stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאלימבנה די אדם
לקריאה נוספת

Cronica, Edited by G. Scalia in the series "Scrittori d'Italia", Ferdinando Bernini, 1942; Bari, 1966.
G.C. Coulton, From St Francis to Dante: translations from the chronicle of the Franciscan Salimbene (London 1907; reprinted Philadelphia 1972) is called a "paraphrase" by David Abulafia, Frederick II: A Medieval Emperor (Oxford 1988) p. 444.
The Chronicle of Salimbene de Adam ed. by J.L. Baird, G. Baglivi & J.R. Kane (Binghamton, N.Y.; Medieval & Renaissance Texts & Studies, 1986).
Emerton, Ephraim (1915). "Fra Salimbene and the Franciscan Ideal". Harvard Theological Review (Cambridge University Press) 8 (04): 480–503.
הסינפונייטה הישראלית באר שבע

| --- | --- |

המשכן לאמנויות הבמה: אולם הבית של הסינפונייטה
 תאריך ייסוד:  1973
 מייסד:  נסים אלשיך  בן-ציון כרמל  אליהו נאוי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  באר שבע, ישראל
 אולם קונצרטים:  המשכן לאמנויות הבמה באר שבע
 מנצח:  רני קלדרון
 פרסים:  אמנות לעם
 https://isb7.co.il/
 
הסינפונייטה הישראלית באר שבע היא תזמורת ישראלית הפועלת בעיר באר שבע.
היסטוריה

הסינפונייטה נוסדה בשנת 1973 על ידי בן-ציון כרמל ואליהו נאוי. בן-ציון כרמל היה ממונה על התרבות והחינוך בבאר שבע. הוא מינה את נסים אלשיך להיות מנצח המשנה בתזמורת קאמרית שכללה 22 נגנים. המנהל המוזיקלי הראשון והמנצח שלה היה אבי אוסטרובסקי. מטרתה הייתה לתת מענה תעסוקתי מקצועי לעשרות המוזיקאים המצטיינים שעלו לארץ מברית המועצות (17 נגנים) והתגוררו בבאר שבע ולפתח את חיי התרבות והמוזיקה בעיר.
בשנת 1977 שונה שמה ל"תזמורת באר שבע", לאחר שהצטרפו לתזמורת נגנים וכלים נוספים והמנהל המוזיקלי שלה היה מנדי רודן כ-15 שנים. בשנת 1980 שונה שמה בשנית ל"סינפונייטה הישראלית באר שבע" לאחר שנוספו אליה נגנים רבים וכלים רבים ומגוונים.
לצד הופעותיה בבאר שבע, מקיימת התזמורת סדרות קונצרטים גם בירושלים, תל אביב, כפר שמריהו, ערד, קריית גת, אופקים, אשקלון ואילת. כמו כן היא יוצאת להופעות מיוחדות בכל רחבי הארץ וברחבי העולם.
בשנת 1995 זכתה התזמורת בפרס הראשון של המועצה לתרבות ואמנות על ביצוע מוזיקה ישראלית ובשנת 1998 קיבלה את פרס "אמנות לעם" על הופעות בערי שדה וביישובים מרוחקים. בין השאר מקיימת הסינפונייטה סדרות קונצרטים לילדים ולנוער. התזמורת הוציאה עד כה תשעה תקליטורים, אלבומי מוזיקה ישראלית, תקליטים והקלטות לרדיו ולטלוויזיה.
בספטמבר 2015, תחת ניצוחו של יוסטוס פראנץ, קיימה הסינפונייטה מסע הופעות מתוקשר בגרמניה, לרגל 50 שנה לכינון יחסים דיפלומטיים בין גרמניה לישראל, בשיתוף תזמורת "פילהרמוניה של האומות" מהמבורג ובכך הייתה לתזמורת הראשונה בהיסטוריה של ישראל, אשר הופיעה בפני בית הנבחרים הגרמני בברלין בבניין הרייכסטאג.
בשנת 2018 שחזרה הסינפונייטה בניצוחו של ניר קברטי את הקונצרט ההיסטורי שהתקיים בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין באוקטובר 1948 לאחר כיבוש באר שבע.
מנכ"ל הסינפונייטה הנוכחי הוא יאיר נגיד, המנהל האמנותי הוא רני קלדרון והכנרים הראשיים שלה הם אורי ויסנר לוי וטמיר תבור.
אולם הקונצרטים של הקונסרבטוריון העירוני באר שבע היה בעבר אולם הבית של התזמורת וכיום אולם הבית ומשרדי הסינפונייטה נמצאים במשכן לאמנויות הבמה באר שבע.
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > מנצחים

ליאונרד ברנשטיין
יוסטוס פראנץ
אלכסנדר רהברי (אנ')
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > פסנתרנים

קלוד פרנק
מנחם פרסלר
יוסטוס פראנץ
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > כנרים

