stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויולט סאבו
ראשית דרכה

סאבו נולדה בפריז, בת יחידה וילדה שנייה בין חמישה, לצ'ארלס ג'ורג' בושל, נהג מונית ומוכר מכוניות בריטי, ולרן בלאנש לרואה, תופרת מפון רמי אשר בסום. הזוג עקר ללונדון, אך בשל השפל הכלכלי שיכן את ויולט ואחיה הצעיר דיקי עם דודתם מצד אמם בפיקרדי, בצפון צרפת, עד שהתאחדו בלונדון כשסאבו הייתה בת 11. הם התגוררו בסטוקוול, שם מוצבת עתה לוחית זיכרון ממשלתית, לאמור: "ויולט סאבו, GC, 1921-1945, סוכנת חשאית, חיה כאן. היא מסרה את חייה למען המחתרת הצרפתית."
סאבו הייתה נערה פעילה, ועסקה בהתעמלות, רכיבה על אופניים למרחקים ארוכים, והחלקה על הקרח, התאמנה בקליעה עם אביה, ונחשבה על ידי הסובבים אותה כטומבוי. ויולט למדה בבית ספר בבריקסטון, ורכשה מחדש את השפה האנגלית, שנחלשה בשנות שהותה בצרפת. בגיל 14 החלה לעבוד אצל מתקין מחוכים צרפתי בדרום קנסינגטון, ואחר כך בוולוורת'ס ברחוב אוקספורד. משפחתה הייתה חמה ואוהבת, אף כי סאבו נקלעה לעיתים למריבות עם אביה הקפדן, ופעם אחת ברחה לצרפת בשיאה של מריבה. המשפחה, פרט לאב, שידע רק אנגלית, שוחחה בצרפתית לא מעט. בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה, עבדה סאבו בדלפק הבשמים בחנות כלבו בשם Le Bon Marché בבריקסטון.
מלחמת העולם השנייה, נישואים, ואמהות

בראשית שנת 1940 הצטרפה סאבו ל"צבא האדמה" הבריטי, שארגן נשים לסיוע חקלאי בעת מלחמה, ונשלחה לקטוף תות שדה בהמפשייר, אך עד מהרה שבה ללונדון והחלה לעבוד בבית חרושת לכלי נשק, באקטון.
ביולי 1940, נשלחה סאבו ללונדון על ידי אמה, לאסוף חייל צרפתי פצוע שרצתה לארח לארוחת ערב. באותו יום התקיימה תהלוכת יום הבסטיליה בלונדון, ושם פגשה את אטיין סאבו, מש"ק בלגיון הזרים הצרפתי בחצי-החטיבה ה-13, קצין צרפתי ממוצא הונגרי. הם נישאו ב-21 באוגוסט 1940 לאחר רומן בן 42 יום. סאבו הייתה בת 19, ובעלה בן 31.
לאחר ירח דבש בן שבוע, נסע סאבו להצטרף לצבא צרפת החופשית, והשתתף בהתקפה הכושלת על דקאר בסנגל. משם עבר לדרום אפריקה, ואחר כך השתתף במתקפה המוצלחת על הצבא הצרפתי באריתריאה ובסוריה בשנת 1941.
לאחר נישואיה עבדה סאבו כמרכזנית בבית הדואר המרכזי בלונדון, גם בעיצומו של הבליץ, אך בסופו של דבר השתעממה ולכן הצטרפה לצבא הסיוע היבשתי (ATS) ב-11 בספטמבר 1941. היא הוצבה בלסטר לטירונות ואז נשלחה לאוגדת האימונים השביעית של נ"מ כבד באוסווסטרי, שרופשייר. לאחר אימונים נוספים באנגלזי, הוצבה התותחנית סאבו עם יחידתה בצ'שייר בין דצמבר 1941 לפברואר 1942. תוך כמה שבועות גילתה סאבו שהיא הרה, ועזבה את השירות ושבה ללונדון כדי להיערך ללידה.
ב-8 ביוני 1942 ילדה סאבו את טאניה דמאריס דזירה סאבו. בעלה היה מוצב באותה עת בביר חכים בצפון אפריקה. יום לאחר מכן נלחם בקורפוס אפריקה של ארווין רומל, ונאלץ להימלט עם הגדוד שלו מפני הדיוויזיה ה-15 של הפאנצרים הגרמניים. סאבו הפקידה את בתה אצל משפחות אומנות, בהמפשייר ואחר כך בלונדון, בזמן שעבדה במפעל מטוסים בסאות' מורדן, שם היה אביה מוצב באותה עת. לאחר זמן קצר נודע לה דבר מות בעלה בקרב, לאחר שנפצע בחזו בעת שהוביל את אנשיו בפעולת הסחה בקרת-אל-חימימאת בראשית קרב אל-עלמיין השני ב-24 באוקטובר 1942. הוא לא זכה לראות את בתו. אבלה של סאבו על מות בעלה הוביל אותה לקבל את ההצעה לעבור אימונים כסוכנת חשאית מטעם מנהלת המבצעים המיוחדים, השירות החשאי הבריטי באותה עת, משום שראתה בה הדרך הטובה ביותר עבורה להילחם באויב שהרג את בעלה.
סוכנת חשאית

