stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ofra Haza
הערות שוליים

↑  Ofra Haza, AllMusic
↑  Ofra Haza - Ofra Haza, Discogs (באנגלית)
↑  Ofra Haza - Show Me, Discogs (באנגלית)
↑  Ofra Haza - Give Me A Sign, Discogs (באנגלית)
↑  Ofra Haza - עופרה חזה by Ofra Haza - עופרה חזה, באתר Genius (באנגלית)
↑  Ofra Haza - Ofra Haza, Discogs (באנגלית)
↑  עפרה חזה הייתה אחד מהאמנים המזוהים עם חברת התקליטים "הד ארצי". בחברה זו הופקו והופצו רוב אלבומיה הישראלים, וכן אלבומיה הבינלאומיים הופצו דרך חברה זו בישראל.
| עפרה חזה – שירים |
| --- | --- | --- |
| בשיר השירים בשעשועים | "שיר השירים בשעשועים" • "בלדה למלך" • "היפה בנשים" |  |
| על אהבות שלנו | "שיר הפרחה" • "כמו ציפור" • "פלאש גורדון" • "הגשם" • "על אהבות שלנו" • "שיר אהבה לחייל" |  |
| בוא נדבר | "אין זמן לתעות" • "סימנים של אוהבים" • "כשנהיה בני 73" • "תפילה" |  |
| פיתויים | "כל יום מתחילה שנה" • "מלכת הקסמים" • "מכתב אהבה" • "גבריאל" |  |
| חי | "סוף קיץ" • "עכשיו" • "אחרי החגים" • "אמן למילים" • "חי" |  |
| שירי מולדת | "יד ענוגה" / "נעמה" |  |
| בית חם | "יד ביד" / "במנגינת הלב" • "בית חם" • "עזור לי" • "בן פרבר" • "אתך הלילה" / "אתה הבטחת" |  |
| אדמה | "רוח צפונית רוח דרומית" • "גורל אחד" • "מישהו הולך תמיד איתי" • "אדמה" • "רחמים" / "עוד מחכה לאחד" |  |
| שירי מולדת ב' | "אל נא תאמר לי שלום" / "בכרם תימן (אל תפחדי תמר)" • "שבעת המינים" • "הנערים הספנים" |  |
| ימים נשברים | "ימים נשברים" • "בוא ונגן אותי" • "הכאב הזה" • "כל הקלפים" / "ליידי" • "להמשיך לצעוד" |  |
| Shaday | "Galbi" • "Im Nin'alu" • "Galbi" • "Shaday" • "Eshal" |  |
| Desert Wind | "Wish Me Luck" • "I Want to Fly" • "Ya Ba Ye" • "Fata Morgana" |  |
| Kirya | "Daw Da Hiya" • "Innocent – A Requiem for Refugees" |  |
| כל הנשמה | "ליד באר מולדתי" • "כל הנשמה" • "לאורך הים" • "זה יבוא פתאום" • "מיליון" • "רוח האדם" |  |
| Ofra Haza | "Show Me" • "Give Me a Sign" |  |
| סינגלים אחרים | "שבת המלכה" • "הליכה לקיסריה" • "אם אשכחך ירושלים" • "שלאגר" • "Aime Moi" • "שיר המאה" • "שביל תפוח הזהב" • "ארבעים" • "השנה אינשאללה" • "Ya Hilwi" •‏ "Today I'll Pray" •‏ "Elo Hi" • "קופסת הצבעים" • "Mata Hari" • "Love Song" •‏ "ירושלים של זהב" • "The Queen of Tel Aviv" • "לתת" • "כאן לעולם" |  |
| שירים אחרים | "Deliver Us" • "שחרחורת" • "מוכר הפרחים" • "זמר נוגה" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: ed770fe9-6218-349e-8811-6b3657feb08c
כביש 91

| --- | --- |

גשר בנות יעקב מעל נהר הירדן
גשר בנות יעקב מעל נהר הירדן
 מידע כללי
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  28 ק"מ
 מיקום
 נקודת התחלה:  צומת מחניים
 נקודת סיום:  צומת זיוון
 
 קואורדינטות:  33°01′32″N 35°40′25″E﻿ / ﻿33.02555556°N 35.67361111°E﻿ / 33.02555556; 35.67361111
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 91 הוא כביש רוחב ארצי בצפונה של ישראל, הנמתח לרוחבם של עמק הירדן ומרכזה של רמת הגולן, מצומת מחניים במערב ועד לצומת זיוון הסמוכה לעין זיוון במזרח. אורכו של כביש 91 הוא 28 ק"מ.
הכביש יצא במקור מצומת חצור, ועבר דרך קיבוץ מחניים, אולם בהמשך הוסט הכביש  מעט צפונה משם, מצומת מחניים לכיוון רמת הגולן.
אתרים לאורך כביש 91

