stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בהמן קובאדי
סבל העם הכורדי

סרטיו כמו סרטי במאים אחרים באיראן, הביאו לשינוי בגישה כלפי הקולנוע האיראני בכך שהציגו על המסך סוגיות חברתיות ומגדריות מורכבות. רוב הסרטיו עוסקים במצוקת המיעוט הכורדי אשר סובל מחוסר עצמאות, היעדר זכויות אדם ומדיכוי מתמשך במדינות בהן הוא חי - איראן, עיראק, טורקיה וסוריה. סרטיו המוקדמים הופקו בתקציב נמוך, כיוון שלא קיבל כל תמיכה מהשלטונות האיראנים. הם מתמקדים בהיסטוריה ובתרבות הכורדית מה שגרם להאשמתו מצד השלטון בתמיכה בהפרדת האזור הכורדי מאיראן. האשמה שהוא הכחיש, אך נאלץ בעקבותיה לעזוב את איראן.
למרות הלחצים הפוליטיים, האתניים והעוינות כלפי הכורדים, קובאדי הצליח להשיג דבר כמעט בלתי אפשרי, להעלות את הטרגדיה הכורדית לזירה הבינלאומית. הוא עשה זאת על ידי בניית הדמויות והצבתן במרכז העלילה. הוא מגביל את צילומי הנשים, אלה אסורות באיראן, ואף על פי כן אין הצנזורה האיראנית מאשרת להקרין את סרטיו.
מחאה

בשנת 2009, עם ניצחונו של נשיא איראן מחמוד אחמדינג׳ד, יצאו המונים לרחובות טהרן להפגין נגד עלייתו של אחמדינג׳ד. אירוע זה זכה לכינוי ״התנועה הירוקה״ (Green Movement), ובסרט ״אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים״, מגולמת המחאה על המסך.
השפעות הסכסוך המלחמתי על התבגרותם של ילדים

מוטיב חוזר בסרטיו הוא השימוש בילדים. קובאדי שם אותם במרכז, הם הקורבנות התמימים של סבל העם הכורדי וקשיי היום שלו. עם שחי באזורי מלחמה וסובל מרדיפות. הוא מתאר כיצד לפעמים, הילדים שאותם ליהק לסרטים היו מבועתים מהמצלמה משום שלא הכירו אותה. בסרט "צבים יכולים לעוף" אף ליהק ילדים נכים. המסר העובר בסרט הוא שהילדים הללו יאלצו לחיות שנים רבות עם תוצאות הרודנות של סדאם חוסיין ועם תוצאות המלחמה וההרס בכפריהם. לדבריו, ילדים במחנות הפליטים הם כמו צבים שנושאים את ביתם/חייהם על הגב. לילדים הללו אין בית לחזור אליו, וכל שנשאר להם, הם הזיכרונות ועתידם התלוי ביכולתם לשרוד. במציאות העצובה שנוצרה יהיו ילדים רבים שישקעו ומעטים מאוד יוכלו לפרוס כנפיים ולעוף מעבר למקום הולדתם.
בראיון אחר שנערך איתו סיפר, שהוא אוהב ילדים ומחשיב עצמו כילד, וכך הוא מביא לידי ביטוי בסרטים שהוא יוצר חלק מילדותו. לדבריו, לילדים הכורדים אין יַלְדוּת הם הופכים למבוגרים כבר מקַטְנוּת. אחרי שביים את סרטו השני שקל שלא לעסוק יותר בילדים, אך עד מהרה הבין שהילדים בעיראק הם הקורבנות הגדולים ביותר של המלחמה, ולכן החליט כי ייתן את הבמה בסרטים לילדים.
אקטיביזם

רוב סרטיו נעשו מחוץ לאיראן, מטעמים של חופש ביטוי וחופש ליצור סרטים בעיקר בשפה הכורדית. קובאדי טוען ששורשיו הם בקולנוע האיראני, אך הוא משמש כדמות מפתח בייצוג העם הכורדי ובכורדיסטן. הוא נחשב לפורץ דרך בתחומו, כאחד הבמאים המשמעותיים ביותר ומהווה השראה לעבודתם של יוצרי קולנוע כורדים אחרים. הוא גם פעיל מאוד בניסיון להקים בתי קולנוע באזורים בהם חיים ומתגוררים הכורדים.
קובאדי החליט להשתמש בהכנסות הסרט ״צבים אינם יכולים לעוף״ לשיקומם של הילדים, אשר נאנסו על ידי החיילים העיראקים או שהגפיים שלהם נקטעו תוך כדי פירוק המוקשים, וזאת מתוך מודעות למצבם של אותם ילדים. הסרט ״עונת הקרנפים״ הוקדש על ידו לזכרם של סאנה ג׳אלה ופרזאד קמנגר, אך גם לכל האסירים הפוליטיים העצורים בבתי הכלא של הרפובליקה האיסלמית.
בשנת 2021, שלח קובאדי מכתב ל״אקדמיה לקולנוע״ (Film Academy) והציע בו יוזמה חדשה: לתת הזדמנות לבמאים, יוצרי קולנוע עצמאיים המתגוררים במדינות שקיימת בהן צנזורה ואין בהן חופש ביטוי, להגיש את הסרטים שיצרו לקטגוריית ״הסרט הבינלאומי הטוב ביותר״. מכתבו העלה לתודעה את יוצרי הקולנוע המתנגדים לשלטון הקיים וחיים במדינות כמו איראן, סין, רוסיה ומדינות אחרות. בשל עבודותיהם נשללו מהם הזכויות, ויצירותיהם מצונזרות. הוא נותן דוגמה את הבמאים האיראנים ג׳עפר פאנאהי (Jafar Panahi) ומוחמד ראסולוף (Mohammad Rasoulof) המתגוררים באיראן.
בשנת 2022, פנה קובאדי ל״אקדמיה לאמנויות ומדעים״ (Academy of Motion Picture Arts and Sciences), בבקשה לתמוך במפגינים שיצאו לרחובות איראן כדי לדרוש צדק עבור מאשה אמיני (Mahsa Amini), צעירה בת 22, שנהרגה בידי משטרת המוסר של איראן לאחר מעצרה הואיל ולא כיסתה את ראשה בחיג׳אב. הדבר עורר זעם ברחבי איראן כשנשים רבות גזרו את שערן ושרפו את החיג׳אב.
פרסים והערכה

