stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סטין טרודו
חיים אישיים

טרודו גרוש ואב לשלושה ילדים. הוא מתגורר באוטווה. עד בחירתו ליושב ראש המפלגה הליברלית, התגורר יחד עם אשתו במונטריאול. בשנת 2023 הודיעו בני הזוג על גירושיהם.
עמדותיו

טרודו מחזיק בעמדות ליברליות וידוע כאדם שעמדותיו נמצאות בצד שמאל של המפה הפוליטית. הוא תומך בזכות האישה לבצע הפלה מלאכותית, ושאף שמתמודדים אשר אינם תומכים בעמדה זו לא יזכו במועמדות המפלגה הליברלית לפרלמנט. הוא תומך בלגליזציה של מריחואנה. לאחר שבחן את תוצאות הלגליזציה שנערכה במדינות וושינגטון וקולורדו שבארצות הברית, הגיע למסקנה כי קנדה תרוויח מלמידת הניסוי שנערך במדינות אלה ומהפנמתו.
הוא מתנגד ללאומנות הצרפתית שבקוויבק ולשאיפת גורמים בדלניים בפרובינציה לעצמאות מקנדה. טרודו תיאר את המאבק להכרתה של קוויבק כאומה עצמאית כמה ש"מנוגד לכל מה שאבי האמין בו".
בתחום הכלכלי מדגיש טרודו, לצד תמיכתו בכלכלת שוק, את הקטנת הפערים בחברה כאחת ממטרותיו המרכזיות. הוא תומך, כחלק ממצע מפלגתו, בהעלאת מיסים לעשירים לצד הקטנת מיסים למעמדות הנמוכים יותר. הוא גם תומך בהרחבת קצבאות הילדים ובהרחבת קיצבאות הזיקנה. טרודו מאמין בהרחבה תקציבית לשם הגדלת ההשקעות בתשתית ליצירת מקומות עבודה ושגשוג כלכלי גם במחיר של גירעון תקציבי קטן, תחת קביעת יעד לצמצומו. מבחינה תרבותית, תומך טרודו בחיזוק אופייה הרב-תרבותי של קנדה, ובעד חיזוק תוכנית ההגירה לאיחוד משפחות.
בתחום יחסי החוץ, מדגיש טרודו את תפקידה המסורתי של קנדה כמגשרת בין צדדים המעורבים בסכסוכים ברחבי העולם, וכן את חשיבות הסיוע ההומניטרי הבינלאומי וקבלת פליטים לתוך המדינה. הוא תומך בשיתוף פעולה עם מדינות העולם לצורך מאבק בשינוי האקלים.
ביחס למדינת ישראל, תומך טרודו בפתרון שתי מדינות לשני עמים. בנובמבר 2013 נאם בבית הכנסת "בית תקווה" שבטורונטו, ואמר כי קנדה תמיד תהיה ידידה נאמנה של ישראל, בין השאר משום שהיא הדמוקרטיה האמיתית היחידה במזרח התיכון, וכי יש לשתי המדינות ערכים משותפים רבים. הוא מתנגד לתנועת BDS, הקוראת לחרם על ישראל, והגן על זכותה של ישראל להגן על עצמה במבצע צוק איתן. עם זאת, טרודו לא נחשב כתומך ישראל ללא תנאי כפי שהיה קודמו בתפקיד. הוא סבור שעל קנדה למלא תפקיד מגשר ומאזן בין שני הצדדים בסכסוך. בנוסף, הצהיר שהוא תומך בהקמת מדינה פלסטינית ביהודה ושומרון וחבל עזה. ממשלתו תומכת בחידוש היחסים עם ממשלת איראן לאחר שהושג ההסכם בין איראן למעצמות בנוגע להגבלות ארוכות טווח של תוכנית הגרעין שלה. במהלך מלחמת חרבות ברזל אמר שהוא תומך בזכותה של ישראל להגן על עצמה, אולם בפועל במרץ הודיעה ממשלתו על צעד דרמטי של הפסקת ייצוא הנשק לישראל. בנובמבר 2024 נקט טרודו בצעד אנטי-ישראלי, כשהיה אחד מהמנהיגים הראשונים בעולם, שהודיע כי קנדה תקיים את הצווים של בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, המאשים את ישראל בפשעי מלחמה, במלחמת חרבות ברזל.
טרודומניה