אתר הנצחה למושבה משמר הירדן
גשר בנות יעקב
מצפה גדות
בית המכס העליון
אנדרטה לחללי אגד ארטילרי 212
נפח
אנדרטת חטיבה 188
אנדרטת חטיבה 679
הר שיפון
גן ראובן - גן לאומי עין צנובר (בסמוך לבסיס צבאי צנובר)
צמתים לאורך הכביש

| קילומטרים | שם | סוג | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 91 ממערב למזרח
| 0 | צומת מחניים |  | אצבע הגליל |  כביש 90 |
| 7 | צומת גדות |  | אצבע הגליל |  כביש 918 |
| 12 | צומת בית המכס |  | רמת הגולן |  כביש 888 |
| 15 | צומת נשוט |  | רמת הגולן | כביש 9088 |
| 21 | צומת ללא שם |  | רמת הגולן | כביש הנפט |
| 22 | צומת השריון |  | רמת הגולן |  כביש 978 |
| 23 | צומת שיפון |  | רמת הגולן | כביש 9099 |
| 27 | צומת אביטל |  | רמת הגולן | כביש 9881 |
| 28 | צומת זיוון |  | רמת הגולן |  כביש 98 |
ראו גם

עמק הירדן
רמת הגולן
כבישי ישראל
איסור אכילת קטניות בפסח

חותמת כשרות המיידעת כי המוצר כשר לפסח גם לנוהגים לא לאכול קטניות
איסור אכילת קטניות בפסח הוא מנהג שהתקבל בחלק מקהילות ישראל כתוספת הרחקה מאכילת חמץ בחג הפסח, על אף שקטניות עצמן אינן נחשבות לחמץ.
לפי מנהג זה נמנעים מאכילת אורז וכן מיני קטניות שונים, כגון שעועית, סויה, פול, עדשים וחומוס. במנהג זה נכללים למשל גם התירס השייך על פי הסיווג הבוטני לקבוצת הדגנים, והחרדל השייך למשפחת המצליבים. האיסור נהוג בעיקר בחלק מקהילות אשכנז, ובאופן חלקי גם בחלק מקהילות צפון אפריקה (בעיקר במרוקו), וגבולותיו המדויקים נתונים במחלוקת ובשוני כתלות במנהגים שונים. מקובל כי הגדרת הקטניות לצורך האיסור אינה זהה להגדרה הבוטנית של משפחת הקטניות.
המנהג מתייחס אך ורק לאיסור אכילה בשל חומרתו המיוחדת של איסור אכילת חמץ, אך אינו מתייחס לשאר האיסורים הנוהגים בחמץ, כדוגמת: איסור הנאה, ואיסור "בל ייראה ובל יימצא". לכן לא נאסרה החזקת קטניות בבית, אף בקרב הנוהגים להימנע מאכילתן.
מקור המנהג

על פי דין התורה ודברי חז"ל, רק בחמשת מיני דגן ישנו חשש חימוץ ורק מהם ניתן להכין מצות שבהן יוצאים ידי מצוות אכילת מצה, בעוד מינים אחרים אינם יכולים להיות חמץ. הרמב"ם כתב זאת במפורש:
אבל הקטניות כגון: אורז ודוחן וכיוצא בהן - אין בהם משום חמץ, אלא אפילו לש קמח אורז ברותחין וכסהו בבגדים עד שנתפח כמו בצק שהחמיץ, הרי זה מותר באכילה, שאין זה חמוץ אלא סרחון
אומנם בתלמוד מובאת דעת מיעוט של רבי יוחנן בן נורי הסובר שאורז הוא דגן, אך דבריו לא התקבלו להלכה "ולית דחייש להא דרבי יוחנן".
מקור מנהג איסור הקטניות בתקופת הראשונים באשכנז. המקור הראשון לאיסור נמצא בדרשה לפסח של רבי אלעזר מוורמס (סוף המאה ה-12), שבה כתב: "ומה שאין אוכלין פולין ועדשים, מפני שיש בהן חיטין". שם המנהג כבר מצוין כמנהג הרווח.
המקור הבא המזכיר את המנהג הוא הגהות רבנו פרץ לספר מצוות קטן לרבי יצחק מקורביל, בן המאה ה-13:
ועל הקטניות... וכיוצא בהם, רבותינו נוהגים בהם איסור שלא לאוכלם בפסח כלל... וגדולים נוהגים בהם היתר, ומורי רבינו יחיאל היה נוהג לאכול בפסח פול הלבן שקורין פווי"ש, וגם היה אומר כן בשם גדולים, ומביא ראיה דאפילו באורז דחשיב ליה רבי יוחנן בן נורי מין דגן לגבי חימוץ קאמר תלמודא: 'לית דחש לה להא דרבי יוחנן'. מיהו קשה הדבר מאוד להתיר דבר שנוהגין בו העולם איסור מימי חכמים הקדמונים... ולכך נראה לקיים המנהג ולאסור כל קטנית בפסח ולא מחמת חימוץ... אלא מטעם גזרה הוא דכיון דקטנית מעשה קדרה הוא, ודגן נמי מעשה קדרה הוא... אי הוי שרינן קטנית אולי אתי לאחלופי ולהתיר דייסא... וגם יש מקומות שרגילים לעשות מהם פת כמו מחמשת המינים, ולכך אתי לאחלופי לאותן שאינם בני תורה.
מדברי רבינו פרץ ניתן להסיק כי כבר בזמנו איסור קטניות נהג בהיקף מסוים. הוא מסביר כי סיבת האיסור היא מפאת הדמיון בין קטניות למיני דגן והחשש שאנשים עלולים להתבלבל ביניהם. דבריו הובאו גם בספר המרדכי של רבי מרדכי בן הלל.
אזכור מוקדם נוסף לאיסור נמצא בדברי רבינו ירוחם (1290–1350 לערך), שדחה איסור זה:
אותם שנהגו שלא לאכול אורז ומיני קטניות מבושל בפסח - מנהג שטות הוא, זולתי אם הם עושין להחמיר על עצמן, ולא ידעתי למה
גם בספר ארבעה טורים נדחה מנהג זה: "יש אוסרים לאכול אורז וכל מיני קטניות בתבשיל לפי שמיני חיטין מתערבין בהן, וחומרא יתירה היא זו ולא נהגו כן". בפירוש הבית יוסף על ספר הטורים כתב על כך: "ולית דחש לדברים הללו זולת האשכנזים". בדברים אלו מוזכר טעם חדש לאיסור זה, חשש תערובת של מיני דגן וקטניות.
המקור העיקרי למנהגי אשכנז הוא המהרי"ל, ובספרו מנהגי מהרי"ל הוא מצדיק בתוקף את מנהג איסור הקטניות: "קטניות כל מיניהן אמר מהר"ש דגזרינן שלא לבשלן בפסח אף על פי שלא מחמיצין כי אם ה' מינים... ואל יאמר אדם כיון שאין איסור מדאורייתא אין לחוש, דכל דגזרו רבנן, העובר עליו חייב מיתה ועובר על לא תסור מן הדבר אשר יורוך".
בימינו מקובל מנהג איסור זה אצל חלק מיוצאי יהדות אשכנז. אצל חלקים נרחבים מיוצאי ספרד אוסרים את הקטניות למעט קטניות ירוקות ולחות, משום שלדעתם האיסור לא חל על קטניות אלו משום שהם דומים לירק ולא לדגן. כך נוהגים יוצאי מרוקו, סלוניקי איזמיר וקהילות הספרדים בארץ ישראל. עדות מזרחיות כמו יוצאי תימן, איראן, עיראק וכורדיסטן נוהגים להקל בכל הקטניות.
טעמי המנהג

