stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרת

ערך זה עוסק בנהר באזור מסופוטמיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

נהר פרת בעיראק
 מידע כללי
 אורך:  2,800 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  818 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  444,000 קמ"ר
 מוצא:  מזרח טורקיה
 גובה מוצא הנהר:  4,500 מטרים
 יובלים:  חבור, Karasu, נהר מוראט, Göksu Creek, Sajur River, בליח, בפסקה זו 14 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  שט אל-ערב
 מדינות באגן הניקוז:  טורקיה טורקיה כווית כווית סוריה סוריה עיראק עיראק ערב הסעודית ערב הסעודית
 
 אגן הניקוז של נהר פרת ונהר חידקל
 
נהר פְּרָת (בערבית: الْفُرَات, אל-פֻרַאת; בטורקית: Fırat, פִירַאט; בכורדית: Firat; בארמית: ܦܪܬ, פְּרָת; בארמנית: Եփրատ, יֶפְּ'רַת; במקור כולם מאכדית: 𒀀𒇉𒌓𒄒𒉣, פּוּרַתּוּ, "רחב מאוד") הוא נהר העובר בטורקיה, סוריה ועיראק. הפרת נחשב לגבולה הדרום-מערבי של מסופוטמיה.
אורכו של נהר פרת הוא כ-2,800 ק"מ, והוא הנהר ה-14 באורכו באסיה, והארוך ביותר במערב אסיה. שטח אגנו משתרע על 444,000 קמ"ר.
מקורותיו של הנהר הם בהרי אררט ומצפון-מערב לארזורום שברמת ארמניה. ליד מוסיב מתפצל הפרת לזרוע הינדיה הראשית ולזרוע חילה הקטנה יותר, המתאחדות בהמשך ליד סמוה. ליד קורנה שבעיראק מתאחד הפרת עם החידקל והנהר המאוחד, שט אל-ערב, נשפך למפרץ הפרסי. נהר פרת ארוך מהחידקל, ובניגוד לחידקל כל מימיו באים מההרים שבצפון ובאלף הקילומטרים האחרונים שלו שהם עיקר מהלכו, לא זורמים לתוכו יובלים אחרים. לכן זרימתו בחלקו הדרומי שקטה וכמות מימיו פוחתת בהדרגה.
הפרת היווה את הגבול המזרחי של פחוות עבר הנהר בשליש השני של האלף ה-1 לפנה"ס.
לנהר הפרת יש שתי זרועות עיקריות, שהמזרחית בהן מוצאה בהרי ארמניה.
המחלוקת כיום סביב מימי נהר הפרת

מימי הפרת מנוצלים על ידי שלוש המדינות שבהן הוא עובר.
עם זאת, טורקיה הקימה סכרים גדולים בחלקו האמצעי ושליטה זו מקנה לה עוצמה פוליטית אדירה כנגד סוריה ועיראק. בעבר, טורקיה איימה בהטיית חלק גדול יותר של המים לתחומה, על חשבון שכנותיה.
ע"פ הערכות שונות, הסכרים שבנתה טורקיה על הפרת והחידקל הקטינו את אספקת המים לסוריה בכ- 40%, וכ- 80% לעיראק בהשוואה לשנת 1975.
סחף וביצות

לפרת יש כמה יובלים עיקריים: הסג'ור, הבליח' והחבור. בחלקו התחתון של הנהר, השיפוע על פני השטח קטן ביותר - בין השאר משום שבמשך הדורות נערמו שם כמויות גדולות של אדמת סחף. עובדה זאת יצרה נפתולים ואפיקים קטנים.
לעיתים קרובות עולה נהר הפרת על גדותיו ומציף את הקרקע בשיטפונות אדירים. מרבצי הסחף גרמו להיווצרות של שטח ביצות נרחב, בעיקר בדרום עיראק. חוקרים מסוימים סוברים כי אף קודם לכן הייתה התיישבות סביב נהר זה, כמו תרבויות תל חלאף, עוביד, ארך, ואור.
נהר הפרת בתרבויות קדומות

