stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוח
מערכות ותהליכים במוח האדם > רגש

מחקרים רבים מצאו קשר בין אזורים ותהליכים שונים במוח לבין תגובות רגשיות שונות. בעבר היה נהוג להתייחס לאזורים במוח העוסקים ברגש בתור המערכת הלימבית, אם כי ההגדרה של מערכת זו השתנתה מאוד לאורך השנים. כיום מקובל יותר לזהות את המעגלים העצביים הספציפיים שמעורבים בהיבטים שונים של יצירה, זיהוי והבעה של רגשות.
סוגים שונים של רגשות פועלים במסלולים עצביים נפרדים במוח:
המבנה הבולט ביותר במוח שמזוהה עם תגובות רגשיות הוא האמיגדלה. הגרעינים באמיגדלה מטפלים בהיבטים שונים של תפיסת והבעת רגש, בדגש על רגשות שליליים כמו פחד וכעס. האמיגדלה מגיבה לגירויים שנתפסים כשליליים ומנהלת את התגובה ההתנהגותית אליהם. כמו כן, זהו האזור שאחראי על קידוד זכרונות והתניות שהם בעלי מימד רגשי.
תחושות של הנאה קשורות פעמים רבות לפעולתה של מערכת החיזוק. בתגובה לגירויים שמזוהים על ידי המוח כחיוביים, מופרש דופמין לתוך גרעין האקומבנס. דבר זה יוצר תחושה של עונג ומגדיל את המוטיבציה לחזרה על ההתנהגות שהובילה להפעלת המערכת.
קיים קשר בין רגשות רומנטיים של אהבה לבין הפרשתם של הורמונים ומוליכים עצביים מסוימים במוח. מלבד ההורמונים הקשורים ישירות לפעילותה של מערכת הרבייה (כמו טסטוסטרון ואסטרוגן), משיכה מינית מערבת מוליכים עצביים שונים, בין השאר במערכת החיזוק, וכן כימיקלים הנקראים פרומונים. הפרשת ההורמונים אוקסיטוצין ווזופרסין, שמשפיעים על תפקוד של סינפסות במוח, מעורבת ביצירתם של קשרים מונוגמיים ארוכי טווח ורגשות אהבה והיקשרות בין בני זוג.
הפעלה חזקה של מערכות הרגש גוררת במקרים רבים הפעלה של מערכת העצבים הסימפתטית, דבר המתבטא בין השאר בעלייה בקצב הלב ולחץ הדם.
הפעילות של חלקים מסוימים באזור הקדם־מצחי חשובה לוויסות ומיתון של התגובות הרגשיות, ולמניעת תגובות מוגזמות למשל אגרסיביות יתר או חרדה בלתי פוסקת. המוליך העצבי סרוטונין ממלא תפקיד מרכזי בתהליכים של ויסות הרגש ומצב הרוח.
זיהוי ויצירה של הבעות פנים הם גורם משמעותי במערכות הרגש באדם. זיהוי הרגשות מערב לעיתים את אותם המבנים שמופעלים בעת הבעת הרגש (האמיגדלה, למשל, מזהה הבעות פנים של פחד). כמו כן, הבנת רגשות האחר נקשרה לפעילות של נוירוני מראה במוח. כאשר אנו רואים הבעת פנים של אדם אחר, נוירוני המראה מייצגים את הפעולה של יצירת הבעת הפנים הזו במוחנו שלנו, ואחת ההשערות היא שבכך אנו חשים אמפתיה ו"מבינים" כיצד אחרים מרגישים. יצירת הבעות הפנים מתבצעת בשני מסלולים עצביים נפרדים. במסלול אחד, תחושה אמיתית של רגש גורמת באופן בלתי רצוני להיווצרות הבעת הפנים המתאימה, ובמסלול שני האדם יוצר באופן רצוני הבעות פנים "מזויפות".
מחקרי דימות מוחי מראים כי מנגנוני הזיהוי של המאפיין הרגשי בהבעות פנים או בטון הדיבור נוטים להיות דומיננטיים להמיספרה הימנית של המוח, וזהו ככל הנראה המצב גם בהקשר להבעת רגשות.
מערכות ותהליכים במוח האדם > שפה

העיסוק בשפה במוח אינו מוגבל לאזור אחד – רוב החשיבה המודעת מערבת תהליכי קידוד מילוליים. עם זאת, ישנם אזורים המרכזים את התהליכים הקשורים בעיבוד והפקה של שפה, כמו הבנת כללי הדקדוק.
אצל מרבית בני האדם (אך לא כולם) קיימת דומיננטיות של ההמיספרה השמאלית בפונקציות הקשורות לשפה. זוהו שני אזורים ספציפיים בקליפת המוח אשר ממלאים תפקידים בתחום זה – אזור ברוקה, הממוקם באונה המצחית, מטפל בעיקר בהפקה של דיבור, ואזור ורניקה באונה הרקתית אחראי על הבנה של שפה מדוברת וכתובה.
מערכות ותהליכים במוח האדם > עוררות ושינה

