stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אירלנד
צפון אירלנד > "מדינה פרוטסטנטית" (1921–1972)

האמנה האנגלו-אירית יצרה את הישות שנקראת בפי כל צפון אירלנד, והיא מורכבת מששת המחוזות ההיסטוריים הצפון-מזרחיים של אירלנד – לונדונדרי, טיירון, פרמנה, אנטרים, דאון וארמה. בין השנים 1921 ועד 1972, שלטה בצפון אירלנד ממשלה מקומית יוניוניסטית, שבסיסה היה במזרח בלפסט. מנהיג המפלגה וראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד, ג'יימס קרייג, הכריז כי הישות החדשה תהא "מדינה פרוטסטנטית לעם פרוטסטנטי". מטרתו העיקרית של קרייג הייתה לייצר ולשמר משטר פרוטסטנטי ולשמר את הרוב היוניוניסטי בפרלמנט. ואכן, בשנת 1926, היו רוב התושבים בצפון אירלנד פרסביטריאנים ואנגליקנים ששימרו את כוחם הפוליטי של המנהיגים היוניוניסטים, ואלו שלטו בממשלת ובפרלמנט צפון אירלנד עד לפירוקם בשנת 1972.
ארגוני זכויות אדם ברוח תנועתו של מרטין לותר קינג בארצות הברית החלו קמות בצפון אירלנד בשנות ה-60 של המאה ה-20. המחאות הגיעו בעקבות האפליה כנגד המיעוט הרפובליקני הקתולי בתחומי הדיור והתעסוקה, וניתוקם מן הכוח הפוליטי באמצעות שיטת ממשל בה כוחו של הרוב הוא מוחלט. תנועות אלו הפכו עם הזמן למאורגנות והתבטאו באופן צבאי בארגון הצבא האירי הרפובליקני, אשר נאבק כנגד כוחות הצבא המקומיים וכנגד הכנופיות הפרוטסטנטיות שקמו בעיקר כתגובה לפעולותיו. מאבק זה החל ללבוש אופי ברוטאלי, והיה חשש של התדרדרות המדינה למלחמת אזרחים בין שתי הקבוצות היריבות. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ממשלת של צפון אירלנד לאבד שליטה במדינה, וזאת בעקבות לחצים כלכליים מתגברים, המאבק הקתולי ברחובות והמעורבות הבריטית שהלכה והתעמקה. מאבקים לא-אלימים הפכו לגורמים חשובים לא פחות, מאחר שהם גרמו לקתולים רבים מאוד לצאת לרחובות, בניגוד להתנגדות האלימה יותר, שעוררה בחלקם רגשות שליליים. הפגנות אלו הרחיקו את הקתולים משכניהם הפרוטסטנטיים והקשו על מאמציו של ראש הממשלה טרנס או'ניל לשכנע את הקתולים שגם הם, כמו הפרוטסטנטים, צריכים להיות שייכים לממלכה המאוחדת. מאמצים אלו עלו בתוהו לאחר שחוסר שביעות רצונם של הקתולים המשיך והתעמק. באוקטובר 1968, צעדת זכויות אזרח לא-אלימה בדרי התהפכה על פיה לאחר שהמשטרה החלה מכה את המוחים. המהומות שפרצו לאחר מכן שודרו ברשתות הטלוויזיה ברחבי העולם והגבירה את המודעות באשר לקיומה של מחאת הקתולים. המהומות הובילו במהרה למהומות נגד של פרוטסטנטים כנגד האלימות הקתולית, והממשלה וכוחות המשטרה היו חסרות אמצעים כנגד הכאוס ששרר ברחובות המדינה. על מנת להשיב את הסדר על כנו, הצבא הבריטי נקרא להפרש ברחובות צפון אירלנד.
ההתפרצויות האלימות בסוף שנות ה-60 עודדו את צמיחתן ואת חיזוקן של קבוצות קתוליות מזוינות כמו הצבא האירי הרפובליקני, שהציג עצמו כמגנם של הקתולים שהיו פגיעים לאלימות משטרתית ואזרחית מצידם של הפרוטסטנטים וממשלת הממלכה המאוחדת. התערבותו של הצבא הבריטי לא הייתה די על מנת לדכא את הפרעות והאלימות. ב-30 בינואר 1972, התקריות האלימות הגיעו לשיאן עם אירועי יום ראשון העקוב מדם – כשצנחנים בריטים פתחו באש לעבר מפגיני זכויות אזרח בעיר דרי והרגו כ-13 מהמוחים. אירועי יום ראשון העקוב מדם, יום שישי העקוב מדם ושאר התקריות החלו להיקרא בתקשורת בשם "הצרות". הדיונים בפרלמנט של צפון אירלנד נפסקו ב-1972 והוא בוטל לחלוטין בשנה שלאחר מכן, בעוד הקרבות בין הפלגים הלכו והחריפו, עם הצטרפותן של קבוצות סמי-צבאיות חדשות למעגל הדמים. כתוצאה מהעימותים נהרגו כ-3,000 גברים, נשים וילדים – אזרחים ואנשי צבא, כשרוב רובם מתרחשים בתוך גבולות צפון אירלנד, אך חלקם גלשו לאירלנד עצמה ואף לתחומי בריטניה.
צפון אירלנד > שלטון בריטי ישיר (1972–1999)

