stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של מקדוניה הצפונית
1944–1949

בעקבות מלחמת העולם השנייה יוגוסלביה הוקמה מחדש כמדינה פדרלית תחת הנהגתה של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית של טיטו. כאשר פרובינציית וארדאר לשעבר נוסדה ב-1944, רוב השטח שלה עבר לרפובליקה נפרדת בעוד שהחלקים הצפוניים ביותר נשארו בסרביה. ב-1946 הרפובליקה החדשה קיבלה מעמד חדש כאוטונומיה שנקראת הרפובליקה העממית של מקדוניה במסגרת הרפובליקה הסוציאליסטית פדרלית של יוגוסלביה. בשנת 1963 נוסחה חוקה ליוגוסלביה ששינתה במקצת את שם המדינה, כך שהוא יתאים לרפובליקות היוגוסלביות האחרות, ומעתה היא נקרא הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה.
יוון הייתה מודאגת מהיוזמות של הממשלה היוגוסלבית, כיוון שהן רמזו על האפשרות לתביעות טריטוריאליות עתידיות על הפרובינציה היוונית "יוון הצפונית" שהייתה עיקר השטח של מקדוניה ההיסטורית ונקראה גם כן 'מקדוניה' באופן רשמי. כמו כן, הרשויות היוגוסלביות עודדו את פיתוח הזהות האתנית המקדונית והשפה המקדונית. השפה המקדונית הוכנסה באופן רשמי לספר החוקים ב-1944. דבר זה הכעיס עוד יותר הן את יוון והן את בולגריה, בגלל התביעות הטריטוריאליות האפשריות של המדינות החדשות לחלקים שהן קיבלו ממקדוניה לאחר מלחמות הבלקן.
במהלך מלחמת האזרחים ביוון (1944–1949), מקדונים רבים (ללא קשר לאתניות) השתתפו במחתרת ELAS שהוקמה על ידי המפלגה הקומוניסטית היוונית. ELAS ויוגוסלביה היו בקשרים טובים עד 1949, בעקבות חוסר רצונו של טיטו לעמוד לצידו של סטלין. לאחר תום המלחמה לא כל הלוחמים של ELAS שמצאו מקלט בדרום יוגוסלביה ובבולגריה הורשו לחזור ליוון: רק אלו שהחשיבו את עצמם כיוונים הורשו לחזור, בעוד שנאסרה כניסתם של אלה שהחשיבו את עצמם כבולגרים או מקדונים. מאורעות אלו תרמו גם כן ליחסים הרעים בין יוון ויוגוסלביה במקדוניה.
שנות ה-90

ב-8 בספטמבר 1991 הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה ערכה משאל עם שתוצאתו תמכה בקבלת עצמאות מיוגוסלביה, תחת השם הרפובליקה של מקדוניה. השאלה במשאל העם הייתה:
האם אתה תומך במקדוניה עצמאית שיש לה את הזכות לחתום בעתיד על בריתות עם המדינות העצמאיות של יוגוסלביה?"
בולגריה הייתה המדינה הראשונה שהכירה במקדוניה כשם החוקתי של המדינה החדשה. אולם, ההכרה הבינלאומית במדינה החדשה התעכבה בעקבות ההתנגדות של יוון לשימוש במה שנראה כסמלים ושמות הלניים, כמו גם לסעיפים בעייתיים בחוקת הרפובליקה. סיבוך נוסף היה שהאו"ם הכיר במדינה תחת השם הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה.
יוון לא הייתה מרוצה גם מהחלטה זו של האו"ם והטילה מגבלות סחר בפברואר 1994. המגבלות בוטלו בספטמבר 1995 לאחר שמקדוניה שינתה את הדגל שלה והסעיפים בחוקה שהעניקו לה את הזכות להתערב בענייני פנים של מדינות אחרות. היחסים בין שתי המדינות התחממו במהירות, אולם שמה של המדינה נשאר מקור למחלוקת מקומית ובינלאומית. השימוש בכל אחד מהשמות נחשב למעורר מחלוקת בקרב הקבוצה התומכת בשם השני.
לאחר שהמדינה התקבלה לאו"ם תחת השם הזמני "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", ארגונים בינלאומיים אחרים אימצו גם כן את הנוהג הזה. רוב המדינות החברות באו"ם הכירו במדינה בתור הרפובליקה של מקדוניה, כולל ארצות הברית, בעוד ששאר המדינות עשו שימוש בשם הזמני "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", או שלא קיימו איתה יחסים דיפלומטיים כלל.
ב-1999, מלחמת קוסובו גרמה לבריחתם של 340,000 פליטים אלבניים מאזור קוסובו לתוך מקדוניה, מה שגרם להפרעה בחיים הנורמליים של האזור וערער את האיזון בין המקדונים והאלבנים. מחנות פליטים הוקמו במקדוניה. בינתיים, אתונה תמכה בסקופיה ואפשרה לכוחות נאט"ו לעשות שימוש במקדוניה היוונית כמסדרון מעבר במקרה של פלישה אפשרית לסרביה. סלוניקי הפכה לנקודת הקליטה המרכזית עבור סיוע הומניטרי שהיה מיועד לאזור. הרפובליקה עצמה לא הייתה מעורבת בסכסוך.
במאורע עצמו, הממשלה היוגוסלבית בראשותו של הנשיא סלובודן מילושביץ' נכנעה והפליטים הורשו לחזור לביתם תחת הגנה של האו"ם. אולם, המלחמה גרמה להגברת המתיחות והיחסים בין המקדונים האתניים לבין המקדונים יוונים נהיו מתוחים. הצד החיובי במקרה זה היה שאתונה ואנקרה שמרו על חזית מאוחדת של אי מעורבות. ביוון הייתה תגובת נגד חזקה נגד נאט"ו וארצות הברית אולם המפלגות הפוליטיות הקטנות שהתנגדו למלחמה איבדו תמיכה במקום להשיג אותה.
שנות האלפיים

