stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואל טייטלבוים
ביוגרפיה > ארצות הברית

באמצע אוגוסט 1945 יצא רבי יואל טייטלבוים יחד עם כמה מאות מניצולי רכבת קסטנר לנמל טאראנטו, בדרכם לארץ ישראל. ב-30 באוגוסט, עלו על האונייה "ויל ד'אורן", שהגיעה לחיפה ב-2 בספטמבר. אחרי כשנה בארץ יצא למסע גיוס תרומות בארצות הברית והגיע לנמל ניו יורק בראש השנה תש"ז (26 או 27 בספטמבר 1946). אף על פי שבתחילה תכנן את שהייתו כזמנית, רבנים מקומיים הפעילו עליו לחץ כבד להישאר ולהנהיג את הציבור באמריקה. לבסוף נותר שם. הוא לווה בידי כ-70 חסידים שהתיישבו עמו ברובע ויליאמסבורג שבברוקלין, שם כונן מחדש את חצרו; קבוצה זו הייתה הגרעין המייסד של 'קהל יטב לב דסאטמאר' (Congregation Yetev Lev D'Satmar), שנוסד בחול המועד פסח תש"ח והתאגד באותה שנה כמלכ"ר דת. בתקנון שהתקבל בניסן תשי"ב נקבע כי הרב טייטלבוים הוא בעל הסמכות הדתית העליונה על כל חברי הקהילה.
בשנת 1951 נבחר לכהן בתפקיד הסמלי של נשיא העדה החרדית בירושלים, אף כי התגורר בחוץ לארץ, תוך סיכום שיבקר בארץ ישראל אחת לשלוש שנים. הוא לא מימש את ההסכם במלואו אך ביקר בישראל ארבע פעמים, בשנת תשי"ב (1952), תשט"ו (1955), תשי"ט (1959) ותשכ"ה (1965). לאחר פטירת הרב זליג ראובן בנגיס ב-1953, מונה הרב טייטלבוים גם לגאב"ד. בתקופה זו הנהיגו את "העדה" בפועל הראב"דים שלה. ב-1955 הקים הרב טייטלבוים את התאחדות הרבנים בארצות הברית ובקנדה, שגם בראשה עמד.
בערב שבת פרשת שקלים תשכ"ח (23 בפברואר 1968) לקה בשבץ שהותיר אותו משותק חלקית ולקוי בתפקודו. לאחר מכן מיעט להופיע בציבור. אשתו אלטא פייגא נעשתה לכוח העיקרי מאחורי הקלעים בחסידות, כשהיא מסתייעת בגבאי הראשי אפרים יוסף דב אשכנזי. לצדם עמדו גם הגבאי עזריאל גליק והרב נתן יוסף מייזלס, שמילא את מקום האדמו"ר כראש הישיבה ומונה לדוברו הרשמי. הרבנית ושלושת עוזריה ניהלו למעשה את הקהילה עד לפטירתו. סאטמר המשיכה להתרחב, ולאחר מספר ניסיונות כושלים הוקם לחבריה שיכון נפרד בשם קריית יואל במונרו ב-1974. השכונה קיבלה מעמד של עיירה עצמאית ב-1977. כעבור כשנתיים, מספר שבועות לפני פטירתו, הושלמה שם בניית בית מפואר עבורו, אך הוא לא התגורר בו מעולם.
בשבת בצהריים, כ"ה באב תשל"ט (19 באוגוסט 1979), חש ברע ופונה לבית החולים מאונט סיני שבמנהטן, שם נפטר למחרתו  בשעה שמונה בבוקר לאחר שלקה בהתקף לב. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בקריית יואל שבניו יורק בהשתתפות כ-100,000 אנשים. בקבורתו נחנך בית הקברות של חסידי סאטמר בקריית יואל, דבר שהצריך התערבות מיוחדת של סנאטורים וחברי בית הנבחרים של ניו יורק. הרב אלעזר מנחם מן שך הספידו במילים: "הננו מספידים גברא רבא שקשה לתארהו, אדם גדול בענקים... חסר לנו לעתיד אדם גדול כזה... אין לנו מי שיאמר את דבר ה' האמיתי בתקיפות."
לאחר תהליך בחירה ממושך, את תפקידו כאדמו"ר חסידות סאטמר, ירש אחיינו רבי משה טייטלבוים.
השקפותיו