הסרטים של קובאדי מצליחים היטב בפסטיבלים:
2000 - ״זמן הסוסים השיכורים״, זכייה בפרס ״מצלמת הזהב״ (Camera d’Or) בפסטיבל קאן; פרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI - International Federation of Film Critics); פרס בפסטיבל אדינבורו.
2002 - "נטוש בעיראק" זיכה אותו בשני פרסים, בפסטיבל שיקגו ובפסטיבל סאן פאולו בברזיל.
2004 - ״צבים יכולים לעוף״ (Turtles Can Fly), נבחר כסרט האיראני הזר הטוב ביותר.
2005 - "צבים יכולים לעוף", זכייה בשני פרסים בפסטיבל ברלין, פרס ״רוח החופש״ ע״ש וים ון ליר בפסטיבל ירושלים, פרס חסן השני בפסטיבל הבינלאומי של רבאט לתרבות ולאומנות.
2006 - ״צבים יכולים לעוף״, קבלת פרס ״אינדקס״, מכתב-העת Index on Censorship, הסרט ״Half Moon״ הוזמן להקרנה בפסטיבל התקווה בווינה (New Crowned Hope Festival in Vienna) לציון יום השנה ה-250 להולדתו של מוצרט.
2007 - זכייה פעמיים בפרס צדף הזהב, שהוא הפרס הגבוה ביותר של פסטיבל סאן סבסטיאן, עבור הסרטים:״צבים יכולים לעוף״ ו״חצי ירח״.
2009 - "אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים" זיכה אותו ב-3 פרסים: בפסטיבל הסרטים בטאלין, ובאותה שנה זכה גם בפרס בפסטיבל טוקיו. פרס מיוחד של חבר השופטים בקאן UCR Special Jury prize.
2016 - פסטיבל הסרטים במינכן העניק כבוד רב לקובאדי על תרומתו כיוצר וכבמאי. במסגרת הרטרוספקטיבה הציגו את שבעה סרטים שלו שכללו גם את הסרטים ״דגל ללא מדינה״ וסרטים נוספים.
2017 - קובאדי הוזמן להצטרף לאקדמיה לאמנויות ומדעים [(Ampas) Academy Of Motion Pictures Arts and Sciences)].
פרסים והערכה > חיים אישיים

קובאדי אינו נשוי. בשנת 2009, עזב את איראן עבר לעיראק ואחר כך לטורקיה. הוא הצטרף למאות גולים אמנים ועיתונאים איראניים, שברחו מאיראן בחיפוש אחרי חופש הביטוי והביטחון.
פרסים והערכה > פילמוגרפיה