באביב 2001 מורדים אלבנים שקראו לעצמם צבא השחרור הלאומי (חלקם היו חברים לשעבר של צבא השחרור של קוסובו) השתלטו על מספר אזורים במערב הרפובליקה. הם דרשו שהחוקה תשוכתב כך שהיא תיתן מקום של כבוד למספר עניינים אתניים הנוגעים לאלבנים כגון זכויות שפה. לוחמי הגרילה נתמכו על ידי האלבנים שהיו בקוסובו ולוחמי גרילה אלבניים ששהו באזור המפורז שבין קוסובו ושאר סרביה. הלחימה התרכזה באזור טטובו, העיר השנייה בגודלה ברפובליקה, ובעיר עצמה.
לאחר שנאט"ו והסרבים נקטו במאמצים משותפים נגד לוחמי הגרילה אלבנים בקוסובו, פקידים רשמיים של האיחוד האירופי יכלו לפקח על משא ומתן להפסקת אש ביוני. הוסכם שהממשלה תיתן לאלבנים האתניים זכויות אזרח נוספות, ושקבוצות הגרילה ימסרו את נשקן לכוחות נאט"ו. הסכם זה הצליח, ובאוגוסט 2001 3,500 חיילי נאט"ו ניהלו את "מבצע קציר חיוני" להחזרת כלי הנשק. מיד לאחר סיום המבצע בספטמבר, צבא החופש הלאומי פירק את עצמו. היחסים האתניים השתפרו מאז באופן משמעותי, למרות שעדיין נותרו מספר מוקדי חיכוך קטנים בשני הצדדים שמהווים מקור לדאגה. כמו כן, עדיין יש רמה נמוכה של אלימות המכוונת בעיקר כלפי המשטרה.
ב-26 בפברואר 2004 הנשיא בוריס טראיקובסקי נהרג בהתרסקות מטוס בטריטוריה של בוסניה והרצגובינה. תוצאות החקירה הרשמית גילו שהסיבה להתרסקות המטוס הייתה טעויות אנוש של הטייסים בזמן שהמטוס התקרב לנחיתה בנמל התעופה מוסטאר. לכהונת הנשיאות נבחר במקומו ברנקו צרבנקובסקי.
במרץ 2004 רפובליקת מקדוניה הגישה בקשה להצטרף לאיחוד האירופי. ב-17 בדצמבר 2005, נשיאות האיחוד האירופי הכריזה על מקדוניה כמועמדת לצירוף לאיחוד. ההחלטה הסופית אמורה הייתה להתקבל ב-2006 או ב-2007 לכל המאוחר.
באוגוסט 2005 פולין הפכה למדינה ה-112, מתוך סך של 191 מדינות החברות באו"ם, שהכירה ברפובליקה של מקדוניה בשם החוקתי שלה. עדיין לא הושג הסכם קבע בין יוון למקדוניה על השם של המדינה. השם שהתפרסם היה "רפובליקת מקדוניה-סקופיה" (Republika Makedonija-Skopje), אולם הוא נדחה על ידי הרפובליקה. המתווך מטעם האו"ם, מתיו נימץ, הציע הצעה אחרת מספר חודשים לאחר מכן, והצעתו הייתה שהשם רפובליקת מקדוניה (Republika Makedonija) ישמש את המדינות שהכירו במדינה בשם זה ושיוון תשתמש בנוסח "רפובליקת מקדוניה-סקופיה", בעוד שהמוסדות והארגונים הבינלאומיים ישתמשו בשם רפובליקת מקדוניה בתעתיק לטיני. אולם, הצעה זאת נדחתה על ידי יוון.
ב-12 ביוני 2018 הושג הסכם – הסכם פרספה (אנ') – בין ממשלות יוון ורפובליקת מקדוניה בדבר שינוי שמה של האחרונה ל"רפובליקה של מקדוניה הצפונית" או בקיצור "מקדוניה הצפונית". משאל העם על שינוי שם המדינה נערך ברפובליקה של מקדוניה ב-30 בספטמבר 2018, אולם עקב קריאה לחרם של האופוזיציה אחוז ההצבעה עמד על כ-37% בלבד, ולא הגיע ל-50% הדרושים כדי שייחשב תקף. ב-11 בינואר 2019 קיבל הפרלמנט המקדוני החלטה ברוב של 81 קולות (שני שלישים הדרושים) לשנות את שמה של המדינה ל"מקדוניה הצפונית", וב-25 בינואר אישר בית המחוקקים היווני את שינוי השם עליו הוסכם בהסכם פרספה. ב-12 בפברואר 2019 השינוי הרשמי נכנס לתוקפו וסיים סכסוך ארוך-השנים בין המדינות.
המלך מרקו מרניאבצ'ביץ'
מפה של מחוז וארדאר (וארדאר באנובינה)
הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה (אדום) כחלק מהרפובליקה הסוציאליסטית פדרלית של יוגוסלביה
היסטוריה של אסטוניה
הזמן הקדום

