stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אטב נייר
היסטוריה

בולדוג (BULLDOG) הוא סימן מסחרי רשום של חברת "Setten IXL" (מוגבל ביחס לציוד כתיבה). לעומת זאת, המונח "אטב בולדוג" הוא סימן מסחרי בארצות דוברות אנגלית, גנרי עבור כל סוגי אטבי הקפיץ לקלסר. הרישום של אטב בולדוג כסימן מסחרי היה בבריטניה בתחילת שנת 1944. ייתכן שהאטב נקרא כך בשל המסיביות של "לסתותיו", המזכירה בכך את המסיביות של לסתות הבולדוג.
עלות ייצורו של אטב נייר אחד, נכון לינואר 2014, היא בערך 12 אגורות.
שימושים חלופיים

לאטב נייר שימושים חלופיים רבים: ביתיים, תעשייתיים ואמנותיים.
אטבי נייר הם כלי טוב להכנת "flicker books", מאחר שהם מאפשרים להוסיף, להסיר או להחליף גיליונות בקלות ובפשטות.
שימוש חדש למוצר זה הוא להשתמש בו כמאגד חוטים במחשב. אטב נייר יכול להיות מהודק לקצה שולחן, כך שכבלי המחשב יושחלו דרך הרווח בין השולחן לאטב. בשימוש בצורה זו המשתמש יוכל לאגד את החוטים למקום אחד ולמנוע מהם ליפול מאחורי השולחן.
שימוש נוסף הוא כדי לעטוף מחדש אריזת מזון, על מנת לשמור על טריותה לאורך זמן רב יותר.
ניתן להשתמש באטבי נייר כאשר מבצעים פיתול באריגה בנול.
אטבי נייר יכולים לשמש כדי ליצור מנגנון שחרור מהיר יותר ל"השמטות" בתיאטרון.
אטב נייר שמחובר למחק יכול, על ידי מתן משטח גדול יותר לאחיזה, לסייע לאנשים עם מוגבלויות מוטוריות מסוימות.
אטב נייר יכול לשמש להשחזת סכין עליו.
ניתן ליצור חצובה לטלפון סלולרי באמצעות שני אטבי נייר.
ראו גם

מהדק ניירות
הערות שוליים

↑  David Cameron claims SEVEN PENCE for bulldog clip on expenses, דיילי מירור, 19 בינואר 2014
↑  Chris Webster (2005). Animation: The Mechanics of Motion. Vol. 1. p. 10. ISBN 0240516664.
↑  Jennifer Claydon (2009). Spin Dye Stitch: How to Create and Use Your Own Yarns. North Light Books. p. 88. ISBN 9781600611551. Section warping with Bulldog clips.
↑  Technical Design Solutions for Theatre: The Technical Brief Collection. Vol. 1. Ben Sammler, Don Harvey (editors). Taylor & Francis. 2013. p. 91. ISBN 9781136081651.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: others (link)
↑  Dorothy E. Penso (2013). Keyboard, Graphic and Handwriting Skills: Helping people with motor disabilities. p. 81. ISBN 1489931627.
↑  Phil West (2014). Survival Weapons: Optimizing Your Arsenal. Lulu.com. p. 222. ISBN 9781291460988.
↑  How to make a BULLDOG CLIP PHONE TRIPOD
צורה נוספת של אטב נייר
אורוסי

אורוסי (בהונגרית: Oroszi) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם באורוסי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 193 תושבים, ובשנת 2019 רק 138 תושבים.
יהודי אורוסי

