stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשפוז כפוי
אשפוז כפוי של קטינים

ניתן לאשפז בכפייה קטינים באותו אופן שבו מאשפזים בכפייה בגירים (אם הקטין מתחת לגיל 15 צריך אישור הורה). הסמכות להורות על אשפוזו של קטין בכפייה נתונה לפסיכיאטר מחוזי או לבית המשפט לנוער, ובמקרים חריגים למנהל בית החולים. לבית משפט לנוער יש הסמכות להורות על אשפוז כפוי גם כאשר קטין לוקה במחלות נפש או בהפרעות נפשיות קשות העלולות לסכן אותו או את זולתו סיכון פיסי מיידי או להביא לנזק נפשי חמור להתפתחותו. בית המשפט לנוער רשאי לחייב את הקטין או את הוריו לשאת בעלויות הטיפול
אחראי על הקטין- הורה/אפוטרופוס רשאי להסכים בשמו או לבקש שיכניסו אותו לאשפוז למעט מקרים בהם הקטין הוצא ממשמורתם או אם הקטין עבר את גיל 15 ואינו מסכים להתאשפז, אלא אם ישנה הוראת בית משפט. (נלקח מ"אשפוז פסיכיאטרי כפוי לקטינים".2023)אם מנהל או פסיכיאטר מבינים כי הקטין אינו מסכים לאשפוז יודיעו לפקיד הסעד.אם הקטין מעל גיל 15 פקיד הסעד יביא את הנושא לבית משפט, אם הקטין מתחת לגיל 15 יביא הפקיד את הנושא לוועדה פסיכיאטרית מחוזית לילדים ונוער. הוועדה או בית המשפט יקבעו אם יש לאשפז את הקטין או לא.אשפוז קטין בהסכמת האחראי עליו, למעט אשפוז שאינו כולל לינה בבית חולים, יהיה לתקופה שלא תעלה על חודשיים.
בשנת 2007 (עד סוף חודש ספטמבר) 659 ילדים ובני נוער אושפזו ליום אחד לפחות, לעומת 891 ילדים ובני נוער בשנת 2006 על-פי נתוני משרד הבריאות. האשפוז נעשה במסגרת אחת מהמחלקות באשפוז פסיכיאטרי ו-92%- נשארו באשפוז עד שנה.
ראו גם

הניסוי של רוזנהאן
אנטי פסיכיאטריה
חוק טיפול בחולי נפש
תרופות אנטי-פסיכוטיות
הערות שוליים

↑  להרחבה על סמכויות הפסיכיאטר המחוזי, הוועדות הפסיכיאטריות ובתי המשפט, ביחס לבגירים וקטינים, ראו, נתנאל ר. בושרי ורון בן-ארי, טיפול רפואי כפוי בעידן ההסכמה מדעת, 430-460 (2015).
↑  בג"ץ: על המדינה לנמק מדוע לא תמנה עו"ד לכל אדם המאושפז בכפייה, באתר האגודה לזכויות האזרח בישראל, 19 בינואר 2002
↑  קטין נזקק
↑  אשפוז פסיכיאטרי כפוי לקטינים
↑  חוק טיפול בחולי נפש
↑  אשפוז פסיכיאטרי בכפייה של ילדים ובני-נוער
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb137354252 (data)  NDL: 00574255
בונפרטה מבקר את קורבנות המגפה ביפו

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אנטואן-ז'אן גרו
 תאריך יצירה:  1804 
 טכניקה וחומרים:  שמן על קנבס
 ממדים בס"מ
 רוחב:  715 ס״מ 
 גובה:  523 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרומנטיקה, נאו-קלאסיציזם, אוריינטליזם 
 מספר יצירה:  INV 5064 (מחלקת הציורים של הלובר) 
 מיקום:  מוזיאון הלובר פריז שבצרפת
 
בונפרטה מבקר את קורבנות המגפה ביפו (צרפתית: Bonaparte visitant les pestiférés de Jaffa) היא תמונת שמן על קנבס שהוזמנה בידי נפוליאון וצוירה בשנת 1804 על ידי אנטואן-ז'אן גרו. התמונה מנציחה אירוע שהתרחש כביכול ביפו ב-11 במרץ 1799, שבה ביקר המצביא הצרפתי חיילים חולים בדבר שהשתכנו במנזר ניקולאס הקדוש. התמונה נועדה להאדיר את דמותו של נפוליאון ולמוגג דיווחים לפיה נפוליאון הורה להמית באופיום את חולי הדבר ביפו במהלך נסיגתו מהמסע הסורי. ב-18 בספטמבר 1804 התמונה הוצגה בסלון של פריז. התמונה כיום היא חלק מהאוסף הצרפתי במוזיאון הלובר.
היסטוריות

