stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות נאנבאן

ספינת נאנבאן מגיעה לחופי יפן. ציור מן המאה ה-16. ענני הזהב הם טיפוסיים לפרגודי נאנבאן.
קאראק נאנבאן- ספינה פורטוגזית. ציור מן המאה ה-17.
קבוצת פורטוגזים וכלב. ציור מן המאה ה-17.
אמנות נאנבאן (Namban-ga 南蛮画). "נאנבאן" פירושו "הברברים מהדרום"' ו"גה" פירושו תמונות. מונח זה מציין נושא באמנות חזותית אשר הופיע ביפן בין המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17, במקביל להתפתחות סחר הנאנבאן, כלומר הסחר בין יפן לארופה בתקופה זו. ברוב המקרים המושג "אמנות נאנבאן" מתייחס לאיורים על פרגודים יפניים או על כלי לכה.
הברברים מהדרום. משויך לקאנו נאיזן, 1570-1616. ככל הנראה תיאור של סוחרים. דמויות של משרתים כהי עור ובעלי חיים אקזוטיים היו מוטיב פופולרי באמנות הנאנבאן. מקובל להניח כי המשרתים על ספינות האיברים היו מדרום-מזרח אסיה.
היסטוריה

בשנת 1543 האירופאים הראשונים הגיעו ליפן כאשר ספינת מסחר פורטוגזית נסחפה לדרום האי קיושו. נוסעי הספינה וסחורותיה התקבלו בסקרנות והסחר בין יפן לפורטוגל הביא בין היתר לכניסת הנשק החם, הלחם ותפוחי האדמה ליפן. בעקבות הסוחרים הגיעו ליפן כמרים ישועים מספרד במטרה להפיץ את הנצרות. נצרות קתולית התפשטה ביפן במהלך העשורים הבאים וגייסה מאמינים רבים. ב-1600 הופיעו גם הולנדים על אדמת יפן, אשר מתוקף היותם פרוטסטנטים לא התעניינו בפעילות מיסיון אלא במסחר. הספרדים, הפורטוגזים וההולנדים עוררו את סקרנותם של היפנים במראה החיצוני שלהם, במנהגיהם המשונים ובסחורות אשר הביאו ליפן, והנאנבאן- הברברים הדרומיים- הפכו לנושא פופולרי באמנות חזותית, בעיקר ציורי פרגודים.
טכניקה ותוכן

אמנות נאנבאן מכילה בדרך כלל דמויות אנושיות; בעלי חיים אקזוטיים כמו גמלים ופילים; חפצים ובגדים זרים וכן כנסיות וספינות. פרגודי נאנבאן נוצרו לרוב בטכניקה וסגנון יפני, עם מאפיינים טיפוסיים כגון ענני זהב, וללא השפעות ניכרות של אמנות מערבית. למרות שההשראה הראשונית לאמנות הנאנבאן היא הגעת הפורטוגזים ליפן, ברוב היצירות לא מתוארים אירועים היסטוריים ממשיים, אלא הן מהוות תערובת של דמיון ומציאות. חפצים בסגנון נאנבאן כללו דמויות מערביות עם תווי פנים מוגזמים, בלבוש אקזוטי, וככל הנראה נמכרו היטב בקרב היפנים.
סצנות הנפוצות בפרגודי נאנבאן הן הגעה של ספינות לנמלי יפן וירידת הצוות לחוף בתהלוכה, וכן תפילה בכנסיות, משחקים ומסחר על אדמת יפן. השימוש בפרגודים לתיאור אירועים ציבוריים כגון פסטיבלים וחתונות, היה פופולרי בתקופת אזוצ'י-מומויאמה ובתקופת אדו המוקדמת, ועיקר אמנות הנאנבאן מופיעה על פרגודים. עם זאת, דמויות של "הברברים הדרומיים" הופיעו גם על כלי לכה, והייצור שלהם נמשך עד תקופת אדו המוקדמת.
אמנים ופטרונים

מתוך כתשעים פרגודי נאנבאן הקיימים כיום, שמונים וחמישה חתומים על ידי אמן וניתנים לזיהוי. ב-1592 קבוצה של אמנים מאסכולת קאנו יצאה לעיר נגסאקי על מנת לראות את הנאנבאן מקרוב, ככל הנראה בהוראת השלטון. בין אמני אסכולת קאנו החתומים על פרגודי נאנבאן נמצאים קאנו מיצונובו וקאנו נאיזן, מסוף המאה ה-16. הסגנון והקומפוזיציה של חלק מפרגודי נאנבאן מאסכולת קאנו מזכיר פרגודים המתארים דמויות סיניות וקוריאניות של אותה אסכולה.
חלק מפרגודי נאנבאן היו שייכים בוודאות למשפחות דאימיו או משפחות סוחרים עשירות. בנוסף לסוחרים ואנשי שלטון יפנים קיימת השערה שגם האירופאים עצמם הזמינו יצירות מסוג זה. מבקרים מערביים ביפן התרשמו מכלי הלכה היפנים והדבר הביא להתפתחות סגנון עיצובי חדש הנקרא "סגנון נאנבאן".
שקיעת אמנות הנאנבאן