הרקע לגיוסה של סאבו בידי מדור F במנהלת אינו ברור, משום ששרדו מעט מאוד מסמכים מתיק השירות שלה. אולם, סביר ששליטתה בצרפתית והתיק שהיה עליה משירותה בצבא הסיוע היבשתי עוררו את תשומת לב המנהלת. היא הוזמנה לראיון עם "מר א. פוטר", שם הכיסוי של סופר הבלשים סלווין ג'פסון, שהיה המגייס של מדור F. ג'פסון היה שבע רצון, והוענק לה סיווג ביטחוני ב-1 ביולי 1943, וב-10 ביולי החלה אימונים כסוכנת שטח. במקביל גויסה כמפקדת חוליה בשירות האחיות, שירות אזרחי ששימש לעיתים קרובות ככיסוי לנשים במבצעי המנהלת.
לאחר שנבחנה רהיטותה בצרפתית, וסדרת ראיונות נוספת, נשלחה סאבו למתקן אימונים בשם STS 4, ולאחר שזכתה להערכה חיובית אך פושרת, עברה למתקן STS 24 ברמה הסקוטית בספטמבר ואוקטובר 1943. שם עברה הדרכה מעמיקה בשדאות, ניווטי יום ולילה, נשק וחבלה. היא השלימה את הקורס, גם כאן עם הסתייגויות, ונשלחה להשלמת אימוניה בהמפשייר, שם למדה חמיקה ובריחה, זיהוי מדי אויב, טכנולוגיית קשר, והצפנה, לצד הכשרה נוספת בכלי נשק. השלב האחרון באימוניה היה תרגילי צניחה, בשדה התעופה רינגוויי, ליד מנצ'סטר. בצניחה הראשונה נקעה סאבו את קרסולה באופן חמור, ונשלחה הביתה להחלמה. (קרסול זה בגד בה לימים, בצרפת.) בפברואר 1944 הצליחה להשלים את קורס הצניחה.
בינואר 1944 הכינה סאבו צוואה בנוכחות עמיתיה במנהלת, ומינתה את אמה, רן, כמוציאה לפועל של צוואתה, והורישה את כל רכושה לטאניה, בתה.
סוכנת חשאית > המשימה הראשונה

במהלך קורס הצניחה השני, פגשה סאבו את פיליפ ליוור (Liewer), והמנהלת החליטה שסאבו תשמש בלדרית ברשת הריגול שהפעיל ליוור באירופה. ואולם המשימה הושהתה בשל דיווחים על מעצרים של חברי המחתרת הצרפתית, בהם קלוד מאלרו, אחיו של הסופר אנדרה מאלרו. בינתיים נשלחה סאבו לקורס אלחוט נוסף בלונדון, ושם פגשה את לאו מרקס, הקריפטולוג של המנהלת, אשר הציע לה שיר פרי עטו לשימוש כבסיס לצופן. השיר נקרא "The Life That I Have".
ב-5 באפריל 1944 הוטסו ליוור וסאבו מבדפורדשייר והוצנחו ממטוס B-24 ליברייטר מעל צרפת הכבושה, ליד שרבור. זהות הכיסוי שלה הייתה קורין רן לרואה (שני השמות האחרונים לקוחים משמה הפרטי ושם נעוריה של אמה), מזכירה של חברה מסחרית, שהתגוררה בלה הבר, מה שסיפק לה אמתלה לנסוע לאזור האסור לאורך החוף.
תחת שם הצופן "לואיז", ניסתה להעריך יחד עם ליוור את ממדי הנזק שגרמו המעצרים הגרמניים להתארגנות המחתרת הצרפתית. בניגוד לליוור, שכבר היה מבוקש, ושדיוקנו ושמותיו הופצו על גבי כרזות, יכלה סאבו לנוע בחופשיות, וביקרה ברואן ובדייפ לאסוף מודיעין ולבצע תצפיות. עד מהרה התברר שהרשת שפרס ליוור, שמנתה בשעתו 120 איש (80 ברואן ו-40 נוספים לאורך החוף) נחשפה במידה כזו שהפכה חסרת תועלת. סאבו שבה לפריז כדי לעדכן את ליוור. אובדן הרשת היה מכה קשה למנהלת, אך הדיווחים של סאבו על בתי חרושת מקומיים שייצרו חומרי לחימה עבור הגרמנים היו חשובים לצורך הזנת מטרות הפצצה לחילות האוויר של בעלות הברית.
ב-30 באפריל 1944 הוטסה חזרה לאנגליה ונחתה בשלום על אף פגיעה במטוס מאש נ"מ. ב-24 במאי 1944 הועלתה סאבו לדרגת סגן משנה בשירות האחיות.
סוכנת חשאית > המשימה השנייה