הסצנה המתוארת מבוססת על אירוע אמיתי שדווח על ידי קצין הרפואה הראשי של המשלחת הצרפתית:
הגנרל ביקר בבית החולים, דיבר אל כמעט כל חיילים שהיו מספיק בהכרה כדאי לשמוע אותו, ולמשך שעה וחצי, ברוגע מושלם, העסיק עצמו במורכבות ניהול המוסד. בזמן ששהה במחלקה קטנה וצפופה במיוחד, הוא עזר להרים, או למעשה לסחוב, גופה מבחילה של חייל אשר המדים הקרועים שלו הוכתמו על ידי התפרצות ספונטנית של בובון מורסה.
בנסיגתו הנמהרת חזרה ליפו לאחר המצור הכושל על עכו, ביקר נפוליאון שוב במחלקת החולים. הגנרל הציע לקצין הרפואה שלו דסגנטס לבצע המתת חסד ב-50 החולים הנותרים באמצעות אופיום מכיוון שהיו חלשים מדי מכדי להביא אותם חזרה למצרים ואחרת ייפלו כשבויים לטורקים הסדיסטים. לפי נפוליאון החיילים לא הורעלו אלא הלאודנום הונח לצד מיטות החולים על מנת שאנשיו יוכלו להתאבד ברגע הנכון. בפועל נראה שאף חייל לא התאבד באמצעות הלאודנום. עם זאת, השמועה לפיה נפוליאון המית את החיילים שלו נוצלה בידי תועמלנים בריתים ועות'מאנים. תמונת השמן נועדה בין היתר להוות נזר לשמועות אלו.
הערות שוליים

↑  Martin Kramer, WHAT "BONAPARTE VISITING THE PLAGUE-STRICKEN IN JAFFA" TEACHES ABOUT OUR OWN PLAGUE-STRICKEN TIME, April 21, 2020
↑  James C. Harris, Napoleon Bonaparte Visiting the Plague-Stricken at Jaffa
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Joconde: 000PE001377
בריכת ישראל

| --- | --- |

בריכת ישראל, במאה ה-19
 מיקום
 קואורדינטות:  31°46′49″N 35°14′10″E﻿ / ﻿31.780338888889°N 35.236208333333°E﻿ / 31.780338888889; 35.236208333333
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) בריכת ישראל(למפת ירושלים העתיקה רגילה) בריכת ישראל(למפת ירושלים רגילה) בריכת ישראל(למפת ירושלים מוגדלת) בריכת ישראל
 
בריכת ישראל (שם מקוצר מבריכת בני ישראל) הייתה בריכת אגירה ציבורית בפינה הצפון-מזרחית של הר הבית ליד שער השבטים.
המאגר נבנה ככל הנראה בימי בית שני בידי הרומאים, ושימש גם כהגנה, בתור חפיר, על הכותל הצפוני של הר הבית. הוא מוכר למקומיים בשמו זה (בִּרְכֶּת ישראיל או בִּרְכֶּת ישראין) לכל המאוחר כבר במחצית המאה ה-19, אז חדל לשמש כמאגר מים והיה למזבלה.
עם הקמת הבריכה, על אפיק נחל בית זיתא, יצאו משימוש בריכות הצאן שבהן השתמשו לאגירת מים במאות שלפני הספירה.
השימוש בבריכת ישראל החל במאה ה-1, בתקופה זו הגיע אורכה ללמעלה מ-150 מטרים ורוחבה כ-15 מטרים, ועל פי ההערכות נאגרו בה כ-30,000 ממ"ק.
ב-1936 סכרו הבריטים את אפיק הנחל, מתחת לדרך הגישה לשער השבטים וסתמו את הבריכה שהפכה למזבלה והייתה למפגע תברואתי. הבור התמלא והוא מכונה כיום (2019) כיכר אל ע'זאלי, ובו חניון ונקודה לפינוי אשפה.
לקריאה נוספת

אלונה ורדי (עורכת), מדריך ישראל החדש, כרך 12: ירושלים, עמ' 92.
בנגי

| --- | --- |
קולאז' של בנגי
קולאז' של בנגי
 מדינה:  הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית
 מחוז:  בנגי
 תאריך ייסוד:  1889
 על שם:  אובנגי 
 שטח:  67 קמ"ר
 גובה:  369 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  812,407 (1 במרץ 2021)
  ‑ במטרופולין:  1,425,276 (1 במרץ 2021)
  ‑ צפיפות:  12,309 נפש לקמ"ר (1 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  4°22′00″N 18°35′00″E﻿ / ﻿4.36666666666667°N 18.5833333333333°E﻿ / 4.36666666666667; 18.5833333333333
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה המרכז-אפריקאית מוגדלת) ברבראטי במבארי ביראו בוסנגואה סודאן דרום סודאן  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קונגו ק מ ר ו ן  צ'אדבנגי(למפת הרפובליקה המרכז-אפריקאית רגילה) ברבראטי במבארי ביראו בוסנגואה סודאן דרום סודאן  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קונגו ק מ ר ו ן  צ'אדבנגי     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בנגי (בצרפתית: Bangui) היא בירת הרפובליקה המרכז-אפריקאית והעיר הגדולה בה. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 במרץ 2021 התגוררו בעיר עצמה 812,407 תושבים ובמחוז כ-1.425 מיליון תושבים.
מיקום העיר