הפופולריות של אמנות נאנבאן דעכה לקראת אמצע המאה ה-17 תחת  שוגונות טוקוגאווה. התחזקות יתרה של הנצרות ביפן עוררה התנגדות מצד מוסדות הדת הבודהיסטים והשינטואיסטים, ובהמשך גם מצד השלטון. מתחילת המאה ה-17 הוטלו איסורים על נצרות ופעילות דתית ובהמשך הוצא צו גירוש לקתולים. הנוכחות האירופאית ביפן צומצמה לאזור קטן בנמל נגסאקי ומשם התנהל המסחר. צמצום הקשרים עם אירופה כחלק ממדיניות ההסתגרות (סאקוקו) של שלטון טוקוגאווה הביאה לירידה בביקוש לאמנות נאנבאן. ההולנדים הורשו להישאר בנגסאקי בין היתר בשל היותם פרוטסטנטים ולא קתולים, ולאורך תקופת אדו הולנד החזיקה במונופול על המסחר עם יפן.
החל מסוף המאה ה-17 החלה התרככות הדרגתית במדיניות השלטון כלפי ההולנדים, והתפתח גוף ידע בתחומי רופאה, מדע וטכנולוגיה אשר נקרא ראנגאקו. עם עליית הפופולריות של הלמידה מהולנד התפתחה סוגה נוספת של אמנות בהשפעה מערבית- אמנות הולנדית Ranga 蘭画, או "אמנות אדומי השיער" 紅毛画 Komo-ga, אשר היוותה דוגמה נוספת ללמידה מהולנד בתקופת אדו. בניגוד לאמנות נאנבאן מהמאות ה-16-17 אשר נעשתה בסגנון וטכניקה יפנית, אמנות הראנגה ניסתה לחקות במראיה ציור בסגנון מערבי. אמנים יפנים ניסו ליצור אשליה של צבעי שמן על ידי שימוש בשכבות רבות של צבע, והתנסו בטכניקת תצריב.
מונחים בהשפעת המערב

בנוסף למונח "אמנות נאנבאן" אשר מתייחס לנושא באמנות חזותית בתקופת מומויאמה ותקופת אדו המוקדמת, בספרות המקצועית מופיע גם המונח "ציורי נאנבאן" Nanban-e 南蛮絵. מונח זה יכול להתייחס ליצירות אירופאיות אשר יובאו ליפן על ידי ספרדים ופורטוגזים במאה ה-16, או ליצירות של אמנים יפנים אשר נעשו בהדרכת מיסיונרים נוצרים עד לתחילת המאה ה-17. מדובר ביצירות ובהן מוטיבים נוצריים ודמויות של אירופאים וערים באירופה, אשר נעשו בטכניקות מערביות כמו הצללה כבדה או פרספקטיבה חד-מוקדית. מבחינת טכניקה וסגנון הנאנבאן-א דומים לציורי הראנגה, אך האחרונים נוצרו בתקופה מאוחרת יותר ותחת השפעה הולנדית.
בתקופה המודרנית (תקופת מייג'י) נטבע מונח חדש ליצירות יפניות אשר הושפעו מטכניקה וסגנון מערבי: "יופו-גה" Yofuga 洋風画 או בקיצור יו-גה. יש חוקרים הכוללים את הנאנבאן-אה והראנגה בקטגוריה זו כמבשרים של הציור המודרני המערבי ביפן. אולם כיוון שאמנות הנאבאן הושפעה מאירופה רק בתוכן ולא בטכניקה, היא אינה מוגדרת כ"יופו-גה".
ראו גם

סחר הנאנבאן
יאמטו-א
לקריאה נוספת

בן עמי שילוני (2011), יפן המסורתית: תרבות והיסטוריה, הוצאת שוקן, תל אביב.
Katz, Janice (2009) Beyond Golden Clouds: Japanese screens from the Art Institute of Chicago and the Saint Louis Art Museum. New Haven and London: Yale University Press
Sadao, Tsuneko S., Wada, Stephanie (2010) Discovering the Arts of Japan. New York: Abbevile Press.
Screech, Timon (2012) Obtaining Images. Honolulu: University of Hawaii Press.
Swann, Peter C. (1966) The Art of Japan. New York: Greystone Press.
הערות שוליים

