stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המסגד הלבן (נצרת)
גלריה

אולם התפילה המרכזי
חצר הכניסה למסגד
האולם המשני
מראה בחצר הפנימית
אגן ההטהרות
המינבר
המינבר והעיטורים שבתוכו
חלל תפילה באולם הכניסה
הערות שוליים

↑  לשכת התיירות העירונית אודות בית הסראייה בעיר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420430205171
הנאום האחרון של משה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מיכה גודמן 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  עיון 
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר 
 מקום הוצאה:  אור יהודה 
 תאריך הוצאה:  2014 
 מספר עמודים:  382 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-965-552-913-5
 הספרייה הלאומית:  003752020
 
הנאום האחרון של משה הוא ספר עיון לקהל הרחב מאת מיכה גודמן, שיצא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-2014, שעוסק בחומש דברים, שאותו הכתיב אלוהים למשה, על פי המסורת.
ספריו הקודמים של גודמן (שיצאו בפורמט דומה) עסקו בדמויות מרכזיות בתולדות הפילוסופיה יהודית באמצעות ניתוח ספר אשר נכתב על ידי אותה דמות. כך גם "הנאום האחרון של משה". הספר מנתח את תוכנו של החומש, שכתוב כנאום פרידה של משה לפני מותו. כדרכו, מציע גודמן פרשנות חדשה ורדיקלית. גודמן לומד מהנאום כללים של מנהיגות, הנהגת מדינה, מוסר חברתי, פולחן דתי ועוד, כפי שמשה רצה להנחילם לעם ישראל, לדעתו של גודמן ושל פרשנים אחרים.
תוכן הספר

בספר שלושה חלקים, ונספח.
חלק א' מתאר שתי מהפכות רעיוניות שמשה יוזם, לדעת גודמן: צמצום ההיקף והחשיבות של הפולחן הדתי; והגבלות על כוחו של השלטון, המלך. לשתי המהפכות מטרה משותפת: להכין את העם שיצא מעבדות במצרים ונדד במדבר – לחיים עצמאיים בארץ ישראל, בהיעדרו של משה, ובאופן שהעם לא ינטוש את הוראות התורה, ושהמלכים שיבואו לא יושחתו.
חלק ב' הוא ניתוח מפורט של הסכנות שצופה משה בנאומו, על פי הפרשנות של גודמן. משה חושש שהיעדרו הקבוע ייצור משבר קשה, בזוכרו שהיעדרותו ל-40 ימים בלבד הביאה את העם להיכשל בחטא העגל. חשש נוסף הוא שחיי הרווחה והעוצמה המדינית יגרמו לעם לגבהות-לב, והוא יושחת מן הבחינה המוסרית-חברתית. האמצעים שבוחר משה כדי להתמודד עם קשיים אלה, הם: חינוך של העם, בדרך של זיכרון העבר, לימוד חוזר ונשנה של התורה, טיפוח של ענווה ורגישות חברתית; והגבלות על כוחו של המלך, כדי שגם הוא לא יושחת ושהנהגתו תהיה צודקת ומועילה.
בחלק ג' מנתח גודמן את ההתרחשויות ההיסטוריות בדורות הראשונים לישיבה בארץ, ואת כישלון חזונו של משה. גודמן משווה את מנהיגותם של שני מנהיגים: יהושע בן נון ושלמה. דרך ההבדלים ביניהם, גודמן מדגים את פרשנותו להצלחה ולכישלון שלאחריו. בסוף החלק הזה גודמן מחווה דעה באשר למה שניתן ללמוד מן הנאום לימינו.
בנספח עוסק גודמן בשאלה: מי כתב את חומש דברים. בדומה לתפיסתו של אחד העם, מסקנתו היא שאין זה משנה כלל לעניין השפעתו הגדולה על ההיסטוריה של העם היהודי, ואף של העולם המערבי כולו. רעיונות פוליטיים שהולידו את הדמוקרטיה המודרנית, כמו: שוויון, פלורליזם, סולידריות חברתית, הגבלת השלטון כדרך לשמירת החירות, שורשים שלהם מופיעים כבר בחומש דברים, אך באופן נסתר. קיומם של הרעיונות בספר אינו ניכר, בין היתר משום שהושתקו במרוצת השנים. בהמשך דן גודמן בשאלה עצמה, אם את הנאום אמר משה מתוך דעתו, או שהביא את דברי האלוהים כלשונם; והוא סוקר את הפרשנויות השונות בעניין.
חידושיו של הספר

