stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על צפת

לוחמים ואנשי הרובע היהודי בצפת, 1948
המשטרה העירונית בצפת, אתר חשוב בקרב על העיר. לימים, עבר הבניין לשמש את המכינה הקדם-אקדמית של מכללת צפת
המרכז המסחרי בצפת. היה ידוע בכינוי: "בית אשת"ם (אש, תעשיות, ומתכת), מפני שיותר מאוחר הוקם בו בית חרושת לייצור פרימוסים וג'ריקנים. נבנה לאחר פרעות 1929 מבטון, בגבול הרובע היהודי והאזור הערבי. חורי הכדורים הם ממלחמת העצמאות.
בול שהונפק לכבוד יום העצמאות הרביעי של מדינת ישראל בשנת 1952 ומתאר את אתר הקרב בצפת
"עמדת רחמים" בצפת העתיקה
הקרב על צפת במלחמת העצמאות נערך בין 16 באפריל ל-11 במאי 1948 בין כוח המגן העברי לכוחות צבא ההצלה הערבי. הקרב נסתיים בניצחון הצד היהודי, ובעקבותיו עזבה האוכלוסייה הערבית את צפת.
רקע היסטורי

צפת (בערבית: صفد) הייתה עיר חשובה בגליל, בירתה של נפת צפת המנדטורית אשר שימשה כמרכז מנהלי, תרבותי וכלכלי לכפרי הנפה. בעיר חיו במשך מאות שנים זה בצד זה יהודים וערבים. לקראת מלחמת העולם הראשונה היו בעיר כ-7,500 יהודים וכ-6,000 ערבים, אך בתקופת המנדט השתנה המאזן והאוכלוסייה הערבית הייתה לרוב.
רקע היסטורי > מאורעות תרפ"ט

המפנה אירע במאורעות תרפ"ט. ב-29 באוגוסט 1929 התנפלו מספר ערבים על שכניהם היהודים ורצחו בנשק קר 18 תושבים ופצעו עשרות נוספות. הצבא הבריטי התערב מאוחר יותר והוביל תחת משמר את היהודים לבניין ה"סראיה" (המרכז השלטוני הבריטי) בזמן שהערבים המשיכו את ביזת בתיהם.
רקע היסטורי > המרד הערבי הגדול

במאורעות 1936–1939 היה כבר גרעין של כ-70 חברי הגנה, מחסן נשק בלתי חוקי ותוכניות הגנה ושמירה על הרובע. יהודי צפת הותקפו מספר פעמים על ידי ערביי צפת והכפרים הסמוכים, אך בניגוד למאורעות תרפ"ט נהנו משמירה של אנשי ההגנה. ב-13 באוגוסט 1936 פרצו ערבים חמושים ברובים ובמטענים מכיוון בית הקברות העתיק לרובע היהודי. בהתקפה זו נרצחו אלתר אונגר, סופר סת"ם, ושלושה מילדיו, בשעה ששהו בביתם.
בשנת 1944 מינה פיקוד ההגנה את מאיר מיבר למפקד הרובע היהודי בצפת, והחל בעבודות ההכנה של הרובע ללחימה ולעמידה בתנאי מצור וכן ברכישה והסתרה של נשק בסליקים, בהסתר מפני השלטון הבריטי. מטרתם של הכוחות הבריטים המועטים שישבו בעיר ובסביבתה, הייתה לא להתערב בהתנגשויות שבין שני הצדדים ולפנות את כוחותיהם מן העיר בבוא העת ללא פגע.
רק דבר אחד הבריטים עשו לצמצום ההתנגשויות: הם הרסו שורת בתים במורד ההר, בגבול בין השכונה היהודית לערבית, בנו שורת מדרגות ארוכה ורחבה שהגיעה עד למשטרה (היום: מבנה של מכללת צפת), וכך יצרו חיץ בין הצדדים. גרם המדרגות הזה נקרא היום מעלות עולי הגרדום. בתקופות מתוחות, הם הכריזו על המעלות כשטח צבאי סגור, וצלף שניצב על ראש מבנה המשטרה, היה צולף בכל אחד שניסה לעבור שם. הוא נעזר בזרקור גדול שניצב עד היום על מבנה המשטרה.
רקע היסטורי > ערב החלטת החלוקה