לאחר שני ניסיונות שבוטלו, הוצנחה סאבו עם שלושה עמיתים ליד סוסאק, בפרברי לימוז', אור ליום 8 ביוני 1944, מיד לאחר הפלישה לנורמנדי. סאבו ועמיתיה נשלחו כדי להפעיל במחוז ויין עילי רשת ריגול חדשה בפיקוד ליוור. במשימה זו, זהות הכיסוי של סאבו הייתה מאדאם ויירה, אלמנה צעירה של סוחר עתיקות מנאנט. ייתכן שסאבו שבה ונקעה קרסול בנחיתתה.
ליוור גילה שהמאקי המקומיים פועלים ללא הנהגה יעילה ואינם כשירים לפעולה במידה הרצויה. לכן שלח את סאבו עם הגעתה לתאם את פעולות המאקי לחבלה בקווי קשר גרמניים בזמן ניסיונות הללו להדוף את הנוחתים בנורמנדי. כמו כן שלח אותה אל המאקי בדורדון ובקורז. אולם בשל מודיעין לקויים מצד המחתרת המקומית, ליוור לא ידע שדיוויזיית הפאנצרים השנייה מתקדמת לאיטה צפונה לעבר שדות הקרב של נורמנדי דרך הגזרה שלו.
נפילה בשבי וחקירה

בבוקר ה-10 ביוני יצאה סאבו לדרכה, לא באופניים כפי שהעדיף ליוור כדי להימנע מלעורר חשד, אלא ברכב פרטי שנהג מאקי מקומי בשם ז'אק דופור ועם ידידו, ז'אן באריו. השלטון הגרמני אסר על תנועה ברכב פרטי מצד לא-גרמנים לאחר הפלישה לנורמנדי. הרכב עורר את חשדם של חיילים גרמניים במחסום דרכים ליד סלון-לה-טור, שהוקם במהלך החיפושים אחר הלמוט קמפפה, מפקד גדוד פאנצרים מן הדיוויזיה השנייה, שנשבה זמן קצר קודם לכן על ידי המחתרת. דופור האט את נסיעת הרכב, ובאריו הצליח לחמוק ולהזהיר אחר כך את הרשת ולהודיע על מעצרם של סאבו ודופור.
סאבו ודופור יצאו מן הרכב, תפסו מחסה, וניהלו קרב יריות עם הגרמנים, במהלכו נהרגה אזרחית בלתי-מעורבת מירי הגרמנים. סאבו ודופור נמלטו במעלה גבעה לעבר חורשה, אך סאבו מעדה ונפלה, ונקעה את קרסולה באופן חמור. היא עודדה את דופור להמשיך בלעדיה, וחיפתה על מנוסתו בתת-מקלע הסטן שהיה בידיה. היא ניהלה חילופי אש עם הגרמנים במשך כמחצית השעה, הרגה רב-טוראי גרמני ופצעה אחרים. בסופו של דבר נגמרו שמונה המחסניות שהיו ברשותה, והיא נלכדה בידי הגרמנים. עם זאת, בדו"ח הגרמני על האירוע לא מוזכרים חילופי היריות הללו.
סאבו הועברה לידי האס דה (שירות הביטחון של האס אס) בלימוז', ונחקרה במשך ארבעה ימים על ידי קצין אס אס. משם הועברה לכלא פרזן בפריז, ומשם למפקדת הגסטפו בשדרת פוש, שם עברה חקירה בעינויים, אשר בשלב הזה כבר ידעו את זהותה האמיתית ואת השתייכותה למנהלת המבצעים המיוחדים.
ראוונסבריק וההוצאה להורג

לאור התקדמות בעלות הברית והצבא של ג'ורג' פטון לעומק צרפת, החליטו הגרמנים להעביר את השבויים החשובים שלהם לגרמניה. ב-8 באוגוסט 1944 צורפה סאבו, באזיקים, לשבויים אחרים, בהם סוכנים שהכירה מן המנהלת, והם הועברו ברכבת לזארבריקן שבגרמניה, דרך ריימס ושטרסבורג. לאחר עשרה ימים במחנה מעבר, הועברו סאבו והשבויות האחרות למחנה הריכוז ראוונסבריק, והגיעו לשם ב-25 באוגוסט 1944. על אף עבודת פרך ותת-תזונה, שמרה סאבו על קור רוחה ועודדה את האסירות האחרות, ותכננה בריחה. היא והאסירות האחרות אולצו לעבוד בחטיבת עצים, בחפירת יסודות, ובסיקול אבנים להכנת שדה תעופה מאולתר, בתנאי חורף קשים של ראשית שנת 1945.
סאבו הוצאה להורג בראוונסבריק, בהיותה בת 23, ב-5 בפברואר 1945, או זמן קצר קודם לכן. היא נורתה בעורפה בעת שכרעה, בידי קצין אס אס בשם שוּלט, בנוכחות מפקד המחנה פריץ זורן (אשר קבע את עונש המוות) וקצינים אחרים מן המחנה, לרבות הרופא, דוקטור טרומר. לצידה נורו גם הסוכנות הבריטיות דניס בלוך וליליאן רולף. הגופות הובלו למשרפה במחנה ונשרפו שם.
פרסים וכיבודים

