stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוטנהאם הוטספר
היסטוריה > שנות ה-60 ושנות ה-70

ביל ניקולסון הצטרף לשורותיה של טוטנהאם הוטספר כשוליה בשנת 1936. במהלך 68 והשנים שלאחר מכן הוא שירת את הקבוצה בכל תפקיד, מאחראי על הנעליים ועד לנשיא המועדון. במשחקו הראשון כמאמן הקבוצה, ב-11 באוקטובר 1958, התרנגולים ניצחו את אברטון 4–10. זה היה ניצחון השיא של הקבוצה באותו הזמן, וסימן לבאות. הוא הוביל בהצלחה את טוטנהאם לזכייה בתארים שלוש עונות ברצף בראשית שנות ה-60: דאבל בשנת 1961, גביע ה-FA וחצי גמר גביע האלופות ב-1962, וגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1963. שחקני המפתח של הקבוצה באותן השנים היו דני בלנצ'פלוור, ג'ון וייט, דייב מקאי, קליף ג'ונס, ג'ימי גריבס וטרי מדווין.
אחרי שנת 1964, הסגל שקטף את התארים האחרונים בקבוצה החל להתפורר בעקבות פציעות, העברות והזדקנות. ניקולסון בנה מחדש סגל מצליח נוסף לאחר שהביא לטוטנהאם את אלן גילזין, מייק אינגלנד, אלן מאלרי, טרי ונבלס, ג'ו קיניאר וסיריל נואלס. הסגל הזה ניצח את צ'לסי בגמר גביע ה-FA בשנת 1967, וסיים במקום השלישי בליגה.
ניקולסון הוסיף את גביע הפוטבול ליג (1971 ו-1973) וגביע אופ"א בעונת 1971/1972 להיסטוריה המהוללת של טוטנהאם לפני שהוא התפטר מתפקיד המאמן בתחילת עונת 1974/1975 לאחר פתיחת עונה נוראית, ולאחר שנגעל מהמהומות שחוללו אוהדי הקבוצה בגמר גביע אופ"א ברוטרדאם, בו טוטנהאם הפסידה לפיינורד.
ניקולסון זכה ב-8 תארים משמעותיים במהלך 16 השנים בהן אימן את הקבוצה. כיום התקופה בה אימן נחשבת לתור הזהב בהיסטוריה של המועדון. למרות הכל, מה שהותיר אחריו היה סגל מזדקן שלא יכול היה יותר לאיים על יריבותיה של הקבוצה בליגה האנגלית. ניקולסון קיווה למנות למחליפיו את ג'וני ג'ילס ודני בלנצ'פלוור, אך ההנהלה סירבה להצעתו והחליטה למנות לתפקיד מאמן הקבוצה את שחקן ארסנל לשעבר, טרי ניל, שבקושי הצליח להציל את הקבוצה מירידת ליגה בסוף עונת 1974–1975. אוהדי הקבוצה מעולם לא קיבלו את ניל, שעזב את המועדון בשנת 1976, והוחלף על ידי קית' ברקינשואו בקיץ.
טוטנהאם ירדה ליגה מהליגה הבכירה בסיום עונת 1976/1977, אחרי 27 שנים רצופות בליגה הראשונה. מיד אחרי הירידה, הקבוצה ביצעה מהלך לא חכם של מכירת השוער הצפון אירי הבינלאומי, פט ג'נינגס, ליריבה השנואה ארסנל, מהלך שזיעזע את אוהדי הקבוצה והוכיח את עצמו מאוחר יותר כטעות חמורה. ג'נינגס שיחק שמונה שנים אצל יריבתה של טוטנהאם, בעוד שלטוטנהאם לקח זמן, עד שנת 1981, להחליפו על ידי שוערה של ליברפול ריי קלמנס.
למרות הירידה מהליגה הבכירה, ההנהלה המשיכה להאמין בברקינשואו והקבוצה זכתה מיד, בשנה שלאחר מכן, להעפיל לליגה הבכירה, על אף שהייתה קרובה מאוד להחמיץ את הזכות להעפיל. מספר משחקים לא טובים בשלבים האחרונים של העונה גרמו לטוטנהאם להיקלע למצב בו היא חייבת לצבור נקודה אחת לפחות במשחק האחרון של העונה נגד סאות'המפטון. בהקלה גדולה המשחק הסתיים בתוצאת תיקו 0-0 וטוטנהאם זכתה בהעפלה לליגה הראשונה. בקיץ 1978 ברקינשואו זיעזע את עולם הכדורגל לאחר שהחתים את שני אלופי המונדיאל הארגנטינאים אוסבלדו ארדילס וריקרדו ויז'ה. החתמתם היוותה שינוי משמעותי באופי ההעברות בכדורגל האנגלי. אך לקבוצה החדשה לקח זמן רב עד שהצליחה להתבסס כקבוצה מצליחה.
היסטוריה > שנות ה-80

