מלחמת האזרחים האמריקנית
הסיבות לפרישה > השקפות עולם ואידאולוגיה > נאמנות לאומית ופלגנות אזורית

היסטוריונים הציעו פרשנויות שנוגעות לשינויים בתפיסת הלאומיות, בעיקר בדרום ארצות הברית, כהצדקה אידיאולגית לפרישה מהאיחוד. במאה ה-20, הדגישו נרטיב לפיו פלגנות בדרום, המנוגדת ללאומיות "אחדותנית" בצפון, הייתה אחד הגורמים למלחמה. לפי נרטיב היסטוריוגרפי זה, לאומנות הייתה כוח חזק בתחילת המאה ה-19, עם דוברים מפורסמים כמו אנדרו ג'קסון ודניאל ובסטר; אך בעוד שכמעט כל הצפוניים תמכו באיחוד, הדרומיים היו מפוצלים בין אלה שהיו נאמנים לארצות הברית כולה ("אחדותנים"), ואלו שהיו נאמנים בעיקר לאזור הדרום ולאחר מכן לקונפדרציה. ההיסטוריון האמריקני סי. ואן וודווארד אמר ברוח זו, "חברת עבדים גדולה... גדלה ובאורח פלא פרחה בליבה של בורגנות מעמיקה ורפובליקה פוריטנית בחלקה. היא ויתרה על מקורותיה הבורגניים ובאופן מכאיב הצדיקה ופיתחה את מוסדותיה, חוקיותה, מופשטותה, והגנותיה הדתיות... כאשר המשבר הגיע היא בחרה להילחם. זה הוכח כמאבקה למוות של חברה, שנפלה בחורבות". עלבונות לכבוד הדרומי כללו את הספר אוהל הדוד תום (1854) ואת הפשיטה של ג'ון בראון על נשקיית הארפרס פרי. כך, בעוד הדרום פנה ללאומנות דרומית, כיוונו גם מנהיגי הצפון לאידאולוגיות לאומניות, ודחו את הרעיון להתנתקות. מצע הרפובליקנים של שנת 1860 הזהיר כי פירוק האיחוד הוא בגידה ויהיה בלתי נסבל: "אנו מגנים את האיומים הללו של פירוד... כסותרים את העקרונות החיוניים של ממשל חופשי, ורואים כחובה לנזוף ולהשתיק איום זה לנצח".
במאה ה-21, חלק מההיסטוריונים הסכימו לנרטיב זה, אך הדגישו שנרטיבים פלגניים בדרום החלו להתבסס רק בשנות ה-50 של המאה ה-19. בתחילת המאה ה-19 ועד סוף שנות ה-40, אמריקאים לבנים בצפון ובדרום היו מאוחדים בתפיסה של האיחוד כאיחוד לאומי. תפיסה זו שירתה את המטרה של הרחבת האיחוד מערבה וחיזקה את אידאולוגיית הייעוד הגלוי, שלפיה האמריקאים הלבנים יועדו להתפשט מערבה עד האוקיינוס השקט ולהפיץ את בשורתם ברחבי היבשת. על אף שבדרום הייתה גם זהות אזורית, רוב גדול של הלבנים בדרום תמכו בזהות הלאומית שהייתה קשורה ברעיונות אלה. לפי ההיסטוריון ריצ'י ד. ווטסון, בשנות ה-30 "רוב גדול [של הדרומיים] היה לאומני מאוד ונאמן לאיחוד ולהתפשטותו. הלאומנות הקנאית הזו הייתה דומיננטית בפוליטיקה של הדרום במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19. דרומיים היו בין התומכים הלהוטים ביותר במלחמה עם מקסיקו, והם היו מאוחדים באמונתם שהאומה מיועדת לנוע מערבה לחופי האוקיינוס השקט". תפיסה זו החלה להשתנות עם פשרת 1850 והאירועים האחרים בשנות ה-50, שנתפסו בדרום כתוקפנות של הצפון. בתוך שינוי זה החלה להתפתח מיתוס לאומי-אתני, שלפיו הלבנים בצפון היו בעיקרם צאצאים של פוריטנים סקסונים, בניגוד ללבנים בדרום, שהיו צאצאים של אריסטוקרטים נורמנים. לפי מיתוס זה, אנשי התרבות בדרום שיקפה את המוצא האצילי של תושביו, והם הפגינו מידות טובות כאומץ, כבוד אבירי, נדיבות וכדומה. עד 1860, מיתוס זה הפך להשקפת עולם דומיננטית ששימשה, מצד אחד, כהצדקה למוסד העבדות שבו לבנים אציליים כביכול שולטים בגזע שחור שאינו יכול לשלוט בעצמו, ומצד שני, כמענה לטענות של הצפון לגבי הברבריות של בעלי העבדים בדרום.