באורוסי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 13 | 510 |
| 1910 | 2 |  |
| 1941 | 2 | 544 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז וספרם |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | וספרם  |  |
| ערים |  אייקה •  בדצ'ונטומאי •  בלטונאלמאדי •  בלטונפירד •  בלטונפיזפה •  בלטונקנשה •  ברהידה •  דווצ'ר •  הרנד •  פאפא •  שימג •  טפולצה •  וארפלוטה •  זירץ |  |
| כפרים | סנטגאל • נמשסאלוק • יאשד • אשקי • אשי • פטפירדה • טש • וילוניה • צ'הבאניה • פרקשגייפי • הלימבה • קישלד • מגיארפולאן • ניראד • אץ' • סץ • אורקוט • וארושלד • אדוריאנהאזה • אגראליה • אפאצטורנה • בורסרצ'ק • צ'גלה • דברון • דובה • איסקאז • קמונד • קרקוסרצ'ק • קרטה • קישברז'ן • קישצ'ס • קישפיריט • קישסלש • קולונטאר • נגיאלאשון • נג'פיריט • נוסלופ • אורוסי • פוסטמישקה • שומלוינה • שומלוסלש • שומלובאשארהיי • שומלובצ'ה •  ויד • טישקוואר • אברהאמהג' • בדצ'ונטרדמיץ • בלטונאדריץ' • בלטונהניה • בלטונרנדש • גיולקסי • הגיישד • הג'מגש • קפולץ' • קאפטלנטוטי • קקוט • קישפאטי • קוואגוארש • קוושקאל • לשנצפלו • לשנצאישטוואנד • לשנצטומאי • מונושטורפאטי • נמשוויטה • רפושקה • רוופילפ • שלפלד • שאשקה • סנטבקאלה • סיגליגט • טליאנדרגד • אוז'ה • ויגאנטפטנד • זלהלאפ • בלטונאקרטיה • בלטונקנשה • בלטונפיזפה • צא'יאג • פלשארש • קיראיסנטאישטוואן • טיהאן • קינגש • ליטר • פפקסי • אלשוארש • אסופה • בלטונאקלי • בלטונצ'יצ'ו •  בלטונספזד • בלטונסלש • בלטונאודווארי • צ'ופק • לובאש • מונוסלו • אובודוואר • ארוונייש • פלוזנק • פצ'יי • סנטאנטלפה • סנטיאקבפה • טגיון • ואסוי • זאנקה • באנד • אפלן • היימאשקר • הארשקוט • הרנד • הידגקוט • מארקו • מנצ'היי • נג'וואז'ון • נמשוואמוש • פולה • שוי • סנטקיראיסבדיה • טוטוואז'ון • וספרמפאיס • ורשטו • אדאסטוול • בקוניאקו • בקונקופאן • בקונפלשקה • בקונשאג • בקונסנטאיוואן • בקונסיץ' • בקונטמאשי • בב • בקאש • צ'וט • דאקה • דברנטה • אג'האזשקסה • גנה • גצ'ה • גיץ • הומוקבדגה • קמנשהגייס • קמנשסנטפטר • קופ • קילשווט • לובאספטונה • מגיארגנץ' • מלומשוק • מרצלגרגיי • מרצלטה • מזלק • מיהאיהאזה • נג'אצ'אד • נג'דם • נג'גיימוט • נג'טבל • נמשגרז'ן • נמטבאניה • נוראפ • ניאראד • פאפדרשקה • פאפקובאצ'י • פאפשלמון • פאפטסר • טקאצ'י • אוגוד • ואניולה • וארקסה • וסר • וינאר • בז'י • בודורפה • צ'אברנדק • דברונץ • גוגאנפה • גייפיקאיאן • הטייפה • הוסטוט • קאפטלנפה • מגייר • נמשהן • ריגאץ' • שימגפראגה • סנטאימרפלווה • אוק • וספרמגלשה • זלארדד • זלגיימרה • זלמגייש • זלסגוואר • בקונבל • בקונאנה • בקוניאוסלופ • בקונסנטקיראי • בורזוואר • צ'סנק • צ'טן • דודר • לוקוט • נגייסטרגאר • אולספלו • פנזשגיור • פורווה • סאפאר |  |
| יישובים בנפת דווצ'ר |
| --- | --- | --- |
| יישובים | דווצ'ר • אדוריאנהאזה • אפאצטורנה • בורסרצ'ק • צ'גלה • דברון • דובה • אגראליה • איסקאז • קמונד • קרקוסרצ'ק • קרטה • קישברז'ן • קישצ'ס • קישפיריט • קישסלש • קולונטאר • נגיאלאשון • נג'פיריט • נוסלופ • אורוסי • פוסטמישקה • שומלוינה • שומלוסלש • שומלובאשארהיי • שומלובצ'ה • ויד • טישקוואר |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אורסרי