הרב טייטלבוים היה מן החריפים שבמתנגדי הציונות והציונות הדתית, ונהג תמיד להתפלל לביטולה של מדינת ישראל. ראה בציונים את מקור כל הרעות שקרו לעם היהודי במאה האחרונה. הוא טען שהשואה באה כעונש משמים על הרצון לכונן שלטון יהודי. לדבריו מעשה זה הוא איסור חמור הסותר את שלוש השבועות שהשביע האל את עם ישראל.
את נימוקיו להתנגדותו לציונות ומדינת ישראל פרש בספרו "ויואל משה", שיצא לאור בשנת תש"ך (1959). בספרו זה הוא גם קובע כי אסור לדבר בעברית המודרנית, שאותה הגדיר כשפה שבדו רשעים מלבם. לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים הוא חיבר את הספר "על הגאולה ועל התמורה", כדי להרחיק את הציבור מהזדהות עם המדינה.
אחרי מלחמת ששת הימים, כשנטורי קרתא שיתפו פעולה עם ערבים, אמר שאינם "נטורי קרתא" אלא "מחריבי קרתא" לאחר מספר שנים הורחקו מהקהילה חברים שהשתתפו בהפגנה יחד עם אנשי פת"ח.
התנגדותו לציונות הביאה אותו להתקפות אישיות חריפות גם על רבנים שתמכו בתנועה הציונית, כך כתב על הרב אברהם יצחק הכהן קוק:
איש צר ואויב לדת תורתינו הקדושה ולעיקרי האמונה דרך קשתו כאויב להפר ברית עולם, הנקוב בשם אברהם יצחק קוק, הוא הגבר אשר הרחיב גבול הטומאה ר"ל, היא העדה הרעה המכנים עצמם בשם ציונים, אשר הן המה בעתים הללו האבני נגף לבית ישראל ומחריבים ארה"ק וכל הארצות בכלל, האומרים ערו ערו עד היסוד בה הוא קיום תוה"ק והאמונה המסורה לנו, שהוא היסוד לקיום כל ישראל בכלל ובפרט, ומבלעדי זאת הוסיף פשעים על פשעים, להדפיס בספריו הטמאים, גלויים וידועים, דברי מינות וכפירה, בעזות מצח וחוצפה יתירה, את ה' הוא מגדף ביד רמה, אשר לא נראה ולא נשמע כזאת מימים ימימה... (שו"ת דברי יואל חו"מ סי' קל"א - קל"ב)
גישתו הבלתי מתפשרת בנושא הציונות וגורמים נוספים הביאו למתיחות בינו לרבנים ואדמו"רים אחרים, במיוחד כאלו שהתנגדו גם הם לציונות, כאשר סאטמר ציפו מהם לאסור כדעתם דברים כמו הבחירות וכדומה, על כן היו לסאטמר מתיחויות לעיתים אף לזמן רב עם חסידויות כמו קלויזנבורג וחב"ד.
האנתרופולוג ג'רום ר. מינץ מאוניברסיטת אינדיאנה ציין כי היה שכלתן יחסית ועודד ספקנות ויושרה; הוא התגאה כי בעוד ש"חסידים בחצרות אחרות שיראו את רבם אוכל בשר חזיר יְתרצו כי זה היה בעצם בשר אַיִל, החסידים שלי יצעקו עליי 'שייגעץ'!". כמו כן, נטה לזלזל בסיפורי מופתים. סגפנותו, תרומותיו הגדולות לצדקה והכריזמה שניחן בה הביאו להערצה כלפיו בקרב חסידיו.
שיטתו ההלכתית

האדמו"ר מסאטמר ראה את עצמו כממשיך דרכו של הדברי חיים מצאנז. הוא החמיר בעקבותיו בנושאי מקוואות. במבוא לשו"ת 'דברי יואל', ציין מזכירו אפרים אשכנזי ספר זה כראש וראשון לעמודי ההוראה שעליהם נסמך. בנוסף נקב גם בשמותיהם של החת"ם סופר, המהר"ם שיק והנודע ביהודה. בעניין של שינוי נוסח תפילה מאשכנז לספרד פסק כמו הדברי חיים, שאפשר לעבור להתפלל בנוסח ספרד, בניגוד לחת"ם סופר. כממשיך מסורת האגף הקנאי ביהדות הונגריה, שהתגבש סביב הקרע עם הנאולוגים ב-1871, הקפיד שלא לאפשר שום שינוי באורחות בית-הכנסת וסדרי החינוך, גם שינויים שאינם סותרים את המקורות ההלכתיים המקובלים. צבי יהונתן קפלן הצביע על עבודתו המרכזית של טייטלבוים, 'ויואל משה', כהמשך ישיר לכך: הוא ביסס איסור גורף על הטקסט המדרשי של שלוש השבועות. הוא נודע בהתנגדותו העזה לחידושים כמעט מעצם היותם, שלל מכונות אוטומטיות לבדיקת כתיבת סת"ם, יצא נגד מעליות שבת וסירב אפילו לראות מכונה לבדיקת והגהת סת"ם. את גישתו סיכם במילים: ”הוא בכלל מה שהשריש לנו מרן החת"ם סופר – חדש אסור מן התורה, וכמה אלפים שנה נבדקו הסת"ם על ידי אדם ולמה נבקש חדשות.”
בין היתר, האדמו"ר חלק על רבי משה פיינשטיין, והתנגד במיוחד לתשובותיו בעניין ההיתר להפריה מלאכותית, וההיתר לבנות מחיצה בעזרת הנשים באופן המאפשר לראות אותן.
בהלכות שמיטה החמיר לאסור גם תוצרת חקלאית של נוכרים הגדלה בארץ ישראל, היות שבעלי השדות כפופים לשלטון יהודי ולכן יש לשיטתו להחשיב את קרקעותיהם כקרקע בבעלות יהודית שדיני שמיטה חלים עליה. עם זאת ביטל את דעתו בעניין זה בפני דעת פוסקים אחרים ולא הורה בציבור על איסור בפירות נוכרים. לעצמו, נמנע בעת שהותו בישראל בשנת שמיטה, מלאכול פירות נוכרים, וגם נמנע מלשתות חלב של פרות שאכלו תוצרת שביעית.
ביום שני של חג הפסח נהג לערוך סעודת אסתר, כמנהג החסידים המוסיפים פשטידה מיוחדת לסעודה זו, לזכר סעודת אסתר המלכה שנעשתה ביום זה.
בפורים הקפיד מאד שלא יעשו ליצנות מאנשי תורה.
ספריו