מימי הפרת מנוצלים להשקיה החל מימי קדם ועד ימינו אנו. סביב ובעקבות נהר זה קמו מן התרבויות הגדולות בעת העתיקה - תרבויות כמו אכד, אשור ובבל. תרבויות אלה נוצרו בשטח שהיום שוכנת עיראק ובעבר נקרא מסופוטמיה ("הארץ שבין שני הנהרות"), חציית הנהר נעשתה באמצעות דוֹברות, ובהן השתמשו גם חֵילות אדירים, כמו צבאו של סנחריב.
בתעודות הקדם-סרגוניות ממארי נהר פרת מתואר כאלוהות, ומן התיעוד האפיגרפי מהאלף השני לפנה"ס עולה כי נהר הפרת החל לאבד בהדרגה מקדושתו הדתית, נמצא תיעוד ארכאולוגי לכך שבתקופה הבבלית התיכונה "אלוהי פרת" היה ביטוי השגור בקרב תושבי האזור.
על פי סיפור הבריאה הבבלי - "אנומה אליש" מימיי האפרתס (פרת) ומימיי הטיגריס (חידקל) נובעים משתי עיניה של האלוהות המנוגדת למרדוק - תיאמת, עין ימנית זורמת אל הטיגריס ועין שמאל אל הפרת.
מאוחר יותר צומצמה הגישה הרואה בנהר פרת כאלוהות עצמאית המשמשת את האל המסופוטמי "שמש".
שמו הקדום של הנהר היה "מַלַה".
הסוחר אלדד הדני בן המאה התשיעית מוסר אודות בני זבולון השוכנים בהרי פארן ומגיעים עד לנהר פרת, ובני שבט ראובן יושבים מאחורי הרים אלה, ולשלשת השבטים הללו "מקרא משנה תלמוד ואגדה" ומדברים בלשון הקודש ופרסית.
הפרת מופיע במגילות מדבר יהודה בצורה הלקוחה מהשפה האכדית "פּוּרת", ובספר בן סירא - התורה מייצגת את הפרת שמתואר כנהר מוצף בחוכמה -"מטיפה שכל כנהר פרת וכירדן בימי הקציר."
פרת בתנ"ך

במקרא מכונה הפרת "הנהר הגדול", והוא בין הנהרות הראשיים שנזכרים בתנ"ך. הוא מצוין כגבול הצפוני של "הארץ המובטחת" בכתובים רבים, כגון: בהבטחת האל לאברהם (בראשית, ט"ו, י"ח) ובנאום משה (דברים, א', ז'). לפי דעות מסוימות, הפרת גם מהווה את הגבול המזרחי של הארץ המובטחת (למשל ספרו של הרב ישראל אריאל, "אטלס ארץ ישראל לגבולותיה").
הפרת גם מוזכר בתנ"ך כאחד מארבעת הנהרות שיצאו מגן עדן (בראשית, ב').
כינויו של המקום שבין שני הנהרות הפרת והחידקל הוא ארם נהריים במערב מסופוטמיה.
הנביא ירמיהו עשה שני מעשים סמליים הקשורים לפרת:
בפרק נ"א מצווה ירמיהו את שריה בן נריה בן מחסיה לקחת ספר נבואות חורבן על בבל ולקרוא את הספר באוזני אנשי בבל. לאחר מכן, עליו לקשור אל הספר אבן ולהשליכו אל תוך פרת, כדי לסמל את שקיעת בבל.
בפרק י"ג ירמיהו לוקח חגורת פשתן (הנקראת בתנ"ך "אזור פישתים") וטומן אותה ליד הפרת. הנזק שנגרם לחגורה מסמל את הנזק שייגרם לעם ישראל בגלל חטאיהם.
רבים מחוקרי המקרא מניחים שהפרת הנזכר בפרק י"ג בירמיהו איננו נהר הפרת, כי אם נחל פרת (ואדי קלט) שבהרי יהודה. אולם המפרשים בדורות הקודמים סברו שמדובר בנהר פרת. היה מי שהשתמש במעשה האזור כדי להוכיח שהנביאים לא עשו את המעשים המתוארים בתנ"ך בפועל, אלא רק במראה הנבואה, שכן לא סביר שהנביא ירמיהו ילך מענתות עד לפרת רק כדי לטמון אזור פישתים.
על פי האסכולה הדויטרונומיסטית, בספר יהושע כ"ד: ב', ג', י"ד, ט"ו - "עֵבֶר הַנָּהָר" (הפרת) מהווה גבול החוצץ בין שתי תרבויות האמורות להיות שונות מבחינה מהותית.
פרת במשנה

נהר הפרת מוזכר במשנה לעניין זמן בקשת גשמים בברכת השנים בתפילת העמידה. לפי ההלכה, מתחילים לבקש גשמים רק 15 יום לאחר סיומו של חג הסוכות, בתאריך ז' בחשוון. סיבת עיכוב זה היא חישוב משך הזמן הדרוש לעולי הרגל שבאו מבבל, על מנת שיוכלו לעבור את נהר פרת לפני שיעלה על גדותיו מחמת הגשמים.
בתלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף מ', עמוד ב' - נהר הפרת מתואר ככשר לטבילה בחודש תשרי מכיוון שבחודש זה מקור מימיו הוא מנביעה מהאדמה.
בתלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ט', הלכה א' - מאוזכרת חשיבותו הדתית של נהר הפרת, "ראה פרת אומר ברוך עושה בראשית".
ראו גם

