stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוצחים מלידה
עלילה

הסרט מתחיל בדיינר שבצד הדרך המדברית. מיקי ומלורי יושבים ומזמינים אוכל. מלורי קמה כדי להחליף את המוזיקה במכונת שירים. היא בוחרת בשיר קצבי ומתחילה לרקוד. בחור שנכנס לדיינר מתחיל לרקוד איתה וכשהוא מגזים מלורי מכה אותו, והמסעדה הקטנה הופכת לחורבות לאחר שמיקי ומלורי רוצחים את כל הנוכחים בה, למעט לקוח אחד שצריך להישאר ולספר לעולם שהם אלו שעשו זאת.
מסצנה זו, חוזר הסרט לעבר, בבית הוריה של מלורי. אביה היה מתעלל בה רגשית ומינית. הסצנה מוצגת כמו קומדיית מצבים (סיטקום), עם צחוק מוקלט, שמושמע תוך כדי ההתעללות.
בהמשך מיקי שעובד כשליח מביא משלוח לביתה של מלורי. כך הם נפגשים לראשונה ומתאהבים. אחרי זמן מסוים הם מחליטים לברוח, הדרך היחידה לעשות זאת היא להרוג את משפחתה של מלורי. כך הם עושים וכך מתחיל מסע ההרג שלהם, בו הם עוברים ממדינה למדינה בדרום מערב ארצות הברית, מדי פעם עוצרים בחנות או מסעדה, שודדים את המקום, ולאחר מכן הורגים את כל הנוכחים ומשאירים אדם אחד שיספר שהם היו שם.
בשלב זה אנחנו מתוודעים למספר דמויות. הבלש ג'ק סקגנטי (טום סייזמור) הוא שוטר שמפתח אובססיה שקשורה בזוג ובתפיסתו. סקגנטי הוא דמות אלימה שאף רוצח זונות שהוא שוכב איתן.
אנחנו מכירים גם את ויין גייל (דאוני ג'וניור), כתב צמא פרסום שלא בוחל לדרוך על אנשים ועל עקרונות בשביל רייטינג וסקופ.
הסרט ממשיך בכך שמיקי ומלורי בכבישים, ממשיכים במסע השוד והרצח. בשלב מסוים הם מגיעים למדבר ושם נגמר להם הדלק, והם נאלצים למצוא לעצמם מקום לישון. הם מגיעים לאוהל של אינדיאני זקן שמכניס אותם לביתו ומארח אותם. בשנתו מיקי חולם חלום רע והוא קם בבהלה ויורה באינדיאני הזקן. מלורי מתעוררת והם בורחים משם. כשהם יוצאים החוצה הם מגלים שהם מוקפים בנחשי עכסן שמכישים אותם.
הם לוקחים את המכונית של האינדיאני ונוסעים מהר לבית המרקחת בשביל לקבל את הנסיוב, אך כשהם מגיעים הם מגלים שהנסיוב נגמר. המוכר שמזהה אותם קורא למשטרה ומיקי ומלורי שלאט לאט מאבדים הכרה מנסים לברוח אך המשטרה מספיקה להגיע, ותוך כדי קרב יריות מיקי ומלורי נתפסים ומובלים לכלא.
ויין גייל (דאוני ג'וניור) מצליח להשיג ממנהל הכלא ריאיון עם מיקי בשידור חי מהכלא. מיקי ומלורי כלואים בכלא של המנהל מק'קאלסקי (טומי לי ג'ונס) אשר מצליח להחזיק אותם למרות שהם גורמים לבעיות רבות.
בראיון מיקי אומר דברים שגורמים לאסירים בכלא להתחיל מרד כבר בזמן השידור. האסירים משתוללים ובשעת כושר מיקי מצליח להשתלט על החדר בו מצולם הראיון. הוא לוקח את ויין כבן ערובה ומתחיל ללכת לכיוון מלורי. בינתיים סקגנטי בא לבקר את מלורי. בטיפשותו הוא נכנס לתא ומבקש להישאר לבד. הוא מנסה לשכנע את מלורי לשכב עמו אבל מגלה שכל אהבתה היא למיקי. כשמיקי נכנס סקגנטי מפנה את האקדח שלו אליו, מה שנותן למלורי אפשרות להכות אותו בראשו. כך היא ומיקי יוצאים מהכלא ביחד עם ויין שמשנה את עמדתו והופך להיות מבן ערובה לחבר לבריחה. הם יוצאים משם כשמיקי מצמיד לוויין אקדח לראש, ומשאירים את מנהל הכלא כלוא עם כל האסירים המשתוללים.
מיקי, מלורי וויין מצליחים לברוח. הם מגיעים ליער שבו מיקי ומלורי נותנים לוויין את הראיון האחרון שלהם ושלו. אחרי הראיון, להפתעתו של ויין, מיקי ומלורי מחליטים להרוג אותו. הם יורים בו מול מצלמתו שמצלמת כל רגע.
הסרט מסתיים בסצנה בה מיקי ומלורי נוסעים בקראוון כשמיקי נוהג ומלורי מטפלת בשני ילדיהם.
הפקה > תסריט מקורי ושכתוב

