stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית דונדיקוב

| --- | --- |

בית דונדיקוב ופעמון המושבה ב-2020
 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה של אזור גיאוגרפי 
 שימוש:  בית מגורים, מוזיאון
 מיקום:   רחובות
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  עיריית רחובות
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1891–הווה (כ־133 שנים)
 קואורדינטות:  31°53′45″N 34°48′49″E﻿ / ﻿31.8959588°N 34.8135663°E﻿ / 31.8959588; 34.8135663
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית דונדיקוב(למפת גוש דן רגילה) בית דונדיקוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית דונדיקוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית דונדיקוב  he בית דונדיקובhe בית דונדיקובמפת  __ רחובות (in English: Rehovot) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) מדרום: __ קריית עקרון (in English: Kiryat Ekron), __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council) ממערב: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממערב ומצפון: __ נס ציונה (in English: Ness Ziona) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית דונדיקוב הוא הבית השלישי שנבנה בעיר רחובות, ומוזיאון העיר רחובות כיום. הבית נמצא בפינת הרחובות יעקב ודונדיקוב. הוא הוקם במושבה בשנת 1891 על ידי אברהם יהושע דונדיקוב, ממייסדי המושבה וחבר הוועד הראשון שלה. בית דונדיקוב היה בית המגורים השלישי במושבה, אחרי בית יוספזון ובית קנטרוביץ.
היסטוריה > הקמה

ב-27 בפברואר 1890 קנה יהושע חנקין מידי הערבי הנוצרי אנטון רוק מיפו את אדמות המושבה רחובות, שטח של אלפי דונמים שהיה קרוי ״חירבת דוראן״. חנקין, שסבר כי יהודים רבים יקנו ממנו חלקות מהשטח, התחייב לכסף שלא יכול היה לשלם, ועל כן היה חשש שהקנייה תתבטל והאדמה תאבד. אהרן אייזנברג שיכנע את שמואל גורודיסקי ויעקב קרלינסקי לרכוש חלקות והם פנו לאברהם יהושע דונדיקוב, יהודי מאנשי העלייה הראשונה שהתגורר בנווה צדק. דונדיקוב נענה לקריאה וקנה 1000 דונמים ב-10,000 פרנקים, רכישה יוצאת דופן משום שהיה מדובר בשטח חריג בגודלו ליהודי באותה תקופה.
דונדיקוב דרש בתמורה לרכישה הגדולה את הזכות לבחור את חלקת האדמה הטובה ביותר עבור עצמו, וכך בחר את החלקה בראש הגבעה בחירבת דוראן, עליה הקים את בית דונדיקוב בשנת 1891. בדומה לאחוזות שהכיר מאוקראינה, בצמוד לבית הקים אורווה ומחסן לאחסון תבן בעליית הגג וחיבור בין האורווה ובית המגורים. עליית הגג הייתה למגוריהם של ראשוני הפועלים שעבדו ברחובות. מסביב לבית נשתלה חצר המוקפת חומת אבני כורכר, שנשתלו בה עצי אקליפטוס (שניטעו על ידי אברהם דונדיקוב) ודקל וושינגטוניה. דונדיקוב נפטר כשנה לאחר הקמת הבית, ב-2 במאי 1892.‏
היסטוריה > פעמון המושבה

בסמוך לבית הוקמו מבני משק רבים, ביניהם ״פעמון המושבה״ שהותקן ב-1891, שם היה ב-40 שנותיה הראשונות של המושבה. משום כך נקראה הגבעה ״גבעת הפעמון״ ובית דונדיקוב ״הבית בראש גבעת הפעמון״. תפקיד הפעמון, שככל הנראה היה פעמון כנסייה משומש, היה לתפקד כשעון בכך שצלצל בשעות קבועות במהלך היום, להתריע על אירועים חריגים כגון מתקפות או לכנס אספת המושבה. לכל מאורע היה צלצול ייחודי שהיה מוכר לתושבי המושבה. בתקופת מלחמת השחרור הועבר הפעמון לגבעה אחרת במושבה. אחרי פירוקו הוצב באנדרטה בעיר, ונאבד בשנת 2000. שחזור הפעמון הוחזר לבית דונדיקוב ב-2002, שם הוא עומד כיום.
היסטוריה > תקופת היישוב

