stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצלפים של ברית המועצות
רובים

שלושת רובי הצלפים הנפוצים ביותר בשימוש בברית המועצות היו מוסין נגאן, טוקרב SVT-40, ומאוחר יותר הדרגונוב (СВД), הרובה הראשון שתוכנן מלכתחילה כרובה צלפים.
בגרסת רובה הצלפים של המוסין נגאן השתמשו לפני, במהלך, ואחרי מלחמת העולם השנייה. גרסה זו התבססה על רובה בריח דגם 1891/30 התקני ששימש את חיל הרגלים הסובייטי, אם כי רובים שנועדו לעבור הסבה לרובה צלפים נבחרו במדוקדק על פי איכותם ודיוקם. לרובה נוספה כוונת טלסקופית בעלת כושר הגדלה פי ארבעה, והיו שני דגמים. דגם PE היה העתק של כוונת טלסקופית גרמנית מתוצרת חברת אמיל בוש (Emil Busch AG) שהשתמשה בעדשות מתוצרת צייס. דגם PEM הוכנס לשימוש מאוחר יותר ככוונת אמינה יותר וקלה יותר לייצור. דגם הצלפים השני של המוסין-נגאן ידוע כ-PU, יוצר בשלהי 1942. דגם רובה זה השתמש בכוונת הפשוטה יותר שנלקחה מדגם ה-SVT-40, אותה קל היה הרבה יותר לייצר בייצור המוני. המוסין-נגאן הוא רובה הצלפים שיוצר בכמות הגדולה ביותר אי-פעם ושירת במשך התקופה הארוכה ביותר. הוא היה רובה הצלפים העיקרי של ברית המועצות עד שהוחלף ב-1962 על ידי רובה הדרגונוב האוטומטי למחצה.
הטוקרב SVT-40 היה רובה צלפים סובייטי נוסף בו השתמשו במלחמת העולם השנייה. הרובה תוכנן כמחליף לרובה הצלפים מוסין-נגאן והיה רובה חצי אוטומטי והשתמש באותה תחמושת (7.62x54R) כמו המוסין-נגאן. עם זאת, בשל כמה בעיות, כולל בעיות דיוק והרשף מהקנה, כמו גם בשל מבנה מורכב וייצור איטי, הופסק הייצור, והחלה עבודה על פיתוח דגם PU של המוסין-נגאן שהוזכר לעיל.
דרגונוב (СВД) (Снайперская винтовка Драгунова, "סנייפרסקייה וינטובקה דרגונובה" – "רובה צלפים דרגונוב") היה התשובה של ברית המועצות לבקשות לרובה צלפים מעודכן. אף שהרובה יוצר כבר מ-1958 הוא אומץ רשמית על ידי הצבא הסובייטי רק ב-1963. הרובה השתמש באותה תחמושת (7.62x54R) כמו המוסין-נגאן, אבל הוא היה חצי אוטומטי (יורה כדור אחר כדור ללא צורך לדריכה חוזרת) והשתמש בכדורים שמזינה מחסנית שבה עשרה קליעים. הדרגונוב ממשיך להיות רובה הצלפים התקני של כמה מדינות כולל החברות לשעבר בברית ורשה.
בתרבות הפופולרית

הסרט ההוליוודי "אויב בשער" מבוסס על ספר באותו שם מאת ויליאם קרייג (William Craig), שעלילתו הבדיונית התבססה על סיפור דו-קרב הצלפים בין וסילי זייצב, צלף סובייטי, לצלף גרמני בקרב סטלינגרד.
תפקידו של הצלף הסובייטי מתואר גם במשחק Call of Duty: World at War הכולל סצנות שנלקחו ישירות מהסרט "אויב בשער". באחד הסצנות, צלף פצוע בשם ויקטור רזנוב (שממנו מקבל השחקן במשחק המגלם את דמותו של "דמיטרי פטרנקו" בן דמותו של וסילי זייצב את תפקיד הצלף) רץ על מנת לפתות צלפים גרמנים לפתוח באש, ולחשוף בכך את מיקומם על מנת שהשחקן יוכל "לירות" לעברם.
ספרו של ג'יימס ריורדן (James Riordan), "הצלפית" (The Sniper), מתאר את סיפורה של טניה צ'רנובה ומבוסס על הראיונות של ריורדן אתה.
ספרו של ג'ון וילסון (John Wilson), "ארבעה צעדים למוות" (Four Steps to Death), מתאר את דמותה של ילנה פבלובה, צלפית סובייטית, כדמות עיקרית בקרב על סטלינגרד.
הערות שוליים

↑  Top WW2 Snipers
↑  Riordan, James. The Sniper. Frances Lincoln, 2008. ISBN 978-1-84507-885-0
↑  John Wilson, Four Steps to Death, Kids Can Press Ltd, 2005, ISBN 1553377052
טונאלפוואלי