במשך 27 וחצי השנים הבאות, למעט ארבעה חודשים בשנת 1974, צפון אירלנד נשלטה באופן ישיר על ידי הממשלה הבריטית, וחבר קבינט בשם "השר הממונה על צפון אירלנד" יוחד לעניינה. השלטון הישיר נועד להוות פתרון זמני עד שלצפון אירלנד תחזור היכולת לשלוט בעצמה. מהלכים משמעותיים בצפון אירלנד הועברו דרך הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, כמו יתר המהלכים שבוצעו בממלכה, אך עניינים פעוטים יותר טופלו דרך חקיקת "דבר המלך במועצה", עם בחינה פחות מדוקדקת של הפרלמנט. היו ניסיונות לייצר כוח שלטוני לצפון אירלנד שיהיה משותף הן לקתולים והן לפרוטסטנטים – חוק שהועבר בפרלמנט הבריטי ב-1973 ניסה להרגיע את הרוחות ולהצהיר שאם אזרחי צפון אירלנד יבקשו להצטרף לרפובליקה של אירלנד, המהלך יידון במשאל עם ולא בפרלמנט של צפון אירלנד. חתימת הסכם סאנינגדייל בסוף אותה השנה הפגיש לראשונה משנת 1925 מנהיגים מצפון אירלנד, הרפובליקה של אירלנד והממלכה המאוחדת, אשר דנו במצב האזור. אולם, למרות תקדימיות המהלכים, הם עלו בתוהו ולא הצליחו ליצור הסכמות בין הצדדים בסכסוך או להפחית את האלימות.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, עיקר המדיניות הבריטית בצפון אירלנד סבבה סביב הבסתו של ארגון הצבא האירי הרפובליקני, והניסיון להציב בחזית הסכסוך את הארגונים הצבאיים המקומיים של היוניוניסטים במקומו של הצבא הבריטי. על אף שהאלימות התמתנה במקצת, היה ברור שהניצחון הצבאי לא יתרחש בטווח הקצר או הבינוני, ושהטיפול בבעיה יארך זמן רב. קתולים רבים, שלא הזדהו בדרך כלל עם הצבא האירי הרפובליקני, לא הסכימו להושיט סיוע לכוחות הבריטים והפרוטסטנטים בשל הכיתתיות הקיצונית שהציגו, והפרוטסטנטים מצדם, לא היו מעוניינים לשתף את הקתולים בשלטון בכל מקרה. בשנות ה-80 של המאה ה-20, ניסה הצבא האירי הרפובליקני להביא לחיזוק כוחו הצבאי באמצעות קבלת משלוחי נשק מלוב, אשר לא הגיעו לבסוף. לאחר שהמאבק היה נראה כלא מתקדם לשום כיוון, החלו ראשי הקתולים המורדים לתור אחר חלופות למאבק המזוין, ולנסות להגיע להפוגה צבאית. ב-1985, נחתם מסמך ההסכמות האנגלו-איריות, שסימל את החיפוש המשותף של שתי המדינות אחר פתרון פוליטי. המסמך הכיר בזכותה של ממשלת אירלנד להביע את דעתה באשר למתרחש בצפון אירלנד, הוחלט על יסודו של מערך שיתוף פעולה בין המדינות במאבק באלימות, וכן ניתנה הבטחה להכרה והתייחסות שוויונית מצד מוסדות השלטון הבריטי כלפי שתי הקהילות בצפון אירלנד – הן אלו המזדהים כבריטים והן אלו המזדהים כאירים. מהבחינות החברתית והכלכלית, צפון אירלנד סבלה מאחוז האבטלה הגבוה בממלכה המאוחדת, ועל אף השקעות אדירות של הממשלה בתשתיות ובמוסדות, ההתקדמות בתחום הייתה איטית מאוד לאורך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. רק עם תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, כשההתקדמות לעבר השלום הייתה מוחשית, החל המצב הכלכלי להשתפר. באותו הזמן, מפת האוכלוסייה בצפון אירלנד השתנתה ממצבה עם הקמת הישות בשנות ה-20, וכ-40% מהתושבים הגדירו את עצמם כקתולים.
צפון אירלנד > לאחר הסכם יום שישי הטוב (1999-היום)