פרויקט דרום-מזרח אנטוליה
הערות שוליים

↑  ארנון סופר, המאבק על המים במזרח התיכון, הוצאת עם עובד, 2006, עמ' 92
↑  Turkey’s Dam-Building Could Create New Middle East Conflict, The Maritime Executive (באנגלית)
↑  משה ויינפלד, בראשית עולם התנ"ך, דברי הימים, עמ' 187
↑  Joshua J. Mark, Enuma Elish - The Babylonian Epic of Creation - Full Text, World History Encyclopedia (באנגלית) (55-Tablet)
↑  איתמר זינגר, החתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 2
↑  מגילת מלחמת בני אור בבני חושך טור ב'.
↑  בן סירא כ"ד
↑  ירושלמי ברכות ט' א'
| מסופוטמיה |
| --- | --- | --- |
| ממלכות בתקופת הברונזה | ממלכות בתקופת הברונזה |  |
| שומר | אומה • אור • ארידו • ארך • אשנונה • באד-טיבירה • בורסיפה •  דיר • לגש • מלגיום • נגירסו • ניפור • סיפר • כיש • שדופום • שורופק |  |
| עילם | שושן • אנשאן |  |
| אכד | אכד • מארי • גותים |  |
| אמורים | אמר • תותול • איסין • ארך • לרסה • בבל • כיש • מרי • תרקה • ימחֿד • אכלתום |  |
| בבל | התקופה הבבלית הקדומה • כשים • האימפריה הבבלית החדשה • כשדים • דור-כוריגלזו |  |
| אשור | אשור • כלח • דור שרוכין • נינוה • חרן • אימגור-אנליל • האימפריה האשורית החדשה |  |
| חור | מיתני • אורקש • נוזי • אוררטו |  |
| נושאים מרכזיים | נושאים מרכזיים |  |
| ממשל | מלכי שומר • מלכי אשור • מלכי בבל |  |
| מיתולוגיה | מיתולוגיה מסופוטמית • הוראות שורופק • אנומה אליש • עלילות גילגמש • מרדוך • קינת ניפור • הדת הבבלית אשורית |  |
| שפה | כתב יתדות • אלפבית ארמי • שומרית • אכדית • אמורית • עילמית • חורית • ארמית |  |
| נהרות | פרת • חידקל • חבור • בליח • דיאלא • הזב הגדול • הזב הקטן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558088705171  GND: 4258936-8  LCCN: sh85045605  NKC: ge138086  VIAF: 237806341   WorldCat (עם VIAF): 237806341
שלום פוסטולסקי

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1894 שדליץ, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 באוקטובר 1949 (בגיל 55) בית יצחק-שער חפר, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
שלום פוסטולסקי (24 בפברואר 1894 – 2 באוקטובר 1949) היה ממלחיני התנועה הקיבוצית, חלוץ וכותב עברי.
ביוגרפיה

פוסטולסקי נולד בשנת 1894 בשדליץ שבפולין הרוסית, בנם של גליקה ואייזיק פוסטולסקי, מחסידי גור. כילד עברה המשפחה להתגורר באחוזתו הכפרית של סבו מצד אביו בסביבות ורשה, ולאחר מכן עברה לראדזמין. הוא קיבל חינוך תורני קפדני, ולצד זאת פיתח חיבה לחקלאות ולמוזיקה. כשבגר נסע לוורשה, בניגוד לדעת אביו, כדי ללמוד מוזיקה ופיתוח קול בקונסרבטוריון. במקביל התפרנס מכתיבת טורים ונובלות בעיתונות היומית היידית. הצטרף לתנועת החלוץ ושימש כעוזר למדריך החקלאי בחוות ההכשרה בגרוכוב, וב-1920, עוד בטרם סיים את לימודיו, עלה לארץ ישראל.
בארץ עסק בחקלאות והתיישבות ביישובים רבים, בהם עטרות, מנחמיה, מגדל (עם גדוד העבודה), ולבסוף נמנה עם מייסדי עין חרוד והתיישב בו. במקביל הלחין מנגינות שונות, תחילה לשירי ילדים ובהמשך למבוגרים. זכה להכרה לאחר שהלחין את השיר "שיבולים פנימה" של לוי בן אמיתי. פרופ' שלמה רוזובסקי, מחשובי המוזיקאים בארץ, החל להתעניין בו ועודד אותו להמשיך בכתיבת לחניו, ועם השנים זכה פוסטולסקי לפופולריות גוברת. ב-1933 השתלם במוזיקה אצל אריך ולטר שטרנברג בתל אביב במשך שנתיים. זמן קצר לאחר שחזר לקיבוץ עין חרוד, עבר להתגורר במושב בית יצחק.
בין השאר הלחין את השיר "עבדים היינו", בלחן שמושר בהגדה של פסח, ואת "עומר עומר תבואה חדשה", לחג העומר. שירים ומנגינות שלו הודפסו על גלויות קרן קיימת לישראל, בחוברות המרכז לתרבות של הסתדרות העובדים ועוד, אך פוסטולסקי לא איגד אותם במהלך חייו לקובץ אחד. חלק משיריו עובדו עבור מקהלות ותזמורות בארץ. משיריו הידועים: "קומה אחא", "אלף לילה ועוד לילה", "בחשאי ספינה גוששת" ו"שאי תודה אדמת מולדת", כולם למילותיו של יצחק שנהר. כן הלחין את השיר "אם גרעין זרעת - בטח!", המוכר יותר בלחן מאוחר יותר.
ב-1934 נישא לאלישבע בת אלברט לוי, ונולדה להם בת אחת, גילה צאלים. לאחר שנים רבות של עבודת השדה, חלה במחלה ממארת, ונפטר בבית יצחק ב-1949, בגיל 56, ונקבר במושב זה.
אלמנתו נפטרה ב-2003.
ארכיונו, ובו יצירות, טיוטות ומכתבים, שמור במרכז המוזיקה של הספרייה הלאומית .
ספר שיריו