אחרי מותו של אברהם דונדיקוב התגוררו בבית אשתו ובנותיו. בתו הבכורה, אסתר, התחתנה והתגרשה בצעירותה. לאחר מכן, ב-1934, התחתנה עם משה סמילנסקי, ממנהיגי היישוב העברי. סמילנסקי עבר להתגורר בבית המשפחה וחי בו בעשרים שנות חייו האחרונות. בבית דונדיקוב עסק בניהול ענייני התאחדות האיכרים, קיים פגישות בענייני היישוב, ענייני ה"הגנה", תוכניות לגאולת הקרקע וכתיבה. הבית הפך בתקופה זו לאחד הבתים המרכזיים ביישוב העברי. הבית הפך בנוסף בתקופה הזו למרכז תרבותי, והיו נערכים בו אירועים ציבוריים מוזיקליים. באחד מאירועים אלו פגש הקצין הבריטי יוליוס ג'ייקובס בנחמה דונדיקוב, אחותה הצעירה של אסתר ואשתו לעתיד של ג׳ייקובס.
ב-6 בפברואר 1938 התקיים בחצר הבית הקונצרט הראשון של אגודת חובבי המוזיקה בישראל בביצוע הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט.[דרוש מקור]
היסטוריה > שיפוץ והקמת מוזיאון

ב-1978 שופץ הבית על ידי עיריית רחובות, שהפכה אותו למוזיאון, בחזיתו נבנתה רחבה גדולה המשמשת לאירועים ציבוריים. במבנה נבנה מוזיאון לעיר רחובות, מייסדיה וההיסטוריה שלה, בין היתר מוצגים בו מקטעים מחומת העיר. כמו כן מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות מיצירותיהם של אמני העיר. בנוסף נמצאת בבית מחלקת התיירות של העיר וגלריית אומנות.
חפירות ארכאולוגיות

חפירות ארכאולוגיות שנערכו בבית ובסביבתו לאורך השנים גילו כי יושבי השטח היו עובדי אדמה וכורמים. למרגלות הבית נמצאו 3 אבני בד גדולות ו-2 נוספות נמצאו בחצר הבית.
גלריית תמונות

בית דונדיקוב המשופץ ב-2011
בית דונדיקוב ב-2019
מדרגות העלייה מהאורווה, 2019
מבט אחורי, 2019
מבט אחורי, 2019
בית דונדיקוב והרחבה בחזיתו, 2020
בית דונדיקוב ופעמון המושבה, 2020
ביאורים

↑  ייתכן כי מקור שמו של השטח, ״חירבת דוראן״, בשמו של היישוב היהודי מתקופת המשנה והתלמוד, דורון.
הערות שוליים

↑  סיור היסטורי בעיר רחובות, חמושה בעדשה
1 2 3 4 5  בית דונדיקוב באתר עיריית רחובות
↑  חירבאת דורון, באתר ארכיון רחובות
1 2  זאב אבנר, ״סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתיישבות״, הוצאת אורבך בע״מ, 1988
1 2 3  אברהם יהושע דונדיקוב, באתר ארכיון העיר רחובות
1 2  תיאור מוזיאונים ואתרי תיירות, את עיריית רחובות
↑  לאה מאירי, פעמון המושבה, באתר ארכיון רחובות
↑  Paul Keidar and Ruth Jacobs Keidar- Life Story (באנגלית)
↑  בית דונדיקוב, באתר www.ironit-rehovot.co.il
↑  הגלריה והמוזיאון לאומנות והיסטוריה בביתו של דונדיקוב, באתר מוזיאון
מפת חלוקת החלקות במושבה, חלקתו של דונדיקוב מופיעה בחלק השמאלי-עליון, כשגבעת הפעמון נראית בבירור, 1897
פסל פעמון המושבה, 2005
ביואיק לה סייבר

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ג'נרל מוטורס
 שנות ייצור:  2005–1959
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  ביואיק ספיישל
 מודל אחריו:  ביואיק לוצרן
 פלטפורמה:  מנוע קדמי, הנעה אחורית B-body (1962-1985) מנוע קדמי, הנעה קדמית H-body (1986-1999) מנוע קדמי, הנעה קדמית G-body (2000-2005)
 אורך:  5,525 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  3.8 ליטרV6  4.6 ליטר Northstar V8
 קשר:  אולדסמוביל 88  אולדסמוביל אורורה  ביואיק פארק אבניו  פונטיאק בונוויל
 
ביואיק לה סייבר (Buick Le Sabre) היא מכונית גדולה (גודל המכונה בארצות הברית "גודל מלא" - full size) שיוצרה במספר דגמים בידי חטיבת ביואיק של יצרנית המכוניות האמריקנית ג'נרל מוטורס.
פרטי המכונית

נפח מנוע: 3791 סמ"ק
הספק: 205 כ"ס ב-5200 סל"ד
מומנט: 31.8 קג"מ ב-4000 סל"ד
תיבת הילוכים: אוטומטית
מספר דלתות: 4
קבוצת שיוך: סאלון בגודל מלא
צוללת צהובה (סרט)