ויואל משה – משנתו על הציונות, מצוות יישוב ארץ ישראל ושפת העברית
שו"ת דברי יואל
דברי יואל – מכתבים, 2 כרכים, תש"מ-תשמ"א
דברי יואל על התורה
חידושי תורה (חידושי מהר"י ט"ב)
על הגאולה ועל התמורה – בעקבות ניצחון מדינת ישראל במלחמת ששת הימים.
אגרות מהרי"ט
לשון קדשו – דברי תורה מפיו שנאמרו בשל"ס העוסקים בעיקר בשיטתו האנטי ציונית
בנוסף הוציאו חסידיו מדברי תורתו, שיחותיו והדרכותיו בין היתר בספרים זכר צדיק לברכה (5 חלקים) וניצוצי תומר.
לקריאה נוספת

שלמה יעקב גלבמן, מושיען של ישראל: תולדות רבינו הקדוש מסאטמאר, עשרה כרכים, קריית יואל 1990
יוסף שיינברגר, עולמות שחרבו, ירושלים תשמ"א
אלימלך עוזר בודק, ספר תפארת יואל (ארבעה חלקים), ניו יורק, 1993
אברהם פוקס, האדמו"ר מסאטמר, ירושלים, תש"מ
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ח, בני ברק, תשמ"ט, עמ' רנג-רעד
מנחם קרן-קרץ, ר' יואל טייטלבוים - הרבי מסטמר (1979-1887): ביוגרפיה, עבודת דוקטור, תל אביב, תשע"ג 2013
מנחם קרן-קרץ, הקנאי – הרבי מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים, מרכז זלמן שזר, 2020.
אביר הרועים, על יחסיו עם רבני ואדמו"רי ארצות הברית, מכון "מושיען של ישראל", תשע"ד
נפלאות מהרי"ט, עובדות וסיפורים [אודות]... מהר"י ט"ב זצוק"ל. ביידיש. יצא לאור על ידי "תלמידים פון כ"ק מרן אדמו"ר זצוק"ל", קריית יואל ה'תשמ"ב
יצחק קראוס, שלוש השבועות כיסוד למשנתו האנטי-ציונית של ר' יואל טייטלבוים, בולטימור, 1990
דוד סורוצקין, "בנין ארץ של מטה וחורבן ארץ של מעלה: הרבי מסטמר והאסכולה האורתודוקסית הרדיקאלית", בתוך: אביעזר רביצקי (עורך),  ארץ-ישראל בהגות היהודית במאה העשרים, יד בן צבי, 2004
יצחק קראוס, "יהדות וציונות – שניים שלא ילכו יחדיו, משנתו הרדיקלית של ר' יואל טייטלבוים – האדמו"ר מסאטמר", בתוך: יוסף גורני ושלום רצבי (עורכים), הציונות: מאסף לתולדות התנועה הציונית והישוב היהודי בארץ ישראל, גיליון כב, אוניברסיטת תל אביב, 2000, עמ' 30–67
עודד שכטר, לשונם הטמא שקראוהו עברית, כתב העת "מטעם", חוברת 2, אפריל 2005
חנוך בן פזי, "על האנטי-אוניברסליות של "הרעיון הציוני" – נקודת המבט הסאטמרית של הרב יואל טייטלבוים", החינוך וסביבו כ"ט (2007), עמ' 291–304
פגוש את העיתונות

ערך זה עוסק בתוכנית ראיונות אמריקאית. אם התכוונתם לגרסה ישראלית לתוכנית, ראו .
| --- | --- |

סמליל התוכנית
 סוגה:  ראיונות, אקטואליה
 יוצרים:  מרתה ראונטרי ולורנס ספיבאק
 מנחים:  צ'אק טוד (נוכחי)   ראו מגישים
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  70 
 מספר פרקים:  600 (נכון ל־5 בינואר 2025) 
 הפקה
 חברת הפקה:  NBC News 
 הפצה:  הולו 
 אתר צילומים:  וושינגטון די. סי. 
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות 
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 אורך פרק:  30 ד' (1992-1947);  60 ד' (1992-הווה)
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 תקופת שידור מקורית:  6 בנובמבר 1947 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 tt30972645/ דף התוכנית ב-IMDb
 
