stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליובה פרידמן
פרסומים ומחקרים בולטים > ספרים

The Classical Pastoral in the Visual Arts, 1989, 250 pp. Peter Lang, New York and Bern.
Titian’s Independent Self-Portraits, 1990, 130 pp. Leo S. Olschki Editore, Florence.
Titian’s Portraits through Aretino’s Lens, 1995, 215 pp. The Pennsylvania State University Press, University Park, PA.
The Revival of the Olympian Gods in Renaissance Art, 2003, 304 pp. Cambridge University Press, Cambridge
Classical Myths in Italian Renaissance Painting, 2011, 292 pp. Cambridge University Press, Cambridge.
פרסומים ומחקרים בולטים > מאמרים

“Petrarch’s Letter to Boccaccio on the Young Man’s Wish to Be a Poet,” Euphorion 84 (1990): 75-88.
“The Faces of Bacchus and Apollo in Italian Renaissance Art,” Explorations in Renaissance Culture 22 (1996): 83-102.
ליגאוני

הליגאוני (בלטינית: Ligauni) היו שבט קלטו-ליגורי ששכן ליד חוף הים התיכון בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
שם

הם מוזכרים בתור Ligaunorumque על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה). גם תעודה נוספת מתעדת אותם בראשית ימי הביניים (814 לספירה).
השם האתני Ligauni הוא כנראה קלטי, הנובע מ־Ligamnī מוקדם יותר. הוא נגזר מהשורש līg - (להכות), כלומר העם Ligauni נקראים "המכים", או מ־liga - (בוץ, משקעים, סחופת). לפי הבלשנית פטריציה דה ברנרדו סטמפל (אנ') שמות שבטיים קלטיים כאלה מבחינה לשונית מעידים על כך שלניב הקלטו-ליגורי היה תפקיד חשוב בין השפות שדוברו בליגוריה העתיקה.
גאוגרפיה

הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מזרחית לדקיאטס, מערבית לוורוקיני, דרומית לסואטרי, וצפונית לאוקסיבי. לפי ההיסטוריון גיא בארוול, הם היו חלק מהקונפדרציה הסלובית (אנ').
לקריאה נוספת

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
de Bernardo Stempel, Patrizia (2006). "From Ligury to Spain: Unaccented *yo > (y)e in Narbonensic votives ('gaulish' DEKANTEM), Hispanic coins ('iberian' -(sk)en) and some theonyms". Palaeohispanica. 6: 45–58. ISSN 1578-5386.
Falileyev, Alexander (2010). Dictionary of Continental Celtic Place-names: A Celtic Companion to the Barrington Atlas of the Greek and Roman World. CMCS. ISBN 978-0955718236.
Rivet, A. L. F. (1988). Gallia Narbonensis: With a Chapter on Alpes Maritimae : Southern France in Roman Times. Batsford. ISBN 978-0-7134-5860-2.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:35.
1 2  Falileyev 2010, s.v. Ligauni.
↑  Barruol 1969, p. 215.
1 2  de Bernardo Stempel 2006, p. 46.
↑  Talbert 2000, Map 16: Col. Forum Iulii-Albingaunum.
↑  Barruol 1969, p. 188.
↑  Rivet 1988, p. 16.
מוזיאון האמנות של גטבורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה 
 כתובת:  גטבורג 
 מיקום:  Gothenburg Municipality 
 מדינה:  שוודיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1923
 תאריך פתיחה רשמי:  1923 
 אדריכל:  Arvid Bjerke 
 קואורדינטות:  57°41′47″N 11°58′50″E﻿ / ﻿57.696388888889°N 11.980555555556°E﻿ / 57.696388888889; 11.980555555556
 goteborgskonstmuseum.se
 he
 
מוזיאון האמנות של גטבורג (בשוודית: "Göteborgs konstmuseum") הוא מוזיאון אמנות השוכן בעיר גטבורג.
אודות המוזיאון

מבנה המוזיאון מייצג את סגנון האדריכלות הנאו-קלאסי מונומנטלי נורדי. הוא נחנך ב-1923 במסגרת תערוכה בינלאומית שנערכה בגטבורג. זאת, לאחר שב-1917 הוכרזה תחרות אדריכלות לעיצוב מבנה המוזיאון.
המוזיאון מחזיק במיטב יצירות האמנות הנורדית מהמאה ה-19, ובין האמנים שהציגו את יצירותיהן בו, קארל לארסון ואדוורד מונק.
במוזיאון מוצגות בסביבות 70,000 יצירות אמנות והוא המוזיאון השלישי בגודלו בשוודיה. במקום ישנם אוספים של אמנות עכשווית לצד אמנות עתיקה יותר, של אמנים כמו קלוד מונה, פבלו פיקאסו ורמברנדט.
המוזיאון מתהדר בשלושה כוכבים של מדריך מישלן האדום.
מוקוש