הסכם יום שישי הטוב נחתם ב-10 באפריל 1998 בין הצדדים הפועלים בסכסוך – המורדים הקתולים, המיליציות הפרוטסטנטיות, ממשלת הממלכה המאוחדת וממשלת אירלנד – כולם מלבד פלג בצבא האירי הרפובליקני, שהתנגד להסכם. ההסכם הביא לחלוקת הכוח השלטוני בצפון אירלנד, ונתן הן לפרוטסטנטים והן לקתולים שליטה בתחומים מוגדרים של הממשל. אולם, מוסדות השלטון המחודשים של צפון אירלנד הושעו בין ינואר למאי 2000, ובין אוקטובר 2002 לאפריל 2007, וזאת בשל קריסת האמון בין המפלגות היריבות וחוסר הסכמה לגבי נושאים נרחבים, ועיקרם – הפסקת פעילותן של הכנופיות המזוינות, הרפורמה בשיטור ופירוקם של בסיסי הצבא הבריטי. בבחירות המחודשות שנערכו ב-2003, המפלגות המתונות – מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (קתולית) והמפלגה היוניוניסטית של אלסטר (פרוטסטנטית) הפסידו את הדומיננטיות שלהן בפרלמנט למפלגות הקיצוניות יותר – שין פיין (קתולית) והמפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (פרוטסטנטית). ב-23 ביולי 2005, הודיע שאריתו של ארגון הצבא האירי הרפובליקני שנותר פעיל על סיום המערכה האלימה שניהל וב-25 בספטמבר הגיעו פקחים בינלאומיים לפקח על פירוקו מנשקו. באפריל 2007, השיבו הבריטים את ייפוי הכוח השלטוני למוסדות הפוליטיים המקומיים של צפון אירלנד.
ראו גם

היסטוריה של צפון אירלנד
היסטוריה של רפובליקת אירלנד
היסטוריה של הממלכה המאוחדת
יהדות אירלנד
ישיבת אור החיים

| --- | --- |


 ישיבה
 על שם:  אור החיים (ספר) 
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־56 שנים) 
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב ראובן אלבז
 מיקום
 מיקום:  יואל 14 ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°47′23″N 35°13′14″E﻿ / ﻿31.789833333333°N 35.220444444444°E﻿ / 31.789833333333; 35.220444444444
 orhachaim.org
  (למפת ירושלים מוגדלת) ישיבת אור החיים(למפת ירושלים רגילה) ישיבת אור החיים(למפת הרי ירושלים רגילה) ישיבת אור החיים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) ישיבת אור החיים
 
ישיבת אור החיים היא ישיבה לבעלי תשובה בשכונת הבוכרים בירושלים, בראשות הרב ראובן אלבז. נקראת על שם רבי חיים בן עטר, הידוע על שם ספרו "אור החיים".
היסטוריה

הישיבה הוקמה על ידי הרב אלבז בשנת 1969 בדירה בשכונת הבוכרים וכללה קבוצה בת ארבעה עשר תלמידים. כיום מונה הישיבה כשלוש מאות תלמידים [דרושה הבהרה]. רוב תלמידיה נמנים עם עדות המזרח. היא שוכנת ברחוב עזרא שבשכונת גאולה.
לישיבה עשרות מוסדות בישראל הקשורים אליה, כולל מעונות יום גנים, תלמודי תורה, בתי ספר, ישיבות וכוללים.
בתוך מבנה הישיבה קיימת ישיבה תיכונית חרדית בשם "אגדלך", בראשות הרב חיים אלבז.
במשך 20 שנה מסר הרב עובדיה יוסף שיעור שבועי בישיבה. משגיח הישיבה הוא הרב ינון מורי. בעבר מילא את התפקיד הרב שלמה בניזרי.
הישיבה עורכת סיורי היכרות לקבוצות של צעירים חילוניים. בחודש אלול נערכת בישיבה אמירת סליחות בהשתתפות אורחים. הישיבה מקיימת הרצאות ושיעורי תורה וכן סמינרים לזוגות נשואים.
שניים מבוגרי הישיבה, שלמה בניזרי ועופר חוגי, היו חברי כנסת מטעם מפלגת ש"ס.
אשקלון

ערך זה עוסק בעיר במדינת ישראל. אם התכוונתם לעיר העתיקה, ראו .
אַשְׁקְלוֹן היא עיר חוף במחוז הדרום בישראל, במישור החוף הדרומי, השוכנת בין הנגב לשפלה בקצה המערבי של חבל לכיש. העיר מונה כ־164,000 תושבים, השלישית בגודלה במחוז הדרום, וה־13 באוכלוסייתה במדינת ישראל. אשקלון היא העיר המערבית ביותר במדינת ישראל.
העיר הוקמה ב־1948 כמועצה מקומית, והוכרזה ב־1951 כמגדל־אשקלון. ב־1955 אוחדה עם המועצה המקומית אפרידר לרשות מקומית אחת שנקראה אשקלון.
העיר היא אחת מהעתיקות בעולם. היא בעלת היסטוריה של יותר מחמשת אלפים שנה ונמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל העתיקה. אשקלון נזכרת לראשונה בספר יהושע: ”חמשת סרני פלשתים, העזתי, האשדודי האשקלוני”.
העיר חברה בארגון פורום ה-15.
גאוגרפיה ואקלים