ש. פוסטולסקי, קובץ שירים: ליחיד – לציבור – למקהלה; בעריכת ארנסט הורביץ, תל אביב: מרכז לתרבות ולהסברה ('ספריה מוזיקלית ע"ש נסימוב'), תשי"ג. (הספר סרוק באתר עמותת "שיר-עד")
לקריאה נוספת

עופר טוריאל, תבניות מלודיות בלחניו של שלום פוסטולסקי, עבודת גמר לתואר מוסמך, בהדרכת הרצל שמואלי, אוניברסיטת תל אביב – הפקולטה למדעי הרוח – החוג למוזיקולוגיה, 1973.
נתן שחר, "בחרמש ובאנך: המלחין שלום פוסטולסקי (1893–1949): האיש ויצירתו", בקורת ופרשנות 44 (תשע"ב), 71–106.
הערות שוליים

↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך גיל אלדמע,"קומה אחה סבה סב", (זמר), שלום פוסטלסקי, יצחק שנהר, גיל אלדמע, "זמירות ג' - שירים למקהלה" - ירושלים, עמוד 38; דוד אסף, שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי, עם עובד, תש"ף, עמ' 199-192.
↑  הקבר של שלום פוסטולסקי בבית יצחק - שער חפר, באתר BillionGraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310132605171  BnF: cb16411384t (data)  ISNI: 0000 0003 6998 2228  LCCN: n97861955  VIAF: 249458765   WorldCat (עם VIAF): 249458765
הוריקן סטן

| --- | --- |
תצלום לוויין של הוריקן סטן מעל מרכז אמריקה, 4 באוקטובר 2005
תצלום לוויין של הוריקן סטן מעל מרכז אמריקה, 4 באוקטובר 2005
 סוג:  הוריקן
 תאריך התחלה:  1 באוקטובר 2005
 תאריך סיום:  5 באוקטובר 2005
 משך האסון:  1 באוקטובר 2005 – 5 באוקטובר 2005 (5 ימים)
 עוצמה:  1 בסולם ספיר-סימפסון
 במדינות או באזורים:  גואטמלה, אל-סלבדור, דרום ומזרח מקסיקו, ניקרגואה, הונדורס, קוסטה ריקה
 מהירות הרוח:  130 קמ"ש
 לחץ נמוך:  977 מיליבר
 הרוגים:  1,668
 נזק:  מיליארד דולר ארצות הברית (2005)
 מסלול הסופה
מפת המשקעים של הוריקן סטן
הוריקן סטן - סופת ההוריקן האחד עשר בעונת ההוריקנים של האוקיינוס האטלנטי בשנת 2005. הסופה דורגה בקטגוריה 1 (הקטגוריה החלשה ביותר), ופגעה במרכז אמריקה ב-4 באוקטובר 2005. מהירותה המרבית הייתה 130 קמ"ש, והיא גרמה לשיטפונות ולמפולות בוץ בגואטמלה, אל סלוודור, מקסיקו, ניקרגואה, הונדורס וקוסטה ריקה.
בעקבות הסופה נמנו 1,668 הרוגים. את הפגיעה הקשה ביותר ספג הכפר פנבאח במערב גואטמלה, שנפגע ממפולת בוץ.
הסופה נוצרה במערב הים הקריבי, מול החוף המזרחי של מקסיקו, בבוקר ה-2 באוקטובר. בבוקר ה-4 באוקטובר היא התחזקה והוגדרה כהוריקן, פגעה בדרום ובמזרח מקסיקו ובמרכז אמריקה, ונחלשה במהלך היום. בעקבות הסופה ומטר המשקעים (עד 500 מ"מ גשם), נגרמו שיטפונות ומפולות בוץ שהשמידו כפרים ושדות גידול רבים, לרבות שדות קפה.
אבדות