חלק מהספרות ההיסטורית היא ביקורתית כלפי הטענה שהצפון נותר נאמן לאיחוד לאומי בעוד הדרום פיתח לאומנות נפרדת ששימשה בהצדקה לפרישה ופילוג. תחת טענה זאת, היסטוריונים ביקורתיים טענו היכולת של הצפון להציג את עצמו כנאמן לאיחוד היא תוצאה של עלייה בכוחו הפוליטי. ההיסטוריון דייוויד פוטר כתב ב-1962 כי "הצפוניים והדרומיים לא היו מובחנים אלה מאלה על ידי נאמנות יחידנית מצד אחד וריבוי נאמנויות מצד שני, כאילו האחד היה מונוגמי והשני פוליגמי. לשני הצדדים היו נאמנויות מרובות, ומה שהבחין ביניהם היה שהצד האחד, בהיותו הרוב, יכול היה לשמור על כל נאמנויותיו מתואמות, ולפיכך לא מפוצלות, בעוד שהצד השני, בהיותו מיעוט, לא יכול היה לשמור אותן מתואמות, והתוצאה הייתה שהתפתחו אצלו נאמנויות מפוצלות". בדומה, ההיסטוריונית סוזן-מרי גרנט כתבה בשנת 2000 נגד התפיסה לפיה "האידאולוגיה הצפונית בתקופה שלפני המלחמה הייתה אמריקאית, לאומית באמת ותומכת באיחוד, בעוד שהאידאולוגיה הדרומית הייתה פלגנית לחלוטין והרסנית לאיחוד". לטענתה הן בצפון והן בדרום התפתחו אידאולוגיות שהגדירו את הזהות האזורית כניגוד לזהות של האזור האחר ושאפו להפוך את הזהות האזורית לזהות לאומית. לפי גרנט, "האידאולוגיה הלאומית הצפונית הושתתה על הדימוי של הדרום בעיני הצפון בתקופה שלפני המלחמה... [אך] על אף שהלאומנות הצפונית, כמו זו הדרומית, התבססה על ניגוד לצד השני, הן בשאיפותיה והן בדאגותיה, האידאולוגיה הצפונית הלכה מעבר למה שניתן להגדיר כפלגנות. המפלגה הרפובליקנית בשנות ה-50 הייתה מעורבת בתהליך של בניין לאומי, ובמידה מסוימת הייתה גם התוצאה של תהליך זה, שבמסגרתו רעיון הלאומיות האמריקאית הפך מקושר לצפון באופן כללי ולמפלגה הרפובליקנית באופן פרטני".
מחקרים נוספים מדגישים כי בניגוד לנרטיב לפיו הצפון היה נאמן לרעיון הלאומית והדרום פיתח אידאולוגיה של הפרדה, אינטקלטואלים ופוליטיקאים בדרום שאפו לפתח נרטיב לאומי שבבסיסו הגנה על מוסד העבדות. רוברט בונר טען כי בדרום היה מאמץ לנסח אידאולוגיה לאומית שלפיה כלכלת העבדים נמצאת בבסיס הלאומיות האמריקאית, ומוסד העבדות תואם לשאיפות הלאומיות להתפשטות, לאינטרס הלאומי ולזהות הלאומית האמריקאית. מתיו קארפ טען כי תומכי העבדות בדרום לא התנגדו לממשל הפדרלי באופן עקרוני, אלא ראו בו אמצעי לקידום מטרות אימפריאליות ולהגנה על מוסד העבדות. הדרומיים זיהו שאידאולוגיה זו נמצאת תחת מתקפה מצפון, ובסופו של דבר זיהו את תוצאת הבחירות של 1860 כתבוסה של תפיסתם הלאומית. מייקל וודס טען שסינתזה של מחקרים מהמאה ה-21, שהדגישו לאומיות דרומית ופלגנות צפונית, ולא רק את ההפך, מסייעת להסביר מדוע מלחמת האזרחים פרצה ב-1861 ולא לפני כן. אם הדרום היה תמיד מיעוט שדגל בפילוג והצפון הגן תמיד על לאומיות אמריקאית מאוחדת, הפרישה הייתה עשויה לקרות הרבה לפני 1861; אבל המלחמה פרצה רק ב-1861 כאשר "פלגנות בצפון הפכה לבעלת כוח מספיק כדי לערער את הלאומנות הדורמית". לדבריו, המחקר מהמאה ה-21 מראה ששני הצדדים ייצגו תפיסות לאומיות שנאבקו על כוח הפוליטי, שהדרום היה הצד החלש יותר מבחינה מספרית, אבל הצליח לשמור על כוחו בעזרת הסדרים חוקתיים כמו פשרת שלוש-החמישיות, ושכאשר הפרויקט הדרומי הובס פוליטית, בין השאר משום שהצלחת הדרום עוררה פלגנות בצפון, האידאולוגיה הדרומית הלאומית קרסה וקולות הפילוג בדרום גברו.