אשקלון שוכנת במישור החוף, בקצה הדרום־מערבי של חבל לכיש, המפריד בין הנגב לשפלה, וכעיר המערבית ביותר בישראל, גבולה הדרומי של העיר רחוק מרצועת עזה כ־7 ק"מ. לכל אורכה של העיר עוברת "דרך הים" (ויה מאריס העתיקה). אשקלון, אחת הערים העתיקות בעולם, שימשה בכל תקופותיה עיר מעבר של דרכים ונתיבות ים, מסילת רכבת שירדה ממרכז הארץ (מסילת לוד ותל אביב) אל רצועת עזה, בואכה מצרים. מסילה זו הותקנה ב־1918, בסוף מלחמת העולם הראשונה, בידי הצבא הבריטי, שכבש אז את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית. כביש החוף העולה מצפון סיני בואכה רצועת עזה אל גוש דן, הוא ציר התנועה החשוב ביותר במישור הים התיכון.
שני נחלי אכזב, נחל שקמה בדרום ונחל אבטח בצפון, זורמים סביב אשקלון, מנקזים מדי חורף את מי השיטפונות ונשפכים לים התיכון.
אשקלון, העיר החדשה, משתרעת על שטח של כ־45,000 דונם. בתחומה גם התל העתיק של אשקלון הקדומה, המשתרע על יותר מ־2,000 דונם בתחומי הפארק הלאומי שבדרום־מערב העיר. שם, לחוף הים התיכון, מצויים גם שרידי הנמל העתיק וכן שני נמלים קטנים עם שוברי גלים בולטים אל תוך הים: נמל הנפט של קצא"א ונמל מי הקירור של תחנת הכוח רוטנברג, שהקימה חברת החשמל בסוף שנות ה־80.
אדמות אשקלון חוליות ברובן, להוציא אדמות שכונת גבעת ציון שבדרום־מזרח העיר. העיר שוכנת על כמה גבעות השוברות את קו הרקיע וקו החוף, ומגיעות לגובה של 60 עד 80 מטר מעל פני הים.
להקות בני־כנף חולפות בשמיה, ובפארק הלאומי מקננות ציפורים מסוגים שונים. תנים, שועלים, ארנבות ונמיות, דרבן לעת מצוא ולעיתים רחוקות גם צבאים תועים הבאים מחבל לכיש בתקופת היובש.
אקלימה של אשקלון נוח. היא נהנית ממשבי רוח העולים מן הנגב וממדבר יהודה ומאזנים את לחות חוף הים. כך, בניגוד לערי החוף הצפוניות ממנה, מצטיינת אשקלון באקלים יבש גם בלילות הקיץ. בממוצע השנתי נרשמים בה רק 33 ימי גשם, וכמות המשקעים הממוצעת מגיעה ל־515 מ"מ בשנה.
| אקלים באשקלון> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים באשקלון> ינואר.17.2.8.1.127.9 | אקלים באשקלון> פברואר.17.5.8.98.6 | אקלים באשקלון> מרץ.19.7.9.3.61.4 | אקלים באשקלון> אפריל.24.6.11.9.17.8 | אקלים באשקלון> מאי.27.4.14.8.3 | אקלים באשקלון> יוני.29.5.18.0 | אקלים באשקלון> יולי.30.8.20.6.0 | אקלים באשקלון> אוגוסט.31.1.21.4.0 | אקלים באשקלון> ספטמבר.30.2.20.1.2.3 | אקלים באשקלון> אוקטובר.27.9.17.5.19 | אקלים באשקלון> נובמבר.23.6.13.1.69.8 | אקלים באשקלון> דצמבר.19.2.9.8.114.7 | אקלים באשקלון> שנה.24.8.14.3.514.5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: השירות המטאורולוגי הישראלי
היסטוריה > אשקלון העתיקה