ה"אורסר" - ציור של תאודור אמאן מ-1888
אורסרי בטרנסילבניה - חריטה מ-1869
אורסרים (ברומנית: ursari ובבולגרית: урсари) הוא כינויו בשפה הרומנית של הצוענים הנוודים העוסקים בענף המסורתי של אילוף בעלי חיים, בעיקר דובים, נחשים וקופים בעלי זנב.
המילה ursari (רבים של המילה ursar ביחיד) נגזרה מהמילה הרומנית "Urs", שמשמעותה היא "דוב". "אורסרים" הם אחד הקלאנים או השבטים הצוענים שחיו ועדיין חיים ברומניה. יש להם ניב או שניים מיוחדים של השפה הרומאני אבל לרוב הם דוברי השפה הרומנית ושכחו את שפתם רומאני (צוענית) המקורית. פוגשים אותם גם בבולגריה, סרביה וברפובליקת מולדובה. הם הגיעו בנדודיהם עד לאיטליה ולהולנד ואף לאמריקה. בבולגריה יש גם קבוצות צוענים אחרות העוסקות באילוף דובים  - מצ'קארי мечкари - באילוף קופים - מיימונרי.
צוענים מאלפי דובים או מרקידי דובים מוזכרים בהיסטוריה כבר במאה ה-12 באימפריה הביזנטית. ביוונית נקראו ארקודיארס או 
αρκουδιάρηδες - ארקודיארדס. באיטליה נקראו "אורסאנטס" מהמילה האיטלקית לדוב orso. שם דומה יש גם למאלפי הדובים הצוענים בדרום צרפת. 
בסלובקיה נקראים ריצ'קארה, באזור איסטנבול בטורקיה - בני רומה האייג'ים.
האורסרים ברומניה התפרנסו מאילוף בעלי החיים והופעה איתם בציבור, בעיקר בירידים. הנשים עסקו בניחוש העתיד, תמורת תשלום. בנסיכויות הרומניות אורסרים חיו במעמד של עבדים עד המחצית השנייה של המאה ה-19, כששוחררו ובחלקם גם התיישבו התיישבות של קבע על הקרקע. גם בהיותם עבדים קיבלו רשות לשמור על אורח חייהם, בתנאי ששילמו לבעלים את המס השנתי.
האורסרים התפרנסו ממה ששילמו הצופים בהצגות בעלי החיים, דובים מרקדים או מצדיעים, ותשלום עבור "דריכת הדוב" (călcătura ursului). באמונה העממית דריכת דוב על גבו של אדם עשויה הייתה לרפא אותו מכל מיני חוליים, אמיתיים או מדומים. הלקוח היה נשכב על בטנו ומאלף הדוב היה מוביל אותו לשבת על גבו או אף לרקוד אליו.
מופע מבוקש במיוחד הייתה היאבקות המאלף עם הדוב, אך לעיתים הדוב היה מצליח לקרוע את השרשרת או החבל בו נקשר ובורח. במצבים כאלה המאלף היה רודף אחר הדוב, קורא לו בשמו ושר לו שירים, שהרגיל אותו אליהם מאז היה גור קטן. המרדף היה מסתיים כשהדוב נעצר ואז המאלף היה מפייס אותו עם קוביית סוכר או שבר של חלת דבש.
הכנסות נוספות היו לאורסרים מממכר שערות דובים ושומנם. עישון בעזרת השערות נחשבו לתרופה נגד עין הרע והשומן נחשב לתרופה נגד שיגרון ומחלות עצמות.
האורסרים לא נתנו לדובים שלהם בשר, כי לטענתם הבשר היה משגע אותם והופך אותם לאלימים כלפי בני אדם.
לקריאה נוספת

Angus Fraser Țiganii, Humanitas, București 2017
(אנגוס פרייזר - הצוענים - תרגום מאנגלית)
Donald Kenrick Dicționar istoric al țiganilor (romilor) Editura Motiv, Cluj-Napoca 2002
(דנולד קנריק - הלקסיקון ההיסטורי של הצוענים (רומים) - תרגום מאנגלית)
הערות שוליים

↑  Povestea urșilor tulceni (ברומנית)
אופריצ'נינה

האופריצ'ניקים, ציור מאת ניקולאי וסילייביץ' נברב
איוואן הרביעי
הקרמלין של אלכסנדרוב, מעון הצאר בתקופת האופריצ'נינה
המטרופוליט פיליפ מברך את איוואן הרביעי
אופריצ'נינה (ברוסית: Опричнина) – תקופה בהיסטוריה הרוסית שהחלה בשנת 1565 והסתיימה עם מות איוואן הרביעי בשנת 1584, תקופה שהתאפיינה בטרור ממשלתי ובמערכת מיוחדת של אמצעי אכיפת החוק. כמו כן היה זה שמו של חלק מרוסיה הצארית שהועבר לממשל מיוחד ונוהל על ידי "אופריצ'ניקים". מקור השם במילה הרוסית העתיקה опричь (אופריץ') שפירושה "מיוחד".
על פי אנדרי קורבסקי, אציל רוסי של התקופה הרלוונטית, היו האופריצ'ניקים "צבא השטן".[דרוש מקור]
רקע

בינואר 1558 איוואן הרביעי התחיל במלחמת ליבוניה במטרה להגיע לחופי הים הבלטי. במהלך שנת 1559 הוא מצא את עצמו במלחמה נגד קואליציה של פולין, הדוכסות הגדולה של ליטא ושוודיה. גם בחזית הדרום הוא היה צריך להתמודד עם הפשיטות של חאנות קרים. בנוסף למלחמה כוללת במספר חזיתות, רוסיה הייתה צריכה להתמודד עם תקופות של אירועים קשים באקלים ומגפות. כתוצאה מכך המדינה נכנסה למצב כלכלי קשה במיוחד.
כבר בתחילת מלחמת ליבוניה הצאר האשים את הצבא באי-רצון להילחם ובכך שמפקדיה לא מכירים בו כסמכות צבאית. בשנת 1564 מפקד הצבא המערבי אנדרי קורבסקי ערק לליטא ואף השתתף בפשיטות נגד הרוסים.
כל זה הביא את איוואן הרביעי לרעיון של שינוי מהותי בשלטון תוך הקטנת זכויות הבויארים והגדלת כוח של המעמד הנמוך בין האצילים.
הנהגת אופריצ'נינה