בדומה לאביו, ג'סטין טרודו בולט כפוליטיקאי נאה וצעיר ביחס לתפקידו הבכיר, ועל כן זכה לגלי תשומת-לב והערצה, בעיקר ברשתות החברתיות. התופעה זכתה לכינוי "טרודומניה" (אנ'), והאפילה לעיתים על נושאי הסיקור המקוריים בשל מעורבותו בהם; כך למשל בעקבות תשובה שלו לעיתונאי בדבר השוואה לעיבוד מידע קוונטי.
דון הנלי

| --- | --- |

דון הנלי, 2019
 לידה:  22 ביולי 1947 (בן 77) גילמר, טקסס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Donald Hugh Henley 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 סוגה:  רוק, קאנטרי 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  מערכת תופים, גיטרה 
 חברת תקליטים:  אסיילום רקורדס 
 פרסים והוקרה:  איש השנה של MusiCares (2007)  פרס מרכז קנדי (2016)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (1997)  Americana Trailblazer Award (2015) 
 www.donhenley.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דון הנלי, 2008
דון הנלי (נולד ב-22 ביולי 1947) הוא מוזיקאי, זמר, וכותב שירים אמריקאי, אשר נודע בעיקר כאחד מהחברים המייסדים, כמתופף וכזמר בלהקת הרוק האיגלס והוא היה הזמר הראשי בכמה מהלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה כולל "Witchy Woman", ‏"Desperado", ‏ו-"Hotel California". לאחר שלהקת האיגלס התפרקה בשנת 1980 הנלי המשיך בקריירת סולו והוציא בסך הכל חמישה אלבומי אולפן ומספר סינגלים כאשר המצליח ביותר מביניהם היה הסינגל "The Boys of Summer" (אנ'). הנלי נחשב לאחד מאמני מוזיקת הרוק המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
כאמן סולו, הנלי מכר בסך הכל מעל ל-10 מיליון אלבומים ברחבי העולם, זכה בשני פרסי גראמי ובחמישה פרסי וידאו קליפים של MTV. בשנת 2008 הנלי דורג במיקום ה-87 ברשימת הזמרים הגדולים ביותר בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון.
ביוגרפיה

דון הנלי נולד בעיר גילמר אשר בטקסס, והוא גדל בעיירה הקטנה הסמוכה לינדן (אנ'). הנלי הוא ממוצא אנגלי, סקוטי ואירי. בתיכון הוא התמקד בתחילה בכדורגל, אך משום שהיה לו מבנה גוף קטן יחסית המאמן הציע שהוא יפרוש, ובעקבות כך הוא הצטרף ללהקה של התיכון בה הוא ניגן בהתחלה בטרומבון ובהמשך ניגן בכלי הקשה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1965, הנלי למד באוניברסיטת סטיבן פ. אוסטין, ובהמשך באוניברסיטת צפון. הנלי נשר לבסוף מהלימודים על מנת לטפל באביו אשר היה גוסס ממחלות לב ועורקים.
הקריירה המוזיקלית המוקדמת של הנלי החלה בתיכון כאשר הצטרף ללהקת מוזיקת דיקסילנד ג'אז שהוקמה על ידי אביו של חבר הילדות ריצ'רד בודן, ואשר חבריה כללו את הנלי, וחבריו ריצ'רד בודן וג'רי סוראט. בהמשך הוא וחבריו הקימו את הלהקה "Four Speeds". שם הלהקה שונה בהמשך ל"Felicity" ובמשך תקופה מסוימת בוצעו מספר שינויים שונים בהרכב הלהקה. באותה התקופה הלהקה הוחתמה על חוזה עם מפיק מוזיקלי מקומי והם הוציאו לשווקים ב-1969 את השיר "Hurtin'" שנכתב על ידי הנלי. בהמשך הלהקה קיבלה סיוע רב מהזמר קני רוג'רס. באותה התקופה הלהקה שינתה את שמה ל"Shiloh", חתמה על חוזה עם חברת התקליטים Amos Records, עברה ללוס אנג'לס, והקליטה את אלבום הבכורה של הלהקה. בתקופה בה הלהקה הקליטה את אלבום האולפן שלהם הם גרו בביתו של קני רוג'רס במבשך מספר חודשים. הלהקה התפרקה לבסוף בשנת 1971 בשל מחלוקת יצירתית בין הנלי לבאודן.
ב-1970 ניגן עם גלן פריי, רנדי מייזנר וברני לידון כהרכב ליווי של לינדה רונסטאדט. ב-1971 הקימו ארבעתם את להקת האיגלס, וחתמו על חוזה עם חברת התקליטים Asylum Records של דייוויד גפן. אלבום הבכורה של הלהקה יצא לשווקים בשנת 1972 וזכה להצלחה רבה. הלהקה הפיקה לאורך שנות השבעים שורה ארוכה של אלבומים ולהיטים מצליחים, והנלי היה שותף לכתיבת השירים ושר בחלק גדול מהלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה, כולל בשירים "Desperado", "Hotel California" ו-"Witchy Woman". הלהקה הפכה לאחת מלהקות הרוק המצליחות בכל הזמנים, זכתה במספר פרסי גראמי והפכה לאחת מהלהקות האמריקאיות שזכו להצלחה המסחרית הגדולה ביותר. הלהקה התפרקה לבסוף בשנת 1980.
בעקבות הפירוק של להקת האיגלס הנלי החליט להתחיל קריירת סולו. אלבום הסולו הראשון שלו, I Can't Stand Still אשר יצא לשווקים ב-1982 כלל את הלהיט "Dirty Laundry", שהגיע למקום השלישי במצעד בילבורד הוט 100. אלבומו הבא, Building the Perfect Beast שיצא לשווקים ב-1984, כלל את הלהיט "The Boys of Summer", שזכו במספר פרסי וידאו של MTV ואשר עליו הנלי קיבל פרס גראמי בקטגוריית הופעת הרוק הווקאלית הטובה ביותר. אלבומו משנת 1989 "The End of the Innocence" זכה אפילו להצלחה רבה יותר והסינגל "The End of the Innocence" מתוך האלבום, אותו הנלי ביצע בשיתוף עם ברוס הורנסבי, הפך ללהיט גדול.
חיים אישיים

