stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רנו 9

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רנו 
 שנות ייצור:  1968–1986
 הרכבה:  צרפת צרפת  ספרד ספרד  טורקיה טורקיה (בין השנים 1985-2000)  קולומביה קולומביה  ארגנטינה ארגנטינה  בלגיה בלגיה
 מודל קודם:  רנו 14 
 מודל אחריו:  רנו 19 
 סיווג:  מכונית משפחתית
 מרכב:  4 דלתות
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  4,132 מ"מ
 רוחב:  1,634 - 1,666 מ"מ
 גובה:  1,405 מ"מ
 משקל:  815 - 920 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,483 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  הנעה קדמית, 4 צילינדרים, 1,108 סמ"ק המפיק 48 כ"ס, 1,237 סמ"ק המפיק 55 כ"ס, 1,397 סמ"ק המפיק 60 כ"ס, 68 כ"ס, 72 כ"ס, 1,721 סמ"ק המפיק 90 כ"ס, מנוע דיזל 1,595 סמ"ק, המפיק 55 כ"ס, מגדש טורבו 1,397 סמ"ק המפיק 105 כ"ס, 115 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית, תמסורת אוטומטית
 מהירות מרבית:  מנוע 1,108 סמ"ק - 140 קמ"ש, מגדש טורבו 1,397 סמ"ק - 190 קמ"ש
 מעצב:  רוברט אופרון
 
רנו 9, שנת 1982
רנו 9 (צרפתית: Renault 9) היא מכונית משפחתית, 4 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1981–1988. הדגם יוצר בצרפת, בארצות הברית, בהולנד, בספרד, בטאיוואן, בקולומביה, בארגנטינה ובטורקיה.
סך הכול יוצרו 2,571,362 יחידות.
בארצות הברית יוצרו בין השנים 1982–1987 3 דגמים של הרנו 9: ארבע דלתות, שתי דלתות, ושתי דלתות קבריולה. בסך הכל יוצרו בארצות הברית 623,573 יחידות.
בשנת 1982 נבחרה הרנו 9 למכונית השנה באירופה.
גרסאות

רנו 9 C (דגם בסיס)
רנו 9 TC (מנוע 1,108 סמ"ק המפיק 48 כ"ס)
רנו 9 GTC (מנוע 1,108 סמ"ק המפיק 48 כ"ס)
רנו 9 TL (מנוע 1,397 סמ"ק המפיק 60 כ"ס)
רנו 9 GTL (מנוע 1,397 סמ"ק המפיק 60 כ"ס)
רנו 9 TLE (מנוע 1,397 סמ"ק המפיק 60 כ"ס)
רנו 9 GTS (מנוע 1,397 סמ"ק המפיק 72 כ"ס)
רנו 9 TSE (מנוע 1,397 סמ"ק המפיק 72 כ"ס)
רנו 9 TCE (מנוע 1,108 סמ"ק, דרגת גימור מפוארת)
רנו 9 TD (גרסת מנוע דיזל)
רנו 9 TDE (גרסת מנוע דיזל)
רנו 9 GTD (גרסת מנוע דיזל)
רנו 9 GTX (גרסת יוקרה, מנוע 1,721 סמ"ק)
רנו 9 TXE (גרסת יוקרה, מנוע 1,721 סמ"ק)
רנו 9 Turbo (מגדש טורבו - 1,397 סמ"ק, המפיק 105 כ"ס, 115 כ"ס)
מכונית השנה באירופה

בשנת 1982 זכתה ה"רנו 9" במקום הראשון, בתחרות "מכונית השנה באירופה", עם 335 נקודות. במקום השני זכתה ה-אופל אסקונה עם 304 נקודות, ובמקום השלישי זכתה הפולקסווגן פולו עם 252 נקודות.
תמונות

רנו 9 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
רנו 9, שנת 1982
רנו 9
רנו 9, שנת 1985 - תוצרת ארצות-הברית
רנו 9
רנו 9 דגם GTL
ראו גם

רנו
דופין
רנו R8
רנו קרוול
רנו 6
רנו 7
רנו 12
רנו 14
רנו 16
רנו 17
רנו פואגו
קרון הכבל של סן פרנסיסקו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית
 עיר:  סן פרנסיסקו 
 מפעיל:  רשות הרכבות העירונית של סן פרנסיסקו 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  1878 
 מידע על הקו
 אורך הקו:  17.16 ק"מ 
 רוחב המסילה:  1067 מ"מ 
 מתח חשמלי:  500 V DC railway electrification 
 מספר נוסעים בשנה:  7,409,400 
 www.sfcablecar.com
 תרשים הקו
  