מוֹקוֹש (בכתב קירילי: Мокошь או Мокощ; בפולנית: Mokosz), מַאקוֹש (בכתב קירילי: Макошь; בפולנית: Makosz) או מוֹקושה (בכתב קירילי: Мокуша; בצ'כית: Mokoša) היא אלה במיתולוגיה הסלאבית, עדות לקיומהּ מופיעה בכרוניקה הרוסית הראשונה. מוקוש אחראית על פוריות ונקביות, וכן על הגנת הצאן, הטווים והאורגים. מוקוש היא טוות הגורל, ולה עוזרות שתי אלות, אחיותיה, דולה ונדולה, אלות ההצלחה והכישלון. כמו כן, מוקוש היא פטרוניתן של המכשפות. לעיתים היא מוצגת כנשואה לולס. הדבורים והדבש מקודשים לה. שמה נגזר מהשורש "מוֹק", שפירושו "לח" (בדומה ל"מוקוזה"). היא קשורה אפוא ל "אמא אדמה הלחה", מאט סירה זמליה, אלת האדמה הסלאבית.
מוקוש הייתה אחת מהאלוהויות שאימץ ולדימיר הראשון אל פנתאון המדינה בקייב בשנת 980. היא נמנתה גם עם האלים הראשיים של הסלאבים המערביים. במקורות הכתובים היא נזכרת כמעט תמיד עם רוחות המים, הווילות, ובהמשך הרוסלקות.
ליגה ב' (כדורגל)

| --- | --- |
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  ההתאחדות לכדורגל בישראל
 מדינות:  ישראל ישראל
 קבוצות:  16 קבוצות ב-4 ליגות (64 סה"כ)
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־73 שנים)
 שמות קודמים:  ליגה ג' (1956–1976) ליגה א' (2000–2009)
 אלופה נוכחית:  הפועל עירוני עראבה (צפון א')  הפועל בני מוסמוס (צפון ב') צעירי טירה (דרום א') מ.כ. ירושלים (דרום ב')
 מפעל גבוה:  ליגה א'
 מפעל מקביל:  גביע המדינה בכדורגל
 מפעל נמוך:  ליגה ג'
 אתר רשמי
 
ליגה ב' היא הליגה הרביעית בחשיבותה בכדורגל בישראל. זוהי ליגה הנחשבת לחצי מקצוענית. הליגה מחולקת לארבעה מחוזות, ובכל מחוז מתמודדות 16 קבוצות.
היסטוריה > ליגה ב' בתקופת המנדט הבריטי

לפני קום המדינה בתקופת המנדט הבריטי הייתה ליגה ב', הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בארץ ישראל (אחרי ליגת ארץ ישראל בכדורגל), ושיחקו במסגרתה בשנות ה-30 המוקדמות (לא התקיימה אז ליגה רביעית בחשיבותה בעקבות מיעוט קבוצות). עונת 1930/1931 בליגה ב' (כונתה גם מחלקה ב') הייתה אמורה להיות העונה הראשונה של ליגה ב' בכדורגל בארץ ישראל. העונה הבאה הייתה עונת 1937 בליגה ב'. עונת 1946/1947 בליגה ב' הייתה העונה הסדירה האחרונה שהגיע לסיומה לפני הקמת מדינת ישראל.
היסטוריה > ליגה ב' אחרי קום המדינה

גם לאחר קום המדינה המשיכה ליגה ב' להיות הליגה השנייה בחשיבותה עד לתום עונת 1954/1955.
החל מ-1956, אחרי רפורמה במערך הליגות, הליגה הבכירה נקראה מעתה "הליגה הלאומית", "ליגה א'" הפכה לליגה השנייה, והליגה השלישית בישראל נקראה מאז "ליגה ב'". הליגה הרביעית בחשיבותה נקראה אז "ליגה ג'".
עם הקמת ה"ליגה הארצית" בשנת 1976 ועד שנת 1999 שימשה ליגה ב' כליגה הרביעית בישראל. בשנת 2000 נעשתה רפורמה נוספת במערך הליגות והליגה הבכירה שנקראה מעתה "ליגת העל" דחקה את כל הליגות כלפי מטה, ועד תום עונת 2008/2009 הייתה "ליגה א'" הרביעית בחשיבותה, ו"ליגה ב'" הייתה החמישית בחשיבותה. מעונת 2009/2010, עם ביטולה של הליגה הארצית, ליגה ב' חזרה להיות הליגה הרביעית בחשיבותה בישראל. בעונת 2019/2020 החליטה ההתאחדות לכדורגל על עצירת עונת המשחקים והקפאת הליגות הלא מקצועניות לאחר עשרים וחמישה מחזורים בעקבות נגיף הקורונה.
מבנה הליגה