סרטים שביים כבמאי:
| שנה | שם הסרט | סוג הסרט | פרסים |  | שנה | שם הסרט | סוג הסרט | פרסים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1991 | גולבאג׳י | סרט קצר |  |  | 1996 | מסיבה |  |  |
| 1991 | ז׳ כמו זנדגי |  |  |  | 1997 | דאנג | סרט קצר |  |
| 1991 | מנקודת מבט אחרת | סרט קצר | פרס סרט האנימציה הקצר הטוב בפסטיבל סננדג׳ האזורי |  | 1997 | תא טלפון |  |  |
| 1992 | מגויס החובה של מר חוסייני | סרט קצר |  |  | 1999 | שירי הבנות של העולם |  |  |
| 1992 | מרפסת | סרט קצר |  |  | 2000 | זמן הסוסים השיכורים | סרט באורך מלא | זכה במספר פרסים כולל פרס ״מצלמת הזהב״ בפסטיבל קאן |
| 1992 | רק הצצה | סרט דוקומנטרי קצר |  |  | 2002 | נטוש בעיראק | סרט באורך מלא | זכה במספר פרסים |
| 1993 | סרתרש ח'אנה | סרט קצר | פרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הצעיר הבינלאומי בטהראן |  | 2003 | דאף | סרט דוקומנטרי | זכה והוקרן במספר פסטיבלים |
| 1993 | פנטול | סרט דוקומנטרי |  |  | 2003 | המלחמה הסתיימה | סרט דוקומנטרי |  |
| 1994 | היונה של נאדר התעופפה |  |  |  | 2005 | צבים יכולים לעוף | סרט באורך מלא | זכה במספר רב של פרסים |
| 1995 | האיש הזה בא |  | הוקרן בפסטיבל הסרטים הכורדים הראשון במונטריאול בשנת 2006 |  | 2006 | חצי ירח | סרט באורך מלא | זכה במספר פרסים |
| 1995 | חיים בערפל | סרט דוקומנטרי | זכה במספר פרסים והוקרן במספר פסטיבלים בינלאומיים |  | 2009 | אף אחד לא שמע על חתולים פרסיים | סרט באורך מלא | זכה במספר פרסים |
| 1995 | שוב גשם עם המלודיה |  | הוקרן בפסטיבל הסרטים הכורדים הראשיח במונטריאול בשנת 2006 |  | 2012 | עונת הקרנפים | סרט דוקו-בדיוני | זכה במספר פרסים |
| 1996 | דג אל | סרט קצר |  |  | 2014 | מילים עם אלים | סרט אנתולוגיה | ביים את הקטע ״קבוקי״ |
| 1996 | כמו אמא |  |  |  | 2015 | דגל ללא מדינה | סרט דוקומנטרי |  |
|  |  |  |  |  | 2021 | ארבע החומות | סרט באורך מלא |  |
כשחקן:
1999 - לוחות שחורים (Blackboards) בסרטה של סמירה מח׳מלבאף.
1999- הרוח תישא אותנו (The Wind Will Carry Us), בסרטו של הבמאי עבאס קיארוסאמי (Abbas Kiarostami).
ראו גם

המכון הכורדי בפריז
לקריאה נוספת

אלינה שלקס, אימת הנפילה, מחשבות על מצבים מנטליים ראשונים, סדרת נרקיסוס - סדרה לפסיכואנליזה, פילוסופיה וחקר התרבות, תל אביב: רסלינג, 2021, פרק 6: הנידונים לחיים, מחשבות על חיוניות ועל היעדרה בעקבות הסרט ״צבים יכולים לעוף״, עמ׳ 151- 166.
גד פרופר

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1944 (בן 80) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  רמת השרון
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  2
 
גד פרופר (נולד ב-3 בדצמבר 1944) הוא תעשיין ישראלי.
ביוגרפיה

נולד לעליזה ולאויגן פרופר, שעמד בראש חברת אסם עם הקמתה. הוא סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית ותואר מוסמך במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1970.
בשנת 1971 הצטרף לחברת "אסם" ולאחר מספר שנים מונה לתפקיד משנה למנכ"ל. בשנת 1981 בהיותו בן שבעים, פרש אביו אויגן פרופר מתפקידו ארוך השנים כמנכ"ל אסם, גד ואחיו דן מונו למנכ"לים משותפים בחברה. אויגן נותר יו"ר מועצת המנהלים של החברה. בספטמבר 1985 נקלעה משפחת פרופר למחלוקת עם בעלי המניות האחרים בחברה, לאחר שביקשו להנפיק את החברה בבורסה. בינואר 1986 התפטרו מתפקידם והחליטו למכור את חלקם בחברה בסך 17.4%. לאחר שלא נמצא למניות קונה, דן פרופר חזר לכהן כמנכ"ל באוקטובר 1986 וגד מונה לדירקטור. בנוסף שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של "אסם UK" ו"אסם USA".
בשנת 1982 רכשה משפחת פרופר, עם שותפים נוספים, 75% ממפעל הקוסמטיקה של חברת "הלנה רובינשטיין" במגדל העמק. המפעל החל לפעול תחת השם "אינטרביוטי" והמשיך לייצר את מוצרי "הלנה רובינשטיין" ומותגים נוספים ברישיון. במאי 1994 רכש התאגיד הצרפתי לוריאל 30% מחברת "אינטרביוטי" והקים חברת בת בישראל. ב-1996 הגדילה "לוריאל" את חלקה ל-74% ופרופר מונה ליו"ר חברת "לוריאל ישראל", שמרכזת את כל פעילות התאגיד בישראל.
לאחר שפרש מתפקיד ניהולי ב"אסם" פנה גד פרופר לעסוק בהשקעות שונות ובתפקידים ציבוריים. במחצית השנייה של שנות ה-80 שימש במקביל כיו״ר מועצת המנהלים של חברת "פרופר בע״מ", חברת ההחזקות המשפחתית, יו״ר מכון היצוא, וחבר דירקטוריון במספר חברות: הבנק הבינלאומי, פ.י.ב.י. אחזקות, הפניקס חברה לביטוח, אפריקה ישראל להשקעות, ו"פיוניר בטון מובא ומחצבות".
בשנת 1995 היה שותף להקמת חברת הנדל"ן המניב ויתניה, ושימש כיו"ר בחברה במשך מספר שנים.
בשנת 1996 היה שותף להקמת ערוץ הקניות.
בשנת 1998 הפרידו בני משפחת פרופר את המניות שהחזיקו במשותף בחברת "אסם", שבמקביל רכש תאגיד המזון השווייצרי נסטלה את השליטה בחברה. ביוני 2004 מכר פרופר מניות נוספות, ו"נסטלה" הגדילה את חלקה בחברה לכ-52%. בפברואר 2012 מכר פרופר את כל המניות שעוד החזיק באסם, כ-5% ממניות החברה, לחברת "נסטלה", תמורת 369 מיליון שקל.
בשנות ה-2000 שימש יו"ר לשכת המסחר של ישראל והאיחוד האירופי, יו"ר ארגון הגג של לשכות המסחר והתעשייה הדו-לאומיות, יו"ר מועצת המנהלים של סייקלטק ודירקטור במועצת העסקים ישראל - בריטניה. והיה חבר בחבר הנאמנים של מספר גופים, בהם אוניברסיטת תל אביב, מכללת שנקר ומוזיאון תל אביב לאמנות.
ב-2008 נבחר לשמש יו"ר איגוד תעשיות מוצרי בנייה וצריכה בהתאחדות התעשיינים.
מאז שנת 1997 משמש כקונסול כבוד של ניו זילנד בישראל. בשנת 2008 קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת על תרומתו במשך יותר משני עשורים לקידום קונצרן לוריאל.
באוקטובר 2015 מונה לנציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
חיים אישיים