.
| --- | --- |

עטיפת קלטת הווידאו של הסרט
 מבוסס על:  שירי להקת הביטלס
 בימוי:  ג'ורג' דאנינג הנפשה: רוברט בולסר ג'ורג' דאנינג ג'ק סטוקס לייב אקשן: דניס אייבי אל ברודקס
 הופק בידי:  אל ברודקס
 תסריט:  לי מינוף אל ברודקס ג'ק מנדלסון אריך סגל
 עריכה:  בראיין ג'יי. בישופ
 שחקנים ראשיים:  פול אנג'ליס ג'ון קלייב דיק אמרי ג'ף יוז לנס פרסיבל
 מדבבים:  ג'ון קלייב (ג'ון לנון) דיק אמרי (ג'רמי הילרי בוב) פול אנג'ליס (רינגו סטאר) ג'פרי יוז (פול מקרטני) רינגו סטאר הביטלס לאנס פרסיוול ג'ורג' האריסון 
 מוזיקה:  לנון-מקרטני ג'ורג' האריסון בימוי מוזיקלי: ג'ורג' מרטין
 אנימטור:  Heinz Edelmann 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת ארצות הברית
 חברת הפקה:  Apple Corps, סינדיקט קינג פיצ'רס, יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  בריטניה 17 ביולי 1968 ארצות הברית 13 בנובמבר 1968
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי, סרט פנטזיה 
 תקציב:  £250,000
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 סרט קודם:  Magical Mystery Tour
 סרט הבא:  Let It Be
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
צוללת צהובה (באנגלית: Yellow Submarine) הוא סרט הנפשה משנת 1968 המבוסס על שירי להקת הביטלס, בו מככבות דמויותיהן המאוירות של ארבעת חבריה - ג'ון לנון, פול מקרטני, ג'ורג' האריסון ורינגו סטאר. חברי הלהקה מופיעים בסרט בסצנה אחת, מצולמת ולא מונפשת, לקראת סופו. את דמויותיהם המצוירות מדבבים שחקנים אחרים, מלבד בשירים.
התסריט לסרט נכתב על ידי הסופר אריך סגל וביים אותו ג'ורג' דאנינג.
בשנת 1969 הוציאה הלהקה אלבום בשם Yellow Submarine, שהוא פסקול הסרט.
עלילה

הסיפור מתחיל בפפרלנד, השוכנת כ-18,000 מילים מתחת לים. ביחד עם תושבי פפרלנד שוכנים הרשעונים הכחולים (Blue Meanies). הרשעונים הכחולים תוקפים את תושבי העיר, ומשתקים את כולם, מלבד הסמל פרד פפר (Sgt. Pepper), שמצליח לברוח בצוללת צהובה ויוצא לחפש עזרה.
פרד מגיע לליברפול ומשכנע ארבעה אנשים בשם רינגו, ג'ורג', ג'ון ופול (הידועים כ"ביטלס"), אשר גרים באחוזה גדולה (שלא מצייתת לחוקי הפיזיקה, ג'ורג' מציין לא פעם "It's all in the mind/זה הכל במחשבה") לבוא איתו בצוללת הצהובה ולנסות להציל את פפרלנד.
התחנה הראשונה שבה הם עוברים היא "ים הזמן", שם הזמן הולך אחורה והם הופכים לצעירים בהדרגה. לאחר שג'ון דוחף את המחוגים לכיוון ההפוך הם הופכים לזקנים בהדרגה, ולבסוף הם חוזרים למצבם הטבעי וממשיכים לים המדע. לאחר מכן הם מגיעים לים המפלצות, שם מפלצת ענקית בעלת הכישרון לשאוב דברים שואבת אותם, את הים ולבסוף את עצמה.
החבורה מוצאת את עצמה בשום-מקום (No-where) והמנוע שלהם נשבר. בשומקום הם פוגשים את ג'רמי, איש השום-מקום שמתקן להם את המנוע. לאחר שג'רמי תיקן את המנוע מבחין רינגו שהוא אומלל בשום-מקום והוא מציע לו לבוא איתם, וג'רמי מסכים. הם עוצרים שוב במרגלות הראשים כשהצוללת מסרבת לעבוד. ג'רמי משלח את הצוללת משם בטעות כשפרד בפנים והחמישה הנותרים נאלצים להמשיך ברגל לכיוון פפרלנד.
הם עוברים לים החורים שם רינגו לוקח חור ושומר אותו בכיסו ("יש לי חור בכיס", הוא מציין), שם גם אחד מהרשעונים הכחולים חוטף את ג'רמי.
הארבעה מגיעים לפפרלנד ומצילים אותה בעזרת היכולת שלהם לנגן וליצור מוזיקה. לאחר שהארבעה הצילו את העיר, כל הרשעונים הכחולים בורחים מלבד המנהיג ועוזרו מקס. ג'רמי מנצח את מנהיג הרשעונים הכחולים על ידי שינוי עורו, וכך נהיה מנהיג הרשעונים הכחולים נחמד יותר. לבסוף הוא ומקס הצטרפו אל תושבי פפרלנד.
עלילה > הרשעונים הכחולים

