stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסון אולם ויקטוריה

| --- | --- |

איור של האסון, מתוך Le Journal illustré
 תאריך:  16 ביוני 1883 
 שעה:  15:00
 מיקום:  סנדרלנד 
 קואורדינטות:  54°54′13″N 1°22′42″W﻿ / ﻿54.903611111111°N 1.3783333333333°W﻿ / 54.903611111111; -1.3783333333333
 הרוגים:  183 
 he
 
אסון אולם ויקטוריה התרחש ב-16 ביוני 1883 באולם ויקטוריה בסנדרלנד, אנגליה, כאשר 183 ילדים (בגילאי 3 עד 14 שנים) נהרו לחלוקת צעצועים בחינם ונמחצו למוות בעקבות חנק.
ב-16 ביוני 1883, הוצג מופע לילדים על ידי הבדרנים הנודדים מר וגברת פיי. מופע הקסמים הנודד, המורכב ממגוון תכסיסים ואשליות, עבר ללא תקלות.
בסיום ההופעה פורסמה הודעה שילדים עם מספרי כרטיסים מסוימים יקבלו פרס ביציאה. במקביל החלו הבדרנים שעל הבמה לחלק מתנות לילדים שישבו באולם. מודאגים מהחמצת הפינוקים, רבים מ-1,100 הילדים שהיו בגלריה זינקו לעבר גרם המדרגות המוביל למטה.
בחלק התחתון של גרם המדרגות הייתה דלת שנפתחה כלפי פנים והשאירה מרווח מספיק גדול כדי שילד אחד יעבור בכל פעם. מאמינים שהדבר נועד כדי להבטיח בדיקה מסודרת של כרטיסים. עם מעט מבוגרים מלווים כדי לשמור על הסדר, הילדים זינקו במורד המדרגות לעבר הדלת. אלו שהיו בחזית נלכדו ונמחצו למוות ממשקל ההמון שמאחוריהם.
כשהמבוגרים באודיטוריום הבינו מה קורה הם מיהרו אל הדלת, אך הם לא הצליחו לפתוח אותה במלואה כי הצירים שלה היו בצד של הילדים. השומר פרדריק גרהם רץ במעלה גרם מדרגות נוסף והסיט כ-600 ילדים למקום מבטחים דרך יציאה אחרת. בינתיים, מבוגרים אחרים משכו את הילדים בזה אחר זה דרך הפתח הצר, לפני שגבר אחד הצליח להוציא את הדלת מהצירים שלה.
השלכות

183 ילדים בגילאי 3 עד 14 נמחצו וחנקו למוות. המלכה ויקטוריה שלחה הודעת תנחומים למשפחות האבלות ותרמה לקרן האסונות.
תרומות שנשלחו מכל רחבי בריטניה הסתכמו ב-5,000 ליש"ט (שווה ערך ל-535,758 ליש"ט בשנת 2021) ושימשו להלוויות הילדים ולאנדרטה בפארק מוברי. האנדרטה מציגה אם אבלה מחזיקה ילד מת.
דיווחים בעיתונים באותו זמן עוררו זעם לאומי והחקירה שהתקיימה הובילה לחקיקה לפיה במקומות בילוי ציבוריים יותקנו במספר מינימלי של יציאות חירום הנפתחות כלפי חוץ, מה שהוביל להמצאת דלתות חירום ב"דחיפה", מנגנון המשמש בדלתות חירום עד היום. איש לא הועמד לדין בגין האסון והאדם האחראי להברגת הדלת מעולם לא זוהה. אולם ויקטוריה נשאר בשימוש עד 1941 כאשר הוא נהרס על ידי פצצת מצנח במלחמת העולם השנייה.
תיאור בתקשורת

האסון נתן השראה לשיר של המשורר הסקוטי ויליאם מקגונגל בשם "אסון סנדרלנד".
ראו גם

אסון הילסבורו
הערות שוליים

↑  "Sunderland's Victoria Hall Stampede". North Country Web. אורכב מ-המקור ב-8 בינואר 2007. נבדק ב-27 בינואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sarah Stoner (2008). "Children's deaths that shocked the world". Sunderland Echo. אורכב מ-המקור ב-21 ביוני 2008. נבדק ב-13 ביוני 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Victims of the Victoria Hall Calamity". Genuki. אורכב מ-המקור ב-17 בנובמבר 2015. נבדק ב-27 בינואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Victoria Hall Disaster Toy Rocking Horse". BBC. נבדק ב-15 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Toy Tragedy Children Honoured". BBC News. 12 במאי 2002. נבדק ב-27 בינואר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Eveleth, Rose (19 באוגוסט 2013). "183 Children Died in a Stampede for Toys in 1883". Smithsonian. נבדק ב-4 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Talbot, Bryan (2007). Alice in Sunderland: An Entertainment. London: Jonathon Cape. pp. 58–60. ISBN 978-0-224-08076-7.
↑  McGonagall, William. "The Sunderland Calamity". allpoetry.com. נבדק ב-30 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
האנדרטה לזכר אסון אולם ויקטוריה בפארק מובריי
אוניית מערכה

| --- | --- |

אה"מ (אוניית הוד מלכותו) "רויאל אוק", אוניית מערכה, 1937
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סוג כלי שיט 
 