↑  Sadao, Wada, עמ' 185
↑  שילוני, עמ' 141
↑  Sadao, Wada, עמ' 181
↑  פרגודי נאנבאן באתר JAANUS
↑  Katz, עמ' 122
↑  שם, שם
↑  שילוני, עמ' 162-167
↑  אמנות בהשפעה מערבית  באתר JAANUS
↑  שם, שם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00568018
לאן פרחו הפרפרים

לאן פרחו הפרפרים הוא האלבום ה-31 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף פעולה עם שם טוב לוי, שיצא בשנת 1997.
רקע

האלבום הוא שיתוף הפעולה השישי של איינשטיין עם שם טוב לוי, שהלחין כמחצית מהם ועיבד והפיק מוזיקלית את כולם (פרט ל"האור בקצה", שעיבד עם יהודה פוליקר, ו"שלום חבר", שעיבד שלום חנוך). עוד כתבו לחנים לאלבום יהודה פוליקר, ברי סחרוף, עוזי חיטמן ושלום חנוך. את מילותיהם של שלושה שירים חיבר איינשטיין, ונוסף על כך כתבו לאלבום יהודה פוליקר ויעקב גלעד, אהוד מנור, יעקב רוטבליט, אילן גולדהירש, לאה גולדברג ועוזי חיטמן, שכתב את השיר "עכשיו התור לאהבה" (ובהמשך אף ביצע אותו סמוך למותו).
אווירת האלבום היא נוגה, אם כי לא מדכאת אלא, כדברי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, נוסכת תקווה ונחמה. התקליט מושפע עמוקות מרצח רבין בסיום עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל. כמה שירים בו נוגעים לרצח ולאווירה בעקבותיו באופן ישיר ("שלום, חבר", "האור בקצה", "קשה לכתוב דמעות", "זה פתאום נפל עליה", המוקדש ללאה רבין). שירים נוספים עוסקים במצבו של האדם המזדקן ובחיים של זוגיות ואהבה בגיל מבוגר.
שיתוף הפעולה של איינשטיין וחנוך בשיר "שלום חבר" היה הראשון שלהם לאחר 17 שנה. חיבור מחודש זה הוביל להקלטת האלבום המשותף "מוסקט", שראה אור שנתיים מאוחר יותר.
ב-2022 פורסם השיר "לבדנו כביכול", שאותו הקליטו איינשטיין ולוי במסגרת העבודה על האלבום, אך נזנח ולא נכלל בו. השיר שאת מילותיו כתב יואב פורת כשהלחן והעיבוד הם של לוי, מאופיין באווירה הכללית של האלבום ונע בין פסימיות ובין תקווה.
רשימת רצועות

את כל השירים עיבד שם טוב לוי, למעט "האור בקצה", שעיבדו לוי ופוליקר, ו"שלום חבר", שעיבד חנוך.
| לאן פרחו הפרפרים> מס' | לאן פרחו הפרפרים> שם | לאן פרחו הפרפרים> מילים | לאן פרחו הפרפרים> לחן | לאן פרחו הפרפרים> משך | לאן פרחו הפרפרים>  | לאן פרחו הפרפרים>  | לאן פרחו הפרפרים>  | לאן פרחו הפרפרים>  | לאן פרחו הפרפרים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אהבה ממבט ראשון  | אריק איינשטיין | שם טוב לוי | 03:19 |  |  |  |  |  |
| 2. | אח מילת מפתח  | אהוד מנור | יהודה פוליקר | 04:23 |  |  |  |  |  |
| 3. | אצבעות שוקולד  | אהוד מנור | שם טוב לוי | 04:03 |  |  |  |  |  |
| 4. | עכשיו התור לאהבה  | עוזי חיטמן | עוזי חיטמן | 03:14 |  |  |  |  |  |
| 5. | האור בקצה  | יעקב גלעד ויהודה פוליקר | יהודה פוליקר | 04:20 |  |  |  |  |  |
| 6. | שלום חבר (עם שלום חנוך)   | יענקל'ה רוטבליט | שלום חנוך | 04:14 |  |  |  |  |  |
| 7. | לאן פרחו הפרפרים  | אריק איינשטיין | שם טוב לוי | 03:16 |  |  |  |  |  |
| 8. | קשה לכתוב דמעות  | אילן גולדהירש | ברי סחרוף | 04:27 |  |  |  |  |  |
| 9. | זה פתאום נפל עליה  | אריק איינשטיין | שם טוב לוי | 03:24 |  |  |  |  |  |
| 10. | במקום ששם נדמו  | לאה גולדברג | שם טוב לוי | 03:37 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 38:17 |  |  |  |  |  |
קרדיטים