 
קרון כבל ברחובות סן פרנסיסקו
מערכת קרונות-הכבל של סן פרנסיסקו (באנגלית: San Francisco Cable Car) היא מערכת תחבורה ציבורית, בעיר סן פרנסיסקו שבקליפורניה שהפכה עם השנים לאטרקציה תיירותית ולאחד מסמליה של העיר. ככל הידוע זו המערכת האחרונה בעולם של קרונות-כבל על-קרקעיים, שעדיין פועלת.
המערכת מורכבת מקרונות בודדים, לא ממונעים, שנעים על פסי ברזל ומחוברים לכבל הנע מתחת לפסים. לכל קרון נהג-מפעיל משלו שתפקידו לחבר את הקרון לכבל. הרכבת מותאמת במיוחד לרחובותיה התלולים של העיר, ותחנותיה נמצאות בצומתי רחובות שבהם הקרקע מישורית. נוסעי הקרון יושבים בתוכו או נתלים מבחוץ משני צדדיו.
בשנת 1964 הוכרזו קרונות-הכבל כאתר היסטורי לאומי (NHL) של ארצות הברית.
היסטוריה

הקו הראשון של המערכת, קו קליי סטריט היל (Clay Street Hill Railroad), הוקם בשנת 1873, על ידי אנדרו סמית הולידי (Andrew Smith Hallidie), שנחשב לממציא השיטה, והצלחתו הייתה כה גדולה עד כי אומץ על ידי חברות אחרות בסן פרנסיסקו ומחוצה לה.
קווים רבים הוקמו והופעלו בעיר. חברת קלכייבל (CalCable‏ – California Street Cable Railway) שהוקמה בשנת 1878, פתחה ב-1890 את קו O'Farrell, Jones and Hyde line שפעל עד 1951.
ב-1892 החלו לפעול בעיר חשמליות, שהקמתן והפעלתן הייתה זולה הרבה יותר. החשמליות החלו לדחוק אט-אט את קרונות הכבל, וב-18 באפריל 1906 אירעה רעידת האדמה הגדולה של סן פרנסיסקו שחיסלה למעשה את מערכת הקרונות. 117 קרונות נהרסו כליל, ומרכזי הפעלה קרסו.
ב-1912 נותרו פועלים אך ורק קווים שפעלו ברחובות תלולים במיוחד, בהם לא יכלו החשמליות לפעול. עם כניסת אוטובוסים לרחובות העיר בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, נסגרו כמעט כל הקווים, למעט שניים בבעלות העירייה ושלושה קווים פרטיים.
ב-1947 הציע ראש העיר דאז, רוג'ר לפהאם, לסגור את הקווים העירוניים. הצעתו נתקלה בהתנגדות עזה, שהובלה על ידי פרידל קלוסמן, פעילה חברתית בעיר. היא ייסדה את הוועדה האזרחית להצלת קרונות-הכבל והצליחה לכפות על ראש העיר לקיים משאל בין תושבי העיר. התוצאה הייתה: 166,989 בעד המשך הפעלת הקרונות ורק 51,457 נגד.
ב-1951 נסגרו שלושת הקווים הפרטיים של חברת קלכייבל מחוסר רווחיות. בהתערבותה של פרידל קלוסמן ולאחר שהקווים נרכשו על ידי עירית סן פרנסיסקו, אורגנה מחדש המערכת, וכיום פועלים בעיר שלושה קווים: פאוול-הייד (Powell-Hyde), פאוול- מייסון (Powell-Mason) וקליפורניה (California Street). מפעילת הקווים היא מוני (Muni), חברת הרכבת המוניציפלית של העיר.
אטרקציה תיירותית

הפתרון שמצאה העירייה להמשך תפעול הקרונות הוא העלאה דרסטית של תעריף הנסיעה. התעריף, שהיה 7 סנט ב-1947, קפץ עד 1997 ל-2 דולר, וכיום (2016) הוא עומד על 7 דולר לנסיעה, לעומת 1.5 דולר באמצעי תחבורה אחרים.
לפי נתוני מוני, החברה העירונית המתפעלת את הקרונות, נסעו בשנת 2002 בשלושת הקווים כ-21,500 נוסעים ביום. לפחות שניים מקווי קרונות-הכבל משמשים בעיקר תיירים: אלה הם קווי פאוול-הייד ופאוול-מייסון. מחיר הנסיעה, שהוא יקר יחסית, משקף עובדה זו. בדיקה שערכה העירייה העלתה כי כ-40% מהנוסעים כלל אינם משלמים.
למרות הביקורת הנמתחת על המערכת הניזונה מכספי ציבור, הרי שקרונות הכבל הם אחת האטרקציות התיירותיות הפופולריות בעיר, ואחד מסמליה המוכרים ביותר.
תפעול המערכת

מערכת קרונות-כבל מאופיינת בכבל תת-קרקעי שנע ללא הפסק ובמהירות קבועה. כשהקרונות נעים הם מחוברים לכבל, ובעת עצירה הם מנותקים ממנו. בכך שונה המערכת מפוניקולר, שבו הקרונות מחוברים אל הכבל באופן קבוע.
תפעול המערכת > המפעילים