ב-3 בדצמבר 1564, איוואן הרביעי עם משפחתו עבר לפרבר אלכסנדרוב, וב-3 בינואר 1565, הודיע על סיום כהונתו כצאר. לאחר יומיים הגיעה למשכנו משלחת בראשות ראש הכנסייה וביקשה ממנו לחזור בו. בפברואר 1565, הוא חזר למוסקבה והודיע על הסכמתו לחזור לשלטון תוך הנהגת שינויים בשלטון:
הוא קיבל זכות לעריכת דין ללא התערבות של אף אחד כולל אנשי הכנסייה.
הונהג מעמד של "אופריצ'ניק" שתפקידם לשמור על יעדי הצאר והם כפופים לו ישירות. מעמד זה קבלו כ-1000 איש.
אופריצ'ניקים מקבלים לרשותם חלקים של מוסקבה ושטחים בפרובינציה. הבעלים הקודמים גורשו.
יתר חלקי המדינה מועברים לשלטון הבויארים ורק במקרים מיוחדים הם צריכים לפנות לצאר.
בשנת 1570 איוואן הרביעי עם אופריצ'ניקים יצא לנובגורוד לאור החשד שעיר זו מתכוונת לעבור לשליטת פולין. תוך חודש וחצי כל סביבת נובגורוד נבזזה ואלפי אנשים נהרגו. קיימת הערכה שבפשיטה זו נהרגו כ-10 אלפים תושבים, כשליש מתושבי האזור. הוצאות להורג המשיכו גם במוסקבה. רק ביולי 1570 הוצאו להורג כ-200 אנשים. בנוסף להריגת אצילים גם משפחתם סבלה וגורשה תוך העברת הרכוש לקופת הצאר.
לקראת שנת 1572 התברר לאיוואן הרביעי שהשיטה אינה תורמת להצלחות צבאיות ואף גורמת להעמקת המשבר הכלכלי. השיטה לא בוטלה באופן רשמי אך יצא צו מיוחד שאסר על הזכרת השם "אופריצ'ניק" והורגשו הקלות משמעותיות.
השלכות

בהתאם לעדויות הכרוניקות, לאחר ה"אופריצ'נינה" המדינה נראתה כאילו עברה פשיטה עוינת אכזרית במיוחד. אלפי אנשים נהרגו וקשרי מסחר נותקו. המשבר הכלכלי-חברתי היה אחד הסיבות לתקופת הצרות של תחילת המאה ה-17. גם מהיבט הצבאי לא היו שום הצלחות. מלחמת ליבוניה הסתיימה ללא שום הצלחות לרוסיה הצארית.
יחד עם זאת מהיבט פוליטי אופריצ'נינה תרמה רבות לחיזוק שלטון הצאר ללא מגבלות חוקיות.
רוב ההיסטוריונים הרוסים של המאה ה-19 ראו באופריצ'נינה תופעה שלילית ותוצאה ישירה של האופי החולני והברוטאלי של הצאר. חלק אחר ראו בה תוצאה של חשד הצאר מפני הבויארים שלדעתו לא תמכו במדיניותו במהלך מלחמת ליבוניה ובמיוחד תגובה לעריקתו של אנדרי קורבסקי. בתקופה הסובייטית העמדה השולטת הייתה עמדה שתמכה בתופעה. זאת לאור העובדה שאופריצ'נינה חיזקה את השלטון המרכזי וכתוצאה מכך, בהתאם לעמדה זו, תרמה לחיזוק המדינה הרוסית. בשנת 1946 פורסם גילוי דעת של המפלגה הקומוניסטית שתיאר את התופעה כתופעה פרוגרסיבית במיוחד.
בתרבות הפופולרית

ב-1863 יצא לאור ספרו של אלכסיי טולסטוי, נסיך הכסף המגולל את קורות התקופה.
ב-4 בנובמבר 2009 יצא לאקרנים סרטו של פאבל לונגין, צאר (Царь) על שנתיים מחייו של הצאר איוואן הרביעי, מלחמתו במתנגדיו ויחסיו עם המטרופוליט המוסקבאי פיליפ, אותו גילם השחקן אולג יאנקובסקי בתפקידו הקולנועי האחרון.
בשנת 2006 יצא הספר יום האופריצ'ניק מאת המחבר ולדימיר סורוקין המגולל עתיד דיסטופי ברוסיה של שנת 2027 והשתלטותם של אנשי כוח בדמות האופריצ'נינה. בשנת 2008 יצא ספר ההמשך קרמלין הסוכר.
אופרת בלדה