אריק איינשטיין – שירה
שם טוב לוי – פסנתר, קלידים, אקורדיון, חלילית, מעבד, מפיק מוזיקלי
מאיר ישראל – תופים, כלי הקשה
אלון נדל – גיטרה בס
משה לוי – פסנתר, אקורדיון, קלידים
יהודה פוליקר – גיטרות
אבי סינגולדה – גיטרות
יוסי פיין – גיטרה בס
טל עמירן – תופים
ברי סחרוף – גיטרות
קרני פוסטל – צ'לו
יוראי אורון – גיטרה בס
אלכס פולק – גיטרות
גדי סרי – כלי הקשה
אבנר חודורוב – אקורדיון
אורי מיילס – חמת חלילים
עודד פינטוס – אבוב, קרן אנגלית
אבינועם קוסובסקי – ציור עטיפה
הצהרת תובע

הצהרת תובע היא כלי במשפט הישראלי המאפשר החזקת חשוד במעצר בתקופה שלאחר תום החקירה, בטרם הוגש כתב אישום, לתקופה של עד חמישה ימים.
על פי חוק המעצרים בישראל, ניתן להחזיק אדם במעצר רק אם עדיין מתקיימת חקירה נגדו, בה הוא נחשב "חשוד", או שכבר הוגש נגדו כתב אישום, אז הוא נקרא "נאשם" ומוחזק במעצר עד תום ההליכים. אולם על פי סעיף 17(ד) לחוק המעצרים:
תקופת המעצר בין סיום החקירה לבין הגשת כתב האישום נקרא בשמות שונים, כמו "מעצר גישור", "מעצר מגשר", "שלב הדמדומים", "קו התפר", "בין השמשות" ו"ימי הביניים". תקופה זאת מיועדת להכנת כתב אישום והגשתו. במהלך תקופה זאת יכול פרקליט המכין את כתב האישום להורות על השלמת החקירה בעניין כלשהו, אולם המשטרה אינה יכולה לנצל ימים אלו להמשך החקירה. השופט יצחק עמית הביע עמדה שפעולות השלמת חקירה שגרתיות יכולות להתבצע במהלך מעצר גישור, אולם חקירה מחודשת של החשוד מחייבת בקשה מחודשת מהשופט להאריך את מעצרו כחשוד.
על פי פסיקת בית המשפט העליון, על התובע להצהיר על בסיס בדיקה אישית של חומר הראיות כי יש מקום לכאורה להגיש בתיק כתב אישום ולבקש מעצרו של הנאשם עד תום ההליכים. כלומר, כדי לעמוד בדרישה שנקבעה בפסיקה על הרשות החוקרת לאסוף חומר ראיות שעל בסיסו יוכל התובע להצהיר כי קיימת לכאורה עילה למעצר עד תום ההליכים וכי "טיבו הצפוי של כתב אישום כזה מניח הסתברות גבוהה לצורך במעצר עד תום ההליכים". בנוסף, בית המשפט יורה על מעצר גישור רק מקום "שבו פרשה בפניו התביעה, ולו באופן כללי, את התשתית הראייתית העיקרית על בסיסה יתבקש בהמשך המעצר עד תום ההליכים". עם זאת, הצהרת התובע, על פי החלטה של השופטת אילה פרוקצ'יה אינה נדרשת לכלול פירוט של האישומים הצפויים, דבר המקשה על העצור להאבק נגד מעצר הגישור.
על פי הנחיית פרקליט המדינה, נוסח הצהרת תובע הוא כדלהלן: "אני מאשר/ת בזאת לאחר עיון בעיקרי חומר הראיות, כי יש מקום לכאורה להגיש בתיק זה כתב אישום ולבקש את מעצרו של הנאשם עד לתום ההליכים המשפטיים נגדו".
בשאלת דרך חישוב חמשת הימים נחלקו שופטי בית המשפט העליון. ניל הנדל ויעל וילנר קבעו שחמשת הימים כוללים את היום בו מתקיים הדיון ולאחריו יש לספור ארבעה ימים שלמים המסתיימים בחצות. לעומתם, סבר דוד מינץ בדעת מיעוט שבסמכות השופט לקבוע מעצר גישור של עד 120 שעות משעת הדיון.
היסטוריה