כדרכו, מציג גודמן שורה של פירושים מקוריים, בצד פירושים ידועים; ובהם גם פירושים רדיקליים במובן שהם שונים באופן מהותי מפרשנות מסורתית.
חידושיו של הספר > משה כמהפכן

המוות של משה הוא מחאה כנגד תרבות המוות המצרית, הראוותנית והחומרית: כנגד הקברים המפוארים של פרעוני מצרים, למשה אין קבר כלל. אחרי שהוציא את העם ממצרים, זוהי דרכו להוציא את המצריות מנפשו של העם.
בנאומו, משה מצמצם למינימום את חלקו בעיצוב העבר, כדי לומר לעם שהם מסוגלים להסתדר בלעדיו. הספר האנושי ביותר בתורה, זה שנאמר בפיו של משה, וקיימת דעה שמשה אפילו ניסח אותו – הוא הספר שמצמצם את האדם, ומרומם ביותר את האלוהים, כמקור התוקף של התורה ושל ההנהגה. הוא נדרש לכך, דווקא מפני שהמונותאיזם הוא מהפכה גדולה כל כך, לא רק בכך שאלוהים הוא אחד, אלא שאלוהים איננו נוכח, ועל כן קשה לתפוס שלא האדם הוא המנהיג.
מהפכה ראשונה: ריקון של כל המרחב מהפולחן הדתי – פרט לבית המקדש; ובו בזמן הוצאה של האלוהים מנוכחות בתוך המקדש.
מהפכה שנייה: בניגוד מוחלט לנוהג במלכויות האליליות של הזמן – משה מניח תשתית חינוכית למנהיג העתידי, המלך, בכך שהוא ידע שהוא ככל האדם ושחלות עליו מגבלות, כדי שלא יגבה ליבו ולא יושחת. המלך בישראל אינו שליט מוחלט, הוא חייב להיות נשלט. לא נדרש ציות למלך – המלך חייב בציות לתורה. המלך לא שולט בחסד אלוהים – העם הוא שרוצה במלך "ככל העמים"; העם יקבל מלך, אבל שלא ככל העמים – יהיה זה מלך מוגבל.
האתגר הגדול איננו כיבוש הארץ, אלא – שמירה על ההצלחה, ההישארות בארץ. הצלחה מוגזמת – היא בסיס לכישלון; כוח מוגזם – יאבד.
בניגוד למקובל במסורת: שלא היה נביא כמשה (ככתוב בהמשך ספר דברים: וְלֹא קָם נָבִיא עוֹד בְּיִשְׂרָאֵל כְּמֹשֶׁה אֲשֶׁר יְדָעוֹ יְהוָה פָּנִים אֶל פָּנִים) – משה עצמו אומר, שבעתיד כל נביא יהיה כמוהו, וכל אחד יוכל לקבל את דבר האל. הוא מכין את העם לקבלת אלוהים ללא מתווכים.
חידושיו של הספר > הכישלון והתיקון

גודמן מכנה את ספר דברים "נאום של אדם פסימי." משה דורש מהעם להיות נאמן לתורת ה', ועם זאת הוא צופה את הכישלון, ומבשר לשומעיו ומזהירם, שכתוצאה מכישלונם הם יאבדו את ישיבתם בארץ ישראל.
גודמן מתייחס למכלול הסיפור התנ"כי, בתקופה המדוברת, כ"סיפור של כישלון." הוא מדגים זאת בכך שמסופר בו על שתי יציאות לצורך ייסוד חיים חדשים: יציאת אברהם מארם נהריים, ויציאת מצרים. שתיהן הסתיימו בחזרה מאונס, לאותם מקומות: גלות בבל, והבריחה למצרים בעקבות רצח גדליהו בן אחיקם. הסיבה היא זהה: הכישלון לקיים את צוואתו של משה.
משה נענש בכך שלא נכנס לארץ, בגלל שלא דיבר אל הסלע כדי להוציא ממנו מים (אלא הכה בו). אבל יש לכך תיקון: דיבורו של משה, נאומו האחרון, כביכול נכנס לארץ במקומו, והיווה את חזון הישיבה על אדמת הארץ.
הברית בין העם לאלוהים נכרתה שלוש פעמים: בקבלת התורה בהר סיני, לפני מות משה במואב, ובשכם. אבל רק בפעם השלישית הדבר נעשה במצב של עצמאות, ומתוך בחירה מלאה וחופשית: ללא איום במלחמה, ללא ניסים גלויים. "העם הפך מהעם הנבחר... לעם הבוחר."
חידושיו של הספר > החינוך