הרשעונים הכחולים הם כשמם, יצורים כחולים ורשעים. שאיפתם של הרשעונים הכחולים היא לכבוש את העולם ולהפוך את כולו לכחול. הרשעונים הכחולים אינם מוכנים לקבל "כן" כתשובה, ולכן על כל שאלה של כן ולא התשובה תהיה "לא" גם אם היא חיובית. אולם בסוף הסרט הדבר השתנה.
שמו של מנהיג הרשעונים הכחולים אינו ידוע אך שמו של עוזרו הוא מקס. בצבא הרשעונים הכחולים יש יצורים שונים ומשונים, ביניהם כפפה גדולה עם חיוך מרושע, "המחטיפים" (אנשים גבוהי-קומה עם תפוחי-עץ עצומים וכבדים) וליצן שמסוגל לגרום לפיצוץ כאשר לוחצים על אפו.
שירים מהסרט

Yellow Submarine
Hey Bulldog
Eleanor Rigby
Love You To
All Together Now
Lucy in the Sky with Diamonds
Think For Yourself
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band
With A Little Help From My Friends
Baby You're A Rich Man
Only A Northern Song
All You Need Is Love
When I'm Sixty-Four
Nowhere Man
It's All Too Much
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 95% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 37 ביקורות.
הערות שוליים

↑  "Yellow Submarine‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| הביטלס |
| --- | --- | --- |
ג'ון לנון • פול מקרטני • ג'ורג' האריסון • רינגו סטאר
פיט בסט • סטיוארט סאטקליף • לנון-מקרטני
| אלבומי אולפן | Please Please Me‏ (1963) • With the beatles‏ (1963) • A Hard Day's Night‏ (1964) • Beatles for Sale‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Rubber Soul‏ (1965) • Revolver‏ (1966) • Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band‏ (1967) • Magical Mystery Tour‏ (1967) • The Beatles‏ (1968) • Yellow Submarine‏ (1969) • Abbey Road‏ (1969) • Let It Be‏ (1970) |  |
| סרטים | ‏A Hard Day's Night‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Magical Mystery Tour ‏(1967) • Yellow Submarine ‏ (1968) • Let It Be ‏(1970) • The Beatles: Get Back ‏(2021) |  |
| הנהלה | אלן ויליאמס • בריאן אפשטיין • אלן קליין • אפל רקורדס |  |
| הפקה | ג'ורג' מרטין • ג'ף אמריק • פיל ספקטור • נורמן סמית' • אלן פרסונס • אולפני אבי רוד |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | The Quarrymen • ביטלמניה • ריצ'רד לסטר • תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני • מסע הקסם המסתורי • קלאוס פורמן • יוקו אונו • אנתולוגיה • רצח ג'ון לנון • LOVE • פיליפ נורמן • סיד ברנשטיין • החיפושית החמישית • הופעת הביטלס על הגג • פירוק הביטלס |  |
דיסקוגרפיה של הביטלס • שירי הביטלס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4467424-7  LCCN: n2002025405  VIAF: 213998152   WorldCat (עם VIAF): 213998152
בית הכנסת הישן (ארפורט)

בית הכנסת הישן בארפורט, נבנה ב-1094
בית הכנסת הישן בעיר ארפורט בגרמניה הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר באירופה של ימי הביניים הקיימים עד היום. החלקים העתיקים ביותר של בית הכנסת נבנו בסוף המאה ה-11. רוב חלקי הבניין נבנו בין השנים 1250–1320. בשנת 2023 הוכרז בית הכנסת כחלק מתוך אתר המורשת העולמית של אונסק"ו: "מורשת יהודית מימי הביניים בארפורט", הכולל גם את המקווה העתיק.
מאז 2009 משמש בית הכנסת כמוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בארפורט. בין השאר מצוי במוזיאון אוצר של מטבעות ותכשיטים שהוחבא בידי יהודים מארפורט בעת הטבח בימי גזירות ק"ט (1349) ונתגלה בשנת 1998. במוזיאון יש גם מהדורות פקסימיליה של כתבי יד שהיו בבעלות הקהילה היהודית בארפורט בימי הביניים. אחד מכתבי יד אלה הוא כתב יד ארפורט של התוספתא.
היסטוריה ושימור