התסריט המקורי נכתב על ידי קוונטין טרנטינו, אך שופץ לאחר מכן על ידי אוליבר סטון, ריצ'רד רוטווסקי ודייוויד וולוס. רוב התסריט נשאר בדיוק כמו שנכתב לפני התיקון, אבל התסריט המשוכתב התמקד במיקי ומלורי, ולא בכתב החדשות ווין גייל (רוברט דאוני ג'וניור). נעשו שינויים באפיון הדמויות: השניים הפכו מזוג נשוי שמחליט לצאת למסע הרג לזוג לא נשוי ודחוי על ידי החברה, שעבר התעללות מצד הוריהם. טרנטינו שלא היה שמח מהשינויים החליט שהוא מתכחש לתסריט וביקש שלא יכללו אותו ברשימת התסריטאים. לבסוף הגיעו הצדדים להסדר, וטרנטינו מקבל קרדיט כמי שהגה את הסיפור ולא כתסריטאי.
הפקה > צילום ובימוי

בסרט נעשה שימוש בזויות מצלמה רחבות, בפילטרים ובאפקטים מיוחדים. חלק גדול מהסרט נראה כמעין שידור תוכנית טלוויזיה וזאת במכוון, למעשה חלק מהסצנות מהוות סאטירה על תוכניות ששודרו באותו זמן, כמו למשל סצנות רציניות שמצולמות כמו קומדיית מצבים. בסרט משולבות גם פרסומות-מדומות, שנראות כמו פרסומת שהיו באותה תקופה שהסרט יצא.
תגובות לסרט והשפעותיו

למרות שהסרט ניסה למתוח ביקורת חברתית על הצורה שבה התקשורת מתארת פשיעה, נמתחה על האלימות הגרפית בסרט ביקורת, בנוסף לכך שני מבצעי טבח הירי ההמוני בתיכון קולומביין בשנת 1999, אריק האריס ודילן קליבולד, שגרמו למותם של 12 תלמידים ומורה אחד ולפציעתם של 24 אחרים (כאשר בסוף השניים התאבדו) היו מעריצים אדוקים של הסרט ויש האומרים כי הושפעו רבות ממנו.
פשע נוסף שבוצע בהקשר לסרט התרחש בקנדה בשנת 2006: אדם בן 23, שהושפע מאוד מהסרט, חבר לבת זוגו בת ה-12 ויחד השניים רצחו את בני משפחתה בביתם, כמו בסצנת הפתיחה של הסרט.
ויוויאן לי

| --- | --- |

ויוויאן לי
 לידה:  5 בנובמבר 1913 דרג'ילינג, הודו
 פטירה:  8 ביולי 1967 (בגיל 53) כיכר איטון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Vivian Mary Hartley 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1935–1967 (כ־32 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1934)  בית ספר וולדינגהאם  Loreto Convent 
 בן או בת זוג:  לורנס אוליבייה (1940–1960)  Herbert Leigh Holman (1932, 1931–1940)   ג'ון מרייבל (1960–1967) 
 צאצאים:  Suzanne Farrington 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (29 בפברואר 1940)  פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר (1963)  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (20 במרץ 1952)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ויוויאן לי (באנגלית: Vivien Leigh‏; 5 בנובמבר 1913 - 8 ביולי 1967) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגליה. תפקידיה החשובים ביותר היו על בימת התיאטרון, אך לפרסום הרב ביותר זכתה לי כאשר הועדפה על־פני כל כוכבות הוליווד לתפקיד סקרלט או'הרה בסרט "חלף עם הרוח" (1939), שעל תפקידה בו זכתה בפרס האוסקר. היא שבה וזכתה בפרס האוסקר על גילום דמותה של בלאנש דובואה בסרט "חשמלית ושמה תשוקה" (1951).
לי, שיופייה היה לה לעיתים למכשול בבולמו התייחסות רצינית לכישוריה כשחקנית, התמודדה לאורך הקריירה עם דמויות מגוונות ושונות, החל בדמויות חדות הלשון בקומדיות של נואל קאוורד ושל ג'ורג' ברנרד שו, וכלה בדמויות מטרגדיות שייקספיריות, כמו אופליה בהמלט וליידי מקבת' במקבת'.
קריירת המשחק של לי ניצבה לעיתים בצילו של בעלה, השחקן והבמאי לורנס אוליבייה, שרבים מתפקידיה הקולנועיים והבימתיים הבולטים היו תחת הדרכתו כבמאי, אך צל אפל יותר הטילה על חייה מחלת המניה-דיפרסיה שממנה סבלה. המחלה גרמה לתנודות תכופות וקיצוניות במצב רוחה, והוציאה ללי שם של שחקנית הפכפכה. מחלת השחפת ממנה סבלה, ושהובילה למותה החלישה עוד יותר את יכולתה לעמוד בדרישות מקצועה.
ביוגרפיה > נעוריה ותחילת דרכה