אשקלון נמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל.
ראשית היישוב במקום לפני כ־5,000 שנה, אך עיר של ממש קמה באתר בתקופה הכנענית התיכונה (2200 עד 1550 לפנה"ס). היא נמנתה עם הערים הגדולות, ושימשה כעיר הנמל הגדולה ביותר בתקופה הכנענית. סוחרים פיניקים מאשקלון השתתפו במסעות סחר והתיישבות מעבר לים. על העיר שלטו בזה אחר זה שמונה עמים (ותרבויות): כנענים, פלשתים, פיניקים, הממלכות ההלניסטיות, רומאים, ביזנטים, ערבים וצלבנים. אותם עמים, בתורם, השתלטו בכוח הזרוע על העיר וירשו את קודמיהם.
בשנת 1150 לפנה"ס לערך נכבשה העיר על ידי הפלשתים. תחת שליטת הפלשתים הפכה אשקלון לאחת מחמש ערי פלשתים. אשקלון נזכרת כבר בסיפורי שמשון הגיבור (שופטים י"ד). אזכורה המפורסם כעיר אויב הוא בקינת דוד "אַל-תַּגִּידוּ בְגַת, אַל-תְּבַשְּׂרוּ בְּחוּצֹת אַשְׁקְלוֹן: פֶּן-תִּשְׂמַחְנָה בְּנוֹת פְּלִשְׁתִּים, פֶּן-תַּעֲלֹזְנָה בְּנוֹת הָעֲרֵלִים". בין ערי הפלשתים לבין ממלכת יהודה וממלכת ישראל, התקיים מתח צבאי ומדיני מתמיד. בשנת 604 לפנה"ס בא קץ עידן הפלשתים. אשקלון, העיר האחרונה של הפלשתים, נכבשה על ידי הבבלים, והצבא הבבלי בראשותו של נבוכדנאצר החריב ושרף את העיר והגלה את תושביה.
אשקלון נבנתה מחדש בתקופה ההלניסטית והייתה לנמל ימי חשוב, עם נוכחות פיניקית. בתקופה הרומית תפסה אשקלון מקום חשוב בעולם התרבות היווני, סופרים ופילוסופים יוונים רבים כגון אנטיוכוס מאשקלון היו מילידי העיר. הורדוס, שליט יהודה, שיש הסבורים שנולד בעיר, האדיר את העיר וחיזק אותה. על פי יוסף בן מתתיהו, הורדוס המלך בנה את בית המועצה הענק ששרידיו המרשימים נמצאים בפארק אשקלון. עם פרוץ המרד הגדול טבחו התושבים הנכרים 2,500 מיהודי העיר. העיר המשיכה לשגשג לאחר מכן תחת שלטון האימפריה הרומית וביזנטיון. גם בתקופת המשנה ותקופת התלמוד חיו באשקלון לא־יהודים לצדם של יהודים.
היסטוריה > אשקלון בימי הביניים

בשנת 644 השלימו הערבים את כיבוש הארץ, וכך עברה גם אשקלון לשלטון מוסלמי. בשנות ה-70 של המאה ה-11 איבדו הפאטמים את שליטתם בארץ ישראל לבית סלג'וק. הם השיבו את השליטה לזמן קצר לפני הגעת מסעי הצלב לארץ. עם פלישת הצלבנים נכבשה מרבית הארץ; אקורד הסיום של הכיבוש, קרב אשקלון, שנערך בסמוך לעיר, נגמר בניצחון הצלבנים. עם זאת, לא נפלה אשקלון בידיהם, ואשקלון נותרה אחד ממעוזיהם היחידים של הפאטמים בסוריה רבתי. היא שימשה להיערכות הצבא הפאטמי וגם כבסיס ימי לצי. בשנת 1150 בוצרה העיר על ידי שליטה הפאטמי בחמישים ושלושה מגדלים.
שלוש שנים לאחר מכן נפלה העיר בידי הצלבנים ומלכם בלדווין השלישי מלך ירושלים, וזאת לאחר מצור שהוטל עליה במשך חודש. בהמשך המאה הייתה העיר בסיס צלבני למתקפות על מצרים בהנהגת צלאח א־דין, וכוחותיו של א־דין תקפו בעיר מספר פעמים. בשנת 1187 הובסו הצלבנים בקרב קרני חיטין על ידי צלאח א־דין, וממלכת ירושלים נפלה. הצלבנים גורשו מהעיר אשקלון על ידי המוסלמים בהנהגת א־דין, שהרס את מבני העיר, גירש את האוכלוסייה והעלה הכל באש, כדי למנוע הקמה מחדש של המקום כבסיס צלבני. לאחר מכן נסתם נמלה.
העיר זכתה לתחייה בינואר של שנת 1192, כאשר הצלבנים חזרו אליה בראשות מנהיגם ריצ'רד לב הארי. תוך כמה חודשים הם שיקמו את העיר וביצרו אותה בחפיר, חומה, מגדל ושערים. אך בסוף אותה שנה צלאח א־דין וריצ'רד החליטו לפרק את אשקלון שוב. האתר נשאר נטוש עד נובמבר 1239, עד שנכבש שוב על ידי הצלבנים תחת הפיקוד של הרוזן טיבו הרביעי משאמפאן. בשנה שלאחר מכן, נבנה מבצר בפינה הצפון־מערבית של העיר על ידי ריצ'רד, רוזן קורנוול. המוצב נפל בידי המצרים תחת פח'ר א־דין באוקטובר 1247. סופה של אשקלון העתיקה הגיע בשנת 1270 וזאת לאחר שהסולטאן הממלוכי, ביברס, הרס סופית את העיר, מילא את נמלה וסתם אותו, וכתוצאה מכך ננטשה העיר ולא נבנתה שוב.
המסגד הראשי של אשקלון נבנה מחדש על ידי עבד אל-מלכ אבן מרואן (685–705) לאחר שהעיר נכבשה מידי הביזנטים. לא ברור אם הבניין החליף כנסייה ביזנטית והאם זהו אותו מסגד שנבנה שוב ב־772 יחד עם מינרט. אולם בסוף המאה העשירית אלמקדסי מתאר את המסגד הגדול כעומד בשוק של סוחרי הבדים ומרוצף בשיש. המסגד והשוק מוזכרים ששים שנה לאחר מכן על ידי נאסר א־ח'וסרו (1047). בשנת 1092 בנה הגנרל הארמני הפאטימי בדר א-דין אלג'מאלי מנבר עבור ראשו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מחמד, שנכרת בקרב כרבלא ב-680. סביב הראש הקבור במקום הוקם משהד שיעי (מקום קדוש) ששימש מקום לעלייה לרגל.
אחרי נפילת אשקלון לידיים צלבניות באוגוסט 1153, והמסגד הגדול הומר לכנסייה שהוקדשה לסנט פול. ב־1123 הרוזן היו מיפו העניק "את אחד המסגדים הטובים ביותר בעיר של אשקלון" שהיה אז עוד בידיים מוסלמיות למנזר של סנטה מריה בעמק יהושפט. ב־1153 המנזר חיזק את טענותיו ביחס למסגד הגדול. המסגד המדובר הכיל את ראשו של אלחסין, נכד הנביא. הראש הוצא והועבר לקהיר ממש לפני שאשקלון נפלה בידי הצלבנים ב־1153. צלאח א־דין החריב את הקתדרלה הצלבנית, אך המנבר של בדר א-דין אלג'מאלי הועבר למערת המכפלה בחברון, שם הוא מצוי עד היום.
ציור של אשקלון בשנת 1837
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל לאזור אשקלון, משנת 1880
כיתוב יווני ברצפת פסיפס מכנסייה עתיקה באשקלון
היסטוריה > העיירה הערבית אל־מג'דל