אייזק שטרן
פנחס צוקרמן
שלמה מינץ
ודים רפין
יאן פסקל טורטלייה
עברי גיטליס
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > ויולנים

יורי בשמט
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > צ'לנים

פול טורטלייה
מסטיסלב רוסטרופוביץ'
יאנוש סטארקר
ולדימיר אורלוף (אנ')
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > קונטרבס

גארי קאר
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > חלילנים

ז'אן-פייר רמפל
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > אבובנים

מוריס בורג (אנ')
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > זמרים

שילה ארמסטרונג (סופרן)
ריקי גיא-קירשנבאום (סופרן)
היסטוריה > מוזיקאים ידועי שם שהופיעו עם התזמורת > גיטריסטים

ג'ון מקלפלין
מנהלים מוזיקליים

אבי אוסטרובסקי (1973 - 1977)
מנדי רודן (1977 - 1991)
אורי מאיר (1991 - 1999)
ארי קלאס (1999 - 2001)
מנחם נבנהויז (2001 - 2002)
ירון טראוב (2002 - 2005)
דורון סלומון (2005 - 2013)
יוסטוס פראנץ (2013 - 2018)
ניר קברטי (2018 - 2023)
רני קלדרון (2023 - ממשיך)
כנרים ראשיים

גודל יישנוב
לב אוצ'יטל
יגאל טונה (1977 – 1979)
אליהו שולמן
בריג'יט סולם-רייכטר
דימיטרי וסקוביץ'
מרים ארחנגרודסקי
ירון פרנסקי (1986 – 1989, 1994 – 2020)
יעקב רובינשטיין ‏(2022 – 2024)
אורי ויסנר לוי (2024 – ממשיך)
טמיר תבור (2024 – ממשיך)
תיעוד

ב-1975 צולם סרט תיעודי בשם "אורקסטרה", שאותו ביים הבמאי אלי כהן והפיק שירות הסרטים הישראלי, המתעד את הקמת הסינפונייטה וקליטת הנגנים העולים בה.
ב-2003 צולם סרט נוסף בשם "הסינפונייטה הבלתי גמורה", שאותו גם ביים אלי כהן והפיק שירות הסרטים הישראלי, המתעד את הסיינפונייטה נחלצת מסכנת סגירה כ-30 שנה אחרי הקמתה.
הערות שוליים

↑  הולדת התזמורת הקאמרית באר שבע, מעריב, 26 בדצמבר 1974
↑  יעקב העליון, מסך והמסכה - התזמורת באר שבע לתל אביב, מעריב, 19 בדצמבר 1974
↑  מנדי רודן מנהל ומנצח בתזמורת באר שבע, דבר, 22 באוגוסט 1977
↑  מתן אורן, הקונצרט ההיסטורי ישוחזר בבאר שבע, באתר ישראל היום, 10 באוקטובר 2018
1 2 3  חוגגים - הוצאת רותם הפקות. עונה של פעם ב-40 שנה! 2012'2013
↑  מוסיקה, דבר, 14 במרץ 1980
↑  אורה בינור שמיט, אמדאוס היקר, מעריב, 30 בדצמבר 1985
↑  לילות ירושלים, מעריב, 27 באפריל 1984
↑  חנה ידור, עם צ'לו ואהבת ישראל, מעריב, 29 בדצמבר 1986
↑  קול המוסיקה, חדשות, 19 במרץ 1992
↑  מבחר - רדיו - קול המוסיקה, דבר, 12 ביוני 1983
↑  שירות הסרטים הישראלי (2024-02-26), אורקסטרה - התזמורת הקאמרית באר שבע, נבדק ב-2024-06-11
↑  שירות הסרטים הישראלי (2024-06-04), הסינפונייטה הבלתי גמורה, נבדק ב-2024-06-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256856905171  LCCN: n88678484  VIAF: 132140823   WorldCat (עם VIAF): 132140823
מצרים העליונה והתחתונה

מצרים העליונה והתחתונה (הידועה גם בשם שתי הארצות) היא תקופה בהיסטוריה המצרית, אשר הייתה השלב האחרון של מצרים הפרהיסטורית וקדם ישיר לאיחוד הממלכה. תפיסת מצרים כשתי ארצות הייתה דוגמה לדואליזם בתרבות המצרית העתיקה והופיעה לעיתים קרובות בכתבים ובדימויים, כולל בתארים של פרעונים מצריים.
התואר המצרי zmꜣ-tꜣwj (הגייה אגיפטולוגית sema-tawy) מתורגם בדרך כלל כ"איחוד שתי הארצות" והוצג כקנה הנשימה של האדם השזור בצמח הפפירוס והחבצלת. קנה הנשימה עמד על איחוד, בעוד שצמח הפפירוס והחבצלת מייצגים את מצרים התחתונה והעליונה.
התארים הסטנדרטיים של פרעה כללו את הפרנומן (אנ'), פשוטו כמשמעו "של הכָּרִיךְ (Cyperaceae) והדבורה" (nswt-bjtj, הסמלים של מצרים העליונה והתחתונה) ו"אדון שתי הארצות" (נכתב nb-tꜣwj). מלכה עוצרת (אנ'), המולכת בפועל, קיבלה פנייה כפרעה זכר. מלכה רעיה עשויה לשמש בגרסאות נשיות של התואר השני, "גברת שתי הארצות" (nbt-tꜣwj), "פילגש של כל שתי הארצות" (hnwt-tꜣwy-tm), ו"פילגש שתי הארצות" ( hnwt-tꜣwy).
מבנה