| --- | --- |
מדינה: אבדות
גואטמלה: 1,513
אל סלוודור: 69
מקסיקו: 80
ניקרגואה: 3
הונדורס: 6
קוסטה ריקה: 1
סה"כ: 1,668
הביאנלה בהרצליה

| --- | --- |

לוגו הביאנלה בהרצליה (2007)  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 פרטים
 מקום תצוגה:  הרצליה
 אוצר:  יהושע סימון (2007); עדי אנגלמן, מאיר קורדבני והילה טוני נבוק (2009); אורי דסאו (2011)
 http://www.herzliya-biennial.com
הבִּיאֶנָּלֶה בהרצליה הייתה ביאנלה לאמנות עכשווית שנערכה בעיר הרצליה שלוש פעמים. הביאנלה הוצגה באתרים ברחוב סוקולוב וסביבתו בהרצליה, וכן במוזיאון הרצליה.
הביאנלה הראשונה נערכה בין התאריכים 23-1 באוקטובר 2007. נושא הביאנלה היה "העורף" והיא נאצרה על ידי יהושע סימון.
הביאנלה השנייה הוצגה בין התאריכים 3-10 באוקטובר 2009. היא נאצרה על ידי עדי אנגלמן, מאיר קורדבני והילה טוני נבוק.
ב-10-20 באוקטובר 2011 התקיימה הביאנלה השלישית, באוצרותו של אורי דסאו, תחת הכותרת "המכה השנייה".
בנוסף לתצוגת האמנות, במהלך הביאנלה התקיימו ברחובות שבסביבת המוצגים מופעי מוזיקה בשלל סגנונות.
גלריית תמונות

מכונית מכוסה אספלט מאת מעין שטראוס (2007)
"גיליוטינה" מאת אריאל קליינר (2007)
"כלבים" מאת אור קידר (2007)
"מצפה" של הלל רומן (2009)
סויוז (משגר לוויינים)

סויוז היה משגר רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר שימש את ברית המועצות לשיגור חלליות מאוישות "חלליות סויוז". כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור. המשגר פותח על בסיס משגר "ווסחוד" והיה גרסה ראשונה של סדרת משגרים חדשה.
השיגורים בוצעו עד לשנת 1970 כאשר התחילו לשגר משגרים מאותה סדרה אך בגרסה מתקדמת.
פיתוח

כאשר ב-OKB-1 החל תכנון חללית מאוישת חדשה מדגם "סויוז" הכוונה הייתה שמשקל כולל תהיה כ-5.8 טון ולשיגור תתאים משגר קיים מדגם "ווסחוד". בתהליך הפיתוח התברר שמשקל כולל של החללית חדשה תהיה כ-8 טון ולא ניתן להתאים משגר "ווסחוד" למשימה חדשה גם על ידי שדרוגו. בהתאם לכך הוחלט לפתח משגר חדש שאחריות כוללת על הפיתוח הייתה על סניף קויבישב של המשרד שבמהשך התפתח למשרד תכנון ובנייה עצמאי "מרכז הטילים והחלל פרוגרס".
השיגור הראשון בוצע ב-28 בנובמבר 1966 מכן שיגור מס' 31 בקוסמודרום בייקונור. בסך הכול בוצעו 8 שיגורים של דגם לא מאויש של חללית "סויוז". בנוסף לכך בוצעו 24 שיגורים של חללית מאוישת. כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור מכן שיגור 31 או מכן שיגור 1.
האורך הכולל של המשגר הוא כ-50.7 מ' ותלוי במשקל במטען שמשוגר לחלל. השלב הראשון כולל 4 יחידות - בלוק D, B, C, ו-E. הם מורכבים סביב היחידה המרכזית שמהווה שלב שני של המשגר - בלוק A. בנוסף קיים שלב שלישי - בלוק F. המשגר יכול להביא למסלול סביב כדור הארץ מטען במשקל עד 7.1 טון. מנועים שנוצלו לטובת המשגר היו מנועים של טיל בליסטי R-7 והשלב השלישי היה זהה למשגר "ווסחוד".
על בסיס הדגם הבסיסי בהמשך פותחו דגמים אחרים של הסדרה.
סויוז U

סויוז U היה משגר רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר שימש את ברית המועצות לשיגור חלליות סויוז וחלליות נוספות. כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור וקוסמודרום פלסצק. המשגר פותח על בסיס משגר "סויוז" והיה הגרסה הנפוצה של סדרת משגרים זו. בסך הכול שוגרו מעל ל-800 משגרים. למשגר הייתה גם גרסה U2 שהשתמשה בדלק סינתטי.
המשגר היה יכול להביא למסלול מטען של 6,900 ק"ג מקוסמודרום בייקונור או 6,700 ק"ג מקוסמודרום פלסצק.
השיגורים בוצעו עד לשנת 2017 כאשר המשגר הוחלף בהדרגה על ידי דגם סויוז FG.
פיתוח