מתגורר ברמת השרון, נשוי לאתי (אחותה של חנה לסלאו) ואב לשניים.
אחיו של גד הוא דן פרופר, ששימש מנכ"ל "אסם" ואחר כך יו"ר הדירקטוריון שלה.
הערות שוליים

↑  חולקו 1255 תארים ותעודות למסיימי מחזור יג, דבר, 29 ביוני 1970
↑  100 מיליון די יושקעו בהרחבת קונצרן "אסם", מעריב, 6 בדצמבר 1977
↑  עדנה ארידור, אמרת ”אסם" אמרת פדופר, חדשות, 14 בינואר 1986
↑  שרית ישי לוי, פרופר, אנשים פשוטים, חדשות, 24 באוקטובר 1986
↑  מיכל הולצמן, מספר חברות מחוץ לארץ ומהארץ מתענינות באסם, מעריב, 16 בינואר 1986
↑  צחי נוגה, חשבו על 70 מיליון דולר, חדשות, 24 באוקטובר 1986
השיבה הביתה, מעריב, 19 באוקטובר 1986
↑  נווית זומר, הלנה רובינשטיין תמשיך להגדיל את מחזור חברת אסם, חדשות, 12 בנובמבר 1990
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏קונצרן לוריאל הגדיל אחזקותיו באינטרביוטי ל-t, באתר גלובס, 19 בנובמבר 1996
זהבה דברת, ‏מנכ"ל אינטרביוטי פורש מניהול החברה, באתר גלובס, 14 בינואר 1997
↑  חותר קדימה - בסירה הפרטית, חדשות, 29 במרץ 1988
↑  אביב לוי, ‏ויתניה החלה להיסחר בשווי של 460 מ' ש': "התחלנו מפרויקט אחד קטן של חברים", באתר גלובס, 4 באוגוסט 2015
↑  מיכאל רוכוורגר, רוז'נסקי מחליף את פרופר, באתר הארץ, 4 בפברואר 2008
↑  מאת אורנה רביב, ‏ערוץ הקניות הפסיד 19 מיליון שקל בשנת 96'; מגעים להכנסת משקיע נוסף, באתר גלובס, 29 במאי 1997
↑  שי שלו ואורנה רביב, ‏גד פרופר: חלוקת מניות המשפחה באסם - כדי למנוע סכסוכי ירושה, באתר גלובס, 22 בינואר 1998
↑  אסם - פרופר ונסטלה האריכו הסכם השליטה, באתר גלובס, 21 באוקטובר 1999
↑  ירון פרידמן, ‏נסטלה מגדילה אחזקתה באסם: רכשה מהאחים פרופר 1.76% בחברה תמורת 98.9 מ' ש', באתר גלובס, 27 ביוני 2004
↑  אילנית חיות, ‏גד פרופר מוכר את מניותיו באסם לנסטלה בכ-370 מיליון שקל, באתר גלובס, 1 בפברואר 2012
↑  אבי שאולי, ‏גד פרופר: "לא יודע אם האיחוד האירופי מחזיק מים", באתר גלובס, 10 בדצמבר 2012
↑  גד פרופר פועל להקמת ארגון עולמי ללשכות מסחר דו-לאומיות, באתר גלובס, 2 ביוני 1999
↑  יעל ולצר, "הבנתי שיש חיים אחרי אסם. מאז שעזבתי, אין יום אחד שהרגשתי כאב או צער", באתר ynet, 3 בספטמבר 2021
↑  TheMarker digital, האביר גד פרופר, באתר TheMarker‏, 8 בדצמבר 2008
↑  אורי ישראל פז, גד פרופר, צביקה טבצ'ניק ובכירים במשק מונו לנציגי ציבור בביה"ד הארצי לעבודה, "תקדין", 26 באוקטובר 2015
↑  טלי ציפורי, ‏נא להכיר: ששת היורשים הצעירים של אימפריית אסם, באתר גלובס, 1 בדצמבר 2013
גדעון גדות