נאומו של משה מכיל רעיונות לחינוך האדם, יהיה זה בן-העם או המלך, לציות לתורה ולמידות טובות; וזאת בעיקר לאור הקושי הגדול לממש זאת בחיים שגרתיים, מתוך עצמאות ועוצמה מדינית.
זיכרון: יש ללמוד את העבר, ולהשתמש בתודעת העבר כדי להתמודד עם אתגרי ההווה. לכל עם יש צורך בסיפר, והמפתח לסיפור יעיל הוא: העיתוי שלו. בעת חשש ממלחמה – יש לזכור את הניסים. כנגד סכנת הרווחה והעוצמה – יש לזכור את התנאים במדבר, ולהפנים שכל הטוב איננו מובן מאליו, ומקורו באלוהים.
שינון: כדי ללמוד את התורה היטב, יש לחזור עליה שוב ושוב. על כן גם נקרא חומש דברים "משנה תורה".
אבל, דברים איננו חוזר על החומשים שקדמו לו במדויק – הוא "מצנזר" אותם במידת מה. את כל הקורבנות, שיש סכנה שייהפכו לעיקר וישמשו לחיפוי על מעשי עוול – אותם הספר מעלים; הוא מבליט רק את הקדשים קלים, שהם קורבנות שנאכלים על ידי המקריבים, או שמחולקים לעניים. לדעת גודמן, זוהי הסטה של הדגש מן הפולחן (שאיננו מיותר, אבל תפקידו מצטמצם) – אל הצו החברתי.
גודמן מראה הבדלים נוספים בהדגשות של המצוות, בין החומשים האחרים לבין דברים. בשמות, עיקר המצווה בשבת היא: לנוח מעמל השבוע (כדי להזכיר את בריאת העולם ואת יציאת מצרים); בדברים: המצווה מוצגת כ"להניח", לתת לאחרים לנוח (כולל העבד והגר); לשחרר את השליטה.
חידושיו של הספר > בשבח המבוכה

רעיון דומה הביע גודמן בשני ספריו הקודמים. למשל, בחלומו של הכוזרי: המעשים (המתגלמים במצוות) חשובים יותר מן הכוונות. באשר לאמונות – ריה"ל העדיף את המבוכה ואת הספק, ולא הכריע לכאן או לכאן בשאלות של התאולוגיה, שאיננה מרכזית ביהדות.
מבחינת הדגש על מצוות חברתיות מול מצוות פולחניות, ספר דברים הוא האנושי והמוסרי ביותר מבין החומשים; אבל הוא גם האלים ביותר, מבחינת המצווה להשמיד את עמי כנען, כולל נשים וילדים. גם כאן, אל מול האלימות הקשה, שקשה לקבלה מעמדה של מוסר הומניסטי, גודמן מציע, לא למצוא תירוץ שמשלים בין השניים, אלא: לקבל שהאמת מורכבת וקשה להבנה, שיש גם בתוך התורה עצמה רעיונות שנראים לנו סותרים, ולהישאר עם המבוכה. וכך הוא מבין את הפסוק, "אַחַת דִּבֶּר אֱלֹהִים, שְׁתַּיִם זוּ שָׁמָעְתִּי" (תהילים ס"ב יב): תפיסת האל היא אחת וחסרת סתירה, אבל לאדם היא עשויה להתגלות לפעמים בשני דברים שנראים כסותרים.
רעיונות נוספים > שני ממשיכים של משה

גודמן מעמת את אופי ההנהגה של היורש של משה, יהושע, כנגד המלך האחרון של הממלכה המאוחדת, שלמה.
יהושע ביטל את עצמו, היה "עבד משה", ולכן הצליח וזכה להיקרא "עבד ה'". הוא חיקה את משה: דרש מהעם להתקדש 3 ימים לפני הכניסה לארץ; קיבל מאלוהים את נס הייבוש של נהר הירדן; זכה להתגלות של מלאך שאמר לו, כמו למשה: "שַׁל נַעַלְךָ מֵעַל רַגְלֶךָ"; וגם הוא נשא נאום פרידה. הוא ברח מפני הכבוד – וזכה להיות מנהיג מצליח ומכובד, הנביא היחיד שציווה על כוחות הטבע לעצור, ואלוהים נענה לו.
רק פרשה אחת העיבה על מנהיגותו – המעל של עכן בן כרמי בשלל. אמנם זהו חטא של יחיד, אבל הוא מלמד שכל הקהילה אחראית למתרחש בתוכה. מקורו של החטא: היהירות, התחושה שהרכוש הוא של האדם.
שלמה התחיל את מלכותו בהצלחה, אבל הוא הפר את כל הכללים שנגזרו על מלך: הירבה סוסים, כסף וזהב, נשים, וסופו שאיבד את מלכותו ואת כל שהיה לו. "הקשר בין חכמתו לבין חטאיו אינו דיאלקטי (משלים), אלא הוא סיבתי... שלמה המלך לא הצליח להתמודד עם ההצלחה. הוא היה לקורבן שלה."
רעיונות נוספים > תחילת התורה שבעל-פה