את התכלית של הדרישה להצהרת תובע הסביר בית המשפט:
הערות שוליים

↑  בש"פ 8311/13 ישראל אברמוב נ' מדינת ישראל, ניתן ב־19 בדצמבר 2013
↑  בש"פ 1270/14 זוהר ששון נ' מדינת ישראל, ניתן ב־20 במרץ 2014
↑  בש"פ 8845/04 אלטויל נ' מדינת ישראל
↑  בש"פ 6829/07 מדינת ישראל נ' פרנקל, פסקה 5, 9 באוגוסט 2007
↑  דוד ברהום, "ימי הביניים" בחוק המעצרים: על נוסחה של הצהרת תובע בשלב מעצר גישור בטרם הגשת כתב אישום, עלי משפט ו, תשס"ז
↑  הנחיית פרקליט המדינה מספר 5.1 – הצהרת תובע לפי סעיף 17(ד) לחוק המעצרים.
↑  בש"פ 977/19 מדינת ישראל נ' עלי אבו כף ואח', ניתן ב־4 בספטמבר 2019
↑  בש"פ 4455/00 מדינת ישראל נ' מחמוד בדווי, ניתן ב־22 באוקטובר 2000
הוריה סימה

| --- | --- |
צילום מ-1940
צילום מ-1940
 לידה:  3 ביולי 1903 האימפריה האוסטרו-הונגרית מנדרה, טרנסילבניה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  25 במאי 1993 (בגיל 89) ספרד מדריד, ממלכת ספרד 
 מדינה:  ממלכת רומניה ממלכת רומניה
 מקום קבורה:  טורדמברה 
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט  Radu Negru National College 
 מפלגה:  התנועה הלגיונרית 
 
הוריה סימה, כראש התנועה הלגיונרית וסגן ראש ממשלת רומניה באוקטובר 1940
הוריה סימה (ברומנית: Horia Sima;‏ 3 ביולי 1907 – 25 במאי 1993) היה פוליטיקאי רומני, מנהיגה השני והאחרון של תנועת הלגיונרים הרומנית. ב-4–8 ביולי 1940 למשך ארבעה ימים מילא את התפקיד של שר התרבות והדתות בממשלה שבראשות יון ג'יגורטו ובספטמבר 1940-ינואר 1941 כיהן כסגן ראש ממשלת רומניה שהוכרזה ל"מדינה נציונל-לגיונרית" בראשות יון אנטונסקו.
ביוגרפיה

סימה נולד בכפר מנדרה (Mândra) שבמחוז פגרש (Făgăraş), ממלכת הונגריה שבמסגרת אימפריה האוסטרו-הונגרית (בתחומי רומניה של ימינו). בין השנים 1926 ל-1936 היה סטודנט לפילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט, ולאחר מכן עבד כמורה לפילוסופיה בבית ספר תיכון.
כבר בשנת 1927 היה חבר התנועה הלגיונרית, ובשנת 1935, כאשר מנהיג הארגון יצר את המחוזות, מונה להיות אחראי על אזור באנאט.
בשנת 1938, בבית הכלא ברומניה, נרצחו בפקודת המלך מנהיג התנועה הלגיונרית, קורנליו זליה קודריאנו, ועוד קבוצה ממנהיגי התנועה. יתר מנהיגי התנועה, כולל הוריה סימה, נמלטו לגרמניה, שם התארגנה הנהגה החדשה והוריה סימה קיבל לתחום אחריותו את הקשר עם רומניה.
ביום 21 בספטמבר 1939, רצחה קבוצת לגיונרים רומנים, בהנהגת הוריה סימה שחזר לשם כך לרומניה, את ראש ממשלת רומניה באותו זמן, ארמנד קלינסקו. בינואר 1940 קיבל סימה, ששב לגרמניה, את הנהגת התנועה הלגיונרית, יחד עם קונסטנטין פפנצ'ה. במאי אותה שנה הסתנן סימה, יחד עם קבוצת לגיונרים, דרך יוגוסלביה אל רומניה, אך נעצר בכפר קרוב לגבול והועבר תחת משמר כבד לבוקרשט. לאחר חקירות ממושכות הוא שוחרר.
יון אנטונסקו, שתפס את השלטון ברומניה, קרא לתנועה הלגיונרית לשתף פעולה בהנהגת המדינה וסימה, שמונה להיות מנהיגה, התמנה לסגן ראש הממשלה, שני בבכירותו רק לאנטונסקו עצמו. התנועה הלגיונרית החלה במסע טרור נגד מתנגדיה ורודפיה בעבר וכנגד יהודי רומניה. המסע הגיע לשיאו במרד גלוי נגד הוראותיו של אנטונסקו.
בזמן מרד הלגיונרים בינואר 1941, העמיד אנטונסקו את היטלר בפני הברירה לבחור בינו לבין תנועת הלגיונרים, וכאשר היטלר העדיף את אנטונסקו, החליט זה להפריד בין התנועה הלגיונרית ובין הממשל. בהשפעת היטלר הותר לסימה לעזוב את רומניה לגרמניה שם נעצר, אך בזמן ששהה בגרמניה נשפט בהיעדרו ברומניה ונידון למוות, על מנת להבטיח את אי חזרתו.
ב-1942 ברח לאיטליה אך שם נתפס והוחזר לגרמניה.
באוגוסט 1944 החליפה רומניה צד במלחמת העולם השנייה וחברה אל בעלות הברית. סימה שוחרר ממעצרו, ובווינה בין דצמבר 1944 למאי 1945 עמד בראש ממשלת צללים רומנית פרו-נאצית. עם התקרבות הצבא האדום לווינה נמלט סימה מהעיר והשתמש בשם הבדוי יוזף ובר (Josef Weber).
בשנת 1946, ברומניה, שוב נשפט סימה בהיעדרו, בבית הדין העממי ונידון למוות בשנית.
לאחר המלחמה חי סימה בפריז, באיטליה ולבסוף בספרד של פרנקו, שם לימד באוניברסיטת ברצלונה. בזמן שחי מחוץ לרומניה המשיך בפעילות פוליטית אנטי קומוניסטית בקרב הפזורה הרומנית. סימה נפטר ב-1993 במדריד ונקבר שם לצד אשתו אלוירה.
הערות שוליים

