stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלון חסן
יו"ר ועד העובדים

החל משנת 2002 אלון חסן שימש כיו"ר ועד עובדי סקטור הציוד המכני בנמל אשדוד, אחד ממספר ועדי עובדים סקטוריאליים הפועלים בנמל. התבלט בתפקידו והיה משך תקופה ארוכה הדובר המרכזי של ועדי העובדים בנמל, מהוועדים החזקים בהסתדרות העובדים, ונודע בתקשורת כ"יו"ר ועד עובדי נמל אשדוד".
במאי 2013 חשף אולפן שישי מספר עסקים השייכים לקרובי משפחה ומקורבים לאלון חסן. עסקים אלו היו חלק מתפעול נמל אשדוד, בעקבות כך פתחה המשטרה בחקירה. בעקבות התחקיר, החל סכסוך מתוקשר בין חסן לבין שלי יחימוביץ' ששימשה באותה עת, יושבת ראש מפלגת העבודה, בעיקר על גבי הפייסבוק שפרסמו סטטוסים משמיצים אחד על השני וכן יחימוביץ' קראה לחסן להתפטר מתפקידו כיו"ר ועד בנמל אשדוד, בעקבות החשדות נגדו. באחד הפוסטים שפרסמה יחימוביץ' כינתה את חסן 'תפוח רקוב', חסן שלח מכתב תגובה בו הוא טען כלפיה שהיא 'הוציאה את דיבתו'. בפריימריז לראשות מפלגת העבודה שנערכו בנובמבר 2013, פעל חסן נגד בחירת שלי יחימוביץ'. לאחר כישלונה, העלה את הסטטוס "המשימה הושלמה בהצלחה".
ביוני 2013 חסן השעה את עצמו מתפקידו כיו"ר ועד, כדי לאפשר בדיקה של החשדות נגדו, ובספטמבר 2013 הוחזר חסן לתפקידו על ידי ההסתדרות, למרות הביקורות נגד מהלך זה.
ביולי 2013 ממשלת ישראל החלה בקידום תוכנית להקמת נמלי ים נוספים בישראל בבעלות פרטית, לצורך הגברת התחרות בנמלים והורדת המחירים. בעקבות כך החל סכסוך מתמשך בין חסן שמתנגד להקמת נמלים נוספים לבין שר התחבורה ישראל כ"ץ שיוזם ודוחף להקמת הנמלים. הסכסוך ביניהם לווה בפרסום סטטוסים משמיצים בפייסבוק אחד כלפי השני. באחד המקרים שבו נפגשו בדיון בוועדת הכלכלה של הכנסת, איים חסן על כ"ץ במקומו בליכוד בפריימריז הקרובים, לאחר שנפקדו כ-1200 מעובדי נמל אשדוד לליכוד. ביוני 2014 לאחר פרסום דבר מעצרו של חסן, אמר כ"ץ ליו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן שיש צורך להדיח אותו מתפקידו ולא להסתפק רק בהשעייתו.
במאי 2014 נעצר חסן בחשד לשחיתות, בתום חקירה סמויה שנוהלה במשך כשנה. בעקבות זאת, הושעה חסן מתפקידו, על ידי ההסתדרות.
ביולי 2014 פורסם כי חסן גויס על ידי המחלקה לחקירות שוטרים כדי להעביר לרונאל פישר מזוודה עם $150,000 במזומן תמורת שירותיו הלא-כשרים לכאורה.
בינואר 2015, לנוכח החשדות והחקירה המתנהלת כנגדו הוא הושעה מעבודתו בנמל, וחדל מלכהן כיו”ר הוועד. במרץ 2016 הוגש נגדו כתב אישום בשורה של עבירות, ובהן לקיחת שוחד והלבנת הון. ב-29 במרץ 2018 זוכה חסן מכל האישומים נגדו, מחוסר אשמה. עוד נקבע, כי פעולותיו הארגוניות כיו"ר ועד נעשו במטרה להגן על העובדים עליהם היה אמון. במאי 2018 ערערה המדינה על הזיכוי, וב-3 בדצמבר 2019 הערעור התקבל חלקית, וחסן הורשע בעבירות של מרמה והפרת אמונים של עובד ציבור (סעיף 284 לחוק העונשין) ומרמה והפרת אמונים בתאגיד (סעיף 425 לחוק העונשין), והוטל עליו עונש של 150 שעות שירות לתועלת הציבור. בערעור לבית המשפט העליון הוחמר עונשו לשישה חודשי מאסר בפועל אשר ירוצו בדרך של עבודות שירות. בעקבות הרשעתו פוטר בספטמבר 2021 מעבודתו בנמל, למפרע ממועד השעייתו.
הערות שוליים