מטעמי המנהג לאיסור אכילת הקטניות בפסח הן:
הדמיון בין תבשילי קטניות לתבשילי דגן, עלול לגרום להחלפה ביניהם.
כיוון שגם ממיני הקטניות היו רגילים לעשות קמח, יש חשש שעמי הארץ יראו שמבשלים ואופים מאכלי קמח קטניות בפסח, ויורו היתר לעצמם לבשל ולאפות בקמח דגן.
חשש שמיני דגן התערבבו עם הקטניות כבר בעת קצירתן ואיסופן, במיוחד בשדות שבהם רגילים לגדל גם דגן וגם קטניות במחזוריות של כמה שנים. או שהשקים בהם אפסנו מיני דגן שימשו לאפסונן של הקטניות ובשל כך התערבו בהן דגנים.
טעמים נוספים:
מחמת שהם מחמיצים ונקראים בשם חמץ (חומוס).
מחמת שאין דרך לאכול קטניות במועד שהרי כתוב "ושמחת בחגֶך" (דברים טז), ואין שמחה באכילת תבשיל קטנית.
מחמת ש-חיטה פגומה נראית לעיתים כמו זרעוני קטניות.
החמרה מחמת פרישות.
מנהג או גזרה

נחלקו הדעות האם איסור אכילת קטניות בפסח הוא מנהג איסור שנהגו העם בעצמם ומחייב מצד קבלת הרבים על עצמם, או שיש לו תוקף של גזרת חכמים, כלומר האם העם נהגו איסור מעצמם או שהחכמים גזרו על כך. יש שתלו בשאלה זו את חלות האיסור על מיני קטניות שלא היו מצויים בשעת האיסור המקורי.
הגדרת קטניות

ישנה מחלוקת בשאלה האם גדר הקטניות שנאסרו הוא בוטני, כלומר כל הקטניות הנכללות בקטגוריה מסוימת (לדוגמה, כל הגדלים בשרביטין), ללא תלות במידת הדמיון לחמץ בכל זן וזן בפני עצמו, או שמא גדר קטניות הוא תכליתי ('זיל בתר טעמא' - לך לפי טעם האיסור), כלומר תלוי במידת הדמיון של כל מין ומין בפני עצמו לחמץ, וללא קשר להגדרה הבוטנית לקטנית. נפקא מינה אפשרית למחלוקת זו היא קטנית שאינה דומה לדגן בצורתה או בשימושיה, או מאידך קמח תפוחי אדמה, הדומה לקמח חמץ, אך אינו תוצר קטניות. בסמ"ק כתב שדברים שאינם דומים לדגן ואין בהם חשש טעות, אינם בכלל איסור קטניות, אולם ראוי להיזהר בכל הקטניות. באחרונים ישנן דעות שונות בנושא.
הגדרת קטניות > מיני קטניות חדשים