ערב מלחמת העצמאות מנה היישוב היהודי בצפת כ-1,500 נפש, והאוכלוסייה הערבית מנתה כ-11,000 נפש וביחד עם כפרי הסביבה, כ-20,000 נפש. הרובע היהודי (בפי הערבים "חארת אל-יהוד") השתרע על שטח מצומצם של 300 על 700 מטרים בחלק הצפוני-מערבי של העיר ונשלט לחלוטין על ידי הערבים שהחזיקו את הר מצודת צפת שבראשה הזדקר תל שכונה "פטמה". על הר כנען, צפונית-מזרחית לעיר ניצב בניין משטרת הר כנען מסוג מצודות טגארט, ששלט על כל צפת.
בהחלטת החלוקה של האו"ם, נקבע שצפת תהיה כלולה במדינה היהודית על אף שיותר מ-85% מאוכלוסייתה היו ערבים. לאחר החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 הוחמר המצב. אחת הבעיות העיקריות, מנקודת המבט של הכוחות היהודיים, הייתה היחס בין מספר הלוחמים ואי הוודאות לגבי המספר המדויק של הלוחמים הערבים: בתחילת דצמבר 1947 מנתה מצבת כוח האדם של ההגנה ברובע היהודי (יחד עם כוחות האצ"ל והלח"י, אשר נטמעו בתוך ההגנה) 250 איש בסך הכל, וסך התחמושת עמד על כ-30,000 כדורים. מנגד, עמדו מולם בזמן המלחמה כ-3,000 לוחמים (לפי ספר הזיכרונות של קולונל וספי א-תל, ממצביאי צבא ההצלה הערבי), אף שלפי מקורות ערביים אחרים מספרם היה נמוך יותר – כ-700 לוחמים.
רקע היסטורי > תקיפות מקדימות ערביות

ההתקפה הגדולה הראשונה של הערבים על הרובע היהודי הייתה ביום שישי, 2 בינואר 1948 ונמשכה כתשע שעות. להגנה היה הרוג אחד, ולכוחות הערבים, שהתקפתם נכשלה – אבדות גדולות. בשל המחסור החמור בתחמושת, מיד בלילה שלאחר ההתקפה הוציא מיבר הנחיה שיש לקמץ בתחמושת, וכי כל לוחם ייקנס ב-25 גרוש עבור כל ירייה מיותרת. מתקפה זו גם המחישה את החשיבות האסטרטגית של מצודת צפת.
במקביל להתמקדות במשמעת הצבאית, הנהגת העיר החליטה שיש להשקיע גם בשיפור מורל האנשים. לכן, כינס מיבר את מיטב הכותבים שבעיר והקים את "קול צפת", עלון שהופץ באופן מחתרתי ושימש כאמצעי להעברת מסרים קונקרטיים הנוגעים לדרכי התגוננות וכן הנחיות מטעם הפיקוד. סיסמתו נלקחה מספר במדבר י, לה-לו:
קוּמָה ה' וְיָפֻצוּ אֹיְבֶיךָ וְיָנֻסוּ מְשַׂנְאֶיךָ מִפָּנֶיךָ. וּבְנֻחֹה יֹאמַר שׁוּבָה ה' רִבְבוֹת אַלְפֵי יִשְׂרָאֵל.
המתיחות בין הלוחמים היהודים לכוחות הערבים גברה ככל שעבר הזמן, ואחד השיאים היה חטיפתו של אחד ממנהיגי הערבים (19 במרץ 1948), אבו עוסמן, במטרה להשיג מידע מודיעיני כדי לסכל פיגועים. כתגובה הסלימו ערביי צפת את מאבקם ואף פנו לבריטים במטרה להשיב את החטוף. לאור החשש שהערבים ינסו לחטוף חברי הגנה או להתעלל בשבויים, הוציא מיבר ב-21 במרץ 1948 הוראה שבמקרה ובקרב נפצע לוחם והוא עלול ליפול בשבי עליו להפעיל רימון על עצמו ועל האויב.
לאחר שאוטובוס אגד הותקף ב-23 במרץ 1948 ושבעה מנוסעיו נהרגו[דרוש מקור], הפסיקו אוטובוסים להגיע לרובע והחל למעשה המצור. ב-14 באפריל 1948 הציעו הבריטים לפנות את האוכלוסייה הבלתי לוחמת אך נענו בשלילה. באותו יום נהדפה התקפה ערבית חזקה.
הפינוי הבריטי – תחילת המערכה

ב-16 באפריל 1948 בשעה 14:00 העמידו הבריטים משאיות בחצר המשטרה העירונית ועליהן דגל לבן והכריזו שוב על רצונם לפנות את האוכלוסייה היהודית הבלתי לוחמת (למעלה מאלף נפש) תוך שעה. מפקדת ההגנה ענתה בשלילה תוך ידיעה שהחלטה זו יכולה להיות גורלית לחיי האנשים. מיבר העביר לכל הקטעים והיחידות את סיסמת היום – "המגינים יגנו".
הכוחות הערביים תפסו מיד את בית המשטרה העירונית, "בית שלווה" בכניסה לעיר ואת משטרת הר כנען. האוכלוסייה הבלתי לוחמת הסתגרה במרתפים ומרגע יציאת הבריטים בשעה 15:00, החלה התקפה שנמשכה 14 שעות במטרה לפרוץ לרובע ולחסלו. הם ניסו לפרוץ לרובע בחיפוי אש כבדה, פיצוצי בתים וזריקת מטעני דינמיט אך נהדפו. להגנה היו עשרה פצועים. ביומן תחנת העזרה הראשונה של הערבים נרשמו 18 הרוגים ופצועים רבים.
מיבר שלח הודעה דחופה למולה כהן, מפקד הגדוד השלישי של הפלמ"ח ובקש סיוע אווירי ותגבורת מידית. כשקיבל תשובה שיישלחו אליו שתי מחלקות חי"ש, שידר בחזרה כי הוא מסתפק במחלקה אחת, אך שתהיה של הפלמ"ח.
הגעת הפלמ"ח