מצרים העתיקה חולקה לשני אזורים, כלומר מצרים העליונה ומצרים התחתונה. מצפון הייתה מצרים התחתונה, שם השתרע הנילוס עם מספר יובליו שיצרו את דלתת הנילוס. מדרום הייתה מצרים העליונה, שהשתרעה עד אסואן. המינוח "עליון" ו"תחתון" נובע מזרימת הנילוס מהרמות של מזרח אפריקה צפונה לים התיכון.
שתי הממלכות של מצרים העליונה והתחתונה אוחדו בסביבות 3150 לפני הספירה, אבל כל אחד שמר על סמל משלו: הדג'ט (אנ') או הכתר הלבן למצרים העליונה והדשרת (אנ') או הכתר האדום למצרים התחתונה. לפיכך, הפרעונים נודעו כשליטי שתי הארצות, וחבשו את הפשנט (אנ'), הכתר הכפול, שכל חצי מייצג את הריבונות של אחת הממלכות. המסורת המצרית העתיקה זיכתה את מנס, שכיום מאמינים שזהותו היא נערמר, כשליט שאיחד את מצרים העליונה והתחתונה. בלוח השחיקה של נערמר, מתואר השליט כשהוא חובש את הכתר האדום בסצנה אחת ואת הכתר הלבן בסצנה אחרת, ובכך מייצג את שלטונו בשתי הארצות.
סמה טאווי וסמליות

האיחוד של מצרים העליונה והתחתונה מתואר על ידי צמחי פפירוס וקנה מסוקסים. המוטיב המחייב מייצג הן הרמוניה באמצעות קישור והן שליטה באמצעות הכלה. הדואליות היא חלק חשוב מהאיקונוגרפיה המלכותית. לפעמים, הדואליות מתרחבת עוד יותר בכך שהצמחים המסוקסים מתרחבים וקושרים גם אויבים זרים (הן מהצפון והן מהדרום).
במהלך תקופת השושלת הראשונה, צצים תארים מלכותיים דואליסטיים, כולל התואר מלך מצרים העליונה והתחתונה (nswt bjtj) המשלב את הצמח המייצג את מצרים העליונה ודבורה המייצגת את מצרים התחתונה. התואר הדואליסטי הנוסף הוא השם שתי גברות או שם נבטי. שתי הגברות הן נחבת, אלת הנשר הקשורה לנחן במצרים העליונה, ווואדג'ת, אלת הקוברה המזוהה עם בוטו (אנ') במצרים התחתונה.
ישנם תיאורים רבים של האיחוד הפולחני של שתי הארצות. לא ידוע אם היה זה אולי טקס שנחקק בתחילת שלטון או רק ייצוג סמלי. רבים מתיאורי האיחוד מראים שני אלים קושרים את הצמחים. לעיתים קרובות האלים הם הורוס וסת, או לפעמים הורוס ותחות. ישנן מספר דוגמאות של דוכני דוברה מתקופת שלטונם של אמנחותפ השלישי (הרמופוליס), תהרקה (ג'בל ברקל) ואטלנרסה (Atlanersa) (ג'בל ברקל) המציגות שני אלי נהר מבצעים את הטקס. זה תואם סצנה מהמקדש באבו סימבל מתקופת רעמסס השני.
יש רק קומץ סצנות המראות את השליט עצמו מבצע את הטקס. כל אלה הם מדוכני דוברה ומתוארכים לתקופת שלטונם של אמנחותפ השלישי, סתי הראשון ורעמסס השלישי. שני האחרונים עשויים להיות עותקים של הראשון.
ראו גם

