אבו מוראלס
הנשיא (2006-2019) > תסיסה פנימית וחוקה חדשה

במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות, מוראלס תמך בקריאות לאוטונומיה אזורית עבור המחוזות בבוליביה. כנשיא, הוא שינה את עמדתו, וראה בקריאות לאוטונומיה, שהגיעו מארבעת המחוזות המזרחיים של בוליביה - סנטה קרוז, בני, פנדו וטריחה, כניסיון של הבורגנות העשירה המתגוררת באזורים אלה לשמר את מעמדה הכלכלי. בכל זאת הסכים למשאל עם על אוטונומיה אזורית, שנערך ביולי 2006; ארבעת המחוזות המזרחיים הצביעו בעד אוטונומיה, אך במדינה כולה 57.6% מהתושבים הצביעו נגד אוטונומיה לאותם מחוזות. בספטמבר, תומכי אוטונומיה פתחו בשביתות ובחסימות ברחבי מזרח בוליביה, והביאו לעימותים אלימים עם פעילי מפלגת ה־MAS. בינואר 2007, עימותים בקוצ'במבה בין קבוצות פעילים הובילו למקרי מוות, כאשר ממשלתו של מוראלס שלחה חיילים לשמור על השקט באזור. פעילי שמאל-ילידים הקימו ממשלה-מהפכנית משלהם במקום נציגי הציבור הנוכחיים של קוצ'במבה, אך מוראלס הצהיר שהיא אינה חוקית והמשיך להכיר בלגיטימיות של ראש המחלקה הימני של תנועת הילידים ונציג הסנאט של קוצ'במבה, מנפרד רייס וילה.
ביולי 2006, נערכו הבחירות לאספה המחוקקת של בוליביה, שבה נרשם אחוז ההצבעה הגבוה ביותר אי פעם בתולדות המדינה. בבחירות ה־MAS זכתה ב-137 מתוך 255 מושבים באספה, לאחר שהאספה הושבעה באוגוסט של אותה שנה. האספה הייתה הגוף הפרלמנטרי הנבחר הראשון בבוליביה, שכלל נציגות נרחבת של ילידים וחצי-ילידים. בנובמבר, אישרה האספה חוקה חדשה, שהמירה את הרפובליקה של בוליביה למדינה הרב לאומית של בוליביה, שתוארה כ"מדינה קהילתית, חברתית, מאוחדת ורב-לאומית". החוקה הדגישה את הריבונות הבוליביאנית על משאבי הטבע, הפרידה בין כנסייה למדינה, אסרה על בניית בסיסים צבאיים זרים במדינה, הכניסה לתוקף הגבלת שלטון של שתי קדנציות נשיאותיות בלבד, והתירה אוטונומיה אזורית מוגבלת. הוא גם עיגן את זכותם של כל הבוליביאנים למים, מזון, שירותי בריאות בחינם, חינוך ודיור. בעיגון המושג רב-לאומיות בחוקה, פרשנים מציינים כי מוראלס הציע "גילוי עמוק מחדש על אופי המדינה" על ידי הכרה בזכות להכרה עצמית של אומות שונות בתוך מדינה אחת.
במאי 2008 דחפו המחוזות המזרחיים להגברת האוטונומיה למחוזות, אך ממשלתו של מוראלס דחתה את עמדתם. הם קראו למשאל עם להדחתו של מוראלס. המשאל נערך וזכה ל-83% אחוזי הצבעה, ומוראלס אשרר את הלגיטימציה שלו כנשיא בשנית וזכה לתמיכת 67.4% מקולות האזרחים. מאוחדת כמועצה הלאומית לדמוקרטיה (CONALDE), קבוצות אלה - במימון האגרו-תעשיינים העשירים, הנפט והאליטה הפיננסית - יצאו לסדרה של מסעות ערעור יציבות במדינה כדי להביא להדחת מוראלס. באותו זמן, פרצו מחאות בכל רחבי בוליביה אשר פעילים רדיקליים תומכי אוטונומיה החלו לחסום כבישים, כבשו שדות תעופה, התנגשו במכוון עם הפגנות פרו-ממשלתיות, משטרה וכוחות מזוינים. חלקם הקימו סמי-צבאות משלהם, הפגיזו חברות מדינתיות-לאומיות, גם פתחו בהתקפות גזעניות אלימות על קהילות ילידיות, שהגיעו לשיאן בטבח בפנדו, שבו נרצחו 12 פעילים ילידים של מפלגת ה־MAS. תומכי האוטונומיה זכו לתמיכה של מספר פוליטיקאים בכירים, דוגמת מושל סנטה קרוז רובן קוסטאס, שכינה את מוראלס ותומכיו בכינויים גזעניים, והאשים את הנשיא שהוא פונדמנטליסט איימארי, ודיקטטור טוטליטריסט שאחראי לטרור במדינה. בתוך התסיסה, פרשנים זרים החלו להעלות השערות על אפשרות של מלחמת אזרחים.