ליגה ב' מורכבת מארבע ליגות נפרדות המורכבות מקבוצות לפי מיקומן הגאוגרפי: ליגה ב' צפון א', ליגה ב' צפון ב', ליגה ב' דרום א' וליגה ב' דרום ב' כאשר האזור הגבולי הוא בערך באזור צפון השרון.
ליגה זו היא הליגה השנייה במעלתה המחולקת לפי מיקום גאוגרפי אם כי בליגה שמתחתיה-ליגה ג' ישנה חלוקה יותר מקומית.
ארבע הזוכות בליגה זו, האחת מליגה ב' צפון א', השנייה מליגה ב' צפון ב', השלישית מליגה ב' דרום א' והרביעית מליגה ב' דרום ב' עולות לליגה א' לפי מיקומן הגאוגרפי-שתי הקבוצות מהצפון עולות לליגה א' צפון ושתי הקבוצות מהדרום עולות לליגה א' דרום. כמו כן, שתי המפסידות בליגה א' צפון ושתי המפסידות בליגה א' דרום יורדות לליגות שמתחתן לפי מיקומן הגאוגרפי. מצד שני, ארבע הקבוצות הכי פחות טובות בכל אחת מארבע הליגות המרכיבות את ליגה ב' יורדות לליגה ג', כאשר ישנן ארבע ליגות לכל מחוז בליגה ג': למשל, ארבע הקבוצות הפחות טובות מליגה ב' צפון תרדנה האחת לליגה ג' גליל עליון, השנייה לליגה ג' גליל תחתון, השלישית ליגה ג' יזרעאל, והרביעית לליגה ג' שומרון. וכנ"ל ארבע הקבוצות הפחות טובות בליגה ב' דרום ירדו האחת לליגה ג' שרון, השנייה לליגה ג' תל אביב, השלישית לליגה ג' מרכז והרביעית לליגה ג' דרום. כמו כן, הקבוצות הטובות ביותר בכל אחת משמונה הליגות המרכיבות את ליגה ג' עולות ארבע קבוצות מכל מחוז לליגה ב' מהמחוז שלה.
עונת 2024/2025

| צפון א' | צפון ב' | דרום א' | דרום ב' |
| --- | --- | --- | --- |
| אהלי טמרה | איחוד בני בקה | א.כ. המכתש גבעתיים | בית"ר עירוני מעלה אדומים |
| אחי עכו | בית"ר חיפה | בית"ר כפר סבא | בית"ר עירוני קריית גת |
| בית"ר נהריה | הפועל בני ערארה/עארה | בית"ר פתח תקווה | בני אילת |
| בני מג'אר | הפועל טירת כרמל | בית"ר תל אביב | הפועל עירוני גדרה |
| הפועל איחוד בני סמיע | הפועל יפיע | הכח עמידר רמת גן | הפועל שגב שלום |
| הפועל כאוכב | הפועל מ.כ. עירוני סנדלה/גלבוע | הפועל בקעת הירדן | מ.כ. בית"ר יבנה |
| הפועל עירוני כרמיאל | הפועל קלאנסווה | הפועל כפר קאסם שועאע | מ.כ. הפועל בני אשדוד |
| מ.כ. אחווה כפר מנדא | הפועל רמות מנשה מגידו | הפועל מחנה יהודה | מ.כ. שדרות |
| מ.כ. שפרעם | מ.כ. צופי חיפה | הפועל עירוני הוד השרון | מ.ס. הפועל ירוחם |
| מ.ס. בני ממב"ע הגולן | מ.ס. בני קלאנסווה | הפועל קריית אונו | מ.ס. רמלה |
| מכבי אבו סנאן | מ.ס. טירת הכרמל | מ.ס. כפר סבא | מ.ס. שיכון המזרח |
| מכבי אחווה שעב | מ.ס. משהד | מ.ס. בני יפו אורתודוכסים | מכבי באר שבע |
| מכבי איחוד בני אבטין | מ.ס. צעירי חיפה | מכבי גבעת שמואל | מכבי עירוני נתיבות |
| מכבי בני ג'דידה מכר | מכבי אחווה פרדיס | מכבי עמישב פתח תקווה | מכבי עירוני קריית גת |
| עירוני בני כאבול | מכבי אחי אכסאל | סקציה נס ציונה | מכבי רמלה |
|  | מכבי נווה שאנן אלדד | עירוני בית דגן | עירוני בית שמש |
ליובה בטן