אבותיו הקדמונים של העם האסטוני חיו לפני מעל ל-5,000 שנים בשבטים באיים הדרום-מזרחיים של הים הבלטי. מעריכים כי במאה הראשונה לספירה חיו באסטוניה למעלה מ-150,000 איש, במשקים חקלאיים קטנים, תחת משטר מבוזר.
מאבקי עצמאות

אסטונים היו מהעמים האחרונים באירופה שהוטבלו לנצרות. ב־1193 קרא האפיפיור סלסטינוס השלישי לעריכת מסע צלב נגד הפגאניזם בצפון-אירופה. לאורך תקופה ארוכה ניהלו השבטים האסטונים מלחמות נגד צלבנים אשר ניסו לנצרם בכוח הזרוע. צלבנים גרמנים הקימו את מבצר ריגה בלטביה המודרנית, והחלו לפשוט על אסטוניה בעזרת שבטים לטבים. השבטים האסטונים התנגדו להתקפות, ולעיתים אף הצליחו לתקוף שטחים נוצריים. מאוחר יותר, צפון אסטוניה נכבש על ידי צלבנים דנים, וב־1227, מסדר צלבני גרמני הביס את אחרון כיסי ההתנגדות האסטונים. לאחר הכיבוש, האסטונים נוצרו ואיבדו את עצמאותם; ניסיונות לשמר את העצמאות דוכאו, ואסטוניה חולקה בין המסדר הליבוני, בישופות טאלין ובישופות אוסל-וויק. אסטוניה הצפונית הייתה תחת כיבוש דנמרק עד 1346 ולאחר מכן אסטוניה נשלטה על ידי ברונים גרמניים.
ב־1343, החלו תושבי צפון אסטוניה והאי סארמאה במרד שכונה התקוממות ליל ג'ורג' הקדוש  (Jüriöö ülestõus) נגד ברונים גרמניים שהשתלטו על המדינה. המרד דוכא בידי אבירי המסדר הטבטוני ונכשל. כתוצאה מן המרד נחלשו הדנים בצפון אסטוניה והמלך ולדמר הרביעי מכר את נחלות הדנים באסטוניה למסדר הטבטוני ב-1346.
למרות ניסיונות רבים למרוד, פשיטות רוסיות שזכו להצלחה ב־1481 וב־1558, הברונים הגרמנים המקומיים המשיכו לשלוט באסטוניה.
ב־1561, אסטוניה הצפונית נמסרה לשליטה שוודית, וב־1625, אסטוניה היבשתית כולה הייתה תחת שליטת שוודיה. ב־1721, הביסה רוסיה את שוודיה במלחמה, והחוק הרוסי נכפה באזור.
בשנת 1819, המחוזות הבלטיים היו הראשונים באימפריה הרוסית בהם האצולה האוטונומית הרשתה לאיכרים בעלות על אדמות ומעבר לערים. המהלכים תרמו לייסוד "הקרן הכלכלית למען תרבות אסטוניה הלאומית", שנועדה לסייע לתרבות האסטונית שדוכאה במשך 600 שנות שליטה זרה, ואסטוניה נסחפה בגל התעוררות לאומית. התנועה קידמה את אימוץ האסטונית כשפת הלימוד בבתי־הספר, קיימה פסטיבלים של זמרה בהשתתפות מאות מקהלות וסייעה לפתח ספרות באסטונית.
ההתעוררות הלאומית והמאבק למען העצמאות