התרנגולים פתחו את שנות ה-80 בהצלחה לאחר ניצחון 3-2 במשחק החוזר בגמר גביע ה-FA נגד מנצ'סטר סיטי ב-1981, הודות לשער סולו בלתי נשכח של הארגנטינאי ריקרדו ויז'ה. הקבוצה זכתה בתואר גם בעונה שלאחר מכן, אחרי ניצחון על קווינס פארק ריינג'רס, ונאבקה על זכייהבארבעה תארים, כולל אליפות הליגה הראשונה, אחרי שאיימה על ליברפול במירוץ לאליפות במהלך העונה, אך לבסוף סיימה במקום הרביעי. ליברפול גם מנעה מטוטנהאם זכייה בגביע הליגה האנגלי, אחרי שניצחה אותה בהארכה, וברצלונה הדיחה את המועדון בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
שחקני מפתח כדמותם של סטיב ארצ'יבלד, גארת' קרוקס, גלן הודל, אוסבלדו ארדילס והשחקן הוותיק סטיב פרימן, עזרו למועדון לזכות בגביע אופ"א בשנת 1984, כמה שבועות אחרי שברקינשואו הודיע שהוא עלול לעזוב את המועדון בסוף העונה. בסופו של דבר הוא אכן התפטר, אחרי שזכה עם טוטנהאם בשלושה גביעים בארבע עונות, והצליח להוביל את הקבוצה למקומות הראשונים בליגה, דבר שהפך את טוטנהאם למועדון בכיר באנגליה.
המאמן החדש פיטר שריבס והבעלים אירווינג שולאר השתלטו על המועדון. ריבס הצליח להוביל את הקבוצה למקום השלישי בסיום עונת 1984–1985, ובעונה שמאחר מכן הוביל אותה לתחתית הליגה בעוד שולאר מנסה להשיב למועדון את הונו הכלכלי.
מאמן לוטון טאון דייוויד פליט מונה כמאמן החדש של המועדון, ובמרביתה של עונת 1986–1987 נראה היה שהקבוצה בדרך לעונה מוצלחת מאוד כאשר היא שיחקה עם חמישה קשרים (גלן הודל, אוסבלדו ארדילס, סטיב הודג', פול אלן וכריס וודל), ומאחורה שיחק קלייב אלן. טוטנהאם נשארה במאבק על כל התארים באנגליה. בפועל, ארסנל הדיחה את התרנגולים בחצי גמר גביע הליגה, הקבוצה גם הפסידה את תואר האליפות בליגה, וכמועמדת לזכייה בגביע ה-FA היא הפסידה בגמר 2–3 לקובנטרי סיטי, וסיימה את העונה עם טעם רע. פליט התפטר באוקטובר 1987, אחרי האשמות הקשורות לחייו הפרטיים. הוא חזר לקבוצה עשור אחרי כן, אבל תקופת האימון הקצרה שלו במועדון תיזכר כ"כמעט" הכי גדול בהיסטוריה של טוטנהאם. שחקנה לשעבר של טוטנהאם, טרי ונבלס, מונה כיורשו בתפקיד של פליט, ואחרי שתי עונות בליגה הוא הוביל את המועדון למקום השלישי בעונת 1989/1990 וזכייה בגביע האנגלי בשנת 1991. הפנים החדשות בסגל הקבוצה כללו את שני שחקני נבחרת אנגליה פול גאסקוין וגארי ליניקר, אשר הגיעו עם הנבחרת האנגלית לחצי גמר מונדיאל 1990.
היסטוריה > תחילת עידן דניאל לוי