בשאלת המחלוקת, אם הספר נכתב בנוסחו של משה, או שהוא רק חזר על דברי האל – גודמן מעמיד את עצמו לצידו של יצחק אברבנאל, שכתב: משה כתב את דברים, ואלוהים אישר את הנוסח, וקבע אותו כחלק מהתורה. בדומה לכך, אמר ר' צדוק הכהן מלובלין: דברים הוא יצירה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי, ולכן הוא תחילתה של תורה שבעל-פה (שהיא פירוש אנושי, שבמסורת יש לה מעמד אלוהי). בהתאם לכך, גודמן גורס שזהו "הספר הראשון של התורה שבעל-פה." ר' צדוק הופך את הזהות: תושב"ע אינה תורה אלוהית, שאנשים מבטאים בשפתם; אלא היא תורה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי; וזוהי דעה רדיקלית.
הרלוונטיות לימינו

גודמן טוען שהרעיונות שבספר דברים הושתקו ברבות השנים, בגלל שהיו רדיקליים. חלקם אף שימשו את הביקורת הנוצרית כנגד היהדות המאוחרת, בטענה שזו שמה הדגשה יתרה של מצוות הפולחן, על חשבון מצוות ה"מוסר" (וזאת, על פי פרשנות זו, בניגוד לחזונו המקורי של משה). לדעת גודמן, כיום ראוי לחזור ולעורר את החזון הזה, משום שהוא רלוונטי למציאות החדשה של עצמאות העם היהודי בארצו.
המהפכה הגדולה של דברים הצליחה רק אחרי החורבן, בגלות. רק שם, בלא מקדש ומלוכה – הגיע העם היהודי למדרגה מוסרית גבוהה. בתקופה שקמה הציונות, כשעם חלש הפך לחזק, גודמן מבקש לזכור זאת, ולחיות במדינת ישראל לאור החזון של משה: "על פי מגילת העצמאות, הציונות נשענת על חזון הנביאים... אך מכיוון שהמדינה של ימי התנ"ך בעצם לא הגשימה את חזון הנביאים... תביעתה של מגילת העצמאות... היא בפועל התביעה שמדינת ישראל תהיה המדינה הראשונה אי-פעם שמתממש את חזון הנביאים."
בריאיון עם גודמן, הוא אף אמר: "מטרת ספר דברים היא ליצור תחושת שבריריות. בוגר הספר צריך להרגיש שהקיום שלנו פה שברירי, ורק אם נאמין שאנו לא כאן לַנֵּצַח – נישאר כאן. אם תאמין שאנו כאן לנצח-נצחים – ימינו כאן ספורים".
הערות שוליים

↑  במאמרו הידוע "משה"
↑  אז נאמר שאלוהים "כפה עליהם הר כגיגית" (בבלי שבת פח ע"א).
↑  עליו נאמר: "וְלֹא הָיָה כַּיּוֹם הַהוּא, לְפָנָיו וְאַחֲרָיו, לִשְׁמֹעַ ה' בְּקוֹל אִישׁ" (יהושע י' יד)
↑  הרדיקליות שלה היא בכך, שהקדושה של התורה שבעל-פה נוצרת כתוצאה מהתקבלותה בדיעבד. רעיון דומה מופיע בהגותו של ישעיהו ליבוביץ: תורה שבעל-פה, שהיא יצירה אנושית ("לא בשמים היא") - לאחר שהתקבעה כתורה, היא זו המקדשת את התנ"ך, ולא להפך.
↑  יניב מגל, ‏מיכה גודמן: "לפני 10–15 שנה, לספר כמו שלי לא היה סיכוי", באתר גלובס, 1 בינואר 2015
הקרב השני על האגמים המזוריים

הקרב השני על האגמים המזוריים הידוע גם כ-קרב החורף על האגמים המזוריים, נערך במלחמת העולם הראשונה בתאריכים 7 בפברואר – 18 בפברואר 1915 בין צבא הקיסרות הגרמנית בפיקודו של פאול פון הינדנבורג ובין צבא האימפריה הרוסית. הקרב הסתיים בניצחון גרמני.
רקע היסטורי