הפעילות במוח נעה בין רמות שונות של עוררות, המכתיבות את רמת הפעילות במוח ואת תשומת הלב לגירויים חיצוניים. עוררות מוגברת נקבעת על ידי מספר מוליכים עצביים המופרשים מגרעינים שונים של תאי עצב, בין השאר בתצורה הרשתית של גזע המוח ובהיפותלמוס. קבוצה אחרת של תאי עצב, הממוקמת גם היא בהיפותלמוס, מקדמת הפחתה של העוררות והפעילות במוח וכניסה למצב של שינה. שתי המערכות מתנגדות בפעילותן זו לזו ואינן יכולות לפעול במקביל, והמעבר ביניהן גורר מעבר בין מצבי ערות לבין מצב של שינה. מנגנון זה מווסת גם על ידי הגרעין העל־תצלובתי בהיפותלמוס, שמנהל את השעון הביולוגי של הגוף.
השינה מורכבת ממספר שלבים. נהוג לאפיין את מצבי העירות והשינה בעזרת הדפוסים שנמדדים על ידי מכשיר אלקטרואנצפלוגרם (EEG), המכונים "גלי מוח". דפוסים אלה משקפים מאפיינים כלליים של הפעילות החשמלית במוח. בעוד ערנות גבוהה מתאפיינת בהיעדר סינכרון בין רשתות תאי העצב, בשינה עמוקה הם פועלים בצורה סדירה ומתואמת יותר. לעומת זאת, בשנת רע"מ (REM), הנשלטת על ידי הפונס, הפעילות המוחית דומה יותר לזו שמתקיימת בזמן ערות. זהו השלב בשינה שבו נחווים חלומות, ובמהלכו ישנה הפעלה של קליפת המוח באזורים האחראים על קלט חושי, פעילות מוטורית ושפה. בשלב זה של השינה שרירי השלד משותקים ומונעים מהאדם להוציא לפועל את החוויות מהחלום.
שינויים במוח במהלך החיים

המוח עובר שינויים במהלך החיים, אשר מושפעים לא רק מתהליכי התפתחות קבועים מראש ומגורמים גנטיים אלא גם מהסביבה והחוויות של כל אדם ואדם.
הניסיון תורם להתפתחות המוח.
הקישוריות בין תאי העצב, שעליה מתבססת כל פעולת המוח, היא מאוד דינמית הודות לפלסטיות של מערכת העצבים. באופן זה תהליכים של למידה גורמים לסינפסות ספציפיות במוח להתחזק או להיחלש. בנוסף, נוצרות כל הזמן סינפסות חדשות או נהרסות אחרות. השינוי בקישורים בין תאי העצב ובעוצמתם משפיע על פעילותן של רשתות עצביות ובהתאם משנה גם את התגובה לגירויים ואת ההתנהגות.
השינויים המשמעותיים ביותר מתרחשים בחודשי החיים הראשונים לאחר הלידה. בעוד שבזמן הלידה גודל המוח האנושי הוא כ־25%–30% מגודלו של מוח בוגר, בגיל שנתיים מתקרב הגודל ל־80%. בשלבים הראשונים של ההתפתחות המוח מסתעף בצורה ניכרת ונוצרות טריליוני סינפסות חדשות. לאורך הילדות וההתבגרות פוחת מספרם של תאי העצב ושל הסינפסות בצורה ניכרת, ובסוף גיל ההתבגרות מתגבש ומתייצב מבנה הקישורים של מוח בוגר. גם לאחר גיל ההתבגרות, ממשיכים למידה והשפעות סביבתיות לעצב את המוח ואת הקישורים בתוכו, אך לרוב בצורה מתונה יותר. תמותת תאי העצב ממשיכה אף היא: אצל אדם בוגר מתים כ־85,000 תאי עצב מדי יום.
אחד התהליכים החשובים בהתפתחות המוח הצעיר הוא יצירת מעטה המיאלין סביב האקסונים של תאי העצב. מעטה זה מגביר את הבידוד החשמלי של האקסונים, ובכך מאפשר להם להוליך דחפים עצביים במהירות רבה יותר.
בניגוד ליתר התאים בגוף, תאי העצב במוח אינם עוברים חלוקה תאית. משמעות הדבר היא שבמוח כמעט שלא נוצרים תאי עצב חדשים במהלך החיים. במשך שנים רווחה הדעה שמצב זה הוא אבסולוטי, וכי כל תאי העצב במוחו של אדם נמצאים שם מאז לידתו. בסוף המאה ה־20 התגלה כי תפיסה זו אינה נכונה, וכי באזורים מסוימים במוח מתקיים תהליך של נוירוגנזה, שבו נוצרים תאי עצב חדשים מתוך תאי גזע. משמעותו וחשיבותו של תהליך הנוירוגנזה טרם הובררו לחלוטין.
מודעות והמוח