"אופרת הקבצנים" משנת 1728
אופרת בלדה מתייחס לז'אנר של בידור במה אנגלי שפעל בעיקר במאה ה-18 והשפיע גם על צורות בידור אחרות במאה ה-19 וה-20. בדומה לוודוויל שקדם לו ולזינגשפיל שהופיע מאוחר יותר, המאפיין הייחודי שלו הוא השימוש בלחנים פופולריים (בין אם לחנים קיימים או לחנים חדשים) עם דיאלוג מדובר. מחזות אנגליים אלה היו 'אופרות' בעיקר בגלל שהם היוו סאטירה על האופרות סריה המיובאות.
אופרות בלדה ראשונות

אופרת בלדה מכונה "מחאת המאה ה-18 נגד הכיבוש האיטלקי של סצנת האופרה של לונדון". הוא הורכב מדיאלוגים עסיסיים ולעיתים קרובות דיאלוגים סאטיריים מדוברים (באנגלית), שזורים בשירים שהיו קצרים מאוד במכוון (בעיקר בית קצר אחד ופזמון) על מנת למזער את ההפרעות לזרימה של הסיפור. העלילה עסקה לרוב באנשי המעמד הנמוך, לעיתים קרובות בפושעים ותמהונים, שלא תאמה או אף הייתה מנוגדת לערכי המוסר הגבוהים של האופרה האיטלקית של התקופה.
מקובל לראות כאופרת בלדה הראשונה, שהוכחה גם כמוצלחת ביותר, את "אופרת הקבצנים" משנת 1728, מאת ג'ון גיי עם מוזיקה של  יוהאן כריסטוף פפוש, ששניהם חוו כנראה את תיאטרון הוודביל בפריז, וייתכן שהייתה להם מוטיבציה לשחזר זאת בגרסה אנגלית. הם הושפעו כנראה גם ממופעי הבורלסקה והמחזות המוזיקליים של תומאס דאורפי, שהיו לו מוניטין של התאמת מילים חדשות  לשירים קיימים. אנתולוגיה פופולרית של התאמות כאלה יצאה לאור בשנת 1700 ולעיתים קרובות הונפקה מחדש. מספר מנגינות מתוך האנתולוגיה הזו הופיעו ב"אופרת הקבצנים".
גיי יצר הפקה נוספת, כהמשך לאופרת הקבצנים ובאותו הסגנון בשם "פולי", ויוצרים כמו הנרי פילדינג, קולי סיבר ורבים אחרים יצרו אופרות בלדה שנהנו מפופולריות רבה. יחד עם זאת, עד אמצע המאה ה-18 הז'אנר כבר היה בירידה.
למרות שעלילת אופרות הבלדה הציגה לרוב את הדרגים הנמוכים של החברה, הקהל להפקות אלה היו בדרך כלל אנשי הבורגנות הלונדונית. כתגובה לאופרה הרצינית (שבשלב זה בוצעה כמעט תמיד באיטלקית), המוזיקה לאופרות אלה הייתה סאטירית בדרכה, כמו מילות המחזה. המחזות עצמם הכילו אזכור של הפוליטיקה העכשווית, כך למשל גיבור "אופרת הקבצנים", פיצ'ם, היווה סאטירה על ראש הממשלה רוברט וולפול. בהכנסת אלמנט סאטירי, רבים מהמפיקים הסתכנו בצנזורה ומאסר - כפי שהיה במקרה של אופרת-הבלדה "פולי", יורשו של גיי ל"אופרת הקבצנים".
המנגינות של אופרות הבלדה לא נכתבו במיוחד, אלא נלקחו ברובן ממגוון רחב של מקורות קיימים, כולל ממוזיקת פולק, אריות פופולריות של מלחינים קלאסיים (כגון פרסל) ואף משירי ילדים. מקור משמעותי שממנו המוזיקה נלקחה היה כרוזי מוזיקה, גיליונות נייר שהכילו בלדות, חריזה, חדשות ולעיתים איורים, שהיו נפוצים בלונדון של המאה ה-18.
בשנת 1736, יזם שגריר פרוסיה באנגליה הצגת אופרת בלדה פופולרית בגרמניה בשם "תשלום השטן" מאת צ'ארלס קופי. הוא בוצע בהצלחה בהמבורג, לייפציג ובמקומות אחר בגרמניה. גרסה חדשה הופקה על ידי יוהאן אדם הילר ב-1766. ההצלחה של גרסה זו הייתה הראשונה של מי שנקראו בהמשך "אבות הזינגשפיל הגרמני" .
אופרות בלדה פסטורליות