היסטוריה של מצרים העתיקה
נערמר
הערות שוליים

↑  Ronald J. Leprohon, The Great Name: Ancient Egyptian Royal Titulary, Society of Biblical Lit, 2013
↑  Abeer El-Shahawy, Farid S. Atiya, The Egyptian Museum in Cairo, American Univ in Cairo Press, 2005
↑  Grajetzki, Ancient Egyptian Queens: A Hieroglyphic Dictionary, Golden House Publications, London, 2005, ISBN 978-0954721893
1 2 3  Wengrow, David, The Archaeology of Early Egypt: Social transformations in North-East Africa, 10,000 to 2650 B.C., Cambridge University Press, 2006
1 2  Rania Y. Merzeban, "Unusual sm3 t3wy Scenes in Egyptian Temples", Journal of the American Research Center in Egypt, Vol. 44 (2008), pp. 41–71
פשנט (אנ'), הכתר הכפול של מצרים.
האפי קושרת את צמחי הפפירוס והקנה בסמל הסמה טאווי לאיחוד מצרים העליונה והתחתונה.
נומניוס מאפאמיה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־2 אפאמיה, סוריה 
 פטירה:  המאה ה־2 אפאמיה, סוריה 
 זרם:  ניאופיתגוראניזם 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 
נומניוס מאפאמיה (יוונית עתיקה: Νουμήνιος ὁ ἐξ Ἀπαμείας) היה פילוסוף יווני שחי באפאמיה ופרח במחצית השנייה של המאה ה-2 לספירה. הוא היה פילוסוף נאופיתגוראני ומבשר הנאופלאטוניזם.
פילוסופיה

ציטוטים מפיו של נומניוס וקטעים מכתביו הרבים נשמרו אצל אוריגנס, תאודורטוס (אנ'), ובמיוחד אוסביוס מקיסריה, ומתוכם ניתן ללמוד על אופייה של הפילוסופיה האפלטונית-פיתגוראית, וקרבתה לתורתו של אפלטון.
נומניוס היה פילוסוף נאופיתגוראני, אולם מטרתו הייתה לעקוב אחר תורתו של אפלטון עד לפיתגורס, ובאותו הזמן להראות שהיא לא הייתה בסתירה לעיקרים ולפולחנים של הבראהמינים (אנ'), היהודים, המאגי (אנ') והמצרים (אנ'). כוונתו הייתה להחזיר את הפילוסופיה של אפלטון, הפיתגוראני האמיתי והמתווך בין סוקרטס ופיתגורס על טהרתה המקורית, ללא השפעת האסכולה האריסטוטלית (אנ') והאסכולה הסטואית, ומטוהרת מההסברים הבלתי-מספקים והלא-הגיוניים, שלדבריו נמצאו אפילו אצל ספאוסיפוס (אנ') וקסנוקרטס, ושעל ידי השפעתם של ארקסילאוס וקרנאדס, הובילו לסקפטיסיזם פילוסופי (אנ') ללא תחתית. חיבורו על האפוסטסי (אנ') של האקדמיה האפלטונית מאז אפלטון, הכיל כפי הנראה מהקטעים הרבים שנותרו ממנו, תיאור מזערי ומשעמם של הנסיבות החיצוניות של האישים הללו, והיה מלא באגדות מופלגות על חייהם, מבלי להיכנס לאופיו של הסקפטיסיזם שלהם.
ספריו "על הטוב" (ביוונית: Περὶ Τἀγαθοῦ; בלטינית: Peri Tagathou) נראה כי היו טובים יותר. הוא הסביר בהם מעט, בעיקר בניגוד לאסכולה הסטואית, שקיום אינו יכול להימצא בארבעת היסודות כי הם היו במצב נצחי של שינוי ומעבר, וגם לא בחומר מכיוון שהוא מעורפל, לא עקבי, חסר חיים, ובעצמו לא מושא הידע שלנו, אלא להפך, קיום, כדי לעמוד בפני חיסולו וריקבונו של החומר, עליו להיות בעצמו לא-חומרי וללא כל השתנות, בנוכחות נצחית, מבלי להיות נתון לשינויי הזמן, פשוט ושקט בטבעו על ידי רצונו שלו כמו גם על ידי השפעה מבחוץ. קיום אמיתי הוא זהה לאל הראשון, שקיים כשלעצמו ועל ידי עצמו, כלומר עם טוב, ומוגדר כרוח (נואוס). אולם בהיותו האל הראשון הקיים בעצמו וללא הפרעה בתנועתו, לא יכול היה להיות יצירתי (לברוא, demiurgikos ,δημιουργικός), הוא חשב שעלינו לקחת על עצמנו אל שני, שמחזיק את החומר יחדיו, מכוון את האנרגיה שלו אליו וליסודות מובנים, ונותן מהרוח שלו לכל היצורים; מחשבתו מכוונת לאל הראשון, שבו הוא רואה את הרעיונות שלפיהם הוא מסדר את העולם בצורה הרמונית, בהיותו תפוס על ידי התשוקה לברוא את העולם. האל הראשון מוסר את רעיונותיו לשני, מבלי לאבד אותם בעצמו, בדיוק כפי שאנו מוסרים ידע זה לזה, מבלי להחסיר אותו מאתנו. לגבי היחס הקיים בין האל השלישי והשני, ולגבי האופן שבו גם עליהם להיות נתפשים כאחד (כנראה בניגוד למשך הזמן המעורפל של החומר), אין מידע שניתן לשאוב מהקטעים שהגיעו לידינו.
הסטייה העיקרית שלו מאפלטון היא ההבחנה בין "האל הראשון" לבין "בורא עולם", ככל הנראה בשל השפעתם של הפילוסופים היהודים באלכסנדריה (במיוחד פילון האלכסנדרוני ותאוריית הלוגוס שלו). על פי פרוקלוס, נומניוס טען שישנו מעין שילוש של אלים, שאותם הוא כינה "אב", "בורא" ו"זה הנוצר", כלומר העולם. הראשון הוא האלוהות העליונה או תבונה טהורה, השני הוא בורא העולם, השלישי הוא העולם. נומניוס גם טען כי שלושת האלים, "האב", "הבורא" ו"הבריאה" היו בעצם אחד. חיבוריו היו מוערכים מאוד על ידי הנאופלאטוניסטים, ונאמר על תלמידו של פלוטינוס, אמליוס (אנ') (שהיה ביקורתי כלפי הגנוסיס), שחיבר שני ספרי פרשנות עליהם.
פילוסופיה > פרשנות לבראשית