טונאלפוואלי (Tonalpohualli; מנאוואטל: "ספירת הימים") הוא לוח שנה בן 260 ימים שהיה נהוג במסו-אמריקה הפרה-קולומביאנית, במיוחד בקרב האצטקים. לוח השנה לא התבסס על השמש או הירח, וחולק שרירותית ל-20 תקופות בנות 13 ימים. כל תקופה כזו נקראת טרסנה (מספרדית: trecena). כל טרסנה הוקדשה לישות אלוהית אחרת.
לוח השנה כלל 20 סימני ימים, וציון התאריך היה שילוב שלהם ושל מספרים. הטרסנה הראשונה החלה בסימן הראשון, הקיימן ("סיפאקטלי"), והסתיימה בסימן ה-13, הקנה ("אקאטל"). היום הראשון בטרסנה זו נקרא 1-סיפאקטל והיום האחרון 13-אקאטל. הטרסנה השנייה החלה בסימן ה-14, האוצלוט ("אוסלוטל"), והסתיימה בסימן השישי, הגולגולת ("מיקיסטלי"). היום הראשון בטרסנה השנייה נקרא 1-אוסלוטל והיום האחרון 13-מיקיסטלי; וכן הלאה.
|  | שם הסימן | פירוש | ישות אלוהית | סמל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | סיפאקטלי | קיימן | טונאקאטקוטלי, אל הפריון |  |
| 2. | אהקאטל | רוח | קצלקואטל ("הנחש עטור הנוצות") |  |
| 3. | קאיי | בית | טפיולטל ("לב ההר"), אל רעידות האדמה, ההדים והיגוארים |  |
| 4. | קואצפאלין | לטאה | וֶוֶוקויוטל ("זאב ערבות זקן"), אל המוזיקה והמחול |  |
| 5. | קואטל | נחש | צ'לצ'יולטיקואה ("בעלת חצאית הירקן"), אלת האהבה, היופי, הצעירים, האגמים, הנהרות, הימים והסערות |  |
| 6. | מיקיסטלי | גולגולת | טקסיסטקטל ("חילזון הים"), אל הירח |  |
| 7. | מסאטל | אייל | טלאלוק ("מביא הדברים"), אל הגשם והמים |  |
| 8. | טוצ'טלי | ארנב | מאיאוול, אלת האגבה |  |
| 9. | אטל | מים | שיוטקוטלי, אל האש, היום והחום |  |
| 10. | איצקווינטלי | כלב | מיקטלאנטקוטלי אל המתים ושליט מיקטלן (ה"שאול" האצטקי) |  |
| 11. | אוסומאטלי | קוף | שוצ'יפילי ("נסיך הפרחים"), אל האמנות, המשחקים והפרחים |  |
| 12. | מלינאלי | עשב | פאטקאטל, אל הרפואה |  |
| 13. | אקאטל | קנה | טסקאטליפוקה ("מראה מעשנת"), אל שמי הלילה, רוחות הלילה, ההוריקאנים, הצפון, האדמה, הבזלת, המלחמות, הטינה והסכסוכים, המנהיגות, הנבואות, הפיתויים והכישופים |  |
| 14. | אוסלוטל | אוצלוט | טלאסולטאוטל, אלת הטהרה, הזוהמה והמיילדות |  |
| 15. | קוואוטלי | עיט | שיפה טוטק ("פשוט העור"), אל החקלאות, הצמחים, המזרח, המחלות, הצורפים ועונות השנה |  |
| 16. | קוסקאקוואוטלי | נשר | איצאפאפאלוטל ("פרפר הבזלת"), שליטת גן העדן של אלו שמתו בילדותם |  |
| 17. | אולין | רעידת אדמה | שולוטל, אל האור |  |
| 18. | טקפאטל | סכין | צ'לצ'יוטוטולין ("תרנגול ההודו העשוי ירקן"), אל המגפות |  |
| 19. | קיאוויטל | גשם | טונאטיו ("תנועת השמש"), אל השמש |  |
| 20. | שוצ'יטל | פרח | שוצ'יקצאל, אלת המיניות הנשית |  |
לא ידוע מדוע החל השימוש דווקא בלוח שנה זה, אך יש מספר סברות. לפי גישה אחת, הוא מבוסס על מחזוריו של כוכב הלכת נוגה, בדומה ללוח השנה של המאיה. לפי סברה אחרת, 260 הימים מייצגים את משך תקופת ההיריון. הארכאולוג האנגלי ג'. אריק ס. תומפסון העלה השערה לפיה אין מדובר במחזור המבוסס על הטבע, והוא נובע מחשיבותם של המספרים 13 ו-20 בתרבות המסואמריקנית.
לוח שנה נוסף שהיה בשימושם של האצטקים, השיופוואלי, התבסס על השמש: שנה בת 360 ימים, שנחלקה 18 תקופות של 20 ימים. לוחות השנה התאחדו אחת ל-52 שנים, אז היה המועד לטקס האש החדשה.
הצלף (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לי צ'יילד 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח, רומן
 נושא:  ג'ק ריצ'ר 
 הוצאה
 הוצאה:  Bantam Press 
 תאריך הוצאה:  2005 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת קוראים
 תאריך:  2007, 2012
 מספר עמודים:  399
 סדרה
 ספר קודם:  The Enemy 
 הספר הבא:  The Hard Way 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003778791, 003445589
 