לאחר קבלת ניסיון עם הגרסה הראשונה של משגרים מסדרת "סויוז" הוחלט לפתח דגם חדש עם יכולות שלב ראשון ושלב שני מוגברות. לצורך כך פותחו דגמי מנועים חדשים ששולבו במשגר החדש.
השיגור הראשון בוצע ב-18 במאי 1973 מכן שיגור מס' 43 בקוסמודרום פלסצק. בהמשך בוצעו מקוסמודרום בייקונור מכן שיגור 31 או מכן שיגור 1.
האורך הכולל של המשגר היה עד כ-50.7 מ' והיה תלוי במשקל במטען שמשוגר לחלל. השלב הראשון כולל 4 יחידות - בלוק D, B, C, ו-E. הם מורכבים סביב היחידה המרכזית שמהווה שלב שני של המשגר - בלוק A. בנוסף קיים שלב שלישי - בלוק F. המשגר יכול להביא למסלול סביב כדור הארץ מטען במשקל עד 7.1 טון. מנועים שנוצלו לטובת המשגר היו מנועים של טיל בליסטי R-7 והשלב השלישי היה זהה למשגר "ווסחוד". במקביל לדגם "U" היה בניצול דגם "U2" שניצל דלק סינתטי.
בסך הכול בוצעו מעל ל-800 שיגורים של חלליות מאוישות ולא מאוישות. רק 22 שיגורים נכשלו.
על בסיס הדגם פותח דגם סויוז FG שהחליף אותו בהדרגה.
לבנטיניזציה

לבנטיניזציה הוא מונח המשמש בהקשרים שונים לתיאור השפעות תרבותיות לא-אירופיות בארצות האימפריה העות'מאנית לשעבר. המונח נושא לעיתים קרובות קונוטציות שליליות. בישראל, לצורך הדוגמה, המונח בשימוש בשיח שעוסק בהשפעה האפשרית של יהודים מזרחים, או לא-אירופיים, על התרבות הישראלית. בהקשרים אחרים המונח שימש לעיתים בהקשר אנטי-אסלאמי במיוחד כלפי מה שנתפס במערב כ"זיהום תרבותי" של "ערכים אירופאים" דרך "השפעות לבנטיניות מנוונות".
סריניוואס ארואמודאן (אנ') מתאר לבנטיניזציה כ"דפורמציה אסטרטגית של מנגנוני הייצוג של האוריינטליזם". ארואמודאן כותב כי "לבנטיניזציות מצביעות על כך שניתן לאתר פּוֹעֲלוּת (agency) במספר אופנים וצורות, לפעמים בתוך האוריינטליזם עצמו".
קונסטנטינופול

מכתבים מהלבנט של ליידי מרי וורטלי מונטגו, שפורסמו לראשונה ב-1763, כיתבו אנשים בעלי שם וחשיבות היסטורית כמו ליידי מאר, אבי קונטי (אנ') ואלכסנדר פופ, כאשר בעלה שימש כשגריר בקונסטנטינופול בתחילת המאה ה-18.
חוקרים טענו כי מונטגו מערבבת את המושגים של "יורוצנטריות וסמכותנות" אשר אדוארד סעיד ראה בו כקורא תיגר על התפיסה הבינארית של תרבות מזרחית ותרבות מערבית. ארואמודאן טוען שהלבנטיניזציה של מונטגו, כפי שהוא מכנה זאת, "מדגימה את האמביוולנטיות והפלסטיות של טופולוגיות אוריינטליסטיות".
על בסיס ניתוח המכתבים שעשה ארואמודאן, הוא טוען כי מונטגו כותבת מתוך "עמדה אנתרופולוגית חילונית ביחס לתרבויות" - גישה שלדבריו היא מאפיין של ערכי הפוסט-רנסאנס, שנוטים להתמודד ללא חשש עם "הנורמות השרירותיות בבסיס המשמעות והזהות התרבותית". ארוואמודן אומר שנקודת המבט ממנה חיברה מונטגו את מכתביה "מחליפה את ההטיה המוכרת של אתנוצנטריות פשוטה לטובת תרבותו של הצופה במין רלטיביזם אקלקטי". ארוואמודן מאמין שבבסיס כל זאת עומדת התחושה של המחבר עצמו כאשר הוא מנוכר מתרבותו שלו.
ישראל