שם ילדותה של ויוויאן לי היה ויוויאן מרי הארטלי. היא נולדה בעיר דרג'ילינג שבהודו לארנסט הארטלי, קצין בחיל הפרשים ההודי שהיה בן להורים אנגליים, ולגרטרוד רובינסון יאקי, קתולית אדוקה ממוצא צרפתי-אירי-אמריקאי.
לאחר שהמשפחה עברה לבנגלור, הופיעה ויוויאן לי בת השלוש לראשונה על הבמה כשהיא מדקלמת את שיר הילדים "בו-פיפ הקטנה" (אנ') בפני קבוצת שחקני תיאטרון חובבים שהקימה אמה. אמה חינכה אותה לקרוא את מיטב ספרות העולם, כולל יצירותיהם של הנס כריסטיאן אנדרסן, לואיס קרול, רודיארד קיפלינג, וסיפורים מהמיתולוגיה היוונית.
בשנת 1920, בהיותה בת שבע, נשלחה לי למנזר "הלב הקדוש" בעיר רוהמפטון שבאנגליה, שם יצרה קשרי חברות הדוקים עם מורין או'סאליבן, לימים שחקנית קולנוע בפני עצמה. בפני חברתה התוודתה כי היא שואפת להיות "שחקנית גדולה".
לי סיימה את לימודי התיכון באירופה, ובשנת 1931 חזרה להוריה שבאנגליה. שם גילתה שמורין או'סאליבן משחקת בתיאטראות לונדון. גילוי זה הביא אותה לספר על שאיפות המשחק שלה להוריה, ואלו העניקו לה תמיכה ועידוד, וסייעו לה להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
בסוף שנת 1931 פגשה את הרברט לי הולמן, שהיה ידוע בכינויו "לי", פרקליט שהיה מבוגר ממנה ב-13 שנים. השניים נישאו ב-20 בדצמבר 1932. בעקבות נישואיה הפסיקה את לימודי המשחק באקדמיה המלכותית.
ב-12 באוקטובר 1933 ילדה את בתה סוזן. לי לא הרגישה בנוח עם חייה כעקרת בית, ולאחר שחברים קרובים המליצו לה לגלם תפקיד משנה בסרט "הדברים מסתדרים", הופיעה בהופעת הבכורה בקולנוע. אחרי הופעה זו, שכרה את שירותיו של הסוכן ג'ון גלידון, והוא המליץ לה לבחור שם במה. היא בחרה בשם ויוויאן לי. גלידון המליץ עליה כשחקנית לפני הבמאי והמפיק אלכסנדר קורדה, אך קורדה סבר כי היא חסרת פוטנציאל למימוש בענף.
לאחר שנבחרה בשנת 1935 לשחק במחזה "מסיכת המידה הטובה", זכתה לי לביקורות מחמיאות, ולאחריהן היא זכתה לסיקור עיתונאי נרחב. באחת הכתבות, בעיתון "דיילי אקספרס", הבחין המראיין ב"שינוי מיידי שחלף כברק על פניה", רמז לבאות לשינויים הקיצוניים במצבי הרוח שלה, שהפכו עם השנים למאפיין בולט בחייה. ג'ון בטג'מן, לימים "משורר החצר" (Poet Laureate), תיאר אותה בתקופה זו כ"תמצית הנערות האנגלית".
קורדה, שנכח בהופעת הבכורה שלה, הכיר בשלב זה בטעותו, והחתים אותה על חוזה עבודה. היא המשיכה לשחק בתפקידים שונים, עד שהפקותיו של קורדה עברו לתיאטרון גדול יותר, שבו התקשתה לי לבטא את עצמה בקולה ולגעת בקהל.
ביוגרפיה > פגישתה עם לורנס אוליבייה

לורנס אוליבייה פגש את ויוויאן לי על במת "מסיכת המידה הטובה", ולאחר שבירך אותה על הופעתה התפתחה ידידות ביניהם. הידידות הלכה והתהדקה במהלך עבודתם המשותפת בסרט "שרפה מעל אנגליה" שהופק בשנת 1937 ובו גילמו זוג אוהבים. בסיום הפקתו הם כבר היו זוג לכל דבר. בתקופה זו היא גם קראה את הספר "חלף עם הרוח" מאת מרגרט מיטשל, ופנתה לסוכן שלה כדי שיפעל להעלות את שמה לפני המפיק ההוליוודי דייוויד סלזניק, שכבר החל לעבד את הספר לסרט קולנוע.
תשובתו של סלזניק הייתה שלילית משום שלא הכיר את לי, ואפילו לא ראה תמונה שלה, אך היא המשיכה לקוות שתוכל לגלם את התפקיד שכה חשקה בו. היא אפילו אמרה לעיתונאי: "אני מלהקת את עצמי לתפקיד של סקרלט או'הרה". מבקר הטלוויזיה ס' א' לז'ן תיעד שיחה שבה ויוויאן לי "הדהימה את כולנו" בטענתה שאוליבייה "לא יגלם את דמותו של רט באטלר, אבל אני אגלם את דמותה של סקרלט או'הרה. חכו ותראו".
ויוויאן לי גילמה גם את דמותה של אופליה, לצדו של אוליבייה שגילם את דמותו של המלט בתיאטרון ה"אולד ויק". בתקופה זו נחשף אוליבייה לראשונה למצבי הרוח המשתנים של לי, עד כדי התפרצויות זעם ואובדן עשתונות, ששוככים במהרה. עם זאת, הייתה זו גם התקופה שבה החליטו לעבור ולגור יחד. הן בעלה של לי, הולמן, והן רעייתו של אוליבייה, השחקנית ג'יל אסמונד, סירבו להתגרש מהם.
ב-1937 הופיעה עם לורנס אוליביה ופלורה רובסון בסרט שרפה מעל אנגליה.
בשנת 1938 הופיעה ויוויאן לי עם רוברט טיילור, ליונל ברימור ומורין או'סאליבן בסרט "אמריקני באוקספורד", הסרט הראשון בהשתתפותה שזכה לתהודה בארצות הברית. במהלך הפקת הסרט החלה להתגבש תדמיתה כאדם קשה וחסר היגיון, וקורדה אף הורה לסוכן שלה להזהירה שאם היא לא תשפר את התנהגותה, הוא לא יחדש את החוזה ביניהם. למרות זאת, היא לוהקה יחד עם צ'ארלס לוטון לסרט "רחוב סנט מרטין", שהופק בשנת 1938.
ביוגרפיה > "חלף עם הרוח"