ההתחברות לכבל נעשית על ידי מפעיל-נהג, שתפקידו לחבר או לנתק את הקרון לכבל לפי הצורך, וכן לבלום את הקרון. ההפעלה היא מכנית ודורשת הפעלת כוח גופני רב. על פי נתוני "מוני", מעטים הם העוברים בהצלחה את קורס ההסמכה למפעילים. כ-80% ממשתתפי הקורס נכשלים. כפועל יוצא מכך יש רק אישה אחת בצוות המפעילים, פאני מיי ברנס, שהיא האישה היחידה שהצליחה לסיים את הקורס. המפעילים נדרשים למיומנות רבה בהפעלת המערכת, לעבודה פיזית קשה, וכן עליהם לעמוד במשך כל זמן הנסיעה.
תפעול המערכת > הקרונות

אורכו של הקרון הוא 8.6 מטר, רוחבו 2.4 מטר, משקלו 7 טון, והוא יכול להסיע עד 68 נוסעים, מחציתם בישיבה. חלק מהקרונות הם חד-כיווניים, ובהגיעם לתחנה הסופית על המפעיל לסובב אותם ידנית על גבי פלטפורמה עגולה מיוחדת, לעיתים בסיוע הנוסעים, כדי להכינם לנסיעה בכיוון ההפוך.
תפעול המערכת > הפעלת הכבלים

הכבלים מופעלים ממרכז תפעול הנמצא ליד מוזיאון קרונות-הכבל, בצומת הרחובות וושינגטון ומייסון. קיימים ארבעה כבלים, אחד לכל אחד משלושת הקווים, וכבל נוסף לקטע המשותף של שני קווי פאוול. עובי הכבלים הוא 2.5 ס"מ, והם נעים במהירות קבועה של כ-15 קמ"ש. מנוע בהספק של 510 כוחות סוס מספק את הכוח להנעתם.
הערות שוליים

↑  מוזיאון קרון הרכבת
קרון הכבל של סן פרנסיסקו 1996
אתר הנעת הכבלים של קרונות הכבל
מפעיל בעבודתו
סיבוב ידני של הקרון
רשת א'

| --- | --- |

 פרטי התחנה
 סוג:  רדיו ממלכתי
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 אזורי קליטה ותדרים
 אזור קליטה:  תל אביב והסביבה, צפון בקעת הירדן, חיפה והסביבה, אצבע הגליל, באר שבע וצפון הנגב (גם בתדר 100.7FM)
 נקלט בתדר:  104.8FM
 אזור קליטה:  ירושלים והסביבה
 נקלט בתדר:  104.8FM ,105.1FM ,105.3FM
 אזור קליטה:  צפת והגליל
 נקלט בתדר:  105.1FM
 אזור קליטה:  מרכז הארץ
 נקלט בתדר:  105.3FM ,531AM
 אזור קליטה:  אצבע הגליל, אילת
 נקלט בתדר:  1,458AM
 
 http://www.iba.org.il/aleph/ (לא עובד יותר)
הכניסה לאולפן רשת א' במתחם רשות השידור בקריה, תל אביב
אולפן רשת א' בבניין קול ישראל בהלני המלכה
רשת א' הייתה תחנת רדיו ישראלית, שבעבר הייתה משודרת במסגרת קול ישראל והייתה התחנה הראשונה של קול ישראל ששידרה בעברית. בשעה 18:45 ב-5 ביוני 2017 נסגרה רשת א'.
רצועת השידור הועברה לידי תאגיד השידור הישראלי הידוע בשם "כאן", שפתחה תחנה בשם כאן תרבות.
פעילות