כבר באמצע שנות ה-30 החששות מאובדן האופי היהודי פינו את מקומם למערכה נגד מה שכונה "הלבנטיניזציה של תל אביב". במלאת 25 שנה להקמת העיר ב-1934 אמר חיים נחמן ביאליק "סכנה גדולה ניצבת בפני תל אביב שלנו, שהיא תהפוך לעיר לבנטית, כמו ערי חוף אחרות". באותה שנה אמר מאיר דיזנגוף "היא מתפתחת לעיר רועשת, לעיר לבנטינית פראית, כאילו תושביה אינם הנינים של אבותיהם שרגליהם ניצבו על הר סיני וכאילו הציבור התל אביבי אינו לגמרי יהודי ומתורבת". לא כל התושבים היו שותפים לחששות הללו. אחדים, בהזכירם את ברלין וורשה, ערים אירופאיות בהן שגשגה האנטישמיות, הביאו אותן בתור דוגמאות לערים שאין צורך לחקות.
עבור היהודים האשכנזים המונח לבנטיניזציה ייצג מספר מאפיינים תרבותיים שנתפסו מאיימים על רעיון המודרניות המערבית, ובתוך כך, על ערכי היסוד של החברה הישראלית - ערכים שכללו שימוש בשפת היידיש, לבישת בגדים מסורתיים וזרמים מסוימים של מחשבה דתית. עזיזה כאזום תארה זאת כך:
מפלגת שינוי, שהוקמה על ידי יוסף לפיד, שהוגדר כ"אירוצנטרי, שוביניסטי ואנטי-מזרחי", ראתה בלבנטיניזציה איום על קיומה של מדינת ישראל, יחד עם החרדים, הפלסטינים והשפעות תרבותיות דומות של הרוסיפיקציה ואוריינטליזציה. לפיד טען:
"לבנטיניות" היא שכבה דקה של הילה של אירופאיות הנפרסת על דקדנס מזרחי. ותחת השלווה הלבנטינית, הלבה של הלאומיות הערבית והפונדמנטליזם האסלאמי רותחת. אין לנו מה לחפש בתרבות הזו ואין לנו סיבה להשתוקק לזה. ישראל מתקיימת בזכות היותה מדינה מערבית, מדינת היי-טק, מדינה שהתאימה את עצמה לערכי התרבות האירופית ולתפיסות הדמוקרטיה האנגלו-סכסית שהם הניגוד המוחלט לזיהום הלבנטיני.
ברוך קימרלינג כתב:
להגירה ההמונית של יהודים לא-אירופיים היה פוטנציאל לשנות מהיסוד את השיטה באמצעות 'לבנטיניזציה', ומנקודת מבטם של ותיקי אירופה, להוריד אותה ל'איכות נמוכה' של המדינות והחברות הערביות שמסביב. במונחים סטריאוטיפיים, מהגרים אלו נתפסו כבעלי אותנטיות יהודית תנ"כית פרה-מודרנית מסוימת, אם כי באותו זמן נתפסו כאגרסיביים, אלכוהוליסטים, ערמומיים, בלתי מוסריים, עצלנים, רועשים וחסרי היגייניות.
הסופרת המצרית-ישראלית, ז'קלין כהנוב, תיארה את עצמה כ"לבנטינית טיפוסית בכך שאני מעריכה באותה מידה את מה שירשתי ממוצאי המזרחי ואת מה שכיום שלי בתרבות המערבית". כהנוב אומרת כי היא מוצאת בהפריה הצולבת התרבותית "העשרה ולא התרוששות", למרות התווית השלילית של "לבנטיזציה" שהודבקה לתופעה בישראל.
"כשאני לעצמי הריני לבנטינית טיפוסית, במובן זה שאני מעריכה במידה שווה מה שקבלתי ממוצאי המזרחי ומה שהוא עתה נחלתי בתרבות המערבית. הפראה הדדית זו שבישראל קוראים לה 'לבנטיניזציה', אני רואה בה העשרה ולא דילדול, ומתוך נקודת-מבט זו אולי מותר לי לנסות ולהגדיר את המחלה המורכבת, המשולבת של שתי העדות הגדולות במדינת ישראל".
הערות שוליים

↑  "Film screening and discussion to celebrate writer Kahanoff". Jewish Studies Program at Cornell University.
1 2  Aravamudan, Srinivas (1995). "Lady Mary Wortley Montagu in the Hammam: Masquerade, Womanliness, and Levantinization". ELH. 62 (1): 69–104. doi:10.1353/elh.1995.0002. JSTOR 30030261.
↑  Aravamudan, Srinivas (1999). Tropicopolitans: Colonialism and Agency, 1688-1804. Duke University Press. p. 160. ISBN 9780822323150.
↑  Humans and Other Animals in Eighteenth-Century British Culture. Taylor & Francis. 2020.
↑  Azaryahu, Maoz (11 בדצמבר 2006). Tel Aviv: Mythography of a City. Syracuse University Press. ISBN 9780815631293. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Khazzoom, Aziza (7 במרץ 2008). Shifting Ethnic Boundaries and Inequality in Israel: Or, How the Polish Peddler Became a German Intellectual. Stanford University Press. ISBN 9780804779579. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Nocke, Alexandra (2009). The Place of the Mediterranean in Modern Israeli Identity. Brill. ISBN 978-9004173248.
↑  ז'קלין כהנוב, ממזרח שמש, תל אביב: יריב בשיתוף עם הדר, 1978
ג'ון מלצ'ר