אלעד פלד, מפקד מחלקה בגדוד השלישי של הפלמ"ח קיבל הוראה לצאת לצפת. המחלקה מנתה 35 לוחמים והייתה מצוידת באמצעי לחימה רבים, אשר כללו חומרי נפץ, מקלעי ברן, מגל"ד 34 ועוד. היא יצאה בליל שבת הגדול, 17 באפריל בשעה 03:00 מהר כנען ועברה בדרך קשה תוך כדי עקיפת עין-זיתון העוינת. בשעה 05:00 עם אור הבוקר, הגיעו לוחמי הפלמ"ח לרובע היהודי.
אלעד פלד נתמנה למפקד כל הכוחות הלוחמים והאוכלוסייה בצפת, ובצוותא עם מיבר ניהל את המערכה בשבועות הבאים. לוחמי הפלמ"ח תגברו את עמדות הכוחות היהודים ולקחו חלק בהגנת העיר. הבעיה הייתה הצורך לחזק את הביצורים ברובע. חג הפסח חל בשבת והרבנים אברהם זיידה הלר ואפרים שרגא וינגוט חתמו על הודעה שעבודות הביצורים בעיר יש בהן משום פיקוח נפש ומותר ואף מצווה להמשיך בעבודות הביצורים בחג ובשבת.
אחד הקרבות הקשים היה קרב בלימת ההתקפה על הרובע היהודי מכיוון השוק והמסגד. באזור זה שנקרא קטע ד' הוקמו כמה מן העמדות שנועדו לבלום התקפה ופריצה לרובע היהודי, הקדמי היה בית ד"ר כהן שעמד במיקום הקרוב ביותר לאזור הערבי, ונוספו לו העמדה על בית אשת"ם, ועמדה נוספת שכונתה "עמדת בלויגרונד" שהייתה ממוקמת מעל הרחובות בפתח הרובע היהודי. ממקום זה הצליחו הערבים לפרוץ את המחסום שלרגלי העמדה ונכנסו לרובע היהודי בצעקות "קדם ואטבח", נבלעו בין הבתים והתקדמו לעבר המחסום השני. מגיני הרובע גילו אומץ לב וקפצו מתוך העמדות אל בין החורבות ופתחו באש מתת מקלע ורובה; בלט בתעוזתו מפקד הקטע בן צפת בנימין גייגר. ברגע שהגיעה הודעה על הפריצה, ניתנה מיד הוראה לכיתת פלמ"ח לחוש לקטע המותקף, והכיתה בפיקודו של גדעון אילון הגיעה לעמדה לאחר נסיגת האויב. מחשש שההתקפה תחודש עלה גדעון אילון לעמדת בלוייגרונד על מנת לצפות על השטח וכשצפה דרך חרך הירי נורה בעינו ונהרג. במקום הוצבה לוחית זיכרון לזכרו.
כדי להשיג הכרעה היה צריך להביא את כל הגדוד השלישי של הפלמ"ח. הפעם היה צריך להעביר יחידה צבאית גדולה ולכן היה צריך לכבוש קודם את ביריה ועין זיתון. כפרים אלה נכבשו ב-1 במאי 1948. מפקד הכוחות הערבים באזור, אדיב שישכלי, פתח באותו יום בהתקפה קשה על רמות נפתלי במטרה להקל את הלחץ על צפת. מגיני רמות נפתלי בקשו מיגאל אלון לשלוח להם תגבורת אך אלון, שהבין שהקרב על צפת הוא שיכריע את המצב באזור, סירב לבקשתם והורה לכוחות להמשיך בתוכנית.
לאחר כיבוש הכפרים, נכנס הגדוד השלישי לצפת ומפקדו, משה קלמן, התמנה למפקד כל הלוחמים בעיר; במקביל, בהיעדר שלטון אזרחי תפקדו מפקדי הקטעים כ"מושלים אזרחיים".
ההתקפה הראשונה