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1948 (בת 76) גטינגן, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2006) 
 
ליובה בטן (בגרמנית: Lioba Betten;‏ נולדה ב-10 בינואר 1948) היא ספרנית ומוציאה לאור גרמנייה, שעוסקת בקידום הקריאה ברחבי העולם, ובעיקר במדינות מתפתחות.
ביוגרפיה

בטן נולדה ב-10 בינואר 1948 בגטינגן שבגרמניה.
בשנת 1970 הוכשרה כספרנית, מ-1971 ועד 1972 עבדה במכון למחקר ספרי ילדים של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
מ-1973 ועד 1983 עבדה בספרייה העירונית של מינכן, שם שימשה בין היתר בתפקיד מנהלת אגף ספריית הנוער, מ-1983 ועד 1991 הייתה סגנית מנהלת ספריית הנוער הבינלאומית של מינכן, בנוסף מ-1974 ועד 1984 הייתה יושבת ראש המועצה הגרמנית לספריות ילדים ונוער.
מ-1989 ועד 1995 הייתה עורכת של כתב העת "Buch und Bibliothek".
בשנת 1997 זכתה בפרס מטעם "Stiftung Lesen", ארגון ללא מטרת רווח העוסק בקידום קריאה.
במשך מספר שנים פעלה ביחד עם אונסק"ו והפדרציה הבינלאומית של ארגוני ספריות ומוסדות בניהול פרויקטים להקמת ספריות ילדים במדינות מתפתחות. בנוסף כתבה בתקופה זו מספר ספרים.
מ־2003 היא מנהלת של בית ההוצאה לאור של מינכן.
פרסים

1998 - פרס לקידום הקריאה מטעם המוסד לקריאה (Stiftung Lesen) במיינץ.
2003 - מדליה מטעם IFLA על פעילותה פורצת הדרך בתחום הפצת ספרים לילדים.
2006 - מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה על פעילותה רבת השנים בפרויקט הספרני ספרים לכל (Bücher für alle) שנתמך על ידי IFLA ואונסק"ו היא גייסה חצי מיליון דולר וחילקה אותם ל-200 ספריות ילדים ונוער ב-54 מדינות מתפתחות כדי שירכשו ספרים.
2012 - קיבלה פרס אשת הספרים - נשים מו"ליות. על פעילותה כמוציאה לאור בתחום של ספרות ילדים.
חיבוריה

Mitautorin von Treffpunkt Bücherei – Kleiner Bibliotheksführer für Kinder. Ellermann, München 1978, ISBN 3-7707-6167-7.
Preise zur Kinder- und Jugendliteratur in vier Ländern (BRD, DDR, Österreich,Schweiz). Eine Dokumentation der Jahre 1970–1980. Arbeitskreis für Jugendliteratur, München 1981.
(Hrsg.): Mrs. Lepman – Gebt uns Bücher, gebt uns Flügel/Give us books, Give us wings. Deutsch und Englisch. Kovar, München 1992, ISBN 3-925845-33-X.
/Kinder lesen überall - Children read everywhere. Kalender 1998 bis 2002, Eigenverlag, München.
Im Alphabet durch die Welt. Kinder lesen überall. Domino, München 2003.
Das Schicksal nennt keine Gründe – Grabsprüche auf Münchner Friedhöfen. Buchendorfer, München 2003, ISBN 978-3-937090-07-8.
הערות שוליים

↑  Wegweiserin für die Leseförderung, Buchreport
↑  Die Preisträger des Leseförderungspreises der Stiftung Lesen an innovative Ideen und engagierte Personen
↑  IFLA -- IFLA Medal, www.ifla.org
↑  Beisitzerin: Lioba Betten, www.buecher-und-mehr.org (ארכיון)
1 2  Lioba Betten ist BücherFrau des Jahres 2012, boersenblatt
↑  Bücher für alle - Lioba Betten wird BücherFrau des Jahres 2012, Buecherfrauen -  Women in publishing (ארכיון)
↑  Bundesverdienstkreuz für Lioba Betten, Buch Markt
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007383831205171  PLWABN: 9810684987505606  BIBSYS: 10042055  BnF: cb13630175d (data)  GND: 128691883  ISNI: 0000 0000 5515 0699  LCCN: n84094699  NTA: 06880587X  SUDOC: 225483440  VIAF: 72450999   WorldCat (עם VIAF): 72450999
מבצע בן בליעל

מבצע בן בליעל היה מבצע פשיטה שבוצע על ידי סיירת מטכ"ל ב-15 בדצמבר 1988 בדרום לבנון, ובמהלכו נחטף איש הזרוע הצבאית של תנועת אמל, ג'וואד אל-קצפי, מהכפר בית יהון שבלבנון.
הרקע למבצע