הצלף (באנגלית: One Shot), הוא הספר התשיעי בסדרת ספרים של הסופר הבריטי לי צ'יילד. הספר יצא לאור ב-2005.
עלילה

בספר זה, התשיעי בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, החייל לשעבר וחוקר פרטי, מגיע ריצ'ר לעיירה קטנה באינדיאנה שבארצות הברית, בעקבות תקרית ירי בעיירה. במהלך התקרית נרצחו חמישה בני אדם בידי צלף מתוך חניון בבנייה. הצלף משאיר אחריו שובל ראיות פורנזיות, המאפשר למשטרה לאתרו בקלות ולהכניסו למעצר.
הסיבה להגעתו של ריצ'ר, רב-סרן בדימוס אשר שירת כחוקר במשטרה צבאית ממרחק של כ-1,500 ק"מ, היא החשוד בביצוע הירי - ג'יימס בר, חייל לשעבר אשר הוכשר כצלף. לריצ'ר היכרות מוקדמת עם בר מימי שירותם במשותף בעיראק, וחשבון ליישב עמו, כיוון שכאשר ריצ'ר היה בתפקיד הוא חקר את בר על מקרה דומה שבו בר ירה למוות בארבעה חיילים בכווית סיטי, ועתה נראה כי הסיפור חוזר שוב על עצמו. אולם עם הגעתו מתגלה לריצ'ר כי הראיות שנאספו בצירוף הנסיבות מראות את אשמתו של בר באופן כה ברור וחד, עד כי ריצ'ר משוכנע כי הוא הופלל בידי אדם אחר.
כאשר ריצ'ר מגיע לאינדיאנה, בר כבר הוכה קשות בכלא ואיבד את זכרונו, כך שהוא משאיר את ריצ'ר ליצור מסקנות משלו עם הראיות הזמינות. ריצ'ר בתחילה מאמין כי בר אשם, אבל אחותו של בר, רוזמרי, משוכנעת בחפותו של אחיה ומפצירה בעורכת הדין הלן רודן להגן על אחיה. ריצ'ר מצליח לגייס את כתבת החדשות NBC, אן יאני, ובתמורה לשימוש במכונית שלה וביכולות של התחנה, היא מקבלת הבטחה לחשוף את מקרה בר.
ריצ'ר מגיע לקנטאקי למטווח הירי שבו הצלף התאמן, ולומד כמה עובדות מעניינות מגאני סמואל קאש, לשעבר אלוף צליפה בנחתים האמריקאים, שבבעלותו מטווח, שיגרמו לו לפקפק באיתנות של האשמה של בר. קאש אינו מוכן לחשוף מידע לריצ'ר אבל מסכים בחוסר רצון לדבר, אם ריצ'ר יהיה מסוגל לפגוע במרכז מטרה ממרחק של 300 מטר בירייה בודדת. אחרי שריצ'ר עושה שימוש במיומנות שלו כצלף ומצליח, קאש מציג לו את מטרות הנייר של בר ושל שותפו, מהם הוא למד שבר איננו צלף טוב כמו שנראה, ואף לוקה בפרקינסון, ואילו שותפו הוא צלף מעולה, אשר מפספס בכוונה.
לאחר הביקור במטווח, ריצ'ר מוסיף מידע של קאש לניתוח הראיות. הלן ורוזמרי עוזרות לו לנפות את הרמזים, וסוף סוף ריצ'ר מסיק שבר הוא חף מפשע, ויש גורמים שמנסים מאחרי הקלעים להפליל אותו, כדי להסתיר שהיעד האמיתי של הטבח הוא לחסל אישה מסוימת שבעלה הצליח לחשוף פרשת שחיתות והועלם. הגורמים הללו הם כנופיה רוסית אשר מתחזה לאנשי עסקים לגיטימיים, אשר בראשה עומד אדם מבוגר כבן שמונים ששמו זק (אסיר), שבילה את מרבית חייו בגולגים סובייטים ידועים לשמצה.
בסיום הספר ריצ'ר מגייס את קאש, הלן ויאני לבצע תקיפה על ביתו של זק, בו אנשים שהצליחו לתפוס את רוזמרי. בכוחות משותפים הוא מצליח לחדור אל הבית ולחסל את כל עוזריו של זק, ולתפוס אותו בחיים. לאחר שמגיעים לבית חוקר המשטרה וסגניתו וכן התובע של העיירה, מתברר כי חוקר המשטרה הוא האדם המושחת מתוך המערכת, שסייע לכנופיה הרוסית.
עיבודים לקולנוע

