חילונים
היסטוריה

בשלהי המאה ה-19, עם התרחבות תופעת היהודים הלא־מסורתיים במזרח אירופה, נכנסו לשימוש מונחים כמו "חופשי" ("פרייער" ביידיש), במובן של פטוּר מעול מצוות, לתיאורם. כינוי יידי נפוץ אחר היה "ועלטליך" (תרגום מקורב: איש העולם הזה; על פי "weltlich" הגרמני), תרגום ישיר של המשמעות הלועזית ל"חילוני" במובן של סקולארי. על פי החוקרת יוכי פישר, מונחים אלו כיוונו למשמעות שונה משל האפיקורס והחוטא בחברה הקדם-מודרנית, או ה"משכיל". הכינויים הישנים התייחסו לחריגים בחברה, בה לדת היה מעמד נורמטיבי, בעוד שהמונחים החדשים סימנו את התגבשותה ההדרגתית של חברה חדשה, מרוחקת מן המסורת – תהליך שהושלם בשנות ה-50 בישראל.
המילה העברית חִלּוֹנִי נגזרה מהמילה חִילוֹנַי בלשון חז"ל, שמשמעותה היא "זר, שאיננו כהן". היא החלה להופיע בספרות העברית בסוף המאה ה-19, הן במובן המקורי של הדיוט והן כתרגום למטריאליסט. בשנות ה-50 וה-60 היא נעשתה יותר ויותר פופולרית לתיאור הציבור במדינת ישראל, שכונה עד אז בעברית "חופשי", "כללי" או "לא-דתי". ב-11 וב-18 ביוני 1965, בצמד טורים ב"הארץ", עמד הלשונאי משה גושן-גוטשטיין על תפוצתו הנרחבת של המונח החדש, תוך שהוא מביע אי-נחת מאימוצו וכי קשה להשתמש בו לתיאור בני אדם: ”השלב האחרון בחיפוש אחרי מונח מתאים היא ה"חילוני", ואיני משוכנע שהוא "חידוש" טוב. אילו ידעו "חילוניים" מה עוללו לעצמם [...] אפשר לדבר על ספרות חילונית, על ערכים חילוניים, על מקצועות חילוניים, אבל לא על אדם חילוני”. גם כיום, יש מעדיפים את התואר הישן "חופשיים" ומסתייגים מ"חילונים", אך זהו הכינוי המוכר והנפוץ.
ביישוב הציוני, רוב המהגרים בעליות השנייה והשלישית היו חופשיים בהשקפתם, והביאו עימם אידאולוגיות חילוניות יהודיות מפותחות ממזרח אירופה. האידאולוגיות הללו היו בעיקר נחלת החוגים הסוציאליסטיים, אשר היו במעמד הנהגה, ונפוצו פחות בחברה העירונית. ב-1920, הוקמו שתי מערכות חינוך נפרדות – כללית ודתית – וב-1923 נוספה אליהן מערכת החינוך של זרם העובדים הציוני-סוציאליסטי, שלימד ברוח חילונית. ב-1948, ערב סיום השלטון הבריטי, רוב מוחלט אוכלוסיית היישוב היהודי השתייכה לציבור ה"חופשי", ו־78% מהילדים התחנכו בזרם הכללי או בזרם העובדים, עד שהתמזגו ב-1953 לכדי החינוך הממלכתי-כללי.
בעשורים הראשונים למדינה, הציבור האשכנזי-ותיק-חילוני היה מזוהה עם האידאולוגיה הממלכתית, שהובילה מפלגת מפא"י בעיצוב החברה הישראלית. בעקבות העלייה ההמונית החברה הישראלית והפכה למגוונת, והציבור החילוני שימש כבסיס למעמד הביניים החדש. קבוצה זו היוותה את ההגמוניה הפוליטית, הכלכלית, התרבותית והערכית במדינה, ונתפשה כ"ישראליות" נורמטיבית, כשהחילוניות הייתה רק אחד ממאפייניה, בעוד שהממלכתיות הייתה הגורם המרכזי המגדיר אותה. עם עלייתם של יתר המגזרים בחברה הישראלית, לאחר הדחת מפא"י בשנת 1977, איבד ציבור זה את ההגמוניה בהדרגה, ומאפייניו הפכו מנורמטיביים לסממנים של עוד מגזר בחברה מפוצלת. התפרקות הממלכתיות גם האיצה את קיצו של הסוציאליזם המגויס בקרבם. חילונים החלו לאמץ, ולו באופן חלקי, את ערכי האינדיבידואליזם והליברליזם המערביים, ולהטיל ספק באתוס הלאומי הנוקשה. ההיחלשות התבטאה גם בהופעת ניצני תודעה מגזרית, ובצורך אובייקטיבי בהתארגנויות שייאבקו למען האינטרסים הקבוצתיים כמו המפלגות "שינוי" ו"מרצ", המבטאות שתי מגמות מנוגדות בציבור שלהן. "שינוי" ייצגה מודעות סקטוריאלית, הפנמה של השינויים החברתיים והכנה לקראת ניהול מלחמת תרבות עם המגזרים האחרים. "מרצ", לעומתה, הוסיפה להאמין שהיא מייצגת את ה"כלל־ישראליוּת" ולעמוד על דימוי זה, מה שפגע באפקטיביות הפוליטית שלה.
לאחר רצח יצחק רבין, צברה תנופה בקרב הציבור החילוני תנועת ההתחדשות היהודית, שצצה עוד בשנות ה-60. התנועה ביקשה ליצור דיאלוג עצמאי עם המסורת היהודית ולנכסה-מחדש, מתוך מגוון תפישות שלה, ללא תלות בתיווך הממסד האורתודוקסי. במקביל עלתה ה"מסורתיות", שנקשרה עם השכבות המזרחיות העניות ולכן כפחות אטרקטיבית. חלקים גדלים בציבור האשכנזי הוותיק החלו להשתתף בטקסים של דת עממית. כמו כן, חלקים אחרים חשו ניכור לחברה הישראלית ואימצו זהות אוניברסלית, תוך הפגנת אדישות או סלידה כלפי היהדות והציונות גם יחד. בשנות ה-2010, גברה ההכרה בהיחלשות החילונים, באופי המגזרי של החברה הישראלית, ובהחלפת שיירי הממלכתיות באתוס חדש, בעל מרכיבים דתיים-מסורתיים גלויים וחזקים הרבה יותר. ב-2018 העריכו שמואל רוזנר וקמיל פוקס שכ-40% מהחילונים שותפים ל"יהדות ישראלית", יחד עם המסורתיים ורוב הדתיים-הלאומיים. התהליך האחרון קוּדם אקטיבית על ידי הציונות הדתית, ששאפה להפוך להגמונית, וזכה לכינוי "הדתה". חלק בציבור החילוני, בדרך כלל זה המקורב לימין ולהתחדשות היהודית, פעל למען ההדתה ונכנס לברית פוליטית עם הדתיים-הלאומיים. חלק נוסף, שיוצג בין היתר על ידי "הפורום החילוני", דחה אותה בתוקף. קבוצה זו קוראת לפיתוח תודעת מיעוט חילונית-ליברלית ולהקמת אוטונומיה לציבור המזדהה עם ערכים אלו, כולל מערכת חינוך עצמאית, שתאפשר לו לגבש את זהותו כ"שבט" נוסף בחברה הישראלית.