כיוון שתוקפו של האיסור נשען בעיקר על מנהג ומסורת אבות, לאורך הדורות התעוררו שאלות לגבי מעמדם של מינים חדשים של קטניות שלא היו בשימוש בימי הראשונים. היו שהגדירו את מושג הקטניות באופנים שונים, ועל פי הגדרה זו בחנו את המינים החדשים. לעומתם, היו שסברו שרק במינים שבפועל נהגו בהם איסור יש להימנע מלאוכלם.
התירס יובא מיבשת אמריקה לארצות אשכנז רק לאחר הנהגת איסור הקטניות, ונאסר אף הוא. גם את תפוחי האדמה, שאף הם יובאו מאמריקה, היו שרצו לאסור מפני שעושים מהם קמח, אך איסור זה לא התפשט. בעניין זה כתב הרב יעקב עמדן:
האריך אדמ"ו הה"ג נר"ו ע"ד מיני קטניות לבטל המנהג. ותמיהני על כל גאוני הדור אשר היו לפנינו שלא שמו אל לבם לדבר הזה לבטל מנהג ממש שאין רוב הצבור יכולין לעמוד בו. ולא עוד שהיו מוסיפין. ואסרו כמה מינים מפני שדומין לקטניות כמו חרדל, וכמון שנקרא קימל וגם עניס, ואפילו השמנים שנעשו מדברים ההם כמו (ריב איל) החמירו. ודכירנא כד הוינא טליא והיה אב"ד ור"מ פה הגאון מו"ה צבי הירש שהחמיר מאוד אפילו בפול המצרי ירוקים שנכבשו במלח בעודן לחין. והזרע, רצונו לומר פול הלבן עדיין לא נראה בהם, ואסרן לאכלן בפסח. כך שמעתי אז ולא זכיתי לשאלו בעת ההיא, כי הייתי צעיר לימים.
ובהיותי במנהיים רצו לאסור הפרי הארץ שקורין ערד עפפל או קארטופלין (תפוחי אדמה) מפני שעושין מהם קמח. ואני עמדתי כנגדם, ביודעי שאין הצבור יכולין לעמוד בזולתם, והוא מאכל עניים, וראיתי המעשה כמה פעמים שבני הכפרים האכילו אותם לבני ביתם מאין להם לחם ומזון די, ונצחתי אותם על ידי אנשי הקהל שם שצוו על המורה שלא יאסור דבר חדש מה שלא אסרו הרבנים שישבו שם על כיסא הוראה, כי לא היה בעת ההיא אב"ד שם, כי הר"מ מקלויז הרב מו"ה מענדל יאנקוי ז"ל היה שם למורה. ומה טוב אם יסכימו כל חכמי הדור לדעת אחת, ומסופקני אם יבוא הדבר פעם אחת על מכונו בדור הזה שגברה הקנאה, ויראים יותר מן המנהגים כמפני גופי תורה.
גם הבוטנים יובאו מאמריקה, והרב דוד צבי הופמן כתב שמנהג ירושלים לאוסרם. אף הרב צבי פסח פרנק, שהיה רבה של ירושלים באמצע המאה העשרים כתב שכך המנהג. מאידך הרב משה פיינשטיין מארצות הברית כתב: "אין לנו בדבר אלא מה שמפורש שנהגו לאסור, וכן מה שידוע ומפורסם". בעקבות כך הוא התיר את הבוטנים למי שלא ידוע לו על מנהג במשפחתו לאוסרם. הרב דוב ליאור כתב שמעיקר הדין היה ראוי להתיר גם תירס, מאחר שלא היה מצוי בתחילה, אך מכיוון שנכתב במשנה ברורה לאוסרו, אין להקל.
אחרונים אחרים כללו גם הם מינים חדשים באיסור, כגון הרב אברהם בורנשטיין שאסר לפתית מפני שהיא גדלה בשרביטין. כיום ישנם מנהגים שונים לגבי מעמדם של הלפתית והקינואה כמינים חדשים. מנהג ועדי הכשרות בארץ ישראל להעניק כשרות לפסח למוצרים המכילים מינים שיש בהם מחלוקת "לאוכלי קטניות" בלבד, אולם כשהמחלוקת נובעת רק משימוש בשמן קנולה הנעשה מלפתית, מדיניות הרבנות הראשית לישראל היא לכתוב "כשר לפסח לאוכלי לפתית".
גם ביחס לשעועית ירוקה נחלקו האחרונים. יש סבורים שהם אינם כלולים בגזרה, הן משום שלא היו באשכנז בשעת הגזרה, והן משום שאינם נראים כדגן ואינם דומים לחמשת מיני דגן אלא כירק. ויש מחמירים, משום שמעמדם דומה למעמד החרדל, שנאסר על ידי הרמ"א. מחלוקת דומה קיימת בנוגע לאפונה ירוקה שמגיעה עם השרביטים שלה, ויש שכתבו שהיא מוגדרת קטניות. ומנגד, יש שהקלו.
הגדרת קטניות > שמן קטניות

