הגניוס היהודי
אישים בולטים > מדינאים ופוליטיקאים בולטים

לפני האמנציפציה, היהודים היו מודרים מהחיים הפוליטיים ורק מעטים מאוד, בדרך כלל מומרים, הצליחו להשתלב ולהגיע לפסגות, כמו בנג'מין דיזראלי, סופר ומדינאי, אדריכל האימפריה הבריטית. לאחר האמנציפציה השתלבו היהודים במערכות הפוליטיות, השפיעו על המפלגות ואפילו הגיעו לתפקידי הנהגה עליונים. ברפובליקה הצרפתית השנייה של צרפת בלט שר המשפטים היהודי אדולף כרמיה, ממייסדי כל ישראל חברים ונשיאה, ומראשי הבונים החופשיים של צרפת. לאון בלום היה היהודי הראשון במשרת ראש ממשלת צרפת, ואחריו היו עוד ארבעה: מישל דברה, רנה מאייר, פייר מנדס פראנס ולורן פביוס. יהדות איטליה הקטנה יחסית תרמה שלושה ראשי ממשלה לאיטליה המודרנית: אלסנדרו פורטיס, סידני סונינו ולואיג'י לוצאטי.
לאחר מהפכת אוקטובר עלתה לשלטון באימפריה הרוסית, שהפכה לברית המועצות, המפלגה הבולשביקית, ורבים מנציגיה היו יהודים. ללנין היה רק סב אחד יהודי, אך מסביבו היו יהודים רבים, לאון טרוצקי (נולד בשם לייב דוידוביץ' בְּרוֹנשטיין), מקסים ליטבינוב (נולד בשם מאיר חנוך וולך-פינקלשטיין), גנריך יגודה (חנוך בן גרשון יהודה), גריגורי זינובייב (אובסיי-גרשון אהרונוביץ' רדומיסלסקי), לב קמנייב (לב רוזנפלד), יעקב סברדלוב, לזר קגנוביץ' ורבים נוספים. גם מנהיג המנשביקים היה יהודי, יולי מרטוב (יוליוס צדרבוים).
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה פרצו מהפכות במדינות נוספות: בחלק ממדינות גרמניה, בהונגריה ועוד. בראש המהפכנים הקומוניסטים עמדו לא מעט יהודים, כך בהונגריה, בהנהגת בלה קון וכך בבוואריה, שם היה קורט אייזנר ראש ממשלת הרפובליקה החופשית של בוואריה וארנסט טולר היה ראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית הבווארית. גם בצמרות של המפלגות הקומוניסטיות והסוציאליסטיות האחרות באירופה הייתה נוכחות מוגברת של יהודים, הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה. נוכחות זאת יצרה בעיני רבים זיהוי של הקומוניזם עם היהדות ואפילו נתנו לכך שם: יודאו-קומוניזם. זיהוי זה הגביר והעמיק את האנטישמיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כשהצבא האדום השתלט על מדינות מזרח ומרכז אירופה והמפלגות הקומוניסטיות עלו לשלטון, בין הקומוניסטים המובילים היו יהודים רבים, אף כי במהלך המלחמה עברו יהודי אירופה את השואה ומספרם הכללי התמעט. ברומניה התבלטו שרת החוץ אנה פאוקר וסגן ראש הממשלה יוסיף קישינבסקי, בהונגריה ראש הממשלה מתיאש ראקושי, בצ'כוסלובקיה ראש הממשלה רודולף סלנסקי. רבים מהיהודים האלה נפלו קורבן לטיהורים, הואשמו במשפטי ראווה, נשלחו לכלא או אפילו הוצאו להורג.
גם במדינות לא קומוניסטיות הגיעו בעלי מוצא יהודי לצמרת הפוליטית, כך קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי, כך רות דרייפוס, האישה הראשונה שהייתה נשיאת שווייץ, כך זיגפרידס אנה מאירוביץ' בלטביה, כך יהושע חסן ראש השרים הראשון של גיברלטר.
לאחר התחלפות המשטרים הקומוניסטיים באירופה והתפרקות ברית המועצות, התבלטו במשטרים הדמוקרטיים במזרח אירופה ובמרכזה מדינאים ממוצא יהודי, כמו פטרה רומאן, ראש ממשלת רומניה, יאן פישר, ראש ממשלת צ'כיה, זוראב ז'ווניה, ראש ממשלת גאורגיה, וולודימיר גרויסמן ווולודימיר זלנסקי, ראשי ממשלת אוקראינה, וכן יגור גאידר, סרגיי קיריינקו, מיכאיל פרדקוב ויבגני פרימקוב, ראשי ממשלות רוסיה.