פגוש את העיתונות (באנגלית: Meet the Press) היא תוכנית חדשות וראיונות המופקת על ידי רשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. התוכנית החלה את שידוריה ב-1945 כתוכנית רדיו בהפקת מרתה ראונטרי ולורנס ספיבאק ונקראה "אמריקן מרקורי מציגים: פגוש את העיתונות" (באנגלית: American Mercury Presents: Meet the Press). לאחר כשנתיים עשתה התוכנית הסבה למדיום הטלוויזיה, ושודרה לראשונה ב-6 בנובמבר 1947, מה שהופך אותה לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית הוותיקה ביותר שעדיין משודרת.
בכל תוכנית מתארח אורח שעוסק בנושא שעל סדר היום הציבורי, לרוב מתחום הפוליטיקה, הכלכלה, או מדיניות חוץ, אך לעיתים גם מתחומי הבידור והדת. התוכנית משודרת בכל יום ראשון בבוקר. המנחה הראשונה של 'פגוש את העיתונות' הייתה מרתה ראונטרי. השינוי הגדול ביותר שעברה התוכנית נעשה בעידן טים ראסרט, שהגיש אותה לפרק הזמן הארוך בתולדותיה - 17 שנים. תחת הגשתו, הוארכה התוכנית לשעה במקום 30 דקות, והפורמט השתנה גם הוא - מתוכנית המורכבת מפאנל של מראיינים, היא הפכה לתוכנית עם מראיין אחד קבוע, והדיונים הקבוצתיים הפכו לראיונות אישיים ונוקבים.
הנשיא הראשון שהופיע בתוכנית היה ג'ון פיצג'רלד קנדי, ומאז הופיע בה כל אחד מנשיאי ארצות הברית. הנתון תקף גם לגבי סגני הנשיא, שהתארחו כולם בתוכנית מאז עשה זאת אלבן בארקלי ב-1952. התוכנית ידועה גם בראיונותיה עם מדינאים זרים מפורסמים, כפידל קסטרו, מיכאיל גורבצ'וב וטוני בלייר. גם ארבעה ראשי ממשלה ישראלים הופיעו בה: דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, יצחק רבין, ובנימין נתניהו. האורח הראשון שהופיע בתוכנית היה ג'יימס פארלי, שהיה מנהל שירות הדואר של ארצות הברית, ואילו האורחת הראשונה, המרגלת אליזבת' בנטלי, הופיעה רק כעבור שנה ב-12 בספטמבר 1948.
מגישי התוכנית מאז תחילתה

| --- | --- |
מרתה ראונטרי: 1947 - 1953
נד ברוקס: 1953 - 1965
לורנס ספיבאק: 1966 - 1975
ביל מונרו: 1975 - 1984
מארווין קֶלב/רוג'ר מָד: 1984 - 1985
מארווין קלֶב: 1985 - 1987
כריס ואלאס: 1987 - 1988
גֵריק אטלי: 1989 - 1991
טים ראסרט: 1991 - 2008
טום ברוקו: 2008
דייוויד גרגורי: 2008 - 2014
צ'אק טוד: 2014 - 2023
קריסטן ולקר: 2023 -
הערות שוליים

↑  "אמריקן מרקורי" (ראו הערך באנגלית) היה מגזין אותו רכש ספיבאק ב-1944
↑  = ריאיון עם בנימין נתניהו בתוכנית "פגוש את העיתונות" במהלך מבצע "צוק איתן", ‏27.07.14
בית הספר לבנים של אוקלנד

| --- | --- |


 בניין
 מוטו:  Per Angusta Ad Augusta (דרך קשיים אל הגדוּלה)
 תקופת הפעילות:  1868–הווה (כ־157 שנים)
 שכבות לימוד:  ט'-י"ב
 בעלי תפקידים
 מנהל:  ג'ון מוריס
 תלמידים
 :  2483
 מיקום
 מיקום:  Mountain Road, Epsom, Auckland 
 מדינה:  ניו זילנד ניו זילנד
 קואורדינטות:  36°52′10″S 174°46′08″E﻿ / ﻿36.869414°S 174.768851°E﻿ / -36.869414; 174.768851
 http://www.ags.school.nz
  (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןבית הספר לבנים של אוקלנד(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןבית הספר לבנים של אוקלנד
 
בית הספר לבנים של אוקלנד (Auckland Grammar School) הוא בית ספר תיכון ממשלתי בניו זילנד, ואחד מבתי הספר הגדולים במדינה. בסמוך לבית הספר פועלת פנימייה למספר מוגבל של תלמידים. בית הספר נחשב ליוקרתי ומושך אליו תלמידים ממשפחות מבוססות.
היסטוריה

בית הספר נוסד בשנת 1868 בחקיקה מיוחדת של שלטונות ניו זילנד, אך כתב ההרשאה שלו ניתן על ידי המושל סיר ג'ורג' גריי כבר בשנת 1850.
בשטח בית הספר שני אתרים היסטוריים המיועדים לשימור על פי חוק האתרים ההיסטוריים הניו זילנדי, מבנה בית הספר ואנדרטה לחללי הצבא. המבנה המרכזי בקמפוס נבנה בשנת 1916 בסגנון המיסיון הספרדי.
על בית הספר