פיתוח מאוחר יותר, שגם הוא מכונה לעיתים קרובות אופרת בלדה, היה בעל מימד פסטורלי יותר. אופרות בלדה אלה היו מנוגדות בנושאיהן לגרסאות הסאטיריות המוקדמות. במקום חידושים למוזיקה קיימת כמו שהיה למשל ב"אופרת הקבצנים", עשרות רבות של הפקות כאלו כללו בעיקר מוזיקה מקורית, למרות שהן ציטטו לא אחת ממנגינות עממיות, או היוו חיקוי שלהן. מעניין לציין, כי רבים מעבודות אלה הוצגו לאחר מכן כחלקים של אופרות איטלקיות.
מאוחר יותר באותה מאה, קומדיות נרחבות יותר כגון "האומנת" של שרידן ויצירות רבות של דיבדין חזרו לכיוון הסגנון המקורי, אבל כבר לא נותר הרבה מהתנופה של אופרות-בלדה הסאטיריות.
במאות ה-19 וה-20

האופרות האנגליות של המאה ה-19 נמשכו חזק לסגנון ה"פסטורלי" של אופרת הבלדה. עקבות לכך ניתן למצוא בסגנון הסאטירי בעבודתם של יוצרים "רציניים" כמו ברנט. הרבה מהרוח הסאטירית של אופרת הבלדה המקורית ניתן למצוא (אם כי בצורה מעודנת מאוד) בתרומתו של גילברט לאופרות סבוי של גילברט וסאליבן. ב"הקוסם", אחת מהיצירות המוקדמות של גילברט וסאליבן, הוא חיקה, או לפחות קיבל השראה, מהסגנון הפסטורלי יותר של אופרת הבלדה.
"אופרה בגרוש" של קורט וייל וברטולט ברכט מ-1928 הוא עיבוד של "אופרת הקבצנים". העלילה דומה עם אותם הדמויות, ומכילה הרבה מאותה סאטירה נושכת. מצד שני, כל המוזיקה השתנתה והפכה להיות מורכבת במיוחד, ובכך השמיטו את אחד המאפיינים הבולטים ביותר של אופרת הבלדה המקורית. ברוח שונה לחלוטין, "יוג הרועה", אופרה בשתי מערכות של רייף וון ויליאמס שהועלתה לראשונה ב-1924, מכונה לעיתים "אופרת בלדה".
זמרי פולק מהמאה העשרים יצרו מחזות פולק מוזיקליים או דמויי פולק שנקראו "אופרות בלדה". אלן לומקס, פיט סיגר, ברל אייבס ואחרים הקליטו את "Martins and the Coys" ב-1944 ופיטר בלאמי ואחרים הקליטו את "המשלוחים" ב-1977. הראשון מחובר יותר לצורה ה"פסטורלית" של אופרת הבלדה, וזה האחרון מחובר לסוג של האופרה-סאטירה, אך כולם הציגו פרשנות מחודשת נוספת של המונח.
דווקא מחזות הזמר של קנדר ואב, במיוחד "שיקגו" ו"קברט", מייצגים היטב את סוג הסאטירה הגלומה ב"אופרת הקבצנים" ויורשיו, והם כנראה הייצוגים הטובים ביותר שהשתמרו לאופרות הבלדה, אם כי כאן, כמו בגרסתו של וייל ב"אופרה בגרוש", המוזיקה מורכבת במיוחד, בניגוד לאופרות הבלדה של המאה ה-18.
הערות שוליים

↑  M. Lubbock, The Complete Book of Light Opera (New York: Appleton-Century-Crofts, 1962), pp. 467–68
↑  J. Milling, P. Thomson, J. W. Donohue, eds, The Cambridge History of British Theatre: 1660 to 1895 / edited by Joseph Donohue (Cambridge: Cambridge University Press, 2004), p. 131.
↑  Grove's Dictionary of Music and Musicians, D'Urfey, Thomas.
↑  M. Lubbock,1962
↑  J. Warwick and E. West, The Oxford Dictionary of Opera (Oxford: Oxford University Press), p. 43.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282307905171  GND: 4203544-2  LCCN: sh85011225
אוטו היינריך ורבורג

ערך זה עוסק ברופא, הביולוג והפיזיולוג היהודי-גרמני חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. אם התכוונתם לבוטנאי, ראו .
| --- | --- |
צילום בסביבות 1931
צילום בסביבות 1931
 לידה:  8 באוקטובר 1883 פרייבורג, הדוכסות הגדולה של באדן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 באוגוסט 1970 (בגיל 86) ברלין המערבית, גרמניה המערבית
 ענף מדעי:  ביולוגיה, רפואה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות דאהלם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת פרייבורג 
 מנחה לדוקטורט:  הרמן אמיל פישר 
 מוסדות:  חברת הקייזר וילהלם (1941)  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  אוטו מאירהוף 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (3 במאי 1934)  פרס פאול ארליך ולודוויג דרמשטדטר (1962)  מדליית הזהב ע״ש אדולף פון באייר (1925)  מדליית ארנסט רויטר (1958)  מדליית הארנק (1963)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1931)  צלב הברזל, דרגה ראשונה  הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  צלב הברזל, דרגה שנייה  אזרח כבוד של ברלין  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 הערות:  צאצא למשפחת ורבורג
 תרומות עיקריות
 מחקריו בתחום צריכת החמצן של תאים והאנזים האחראי לה. חקר תופעת הפוטוסינתזה.
 