במהלך שנות השבעים הייתה להנלי מערכת יחסים מתוקשרת עם הזמרת סטיבי ניקס ועם השחקנית/דוגמנית ונערת בונד לואיס צ'ילס.
בתחילת שנות ה-80 הנלי היה מאורס לשחקנית בטלסטאר גלקטיקה מרן ג'נסן (אנ').
הנלי התחתן עם הדוגמנית שרון סאמרול ב-1995. לבני הזוג שלושה ילדים.
הנלי גר יחד עם אשתו בעיר דאלאס שבטקסס.
לפי הערכה משנת 2012 הנלי היה באותה העת אחד מהמתופפים העשירים ביותר בעולם (אחרי רינגו סטאר, פיל קולינס ודייב גרוהל), כאשר הונו הכולל הוערך בכ-200 מיליון דולרים.
דיסקוגרפיה

אלבומי אולפן בקריירת הסולו
1982 - I Can't Stand Still
1984 - Building the Perfect Beast
1989 - The End of the Innocence
2000 - Inside Job
2015 - Cass County
אלבומי אולפן עם להקת האיגלס
1972 - Eagles
1973 - Desperado
1974 - On the Border
1975 - One of These Nights
1976 - Hotel California
1979 - The Long Run
הערות שוליים

↑  "100 Greatest Singers". Rolling Stone. 3 בדצמבר 2010. נבדק ב-2 בינואר 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Don Henley". Biography. אורכב מ-המקור ב-13 באוקטובר 2017. נבדק ב-12 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Don Henley Biography". Donhenleyonline.com. נבדק ב-10 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Don Henley | Actor, Composer, Writer, IMDb (באנגלית אמריקאית)
1 2  "Don Henley Biography". Don Henley Online.
↑  Eliot, Marc (2004). To the Limit: The Untold Story of the Eagles. Da Capo Press. p. 19. ISBN 978-0-306-81398-6. נבדק ב-21 בינואר 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Eliot, Marc (2004). To The Limit: The Untold Story of the Eagles. Da Capo Press. pp. 13–14. ISBN 978-0-306-81398-6.
↑  Hoffmann, Frank, ed. (2005). Encyclopedia of Recorded Sound. Routledge. ISBN 978-1-135-94949-5.
↑  "Shiloh – Shiloh (1969 us, amazing country folk rock with "the Eagles" Don Henley, 2014 korean remaster)". RockAsteria. 27 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Eliot, Marc (2004). To The Limit: The Untold Story of the Eagles. Da Capo Press. p. 14. ISBN 978-0-306-81398-6.
↑  History of the Eagles. 2013.  Event occurs at 20:55–21:30.
↑  Eliot, Marc (2004). To The Limit: The Untold Story of the Eagles. Da Capo Press. p. 55. ISBN 978-0-306-81398-6.
↑  Crowe, Cameron. "Rolling Stone #196: The Eagles". The Uncool.
↑  Selway, Jennifer (25 בספטמבר 2015). "Don Henley: My voice won't last much longer. But I'm lucky to have had an amazing career". Daily Express. נבדק ב-9 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Breihan, Tom (28 באוגוסט 2012). "The 30 Richest Drummers in the World". Stereogum. נבדק ב-11 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434452605171  PLWABN: 9810695221405606  BIBSYS: 1087234  BNE: XX967114  BnF: cb13895137n (data)  GND: 134403193  ISNI: 0000 0001 1446 228X  LCCN: n91025788  LNB: 000101429  MusicBrainz: b2c2d4fe-8c1e-44ec-8be6-ff500e105a90  NKC: xx0039234  NTA: 070140782  SNAC: w6km3dk1  VIAF: 64191937   WorldCat (עם VIAF): 64191937
חוק יסוד: מקרקעי ישראל

| --- | --- |

 פרטי החוק
 סוג:  חוק יסוד
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ה בתמוז ה'תש"ך
 גוף מחוקק:  הכנסת הרביעית
 עיקרי החוק:  השארת בעלות על נכסי מקרקעין בידי המדינה
 נוסח מלא:  אתר הכנסת
 
