יוסף הירש
יצירתו > בצלאל החדש

הירש דבק ברישום מגיל צעיר. על נעוריו הוא מספר בריאיון עם דוד גרשטיין: "שיעורי רישום לקחתי עם קבוצה של חמישה-שישה ילדים אצל זוג מורים שנתנו שיעורים אחר הצהריים. לא בלטתי במיוחד בכיתה ואולי להפך. אך הייתה לי אהבה לזה ומעין חשק, ממש גופני, להציב דמות על הנייר. זה בעצם הכשרון, החשק והשמחה הזאת, שבמשך החיים מעמיקה, אך תמיד נשאר בה היסוד הפיזי, והוא בעצם הקובע. מאז שהתחלתי, לא נטשתי את הציור. אני לא זוכר תקופה שבה לא עסקתי בזה באיזושהי צורה. אם לא בציור לפי הטבע, אז בקשקושים או בכתב".
מקום חשוב בהתפתחותו האמנותית של יוסף הירש יש לשנתיים וחצי הפורמטיביות שבילה בבצלאל, בשנים 1939–1942. עם עלותו ארצה ב-1939, והוא בן תשע עשרה, הצטרף למחלקה הקטנה לגרפיקה חופשית בבית הספר לאמנות "בצלאל החדש". בין חבריו הקרובים למחזור היו הציירים דן הופנר, לימים מנהל בצלאל, לוץ הופמן-חצור, וברברה בובר. הירש, כיתר תלמידי בצלאל באותה תקופה, ציין לטובה את הוראתו רבת ההשראה של מקס ברונשטיין, הוא מרדכי ארדון, אשר החל לנהל את בצלאל בשנת 1940, והיה המורה המרכזי לרישום וציור. ארדון היה בוגר הבאוהאוס, תלמידם של פאול קליי, וסילי קנדינסקי, וליונל פיינינגר. "ארדון אינו מגביל את תלמידיו מבחינת הסגנון הצורני. הוא אמון על פלורליזם משולש שאותו ביטא בהרצאותיו על אמנות. כאן דיבר על שלוש מגמות בתולדות האמנות: האימפרסיבית (קבלת רשמי חוץ), האקספרסיבית (תפיסה הרגשתית) והקונסטרוקטיבית (החזון הגאומטרי)... נראה שתלמידיו נווטו אל שלושת הנתיבים גם יחד, מבלי להוציא זה את זה. איזידור-יצחק אשהיים, שהחליף לא אחת את ארדון בשיעורים אלה, המשיך באותה המגמה, באשר גם יצירתו האישית איחדה שלושה קצוות אלה".
הניסיון לאחד בין התרשמות מראייה, ביטוי רגשי עז ובנייה גאומטרית היו מרכיבים מרכזיים במשנתו האמנותית של הירש בהמשך חייו. העובדה שבחר לעסוק ברישום בלבד, בגוונים של אפור ובפורמטים קטנים, בסגנון שהזכיר לרבים רישום אקדמי, היסטורי וקלאסי, הוציאה אותו במשך השנים מהתחרות עם הזרמים והתנועות שהעסיקו את בני דורו. בחירתו זו העמידה אותו בשורה אחת עם אמנים אחרים בישראל, מבוגרים ממנו, שעסקו ברישום בלבד, ובהם אנה טיכו, לאופולד קראקאור ואוזיאש הופשטטר. אולם יצירתו של הירש איננה קלאסית ובוודאי שאיננה אקדמית. הירש עצמו ראה בה לא פעם אספקט חתרני ובלתי קונבנציונלי, מעין פעולה מהפכנית שנובעת מן ההבנה של התגלגלות ההיסטוריה.
מכורח מוצאו, חינוכו וגורלו היה שותף לקבוצה גדולה של אמנים שצמחו על ברכי האמנות הגרמנית והוקאו ממנה. אמנים, אנשי אקדמיה והוגי דעות גרמנים רבים, שנפוצו לרחבי תבל בשנות השלושים, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובאוסטריה, הביאו אתם למקומות מושבם החדשים את המסורות, הערכים והתובנות שסערו ברפובליקה של ויימר. אחת ממסורות מפותחות אלה היא המסורת הארוכה של הרישום. במסורת זו, היכולת לרשום מן הטבע, מתוך התבוננות, היא הדרישה הבסיסית, המובנת מאליה, מאמן. במקביל צמח במאה העשרים במרחבי עולם התרבות הגרמנית אתוס של יצירה בשחור לבן, בעל גוון מוסרי-ביקורתי. השפעתו העצומה של הציור הגרמני, בעיקר של האקספרסיוניזם על כל ביטוייו וגווניו, על התודעה של אמנים בכל העולם, נובעת בראש ובראשונה מעצמת הביטוי הנובעת מיכולת רישום, כפי שהתבטאה ברישומי גיר ופחם, חיתוכי עץ, תחריטים וליתוגרפיות.
על אף ההקשרים ההיסטוריים של הירש לאמנות האקספרסיוניסטית הגרמנית ולמסורת הרישום של בצלאל, יצירתו איננה שייכת לזמן ולסגנון מוגדרים, אלא כבר היום נראית כאמנות שמעבר לזמן. רוב הרישומים שלו מעוררים אי שקט, מטרידים ומדרבנים למחשבה, על אף ואולי בזכות, שלמותם הוויזואלית ורמת הביצוע הגבוהה. רובם רישומים בעט, מכחול ודיות, לעיתים בתוספת של נגיעות בגרפיט, צבע מים או גיר, העשויים מתוך התבוננות מחמירה, במגע יד ווירטואוזי ובאירוניה דקה הגובלת לעיתים בסרקזם. מכלול היצירה ומעמדו של יוסף הירש ממשיכים לעורר שאלות באשר לתפקידו של האמן, תפקיד האמנות ומקומו של הצופה.
לימים יאמר על הירש שהשתתף בבצלאל רק בשיעורי הרישום. אולם אין ספק שלמד גם בשיעורי כתב אצל ירחמיאל שכטר, שכן ציור שלטים וכתיבת טקסטים במכחול ובציפורן הייתה פרנסתו העיקרית בעשרים השנה לאחר מכן. אהבתו לכתב וההשתעשעות בו כבאמצעי אמנות נפרד ימשיכו וילוו אותו כל השנים.