סאבו הייתה לאשה השנייה שזכתה בצלב ג'ורג'. העיטור הוענק לה לאחר מותה, ב-17 בדצמבר 1946. העיטור אוזכר בכתב העת London Gazette וזו לשונו:
ארמון סיינט ג'יימס, 17 בדצמבר 1946. המלך מואיל להעניק את צלב ג'ורג' ל: ויולט, מאדאם סאבו (עליה השלום), חיל הנשים לתחבורה (שירות האחיות).
מאדאם סאבו התנדבה למשימה מסוכנת במיוחד בצרפת. היא הוצנחה מעל צרפת באפריל 1944 וביצעה את המשימה בהתלהבות. היא הפגינה כושר הבחנה וכושר ביצוע מצוינים בביצוע המשימה. היא נעצרה פעמיים בידי השלטונות הגרמניים, אך פעמיים חמקה מידיהם. בסופו של דבר, הצליח הגסטפו להקיף אותה, בבית בדרום-מערב צרפת. על אף שנראה שאין טעם להתנגד, אחזה מאדאם סאבו בסטן, התבצרה בחלק מהבית, והחליפה אש עם האויב והרגה ופצעה כמה מאנשיו. היא הצליחה לחמוק ממעצר על ידי תנועה מתמדת, עד שאפסו כוחותיה. היא נעצרו והוחזקה בבידוד. אחר כך נחקרה ועונתה איומות, אך מעולם לא חשפה את סודה או את עמיתיה, ולא מסרה כל מידע מועיל לאויב. בסופו של דבר הוצאה להורג. מאדאם סאבו הפגינה אומץ ונחישות מופתיים.
צלב המלחמה עם כוכב ארד הוענק לה לאחר מותה מידי ממשלת צרפת, בשנת 1947. בשנת 1973 הוענקה לה אף מדליית הרזיסטאנס. גם לבעלה הוענק צלב המלחמה לאחר מותו. בתם, טאניה, בהיותה בת 5, קיבלה את צלב ג'ורג' מידי המלך ג'ורג' בשם אמה המנוחה. בני הזוג סאבו הם ככל הנראה בני הזוג הנשואים המעוטרים ביותר במלחמת העולם השנייה.
הנצחה

ביישוב וורמלו טאמפ בהרפורדשייר קיים מוזיאון ויולט סאבו, בבית שהיה בבעלותם של בני דודים של סאבו. שם גם החלימה מפציעת הקרסול הראשונה שלה ובין שתי משימותיה בצרפת. המוזיאון נחנך בשנת 2000 במעמד טאניה סאבו, לאו מרקס, וסוכני מנהלת.
סאבו מונצחת אף בפרס לפסנתרנים על שמה, שמעניקה האקדמיה המלכותית למוזיקה מדי שנה. פרוטומת ארד של סאבו, מעשה ידי הפסלת קארן ניומן, נחנך ברציף אלברט לאורך התמזה, מול ארמון למבת'.
באמנות

בשנת 2007 פרסמה בתה של סאבו, טאניה, ספר על תולדות אמהּ, עם הקדמה מאת ג'ק היגינס, תחת הכותרת Young Brave and Beautiful: The Missions of Special Operations Executive Agent Lieutenant Violette Szabo. פעולתה בצרפת אף הומחזה בסרט Carve Her Name with Pride, בכיכּוּב וירג'יניה מקנה, ובהתבסס על ספר באותו שם מאת ר"ג' מיני. בעקבות הסרט הפך השיר הקצר של לאו מרקס מוכר ומזוהה עם צפנים במלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  סוזן אוטאוויי, Violette Szabo: The Life that I Have, הוצאת Pen and Sword,‏ 2003‏ ISBN 085052976X, עמ' 10–14.
↑  אוטאוויי, עמ' 15–16.
↑  אוטאוויי, עמ' 13–14, ועמ' 16.
↑  אוטאוויי, עמ' 9.
↑  אוטאוויי, עמ' 19.
↑  באתר הרשמי (אנגלית)
↑  אוטאוויי, עמ' 22-25.
↑  ג'ון גרן ומרטין מייס, Unearthing Churchill's Secret Army: The Official List of Soe Casualties and Their Stories, הוצאת Casemate, ISBN 9781783376643.
↑  אוטאוויי, עמ' 26–27.
↑  אוטאוויי, עמ' 28–29.
↑  אוטאוויי, עמ' 31–35.
↑  אוטאוויי, עמ' 39–40.
↑  אוטאוויי, עמ' 40–43.
↑  אוטאוויי, עמ' 47–49.
↑  אוטאוויי, עמ' 53–60.
↑  אוטאוויי, עמ' 61–63.
↑  אוטאוויי, עמ' 63–65.
↑  אוטאוויי, עמ' 81–82.
↑  אוטאוויי, עמ' 77–79.
↑  אוטאוויי, עמ' 80–81.
↑  אוטאוויי, עמ' 84–85.
↑  אוטאוויי, עמ' 82.
↑  אוטאוויי, עמ' 84–94.
↑  אוטאוויי, עמ' 95.
↑  פיליפ ויקרס, Das Reich. 2nd SS Panzer Division, פרק 6, עמ' 97–119.
↑  אוטאוויי, עמ' 105.
↑  פיליפ ויקרס, עמ' 102.
↑  אוטאוויי, עמ' 101–105.
↑  סיפורה של סאבו באתר Jersey War Tunnels (באנגלית).
↑  ויקרס, עמ' 106–107.
↑  ויקרס, עמ' 108–109.
↑  אוטאוויי, עמ' 129
↑  שרה הלם, If This Is A Woman: Inside Ravensbrück: Hitler's Concentration Camp for Women, עמ' 427.
↑  הלם, עמ' 522–524.
↑  אוטאוויי, עמ' 143–146.
↑  אוטאוויי, עמ' 152–154.
↑  "George Cross facts "
↑  הודעה על העיטור באתר ה-London Gazette, גיליון 37820, 13 בדצמבר 1946, עמ' 6127 (באנגלית).
↑  אוטאוויי, עמ' 158.
↑  אתר המוזיאון (באנגלית)
↑  ידיעה על פתיחת המוזיאון, 24 ביוני 2000 (באנגלית).
↑  אזכור הפרס בין רשימת פרסים לשנת 2008, באתר האקדמיה (באנגלית).
↑  תיאור הפסל באתר האמנית (באנגלית).
↑  סיקור החניכה באתר ה-BBC,‏ 4 באוקטובר 2009 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810691559905606  CWGC: 2148284  GND: 124913512  ISNI: 0000 0000 4600 2918  LCCN: no2002081086  NTA: 137174977  SNAC: w6jv0hhb  SUDOC: 261183990  VIAF: 28017064   WorldCat (עם VIAF): 28017064 
צלב ג'ורג'
לוחית זיכרון ממשלתית על בית ילדותה של סאבו בסטוקוול
וודו דאדי