ב-6 במאי 1948 בשעה 01:00 החלה התקפה לכיבוש המצודה והפטמה שמעליה. לפני ההתקפה החלו להפגיז את קווי הערבים במרגמות דוידקה. הערבים היו מוכנים להתקפה והתוקפים לא הצליחו להתגבר על ביצורי הערבים. לפנות בוקר ניתנה פקודת נסיגה. כדי להימנע מנפגעים רבים בנסיגה התבצרו הלוחמים בבית הספר המקצועי (כעבור זמן המבנה שימש כמלון "רון", וכיום נמצאת בו "ישיבה קטנה חב"ד בצפת") והדפו את כל ההתקפות עליהם. בלילה למחרת הם נסוגו והשאירו בבנין מוקש חשמלי. עם כניסת הערבים לבנין הופעל המוקש. הבניין פוצץ וקבר מתחתיו 16 ערבים. בהתקפה נהרגו שישה לוחמים יהודים ו-20 נפצעו.
בינתיים הזרים שישכלי לאזור כוחות ערביים רבים נוספים על מנת לסייע ללוחמיו. בין היתר, צורפה לקרבות סוללת תותחים מאזור רמות נפתלי, שהחלה בהפגזה על הרובע היהודי וגרמה לקרבנות בנפש וברכוש. כישלון המתקפה וההפגזות הביאו לדמורליזציה בקרב יהודי צפת. יגאל אלון הצליח להסתנן לעיר. הוא ביקר במטה, סייר בעמדות ועודד את הלוחמים באמרו "החזיקו מעמד, עוד קצת והגלגל יתהפך".
בהיעדר פתרון אחר ומתוך הבנה כי הכוחות הערביים מתכננים מתקפה כללית, הוחלט כי יש להתחיל מיד בקרב המכריע על העיר.
מורשת

באתרי הקרבות השונים בצפת, הוקמו לאחר המלחמה לוחות זיכרון עם שמות הנופלים היהודים ולוחות עם תיאור הקרבות. במרכז העיר נמצאת כיכר ה"דוידקה" ובה מרגמת "דוידקה" שהיה לה חלק חשוב בקרב על צפת.
לוח זיכרון במשטרה העירונית בצפת
אנדרטת זיכרון במרומי מצודת צפת
אנדרטה לנופלים בכיבוש מצודת צפת במלחמת העצמאות
כיכר ה"דוידקה" בצפת
לקריאה נוספת

מאיר מיבר-מייברג. צפת ממצור לשחרור, ספריית כיס לחייל העברי, הוצא על ידי שירות התרבות של צבא ההגנה לישראל
נתן שור, תולדות צפת, הוצאת עם עובד
אלעד פלד, יפתח אחוזת הסופה " סיפורה של חטיבת יפתח-פלמח, הוצאת יוצאי חטיבת יפתח-פלמ"ח
ספר הפלמ"ח, כרך שני, עמ' 296–333, 1955
נתיבה בן-יהודה: מבעד לעבותות, הוצאת ספרים דומינו, עמ' 228–298, 1985
מאיר מיבר-מייברג, בצל המצודה, הוצאת מלוא בע"מ, 1989
מנחם כהן, סיפורי צפת, הוצאת משרד הביטחון, 2003
יחיאל לימור, יאיר ספרן, הקול שמאחורי הפגזים והיריות: 'קול צפת' – העיתון שהופיע בצפת במלחמת העצמאות, קתדרה, 168, 2018 עמודים 101–118
מאיר פינקל, הפקת לקחים ברמה הטקטית במלחמת העצמאות – חלון לשני דפוסי ארגון צבאי, בתוך: מלחמה המעצבת הראשונה – שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, מודן, משרד הביטחון וצה"ל/המחלקה להיסטוריה, 2018, עמודים 113–150
הערות שוליים

↑  קדר ב"ז, מבט ועוד מבט על ארץ-ישראל (משרד הביטחון ויד בן צבי, 1991), עמ' 232–233
↑  אש על צפת, דבר, 26 באוגוסט 1936
↑  ליל דמים בצפת ובצופית, דבר, 14 באוגוסט 1936 
 ביום ראשון: 70 שנה לרצח משפחת אונגר, באתר ערוץ 7, 17 באוגוסט 2006
↑  מוסטפא עבאסי, ‏צפת במלחמת העצמאות: עיון מחדש, קתדרה 107, אפריל 2003, עמ' 115–148
↑  בנימין גייגר, אחד מזקני צפת, 2011, עמ' 210-209
↑  אלעד פלד, צפת בתש"ח יומן המערכה, ירושלים: הוצאת ספרים אריאל, הוצאת ארץ הצבי, 2006
↑  אבינעם חדש; צפת – 1948, באתר לזכרו של אבינעם חדש
סדר עולם

| --- | --- |

שער סדר עולם רבה במהדורה משנת 1845
 מידע כללי
 מאת:  רבי יוסי 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  הכרונולוגיה המקראית והמסורתית 
 
סדר עולם (מכונה גם "סדר עולם רבה") הוא חיבור העוסק בכרונולוגיה יהודית, מימי אדם הראשון, עד חורבן בית שני ומרד בר כוכבא. הכרונולוגיה שבספר מונה את השנים השלמות שקדמו למועד הנזכר. הספר מבוסס על מסורות ודרשות. על פי המסורת, כתיבת הספר החלה בתקופת התנאים. לפי המסורת התלמודית הוא מיוחס לתנא רבי יוסי בן חלפתא; הספר בצורתו הנוכחית נערך ונכתב במשך הדורות. לפי השערת החוקר יום-טוב ליפמן צונץ, עריכתו המאוחרת של הספר היא משנת 806. לפי חיים מיליקובסקי, עיקר הספר חובר בדור שלאחר חורבן בית שני והעריכות הנוספות הן מלפני המאה ה-8.
מבנה הספר

