הלוח הקראי
עקרונות לוח השנה > עיבור השנה

הלוח העברי מבוסס גם על שנת השמש (ולא רק על 'החודש הירחי'): בצאתם מארץ מצרים ציווה אלוהים על בני ישראל לשמור על חודש האביב, כלומר לדאוג לכך שחודש ניסן תמיד יחול באביב: "שָׁמוֹר, אֶת-חֹדֶשׁ הָאָבִיב, וְעָשִׂיתָ פֶּסַח, לַ-ה' אֱלֹהֶיךָ: כִּי בְּחֹדֶשׁ הָאָבִיב, הוֹצִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִמִּצְרַיִם -- לָיְלָה." (דברים, ט"ז, א'). הבעיה היא ש-12 חודשי ירח עבריים קצרים בכ־11 יום מאורכה של שנת השמש (משך סיבוב כדור הארץ סביב השמש), שהיא השנה המתאימה לעונות השנה. כדי למנוע פיגור הולך ומתמשך של השנה העברית ביחס למחזור השמש, שיגרום לכך שחג הפסח ינדוד לכיוון החורף ולא יחול באביב - מעברים את השנה. עיבור השנה הוא הוספת חודש נוסף לשנה כך שבמקום שיהיו בה 12 חודשים כמו בשנה רגילה, יהיו בשנה המעוברת 13 חודשים.
בימי בית המקדש השני היה ויכוח בין הכיתות היהודיות בנוגע להתאמת חודשי השנה העברית לעונות השנה, בשביל לדאוג שחודש ניסן וחג הפסח תמיד יהיו בתקופת האביב, בהתאם לכתוב בתורה. האיסיים לא היו צריכים להתמודד כלל עם בעיה זו, מכיוון שלוח השנה שלהם היה לוח שנה שמשי, וכך עונות השנה תמיד היו מותאמות לחודשי השנה. לעומתם, לוח השנה העברי שהורו עליו חז"ל, ונהג אצל רוב העם, הוא לוח שנה ירחי־שמשי, ולכן היה צורך לעבר בו את השנים. בהתחלה עיברו את השנים לפי עיקרון "מציאת האביב בארץ ישראל", שמשמעו הבשלת השעורה בארץ ישראל, לפי הכתוב: "וְהַפִּשְׁתָּה וְהַשְּׂעֹרָה, נֻכָּתָה: כִּי הַשְּׂעֹרָה אָבִיב, וְהַפִּשְׁתָּה גִּבְעֹל." (שמות ט' ל"א). אם בחודש אדר (החודש השנים־עשר לפי המקרא, והאחרון בשנה) השעורים עדיין לא הבשילו, היו מוסיפים חודש נוסף לאחר מכן, שהוא חודש אדר ב'. כך למעשה נדחה חג הפסח בחודש, על מנת שיחול באביב.
היהודים הרבניים, ההולכים לפי שיטתם של חז"ל, נוהגים כיום לפי עיקרון חשבון 19 השנים (כפי שתיקן הלל נשיאה במאה הרביעית). לפי שיטה זו בכל 19 שנים יש שתים־עשרה שנים פשוטות ושבע שנים מעוברות (ה־3, 6, 8, 11, 14, 17, 19 למחזור). חשבון זה מדויק כמעט כמו חשבון הראייה, אולם לעיתים רחוקות ישנו פער של יום בין ראש החודש לבין מולד הלבנה.
כשקמה התנועה הקראית, לא היו שיטות מוכרות ללוח השנה העברי מלבד זו של חז"ל, ולכן קיבלו הקראים שיטה זו בתור שיטתם בפועל. גם לאחר שהפסיקו הקראים לעסוק בחקלאות, הם עדיין המשיכו לשלוח שליחים שיבדקו אם הגיע האביב בארץ ישראל, ובמידה שהאביב לא הגיע עדיין, היו מעברים את השנה. עיקרון זה של לוח השנה היה כה חשוב עבור הקראים, עד שאחד התנאים בכתובה הקראית הוא שמירת העקרונות של הלוח השנה הקראי, כלומר להקפיד על עיקרון הבשלת השעורים וראיית הירח. יש טוענים שתנאי זה התווסף לכתובה הקראית על מנת לוודא שיישמרו החגים לפי ההלכה הקראית, גם בנישואין עם בן או בת זוג רבניים.
אולם, במרוצת הימים, בעקבות ההתפשטות הנרחבת של קהילות הקראים ברחבי העולם – מפרס במזרח ועד מערב אפריקה, ממצרים בדרום ועד ליטא בצפון – שיטת הבדיקה של הבשלת השעורים נהייתה בלתי ישימה, וקהילות קראיות החלו בהדרגה לאמץ את מחזור 19 השנים הרבני. בהתחלה רק קהילות הקראים הרחוקות ביותר מארץ ישראל נאלצו לוותר על עיבור השנה לפי הבשלת השעורים בשל המרחק הרב ואי יכולתן לקבל דיווחים על מצב הבשלת השעורים בארץ ישראל. עם זאת, אותן קהילות עדיין סברו שצריך לכתחילה לעבר את השנים לפי מצב הבשלת השעורה בארץ ישראל. חכמים קראיים מהמאה ה־15 העידו שהיו שנים בהן קהילות בארץ ישראל, שפעלו לפי עקרון מציאת האביב, וקהילות בגולה, שפעלו לפי מחזור 19 השנים, לא עיברו את אותן שנים. בסביבות המאה ה־19, גם הקראים בארץ ישראל נטשו את שיטת עיבור השנים לפי מצב הבשלת השעורים ועברו למחזור הרבני של 19 השנים, וזאת על מנת למנוע פער במועדי החגים בין קהילות הקראים השונות.
כיום, עם עלייתם של הקראים לארץ ישראל, ישנה מגמה של חזרה לשיטה המקורית של עיבור השנה לפי מציאת האביב בארץ ישראל.