אל־מג'דל (ערבית: المجدل) הייתה עיר ערבית ליד חורבות אשקלון העתיקה. בשנת 1596 היה מג'דל היישוב השישי בגודלו בארץ ישראל וגרו בו 2,795 תושבים. מג'דל נודעה בזכות תעשיית האריגה שלה. על חוף הים שכן בקרבתה משהד נבי חוסיין - מבנה עתיק מסוף המאה ה־11 ובו, על פי המסורת, נטמן ראשו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד. לכן נהגו מוסלמים לעלות אליו לרגל.
בתקופת המנדט הייתה מג'דל חלק מנפת עזה ושטחה העירוני היה 1,346 דונמים. ערב מלחמת העצמאות התגוררו בה כ־10,000 תושבים. בזמן המלחמה חנה באזור חיל המשלוח המצרי ולכן הפציץ חיל האוויר הישראלי את העיירה מספר פעמים. בין 30 באוקטובר ל-4 בנובמבר 1948, ברחו החיילים המצריים יחד עם רבים מתושביה לרצועת עזה. העיר נכבשה ב־5 בנובמבר 1948, במהלך מבצע יואב. בעת כניסת צה"ל לעיירה, נמצאו בה בין 1,000 ל-2,000 תושבים שעזבו, בעיקר לרצועת עזה, עד סוף 1950.
כיום מג'דל היא שכונת מגדל באשקלון ובה שוכן המרכז המסחרי העיקרי בעיר. כמו כן נמצא בה מוזיאון במבנה הח'אן והשוק העירוני.
היסטוריה > מגדל־גד

בפברואר 1950 כבר יישבו מוסדות המדינה כ־3,500 עולים חדשים: כשליש מתימן, 15% מטורקיה, 10% מצפון אפריקה וכ־40% מדינות מרכז אירופה.
בשנים הראשונות ליישוב העולים במג'דל נקרא היישוב החדש במספר שמות. בתחילה נקרא מגדל־עזה, אחר כך מגדל־גד ולאחר מכן מגדל־אשקלון. ביולי 1950 הוקמה הוועדה העירונית של מגדל־גד. יושב ראש הוועדה (ראש העיר בפועל) היה אפרים צור. בשבועות הבאים חולקו הבתים הנטושים של הערבים המפונים לעובדי ציבור.
היישוב היהודי תוכנן כיישוב חקלאי ועורף לוגיסטי ליישובים החקלאיים שעתידים היו לקום באזור. עד מהרה קיבל היישוב החקלאי צביון עירוני ובשנת 1951 הוכרזה מגדל־אשקלון כעיר. אליעזר מילרוד מונה לשמש כראש העירייה הראשון.
באותה שנה החלה ביוזמת ההסתדרות הציונית בדרום אפריקה הקמת שכונת מגורים בסמוך למגדל־אשקלון בשם אפרידר. השם נגזר מהמילים אפריקה ועמידר.
ב־1953 הוכרזה השכונה כמועצה מקומית בשם אשקלון וכונתה לעיתים אשקלון החדשה. כמו כן, נבנתה בשנים אלו על ידי היזם צבי סגל שכונת ברנע על אדמות הכפר אלג'ורה שחרב ב-1948. ד"ר יחזקאל זונאבנד מונה כראש המועצה המקומית.
ב־1955 החליט משרד הפנים לאחד את שני היישובים לעיר אחת בשם "אשקלון". ד"ר זונאבנד מונה כראש העיר המאוחדת.
בין 1949 לתחילת שנות השישים של המאה הקודמת היה ניסיון שלא צלח, להקמת עיר הסרטים ברנע באשקלון על ידי צבי סגל.
בשנת 1956 הקים יעקב זלקין, עולה חדש מצרפת, את "קולנוע רחל", שנקרא על שם אמו. את בית הקולנוע תכננו בני הזוג שולמית ומיכאל נדלר, שתכננו במשרדם התל אביבי באותה תקופה עוד מספר בתי תרבות ברחבי הארץ, בעיקר ביישובי הפריפריה.
בשנים אלו נשיא המדינה יצחק בן-צבי היה מבקר רבות בעיר ואף ראש הממשלה דוד בן-גוריון מסר את התפטרותו לנשיא בעיר, בן צבי הקים בעיר ספרייה לזכר בנו בשם בית עלי ולאחר מותו הוריש את המקום לתושבי העיר אשר הפכו את המקום למרכז פדגוגי למורים, בן צבי הונצח באשקלון בשני רחובות ובבית ספר.
היסטוריה > שנות ה-60 ואילך

