זאב שטרנהל
מחקריו > מסורת האנטי-נאורות: מהמאה ה-18 עד למלחמה הקרה

הספר התפרסם בצרפתית בשתי מהדורות בשנת 2006, ותורגם לאנגלית, לאיטלקית וליוונית. התזה הבסיסית של הספר היא שהאנטי-נאורות התפתחה החל במאה ה-18 כביקורת הנאורות הרציונליסטית והאוניברסליסטית, לא לאנטי-מודרניות אלא למודרניות אחרת. במילים אחרות, ישנה מודרניות נאורה, נושאת ערכים אוניברסליים, מודרניות של זכויות אדם וקדימות היחיד לחברה, וישנה מודרניות אחרת, אנטי-רציונליסטית, קומוניטאריאנית ולאומנית. זו התפתחה מהמחצית השנייה של המאה ה-18 לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20, והיא מבוססת על קדימות החברה ליחיד ועל פולחן ההיסטוריה. כך חתרה האנטי-נאורות תחת יסודות הליברליזם והדמוקרטיה והניחה את היסודות ללאומיות הרדיקלית של מעבר המאות ה-19 וה-20.
המושג נאורות נוצר במאה ה-18 על ידי בני הדור עצמם והוא משמש בשתי הוראות: הוא מאפיין את התקופה, ובאותה עת הוא בבחינת תבנית המשמשת כביטוי לשינויים המפליגים בתפישת האדם והחברה שמציינים יותר מכל את הזמן ההוא: הגילוי המופלא שבני אדם הם יצורים בעלי זכויות, ולזכויות אלו קוראים זכויות טבעיות, על מנת לומר שאלו שייכות להם מטבע בריאתם. את תפישת האוטונומיה של היחיד חייב העולם המודרני למהפכה המדעית של המאה ה-17, ואילו את יישומה במונחים של קדימות היחיד ביחס לחברה ולמדינה חייבים אנו לפילוסופיה האנגלית של שלהי אותה מאה. תומאס הובס היה החלוץ הגדול, המהפכן האמיתי. על היסודות האינדיבידואליסטיים והתועלתניים שיצק הובס – האדם כיצור אוטונומי, מעין אטום הנע במרחב, הפועל לפי שיקולים של תועלת ונזק – גיבש ג'ון לוק את תפישת החברה והמדינה של הנאורות: האדם הוא החומר והיוצר של הסדר החברתי. החברה היא מעשה ידיו, תוצאה של החלטה רציונלית וולונטרית ותכליתה היחידה היא לשרת את האינטרסים של יוצריה. אינטרסים אלה כוללים מרחב של חירות גדול ככל האפשר ויכולתו של האדם להיות אדון לעצמו. לוק מציג לא רק את העקרונות אלא את הדרך למימושם: אחרי מונטסקיה, שהעניק את הרעיון שכוח אפשר לבלום רק באמצעות כוח, הוא בונה שיטה המבוססת על שלוש רשויות המחלקות ביניהן את הכוח השלטוני, ועל הכרעת רוב: זהו המודל הבסיסי של דמוקרטיה פרלמנטרית. על עבודתם של לוק ומונטסקיה מבוסס מבנה הממשל האמריקאי כפי שעוצב בארצות הברית בסוף המאה ה-18, ערב המהפכה הצרפתית.
על מנת לומר כי אינטרס היחיד הוא תכלית קיומן היחידה של החברה ושל המדינה, השקיעו הובס, לוק, ואחריהם רוסו, בלי לדבר על כל הווריאציות האחרות של אסכולת משפט הטבע, מאמצים אדירים בתיאור הנסיבות שהביאו את בני אדם לצאת ממצב הטבע. הם ידעו כי הדברים מעולם לא התרחשו בצורה כזאת, כי מעולם לא היה קיים מצב טבע, אך פיקציה לוגית זו הייתה נחוצה על מנת לטעת בשיח הפילוסופי והפוליטי את התפישה שביסוד החברה מצויה טובת היחיד והיחיד הזה הוא בעל זכויות השייכות לו מעצם מהותו, הן טבועות בעצם אנושיותו ולכן החברה אינה יכולה ליטול אותן ממנו. לזכויות אלה קראו זכויות טבעיות עד שנכנס לשימוש בסוף המאה ה-18 המושג המודרני של זכויות האדם. שְלוש המהפכות של סוף המאה ה-17 והמאה ה-18, האנגלית ("המהפכה המהוללת"), האמריקאית והצרפתית, היו מהפכות של זכויות האדם, וזכויות האדם הן העיקרון המארגן של הדמוקרטיה. הפילוסופיה שמאחוריהן הייתה אותה פילוסופיה: התפישה לפיה האדם מטבעו, בכל זמן ובכל מקום, מעצם מהותו הוא יצור תבוני ולכן גם ייצור חופשי ושווה לכל בני אדם אחרים.