עדויות רבות מראות כי מודעות אינה מאפיין כללי של פעולת מוח האדם. אמנם תהליכים של חשיבה וקבלת החלטות מודעת הם חלק מהותי מההוויה האנושית, אך רבים ממנגנוני הפעולה של המוח כלל אינם מערבים חשיבה מודעת של האדם.
דוגמה אחת לכך היא התופעה של ראייה עיוורת. תופעה זו נצפתה בקרב אנשים שהתעוורו עקב פגיעה בקליפת הראייה הראשונית שבאונה העורפית. אף על פי שהם מדווחים כי אינם רואים דבר, ניסויים הראו כי נבדקים בעלי ראייה עיוורת מסוגלים לבצע פעולות מסוימות המצריכות ראייה, כמו להבחין בכיוון התנועה של גירויים חזותיים או להבחין בין גירויים שונים המוצגים להם. אחד ההסברים לתופעה הוא שבנוסף למסלול הראייה שמגיע לקליפת הראייה שנפגעה, קיים מסלול "פרימיטיבי" יותר שעובר דרך גזע המוח (אשר לא ניזוק). פעילותו של מסלול זה מאפשרת לאדם "לראות" ולהגיב בהתאם, אך כיוון שאזורים אלה אינם מערבים חשיבה מודעת, האדם מדווח שלא ראה דבר וכלל אינו יודע להסביר את תגובותיו המדויקות לגירויים.
על הקשר בין מודעות ותפקודן של שתי ההמיספרות במוח ניתן ללמוד מאנשים בעלי מוח חצוי – חולי אפילפסיה קשים שעברו פרוצדורה של הסרת כפיס המוח על מנת למנוע התקפים אפילפטיים. בעקבות הניתוח, ההמיספרה הימנית והשמאלית מנותקות כמעט לחלוטין אחת מהשנייה ובקושי יכולות להעביר מסרים ביניהן. אף על פי שהניתוק אינו גורם לרוב לפגיעה קשה בתפקוד היום-יומי, השפעותיו מלמדות על הקשר בין ההמיספרות ותפקידן במודעות:
כיוון שההתמחות לשפה מתרכזת לרוב בהמיספרה השמאלית, חולים אלו מתכחשים מילולית למידע שנקלט רק בידי ההמיספרה הימנית (למשל, גירוי שהוצג בצד השמאלי של שדה הראייה). החולים מסוגלים להגיב לאותו גירוי בעזרת תפקודים שנשלטים בידי ההמיספרה הימנית, למשל על ידי הצבעה באמצעות יד שמאל, אך אינם יודעים להסביר את התגובה הזו בעל פה. פעמים רבות, ההמיספרה השמאלית "ממציאה" הסבר שגוי להתנהגות, שלמעשה נבעה מגירויים שהגיעו רק לידיעתה של ההמיספרה השנייה.
במקרים מסוימים, בעלי מוח חצוי אפילו מדווחים על תסמונת הגף הזרה – הם מתארים מקרים שבהם יד שמאל פועלת בניגוד לרצונם וסותרת את פעולתה הרצונית של יד ימין (לדוגמה, כאשר יד אחת מדליקה סיגריה והשנייה בוחרת לכבות אותה).
הבעיה הפסיכופיזית

המוח הוא המקום שבו שזורים הפיזי והנפשי זה בזה. על טבעו החידתי של שילוב זה יכולות להעיד, בין השאר, העובדות הבאות:
התהליכים הנפשיים הם פרטיים לחלוטין. איש אינו יכול לחוש בהם, מלבד האדם החווה אותם.
הצורה הפיזית של המוח אינה זהה במובן כלשהו למהות שהיא יוצרת. לעת עתה גם לא נמצא קשר של אחת לאחת בין כמות ההורמונים והנוזלים הכימיים המעורבים בפעילות מוחית לבין עוצמת החוויה הפנימית הנגרמת על ידיהם.
ההנחה שיש קשר דטרמינסטי בין הפיזי לבין הנפשי מעוררת שאלות קשות על משמעות המוסריות ועל בחירה חופשית.
מחלות מוח