אֳנִיַּת מַעֲרָכָה (או אוניית קרב, מאנגלית: Battleship) היא סוג של אוניית מלחמה. אוניות מערכה היו אוניות הראשה בציי המלחמה של מעצמות העולם בתקופה שבין אמצע המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20. הן היו האוניות בעלות החימוש הכבד ביותר והמיגון הכבד ביותר, ובדרך כלל גם הגדולות ביותר במידותיהן, בצוותן, ובהדחק שלהן.
המונח אוניית מערכה באנגלית, Battleship, נוצר כקיצור המושג "Line of Battle Ship", כלומר אונייה היכולה לתפוס מקום בשדרת הקרב. מושג זה שייך ללוחמה הימית בעיקר מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, ואוניות אלה נקראו אז "אוניות קו" (Ship of the Line). עם תחילתה של המהפכה התעשייתית החלו אוניות הקו להשתנות ולהתיישן, וחידושים טכנולוגיים רבים החלו לשנות את פני אוניות המלחמה. המונח "אוניית מערכה" נקבע בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ובמובנו הצר מתייחס לסוג האוניות המסוים שהחל להופיע אז: אוניית הקרב בעלת החימוש הכבד ביותר, הגדולה מסיירת. יש המייחסים מושג זה רק לאוניות המערכה מטיפוס "אוניות תותחים גדולים" (all Big Gun), שהראשונה בהן הייתה "דרדנוט", בשנת 1906; מנגד, יש המכנים "אוניות מערכה" גם את אוניות הקרב המשוריינות בתקופת המעבר ממפרש לקיטור, במחצית השנייה של המאה ה-19, שבישרו את הופעתה של אוניית המערכה המודרנית. ככלל, ניתן לראות כמה שלבים בהתפתחות אוניית המערכה: עם התפתחות המיגון נוספו לאוניות הקו לוחות פלדה, שבישרו באמצע המאה ה-19 את ראשית הופעתן של אוניות המערכה, ונקראו אוניות מחופות שריון (Ironclads). ספינות אלה נועדו, כקודמותיהן, להיות הספינות העיקריות בצי המלחמה. ספינות אלו הלכו והתפתחו, ולקראת סוף המאה ה-19 כבר ניתן היה לראות טיפוס מקובל למדי, שנקרא מאוחר יותר פרה-דרדנוט (Pre-dreadnought). ב-1906, עם הופעתה של אה"מ דרדנוט, התקבעה דמותה של אוניית המערכה המודרנית.
אוניות המערכה היו מרכיב בעל משקל רב באסטרטגיה הצבאית ואף בדיפלומטיה של אותן שנים. עלות בנייתן הייתה גדולה מאוד, והן היו מקור לגאווה לאומית רבה בכל מעצמה שבה נבנו. התחרות בין המעצמות על בניית מספר גדול יותר של אוניות כאלו, והשגת עליונות טכנולוגית בבנייתן, הובילה למרוץ חימוש חריף ביניהן, בעיקר בין גרמניה ובריטניה, דבר שהיה אחד הגורמים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הוגבלה בנייתן של אוניות אלה בכמה הסכמים בינלאומיים, אך פיתוחן הטכנולוגי נמשך, ובמלחמת העולם השנייה הופעלו אוניות מערכה ישנות וחדשות גם יחד.
פרדוקסלית, במבט לאחור יש המטילים ספק בחשיבותן ובמשקלן הצבאי של אוניות המערכה. למרות עוצמתן הרבה, מספר הקרבות שבהם התמודדו אוניות מערכה זו בזו היה קטן מאוד; רק בקרב צושימה הייתה התוצאה חד משמעית, ואילו בקרב יוטלנד, שבו התמודדו עשרות אוניות מערכה גרמניות ובריטיות זו בזו, לא הייתה תוצאה חד-משמעית. הטכנולוגיה הימית התפתחה במהירות, ואוניות המערכה מצאו עצמן חשופות לאיומים קטלניים מצדם של כלי מלחמה זולים וקטנים בהרבה, בהם הטורפדו, שניתן היה לשגרם מאוניות קטנות וזולות, המוקשים הימיים, הצוללות, המטוסים, ומאוחר יותר - הטילים המונחים. במלחמת העולם השנייה עברה הבכורה מספינות המערכה לנושאות המטוסים, וטיפוסים אחרים של ספינות מלחמה, כמו משחתות וספינות טילים, החלו לתפוס את מקומן. אוניות המערכה האחרונות היו בשימוש הצי האמריקאי במלחמת המפרץ, והן הוצאו משירות פעיל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
תורת לחימה ואסטרטגיה > תורת לחימה