בעוד מהפכת 1905 ברוסיה פשטה באסטוניה, האסטונים קראו לחופש העיתונות והקמת פרלמנט, לזכות הצבעה  ולאוטונומיה לאומית. התוצאות היו צנועות, אך היציבות המתוחה שגברה בין 1905 ל־1917 סייעה לקידום עצמאות כלשהי לחבל האסטוני.
עם התמוטטות האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה, העניקה ממשלת מעבר הדמוקרטית של רוסיה אוטונומיה לאומית לאסטוניה. הוקם בית־מחוקקים, אשר אולץ במהרה לרדת למחתרת לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה ותפיסת השלטון באסטוניה על ידי הקומוניסטים. ועדת הבוגרים של בית המחוקקים הכריזה על רפובליקת אסטוניה העצמאית ב־24 בפברואר 1918. ביום המחרת נכבשה טאלין בידי צבא גרמניה הקיסרי.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה ונסיגת צבאה מאסטוניה נטלה ב-11 בנובמבר 1918 הממשלה הזמנית מחדש את השליטה במדינה ובעקבותיה גם הפרלמנט. ב-28 בנובמבר פלשו הבולשביקים לשטחה של המדינה הצעירה ובכך פרצה מלחמת העצמאות האסטונית.
במרץ 1919 הצליח צבא אסטוניה המתארגן, שמנה כ-75,000 חיילים, להדוף את הצבא האדום אל מחוץ לגבולות אסטוניה.
באפריל 1919 התארגנה האספה המכוננת (Asutav Kogu) ושימשה בתפקידה עד דצמבר 1920. במהלך שנת 1919 פעלו נציגי אסטוניה בחבר הלאומים בפריס למען הכרה בעצמאות אסטוניה. בדצמבר 1919 התנהלו מגעים בין ברית המועצות לאסטוניה על הסכם שלום ביניהן. ברית המועצות סירבה להפסקת אש ודרשה הסכם שלום מיידי. היא דרשה הכרה בממשלה הסובייטית כשלטון הלגיטימי של רוסיה, סחר חופשי, הוצאת הצבאות הזרים מאסטוניה ואפשרות שימוש בנמלי הים של אסטוניה. בתחילת ינואר 1920 נכרת הסכם הפסקת אש בין אסטוניה וברית המועצות, אך זו לא האריכה ימים.
ב־2 בפברואר 1920, נחתם חוזה טארטו על ידי רפובליקת אסטוניה ורוסיה הבולשביקית, בו ויתרה רוסיה על דרישותיה מאסטוניה והכירה בעצמאותה.
אסטוניה העצמאית בין שתי מלחמות העולם

העצמאות האסטונית נמשכה 22 שנים. אסטוניה עברה מספר רפורמות כלכליות, חברתיות ופוליטיות כדי להגיע למעמד של מדינה ריבונית, במהלכן, שווקיה העיקריים היו סקנדינביה, בריטניה ואירופה המערבית, יחד עם ארצות הברית ורוסיה. בתי־ספר דוברי אסטונית הוקמו, חיים אמנותיים שגשגו וניתנה אוטונומיה תרבותית למיעוטים הלאומיים שכללו אז גם 4,000 יהודים.
ביוני 1920 אושרה החוקה של המדינה החדשה. תקופת החוקה הראשונה התאפיינה באי-יציבות פוליטית. בתקופה עד לשנת 1934 התחלפו 23 ממשלות. ראש הממשלה השלישי אדו בירק היה בתפקיד 3 ימים בלבד במהלך יולי 1920. בשנת 1934 ראש הממשלה קונסטנטין פטס ביצע הפיכה שלטונית ושינה את החוקה. בשנת 1935 נאסרו כל המפלגות והופסקה פעילות הפרלמנט. בשנת 1938 נכנסה לתוקף החוקה השלישית.
ב-7 ביוני 1939 חתמו אסטוניה ולטביה על הסכם אי-התקפה עם גרמניה הנאצית. הגורם העיקרי לחתימה על ההסכם היה החשש מפני איום הכיבוש מצד ברית המועצות.
מתוך שאיפה להישאר נייטרלית חתמה אסטוניה על הסכם דומה עם ברית המועצות ב-28 בספטמבר אותה שנה.
משה ליטוינסקי שימש כקונסול הכבוד של אסטוניה בארץ ישראל בשנות ה-30.
במהלך מלחמת העולם השנייה > סיפוח המדינה לברית המועצות