העיר ממוקמת בדרום-מערב המדינה על גדת נהר האובנגי שמתווה חלק מן הגבול בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. העיר נמצאת מול העיר הקונגואית זונגו (אנ') (צר').
היסטוריה

בנגי נוסדה ב-1889 על ידי הצרפתים במה שהיה אז הקולוניה הצרפתית האוּט-אוּבנגי, שנקראה מאוחר יותר אוּבנגי-שרי, שבהמשך הפכה לחלק מאפריקה המשוונית הצרפתית. העיר גדלה עקב קרבתה למוצב של הצבא הצרפתי על נהר האובנגי. העיר שירתה כמרכז אדמיניסטרטיבי בעידן הקולוניאלי והמשיכה בכך גם ברפובליקה המרכז אפריקאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה חיילים צרפתים הוצבו בעיר.
באוגוסט 1962 ביקר בה נשיא מדינת ישראל יצחק בן צבי. שדרה בעיר נקראה על שמו.
ב-1970 הנשיא ז'אן-בדל בוקאסה ייסד את אוניברסיטת בנגי. ב-1971 הוא פקד על בניית שני מלונות יוקרה חדשים בבנגי. בזמן שהמתיחות גברה בין בנגי ופריז כתוצאה מההוצאות הבלתי-נשלטות של בוקאסה, בנקים מערביים סירבו לתת לו יותר כסף. היחסים עם צרפת גרעו אף יותר, כשבאפריל 1974 התגלתה בחדר מלון בבנגי גופתה של מי שלפי פרסומי התקשורת הצרפתית הייתה פילגשו של בוקאסה והוא היה האחראי לרצח שלה. עקב כך, בוקאסה עצר את ייבוא העיתונים הצרפתיים והשתלט על משרד סוכנות הידיעות הצרפתית בבנגי. ב-1975 בעיר היו למעלה מ-300,000 בני אדם.
ב-1988 עמדה האוכלוסייה בעיר על 427,435 בני אדם, וב-1994 היא עמדה על 524,000 בני אדם.
כלכלה

העיר משמשת כמרכז כלכלי. במהלך מלחמת העולם השנייה המדינה התעשרה, והייצוא של גומי, כותנה, קפה, אורניום ויהלומים גבר.
תחת שלטון דויד דאקו, נשיא המדינה בין 1960 ל-1966, ייצור היהלומים גבר באופן משמעותי. הוא בנה בבנגי מפעל ליטוש יהלומים, שאפשר את הפיכתם של היהלומים לענף הייצוא העיקרי של המדינה: היהלומים, שנקראו יהלומי בנגי, היו פופולריים. אבל לאחר סיום כהונתו, שחיתות אלימה וחוסר משמעת פיננסי גרמו לכך שהעובדים לא קיבלו תשלום עבור עבודתם ונגרמה מתיחות אזרחית. לאחר מכן בוקאסה עשה הפיכה צבאית ב-1966.
במקביל הפכה העיר למרכז חברתי ותרבותי של האזור. עם זאת, מהפכה פוליטית במדינה, שמרכזה היה בעיר, הביאה למיתון כלכלי מאז שנות ה-70 עקב עליית המחירים הבינלאומיים של ענפי הייצוא, שחיתות אלימה ובנוסף שלטונו הדיקטטורי של הנשיא בוקאסה. אלו רוששו את האזרחים וגרמו לעימותים רציניים. התשתיות בעיר קרסו, ולזה הצטרף גל מהגרים ממדינות שכנות שהמצב בהם היה גרוע.
כלכלת בנגי מתבססת על טקסטיל ומוצריו, ייצור מוצרי מזון ובהם בירה, וייצור סבון. מוצרי הייצוא העיקריים של העיר הם כותנה, עץ, קפה וסיסל. בגלל העימות המתמשך, האבטלה בעיר הייתה באזור 23% ב-2001.
בעיר נמצאת אוניברסיטת בנגי.
תחבורה

בנגי היא הבסיס התחבורתי של הרפובליקה המרכז-אפריקאית. ב-1999, 8 כבישים חיברו את העיר לערים מרכזיות אחרות במדינה, לקמרון, צ'אד ודרום סודאן. מבין הכבישים האלו, רק כבישי האגרה סלולים. במהלך התקופה הגשומה מיולי עד אוקטובר, חלק מהכבישים אינם ניתנים למעבר. רשת הכבישים בעיר יוצאת מארמון הרפובליקה (פאלאס דה לה רפובליק).
מעבורות נהר יוצאות מהעיר אל העיר זונגו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואל ברזוויל ברפובליקת קונגו. הסחורות מובלות מברזוויל אל הנמל של קונגו.
נמל התעופה הבינלאומי בנגי מפוקו ממוקם במרחק 7 ק"מ מצפון לעיר הישנה.
ערים תאומות