זו הייתה קפיצה נחשונית ומסיבה זו, אחרי אתונה במאה ה-5 לפני הספירה, המאה ה-18 הייתה התקופה הגדולה של הפוליטיקה. מעולם לפני כן לא נמתחה ביקורת גורפת כל כך על המציאות ומעולם עד אז לא דובר כל כך הרבה על העולם כפי שהוא צריך להיות, על החברה כפי שראוי שתהיה כמו בתקופה ההיא. הוגי הדעות של הנאורות חשבו שרק הפוליטיקה יכולה לשנות את החיים, ולכן הפוליטיקה הייתה לעניינו של כל אחד ומכאן המסקנה שלכל אחד הזכות ליטול חלק בפוליטיקה. רוסו חשב שהחירות הפוליטית היא בסיס לכל החירויות האחרות והאדם יכבוש את החירות בכוח תבונתו.
אם המושג נאורות שייך לזמנו, המושג אנטי-נאורות הומצא על ידי ניטשה. ניטשה השתמש במושג Gegen-Aufklärung בהקשר של הדיון שלו בווגנר ובשופנהאואר וזה לא מקרה שהמושג הופיע בזמן שהמגמות האנטי–רציונליסטיות והאנטי–אוניברסליסטיות ירדו מרמת הדיונים המופשטים והחלו מעצבות לא רק את החיים האינטלקטואלים, אלא, לאחר שמצאו את דרכן לשיח הציבורי, לעיתונות ולספרות העממית, החלו מגמות אלה מזינות גם את החיים הפוליטיים. ניטשה שהיה רחוק מאוד מלהיות חסיד הנאורות, הבין שעל מנת לתת ביטוי להתפתחות האינטלקטואלית של סוף המאה ה-19 דרוש כלי אנליטי חדש. באנגלית המושג Counter-Enlightenment הופיע רק ב-1962, אצל פרופסור אמריקאי לפילוסופיה, ויליאם בארט. בארט, עורך כתב העת השמאלי פרטיזן רוויו נחשב למי שהביא את האקזיסטנציאליזם לאמריקה והוא יצר את המושג בספר שמוקדש לאקזיסטנציאליזם. רק כ-15 שנה מאוחר יותר אומץ המושג על ידי ישעיה ברלין, גאון ביישום ובפופולריזציה של רעיונות, והופץ בעולם דובר אנגלית.
תרבות הנאורות מבוססת על המשותף לבני אדם, על מהותם כיצורים תבוניים ומתוך כך באופן בסיסי שווים זה לזה. השוני – תרבות, צבע, דת, לאום – נחשב למשני, מקרי ואף טריוויאלי. הגוף, הצבע, וכל סימני ההיכר החיצוניים האחרים אינם משקפים שום שוני נפשי או פסיכולוגי, הם אינם יכולים להעיד על אופי שונה. כמו הנאורות, גם האנטי-נאורות היא תבנית אינטלקטואלית והיא בנויה על כל מה שמפריד בין בני אדם ומה שמפריד זה מה שמכריע כי זה מה שעושה בני אדם: היסטוריה, מסורת, תרבות, לשון, מוצא אתני. מול זכויות האדם העמיד אדמונד ברק את הזכויות ההיסטוריות: זכויות האדם, לא היו בעיניו אלא המצאה מופשטת וחסרת שחר של הפילוסופים של הנאורות. במקומן העמיד ברק את זכויות האנגלי, או במילים אחרות, את זכויותיו של אדם קונקרטי, נתון בקונטקסט היסטורי ותרבותי יחיד במינו.