↑  שרון נריה בר און, אם נותנים לך, תיקח. האם זו מימוש הזכות?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 ביוני 2013
↑  שרון שפורר, המלך חסן: ראש הוועד שמחזיק מדינה בכיס הקטן, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2011
↑  עמליה דואק, יוסי מזרחי, ‏תחקיר: כך מעסיק נמל אשדוד חברות בבעלות יו"ר ועד העובדים, באתר ‏מאקו‏, 14 ביוני 2013
↑  חדשות 2, ‏יחימוביץ': "אלון חסן לך הביתה", באתר ‏מאקו‏, 15 ביוני 2013
↑  מתן צורי, חסן תוקף את יחימוביץ': הוצאת את דיבתי, באתר ynet, 3 באוקטובר 2013
↑  חדשות 2, ‏חסן על יחימוביץ': המשימה הושלמה, באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2013
↑   חיים ביאור, אלון חסן חוזר: ההסתדרות השיבה לעבודה את יו"ר ועד נמל אשדוד, באתר TheMarker‏, 30 בספטמבר 2013
↑  רינה מצליח, ‏השר כץ: "הרפורמה בנמלים כבר יצאה לדרך, ולא ניכנע מול שביתה", באתר ‏מאקו‏, 6 באוקטובר 2013
 TheMarker Online, כ"ץ: "הנמל לא שייך לאבא של חסן - הוא רכוש הציבור; עיני עשה טעות", באתר TheMarker‏, 5 באוקטובר 2013
↑  עמליה דואק, כתבת כלכלה, ‏ישראל כץ נגד אלון חסן, באתר ‏מאקו‏, 7 באפריל 2014
↑   צבי זרחיה, אלון חסן לישראל כץ: "ניפגש בפריימריס"; שר התחבורה: "האיומים לא ישפיעו עליי", באתר TheMarker‏, 3 במרץ 2014
↑  שלומי דיאז, השר כ"ץ: "להדיח את אלון חסן", באתר ישראל היום, 2 ביוני 2014
↑  עמליה דואק, יוסי מזרחי, ‏תחקיר "אולפן שישי" שהוביל למעצר: כך מעסיק נמל אשדוד חברות בבעלות אלון חסן, באתר ‏מאקו‏, 27 במאי 2014
↑  דורון הרמן, מאור צור, אלמוג בוקר, עו"ד רונאל פישר חשוד שהציע לאלון חסן לשחד אנשי משטרה בתמורה לסגירת תיקים נגדו, באתר nana10‏, 6 ביולי 2014
↑  ליאור גוטמן ונעמי צורף, אלון חסן החליט לנקום וגרר את הנמלים לסחרור, באתר כלכליסט, 2 בפברואר 2017
↑  זוהר שחר לוי ותומר גנון, פרשת השחיתות בנמל: יו"ר הוועד לשעבר, אלון חסן, מואשם בשוחד, באתר כלכליסט, 27 במרץ 2016
↑  אילנה קוריאל, דרמה בפרשת השוחד בנמל אשדוד: אלון חסן זוכה מכל האישומים, באתר ynet, 29 במרץ 2018
↑  אלון חסן זוכה מכל האישומים: "פרשנות יתר למעשים שניתן לפרשם גם כחסרי גוון פלילי", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 במרץ 2018
↑  דניאל דולב‏, הערעור התקבל חלקית: אלון חסן הורשע בעבירות של מרמה והפרת אמונים, באתר וואלה, 3 בדצמבר 2019
ע"פ 3817/18 מדינת ישראל נ' אלון חסן ודוד חסן, ניתן ב־3 בדצמבר 2019
↑  ע"פ 4318/20 מדינת ישראל נ' אלון חסן, ניתן ב־18 באפריל 2021
↑   אבי בר-אלי, סוף עידן: אלון חסן פוטר וחויב להחזיר שכר בשווי חצי מיליון שקל, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2021
קסטרום

שרידי קסטרום במצדה בישראל. שימש את הלגיון פרטנזיס העשירי Fretensis X, ונבנה בשנים 73–74
שחזור קסטרום רומי במוזיאון הארכאולוגי הפתוח (צר') במרקיי (צר') בצרפת, לפי הביצורים במצור על אלסיה הקלטית
קסטרום (בלטינית: Castrum, ברבים: Castra) הוא מחנה מבוצר או מצודה שבו חנתה בימי קדם באופן קבוע או זמני יחידה של הצבא הרומאי, כגון לגיון, על כל מטענה, ובהמות התובלה שלה.
הרומאים לא היו יוצאים לקרב מבלי שהקימו מחנה קודם לכן, ואפילו למול אויב שנערך למתקפה, היו מקצים חלק מסוים מן הכח שיבנה את המחנה בזמן ששאר הכח נערך ללחימה. ישנם מחנות משני סוגים: מחנות ארעיים ומחנות של קבע (Castra stativa). ישנן ידיעות גם על מחנות לכליי שיט (Castra navalia), שמטרתו הייתה להגן על כליי שיט שהועלו ליבשה.
אטימולוגיה