הספר עובד גם לסרט פעולה שנקרא ג'ק ריצ'ר משנת 2012. את הסרט ביים כריסטופר מקווירי ומככב בו טום קרוז כג'ק ריצ'ר.
בסרט נעשו שינויים בפרטים רבים לעומת הספר שהפכו אותו לדרמטי יותר ורווי אקשן. הוסרו דמויות משמעותיות כמו רוזמרי אחותו של הצלף, וכתבת הטלוויזיה אן יאני. שינוי משמעותי נעשה בסצנת הסיום של הסרט, לא רק שהמיקום שונה מביתו של זק למחצבה, בנוסף זק ראש הכנופיה וקצין המשטרה אמרסון נהרגים בידי ריצ'ר, בעוד שבספר הם רק נעצרים.
הערות שוליים

↑  צ'ארלס מקגראת, ניו יורק טיימס, "ג'ק ריצ'ר" - הסרט שגורם לטום קרוז להיראות גבוה, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2012.
↑  ynet, הצצה לסרט חדש: טום קרוז הוא ג'ק ריצ'ר, באתר ynet, 3 ביולי 2012.
| ספרי "ג'ק ריצ'ר" מאת לי צ'יילד |
| --- | --- | --- |
| ספרים | כסף קטלני (1997) • ניסיון קטלני (1998) • מוקש קטלני (1999) • אורח קטלני (2000) • חום קטלני (2001) • אתה עומד למות (2002) • שכנוע קטלני (2003) • האויב (2004) • הצלף (2005) • בדרך הקשה (2006) • צרות ומזל רע (2007) • אין מה להפסיד (2008) • מחר תמות (2009) • 61 שעות (2010) • שווה למות בשביל זה (2010) • הפרשה (2011) • מבוקש (2012) • אל תחזור (2013) • אישי (2014) • תכריח אותי (2015) • שיעור לילי (2016) • קו חצות (2019) • זמן עבר (2019) • יום אחד תפסיד (2020) • הזקיף (2022) • עדיף למות (2023) |  |
| ספר נלווה | בלי שם אמצעי (2017) |  |
| סרטים | ג'ק ריצ'ר (2012) • ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה (2016) |  |
| סדרות | ריצ'ר (2022) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טום וג'רי: ההרפתקה הענקית

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  טום וג'רי מאת ביל האנה וג'וזף ברברה דמויותיו של טקס אייברי
 בימוי:  Spike Brandt, טוני סרוון 
 הופק בידי:  Spike Brandt, טוני סרוון, סם רג'יסטר 
 תסריט:  פול דיני
 עריכה:  קייל סלאטפורד דיימון פ. יוצ'ס
 מדבבים:  וויל האנה איימי ווינפרי ג'ייקוב ברטראנד גאריסון קילר תומאס פ. וילסון קאת' סוסי ג'ו אלסקי פול רובנס גריי דלייסל ריצ'רד מקגונגל פיל לאמאר ג'ון דימאג'יו
 מוזיקה:  מיכאל טברה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Turner Entertainment 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 6 באוגוסט 2013 (DVD)
 משך הקרנה:  57 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט הנפשה, סרט קומדיה, סרט פנטזיה, סרט הרפתקאות, סרט ילדים
 סרט קודם:  טום וג'רי: רובין הוד והעכבר העליז 
 סרט הבא:  טום וג'רי: הדרקון האבוד 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טום וג'רי: ההרפתקה הענקית (באנגלית: Tom and Jerry's Giant Adventure) הוא סרט הנפשה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, פנטזיה והרפתקאות. הסרט בוים על ידי ספייק ברנדט וטוני סרוון (אנ') ונכתב על ידי ג'ין גרילו. הסרט מספר על טום החתול וג'רי העכבר שעוזרים לג'ק להציל את פארק השעשועים מפשיטת רגל ועולים אל ארץ האגדות.
הסרט הופץ לראשונה ב-DVD ב-6 באוגוסט 2013.
תקציר העלילה