טנזניה דודומה, טנזניה
הערות שוליים

↑  Central African Republic: Administrative Division (Prefectures and Sub-Prefectures) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| בירות מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אוגנדה: קמפלה • אלג'יריה: אלג'יר • אנגולה: לואנדה • אסוואטיני: מבבנה, לובמבה • אריתריאה: אסמרה • אתיופיה: אדיס אבבה • בורונדי: גיטגה • בורקינה פאסו: ואגאדוגו • בוטסואנה: גאבורון • בנין: פורטו נובו • גבון: ליברוויל • גאנה: אקרה • ג'יבוטי: ג'יבוטי • גינאה: קונאקרי • גינאה ביסאו: ביסאו • גינאה המשוונית: מלאבו • גמביה: בנג'ול • דרום אפריקה: קייפטאון, פרטוריה, בלומפונטיין  • דרום סודאן: ג'ובה • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: קינשאסה • הרפובליקה המרכז אפריקאית: בנגי • הרפובליקה של קונגו: ברזוויל • זימבבואה: הארארה • זמביה: לוסקה • חוף השנהב: יאמוסוקרו, אביג'אן • טוגו: לומה • טנזניה: דודומה, דאר א-סלאם • כף ורדה: פראיה • לוב: טריפולי • ליבריה: מונרוביה • לסוטו: מסרו • מאוריטניה: נואקשוט • מאוריציוס: פור לואי • מאלי: במקו • מדגסקר: אנטננריבו • מוזמביק: מפוטו • מלאווי: לילונגווה • מצרים: קהיר • מרוקו: רבאט • ניז'ר: ניאמיי • ניגריה: אבוג'ה • נמיביה: וינדהוק • סאו טומה ופרינסיפה: סאו טומה • סודאן: ח'רטום • סומליה: מוגדישו • סיישל: ויקטוריה • סיירה לאון: פריטאון • סנגל: דקר • צ'אד: נג'מנה • קומורו: מורוני • קמרון: יאונדה • קניה: ניירובי • רואנדה: קיגאלי • תוניסיה: תוניס |  |
| שטחי חסות | הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי: דייגו גרסיה • מיוט: מאמודזו • סהרה המערבית: לעיון • סנט הלנה: ג'יימסטאון • ראוניון: סן-דני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550543205171  GND: 4080257-7  LCCN: n81018836  MusicBrainz: d3dc7cd0-03b6-4ddc-aac2-0a910d863e08  NARA: 10038303  VIAF: 147752788   WorldCat (עם VIAF): 147752788 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בר רשות

בחוק הישראלי, בר רשות או בר רשות במקרקעין הוא בעל רשות להשתמש במקרקעין שלא על פי אחת מחמש הדרכים המנויות בחוק המקרקעין. זכויות בר הרשות אינן מוסדרות בחקיקה אלא רק בפסיקה.
מהות הזכות

בר רשות הוא בעל רשות להשתמש במקרקעין, באופן המבדיל אותו מפולש, המשתמש במקרקעין שלא ברשות. בכך, מעמד בר רשות מגן על המחזיק במקרקעין מטענות של הסגת גבול.
לרוב, הרשות במקרקעין היא הדירה, ועל כן בעל המקרקעין יכול לפנות את בר הרשות מהמקרקעין בכל עת, והגשת תביעה נגד בר הרשות נחשבת להודעה על סיום הרשות להשתמש במקרקעין. על פי חלק מהדעות, במקרים יוצאי דופן, יכולה הרשות במקרקעין להיות "בלתי הדירה" (בלתי חוזרת), כאשר בר הרשות קיבל מבעל המקרקעין הבטחה שלא יפונה מהמקרקעין. במקרים אלו, בעל הקרקע אינו רשאי לפנות את בר הרשות מן המקרקעין. עם זאת, על פי חלק מהדעות, מעמד של בר רשות מעניק למחזיק במקרקעין, משיקולי צדק, את הזכות להמשיך להחזיק במקרקעין עד קבלת פיצוי או לתקופה הנדרשת לצורך התארגנות. השופט אנגלרד פסק שמתן הפיצוי אינו מהווה תנאי לפינוי.
לעומת זאת, קבע השופט צבי זילברטל:
בפסיקה נקבע, כי יש להכפיף ביטולו של רישיון במקרקעין לעקרונות של צדק, בהתחשב בעיקר בציפייה הסבירה שנטע בעל המקרקעין אצל פלוני ובהסתמכותו על כך, וזאת לרוב באמצעות קביעה כי רשות שניתנה התגבשה לכדי רשות מכוח השתק, ולכן אינה ניתנת לביטול חד-צדדי. במקרים המתאימים, יבחן בית המשפט בהתאם לנסיבות כל מקרה ובהתבסס על שיקולי צדק, האם ראוי להקנות סעד לבר-הרשות, כאשר באמתחתו מגוון של סעדים – החל מהתניית ביטול הרישיון בתשלום פיצוי כספי בעבור השבחת המקרקעין וכלה בקביעה כי הרשות בלתי-הדירה ואינה ניתנת לביטול
מתוקף ההבדל בין בר רשות לפולש, אם בר הרשות השקיע בהשבחת המקרקעין, על בעל הקרקע לפצותו על השקעותיו במקרקעין. בר הרשות אינו זכאי לפיצויים על עצם הפינוי או על הוותק שלו בנכס.
מקור הזכות