חוק יסוד: מקרקעי ישראל הוא חוק היסוד השני שהתקבל בכנסת. חוק היסוד נחקק ב-19 ביולי 1960, א' באב ה'תש"ך, על ידי הכנסת הרביעית.
החוק מבטיח שהבעלות על נכסי מקרקעין של מדינת ישראל לא תוכל להעבר על ידי מכירה או בדרך אחרת. חוק היסוד חל על נכסי מקרקעין ("קרקע, בתים, בניינים וכל דבר המחובר לקרקע חיבור קבע") של המדינה הכוללים 93% משטח ישראל, בהם נכללים גם אדמות של רשות הפיתוח ושל קרן קיימת לישראל שאדמותיה הם 17% משטחי מקרקעי ישראל, כלומר למדינה בעלות אבסולוטית על הקרקעות, ולאזרחי המדינה יש זכויות במקרקעין לפי הכללים הקבועים בחוק.
ניתן לקבוע בחוק סוגי מקרקעין וסוגי עסקאות שבהם תתאפשר העברת בעלות, חרף ההגבלה שבחוק יסוד זה.
הרקע לחוק ומטרותיו

במקור הוצע בשם "חוק יסוד קרקעות העם", על ידי חבר הכנסת נ' לוין בשנת 1959. עיקר החוק טוען, כי רוב הקרקעות בישראל (כ-93 אחוזים) הן בחזקת הממשלה או ארגונים כגון הקרן הקיימת לישראל, והעברת הבעלות עליהן לא תתאפשר מלבד מקרים חריגים: "מקרקעי ישראל, והם המקרקעים ברשות המדינה, הרשות לפיתוח או הקרן הקיימת לישראל, הבעלות עליהם לא תועבר, אם במכר ואם בדרך אחרת". במקור, אחד סעיפי החוק הורה על הקמת "מינהל מקרקעי ישראל" – גוף אשר ינהל את הקרקעות המוזכרות לעיל. מנהל זה הוחלף ב-1 בינואר 2010 ברשות מקרקעי ישראל.
רוב השטחים הפרטיים, מתוך 1500 הקילומטרים הרבועים שמהווים את 7 האחוזים הללו מתוך סה"כ הקרקע, נמצאים באזורים עירוניים, בעיקר במרכזם. זאת מכיוון שאותן רשויות אשר קנו את השטחים קנו אותם בעיקר מחוץ לשטחים העירוניים. למרות זאת, מחצית מהשטחים העירוניים נמצאים עדיין בבעלות המדינה. ההגדרה של "מקרקעין" בחוק אינה נוגעת לקרקע בלבד – לפי סעיף 3 של החוק, ההגדרה של מקרקעין היא "קרקע, בתים, בניינים וכל דבר המחובר לקרקע חיבור קבע". עם זאת, לא מדובר בנוסח המקורי על הזכויות של השימוש בקרקע – דבר שיכול להציע את הרעיון שהקרקע המדוברת היא רק קרקע בבעלות ישירה השל המדינה, ולא קרקע שלמדינה יש זכויות שימוש פחותות בה. עם זאת, ההנחה במינהל מקרקעי ישראל היא הפוכה בסוגיה זו.
החלוקה הפנימית של הקרקע שנכללת בחוק היא בין קרקע בבעלות מדינה, שמהווה 72 אחוזים (14,100,000 דונמים) מכלל הקרקע, קרקע שכוללת בין היתר את כל הקרקעות ללא בעלים פרטיים על פי חוק נכסי המדינה מ-1951. בין היתר, מדובר גם בקרקע שהיא עיזבון פרטי ללא יורש.
לגבי הסמכות בניהול הקרקע, אף על פי שסעיף 2 אומר שהמדינה תקים את מינהל מקרקעי ישראל על מנת לנהל את קרקעות המדינה כפי שציינו קודם, סמכויות דומות נמצאות גם בידי הממשלה מכורח חוק נכסי המדינה משנת 1951. עם זאת, כאשר הממשלה רוצה לבצע מכירה או העברה אחרת של שטח העולה על 100 דונם, דרוש אישור של "מועצת מקרקעי ישראל". לפי החוק, יש שבעה מקרים בהם ניתן להעביר בעלות על הקרקע: בניהם, מקרים של חוב שנוצר לפני כתיבת החוק, פיצוי על קרקעות שהופקעו כתוצאה ממנו, יישור של נחלות, העברה פנימית בין הגופים האחראיים על הקרקע הציבורית בינם ובין עצמם. כנראה, שסמכות הממשלה להעברת קרקע או מכירתה שמופיעה בסעיף ב(1) מוגבלת על ידי שבעת הסעיפים האלה של חוק מקרקעי ישראל.
העיקרון הכללי שעומד מאחורי החוק, וחוקים נוספים לפניו, הוא עקרון השארת קרקעות ארץ ישראל בידיים ציבוריות. רעיון זה הועלה עוד בשנת 1901, בקונגרס הציוני החמישי, והתקבל באופן כללי בהסכמה רחבה לאורך השנים גם בכנסת ישראל. בין היתר, בדיונים המעטים שנעשו על נושא זה, נטען שמדובר ברעיון עוד מתקופת התנ"ך והוא מופיע בפסוק "והארץ לא תימכר לצמיתות, כי לי הארץ" (ויקרא, כ"ה, כ"ג). בנוסף ניתנה גם הצדקה סוציאליסטית, בטענה שבעלות לאומית על הקרקע נדרשת לבניין משטר שוויוני. לבסוף, הועלה גם הטיעון שהדבר יחזק את הקשר ליהודי התפוצות, שלהם חלק בקניין האדמות בארץ. לבסוף ניתנו שיקולים ניהוליים גרידא: ניהול הקרקע יהיה יעיל יותר, תוכניות מתאר כלליות יהיו קלות יותר להוצאה לפועל, ופיתוח הקרקע יהיה קל יותר. נימוק נפרד מכל הנימוקים הקודמים הוא מניעת בעלותם של זרים לא רצויים או עוינים על קרקעות בארץ.
טענות כנגד מינהל מקרקעי ישראל

