הארי מיקאיה דוהרטי
המשך הקריירה הפוליטית

אף על פי שדוהרטי שאף להיות מועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אוהיו ב-1895, החליט האנה לתמוך במועמד אחר תחתיו, כך שדוהרטי תחת זאת התמודד על תפקיד התובע הכללי של המדינה. ועידת המפלגה הרפובליקנית של אוהיו נשלטה על ידי סיעת פורקר ונאמנו של פורקר, פרנק ס. מונה, נבחר כמועמד לתפקיד על פניו של דוהרטי.
ללא שנתקף בחרדה על הפסדו, ב-1896 הכריז דוהרטי על שאיפתו להיבחר לקונגרס. במרץ אותה שנה התקיימו בחירות מקדימות בקרב הרפובליקנים של מחוז פאייט, שבהן ניצח דוהרטי בהפרש קטן לאחר מרוץ לא קל. הבחירה עצמה הייתה אמורה להתבצע במסגרת ועידת המפלגה הרפובליקנית של מחוז הבחירה השביעי של אוהיו, ושם דוהרטי נפל קורבן לתחבולות סיעתיות, וכמועמד המחוז נבחר וולטר וויבר, שכיהן בקונגרס שתי תקופת כהונה.
הוועדה הרפובליקנית הלאומית הכירה בתרומותיו של דוהרטי כפעיל מפלגתי בלתי נלאה וכנואם משפיע, ושלחה אותו לדרכים כדי לנהל את מסע התמיכה במקינלי בבחירות לנשיאות של 1896. דוהרטי נסע ברחבי נברסקה, דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, מינסוטה ואוהיו, עבר כמעט 15,000 ק"מ ונשא 47 נאומים לטובת מקינלי.
ב-1898 החל עימות בין דוהרטי לבין האנה על רקע התשלום האיטי של אלפי דולרים כשכר משפטי על ידי האנה לצורך ההגנה על עצמו כנגד חקירה של הסנאט בהאשמות על שוחד בחירות. בעוד שהתעקשותו של דוהרטי על קבלת תשלום גרמה ליחסים מתוחים בין שניים, דרכיהם נפרדו ב-1899 כאשר דוהרטי שאף שוב לקבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אוהיו. דוהרטי לא זכה לתמיכה של פורקר ושל האנה, כשהאנה העביר את תמיכתו לג'ורג' נאש ופורקר עדיין נטר טינה לדוהרטי על כך שנטש אותו ב-1892. דוהרטי המשיך במאבקו עד לכינוסה של הוועידה המדינתית של המפלגה הרפובליקנית, שם הוא הפסיד לנאש שזכה לקולותיהם של 461 נציגים, מול 205 נציגים שהצביעו עבורו.
בחמש השנים הבאות בנה דוהרטי בכישרון רב את השפעתו במוסדות המפלגה באוהיו באמצעות יצירת קשרים עם מנהיגים בשתי סיעות המפלגה העיקריות במדינה. הוא יצר השפעה משמעותית בקרב חברי בית המחוקקים של המדינה הרפובליקנים, שהכירו אותו ועבדו עמו במשך שנים. עם זאת, התאוששותו הפוליטית הייתה חלקית, שכן כל עוד פורקר והאנה נותרו כמנהיגי הסיעות העיקריות של המפלגה באוהיו, נותרה תקרת זכוכית שאותה לא יכול היה דוהרטי לעבור.
מותו של האנה בפברואר 1904 ופגיעה באמינותם של כמה מבעלי בריתו החשובים כמו ג'ורג' ב. קוקס על רקע של פטרונות פוליטית, פינו לדוהרטי את הדרך שוב לעליית כוחו. ב-1906 כבר עמד דוהרטי בראש סיעה פוליטית חדשה שכללה את חבר הקונגרס תאודור ברטון מקליבלנד והמושל לשעבר מיירון הריק. דוהרטי וברטון זיהו את עצמם עם תומכיו של ויליאם הווארד טאפט, מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא הרפובליקני הפרוגרסיבי תאודור רוזוולט, ויחד הם אילצו את פורקר לפרוש מהסנאט ומהחיים הפוליטיים, זאת בעקבות חשיפה בתקשורת שפורקר קיבל סכום של כמעט 30,000 דולר מחברת סטנדרד אויל.
דוהרטי היה פעיל מאוד בסיוע לבעל בריתו ברטון לנצח בבחירות לסנאט ב-1908, אך הוא שוב נדחק לאחורי הבמה במקום להיבחר בעצמו למשרה הרמה. מעמדו של דוהרטי כבוס פוליטי במקום כפוליטיקאי זכה להכרה מחודשת.
במהלך הפילוג של 1912 במפלגה, היה דוהרטי תומך נאמן של טאפט שייצג את השמרנות הוותיקה נגד הפרוגסיביות שיוצגה על ידי רוזוולט. דוהרטי היה דמות מפתח באוהיו במערכה לטובתו של טאפט, וב-18 במאי אותה שנה הוא נשא נאום חשוב שזכה להתייחסות כה חיובית עד שהוא הודפס על גבי עלונים על ידי מטה טאפט. אף על פי שהתחבולות של דוהרטי בשיתוף עם הבוס של המפלגה במחוז קויאהוגה, מוריס משקה, לגרום לתמיכת ועידת המפלגה בטאפט, פילוג במפלגה בבבחירות לנשיאות של 1912 הוביל לבחירתו מחדש של הנשיא הדמוקרט וודרו וילסון, שזכה ב-42% מכלל הקולות וב-435 מקולות חבר האלקטורים.