בר רשות במקרקעין מקבל את זכותו להשתמש במקרקעין מבעל הקרקע. זכות זו יכולה להינתן מפורשות בהסכם בכתב או בעל פה, או להינתן מכללא (באופן עקיף), כאשר בר הרשות משתמש שנים רבות בקרקע בידיעת בעל הקרקע, ללא שבעל הקרקע מוחה על כך. לדוגמה, בעלי הזיכיון להפעיל את החוף השקט בשכונת בת גלים בחיפה, הקימו חניון על חלקת קרקע שנוצרה ליד החוף מהצטברות סחף. בית המשפט קבע שבעלי הקרקע העניקו לבעלי הזיכיון רשות במקרקעין מכללא, מכיוון שלא מחו על הקמת החניון.
רבים מאלו שקבלו מעמד של בר רשות מכללא עשו זאת בקרקעות של המדינה מתוקף שימוש בקרקע במשך שנים רבות. קבוצה שנייה של ברי רשות היא אגודות שיתופיות המקבלות זכויות בר רשות מרשות מקרקעי ישראל. קבוצה שלישית של ברי רשות מתקבלת בנכסים פרטיים, למשל כאשר הורים מרשים לילד שלהם להתגורר במגרש הסמוך לביתם.
הערות שוליים

↑  דן הלפרט, "בר רשות במקרקעין", באתר הארץ, 6 במאי 2008
↑  בר רשות מכללא במקרקעין, באתר גלובס, 24 בפברואר 2002
1 2  ע"א 7242/00 רשות הנמלים והרכבות נ' יוסף כדורי, ניתן ב־25 בנובמבר 2002
↑  ע"א 6757/13 מרים אביטסם נחום נ' מדינת ישראל - רשות הפיתוח, ניתן ב־19 באוגוסט 2015
↑  ע"א 618/05 גדליהו דיאמנשטיין נ' מחלקת עבודות ציבוריות-מדינת ישראל, ניתן ב־21 במרץ 2007, גדליהו דיאמנשטיין נגד מחלקת עבודות ציבוריות – מדינת ישראל
↑  בע"מ 1894/16 פלוני נ' פלוני, ניתן ב־10 במאי 2017
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
בריכת מוסקבה

| --- | --- |
בריכת מוסקבה בשנות ה-60
בריכת מוסקבה בשנות ה-60
 מידע כללי
 סוג:  בריכת שחייה
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 16 ביולי 1960
 תאריך פתיחה רשמי:  16 ביולי 1960 
 תאריך פירוק:  1994 
 אדריכל:  דמיטרי צ'צ'ולין
 קואורדינטות:  55°44′40″N 37°36′20″E﻿ / ﻿55.74444444°N 37.60555556°E﻿ / 55.74444444; 37.60555556
  (למפת מוסקבה מוגדלת) בריכת מוסקבה(למפת מוסקבה רגילה) בריכת מוסקבה he
 
בריכת מוסקבה (ברוסית: Бассейн Москва) הייתה בריכת שחייה מפורסמת בעיר מוסקבה שברוסיה ואחת הבריכות הגדולות בעולם תחת כיפת השמיים. הבריכה הוקמה בשנת 1957 על יסודותיו הנטושים של ארמון הסובייטים שהיה מתוכנן להבנות על חורבותיה ההרוסות של קתדרלת ישו המושיע, לפי עיצוביו של האדריכל הסובייטי הרוסי דמיטרי צ'צ'ולין. בניית ארמון הסובייטים החלה בשנת 1937 וננטשה בשנת 1941 כאשר קורות פלדה מיסודותיו של הבניין שימשו עבור חומרי מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה. יסודותיו הריקים של ארמון הסובייטים ששכבו בתור בור בנייה ענקי שימשו לאחר מכן עבור הקמת הבריכה בשנת 1958 שתשמש עבור בריכת שחייה באוויר הפתוח. הבריכה הייתה פעילה וקיימת משנת 1958 עד שנת 1994. בנוסף לכך המים בבריכה חוממו על מנת להאריך את עונת המנויים אליה למזג אוויר קריר יותר בחורף הקשה. לאחר נפילת ברית המועצות הוחלט לשחזר ולשקם את הקתדרלה שניצבה במקום. בשנת 1995 נפתחה הקתדרלה המשוחזרת אשר נבנתה במקום הבריכה.
ראו גם

ארמון הסובייטים
קתדרלת ישו המושיע
ביוטופ (רומן)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  אורלי קסטל-בלום 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  תל אביב-יפו, ארומאנש 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד 
 תאריך הוצאה:  אוקטובר 2022 
 מספר עמודים:  233 עברית 
 
ביוטופ הוא רומן מאת אורלי קסטל-בלום שיצא לאור ב-2022 בהוצאת הספריה החדשה. הרומן מתמקד בתיאור החיים בשדרות שאול המלך בתל אביב, בחלקן הסמוך ללונדון מיניסטור.
תמצית העלילה