התחנה משדרת תוכניות מגוונות בנושאי תרבות, אמנות, ספרות ושירה, מסורת, פולקלור, היסטוריה ותוכניות ייעוץ מומחים.
בין תוכניותיה הידועות ניתן למנות את "אקדמיה באלף" של בני הנדל ששידרה הרצאות אקדמיות החל משנת 1997, אך ירדה מלוח השידורים במרץ 2005 וחודשו בשנת 2010 (ואולי כבר ב-2009) בעריכתו והגשתו של איתן אלמוג המנהל היוצא של רשת א'.
עוד ידועה הרשת במחלקת הנוער של קול ישראל הפועלת בה. "בראש צעיר", תוכנית הנוער של רשת א' אשר שודרה לראשונה ב-1965, היא אחת מתוכניות הנוער הוותיקות ביותר בעולם הרדיו[דרוש מקור] ולמעשה הייתה הפלטפורמה הראשונה לנוער שסיפקה חשיפה מעשית לרדיו. התוכנית היוותה קרש קפיצה למגישיה הצעירים שפיתחו את כישוריהם העיתונאיים. בין מגישי התוכנית הבולטים אז והיום הם: יוסף טרגין, שתוכנית המדע הפופולרי שלו "עולם המדע" שודרה במשך כשלושים שנה, אריה אלדד - ח"כ מטעם מפלגת האיחוד הלאומי והסופר דויד גרוסמן שהנחו את תוכנית הנוער "חתול בשק", דליה סיגן - לימים עורכת תוכניות הנוער של קול ישראל, שרית לוי - שמיד עם סיום שידוריה הצטרפה ליחידת דובר צה"ל, נעה לנדאו, דפנה ליאל ומרב כהן - שהתגייסו לגלי צה"ל, ועוד שדרנים וכתבים ידועים.
רשת א' הייתה תחנת הרדיו הישראלית הראשונה לשדר ב-FM, בתדר 91.3MHz.
אבישי פלחי מנהל את התחנה מאז 2012. פלחי החליף את צגה מלקו, שניהלה את התחנה משנת 2008.
בעבר הרשת ניצבה בפני סכנות סגירה או מיזוג עם רשתות אחרות של קול ישראל. בשנת 2004 נכפה על הרשת לחלוק את התדר יחד עם רשת מורשת, בעקבות החלטה שנויה במחלוקת של מנהל הרדיו לשעבר, יוני בן-מנחם. החלטה זו גרמה לצמצום משמעותי בשעות השידור של התחנה, שנאלצה לעבור משידורים של 24 שעות ביממה (תוכניות מוקלטות במהלך הלילה) ללוח שידורים יומי של 10 שעות בלבד (מ-6:00 עד 16:00) במהלך השבוע. בסופי השבוע רשת אלף משדרת החל מכניסת השבת ועד לצאתה. רשת מורשת משדרת בתדר זה ביתר שעות היום והלילה (החל מהשעה 16:00 עד ל-6:00 למחרת ובימי שישי ובמוצ"ש).
בשנת 2017 בעקבות סגירת רשות השידור ומעבר לתאגיד השידור הישראלי שונה שם התחנה ל"כאן תרבות".
ראו גם

קול ישראל
הערות שוליים

↑  בראש צעיר, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  קול ישראל ישדר היום באפ-אמ, על המשמר, 8 בדצמבר 1966
↑  שידורי אפ.אמ. יופעלו היום, דבר, 8 בדצמבר 1966
↑  אלי שי, מורשת-מורשת, היה אלף?!, באתר העין השביעית, 1 בנובמבר 2004
| ישראל שידור רדיו בישראל |
| --- | --- | --- |
| תאגיד השידור הישראלי (קול ישראל) | כאן תרבות • כאן ב • כאן גימל • רדיו מַכַּאן • VoisFarsi • כאן רק"ע • כאן 88 • כאן קול המוזיקה • כאן מורשת • הרדיו החינוכי |  |
| צה"ל | גלי צה"ל • גלגלצ |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (רדיו אזורי) | אקו 99FM • רדיו א-שמס • רדיו 90FM • רדיו דרום • רדיו חיפה • רדיו ירושלים • רדיו לב המדינה • 103fm • רדיו קול ברמה • רדיו קול הים האדום • רדיו קול חי • רדיו קול רגע • רדיו תל אביב • 104.5FM רדיו צפון • רדיו א-נאס • רדיוס 100FM • תדרי הפיצול: 99.5 חמ-אש • הדיבור החם בדרום • פרוויה רדיו • קול פליי • קול חי מיוזיק |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו – איו"ש | גלי ישראל |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | הקצה |  |
| תחנות רדיו שנסגרו | תחנות רדיו שנסגרו |  |
| רשות השידור (קול ישראל) | רשת א' • רשת ב' • רשת ג' • רשת ד' (קול ישראל בערבית) • רשת ה' (קול ישראל בפרסית) • רק"ע • 88FM • קול המוסיקה • רשת מורשת • הרדיו החינוכי • קול ציון לגולה • הגל הבטוח |  |
| רדיו פיראטי | ערוץ 7 • קול השלום • רדיו כל האמת |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | רדיו ynet |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462701905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רומנסה (מוזיקה)

למונח רומנסה (מספרדית: romanza) יש היסטוריה של מאות בשנים. ראשיתו בספרד, שם התייחס לבלדות סיפוריות, ובמאה ה-18 התחיל לשמש ליצירות מוזיקה לירית פשוטות, לא רק לקול, אלא גם לכלים בלבד. מילון אוקספורד למוזיקה קובע, כי "בדרך כלל חדורה הרומנסה באיכות אישית או עדינה במיוחד".
מוזיקה אינסטרומנטלית בכותרת "רומנסה"