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 2000 (בן 24) כ' בסיוון ה'תש"ס ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 שם לידה:  יותם ג'ונתן רבינו
 שם במה:  וודו דאדי
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 סוגה:  ראפ
 שפה מועדפת:  עברית
 שיתופי פעולה בולטים:  אביה, שי טרא ליטמן
 בת זוג:  אלונה סער
יותם ג'ונתן רבינו (נולד ב-23 ביוני 2000), הידוע בשם הבמה "וודו דאדי", הוא זמר, ראפר, מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

רבינו נולד בתל אביב-יפו, בן בכור לארנת וקינן. בילדותו למד בבית הספר הדמוקרטי ביפו, ובתיכון א' לאמנויות תל אביב. במקביל ללימודים, שיחק יותם במערכונים של קבוצת הסטנד-אפ "כל מה שמצחיק בעולם", וביניהם בסרט הקצר "המחברת הסגורה" אשר זכה לפופולריות רבה. לא שירת בצה"ל.
קריירה מוזיקלית

בשנת 2015, בזמן שהיה בתיכון, החל להוציא מוזיקה ב-SoundCloud תחת השם "וודו דאדי".
בשנת 2020 הוציא יחד עם אביה את המיני-אלבום "אוסף שירים שכבדים מידי לענן", שבו התארח גם שי טרא ליטמן. בהמשך השנה הוציאו השניים עוד שני סינגלים, אשר אחד מהם כלל שני שירים.
בשנת 2021 הוציא את הסינגל "הלו!" אשר כלל דגימה מהשיר "הכל זהב". כחודש לאחר מכן, הוציא את הסינגל "המקסימום" אשר עסק במשבר הקורונה מנקודת מבטו. בהמשך לקו הדגימות משירי משוררים, "המקסימום" כלל דגימה מהשיר "השר משה מונטיפיורי" שגם הוא נכתב על ידי חיים חפר. שני השירים הללו תחמו את האלבום אשר הוציא בשנה העוקבת.
בשנת 2022 הוציא את הסינגל "3:39", אשר נכלל באלבום "תן בראש וודו דאדי" שיצא כחודש לאחר מכן. אלבום זה היה אלבום הסולו הראשון של וודו דאדי, והתארחו בו אביה ושי ליטמן. גם השירים באלבום זה אופיינו בדגימות משירי משוררים. בסוף השנה הוציא את הסינגל "פריטי בוי".
בשנת 2023 הוציא את האלבום "עד כדי כך".
חיים אישיים

משנת 2022 בזוגיות עם השחקנית אלונה סער.
הערות שוליים

↑  כל מה שמצחיק בעולם, המחברת הסגורה, באתר יוטיוב
↑  וודו דאדי, באתר SoundCloud
↑  אוסף שירים שכבדים מדי לענן - וודו דאדי ואביה, באתר Genius
↑  הלו! - וודו דאדי (Ft. אביה), באתר Genius
↑  המקסימום - וודו דאדי, באתר Genius
1 2  תן בראש וודו דאדי - וודו דאדי, באתר Genius
↑  3:39 - וודו דאדי, באתר Genius
זמן הקפה