חלק גדול מפרשנותו של נומניוס לספר בראשית, פרק א', פסוק ב', מקורו בתאוריית הצורות (אנ') של אפלטון. נומניוס לקח הרבה גם מהדיאלוג האפלטוני "טימאיוס", המציג סיפור על בורא גדול בשם דמיורגוס, שברא את הכל בדמות הצורות של אפלטון.
אולם פרשנותו של נומניוס יכולה לגרום לבלבול משום שעל פי הפירוש הקלאסי לבראשית, אלוהים בורא הכל ולפני הרגע הזה זה לא היה קיים. לא ברור היכן בדיוק עומד נומניוס עם חלק זה של בראשית. ב"טימאיוס", אפלטון כולל בסיפור שלבריאה הייתה התחלה בזמן. ייתכן שנומניוס ניסה להשיב על כך על ידי הצעה שהקוסמוס עובר מחזור של הרס ויצירה. אמנם קשה לקבוע כיצד היה נומניוס מסביר את הסתירות הללו, ייתכן שהוא היה חושב את בריאתו המקורית של הקוסמוס כתחילתם של מחזורים כאלה.
נומניוס על משה והיהדות

נומניוס העריץ אמונות דתיות מזרחיות, ומצא הקבלות בין תורותיהם של פיתגורס ואפלטון ובין מנהגיהם ותורותיהם של דתות מזרחיות, ובהן גם זו של היהודים. הוא כלל את היהודים בין נציגיהן של התרבויות המזרחיות שהוא העריך ביותר. בכך הוא ניצב בניגוד בולט לסופרים שזמנם קרוב לשלו, שאף על פי שהיו מעריצים של חוכמה מזרחית, בזו ליהדות.
על פי לידוס, נומניוס תיאר את האל היהודי כ"אבי כל האלים", שעוצמתו אינה משותפת לאף אל אחר, והדגיש את אי-סובלנותו כלפי אלים אחרים.
על פי אוריגנס, בספר הראשון של "על הטוב", נומניוס ציין את היהודים "בין העמים המאמינים שאלוהים אינו גשמי".
באותו ספר, נומניוס ציין את היהודים בין "האומות ששמן הולך לפניהן", שתורותיהן ומנהגיהן תואמים לאלה של אפלטון.
התאולוג הנוצרי קלמנס מאלכסנדריה (215-150 לספירה בערך) ציטט את נומניוס, שהתייחס לדמיון בין תורותיהם של משה ואפלטון כשכתב: "מהו אפלטון, אם לא משה דובר יוונית אטית?".
לא ניתן לדעת באיזה הקשר נומניוס ערך את ההשוואה ביניהם. אולם בהתבסס על כך, המסורת הנוצרית המאוחרת יותר שאבה את הרעיון, הזר לנומניוס, שאפלטון גנב את תורתו ממשה.
וכך נכתב בסודא, הלקסיקון הביזנטי מהמאה ה-10, על נומניוס: "זה הוא שהאשים את מחשבתו של אפלטון בכך שגנב מספריו של משה את השקפותיו על אלוהים ובריאת העולם".
אוריגנס העיד כי נומניוס ציטט את משה והנביאים בקטעים רבים בכתביו, בלפחות שלושה חיבורים שונים, ואף נתן לדבריהם של הנביאים פרשנות אלגורית.
פורפיריוס הביא ציטוט ישיר של נומניוס מספר ספר בראשית, פרק א', פסוק ב': "רוח אלוהים מרחפת על פני המים".
בין הסופרים ההלניסטים, נומניוס די בולט בשימושו באזכורים מקראיים לנביאים, ובכך שהידע שלו אינו מוגבל לפרקים הראשונים של ספר בראשית.
אולם מלבד השימוש בתנ"ך, נומניוס פנה גם לאגדה החיצונית על המאבק בין משה לקוסמים המצרים.
בספר השלישי של "על הטוב" הוא כותב: "והבאים בתור הגיעו יאנס ויאמברס, חרטומים מצרים, אנשים שנחשבו כי אין עולים עליהם בעשיית קסמים בזמן שהיהודים גורשו ממצרים. אז אלה היו האנשים שנבחרו על ידי תושבי מצרים כמתאימים לעמוד מול משה (ביוונית: "מוסיאוס"), שעמד בראש היהודים, איש שהיה בעל כוח רב בתפילה לאלוהים; והמכות שמשה הביא על מצרים, אנשים אלה הראו שביכולתם לבטל את העזות שבהן".
על כך שהיה ביכולתם של יאנס ויאמברס להתנגד למשה, נרמז גם בברית החדשה ובמסורת היהודית.
ככל הנראה, נומניוס למד הרבה על יהדות בעיר הולדתו אפאמיה, שבה הייתה אוכלוסייה יהודית ניכרת. אפאמיה הייתה אחת משלוש ערים בסוריה שבשנת 66 לספירה הפגינה יחס אוהד כלפי תושביה היהודים בזמן המרד הגדול ברומא. אזרחיה לא פגעו ביהודים, בזמן שבערים אחרות בסוריה הם נטבחו.
אולם אין סבירות של ממש שנומניוס עצמו היה יהודי. תורתו אינה כוללת כמעט שום דבר יהודי באופן ספציפי.
התלהבותו של נומניוס ממשה אין דומה לה בכל הספרות היוונית, מלבד הקטע המפורסם בחיבור "על הנעלה" של פסאודו-לונגינוס.
אולם את הערכתו כלפי משה והמסורות הדתיות היהודיות ניתן להסביר על ידי אופנת האהדה המתמשכת כלפי היהדות, שהתקיימה בו-זמנית לצד הזרם המנוגד והמתועד יותר של האנטישמיות.
הערות שוליים