בשנת 1986 נפל הנווט רון ארד בשבי ארגון "ההתנגדות המאמינה", הזרוע הצבאית של תנועת אמל בלבנון, שבראשו עמד מוסטפא דיראני, באירוע נוסף באותה שנה נפלו בשבי הארגון שני חיילי חטיבת גבעתי, יוסף פינק ורחמים אלשייך. בעקבות כך אספה קהילת המודיעין הישראלית מידע על אנשי הארגון והוחלט על חטיפתו של אחד מהמפקדים האזוריים של התנועה בדרום לבנוון, ג'וואד אל-קצפי, במטרה להוציא ממנו מידע על גורלם של ארד, פינק ואלשייך.
מהלך המבצע

לביצוע הפעולה נבחרה סיירת מטכ"ל בפיקודו של משה יעלון. למפקד המבצע מונה סגן מפקד היחידה פנחס בוכריס ולסגנו ומפקד הכוח החוטף מונה רן שחור. קצין המודיעין של המבצע היה יוסי בידץ.
המבצע יצא לפועל ב-15 בדצמבר 1988, עת שהה קצפי בסיור בחממות באזור הכפר בית יהון. כוח סיירת מטכ"ל, שהגיע לאזור בשני כלי רכב, פשט על החממה בה היו אל-קצפי ושלושה מאנשיו. כל הארבעה נחטפו והובלו ברכב לשטח ישראל, ללא התנגדות אלימה.
כוח של שייטת 13 הושם בכוננות על מנת לפשוט על המקום שבו מוחזק ארד, בתקווה שקצפי יצביע עליו בחקירתו.
תוצאות המבצע

חקירתו של אל-קצפי לא העלתה מידע מודיעיני מעודכן שסייע באיתורו של רון ארד. קצפי מסר מידע שהתברר כנכון, שארד הוחזק בכפר בני שית, אך במועד החטיפה כבר לא היה שם. כן מסר פרטים בחקירה על האירוע הנוסף שהיה מעורב בו, שביית יוסף פינק ורחמים אלשייך.
ההצלחה הטקטית של המבצע הובילה למבצעי חטיפה נוספים בלבנון, חטיפתו של עבד אל-כרים עובייד ב-1989 וחטיפתו של מוסטפא דיראני ב-1994 (מבצע עוקץ ארסי).
ארגון ההתנגדות המאמינה הגיב למבצע בחטיפת ארבעה חיילי יוניפי"ל ששוחררו לאחר מספר שעות ובהשתלטות על נגמ"ש של יוניפי"ל שסייר בכפר תיבנית וחטיפת שלושה חיילים אירים שהיו בו. אף הם שוחררו יום למחרת.
אל-קצפי, שהיה מעורב בירי ב-1987, ממנו נהרג קצין צה"ל ונפצעו ארבעה חיילים, ובפיגוע נוסף, ב-1988, בו נהרג חייל צד"ל וארבעה נפצעו,
נשפט למאסר עולם בגין חברות ופעילות בהתאגדות בלתי מותרת, אימונים צבאיים, הנחת מטען חבלה, החזקת נשק, הריגת קצין צה"ל וחייל צד"ל. הוא שוחרר בינואר 2004, במהלך עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בעקבות חטיפת חיילי צה"ל בהר דב.
לקריאה נוספת

אבנר שור ואבירם הלוי, "סיירת מטכ"ל - המבצעים הגדולים של היחידה", הוצאת משכל, 2020.
משה יעלון, "דרך ארוכה קצרה" הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 60.
משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000, עמ' 234.
הערות שוליים

↑  יוסי פלד, איש צבא (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"ג-1993, עמודים 358-357.
1 2  רן אדליסט, אילן כפיר, "רון ארד: התעלומה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2000 עמ' 90–92
↑  יהודה גורן, שפי גבאי, סוכנות AP, "בעקבות פעולת צה"ל בתיבנין: אמל שחרר 4 חיילי יוניפי"ל שנחטפו בידי ארגון "ההתנגדות המאמינה", מעריב, 18 בדצמבר 1988
1 2  השב"ס מפרסם רשימת האסירים שישוחררו, באתר וואלה, 27 בינואר 2004
מוזיאון האינדיאנים הלאומי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להיסטוריה ותרבות
 כתובת:  4th Street and Independence Ave., SW, Washington, DC 20560 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מבקרים בשנה:  1,200,000 (נכון ל־2015)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 18 בנובמבר 1989
 תאריך פתיחה רשמי:  24 בספטמבר 2004 
 אדריכל:  דאגלס קרדינל 
 קואורדינטות:  38°53′18″N 77°01′00″W﻿ / ﻿38.8883°N 77.0166°W﻿ / 38.8883; -77.0166
 www.nmai.si.edu
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) מוזיאון האינדיאנים הלאומי(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) מוזיאון האינדיאנים הלאומי
 