בשבץ מוחי נהרסים תאי מוח, עקב אי אספקת דם אליהם בעקבות חסימה (קריש דם) או קרע בכלי דם. השבץ המוחי הוא גורם המוות השני בעולם, לאחר מחלות לב. גורמי הסיכון שלו הם יתר לחץ דם, רמת שומנים גבוהה בדם, עישון וסוכרת.
דלקת קרום המוח היא מחלה דלקתית שבה נפגעים הקרומים הרכים של המוח. ההתנפחות הדלקתית גורמת ללחץ תוך־גולגולתי ולקושי באספקת חמצן למוח, ובשל כך המחלה עלולה לחולל נזק בלתי הפיך ומהווה לעיתים סכנת חיים.
מחלת אלצהיימר היא מחלה ניוונית שפוגעת בתפקוד המוח. במחלה זו נהרסים מספר רב של תאי עצב במוח, וכתוצאה מכך המוח נפגע באופן שהאדם איננו יכול להשתקם ממנו. סימנים של המחלה הם אובדן זיכרון, ירידה ביכולת השיפוט, אי יכולת לזהות אנשים מוכרים, בלבול ועוד.
אפילפסיה היא מחלה המתאפיינת בהתקפים של פעילות חריגה במוח. התקפים אלו מתבטאים בדרכים שונות, בהן פרכוסים, אובדן הכרה ועוד.
מחלת פרקינסון היא מחלה ניוונית הגורמת להפרעות נוירולוגיות רבות. הבולט שבהם הוא רעד גופני שאינו בר שליטה. המחלה קשורה לחוסר במוליך העצבי דופמין.
מחלת הנטינגטון היא מחלה תורשתית שבה תאים באזורים שונים במוח מתנוונים. התסמין המרכזי של המחלה הוא ליקוי תנועתי לא רצוני המזכיר ריקוד, והחולים בה סובלים גם מדמנציה ואובדן זיכרון.
ההפרעות הנפשיות או הפסיכיאטריות, כולל סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית של מצב הרוח, דיכאון, הפרעות חרדה, וכפייתיות, מאופיינות בליקויים בדרגות שונות בתפקודים המוחיים העליונים ("נפשיים"), כגון קוגניציה, ויסות הרגשות וההתנהגות. לצד זאת, קיימים גם ליקויים חולפים או קלים – פסיכופתולוגיה של חיי היום יום – כמו תגובות אבל ותגובות נפשיות אחרות, או הפרעות התנהגות ברמה חברתית או מוסרית, שאינן נחשבות להפרעות נפשיות.
תפיסות קדם־מדעיות של המוח