יצירה קלאסית או פרק מיצירה בשם "רומנסה" מתאפיינים במשקל משולש, כלומר, שלוש פעמות בתיבה.
לודוויג ואן בטהובן: שתי רומנסות ("Romanzen") לכינור ותזמורת, רומנסה לכינור מס' 1 בסול מז'ור, אפוס 40; רומנסה לכינור מס' 2 בפה מז'ור, אופוס 50, בצורת נושא חופשי ווריאציות.
יוהנס ברהמס: "רומנצה" בפה מז'ור לפסנתר, שישה קטעים לפסנתר אופוס 118 מס' 5 (1893)
מקס ברוך: "רומנסה לוויולה ותזמורת בפה מז'ור"
אנטונין דבוז'אק: רומנסה בפה מינור לכינור ותזמורת אופוס 11 (1877/1873)
אדוארד אלגר: רומנסה לבסון ותזמורת, אופוס 62 (1910)
אדוורד גריג: פרק שני מרביעיית מיתרים אופוס 27 מס' 1 בסול מינור (1878)
וולפגנג אמדאוס מוצרט: "רומנצה" מתוך מוזיקת לילה זעירה, הפרק השני; קונצ'רטו לפסנתר מס' 20, פרק שני
יוזף היידן: "רומנסה: אלגרטו" מתוך סימפוניה מס' 85 בסי במול מז'ור, "הריינית", פרק שני
קאמי סן-סנס: רומנסה, ברה מז'ור לצ'לו ותזמורת, אופוס 51 (1877)
קלרה שומאן: שלוש רומנסות לכינור ופסנתר, אופוס 22 (1853)
רוברט שומאן: "Drei Romanzen" לפסנתר, אופוס 28 (1839)
רוברט שומאן: "Drei Romanzen" לאבוב או כינור ופסנתר, אופוס 94, (1849)
דמיטרי שוסטקוביץ': "רומנסה" מתוך "סוויטת זבוב הסוסים"
ז'אן סיבליוס: רומנסות לפסנתר אופוס 24, מס' 9, אופוס 78, מס' 2
יוהאן סוונדסן: רומנסה לכינור ותזמורת, אופוס 26 (1881)
ראלף ווהן ויליאמס: "רומנצה" בקונצ'רטו שלו בפה מינור לטובה בס, מס' 2 (1954)
אנונימי: רומנסה לגיטרה קלאסית, מוכרת בשמות שונים, כגון "רומנסה ספרדית", "רומנס ד'אמור" וכו'.
מוצרט כינה בכותרת משנה "רומנצה" את הפרק השני של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 20 ברה מינור (K.466), ובקונצ'רטו שלו לקרן יש "רומנסה ורונדו",
רוברט שומאן אהב במיוחד לכנות בשם רומנסה קטעי פסנתר ליריים
"Je crois entendre encore" ב"שולי הפנינים" של ז'ורז' ביזה משנת 1863 מכונה רומנסה בפרטיטורה
האריה "אאידה השמיימית" מתוך אאידה של ג'וזפה ורדי משנת 1871 מכונה "רומנצה"
"Wie einen Rosenknospe" מתוך "האלמנה העליזה" של פרנץ להאר מכונה "רומנסה"
לידר

לידר מאת פרנץ שוברט:
114 ברשימת דויטש, "רומנצה" Ein Fräulein klagt’ im finstern Turm' ‏ (1814; 2 גרסאות)
144 ברשימת דויטש, "רומנצה" 'In 'der Väter Hallen ruhte לקול ופסנתר (1816, סקיצה)
222 ברשימת דויטש, "מינה האהובה" 'Schwüler Hauch weht mir herüber' לקול ופסנתר (1815, מופיעה גם כ""Lieb Minna. Romanze"
907 ברשימת דויטש, "הרומנצה של ריכרד לוונהרץ" 'Großer Taten tat der Ritter fern im heiligen Lande vie' לקול ופסנתר (1826?, שתי גרסאות, הגרסה השנייה היא אופוס 86)
גם מס' 3ב' של "רוזמונדה" מאת שוברט היא רומנצה.
רומנסות ללא מילים (Romances sans paroles)

מלחינים רבים כל כך במסורת הצרפתית כתבו "רומנסות ללא מילים", משנות ה-40' של המאה ה-19 ואילך שהמשורר הרדיקלי פול ורלן פרסם מצדו אוסף של הפואמות האימפרסיוניסטיות שלו בשם "רומנסות ללא מילים" (1874)
רומנס רוסי

במהלך המאה ה-19 פיתחו אלכסנדר אלייבייב (1787–1851), אלכסנדר ורלאמוב (1801–1848) ואלכסנדר גוריליוב (1805–1858) את הזן הצרפתי של הרומנסה כקטגוריה סנטימנטלית של השיר האמנותי הרוסי לכדי הז'אנר "רומנסה רוסית" (אנ'). "עיניים שחורות" (אנ') הוא אולי הדוגמה המוכרת ביותר לסוגה זו. דוגמאות ידועות אחרות לרומנסה הרוסית הן "זרח, זרח כוכבי" ו"כאלה היו הימים".
הערות שוליים