אוניות מערכה היו התגלמות תורתו של אלפרד תייר מהן וממשיכיו. מהן גרס שכוח ימי חיוני להצלחתה ולשגשוגה של אומה, וכי השליטה בים היא חיונית להפעלת כוח, גם בים אך גם ביבשה וביעדים רחוקים. תפקידה של אוניית המערכה היה להביס את האויב בים, בעוד אוניות קטנות יותר, כמו סיירות, נועדו להטלת הסגר ימי על נמלי האויב. אוניית המערכה בעצם קיומה היוותה איום פוטנציאלי על האויב; תורתו של מהן גרסה צורך ביצירת צי גדול ככל האפשר של אוניות מערכה, שיכריעו את השליטה בים.
השפעתו של מהן על מקבלי ההחלטות בזירה הפוליטית והצבאית הייתה רבה מאוד לכל אורך עידן אוניית המערכה, החל מסוף המאה ה-19. תורתו נחשבה מאוד בארצות הברית, וגם ציים אחרים אימצו את תפיסתו, בעיקר בבריטניה, בגרמניה, וביפן. תפיסתו של מהן השפיעה לא רק על ייצורן של אוניות המערכה, אלא גם על היווצרותו של מרוץ חימוש וגם על הסכמי צמצום החימוש שלאחר המלחמה. חשיבותו של צי אוניות מערכה של כל אומה הוא בעצם קיומו, עוד לפני השימוש בו; המונח שנטבע היה "צי קיים", (Fleet in Being), צי שבעצם קיומו מכריח את היריב לרתק כוחות גדולים לפוטנציאל ההתמודדות עמו. על פי הגיון זה, גם שייטת אוניות מערכה נחותה בעוצמתה תוכל להוות איום אסטרטגי משמעותי. בפועל, עצם נוכחותה של אוניית מערכה הייתה יכולה ליצור השפעה רבה, צבאית ודיפלומטית.
תורת לחימה ואסטרטגיה > ערך וחשיבות

אוניות מערכה היו מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו אי פעם; אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו היו באורך של למעלה מ-250 מטרים, ובעלות הדחק של כ-72,000 טון. צוות כל אחת מהאוניות מנה למעלה מ-2,750 איש. תותחיהן היו בקוטר 18.1 אינץ', כ-460 מ"מ, מן התותחים הגדולים ביותר שנבנו אי פעם, בים וביבשה. טווח התותחים הללו היה עשרות קילומטרים. עלות בנייתה של אוניית מערכה הייתה עצומה, מעל ומעבר לכל כלי נשק אחר בארסנל של כל אומה שבנתה אוניות אלו: עלות בנייתן של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, אוניות המערכה המשוכללות והמתקדמות ביותר בצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה, הייתה בממוצע כ-2.7 מיליון ליש"ט, השווים במחירי 2010 לכ-1.6 מיליארד ליש"ט, כ-2.26 מיליארד דולר.
ואולם מתחילת דרכה הייתה אוניית המערכה פגיעה לכלי נשק קטנים וזולים בהרבה. ספינות טורפדו קטנות וזריזות, זולות לאין ערוך ומהירות בהרבה היו יכולות להטביע אוניית מערכה בקלות; עם הופעתן של הצוללות נוסף לאוניית המערכה יריב מסוכן בהרבה. גם מוקשים ימיים התגלו כאיום חמור לאוניות המערכה. בשל איומים אלו, פיתחו הבריטים החל בשנות ה-90 של המאה ה-19 אוניות קטנות וזריזות, שנועדו להטביע את ספינות הטורפדו ולהגן על אוניות המערכה מפניהן. אוניות אלו נקראו משחתות, וכל הציים הגדולים הצטיידו בהן. עם הופעת איום הצוללות הפכה הלחימה בהן לעוד אחד מתפקידיה של המשחתת.
מעבר למשחתות, היו אוניות המערכה זקוקות ליחידות שיבצעו עבורן תצפית וסיור מעבר לקו האופק שלהן, כדי שאוניית המערכה תוכל לכפות מאבק על אויב נחות או לחמוק מאויב חזק יותר; למטרה זו שימשו סיירות מערכה, סיירות, משחתות, ספינות אוויר, מטוסים, וצוללות. אוניית המערכה פעלה כמוקד שסביבו נבנתה שייטת שלמה, ובה סיירות ומשחתות, נושאות מטוסים וצוללות. פיקוד על שייטת כזו היה נתון בידי אדמירל, ובכלל נחשב הפיקוד על אוניית מערכה כפיקוד בכיר וחשוב.
אוניות המערכה הראשונות > סוף העידן של אוניות הקו

