stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סלבית
היסטוריה > בתקופה העות'מאנית

בתקופה העות'מאנית נבנה בכפר מקאם שייח שנוואני, בית תפילה מרובע קטן ועליו כיפה, ושלצידו נטע חורשה קטנה ונחפר בור מים.
בשנת 1838 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון, תעיד את הכפר וציין שכל תושביו מוסלמים.
בשנת 1883, הקרן לחקר ארץ ישראל בסקר ארץ ישראל שערכה, זיהתה את הכפר כשַׁעֲלַבִּין' המוזכרת ב(ספר יהושע, פרק י"ט, פסוקים מ'–מ"ב)
היסטוריה > המנדט הבריטי

במפקד ארץ ישראל בשנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה סלבית 296 תושבים, כולם מוסלמים, מספר התושבים גדל על פי מפקד 1931 ל-406, אך היא נספרה יחד עם בית שנה הסמוכה, כולם עדיין היו מוסלמים, ובסך הכל נספרו בכפר 71 בתים.
הבתים בסלבית היו עשויים מטיט  ואבן, וקובצו סביב מרכז הכפר שבו היו מסגד, שוק ובית הספר היסודי. בבית הספר, שנבנה ב-1947, היו 47 תלמידים. תושבי הכפר התפרנסו מחקלאות ומגידול בעלי חיים. מי השתייה של הכפר הגיעו מבאר מקומית.
בנתונים של סקר הכפרים מ-1945, מספר התושבים בכפר היה 510, כולם מוסלמים, בעוד ששטח הקרקע הכולל שלו היה 6,111 דונם, על פי סקר הקרקעות והאוכלוסייה הרשמי. מתוכם, סך של 4,066 דונם קרקע שימשו לגידול דגנים, 16 דונם היו מטעים או קרקע לגידולי שלחין ואילו 31 דונם סווגו כשטחים ציבוריים בנויים.
סלבית 1942 1:20,000
סלבית 1945 קנה מידה 1:250,000
כפרים שנעזבו בנפת רמלה
היסטוריה > במלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת מבצע דני חלק מהמגורשים הפלסטינים מלוד ומרמלה, הועברו באוטובוסים ללטרון, שהייתה בקו החזית, ומשם נצטוו ללכת צפונה לסלבית.. מאות משפחות פליטים הגיעו לסלבית, שם תפסו מחסה במטע תאנים וקיבלו מים ומנוחה ללילה, לפני שמשאיות הלגיון הערבי החלו להעביר את המשפחות למחנה פליטים פלסטיני ליד רמאללה.
סלבית עצמה נכבשה ב-15–16 ביולי 1948, לאחר קרב קצר. פלוגה ירדנית בסיוע ארטילרי תקפה את הכפר לפנות בוקר, אך נהדפה. לאחר שתושביה ברחו, השתמשו בה כוחות ישראליים בראשות יגאל אלון, כבסיס ממנו יצאו להתקפה על הגבעה האסטרטגית של לטרון ב-18 ביולי, אך גדוד של כוחות הלגיון הערבי הצליח להמשיך והחזיק במקום. מבני הכפר של סלבית נהרסו לאחר מכן כליל, ולפי וליד ח'אלדי, כל מה שנשאר מהכפר כיום הוא "כמה צמחי צבר ושיחים". המספר המשוער של פליטים פלסטינים מסלבית נכון לשנת 1998 היה 3,633.
הערות שוליים

↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  מנחם תלמי, שנת שמיטה בשעלבים, מעריב, 28 באוגוסט 1959
↑  עמרי דנציגר ולנה בריילובסקי, ‏שעלבים, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 134, לשנת 2022
↑  יואב ארבל, ‏שעלבים, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 120, לשנת 2008
↑  גיורא פרנוס, ‏תל שעלבים (מזרח), באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 120, לשנת 2008
↑  גדעון גולדנברג, איתן קליין ואילן חדד, ‏חורבת בית שנה, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 132, לשנת 2020
↑  יואב פרחי ויובל גדות, ‏חורבת שר, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 118, לשנת 2006
1 2  יובל גדות, ‏חורבת שר, סקר, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 117, לשנת 2005
1 2 3  יצחק בן-צבי, בית כנסת שומרוני קדמון ב"שעלבים", דבר, 24 באוקטובר 1948
↑  כתובת עברית עתיקה נתגלתה ככפר טלבית, דבר, 8 באוגוסט 1948
1 2 3  שרידי בית כנסת שומרוני נחשפו בכפר סלבית, הַבֹּקֶר, 1 בנובמבר 1949
↑  שטחי הפרא האחרונים של מודיעין - מודיעין ניוז, באתר מודיעין ניוז, ‏9 בפברואר 2023
↑  Conder and Kitchener, 1883, SWP III, p. 157
↑  Barron, 1923, Table VII, Sub-district of Jerusalem, p. 15
↑  Mills, 1932, p. 43
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 117.
↑  Government of Palestine, Department of Statistics. Village Statistics, April, 1945. Quoted in Hadawi, 1970, p. 167
1 2  Sandy Tolan (20 ביולי 2008). "Palestinian Nakba in al-Ramla". Palestine Media Center (Original from Al Jazeera English). נבדק ב-2009-04-28. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  סיכומו של מיבצע גדול, על המשמר, 3 באוגוסט 1948
↑  יהודה ארצי, המערכה על עמק אילוון, קול העם, 19 ביולי 1948
↑  ר. עזריה, הדים מן ההרים, הארץ, 23 ביולי 1948
1 2  "Salbit". Palestine Remembered. נבדק ב-2009-04-28.
מיכאל מאיר (ביוכימאי קליני)

ערך זה עוסק בביוכימאי קליני. אם התכוונתם להיסטוריון בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1942 (בן 82) חיפה, ישראל
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, הטכניון
 תרומות עיקריות
 הקמת וניהול המחלקות לביוכימיה קלינית בבתי החולים הדסה עין כרם והר הצופים  סגן מנהל בית החולים הדסה הר הצופים  יו"ר מייסד של הוועדה המייעצת למעבדות רפואיות במשרד הבריאות
מיכאל מאיר (נולד ב-1 באוגוסט 1942) הוא פרופסור אמריטוס בביוכימיה רפואית בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה, ביוכימאי קליני, מומחה ברפואה מעבדתית (EuSpLM) וחבר באקדמיה האירופית לכימיה קלינית ולרפואה מעבדתית (EFLM Academy).
לאורך השנים, כיהן מאיר בתפקידים בכירים רבים בבתי חולים בישראל, במשרד הבריאות ובהסתדרות הרפואית בישראל. כמו כן, שימש כפרופסור אורח במספר מוסדות רפואיים אקדמיים ברחבי העולם.
ביוגרפיה

מיכאל מאיר נולד בחיפה בשנת 1942 ולמד בבית הספר התיכון "חוגים" בעיר. בשנת 1960, התגייס לצה"ל ושירת ביחידת המחשוב (ממר"ם).
בשנת 1963, החל לימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר השלמת התואר, המשיך וסיים לימודי תואר שני ודוקטור למדעים בטכניון בחיפה. בשנת 1970 התמנה כמרצה בבית הספר לרפואה בהדסה עין כרם, ובשנת 1973 התקבל כעמית מחקר בכיר בקרן פוגארטי הבינלאומית מטעם המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בבית החולים ע"ש רוזוול פרק (אנ'), ניו יורק. מאז 1970, מכהן מאיר כחבר סגל בבית הספר לרפואה והתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית ב-1986.
ביוגרפיה > תפקידים בכירים בתחום הרפואה