גדעון גדות (1 באפריל 1941 - 21 בספטמבר 2012) היה איש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-11 וה-12 מטעם סיעת הליכוד וכיו"ר מועצת המנהלים של מפעל הפיס.
קורות חיים

גדות נולד בבני ברק בשם גדעון פורמן, הצעיר משלושת ילדיהם של נפתלי פורמן ורבקה, אחותו של אריה בן-אליעזר. בגיל 4 התייתם מאמו. למד בבית הספר התיכון החקלאי "מקוה ישראל". בהיותו בן למשפחה רוויזיוניסטית הצטרף בשנת 1951 לתנועת הנוער "בית"ר".
במסגרת פעילותו בבית"ר ובתנועת החרות נשלח בשנת 1970 לשליחות בדרום אפריקה, ממנה שב לישראל בשנת 1973. במהלך שהותו שם סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ותקשורת באוניברסיטת יוהנסבורג. לאחר שובו ארצה החל לעבוד כעיתונאי והיה חבר מערכת בעיתונים "חרות", "היום" והיום הזה. לאחר מכן ניהל משרד פרטי ליחסי ציבור, ובשנים 1977–1982 הופקד על מטה ההסברה של מפלגת הליכוד במערכת הבחירות לכנסת העשירית.
בשנת 1984 נבחר גדות לכנסת ה-11. כהונתו נמשכה גם בכנסת ה-12, בה נבחר לכהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנים 1981–1996 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של מפעל הפיס. בתפקידו זה הוציא לפועל רעיונות חדשניים, כמו תוכנית המינויים והלוטומט, שהעלו את רווחיות החברה. כמו כן מיסד את השקעות הפיס במישור המקומי וטבע את המושגים "אשכול פיס" ו"מרכז יום לקשיש".
בספטמבר 1995 נחשפה בעיתון "הארץ" פרשת הפנסיות במפעל הפיס והתפרסמו נתוני השכר הגבוהים מאוד של גדות. מפעל הפיס תבע את גדות וביקש להחזיר חלק מסכומי הכסף. בית הדין לעבודה דחה את טענת גדות כי תנאי הפרישה אושרו כדין, וקבע שתנאי השכר והפרישה של גדות (ובכירים נוספים במפעל הפיס) אינם עולים בקנה אחד עם כללי המשפט הציבורי. גדות חויב להחזיר חלק מכספי הפיצויים שקיבל, במשך תקופה של 10 שנים, אך בפועל לא החזיר אותם מכיוון שקיבל סכום דומה ממפעל הפיס כתוצאה מהסכם פשרה בתביעה לפיה מפעל הפיס הפר פטנט של גדות בנוגע ל"חישגד אלקטרוני".
לאחר פרישתו ממפעל הפיס היה גדות שותף, בשנת 1996, להקמת תחנת הרדיו "קול חי", החזיק 26% מהמניות ואף שימש כיושב ראש לזמן קצר. אחר כך מכר את מניותיו לחברת ההשקעות קרדן ישראל.
בשנת 1997 הקים את חברת "אקוטק מערכות כלכליות" שעסקה בייעוץ לממשלות וחברות בנושא הימורים, ופיתחה פלטפורמה למשחקי הימורים באינטרנט ובטלפונים סלולרים. במאי 2002 השיקה החברה מערכת להימורי טוטו ולוטו באמצעות האינטרנט והטלוויזיה.
נפטר ב-21 בספטמבר 2012, בגיל 71, במהלך בדיקה פולשנית בבית חולים. והובא למנוחות בבית העלמין נחלת יצחק.
חיים אישיים