מוזיאון האינדיאנים הלאומי (באנגלית: National Museum of the American Indian) נפתח ב-21 בספטמבר 2004, בעקבות חקיקה של הקונגרס של ארצות הברית משנת 1989.
המוזיאון הוא חלק ממוסד הסמית'סוניאן ויש לו סניפים בניו יורק, במדינת מרילנד ובוושינגטון, בירת ארצות הברית.
בניין המוזיאון בעיר וושינגטון תוכנן על ידי האדריכל דאגלס קרדינל.
בניין המוזיאון בניו יורק הוקם בשנת 1907, ותוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט. הוא ממוקם במקום בו שכן מושבו המקורי של פורט אמסטרדם, ובו שכנו בית המושל, בסיסי צבא, מחסנים, כנסייה ובית מכס.
הערות שוליים

↑  מוזיאון התרבות הילידית, ניו יורק, באתר "שיחור"
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
הסמית'סוניאן
| מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית | מוזיאון אנקוסטיה | בניין האמנויות והתעשיות | מוזיאון קופר יואיט לעיצוב | גלריית פריר | גני הסמית'סוניאן  גן אניד א. הופט |
| מוזיאון הירשהורן | מוזיאון האוויר והחלל הלאומי | המוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית | המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית | מוזיאון האינדיאנים הלאומי | המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע |
| גלריית הדיוקנאות הלאומית | מוזיאון הדואר הלאומי | הפארק הזואולוגי הלאומי | גלריית ארתור מ. סקלר | טירת הסמית'סוניאן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604935305171  BIBSYS: 90765782  BnF: cb12209681f (data)  CiNii: DA12928890  GND: 6047013-6  ISNI: 0000 0004 0637 8960  LCCN: no90002000  LNB: 000191134  NKC: ko2016903508  NLA: 35055556  RERO: 02-A020339441  SNAC: w6pw2r2r  SUDOC: 030741343  TePapa: 38353  Trove: 813670  ULAN: 500311470  VIAF: 139314661   WorldCat (עם VIAF): 139314661 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיאונים ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוד ויניפרד שרווד

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1880 דנידין, ניו זילנד 
 פטירה:  1 בדצמבר 1956 (בגיל 75) Katoomba, אוסטרליה 
 שם לידה:  Maud Winifred Kimbell 
 מקום לימודים:  Wellington Technical College  Wellington High School 
 הושפעה על ידי:  ג'יימס נירן, מולי טריפ, ריצ'רד מילר, מייבל היל 
 
מוד ויניפרד קימבל שרווד (באנגלית: Maud Winifred Kimbell Sherwood;‏ 22 בדצמבר 1880 – 1 בדצמבר 1956) הייתה אמנית ניו זילנדית בולטת, שהציגה באקדמיה לאמנויות יפות של ניו זילנד, באקדמיה המלכותית לאמנויות, בלונדון ובסלון פריז.
ביוגרפיה

קימבל נולדה בדנידין, אוטגו, ניו זילנד ב-1880. בשנות ה-90 עברה משפחתה לולינגטון. היא למדה אמנות במכללה הטכנית של ולינגטון ולמדה אצל ג'יימס נירן, מולי טריפ ומייבל היל.
קימבל נסעה ולמדה באירופה מ-1911 עד 1913. עם עזיבתה את אירופה התיישבה באוסטרליה.
בשנת 1917 היא נישאה לאפרד צ'ארלס שרווד ממנו התגרשה בשנת 1922. בשנת 1925 היא חזרה לניו זילנד, וחזרה לאירופה בשנת 1926 שם שהתה והציגה במשך שבע שנים, כולל ותערוכה באקדמיה המלכותית לאמנויות .
שרווד חזרה לאוסטרליה ב-1933, שם זכתה במדליית ההכתרה ב-1937 ובמדליית 150 שנה לתערוכת אוסטרליה ב-1938.
היא הייתה חברה באגודת האמנים בסידני.
היא נפטרה ב-1 בדצמבר 1956 בקטומבה, אוסטרליה.
אוספים ציבוריים בניו זילנד ובאוסטרליה מחזיקים בציוריה.
הערות שוליים