טום החתול וג'רי העכבר גרים עם ג'ק ואמו בעיר הסיפורים, פארק שעשועים מבוסס על סיפורי האגדות. לאחר מותו של מייסד הפארק, אביו של ג'ק, הפארק נהיה בפשיטת רגל. ג'ק נאלץ להציל את הפארק מפי המיליונר המרושע מר ביגלי, ומכר את פרתו לאיכר חביב ומסתורי עבור אפוני קסמים. כשאפוני הקסמים גדלו, ג'ק, טום וג'רי גילו עולם קסום שבו חיים הגיבורים מהאגדות, הנשלט מידי ענק מרושע וחמדן. חלק מגיבורי האגדות גולמו בידי מצוירי MGM הקלאסיים ביניהם: דרופי בתפקיד המלך קול והסנאי המטורלל בתפקיד סיימון מוכר העוגות. כעת טום וג'רי חייבים לשים סוף להשתלטות הענק ולהציל את ארץ האגדות ואת עיר הסיפורים.
הדמויות והמדבבים

וויל האנה - טום החתול
איימי ווינפרי - ג'רי העכבר
ג'ייקוב ברטראנד - ג'ק בראדלי
גאריסון קילר - מספר, האיכר אודל
תומאס פ. וילסון - מר ביגלי, הענק
קאת' סוסי - טאפי
ג'ו אלסקי - דרופי
פול רובנס - הסנאי המטורלל
גריי דלייסל - גברת בראדלי, הפיה האדומה
ריצ'רד מקגונגל - ברוך הדב
פיל לאמאר - ספייק
ג'ון דימאג'יו - מיטהד הכלב
ראו גם

ג'ק ואפון הפלא
טום וג'רי: בחזרה לארץ עוץ

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  טום וג'רי מאת ביל האנה וג'וזף ברברה הקוסם מארץ עוץ מאת ליימן פרנק באום הקוסם מארץ עוץ (סרט) מאת נואל לנגלי
 בימוי:  ספייק ברנדט וטוני סרוון 
 תסריט:  פול דיני
 עריכה:  דייב קאורטר
 מדבבים:  גריי דליסל בילי וסט בוב ברגן ג'ו אלסקי מיכאל גוה רוב פאולסן טוד סטאשוויק פרנסס קונרוי לריין ניומן סטיפן רוט קאת' סוסי ג'ייסון אלכסנדר
 מוזיקה:  מיכאל טברה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Turner Entertainment, Warner Bros. Cartoons, האחים וורנר הנפשה, אולפני האחים וורנר הנפשה 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  direct-to-video, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 21 ביוני 2016
 משך הקרנה:  81 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט הנפשה, סרט קומדיה, סרט פנטזיה, סרט הרפתקאות, סרט ילדים
 סרט קודם:  טום וג'רי: הרפתקת ריגול 
 סרט הבא:  טום וג'רי: וילי וונקה ומפעל השוקולד 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טום וג'רי: בחזרה לארץ עוץ (באנגלית: Tom and Jerry: Back to Oz) הוא סרט הנפשה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, פנטזיה והרפתקאות. הסרט הוא עיבוד לסרט "הקוסם מארץ עוץ" שהופץ בשנת 1939 על ידי מטרו גולדווין מאייר, ומבוסס על הסיפור "הקוסם מארץ עוץ" שכתב ליימן פרנק באום כחלק מסדרת ספרי עוץ. הסרט בוים על ידי ספייק ברנדט וטוני סרוון (אנ') ונכתב על ידי גן גרילו. זהו סרט המשך לטום וג'רי והקוסם מארץ עוץ משנת 2011.
הסרט הופץ לראשונה ב-DVD בארצות הברית ב-21 באוגוסט 2016.
תקציר העלילה

לאחר שהמכשפה המרשעת נעלמה מארץ עוץ, טום החתול וג'רי העכבר, ביחד עם דורותי, חוזרים לקנזס. לרוע המזל, נבל חדש מגיח ממעמקי העיר הקסומה: מלך הננסים המרושע. לאחר שחטף את גלינדה המכשפה הטובה, המלך המרושע וצבאו הורסים בארץ עוץ, כשרק דבר אחד מונע מהם לשלוט בארץ עוץ: הנעליים האדומות של דורותי. כעת טום וג'רי חוזרים לארץ עוץ ולהציל את המקום האהוב עליהם יחד עם הקוסם, דורותי, טוטו, הדחליל, איש הפח והאריה הפחדן.
הדמויות והמדבבים

| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית |
| --- | --- |
דורותי: גריי דליסל (דיאלוג) איימי פמברטון (שירה)
טום וג'רי: בילי וסט ובוב ברגן
הקוסם מארץ עוץ, בוטץ', דרופי: ג'ו אלסקי
האנק, הדחליל: מיכאל גוה
היקורי, איש הפח: רוב פאולסן
זקה, האריה: טוד סטאשוויק
דודה אם, גלינדה: פרנסס קונרוי
המכשפה המרשעת מן המערב: לריין ניומן
דוד הנרי, עורב: סטיפן רוט
טופי עכבר מונצ'קין, טרקטור: קאת' סוסי
מר ביב, מלך הננסים: ג'ייסון אלכסנדר
מלכת העכברים: איימי פמברטון
הנמרה הרעבה: אנדראה מרטין
קאלווין קרני, גחלילית: ג'יימס מונרו איגלהארט
ספייק: ספייק ברנדט
המצור על ירושלים (1099)