↑  מילון אוקספורד למוזיקה בעריכת מייקל קנדי, 1985, ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, רומנסה
↑  זיגיסמונד תאלברג, אנרי וייטאן, גבריאל פורה, קאמי סן-סנס, ז'ורז' ביזה, אלכסנדר גילמן, אלכסנדר דריישוק, ססיל שמינאד, זיגמונט סטוייובסקי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph423582
ריאק

| --- | --- |

 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  אל-בקאע
 נפה:  נפת זחלה
 גובה:  930 מטרים
 קואורדינטות:  33°51′02″N 36°00′35″E﻿ / ﻿33.850494444444°N 36.009827777778°E﻿ / 33.850494444444; 36.009827777778 
 https://www.rayaq-lebanon.com/en/index.php
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןריאק(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןריאק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תחנת הרכבבת בריאק, בשנות העשרים של המאה העשרים
תחנת הרכבבת בריאק
הוקר הוריקן של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בריאק ב-1942.
רָיָאק - האוש חלה היא עיירה לבנונית נוצרית במחוז בקאע ליד העיר זחלה, למרגלות הרי מול לבנון, בגובה 930 מ', שנוצרה מאיחוד העיירה ריאק והכפר הסמוך האוש חלה. רוב תושבי העיירה שייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
מתחילת המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת האזרחים ב-1975, ריאק הייתה צומת תחבורתי-רכבתי החשוב ביותר של לבנון, שבו קו ביירות-דמשק עם רוחב המסילה 1.05 מ' פגש את הקו עם רוחב מסילה התקני (1.435 מ') שיצא צפונה לבעלבכ, חומס וחלב .
היום נמצא בעיירה שדה התעופה ריאק שבשימוש חיל האוויר הלבנוני (קוד OLRA: ICAO) ובית חולים אזורי.
בעיירה נמצאים מספר כנסיות השייכות לקהילות נוצריות שונות שנבנו בסגנונות אדריכליות מגוונות: כנסיית מאר מיכאל, כנסיית גבירתנו של עזרה תמידית, כנסייה הארמנית, כנסיית דורמיציון, כנסיית מאר רוקוז, כנסיית גאורגי הקדוש (המלכיתית היוונית-קתולית), כנסייה האנגליקנית.
ארכאולוגיה

מצפון לרייאק נמצא האתר הארכאולוגי מתקופה נאוליתית. באתר, שנחפר על ידי לוריין קופלנד ופרנק סקילס, במהלך סקר ב-1965, נמצאו כלי צור שונים מהסוג Shepherd Neolithic .
היסטוריה

בשנת 1838, אלי סמית' ציין הן את ריאק והן את האוש חלה ככפרים נוצריים באזור בעלבק.
ב-1895 נבנתה מסילת רכבת ביירות-דמשק עם רוחב המסילה 1.05 מ' שעברה דרך ריאק. ב-1906 נבנתה מסילת רכבת ברוחב תקני ( 1.435 מ') מחאלב דרך חמה וחומס שפגשה את הקו ביירות-דמשק בריאק. שתי מסילות הברזל נבנו והיו בבעלותן של חברות צרפתיות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נבנה על ידי צבא גרמני שדה התעופה הצבאי סמוך לעיירה. ב-1918 הפציץ הצבא הבריטי את תחנת הרכבת בעיירה והרס אותה.
ב-7 באוגוסט 1933, שני טייסים צרפתים (מוריס רוסי ופול קודוס ), על מטוס Blériot 110, שברו את שיא העולם למרחק בקו ישר. הם המריאו מניו יורק ונחתו בריאק לאחר שעברו מרחק של 9,104 ק"מ ללא עצירה, תוך 55 שעות.
במהלך המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה, ביולי 1941, הפציצו הבריטים את הבסיס הצרפתי ואת מחסני צבא בריאק שהיו בשליטת צבא של משטר וישי, לאחר מכאן, יחידות הדיוויזיה השישית של הצבא הבריטי שהתקדמו מדמשק, שחררו ריאק ושדה תעופה, שהיה שדה התעופה הצבאי החשוב ביותר בלבאנט, לאותה תקופה.
ב-15 בספטמבר 1941, בשדה תעופה ריאק, הוקמה טייסת הקרב הראשונה (קבוצת קרב (טייסת) אלזס) של צרפת החופשית. בספטמבר 1942, גנרל דה גול ביקר את הטייסים בבסיס ריאק, וקבוצת הקרב מספר 3 של נורמנדי ( נורמנדי-נימן העתידית) הוקמה שם בחודש שלאחר מכן. ב-10 באוקטובר 1943 הוקמה בשדה תעופה של ריאק טייסת קרב הארדנים 3/3 (Escadron de Chasse 3/3 Ardennes).
ב-1 ביוני 1949 הוקם בשדה תעופה של ריאק חיל האוויר הלבנוני.
משחית טנקים צרפתי M10 וולברין מהגדוד השלישי של הרגימנט ציידי הטנקים הקולוניאלי (RCCC) נקראה ריאק במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלחמת האזרחים בלבנון מ-1975 עד 1990 קטעה את כל תנועת הרכבות. בשנת 2002 נכשל ניסיון לשחזר את הקישור בין ריאק-דמשק.
בשנת 2005 צוינה בשדה התעופה ריאק נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון, בטקס מיוחד בהשתתפות מפקדי כוחות שני הצבאות. בכך הושלמה נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון.
שדה התעופה ריאק הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת לבנון השנייה (2006), כתוצאה מכך נגרמו מספר נזקים למסלול הנחיתה.
אנשים בולטים