↑  הגיית השם: נומניוס מאפאמיה, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף); ביחסת הקנין והמוצא ביוונית: אפמיאס, במלעיל (ההטעמה בהברה השנייה מהסוף).
1 2  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II: CX. Numenius of Apamea, p. 206
↑  Lydus, De Mensibus, IV, 53
1 2  De Bono, apud: Origenes, Contra Celsum, I, 15
↑  De Bono, apud: Eusebius, Praeparatio Evangelica, IX, 7:1
↑  Clemens Alexandrinus, Stromata, I, 22:150:4; Eusebius, Praeparatio Evangelica, IX, 6:9; XI, 10:14; Theodoretus, Graecarum Affectionum Curatio, II, 114
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II: CX. Numenius of Apamea, p. 209
↑  סודא, נומניוס – Suidas, s.v. Νουμήνιος
↑  De Bono, apud: Origenes, Contra Celsum, IV, 51
↑  Porphyrius, De Antro Nympharum, 4
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II: CX. Numenius of Apamea, p. 214
↑  De Bono, apud: Eusebius, Praeparatio Evangelica, IX, 8:1-2
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר שני, פרק 18, פסקה ה, סעיף 479.
1 2  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II: CX. Numenius of Apamea, p. 207
↑  De Sublimitate, IX, 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007598686705171  PLWABN: 9810647033805606  BIBSYS: 90780777  BNE: XX1380647  BnF: cb12485488b (data)  CANTIC: a10492203  CiNii: DA01321371  GND: 118786563  ISNI: 0000 0003 8324 5128  LCCN: n88056991  NKC: jn19981001910  NLA: 35536354  NLG: 25670  NTA: 069652929  RERO: 02-A003647539  SUDOC: 034060294  Trove: 988309  VcBA: 495/44451  VIAF: 268463464   WorldCat (עם VIAF): 268463464
נבואת בית עלי

נבואת בית עלי היא נבואת זעם שנובאה בשני חלקים בתחילתו של ספר שמואל, אשר את חלקה הראשונה ניבא 'איש אלוהים' לאוזני עלי - שהיה הכהן הגדול באותה התקופה, ואת חלקה השני נבא שמואל הנביא.
רקע