זְמַן הַקָּפָה באסטרונומיה הוא משך הזמן בו גרם שמיים נע סביב גרם שמיימי אחר. בלא ציון אחר, הכוונה היא לזמן הסידרי אשר נמדד ביחס לכוכבים באינסוף. לדוגמה, זמן ההקפה של כדור הארץ סביב השמש הוא שנה, זמן ההקפה הסינודי של הירח סביב כדור הארץ הוא חודש עברי. במערכות של כוכבים כפולים זמן ההקפה לעיתים מתייחס לכל אחד מן הכוכבים ביחס למרכז הכובד המשותף להם. זמן הקפת השמש את מרכז שביל החלב נקרא שנה גלקטית.
דוגמאות

את זמן ההקפה ניתן למדוד ממספר נקודות מבט שונות:
זמן הקפה סידרי (מקור השם סידרי במילה כוכב) הוא פרק הזמן שבו כדור הארץ משלים הקפה סביב השמש ביחס לכוכבים הנמצאים באינסוף. משך שנה סידרית בכדור הארץ הוא 365.256363004 ימים. חודש סידרי הוא הזמן שבו הירח משלים הקפה סביב כדור הארץ ביחס לכוכבים הנמצאים באינסוף. משך החודש הסידרי הוא 27.321661547 יום.
זמן הקפה סינודי (סינודי מלשון "מפגש" ביוונית) הוא פרק הזמן בין שני מופעים זהים של גרם שמיים ביחס לשמש כפי שיראה לצופה מכדור הארץ, כלומר העצם יימצא באותה אלונגציה מן השמש ובאותה זווית מופע. זמן זה שונה מזמן הקפה סידרי מכיוון שבין שני מופעים כאלו כדור הארץ ממשיך לנוע במסלולו. חודש סינודי הוא הפרש הזמן בין שני מולדים רצופים של הירח והוא החודש העברי. משך חודש סינודי ממוצע בשנת 2000 היה 29 יום, 12 שעות 44 דקות ו־2.8769 שניות.
זמן הקפה דרקוני (מקור השם דרקוני נובע מהקשר המיתולוגי העתיק לליקויי חמה ולבנה) הוא פרק הזמן שחולף בין שני מעברים רצופים של גרם שמימי בנקודת הקשר העולה. זמן הקפה זה נבדל מזמן הקפה הסידרי מכוון שקו הקשרים נע גם הוא. משך שנה דרקונית בכדור הארץ הוא 346.62005 יום.
זמן הקפה אנומליסטי הוא פרק הזמן שחולף בין שני מעברים רצופים של גרם שמימי בנקודת הפריהליון שהיא הנקודה הקרובה ביותר למוקד תנועתו. זמן הקפה זה נבדל מזמן הקפה סידרי בכך שהציר הראשי של מסלול הגוף משתנה. בולט במיוחד כוכב חמה אשר תנועת הפריהליון שלו שימשה כאחת ההוכחות לתורת היחסות הכללית. משך שנה אנומליסטית בכדור הארץ הוא 365.25964 יום. משיכת כח הכבידה מצד שאר כוכבי הלכת הם שגורמים לסטיה במשך השנה האנומליסטית מן הסידרית ולא אפקטים יחסותיים.
זמן הקפה טרופי (טרופי מלשון חוג הסרטן וחוג הגדי) הוא פרק הזמן שחולף בין שני מעברים רצופים של גרם שמימי בעלייה ישרה 0. זמן זה נבדל מזמן הקפה סידרי בגלל התקדמות נקודת השוויון. בכדור הארץ שנה טרופית נמדדת בין שני מעברים רצופים של השמש בנקודת השוויון של האביב, משך שנה זו הוא שקובע את עונות השנה. בשנת 2000 משך השנה הטרופי היה 365 יום 5 שעות 48 דקות ו־45.1875 שניות.
זמני הקפה במערכת השמש

טבלה זו מרכזת מידע על זמני סיבוב שונים במערכת השמש, העמודה הראשונה מציינת את זמן ההקפה הסידרי סביב השמש, העמודה השנייה והשלישית מציינות את משך ההקפה הסינודי – עד שאותו גרם שמיים יחזור לאותה אלונגציה ואותה זווית מופע.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | זמן הקפה סידרי (שנים) | זמן הקפה סינודי (שנים) | זמן הקפה סינודי (ימים) |
| כוכב חמה | 0.241 | 0.317 | 115.9 |
| נגה | 0.615 | 1.599 | 583.9 |
| כדור הארץ | 1 | – | – |
| הירח | 0.0748 | 0.0809 | 29.5306 |
| מאדים | 1.881 | 2.135 | 780.0 |
| וסטה | 3.629 | 1.380 | 504.0 |
| קרס | 4.600 | 1.278 | 466.7 |
| צדק | 11.87 | 1.092 | 398.9 |
| שבתאי | 29.45 | 1.035 | 378.1 |
| אורנוס | 84.07 | 1.012 | 369.7 |
| נפטון | 164.9 | 1.006 | 367.5 |
| פלוטו | 248.1 | 1.004 | 366.7 |
| אריס | 557 | 1.002 | 365.9 |
| סדנה | 12,050 | 1.00001 | 365.1 |