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, שאפה אסטוניה לנייטרליות בין המעצמות, אך החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב־23 באוגוסט 1939, סימנה את תום העצמאות. ההסכם אפשר לברית המועצות להשתלט על אסטוניה, לטביה, חלק מפינלנד ומאוחר יותר על ליטא, בתמורה להשתלטות גרמניה הנאצית על למעלה ממחצית פולין.
ב-28 בספטמבר 1939 יוסיף סטלין כפה על קונסטנטין פטס (Konstantin Päts), נשיא אסטוניה דאז, לחתום על הסכם סיוע צבאי הדדי המכונה "הסכם הבסיסים". לפי ההסכם, ממשלת אסטוניה הייתה אמורה להסכים על הקמת בסיסי הצי הסובייטי בנמליה וכניסתן של יחידות ספורות של צבא יבשה לשטחה. פטס, בניגוד לנשיא פינלנד, נכנע ללחץ והורה לשר החוץ שלו לחתום על ההסכם, שכלל בין היתר גם את הסעיף הכלכלי לפיו אסטוניה הייתה אמורה להיהנות מהידוק קשרי המסחר בין שתי המדינות.
בחודש יוני 1940 הנהגת ברית המועצות דרשה ממשלת אסטוניה וזה באיומי הפעלת כוח צבאי כנגדה, לאפשר כניסתם של כ-10,000 חיילים לשטחה בנוסף לכ-25,000 חיילים רוסים, ששהו באסטוניה בהתאם להסכם הבסיסים. בנוסף לכך הסובייטים דרשו התפטרות כל השרים והרכבת ממשלה ידידותית. האולטימטום לווה באיומי הפעלת כוח צבאי כנגד המדינה. השרים התפטרו והממשלה החדשה הורכבה מאנשי השמאל, שאת מועמדויותיהם הוכתבו על ידי אנדריי ז'דאנוב, השליח המיוחד של סטלין, אשר היה אחראי על יישום תוכנית סיפוח המדינה לברית המועצות.
הממשלה החדשה נדרשה להכריז על בחירות חדשות לפרלמנט. אף מפלגה, חוץ מרשימת העם העובד, לא הורשתה להשתתף בבחירות.
לאחר הבחירות, שתוצאותיהן זוייפו, הורכבה הממשלה העממית בראשותו של הסופר האסטוני השמאלני יוהנס וארס.
ב-21 ביולי 1940 חברי הפרלמנט החדש, שהורכב בעיקר מהקומוניסטים ואנשי השמאל, הצביעו פה אחד בעד הפיכתה של הרפובליקה האסטונית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית. בהמשך פנה הפרלמנט החדש לסובייט העליון שלברית המועצות בבקשה לצרף את אסטוניה לברית המועצות.
ב-6 באוגוסט 1940 הסובייט העליון במוסקבה  אישר פה אחד את בקשת הפרלמנט האסטוני לצרף את אסטוניה הסובייטית לברית המועצות.
מהיחידות של הצבא האסטוני הורכבו שתי הדיוויזיות האסטוניות של הצבא האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה > הגירוש ההמוני לסיביר ביוני 1941

לאחר סיפוחה הסופי של אסטוניה לברית המועצות כל המפעלים והעסקים הולאמו, נעשתה סובייטיזציית החיים התרבותיים ופוליטיקה בנוסח הקומוניזם הסטליניסטי. ב־14 ביוני 1941 כ-10,000 תושבי אסטוניה מהמעמד הבורגני גורשו לסיביר.
במהלך מלחמת העולם השנייה > הכיבוש הנאצי

ב־22 ביוני, פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות. אסטונים רבים בירכו את חייליה בתקווה לזבות שוב בעצמאות. הגדודים הגרמנים עצרו כ־5,500 אסטונים, בעיקר אנשי השמאל, קומוניסטים ומשתפי הפעולה עם המשטר הסובייטי וכלאו אותם. בתחילת דצמבר 1941 הפכה אסטוניה לחלק מ"אוסטלנד" ונוהלה בידי ממשל אזרחי. הנאצים גייסו צעירים רבים לוורמאכט וכ-5,000 אסטונים נמלטו לפינלנד כדי להימנע מגיוס. באסטוניה לא היו יהודים רבים, אך גרמניה רצתה לנצל את שטחה להקמת מחנות, כך שנהרגו על אדמתה כ-10,000 יהודים. לאחר המלחמה נשפטו שבעה אסטונים על פשעים כנגד האנושות.
באוקטובר 1943 שלחו הנאצים לצפון החזית הרוסית בריגדת וואפן אס אס של "מתנדבים" אסטונים, שגויסו ברובם בכפייה (Arbeitsdienstpflicht). בינואר 1944 תוגברה היחידה ונקראה "הבריגדה האסטונית מס' 1".
היחידה לחמה בצבא האדום ויצאה לפעולות ענישה כנגד פרטיזנים. עם החלשות הגרמנים והתקדמות הצבא האדום עברה הבריגדה ללחום בשטח אסטוניה וחוסלה ברובה בקרבות באוגוסט בסביבות טרטו. שארית הלוחמים נשלחו ללחום בשלזיה.
בסך הכל לחמו קרוב ל-70,000 אסטונים לצד הנאצים (באס אס, בוורמאכט ובמשטרה) וכ-50,000 מהם נהרגו בקרבות.
בשנת 1944 החל הצבא האדום לדחוק את הנאצים מערבה ודרומה. הפצצות אוויר רוסיות השמידו את נרבה, ושליש מאזור המגורים בטאלין הושמד גם הוא. עד סוף ספטמבר גירש הצבא האדום את הגרמנים מאסטוניה.
לגרמנים הנסוגים הצטרפו משתפי פעולה למיניהם (ביניהם גם מתנדבים אסטונים לוואפן אס אס) וכן אזרחים מן המעמד הבינוני ובעלי הון, שחששו מן המשטר הקומוניסטי.
במלחמת העולם השנייה, סבלה אסטוניה מנזקים עצומים: נמלי-ים הושמדו, 45% מהתעשייה ו־40% ממסילות הברזל ניזוקו. אוכלוסיית אסטוניה קטנה בחמישית (כ־200,000 איש) ו־10% מהאוכלוסייה (מעל 80,000 איש) גלו למערב, חלקם לשוודיה וחלקם נסוג עם הצבא הגרמני. יותר מ־30,000 חיילים אסטונים נהרגו במהלך הקרבות.
תחת השלטון הסובייטי בשנים 1944–1991