עם השנים, הועלו נגד החוק ונגד מינהל מקרקעי ישראל שהוקם בעקבותיו, טענות רבות, בהן הטענה שהוא אחד הגורמים המרכזיים למחירי הדיור הגבוהים בארץ. הטענה היא, שמינהל מקרקעי ישראל מוריד את ההיצע לקרקע ולא משחרר מספיק קרקעות לבנייה בהשוואה לביקוש העולה לדירות, ובכך חוסם את כמות הדירות שיכולות להיבנות. כך למשל, בין השנים 1997 ו-1999 שיווק מינהל מקרקעי ישראל רק 43% מתוך הקרקעות שהיה האמור לשווק על פי הוראות המדינה, שכנראה לא נאכפו. הטענה הכללית היא, ששחרור הקרקע למסחר נדל"ני תשפר את דפוסי השימוש בה, ותגרום למסחר חופשי ולעליית היצע שתגרום לירידת מחירים. ישנן הערכות שונות לגבי הנזק הכלכלי שגרם החוק לכלכלה ולאזרחים בישראל, כאשר אחת מהן טוענת שב-2005 שילמו אזרחי ישראל 20 מיליארד שקל כתוצאה מהמחירים המופרזים בנדל"ן. מחירי הדירות, על פי אותו מודל, גבוהים ב-280,000 שקלים בממוצע ממה שהם אמורים להיות אילו המינהל היה שומר על רמת שיווק הקרקעות של שנת 1989 (נכון ל-2007).
טענה נוספת לגבי מינהל מקרקעי ישראל וההתנהלות על פי העקרונות שגרמו ליצירתו היא האפליה שהוא מכוון כנגד ערביי ישראל. ראשית, כאשר מדובר באדמות קק"ל, חל איסור למכור אותן לאוכלוסייה שאינה יהודית, עקב מדיניות הארגון. ניתנה ליישובים יהודים אפשרות לסנן את מי שנכנסים אליהם, מה שקרה למשל במקרה בג"ץ קעדאן. זוג ערבים שגרו ביישוב הערבי באקה אל-גרבייה, אזרחי ישראל, הגישו בקשה לקניית בית בישוב הקהילתי קציר, ובקשתם נדחתה. הטענה לדחיית בקשתם של הזוג קעדאן הייתה כי אדמת היישוב שייכת לסוכנות היהודית, ולכן התנאי לקניית בית בו הוא שירות חובה על פי החוק בשירות הביטחון הישראלי. בית המשפט העליון פסל את דחיית בקשת הזוג קעדאן לקניית בית ביישוב הקהילתי קציר על בסיס עקרון השוויון בין בני אדם. בית המשפט קבע בפסק הדין כי היישוב קציר הפלה את הזוג בגלל היותם ערבים, ובכך הפלה למעשה את כל הערבים ואסר עליהם לקנות חלקות אדמה ביישוב בכלל.
דוגמה נוספת להפליה היא בג"ץ הקרקעות. מועצת מקרקעי ישראל קבעה שלוש תקנות. תקנה 717 מאפשרת ליישובים חקלאיים לפתח אזורי תעשייה באזורים שחכרו. תקנה 727 נותנת רשות לבעלי קרקע לייעוד חקלאי לשנות את ייעודה ולקבל פיצוי על השבת הקרקע ותקנה 737 ההחלטה מכוונת להגדיל את אוכלוסיית היישובים החקלאיים והיא קובעת כי לבני המקום יינתנו הטבות – הנמכת דמי החכירה והאפשרות לחכור את המגרשים לייעוד מגורים ללא מכרז. אולם ייתכן שהחלטות אלה מעניקות טובות הנאה לחוכרי הקרקעות והפליה לשאר הציבור. לטענת הקשת המזרחית, הטבות אלו פוגעות באוכלוסיות החלשות ומגדילות את האפליה של תושבי עיירות הפיתוח. כן נטען שהחלטות אלו מעניקות את רוב המשקל לצורכי בנייה והן מזניחות שיקולים כמו צדק חברתי ושמירה על איכות הסביבה.
לקריאה נוספת