אזכור למילה "מוח" נמצא כבר לפני אלפי שנים בכתב חרטומים.
עם זאת, במשך שנים רבות מתחילת ההיסטוריה האנושית לא היה ידוע על חשיבותו של המוח כאיבר האחראי לתודעה ולחשיבה ולמרכזה הביולוגי של החוויה האנושית. על ידי הוצאת המוח מהגוף בניתוח שאחרי המוות מתגלה ג'ל בגוון ורוד־אפרפר, ולכן אין זה מפתיע שהקדמונים לא הכירו בחשיבותו. לכך תרמה גם העובדה שהמוח אינו רגיש במיוחד לכאב, ועל כן פגיעה קלה בו אינה טראומטית.
נראה כי המצרים הקדמונים לא יחסו למוח חשיבות מיוחדת. בחניטה המצרית הוצא המוח דרך הנחיריים, הורחק מהמת ונזרק כלאחר יד, שלא כאיברים כמו הלב, הקיבה, הכבד והריאות, אותם שמרו הפרעונים לצד המת כדי שיוכל לשוב ולהשתמש בהם לאחר תחיית המתים. מכך ניתן להסיק שהמוח היה איבר מיותר לדעתם. עם זאת, פפירוס משנת 1,700 לפני הספירה מראה כי כבר אז תועדו מקרים שבהם פגיעה בראש שינתה התנהגות.
בתנ"ך מוזכרת פעם אחת המילה מֹחַ (איוב כ"א, כ"ד), אך במובן של מח העצמות, ובשאר התנ"ך רגשות ומחשבות מיוחסים ללב. בדברי חז"ל ניתן למצוא כמה התייחסויות לעניין: במדרש מובאת מחלוקת בין רבי אליעזר לרבי יהושע האם מקום החכמה הוא בראש או בלב, ודעת המדרש נוטה לכך שמקומה בלב. עם זאת, בתלמוד הבבלי מובאים דברי רבי יהודה הנשיא ”כמדומה לי שאין לו מוח בקדקדו.”
גם פילוסופים יוונים מסוימים לא ייחסו למוח תפקיד חשוב. אריסטו סבר שהמוח אינו אלא אזור קירור המצנן את אדי החום הנפלטים מהלב. הוא טען שבמהלך השינה, עולים האדים מן הלב אל המוח, מתקררים, ויורדים חזרה אל הלב. את חוסר חשיבותו של המוח הוא הוכיח בהתבסס על ניסויים בעריפת ראשי תרנגולות אשר המשיכו לפרפר ולא מתו לאלתר. אפלטון, לעומת זאת, טען שהחשיבה מתבצעת במוח, בהתבסס על כך שזהו האיבר הגבוה ביותר בגוף האדם, ולכן הקרוב ביותר לאלים.
בימי הביניים נאסרו ניתוחי מוח בידי הכנסייה. ההתערבות הכירורגית המקובלת באותה עת נעשתה בידי ספרים נודדים שערכו חתך בגולגולת במקרים של מחלת נפש והוציאו ממנה את "אבן השיגעון".
רנה דקארט (1600) היה הראשון שדיבר על חשיבותו הייחודית של המוח. צפייה בפסלים הידראוליים הביאה אותו למסקנה לפיה גוף האדם פועל על ידי "מערכת הידראולית פנימית" בה עוברים נוזלים המשפיעים על התחושות וההתנהגויות של הגוף החי. המוח, לפי דקארט, הוא המווסת של מערכת זו. בנוסף, יצר דקארט דיכוטומיה בין הנפש הלא פיזית לבין המוח הפיזי. מה שחיבר ביניהם, לדעתו, היא בלוטת האיצטרובל.
בשנת 1808 פותחה תורת הפרנולוגיה. על פי התורה הזו, מרכיבי אישיות שונים ממוקמים באזורים ספציפיים שונים במוח. עוד האמינו לפי תורה זו, כי אופי האדם ניתן למדידה על פי בליטות בגולגולת, לכל תכונת אישיות הבליטה שלה. על ידי מיפוי בליטות הגולגולת האמינו שניתן יהיה לגלות את מאפייני האישיות של האדם. תאוריה זו לא שקעה, אלא כעבור מאה שנה, והיוותה בסיס, כביכול מדעי, לתורות גזעניות שונות. הרעיון הבסיסי הגלום בה, שיש קשר בין אזורים ספציפיים במוח לבין פעילויות מסוימות, מקובל עד היום, אך בווריאציה שונה. על פי הידע המודרני, אין מיקום ספציפי לתכונה אישיותית מסוימת, אלא לכל מאפיין פסיכולוגי (למידה, ראייה וכו') יש רשת של אזורים במוח המממשים אותו.
כמו כן, בין המוח לגולגולת אין מגע ישיר כלל, ולכן לא ניתן לומר דבר על המוח בהתבסס על גודל או צורת הגולגולת.
חקר המוח

בימי הביניים החלו לחקור את המוח לאור שינויים בהתנהגות של אנשים שסבלו מפגיעות ראש. בתחילת המאה ה־19 החלו לקשר לפגיעות ראש גם את מחלות הנפש.
בתקופה המודרנית חקר התהליכים המתרחשים במוח מקיף תחומי ידע רבים, ומשלב בתוכו חוקרים מאסכולות שונות, כמו ביולוגיה, פסיכולוגיה ואף מדעי המחשב ובלשנות. תחומי המחקר השונים מקובצים תחת הכותרת מדעי המוח או מדעי העצב, ועוסקים בכל ההיבטים של מערכת העצבים בבעלי חיים.
בתחום זה קיימות שיטות מחקר ייחודיות, המסתכלות על המבנה והתפקוד של המוח ומערכת העצבים.
שיטות ביולוגיות של איתור וצביעה מאפשרות למקם היכן מרוכזים תאים וחומרים מסוגים שונים בתוך מערכת העצבים, ובכך ללמוד על התהליכים הביולוגיים המתרחשים באותם אזורים. כמו כן, הן מאפשרות למפות את הקישוריות בין תאי עצב ואת מסלולי ההולכה העצבית.
מכשירי רישום שונים משמשים למדידת הפעילות העצבית בזמן אמת, בעת ביצוע פעולות קוגניטיביות, רגשיות ומוטוריות. דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI) הוא כלי המחקר המוביל למיפוי פעילות האזורים השונים במוח. בסדרי גודל אחרים, אלקטרודות מודדות פעילות של תאי עצב בודדים ואלקטרואנצפלוגרם (EEG) הוא רישום דפוסים של "גלי מוח" המשקפים את פעילות המוח כולו.
מחקרים על השפעות של נזק ושיבוש הפעילות העצבית במקומות ספציפיים מלמדים על תפקידם ההתנהגותי של אזורים וקבוצות תאים במוח.
באוקטובר 2013 החל פרויקט המוח האנושי, הפרויקט המרוכז והגדול ביותר כיום בתחום חקר המוח. בפרויקט לוקח חלק גם צוות ישראלי שבראשם עומד פרופסור עידן שגב.
ב-2013 הצליחו לראשונה חוקרים אוסטרים לגדל אורגנואידים (צבירי תאים) של מח. תחילה נוטלים תאי עור האדם, ובעזרת טיפול כימי הופכים אותם לתאי גזע. אז תאי הגזע עוברים טיפול כימי כדי להפוך לתאי מח. תאי המח גדלים להיות לצבירים קטנים כגודל ראש סיכה. ממחקרים מאוחרים נמצא שהתאים יוצרים דפוסי גלי מח הדומים לכאלה של פגים, הם מסתנכרים, ומפתחים קיפולים בדומה לאזור הקורטקס. דרך זו היא חלוצית בלימוד המח, מחלות שונות, אופייני גידול ומערכותיו.
ראו גם