כיוון שאיסור קטניות אינו חמור כמו חמץ גמור, היו שהתירו שמן, משום שהוא תוצר קטניות ואינו הקטנית עצמה, ומסיבות נוספות. כנגדם קמו רבנים רבים ובראשם ה"אבני נזר" ששללו את ההיתר מכל וכל.
בשנת תרס"ט (1909), הרב קוק ובית דינו ביפו נזקקו לשאלה האם מותר להשתמש בשמן שומשומין, שיוצר על ידי יהודי בשם בן ציון ברסלב בבית חרושת ביפו. הם התירו זאת כל עוד מתייחסים לשומשום באופן דומה למיני דגן, ודואגים שלא יבוא במגע עם מים באף שלב של הייצור, וזאת בין השאר על בסיס ההנחה שלא ייתכן שנחמיר בקטניות יותר מאשר בדגן גמור, שמוגדר כחמץ רק אם באו עליו מים. ההיתר גרם לפולמוס בין הרב קוק ובית דינו ובין בד"ץ חסידים בירושלים שאסרו שמן זה.
שמן סויה בפסח, יש שאסרו ויש שהתירו. שמן הכותנה נמכר בעבר כשמן "ללא חשש קטניות". אך יש שחלקו על כך ובתקופה האחרונה מקובל במערכות הכשרות להתייחס אליו כשמן קטניות, והמחמירים משתמשים רק בשמן דקלים, שמן אגוזים או שמן זית. הסיבה להקלה בהתחלה נעוצה בעובדה שזרעי הכותנה נחשבים כלא-ראויים למאכל, והשמן שלהם היה בשימוש זניח מאוד, במיוחד בהשוואה לשימוש בצמר הכותנה אשר היווה את עיקר ייעוד המגדל של הצמח. שני תהליכים שהתרחשו במקביל גרמו למהפך ביחס הכשרותי: נטישת גידול הכותנה לשם צמר עקב העלייה בשימוש בצמר סינתטי, ובמקביל, עלייה גבוהה בביקוש לשמן כותנה עקב כשרותו לפסח. על כן, יש שקבעו שברגע שהחל גידול של כותנה אך ורק למטרות הפרי והשמן - חל עליו איסור הקטניות.
גם שמן קנולה יש מתירים, מאחר שהוא מיוצר מלפתית שמקורה בקנדה ולא הייתה מצויה בזמן הגזרה ואף לא שימשה למאכל עד להפקת שמן מזנים מוכלאים. עם זאת, בשמן קנולה המועשר בוויטמין E יש תערובת נוזל המופק מסויה, אם כי הוא בטל בשישים.
הגדרת קטניות > תערובת קטניות

בעוד תערובת חמץ גמור לפני פסח בטלה בשישים ככל איסורי תורה, הרי תערובת חמץ שנוצרה בפסח חמורה יותר, ואפילו כמות קטנה של חמץ אוסרת תערובת גדולה. לפיכך ישנה שאלה לגבי תערובת קטניות שנוצרה בפסח: האם תערובת עם קטניות נחשבת לצורך העניין כמו חמץ גמור, או שגם תערובת קטניות בטלה ברוב (או בשישים) כמו איסורים קלים יותר. בעל תרומת הדשן התיר לאכול תבשיל שנפל לתוכו גרגיר קטנית. אך מתוך דברי המהרי"ל משתמע כי לקטניות יש דין של חמץ ואף תערובתם אסורה. הרמ"א כתב על דברי המהרי"ל שאין המנהג כן משום שמיני קטניות אינם חמץ כלל ואינם אסורים אלא משום מנהג, וכן פסק להלכה. אומנם לא ברור מדבריו האם כדי להתיר תערובת קטניות צריך ביטול בשישים או שכל תערובת מותרת.
בעל החק יעקב כתב שהלכה כרוב הפוסקים שלא צריך ביטול בשישים, אך עדיין צריך ביטול ברוב, כי אחרת אין לזה דין תערובת אלא קטניות ממש. באותו אופן פסקו החיי אדם והמשנה ברורה.
היו שרצו לדייק מדברי הפרי חדש שמותר לכתחילה לבטל קטניות ברוב ואפילו בפסח עצמו. אומנם, מדברי הרמ"א עצמו משמע שההיתר הוא רק בדיעבד אם נפל משהו לתוך תבשיל, ואין לבטל איסור זה לכתחילה על ידי יצירת תערובת בכוונה.
כיום מקובל לציין לגבי כשרות לפסח את המונח "ללא חשש קטניות" רק כשאין בנמצא קטניות בתערובת, ואפילו בשיעור מועט.
הגדרת קטניות > דין הכלים

הפוסקים דנו לגבי מעמדם של כלים שבושלו בהם קטניות. בספר כף החיים כתב שלאחר 24 שעות ניתן להקל ומביא בשם הזרע אמת, להתיר גם בכלי בן יומו.
הסיבה להיתר היא משום שגם אם הקטניות נבלעו ב-24 שעות האחרונות הם יתבטלו ברוב כאשר תבשיל אחר מוכנס לכלי. על פי זה פסק המהר"ם שיק, שכשמבשלים קטניות (כגון לצורך תינוק) יש לייחד עבורם כלים מיוחדים, משום שאין לבטל איסור לכתחילה. על פי אותו הגיון, הרב עובדיה יוסף מתיר לאשכנזי לאכול אצל ספרדי, גם אם ידוע לו שבאותו יום בישלו קטניות בכלים.
בשעת הדחק