בשנת 1939 נפתחה בפני לורנס אוליבייה, עד אז אלמוני למדי בארצות הברית חרף הצלחתו באנגליה, ההזדמנות לקריירה הוליוודית עם קבלת הצעתו של סמואל גולדווין לגלם את דמותו של הית'קליף בעיבוד הקולנועי לספר "אנקת גבהים". לוויוויאן לי הוצע תפקיד המשנה של דמות איזבלה בסרט, אך היא דחתה את ההצעה וציינה כי תסכים לגלם אך ורק את דמותה של קאת'י, תפקיד שהוצע כבר קודם לכן למרל אוברון (אנ').
היא נסעה ללוס אנג'לס, לכאורה כדי להיות לצדו של אוליבייה, אך מיד עם הגיעה החלה בסדרת פגישות עם מעסיקים פוטנציאליים. באותה עת עסקה הוליווד בחיפושים קדחתניים אחר שחקנית שתגלם את דמותה של סקרלט או'הרה בסרט חלף עם הרוח, שהפקתו הייתה בעיצומה. היא נפגשה עם הסוכן האמריקני של אוליבייה, מיירון סלזניק, שהיה בדעה שיש בה את היכולות והכישורים שאחיו, דייוויד סלזניק, חיפש באותה עת. הוא זימן את לי ואת אוליבייה לאתר הצילומים שבו צילמו באותה שעה את הסצנה של אטלנטה עולה באש, והציג אותה בפני אחיו. למחרת היום היא נבחנה במבחן בד בפני דייוויד סלזניק, שכתב לאחר מכן לרעייתו ש"היא סקרלט האולטימטיבית, והיא יפהפייה בצורה בלתי רגילה, אבל אל תגלי זאת לאיש. היחידים שיודעים הם פולט גודארד, ג'ון ארת'ור, ג'ואן בנט והיא עצמה". הבמאי ג'ורג' קיוקור הסכים עם החלטתו של סלזניק ואף שיבח את "הפראות המדהימה" שלה, ולי זכתה בתפקיד שהזניק את הקריירה שלה ומיצב אותה ככוכבת בינלאומית.
במהלך ההפקה הודח הבמאי ג'ורג' קיוקור מתפקידו והוחלף בבמאי ויקטור פלמינג, עמו היו ללי מריבות רבות. לי וחברתה לסרט אוליביה דה הבילנד נהגו להיפגש בחשאי עם קיוקור, הבמאי המפוטר, בשעות הלילה ובסופי השבוע, ונעזרו בעצותיו על מנת לשפר את משחקן.
על סט הצילומים פגשה לי את השחקן קלארק גייבל (המגלם את רט באטלר) והתחברה איתו ועם אשתו, השחקנית קרול לומברד, שנכחה בזמן הצילומים, אולם היו לה ויכוחים מרובים עם השחקן לסלי הווארד (המגלם את אשלי וילקס), שעמו היה עליה לשחק כמה סצנות רוויות רגשות.
בשל הגעגועים לאוליבייה בניו יורק התעמתה לי עם רוב שחקני הסט, והחלה לסלוד מתעשיית הסרטים בכלל וממשחק בפרט.
ביוגרפיה > "חשמלית ושמה תשוקה"