חיים זנדברג, פירוש לחוקי היסוד - חוק יסוד: מקרקעי ישראל, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2016
אורי זילברשייד, שוויון חברתי? לא בחוקתנו, הוצאת שוקן, 2015, עמ' 290–300.
הערות שוליים

↑  חוק "מקרקעי ישראל" אושר סופית בכנסת, למרחב, 20 ביולי 1960
1 2 3 4  ויסמן - מקרקעי ישראל (1991) 135-210
↑  חוק מקרקעי ישראל, ספר החוקים 312 (1960) עמודים 56-58
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 215-220: חוק יסוד מקרקעי ישראל, באתר דעת.
↑  The Marker 29.07.2009
↑  ynet 29.8.2002
↑  בג"ץ 244/00 עמותת שיח חדש, למען השיח הדמוקרטי ואחרים נ' שר התשתיות הלאומיות ואחרים, ניתן ב־29 באוגוסט 2002
| ישראל חוקי־יסוד |
| --- | --- | --- |
| חוקי־יסוד משוריינים | הממשלה • חופש העיסוק • ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי • משאל עם |  |
| חוקי־יסוד משוריינים־חלקית | הכנסת • משק המדינה • מקרקעי ישראל • ירושלים בירת ישראל |  |
| חוקי־יסוד לא־משוריינים | נשיא המדינה • הצבא • השפיטה • מבקר המדינה • כבוד האדם וחירותו |  |
פוארטו ריקו

ערך זה עוסק באי בקריבים שנשלט על ידי ארצות הברית. אם התכוונתם למשחק קופסה, ראו .
פוארטו ריקו (בספרדית: Puerto Rico) הוא אי בים הקריבי בקבוצת האנטילים הגדולים, המהווה טריטוריה ומדינת חסות של ארצות הברית. לפוארטו ריקו ממשל עצמי נרחב ותושביה הם אזרחי ארצות הברית אך אינם יכולים לבחור ולהיבחר. מבחינה תרבותית שייכת פוארטו ריקו לארצות אמריקה הלטינית.
היסטוריה > התקופה הטרום-קולומביאנית

לא הרבה ידוע על ההיסטוריה של פוארטו ריקו לפני בואם של הספרדים. האנשים הראשונים שהתיישבו היו אורטויורואידים (אנ'). בחפירה ארכאולוגית באי וייקס ב-1990 נמצאו שרידי אדם מ-2000 לפני הספירה המיוחסים לתרבות זאת. בין 120 ל-400 לספירה הגיעו לאי שבט האיגנרי מאזור האורינוקו. בין המאה ה-7 למאה ה-11 לספירה התפתחה תרבות הטאינו ובערך בשנת 1000 לספירה הפכה לתרבות השלטת עד לבואם של הספרדים.
היסטוריה > השלטון הספרדי

במסעו השני הגיע כריסטופר קולומבוס לפוארטו ריקו ב-19 בנובמבר 1493. האי היה מאוכלס על ידי אינדיאנים משבט הארווק הידועים בשם טאינו. האינדיאנים כינו את האי בוריקן או בורינקן. קולומבוס העניק לו את השם סן חואן באוטיסטה על שם יוחנן המטביל. העיר המרכזית באי נוסדה ב-1509, ונחשבת לעיר העתיקה ביותר בשטחי ארצות הברית. עקב טעות שנפלה באחת המפות הספרדיות המוקדמות, קיבלה עיר הנמל את שמו של האי (סן חואן), ואילו האי כונה בשמה של העיר (פוארטו ריקו – "נמל עשיר"). שינוי זה הפך רשמי ב-1521 ושמות אלה, לאי ולעיר, נותרו מאז. ב-1510 חואן פונסה דה לאון היה למושל הראשון של האי.
במהרה האי יושב על ידי הספרדים, והטאינו נאלצו לעבוד עבור הספרדים ורובם הוכחדו במחלות ובתנאי העבודה הקשים. את אוכלוסיית האינדיאנים המקומית החליפו עבדים שיובאו מאפריקה. פוארטו ריקו נחשבה לעמדה אסטרטגית של ספרד בקריבים וכונתה "המפתח לאמריקות". למרות זאת במאות ה-17 וה-18 הופנו רוב המשאבים למושבות ביבשת.
בשל האיום מיריבים אירופים נבנו חומות ומצודות להגנה על נמל סאן חואן. על אף ניסיונות חוזרים ונשנים לא הצליחו האנגלים הצרפתים וההולנדים לכבוש את האי ולהחזיק בו במשך תקופה ארוכה. החומות של סן חואן ושני המבצרים הגדולים של העיר, אל מורו וסן קריסטובל, עדיין עומדים גם במאה ה-21 ומושכים תיירים רבים.
הרפורמות של המאה ה-19 גרמו לגידול באוכלוסייה ופריחת הכלכלה וליצירת הזהות המקומית של האי. לאחר הקמתן של מדינות עצמאיות באמריקה הלטינית נשארו פוארטו ריקו וקובה השריד האחרון לאימפריה הספרדית בעולם החדש.
במחצית השנייה של המאה ה-19 העוני והקרע עם ספרד גרמו לאי שקט ולהתקוממות ב-1868. המרד דוכא במהירות ובקלות אבל הדרישה לממשל עצמי נותרה בעינה, וב-1897 העניקה הממשלה הליברלית בספרד ממשל עצמי מוגבל לפוארטו ריקו וקובה, שלא שרד זמן רב.
היסטוריה > שלטון ארצות הברית