אימון הקבוצה הועבר לשחקן העבר גלן הודל באפריל 2001, כאשר הקבוצה הייתה במקום ה-13 בליגה. במשחקו הראשון כמאמן הקבוצה הפסידה טוטנהם לארסנל בחצי גמר גביע ה-FA. קפטן המועדון, סול קמפבל, ערק ליריבה השנואה מארסנל בהעברה חופשית בסוף העונה.
הודל הביא למועדון שחקנים מנוסים יותר כמו טדי שרינגהאם הוותיק, גוסטבו פוייט וכריסטיאן ציגה, על מנת לתת השראה לסגל הקבוצה, שנהנתה מכדורגל טוב ותוצאות טובות בחודשים הראשונים של העונה. עונת 2001/2002, הסתיימה עבור התרנגולים במקום התשיעי ובסגנות גביע הפוטבול הליג, בו הפסידו במשחק הגמר לבלקברן רוברס, אף על פי שהגיעו כמועמדים לזכייה לאחר שהביסו את צ'לסי 1–5 בחצי הגמר.
הרכישה המשמעותית היחידה שביצעה טוטנהאם בעונת 2002/2003 הייתה רכישתו של רובי קין תמורת שבעה מיליון פאונד, אשר נרכש מלידס יונייטד. העונה החלה היטב, כאשר טוטנהאם הייתה במקום השישי בתחילת חודש פברואר. אך, אחרי שצברה רק שבע נקודות בעשרת המחזורים האחרונים לעונה, הקבוצה סיימה את הליגה במקום העשירי. מספר שחקנים ביקרו בפומבי את התנהלותו ויכולות התקשורת של הודל. לאחר שישה משחקים בעונת 2003/2004 הודל פוטר ודייוויד פליט התמנה למאמן ואחראי זמני על הסגל, עד שיימצא מחליף קבוע למשרה.
במאי 2004 החתימה טוטנהאם את המאמן הצרפתי ז'אק סנטיני, ומינתה לעוזרו את מרטין יול, וכצעד נוסף מינתה את פרנק ארנסן למנהל הספורט של המועדון. סנטיני עזב את המועדון בנסיבות מוזרות אחרי 13 משחקים בלבד כמאמן. הוא הוחלף על ידי עוזרו יול. ההולנדי הפך ליקיר הקהל וסיים את העונה במקום התשיעי. בעונת 2005/06, עונתו המלאה הראשונה, יול כמעט הביא את טוטנהאם להבטחת מקום בליגת האלופות. בסופו של דבר התרנגולים הפסידו לווסטהאם וסיימו במקום החמישי, אשר מעניק העפלה לגביע אופ"א. ארנסן עזב לצ'לסי בעקבות חוזה עתק שהעניק לו רומן אברמוביץ', ובמקומו מונה הצרפתי דמיאן קומולי כמנהל הספורטיבי. גם בעונת 2006/07, טוטנהאם סיימה במקום החמישי בליגה, בפעם השנייה ברציפות.
מרטין יול פוטר בתחילת עונת 2007/2008, וחואנדה ראמוס, מאמנה לשעבר של סביליה מונה במקומו. התרנגולים זכו בסיום העונה בגביע הליגה, אחרי ניצחון 1–2 נגד צ'לסי בהארכה במשחק הגמר בפברואר 2008. למרות כל זאת, ראמוס פוטר מאימון הקבוצה ב-25 באוקטובר 2008, לאחר הפסד 0–2 לאודינזה בשלב הבתים של גביע אופ"א, כאשר טוטנהאם נועלת את טבלת הפרמייר ליג, ואף פתחה את העונה בצורה הגרועה ביותר בתולדותיה כאשר צברה שתי נקודות בלבד מתוך 24 אפשרויות.
ב-26 באוקטובר 2008, אישר לראשונה מאמנה של פורטסמות', הארי רדנאפ, שהוא הסכים לקחת את משרת האימון במועדון הלונדוני. מנהל הכדורגל דמיאן קומולי פוטר גם כן, אחרי שצבר ביקורת רבה בעקבות מכירתם של החלוצים החשובים דימיטאר ברבאטוב ורובי קין, ובכך הוחזר המצב במועדון למצבו המסורתי, כאשר רדנאפ אחראי גם על אימון הקבוצה וגם על נושא ההעברות. באותו היום טוטנהאם שיחקה נגד בולטון וונדררס, והשיגה את ניצחונה הראשון לעונה זו בפרמייר ליג, 2–0. במחזור ה-13 של עונת 2009/2010 מול ויגן אתלטיק ניצחה טוטנהאם 9–1, הניצחון הגדול ביותר של קבוצה בפרמייר ליג אי פעם.
ב-5 במאי 2010 הגיעה טוטנהאם לסיטי אוף מנצ'סטר, מגרשה הביתי של מנצ'סטר סיטי, לקרב ראש בראש על המקום הרביעי, וניצחה בתוצאה 1–0 משער בנגיחה של פיטר קראוץ', ובכך העפילה לראשונה בתולודתיה למוקדמות ליגת האלופות.
אצטדיון > טוטנהאם מארשס

טוטנהאם שיחקה את משחקיה הראשונים בטוטנהאם מארשס במגרשים הנגישים לצפיית הציבור במשחק, ונשארה לשחק שם לתקופה של שש שנים. במגרש זה שיחקה טוטנהאם לראשונה מול יריבתה הנצחית ארסנל (אשר בימים ההם נקראה רויאל ארסנל). התרנגולים הובילו במשחק 1–2, עד שהוחלט להפסיק את המשחק בגלל מחסור בתאורה, לאחר שהקבוצה מארסנל הגיעה למשחק באיחור. במקרים רבים פרצו מריבות על המגרש במארשס, משום שהקבוצות היריבות היו מתווכחות על תנאי המגרש מאחר שהיו רגילות לתנאים טובים יותר. כמות הקהל במשחקיה של טוטנהאם גדל בהתמדה, ולכן הקבוצה נזקקה לעבור למגרש נגיש ליותר קהל על מנת ליהנות מתמיכת אוהדיה.
אצטדיון > פארק נורת'מברלנד

בשנת 1898 המועדון עזב את המגרש בטוטנהאם מארשס ועבר לשחק בפארק נורת'מברלנד, וגבה דמי כניסה למשחקיו על סך 3 פני. טוטנהאם שיחקה במגרש זה שנה אחת בלבד, כאשר באפריל 1899 14,000 אוהדים הגיעו לראות את טוטנהאם משחקת נגד וולוויץ' ארסנל. המגרש לא היה מסוגל יותר להכיל את קהל האוהדים הרב שטוטנהאם החלה לצבור, והקבוצה נאלצה לעבור למגרש גדול אף יותר. היא עברה לשחק במרחק של 150 מטר בלבד משם, למגרשה של הקבוצה עד ל-2017.
אצטדיון > וייט הארט ליין