גיבור הרומן הוא ז'וזף שימל, והוא גם המספר של הרומן. שימל הוא רווק בן 50, שהיה במשך 13 שנים מורה מן החוץ בחוג לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב, עד לפיטוריו בעקבות צמצומים בחוג. עבודת הדוקטורט שלו, שלא הושלמה, עסקה באונורה דה בלזק, וזה גם היה נושא הרצאותיו באוניברסיטה. הוא התגורר ברמת אביב, ובחמש השנים שחלפו מאז פיטוריו הוא מתגורר בדירה בקומה ראשונה בשדרות שאול המלך ההומות. "בעצם אני גר בלבו של פקק", הוא מתאר את הרחוב. הוא גר עם כלבו פוקסי, אתו הוא יוצא לטייל מדי יום בסביבת ביתו (גינת דובנוב, גינת השופטים ועוד), ובטיולים אלה הוא לומד להכיר את האנשים בסביבה זו, בהם דרי רחוב, נרקומנים המקבלים מתאדון במרפאה סמוכה, ואחדים משכניו. שימל מציין: "כשאני נתקל בעלובי החיים של האזור, לבי מתרחב ואני מאושר. יש לי בית, אני אומר לעצמי, ומצבי רחוק שנות אור ממצבם". כהנגדה לאלה מתואר גם מגדל השופטים המפואר, שבו מתגוררים "הגנרל בדימוס וראש הממשלה לשעבר" ו"המיליארדרית העוסקת ברוחניות".
לאחר פיטוריו התפרנס שימל מחסכונותיו. לאחר שהתמעטו חסכונותיו החל לעבוד אצל עו"ד סופי האזרחי, כמסייע לקליטתם בישראל של עולים עשירים מצרפת. חבריו לעבודה הם "השומרונים" - בוגרי אוניברסיטת בר-אילן במשפטים או בתרבות צרפת ש"כולם גרו עם משפחותיהם בשומרון ונסעו כל יום הלוך ושוב במשך שעות בפקקים של כביש 5 וכביש 20". כאשר סופי האזרחי עורכת מסיבה לחנוכת ביתה במגדלי מידטאון, הם מתלוננים שהאוכל אינו כשר, וסופי שולחת את שימל להביא בדחיפות חטיפים כשרים למענם.
יום אחד, בעת שהמתין בנתב"ג לקבל את פניו של אחד העולים, הכיר שימל את דביר שוהם, המתגורר במעלה אדומים והמתין שם לשותפו החוזר מחו"ל. אחדים מבני משפחתו של דביר נרצחו בפיגוע במלון פארק, והוא פועל להנצחתם בדרכים שונות, בהן יוזמה להקמת אנדרטה לזכרם בשטח E-1.
לאחר שסבתו הצרפתייה-פרוטסטנטית בלאנש מארי נפטרת, מתרחשת תפנית בחייו של שימל. בלאנש מארי הרתה בסוף מלחמת העולם השנייה בעקבות מפגש חד-פעמי עם חייל קנדי, ומההיריון נולדה אמו של שימל, מוניק. האם הגיעה כמתנדבת לקיבוץ גינוסר, ושם הרתה לאחד מחברי הקיבוץ ונישאה לו, "כי לא רצתה לגדל ילד בלי אבא כמו שהיא-עצמה היתה". בהיותו בן 11 היא נהרגה בתאונת דרכים. שימל מתאר את מעמדו: "על פי היהדות הקובעת לפי האם אינני יהודי, ועל פי הנצרות הקובעת לפי האב, אינני נוצרי. כלומר, אני חסר דת משני הכיוונים."
עם פטירתה של סבתו בלאנש, מתברר לשימל כי היא הורישה לו סכום כסף נכבד ובית נאה לשפת האוקיינוס בעיירה ארומנש שבנורמנדי. בעקבות זאת עובר שימל, שהפך לפתע לעשיר, להתגורר לזמן מה בבית שירש, והוא מתכנן לחלק מעתה את זמנו בין תל אביב ובין ארומנש, בפרקי זמן של חצי שנה.
כששימל חוזר לתל אביב, הוא מופתע לגלות שדביר השכיר את ביתו לתיירים שהגיעו לאירוויזיון בתל אביב. דביר מנסה לשכנע את שימל להשקיע בפתיחת חנות של אוכל רחוב בדי סיטי, אף שימל מגיב "אין לי שום עניין בחנות כזאת, אפס עניין, ועוד במעלה אדומים. ההתנחלות הכי גדולה שיש. מה אני מראה לך?" דביר ממשיך עם הצעה נוספת, ומשכנע את שימל להשקיע את כספו במיזם מזגנים חדשני, ומחתים אותו על שלל מסמכים. שימל מגלה שהמיזם נכשל, והוא מפסיד את כל כספו, וגם נדרש לפרוע ערבויות שעליהן חתם, ולשם כך נאלץ למכור את דירתו בתל אביב ולמשכן את ביתו שבארומנש. הוא עובר לגור בארומנש, ומתפרנס מהשכרת חדרים בביתו לתיירים, המגלים עניין בכפר בזכות הנמל שהוקם בו כחלק מהפלישה לנורמנדי.
פרשנות > שם הספר