בסדר עולם ישנם שלושה שערים, שכל אחד מהם מכיל עשרה פרקים. השער הראשון עוסק בתקופה מימי אדם הראשון עד מות משה רבנו וההגעה לארץ ישראל (פרק י); השער השני והשלישי עוסקים בשאר התקופה עד מרד בר כוכבא, בצורה שאינה מחולקת דיה.
חשיבות הספר

הספר היה ידוע בתקופת התלמוד, והוא מופיע בו מספר פעמים בציון מפורש או ברמז. בהמשך הוא נזכר רבות בראשונים (בין המאה ה-11 והמאה ה-15 בקירוב), וסמכותו חשובה (אך לא מוחלטת); חשיבותו מתבטאת הן בספרים שהשתמשו בו ללא ערעור, כך לדוגמה הספר "שלשלת הקבלה" (המאה ה-16) ייסד את רוב דבריו על "סדר עולם", והן בפרשנויות הרבות שנכתבו עליו, כגון פירוש רבי יעקב עמדין (המבורג 1757) ועוד. השער לספר (שהופיע בכמה מהדפוסים) מבטא את היחס לספר:
רבי מנחם עזריה מפאנו כתב עליו: "...דחזינן לברייתא דסדר עולם שהכל בקיאין בה".
כך מלבד היחס אליו כחלק מהספרות התלמודית, נעזרו בו לצורך:
הבנת הכרונולוגיה ההיסטורית;
הבנת מדרשי חז"ל;
הבנת המקרא ופרשנות לפסוקים.
למעשה, הספר התקבל כחלק מהמסורת היהודית לכרונולוגיה של האנושות, וכדעה העיקרית בנושא, בספרות התורנית המסורתית.
שמו של הספר

שמו של הספר כפי שהוא מוזכר בשני התלמודים ומופיע בכל כתבי היד של הספר עצמו הוא 'סדר עולם'. רק במספר רשימות בהן הופיע הספר בצמוד לספר 'סדר עולם זוטא' (חיבור מאוחר יותר מימי הגאונים) נקרא "סדר עולם רבה" (=הגדול), כדי להבחין ביניהם. שם משובש זה התגלגל גם למהדורת הדפוס הראשון ומכאן גם התפשט, אבל במהדורות המדעיות ובקרב חלק מלומדי הספר הוא עדיין נקרא 'סדר עולם'.
מצב הספר

כמה חוקרים משערים שהספר במקורו נחלק לשני חלקים, כשבימינו נותר רק החלק הראשון. בנוסף, על סמך ציטוטים מהתלמוד שאינם מופיעים בספר, נטען שאף בחלק הראשון, חסרים קטעים שונים; ולעומת זאת קיימות הוספות כלשהן [דרוש מקור].
הסתירה בין סדר עולם לכרונולוגיה המקובלת

בעל הסדר עולם מונה למניין השנים מאדם הראשון. כיום, מונים למניין בריאת העולם (שנה קודם בריאת אדם). כדי לדעת באיזה שנה לבריאה התרחש המאורע, יש להוסיף שנתיים על מניין בעל הסדר עולם.
מניין השנים המובא בספר זה הוא הבסיס לכרונולוגיה המקראית והמסורתית שעליה מבוסס מניין השנים בלוח העברי, אך מהימנותו שנויה במחלוקת ואינה מתאימה לכרונולוגיה ההיסטוריה המקובלת, בעיקר סביב ראשית תקופת בית שני ושלטון האימפריה הפרסית.
הכרונולוגיה בסדר עולם המתייחסת לתקופת בית שני מעלה בעיה משמעותית. לפי סדר עולם, בית המקדש השני היה קיים 420 שנה. מוסכם כי חורבן בית שני היה בשנת 70 לספירת הנוצרים, ועל כן, על פי הכרונולוגיה של סדר עולם, הוקם ב-350 לפסה"נ. הוספת 70 שנה (משך גלות בבל) תראה כי חורבן בית המקדש הראשון היה בשנת 420 לפסה"נ. עם זאת, לפי הכרונולוגיה המקובלת, מלכות בבל, שלפי התנ"ך החריבה את בית המקדש הראשון, כבר נכבשה בידי האימפריה הפרסית קרוב ל־120 שנה קודם לכן (בשנת 539 לפסה"נ). הפער בין הכרונולוגיות מתבטא בעיקרו במשך תקופת שלטונה של האימפריה הפרסית, שלפי הכרונולוגיה המקובלת התקיימה למעלה ממאתים שנה (539–331 לפסה"נ), ולפי סדר עולם - 52 שנה בלבד, וכן באורכה של תקופת בית שני, המקבילה לה. על פי סדר עולם, מלכו באימפריה הפרסית שלושה מלכים בלבד, והשמות השונים (כורש, דריווש וארתחשסתא) אינם אלא שמות שונים של מלך אחד.
התיארוך המקובל בפי ההיסטוריונים לחורבן הבית הראשון הוא 586 לפסה"נ, ועל כן ישנו פער של כ-166 שנה בין הכרונולוגיות השונות, הוספת שנים אלו למניין סדר עולם מביאה לכך שיש להוסיף למניין המקובל 166 שנים, כך ששנת ה'תש"ע (5770) בעצם אמורה להיות שנת ה'תתקל"ו (5936) לבריאת העולם.
קושי זה במניין סדר עולם נידון על ידי רבים, רבנים וחוקרים. ראשון להם היה רבי עזריה מן האדומים (המאה ה-16), שטען כי אין המסקנות הכרונולוגיות של חז"ל מחייבות אותנו. בניסוחים מעודנים יותר, היו שטענו כי סדר עולם אינו ספר כרונולוגיה כלל, אלא סיכום הקורות בתנ"ך, ואין הוא מתיימר לומר באמת כמה זמן עבר בין מאורע אחד למשנהו.
לעומתם ד"ר חיים חפץ כתב מאמר בו הוא טוען שהכרונולוגיה של חז"ל היא הנכונה, והוא מצביע על הטעויות, לדעתו, של ההיסטוריונים המודרניים בבואם ליישב את הסתירות בין שלל המקורות הקדומים והממצאים הארכאולוגיים. באופן דומה, הרב יחיאל היילפרין בספרו "סדר הדורות" (1769) טוען שהאימפריה הפרסית שלטה בכל העולם 52 שנה, והתארוך המקובל, שמדבר על למעלה ממאתים שנה לאימפריה הפרסית, מתייחס למלכי פרס ששלטו בעיקר בפרס עצמה ולא בכל העולם.
מהדורות