מצור על ירושלים בשנת 1099, איור בכתב יד מהמאה ה-14
המצור על ירושלים בשנת 1099 הוא מצור שערכו הצלבנים על ירושלים במסגרת מסע הצלב הראשון.
המצור ארך חמישה שבועות ובסופו נכבשה העיר ותושביה נטבחו על ידי הצלבנים. כיבוש העיר היה נקודת השיא והשגת המטרה שלשמה יצא מסע הצלב מאירופה, ותחילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית.
ירושלים המוסלמית

בשנת 1092 מת השליט הסלג'וקי מלך-שאה והאימפריה שסבלה זמן מה מסכסוכים ותככים החלה להתפורר. אל תוך חלל זה נכנס מסע הצלב ובמקביל ניצלו הפאטמים של מצרים את חולשת הסלג'וקים ופלשו אל תוך ארץ ישראל.
בעת המצור הצלבני על אנטיוכיה הופיעה משלחת מצרית במחנה הצלבני ובידה הצעה לברית משותפת. הברית כוונה נגד האויב המשותף, הסלג'וקים, וכללה הצעה לחלק את סוריה וארץ ישראל בין המצרים לצלבנים. ההצעה נבעה מאי הבנה מצרית לגבי מהות מסע הצלב – הצלבנים נדמו לשכירי חרב של האימפריה הביזנטית וההצעה הייתה בהתאם – ייקחו הצלבנים את סוריה, אזור השפעה מסורתי של ביזנטיון, והמצרים יחזיקו בארץ ישראל, הצעתם נדחתה על הסף. כך, בעוד הצלבנים מותשים מול חומות אנטיוכיה והמפקד הסלג'וקי מנותק ממקור כוחו בצפון, כבשו הפאטמים את ירושלים. בחודש אוגוסט 1098, לאחר מצור של ארבעים יום, נפלה ירושלים הסלג'וקית לידי הצבא המצרי ושליטי העיר ובראשם בני ארתק נמלטו צפונה והמצרים ביססו את שלטונם בדרום ארץ ישראל בעוד צפון הארץ נותר בתוהו שלטוני.
הדרך לירושלים

לאחר כיבוש אנטיוכיה (אנטקיה שבדרום טורקיה) בשנת 1098 פעלו הצלבנים לביסוס שלטונם בשטח שנתפס ובאזורים הכפריים הסמוכים אליו. סכסוכים פנימיים בין הנסיכים המובילים את מסע הצלב חזרו וצפו אל פני השטח. בוהמון מטרנטו הכריז על עצמו כשליט אנטיוכיה, ויריבו רמון הרביעי, רוזן טולוז – בתסכולו – פנה להרפתקה צבאית ויצא לכבוש לעצמו נחלה משלו. הוא שכנע את רובר מנורמנדי ואת טנקרד להישבע לו אמונים ולצעוד לצדו לכיוון דרום בדרכם לאמירות טריפולי מתוך תקווה לכבוש לעצמו נחלה שוות ערך לנחלתו של בוהמון.
תוכניותיו של רמון עלו על שרטון כאשר ב-14 בפברואר 1099 הטיל מצור על הכפר ארקה שמדרום לאנטיוכיה. המצור ומריבות חוזרות בין מנהיגי המסע הקרינו על האווירה המתוחה במחנה והתפשטו גם לאנשי הכמורה הנלווים ללוחמים ולהמון פשוטי העם שהוו את רוב הכוח הלוחם.
הצלבנים נאלצו להפסיק את המצור ובלחץ הלוחמים ושאר הצלבנים החליטו רמון וגוטפריד מבויון – שלא לקח חלק במריבות הטריטוריאליות של שאר הנסיכים – לצעוד לכוון ירושלים.
ביום 16 במאי 1099 יצא הצבא הצלבני מטריפולי (ללא כוחותיו של בוהמון שנשאר באנטיוכיה) והחל במסע מזורז לאורך מישור החוף ודרך המלך ללא עצירה ומבלי לתקוף מבצרים שבדרך. ב-19 במאי חלפו הצלבנים על פני העיר ביירות וב-23 במאי על פני העיר צור. בסמוך לקיסריה חנה הצבא הצלבני והתפנה לחגוג את חג השבועות הלטיני, פנטקוסט, ומשם המשיך אל תוך הארץ והשתלט ללא קרב על העיר רמלה, שננטשה על ידי תושביה וחיל המצב הקטן מפחד הצבא הצלבני.
הצלבנים הקימו בעיר רמלה, היושבת על הדרך בין ירושלים למישור החוף ובה הכנסייה של ג'ורג הקדוש, דיוקסיה (בעברית "הגמונות" או "בישופות") בעלת אופי ייחודי – שילוב של יחידת מנהל דתית עם סמכויות צבאיות.
ב-6 ביוני המשיכו הצלבנים בדרכם והגיעו לקובייבה (כפר בן נון), ושם נפגשו עם שליחים מכנסיית המולד בבית לחם שביקשו את הגנת הצבא הנוצרי. כוח של אבירים בראשות טנקרד רכב כל הלילה לבית לחם ועם שחר הגיע לעיר והתקבל בזרועות פתוחות. טנקרד הניף את דגלו על בית לחם ורכב צפונה לכיוון ירושלים.
שאר האבירים והלוחמים הנלווים אליהם לא הצליחו לרסן את התלהבותם והמשיכו את דרכם לכוון ירושלים. כאשר הגיעו לראש ההר שממנו הם ראו לראשונה את חומות העיר, הם ירדו על ברכיהם ופצחו בזמירת המנוני שמחה, ומאז קוראים להר בשם "הר השמחה" (מוֹנט ז'וּאַ Montjoie). אם כי דרכם של הצלבנים אינה ידועה לכל פרטיה, הדעה המקובלת היא כי הם עלו במעלה בית חורון, ו"הר השמחה" הוא נבי סמואל.
הצבא הצלבני שיצא מאירופה שלוש שנים לפני כן דרך ארצות לא נודעות ומול סכנות וסבל של משתתפיו (כמו גם של אלו שאתרע מזלם לעמוד בדרכו) עמד עתה בפני מטרת המסע – ירושלים העיר הנוצרית הקדושה ביותר – מרכז היקום והמקום שישו הנוצרי חי ומת בו.
רבים מהצלבנים האמינו כי כיבוש ירושלים הגשמית יביא בסיכומו של דבר לאיחוד עם ירושלים השמימית ויצירת גן עדן נוצרי.
הביוגרף של טנקרד מספר, כי האביר ראה את העיר מפסגת הר הזיתים:
הוא הפנה את מבטו אל העיר שרק עמק יהושפט הפריד ביניהם וראה את הקבר של בן האלוהים. הוא נאנח וישב על הארץ. מוכן לתת את חייו באותו רגע עבור ההזדמנות לנשק את קירות הכנסייה הקדושה.
מול חומות ירושלים