ב-25 ביולי 1898, עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד, פלש כוח אמריקני לפוארטו ריקו. בסיום המלחמה נאלצו הספרדים, לפי תנאי חוזה פריז, למסור לארצות הברית את פוארטו ריקו, את קובה, את הפיליפינים ואת גואם. עד 1900 נשלטה פוארטו ריקו על ידי מושל צבאי שמינה נשיא ארצות הברית. חוק פורקר העניק ממשל עצמי מסוים לתושבי האי הכולל בית נבחרים. חוק ג'ונס-שפרות העניק לתושבי האי אזרחות אמריקנית ובחירת סנאט שיהיה בית הנבחרים השני.
פורטוריקנים רבים שירתו בצבא ארצות הברית ממלחמת העולם הראשונה ואילך. אסונות טבע והשפל הכלכלי פגעו קשות בכלכלת האי, והחלו להישמע דרישות לעצמאות פוארטו ריקו. שינוי בממשל האי הגיע תחת הממשלים של הנשיאים רוזוולט וטרומן. ב-1946 מינה הנשיא טרומן את המושל יליד האי הראשון, וב-1947 הוענקה הזכות לבחור באופן דמוקרטי מושל לאי. בבחירות שהתקיימו ב-1948 נבחר לואיס מוניוס מארין (Luis Muñoz Marín) שכיהן בתפקיד עד 1964.
מתקופה זו ואילך החלה הגירה מסיבית של תושבי פוארטו ריקו לארצות הברית, בייחוד לעיר ניו יורק, בחיפוש אחרי רמת חיים טובה יותר. לפי נתוני הלשכה לסטטיסטיקה של ארצות הברית, מ-2003 מספר אזרחי ארצות הברית שמוצאם מפוארטו ריקו עולה על מספר התושבים באי.
ממשל טרומן אישר עריכת משאל עם בשאלת חוקה מקומית. ב-25 ביולי 1952 אימצה פוארטו ריקו חוקה חדשה שהגדירה את מעמדה כמדינה עצמאית המאוחדת עם ארצות הברית. במהלך שנות החמישים עברה פוארטו ריקו תיעוש מואץ שמטרתו הייתה להפוך אותה מחקלאית לתעשייתית.
מעמדה הפוליטי של פוארטו ריקו נתון במחלוקת בקרב הציבור באי. תומכי העצמאות לפוארטו ריקו הם מעטים ורוב הציבור מתחלק באופן שווה בין תומכי הפיכתה של פוארטו ריקו למדינה פדרלית במסגרת ארצות הברית ובין תומכי הסכם האיחוד הנוכחי עם ארצות הברית.
בשנות ה-80 וה-90 גברה בפוארטו ריקו ההתנגדות להחזקת שטחים באיים השונים על ידי צבא ארצות הברית, על זרועותיו. המאבק התמקד במיוחד באי וייקס (Vieques), הנמצא ממזרח לאי הגדול, ובו ניהל צי ארצות הברית אימונים בירי. לאחר התנגדות ארוכה, שלוותה בהפגנות וכן במעשי אלימות, עזב הצי האמריקאי את וייקס ב-2003. שטחי האימונים לשעבר הם כיום שמורות טבע מטופחות. תהליך דומה אירע גם באי השכן, הקטן יותר, קולברה.
מעמד בין-לאומי

ב-27 בנובמבר 1953, כשנה לאחר הגדרת מעמדה של פוארטו ריקו כמדינה עצמאית המאוחדת עם ארצות הברית ("commonwealth"), קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 748, המבטלת את סיווגה של פוארטו ריקו כטריטוריה ללא ממשל עצמי על-פי סעיף 73 במגילת האו"ם. עם זאת, העצרת הכללית לא קבעה האם פוארטו ריקו אכן השיגה מעמד של ממשל עצמי מלא. על-פי דו"ח צוות המשימה לעניין פוארטו ריקו של הבית הלבן שפורסם ב-2007, ארצות הברית בהודעתה לאו"ם ב-1953 לא התחייבה כי לא תוכל לשנות את צורת יחסיה עם פוארטו ריקו ללא הסכמתה. בדו"ח נקבע אפוא כי לקונגרס האמריקאי יש סמכות על פוארטו ריקו. בדו"ח שהגישה ועדה של בית הנבחרים בוושינגטון מ-1996, נקבע כי מעמדה הנוכחי של פוארטו ריקו אינו עומד בקריטריונים של ממשל עצמי מלא. הדו"ח סיכם כי פוארטו ריקו היא על כן עדיין שטח אמריקאי וכי הממשל העצמי הקיים בה ניתן לביטול על ידי הקונגרס האמריקאי באורח חד-צדדי, וכי הקונגרס אף יכול לשלול את האזרחות האמריקאית של תושבי פוארטו ריקו בכל עת, מסיבה ראויה. ועדת בית הנבחרים אף קבעה כי יישום החוקה האמריקאית בפוארטו ריקו כפוף לפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר קבע במהלך השנים כי הזכויות המוקנות בחוקה אינן חלות באורח אוטומטי בכל השטחים הנמצאים בשליטת ארצות הברית.
מאחר שפוארטו ריקו איננה מדינה עצמאית, אין בה שגרירויות. עם זאת, יש בה עשרות קונסוליות, בעיקר ממדינות אמריקה הלטינית ומאירופה.
פוליטיקה