החלקים העתיקים ביותר של המבנה מתוארכים ל-1094, אך רובם מתוארכים לסביבות 1270 עד תחילת המאה ה-14.
בא' בניסן ה'ק"ט (1349), בימי מגפת המוות השחור, ביצעו תושבי העיר הנוצרים טבח בקהילה היהודית בארפורט, והניצולים גורשו מן העיר. הפוגרום פרץ בשבת בבוקר, בעת תפילת שחרית, ואחד ממוקדי ההתנפלות היה בית הכנסת, שניזוק בפרעות. 
לאחר הפרעות מועצת העיר ארפורט מכרה את הבניין לסוחר מקומי. הוא הוסב למחסן ונערכו בו שינויים בפנים.
מהמאה ה-19, הבניין שימש אולם נשפים, מסעדה ואפילו באולינג. שינויים אלה גרמו לכך שייעודו המקורי של המבנה נשכח. בשל כך, הוא לא נהרס בימי גרמניה הנאצית, ולכן הוא המבנה הקדום ביותר ששרד בשלמותו (מבחינת הקירות והגג).
בסוף שנות ה-80 התחדש העניין בבניין הישן. ההיסטוריון האדריכלי אלמר אלטווסר החל לחקור אותו ב-1992. מועצת העיר ארפורט רכשה את הנכס ב-1998 וחקרה ושימרה אותו. כל שלבי העבר של הבניין נשמרו, לא רק השימוש בו כבית כנסת.
בשנת 2007 התגלה בסמוך לבית הכנסת מקווה שתוארך בידי ארכאולוגים לשנת 1250.
בשנת 2015 הוצעו בית הכנסת הישן והמקווה כאתר מורשת עולמית. בספטמבר 2023 הוכרזו בית הכנסת, המקווה ובניין אבן סמוך שהיה שייך ליהודים במאה ה-13 כאתר מורשת עולמית.
מוזיאון

בית הכנסת הישן נפתח ב-27 באוקטובר 2009 כמוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בארפורט.
במוזיאון מצוי אוצר ארפורט, מטמון של מטבעות ותכשיטים שכנראה השתייכו ליהודים שהחביאו אותם בזמן הטבח בארפורט בשנת 1349. החלקים נמצאו בשנת 1998 בקיר בית בשכונה יהודית מימי הביניים בארפורט.
המוזיאון מציג גם פקסימיליות מכתבי היד העבריים של אוסף ארפורט (ראה להלן)
אוסף ארפורט

כתבי יד יהודיים רבים היו בבעלות הקהילה היהודית בארפורט והוחזקו בבית הכנסת. בעת הפרעות בשנת 1349 נשדדו כתבי יד אלה בידי הפורעים והגיעו לבעלות מועצת העיר ארפורט, שהעבירה אותם לידי הספרייה הלותרנית במנזר אוגוסטינוס בעיר. בשנת 1880 הם נמכרו לספרייה המלכותית בברלין, כיום ספריית המדינה בברלין. אוסף ארפורט, המחזיק  כתבי יד אלה, כולל כתבי יד רבים, המתוארכים למאות ה-12 עד ה-14, וביניהם מחזורי תפילה ומספר ספרי תורה. מכיוון שהפוגרום אירע בשבת בבוקר, חלק מספרי התורה ניזוקו במקומות שנקראו בקריאת התורה של אותה שבת (פרשת תזריע, וקריאת שבת ראש חודש).
כיום מצוי אוסף ארפורט בספריית המדינה בברלין, ובמוזיאון בבית הכנסת בארפורט מוצגות עותקי פקסימיליה שלהם.
כתב יד ארפורט לתוספתא

אחד מכתבי היד היהודיים מאוסף ארפורט הוא כתב יד של התוספתא, המתוארך למאה ה-12. זהו כתב היד העתיק ביותר מבין שלושת כתבי היד החשובים של התוספתא, לצד כתב יד וינה, המתוארך לשלהי המאה ה-13 ומצוי בספרייה הלאומית האוסטרית, וכתב יד לונדון, המצוי בספריית הבריטית ומתוארך למאה ה-15.
הרב משה שמואל צוקרמנדל היה הראשון שהצביע על חשיבותו של כתב יד ארפורט לחקר נוסח התוספתא במחקרו עליו שפורסם בשנת 1876. הוא ביסס על כתב יד זה את מהדורתו לתוספתא, שנחשבת אחת המהדורות החשובות לתוספתא עד היום, לצד מהדורתו של שאול ליברמן.
הערות שוליים

↑  אפרים כספי, "גווילים נשרפים בשבת ראש חדש פרשת החדש", ירושתנו ז (תשע"ד), עמ' רלא–רמט; תקציר המאמר, בבלוג 'גילוי מילתא בעלמא' של עזרא שבט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309985005171  GND: 7633656-6  LCCN: no2010030768  VIAF: 130730376   WorldCat (עם VIAF): 130730376 
חלונות ישנים מ 1270
קורטו מלטזה