אוניות המערכה הראשונות היו, למעשה, אוניות קו. אוניית קו (Ship of the Line) הייתה אונייה גדולה, בנויה מעץ, ולא משוריינת. אונייה כזו נשאה עליה סוללה של עד 120 תותחים חלקי קדח, נטעני לוע, שירו כדורים לא נפיצים. אוניית הקו הייתה שיאו של תהליך התפתחות בניית אוניות מלחמה, שראשיתו עוד במאה ה-14; במאה ה-17 פותחו הטקטיקות שעיצבו סופית את המבנה של אוניית הקו. החל משנת 1794 הוחל בשימוש במינוח החלופי "אוניית מערכה" (battleship), בתחילה באופן לא רשמי.
החל משנות ה-40 של המאה ה-19 החלו כמה חידושים טכנולוגיים, שהביאה עמה המהפכה התעשייתית, לחולל שינוי של ממש בתפיסת העולם של אוניות המערכה. השינוי המהותי הראשון היה הכנסת מנועי קיטור, כמערכות הנעה משניות. כוח הקיטור הוכנס בהדרגה לצי לקראת המחצית הראשונה של המאה ה-19, תחילה לאוניות קטנות, ולאחר מכן לפריגטות. הצי הצרפתי השיק ב-1850 את אוניית המערכה לה נפוליאון (Le Napoléon), אוניית המערכה הראשונה שהייתה מונעת בקיטור.
לה נפוליאון נשאה חימוש דומה לזה של אוניות הקו המסורתיות, אך מנועי הקיטור שלה העניקו לה את היכולת להפליג במהירות מרבית של 12 קשר (כ-22 קמ"ש), ללא תלות בכיוון ובעוצמת הרוח; מעבר למהירות הרבה, במושגי אותם ימים, הייתה אי-התלות ברוח יתרון מכריע בקרב ימי.
אוניות המערכה הראשונות > אוניות מערכה מונעות בקיטור

מנועי קיטור ראשונים הותקנו על ספינות כבר בסוף המאה ה-18. מנועים אלו הניעו את הספינה שבה הותקנו בעזרת גלגלי משוטות (או גלגלי כפות). שיטה זו לא התאימה להנעת אוניית מלחמה בשל המקום הרב שתפסו גלגלי המשוטות בצדי הספינה, מקום שנועד לתותחים. סיבה שנייה לאי ההתאמה נבעה מכך שגלגלי המשוטות היו פגיעים מאוד לאש האויב, פגיעה שהייתה עלולה לשתק את הספינה; לשתי סיבות אלו נוספה סיבה שלישית: בים גלי היו גלגלי המשוטות יוצאים מתוך המים לסירוגין, בשל תנועת הגלים. במצב זה, היה מוסר העומס מהמנוע ומהירותו עלתה, עד כדי חשש שסיבוביו יצאו מכלל שליטה. בשל כך, עברה העדיפות להנעה בעזרת מדחפים; המדחף נמצא מתחת למים, ולכן אינו תופס מקום על הסיפון ואינו פגיע לאש האויב. בשל מיקומו לא נוצרת הבעיה של שינוי העומס על המנוע (למעט בעת גלים יוצאי דופן, בעת סערות קשות מאוד). מדחפים הוכנסו לשימוש נסיוני באוניות מערכה ב-1840, ומשהוכחה יעילותם נמצאה הדרך להשתמש במנועי קיטור כדרך יעילה להנעת אוניות אלו.
כאמור, הייתה האונייה "Le Napoleon" של הצי הצרפתי אוניית המערכה המונעת במדחף הראשונה בעולם. היא הושקה בשנת 1850. הצי הבריטי הגיב בהשקת האונייה "אגממנון", שהוזמנה בשנת 1849 לאחר שהגיעו לבריטניה השמועות על הפיתוחים הצרפתיים. האונייה הבריטית הושקה בשנת 1852.
ב-1846 הוסבו כמה ספינות מלחמה של הצי הבריטי להנעה בקיטור. אלו היו למעשה אוניות מערכה ישנות, שבהן נותרה מערכת של מפרשים וחִיבֵּל
במקביל למנועי הקיטור. ספינות אלו נועדו בעיקר להגנת חופים ונמלים; הצי הבריטי לא התלהב מהרעיון של פיתוח אוניות מערכה מן השורה, מונעות בקיטור. זאת, בשל המחויבות להעמיד צי ארוך טווח – בעל יכולת פעולה ברחבי העולם – מחויבות שלא ניתן היה לממש, לדעת הצי, ללא אוניות מונעות במפרש. בסך הכול נבנו בצרפת 10 אוניות מערכה מעץ מונעות בקיטור והוסבו 28 ישנות; בריטניה בנתה 18 אוניות מערכה והסבה 41. רק בריטניה וצרפת בנו צי אוניות מערכה עשויות עץ ומונעות בקיטור, אך כמה ציים אחרים הסבו או בנו לפחות אונייה אחת, בדרך כלל בסיוע בריטי. בין אלה היו הציים של רוסיה, האימפריה העות'מאנית, שוודיה, ממלכת שתי הסיציליות, דנמרק והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אוניות המערכה הראשונות > תותחים ימיים בעלי קליעים נפיצים