בחורף 1915 אישר הרמטכ"ל הגרמני אריך פון פאלקנהיין מתקפה גדולה לאורך כל החזית המזרחית. הוא אישר לפאול פון הינדנבורג לפתוח במתקפה גדולה בצפון החזית ליד האגמים המזוריים ומשם להתקדם לעבר הויסלה ולנסות להוציא את רוסיה מהמלחמה.
האגמים המזוריים הם אזור הכולל כ-2,000 אגמים בשטח של כ-52,000 ק"מ המחוברים ביניהם בתעלות ובנהרות. בתקופה זו הם היו בשליטת פרוסיה המזרחית. לאחר מלחמת העולם השנייה הם סופחו לפולין.
באזור זה הביס הינדנבורג בספטמבר 1914 את הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף בקרב הראשון על האגמים המזוריים.
לרשות הינדנבורג עמדו הארמייה השמינית בפיקודו של אוטו פון בלו והארמייה העשירית בפיקודו של הרמן פון אייכהורן. מולן ניצבו הארמייה הרוסית העשירית בפיקודו של טדיאוש פון סיברס והארמייה ה-12 בפיקודו של פאבל פלווה.
הקרב

ב-7 בפברואר 1915 בתוך סופת שלג, פתח פון בלו בהתקפה על הארמייה הרוסית העשירית של פון סיברס ותוך שבוע התקדם כ-100 ק"מ תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים בהרוגים, פצועים ושבויים. הגיס ה-20 של הרוסים שכלל כ-40 אלף חיילים כותר באזור אוגוסטוב. לאחר קרב קשה והרוגים רבים החיילים כולל מפקד הגיס והמטה נכנעו.
למרות האבדות הכבדות הצליח פאבל פלבה לארגן את הארמייה הרוסית ה-12 ולפתוח במתקפת נגד שעצרה את התקדמות הגרמנים והביאה לסיום הקרב.
תוצאות

למרות הניצחון בקרב לא הצליחו הגרמנים להכניע את הצבא הרוסי ולהתקדם לתוך רוסיה. לא היו עוד קרבות באזור זה. כיוון שהצבא האוסטרו-הונגרי סבל אבדות כבדות בחזית המזרחית, מעתה ואילך נעשו כל המתקפות בחזית זו תוך שיתוף שני הצבאות.
המשרד הצבאי לבית הלבן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 משרד אחראי:  משרד הבית הלבן
 סוכנות אם:  הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 סוכנות בת:  White House Medical Unit 
 תאריך הקמה:  1957
 מטה מרכזי:  הבית הלבן 
 עובדים:  2,600
 אתר רשמי
 
המשרד הצבאי לבית הלבן (באנגלית:White House Military Office) היא יחידה משותפת למשרד הבית הלבן ולמחלקת ההגנה של ארצות הברית האחראית לספק שירותים עבור מוסד הנשיאות כחלק מתפקידו של הנשיא כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
אנשי המשרד הצבאי לבית הלבן היא יחידה שברובה לובשי מדים המגיעים מכלל זרועות הכוחות המזוינים ביניהם: צבא, חיל האוויר, חיל הנחתים, הצי ומשמר החופים.
בין השירותים שמספק המשרד הצבאי לבית הלבן הוא שירותי תחבורה, רפואה, מזון, לוגיסטיקה ותקשורת.
מבנה