בתחילת ספר שמואל מסופר על משפחתו של אלקנה מהר אפרים, שעולה למשכן בשילה מדי שנה וזובחת שם זבח. חנה אשת אלקנה -שהייתה עקרה- נדרה נדר שאם יוולד לה בן הוא יוקדש לה'. מתוך הנדר הזה נולד בנה שמואל- "כי מה' שאלתיו". כאשר שמואל מגיע לגיל הגמילה, חנה מעלה אותו למשכן בשילה בכדי לקיים את הנדר- "וַתַּעֲלֵהוּ עִמָּהּ כַּאֲשֶׁר גְּמָלַתּוּ בְּפָרִים שְׁלֹשָׁה וְאֵיפָה אַחַת קֶמַח וְנֵבֶל יַיִן וַתְּבִאֵהוּ בֵית יְהוָה שִׁלוֹ", ובהמשך הספר מסופר לנו על שמואל כ"משרת את פני עלי הכהן".
במקביל לתיאור לידתו של שמואל, שגדל להיות צדיק ועל פי פשוטו של מקרא "הֹלֵךְ וְגָדֵל וָטוֹב גַּם עִם יְהוָה וְגַם עִם אֲנָשִׁים" מספר לנו המקרא על משפחת עלי -חפני ופנחס בניו- שהיו רשעים ועשו רע בעיני ה'. הנביא מתאר לנו את מעשיהם הרעים של בני עלי: "בני בליעל לא ידעו את ה'... גם בטרם יקטירון את החלב" - למרות שעל פי ההלכה אסור לקחת מבשר הקרבן לפני הקטרת החלב, והנביא ממשיך "...וַתְּהִי חַטַּאת הַנְּעָרִים גְּדוֹלָה מְאֹד אֶת פְּנֵי יְהוָה כִּי נִאֲצוּ הָאֲנָשִׁים אֵת מִנְחַת יְהוָה"- וכפי שנראה בהמשך, ניאוץ מנחת ה' הוא נושא מרכזי.
כתוצאה ממעשיהם הרעים של משפחת בית עלי בא "איש אלוהים" אל עלי ומתנבא באזניו נבואת זעם (שמואל א' ב'), בהמשך מסופר על נבואה שמתנבא שמואל שגם תוכנה הוא נבואת זעם כלפי עתידם של בית עלי.
תוכן הנבואה > תוכן נבואת איש האלוהים

בחלק הראשון של הנבואה, מוכיח איש האלוהים את עלי על כך ששבטו נבחר כבר מימי יציאת מצרים להיות לכהן לה' וייחד אותו לכהן לפני ה', אבל בפועל עלי מנה את בניו לכהנים ו"תכבד את בניך ממני, להבריאכם מראשית כל מנחת ישראל לעמי" - כלומר בני עלי, כפי המסופר מוקדם יותר באותו הפרק, היו אוכלים מבשר הקורבנות שלא כראוי ועלי הכהן לא הוכיח אותם על זה. לכן, בגלל שבניך עשו הרע ולא עצרת בהם למרות שביציאת מצרים כשייחדתי את בית אביך אמרתי שבית אביך יכהן לפני עד עולם, זה לא יקרה כי אמנם מכבדי אכבד אבל "בוזי יקלו" - כלומר, אתם שבזיתם את עבודתכם ככהנים תקוללו. ופירוט על הקללה: לא יהיה זקן בביתך, ובניך ימשיכו לשרת אך לא יהיו בכהונה הגדולה, וכתוצאה - צאצאיך ימותו בצעירותם. והנביא מביא סימן לכך שדבריו יתקיימו: שני בניך -חפני ופנחס- ימותו ביום אחד.
הנביא מסכם שבמקום עלי וביתו יקום בית כהנים אחר שיחזיק לעד לפני משיח ה' -כינוי למלך-, וצאצאיך יצטרכו לבקש ממנו שיקבל אותם ככהנים כדי שיוכלו לאכול מאוכל הכהנים.
תוכן הנבואה > תוכן נבואת שמואל

בתחילה כשקרא ה' לשמואל, שמואל לא הבין שה' הוא זה שפונה אליו ורק בפעם השלישית קיבל את הנבואה.
בראשית הנבואה ה' מזהיר את שמואל מפני דבר שיקרה בעם ישראל, דבר שקשה לשמיעה: "אֲשֶׁר כָּל שֹׁמְעוֹ תְּצִלֶּינָה שְׁתֵּי אָזְנָיו". ובאותו יום -מוסיף ה'- אחיל את מה שדברתי על בית עלי כיון שעלי ידע שבניו עושים רע ולא עצר בהם. ומוסיף- שחטאם של בית עלי לא יוכל להתכפר בזבח או מנחה - קרבנות, לעולם.
בעקבות הנבואה > בטווח הקצר

בבוקר שאחר נבואת שמואל, שלכאורה נועדה לאוזני שמואל בלבד, מכריח עלי את שמואל לספר לו את תוכן הנבואה וכך מתגלה תוכנה לאוזני עלי.
בפרק הבא מתאר לנו המקרא מלחמה בין עם ישראל לפלשתים במלחמה זו מתואר הכח הפלשתי ככח מאוד גדול ועם ישראל מאוד חושש מפניו, ולכן, כמסורת מימות יהושע בן נון הם מביאים את ארון הברית לשדה הקרב, את ארון הברית מביאים הכהנים - חפני ופנחס. בפועל במערכה הזו עם ישראל הפסיד ושני בני עלי נהרגו ומשכן ה' גלה משילה וכששמע על כך עלי, מת גם הוא.
בעקבות הנבואה > בטווח הארוך