הספר נדפס לראשונה בשנת 1517 (קושטא רע"ז), ובהמשך במספר רב של הדפסות עם פירושים רבים, בין המפרשים והמגיהים נמצאים, הגר"א, היעב"ץ, רבי ירוחם מאיר ליינר ועוד.
פרופ' חיים מיליקובסקי הוציא מהדורה ביקורתית של הספר.
ראו גם

סדר הדורות
הכרונולוגיה המקראית והמסורתית
מניין השנים בלוח העברי
תיארוך ספרי התנ"ך
לקריאה נוספת

חיים מיליקובסקי, סדר עולם : מהדורה מדעית, פירוש ומבוא, ירושלים: יד בן צבי 2013 (הספר בקטלוג ULI)
חיים מיליקובסקי, "סדר עולם", בתוך: ספרות חז"ל הארץ־ישראלית: מבואות ומחקרים, הוצאת יד יצחק בן־צבי, 2018 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
ענת רייזל, מבוא למדרשים, הוצאת תבונות, מכללת הרצוג – גוש עציון, תשע"א, סדר עולם, עמ' 305–314.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף פ"ב, עמוד ב': "ואנא דאמרי כרבי יוסי דתניא בסדר עולם..."; תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף מ"ו, עמוד ב': "סבר ר' יוסי... והתניא בסדר עולם...".
↑  הקדמת המאירי למסכת אבות עמ' יד
↑  דב בר רטנר, מבוא למדרש סדר עולם מאת שמואל קלמן מירסקי
↑  סדר עולם: מהדורה מדעית, פירוש ומבוא. מבוא פרק ג' וסוף פרק ה'.
↑  כגון: תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף פ"ח, עמוד א': "לרבנן ח' חסרים עבוד ת"ש דתניא בסדר עולם"; תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף מ"ו, עמוד ב': "וסבר ר' יוסי... והתניא בסדר עולם... וא"ר יוחנן מאן תנא סדר עולם ר' יוסי".
↑  שו"ת הרמ"ע מפאנו סימן כ"ה
↑  הקדמה לספר המנהיג עמ' יא
↑  מלכות פרס ומדי בתקופת בית שני ולפניה - עיון מחודש, באתר התנך, ‏2015-07-02
↑  סדר הדורות ג' אלפים ש"צ
| ארון הספרים היהודי |
| --- | --- | --- |
| כתבי יסוד | תורה • נביאים • כתובים • ספר יצירה • משנה • תוספתא • תלמוד (בבלי וירושלמי) • מסכתות קטנות • סידור ומחזור • הגדה של פסח |  |
| מדרשי הלכה (חז"ל) | מכילתא דרבי ישמעאל • מכילתא דרבי שמעון בן יוחאי • ספרא • ספרי במדבר • ספרי זוטא במדבר • ספרי דברים • מכילתא דברים • ספרי זוטא דברים |  |
| מדרשי אגדה (חז"ל) | מדרש רבה • מדרש תנחומא • פרקי דרבי אליעזר • סדר עולם • ילקוט שמעוני • אבות דרבי נתן • תנא דבי אליהו • פסיקתא דרב כהנא • פסיקתא זוטרתא • מדרש שוחר טוב |  |
| ראשונים ואחרונים | פירוש רש"י לתורה • פירוש רש"י לתלמוד • חובות הלבבות • משנה תורה (והשגות הראב"ד) • תוספות • ספר הזוהר • שולחן ערוך (והגהות הרמ"א) • שולחן ערוך הרב • קיצור שולחן ערוך • משנה ברורה |  |
| סוגות | מדרש • ספרות האגדה • ספרות ההיכלות והמרכבה • פרשנות למקרא • פרשנות למשנה • פרשנות לתלמוד • פרשנות השולחן ערוך • שו"ת • ספרי חסידות • סיפורי חסידים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289814205171  BnF: cb135544743 (data)  LCCN: n96058077  VIAF: 178189623   WorldCat (עם VIAF): 178189623
הקרב על קלע וזעורה