מערכת העצבים
חוט השדרה
מחסום דם מוח
אינטליגנציה בבעלי חיים
מיתוס עשרת האחוזים של המוח
הגידול בנפח המוח באבולוציה של המין האנושי
המיספרה (מוח)
לקריאה נוספת

"אינטגרציה ובקרה: מערכות עצבים", בספר "ביולוגיה – האחדות והמגוון של החיים" מאת ססי סטאר וראלף טגארט, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2001, כרך ב, עמ' 706–727.
פרופ' יורם יובל, סערת נפש, הוצאת קשת, חלק שלישי, עמ' 305–383
פרופ' פרץ לביא, מחשבות אודות המוח – ציוני דרך בהבנת פעילות המוח, ספריית "אוניברסיטה משודרת",1989
Carlson, Neil R. (2009). Physiology of Behavior (10th ed.). Allyn & Bacon. ISBN 9780205666270.
דיק סוואב "אנחנו המוח שלנו", 2015
יוחאי עתריה, לא על המוח לבדו, מאגנס, 2019
אישטוואן ויטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוגוסט 1909 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 ביוני 1989 (בגיל 79) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא פנימי, גסטרואנטרולוג 
 
אישטוואן ויטמן (בהונגרית: Wittmann István;‏ בודפשט, 20 באוגוסט 1909 – בודפשט, 20 ביוני 1989) היה רופא (MD) יהודי-הונגרי, גסטרואנטרולוג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור במדעי הרפואה (PHD)(1972), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
קורות חייו

אישטוואן ויטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של בלה ויטמן (1874–1963), רופא ילדים ושל מרתה לוהר. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הראשית ברז'ני דניאל בבודפשט והמשיך את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה (MD) ב-1933. בין 1933 לבין 1945, עבד בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט. במהלך מלחמת העולם השנייה, בין יוני 1944 לבין יוני 1945, הוא גורש והיה אסיר שבעה חודשים באושוויץ וחמישה חודשים במחנה הריכוז אבנזה (מנהלית אחד ממחנות המשנה של מאוטהאוזן). לאחר 1945 עמד בראש מחלקות רפואיות שונות במוסדות בריאות שונים.
בין השנים 1948-1956 הוא היה רופא צבאי,
בין 1951 לבין 1952 (במלחמת קוריאה) שירת בבית החולים הצבאי ה (צפון)קוריאני על שמו של מתיאש ראקושי.
בשנת 1956, מונה לרופא הראשי ומנהל מחלקה של בית החולים על שם בייצ'י-ז'ילינסקי, שם הקים מרכז אנדוסקופיה.
בין 1960 לבין 1974 היה הרופא הראשי ומנהל מחלקה בבית החולים יאנוש בלשה ברחוב ואש (Vas utca),
בין 1974 לבין 1977, היה הרופא הראשי של בית החולים יאנוש
ליטמן היה היה המייסד של הגסטרואנטרולוגיה ההונגרית המודרנית וכתוצאה מפעילותו התבססה בהונגריה טכניקת הווידאואנדוסקופיה. הוא הפך את הגסטרואנטרולוגיה להתמחות עצמאית ברפואה פנימית ויזם הכשרה של גסטרואנטרולוגים.
בשנים 1966–1970 היה מזכיר האגודה ההונגרית לגסטרואנטרולוגיה
בשנים 1970–1983 מזכירה הכללי של האגודה
נשיא הקונגרס הבינלאומי העשירי של גסטרואנטרולוגים שנערך בבודפשט (1976).
הוא היה חבר במספר רב של אגודות מדעיות זרות ומקומיות ובוועדות מערכת של כתבי עת.
עבודותו העיקרית