אוטו היינריך ורבורג  (בגרמנית: Otto Heinrich Warburg;‏ 8 באוקטובר 1883 – 1 באוגוסט 1970) היה רופא, ביולוג ופיזיולוג גרמני, ממוצא יהודי, אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1931 על מחקריו בתחום צריכת החמצן של תאים והאנזים האחראי לה.
קורות חייו > ילדותו ושנות לימודיו

ורבורג נולד ב-8 באוקטובר 1883 בעיר פרייבורג. אביו, אמיל ורבורג, פיזיקאי, פרופסור באוניברסיטת פרייבורג, היה צאצא של משפחת ורבורג הידועה מאלטונה. הסבים מצד האב, דניאל מרכוס ורבורג ואידה לבית כהן, היו יהודים אורתודוקסים, אך בבגרותו, האב אמיל המיר את דתו לנצרות לותרנית. האם, אליזבט גרטנר הייתה בת למשפחה של בנקאים ועובדי ציבור בכירים מבאדן.
בילדותו עבר אוטו ורבורג עם הוריו לברלין, בה התמנה אביו לראש החוג לפיזיקה של המכון הקיסרי לפיזיקה ולטכנולוגיה. אוטו גדל בסביבה אקדמית. למד עד 1901 בגימנסיית פרידריכסוורדר ההומנית בברלין ואחר כך נרשם ללימודי מדעי טבע בדגש על כימיה באוניברסיטת אלברט לודוויג בפרייבורג. החל מ-1903 המשיך בלימודי הכימיה באוניברסיטת ברלין שם נבחן על ידי זיגמונד גבריאל. החל מ-1905 למד רפואה בברלין, אחר כך במינכן ובהיידלברג. הוא סיים לימודי דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת ברלין ב-1906 אצל אמיל פישר, ואת לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג ב-1911
ב-1911 סיים גם את התואר דוקטור ברפואה בהיידלברג.
עבד זמן-מה בהיידלברג כעוזר של לודולף פון קרהל בקליניקה לרפואה. בשנים בהיידלברג השתתף יחד עם אוטו מאירהוף וקרל יאספרס, בין היתר בחוג לפסיכואנליזה שניהל ידידו של מאירהוף, ארתור קרונפלד.
בהמשך שהה ורבורג כמה פעמים בתחנה הזואולוגית על שם אנטון דוהרן בנאפולי, שם עסק במחקרים בקיפודי ים, ובתהליכי נשימה בתאים נורמליים ובתאים סרטניים. בשנת 1914 עבר לעבוד באוניברסיטת ברלין במכון ע"ש הקייזר וילהלם (שנקרא לימים ע"ש מקס פלאנק).
במלחמת העולם הראשונה התנדב ורבורג לשירות בחיל הפרשים הפרוסי ובהמשך כקצין במטה הכללי של הצבא הגרמני. בשנת 1918 מונה לפרופסור במכון הקיסרי (לימים מכון מקס פלאנק). הוא נפצע וזכה בעיטור צלב הברזל, דרג ראשון. החל מ-1931 הוא עמד בראש מכון מקס פלאנק לפיזיולוגית התא בברלין.
קורות חייו > פעילותו המדעית

במסגרת המכון ע"ש הקיסר וילהלם מונה ורבורג  לראש מעבדת המחקר של פיזיולוגיית התא, במימון קרן רוקפלר.
פרסומו הראשון בא ממחקריו בתחום המטבוליזם של  תאים של ביציות מופרות, בתחנה למחקר ביולוגי ימי בנאפולי. בשנות העשרים החל לחקור את צריכת החמצן בתאי אורגניזמים חיים. הוא היה חלוץ השימוש במנומטר (המודד שינויים בלחץ גז) להבנת כמות החמצן הנצרכת על ידי פרוסות של רקמות חיות. בחיפושו אחר מרכיבי התא האחראים לצריכת החמצן גילה את מעורבות הציטוכרומים, במיוחד ציטוכרום a3  אותו כינה בשם אנזים הנשימה. בשנת 1931 קיבל פרס נובל על מחקריו בתחום זה. בשנת 1944 הועלה שמו כמועמד לזכייה נוספת בפרס נובל, אך הפרס לא הוענק  לו. אחת ההשערות היא שגרמניה הנאצית סירבה לאפשר באותה תקופה לאזרחיה לקבל פרסים בינלאומיים, וכלל לא הייתה מרשה לו לצאת מגבולות המדינה.
המחקר של ורבורג היה הראשון שהצביע על כך שתאים ממאירים מבצעים תהליך של גליקוליזה מוגברת בסביבה עתירת חמצן  ומפיקים את האנרגיה שלהם בתהליך של תסיסת סוכרים (תופעה הקרויה על שמו תופעת ורבורג). הגליקוליזה המוגברת בתנאים אארוביים שונה מהתהליך שקורה בתאים נורמליים שבהם הגליקוליזה מואטת בנוכחות חמצן (אפקט פסטר). הוא פרסם מאמרים רבים על תחומי מחקריו.
אוטו ורבורג התמנה, באופן חריג, כחבר שאינו אזרח בריטי בחברה המלכותית בלונדון, בשנת 1934, וכחבר באקדמיות למדעים של ברלין קופנהגן, רומא, והודו. זאת, בין שאר העיטורים והאותות האחרים אותם קיבל.
קורות חייו > מעמדו בימי השלטון הנאצי