משך ההקפה הסינודי של מאדים הוא כשנתיים וחודשיים, משמעות הדבר היא שמדי שנתיים וחודשיים מאדים יראה לצופה מכדור הארץ באותו מצב בשמיים. לדוגמה מאדים הגיע לקרבתו המרבית לכדור הארץ (כאשר מאדים נמצא בניגוד כלומר באלונגציה של 180 מעלות מן השמש) באוגוסט 2003 ולאחר מכן שוב באוקטובר 2005, דצמבר 2007 וכן הלאה. זמן ההקפה הסינודי חשוב גם לצורך חישוב מסלולי הגעה לכוכבי לכת נוספים דוגמת מסלול הוהמן.
גלי כבידה

תורת היחסות הכללית חזתה את קיומם של גלים במרחב־זמן שנוצרים כתוצאה מתאוצה של מסות, בעוד שגלי הכבידה לא נצפו באופן ישיר נמצא על ידי מעקב אחר מערכות של כוכבי נייטרונים וננסים לבנים שזמן ההקפה שלהם סביב מרכז המסה המשותף התקצר לאורך מספר שנים. הסברה המקובלת בעניין היא כי במערכות אלו מתקיים איבוד אנרגיה לגלי כבידה שגורם למרחק בין העצמים לקטון ולכן לזמן ההקפה שלהם להתקצר, תהליך זה צפוי להסתיים בהתנגשות שני הגופים.
לקריאה נוספת

יגאל בת־אל, אסטרונומיה – מדריך להכרת השמים, הוצאת קוסמוס, 1998.
הערות שוליים

↑  Orbiting Stars Flooding Space With Exotic Gravitational Waves, באתר NASA, ‏30 במאי 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4313196-7
ואלנסיין

| --- | --- |
סמל ואלנסייןסמל ואלנסיין
חזית בניין העירייה
חזית בניין העירייה
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  או-דה-פראנס או-דה-פראנס
 מחוז:  נור
 ראש העיר:  דומיניק ריקווט
 תאריך ייסוד:  המאה השלישית לפני הספירה
 שטח:  13.84 קמ"ר
 גובה:  42 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  42,991 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  2,983 נפש לקמ"ר (1999)
 קואורדינטות:  50°21′29″N 3°31′24″E﻿ / ﻿50.358056°N 3.523333°E﻿ / 50.358056; 3.523333
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.ville-valenciennes.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי ואלנסיין(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי ואלנסיין(למפת או-דה-פראנס רגילה) ליל אראס קאלה דנקרק אמיין בווה לאן סן-קנטן גראנד אסט  איל-דה-פראנס נורמנדי תע. למ.  בלגיהואלנסיין(למפת או-דה-פראנס מוגדלת) ליל אראס קאלה דנקרק אמיין בווה לאן סן-קנטן גראנד אסט  איל-דה-פראנס נורמנדי תעלת למאנש  בלגיהואלנסיין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וָאלֶנְסְיֶין (בצרפתית: Valenciennes), עיר תעשייתית במחוז נור שבחבל או-דה-פראנס בצרפת.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2006 מנתה העיר 43,198 תושבים. שטח העיר 13.84 קמ"ר. צפיפות: 2,983 תושבים לקמ"ר. בשנת 1975 החלה ירידה במספר תושביה, אך מ-1990 מספר התושבים נמצא בתהליך עליה הן בעיר והן באחדים מפרווריה. בשנת 1999 התגוררו בשטח היישוב העירוני כולל הפרוורים 399,677 תושבים (מקום 14 בגודלו בצרפת).
גאוגרפיה

העיר ממוקמת על הנהר סכלדה (צרפתית: Escaut), כמאתים ק"מ מצפון לפריז וכמאה ק"מ מדרום לבריסל.
היסטוריה

ואלנסיין מופיעה לראשונה במסמכים רשמיים של קלוביס השני מלך הפרנקים משנת 693. בחוזה ורדן (843 ) נכללה העיר בממלכת לותארינגיה, בין ממלכות פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית. בשנת 881  פלשו הנורמנים לדוכסות אֵיְנו, שוואלנסיין הייתה חלק ממנה. ב-1008 סבלה העיר מרעב ותושביה נדבקו במגפת דבר. ב-1345 הפכה לנחלת בית בוואריה, ששלט גם בהולנד ובזילנד. ב-1433, עברה העיר לחסותו של פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה באמצעות קשרי נישואים, והפכה לחלק מנחלותיו בארצות השפלה הבורגונדיות. ב-1477, לאחר מות שארל הראשון דוכס בורגונדיה, הפכה ואלנסיין עם כל ארצות השפלה הדרומיות לנחלת בית הבסבורג מאוסטריה. בשנת 1556, אחרי שקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התפטר, עברה ואלנסיין, כחלק של ארצות השפלה, לשלטון בנו, פליפה השני מלך ספרד. ב-1677, צבאו של לואי הארבעה עשר כבש את העיר והיא הפכה לחלק של צרפת בהתאם להסכם ניימכן (1678). ביולי 1793 נכבשה העיר ונחרבה על ידי כוחות אנגלו-אוסטריים, אך שוחררה על ידי צבא המהפכה הצרפתי באוגוסט 1794. במלחמת העולם הראשונה נפלה העיר בידי הגרמנים ב-1914, ושוחררה על ידי חיילים בריטיים וקנדיים ב-1918. ב-10 במאי 1940 הופצצה העיר על ידי הגרמנים, ופרצה דליקת ענק שהחריבה את מרכז העיר. ואלנסיין שוחררה ב-2 בספטמבר 1944 על ידי צבא ארצות הברית.
כלכלה