למילה ברבים קסטרה או קסטרא יש תמיד משמעות צבאית, בעוד המושג קסטרום שימש לעיתים גם למתחמים אזרחיים המיועדים להגנה. צורה מקטינה של המילה "קסטלום" (Castellum) שימשה למבצרים קטנים יותר שבדרך כלל, אך לא תמיד, שרתו יחידות נספחות ובסיסים לוגיסטיים ללגיונות, כפי שהסביר וגטיוס. היה בשימוש גם המונח הכללי "פרזידיום" (Praesidium) - "עמדת משמר" או "חיל מצב". בספרות ביוונית היו משתמשים לציון הקסטרום והקסטלום הרומאיים את המונחים סטראטופֶּדון ("מחנה צבאי") ופרוּריון ("מבצר").
רקע

הצבא הרומאי ערך את מסעות כיבושיו בקיץ, ובחורף החיילים היו פורשים לערים וליישובים בסביבתם הקרובה עד לקיץ, כאשר חודשו מסעות הכיבוש. כוחות אמנם לנו בשטח במחנות ארעיים, ואף לפרקי זמן ממושכים, אך רק כאשר היה צורך מבצעי בדבר (מצור על עיר, למשל), שכן לינה בשטח, בפרט בעונת החורף, נחשבה לעונש שהוטל על חיילים רק במקרי קיצון. אולם, משהתרחבו גבולות האימפריה הרומית לשטחי הפרא של שבטי הברברים בצפון, בהם לא היו ערים, נאלצו הכוחות הצבאיים ללון בשטח במחנות קבע משני סוגים: מחנה קיץ (Castra aestiva) ומחנה חורף (Castra hiberna). השוני העיקרי בין מחנה הקיץ למחנה החורף היה בחומרי הגלם מהם נבנו המגורים - בקיץ לנו באוהלים, ובחורף בבקתות עשויות אבן או כבול. מחנות אלה היו מאוישים למשך זמן רב, ואף משכו חלק מהמקומיים לשכון בסביבתם כדי לסחור עם הרומאים, מה שהניע תהליך הקמת יישובים על בסיס המחנות הרומאיים הללו.
תוכנית הקמת המחנה

מתוך "תולדות מלחמת היהודים ברומאים" מאת יוסף בן מתתיהו:
"...בכל פשיטה לארץ אויב לא ייגשו לקרב בטרם יקימו מחנה מבוצר. את המחנה לא יציבו באין תוכנית סדורה ושלא במידות הנכונות; [בהצבתו] אין הכל עובדים בבת אחת או באי-סדר; אם השטח אינו ישר – יישרוהו, ואז יתוו את גבולותיו של המחנה במתכונת של ריבוע. לתכלית זו נלווה על הצבא המון רב של בעלי מלאכה, על הכלים הדרושים לבניין המחנה."
לרומאים הייתה תוכנית בסיסית אידיאלית של קסטרום רומאי, שהייתה אחידה לכל סוגי המחנות (ארעיים וקבועים), אותה היו מוציאים לפועל כשחנו, לעיתים יום אחרי יום, אחרי צעידות ממושכות. גודל המחנה הותאם למספר הלגיונות שחנו בו, אך תוכנית הבנייה של המחנה נותרה זהה. אל הכח הצבאי התלוו מהנדסים ואדריכלים שהיו אמונים, בין היתר, על הדרכת החיילים בהקמת המחנות ובבניית הביצורים. את המחנה העדיפו להקים בראש גבעה בעלת שיפוע מתון, ליד מקור מים, ורצוי ליד יער, ממנו יכלו לספק עצים לבניית ביצורים, להסקה ולבישול.
הואיל ותוכנית הבנייה היא תמיד דומה בוצעו עבודות הבנייה במהירות רבה.
הטריבון והקנטוריונים היו מודדים את השטח וקובעים את מיקום הפרטוריום - מאהל הגנרל, ריבוע בעל צלע של כ-60 מטרים. דגל לבן המונף במקום משמש ציון דרך שמסביבו מתארגן המחנה: רחובות, מאהלים, פורום ומתחם. שני רחובות ראשיים - ויה פרינקיפאליס וויה פרטוריה מצטלבים בפני הפרטוריום. אם מספר הלגיונות החונים במחנה הוא גדול, סוללים גם רחוב הקרוי ויה קווינטאנה (Via quintana) המקביל לויה פרינקיפאליס. כוחות העילית של רגלים ופרשים חונים משני צידיו של הפרטוריום. כמו כן, משני צידי הפרטוריום השאירו גם מתחם לפורום (בו התנהלו אסיפות וגם מסחר בשוק) ולקוואיסטוריום - משרד הקוואיסטור, שהיה ממונה על האספקה ועל ניהול הקופה. מאחורי המתחם הושאר שטח פנוי ברוחב של כ-60–70 מטרים על מנת לאפשר תנועות יחידות וטווח הגנה על האוהלים הראשונים מפני חיצים או כידונים של האויב.
ה"וואלטוסינאריה" (Valetudinaria) היו אזורי סיוע רפואי שנכללו במחנות לפחות מהתקופה שאחרי התמקצעות הצבא בימי אוגוסטוס והן הגרסאות הצבאיות של האסקולפיה (Aesculapia).
ביצורים