בשנת 1980 התמנה מאיר לסגן מנהל ומ"מ המנהל בבית החולים האוניברסיטאי של הדסה בהר הצופים. ב-1988, התמנה למנהל המחלקות לביוכימיה קלינית בבתי החולים הדסה בהר הצופים ובעין כרם והמשיך בתפקידים אלו עד שנת 2004. במהלך כהונתו בתפקידם אלו ועד לשנת 2015, התמנה כחבר ועד נבחר בתשע קדנציות בחברה הישראלית לביוכימיה קלינית ורפואה מעבדתית (אילמ"ר) ואף נבחר פעמיים לתפקיד נשיא החברה. פרופסור מאיר הקים וניהל את המערך המרכזי של המעבדות הקליניות בבתי החולים הדסה עין כרם והר הצופים בין השנים 2004–2011. כמו כן, כיהן בשלוש קדנציות רצופות כיושב ראש המועצה המייעצת למעבדות רפואיות בישראל במינוי שר הבריאות בין 2002–2011.
לצד מינויים אלו, התמנה פרופ' מאיר למספר תפקידים בכירים נוספים במערכת הבריאות לאורך השנים:
1998-2008 – חבר ועד מנהלי המחלקות הרפואיות בהדסה
2000-2011 – חבר ועדת האתיקה של רופאי הדסה
1999-2010 – נציג מנהלי המחלקות בוועד הרפואי, הדסה
1993-2010 – יו"ר הוועדה לניהול כלכלי של מעבדות רפואיות בפדרציה הבינלאומית לביוכימיה קלינית ורפואה מעבדתית (IFCC)
1995-2010 – יו"ר הוועד המנהל של חטיבת החינוך והניהול בפדרציה הבינלאומית לביוכימיה קלינית ורפואה מעבדתית (EMD-IFCC)
סקירות ופרקים נבחרים בספרים

M. Mayer, R. Amin and E. Shafrir, Adaptive behavior of muscle protease in protein wasting conditions.
In: "Intracellular Protein Catabolism", H. Hanson and P. Bohley, eds. Johann Ambrosius Barth Verlag, Leipzig, 510-518, 1974/6.
F. Rosen, N. Kaiser, M. Mayer and R.J. Milholland, Glucocorticoids: Receptors and mechanisms of action in lymphoid tissues and muscle.
In: "Methods in Cancer Research", H. Bush, ed., Academic Press, Inc., New York, Vol. XIII, pp. 67-100, 1976.
G. Litwack, M. Mayer, V. Ohl and B. Sekula, Corticosteroid binder IB, A potential second glucocorticoid receptor.
In: "Gene Regulation by steroid hormones", Eds. A.K. Roy and J.H. Clark, Chapter 9, Springer-Verlag, New York, pp. 135-149, 1983.
M. Mayer and E. Shafrir, Glucocorticoid and insulin-mediated regulation of skeletal muscle protein catabolism.
In: Lessons from Animal Diabetes. E. Shafrir and A. E. Renolds, eds. John Libbey, London, pp. 235-239, 1984.
M. Mayer, regulation of myofibrillar protease, plasminogen activator and protein degradation in cultured myocytes.
In: Intracellular protein catabolism. Progress in clinical and biological research. Vol. 170, E.A. Khairallah, J.S. Bond, J.W.C. Bird eds., Alan R. Liss, New York, pp. 543-554, 1985.
M. Mayer, M. Chaouat and Z. Finci, Plasminogen activator in cultured myocytes and its response to glucocorticoid hormone.
In: Progress in Fibrinolysis, Vol. 7, J. F. Davidson, M. B. Donati and S. Coccheri, eds., Churchill Livingstone, Edinburg, pp. 347-351, 1985.
M. Mayer, Biochemical and biological aspects of the plasminogen activation system.
Invited review, Clin. Biochem. 23: 197-213, 1990.
M. Mayer, Association of serum bilirubin concentration with risk of coronary artery disease.
Clin. Chem. 46: 1723-1727, 2000.
מאמרים נבחרים בעיתונות המדעית