כבר במאה ה-15 התפרסמה ואלנסיין כמרכז תעשיית בדי תחרים שיוצרו מחוטי פשתן. גם כיום קיימת בעיר תעשיית טקסטיל מפותחת. ב-1718 נתגלו מרבצי פחם בסביבות העיר וב-1734 הוקמה חברה לכריית פחם. כיום מתבססת העיר על תעשיית מכוניות, בתי זיקוק ותעשיות מטלורגיה, אלקטרוניקה, צבעים ותרופות.
בעיר ממוקמת קבוצת כדורגל מהליגה העליונה הצרפתית - ואלנסיין.
ערים תאומות

רוסיה מוסקבה, רוסיה
פולין גליביצה, פולין
הונגריה מישקולץ, הונגריה
איטליה אגריג'נטו, איטליה
הונגריה אובודה, הונגריה
הונגריה שלגוטריאן, הונגריה
גרמניה דירן, גרמניה
התרשלות

עוולת הרשלנות היא אחת העוולות המרכזיות ביותר בדיני הנזיקין, והיא נדונה בפסיקה יותר מכל עוולה אחרת. העוולה מבוססת על הרעיון לפיו הגורם לחברו נזק תוך שהוא מתנהג באופן בלתי סביר צריך לפצותו בגין נזקיו.
העוולה מורכבת מורפולוגית משלושה יסודות: היסוד הראשון הוא יסוד ההתרשלות ובמסגרתו בוחן בית המשפט האם התנהגותו של המזיק חרגה מסטנדרט של התנהגות סבירה באותן נסיבות בהן פעל. בהמשך, במסגרת יסוד חובת הזהירות נקבע האם יעיל וראוי לחייב את המזיק שהתרשל לפצות את הניזוק, לאור היחסים בין הצדדים וההקשר בו אירעו הדברים. לבסוף, במסגרת יסוד הקשר הסיבתי, נבדק האם התרשלות המזיק היא היא שגרמה לנזק.
המודל שתואר לעיל, המונה שלושה יסודות, הוא המודל המקובל לעוולת הרשלנות בעולם האקדמי ובארצות המשפט המקובל, אולם בפסיקה בישראל השתרש השימוש במודל מרובע. המודל המרובע כולל גם הוא את יסודות ההתרשלות והקשר הסיבתי, אך הוא מפצל את יסוד חובת הזהירות לחובת זהירות מושגית וחובת זהירות קונקרטית. במסגרת הדיון בחובת הזהירות המושגית נקבע האם באופן עקרוני, בין שני סוגי האנשים הרלוונטיים, חלה חובת זהירות, ובמסגרת חובת הזהירות הקונקרטית נקבע האם במקרה הספציפי שבו מדובר חלה חובת זהירות. פיצול זה של חובת הזהירות, אשר יצר את 'המודל המרובע', יוצר השלכות על ניתוח יסוד ההתרשלות בפסיקה הישראלית.
יסוד ההתרשלות

במסגרת יסוד ההתרשלות בוחן בית המשפט האם התנהגות המזיק חרגה מסטנדרט של התנהגות סבירה בכך שיצרה סיכון בלתי סביר לסובבים אותו. הואיל ועוולת הרשלנות היא 'עוולת מסגרת', אשר נועדה לחול על אינספור סיטואציות וסוגי התנהגות, על התנהגות המזיק להבחן במסגרת יסוד ההתרשלות באופן גמיש ולא נוקשה. הדין אינו יכול לקבוע כללי התנהגות קשיחים אשר כל חריגה מהם תיחשב להתרשלות, ולפיכך נקבע סטנדרט אבסטרקטי של התנהגות 'האדם הסביר' באותן נסיבות שבהן פעל המזיק. על בית המשפט מוטל לצקת תוכן ממשי לסטנדרט זה בהתאם לנתוני כל מקרה, ולקבוע האם התנהגות הנאשם חורגת ממנו.
בבחינת סבירותה של התנהגות, נלקחים בחשבון הערך החברתי שלה והשלכותיה על כל מי שמצוי בתחום השפעתה. בסופו של דבר, ההחלטה בשאלת הסבירות מבטאת איזון בין אינטרסים ושיקולים מתחרים, והיא מבוססת על שיקולי מדיניות. במסגרת זו יכול בית המשפט לפעול בהסתמך על אמות מידה קבועות יחסית או להתנגד לאמות מידה כאלה. בנוסף יכול בית המשפט להתמקד בשיקולי רווחה תועלתיים או בשיקולי עשיית צדק בין המזיק לניזוק.