קורטו מלטזה (באנגלית: Corto Maltese) הוא דמות בדיונית, מלח-הרפתקן, פרי עטו של סופר הקומיקס האיטלקי הוגו פראט. סדרות קורטו מלטזה תורגמו לשפות רבות. הספרים לא תורגמו לעברית.
קורטו מלטזה (קורטו ממלטה) הוא קפטן לקוני, שהרפתקאותיו מתרחשות בתחילת המאה ה-20 (עד שנות ה-20 שלה). מתואר כ"קשוח אך בעל לב זהב", אוהד ומגן החלשים.
הוא נולד בוולטה בירת מלטה ב-10 ביולי 1887, בנו של מלח בריטי מקורנוול ושל מכשפה צועניה מגיברלטר. כנער, חרט את קו החיים שלו על אגרופו, כקביעה כי גורלו בידיו. למרות שהוא מציג עמדה נייטרלית, הוא מצדד אינסטינקטיבית בחלכאים ובמדוכאים.
הדמות הוצגה לראשונה בסדרה "Una Ballata del Mare Salato" - "בלדת הים המלוח" שיצאה לאור ב-1967 ועסקה במבריחים ושודדי ים באיי האוקיינוס השקט בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ב-1970 פראט החל סדרת סיפורי קורטו מלטזה קצרים למגזין קומיקס צרפתי, "Pif gadget". ב-1974 הוא חזר לסיפורים באורך מלא, ושלח את קורטו לסיביר של 1918 בספר "Corte sconta detta arcana" - "קורטו מלטזה בסיביר".
ההרפתקה הראשונה כרונולוגית של קורטו, "La giovinezza" - "השנים המוקדמות", מתרחשת בזמן מלחמת רוסיה–יפן. בכמה סיפורים קצרים (שכונסו בספרים "Les Éthiopiques" - "האתיופיים", "Les Celtiques" - "הקלטיים" ) את מלחמת העולם הראשונה הוא חווה במספר אתרים, משתתף במלחמת האזרחים ברוסיה לאחר מהפכת אוקטובר וצץ בשלבים המוקדמים של איטליה הפשיסטית. בסדרה אחרת, "Gli Scorpioni del Deserto" - "עקרבי המדבר" הוא מתואר כנעדר במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
דמותו של קורטו מגלמת את הספקנות של פראט באשר לאמיתות לאומיות, אידאולוגיות ודתיות. קורטו מתיידד עם אנשים מכל קצווי הקשת, כולל רספוטין, דמות של רוסי רצחני (שאינו זהה לרספוטין ההיסטורי, מלבד כמה קווי דמיון פיזי ומספר תכונות אופייניות), היורש הבריטי טריסטן בנטם, כוהנת הוודו "פה זהב", והאקדמאי הצ'כי ג'רמיה סטיינר. הוא פוגש ומכיר גם מספר דמויות היסטוריות כמו ג'ק לונדון, ארנסט המינגוויי, הרמן הסה, בוץ' קסידי, הגנרל הרוסי רומן אונגרן פון סטרנברג ואנוור פאשה הטורקי. מכריו מתייחסים אליו בכבוד רב, כך למשל שיחת טלפון מסטלין משחררת אותו ממאסר ואיום בהוצאה להורג בגבול טורקיה וארמניה.
הספר האהוב על קורטו הוא "אוטופיה" של תומאס מור, אך הוא מעולם לא סיים לקרוא אותו. הוא קורא גם ספרים של ג'ק לונדון, הרמן מלוויל, ג'וזף קונרד, רוברט לואיס סטיבנסון, לאופולדו לוגונס.
סיפורי קורטו מלטזה נעים בין הרפתקאות המבוססות היסטורית לבין רצפי חלום אוקולטיים. הוא נוכח בירי בברון האדום, עוזר לאינדיאנים בני "חיברו" בדרום אמריקה ובורח מהפשיסטים בוונציה, אך גם עוזר למרלין ולאוברון להגן על בריטניה ומבקר ביבשת האבודה "מו".
ב-1976 הספר "בלדת הים המלוח" זכה בפרס ל"ספר הקומיקס הריאליסטי הזר הטוב ביותר" בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי ב-Angoulême (צרפת).
ב-2002 יצא לאקרנים סרט אנימציה דובר צרפתית המבוסס על הספר "קורטו מלטזה בסיביר".
ב-2024 הוכרז שתופק סדרת לייב אקשן שמבוססת על סדרת הקומיקס בהפקת Rainbow S.p.A האיטלקית שנוסדה על ידי איג'יניו סטראפי.
הערות שוליים

↑  בשל כך, שמותיהם בערך מובאים לפי המקור באיטלקית או בצרפתית, בליווי תרגום מילולי לעברית
↑  ניק ויווארלי, ‘Corto Maltese’ Graphic Novels Set for Live-Action Series From Italy’s ‘Winx’ Creator Rainbow Group (EXCLUSIVE), באתר וראייטי, 16 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17006273b (data)  LCCN: no2012073547  VIAF: 250287351   WorldCat (עם VIAF): 250287351
הפלישה הצרפתית לשווייץ