וייט הארט ליין היה במקור משתלה בבעלות מבשלת שיכר, מבשלת צ'רינגטונגס, אשר מוקם מאחורי פאב. בעל השטח הבין מה שיעור התשואה שיוכל לקבל אם יאפשר לטוטנהאם לשחק מאחורי הפאב שלו ולפיכך איפשר למועדון לשחק שם. הקבוצה הביאה איתה טרסה שיכולה להכיל 2,500 צופים שבה השתמשו במגרשה הקודם, פארק נורת'מברלנד. נוטס קאונטי הייתה הקבוצה שהתארחה בווייט הארט ליין, במשחק ידידות שנצפה על ידי 5,000 צופים, שהכניסו לקופת המועדון 115 פאונד מרכישת כרטיסים. טוטנהאם ניצחה 1–4 בסיום המשחק. קווינס פארק ריינג'רס הייתה ליריבה התחרותית הראשונה שמתארחת בווייט הארט ליין, כאשר למשחק הגיעו 11,000 צופים שחזו בטוטנהאם מנצחת 0–1.
בשנת 1905, טוטנהאם גייסה מספיק כסף כדי לרכוש זכות חכירה על הקרקע בה מוקם המגרש, והפכה לבעלים הרשמיים של השטח. יחד עם צמיחת המועדון נוספו מקומות חדשים לצופים במגרש. יציע ראשי חדש נבנה ב-1909, והיציע המזרחי גם כוסה בגג באותה השנה והורחב שנתיים לאחר מכן. הרווחים שעשתה הקבוצה מהזכייה בגביע ה-FA בשנת 1921 שימשו לבניית טרסות לעמידה ביציעי פקסטון ופארק ליין שנתיים לאחר מכן, בעלות של 3,000 פאונד. בכך הוגדלה תכולת האצטדיון לסביבות 58,000 מקומות, כאשר 40,000 מקומות היו מקורים. פיתוח היציע המזרחי הושלם בשנת 1934, דבר שהגדיל את תכולת האצטדיון ל-80,000 מקומות, בעלות של 60,000 פאונד. המגרש שופץ בשנת 1952, והדבר גרם לחשיפת פריטים ישנים ממבשלת השיכר העתיקה. שנה אחת מאוחר יותר הותקנו לראשונה במגרש זרקורים. הזרקורים הללו שודרגו בשנת 1957, דבר שהכריח את הזזת סמל התרנגול מהיציע המערבי ליציע המזרחי, ובשנת 1961, הותקנו במגרש זרקורים על גבי עמודי חשמל.
היציע המערבי של האצטדיון הוחלף על ידי מבנה חדש ויקר' והאצטדיון כולו החל לעבור תהליך מודרניזציה ארוך. מספר פיתוחים ושדרוגים הותקנו במגרש במרוצת השנים, וב-1992 הטרסות התחתונות של היציעים הדרומי והמזרחי הומרו למקומות ישיבה' וכל היציע הצפוני הפך ליציע למקומות ישיבה בלבד בעונה שלאחר מכן. הפיתוח מחדש של היציע הדרומי הושלם במרץ 1995, וכלל את מסך הטלוויזיה הענק הראשון של סוני ג'מבוטרון לצפייה בשידור ישיר של המשחק ומשחקי חוץ. תכולת האצטדיון גדלה לקצת יותר מ-33,000 מקומות ישיבה סטנדרטיים. בעונת 1997–1998 ליציע פקסטון התווספה קומה נוספת שכללה עוד מסך ג'מבוטרון ו-3,240 מקומות ישיבה.
בסוף מאי 2017 נהרס האצטדיון על מנת להקים במקומו את אצטדיון טוטנהאם החדש.
אצטדיון > אצטדיון טוטנהאם הוטספר

האצטדיון החדש של טוטנהאם מכיל 62,062 מקומות ישיבה, ונחנך ב-3 באפריל 2019 במשחק ליגה מול קריסטל פאלאס בו ניצחה טוטנהאם בתוצאה 0–2.
סמל וכינוי המועדון Spurs

מאז גמר גביע ה-FA בשנת 1921, טוטנהאם הציגה על סמלה תרנגול צעיר, הארי הוטספר, שעל שמו נקרא המועדון. נאמר עליו שקיבל את הכינוי "Hotspur" כי היה דוקר את הסוס שעליו רכב באמצעות דורבן (Spurs באנגלית) הרכיבה הקוצי שהיה על גב הסוס, כדי לגרום לסוס לרוץ מהר יותר בהסתערויות בקרבות תרנגולים, מה שהיה גם מזוהה עם קרבות תרנגולים אחרים בתקופה זו.
בשנת 1909 שחקן לשעבר של המועדון, ויליאם ג'יימס סקוט, בנה יציקה מברונזה של תרנגול צעיר עומד על כדורגל, שניצב ביציע המערבי של מגרש הקבוצה, ומאז הצבתו תרנגול וכדור הפכו לדמויות מרכזיות בזהות המועדון.
בין השנים 1956–2006 השתמשה טוטנהאם בסמלי מועדון שהציגו מספר נקודות ציון של הקבוצה, יחד עם סמלי הארגונים אשר קשורים לאזור טוטנהאם. האריות שמאגפים את המגן מגיעים מסמל משפחת נורת'מברלנד, אשר בבעלותם אזורים נרחבים בשכונת טוטנהאם (כולל אזור שבעבר היה ממוקם בו מגרש הקבוצה), וסר הנרי פרסי (הארי הוטספר) היה חלק מהמשפחה. הטירה שהייתה בסמל, היוותה אזכור לטירת ברוס אשר ממוקמת כ-500 מטרים מהאצטדיון. כיום הטירה משמשת כמוזיאון. העצים הם עצי אזור שבע האחיות שנשתלו בגן פייג' גרין על ידי שבע האחיות של טוטנהאם, ועל שמם נקראים תחנת רכבת ודרך ראשית באזור. השריון מכוסה בסרט עם המוטו של הקבוצה בלטינית: Audere Est Facere (להעז זה לעשות).
בשנת 1983, על מנת להתגבר על שיווק של מוצרים פיראטיים הקשורים למועדון, הוספו האריות האדומים והסרט עם המוטו הלטיני לסמל הקבוצה על מנת להתמודד עם חיקויים. הסמל הזה נותר קבוע במהלך 23 שנים רצופות.
בשנת 2006 המועדון החליט לבצע שינוי מודרני בסמלי המועדון, כולל הסמל העיקרי שלו. הסמל המודרני הציג תרנגול כחוש יותר, שעומד על כדור ישן והיסטורי מעל שם המועדון. המועדון טען, שהחידוש לסמל שמר בכל זאת על שמה המקורי של הקבוצה ועל סימני הזהות המקוריים שלה.
תלבושת המועדון