אחרונים רבים כתבו להתיר אכילת קטניות בפסח בשעת הדחק, כגון בשעה שמזון כשר לפסח נמכר ביוקר, ומקובל היה בתקופות רעב להתיר אכילת קטניות בהיעדר מזון אחר. כך למשל התירו רבני וילנא, בראשות רבי יחזקאל סג"ל לנדא, אכילת קטניות לעניים בפסח ה'תרכ"ח, בשל התייקרות תפוחי האדמה. אומנם, בעל שו"ת תשובה מאהבה כתב כי אין כוח ביד שום בית דין בעולם לבטל האיסור שנתפשט בכל ערי אשכנז, וכי "אף אם יתכנסון בית דין של שמואל הרמתי ואליהו ובית דינו...אין בידם להתיר אורז ומיני קטניות בפסח". גם בעל הצמח צדק, והמאמר מרדכי החמירו שלא לאכול קטניות אפילו בשעת הדחק.
בימי מלחמת קרים גויסו חיילים יהודים לצבא הרוסי, והקהילות היהודיות ברוסיה דאגו לספק לאותם חיילים מזון כשר בכל מהלך המלחמה. לפני פסח נשאלו הרבנים האם אפשר להתיר את הקטניות בגלל המצב. הנצי"ב מוולוז'ין, פסק שיש להקל בקטניות. ומשנשאל האם ההיתר הוא לחיילים היהודים, ענה: "אנחנו (=הבעלבתי"ם") נאכל קטניות - ואילו את החיילים היהודים נאכיל רק אוכל שאינו מכיל קטניות".[דרוש מקור] לעומת זאת, החכם האיטלקי רבי ישמעאל הכהן בשו"ת זרע אמת, אסר אכילת קטניות גם בזמן מחסור, כשהוא מנמק זאת בחשש מפני התוצאות העלולות להגרם מהיתרים מיוחדים בתקופה של ירידה כללית בהקפדה בשמירת המצוות.
שאלה זו התעוררה שוב בתקופת השואה. בשנת 1942 נשאל רבה של חוסט הרב יהושע גרינוולד האם בשל המצב הדחוק ניתן להתיר אכילת קטניות. הרב גרינוולד אסר לאכול קטניות, כדי שלא יבואו להתיר גם חמץ, אולם לחיילים שניצבו בפני שתי ברירות: אכילת חמץ או אכילת קטניות, התיר בלית ברירה אחרת לאכול קטניות. בפסח 1943 התיר הרב יוסף הירש לעובדים במחנה העבודה פלאשוב לאכל קטניות, וכך התירו גם האדמו"ר ר' קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצ'נה בגטו ורשה והרב אפרים אשרי בגטו קובנה.
בתקופת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות, התיר הרב צבי פסח פרנק לאכול אורז וקטניות בפסח, בשל המחסור במזון. כעבור שנה בתקופת הצנע בפסח תש"ט (1949) התירה הרבנות הראשית באופן כללי אכילת קטניות בפסח בשל המחסור במזון בארץ.
ניסיונות לבטל את האיסור