סביב המחנה נחפרה בדרך כלל תעלה, שלעיתים מולאה במים, ומהעפר שנערם על גדותיה היו יוצרים סוללה בצורת חומה סביב המחנה. בראש הסוללה הציבו כלונסאות מחודדים, מחוזקים במקלעת ענפים וברגבי עפר, ולכל היקפה הותקנו מגדלים במרווחים קבועים, שביניהם הוצבו מכונות ירי מסוגים שונים. בלילות אבטחו את המחנה חיילים שהתחלפו מדי אשמורת (ארבע אשמורות בסך הכל), ומפקד המחנה קבע סיסמה, שהועברה לשומרים בידי הטריבונים.
הרומאים ביססו את טקטיקות הלחימה שלהם על לחימה בשדה פתוח, ולא מאחורי חומות, על-כן, ייעודם הטקטי של הביצורים היה לבלום מתקפות פתע או פשיטות כנגד החיילים בזמן חנייה, ויצירת בסיס מאובטח לנסיגת כוחות מפני כח רב או חזק מהם, או להיערכות לקראת כח שכזה.
תוכנית פירוק המחנה

עם האות הראשון בבוקר פורקו אוהלי הטריבונים או הקונסול, אחריהם כל שאר האוהלים וארזו את הציוד. עם האות השני העמיסו את הציוד על בהמות התובלה ונערכו ליציאה, ועם האות השלישי יצאו לדרך. את המחנה היו מעלים באש, שמא האויב ישתלט עליו וישתמש בו. סדר הצעידה מהמחנה היה קבוע (למעט בזמני חירום), ומדי יום שינו את סדר היחידות, כדי שכולם יוכלו ליהנות ממידה שווה של מספוא ומים טריים, דבר שהיה תלוי בצעידה בראש הטור.
הערות שוליים

↑  The entry "Castra", from: A Dictionary of Greek and Roman Antiquities, (1890) .by William Smith. John Murray, republished on Bill Thayer's LacusCurtius site
↑  טיטוס ליוויוס, תולדות רומא, ספר עשרים ותשע, 35
↑  יוליוס קיסר, מלחמת גאליה. מלטינית: משה ליפשיץ (ירושלים: כרמל 2013 [2011]), עמ' 138–139; יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, ספר חמישי, 11
↑  ,The entry "Castra", from: A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890) by William Smith. John Murray, republished on Bill Thayer's LacusCurtius site
↑  יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, עמ' 175; יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, ספר שישי, 37
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים. מיוונית: ליזה אולמן (ירושלים: כרמל 2009), עמ' 319; יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר שלישי, 5, 76–78
↑  משה ליפשיץ, "מבוא: רומא, הגאלים ויוליוס קיסר", מתוך: יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, עמ' 29
1 2 3  משה ליפשיץ, "מבוא: רומא, הגאלים ויוליוס קיסר", מתוך: יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, עמ' 51
↑  משה ליפשיץ, "מבוא: רומא, הגאלים ויוליוס קיסר", מתוך: יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, עמ' 50
↑  פוליביוס, היסטוריה, מלטינית: בנימין שימרון (ירושלים: מוסד ביאליק 1991), 431–432; פוליביוס, היסטוריה, ספר שישי, 41
↑  The entry "Castra", from: A Dictionary of Greek and Roman Antiquities, (1890) by William Smith. John Murray, republished on Bill Thayer's LacusCurtius site
↑  פוליביוס, היסטוריה, מלטינית: בנימין שימרון (ירושלים: מוסד ביאליק 1991), 423–425; פוליביוס, היסטוריה, ספר שישי, 27–31
↑  פוליביוס, היסטוריה, מלטינית: בנימין שימרון (ירושלים: מוסד ביאליק 1991), 424; פוליביוס, היסטוריה, ספר שישי, 27–31
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, עמ' 320; יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, III, 5, 80–79
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, עמ' 426–428; יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, III, 5, 36–34
↑  קורנליוס טאקיטוס, ספרי השנים, מלטינית: שרה דבורצקי (ירושלים: כרמל), עמ' 37-36; קורנליוס טאקיטוס, ספרי השנים, I, 67–65
↑  קיסר, מלחמת גאליה, עמ' 114, 140–141, 162–163 ; קיסר, מלחמת גאליה, III, 19 ;V, 117–115 ;VI, 8–7
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, עמ' 320; יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, III, 5, 90
↑  פוליביוס, היסטוריה, עמ' 431; פוליביוס, היסטוריה, VI, 40
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548255705171  GND: 4136071-0  LCCN: sh85050981 
תוכנית בסיסית אידיאלית של קסטרום רומי
‏ (1) פרינקיפיה Principia,
(2) ויה פרטוריה Via Praetoria
 ‏ (3) ויה פרינקיפאליס Via Principalis
הרחוב הראשי ‏
(4) פורטה פרינקיפאליס דסטרה Porta Principalis Dextra השער הראשי הימני ‏ (5) פורטה פרטוריה Porta Praetoria השער הראשי
‏ (6) פורטה פרינקיפאליס סיניסטרה Porta Principalis Sinistra השער הראשי השמאלי,(7) פורטה דקומאנה Porta Decumana השער האחורי
בדרכי שלי