מעבר לשינויים באמצעי ההנעה של האוניות, החלו להופיע שינויים בחימושן. אוניות מלחמה עשו עד אז שימוש בקליעים מוצקים, לא מתפוצצים. בפגזים, כלומר קליעים נפיצים, לא נעשה שימוש בציי המאה ה-17. בצבאות היבשה, לעומת זאת, היו הפגזים בשימוש החל מאמצע המאה ה-16. באותם ימים היה צורך להדליק פתיל שיפוצץ את חומר הנפץ שבפגז. לא הייתה דרך יעילה לעשות זאת, אלא באופן ידני. מכיוון שכך, הדרך היחידה לירות פגזים כאלו הייתה בתותח הוביצר או במרגמות, שלהם קנה קצר די הצורך לאפשר לתותחן להדליק את הפתיל או לזרוק את הפגז בידיים חשופות. הוביצר ומרגמה יורים את הפגזים בירי תלול מסלול, ובמהירות לוע נמוכה יחסית, אפיונים שהפכו נשק זה לבלתי יעיל עבור כלי שיט. תותחנות ימית הייתה זקוקה לתותחים שיירו ירי שטוח-מסלול, כדי לקבל סיכויי פגיעה משמעותיים. מכיוון שכך, היה הקרב הימי מבוסס במשך מאות שנים על ירי שטוח מסלול מתותחים שירו קליע מוצק, לא מתפוצץ, שגרם נזק מועט יחסית לספינות העץ של אותן שנים.
רק בשנת 1823 המציא הגנרל הצרפתי אנרי ז'וזף פיאן (Paixhans) מנגנון השהיה, שאפשר ירי של פגזים מתוך תותחים בעלי מהירות לוע גבוהה בירי שטוח מסלול. בשנת 1841 יוצר התותח הימי הראשון שירה פגזים, ובשנים שלאחר מכן החלו תותחים אלו להיכנס לשירות בציי צרפת, בריטניה, ארצות הברית והאימפריה הרוסית. הפגזים יצרו מציאות חדשה בקרב הימי: השפעתם על ספינות העץ הייתה הרסנית. בדרך זו הצליח הצי הרוסי להשמיד כליל את הצי העות'מאני בקרב סינופ במהלך מלחמת קרים בשנת 1853.
למרות השפעתם ההרסנית, התמודדו אוניות עשויות מעץ גם עם פגזים כאלה. בקרב ליסה, שהתחולל ב-1866, חצתה אוניית הקו האוסטרית קייזר את שדה הקרב כולו, נגחה אונייה מחופת שריון איטלקית, וספגה 80 פגיעות מאוניות אחרות; אף על פי שספגה נזק כבד, כבר למחרת הייתה מוכנה לפעולה.
אוניות מחופות שריון

