956 והופיעה לצד הזמרים ג'ואל גריי ותמי גריימס, בין היתר, ושרה שירים של שלדון הארניק, ורנון דיוק, צ'ארלס סטרוס ולי אדמס, בפרודיה על זמרת האופרה הלן טראובל, במופע מועדון לילה של טראובל בלאס וגאס ועוד.
מאוחר יותר הקליטה עם רוג'רס והארט, סיי יאנג וארתור סיגל, את השיר "Everybody Loves You (When You Sleep)" וביצעה דואטים נוספים. היא זכתה לשתי מועמדויות לפרס טוני במהלך הקריירה שלה בברודוויי: הראשונה בשנת 1966 עבור השחקנית הטובה ביותר במחזמר והשנייה ב 1969 עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה.
ביוגרפיה > קריירה > תיאטרון

כשחקנית במה מאז שנות ה-50 של המאה העשרים, ריי הופיעה בתיאטראות ברודוויי בהפקה של המחזה מאת ברטולד ברכט (1952) אופרה בגרוש ובמחזות נוספים בשנים 1954, 1956 ו-1965. בשנת 1973 היא שיחקה את התפקיד של Southern Comfort במחזמר "וויסקי" של המחזאי טרנס מקנאלי בתיאטרון סנט קלמנטס אוף-ברודוויי ובשנת 1999 במונולוגים מהווגינה
חיים אישיים

ריי נישאה למלחין ג'ון שטראוס ב-1951. באמצע שנות ה-70, הוא הצהיר שהוא ביסקסואל והזוג התגרש ב-1976. שטראוס מת ב-2011 בגיל 90 בעקבות מאבק ממושך במחלת פרקינסון. לריי ושטראוס נולדו שני בנים לורנס, מורה בתיכון, ואחיו הבכור אנדרו (1955–1999) שסבל מאוטיזם ואפילפסיה.
ריי הצטרפה לאלכוהוליסטים אנונימיים בתחילת שנות ה-70. הארגון הפך לחלק חשוב מחייה האישיים. באפריל 2017, כשהייתה בת 91, חשפה כי חלתה בסרטן עצמות וכי החלימה שבע שנים לפני כן מסרטן הלבלב. נפטרה בביתה בלוס אנג'לס, ב-5 באוגוסט 2018 בגיל 92.
הערות שוליים

↑  "TV icon brings cabaret act to town". Jewishsf.com. 21 בנובמבר 2007. נבדק ב-5 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Notice of death of Rae's brother-in-law, Dr. Jules Levin, the widower of her elder sister, Beverly (אורכב 15.12.2013 בארכיון Wayback Machine)
↑  Shorewood High School (Wisconsin), Academic Dictionaries and Encyclopedias (באנגלית)
↑  "Charlotte Rae Talks". Milwaukee Talks. 9 במרץ 2016. נבדק ב-30 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rossi, Rosemary (5 באוגוסט 2018). "Charlotte Rae, Mrs Garrett in '80s Sitcom 'The Facts of Life,' Dies at 92". TheWrap (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-6 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Carey, Matthew (25 ביוני 2016). "TV Academy marks 70th anniversary with star-studded celebration". Los Angeles Daily News (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-6 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rosemary Rossi, Charlotte Rae, Mrs Garrett in '80s Sitcom 'The Facts of Life,' Dies at 92, TheWrap, ‏2018-08-06 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Tom and Jerry: The Movie (1993) | Cast and Crew". AllMovie. RhythmOne, LLC. נבדק ב-20 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  'Facts of Life' Star Charlotte Rae on Learning Her Husband Was Bisexual, Entertainment Tonight (באנגלית אמריקאית)
↑  ABC News (2011-04-12), 'The Facts of Life' Cast Reunites on 'GMA' (04.12.11), נבדק ב-2024-11-24
↑  Songs I Taught My Mother - Charlotte Rae | Album | AllMusic (באנגלית), נבדק ב-2024-11-24
↑  playbill.com
1 2  Productions Renting the Lucille Lortel Theatre EDIA Policy - Lucille Lortel Theatre, ‏2021-12-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Charlotte Rae Opens Up About Body Shaming on 'Facts of Life' Set, Ex-Husband's Bisexuality". ETOnline.com. 14 באוקטובר 2015. נבדק ב-10 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ravitz, Justin (21 בינואר 2013). "Charlotte Rae, Facts of Life Star: My Husband Was Gay, Cheated on Me". Usmagazine.com. נבדק ב-5 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Propst, Andy (17 בפברואר 2011). "Composer and Sound Editor John Strauss Dies at 90". נבדק ב-21 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Buck, Jerry (12 באפריל 1982). "Paul Lynde Helped Charlotte Rae". Associated Press via The Free Lance–Star. נבדק ב-21 בינואר 2013. Miss Rae, the divorced mother of two grown sons... {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fox, Margalit (17 בפברואר 2011). "John Strauss, Composer of 'Car 54' Theme, Dies at 90". The New York Times. נבדק ב-24 בפברואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Charlotte Rae: Biography". TVGuide.com. נבדק ב-21 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  רן בוקר, כוכבת "עובדות החיים" מתה בגיל 92, באתר ynet, 6 באוגוסט 2018
↑  Haring, Bruce. "Charlotte Rae Dies: House Mother On "The Facts of Life" Was 92". Deadline Hollywood. נבדק ב-5 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297828705171  BIBSYS: 9026625  BnF: cb14218488j (data)  GND: 134786181  ISNI: 0000 0000 7880 1941  LCCN: n87922149  MusicBrainz: dce6ff3b-6df0-4213-a19f-dfdcce33dd25  SNAC: w6fn181j  VIAF: 38447754   WorldCat (עם VIAF): 38447754 
ריי בשנת 2012