אודי בן סעדיה מצא לנכון להסביר את מקור שמו של הרומן:
גם קרן דותן הסבירה את משמעות שמו של הרומן:
פרשנות > כתיבת הרומן

כתיבת הרומן נמשכה יותר משש שנים, ויש בו מאפיינים אוטוביוגרפיים אחדים. בדומה לגיבור הרומן, אורלי קסטל-בלום עברה משכונת מעוז אביב לשדרות שאול המלך, לאחר שבחנה את הדירה בשבת (זמן שבו האזור שקט הרבה יותר מאשר בימות החול). גם היא עבדה במשך עשר שנים כמורה מן החוץ בחוג לספרות ופוטרה בגיל 51.
כהכנה לכתיבת הספר קראה את ספרו של אנטוני ביוור "6 ביוני 1944: הפלישה לנורמנדי", העוסק גם בתפקיד שמילא הכפר ארומנש בפלישה לנורמנדי, ואת הביוגרפיה שכתב שטפן צווייג על בלזק.
פרשנות > נדל"ן

ענייני נדל"ן תופסים מקום נכבד ברומן: דירתו הקודמת של שימל ברמת אביב הירוקה, דירתו הנוכחית בשדרות שאול המלך (עליה שימל אומר: "אני אסיר תודה שהספקתי לקנות את הדירה המפויחת הזאת לפני שהמחירים קפצו הרחק מעבר ליכולתי. נכון שהייתה טעות לראות את הדירה בשבת, אך אני שמח על ההישג הנדל"ני"), הדירה שירש בנורמנדי, דירות בבניינים הסמוכים לדירתו, דירתה החדשה של סופי האזרחי במגדלי מידטאון, ומגדל השופטים שבפינת הרחובות אבן גבירול ושאול המלך, "העומד רוב השנה חצי ריק, משום שדייריו גרים עכשיו בבתים אחרים שלהם, לפי השמועה בעיקר בארצות הברית, קנדה וצרפת." שימל עוסק גם במשמעות הנדל"נית של מעבר החוג לתרבות צרפת מבניין גילמן לבניין ווב.
אל מול כל הנדל"ן הזה מתוארים חסרי הנדל"ן - דרי הרוחב ששימל צופה בהם ומקטלג אותם.
שימל מגדיר את חייו "חיים שבהם המשימה היחידה שאני מטיל על עצמי כאדם היא לגור, עם כל תחזוקת הבית ותכולת הבית, הכוללת גם אותי". לאחר שירש את הבית של סבתו הוא מציין: "בזכות הרווחה הכלכלית פסלתי את הצורך להשכיר לתקופה קצרה נכס אחד כאשר אשהה בנכס האחר. כשאני לא אהיה בסביבה יישארו ריקים גם הדירה בתל אביב וגם הבית בנורמנדי. הנכסים אמורים להיות משועבדים לבעלים ולא להפך." בניגוד לתוכניתו זו, בעת היעדרו מתל אביב דביר שוהם משכיר את דירתו לבאי האירוויזיון, ולאחר שירד מנכסיו הוא משכיר לתיירים חדרים בביתו שבארומנש.
מבקר הספרות עמרי הרצוג העיר על כך:
פרשנות > תל אביב

העיר תל אביב של סוף העשור השני של המאה ה-21, וליתר דיוק חלק קטן ממנה בסביבת לונדון מיניסטור, תופסת מקום מרכזי ברומן. מתוארים ההמונים הנוהרים אליה ברכב וברגל, פקקי התנועה הנגרמים עקב כך, הקורקינטים החשמליים המאיימים על הולכי הרגל, תושביה העשירים והעניים, החנויות והמסעדות הפועלות בה, צמחייה, ציפוריה וכלביה.
לקריאה נוספת

שלמה הרציג, "סיפורי יוסף ומשמעותם ברומן ביוטופ מאת אורלי קסטל בלום", מאזנים, צ"ז/2, יוני 2023
הערות שוליים

↑  ביוטופ, עמ' 11
↑  ביוטופ, עמ' 22
↑  ביוטופ, עמ' 69
↑  ביוטופ, עמ' 39
↑  ביוטופ, עמ' 38
↑  ביוטופ, עמ' 203
↑  אודי בן סעדיה‏, מבריק, מצחיק ומעורר אימה: אורלי קסטל-בלום עשתה זאת שוב, באתר וואלה, 10 בדצמבר 2022
↑  קרן דותן, המשימה היחידה: לגור, באתר ישראל היום, 1 בדצמבר 2022
1 2   חיים על המדף | ביוטופ | בלהה בן אליהו, אורלי קסטל בלום, סרטון בערוץ "בית אבי חי", באתר יוטיוב (אורך: 48:22)
↑  ביוטופ, עמ' 12
↑  ביוטופ, עמ' 10
↑  ביוטופ, עמ' 153
↑   עמרי הרצוג, "ביוטופ": אורלי קסטל-בלום מפצחת את אובססיית הנדל"ן הישראלית, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2022
אתיקה פמיניסטית