לי ביקשה לגלם את דמותה של בלנש דובואה בהפקת התיאטרון בווסט אנד למחזה "חשמלית ושמה תשוקה" של טנסי ויליאמס. היא נבחרה לאחר שוויליאמס ומפיקת המחזה, איירין מאייר סלזניק, ראו אותה בסרט "בית הספר לשערוריות" ובהצגה "אנטיגונה". אוליבייה נבחר לביים את המחזה. המחזה עורר מחלוקת קשה, מאחר שנכללו בו סצנת אונס ואזכורים שונים של מתירנות מינית והומוסקסואליות. התייחסות התקשורת למחזה תרמה לחרדותיה ולמצבה הנפשי המעורער של לי, אך היא ראתה חשיבות רבה בהפקתו ובהשתתפותה בו.
ג' ב' פריסטלי ביקר קשות את המחזה ואת הופעתה של ויוויאן לי בו, והמבקר קנת' טיינאן (מי שהיה ידוע בביקורתו הארסית כלפיה) העיר שהבחירה בה הייתה גרועה במיוחד מאחר שהשחקנים האנגלים "מאופקים מכדי להביע רגשות באופן משכנע על בימת תיאטרון". אוליבייה ולי התאכזבו לגלות שהצופים באו להצגה במטרה לצפות בדרמה שטופת זימה ומלאת שערוריות, ולא בדרמה היוונית שהם עצמם ראו לנגד עיניהם, אך המחזה זכה גם לביקורות טובות, גם מצד מבקרים כדוגמת נואל קאוורד, שתיאר את ויוויאן לי כ"מרשימה".
לאחר 326 הופעות ירד המחזה מעל הבמות, אך עד מהרה הוחתמה לי לגלם את דמותה של בלנש דובואה בגרסה הקולנועית של היצירה. חוש ההומור החצוף ולעיתים הגס שלה, איפשר לה לבסס יחסי קרבה של ממש עם מרלון ברנדו שכיכב לצידה, אך היא נתקלה בקשיים לא מעטים בעבודתה עם הבמאי איליה קאזאן, שלא העריך אותה כשחקנית דגולה. עם זאת, בשלב מאוחר יותר ציין קאזאן ש"יש לה מעט כישרון", אך ככל שהתקדמה ההפקה, הוא "נתמלא הערצה להחלטיות הרבה שלה בהשוואה לזו של כל שחקנית אחרת שאי פעם הכרתי. היא הייתה מסוגלת לזחול על זכוכית שבורה, אילו סברה שזה יתרום להופעתה". לי חשה עייפות רבה בגילום דמותה של בלנש דובואה גם על סט הצילומים של הסרט, וצוטטה בלוס אנג'לס טיימס "היו לי תשעה חודשים של בלנש דובואה בתיאטרון, ועכשיו היא כבר השתלטה עליי לחלוטין".
משחקה בסרט זכה לביקורות נלהבות ביותר, היא זכתה בפרס אוסקר השני שלה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי, ובפרס מטעם "חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק" כשחקנית הטובה ביותר.
טנסי ויליאמס טען שוויוויאן לי הביאה למשחק שלה "כל דבר שהתכוונתי אליו, ועוד הרבה דברים שאפילו לא חלמתי עליהם". שנים רבות לאחר מכן אמרה ויוויאן לי שדמותה של בלנש דובואה "דחפה אותי לעבר הטירוף".
ביוגרפיה > מחלה מתמשכת

בשנת 1951 הופיעו לי ואוליבייה בשני מחזות שבמרכזם דמותה של קלאופטרה: מחזהו של ויליאם שייקספיר "אנטוניוס וקלאופטרה", ומחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "קיסר וקלאופטרה". הם עלו לבמה מדי ערב תוך משחק בשני המחזות לסירוגין, וקיבלו ביקורות טובות. נוכח ההצלחה הם החליטו להציגן גם בניו יורק, שם הופיעו במשך עונה אחת בתיאטרון "זיגפילד" עד שנת 1952. רוב הביקורות היו חיוביות, אבל המבקר קנת' טיינאן הכעיס אותם כשציין שלוויוויאן לי כישרון בינוני שחייב את אוליבייה להתפשר על כישרונו שלו. ביקורתו הארסית של טיינאן כמעט וגרמה לוויוויאן לי להתמוטטות נפשית נוספת, אף על פי שמבקרים רבים אחרים ביקרו באופן חיובי את משחקה.
בינואר 1953 נסעה לי לציילון (כיום סרי לנקה) לצילומי הסרט "הליכת פיל", בו השתתף גם פיטר פינץ'. עם תחילת הצילומים היא לקתה בהתמוטטות עצבים, ואולפני סרטי פרמאונט נאלצו להחליפה באליזבת טיילור בת ה-20. אוליבייה החזירהּ לביתם שבאנגליה, שם אמרה לו לי, שהיא התאהבה בפיטר פינץ' ושהיה ביניהם רומן. בחודשים שלאחר מכן היא החלה להתאושש בהדרגה.
בשלב זה החלו בעיותיה הנפשיות של לי להיות תופעה מוכרת בין חבריהם של בני הזוג. כך לדוגמה, ציין דייוויד ניבן שהיא הייתה "מטורפת למדי", ונואל קאוורד הביע תהייה ביומנו האישי כשציין ש"העניינים לא היו כל כך טובים, ובערך משנת 1948 הם הידרדרו עוד יותר".
בחודשים הבאים היא הצליחה להתאושש ושיחקה בשנת 1953 יחד עם אוליבייה בסרט "הנסיך הנרדם", ובשנת 1955 הם הופיעו יחד במשך עונה שלמה במחזות "הלילה השנים עשר", "מקבת'" ו"טיטוס אנדרוניקוס". הם הופיעו באולמות מלאים, ופרט לביקורתו של טיינאן, הם זכו לביקורות טובות על משחקם. ככלל, מצבה הבריאותי היה יציב וטוב.
נואל קאוורד כתב עבורה את המחזה "בועת הים הדרומי", אך בשל הריונה באותה עת היא ויתרה על ההפקה. שבועות אחדים לאחר מכן היא הפילה את עוברה, ובמשך חודשים אחדים לאחר מכן הייתה שרויה בדיכאון עמוק. היא הצטרפה לאוליבייה למסע הופעות באירופה להצגת המחזה "טיטוס אנדרוניקוס", אך המסע השתבש בעטיין של ההתפרצויות התכופות שלה, גם כלפי אוליבייה וגם כלפי עמיתיה לעבודה. לאחר שובם ללונדון, נשאר בעלה הקודם, לי הולמן, דמות בעלת השפעה רבה בחייה, עם בני הזוג וסייע לשניהם להתמודד עם מצבה הנפשי.
בשנת 1958, כאשר ראתה בנישואיה עם אוליבייה יחסים שהגיעו לסיומם, החלה בקשר עם השחקן ג'ק מריווייל, שהכיר במצבה הבריאותי והבטיח לאוליבייה שידאג לה ויטפל בה. היא המשיכה ונחלה הצלחה מקצועית בשנת 1959 בקומדיה מאת נואל קאוורד "שמור על לולו", כשמבקר הטיימס מתאר אותה כ"יפה, שלווה באופן מענג ממש, ולאמיתו של דבר, היא הגברת של כל סיטואציה".
בשנת 1960 התגרשו לי ואוליבייה, ואוליבייה התחתן עם השחקנית ג'ואן פלורייט. באוטוביוגרפיה שלו הוא כתב על השנים שעברו עליהם כשברקע מחלתה של לי, ובין השאר ציין כי "במשך כל שנות השתלטותה של המפלצת הזו הקרויה דיכאון עליה, על כל מצבי הביניים והמצבים הקיצוניים שהגיעו בעטייה, הצליחה ויוויאן לי לשמר את החריפות האישית שלה ואת יכולתה להסתיר מעיני כולם, מלבדי, את מצבה הנפשי, עד כי אפילו לא נדרשתי כלל לבקש זאת ממנה".
ביוגרפיה > ערוב ימיה ומותה