| --- | --- |

כרזת הסרט בארצות הברית
 בימוי:  קאנג ג'י-גיו (אנ')
 הופק בידי:  קים יונג-הווא (אנ') ג'יימס צ'יו
 תסריט:  קים ביונג-אין נה יון
 עריכה:  Park Gok-ji 
 שחקנים ראשיים:  יאנג דונג-גון (אנ'), ג'ו אודגירי (אנ'), פאן בינגבינג (אנ')
 מוזיקה:  לי דונג-ג'ון
 מדינה:  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 חברה מפיצה:  CJ E&M Film Division
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 בדצמבר 2011, קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  קוריאנית
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 תקציב:  24 מיליון דולר
 הכנסות:  16,537,974 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   myway2012
 www.myway-movie.co.kr
 דף הסרט ב־IMDb
 
בדרכי שלי (בקוריאנית: 마이 웨이) הוא סרט מלחמה דרום-קוריאני המבוסס באופן חלקי על סיפורו של יאנג קיונג ג'ונג. הסרט עוסק בקוריאני ויפני, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה עוטים מדים שונים ונלחמים בצדדים שונים כדי לשרוד, תוך שהם עוברים מסע בן 12,000 קילומטר מקוריאה עד צרפת.
עלילה

השנה היא 1928, בסיאול הכבושה בידי האימפריה היפנית. קים יוני-שיק, הוא קוריאני הצעיר העובד בחווה של משפחת הסגאווה היפנית. הוא מתחרה בריצה עם טטסוו הסגאווה הצעיר. במאי 1938 מתקיימות תחרויות ספורט, אולם הקוריאנים מנועים מלהשתתף בהן והן מיועדות ליפנים בלבד. יוני-שיק מתגנב לתחרויות ומנצח את טטסוו בריצה. עם זאת, השופטים מעניקים את המדליה לטטסוו בטענה שיוני-שיק רימה. הצופים הקוריאנים מתפרעים במחאה, וכעונש מגייסים היפנים את כל המתפרעים, כולל יוני-שיק, לצבא היפני הקיסרי. ביולי 1939, יוני-שיק מוצא את עצמו בקרב חלקין גול מול ברית המועצות. לרוע מזלו, טטסוו, שהוא כעת קולונל, תופס את הפיקוד על היחידה שלו ורוצה לשלוח אותו למשימת התאבדות. יוני-שיק מנסה להימלט, אולם בדרך רואה שמתקפת טנקים סובייטית גדולה מתקרבת. הוא חוזר לבסיס, ומנסה להזהיר את טטסוו, אשר מסרב להורות על נסיגה. המתקפה נפתחת, והן יוני-שיק והן טטסוו נפגעים מפגז סובייטי ונופלים חסרי הכרה.
יוני-שיק וטטסוו נלקחים למחנה עבודה סובייטי מצפון לפרם, אשר בו כלואים יחד הן קוריאנים והן יפנים. הסכסוכים בין השניים ממשיכים. כאשר מגיעה הידיעה על פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות (מבצע ברברוסה), מגייסים הסובייטים את כל האסירים בכפייה, ויורים למוות בכל אלו שמסרבים או אפילו אטיים מדי בלבישת מדי הצבא האדום. בדצמבר 1941 משתתפים יוני-שיק וטטסוו בקרב כנגד הגרמנים, אולם הסובייטים מובסים. יוני-שיק משכנע את טטסוו ללבוש מדי ורמאכט שנלקחו מגפות גרמנים הרוגים. יוני-שיק משאיר את טטסוו הפצוע בעיר נטושה ומנסה למצוא עבורו תרופה כלשהי. הוא נפגש עם חיילים גרמנים, אשר מופתעים לראות אדם הלבוש במדיהם, אך אינו דובר את שפתם, ולוקחים אותו בשבי. טטסוו נמצא בידי חיילים גרמנים אחרים, אשר לוקחים אותו לצורך קבלת טיפול רפואי.
שלוש שנים לאחר מכן, טטסוו הוא חייל בוורמאכט אשר משתייך ליחידה העוסקת בביצור החומה האטלנטית באזור נורמנדי. הוא רואה אדם רץ על החוף, ומופתע לגלות שזהו יוני-שיק אשר עמו לא התראה מאז נפרדו דרכיהם ברוסיה. הם מתכננים לקחת ספינה משרבור ולברוח עמה אל ארץ נייטרלית וממנה חזרה לקוריאה. עם זאת, לפני שהם מספיקים לעשות זאת, הפלישה לנורמנדי מתחילה, וחיילי צבא ארצות הברית שוטפים את החוף. יוני-שיק נפצע מרסיס בחזה, ומדמם קשות. הוא רואה צנחנים אמריקאים מתקרבים, וברגע האחרון לפני מותו מחליף את תג הזיהוי שלו בתג הזיהוי של טטסוו. ואומר לו שמהיום הוא יוני-שיק, כיוון שכיפני, טטסוו נחשב לאויב מושבע של ארצות הברית, אולם לאמריקאים אין דבר נגד קוריאני. יוני-שיק מת, וטטסוו בוכה על גופתו. ארבע שנים מאוחר יותר נראה טטסוו מתחרה בריצה תחת השם יוני-שיק.
הערות שוליים