↑  משפט הוריה סימה ומרעיו, הארץ, 17 ביוני 1941
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272452005171  BNE: XX1122461  BnF: cb12027463j (data)  GND: 119522055  ICCU: CFIV014812  ISNI: 0000 0000 8045 4096  LCCN: n80050729  NLG: 100949  NTA: 069714363  RERO: 02-A003832395  SUDOC: 028439767  VcBA: 495/259244  VIAF: 73867341   WorldCat (עם VIAF): 73867341
ויסות

וסת לחץ הוא מנגנון פשוט לקביעת רמה מרבית של לחץ, למשל בסיר לחץ
ויסות הוא פעולה של התאמת קצב הזרימה של חומר או מידע למערכת. הוויסות נועד להתאים את כמות החומר הנכנס ליכולת המערכת להתמודד עמו, ובכך למנוע שיבוש בפעולת המערכת.
ויסות יכול להיות תופעה טבעית או מלאכותית.
מנגנוני ויסות ביצורים חיים

יצורים חיים מכילים בתוכם מנגנוני ויסות. שיבוש של מנגנון ויסות ביצור חי יכול להוביל לתפקוד לקוי, מחלה ואף מוות.
דוגמאות למנגנוני ויסות ביצורים חיים:
אפנון עצבי – מאפשר לווסת את הפעילות של מערכת העצבים.
הומיאותרמיות – ויסות של חום הגוף
ויסות עצמת האור הנכנסת לעין באמצעות צמצום והרחבת האישון.
ויסות רגשי - היכולת של אדם לכוון ולאזן את רגשותיו בהתאם למצב נתון.
גם במערכות טבעיות מורכבות, כגון מערכת אקולוגית, קיימים מנגנוני ויסות טבעיים המאפשרים את המשך קיום המערכת בתצורתה הנוכחית. דוגמה למנגנון כזה הוא שמירת היחס המספרי בין אוכלי בשר לאוכלי-צמחים.
מנגנוני ויסות מלאכותיים

האדם משתמש במנגנוני ויסות בתחומי חיים רבים ומקדמת דנא. כמו במנגנונים הטבעיים, ישנם מנגנוני ויסות פרטניים (למשל ויסות במכונות) ומנגנוני ויסות כלליים (למשל בתחום הכלכלה). מכשיר המשמש לוויסות נקרא וַסָּת.
דוגמאות למנגנוני ויסות בשימוש האדם:
ויסות תנועת כלי רכב.
ויסות מחירים.
ויסות זרימת מים (על ידי סכרים וברזים, למשל)
וסת צנטריפוגלי מנגנון מכני השומר על זרימה קבועה של חומר, למשל קיטור.
ראו גם

הומאוסטאזיס
הסתגלות
תורת הבקרה
שליטה עצמית
ג'ורג' קמפבל

ג'ורג' וושינגטון קמפבל (באנגלית: George Washington Campbell‏; 9 בפברואר 1769 – 17 בפברואר 1848) היה מדינאי אמריקאי. חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי ושופט בבית המשפט העליון שלה, שגריר ארצות הברית ברוסיה והמזכיר החמישי של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
ביוגרפיה