היה נשוי לנילי, אב לשלושה.
הערות שוליים

↑  קברו של גדעון גדות באתר billiongraves.com
↑  עופר פטרסבורג, גדעון גדות: לא צריך לרוץ אחרי עוד כמה מיליונים, באתר ynet, 21 במאי 2002
↑  מרדכי נאור, היו ימים: משה דיין מוציא עיתון, בבלוג "עונג שבת", 25 באוקטובר 2024
↑  חיים ביאור, בית הדין הארצי לעבודה: יו"ר מפעל הפיס לשעבר, גדעון גדות, יחזיר לקופת מפעל הפיס 4 מיליון שקל, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2005
↑  מירב ארלוזורוב, גדעון גדות זכה בפיס פעמיים: מפעל הפיס פרס ליו"ר המפעל לשעבר את החזר הפנסיה, באתר TheMarker‏, 18 בפברואר 2008
↑  אביבה קרול, ‏גדות התפטר מיו"ר "רדיו קול חי", באתר גלובס, 25 בפברואר 1997
↑  שי שלו, ‏תוך שנה, הפסידו חותנו של אריסון וגדעון גדות 4 מ' ש' ברדיו האיזורי, באתר גלובס, 6 באפריל 1998
↑  גילעד נס, ‏גדות שוב מהמר, באתר גלובס, 14 במרץ 2002
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏גדעון גדות ישקיע 4 מיליון דולר בפלטפורמה למשחקי הימורים באינטרנט ובסלולרי, באתר גלובס, 6 ביוני 2002
↑  הדר חורש, מועצת הכבלים צפויה לאשר הימורי טוטו ולוטו באמצעות הטלוויזיה, באתר הארץ, 23 במאי 2002
↑  ynet, חדש: הימורי ספורט חוקיים באינטרנט, באתר ynet, 29 במאי 2002
↑  יוסי אחימאיר, מכתב לשלום רוזנפלד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בספטמבר 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302813705171  ISNI: 0000 0000 7203 3910  VIAF: 101621553   WorldCat (עם VIAF): 101621553
גבריאלה מורז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בדצמבר 1948 אוראדיה, הרפובליקה העממית הרומנית 
 פטירה:  23 ביוני 2022 (בגיל 73) 
 מדינה:  ישראל 
 תחום כתיבה:  שירה
 
גבריאלה מורז (1948- 23 ביוני 2022) הייתה סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה

גבריאלה מורז נולדה ב-1948 בטרנסילבניה, כבת יחידה להורים ניצולי שואה. אימה הייתה מוזיקאית ואביה שחקן, משורר, ועיתונאי, שערך לה היכרות עם עולם השירה דרך דקלומי שירה משותפים.
ב-1961 עלתה לישראל עם משפחתה. אחרי חצי שנה בקיבוץ מעגן, בו למדו בני המשפחה עברית, הם עברו לאילת, שם החלה לכתוב שירים וטקסטים הומוריסטיים לעיתון המקומי.
בשנת 1978 יצא קובץ שיריה באנתולוגיה בשם "קופל" בתגא הוצאה לאור. ב-1980 למדה כתיבה יוצרת אצל יורם קניוק, חיים באר ויצחק בן נר, בסדנאות של פרוזה בבית אריאלה בתל אביב. באותה שנה יצאה לאור סדרת מאמרים במוסף הספרותי של עיתון דבר בשם "דבר השבוע" בעריכתו של קניוק.
בשנת 1979 הייתה עורכת וכתבת מן המניין של ירחון בשם "עולם האופנה" בו התפרסמו מאמריה, סיפוריה וראיונות עם אנשים מוכרים בעולם התרבות והאמנות.
יצירותיה התפרסמו בכתבי העת "מוטיב", "בגלל", "בין סגול ובין תכלת" ו"בכיוון הרוח" (שבו התפרסמו גם ביקורות שלה לסרטים, הצגות ואירועי תרבות שונים).
יצירותיה הופיעו באנתולוגיה "שירה בוערת" על השריפה בכרמל, באנתולוגיות "מגירות שקופות" ו"מקום באור" שבהוצאת מוטיב, באנתולוגיות של קבוצת "יוצרים בצוותא" וכן באנתולוגיה האינטרנטית על הזיקנה שנערכה על ידי המשוררת חגית מנדרובסקי.
בנוסף, היא הופיעה במקומות שונים בדקלום שיריה ובקטעי סטנדאפ שאותם כתבה, בין השאר בבית נגלר שבקריית חיים, בתיאטרון אלהמברה ביפו, ובבית הכט (בית רוטשילד) ובית אבא חושי בחיפה.
בתחילת 2019 צולם סרט דוקומנטרי עליה ועל יצירתה, הסרט יצא במהלך 2020. היא נפטרה ב-23 ביוני 2022.
חיים אישיים

במהלך מלחמת יום כיפור התחתנה, ואחרי שנולדו לה שני בנים הפכה לאם חד הורית.
ספריה

"נגיעות של אהבה" (2014)
"יחפה", עורכת: טל איפרגן, בהוצאת ארגמן מיטב (2015)
"לוחשת למילים", עורכת: טל איפרגן, בהוצאת ארגמן מיטב (2018)
"פרח לסמוראית", הוצאה ארגמן מיטב (2020)
לקריאה נוספת

אני ואניה. רשימה של גבריאלה מורז לזכר אניה וייס
שלושה שירים ליום השואה. ליריקה
י"ד סיפור מאת גבריאלה מורז באתר אשה
גבריאלה מורז בכתב העת חדרים
מוטי גרנר, על שירתה של גבריאלה מורז, "מושכת בחוטים" עם קארין זלאיט. רדיו ירושלים.
אריה ארצי. "גבריאלה משוררת וסופרת" סרטון. הטלוויזיה הקהילתית
"גבריאלה מורז מתווכחת עם הגיל" מאמר על גבריאלה באתר החיפאי לספרות "מדרגות".
מוטיב – גיליון 18 פברואר 2017 – שיר זכוכית מגדלת
מוטי גרנר, "על מחשבות ומחשבים" ריאיון עם גבריאלה מורז רדיו אורנים
גבריאלה מורז באוצר הספרות העברית - מאגר המשוררים והסופרים מבית מוטיב
הערות שוליים