בראש המשרד הצבאי לבית הלבן עומד מנהל האחראי על קביעת המדיניות הנוגעת לנכסי משרד ההגנה המשמשים את הבית הלבן. המנהל מבטיח כי דרישות הבית הלבן מועברות בצורה ברורה למחלקות השונות במשרד הצבאי של הבית הלבן וכי הן עומדות בסטנדרטים הגבוהים ביותר.
רוב אנשי המדים המוצבים למשרד הצבאי לבית הלבן זכאים לענוד את תג השירות הנשיאותי לאחר תקופה של שנה אחת לפחות.
| סמל | היחידה | תפקיד |
| --- | --- | --- |
|  | כנף התובלה 89 של חיל האוויר של ארצות הברית | טייסת של חיל האוויר האמריקאי האחראית על תחזוקתו ותפעולו של המטוס הנשיאותי אייר פורס 1 וצי מטוסים נוסף המיועד להטסת סגן הנשיא ובכירים אחרים. |
|  | טייסת המסוקים הראשונה של חיל הנחתים | טייסת מסוקים תחת חיל הנחתים של ארצות הברית האחראית על ההובלה בטיסות אוויריות קצרות של נשיא ארצות הברית, סגן הנשיא, חברי ממשלה, ובכירים אחרים. מפעילה את המסוק הנשיאותי מארין 1. |
|  | קמפ דייוויד | מעון הנופש של נשיא ארצות הברית הנמצא במדינת מרילנד, הוא מאויש על ידי אנשי הצי האמריקני וחיל הנחתים של ארצות הברית. |
|  | סוכנות התקשורת של הבית הלבן | מספקת שירותי תקשורת, הגברה וטלפוניה לנשיא, סגן הנשיא ואחרים בכל מקום בעולם ובכל תנאי. |
|  | סוכנות התחבורה של הבית הלבן | אחראית על תפעול, תחזוקה וסיפוק אמצעי תחבורה עבור הנשיא, משפחתו, סגן הנשיא וצוות הבית הלבן. |
|  | שירות המזון הנשיאותי | מספק שירות מזון ותמיכה אישית לנשיא ולמשפחתו. בנוסף השירות הוא מספק שירותי קייטרינג עבור אירועים נשייאותיים וארוחות ערב ממלכתיות לראשי מדינות זרות המבקרים בבית הלבן, ומפעיל את כלל חדרי האוכל בבית הלבן. שירות המזון אחראי גם לסיפוק המזון לנשיא ופמלייתו בנסיעותיו בביקורים ברחבי העולם. |
|  | זקיפי הבית הלבן | ארבעה קצינים של חיל הנחתים המשמשים כמשמר כבוד בכניסה לאגף המערבי של הבית הלבן. |
|  | העוזרים הצבאיים לנשיא | קצין בדרגת רב-סרן או סגן אלוף, המגיע בכל פעם מזרוע אחרת של הכוחות המזוינים, ועליו מוטלת המשימה לשאת את הפוטבול הגרעיני-התיק אשר נועד לשמש את נשיא ארצות הברית לאשר מתקפה גרעינית שלא ממרכזי ההפעלה השלטוניים. |
|  | העוזרים החברתיים של הבית הלבן | עוזר חברתי של הבית הלבן הם קצינים בכוחות המזוינים של ארצות הברית המוקצים לדאוג לצרכים האישיים של נכבדים מבקרים בבית הלבן ולאפשר אינטראקציות עם נשיא ארצות הברית והגברת הראשונה של ארצות הברית.  |
הערות שוליים

1 2  White House Military Office, The White House (באנגלית)
↑  White House Communications Agency - Home, www.whitehousecommsagency.mil
↑  White House Military Office - Presidential Food Service, georgewbush-whitehouse.archives.gov
↑  You always hear about the 'nuclear football.' Here's the behind-the-scenes story, AP News, ‏2023-07-18 (באנגלית)
↑  White House Military Social Aides, WHHA (en-US) (באנגלית)
הפארק הלאומי סגרמאטהה

הפארק הלאומי סגרמאטהה (בנפאלית: सगरमाथा राष्ट्रिय निकुञ्ज) הוא פארק לאומי בהרי ההימלאיה בצפון-מזרחה של נפאל, ובו שוכן חלקו הדרומי של הר אוורסט, המכונה בסנסקריט "סגרמאטהה", או "אם היקום". הפארק הלאומי הוכרז ב-19 ביולי 1976, והוא משתרע על פני 1,148 קמ"ר בשטח ההררי והמבותר של ההימלאיה, בין גובה של 2,845 מטר ועד לשיאו של הר אוורסט בגובה של 8,848 מטר, המהווה את המקום הגבוה בעולם. בשנת 1979 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואקלים

הפארק שוכן בנפת סולו קהומבו שבמחוז סגרמאטהה בצפון-מזרחה של נפאל. הוא משתרע באגן הניקוז העליון של נהר דוד קוסי (נהר החלב), ויובליו של הנהר מתפרסים מגבולו הדרומי של הפארק בצורת מניפה המסתעפת מזרחה, צפונה ומערבה. על כן הוא מוקף משלושת צדדיו אלה בפסגות הרים גבוהות, ואילו בצידו הדרומי הוא גובל במורדות הדרומיים הנמוכים יותר של רכס ההימלאיה, אם כי גם בצד זה שוכנות פסגות המגיעות לגובה של יותר מ-7,000 מטר. גבולו הצפוני של הפארק עובר לאורך קו פרשת המים הראשי של רכס ההימלאיה והמהווה גם את גבולה הצפוני של נפאל עם סין. 
בתחומי הפארק 63 נקודות יישוב, אם כי מבחינה מנהלית הן מוכרות כמובלעות שאינן שייכות לפארק.
נופו של הפארק הוא נופו של רכס ההימלאיה הצעיר מבחינה גאולוגית, של העמקים העמוקים המבתרים אותו ושל הקרחונים המכסים אותו. הקרחונים השוכנים בארבעת העמקים הגדולים בפארק, מזינים את הנהרות החותכים בסלעי המשקע ובשכבות הגרניט שמתחתיהם, ומתנקזים אל נהר דוד קוסי, המהווה בתורו חלק מאגן הניקוז של הגנגס. מספר אגמים שוכנים במעלה נהרות אלה. בתחומי הפארק שבע פסגות המגיעות לגובה של יותר מ-7,000 מטר מעל פני הים. פסגות ההימלאיה התרוממו לגובהן בעקבות שני אירועי קימוט, שהחשוב שבהם אירע לפני 500,000 עד 800,000 שנים. תהליכי התרוממות הרכס נמשכים גם בהווה, אך בקצב איטי, ותהליכי בליה מנוגדים מביאים לשימורו של המצב הקיים.
80% מהמשקעים יורדים בעונת המונסון בין יוני לספטמבר, ויתר חודשי השנה יבשים למדי. עם זאת, כמויות המשקעים נמוכות יחסית, שכן שטח הפארק שוכן במדבר צל הגשם הנוצר על ידי ההרים שמדרום לו. כמויות אלה נעות בין כ-700 ל-1050 מ"מ בשנה.
החי והצומח

כ-69% משטח הפארק הם צחיחים ומשתרעים מעל גובה של 5,000 מטר. 28% משטחו הם אדמות מרעה, ויתר 3% מיוערים. מעל גובה של 3,000 מטר משתרעות חורשות עצי אורן ואשוח, ומעל גובה של 3,600 מטר מפנים אלה את מקומם לעצי שדר הגדלים עד גבול העצים העליון בגובה של 3,800 עד 4,000 מטר. מעל קו זה גדלים רק שיחים המתחלפים בעשב ובצמחים שרועים הגדלים עד גובה של כ-6,000 מטר.
רק 28 מיני יונקים חיים בתחומי הפארק, ועל אלה נמנים הזאב, התן, אייל מושק ההימלאיה, הדוב השחור האסייתי, החמוס והדלק. כ-152 מיני עופות נצפו באזור, והאגמים הקטנים בתחומי הפארק משמשים עופות נודדים ולפחות 19 מינים של עופות ימיים. לאלה נוספים שישה מיני דו-חיים, שבעה מיני זוחלים ו-30 מיני חסרי חוליות.
תושבים ומבקרים

כ-3,500 בני שרפה מתגוררים בתחומי הפארק מאז עזבו את ארץ מוצאם בטיבט במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16. בני השרפה הם בודהיסטים וברחבי הפארק מספר מנזרים בהם הם מקיימים מפגשים וטקסים. המנזר החשוב והידוע שבהם הוא מנזר טנגפוצ'ה, שנשרף עד היסוד ב-19 בינואר 1989 אך שוקם. השרפה נחלקים לשני שבטים עיקריים, הממשיכים ומתחלקים בתורם לתת-שבטים. הם עוסקים בחקלאות, בעיקר גידול שעורה ותפוחי אדמה, גידול ורעיית עדרי יאק הבית וכבשים וכן מסחר. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 עוסקים התושבים גם בתיירות ובליווי משלחות טיפוס, וחלקם משכירים חדרים בבתיהם ללינת תיירים. היישוב העיקרי בתחומי הפארק הוא נמצ'ה בזאר השוכן בגובה של 3,440 מטר. המקום משמש כשער הכניסה העיקרי אל הפארק ושוכן בו מרכז מבקרים.
אלפי מבקרים פוקדים את הפארק מדי שנה, ומספרם עלה מכ-1,400 בשנים 1972-1973 ל-7,492 ב-1989. טיסות סדירות מקטמנדו נוחתות על מסלול הטיסה שמדרום לפארק, ובתחומי הפארק, מצפון לנמצ'ה בזאר, שוכן מסלול טיסה קטן נוסף. אין כבישים המגיעים אל הפארק, ולמען מסלול הנחיתה השוכן בתחומו, ניתן להגיע אליו רק ברגל, מסע הנמשך בין יומיים לעשרה ימים, בהתאם לנקודת המוצא.
ראו גם

אוורסט
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי
↑  Advisory body evaluation
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551388005171  GND: 4450006-3  LCCN: sh86003165  VIAF: 235210027   WorldCat (עם VIAF): 235210027 
נמצ'ה בזאר
הכניסה אל הפארק