יליד הכפר טונגה (Tongue) שבחוף הצפוני של סקוטלנד, קמפבל הצעיר היגר אל ארצות הברית ב-1772 עם הוריו. את השכלתו האקדמית השלים ב"מכללת ניו ג'רזי" (הנקראת בהווה אוניברסיטת פרינסטון) ב-1794, כשהחל ללמוד משפטים. מאוחר יותר הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קרוליינה הצפונית והתמחה בעריכת דין בנוקסוויל שבטנסי.
בשנת 1803 נבחר קמפבל נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי (והיחיד) של טנסי. אחר כך — בשנים 1805–1809 — ייצג את מחוז הקונגרס השני של טנסי בקונגרס השמיני, התשיעי והעשירי. במהלך הקונגרס העשירי הוא היה יושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים. קמפבל נמנה בין המנהלים שמונו ב-1804 לנהל את הליכי ההדחה של ג'ון פיקרינג, שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ניו המפשייר. בהמשך באותה שנה הוסיף לנהל את שימועי ההדחה נגד סמואל צ'ייס, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא עזב את הקונגרס של ארצות הברית ב-1809 כדי להיות שופט בבית המשפט העליון של טנסי, תפקיד אותו אייש עד 1811.
קמפבל היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טנסי בשתי תקופות כהונה לא רצופות. הראשונה הייתה בשנים 1811–1814 לאחר שנבחר למלא את מקומו של ג'נקין וייטסייד, והשנייה הייתה משנת 1815 עד 1818. בפעם הראשונה הוא התפטר על-מנת לעמוד בראשות מחלקת האוצר של ארצות הברית. הוא שבלסנאט באוקטובר 1815. קמפבל היה הראשון לשבת בראשות ועדת הכספים של הסנאט בדצמבר אותה שנה, עד להתפטרותו מהסנאט באפריל 1818. בפעם זו התפטר לשם מינויו לשגריר ארצות הברית ברוסיה. קמפבל שימש כחבר בוועדה הטענות לביזה הצרפתית ב-1831.
קמפבל, שמונה למזכיר האוצר של ארצות הברית בידי הנשיא ג'יימס מדיסון, ניצב בפני אִי-סֵדֶר כלכלי לאומי שנגרם כתוצאה ממלחמת 1812. הקונגרס לא הצליח להחליף את "הבנק הראשון של ארצות הברית" לאחר שכתב הזכויות שלו פג ב-1811, והקצבאות למלחמה לא היו זמינות, כך שעל קמפבל היה לשכנע את האומה האמריקאית לרכוש איגרות חוב ממשלתיות. הוא נאלץ להתאים את כלכלת ארצות הברית לתנאי המלווים, ומכר איגרות חוב ממשלתיות בריבית מופרזת. בספטמבר 1814 כבש הצבא הבריטי את וושינגטון הבירה והאשראי של הממשלה הפדרלית צנח עוד יותר. קמפבל לא הצליח במאמציו לגייס כסף באמצעות מכירות נוספות של איגרות חוב, והוא התפטר באוקטובר — אחרי 8 חודשים בלבד בתפקיד, מאוכזב ובמצב בריאותי רע.
ב-1848 הלך קמפבל לעולמו ונטמן בבית העלמין העירוני בנאשוויל. כאות הוקרה למפעל חייו, על שמו קרוי מחוז קמפבל שבטנסי.
הערות שוליים

↑  GEORGE W. CAMPBELL (1814), באתר מרכז מילר (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175598143  ISNI: 0000 0000 3334 4898  LCCN: n89611427  SNAC: w6zc823h  US Congress: C000083  VIAF: 38517604   WorldCat (עם VIAF): 38517604
מה שמותר ליופיטר אסור לשור

אירופה והשור - פרסקו מפומפיי
מה שמותר ליופיטר אסור לשור (בלטינית: Quod licet Iovi, non licet bovi) הוא תרגום עברי של פתגם לטיני, האומר כי יש סטנדרט כפול באשר לחוקים ומעשים: מה שמותר לאדם או לקבוצה אחת, בדרך כלל זו החזקה, אסור לאחרים. פעמים רבות מתייחס הפתגם למוסר של מנצחים, כאשר הצד המנצח דורש מהמנוצח דברים שאיננו דורש מעצמו.
רקע