מאז שנת 2002 מעניק בית הספר תעודות בגרות מטעם מרכז הבחינות הבינלאומי של אוניברסיטת קיימברידג' (CIE) במקום תעודות הבגרות של ממשלת ניו זילנד, עקב התנגדות הנהלתו לשיטת הערכה זו.
בבעלות בית הספר אכסניה במרכז האי הצפוני המשמשת את התלמידים בעת פעילויות שדה.
בוגרים ידועים

סר תומאס בווין - ראש ממשלת ניו סאות' ויילס בשנים 1927–1930.
סר אדמונד הילרי - מטפס הרים, האדם הראשון שהעפיל לראש הר האוורסט.
ראסל קרואו - שחקן קולנוע.
לויד פיליפס (1949–2013) - מפיק קולנוע.
לזלי מונרו - נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנים 1957–1958.
מרשל אוויר סר קנת' הייר (1935–2001) - לשעבר סגן ראש המטות המשולבים של הצבא הבריטי.
אנדרו ניקול - מפיק, במאי ותסריטאי
משה בן חביב

ערך זה עוסק בראשון לציון וראש ישיבה בירושלים. אם התכוונתם למדקדק עברי, ראו .
רבי משה בן רבי שלמה אבן חביב (תי"ד, 1654 - תנ"ו, 1696) היה הראשון לציון וראש ישיבה בירושלים.
ביוגרפיה

רבי משה בן חביב, נולד בסלוניקי שביוון, לרבי שלמה בן חביב, נצר לאחת המשפחות המיוחסות ממגורשי ספרד וחתנו של ר' זרחיה גוטה. אילן היוחסין של משפחתו מגיע עד רבי יוסף חביבא, בעל "נימוקי יוסף" על הרי"ף. בין בני משפחתו מדורות קודמים נמנים גם רבי יעקב בן חביב, מחבר הספר "עין יעקב" על אגדות התלמוד ובנו המהרלב"ח.
בגיל חמש עשרה, הגיע רבי משה לירושלים, שם למד בישיבת בית יעקב של רבי יעקב חגיז ונשא לאישה את בתו. לאחר שזו נפטרה בצעירותה, נשא לאשה את בתו של החכם רבי יהונתן גאלנטי, אביו של הראשון לציון וראש הישיבה, רבי משה גאלנטי, הנודע בכינוי "הרב המג"ן".
ביוגרפיה > צאצאיו

בתו נישאה לחכם רבי מכיר כולי, אביו של רבי יעקב כולי מחבר הספר "ילקוט מעם לועז". הרבה  מן כותבי הביוגרפיות נטו לחשוב ש"רבי משה בן חביב משאלוניקי" אשר בתו נישאה לרבי משה ישראל, מרבני רודוס ואלכסנדריה, הוא רבי משה אבן חביב מירושלים, אבל מסתבר יותר "דתרי הוו" (ואולי יותר).
תפקידו, תורתו וספריו

כבר עם הגעתו לירושלים והוא עודו נער, נודע רבי משה בכישרונותיו הברוכים. וחכמי ירושלים וכן רבו הרב יעקב חגיז, ראו בו שווה בין שווים ונשאו ונתנו עמו בהלכה.
בשלב מסוים, נשלח רבי משה כשד"ר לטורקיה, אולם מלבד עצם קיומה של השליחות, דבר לא ידוע עליה. ב-1678 תועד כשד"ר בבלגרד.
עם פטירת גיסו, הרב המג"ן, בשנת ה'תמ"ט (1689), התמנה במקומו כראשון לציון וכראש ישיבה. ובבית דינו שימשו כדיינים: רבי יעקב מולכו, רבי יום טוב צהלון ורבי יוסף בר יוסף מחכמי ירושלים.
אם כי כבר בעודו נער צעיר לימים, נודע רבי משה בן חביב בגאונותו הרבה וידיעתו רחבת ההיקף בכל חלקי התורה, הרי שעיקר התמחותו בפסיקה ההלכתית הייתה בדיני אישות, בפרט בתחום הסבוך של התרת עגונות. הוא אף חיבר שני ספרים בנושא זה, "גט פשוט"" ו"עזרת נשים", הנחשבים עד היום כספרי יסוד הלכתיים בדינים אלו.
רבי משה, כתב ספר נוסף בשם "שמות בארץ" מפרי תורתו וחידושיו על התלמוד, המחולק לשלושה חלקים:
"הוא יום תרועה" – חידושים על מסכת ראש השנה.
"תוספת יום הכיפורים" – חידושים על מסכת יומא.
"כפות תמרים" – חידושים על מסכת סוכה.
ספר זה נחשב מאוד בעיני הדורות שבאו אחריו. ר' יהושע פאלק, בעל הספר "פני יהושע" על הש"ס, כתב:
האחר זה הגיע לידי ספר כפות תמרים להגאון מהר"ם חביב ז"ל... ולפי שראיתי שהחיבור הנזכר מלא וגדוש בסוגיות הש"ס בזה הפרק והרחיב הביאור  בפרש"י והתוספות ושיטת הפוסקים ומפרשים לערך חמשים דפים לכן אינו בדין שיניף המקצר על המאריך לכן קצרתי...
הספר זכה להגהות מר' עקיבא איגר ור' יוסף שאול נתנזון.
ספר השו"ת שלו טבע בים, אך למרות זאת נתפרסמו ממנו תשובות רבות במספר קבצים, ביניהם "קול גדול" בשנת תרס"ז בירושלים.
עוד בטרם מלאו לו ארבעים ושלוש נפטר הרב בן חביב והוא לא זכה להוציא לאור את ספריו שנותרו בכתב יד. אולם, לכשבגר נכדו (בן בתו) רבי יעקב כולי שהתגורר אז בצפת, עמל הוא רבות בהגהתם ועריכתם לדפוס. בעת ההיא כבר לא היה קיים בית דפוס בארץ ישראל ורבי יעקב נאלץ לנסוע במיוחד לקונסטנטינופול שבטורקיה, על מנת להדפיסם. הוא אכן הגיע לשם בשנת ה'תע"ד (1714), אך רק בשנת ה'תפ"ב (1722), כעשרים וחמש שנה לאחר פטירתו של המחבר, יצאו לאור הספרים בסיועו של "החכם השלם, רבי חיים אלפאנדרי".
רבי משה בן חביב, כיהן עד יומו האחרון כרבה של ירושלים וכריש מתיבתא והוא נפטר בשנת ה'תנ"ו (1696).
ספריו

