ירושלים המחולקת
מאבקי השבת בתקופת העיר המחולקת

המאבקים הציבוריים לקביעת אופיו של יום השבת בירושלים החלו עוד בתקופת המנדט הבריטי. על אף הפוגה קצרה במהלך מלחמת העצמאות, היו מספר הפגנות באותה תקופה. נטורי קרתא, אשר התנגדו להקמת המדינה, יצאו להפגנה נגדה ב-8 באפריל 1948 בעיצומה של המלחמה. הפגנה של נטורי קרתא שכללה דגלים לבנים, גרמה לכך שלוחמי הפלמ"ח, אשר סברו כי הראשונים מתכוונים להציג מצג לפיו העיר המערבית נכנעת לכוחות הערבים, החלו לירות על המפגינים. איש לא נפגע מן הירי, אולם החלה עוינות רבה בין הלוחמים של הפלמ"ח לבין החרדים הגרים בסמוך לקו הגבול. עיקר השכונות הדתיות שכנו בסמוך לעמדות הקדמיות של אנשי הפלמ"ח ופעילות מיגון ולוחמה שבוצעו בשבת, כמו גם פעולות של חלוקת מזון ודלק, הביאו להגברת המאבקים בעניין צביון העיר בשבת. ב-26 ביוני 1948 נערכה הפגנה רבת משתתפים כנגד הנסיעות בשבת, ובעיקר כנגד נסיעות לצורכי הנאה, קרי נסיעות שאינן חיוניות לשיטתם.
הציבור החרדי, שבתחילת המלחמה תמך בנטורי קרתא ובאזהרתם כי התנועה הציונית תוביל לאסון ולחורבן העיר, החל בהדרגה, ועם התקדמות הצלחות צה"ל בלוחמה, לשנות את דעתו ולתמוך דווקא באגודת ישראל אשר חברה להנהגת המדינה, ואף לממשלת ישראל הראשונה.
עם זאת נמשכו המאבקים על השבת. ב-21 ביולי 1948, כאשר שני חיילים בחטיבת אלכסנדרוני סירבו פקודה לבשל מזון בשבת ללוחמים, נשפטו ונענשו לשלושה חודשי מאסר וגילוח שער ראשם בגין זאת, עורר הדבר סערה רבה בציבור החרדי.
בתום המלחמה, ועם קביעת קווי שביתת הנשק והקו העירוני, עבר קו הגבול בסמוך לשכונת מאה שערים ובתי אונגרין. מעבר מנדלבאום, המעבר היחיד בין שני חלקי העיר דרכו עברו אנשים בכל ימות השבוע, נשק לבתי השכונה. רחוב מאה שערים היה הדרך היחידה שהובילה אל מחנה שנלר ולכן עברו דרכו רכבי צבא בכל ימי השבוע. ההפגנות כנגד מצב זה החלו כבר בחג הפסח ב-20 באפריל 1949, עת מפגינים חרדים עצרו רכב של האו"ם שנסע אל המעבר והכו את פקח האו"ם. שבוע לאחר מכן, ב-25 באפריל 1949, התקלקל רכב צבאי ברחוב מאה שערים, ומשהעוברים ושבים תקפו את הנהג הוא פתח באש מנשקו כנגדם. העיתונות הארצית, כמו גם ממשלת ישראל, לא התייחסו לאירוע כלל, ואף לא פרצו הפגנות נוספות בגינו.
האירוע אשר הביא להפגנות המוניות של החרדים היה דווקא פתיחת קולנוע אדיסון בשבת. אף שהקולנוע היה ממוקם בשכונה חרדית, והסרטים עצמם הוקרנו במוצאי שבת, החליטו בעליו לאפשר רכישת כרטיסים גם לפני צאת השבת, והדבר הביא למחאה רבה. ב-25 במאי 1949 יצאה הפגנה המונית נגד מכירת הכרטיסים, אשר הביאה לאלימות משטרתית רבה כנגד המפגינים. רבים מהמפגינים נעצרו והוסעו למגרש הרוסים בעיצומו של יום השבת. התנהגות המשטרה הביאה לכך שגדלה התמיכה של הציבור החרדי בנטורי קרתא, שהיו מבודדים באותה תקופה, ומהומות השבת הועלו לדיון על שולחן הממשלה. נשמעה אף הדרישה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקור את התנהגות אנשי המשטרה. הוועדה שהוקמה לחקירת האירועים כללה את זאב שרף, מזכיר הממשלה, את אשר רוזנבלום, מנכ"ל משרד הפנים, ואת יצחק צ'יזיק, מפכ"ל המשטרה.
למחרת הקמת הוועדה, ב-3 ביוני 1949, ערב חג השבועות, הונח מחסום פחים על ידי נטורי קרתא ברחוב מאה שערים במטרה למנוע מעבר רכבי צבא. החיילים שפרצו את המחסום ירו באוויר ואף פרצו לבית הכנסת של נטורי קרתא. אחד החיילים נפגע על ידי אחד מאנשי נטורי קרתא, ושתיים מאצבעותיו נכרתו. למחרת, בחג השבועות, ובתגובה, יצאו מכונות צבאיות ונסעו על מדרכות הרחוב תוך שהן יורות באוויר.
בניסיון להגביל את החיכוכים הוסכם עם הצבא שרק נסיעות הכרחיות יעברו ברחוב מאה שערים, אולם ההפגנות נמשכו. ב-2 ביוני 1949 נזרקו אבנים על רכב צבאי, אשר בתגובה זרק פצצת תבערה על המפגינים. איש לא נפגע, אולם נגרמה בהלה רבה בקרב תושבי השכונה. בחורף 1949–1950 פסקו ההפגנות, אולם הן התחדשו שוב בקיץ 1950 עת החלו ההפגנות בפינת שטראוס-מלכי ישראל, אתר אשר כונה מאז כיכר השבת. צומת רחובות אלו היה ציר תנועה מרכזי ויחיד בין מחנה שנלר, שהיה אחראי על הקו העירוני, לבין עמדות הקו, וכן מוקמה בסמוך מחלבה של תנובה אשר קיבלה חלב בשבת. בשעות אחר הצהריים, עת שנהגו תושבי מאה שערים לטייל ("פראד"), ראו את רכבי החלב שהגיעו מיישובי פרוזדור ירושלים למחלבה וכלי הרכב הצבאיים שעברו בכיכר. תושבי השכונות החרדיות נהגו להשליך אבנים על כלי הרכב החולפים מחלונות ישיבת חיי עולם הממוקמת בכיכר, ותלמידי ישיבה זו וישיבת חברון הסמוכה התעמתו עם כלי הרכב החולפים.
המאבק על אופייה של ירושלים הפך במהרה למאבק פוליטי, וב-12 באוגוסט 1950 הגיעו לכיכר השבת חניכי תנועת השומר הצעיר במטרה להתעמת עם החרדים. במשך מספר שבועות הגיעו מדי שבוע חברי קיבוצים וחברי תנועת השומר הצעיר והמשטרה נאלצה להפריד בין הנצים. הופעת אנשי השומר הצעיר הקצינה את עמדות החרדים, ובמשך מספר שנים המשיכו המהומות, אולם בהדרגה פחת מספרם של אנשי השומר הצעיר. בפועל, עם השנים פחתה התנועה בצומת והוא נסגר לתנועה בשנת 1965 בהוראת ראש העיר טדי קולק.
ב-1966 נהרג הפסל דוד פלומבו בתאונת דרכים כאשר רכב על אופנוע ונתקל בשרשרת שבת, שהציב משרד הדתות במורד הר ציון.