אחרי עליית הנאצים לשלטון יהודים הוצאו ממקומות העבודה שלהם ובהדרגה הוגבלו מאוד באפשרויות התעסוקה. ורבורג כבן לאב יהודי מומר ולאם גרמנייה נחשב לפי חוקי הגזע מ-1935 ל"יהודי למחצה".
בסופו של דבר נאסר עליו ללמד אבל הורשה להמשיך במחקריו.

ב-1941 איבד את תפקידו לזמן קצר בגלל הערות ביקורתיות כלפי המשטר, אבל תוך שבועות מספר הורשה לשוב לעבודתו על ידי פקודה אישית מלשכתו של היטלר. הרמן גרינג סידר לו גם סיווג של "רבע יהודי".
בספטמבר 1942 ביקש רשמית ורבורג שיובטח לו מעמד שווה לגרמנים ארים.
קורות חייו > חייו הפרטיים

ורבורג חי לאחר שובו מן השירות הצבאי במלחמת העולם הראשונה עם יאקוב הייס בווילה שלו בברלין-דאהלם. באופן רשמי, שימש הייס כמזכירו האישי עד מותו של ורבורג. הוא טיפל בכל עסקיו של ורבורג, שכללו את משק הבית וקבלת אורחים וכן התלווה לוורבורג בנסיעותיו. בשנת 1943 הוגשה תלונה אנונימית במשטרה על ורבורג, בטענה שהוא מקיים יחסים הומוסקסואליים. המשטרה בחרה שלא לפתוח בחקירה. הייס שימש כמזכיר ואמרכל של המכון.
בשנת 1968 בעקבות שבר בירך, לקה ורבורג בפקקת ורידים עמוקה ונפטר כעבור שנתיים, בשנת 1970 מתסחיף ריאתי. הוא הובא לקבורה בבית קברות לותרני בדאהלם. הוא נותר רווק כל חייו.
הנצחתו

החברה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית מעניקה בכל שנה מדליה על שמו. המדליה נחשבת לאחת הבולטות בתחום הביוכימיה בגרמניה.
באוניברסיטת ביירוית הוקמה "קרן אוטו ורבורג לכימיה" המקדמת ומממנת מחקר והוראה בתחום הכימיה באוניברסיטה. בנוסף, נבחר בכל שנה מועמד הזוכה למענק ונושא הרצאה בכימיה.
בשנת 1983 הנפיק הדואר הגרמני בול עם דיוקנו, לרגל יום הולדתו ה-100.
בעיר מינכן נקרא רחוב על שמו.
אורוץ' ברברוסה

| --- | --- |

אורוץ' ברברוסה, אדום הזקן. בתחריט זה הוא נראה עם ידו התותבת, שהייתה עשויה כסף
 לידה:  1473 מיטילנה, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1518 (בגיל 45 בערך) תלמסאן, אלג'יריה 
 
אוֹרוּץ' רֵאִיס (בטורקית עות'מאנית: عروج ريس; 1474 בערך – 1518), הנודע בכינויו ברברוסה (Barbarossa), היה הסולטאן של אלג'יריה העות'מאנית בשנים 1516-1518. לפני כן היה שודד ים.
זקנו האדמוני העניק לו את הכינוי העממי "ברברוסה", אדום הזקן, בקרב תושבי אירופה. כינוי שדבק גם באחיו, ח'יר א-דין, כאשר זה ירש אותו וצבע את זקנו בחינה אדומה כדי לשמר את ההילה שאפפה את אחיו, ואת האימה שהטיל על חופי אירופה.
דבקו בו גם הכינויים "באבא אורוץ'" ו"באבא ערוג'י", כשהסתמן כאב מושיע של המוריסקים (האנוסים המוסלמים בספרד) בשנים שלאחר הרקונקיסטה; הוא הבריח רבים מהם מספרד, ומסעות שוד שהוביל על חופי ספרד, הצטיירו כנקמה בנוצרים הכופרים על פשעיהם נגד המוסלמים.