המדים הראשונים של הקבוצה היו בצבע כחול ים, אבל לאחר עונתו הרשמית הראשונה של מועדון לא היו צבעים רשמיים למדים במשך כמה שנים. ב-1884 הקבוצה שינתה את מדיה לסגנון המדים של בלקברן רוברס. זמן קצר אחרי שהקבוצה עברה לפארק נורת'מברלנד, התלבושת שונתה שוב לחולצה אדומה ומכנסיים כחולים. חמש שנים מאוחר יותר, אחרי שהפכה לקבוצה מקצוענית, שונו צבעי החולצה לפסים בצבעי חום שוקולד וזהב.
בסוף המאה ה-19 המועדון שינה שוב את צבעי מדיו, לחולצות לבנות ומכנסיים כחולים כמו צבעי הקבוצה כיום, ומכאן כינוי צבעי הקבוצה "חבצלת-לבנה". הבחירה בצבעים הללו הייתה בעקבות השראה ממדי קבוצת פרסטון נורת' אנד שזכתה בתקופה ההיא בדאבל.
לבן וכחול ים נשארו צבעי המועדון מאז ועד היום. זמן קצר אחרי מלחמת העולם הראשונה, סמל התרנגול הוסף לחולצות המועדון. בשנת 1939, החולצות הודפסו לראשונה עם מספרים בגבן, ובשנת 1983 הולסטן הפכה לחברה המסחרית הראשונה שהלוגו שלה מופיע על חולצת המועדון. כאשר חברת ת'ומסון הולידייס הפכה לנותנת החסות הראשית של המועדון בשנת 2002, הלוגו שלה הופיע על החולצה בצבע אדום, צבעה של ארסנל היריבה, דבר שגרם לאוהדי הקבוצה אי נחת מתלבושת קבוצתם. בשנת 2006 טוטנהאם הצליחה להבטיח לעצמה חוזה חסות עם חברת אינטרנט-קזינו על סך 34 מיליון פאונד, ועם נותני החסות הרשמיים של הקבוצה כיום, מניסיון. אף שזה השאיר את הצבע האדום על חולצת המועדון, הלוגו החדש לא זכה להערות מיוחדות מאוהדי הקבוצה כמו קודמו.
1978 - 1980: אדמירל
1980 - 1985: לה קוק ספורטיף
1985 - 1991: האמל
1991 - 1995: יומברו
1995 - 1999: פוני
1999 - 2002: אדידס
2002 - 2006: קאפה
2006 - 2012: פומה
2012 - 2017: אנדר ארמור
2017 -: נייק
1882 - 1983: אין ספונסר
1983 - 1995: הולסטן
1995 - 1999: היולט פקארד
1999 - 2002: הולסטן
2002 - 2006: ת'ומסון הולידייס
2006 - 2010: מניסיון
2010 - 2012: אינווסטק לליגת האלופות והגביע האנגלי
2010 - 2013: אוטונומי לליגה האנגלית
2013 - 2013 HP
2014 - קבוצת AIA
בעלות

מאז שנת 2001, החברה המחזיקה העיקרית במניות המועדון היא ENIC אינטרנשיונל, חברת השקעות שנוסדה על ידי המיליארדר הבריטי-יהודי ג'וסף "ג'ו" לואיס (אנ'). איש העסקים הבריטי-יהודי דניאל לוי, שותפו של לואיס ב-ENIC, מכהן בתור יושב-הראש (היו"ר) של מועדון הכדורגל טוטנהאם, מאז 2001.
ביוני 2007 ENIC הגיעה לשליטה ב-68% מהמניות לאחר שרכשה מניות בשיעור 14.7%, שהיו שייכים ליושב ראש לשעבר של הקבוצה, אלן שוגר. סטליוס האג'י-יואנו שלט בעבר ב-9.9% ממניות הקבוצה באופציות באמצעות חברת "הודרם בע"מ" ביוני 2006, אך מאז הוא מכר את כל מניותיו, ו-ENIC הפכה לשולטת העיקרית במניותיה של טוטנהאם.
כיום מחזיקת חברת ENIC גרופ (אנ') ב-85.55% ממניות המועדון.
אחריות חברתית