גם מחוץ ליבשת אירופה, בארצות שבהן הקהילות היהודיות היו קטנות, היו בעלי מוצא יהודי שהגיעו למעמד פוליטי-מדיני גבוה, כגון: ג'וליוס ווגל, פרנסיס בל וג'ון קי, ראשי ממשלות ניו זילנד, אייזק אייזקס וזלמן כהן, המושלים הכלליים של אוסטרליה, יהודה סימון, אפרים גולדנברג וסלומון לרנר גיטיס, ראשי ממשלות פרו, ג'נט ג'אגן, ראש הממשלה ונשיאת גיאנה, פרנסיסקו אנריקס, נשיא הרפובליקה הדומיניקנית, מקס דל ואיה ואחיינו אריק דל ואיה, נשיאי פנמה, חואן לינדו שהיה נשיא של שתי מדינות, הונדורס ואל סלוודור, ריקרדו מדורו שהיה נשיא הונדורס, הני אימן ואחיו מייק אימן, ראשי ממשלות האי הקריבי ארובה, ודייוויד מרשל, השר הראשי של השלטון העצמי בסינגפור. במרוקו, באמצע המאה ה-20 כיהן לאון בן זקן כרופאו האישי של המלך מוחמד החמישי וכשר היהודי הראשון בממלכה. אנדרה אזולאי משמש במשך עשורים רבים במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 כיועץ למלך מרוקו, מאז כהונת המלך חסן השני.
בארצות הברית, שבה חיה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בעולם, היהודים זכו לייצוג בבית הנבחרים מעבר לחלקם באוכלוסייה, אך מעולם לא הגיע יהודי לתפקיד הנשיא או סגנו. פרנסיס סלוודור היה היהודי הראשון שכיהן כחבר בבית נבחרים מדינתי בארצות הברית. אחריו דייוויד לוי יולי היה היהודי הראשון שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית, והיהודי הראשון שנבחר לסנאט האמריקאי. קרוב משפחתו של לוי, יהודה פיליפ בנימין, היה סנאטור שכיהן כתובע הכללי, שר המלחמה ושר החוץ של ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה (הדרום בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית). בעלי המוצא היהודי, ג'וש בולטן וקנת דוברשטיין היו ראשי סגל הבית הלבן, הנרי מורגנטאו (הבן), ג'ק לו, לורנס סאמרס, רוברט רובין וסטיבן מנושין היו מזכירי האוצר, ארתור גולדברג היה מזכיר העבודה, וולט רוסטו, הנרי קיסינג'ר וסנדי ברגר כיהנו כיועצים לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר ומדליין אולברייט כיהנו כמזכירי מדינה, וקספר ויינברגר היה מזכיר ההגנה.
בנימין זאב הרצל, הוגה ומוביל זרם הציונות המדינית, קנה לו שם עולמי עוד בטרם קמה מדינת היהודים שחזה. גם דוד בן-גוריון, שהוביל את היישוב היהודי בארץ ישראל להכרזת העצמאות ולניצחון במלחמת הקוממיות, קנה את מקומו כמדינאי. מנחם בגין, חסיד ארץ ישראל השלמה שחתם על ויתורים טריטוריאליים למען כריתת הסכם השלום בין ישראל למצרים, זכה להיות חתן פרס נובל לשלום, וכך גם יצחק רבין ושמעון פרס על חתימת הסכם העקרונות, שנועד להוביל לשלום בין מדינת ישראל ובין הפלסטינים.
חואן לינדו, שהיה ראש ממשלה של שתי מדינות (לא בו זמנית) באמריקה המרכזית, אל סלוודור והונדורס
לאון טרוצקי, מהפכן ומנהיג קומוניסטי, הוגה דעות ומייסד הצבא האדום ומנהיגו לניצחון במלחמת האזרחים ברוסיה. טרוצקי ייסד את האינטרנציונל הרביעי ופיתח את הטרוצקיזם.
דוד בן-גוריון, ראש ההנהגה של "המדינה שבדרך", המוביל והדוחף להקמת מדינת ישראל, הכריז על הקמתה והיה ראש ממשלתה במשך עשור ומחצה עד 1963 (עם פסק זמן בן שנתיים, בשנים 1953–1955)
פרופסור מדליין אולברייט, שהייתה מזכירת המדינה של ארצות הברית, היא האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד זה, והאישה בעלת הדרג הבכיר ביותר בהיסטוריה של הממשל האמריקאי עד אותה עת