מיד לאחר תפיסת אסטוניה בידי הצבא האדום נערכו החל מאוקטובר 1944 מעצרים מסיביים של אנטי-קומוניסטים ותומכים בפועל בכיבוש הגרמני.
בשנת 1945 ערך השלטון במוסקבה חלוקה מנהלית חדשה של אסטוניה ובמסגרתה העביר למחוז פסקוב את נפת פטסרי האסטונית, שרוב התושבים בו היו רוסים (כיום נפת פצ'ורסקיי). בנוסף סופחו למחוז לנינגרד השטחים בגדה המזרחית של הנהר נרבה, שהיו שייכים למחוז וירו ההיסטורי.
לאחר מות סטלין, המפלגה הקומוניסטית האסטונית, שרוב חבריה היו רוסים, הרחיבה את בסיסה החברתי כדי לכלול יותר אסטונים, ועד אמצע שנות ה־60, אחוז חברות האסטונים האתניים התייצב על 50%.
תחת השלטון הסובייטי בשנים 1944–1991 > מאבק למען חידוש העצמאות

באפריל 1988 נוסדה החזית העממית האסטונית (Eestimaa Rahvarinne), שצברה פופולריות. ב-1989, הספקטרום הפוליטי התרחב כשמפלגות חדשות רבות החלו לפעול במדינה. ב-16 בנובמבר 1988 הפרלמנט (המועצה העליונה) של רפובליקת אסטוניה הסובייטית קיבל החלטה, שקבעה את עליונותם של החוקים האסטונים המקומיים על חוקי ברית המועצות וזה רק במקרים, שיש סתירה ביניהם. בעקבות ההחלטה, מתח מיכאיל גורבצ'וב, מנהיג ברית המועצות דאז, ביקורת חריפה על הנהגת הרפובליקה המורדת.
אסטוניה ערכה בחירות חופשיות עבור 105 חברי המועצה העליונה ב־18 במרץ 1990. כל התושבים היו זכאים להשתתף בבחירות, ובהם המתיישבים הרוסים הרבים וכ-50,000 החיילים והקצינים הסובייטים (ובני משפחותיהם), ששהו על אדמתה. לבסוף, קואליציית החזית העממית, שהורכבה ממפלגות שמאל ומרכז זכתה בבחירות אלה ברוב בפרלמנט.
אסטוניה העצמאית משנת 1991 ואילך

בשנת 1991 התקיים משאל עם לגבי עצמאות מלאה והתנתקות מברית המועצות. במשאל העם הצביעו 82% בעד עצמאות. בניגוד לליטא ולטביה, מאבקה של אסטוניה לעצמאות התקבל על ידי השלטון הסובייטי ללא שימוש בכוח צבאי וללא שפיכות דמים. ב-20 באוגוסט 1991, בו-זמנית עם ההפיכה הצבאית, שהתרחשה במוסקבה ואיימה בהפעלת כוח צבאי נגד המדינות הבלטיות, הכריזה המועצה העליונה של אסטוניה על חידוש העצמאות. ב-6 בספטמבר ברית המועצות הכירה באסטוניה כמדינה עצמאית וב-17 בספטמבר אסטוניה התקבלה לארגון האומות המאוחדות. לאחר אישור של החוקה החדשה בספטמבר 1992 נערכו בחירות לנשיא המדינה ולנרט מרי נבחר לתפקיד. הוא מינה את מארט לאר לראש הממשלה. הממשלה תפקדה עד לשנת 1994 ואז נפלה באי-אמון כתוצאה מפרשיות שחיתות והאשמות באי-סדרים כלכליים. כתוצאה מכך, הוקמה ממשלה חדשה בראשות של אנדרס טאראנד שתפקדה עד לבחירות של שנת 1995.
אולם כוחות הצבא של הפדרציה הרוסית שהיו מוצבים במדינה עזבו את אסטוניה רק לאחר יותר משלוש שנות משא ומתן, ב-31 באוגוסט 1994. מאז עצמאותה, יצרה אסטוניה קשרים מצוינים במערב והתקבלה לנאט"ו ולאיחוד האירופי. עם זאת, יש למדינה חיכוכים חוזרים ונשנים עם רוסיה.
במרץ 1998, החלה אסטוניה במשא ומתן על הצטרפות לאיחוד האירופי. ב-14 בספטמבר 2003, במשאל עם על ההצטרפות לאיחוד האירופי, הצביעו 66.83% בעד, 33.17% נגד.
ב-29 במרץ 2004 הצטרפה אסטוניה לנאט"ו.
ב-1 במאי 2004 הצטרפה אסטוניה לאיחוד האירופי.
ב-13 ביולי 2010 החברות בגוש האירו אישרו את הצטרפות אסטוניה החל מ-1 בינואר 2011. שער המטבע הרשמי נקבע על אירו אחד ל-15.6466 קרונות אסטוניות.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 נכנסו כוחות ההגנה של אסטוניה לכוננות. ב-8 במרץ ערך הרמטכ"ל האסטוני, מרטין הרם, מסיבת עיתונאים בבסיס חיל אוויר בצפון אסטוניה, בנוכחותו של הגנרל מארק מילי יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית בה אמר כי: "היום ראיתי שהצבא האדיר הזה בעצם לא כל כך אדיר", לאור החולשה הרוסית בפלישה. ב-29 במרץ 2022 אמרה ראש ממשלת אסטוניה קאיה קאלאס, בטור בעיתון "הניו יורק טיימס": "אסור לתת לפוטין לנצח".
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
המדינות הבלטיות
אסטונים
יהדות אסטוניה
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית
הערות שוליים