בדורות האחרונים היו רבנים שניסו להתיר את הקטניות בפסח למשל הרב יעקב עמדין העיד על אביו הרב צבי הירש אשכנזי שאף שלא התיר אכילת קטניות אולם סבר כי היא חומרא שאין לה טעם וריח וגורמת למכשולות אחרים, כך כתב:
מעיד אני על אבא מארי הגאון (החכם צבי) ז"ל, שכמה צער נצטער אותו צדיק על מנהג האשכנזים להמנע מאכילת אורז וקטניות בפסח, והיה אומר, אי איישר חילי אבטליניה למנהג גרוע הלז, שהוא חומרא דאתי לידי קולא, שיוצא ממנו חורבא ומכשול להכשל באיסור חמץ גמור, כי מתוך שאין אורז ומיני קטניות מצויים להם לאכול ולשבוע, צריכים לאפות מצה הרבה מאוד, ואין נזהרים בעיסה כדת וכהלכה, ועוד שנמנעים משמחת יום טוב מסיבת חומרא כזו שאין לה טעם ולא ריח, ואשרי שיאחז צדיק דרכו וניפץ חומרות אלו אל הסלע.
אולם דעות אלו גררו ביקורת חריפה,
כבר בדבריו של בעל ערוך השולחן ניתן לחוש בעוצמת ההתנגדות לשינויים כאלה:
ודע דמדינא מותר לאכול אורז וכל מיני קטניות בפסח. מכל מקום הנהיגו רבותינו ואבותינו זה הרבה מאות מן השנים, וקבלו עליהם באיסור... כיון שקבלו אבותינו משום גדר, מדין תורה אסור לבטל, והמפקפקים והמקילים בזה, מעידין על עצמן שאין בהם יראת שמים ויראת חטא ואין בקיאין בדרכי התורה... ופורץ גדר ישכנו נחש. אך בפירוש קבלו שאם אולי יהיה שנת בצורת חס וחלילה שהעניים רעבים ללחם, אז כל חכמי העיר ובראשם מרא דאתרא מתירים לאכול קטניות בפסח...
בה'תק"ע (1810) הורתה הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה בראשות ישראל יעקבסון, ממבשרי היהדות הרפורמית, על הפקעת האיסור. ששת חברי הוועד נימקו זאת בעיקר במחסור במזון בקרב חיילים יהודים, והסתמכו על כך שהספרדים לא נהגו כן. הוראתם עוררה מלוקת קשה ביבשת, ואפילו מורי ההלכה המתונים בצרפת מחו בה. מחאות נזעמות הגיעו מרבני הקונסיסטוריה המרכזית בפריז (בראשות רבי יוסף דוד זינצהיים), מרבנים עצמאיים בממלכה (כרבי פרץ זאבל איגר) ומרבנים ידועי שם ברחבי גרמניה ומרכז אירופה (רבי משולם זלמן הכהן מפיורדא, רבי אלעזר פלקלס מפראג, רבי יעקב לורברבוים מליסא ורבי אברהם טיקטין מגלוגא; החת"ם סופר דווקא סירב להצטרף לוויכוח הפומבי והסתפק בדרשה בקהילתו נגד ההיתר). אחד מרבני הקונסיסטוריה של וסטפאליה, מנחם מנדל שטיינהארט, פרסם ב-1812 הגנה על המהלך בשו"ת הקצר "דברי אגרת".
כנסת הרבנים של התנועה הקונסרבטיבית בישראל פסקה ב-1989 כי יש לבטל איסור אכילת קטניות בפסח ואף כינתה את המנהג "מנהג שטות". בתשובה לשאלה בדבר האיסור לאכול קטניות ענתה:
"לדעתנו מותר (ואולי אף חובה) לבטל את המנהג הזה. הוא עומד בניגוד לפסק מפורש בתלמוד הבבלי וכן בניגוד לדעתם של כל חכמי המשנה והתלמוד להוציא אחד. כמו כן הוא עומד בניגוד להלכה ולמעשה של האמוראים, של הגאונים, ושל רוב רובם של חכמינו הראשונים... מנהג זה נזכר לראשונה בצרפת ובפרובנס בראשית המאה הי"ג ומשם התפשט לארצות שונות, ואף היקף המנהג התרחב ללא הרף. ברם טעמו לא היה ידוע וכתוצאה מכך חכמים רבים המציאו טעמים שונים למנהג. כתוצאה מכך רבי שמואל מפלייז, הראשון להזכירו, כינהו "מנהג בטעות" ורבינו ירוחם כינהו "מנהג שטות". והרי פוסקים רבים פסקו שמותר (ואולי אף חובה) לבטל "מנהג שטות".
לקראת פסח 2016 הרחיב ועד ההלכה באמריקה היתר זה לכל העולם.
לקריאה נוספת

הרבנים יהודה פפויפר ומשולם שומן, דיני קטניות בפסח, (ירושלים, ללא שנה), באתר אוצר החכמה.
הרב איל בן דוד, ללא חשש קטניות, (באר שבע, תשע"ב), באתר אוצר החכמה.
יוסף בן לולו, קטניות בפסח, באר שבע תשפ"א. (הספר בקטלוג ULI)
נבחרת רוסיה בכדורגל חופים

סמליל הנבחרת מאז הזכייה השלישית בגביע העולם בקיץ 2021.
נבחרת רוסיה בכדורגל חופים מייצגת את רוסיה בתחרויות בינלאומיות בכדורגל חופים ונשלטת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית. נבחרת רוסיה זכתה שלוש פעמים בגביע העולם בכדורגל חופים (2011, 2013, 2021) ונחשבת לאחת מנבחרות כדורגל חופים החזקות בעולם.
היסטוריה