הקרב על קלע וזעורה הוא קרב שהתרחש ברמת הגולן ב-9 ביוני 1967 במהלך מלחמת ששת הימים בין כוחות חטיבה 8 של צה"ל לכוחות צבא סוריה אשר הגנו על צפון רמת הגולן. היה זה אחד משני המאמצים העיקריים (השני של חטיבת גולני) של צה"ל במסגרת ההבקעה לרמת הגולן.
כוחות חטיבה 8 תוכננו לנוע מגבעת האם (גבעה מצפון לכפר סאלד) ולכבוש את זעורה ועין פית, אולם עקב טעות בניווט המשיך הגדוד שהוביל את הטור החטיבתי, גדוד 129, אל קלע וכבש אותה לאחר קרב קשה. יתר כוחות החטיבה המשיכו כמתוכנן וכבשו את זעורה ועין פית.
רקע

בפיקוד הצפון הוכנו מספר תוכניות התקפיות לכיבוש רמת הגולן. תוכנית "מלקחיים" הוכנה עוד בנובמבר 1966 ויועדה לכיבוש רמת הגולן עד קוניטרה בתוך 36 עד 48 שעות. לפי התוכנית, שתי אוגדות תוכננו לפרוץ במרכז ובצפון הרמה ולהתקדם בהמשך לעבר קוניטרה.
בימי המתיחות של מאי 1967 הוכנה בפיקוד תוכנית צנועה יותר שכונתה "מקבת", במסגרתה הייתה אמורה אוגדה אחת לכבוש את המוצבים הסוריים בקו ההגנה הראשון (תל עזזיאת, תל פאחר ומערך המוצבים שסביבם) והשני (זעורה ועין פית) בצפון הרמה. משימת כיבוש זעורה ועין פית הוטלה על חטיבת השריון 37 אשר הייתה שייכת לפיקוד הצפון.
עם פתיחת המלחמה התמקדה הלחימה בחזית המצרית והירדנית. הדרג המדיני שלא רצה להסתבך בלחימה בשלוש חזיתות בו זמנית, הורה לפיקוד הצפון להיערך להגנה בגזרת רמת הגולן. עם פרוץ הקרבות, ב-5 ביוני, הועבר עיקר כוחה של חטיבה 37 (מלבד גדוד הטנקים 377) לגזרת צפון השומרון.
חטיבה 8 טרם ההבקעה

חטיבה 8 הוקמה במאי 1948 והייתה חטיבת השריון הראשונה של צה"ל. לאחר מלחמת העצמאות פורקה החטיבה, אולם ב-1949 הוקמה מחדש כחטיבת חי"ר במילואים. בסוף 1966, סיימה החטיבה את אימוני ההסבה והפכה לחטיבה ממוכנת. ערב מלחמת ששת הימים כללה החטיבה שלושה גדודים בפיקודו של אל"ם אלברט מנדלר:
גדוד 129 - כלל חמש פלוגות טנקי M50 ו-M51 שרמן בפיקודו של סא"ל אריה (בירו) דיין.
גדוד 89 - גדוד חרמ"ש.
גדוד 121 - גדוד חרמ"ש בפיקודו של רס"ן אריה קרן.
בנוסף כלל הגדוד פלוגת סיור בפיקודו של רס"ן רפי מוקדי.
החטיבה גויסה בתקופת ההמתנה ונערכה בהר צניפים, מול כונתילה. החטיבה הייתה חלק ממבצע לשון אדומה, תרגיל הטעייה כנגד הצבא המצרי, אשר נועד ליצור את הרושם כאילו צה"ל מרכז כוחות בגזרת כונתילה כהכנה למאמץ העיקרי בגזרה המרכזית של סיני. ההטעיה גרמה למצרים להזיז את הדיוויזיה השישית בפיקודו של סעד א-שאזלי דרומה למרכז סיני, מול חטיבה 8, ובכך הקלה על מאמץ ההבקעה הצה"לי בציר המרכזי בסיני.
ב-5 ביוני, עם פרוץ המלחמה, חצה גדוד 129 של החטיבה את הגבול לכיוון סיני והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה השישית. במקום התפתח קרב שריון בו הושמדו רוב הטנקים המצריים. לאחר הקרב חזר הגדוד אל שטח ישראל. הגדוד איבד שלושה חיילים במתקפה ושני טנקים נפגעו.
ב-7 ביוני, יומיים לאחר פרוץ המלחמה, פוצלה החטיבה לשניים. מחצית הכוח בפיקוד סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן-פורת נשאר בסיני. הכוח כלל את גדוד החרמ"ש 89 ושתי פלוגות טנקים מגדוד 129. יתרת החטיבה, תחת פיקודו של המח"ט מנדלר, כללה את גדוד הטנקים המוקטן 129 (שלוש פלוגות) וגדוד החרמ"ש 121 אשר הועמדו לרשות פיקוד הצפון. הטנקים של גדוד 129 הוסעו על מובילים לצפון ונערכו לקראת התקפה אפשרית מול סוריה.
תוכנית הקרב