הופעתם של פגזים מתפוצצים חייבה את מיגונן של אוניות העץ בלוחות מתכת, והצירוף של אוניית עץ שדפנותיה מצופות בשריון מתכת, מונעת בקיטור ובעלת תותחים שירו קליעים מתפוצצים יצר סוג חדש של אונייה, שיש המכנים אותה "אוניית מערכה משוריינת" או "אונייה מחופת שריון, Ironclad (משמעו של הביטוי באנגלית הוא "עטויית שריון"). האונייה הראשונה שבה התממשו כל המרכיבים הללו הייתה "La Gloire" הצרפתית, שהושקה בשנת 1859. "La Gloire" נבנתה כאוניית קו בעלת סיפון אחד בשל שיקולי משקל; היא נבנתה מעץ והסתמכה על מפרשים לרוב הפלגותיה, אך היה לה מדחף, וגוף העץ צופה בשריון מתכת כבד. הייתה זו אוניית המלחמה המשוריינת הראשונה, שהייתה בעלת יכולת אמיתית להפליג באוקיינוס והיוותה איום אמיתי על הצי הבריטי: אונייה זו הפכה בבת אחת את כל הצי הבריטי למיושן. יכולת התמרון של "La Gloire" הייתה רבה מזו של כל אונייה בריטית, בזכות ההנעה בקיטור, והשריון שלה הפך את החימוש הבריטי לחסר תועלת.
השקתה של "La Gloire" הניעה מרוץ חימוש קדחתני. בשנת 1860 השיקה בריטניה את הספינה "Warrior", שהייתה בנויה כולה מברזל (ולא מצופה בברזל) והייתה בעלת עליונות על כל אונייה אחרת; ואולם, הפיתוחים הטכנולוגיים בתכנון אוניות הפכו גם את "Warrior" וגם את "La Gloire" בתוך עשר שנים למיושנות. ההבנה שעליונותו של הצי הבריטי, שכל אוניותיו היו עשויות מעץ, נמחקה למעשה בתוך עשר שנים, הביאה לייזום תוכניות ראשיות לבניית אוניות מערכה בבריטניה, בצרפת, באיטליה, באוסטרו-הונגריה, ברוסיה ובאימפריה הגרמנית. בריטניה התכוונה לשמור על עליונותה הימית. הנחת היסוד של הממלכה המאוחדת הייתה שעל הצי הבריטי להיות גדול יותר משני הציים הבאים אחריו בגודלם גם יחד. בשל כך, השקיעה ממשלת בריטניה סכומים גדלים והולכים בבניית אוניות מערכה מעודכנות.
אוניות מחופות שריון > קרבות ראשונים

כאמור לעיל, שימוש ראשון באוניות מחופות שריון נעשה עוד במלחמת קרים. ב-8 - 9 במרץ 1862, במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית, התחולל קרב ימי מפורסם וראשון מסוגו בעולם בחדשנותו הטכנולוגית בין שתי ספינות קרב משוריינות: ספינת הקרב "מוניטור" של ארצות הברית (מדינות הצפון), וספינת הקרב "וירג'יניה" של מדינות הקונפדרציה (מדינות הדרום). ה"וירג'יניה" היוותה איום חמור על אוניות העץ של הצפון, מכיוון שהייתה משוריינת כולה, ופגזי התותחים של ספינות העץ לא חדרו את שריונה. המענה הצפוני היה, כאמור, ה"מוניטור". הקרב ההיסטורי בין שתי הספינות הסתיים במעין תיקו, שמשמעו היה כישלון הקונפדרציה בפריצת המצור הימי שהטיל הצפון. קרב ליסה, שנערך ב-20 ביולי 1866 בין הצי המלכותי האיטלקי והצי האוסטרי, היה הקרב הראשון בין שייטות שלמות של אוניות מחופות שריון. הקרב הסתיים בניצחון אוסטרי.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נבנו פריגטות משוריינות, שאף שהיו בעלות סיפון תותחים אחד, נתפסו כאוניות מערכה ולא כפריגטות. כלי השיט הראשון בעל מעטפת מפלדה היה האונייה הצרפתית "Redoutable", שהושקה ב-1876.
כלקח מקרבות אלה בנו הבריטים בסביבות שנת 1870 את אוניות הקרב הראשונות שנראו כמו אוניות המערכה המודרניות: היו אלה אוניות מסדרת "Devastation", שתותחיהן הותקנו בצריח מסתובב. צריח מסתובב היה אחד המרכיבים החשובים בקרב בין ה"מוניטור" וה"מרימק". ואולם, המתכננים עדיין היו שקועים בהתלבטויות רבות; רק בסביבות 1880 התייצב מבנה הספינות עד כדי כך שניתן היה לבנות סדרות גדולות יותר של אוניות סביב תכנון אחד. התפוסה של אוניות המערכה הלכה וגדלה, ככל שנוספו לאוניות מנועים חזקים יותר, שריון כבד יותר וחימוש משני רב יותר (החימוש המשני כלל תותחים בעלי קוטר קטן יותר, שנועדו להוות הגנה על האוניות מפני ספינות קטנות כמו משחתות וסיירות).
אוניות מחופות שריון > ניסיונות בתכנון