↑  אברהם קצנלסון, לשאלת הצבא העברי, הפועל הצעיר, 24 בספטמבר 1919
↑  שעה אחרונה, דואר היום, 16 בדצמבר 1919
↑  שביתת נשק בין אסטוניה ורוסיה הסובייטית?, הצפירה, 4 בינואר 1920
↑  שביתת הנשק בין אסטוניה והבולשביקים, הצפירה, 11 בינואר 1920
↑  רונן לב, ‏פיסגת הלסינקי - החלטות הסיכום, באתר גלובס, 13 בדצמבר 1999
↑  אסטוניה הצביעה בעד הצטרפות לאיחוד, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2003
↑  שירות "הארץ", שבע מדינות ממזרח אירופה הצטרפו לנאט"ו, באתר הארץ, 29 במרץ 2004
↑  שרון שדה, לילי גלילי, 15 שנה מתום המלחמה הקרה: אירופה התאחדה מחדש, באתר הארץ, 2 במאי 2004
↑  עומר רבין, ‏חברה חדשה: אסטוניה אושרה כמדינה ה-17 בגוש האירו, באתר גלובס, 13 ביולי 2010
↑   הניו יורק טיימס, הגמגום של צבא רוסיה בשדה הקרב גורם ליריבות באירופה לחשוש ממנו פחות, באתר הארץ, 9 במרץ 2022
↑   ניו יורק טיימס, ראשת ממשלת אסטוניה בטור לניו יורק טיימס: אסור לתת לפוטין לנצח באוקראינה, באתר הארץ, 29 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555689405171  LCCN: sh85044964 
שינויים במפת אסטוניה בשנת 1945
דגלה של אסטוניה תחת השלטון הסובייטי
לחיות (שיר של רמי קלינשטיין וקרן פלס)

"לחיות" הוא הסינגל השני מתוך אלבומם המשותף של רמי קלינשטיין וקרן פלס. השיר נכתב והולחן על ידי קלינשטיין ופלס, ויצא ב-1 בפברואר 2016, יומיים לפני צאת האלבום.
השיר מדבר על החיים ועל הצורך להתנסות בכמה שיותר דברים על מנת לחיות את החיים במלואם, בלי חרטות, ולהיות מאושר.
השיר הגיע למקומות גבוהים במצעדים השבועיים של מדיה פורסט במשך מספר שבועות. כמו כן, הגיע למקום השישי במצעד של רדיו אמצע הדרך.
השיר נכלל במופע המשותף שלהם מיד לאחר הסינגל הראשון שלהם, עד אשר ישוב.
וידאו קליפ

ב-27 במרץ 2016 יצא קליפ לשיר שמכיל קטעים מתוך ההופעה המשותפת של קלינשטיין ופלס בהיכל התרבות בתל אביב ב-10 וב-11 בפברואר וכן קטעים מתוך החזרות למופע בהיכל.
את הקליפ צילמו עומר שורץ, מעיין שורץ ועודד אשכנזי וביים עומר שורץ.
כתיבת השיר

אנחנו מדליקים אחד את השני, מגיעים למקומות שלא היה לי אומץ להגיע אליהם. כשאני כותבת לבד, הביקורת העצמית מכבה אותי. פה, למשל, הבאתי שיר של רשימה של דברים שאני רוצה להספיק לפני המוות, וכל אחד מאיתנו הוסיף שורת חלום: לגור בפריז שנתיים, לשמוע ג'אז בניו-אורלינס, לישון עם הבן באוהל במדבר.
הערות שוליים