אשקלון נבנתה כאוסף של שכונות ללא מרקם עירוני אחיד. היא הורכבה בעיקר משכונות לעולים חדשים בדרום העיר, לצד אוכלוסייה ישראלית ותיקה ומבוססת יחסית שישבה בעיקר באפרידר. בשנות השבעים החלו לבנות את שכונת ברנע מצפון לאפרידר וכוללת מבנה חברתי-כלכלי הדומה לה. אשקלון היא אחת הערים שקלטו הכי הרבה עולים משנות התשעים והשכונות "נווה הדרים" "כוכב הצפון" "נווה דקלים" "נווה אילן" ו"גן הוורדים" מורכבות רובן ככולן מעולי ברית המועצות לשעבר שאכלסו אותן בשנות התשעים.
תנופת בנייה נוספת החלה בסוף העשור השני של המאה ה-21 שאז החלו להרחיב את ברנע צפונה, ונבנתה שכונת "אגמים" בדרום העיר, שהוסיפו אלפי יחידות דיור, כאשר בשנות העשרים של המאה ה-21 החלו לבנות את "עיר היין" עם כמעט 10,000 יחידות דיור.
היסטוריה > ירי רקטות במאה ה-21

לאחר תוכנית ההתנתקות חלה תפנית לרעה במצב הביטחוני בעיר שנמצאת כ-7 קילומטרים מרצועת עזה, צפונית לה בקו החוף, עובדה אשר גרמה לעיר להיות המטווחת ביותר ומספר רקטות רב נורו אליה מרצועת עזה. בשנת 2005 הופעלה לראשונה מערכת הכריזה "צבע אדום" המתריעה על ירי רקטות וטילים לאחר כשנה הוחלפה מערכת הכריזה באזעקה עולה ויורדת לאחר תלונות רבות מצד התושבים שהכריזה נשמעת חלש ברחבי העיר.[דרוש מקור] ירי הרקטות מהרצועה הוביל את צה"ל לבצע מבצעים על מנת לצמצם את הירי, כדוגמת מבצע גשמי קיץ, שהחל ביוני 2006. בנובמבר 2006, לאחר תקופה של ירי הושגה הפסקת אש בין ישראל לחמאס וירי הקסאם צומצם אם כי לא הופסק כליל. באפריל 2007 החלה הידרדרות מחודשת בגזרת גבול הרצועה כאשר עשרות רקטות נורו אל העיר וסביבתה. ההסלמה נמשכה לתוך חודש מאי, אז גבר מאוד ירי הרקטות.
ב־14 במאי 2008, בעת ביקורו בישראל של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, שוגרה רקטת גראד מבית להיא שבצפון רצועת עזה ופגעה פגיעה ישירה בקניון חוצות שבכניסה לאשקלון, ללא שהופעלה לפני כן מערכת האזעקה, היא חדרה את הקומה העליונה, וגרמה לקריסת הקומה כולה. בעקבות כך מד"א, בית החולים ברזילי ומשטרת ישראל הכריזו על אר"ן - אירוע רב נפגעים ופינו מן המקום עשרות רבות של פצועים בהם תשעה במצב קשה לבית החולים ברזילי.
בדצמבר 2008, ערב מבצע עופרת יצוקה ובמהלכו, המשיכה אשקלון לספוג ירי של רקטות קסאם וגראד שכוון כנגד האזרחים המתגוררים בה, עובדה שגרמה לשיתוק חלקי של החיים בעיר. כמו כן במהלך מבצע עמוד ענן שוגרו מאות רקטות לעבר העיר. במהלך מבצע צוק איתן נורה המספר הגבוה ביותר של רקטות לעבר העיר. מרביתן יורטו על ידי כיפת ברזל, אך מאות מהן פגעו בעיר וגרמו לנפגעים ולנזק. בין המבצעים נורו לעבר העיר במהלך הסלמות ביטחוניות מספר רב של רקטות.
ב-25 בדצמבר 2019 בביקורו בעיר של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כחלק ממסע בחירות, נורו לעבר העיר שתי רקטות אשר יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל.
ב-11 במאי 2021, בתחילתו של מבצע שומר החומות נהרגו בעיר שתי נשים ונפגעו עשרות מפגיעות רקטות.
במהלך המבצע ספגה העיר למעלה מאלף רקטות שנורו לעברה ב-12 ימים בלבד, וזה המספר הגבוה ביותר מבין כל ערי ויישובי הדרום.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נורו מעל 1,000 רקטות לעבר העיר אשר גרמו לנפגעים ונזק. במהלך המלחמה ראש העיר תומר גלאם הורה להקים חמ"ל עירוני להתמודדות עם איום הרקטות על העיר והנחה לפתוח כיתת כוננות שתפעל ברחבי העיר.
סמל העיר