↑  My Way (2012) באתר Box Office Mojo
↑  LIZ K-POPPED, MY WAY INSPIRED BY WORLD WAR II PHOTO, K-popped, April 7, 2012
אמנות יפנית

טירת הימג'י (1618) (אתר מורשת עולמית)
יצירות אמנות נוצרו ביפן מראשית ההתיישבות בה (כעשרת אלפים שנה לפנה"ס) ועד לימינו. במשך הדורות התפתחה אמנות יפנית בעלת מאפיינים ייחודיים. ההיסטוריה היפנית שזורה בפרקי זמן קצרים שבמהלכם חדרו אל הארץ השפעות תרבותיות זרות לרוב, וביניהן תקופות ארוכות של ניתוק וחוסר קשר עם העולם החיצוני.
עם הזמן למדו היפנים לחקות ולהטמיע את היסודות הזרים שחלחלו אל ארצם ואלו השתלבו בתרבות האסתטית של יפן (ראו אסתטיקה יפנית). האמנות היפנית המורכבת המוקדמת ביותר נוצרה במאה ה-7 וה-8 והיא ספוגה בהשפעות בודהיסטיות. במאה ה-9, עת צמצמו היפנים את הזיקה לסין והחלו לפתח תרבות עצמאית, גדלה חשיבותן של האמנויות החילוניות, אם כי גם האמנות הדתית לא נזנחה עד המאה ה-15. לאחר מלחמת אונין (1467–1477) נכנסה יפן לתקופת תוהו ובוהו פוליטי, חברתי וכלכלי שנמשך כמעט מאה שנים. במדינה, כפי שהתעצבה תחת הנהגתם של שוגוני הטוקוגאווה, היה לדת המאורגנת תפקיד פחות בהרבה בחיי העם, והאמנויות ששרדו היו בעיקר חילוניות.
ציור הוא הביטוי האמנותי המועדף ביפן, ועוסקים בו החובבן והמקצוען גם יחד. עד לתקופה המודרנית כתבו היפנים במכחול ולא בעט. המודעות לטכניקות המכחול הביאה עמה רגישות רבה לדקויות הציור. עם עליית התרבות הפופולרית בתקופת אדו, נעשו הדפסי עץ הקרויים "אוקיו-אה" לאמנות חשובה. הטכניקה בתחום זה השתפרה בהדרגה. ההדפסים הצבעוניים שימשו למטרות מגוונות: מחדשות יומיות ועד לספרי לימוד ופורנוגרפיה. פיסול היה פופולרי הרבה פחות ביפן. הוא קושר עם נושאים דתיים, וככל שירדה קרנו של הבודהיזם התמעטה חשיבותה של צורת ביטוי אמנותית זו. הקרמיקה היפנית היא מהטובות ביותר בעולם, והיצירות הראשונות של תרבות יפנית. באדריכלות מבטאים היפנים העדפה לחומרים טבעיים ולחיבור בין החלל החיצוני והפנימי.
האמנות היפנית מאופיינת בשינויים חדים. כבר בקרמיקה של התקופות הפרהיסטוריות ניתן לראות כיצד לאחר תקופה של שפע ופאר הגיע תור האמנות הממושמעת והמעודנת. דוגמה נוספת ניתן להביא משני מבנים מהמאה ה-16, שרחוקים זה מזה כרחוק מזרח ממערב: ארמון קצורה הוא דוגמה מובהקת לפשטות. נעשה בו שימוש בחומרים טבעיים לא מהוקצעים, וניכרת בו חיבה ליופי שנוצר ביד המקרה; ואילו המאוזוליאום ניקו טוגשו הוא מבנה סימטרי, וגילופים מכסים כל פיסה בו. האמנות היפנית זכתה להערכה לא רק בשל פשטותה, אלא גם בשל השפע הצבעוני שלה והיא השפיעה רבות על הציור המערבי במאה ה-19 ועל האדריכלות במערב במאה ה-20.
אמנות ג'ומון