ג'ק מריווייל אכן השפיע עליה לטובה וחייה עמו נהנו מיציבות נפשית רבה יותר, אך למרות שביעות הרצון שהפגינה היא צוטטה על ידי ראדי האריס באומרה לו בסוד שהיא "הייתה מעדיפה לחיות חיים קצרים עם לארי (אוליבייה) מאשר לעמוד מול חיים ארוכים בלעדיו". בעלה הראשון, לי הולמן, הקדיש לה אף הוא זמן ניכר. מריווייל הצטרף אליה לסיורה באוסטרליה, בניו זילנד ובאמריקה הלטינית, סיור שנמשך מיולי 1961 עד מאי 1962, שבמהלכו נהנתה לי מביקורות חיוביות גם ללא אוליבייה לצדה.
אף על פי שהמשיכה לסבול מהתקפות חוזרות ונשנות של דיכאון, היא המשיכה לעבוד בתיאטרון, ובשנת 1963 זכתה בפרס טוני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בתחום המחזמר, על הופעתה בברודוויי במחזמר "טובריץ". בנוסף, הופיעה גם בסרטים "האביב הרומאי של גב' סטון" (1961) וב"ספינת השוטים (1965).
במאי 1967 ערכה לי חזרות לקראת הופעתה יחד עם מייקל רדגרייב במחזה "איזון עדין" מאת אדוארד אלבי, אלא שאז חלתה שוב בשחפת. לאחר מנוחה בת שבועות אחדים נראה היה שהתאוששה באופן סופי, אך בחצות הלילה של 7 ביולי 1967, כשמריווייל חזר לאחר הופעה במחזה ששיחק בו, הוא מצא אותה ישנה, אך כעבור כ-30 דקות הוא מצא את גופתה שרועה על רצפת חדר השינה ללא רוח חיים. ככל הנראה התמוטטה במהלך ניסיונה ללכת לחדר השירותים, בשל ריאותיה שהיו מלאות בנוזלים. מריווייל התקשר לאוליבייה, שבאותה עת היה מטופל בבית חולים קרוב בשל סרטן הערמונית ממנו סבל.
באוטוביוגרפיה שלו מתאר אוליבייה את ייסוריו עת עשה דרכו ב-8 ביולי 1967 לביתה של לי, רק כדי לגלות שמריווייל השכיב את גופתה במיטה. אוליבייה, לדבריו, חלק לה כבוד אחרון: "עמדתי וביקשתי מחילה על כל הרוע שצץ בינינו" בטרם החל לסייע למריווייל לערוך את סידורי ההלוויה.
גופתה נשרפה, ואפרה פוזר באגם שליד ביתה, בטיקרייג' מיל שליד בלקבויס, במזרח ססקס שבאנגליה. טקס האזכרה נערך בכנסיית "סנט מרטין בשדות", כשדברי ההספד נאמרו על ידי ג'ון גילגוד. בארצות הברית היא הפכה לשחקנית הראשונה שזכתה לאות כבוד מ"אגודת ידידי הספריות של אוניברסיטת דרום קליפורניה", והטקס נערך כטקס זיכרון על רקע הקרנתם של קטעים שונים מסרטיה, ודברי הספד מפיהם של חברים כדוגמת ג'ורג' קיוקור.
לקריאה נוספת