↑  חגית בת-אליעזר, “כשאני אוהבת אני שומעת מלאכים” : “פרח לסמוראית” ושירים יפים אחרים מאת גבריאלה, באתר "יקום תרבות", 4 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583984405171  LCCN: no2023100502  VIAF: 139145304381978570568   WorldCat (עם VIAF): 139145304381978570568
בתיה לנצט

| --- | --- |

בתיה לנצט, 1957
 לידה:  12 בפברואר 1922 י"ד בשבט ה'תרפ"ב טרנסילבניה, ממלכת רומניה ממלכת רומניה
 פטירה:  10 באוגוסט 2019 (בגיל 97) ט' באב ה'תשע"ט ירושלים, ישראל ישראל
 סוגה מועדפת:  תיאטרון
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1938–2006 (כ־68 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
הקרנת הבכורה של הסרט "איי לייק מייק" בקאן, 1961, בתיה לנצט ופיטר פריי במרכז התמונה.
בתיה לנצט, 1957
בסרט "השרשרת של פסיה", בבימויו של חורחה גורביץ', 2006
בתיה לנצט (12 בפברואר 1922, י"ד בשבט ה'תרפ"ב – 10 באוגוסט 2019, ט' באב ה'תשע"ט) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, ממייסדי התיאטרון הקאמרי ומבכירי שחקניו.
קורות חיים

בתיה לנצט נולדה כבת בכורה לצבי הרמן לנצט ואירנה לבית דימנשטיין בטרנסילבניה שברומניה בשנת 1922, במשפחה אמידה בת שלושה ילדים. אביה היה מנהל בנק מצליח. לאביה היו שמונה אחים ואחיות, שחלקם עלו לארץ ישראל עם משפחותיהם, ביניהם יוסף, אביהם של משה לנצט ואביבה מולר-לנצט, וסבו של דורון לנצט.
באוגוסט 1924, כשהייתה בת שנתיים, עלתה עם הוריה ואחיה הקטן משה לארץ ישראל, והם השתקעו בהרצליה, שם גדלה. אחיה הצעיר, כרמל, נולד בהרצליה. הוריה נמנו על מייסדי הרצליה. שם גם החלה את קריירת המשחק שלה כמשתתפת בהצגות בית הספר.
למדה בסטודיו למשחק של צבי פרידלנד בתיאטרון הבימה. במסגרת זו השתתפה בהצגות התיאטרון: "האם" (1939), "גלוריוס בעל הנס" (1940), "הקונצרט" (1942). ב-1942 הצטרפה ללהקה צבאית שהקים צבי פרידלנד עבור החיילים העבריים בצבא הבריטי, ונקראה "הלהקה הצבאית".
בשנת 1944 הייתה לנצט בין חמישה מייסדי התיאטרון הקאמרי, יחד עם יוסף וימימה מילוא, רוזה ליכטנשטיין ואברהם בן-יוסף. התיאטרון נוסד במקורו בשם "להקת המערכונים". לנצט הייתה חברת הוועדה האמנותית של הלהקה והשתתפה במופע הראשון שלה "מאז ועד היום" (בכורה ב-24 באוקטובר 1944). כעבור מספר חודשים, בתחילת 1945, הפכה הלהקה לתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1962 עברה לשחק בתיאטרון חיפה.
בשנת 1968 קיבלה מלגה מהממשל הצרפתי להכרת התרבות הצרפתית, ויצאה לשהות של שנה בפריז. במהלך שהותה שם ביקרה בהרצאות בנושא יהדות, שערך הרב יהודה ליאון אשכנזי. לאחר שובה לארץ החליטה לנצט ללמוד יהדות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1974–1970 שיחקה בתיאטרון הבימה.
באמצע שנות ה-70 החלה בתהליך חזרה בתשובה. בתקופה זו הכירה את דוד בן-יוסף, והוא החל בחלופת מכתבים עימה. על כך סיפר בנו של דוד בן יוסף, שי: "אבא העריץ אותה כשחקנית, הרבה לפני שפגש אותה, ופתאום הם נפגשו אצל חברה משותפת, ובתיה מאוד רצתה לדעת איך זה שאבא קם בבוקר כל כך מאושר. היא סיפרה לו שלמרות שחזרה בתשובה, היא עדיין לא מאושרת. אבא ניסה להסביר לה במכתב מה סוד האושר שלו, ומזה התחילה תכתובת שלמה". תכתובת הזו יצאה לאור כספרו הראשון: "האם יש סיכוי לאהבה". הספר הפך לרב מכר, נמכר ביותר מ־200 אלף עותקים, ותורגם לאנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית.
היא פרשה ממשחק, מכרה את ביתה ביפו לאמנית אילנה גור, ועברה להתגורר ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, שם המשיכה בשמיעת שיעורים בבית מדרשו של הרב אשכנזי, שעלה לישראל, ופתח בירושלים מכון בשם "מעיינות".
בהמשך עברה לנצט להתגורר בצפת, שם הפיצה את שיעוריו המוקלטים של הרב אשכנזי. ממחצית שנות ה-80 התגוררה בטבריה, ובשנותיה האחרונות נמנתה על המשתתפים הקבועים בשיעוריו של הרב מרדכי אלון במושבה מגדל.
קורות חיים > משחק > תיאטרון