פוארטו ריקו היא מדינת חסות של ארצות הברית במעמד מיוחד, עם אוטונומיה מנהלית נרחבת. ככזאת, "ראש המדינה" הוא למעשה נשיא ארצות הברית. השפות הרשמיות בה הן ספרדית ואנגלית. יש לה חוקה משלה, שאושרה על ידי הקונגרס האמריקאי. על פי החוקה, פועלות בה שלוש רשויות השלטון: הרשות המבצעת – בראשות המושל; הרשות המחוקקת – הכוללת את הסנאט ובית הנבחרים של פוארטו ריקו; והרשות השופטת – מערכת בתי משפט עצמאית, המבוססת על המשפט הספרדי.
תושבי פוארטו ריקו אינם זכאים לבחור ולהיבחר לממשל הפדרלי של ארצות הברית, וגם אינם משלמים מיסים פדרליים. למעט זכות הבחירה, הם נהנים כמעט מכל הזכויות של אזרח אמריקאי ובכלל זה הזכות לגור ולעבוד בכל אחת ממדינות ארצות הברית, זכויות ביטוח לאומי ודרכון אמריקני.
המושל נבחר בבחירות ישירות מדי 4 שנים. כך גם נבחרים חברי הסנאט ובית הנבחרים. בנוסף, בוחרים תושבי פוארטו ריקו "נציב תושב", המשמש כנציגם בבית הנבחרים של ארצות הברית ללא זכות הצבעה.
שלוש המפלגות העיקריות של פוארטו ריקו נחלקות אידאולוגית סביב הנושא של מעמדה הריבוני של פוארטו ריקו והקשר שלה לארצות הברית: "המפלגה העממית-דמוקרטית" דוגלת בהשארת פוארטו ריקו במעמדה הנוכחי, כמדינת חסות עם ממשל עצמי נרחב. "המפלגה הפרוגרסיבית החדשה" דוגלת בהענקת מעמד מדינה מלא, כאחת ממדינות ארצות הברית. "מפלגת העצמאות" חותרת לעצמאות מלאה והקמת מדינה ריבונית במנותק מארצות הברית.
משאל העם שנערך באי בנושא הריבונות (1998) הביא לתוצאת רוב קטן לטובת ההישארות כמדינת חסות, על פני הדוגלים במעמד מדינה ממדינות ארצות הברית. התומכים בעצמאות מלאה מהווים מיעוט קטן, כ-5%.
ב-6 בנובמבר 2012 נערך בפוארטו ריקו משאל עם נוסף. הפעם חולק משאל העם לשתי שאלות: בשאלה הראשונה נשאלו המצביעים אם הם רוצים להשאיר את מעמדה הפוליטי-ריבוני של ארצם כפי שהוא או לשנותו. רוב המצביעים, 54% מן הקולות הכשרים, הצביעו בעד שינוי המצב הפוליטי-ריבוני של פוארטו ריקו. בשאלה השנייה ניתנה למצביעים בחירה בין 3 אפשרויות לריבונות מסוג חדש:
להיות מדינה עצמאית לחלוטין.
להצטרף כמדינה ה-51 לארצות הברית.
להיות אומה עצמאית, ביחסי ברית עם ארצות הברית.
בשאלה זו העדיף רוב המצביעים (61.13% מבין הבוחרים באחת משלוש האפשרויות, שהם 809,652 מצביעים) את האפשרות להצטרף כמדינה ה-51 לארצות הברית. 33.33% מן המצביעים (441,505 בוחרים) העדיפו מדינה עצמאית בעלת ברית לארצות הברית, ואילו רק 5.54% (73,362 מצביעים) העדיפו מדינה עצמאית לחלוטין. מצביעים רבים נמנעו מלענות על השאלה השנייה (472,674).
ביוני 2017 נערך משאל עם נוסף. למרות אחוזי ההצבעה הגבוהים בדרך כלל במדינה, הצביעו כ-23% מבעלי זכות ההצבעה ומתוכם כ-97% תמכו באיחוד עם ארצות הברית בעיקר בשל המצב הכלכלי הקשה במדינה.