רומן גארי, סופר צרפתי, שירת שם כטייס ב-1942.
ז'אן טולאסנה, טייס צרפתי שנמלט ב-5 בדצמבר 1940 במטוסו מריאק ללוד והצטרף לחיל האוויר הבריטי.
הערות שוליים

↑  Robinson and Smith, 1841, vol 3, 2nd appendix, p. 145
↑   McHugo, John (2014) Syria. A Recent History. Saqi Books. מסת"ב 978-0-86356-160-3 p.264 n.27
↑  רועי נחמיאס והסוכנויות, הרמטכ"ל הסורי נפרד מלבנון: 'אחים לנשק היו שלום', באתר ynet, 26 באפריל 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405706805171
שלג בשרב

"שלג בשרב" הוא אלבום הסולו הרביעי של הזמרת שירי מימון. האלבום שיצא לאור ב-30 באוגוסט 2012, הופק מוזיקלית על ידי תומר בירן. על האלבום החלה מימון לעבוד בשנת 2009 ואספה חומרים בעזרתו של יעקב גלעד. בין היוצרים באלבום ניתן למנות את יואב גינאי, קובי אפללו, איה כורם, רמי קלינשטיין, עידן רייכל ועוד.
הסינגל הראשון, ששמו זהה לשם האלבום, יצא ב-6 ביוני 2012 והיה לשיר המושמע ביותר בתחנות הרדיו בימים הראשונים ליציאתו. מימון סיפרה ששיר זה מוקדש לבן זוגה וכי אף ביצעה את השיר בחתונתם. הסינגל השני מהאלבום, "מחכה שתשוב" יצא ב-24 ביולי באותה שנה, והקליפ יצא ב-30 באוגוסט. בשבועיים הראשונים של צאת הסינגל הוא היה לשיר המושמע ביותר בתחנות הרדיו. הסינגל השלישי, "בסוף יום" יצא ב-9 בספטמבר, הרביעי "לאישה שהייתה" יצא ב-11 בנובמבר, והחמישי "כמה את יפה" יצא ב-5 בפברואר 2013.
מימון עצמה אף כתבה שיר אחד באלבום, "אשאר אותך לספר" ללחן של תומר מתנה.
רשימת השירים

| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | שלג בשרב  | יואב גינאי | תומר הדדי | 03:31 |
| 2. | מחכה שתשוב  | מורן גמליאל | מורן גמליאל | 03:14 |
| 3. | כמה את יפה  | קובי אפללו | קובי אפללו | 04:04 |
| 4. | געגוע  | איה כורם | רמי קלינשטיין | 03:26 |
| 5. | אולי אני בך  | סהר חגי | ניצן קייקוב | 03:19 |
| 6. | דילמה  | סהר חגי | ניצן קייקוב | 03:24 |
| 7. | לזרוק זהב  | סהר חגי | ניצן קייקוב | 03:15 |
| 8. | לאישה שהייתה  | נעם חורב | שי זיו | 04:06 |
| 9. | אשאר אותך לספר  | שירי מימון | תומר מתנה | 03:12 |
| 10. | בסוף יום  | עידן רייכל | עידן רייכל | 03:09 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 34:40 |
אמנים משתתפים

עיבודים והפקה מוזיקלית: תומר בירן


ניהול רפרטואר: יעקב גלעד


גיטרות, מנדולינות: אבי סינגולדה


תופים: גלעד שמואלי


פסנתר, קלידים, תכנותים, תזמור: תומר בירן


בס: אבי יפרח


כלי מיתר: Eugine Orchestra 


כלי הקשה: רוני עיברין


קולות רקע: קובי אפללו (בשיר "כמה את יפה")
רננוטת

| --- | --- |

רננוטת יושבת על כיסא ומחזיקה מטה פפירוס
 תפקיד:  דגן, ענבים, תזונה, קציר
 תרבות:  דת מצרים העתיקה 
 מקום מגורים:  תרנוטיס נרמותיס
 בן או בת זוג:  גב, סובק, שי
 צאצאים:  נהבקאוו, נפרי
 
רננוטת (לעיתים גם מתועתק כ-ארנוטת, רננ-וטת, רננט) הייתה אלת הדגן, הענבים, התזונה והקציר בדת מצרים העתיקה. בשל חשיבות הקציר נהגו להקריב לה מנחות בתקופת האסיף. בתחילה רוכז פולחנה בתרנוטיס, מצרים. רננוטת תוארה כקוברה או כאישה עם ראש נחש קוברה.
אטימולוגיה

משמעות שמה של רננוטת קשורה לפעלים "ללטף, לטפח, להניק או לגדל", והיא תוארה כ"מיינקת" שטיפלה בפרעה מלידתו ועד מותו. היא כונתה בין היתר "גברת המזון", "רננוטת גבירת המנחות", "רננוטת גבירת האוכל", "רננוטת הנכבדה של האסם הכפול", וכן "זאת המחזיקה את כולם".
משמעות