גט פשוט (על הלכות גיטין)
עזרת נשים (על תקנת עגונות)
שמות בארץ (- יום תרועה על מסכת ראש השנה ותוספת יום הכפורים על מסכת יומא) וכפות תמרים על מסכת סוכה
פני משה - על התלמוד הירושלמי מסכתות ברכות, פאה ודמאי, מכון ירושלים תשנ"ד (יש להבדיל מפירוש בעל שם זהה שחיבר הרב משה מרגלית).
שו"ת קול גדול - ספר שאלות ותשובות בהלכה.
קונטרס עץ הדעת - דינים וכללים במקצוע גדול בתורה של ספק ספיקא
לקריאה נוספת

ר' אריה ליב פרומקין, תולדות חכמי ירושלים חלק ב עמ' 89–91.
הקדמות הספר "ילקוט מעם לועז" חלק ראשון.
אברהם אלמאליח, הראשונים לציון, הוצאת ראובן מס, תש"ל, עמודים 70–75.
הרב אברהם שלם, מבוא לספר גט פשוט, מכון ירושלים תש"מ.
הרב א"ש ליפשיץ, מבוא לדרשות מהר"ם בן חביב, ירושלים: מכון חכמת שלמה תשנ"ט.
הרב א"ש ליפשיץ, מבוא לתשובות מהר"ם בן חביב, ירושלים: מכון חכמת שלמה תש"ס.
הערות שוליים

↑  שו"ת משאת משה ח"ג חלק חו"מ סימן לז. גיורא פוזיילוב, חכמי יהודי מצרים, עמ' 156
↑  HBreader - משאת משה ח"א, באתר beta.hebrewbooks.org
 הערה 12
↑  פני יהושע לסוכה כט: על תוספות ד"ה לולב הגזול
↑  שמות בארץ, באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי
| פרשני התלמוד הירושלמי |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-16 | רבי שמואל יפה אשכנזי • רבי אלעזר אזכרי • רבי שלמה סיריליו |  |
| המאה ה-17 | רבי יהושע רפאל בנבנישתי (שדה יהושע) • רבי משה בן שלמה אבן חביב |  |
| המאה ה-18 | רבי אליהו מפולדא • רבי דוד פרנקל (קרבן העדה) • רבי יעקב כהנא • רבי משה מרגלית (פני משה) • הגאון מווילנה • רבי נחום טרייביטש (שלום ירושלים) |  |
| המאה ה-19 | רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין • רבי אברהם אשכנזי (נחמד למראה) • רבי מאיר מארים שאפיט • רבי יוסף שאול הלוי נתנזון • רבי יהושע אייזיק שפירא (נועם ירושלמי) • רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז) • רבי ישראל משקלוב |  |
| המאה ה-20 | רבי יחיאל בר לב • רבי ישראל חיים דייכס • רבי חיים קניבסקי • רבי יצחק אייזיק קרסילשציקוב • רבי חיים אלעזר שפירא • רבי שאול ליברמן • רבי ישכר תמר • רבי משה פיינשטיין |  |
| פירושים אבודים | הרמב"ם • רבי יהודה בר יקר • רבי מנחם זמבה |  |
| פירושים שלא פורסמו | רבי משה זכות |  |
| הראשונים לציון |
| --- | --- | --- |
| חכם באשי | רבי משה גאלנטי • רבי משה בן חביב • רבי אברהם רוויגו • רבי אברהם בן דוד יצחקי • רבי בנימין הכהן מעלי • רבי אליעזר נחום • רבי ניסים חיים משה מזרחי • רבי יצחק הכהן רפפורט  • רבי ישראל יעקב אלגאזי • רבי רפאל בן רבי שמואל מיוחס • רבי חיים רפאל בן אשר • רבי רפאל משה בולה • רבי יום-טוב אלגאזי • רבי משה יוסף מרדכי מיוחס • רבי מרדכי הלוי • רבי יעקב משה עייאש • רבי יעקב קוראל • רבי רפאל יוסף חזן • רבי יום טוב דאנון • רבי שלמה משה סוזין • רבי יונה משה נבון • רבי יהודה נבון • רבי חיים אברהם גאגין • רבי יצחק קוב'ו • רבי חיים נסים אבולעפיה • רבי חיים דוד חזן • רבי אברהם אשכנזי • רבי רפאל מאיר פאניז'ל • רבי יעקב שאול אלישר • רבי אליהו משה פאניז'יל • רבי נחמן בטיטו • רבי משה יהודה פרנקו • רבי נסים יהודה דנון • רבי חיים משה אלישר |  |
| ברבנות הראשית | הרב יעקב מאיר • הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל • הרב יצחק נסים • הרב עובדיה יוסף • הרב מרדכי אליהו • הרב אליהו בקשי דורון • הרב שלמה עמאר • הרב יצחק יוסף • הרב דוד יוסף |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306716805171  GND: 104461904X  ISNI: 0000 0003 8519 8361  LCCN: n92050121  NTA: 263988708  VIAF: 61964482   WorldCat (עם VIAF): 61964482
פטריוטיות