אטלס ללפרוסקופיה (כרכים I–II, בודפשט, 1965)
פרסים והוקרה

מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג 5 (1952)
תואר הרופא הדגול (1958)
עיטור מסדר כשרון העמל דרג זהב (1969)
מדליית הזיכרון של גזה הטני (1974)
מדליית זיכרון Pro optimo merito בגסטרואנטרולוגיה (1982)
לקריאה נוספת

Fehér János (1990-01-14). "In memoriam Wittmann István (1909-1989)". 131 (2): 79–80. נבדק ב-2021-05-01. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
אנדראש גרגיי: לקסיקון הרופאים היהודים הונגרים הבולטים והמצטיינים. בודפשט
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. כורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004 ISBN 963-950-132-8 (לקסיקון ביוגרפי רפואי הונגרי. ערכו קארוי קפרונצאי – מגדה טוט. בודפשט: בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה ההונגרית מונדוס. 2004
Prof. Dr. Préda István: „A” zsidókórház. Remény (remeny.org) (פרופסור ד"ר אישטוואן פרדה: בית החולים היהודי בכתב העת היהודי "התקווה")
הערות שוליים

↑  Wittmann István (1946-02-01). "Az éhhalálról". Orvosi Hetilap. 2. évfolyam (3. szám): 139–142.
↑  "Kitüntették a koreai „Rákosi Mátyás tábori kórház második egészségügyi csoportjának tagjait". Magyar Nemzet. 1952-02-29. נבדק ב-2021-05-01.
↑  "Befejeződött a gasztroenterológiai kongresszus". Magyar Nemzet. 1982-05-16. נבדק ב-2021-05-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8371 8579  NKC: xx0122407  NTA: 067785573  SUDOC: 113497377  VIAF: 34989841   WorldCat (עם VIAF): 34989841 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אישטוואן ויטמן".
אישטוון וארו

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1878 נג'קניז'ה, הונגריה 
 פטירה:  13 בספטמבר 1963 (בגיל 85) שיקגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Schreyer István 
 מדינה:  ארצות הברית, הונגריה 
 בן או בת זוג:  מרגיט וארו 
 
אישטוואן וארו, (במקור שרייר, בהונגרית: Varró István;‏ נג'קניז'ה, 17 במרץ 1878 – שיקגו, 13 בספטמבר 1963) היה סופר, סוציולוג, ספרן, ביבליוגרף יהודי-הונגרי. אשתו מרגיט וארו הייתה מורה למוזיקה.
קורות חייו

אישטוואן שרייר נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר לאיוש שרייר (1835–1896) רופא בנג'קניז'ה ושל יוזפין פיק. הבן אישטוואן המיר את דתו לקתולית כבר בגיל צעיר, בשנות ה-20 לחייו. הוא למד באוניברסיטאות בודפשט, וינה וקלוז' וקיבל דוקטורט במדע המדינה. כמזכיר לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט, הוא היה המארגן והראש של שירות הספרייה והתיעוד. בין שתי מלחמות העולם היה אחד מעורכי כתב העת הבורגני הרדיקלי למדעי החברה "המאה שלנו" (Századunk), לצד חבר האספה הלאומית ההונגרית אימרה צ'צ'י. הוא הכין את הפרק ההונגרי של הביבליוגרפיה הבינלאומית לגבי שאלת הצוענים (Bibliography Hungarian, Gypsy Lore Society). הוא תרגם להונגרית כמה מיצירותיהם של ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה. וארו שמר על ידידות קרובה עם רוברט ברן, מילאן פישט ולאו ויינר. בסוף שנות ה-30 הוא ברח מהפשיזם ומרדיפת היהודים (אף על פי שהיה מומר) ועבר עם משפחתו לשיקגו, שם עבד ככורך ספרים וספרן.
אשתו הייתה מרגיט וארו (נולדה כמרגיט שרולטה פיקר), איתה התחתן ב-19 בספטמבר 1906 בבודפשט.
כתביו העיקריים