הנבחרת התמודדה לראשונה ב-2007 באליפות אירופה בכדורגל חופים וכבר בהופעת הבכורה העפילה לגמר הטורניר, מה שהעניק לה זכות העפלה אוטומטית לגביע העולם בכדורגל חופים. בגביע העולם עצמו היא סיימה במקום השלישי בבית ובמקום התשיעי הכולל.
בשנת 2008 נבחרת רוסיה שוב העפילה לגמר אליפות אירופה בכדורגל חופים (EBSL), ובאליפות העולם התקדמה למקום השישי. בנוסף, רוסיה גם קיבלה את פרס המשחק ההוגן. בשנת 2010, בגביע אירופה, נבחרת רוסיה גברה בגמר האליפות על פורטוגל בתוצאה 6-4, ובפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, זכתה בגביע אירופה.
ב-2011 שוב זכתה באליפות אירופה, הפעם על שווייץ וב-11 בספטמבר 2011 העפילה למשחק הגמר מול נבחרת ברזיל (אחרי ניצחון 8-4 על ספרד), היא ניצחה בתוצאה 12-8 ובפעם הראשונה בתולדותיה הפכה לאלופת העולם. את הניצחון היא הקדישה לשחקני לוקומוטיב ירוסלבל שנספו בהתרסקות טיסת RA-42434.
ב-2012 הנבחרת זכתה בגביע אירופה, אחרי ניצחון 4-2 בגמר על פורטוגל, בגמר שהתקיים במוסקבה. ב-2011 וב-2013 זכתה בגביע העולם בכדורגל חופים. ב-2017 שוב זכתה באליפות אירופה, לאחר שגברה על פורטוגל בגמר בתוצאה 3-1.
בגביע העולם בכדורגל חופים, שנערך בנובמבר 2019, הודחה מחצי גמר הטורניר על ידי איטליה.
בקיץ 2021 גביע העולם נערך בלוז'ניקי, מוסקבה, בה הנבחרת זכתה בפעם השלישית בתולדותיה, אחרי שגברה על יפן בגמר.
תארים והישגים

זכייה: 2011, 2013, 2021
סגנות: 2015
פרס Fair Play‏ — 2008, 2009, 2013
זכייה: 2009, 2011, 2013, 2014, 2017
סגנות: 2012, 2019
מקום שלישי: 2007, 2008, 2010, 2015, 2016
זכייה: 2010, 2012
סגנות: 2005, 2018
מקום שלישי: 2014, 2016
זכייה: 2011, 2012, 2015, 2021
סגנות: 2013, 2014
מקום שלישי: 2016
זכייה: 2015
מקום שלישי: 2017
ראו גם

נבחרת רוסיה בכדורגל חופים לנשים
הערות שוליים

↑  רוסיה מחזיקת גביע העולם בכדורגל חופים, באתר ערוץ הספורט, 29 בספטמבר 2013
↑  "Пляжники" России стали чемпионами Межконтинентального кубка
Que Sera, Sera (Whatever Will Be, Will Be)

| --- | --- |

דוריס דיי מבצעת את השיר Que Sera, Sera מתוך הסרט "האיש שידע יותר מדי" (1956)
 סינגל בביצוע דוריס דיי
 יצא לאור:  1956
 סוגה:  מוזיקה פופולרית 
 שפה:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס
 כתיבה:  ריי אוונס
 לחן:  ג'יי ליווינגסטון 
 הפקה:  Pat Aulton 
 
"Que Sera, Sera (Whatever Will Be, Will Be)" (בעברית: "קֶה סֶרָה, סֶרָה (מה שיהיה, יהיה)") הוא שיר פופולרי שנכתב על ידי ג'יי ליווינגסטון וריי אוונס, שפורסם במקור במהלך שנת 1956.
השיר הופיע במקור בסרט "האיש שידע יותר מדי" משנת 1956 בבימויו של אלפרד היצ'קוק ובכיכובם של דוריס דיי וג'יימס סטיוארט. בין השנים 1968 עד 1973 השיר שימש בתור שיר הנושא של הסיטקום האמריקני "המופע של דוריס דיי". זה אחד השירים הפופולרים והמזוהים ביותר עם דוריס דיי.
השיר זכה בפרס אוסקר בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1956.
הגרסה המקורית של דוריס דיי עבור קולומביה רקורדס הפכה ללהיט גדול בארצות הברית, כאשר בשיאו הגיע השיר למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
שלושת הבתים של השיר עוסקים בחייה של המספרת – מילדותה, במהלך תקופת הבגרות אשר במהלכה היא התאהבה לראשונה, ועד להורות – בכל תקופה היא שואלת "מה אהיה?" (What will I be?) או "מה לפנינו?" (What lies ahead?) ואילו הפזמון של השיר חוזר על התשובה: "מה שיהיה יהיה" ("Whatever Will Be, Will Be (Que Sera, Sera)").
משמעות ומקור הביטוי Qué Será, Será > משמעות

משמעות הביטוי "Qué Será, Será" הוא: "מה שצריך לקרות, יקרה" או "מה שצריך להיות, יהיה". הביטוי מייצג קבלה של העתיד הבלתי צפוי ומצביע על כך שהיבטים מסוימים של החיים הם מעבר לשליטתנו.
משמעות ומקור הביטוי Qué Será, Será > מקור

הביטוי "Qué Será, Será" בכתיב הספרדי שלו ובאיות האיטלקי "che sarà sarà" מופיע לראשונה בשנת 1559 על גבי לוח פליז בכנסיית ניקולס הקדוש בתמזה-דיטון, במחוז סארי שבדרום-מזרח אנגליה.

הצורה האיטלקית אומצה לראשונה כמוטו משפחתי על ידי ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד, או בנו, פרנסיס ראסל, הרוזן השני מבדפורד.  האמרה מופיעה במחזה "דוקטור פאוסטוס" של המחזאי האנגלי כריסטופר מרלו  משנת 1590.  הביטוי באנגלית "What will be, will be" מופיע ברומן "זמנים קשים" מאת צ'ארלס דיקנס משנת 1854.