מחדל של השליטים הפטמים של ארץ ישראל איפשר לצלבנים לנהל מסע של 300 קילומטר מטריפולי לירושלים ללא התנגדות וללא ניסיון לחסום את דרכו של הצבא בנקודות האסטרטגיות הפרושות לאורך הדרך.
עתה עמדו הצלבנים בשערי ירושלים. אך גם היו בבידוד משלא כבשו ערים מרכזיות בדרכם ולא יצרו ראש גשר באחד הנמלים הפזורים לאורך מישור החוף כולל נמל יפו הקרוב ביותר לירושלים ומנעו מעצמם אפשרות לעזרה מבני בריתם שישבו במרחק מאות קילומטרים ממקום הקרב.
תחת האיום של מתקפת נגד פטמית וללא יכולת לכיבוש מיידי של כל הארץ מחמת מחסור בכוח אדם ומשאבים.
כך בניגוד לכל היגיון צבאי ושיקולים לוגיסטיים הטילו הצלבנים את כל כובד משקלם אל המטרה העיקרית של מסעם כשהם מונעים על ידי קנאות דתית ואמונה עיוורת כי ההשגחה העליונה מדריכה את דרכם, כישלון המצור על ירושלים עשוי היה לגרום למסע הצלב כולו להתמוטט.
מול חומות ירושלים > הגנת ירושלים

חומות ירושלים הפטמית דמו בתוכניתן ופריסתן לחומות ירושלים העות'מאנית המקיפות את העיר העתיקה של היום. היקף החומות היה כארבעה קילומטרים והן התנשאו עד לגובה של 15 מטרים בנקודות מסוימות ובעובי ממוצע של שלושה מטרים. מצד מזרח ומצד מערב העיר מוקפת בגיאיות המקשים גישה של תוקף פוטנציאלי לחומות. צד צפון ודרום-מערב בהם הטופוגרפיה נוחה יותר בוצר על ידי חפיר יבש וחומות משנה נמוכות יותר מהחומה העיקרית. בחומות העיר נקבעו חמישה שערים ועליהם מגנים מגדלי שמירה אחד מכל צד. לעיר עצמה היו שני מבצרים פנימיים מוגנים בחומה מכל העברים הראשון והגדול הוא המצודה העתיקה של ירושלים – מגדל דוד הבנוי מאבנים מאסיביות במיוחד והשני מגדל גולית בפינה הצפון מערבית של החומה.
תושבי העיר נהנו מאספקת מים מתוך חומות העיר שהתבססה על מערכת אספקת המים הרומית העתיקה ובורות מים חצובים.
מפקד חיל המצב איפתיקר א-דאולה פיקד על כוח של כ-1,000 חיילים סדירים, מתוכם 400 פרשים פאטמיים, שהגיעו לעיר זה-מקרוב. משנודע על התקרבות הצבא הצלבני ננקטו אמצעי זהירות והגנה נוספים שכללו גירוש של כל הנוצרים מחוץ לעיר שמא יהפכו ל"גיס חמישי" כפי שקרה באנטיוכיה וסתימת בארות או הרעלת בארות מחוץ לחומות.
האוכלוסייה היהודית של העיר השתתפה אף היא בהגנה על החומות.
מול חומות ירושלים > הכוח התוקף