למועדון יש תוכנית קהילתית, אשר מאז 2006, הוא עובד עם המועצה של רובע הארינגיי ו"מטרופולין ביטחון בית" ויחד עם הקהילה המקומית, בעיקר בתחום פיתוח מתקני ספורט ותוכניות חברתיות שממומנים גם על ידי חברה נוספת והתאחדות הכדורגל האנגלית. "קרן טוטנהאם הוטספר" זכתה לתמיכה פוליטית רמת מעלה על ידי ראש ממשלת בריטניה כאשר החלה לפעול ברחוב דאונינג 10 בפברואר 2007.
במרץ 2007, המועדון הכריז על שיתוף פעולה עם ארגון הצדקה "SOS לילדי הכפר בבריטניה". הוחלט אז כי קנסות כספיים שיוטלו על שחקני הקבוצה יותרמו לצדקה למען כפר הילדים רוסטנבורג שבדרום אפריקה, יחד עם המימון שעולה אחזקת הכפר והפרויקט, ובנוסף לפעילויות פיתוח קהילתיות באזור רוסטנבורג. בסוף עונת 2006–2007, טוטנהאם הובילה את הפרמייר ליג מבחינת תרומות.
קבוצת הנשים של המועדון

קבוצת הנשים של טוטנהאם הוקמה בשנת 1985 בשם "נשות ברוקסבורן". הן החלו להשתמש בשמה של טוטנהאם לקראת עונת 1991–1992, כאשר שיחקו ב-"ליגת הנשים האזורית של דרום-מזרח ולונדון" (הליגה הרביעית לנשים). הן זכו באליפות הליגה ועלו ליגה בעונת 2007–2008, ל-"ליגת הכדורגל הדרום מזרחית המאוחדת לנשים", הליגה השלישית לנשים באנגליה.
בעונת 17–2016 סיימה טוטנהאם במקום הראשון בליגת הנשים הלאומית הדרומית (FA Women's National League South) והעפילה לליגת הצ'מפיונשיפ לנשים (FA Women's Championship). בעונת 19–2018 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה זו, מה שהבטיח עלייתה לליגת העל, הסופרליג לנשים (FA Women's Super League).
אוהדים

לטוטנהאם יש בסיס אוהדים נרחב מאוד ברחבי הממלכה המאוחדת, בעיקר באזור צפון לונדון והמחוזות סביב לונדון, כאשר למשחקי הבית של הקבוצה מגיע קהל רב באופן קבוע. בכמה עונות במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60, לתרנגולים היה את ממוצע הקהל הגדול ביותר באנגליה. יש גם מועדוני אוהדים של טוטנהאם מפוזרים ברחבי העולם.
יריביהם העיקריים של אוהדי הקבוצה מונים מספר מועדונים מאזור לונדון, כאשר היריבות הגדולה ביותר היא עם אוהדי המועדון הקרוב ביותר לטוטנהאם, המועדון הצפון לונדוני ארסנל. לאוהדים ישנה יריבות עיקשת גם עם המועדונים וסטהאם יונייטד וצ'לסי, שגם הם ממוקמים בלונדון.
לטוטנהאם יש את ממוצע הקהל במשחקיה השלישי בגודלו בכל הזמנים של הכדורגל האנגלי, כשרק מנצ'סטר יונייטד וליברפול מקדימים אותה בנתון זה.
אוהדים > אנטישמיות מצד אוהדים, Yids Army

למועדון, כמו הרבה מועדונים בלונדון, יש בין השאר גם אוהדים יהודים (כ-5% בסך הכל מתוך כלל אוהדיו), וזה גורר לעימותים רבים עוד משנות ה-60 נגד אוהדי טוטנהאם ולקריאות אנטישמיות מצד אוהדי מועדונים יריבים באנגליה, שהחלו לכנות ולשיר נגדם עם שימוש במילת הגנאי ה"יידס" (Yids - כינוי גנאי ליהודים באנגלית, הדומה במשמעותו ל"יהודונים"), או "Yiddos". אוהדי הקבוצה, יהודים ולא-יהודים, התאחדו נגד ההשמצות האנטישמיות והחליטו לאמץ לעצמם את הכינוי באמצעות שירי עידוד לקבוצתם עם המילה "יידס", ואף מכנים עצמם בשם "Yidds Army" ("צבא היהודונים"). רבים מאוהדי הקבוצה רואים באימוץ הכינוי "יהודי" כסמל לגאווה אשר ממגר את כח המילה הזו כעלבון. כיום, הכינוי משמש בעיקר כדי להבדיל את עצמם מאוהדי המועדונים האחרים.
למרות זאת, רבים אינם-מסכימים לקרוא לעצמם ולאוהדי המועדון בכינוי "יהודונים" (Yids), כשמצד אחד, יש את היהודים שמתקוממים נגד מילת הגנאי האנטישמית האגרסיבית שעליהם לשמוע בכל פעם. מצד שני, אוהדים רבים של הקבוצה שאינם-יהודים ומבחינתם להיות מזוהים בתור "יהודים" זה דבר שלילי לכל דבר ועניין - גם בלי קשר לכדורגל.
ישנם גם אנשי ציבור ומוסדות רשמיים שניסו וביקשו פעם אחר פעם מהאוהדים השונים להימנע מלהמשיך לעשות שימוש במונח הגזעני "Yids", אך עד היום ללא הצלחה.
תארים והישגים > אנגליה