אחרי שהתגלה שהמשרד ליוזמות מעבר של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי העביר 4.5$ מיליון דולר לממשלות הפרו-אוטונמיות של המחוזות המזרחיים, בספטמבר 2008 האשים מוראלס את שגריר ארצות הברית בבוליביה, פיליפ גולדברג, ב"קשירת קשר נגד הדמוקרטיה" ובעידוד התסיסה והאלימות האזרחית, והורה לו לעזוב את בוליביה. בתגובה, ארצות הברית גירשה את שגריר בוליביה בארצות הברית, גוסטבו גוזמן. בתגובה לכך, בוליביה גירשה את המנהל לאכיפת סמים האמריקאי (DEA) מהמדינה, ובתגובה ארצות הברית הוציאה את כוחות השלום שלהם מבוליביה. הוגו צ'אווס עמד בסולידריות עם בוליביה, בכך שהורה לשגריר האמריקאי בקראקס, פטריק דאדי, לעזוב את ונצאולה, והחזיר את שגריר ונצואלה לארצות הברית מהמדינה. איחוד המדינות של דרום אמריקה (UNASUR) יזמו פגישה מיוחדת כדי לדון במצב בבוליביה, והביעו תמיכה מלאה בממשלת מוראלס.
למרות שלא הצליחה לדכא את האלימות האוטונומית, ממשלתו של מוראלס סירבה להכריז על מצב חירום, מתוך אמונה שתומכי האוטונומיה מנסים לגרום להם לעשות זאת. במקום זאת, הם החליטו להתפשר, ופתחו בשיחות עם האופוזיציה הפרלמנטרית. כתוצאה מכך, 100 מתוך 411 מרכיבי החוקה שונו, כאשר שני הצדדים התפשרו בנושאים מסוימים. אף על פי כן, מושלי המחוזות המזרחיים דחו את השינויים, מתוך אמונה שהם לא מעניקים להם אוטונומיה מספקת, בעוד שנציגי ציבור אינדיאנים ואנשי שמאל שונים ב-MAS סברו שהתיקונים מוותרים יותר מדי לימין הפוליטי. החוקה הועלתה למשאל עם בינואר 2009, בו אושרה על ידי 61.4% מהמצביעים.
בעקבות אישור החוקה המחודש, נערכו הבחירות הכלליות של בוליביה ב-2009. האופוזיציה ביקשה לעכב את הבחירות בדרישה להכניס לשימוש מערכת רישום ביומטרית חדשה, מתוך תקווה שהדבר יעניק להם זמן לייצר חזית מאוחדת נגד מוראלס. רבים מפעילי מפלגת ה־MAS הגיבו באלימות לדרישה זו וניסו למנוע אותה. באפריל 2009, פתח מוראלס בשביתת רעב בת חמישה ימים כדי לגרום לאופוזיציה לחזור בה מדרישותיה. הוא גם הסכים לאפשר הכנסת מרשם בוחרים חדש אך אמר שהדבר יקודם במהירות כדי לא לעכב את הבחירות. מוראלס ומפלגת ה־MAS זכו בניצחון סוחף, עם 64.2% מקולות הבוחרים, כאשר אחוזי ההצבעה הגיעו ל-90%, שיא היסטורי במדינה. יריבו העיקרי, רייס וילה, השיג 27% מהקולות. מפלגת ה־MAS זכתה בשני שלישים מהמושבים בשני בתי הקונגרס - בית הנבחרים והסנאט. תגובה לניצחונו, הכריז מוראלס כי הוא "מחויב להאיץ את קצב השינוי ולהעמיק את הסוציאליזם" בבוליביה, כשהוא רואה בבחירתו מחדש מנדט לקדם את הרפורמות שלו.