בתחילת ספר מלכים מסופר ששלמה המלך שילח את אביתר הכהן שהיה הכהן בימי דוד לעיר הכהונה ענתות בשילוח זה מייצג שלמה את סיומה של שושלת בית עלי בתפקיד הכהן הגדול ומעברה לשושלת של צדוק הכהן שושלת אשר ממשיכה, כפי הנראה בספר עזרא, עד לעזרא שהנהיג את עם ישראל בתחילת תקופת בית שני.
בתלמוד הבבלי מדייקים מלשון הנבואה "אם יתכפר עוון בית עלי בזבח ובמנחה עד עולם" - נשמע שבמשהו שהוא לא זבח ומנחה אפשר לכפר, ומביאה סיפור על רבה ואביי שהיו מזרע בית עלי: "רבה ואביי מדבית עלי קאתו רבה דעסק בתורה חיה ארבעין שנין אביי דעסק בתורה ובגמילות חסדים חיה שיתין שנין" - כלומר, האריכו שנים בזכות תשובה למרות שהיו מזרע בית עלי שהובטח לו ש"מרבית ביתך ימותו אנשים".
לקריאה נוספת

תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף י"ח, עמ' א'.
| ספר שמואל |
| --- | --- | --- |
| תקופת עלי הכהן | הולדת שמואל • תפילת חנה • נבואת בית עלי • מלחמת אבן העזר הראשונה • החזרת ארון הברית לישראל והעלאתו לירושלים |  |
| תקופת שמואל הנביא | ארון הברית בשדה פלשתים • קרב מצפה • בקשת המלך • משפט המלך • תוכחת שמואל לעם |  |
| תקופת שאול המלך לפני משיחת דוד | משיחת שאול למלך • מלחמת שאול ונחש העמוני • מלחמת מכמש • יהונתן ויערת הדבש • מלחמת שאול בעמלק |  |
| תקופת שאול המלך לאחר משיחת דוד | משיחת דוד למלך • דוד וגוליית • ניסיונות שאול להמית את דוד • מבחן ראש החודש • בריחת דוד אל אכיש • הטבח בנוב עיר הכהנים • מרדף שאול אחר דוד במדבר יהודה • מפגש דוד ושאול במדבר עין גדי • סיפור נבל הכרמלי • מפגש דוד ושאול בגבעת החכילה • בעלת האוב מעין דור • מלחמת דוד בעמלק • המלחמה בגלבוע |  |
| תקופת דוד המלך בחברון | פילוג ממלכת שאול: בשורת הנער העמלקי • קינת דוד • מלחמת אבנר ויואב • רצח אבנר •  קינת דוד על אבנר • רצח איש בושת |  |
| תקופת דוד המלך בירושלים | כיבוש ירושלים בידי דוד • הקרב בעמק רפאים • העלאת ארון הברית • נבואת נתן • מפיבושת • מלחמת דוד בעמון וארם • מעשה דוד ובת שבע • משל כבשת הרש • מעשה אמנון ותמר • רצח אמנון • האישה החכמה מתקוע • מרד אבשלום • מרד שבע בן בכרי • האישה החכמה מאבל בית מעכה • סיפור רצפה בת איה • שירת דוד • דברי דוד האחרונים • המגפה בימי דוד |  |
| דמויות בולטות | עלי הכהן • אלקנה • חנה • שמואל הנביא • שאול המלך • יהונתן בן שאול • מיכל • דוד המלך • אחימלך בן אחיטוב • אבנר בן נר • נבל הכרמלי • אביגיל • יואב בן צרויה • אבישי בן צרויה • איש בושת • אבשלום • אמנון • תמר • מפיבושת |  |
משל שני בעלי החוב

סעודה בביתו של שמעון ציור של פרנסיס פרנקן הבן.
משל של שני בעלי החוב הוא אחד ממשלי ישו. הוא כלול בבשורת לוקאס ז' 36-ז' 50, שבה משתמש ישו במשל להבהיר שהאישה שמשחה אותו בשמן יקר, אוהבת אותו יותר מאשר מארחו אוהב אותו, כיוון שנסלחו לה חטאים רבים יותר.
סיפור המשיחה דומה גם לקטעים במתי כ"ו 6–13 ומרקוס י"ד 3–9, אף כי אולי אין לייחסם לאותו אירוע. כמו כן, אין לבלבל משל זה עם משל העבד שלא מחל, שבו מסופר על מלך המוחל (מוותר על חוב) לעבדו, אך זה בתורו אינו מוחל ולא מוותר על חוב של חברו בערך פחות בהרבה.