אליפות אנגליה: 2
1950/1951, 1960/1961
אליפות ליגת המשנה האנגלית: 2
1920, 1950
גביע ה-FA‏ : 8
1900/1901, 1920/1921, 1960/1961, 1961/1962, 1966/1967, 1980/1981, 1981/1982, 1990/1991
גביע הליגה: 4 אליפויות ו-3 גמרים
אליפויות: 1971, 1973, 1999, 2008
גמרים: 2009, 2015, 2021
מגן הקהילה: 8
1921, 1951, 1961, 1962, 1963, 1968, 1982, 1992
תארים והישגים > אירופה

גביע אופ"א: 2
1972, 1984
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1
1963
גביע הליגה האנגלי-איטלקי: 1
1972
גביע השלום: 1
2005
ליגת האלופות :
סגנות (1): 2018/2019
תארים והישגים > ידידות (בינלאומי)

גביע אאודי: 1
2019
גביע הנמר: 1
2023
שחקן השנה של המועדון

לפי הצבעתם של חברי המועדון ובעלי מנויים עונתיים:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  1988 אנגליה כריס וודל  1989 נורווגיה אריק תורסטוודט  1990 אנגליה פול גאסקוין  1991 אנגליה פול אלן  1992 אנגליה גארי ליניקר  1993 אנגליה דארן אנדרטון |  1994 גרמניה יורגן קלינסמן  1995 אנגליה טדי שרינגהאם  1996 אנגליה סול קמפבל  1997 אנגליה סול קמפבל  1998 צרפת דויד ז'ינולה  1999 אירלנד סטיבן קר |  2000 אירלנד סטיבן קאר  2001 סקוטלנד ניל סאלבין  2002 ויילס סימון דייוויס  2003 אירלנד רובי קין  2004 אנגליה ג'רמיין דפו  2005-2006 אירלנד רובי קין |  2006-2007 בולגריה דימיטאר ברבאטוב  2007-2008 אירלנד רובי קין  2008-2009 אנגליה ארון לנון  2009-2010 אנגליה מייקל דוסון  2010-2011 קרואטיה לוקה מודריץ'  2011-2012 אנגליה קייל ווקר |  2012-2013 ויילס גארת' בייל  2013-2014 דנמרק כריסטיאן אריקסן  2014-2015 אנגליה הארי קיין  2015-2016 בלגיה טובי אלדרווירלד  2016-2017 דנמרק כריסטיאן אריקסן  2017-2018 בלגיה יאן ורטונגן |  2018-2019 קוריאה הדרומית סון יונג-מין |
שחקנים בהיכל התהילה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארגנטינה אוסבלדו ארדילס  ארגנטינה ריקרדו ויז'ה  אנגליה קלייב אלן  אנגליה לס אלן  אנגליה פול אלן  אנגליה דארן אנדרטון  אנגליה פיטר בייקר  אנגליה פיל ביל  אנגליה בובי באקל  אנגליה קית' בורקינשואו  אנגליה מרטין צ'יוורס  אנגליה הארי קיין  אנגליה טומי קליי  אנגליה ריי קלמנס  אנגליה ראלף קואטס  אנגליה גארת קרוקס  אנגליה ג'ימי דיימוק |  אנגליה טד דיצ'בורן  אנגליה טרי דייסון  אנגליה פול גאסקוין  אנגליה ארתור גרימסדייל  אנגליה ג'יימי גרייבס  אנגליה ווילי הול  אנגליה רון הנרי  אנגליה גלן הודל  אנגליה ג'ק ג'ול  אנגליה לדלי קינג  אנגליה סיריל נואלס  אנגליה גארי ליניקר  אנגליה גארי מאבוט  אנגליה בילי מינטר  אנגליה טום מוריס  אנגליה אלאן מולארי |  אנגליה ביל ניקולסון  אנגליה מוריס נורמן  אנגליה סטיב פרימן  אנגליה מרטין פיטרס  אנגליה טדי שרינגהאם  אנגליה בובי סמית'  אנגליה ויויאן וודוורד  אנגליה כריס וודל  אנגליה פאני וולדן  צרפת דויד ז'ינולה  גרמניה סטפן פרוינד  גרמניה יורגן קלינסמן  אירלנד כריס יוטון  אנגליה דני בלאנצ'פלאור  אנגליה פט ג'נינגס  סקוטלנד סטיב ארצ'יבלד |  סקוטלנד ביל בראון  סקוטלנד ג'ון קמרון  סקוטלנד אלן גילזאן  סקוטלנד דייב מקאי  סקוטלנד ג'ון וויט  ויילס רוני בורגס  ויילס מייק אינגלנד  ויילס קליף ג'ונס  ויילס טרי מדווין  ויילס טאפי אוקלפלאן |
סגל שחקנים