אן אדוארדס, ביוגרפיה של ויויאן לי, הוצאת קורונט, 1978.
טרי קולמן, אוליביה, הביוגרפיה הרשמית, הוצאת בלומסברי, 2005.
מנחם אבידום

| --- | --- |

מנחם אבידום, 1970
 לידה:  6 בינואר 1908 איוואנו-פרנקיבסק, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  5 באוגוסט 1995 (בגיל 87) הרצליה, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1961) 
 
לוחית זיכרון על ביתו של מנחם אבידום ברח' שטאנד 7 בתל אביב
מנחם אֲבִידוֹם (6 בינואר 1908 - 5 באוגוסט 1995) היה מלחין ישראלי. חתן פרס ישראל למוזיקה (1961).
חייו

מנחם אבידום נולד ליצחק ולהלנה בת מנחם מאהלר בסטניסלב שבאוסטרו-הונגריה; שמו המקורי היה מָאהלֶר-קאלקשטיין (אמו הייתה דודנית של גוסטב מאהלר).
למד בבית ספר יהודי בווינה בזמן מלחמת העולם הראשונה והמשיך בגימנסיה בסטניסלב. בנעוריו למד נגינה בכנור ובפסנתר ורכש ידיעות בסיסיות במוזיקה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. משנת 1928 עד 1931 למד אצל אנרי רבו בפריז קומפוזיציה וקונטרפונקט. השפעת האימפרסיוניזם הצרפתי ניכרה במוזיקה שלו, שהתאפיינה בשקיפות רקמתה, לצד השפעות סלאביות שרכש בשנות חייו הראשונות.
בין 1931 ל-1934 עסק בהוראת מוזיקה במצרים. המוזיקה המזרחית שאסף שם השפיעה על יצירות שחיבר, אך פסל בהמשך, על אף הצלחתן.
נישא לשושנה בת אברהם סומי. לאחר לידת בנותיו  עברת את שם משפחתו, שהוא צירוף שמות בנותיו: (אבי-) דניאלה ומרים.
בשנים 1935 עד 1939 חיבר מוזיקה א-טונאלית, אם כי לא הכיר את המוזיקה של ארנולד שנברג. יצירות שנכתבו בתקופה זו הן הסוויטה הפוליפונית, חמישיית כלי נשיפה, שלישיית קשת, "מקהלות" ושלושה קטעי פסנתר.
בשנת 1939 החל אבידום ליצור בסגנון ים תיכוני. יצירה אופיינית לתקופה זו, מן המושמעות ביותר, היא הקונצ'רטו לחליל (1944).
בשנת 1951 חיבר קונצ'רטינו לכינור למען יאשה חפץ, שניגן אותו בביצוע בכורה בארצות הברית בשנת 1952. קונצ'רטינו לצ'לו ופסנתר חובר לפי הזמנת הצ'לן גריגורי פיאטיגורסקי.
בין השנים 1935–1946 היה מורה לתאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון ובמדרשה למורים למוזיקה בתל אביב. בין 1945 ל-1952 היה מזכ"ל התזמורת הפילהרמונית הישראלית . משנת 1955 עד שפרש לגמלאות בשנת 1980 היה מנכ"ל אקו"ם ומשנת 1958 עד 1971 היה יושב ראש איגוד הקומפוזיטורים. כן היה חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות ובמכון הבינלאומי לאמנויות ולספרות.
אבידום קיבל את פרס אנגל בשנת 1947 ושוב בשנת 1956. ב-1961 זכה בפרס ישראל על האופרה "אלכסנדרה החשמונאית" (ללברית מאת אהרן אשמן). בשנת 1962 זכה בפרס אקו"ם למוזיקה, ובשנת 1982 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית.
האופרה "אלכסנדרה החשמונאית" הועלתה בבכורה עולמית באופרה הישראלית בשנת 1959.
בתו דניאלה רבינוביץ' ניהלה את הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב.
מנחם אבידום נפטר ב-5 באוגוסט 1995, בגיל 87.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
יצירות נוספות

