ההשערה המדיינית-קינית
היסטוריה במחקר

הראשונים שניסו את כוחם במחקר מדעי אובייקטיבי של המקרא בשפתו המקורית (מה שנקרא לאחר מכן ביקורת המקרא) היו תאולוגים ומלומדים באירופה בעידן הנאורות, בעיקר נוצרים פרוטסטנטים דוברי-גרמנית כמו וילהלם מרטין לברכט דה וטה ויוהאן גוטפריד אייכהורן, אך גם יהודים דוגמת ברוך שפינוזה ומשה מנדלסון. עוד במחצית הראשונה של המאה ה-19 הבחין חוקר השפות השמיות וחוקר המיתולוגיה וילהלם גזניוס בייחודו של הקיני במקרא, ואף קישר אותו עם דמות קין. הוא גם ניסה לגזור את המונח "קיני" מן השם כנען אך נראה כי פרט למילה "כנען" ונגזרותיה, השורש השמי כ-נ-ע-נ או ק-נ-נ כמעט שאיננו בנמצא במקרא.
הניסוח הראשון של ההשערה המדיינית-קינית נמצא במאה ה-19 אצל המלומד הלותרני הגרמני פרידריך וילהלם גילייני: תאולוג, היסטוריון, ספרן ופובליציסט בנירנברג. הוא פרסם את השערתו בשנת 1862 תחת שם העט ריכרד פון-דר-אלם. עם זאת, רבים מתומכי ההשערה בשנים שלאחר מכן לא הכירו את עבודתו, וייתכן שפיתחו אותה באופן בלתי-תלוי.
ההשערה הפכה מקובלת, בצורות ובניסוחים שונים, אצל מבקרי מקרא ומבקרי הברית החדשה בגרמניה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, ביניהם אדוארד מאייר, ברנרד שטאדה (Bernhard Stade), קארל בודה, והוגו גרסמאן (Hugo Gressmann). מקס ובר כתב בספרו משנת 1917 "יהדות עתיקה" כי "וודאי הוא שהמסורת העתיקה לא הניחה שה' הוא האל המקורי של בני-ישראל, וגם לא שהוא האל של בני-ישראל לבדם, ואף לא שהוא שוכן בישראל". מלומדים דוברי אנגלית שתמכו בהשערה היו המומחה הקנדי לשפות שמיות ג'ורג' ארון ברטון (George Aaron Barton), הכומר ומבקר המקרא האנגלי תומאס קלי צ'יין (Thomas Kelly Cheyne), וחוקר המקרא האמריקני הנרי פרזרווד סמית' (Henry Preserved Smith). חוקרי ומבקרי מקרא בהמשך המאה ה-20 שראו בהשערה הסבר מספק היו גרהרד פון ראד (Gerhard von Rad), מרטין נות, ומשה ויינפלד. בין המתנגדים היו מרטין בובר ורולאן דה וו.
במהלך ההיסטוריה של חקר המקרא המודרני חלו תמורות בחשיבות ההשערה ובדגשים שלה. במאה ה-19 עדיין היה מקובל במחקר לראות במשה דמות היסטורית, ולפיכך התמקדה ההשערה באפשרות של השפעות מדייניות וקיניות על משה. בתקופה זו התבססה ההשערה באופן בלעדי על ביקורת המקרא. עם ראשית המחקר בארכאולוגיה מקראית במאה ה-20 לא נמצאה להשערה תמיכה רבה בממצאים ארכאולוגים, הפופולריות שלה ירדה, ומעטים הכירו אותה מחוץ לתחומי חקר המקרא.
בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21 מתחזקות בחקר המקרא תפיסות לפיהן דמויות משה ויהושע אינן היסטוריות, וסיפורי יציאת מצרים והתנחלות השבטים הן מסורות שהתפתחו בממלכות ישראל ויהודה בתקופת הברזל השנייה. מצד שני, מספר ממצאים ארכאולוגים חדשים תומכים באפשרות של השפעה אדומית על הפולחן בישראל וביהודה. לפיכך יש חוקרים שאימצו תובנות מן ההשערה, ושילבו אותם בתפיסותיהם לגבי ההיסטוריה התרבותית של המקרא:
חוקר המקרא תומאס רמר הציע כי ה' היה אל הסערות והמלחמה באדום, הובא לממלכת ישראל על ידי שבטי עפירו, ובהדרגה שולב עם פולחני אל (האל הכנעני), שפש/שמש (אלת השמש הכנענית) ואלים כנעניים אחרים, עד שקלט את תפקידיהם.
חוקרי המקרא ריצ'רד אליוט פרידמן (אנ'), ישראל קנוהל, יגאל בן-נון ואחרים הציעו את הלויים, ולא את הקינים, כקבוצה האתנית הזרה שהפיצה את האמונה בה' בישראל וביהודה. הצעה זו מסתמכת על היות שבט לוי חסר-נחלה: ”לֹא יִהְיֶה לַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם כָּל שֵׁבֶט לֵוִי חֵלֶק וְנַחֲלָה עִם יִשְׂרָאֵל אִשֵּׁי ה' וְנַחֲלָתוֹ יֹאכֵלוּן” (ספר דברים, פרק י"ח, פסוק א'). הוצע ששבט לוי הוא השבט היחיד שיצא ממצרים, שכן יש ביניהם שמות הנשמעים כשמות מצריים: קהת, מררי, חפני ופינחס, ושהם קיבלו את האמונה בה' מן המדיינים או האדומים במהלך מסעם.
הבוטנאי וחוקר המקרא ניסים אמזלג הציע לזהות את האל האדומי קוס עם ה'. הוא הציע כי במקור היה זה אל של חרשי נחושת. והמקרא קישר אותו עם תופעות וולקניות כמו הרי-געש ורעידות אדמה, בדומה לאלי חרשות מתכת אחרים בעולם העתיק: הפייסטוס היווני ווולקן הרומי.