הצגות בהן השתתפה בתיאטרון הקאמרי: משרתם של שני אדונים (1945); חתונת הדמים (1946); המפקח בא (1948); קול התור (1948); הוא הלך בשדות (1948); כזאת הייתה אמא (1948); ארבע כנפות הארץ (1951); על עכברים ואנשים (1951); לאור הגז (1953); מוריד הגשם (1955); ירמה בירמה (1957); מלאך האבן (1958); בגלל החגורה (1958); בית הבובות (1959); מרי סטיוארט במרי סטיוארט (1961); הערב אימפרוביזציה. על משחקה ב"מלאך האבן" זכתה בפרס קלוזנר לשחקן הבולט ב-1958
הצגות בהן השתתפה בתיאטרון חיפה: רות המואביה ב"הלילה לאיש" (1962); ליוויה ב"נשים הזהרו מנשים" (1970).
הצגות בהן השתתפה ב"הבימה":
מניה ב"יהודי הדממה" (1970); ברתה ב"תאודור" (1971); דולצ'ה ב"בקץ הימים" (1972); קטלין ב"הבית" (1972); טינה ב"מכתבים מוונציה" (1973); סבתא ב"דלתות דופקות" (1974); גברת אורבן ב"משחק חתולים" (1974).
קורות חיים > משחק > קולנוע

ב-1955 ליהקה את הסרט "גבעה 24 אינה עונה" שכתבו צבי קוליץ ופיטר פריי וביים תורולד דיקנסון. ב-1960 גילמה את יפה אריאלי בסרט "איי לייק מייק" שכתבו פיטר פריי, עדנה שביט ויעקב שטיינר על פי מחזה באותו שם שכתב אהרן מגד ובבימויו של פיטר פריי. ב-1963 הייתה שותפה בכתיבת התסריט של הסרט "אשת הגיבור" ושיחקה בו בתפקיד ראשי את רחל. ב-2007 גילמה את פסיה גולדפרב בסרט הקצר "השרשרת של פסיה" שכתב דניאל הורוביץ וביים חורחה גורביץ'.
קורות חיים > משחק > פרסים

זכתה בפרס שחקנית השנה על תפקיד ירמה ב"ירמה" (1956/57), ובפרס המועדון הלאומי על שם קלוזנר על תפקידה במלאך האבן (1958)
.
קורות חיים > משפחתה

במחצית שנות ה-40 נישאה לנצט לנחום גרשונוביץ (גרשום), קצין בבריגדה היהודית ומאוחר יותר נמנה עם מפקדי "ההגנה" בירושלים. לשניים נולדה בת משותפת, ליאנה.
בתחילת שנות ה-50 נישאה בשנית לבמאי פיטר פריי. לשניים נולדה בת בשם מיכל, שחזרה גם היא בתשובה וחיה בשכונת מאה שערים בירושלים.
כמו כן, הייתה בת זוגו של פרופ' אלון תלמי.
נפטרה ב-10 באוגוסט 2019 (יום שבת, ט' באב תשע"ט), בגיל 97 ונקברה בבית העלמין בהר הזיתים.
הערות שוליים

↑  זכרונות צבי לנצט
↑  זכרונות מלכה שפירא-בנדר
↑  הארכיון העירוני של תל אביב
↑  אלי אלון, סיפורה של השחקנית בתיה לנצט, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 בפברואר 2015
↑    יאיר שלג, ‏עיגולי השמחה של דוד, בעיתון מקור ראשון, 11 באוקטובר 2018
↑  תיאטרון ויהדות-צירוף בעייתי
↑  על דא ועל הא, פרס לשחקנית בתיה לנצט, דבר, 29 במרץ 1959.
↑  בתיה לנצט בארכיון "הבימה"
↑  מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579038405171  ISNI: 0000 0004 5223 4773  LCCN: n2016007953  VIAF: 317133589   WorldCat (עם VIAF): 317133589
גיורא לב

גיורא לב (נולד ב-30 ביוני 1939) הוא פוליטיקאי ישראלי. כיהן בתפקיד ראש עיריית פתח תקווה השביעי, תקופת כהונתו נמשכה שתי קדנציות בין השנים 1998–1989. תת-אלוף במילואים בצה"ל ולשעבר מפקד חטיבה 460 ומפקד עוצבת אתגר.