אתיקה פמיניסטית היא גישה אתית הנובעת מתוך השקפה כי התיאוריות האתיות המסורתיות נהגו מתוך נקודת מבט גברית שלא לקחה בחשבון את זו הנשית. אתיקה זו מנסה לפתח גישה אתית הוליסטית, שמבוססת על החוויה המוסרית של נשים.
הגדרה

פילוסופים פמיניסטיים מבקרים את האתיקה המסורתית על כך שהיא מתמקדת בעיקר בפרספקטיבה של גברים, עם התייחסות מועטת לנקודת המבט של נשים. התחומים שנשים עסקו בהם באופן מסורתי, כמו הטיפול בילדים והפעילות במרחב הביתי והמשפחתי, על הסוגיות המוסריות העולות מהם, נחשבו באופן מסורתי כעניינים זוטרים שאינם בעלי חשיבות בהקשרים אתיים. בנוסף, לעיתים נשים מוצגות כבלתי בוגרות ורדודות מבחינה אתית בהשוואה לגברים. האתיקה המסורתית מתגמלת תכונות תרבותיות גבריות, כמו עצמאות, אוטונומיה, אינטלקט, רצון, זהירות, היררכיה, שליטה, תרבות, התעלות, תוצר, סגפנות, מלחמה ומוות ונותנת פחות משקל לתכונות תרבותיות נשיות, כגון "תלות הדדית", קהילה, חיבור, שיתוף, רגש, גוף, אמון, היעדר היררכיה, טבע, אימננטיות, תהליך, שמחה, שלום וחיים. אם נשים מגלמות או משתמשות בתכונות תרבותיות גבריות מסורתיות, הן נתפסות כשונות או שהדבר נתפס כניסיון להידמות לגברים. לאתיקה המסורתית יש מוסכמה מכוונת "גברית" שבה חשיבה מוסרית נתפסת דרך מסגרת של כללים וזכויות, אוניברסליות ואובייקטיביות, והיא מקובלת כסטנדרט החברתי העיקרי. הגישות ה"נשיות", לעומת זאת, מדגישות מערכות יחסים, אחריות, מיוחדות וחלקיות.
רקע היסטורי

האתיקה הפמיניסטית התפתחה מהספר "הגנה על זכויות האישה" של מרי וולסטונקראפט, שפורסם ב-1792. הרעיונות החדשים שצצו בעידן הנאורות פתחו פתח לפמיניסטיות בודדות, שיכלו לצאת ולטייל יותר מאשר לפני כן, הזדמנויות להחלפת רעיונות ולקידום זכויות נשים. עם עלייתן של תנועות חברתיות חדשות כמו הרומנטיקה, התפתחה השקפה אופטימית חסרת תקדים על היכולת והגורל האנושיים. אופטימיות זו באה לידי ביטוי בספרו של ג'ון סטיוארט מיל שעבוד האישה (1869). גישות פמיניסטיות לאתיקה פותחו בסביבות תקופה זו על ידי הוגים בולטים אחרים כמו קתרין ביצ'ר, שרלוט פרקינס גילמן, לוקרטיה מוט ואליזבת קיידי סטנטון והן הדגישו את הטבע המגדרי של המוסר, הקשור ספציפית למוסר הנשי.
שרלוט פרקינס גילמן

הסופרת והסוציולוגית האמריקאית שרלוט פרקינס גילמן חיברה את הרומן הדמיוני ״ארצן״. ברומן מתוארת חברה נטולת גברים. נשים מולידות את בנותיהן באמצעות פרתנוגנזה, והן חיות בעולם עם מוסר עליון. חברה זו העריכה חריצות ואמהות, תוך שהיא מקטינה גישות תחרותיות אינדיבידואליסטיות. גילמן סברה כי בתרחיש כזה נשים יכולות לקיים יחסים של שיתוף פעולה, מכיוון שלא תהיה להן נטייה לרצות לשלוט זו בזו. הרלנד מטפחת ומשלבת את המעלות ה"נשיות" הטובות ביותר ואת המידות ה"גבריות" הטובות ביותר יחדיו בשילוב עם המידות הטובות האנושיות. לפי גילמן, אם חברה רוצה להיות בעלת מידות טובות, היא צריכה לחיות לפי האוטופיה הבדיונית שבספרה. אולם לדידה, כל עוד נשים תלויות בגברים מבחינה כלכלית, נשים ימשיכו להיחשב בעבדות וכניעות וגברים ביהירות וגדלות. בכדי לפתח מוסריות אנושית נשים צריכות להיות שוות מבחינה כלכלית לגברים, או אז תוכלנה לקיים שילוב מושלם של גאווה וענווה, מה שידוע ככבוד עצמי.