↑  "SHERWOOD, Maud Winifred née Kimbell 1880–1956 | NZETC". nzetc.victoria.ac.nz.
↑  "Maud Sherwood Artist". www.creative.massey.ac.nz. College of Creative Arts Toi Rauwharangi. Archived from the original
↑  Calhoun, Ann. "Maud Winifred Sherwood". Dictionary of New Zealand Biography. Ministry for Culture and Heritage.
1 2  Calhoun, Ann. "Sherwood, Maud Winifred". Dictionary of New Zealand Biography.
↑  "Ferner Galleries | Maud Sherwood". www.fernergalleries.co.nz
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 1600  DAAO: maud-w-sherwood  FNZA: 13626  NGV: 6481  SNAC: w690235v  TePapa: 2081  Trove: 1486442  ULAN: 500171890  VIAF: 96672519   WorldCat (עם VIAF): 96672519 
הדוגמנית
מוד מנטן

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1879 פורט למבטון, קנדה 
 פטירה:  26 ביולי 1960 (בגיל 81) אונטריו, קנדה 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  קנדה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו (1911)  אוניברסיטת שיקגו (1916)  Temerty Faculty of Medicine, University of Toronto 
 מוסדות:  אוניברסיטת פיטסבורג 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הקנדי של הרפואה (1998) 
 תרומות עיקריות
 השתתפה בפיתוח מודל קינטיקת מיכאליס-מנטן לתיאור הקינטיקה שבפעילות אנזימים.
 
מוד לאונורה מנטן (באנגלית: Maud Leonora Menten; ‏20 במרץ 1879 – 26 ביולי 1960) הייתה רופאה ומדענית קנדית שעסקה בביוכימיה, היסטוכימיה ובקינטיקה אנזימטית. שמה ידוע בעיקר בזכות חלקה בפיתוח מודל קינטיקת מיכאליס-מנטן לתיאור הקינטיקה שבפעילות אנזימים. 
מנטן לא הייתה רק מדענית אלא גם מוזיקאית וציירת.
ביוגרפיה והשכלה

מנטן נולדה בפורט למבטון, מחוז אונטריו שבקנדה. למדה רפואה באוניברסיטת טורונטו. הייתה בין הנשים הראשונות בקנדה אשר קיבלו תואר דוקטור. את עבודת התזה סיימה באוניברסיטת שיקגו. בשל האיסור לנשים לעסוק במחקר בקנדה בשנים אלו, נאלצה לערוך מחקרים בארצות אחרות כגון ארצות הברית וגרמניה.
את התואר הראשון סיימה בשנת 1904, את השני בשנת 1907, את תואר הדוקטור לרפואה (M.D) קיבלה בשנת 1911 ותואר דוקטור (Ph.D) קיבלה ב-1916.
בשנים 1923–1950 עבדה כפתולוגית באוניברסיטת פיטסבורג ובשנים 1951–1953 עבדה כחוקרת במוסד למחקר רפואי ב-British Columbia Medical Research Institute.
הישגים מדעיים

פיתוח דגם קינטיקת מיכאליס-מנטן - ב-1912 עברה מנטן לברלין ועבדה עם לאונור מיכאליס על קינטיקה של אנזימים בהסתמך על ממצאים קודמים של ויקטור הנרי. ב-1913 הציעו מנטן ומיכאליס מודל הבא להסביר את הקינטיקה האופיינית לאנזימים הקרוי קינטיקת מיכאליס-מנטן, והתפרסמו על כך.
המציאה שיטה צביעה עבור האנזים אלקליין פוספטאז.
בשנת 1944 ערכה את ההפרדה הראשונה של חלבונים בשיטת אלקטרופורזה.
בנוסף עבדה על התכונות של המוגלובין, ויסות רמת סוכר בדם, תפקודי כליות ואפיון רעלנים מחיידקים.
מבצר מסילחה

| --- | --- |

מבצר מסילחה
 מידע כללי
 סוג:  מבצר
 שימוש:  מבצר צבאי אתר תיירות
 מיקום:  צפון מזרח לבתרון
 מדינה:  לבנון לבנון
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1621–1624 (כ־3 שנים)
 חומרי בנייה:  אבן חול
 יוצר:  פח'ר א-דין השני
 סגנון אדריכלי:  ביזנטי
 מידות
 קומות:  3
 קואורדינטות:  34°16′26″N 35°41′24″E﻿ / ﻿34.273804°N 35.690072°E﻿ / 34.273804; 35.690072
  (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמבצר מסילחה(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמבצר מסילחה he
 
מבצר מסילחה (באנגלית: Mseilha Fort; בצרפתית: Puy du Connétable; בערבית: قلعة المسيلحة; בערבית מתורגמת: Qal‘at al-Msaylḥa) הוא מבצר שנבנה במאה ה-17 על גדות נהר אל-ג'וז (Nahr el-Jawz) מצפון לעיר בתרון שבלבנון כדי לשמור על הדרך ההיסטורית מביירות לטריפולי. המבצר שופץ ב-2007 והפך לאתר תיירות.
רקע