המתיישבים הראשונים ביפן, אנשי ג'ומון (11,000–300 לפנה"ס), נקראו כך על שם סימונים בצורת חבל שקישטו את כלי החמר שלהם. הם היו ציידים-לקטים נוודים שהפכו למתיישבים חקלאים ועסקו בעיבוד האדמה. ביישוביהם מנתה האוכלוסייה מאות עד אלפי נפשות. הם הקימו בתי-בור מעץ ומקש. אלו נבנו בתוך חפירות רדודות באדמה על מנת לקלוט את חמימות הקרקע. הם יצרו כלי אחסון מקושטים מחרס, פסלונים מחמר שנקראו "דוגו", ואבני חן מבדולח.
אמנות יאיואי

גל המתיישבים הורכב מאנשי היאיואי, הקרויים על שם מחוז בטוקיו, שם נמצאו שרידים ראשונים של היישובים שלהם. אנשים אלה, שהגיעו ליפן בערך ב-350 לפנה"ס, הביאו איתם ידע בגידול אורז, בייצור כלי נשק מארד, פעמונים מברונזה (דוטאקו) וקרמיקה המיוצרת בעזרת תנור.
אמנות קופון: הניווה

השלב השלישי בפרהיסטוריה היפנית, תקופת הקופון, או הטומולוס (250–552 לספירה), היא תרבות יאיואי. בתקופה זו התמזגו השבטים השונים לאומה אחת. ממצאים טיפוסיים מהתקופה הם מראות מברונזה, סמלים של בריתות פוליטיות, ופסלים מחמר הקרויים הניווה (haniwa), שהוצבו מחוץ לקברים.
אמנות אסוקה ונארה

בתקופת אסוקה ונארה, הקרויות כך משום שמקום הממשל היפני היה בעמק אסוקה משנת 552 ועד 710, ובנארה עד 784 חדרה לראשונה תרבות אסיאתית באופן ממשי. התפשטות הבודהיזם ליפן הולידה קשרים בין קוריאה, סין ויפן. היפנים גילו היבטים של התרבות הסינית שהם יכולים לאמץ לתועלתם: כתב, תיעוד ההיסטוריה; שיטות שלטון, בירוקרטיה יעילה, ומה שחשוב יותר לאמנויות – טכנולוגיה מתקדמת, שיטות בנייה חדישות, דרכים מתקדמות ליציקת ברונזה וטכניקות ציור חדשות.
במאות השביעית והשמינית נסובו הקשרים בין יפן ליבשת האסיאתית סביב הבודהיזם. לא כל החוקרים מסכימים לגבי השמות שיש לתת לתקופות השונות בין 552, התאריך הרשמי של הגעת הבודהיזם ליפן, ו-784, אז הבירה היפנית הועברה לנארה. החלוקות המקובלות ביותר הם לתקופת סויקו, 552–645, תקופת האקוהו, 645–710; ותקופת טמפיו, 710–784.
המבנים הבודהיסטים הראשונים עדיין ניצבים על תילם ביפן, ומבני העץ העתיקים ביותר במזרח הרחוק נמצאים בהוריו-ג'י דרומית-מערבית לנארה. 41 מבנים אלו נבנו בתחילת המאה ה-7 כמקדשו הפרטי של נסיך הכתר שוטוקו. החשובים ביותר ביניהם הם אולם התפילה העיקרי, או הקונדו (אולם הזהב), והגוז'ו-נו-טו (פגודה בת חמש קומות), הבנויים במרכז שטח פתוח המוקף באולם מקורה. הקונדו, בסגנון אולמות הפולחן הסיניים, הוא מבנה בן שתי קומות הבנוי עץ, ומקורה באירימואיה, גג רעפים קרמיים.
בתוך הקונדו, על במה מלבנית גדולה, נמצאים כמה מהפסלים החשובים ביותר מהתקופה. המרכזי הוא שילוש הטרקה (623), הבודהה יחד עם שני בודהיסטוות (דמויות בודהיסטיות בדרגה פחותה מבודהה), פסל שניצוק בארד על ידי הפסל טורי בושי (שפעל בתחילת המאה ה-7), והוקדש לנסיך שוטוקו שמת באותה תקופה. בארבע פינות הבמה נמצאים המלכים המגנים של ארבע הרוחות, שגולפו בעץ בערך ב-650. בהוריו-ג'י נמצא גם מקדש הטמאמושי, העתק עץ של קונדו, שמוצב על בסיס עץ גבוה המעוטר בציורים שהוכנו בטכניקה של פיגמנטים מינרליים המעורבבים בורנית.
בניית המקדשים במאה ה-8 התמקדה במקדש טודאי-ג'י בנארה. טודאי-ג'י נבנה כמקדש הראשי במערכת ענפה של מקדשים במחוזות. הוא מהווה את הקומפלקס השאפתני ביותר מהשנים המוקדמות של פולחן הבודהה ביפן. הבודהה בגודל 16.2 מטר שמוצב באולם המרכזי (הדייבוצודאן), הוא בודהה רושאנה, הדמות המייצגת את מהות הבודהה, כפי שהטודאי-ג'י ייצג את מרכז הבודהיזם האימפריאלי היפני ואת התפשטותו ביפן. רק שרידים ספורים שרדו מהפסל המקורי, והאולם הנוכחי והבודהה המרכזי המוצב בו, הם שחזורים מתקופת אדו.
סביב הדייבוצודאן, על צלע הגבעה, מקובצים מספר אולמות מדרגה שנייה: ההוקדו (אולם הלוטוס), והדמות העיקרית שלו, הפוקוקנג'קו קאנון (הבודהיסטווה הפופולרי ביותר), עשויה מוורנית יבשה (בד שהוטבל בוורנית וקיבל את צורתו על מסגרת מעץ); הקיידנין (אולם ההקדשה) ובו פסלי גבס של ארבעת המלכים המגינים; ובית המחסן, הקרוי שוסואין. מבנה אחרון זה הוא בעל חשיבות רבה כאוצר אמנותי-היסטורי, משום שבו מאוחסנים הכלים ששימשו בטקס ההקדשה של המקדש ב-752 ובטקס פתיחת העיניים של דמות הרושאנה, וכן מסמכים ממשלתיים וחפצים רבים אחרים בבעלות המשפחה הקיסרית.
הייאן