חמישה כוכבים – מסמלים את חמש שכונותיה העיקריות של העיר
עמוד שיש עם כותרת – סמל לעיר העתיקה אשקלון
סרט – מסמל את תכנונה של אשקלון כעיר הסרטים של ישראל
גלגל שיניים – מסמל את מפעלי התעשייה בעיר
גלי הים – מסמלים את היותה עיר חוף
רקע – הכחול מסמל את הים והתכלת את השמים הבהירים של העיר
ראשי העיר

עשהאל צוקרמן – 1948–1950 – בנובמבר 1948 מונה למושל הצבאי הראשון כשאחריותו על אזור הדרום. בהמשך בשנים 1948–1950 מונה למושל מגדל, לימים אשקלון.
אפרים צור – 1950–1951
אליעזר מילרוד – 1951–1953
יחזקאל זונאבנד – 1953–1956
אריה תגר – 1956–1965
רחביה אדיבי – 1965–1972
אברהם בלסבלג (כממלא מקום) – 1972–1974
אהרן חייבי – 1974–1978
אלי דיין – 1978–1991
בני וקנין – 1991–2003
שבתאי צור (כממלא מקום) – 2003
רוני מהצרי – 2003–2008
בני וקנין – 2008–2013
איתמר שמעוני – 2013–2017
אפרים מור (כממלא מקום) – 2017–2018
תומר גלאם – מ־2018
סטטיסטיקה ודמוגרפיה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים באשקלון 165,557 תושבים, מתוכם 161,779 תושבי ישראל (מקום 13 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+2.4% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 82.3%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 9,735 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בעיר:
בשנות ה־90 נקלטו בעיר מעל 50,000 עולים חדשים, בעיקר מברית המועצות ומאתיופיה. במהלך אוגוסט 2005 נקלטו בעיר כמה עשרות מפונים מרצועת עזה, כחלק מתוכנית ההתנתקות, בעיקר מהיישוב כפר דרום.
שכונות העיר

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| צפון העיר ברנע  גני ברנע  מצפה ברנע  נאות ברנע  עיר ימים  הנשיא הרצוג  רמת כרמים  ברנע ב'  ברנע ג'  נווה דקלים  עיר היין   עיר היין צפון | מרכז העיר אפרידר  הסיטי  אשכולי פז  מגדל  רמת אשכול  כוכב הצפון  נאות אשקלון  נווה אילן  נווה הדרים  המרינה  רמות אשקלון | דרום העיר גן הוורדים  אגמים מזרח  אגמים מערב  דרום מזרח  גבעת הפרחים  גבעת ציון  נווה ים  נווה ים ד'  נווה אלונים  ז'בוטינסקי  שקמים  גולדה  רמת בן-גוריון |
עם זאת, ישנם אזורים בעיר המכונים בכינויים שונים. כך למשל, רסקו - אזור שהיה בעבר חלק מאפרידר וכיום חלק מהסיטי, שכונת הטייסים שהיא למעשה חלק מאפרידר (לאורך רחוב "הטייסים"), שכונת מגדל המים - כינוי לאזור המרכזי של אפרידר, בו עומד מגדל המים, שכונת רמת רפאלי שהיא למעשה שכונת רמת כרמים, שכונת הגולף היא השכונות ברנע ב' ו־ג'. כמו כן, ישנם שמות רבים שנקבעו בעבר ולאחר מכן שונו, כגון שכונת "גבעת ציון" שכונתה בעבר "שיכונים" על שמם של שיכוני העולים שנבנו בה, ושכונת "שמשון" שכונתה בעבר "עתיקות" על שם העתיקות שנמצאו בקרבתה (כיום ברחבי העיר).