פטריוטיות (מיוונית: πατρίς [פַּטְרִיס], אב, מולדת) או מוֹלַדְתָּנוּת. היא שם כולל לאהבה ונאמנות שאדם חש כלפי המדינה שבה הוא חי. גישה זו מתבטאת במסירות, בנאמנות ובמוכנות להקרבה למען המדינה. הרגש הפטריוטי (או המולדתני) נובע מהרגשת זיקה, שייכות, הזדהות ומחויבות. פטריוטיות היא לא רק כלפי מדינה אלא לכל דבר המורגשת אליו שייכות רבה. פטריוטיות קשורה בתרומה של אזרחים למדינה בה הם חיים, ולתחושת הקולקטיב והסולידריות.
ראו גם

לאומיות
אנטי-פטריוטיות
הערות שוליים

↑  החלטות האקדמיה בישיבתה האחרונה (אייר תשפ"ב, מאי 2022), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529563805171  BnF: cb119549788 (data)  GND: 4132835-8  LCCN: sh85098765  NARA: 10642756  NDL: 00560105  NKC: ph127129 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיים חבשוש

| --- | --- |

דיוקנו של חיים חבשוש (אוחז בידו בגיליון המגיד; תימן, סוף המאה ה-19)
 לידה:  1833 תימן 
 פטירה:  1899 (בגיל 66 בערך) 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
ר' חיים חִבְשוּש או חַבְּשוּש (נקרא גם: חיים בן יחיא חבשוש או חיים אִבְּן יחיא חבשוש) (1833–1899, טבת תרנ"ט) היה חרש נחושת במקצועו, וכן היסטוריוגרף בן המאה התשע-עשרה של יהדות תימן. שימש מדריך עבור המזרחן והנוסע היהודי-צרפתי יוסף הלוי. לאחר מסעו עם הלוי בשנת 1870, הועסק על ידי אדוארד גלזר ונוסעים אחרים אחריו על מנת להעתיק כתובות וכדי לאסוף ספרים ישנים. ב-1893, כעשרים ושלוש שנים לאחר מסעו של הלוי ברחבי תימן לחיפוש כתובות שבאיות, החל חבשוש לכתוב דין וחשבון על מסעם, שנכתב בראשונה בעברית, ולאחר מכן, לבקשתו של אדוארד גלזר, כתב דין וחשבון נוסף בשפת אמו, ערבית-יהודית תימנית. הדין וחשבון הראשון התפזר בשלוש מדינות (ישראל, אוסטריה, תימן), ועותקים שלו חוברו מאוחר יותר יחדיו על ידי העורך של כתבי חבשוש, שלמה דב גויטיין. תרומתו החשובה ביותר של חבשוש למדע היא סיועו לחוקרים יוסף הלוי ואדוארד גלזר לפענח את הכתובות השבאיות (על מנת להעתיקן הם הגיעו לתימן) בהכינו תעתיקים באלפבית העברי של טקסטים כדי שיהיה ניתן להבינם ביתר קלות. בזמן שהלוי נאלץ להישאר בצנעא עקב מחלה, הלך חבשוש לבד לגימאן, כמה קילומטרים דרום-מזרחית לצנעא, שבה, למרות הקשיים שנבעו מחשדם של בני המקום, העתיק כתובות רבות וחפר חלק מחומת העיר מהתקופה הטרום-אסלאמית.
רקע משפחתי