רננוטת נחשבה לבת־זוגו של האל שי (אל הגורל), המייצג את הגורל החיובי של הילד. ביוונית היא נודעה בשם תרמותיס או הרמותיס. היא גילמה את פוריות השדות (גם הצמחייה וגם האדמה עצמה) והייתה מגינת המלוכה והכוח השלטוני. כמו כן, נקשרה לאושר ולהנקה.
תיאורים של מנחות לרננוטת מופיעים בסצנות של ייצור יין במצרים, ומקדשים לה הוקמו בכרמים. דימוייה נמצאו במטבחים, ליד תנורים, במחסני תבואה ובמרתפים. דימויים אלו נועדו לא רק לראות בה ספקית מזון אלא גם להגן על מאגרים מפני מזיקים כמו חרקים, עכברים ונחשים. דמותה הופיעה גם על חותמות ופקקי אמפורות יין.
כאלת התזונה, תואה רננוטת לעיתים כבעלת בריתו של סובק, האל המייצג את נהר הנילוס שהצפתו השנתית הביאה פוריות ואסיף בשפע. מקדש מדינת מעדי מוקדש לשניהם. זהו מבנה קטן ומעוטר באזור הפיום.
במקרים אחרים, נחשבה רננוטת לאם של נהבקאו, שלעיתים גם הוא תואר כנחש. כאשר ראו בה את אם נהבקאוו, היא נחשבה לבת־זוגו של גב, אל האדמה. היא הייתה גם אמו של האל נפרי.
ברבות הימים, בהיותה אלת נחש הפזורה על פני מצרים התחתונה, זוהתה רננוטת יותר ויותר עם וג'ת, אלת הנחש החזקה של מצרים התחתונה, ולעיתים נחשבה כצורה אחרת שלה. וג'ת עצמה ידועה כקוברה המעטרת את כתר הפרעונים. בנוסף, זוהתה רננוטת עם האלה מרטסגר ונספגה לתוך דמות האלה איסיס.
ביהדות

יוסף בן מתתיהו זיהה אותה (בשמה יווני תרמותיס) עם בתיה בת פרעה.
שם זה מוזכר גם בספר היובלים (מז, ה). היו שטענו כי קיים דמיון רב בין תרמותיס לבת פרעה.
האלה תרמותיס הייתה אלת הפריון והתאפיינה בערמומיות כנחש ונקראה גם "המינקת". היא מוצגת כאישה עם זנב נחש והיא התגלמותה של הערמומיות הנשית. לפי האנלוגיה בין האלה לבת פרעה ניתן להבין כי גם בת פרעה התאפיינה בערמומיות ונקראה "המינקת", ואכן, בזכות ערמומיותה הונתה בת פרעה את אביה והצילה את משה.
הערות שוליים

1 2  Marini, Paolo. "Renenutet: worship and popular piety at Thebes in the New Kingdom". Journal of Intercultural and Interdisciplinary Archaeology.
↑  Pinch, Geraldine (2003). Egyptian mythology: a guide to the gods, goddesses, and traditions of ancient Egypt. New York: Oxford University Press. ISBN 0195170245.
↑  Flusser, David; Shua, Amorai-Stark (1993). "The Goddess Thermuthis, Moses, and Artapanus". Jewish Studies Quarterly. 1 (3): 217–33. JSTOR 40753100.
1 2 3  Franci, Massimiliano (2016-01-01). "Isis-Thermouthis and the anguiform deities in Egypt: a cultural and semantic evolution". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  ‘IREP EN KEMET’ WINE OF ANCIENT EGYPT: DOCUMENTING THE VITICULTURE AND WINEMAKING SCENES IN THE EGYPTIAN TOMBS M. R. Guasch-Jané, S. Fonseca, M. Ibrahim. ISPRS Annals of the Photogrammetry, Remote Sensing and Spatial Information Sciences, Volume II-5/W1, 2013 XXIV International CIPA Symposium, 2 – 6 September 2013, Strasbourg, France
↑  "Renenet – OCCULT WORLD" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-02-16.
↑  Denecker, Evelien; Vandorpe, Katelijn. "Sealed Amphora Stoppers and Tradesmen in Greco-Roman Egypt".
1 2  Francoise Dunand and Christiane Zivie-Coche (trans. David Lorton). (2004). Gods and Men in Egypt: 3000 BCE to 395 CE. Ithaca: Cornell University Press.
↑  שוע אמוראי-שטרק, "האלה תרמותיס, בת פרעה, משה וארטפניס: פרק בפרשנות יהודית-הלניסטית", כעת, כתב עת תלפיות, כרך א תשע"ד, עמ' 191 - 202
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 241035163 
רננוטת בדמות אישה-נחש יושבת מימין לנפית (משמאל) ולחו (במרכז), בדמות נחשים