בזמן שטנקי החטיבה נעים צפונה על מובילים, הגיע מנדלר המח"ט לתדרוך במטכ"ל בתל אביב. על חטיבה 8 הוטלה המשימה שהוקצתה בתוכנית המקורית לחטיבה 37 (כיוון שזו לחמה עדיין בצפון השומרון): לכבוש את מתחמי זעורה ועין פית לפי תוכנית "מקבת". לחטיבה 8 סופח גדוד טנקים מוקטן 377 בפיקוד סא"ל אמנון חינסקי מחטיבה 37 אשר כלל שלוש פלוגות טנקי סופר שרמן.
ב-8 ביוני הוחזרה חטיבה 37 לחזית הסורית. חטיבה 37 הכירה את משימותיה לפי תוכנית "מקבת" עוד בטרם המלחמה, אולם בפיקוד הצפון לא שינו את היערכות הכוחות ותוכניות הלחימה מהיום הקודם, בין היתר עקב הזמן המועט שהיה לחטיבה 37 להתארגן, ועל חטיבה 8 הוטלה המשימה להבקיע את מערך ההגנה הסורי בצפון רמת הגולן.
לפי התוכנית הייתה אמורה החטיבה להתקדם מזרחה מגבעת האם ולהתחבר לדרך הפטרולים הסורית. אז היה עליה לפנות דרומה, לכבוש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש (ממזרח לכפר סאלד) ואז לפנות לציר שכיוונו צפון-מזרח ולטפס לכיוון זעורה. הכוחות הונחו לנוע על דרכים קיימות בלבד עקב סכנת מיקוש. בשל חוסר ההיכרות עם השטח והזמן הקצר שהיה לחטיבה ללימודו, העמיד פיקוד הצפון לרשות החטיבה את קצין המבצעים של חטמ"ר 3, סרן דני בונה, שהכיר היטב את הגזרה.
סדר התנועה החטיבתי היה: כוח של פלוגת הסיור בפיקוד המ"פ רפי מוקדי (שדני בונה צוות אליו), גדוד טנקים 129 (שלוש פלוגות, אותן הובילה פלוגה ז' בפיקוד נתנאל הורוביץ), חפ"ק המח"ט, גדוד הטנקים המוקטן 377 וגדוד החרמ"ש 121 במאסף.
מהלך הקרב > תחילת התנועה והטעות בניווט

זמן קצר לפני השעה 7 בבוקר ב-9 ביוני 1967, היום החמישי למלחמה, קיבל דוד אלעזר את האישור להתחיל במתקפה. בשעה 7:25 הורה אלעזר לחטיבה 8 להבקיע לפי התכנון בציר העולה מגבעת האם אל הכפרים הסורים זעורה ועין פית.
כבר עם תחילת התנועה החלה הפגזה על הטור. אחד הפגזים פגע פגיעה ישירה בזחל"ם של סמג"ד 121, רס"ן משה חביב, שנהרג יחד עם 6 חיילים שהיו עמו בזחל"ם. הזחל"ם הפגוע וגופות ההרוגים נותרו במשך שעות לא הרחק מגבעת האם מבלי שיפונו. כוחות רבים שטיפסו לרמת הגולן באותו היום חלפו על פני הגופות ורבים תיארו לאחר מכן את המחזה הקשה.
בסביבות השעה 11:30 חצה גדוד 129 את הגבול בכוח של 25 טנקים, ועד 12:20 כבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש. ציר התנועה הצר והחשש ממיקוש חייב תנועה בטור ולא איפשר פריסה של הכוחות. דרומית לנעמוש היה אמור הכוח לפנות שמאלה בציר העולה לכיוון צפון-מזרח. בשלב זה נתגלעה מחלוקת בין נווטי הכוח: מוקדי צידד בפנייה שמאלה לכיוון זעורה, ואילו בונה טען כי יש להמשיך עוד דרומה לפני הפניה. המג"ד, אריה בירו, הכריע על פי דעתו של בונה וגדוד 129, ושאר החטיבה בעקבותיו, המשיך דרומה. לאחר מכן הגיע הגדוד לכפר סיר א-דיב הנמצא על ציר הנפט. בכפר הקימו הסורים מערך נ"ט אשר החל לפגוע בטנקי הגדוד. בירו, המג"ד, חשב שהכפר שמעליו הוא זעורה. רק לאחר שלא הבחין באש ארטילרית שניתנה לבקשתו על זעורה הבין את הטעות בניווט. למרות זאת החליט להמשיך בציר העולה אל קלע.