לאורך ההיסטוריה המוקדמת עברה דרך בין ביירות לטריפולי לאורך החוף. ב-551 אירעה רעידת אדמה שמרכזה היה בביירות. הרעידה גרמה, בין השאר, למפולות אבנים ושקיעת האדמה כשבקרבת העיירה ת'יאופרוסופון (אנ') (מצפון לבתרון) שקעה דרך החוף והתמוטט המצוק לחוף הים וחסם את המעבר בחוף בסלעים גדולים. אירוע זה הביא להחלטה של השלטונות להסיט את הדרך הראשית מזרחית מחוף הים מזרחה. בעקבות החלטה זו נולד הצורך לבנות מבצרים שיגנו על הדרך החדשה וביניהם נבנה מבצר מסילחה.
ההיסטוריה של המבצר

ארכאולוגים מעריכים שהמקום בו הוקם המבצר היה מיושב כבר בתקופת האימפריה הרומית ושימש, בין השאר, למטרות ביטחוניות. במאה השישית, בעקבות הסטת הדרך מזרחה, הוקם במקום המבצר הראשון. החוקרים מעריכים שהמבצר הנוכחי נבנה ב-1624, בתקופת שלטונו של פח'ר א-דין השני, כשרק שרידים מעטים שהתגלו (בעיקר אבנים גדולות) שויכו לבנייה קדומה יותר.
התיארוך ההיסטורי הזה נתמך ברשומותיו של הנוסע הצרפתי ז'אן דה לה רוקה (אנ') שסייר במקום חמישים שנה לאחר מותו של פח'ר א-דין ואסף עדויות של מקומיים על המבצר וכן ברשומותיהם של היסטוריונים מקומיים כמו הכומר מנסור אל-חאטוני (Mansour al-Hattouny) וטאנוס אש-חידיאק (Tannous ach-Chidiaq). במאה ה-19 ביקר בלבנון התייר יוהאן לודוויג בורקהרדט וחיזק את ההערכות על תיארוך הבנייה של המבצר.
מבנה המבצר

המבצר נבנה על צוק לחופו של נהר אל-ג'וז (Nahr el-Jawz) כשגשר עתיק למרגלות המבצר מאפשר לחצות את הנהר. המבצר נבנה מאבני חול קטנות שנחפרו במחצבה בקרבת המבצר. בחלק מהמקרים נמצא שאבנים אלו הונחו על גבי אבני חול גדולות יותר שלהערכת הארכאולוגים נותרו ממבנה מוקדם שנבנה במקום. המבצר כולל שלוש קומות ועובי חומותיו 2-1.5 מטר.
אל המבצר מוליך גרם מדרגות שנחצב בסלע ומוגן על ידי עמדות. המדרגות הובילו לשער כפול קשתי בכניסה למבצר ואחריו היה אולם כניסה. המבצר כלל מחסנים ובקומתו התחתונה נחפרו בורות מים. כמו כן כלל המבצר אפסיס שפנה למכה ונועד לתפילות.
המבצר בעת החדשה

המבצר נמצא כיום בקרבת כביש 51 המחבר את ביירות וטריפולי.
ב-2007 החלו עבודות לשיקום המבצר כדי לחזק את קירותיו ולהפוך אותו למקום בטוח לביקורי תיירים. במסגרת השיקום הוקף המבצר בגדר בה נקבעו מספר שערים, גרם המדרגות חוזק והותקן בצידו מעקה מתכת, נסלל כביש גישה למבצר, הותקנו מרזבים לניקוז מי גשמים והוכנה גינה. בנוס, שוחזרה טחנת רוח שנבנתה בסמוך למבצר. בתהליך השימור היו שותפים הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, מכון המחקר SRI (אנ'), משרד התיירות הלבנוני, משרד התרבות - מינהל העתיקות וחברת התקשורת הצרפתית Ogero (אנ').
לקריאה נוספת

Auzias, Dominique; Jean-Paul Labourdette; Guillaume Boudisseau; Christelle Thomas (2008). Le Petit Futé Liban. Petit Futé. p. 333. ISBN 9782746916326.
Khalil, Samir; R.Y. Ebied; Herman G.B. Teule (2004). Studies on the Christian Arabic heritage: in honour of Father Prof. Dr. Samir Khalil Samir S.I. at the occasion of his sixty-fifth birthday. Eastern Christian studies. Vol. 5. Peeters Publishers. p. 364. ISBN 978-90-429-1464-3.
הערות שוליים

↑  כביש 51 ממשיך מעבר לטריפולי צפונה לסוריה ודרומה מביירות לראש הנקרה בישראל