בין השנים 1870–1890 היה תכנון אוניות המערכה ברחבי העולם בשלב ניסיוני: ציים שונים ניסו צורות שונות של סידור התותחים, קביעת מספרם וגודלם. בניגוד לבריטים, נהגו הצרפתים לבנות לעיתים קרובות דגם אחד בלבד של כל תכנון חדש, דבר שהוביל לכינוי הצי הצרפתי כ"צי של דוגמיות". הופיעו אוניות מערכה ניסיוניות מוזרות: הגרמנים בנו סדרה של אוניות מערכה בעלות תריסרי תותחים בעלי קוטר קטן, שנועדו להדוף ספינות קטנות יותר; הבריטים בנו כלי שיט שעשה שימוש במנוע טורבינה (למרבה האירוניה, מנוע זה הפך, שנים לאחר מכן, למערכת ההנעה העיקרית לרוב האוניות); והצרפתים בנו סוג שלם של אוניות מערכה שנקראו "עזות פנים" (fierce face) – אוניות שנבנו ללא התחשבות במראה החיצוני שלהן או בהופעתן, תוך העדפת מראה "תוקפני".
בתקופה זו היו ציי אוניות מערכה לבריטניה, לצרפת ולרוסיה, שאליהן הצטרפו גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה. טורקיה וספרד בנו מספרים מצומצמים של פריגטות וסיירות משוריינות. שוודיה, דנמרק, נורווגיה, הולנד וארצות הברית בנו אוניות מערכה קטנות יותר, "אוניות מערכה חופיות". אוניות אלה נועדו להוות אופציה זולה יותר למדינות שלא היו יכולות לעמוד בהוצאה הגדולה של אוניית מערכה גדולה, וכן נועדו לתת מענה למדינות שנזקקו לאוניית קרב בעלות יכולת להפליג במים רדודים. בדומה, היו מדינות שניסו לבנות אוניות מערכה זולות יותר (וחלשות יותר), שנקראו אוניות מערכה מדרג שני. אוניות אלו לא היו יכולות לספק את צרכיהן של מדינות בעלות שאיפות גלובליות.
אוניות מחופות שריון > צריחים וקנים מחורקים

מתכנני אוניות המלחמה התלבטו רבות לגבי הדרך הנכונה לסדר את תותחי האונייה. אוניות הקו, ובעקבותיהן האוניות מחופות השריון הראשונות, נשאו את תותחיהן כשהם מסודרים לאורך האונייה, ופונים לצידיה. ואולם, ככל שגדל משקלם של התותחים, היו האוניות יכולות לשאת מספר קטן והולך של תותחים. הקושי של סידור התותחים לצידי האונייה הוא בכך, שכדי לכוון אותם למטרה יש לכוון את כל האונייה אל המטרה; כאשר יש תותחים רבים, ניתן לתמרן את האונייה ולהביא מספר מספיק של תותחים לכיוון המטרה; ואולם, כאשר מספר התותחים ירד היה קשה יותר לכוון אותם אל המטרה. מעבר לכך, באותן שנים התפתחה תאוריה שגרסה שהניצחון הימי יושג בעזרת ניגוח אוניות האויב, כפי שעשו היוונים וכוחות ימיים אחרים בים התיכון בעת העתיקה. בשל כך, היה צורך נוסף בתותחים בעלי יכולת כוונון מהירה.
הפתרון לבעיה היה באחת משתי אפשרויות: או על ידי התקנת רוב התותחים במעין תא משוריין במרכזה (casemate), כך שקל היה יותר לתמרן את האונייה כדי שהתותחים יופנו למטרה. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 נבנו רוב האונייה בדרך זו, שנקראה "סוללה מרכזית" (centre-battery). ואולם, במקביל הוחל בתכנון אוניות בעלות צריחי תותחים. הצריחים נתנו מענה גם לבעיות שהתעוררו עקב המשקל הגדל והולך של התותחים, וגם איפשרו ירי לכמה כיוונים, בקשת רחבה למדי. צריחים איפשרו עוצמת אש משמעותית גם במספר קטן יותר של תותחים. צריחיה של ה"מוניטור" העידו על יעילות השיטה, ועד שנות ה-70 של המאה ה-19 הפך סידור התותחים לאורך צדי הספינות למיושן.
באותה עת עברו התותחים המותקנים בספינות שני מהפכים: במקום התותחים חלקי הקדח (שחללם הפנימי חלק), הופיעו תותחים בעלי קנה מחורק (שיש בחללו הפנימי סליל). הסליל מעניק לקליע תנועה סיבובית, המייצבת את מעופו ומגדילה בכך את הדיוק ואת הטווח. תותחים אלה היו נטענים מכיוון הלוע. מאוחר יותר נכנסו לשירות תותחים הנטענים מפתח בקצה האחורי של התותח, ומאפשרים קצב אש גבוה יותר.
שינויים אלה יחד עם חידושים טכנולוגיים קטנים יחסית, אך רצופים, חוללו מהפכה גדולה בתכנון הספינות בין השנים 1865 ל-1906.
השינויים הבלתי פוסקים הביאו לכך שסוגים חדשים של אוניות מערכה, שהיו מהפכניים עם הופעתם, הפכו למיושנים תוך מספר שנים. החשש מאויב שיצליח להביס את בריטניה בעזרת אוניות מערכה חדישות רק במעט מאלה של הצי הבריטי הפך לגורם מרכזי במדיניות ההגנה של הממלכה המאוחדת במחצית השנייה של המאה ה-19. בשנות ה-70 של המאה ה-19 השקיעה הממשלה הבריטית בבניית אוניות מלחמה, בממוצע, 1.75 מיליון ליש"ט לשנה, שהיו בערך 0.2% מהתוצר הלאומי הגולמי; רוב הסכום הושקע בבניית אוניות מערכה.
אוניות מחופות שריון > התקדמות בתחום אבק השריפה