שוק בנמצ'ה בזאר
הספרייה הלאומית של הולנד

| --- | --- |


 מיקום:  Koninklijke Bibliotheek, Prins Willem-Alexanderhof 5, 2595 BE Den Haag 
 תאריך ייסוד:  8 בנובמבר 1798 
 מנהל:  Wilma van Wezenbeek 
 קואורדינטות:  52°04′50″N 4°19′36″E﻿ / ﻿52.08064°N 4.32675°E﻿ / 52.08064; 4.32675
 https://www.kb.nl/
 he
 
הספרייה הלאומית של הולנד היא ספרייה לאומית שנוסדה בהאג שבהולנד בשנת 1798.
המשימה של הספרייה הלאומית של הולנד, כפי שמוצג באתר האינטרנט של הספרייה, היא לספק "גישה אל הידע והתרבות של העבר וההווה על ידי מתן שירותים איכותיים למחקר, לימוד וניסיון תרבותי".
היסטוריה

המלך לואי בונפרטה העניק לספרייה את התואר "הספרייה המלכותית" בשנת 1806. הספרייה התחילה להיות מוכרת בשם "הספרייה הלאומית" משנת 1982, כאשר הספרייה פתחה אגפים חדשים.
המוסד הפך להיות מנוהל באופן עצמאי ולא על ידי המדינה בשנת 1996, אם כי הוא ממומן על ידי המחלקה לחינוך, תרבות ומדע.
בשנת 2004, הכילה הספרייה הלאומית של הולנד כ-3,300,000 פריטים, זה שווה ערך ל-67 קילומטרים של מדפי ספרים. רוב הפריטים (2,500,000 ספרים או 48 קילומטרים) באוסף הם ספרים.
יש גם חלקים בספרייה של "ספרות אפורה", המחבר, המוציא או התאריך אינם מופיעים על המסמך אבל למסמך יש משמעות תרבותית או אינטלקטואלית.
האוסף מכיל כמעט את כל הספרות של הולנד, מכתבי יד מימי הביניים ועד פרסומים מדעיים מודרניים. כדי שהפרסום יתקבל, הוא חייב להיות ממפרסם הולנדי רשום. האוסף נגיש למנויים בלבד. כל אדם מגיל 16 ומעלה יכול להפוך למנוי. ישנה גם אפשרות לקבל גישה לאוסף ליום אחד בלבד בלי להפוך למנוי.
טיפול בבקשה ללקיחת חומר מן הספרייה יכול להימשך קרוב ל-30 דקות.[דרוש מקור]
הספרייה הלאומית מפעילה מספר אתרים שאליהם הגישה פתוחה. ביניהם, האתר "הזיכרון של הולנד".
הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין

הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין (בגרמנית: Hans-Adam II; נולד ב-14 בפברואר 1945) הוא נסיך ליכטנשטיין משנת 1989.
ביוגרפיה > בצעירותו

הנס אדם נולד ב-14 בפברואר 1945 בציריך לפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין ולגאורגינה פון וילצ'ק, בתם של פרדיננד מריה פון וילצ'ק ונורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו. בנעוריו הוא היה חניך בתנועת הצופים של ליכטנשטיין בואדוץ והיה גם פעיל בשבט הצופים של וינה. בשנת 1969 למד הנס אדם באוניברסיטת סנט גאלן, וקיבל תואר במנהל עסקים וכלכלה. בשנת 1984 מסר לו אביו הזקן פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, את רוב הכוח המדיני ואת קבלת ההחלטות.
ביוגרפיה > שלטונו

בשנת 1989 מת אביו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, והנס אדם הוכתר לנסיך ליכטנשטיין. בשנת 2003 נערך בליכטנשטיין משאל עם בשאלה האם להגדיל את שליטתו על הנסיכות. לפני המשאל הודיע אדם כי אם המשאל יסתיים בתוצאה שלילית יפרוש ויהפוך את הנסיכות לרפובליקה. לאחר הבהרה זו תוצאות הבחירות היו חיוביות באופן מוחץ.
משפחתו

ב-30 ביולי 1967 התחתן הנס אדם עם דודניתו מדרגה שנייה, מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אלויס, נסיך הכתר של ליכטנשטיין (נולד ב-1968)
מקסימיליאן, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-1969)
קונסטנטין, נסיך ליכטנשטיין (1972-2023)
טטיאנה, נסיכת ליכטנשטיין (נולדה ב-1973)