סוציולוגיה ואתנוגרפיה (בודפשט, 1907)
יישום חוקי הגנת העבודה בהונגריה ; בודפשט, 1908 (פרסומים של האגודה ההונגרית להגנת העבודה החוקית)
יישום חוקי הגנת הפועלים בהונגריה (בודפשט, 1908)
ביבליוגרפיה של מדעי החברה ההונגרית (בודפשט, 1909)
ביבליוגרפיה של מדעי החברה ההונגרית משנת 1909 (בודפשט, 1910)
ביבליוגרפיה של מדעי החברה ההונגרית משנת 1910 (בודפשט, 1911)
חוקי המזון ההונגריים. אוסף חקיקה בנושא זיוף מזון (עם יוז'ף ואגו, בודפשט, 1913)
רשימה כרונולוגית של פרסומי לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט 1850–1912 ; Pesti Ny., בודפשט, 1913
הכנת הסדר פרשת הדיור (בודפשט, 1917)
תזכיר על הסדרת ענייני הדיור; לשכת המסחר והתעשייה, בודפשט, 1918
אוצר האנקדוטות של ספרות העולם, 1-2. ; עורך קלמן למברכט, אישטוואן וארו; ספרות עולמית, בודפשט, 1922–1923
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái XIV. (Telgárti–Zsutai). Budapest: Hornyánszky. 1914. (יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
Zádor Anna: Varró István emléke (1964) Magyar Könyvszemle, 2. szám (אנה זאדור: לזכרו של אישטוואן וארו (1964) סקירת ספרים הונגרית, גיליון 2)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a nagykanizsai izraelita hitközség születési akv. 27/1878. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-09.
↑  "Schreyer Lajos halotti bejegyzése a nagykanizsai polgári halotti akv. 345/1896. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-09.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest IX. kerületi polgári házassági akv. 856/1906. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-09.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8557 4224  VIAF: 163187937   WorldCat (עם VIAF): 163187937 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אישטוון וארו".
אישטוואן קנדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באפריל 1908 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  4 בספטמבר 1977 (בגיל 69) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שם לידה:  Klein István 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, רופא פנימי, קרדיולוג 
 מספר צאצאים:  2 
 
אישטוואן קנדי, (במקור עד 1945 קליין, בהונגרית: Kenedi István;‏ בודפשט, 27 באפריל 1908 – בודפשט, 4 בספטמבר 1977) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי הונגרי, רופא פנימי, רופא קולונל בצבא, דוקטור למדעי הרפואה (D.Sc) (1971).
קורות חייו

אישטוואן קליין נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של שמואל קליין (1882–?), בעל בית דפוס, ושל ארז'בט אופר (1885–1936). ב-1926 סיים את לימודיו בגימנסיה הראשית המלכותית הממלכתית ההונגרית ברובע 5 של בודפשט. הוא השלים את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך כרופא ב-1932 בהצטיינות יתרה. בין 1932 לבין 1936 החל את הקריירה שלו במחלקת הרנטגן של בית החולים סנט אישטוואן. בשנים 1936–1937 היה רדיולוג בפוליקליניקה אפוני ושוב בשנים 1938–1943 בבית החולים סנט אישטוואן, אך הפעם כמתמחה ללא שכר (ככל הנראה בשל יהדותו). בשנת 1935 הוא עבר את מבחן המומחה לרפואה פנימית. בשנים 1943–1944 הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). אחרי מלחמת העולם השנייה בשנים 1945–1950 עבד במוסד לביטוח עובדים פרטיים (MOBI) כרופא ראשי וכמרצה לבריאות תעשייתית. משנת 1951 הפך לרופא צבאי מקצועי, הרופא הפנימי הראשי של בית החולים והרפואה הצבאית המרכזית, בשנת 1953 היה מפקד בית החולים של משרד ההגנה הלאומית, ובשנים 1954–1974 היה ראש המחלקה הקרדיולוגית של בית החולים הצבאי המרכזי. יצאו לאור כ-150 פרסומים מדעיים וכמה תרגומי ספרים שלו. הוא הגן על עבודת הגמר שלו ב-1958 ב-1971 הפך גם לדוקטור למדעי הרפואה.
קנדי השתתף במספר קונגרסים זרים ובמסעות לימוד. עבודתו כיסתה תחומים משמעותיים ברפואה פנימית והוא עסק בעיקר במחלות של מערכת העצבים והלב: הערכת איוושות לב מנקודת מבט של כושר צבאי, מומי לב מאורגנים והרחבת הידע של רופא הצוות. של אלקטרוקרדיוגרפיה היו מוקד פרסומיו. במגזין "רופא צבאי" (Honvédvorvos) הוא עסק בעיקר בבעיות הקרדיולוגיה של נוער.
אשתו הייתה ז'וז'אנה פלדיאק (1912–1998), בתם של רואה החשבון שימון פלדיאק ושל אולגה וארי, לה נישא ב-1937 בבודפשט. ילדיו: ד"ר פטר קנדי וד"ר פ. מאיור.