נכון ל-9 בפברואר 2025
הערות שוליים

↑  World’s Most Valuable Soccer Teams|2024, Forbes
↑  טוטנהאם: המאמן מאוריסיו פוצ'טינו פוטר מתפקידו, באתר וואלה, 19 בנובמבר 2019
↑  Tottenham defends fans chanting an offensive term for Jews, אסושיאייטד פרס, 27 בפברואר 2019
↑  Men's First Team Squad, TottenhamHotspur.com (באנגלית בריטית)
| עונת 2024/2025 בליגה האירופית |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | איטליה רומא • אנגליה מנצ'סטר יונייטד • פורטוגל פורטו • הולנד אייאקס • סקוטלנד ריינג'רס • גרמניה איינטרכט פרנקפורט • אנגליה טוטנהאם • איטליה לאציו • צ'כיה סלביה פראג |  |
| דרג ב' | ספרד ריאל סוסיאדד • הולנד א.ז. אלקמאר • פורטוגל ספורטינג בראגה • יוון אולימפיאקוס • צרפת ליון • יוון פאוק סלוניקי • טורקיה פנרבחצ'ה • ישראל מכבי תל אביב • הונגריה פרנצווארוש |  |
| דרג ג' | אזרבייג'ן קרבאך • טורקיה גלאטסראיי • צ'כיה ויקטוריה פלזן • נורווגיה בודה/גלימט • בלגיה אוניון סן-ז'ילואז • אוקראינה דינמו קייב • בולגריה לודוגורץ ראזגרד • דנמרק מיטיולן • שוודיה מאלמה |  |
| דרג ד' | ספרד אתלטיק בילבאו • גרמניה הופנהיים • צרפת ניס • בלגיה אנדרלכט • הולנד טוונטה • טורקיה בשיקטש • רומניה סטיאווה בוקרשט • לטביה ריגה פוטבולה סקולה • שוודיה אלפסבורג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90784239  GND: 1310536945  ISNI: 0000 0004 9482 8924  LCCN: n50080325  MusicBrainz: d12c564e-99c6-485d-b267-fd211977799b  NKC: pna2005285555  VIAF: 265491259   WorldCat (עם VIAF): 265491259 
סגל הקבוצה ב-1885
גמר גביע ה-FA‏ 1901
שחקני הקבוצה עם גביע אירופה למחזיקות גביע, 1963
רובי קין בועט בעיטת עונשין בווייט הארט ליין, 2005
טוטנהאם מול בראגה בגביע אופ"א בעונת 2006/2007
שחקני טוטנהאם במשחק מול מנצ'סטר יונייטד, 2016
וייט הארט ליין ממבט אווירי
אצטדיון טוטנהאם הוטספר, מבט מכיוון מזרח
צביה אליהו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1933 (בת 92 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידועה בשל:  רבנית ומרצה
 בן זוג:  מרן הרב מרדכי אליהו
 צאצאים:  שלמה בן אליהו, יוסף אליהו, שמואל אליהו
 
צביה חנה אליהו (נולדה בשנת 1933) היא אשת ציבור. אלמנתו של הרב מרדכי אליהו שהיה הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
ביוגרפיה

נולדה לרבי נסים דוד עזראן (ראש ישיבת בית שמואל ואהל מרדכי) ולאביגיל (בתו של הרב יוסף שלוש ונכדתו של הרב דוד שלוש; נפטרה בה' באייר תשע"ה).
משנת 1951–1953 למדה מקצוע[דרושה הבהרה] ורכשה במהלך השנים מספר שפות[דרושה הבהרה]. בשנת 1953, בהיותה בת עשרים, נישאה לרב מרדכי אליהו. בני הזוג התגוררו בשכונת מקור ברוך בירושלים, לאחר מכן עברו להתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים, שם גרה עד היום.
כותבת טור קבוע במגזין לנשים 'פנימה'. בעבר כתבה טור בעלון השבת מעייני הישועה.
מעבירה שיעורים במקומות רבים ובפרט בימי עיון לנשים, בכנסי התעוררות ובמדרשות לנשים, ונחשבת לדמות תורנית משפיעה בקרב נשים רבות.
בשנים 2010 וב-2012 יזמה מבצע עולמי לשמירת שתי שבתות. מטרת המבצע הייתה, בהתבסס על דברי רבי שמעון בר יוחאי, שאם ישראל משמרין שתי שבתות כהלכתן, מיד ייגאלו.
לאחר פטירתו של הרב אליהו, מצאה פתק משומש בכיסו, ובו תפילה אישית-סודית שחיבר והיה נושא בכל יום. היא פנתה ליונתן רזאל, וביקשה ממנו שילחין אותה. השיר בוצע על ידו יחד עם יוסף הרקדן.
בשנת 2013 הייתה שותפה למסע הרבניות, לאורכה ולרוחבה של הארץ לחזק, לקרב ולהעצים את נשות ישראל.
מאות מסיפוריה על בעלה הרב אליהו הובאו בסדרת הספרים "אביהם של ישראל", ב-11 חלקים, שיצאה לאור בשנים תש"ע-תשפ"ב.