מיסים ביהדות
הקשר בין תשלום המס והזכות להשתתף בהחלטות ציבוריות

מערכת המיסים היהודית מבוססת על עיקרון השותפות, לפיו המיסים שייכים לכל התושבים בשותפות והם באים לידי הסכמה על גביית הכספים וייעודם. זאת בניגוד לגישה של "אוצר המלכות" שרווחה במדינות מלוכניות, לפיה המיסים נכנסים לכיסו הפרטי של המלך והוא משתמש בו כרצונו.(עמ' 151) לכן, הדעה המקובלת בין הפוסקים היא, שהזכות להשתתף בהכרעות בעניינים ציבוריים, ובפרט עניינים הדורשים שימוש בכספי המיסים, תלויה בתשלום מיסים - רק משלמי המיסים רשאים להשתתף בהכרעה. אולם, כיוון שחלק גדול מהמיסים מתחלקים לפי ממון, נשאלת השאלה, האם תשלום מס גבוה יותר מקנה למשלם זכות גדולה יותר להשפיע על השימוש בכספי המיסים, או שלכל משלמי-המיסים ישנה זכות שווה?(פרק יג)
הרא"ש כתב ”קהל שמטילים חרם, אם הוא על עסקי ממון הולכים אחר רוב הממון... ולא ייתכן שרוב נפשות הנותנים מיעוט המס, יגזרו חרם על העשירים כפי דעתם” (הרא"ש, כלל ז, תשובה ג. וכן רמ"א על חושן-משפט קסג ג). הוא מתייחס להחלטה של הציבור להטיל "חרם" בעניין כלשהו הנוגע לממונות, וכותב שזכות-ההצבעה היא יחסית לגובה תשלום המיסים - אין זה הוגן שאנשים המשלמים מעט מיסים יטילו חרם על אנשים המשלמים הרבה מיסים.
אולם, הרב יוסף מטראני כתב ש”אין כוונת הרא"ש שיש ללכת אחרי רוב ממון ממש, שאם היו שניים בקהל שפורעים יותר מכל הקהל הולכין אחריהם חלילה, דלעולם בתר רובא אזלינן, ובא רק למעט אותם שאינם פורעים, או שהם פורעים כסף גולגלתא, ואינם פורעים המס לפי הממון, אלה אינם מקהל הרוב, משום דלא שייכי בה. אבל אותם שפורעים מס, כולן שווין, העשיר בעושרו והעני בעוניו” (שו"ת מהרי"ט חלק א סימן סט). זכות ההצבעה היא "בינארית": לכל הלא-משלמים אין זכות בכלל, אבל לכל המשלמים יש זכות שווה.
גם מהר"ם מרוטנבורג תמך בזכות-הצבעה שווה לכל משלמי המיסים: ”יש להושיב כל הקהל שנותנים מס לחוות דעה לצורך העיר ותקנות הקהל, וכל צרכי הקהל יעשו על פיהם” (הובא במרדכי, בבא בתרא פרק א סימן תפב; וכן הגהות מיימוניות על רמב"ם הלכות תפילה יא ב)
הסמ"ע כתב, שאמנם לעניים (המשלמים מעט מס) אין זכות לכפות את דעתם ולגזור גזירות על העשירים (המשלמים את רוב המיסים), אבל גם ההפך לא נכון - גם העשירים המעטים אינם רשאים לכפות את דעתם ולגזור גזירות על העניים הרבים, והעלה השערה שהעניים והעשירים ”חשובין כמחצה על מחצה, וצריכים להתפשר יחד בעניינים כאלה... וצריך עיון” (סמ"ע חושן משפט קסג יג)
ואכן בקהילות יהודיות רבות היו תקנות מסוג זה. בשו"ת צמח צדק מתוארת תקנת-הקהל בעניין מינוי בעלי-תפקידים המקבלים את משכורתם מכספי המיסים: ”התקנה לקבלת רב וחזן ושמש: יתאספו כל פורעי המס, וצריכים להיות בהסכמה אחת, רוב בניין (היינו רוב ממון) ורוב מניין (רוב בעלי-הבתים)” (שו"ת צמח צדק תשובה א). באחת הקהילות התעוררה בעיה: היו חמישה (מתוך 50) בעלי-בתים עשירים, שהיו בני-משפחה, והיו אחראים ביחד לרוב תשלומי המיסים ("רוב בניין"). וכיוון שהם התנגדו למינוי שַמָּש מסוים, שאר 45 חברי-הקהילה לא יכלו למנות אותו. הם פנו אל ה"צמח צדק", והוא פסק, שהתקנה אכן טובה וראויה, אבל במקרה זה, כיוון שהמשכורת לשמש ממומנת חציה "לפי ממון" וחציה "לפי נפשות", הרי במקרה זה ה-45 שהסכימו למנות את השמש הם גם "רוב מניין" וגם "רוב בניין" ודעתם התקבלה.
מצד שני, בקהילה אחרת רצו העשירים לשנות את התקנה ולקבוע, ”שכל ענייני צרכי ציבור לא יהיו מהיום והלאה על-ידי כל פורעי-המס קטן וגדול שם הוא, כאשר היה עד עתה, אלא על-ידי אותם שיש להם מעלה, שנותנים מס הרבה, או שיש להם מעלה בתורה” (שו"ת צמח צדק תשובה ב). ה"צמח צדק" התנגד לבקשה זו וכתב ש”צריכים להיות בהסכמה אחת, רוב הנפשות ורוב הממון... אחד המרבה ואחד הממעיט... דמועט של עני שקול כנגד מרובה של עשיר” (שם).