הפלישה הצרפתית לשווייץ (בגרמנית: Franzoseneinfall) התרחש מינואר עד מאי 1798 כחלק ממלחמות המהפכה הצרפתית. הקונפדרציה השווייצרית הישנה והעצמאית התמוטטה מהפלישה וממרידות פנימיות בו-זמנית שנקראו "המהפכה ההלווטית". מוסדות המשטר השווייצרי הישן בוטלו והוחלפו ברפובליקה ההלווטית הריכוזית, אחת הרפובליקות האחיות של הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
רקע

לפני 1798, קנטון וו של ימינו היה שייך לקנטון ברן, שאליו היה כפוף. יתרה מכך, רובם של הפרנקופונים הוודואים הרגישו מדוכאים על ידי ברן דוברת הגרמנית. כמה פטריוטים של וו כמו פרדריק-סזאר דה לה הארפ דגלו בעצמאות. בשנת 1795, לה הארפ קרא לבני ארצו להתקומם נגד האריסטוקרטים הברניים, אך פנייתו נפלה על אוזניים ערלות, והוא נאלץ לברוח לצרפת המהפכנית, שם חידש את פעילותו.
בסוף 1797, הגנרל הצרפתי נפוליאון בונפרטה, שזה עתה כבש בהצלחה את צפון איטליה והקים את הרפובליקה הציסאלפינית, לחץ על הדירקטורט הצרפתי לכבוש את שווייץ. המטרה העיקרית של צרפת בפלישה הייתה הבטחת הגישה לצפון איטליה דרך מעברי האלפים, תוך אספקת המאמץ המלחמתי שלה ושימוש בפוטנציאל הצבאי של שווייץ כיעדים משניים. עקב טלטלה פוליטית וחברתית פנימית, הקונפדרציה לא יכלה להגיע להסדר עם צרפת ולא לארגן התנגדות. בספטמבר 1797, מצבה של שווייץ הוחמר עוד יותר על ידי סילוקו של פרנסואה ברת'למי מהדירקטורט, שהגן על עמדה חיובית כלפי הקונפדרציה.
ב-10 באוקטובר 1797, ואלטלינה, שיאבנה ובורמיו, שהיו כפופות לשלוש הליגות, התקוממו ובתמיכת צרפת פרשו מהקונפדרציה והצטרפו לרפובליקה הציסאלפינית. בדצמבר נכבש החלק הדרומי של הנסיכות-בישופות של בזל וסופח לצרפת. עד מהרה נאספו 10,000 חיילים צרפתים ליד ז'נבה. האווירה בתוך שווייץ השתנתה באופן משמעותי עקב ההתפתחויות הללו, ופטריוטים פרו-צרפתים רבים קיוו, ושמרנים אנטי-צרפתים חששו, שהמהפכה תתפשט כעת לשאר הקונפדרציה, עם או בלי התערבות צבאית צרפתית ישירה. צרפת השתמשה בחוסר שביעות הרצון של האליטות הכפריות ובאזרחים הנאורים בקנטונים כדי לעורר התרגשות מהפכנית.
האירוע הראשון של מה שנודע כמהפכה ההלווטית קרה עם מרד פטריוטי בליאשטל בקנטון בזל ב-17 בינואר 1798. המורדים דרשו שוויון בפני החוק, הקימו עץ חירות ושרפו שלוש טירות אצילים עד ה-23 בינואר. ב-24 בינואר הכריזה האליטה העירונית של וו על הרפובליקה הלמאנית (République lémanique)  בלוזאן, שהפכה למושב הממשלה שלה.  לאחר מכן, מרדו אזרחים ונתינים באינספור ערים, קנטונים ושטחים כפופים בשווייץ, ולאחר הדוגמה של וו, יותר מ-40 רפובליקות קצרות מועד אחרות הוכרזו בפברואר, מרץ ואפריל ברחבי המדינה.
הפלישה