"קטעים קצרים בסגנון אטונלי", לפסנתר (1937).
שלישיית כלי קשת (1938).
"ניצוצות בשמי גברים" (1938).
רביעיית כלי קשת מס' 1 (1945).
2 סויטות כפריות לשתי חליליות (1945).
"אלבום לנעורים" : 9 קטעים לפסנתר (1948).
"רשמים", לפסנתר (1949).
"מוזיקה לכלי קשת" (1949).
"סימפוניית דוד", סימפוניה מס' 2, נכתבה לרגל העלאת עצמות הרצל לירושלים ומקבילה בין ניצחון דוד על גוליית לניצחון ישראל על מדינות ערב (1949).
"סינפונייטה ים תיכונית", סימפוניה מס' 3 (1951).
"קטעים ראשונים למרים", לפסנתר (1952).
סימפוניה מס' 4, עושה שימוש במקצבי הורה בפרק השלישי (סקרצו) ובמחול דבקה דרוזי בפרק הרונדו המסיים (1955).
"בכל דור ודור", אופרה למילים של לאה גולדברג (1955).
"דו-זמר כפרי", לשתי חליליות סופרן (1955)
"קנטטת תהלים" : למקהלה מעורבת ללא לווי (1955).
"קנטטת מזמורים" (1956).
"דוד הנער וגלית הענק" - אופרה לילדים (1956).
"סימפוניית אילת", סימפוניה מס' 5, שהיא מחזור סימפוני בסגנון ים תיכוני של ארבעה שירים. בראשית היצירה מופיע מוטיב סינקופי, החוזר ומופיע בכל ארבעת פרקיה (1958).
סימפוניה מס' 6, גם היא בסגנון ים תיכוני. בפרק האחרון מופיעים מוטיבים תימניים בשילוב עם מוטיבים חסידיים (1958).
"סימפוניה עממית" מס' 1 (1945) (גרסה מתוקנת 1958).
"אלכסנדרה", ליברית של אהרן אשמן, לפי המחזה "אלכסנדרה החשמונאית" (1959).
רביעיית כלי קשת מס' 2 "חכמת האבות" (1960).
"סימפוניה פילהרמונית", סימפוניה מס' 7, חוברה ליובל 25 של התזמורת הפילהרמונית הישראלית (1961).
"וריאציות ופוגה על שיר מקורי", סופרן או טנור עם תזמרת כלי קשת (1961).
"הקדמות משתנות" - פרלודים לפסנתר (1962).
"סוויטה על שם באך", לתזמורת (1962)
"שבת מציון", לטנור או בריטון, מקהלה ועוגב (1962).
"הרהורים", לשני חלילים (1962).
"אניגמה" לחמישה כלי נשיפה, כלי הקשה ופסנתר, פרס אקו"ם. בסגנון דודקאפוני חמור (1962).
"סינפונייטה למועד", סימפוניה מס' 8 (1966).
"הרמאי", אופרה סאטירית על פי טקסט אקטואלי של אפרים קישון (1966).
"אדג'יו", לנבל (1966).
"טריפטיק", לכנור סולו (1967).
"לואיז" או "הפרידה", אופרה אקספרסיוניסטית לליברית של דליה הרץ (1968).
"סימפוניה וארייה" (סימפוניה בווריאציות, מס' 9) (1968).
סוויטת כלולות תימניים" (1972).
"הפנינה והאלמוג", בלט להזמנת תיאטרון המחול "ענבל", מבוסס על פולקלור תימני (1972).
"פסקליה", לפסנתר (1973).
"אביב", פתיחה לתזמורת סימפונית (1973).
"בהוקרה לשנברג", לפסנתר (1975).
"י"ב גבעות", קנטטה למצו-סופרן ותזמרת קמרית (1976).
"בגדי המלך החדשים", לסאטירה אקטואלית של מיכאל אוהד על פי הנס כריסטיאן אנדרסן (1976).
"מערת ידפת", לסופרן ולתזמורת קמרית (1977).
"היה היה", לפסנתר (1977).
"תנועות", יצירה דודקאפונית (1979).
"סופו של המלך עוג" - אופרה לילדים (1979).
"החטא הראשון" אופרה קאמרית לליברית של אהרן מגד (1979).
"סימפוניה ברוויס", סימפוניה מס' 10, יצירה דודקאפונית מחזורית (1981).
סונטה לויולה סולו (1984).
חמישייה, לכלי נשיפה מעץ (1985).
"בכיאנה", לחמישיית כלי נשיפה ממתכת (1985).
שלישיית פסנתר (1985).
"סונטינה", לרביעיית כלי קשת (1987).
"שישה מכתמים", לפסנתר (1987).
"דואו-סונטינה", לפסנתר ב-4 ידיים (1987).
"לאחר", לקול, חליל, צ'לו ופסנתר (1988).
"קינות", לצ'לו סולו (1988).
"לקרן", לקרן יער סולו (1988).
"תרועה", לארבע קרנות (1993).
"שלום מעל כל", קנטטה, בריטון/אלט ותזמורת (1994).
"לקלרינט", לקלרינט סולו (1996).
לקריאה נוספת

דניאלה רבינוביץ', 'האופרה "אלכסנדרה" מאת מנחם אבידום; הליברית מאת אהרן אשמן', תצליל, 10 (תשל"ח 1978).
הערות שוליים

↑  ר. עזריה, אלכסנדרה, מעריב, 17 באוגוסט 1959
צבי סנונית, "אלכסנדרה החשמונאית", למרחב, 21 באוגוסט 1959
↑  הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה. קיצור תולדות הזמן., באתר הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה
סצנה מתוך אלכסנדרה החשמונאית באופרה הישראלית, 1959