הצבא הצלבני מול חומות העיר היה קטן ביחס למשימה העומדת לפניו אך חדור אמונה ובעל ניסיון שהצטבר במהלך שלוש שנים של לחימה כמעט ללא הפסקה בדרך מאסיה הקטנה לירושלים. כאמור ה"דהירה" לכוון ירושלים המבטאת אסטרטגיה כפויה של הכול או כלום, הכתיבה גם את העובדה שהמצור הצלבני על ירושלים לא תוכנן להיות תהליך ארוך של התשה אלא התקפה ישירה פנים-אל-פנים על חומות העיר.
הסכסוכים בין מנהיגי הצבא שהתפתחו מתחילת המסע ונבעו מתחרות גאווה ותאוות בצע באו לידי ביטוי מוחשי בעת המצור משהמחנות נפרדו לשני צבאות נפרדים.
המחנה הגדול, בראשות גודפריד מבויון טנקרד ורובר מפלנדריה, הוקם בין מגדל גוליית לשער שכם.
רמון רוזן טולוז הקים את המחנה שלו מול מגדל דוד אך משהוברר לו כי נקודה זו היא החזקה ביותר בהגנת העיר הוא העביר את המחנה אל הר ציון.
המצור על ירושלים

ביום 13 ביוני התנפלו הלוחמים הצלבנים על חומות העיר, משולהבים על ידי שמועה כי נזיר מקומי חזה ניצחון להתקפה, בהתלהבותם תקפו הצלבנים את העיר ללא הכנה וללא שימוש בארטילריה או כלי נשק כבדים שהיו בשימוש באותה תקופה מתוך אמונה כי די בריצת אמוק לכוון העיר על מנת להכריע את הקרב. ההתקפה נהדפה ומנהיגי הצבא הצלבני נאלצו להשלים עם העובדה כי הקרב יתארך וידרוש תכנון קפדני ומשאבים.
הצבא הצלבני החונה מול העיר נאלץ להתמודד במקביל עם מחסור במים שהכביד מאוד על הצלבנים עד לתום המצור וייתכן כי הצלבנים סבלו מרעב וצמא יותר מתושבי העיר.
מקור המים היחיד שלא הורעל או נסתם בקרבת העיר הייתה בריכת השילוח הנמצאת בטווח יריית קשת מחומות העיר וסובלת מאספקת מים מועטה ולא סדירה בחודשי הקיץ.
הצלבנים נאלצו לשלוח יחידות קטנות של פרשים לחפש מקורות מים בטווחים הולכים וגדלים מחומות העיר.
מחסור בעצים מסביב לירושלים הציב בעיה נוספת מאחר שהצבא הצלבני הגיע אל העיר ללא סולמות או כלי נשק המותאמים ללוחמת מצור.
ב-17 ביוני עגן צי קטן של אוניות מג'נובה בנמל יפו שננטש על ידי חיל המצב. המלחים הצטרפו לצבא הצלבני בהם נגרים ואנשי מקצוע והביאו איתם כלי עבודה מסמרים וחבלים.
עצים הובאו למחנה ממרחק כולל מיערות באזור השומרון ושני מגדלי מצור – אחד בכל מחנה – הורכבו. הצלבנים בנו מספר כלי נשק נוספים המותאמים ללוחמת מצור – קטפולטות, סולמות, ומגנים.
במקביל פעלו אנשי הדת במחנה הצלבני לטהר את מחנה הלוחמים ולהכינו לקרב על ידי טקסים דתיים תפילות ובעיקר תהלוכה סביב חומות העיר. ב-8 ביולי יצאה תהלוכה ובה אנשי דת נושאים צלבים ואיקונות ובעקבותיהם אבירים וחיילים פשוטים המשתתפים תקעו בכלי נשיפה כשהם הולכים יחפים אל הר הזיתים שם עמדו במקום בו – על פי תפיסתם – הופיע ישו לאחר התחייה ושם נשאו תפילה לחסדי האלוהים.