↑   לחיות, בביצוע רמי קלינשטיין וקרן פלס, סרטון  באתר יוטיוב
↑  "לחיות": המדריך לחיים מאת קרן פלס ורמי קלינשטיין, באתר ‏מאקו‏, 1 בפברואר 2016
↑   לחיות, בביצוע רמי קלינשטיין וקרן פלס, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
| קרן פלס |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | אם אלה החיים • מבול • בין העיר לכפר • איך שהשמש תזרח • רמי קלינשטיין קרן פלס • שקופים • שקופים 2 |  |
| אלבומי הופעה | רמי קלינשטיין קרן פלס ההופעה |  |
| סיבובי הופעות | שני פסנתרים • איך שהשמש תזרח • לבד על הפסנתר • רמי קלינשטיין קרן פלס • שקופים בקיץ |  |
| קברט | לילה אחד באפריל |  |
| קרן פלס - שירים |
| --- | --- | --- |
| אם אלה החיים | "איתי" • "אם אלה החיים" • "שמעון השכן" • "פסק זמן" • "זאת שבמקומי" • "רכבת באירופה" |  |
| מבול | "מבול" • "רצה הביתה" • "במכונית ליד הים" • "פיז'ו 92'" • "תקופה של שינויים" |  |
| בין העיר לכפר | "כל היתר חולף" • "שיר לאסף" • "הצפון הפורח" • "תקליט שרוט" |  |
| איך שהשמש תזרח | "לייק וואנקה" • "כלום לא טעים" • "השעות המתות" • "גם אני" • "רק שתבואי" |  |
| רמי קלינשטיין קרן פלס | "עד אשר ישוב" • "לחיות" • "תודה" • "בגידה" |  |
| לילה אחד באפריל | "אסור" • "לילה אחד באפריל" • "כל שנה יש אפריל" |  |
| שקופים | "שקופים" • "מעבר לנהר" • "מי אני?" • "באת לי פתאום" • "שמש תיכנס" • "עוד יום עבר" |  |
| שקופים 2 | "אין סוף ללילה" • "אושר בא והולך" • "ימים אחרים" • "מרחק הזמן" • "לא אבודים" • "מישהו שמח בשבילי" • "שתי גדות" |  |
| שירים נוספים | "רק אלוהים ישפוט אותי" • "בום" • "בשדה מאחורי ביתי" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 78a992ff-7267-4006-bbe6-1e286ea7c1a7
לייק וואנקה

"לייק וואנקה" הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום הרביעי של הזמרת-יוצרת קרן פלס, איך שהשמש תזרח (2013). השיר נכתב והולחן על ידי קרן פלס ופורסם ב-23 בדצמבר 2012.
כתיבת השיר והצלחתו

השיר נכתב במהלך חופשה של פלס באגם וואנקה, לאחר שהתגרשה. הוא עוסק בעיקר בפרידות ובהתמודדות עם הגירושים. פלס כתבה על כך בעטיפת הדיסק של הסינגל:
בשלוש השנים האחרונות עברתי תהפוכות. נאלצתי להפרד מהסיפור שבניתי לי בראש, על איך יראה העתיד. במקום לכתוב מוזיקה, הקשבתי למוזיקה שכתבו אחרים. עזבתי בית שהיה בו הכל, והתחלתי מאפס.
"לייק וואנקה" הוא אגם קסום, בניו זילנד. על גדותיו נכתב שיר ראשון אחרי שנים. ב"לייק וואנקה" איבדתי אהבה בלתי אפשרית, אבל כשחזרתי, מצאתי את מה שחיפשתי כל חיי.
השיר עמד בראש המצעדים השבועיים של מדיה פורסט במשך שלושה שבועות, הגיע למקום הראשון ברשת ג', למקום 4 בגלגלצ וכן במקום 32 במצעד השנתי של גלגלצ. מלבד זה, הוא הוגדר כ"שיר השני הכי מושמע בשנת 2013".
הקליפ

כחודש לאחר יציאת השיר, ב-16 בינואר 2013 יצא קליפ לשיר. את הקליפ ביים יריב בראל והוא צולם בחוף הים.
הקליפ צבר מעל 3.8 מיליון צפיות ב־YouTube.
בהופעות

את השיר החלה פלס לשיר בהופעותיה החל מיציאתו במופע "שני פסנתרים". היא שרה את השיר גם בסיבוב ההופעות שלה לרגל יציאת האלבום, "איך שהשמש תזרח" וכן בסיבוב ההופעות שלה "לבד על הפסנתר". בהמשך שרה אותו גם עם רמי קלינשטיין במופעם המשותף.
בנוסף, פלס שרה את השיר עם אחותה, אלה, במופע התרמה של "ארגון לתת".