אבק שרפה שחור ניצת במהירות רבה מאוד, כמעט בבת אחת, ולכן נפח הגזים הנוצר מן הפיצוץ מתרחב במהירות רבה. בשל כך, היה צורך בקני תותח קצרים יחסית: קנה ארוך עלול היה להאט את הקליע, לאחר הפיצוץ, בשל החיכוך בתוך הקנה. מעבר לכך, הפיצוץ החד והמיידי גרם לשחיקה רבה בקנים. צעד ראשון להתגברות על הקושי היה גיבוש החומר למעין כדורים קטנים, שניתן היה לשלוט על גודלם וכך גם על עוצמת הפיצוץ. הצעד הבא היה יצירת אבק שרפה חום, שהיה למעשה אבק שרפה שחור, מעורב בפחם; אבק שרפה זה נדלק לאט יותר, וכך ניתן היה ליצור תותחים בעלי קנה ארוך יותר, שיהיו עמידים יותר.
פיתוח אבק שרפה ללא עשן היה גורם קריטי בהתפתחותה של אוניית המערכה המודרנית. היעלמות העשן שהיה נוצר בזמן הירי הגדיל מאוד את טווח הראייה בזמן הקרב. האנרגיה המשתחררת בפיצוץ באבק שרפה זה גדולה יותר, וקצב השריפה ניתן לשליטה בצורה טובה יותר. אבק השריפה ללא עשן עמיד גם יותר בפני חשש של פיצוץ מקרי, והרבה פחות מאכל.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט > אוניות מערכה מפלדה

יחסית לברזל, פלדה מאפשרת חוזק מבני רב יותר במשקל קטן יותר. צרפת הייתה המדינה הראשונה לייצר פלדה בכמויות גדולות, ובשנת 1876 הושקה הספינה הצרפתית "Redoutable", שהייתה אוניית המערכה הראשונה שהייתה בנויה בעיקר מפלדה, אם כי השריון בחלקה התחתון היה עשוי עדיין מברזל מחושל. אוניות מלחמה בנויות מפלדה נבנו גם בבריטניה, לאחר מכן, ועל ידי שימוש בטכניקות ייצור מתקדמות יותר ניתן היה לייצר את כל חלקיהן מפלדה.
אוניות מערכה פרה-דרדנוט > התייצבות התכנון

כאמור לעיל, ספינות ניסיוניות רבות נבנו בידי הציים השונים. ואולם, לקראת העשורים האחרונים של המאה הלך התכנון הימי והתייצב סביב התצורה שנקראה, לאחר מעשה, "פרה-דרדנוט" (pre-Dreadnoughts), והוגדרה לראשונה על ידי הצי הבריטי כ"אוניית מערכה" (Battleship) ב-1892, כאשר הצי המלכותי הגדיר מחדש את אוניותיו. אוניות אלו נבנו בין השנים 1890–1905, הן היו בעלות הדחק של 15,000 - 16,000 טון, מהירותן הייתה 13 עד 18 קשר, והן היו חמושות בארבעה תותחים "גדולים", היינו תותחים בעלי קוטר של 12 אינץ' (305 מ"מ) לפחות, שהותקנו בשני צריחים על קו האורך של הספינה, אחד בקדמתה והשני באחוריה. תותחים אלה היו בעלי קצב אש איטי, ונועדו להיות הנשק העקרי בקרבות בין אוניות. בנוסף, נשאו הספינות חימוש משני רב, בדרך כלל תותחים בקוטר של 5 אינץ' (127 מ"מ) עד 7 אינץ' (178 מ"מ). לגבי תפקידו של החימוש המשני ראו להלן.