בשנת 794 הועברה בירת יפן רשמית לקיוטו. העיר עתידה הייתה לשמש כבירה עד לשנת 1868. המושג "תקופת הייאן" מתייחס לשנים 794 עד 1185, עד לסוף מלחמת האזרחים. תקופה זו מחולקת חלוקה נוספת לתקופת הייאן המוקדמת ולתקופת הייאן המאוחרת, או לתקופת פוג'יווארה. השנה המפרידה ביניהן היא 894, השנה שבה הופסקו באופן רשמי המשלחות האימפריאליות היפניות לסין. משפחת פוגיווארה הייתה אז החשובה ביותר במדינה, ובניה שלטו כעוצרים עבור הקיסר.
הייאן > אמנות הייאן מוקדמת

בתחילת תקופת הייאן נסע הנזיר קוקאי (הידוע יותר בכינוי שקיבל לאחר מותו, קובו דאיישי (774–835)), לסין על מנת ללמוד את השינגון, סוג של וג'ריאנה בודהיזם, שאותו הביא ליפן ב-806. פולחן השינגון מאופיין במנדלות – תרשימים של העולם הרוחני שעיצוב המקדשים הושפע מהם. האדריכלות הבודהיסטית היפנית אף אימצה את הסטופה, בצורתה הסינית – פגודה.
המקדשים שנבנו עבור כת חדשה זו נבנו בהרים, במרחק רב מהחצר המלכותית ומהעם שבערים. הטופוגרפיה יוצאת הדופן של אזורים אלה הכריחה את האדריכלים היפנים לחדש בתחום בניית המקדשים. גגות מקליפת עץ הברוש החליפו את הגגות מאריחים קרמיים, קרשי עץ החליפו את רצפת האדמה, ונוסף אזור פולחן נפרד לעם הפשוט, בקדמת המקדש המרכזי.
המקדש שמשקף בצורה הטובה ביותר את רוח מקדשי ההייאן שינגון הראשונים הוא המורו-ג'י (תחילת המאה ה-9), שנמצא עמוק בחורשת עצי ברוש על הר, דרומית-מזרחית לנארה. דמות עשויה עץ של השאקה, הבודהה ה"היסטורי", שנמצאת באחד מבנייני מורו-ג'י, היא דוגמה טובה לפיסול מתקופה זו. גופו הכבד של השאקה מכוסה בבדים עשירים המגולפים בסגנון "הומפה-שיקי" (גלי), והבעת הפנים שלו אצילית ומרוחקת.