הפתגם מתייחס לסיפור מהמיתולוגיה הרומית שבו יופיטר, ראש האלים, הפך עצמו לשור כדי לפתות את אירופה, בת המלך הפיניקי. לאחר שיופיטר הפך את עצמו לשור הוא התערב בעדרים של אביה. כאשר אירופה והמשרתות שלה ליקטו פרחים, היא ראתה את השור, החלה ללטף אותו, וכשנוכחה שהוא צייתן, טיפסה על גבו. יופיטר ניצל את ההזדמנות, דהר אל הים ושחה איתה על גבו אל האי כרתים. שם התגלה בדמותו האמיתית, ועשה את אירופה למלכה הראשונה של כרתים. בהתאם, משמעותו של הפתגם, לפי הסיפור: לאלים, כמו יופיטר, מותר לעשות דברים שאסור לבני בקר לעשות.
הפתגם הופיע בספר Aus dem Leben eines Taugenichts (אנ') מאת יוזף פון אייכנדורף. פתגם דומה הופיע במחזה מאת המחזאי הרומי פובליוס טרנטיוס אפר: aliis si licet, tibi non licet (מה שמותר לו, אסור לך).
תרגומים אחרים

ישנם שהשתמשו בלשון "אסור לפר" או "אסור לפרה", במקום "אסור לשור". בנוסף, היו שהשתמשו בלשון "אין השור יכול להרשות לעצמו".
בתרבות

עמנואל עצמון, מה שמותר ליופיטר אסור לשור, 2002
שולמית הראבן, עיר ימים רבים, עם עובד 1974, עמ' 133.
הערות שוליים

↑  ראו למשל:העמים העתיקים וישראל, המצפה, 15 באפריל 1908
מרומניה ועד טכסס, המצפה, 21 בנובמבר 1913
מהפך פשטא, אסור לתבוע בפה, דואר היום, 25 בנובמבר 1927
מנחם בגין, יופיטר הרוגז וחקירת הממשלה, חרות, 30 באוקטובר 1964
Quod licet Jovi, non licet bovi, דבר, 6 ביולי 1978
↑  Aus dem Leben eines Taugenichts: Novelle by Freiherr von Joseph Eichendorff, באתר פרויקט גוטנברג
↑  פובליוס טרנטיוס אפר, Heauton Timorumenos, מערכה 5 חלק 1 (IV.v)
↑  יוסף ברודסקי, הגדרת השירה, דבר, 4 באפריל 1966
↑  אריה זיו, המלה הנוראה: כיבושים, דבר, 12 באוגוסט 1970
↑  דוד גלעדי, ההסכם הגרמני סובייטי, מעריב, 14 באוגוסט 1970
עוזי ברוך

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־20 קריית משה, ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה 
 עיסוק:  עיתונאי, עורך
 מעסיק:  ערוץ 7
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ubaruch
 טוויטר:  uzibaruch
 
עוזי ברוך הוא מנכ"ל ועורך ראשי באתר ערוץ 7.
ביוגרפיה

נולד בשכונת קריית משה בירושלים לשאול וזהבה.
בראשית שנות האלפיים החל את דרכו התקשורתית עם הקמתה של תחנת הרדיו "קול חי" יחד עם אורי אורבך, שאול מייזליש ונחום עידו. בתחנה שימש גם כמפיק התוכנית של יהורם גאון.
התגייס לחיל האוויר ובתום השירות הצבאי החל את דרכו בתחנת הרדיו ערוץ 7 תחילה שימש ככתב, ובהמשך מפיק יומן הבוקר של הערוץ, בהמשך ניהל את בית הספר לתקשורת במכללת ליפשיץ בירושלים ומאז 2009 משמש כמנכ"ל ועורך ראשי.
ברוך הוא עמית במכון גשר למנהיגות, בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח מהאוניברסיטה הפתוחה ובעל תואר שני במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
נשוי לאורלי - כתבת בערוץ 7, ולהם ארבעה ילדים. התגורר 18 שנה ביישוב בית אל ובעשור השני של המאה ה-21 עבר לשכונת רמת בית הכרם בירושלים. אחיו חזקי ברוך הוא כתב הכנסת של ערוץ 7, ואחיו אלירן אהרן ברוך הוא יועץ ראש העיר ירושלים ליחסים בינלאומיים.
הערות שוליים

↑  צוות ערוץ 7, באתר ערוץ 7
↑  עוזי ברוך, באתר מכון גשר
היוגב

| --- | --- |

תצלום אווירתצלום אוויר
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק יזרעאל
גובה ממוצע: ‎86 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,036 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) היוגב(למפת הכרמל רגילה) היוגב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום היוגב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום היוגב32°36′43″N 35°12′18″E﻿ / ﻿32.6118392021262°N 35.204868833073°E﻿ / 32.6118392021262; 35.204868833073  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק יזרעאל (in English: Jezreel Valley Regional Council) באדום - היוגב בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

הסמל הישן
בית העם במושב היוגב
הַיּוֹגֵב הוא מושב עובדים בעמק יזרעאל, השוכן לצד כביש מגידו–יקנעם, כ-7 ק"מ ממערב לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. שם היישוב נגזר מהמילה "יוגב" שפירושה עובד אדמה.