כחבר בולט של הקהילה היהודית בתימן, ר' חיים חבשוש שימש כאחד מראשוני תנועת ההשכלה בתימן, שאחר כך התפתחה לתנועת "דור דעה", לצד הרב יחיא קאפח, וסעיד ערוסי.
משפחת חִבשוּש היא אחת המשפחות היהודיות הידועות המוקדמות ביותר שהתיישבו בתימן. חבשוש מציין בספרו שמשפחתו חיה בתימן לפני הופעת האסלאם, ואשר יחד עם עוד ארבע משפחות יהודיות (אל-בִּישַרִי, אל-פוּתַיְחִי, אל-עוּזַיְרִי ואל-מַרְחַבִּי) ליוו את ששון הלוי, שעבר בזמנו לתימן מעיראק (בבל). לפי המסורת, ששון הלוי הוא אב קדום של משפחת אלשיך הלוי הנודעות, כמו גם של משפחת יצחק הלוי, הראשונה עלתה לגדולה לאחר גלות מוזע, והאחרונה הוציאה מקרבה את אחד מאחרוני הדיינים של בית הדין הרבני של צנעא, הרב יחיא יצחק הלוי. משפחת חִבשוּש נקראה במקור בשם אל-פותייחי. בתימן, לעומת זאת, היהודים קראו למשפחה בשם "חִבשוּש", ואילו המוסלמים היו אומרים "חַבּשוּש."
מורשתו

אחד הגילויים החשובים התגלו במהלך שליחותו של חיים חבשוש עם יוסף הלוי לעיר סעדה ולאזורים שבסביבתה. בספרו, מסעות חבשוש, הוא מזכיר את העיר טילמס בתור העיר העתיקה של סעדה. הוא מצטט פתגם תימני עתיק בחרוזים: "אדא אנת מן מלץ פאנא מן תלמץ" (תרגום: אם אתה מתחמק (ערבית: מלץ), אז אני מטילמס (כלומר מסעדה)). חשיבותו של גילוי זה טמון בעובדה כי לא היה ברור לחוקרים עד אז מהו המקום שנקרא "טילמס" במסלולו של בנימין מטודלה, שהזכירו לצד תימא, ושבו שני אחים יהודים היו לכאורה נסיכים ומושלים על המקומות האלה במאה ה-12. אחד המקומות נמצא היום בערב-הסעודית, ואילו השני נמצא בתימן.
איש הצדק

אחת מן התכונות המיוחדות אשר ר' חיים חבשוש התברך בהן הייתה חוש הצדק העמוק שלו והסלידה הטבעית שלו מרשע. בשנת 1895, הקשיש יעקב בן חיים שרעבי, הגזבר היהודי של ההקדש (כספים שנתרמו לטובת עניי צנעא) נרצח בביתו, והכסף שהיה באחריותו נגנב. חקירה שנערכה על ידי חיים חבשוש חשפה את זהותו של הרוצח שנכלא מיד. פעם אחת, יהודי, שזה מקרוב בא לצנעא, בשם יוסף עבדאללה ("משרתו של אלוהים") הכריז על עצמו כשליחו של המשיח. אותו יהודי התפרנס ממכירת קמעות ותחבושות ופיתה את פשוטי העם התמימים שלא חשדו בו על ידי דיבורו על גאולה ועל ידי קמעותיו מונעי המחלות. האיש עורר את חשדם של מנהיגי הקהילה שחשדו בו שהוא מתחזה ומי שפועל ממניעים שאינם טהורים. מלבד זאת, האיש היה חשוד בהוללות וזימה עם נשים ובגרימת נזק אפשרי לקהילה על ידי התחזות (בשל הבטחותיו) ובהיותו סיכון ברור לשלטון. ר' חבשוש עקב מקרוב אחר האיש, ופעם אחת אף ביתו היה תחת מעקב. כאשר הראיות הפכו ברורות לגבי מניעיו הלא טהורים, התעקש הרב חבשוש ושכנע את השופטים של העיר לפעול והאיש התבקש, בסבר פנים יפות, לעזוב את העיר בפקודת מושל העיר (בערבית: ואלי).
כתביו שפורסמו

מסעות חבשוש, על מסעותיו עם יוסף הלוי בתימן המזרחית ועל חיי היהודים והערבים שם (פורסם ב-1941, פורסם מחדש ב-1983; נערך על ידי ש"ד גויטיין).
קורות ישראל בתימן, היסטוריה של היהודים בתימן במהלך המאות ה-17 וה-18. מקובל להניח כי זהו נוסח ערוך של חיבור מוקדם יותר של הכרוניקן יחיא ב. יהודה סעדי ואשר חבשוש הוסיף לחיבור כרונולוגיות משלו. החיבור מצטיין במיוחד בשל התיאור המפורט של גלות מוזע (1679 -1680). חיבור זה פורסם על ידי הרב יוסף קאפח בספונות חלק ב (שנת תשי"ח) עמוד רמו.
ראו גם

יהדות תימן
דרדעים
יחיא קאפח