בהזמנת הרפובליקה הלמאנית, 12,000 חיילים צרפתים תחת הגנרל פיליפ רומן מנאר (צר') פלש לוו ב-28 בינואר. תקרית ב-25 בינואר, שבה נהרגו שני הוסרים צרפתים על ידי חיילים שווייצרים בטיירנס, צוינה כעילה. הם כבשו את וו ללא התנגדות וזכו לעידוד מצד האוכלוסייה, כאשר כוחות ברן נסוגו לאזור מורטן ופריבור. צבא שני בפיקודו של הגנרל בלתזאר אלכסיס אנרי שאונבורג התקדם ממון-טריבל, הנסיכות-בישופות לשעבר של בזל, לעבר ברן ודרש מממשלתה להעלות מפלגות מהפכניות פרו-צרפתיות לשלטון. הסירוב הברני לעשות זאת שימש את הצרפתים כדי להצדיק מלחמה. הפילדמרשל הברני קרל לודוויג פון ארלך מונה למפקד העליון של כל הכוחות השווייצריים, בעוד הגנרל גיום ברון החזיק בתפקיד המקביל על הכוחות הצרפתיים.
הקרבות החלו ב-1 במרץ, ולמחרת נערכו קרבות סביב לנגנאו, גרנשן וביער רוהזל בין אלפרמי לטוואן, שהסתיימו בכניעת קנטון זולותורן. ב-4 במרץ התפטרה ממשלת ברן, למרות זאת חייליה המשיכו להתנגד להתקדמות הצרפתית. למחרת, הובסו הברנים בפראוברונן והצרפתים השיגו ניצחון מכריע בקרב גראוהולץ, מה שאישר את פרישת וו. לאחר מכן קיבל שאונבורג את הכניעה שנחתמה יום קודם לכן על ידי קרל אלברכט פון פרישינג, מנהיג המפלגה הרפורמית הפרו-צרפתית, שמונה לראש ממשלה זמנית חדשה. ארלך, שהתכוון להמשיך בהתנגדות לאחר נסיגתו מגראוהולץ, נרצח ליד וויכטראך על ידי חייליו שלו שחשבו אותו כבוגד. ניצחון ברני בנוינג ב-5 במרץ, שעצר התקדמות צרפתית מדרום דרך מורטן ופריבור, לא השפיע על תוצאות המלחמה. ברן ספגה 700 הרוגים בקרבות, בעוד שאבידות צרפת לא ידועות.
הכניעה של ברן הביאה לכך שעוד יותר שטחי חסות ברחבי שווייץ הכריזו על עצמם כרפובליקות עצמאיות. עם זאת, הדירקטורט חפץ במדינה רפובליקנית מרכזית אחת בגבולה המזרחי של צרפת, לא עשרות קטנות, ונטה לעבר (מחדש) הקמת אחדות לאומית, אם כי הפעם עם שוויון לכל חלקי המשנה שלה. חוקה חדשה כבר נכתבה בפריז על ידי פיטר אוקס ואושרה על ידי הדירקטורט. מורדים שווייצרים רבים תיעבו אותו, והוועידה הלאומית בבזל העבירה גרסה שונה, שאומצה אז על ידי גורמים רבים אחרים, אך ממשלת צרפת התעקשה על המקור. הצעה של ברון ב-16 וב-19 במרץ לחלק את שווייץ לשלוש רפובליקות (טלגובית, הלווטית ורודנית) נדחתה אף היא.
ב-12 באפריל 1798 הכריזו 121 צירים קנטונים על הרפובליקה ההלווטית, מדינת חסות של צרפת המהפכנית. המשטר החדש ביטל את הריבונות הקנטונלית ואת הפיאודליזם, והקים מדינה יחידה המבוססת על רעיונות המהפכה הצרפתית. לאחר מכן, הקנטונים שוויץ, נידוולדן ואורי במרכז שווייץ דחו את החוקה ההלווטית. הם הצליחו לאסוף כ-10,000 חיילים, בפיקודו של אלואיס פון רדינג, לנדשאופטמן משווייץ. כוחותיהם התפזרו על קו הגנה ארוך שנמתח מהנאף לראפרסוויל. רדינג השתלט על לוצרן והתקדם על פני מעבר ברוניג אל עבר הרמה הברנית, אך שאונבורג פתח במתקפת נגד לעבר שווייץ מציריך הכבושה, תוך כדי מעבר דרך צוג, לוצרן ומעבר סאטל. צוג ולוצרן נכנעו, ובמהרה בעקבותיהם נכנעה גלרוס לאחר לכידת ראפרסוויל וקרבות ליד וולראו. חייליו של רדינג נאלצו לסגת לאחר תבוסה בשינדלגי, ולמרות שניצחו ברוטנתורם, הם לא הצליחו להחזיר את המצב. ב-4 במאי, ה-Landsgemeinde של שווייץ ויתרו על המאבק. הצרפתים התרשמו מההתנגדות של השווייצרים המרכזיים, והעניקו להם תנאי כניעה מתונים ואיפשרו להם לשמור על נשקיהם.
האירוע האחרון של הפלישה הצרפתית היה מרד מוצלח בתחילה בוואלה העילית, שדוכא בסוף מאי. מרד נידוולדן, פרק הקשור לפלישה אם כי נבדל ממנה, התרחש בספטמבר 1798 ודוכא על ידי הצרפתים בפיקודו של שאונבורג, והותיר כ-100 הרוגים משני הצדדים, יחד עם 300 אזרחים שנטבחו.