כאן אנחנו בלב הבעיה: זכויות האדם הן זכויות אוניברסליות, הן מבטאות את אחדות המין האנושי, ואילו זכויות היסטוריות הן מעצם הגדרה ייחודיות ושונות, והן ביטוי לפירוקו של המין האנושי. מהפירוק אפשר להימנע על ידי ייחוס המשקל הנכון לכל אחד מהגורמים המרכיבים את זהותנו.
אך לא רק בשוויון זכויות מדובר כאן אלא בעצם מעמדו של האדם בעולם. בעיני אנשי הנאורות האדם הצטייר כענק: לא היה גבול ליכולתו של היצור התבוני להשתחרר מכבלי האי-רציונלי ולעצב את עולמו בכוחות עצמו. לעומת זאת הוגי הדעות של האנטי-נאורות הכריזו על אפסות היחיד: נמלים הזוחלות על הגלגל הגדול של הגורל, צללים החולפים על פני כדור הארץ, זבובים של קיץ אחד. מכאן שלילת התבונה כמכשיר בעיצוב חייהם של בני אדם. בעיניהם, התבונה היא גורם מפרק: זוהי נקודת מפתח במערכה נגד הנאורות עד לעצם היום הזה. לפי גישה זו, כפי שצמחה בגרמניה, בצרפת ובאנגליה, אך גם באיטליה, כל אסונות המודרניות גלומים בפירוק ההרמוניה החברתית שהאידיאל שלה הם ימי הביניים: הרמוניה שהתפרקה ברנסאנס בשביל הלאומנים הגרמנים, ברפורמציה בשביל הקתולים הצרפתים של המאה ה-19 וה-20. אלה וגם אלה התבוננו בערגה על התקופה שבה היחיד, שבחייו האמוציונליים שלטה הדת, לא היה אלא בורג במכונה הגדולה, המורכבת והמסובכת, החברה, שאת תכלית קיומה הוא לא חקר וגם לא היה צריך להבין. מתחילת חייו ועד מותו, בכל מימד של חייו, האדם נשלט על ידי החברה וכך מילא את תפקידו בקיום האנושות ובהתפתחות הציוויליזציה. האסון נולד כאשר הבורג החל לתבוע לעצמו זכויות, את זכויות האדם, ובפעם הראשונה תבע לעצמו גם את הזכות לאושר וגם את הזכות לשוויון: כאשר האדם ביקש לעמוד ברשות עצמו, ראה את עצמו כתכלית הקיום החברתי, העמיד את עצמו במרכז העולם וקרא תיגר על הסדר הטבעי, אזי התרחש האסון הגדול ביותר בתולדות התרבות: בלשונם של דה מיסטר ותומאס קרלייל, כף הטייחים חשבה את עצמה למהנדס.
לכן, על מנת להציל את הציוויליזציה מניוון ולהחזיר את ההרמוניה והאחדות האבודות, חייבים להעמיד את היחיד במקום הצנוע שהועיד לו הסדר הטבעי או הסדר האלוהי. במילים אחרות, מאדמונד ברק במחצית השנייה של המאה ה-18 ועד להיסטוריון הגרמני החשוב ביותר במאה ה-20, פרידריך מיינקה, התכלית היא לטפח את קדימות החברה: מכאן קדימות ההשתייכות לקהילה התרבותית, ההיסטורית, הלשונית, האתנית, מכאן הצורך בטיפוח המסורת, המנהגים, הדעות הקדומות ("Prejudices"). ומָהֵן דעות קדומות: אצל רובנו, נוהגים לייחס קונוטציה שלילית לדעה הקדומה, אך במחשבת האנטי-נאורות הדעה הקדומה היא הדבק החברתי, היא שמונעת את התפרקות הגוף החברתי לאטומים, היא בחשבון האחרון הערובה לכך שהציוויליזציה תמשיך לטוות את חוטיה. הירחון Lire, המוקדש לספרים הגדיר את מסורת האנטי-נאורות במונחים של "ספר שהוא מאורע".