ג'ון דייוויד מלצ'ר (באנגלית: John David Melcher‏; 6 בספטמבר 1924 – 12 באפריל 2018) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית שייצג את מונטנה במשך ארבע קדנציות כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1969 עד 1977 וכחבר הסנאט של ארצות הברית במשך שתי קדנציות מ-1977 עד 1989.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מלצ'ר נולד ב-6 בספטמבר 1924 בסו סיטי, איווה; סבו וסבתו מצד אביו היו מגרמניה.  הוא למד באוניברסיטת מינסוטה לפני שהצטרף לצבא. הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, והשתתף במערכה בנורמנדי עם דיוויזיית הרגלים ה-76 באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נפצע בפעולה בגרמניה וזכה בעיטור לב הארגמן, תג חיל רגלים קרבי וכוכב הארד.
מלכר נישא לרות קליין ב-1945. נולדו להם שישה ילדים.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של איווה ב-1950. מאוחר יותר הוא עבר לפורסיית', מונטנה, והקים מרפאה וטרינרית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

מלצ'ר כיהן במועצת העיר פורסיית'. לאחר מכן כיהן כראש עיריית פורסיית' ב-1955, במשך שלוש קדנציות. בשנת 1960, הוא נבחר לבית הנבחרים של מונטנה מטעם מחוז רוזבוד.
בשנת 1962, הוא נבחר לסנאט של מונטנה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בית הנבחרים של ארצות הברית

הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות ב-24 ביוני 1969, כדי למלא מושב שהתפנה כאשר הנציג המכהן, הרפובליקני ג'יימס פ. באטין, התפטר כדי לקבל מינוי בממשל הפדרלי. מלצ'ר נבחר מחדש לשלושת הקונגרסים הבאים וכיהן מ-24 ביוני 1969 עד 3 בינואר 1977.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי

בשנת 1976, הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית והחליף את הסנאטור הדמוקרטי מייק מנספילד.
מלצ'ר נבחר מחדש ב-1982 נגד הרפובליקני לארי ר. ויליאמס. מלצ'ר נחשב על ידי ועדת הפעולה הפוליטית השמרנית הלאומית (NCPAC) כמושב מתנדנד, ובעקבות כך הועלו פרסומות תקיפות המתארות אותו כ"ליברלי מדי למונטנה". תגובתו של מלצ'ר הפכה לקלאסיקה של קמפיין מסע הבחירות, הכוללת צילום של "תושב ממדינה אחרת" שנושא תיק מלא בכסף, ולאחריה שיחה בין כמה פרות שמתנצלות על התערבותן במירוץ.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > אחרי הקונגרס

הקמפיין שלו לבחירה מחדש ב-1988 לא צלח; הוא הובס על ידי הרפובליקני קונרד ברנס. מלצ'ר ייחס את התבוסה לחוסר זמן שהושקע בקמפיין. הנשיא רונלד רייגן הטיל וטו על הצעת חוק ניהול שהוא היה שותף לה רק ימים לפני הבחירות ב-1988.
מלצ'ר היה בין המועמדים בפריימריז הדמוקרטי בבחירות לסנאט על אותו מושב ב-1994 במרוץ חוזר עם ברנס, אך הפסיד לג'ק מוד בפריימריז, שבתורו גם הובס על ידי ברנס ב-62% - 38%.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > עמדות פוליטיות ותרומות חקיקה

למלצ'ר היו דעות ליברליות בדרך כלל בנושאי איכות הסביבה, אבל היה בעד חיים ותמך בתפילה בבתי ספר ציבוריים. הוא היה שותף לחוק השליטה והטיוב של כריית שטח משנת 1977, שהסדיר את כריית רצועות הפחם.
מלכר היה אחראי ב-1984 לתיקון לחוק רווחת בעלי חיים שדרש להגן על רווחה פסיכולוגית בחקר הפרימטים.  חקיקה זו זכתה לשבחים על ידי ג'יין גודול,  ובשנת 1987 הוא היה מי שהגיש לה את מדליית שוויצר של המכון לצער בעלי חיים.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר שכיהן בסנאט, מלצ'ר עבד כלוביסט עבור ארגונים רבים, כולל האיגוד האמריקאי לרפואה וטרינרית.
מלצ'ר נפטר ב-12 באפריל 2018 במיזולה, מונטנה, בגיל 93.