M. Mayer, N. Kaiser, R.J. Milholland and F. Rosen Glucocorticoid receptors in rat skeletal muscle. Binding of dexamethasone and triamcinolone acetonide. J. Biol. Chem. 249: 5236-5240, 1974
M. Mayer, N. Kaiser, R.J. Milholland and F. Rosen Cortisol binding in rat skeletal muscle. J. Biol. Chem. 250: 1207-1211, 1975.
M. Mayer and F. Rosen Interaction of anabolic steroids with glucocorticoid receptor sites in rat muscle cytosol. Am. J. Physiol. 229: 1381-1386, 1975.
M. Mayer, E. Shafrir, N. Kaiser, R.J. Milholland and F. Rosen. Glucocorticoid hormones interaction with rat skeletal muscle: Catabolic effects and hormone binding. Metabolism 25: 157-167, 1976.
M. Mayer and F. Rosen Interaction of glucocorticoids and androgens with skeletal muscle. (Progress in endocrinology and metabolism-Review). Metabolism 26: 937-962, 1977.
S. Sasson and M. Mayer Antiglucocorticoid activity of androgens in rat thymus lymphocytes. Endocrinology 108: 760-766, 1981.
Milwidsky, S. Yagel, M. Chaouat and M. Mayer Direct effect of glucocorticoids on the spectrophotometric assay of bilirubin in amniotic fluid. Clin. Chem. 30: 677-680, 1984.
M. Mayer, L. R. Lund, A. Riccio, J. Skouv, L. S. Nielsen, S. N. Stacey, K. Dano and P. Andreasen Plasminogen activator inhibitor type-1 protein, mRNA and Gene transcription are increased by phorbol esters in human rhabdomyosarcoma cells.
J. Biol. Chem. 263: 15688-15693, 1988. E. M. Salonen, A. Vaheri, J. Pollanen, R. Stephens, P. A. Andreasen, M. Mayer, K. Dano, J. Gailit and E. Ruoslahti.
Interaction of plasminogen activator inhibitor (PAI-1) with Vitronectin. J. Biol. Chem., 264: 6339-6343, 1989.
M. V. Cubellis, P. A. Andreasen, P. Ragno, M. Mayer, K. Dano and F. Blasi Accesibility of receptor bound urokinase plasminogen activator to plasminogen activator type I inhibitor. Proc. Natl. Acad. Sci. (USA). 86: 4828-4832, 1989
Higazi and M. Mayer Effect of ligands on plasmin kinetics suggests cooperative regulation of the enzyme. Biochem. J. 260: 609-612, 1989.
Higazi and M. Mayer Inhibition of plasmin by fibrinogen. Biochem. J. 269: 299-302, 1990.
חיים אישיים

מיכאל נשוי ליעל (לבית מגיד) משנת 1966, ולהם שלוש בנות ושבעה נכדים.
הערות שוליים

↑  EFLM :: European Federation of Clinical Chemistry and Laboratory Medicine, www.eflm.eu
↑  EFLM :: European Federation of Clinical Chemistry and Laboratory Medicine, www.eflm.eu
↑  Francis Mbawini Abugbilla, Folklore as a Vehicle for Conflict Resolution in Africa: A Case Study of Côte d’Ivoire, Peace Review, 2023-04-04, עמ' 1–11 doi: 10.1080/10402659.2023.2195807
↑  Intracellular Protein Catabolism II, Softcover reprint of the original 1st ed. 1977 edition, Springer, 2012-03-28, ISBN 978-1-4615-8815-3. (בenglish)
↑  Publisher's Note: Economics Journals Archive on ScienceDirect, Labour Economics 10, 2003-02, עמ' ix–x doi: 10.1016/s0927-5371(03)00009-5
המוביל הארצי החדש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 שימוש:  אספקת תצרוכת המים השפירים בישראל העלאת מפלס מי האקוות הזרמת מים לאוגר הכנרת
 מפעיל:  מקורות
 
מתקן הזרמת מים מותפלים מהמוביל הארצי החדש אל נחל צלמון
המוביל הארצי החדש הידוע גם בשם המוביל ההפוך הוא פרויקט שדרוג של המוביל הארצי – מפעל התשתית הלאומי משנות ה-60 של המאה ה-20. הפרויקט מתוכנן להוליך מים מחמשת המתקנים להתפלת מי ים שהוקמו לאורך חוף הים התיכון ומשני מתקנים נוספים שיוקמו עד 2025. יחד, שבעת המתקנים צפויים לספק, לפי הערכות בשנת 2022, 85% עד 90% מתצרוכת המים השפירים השנתית בישראל (885 מיליון מטר קוב מים בשנה). מלבד אספקת מים באיכות מי שתייה לצרכנים, משמשים המים להעלאת מפלס מי האקוות, הזרמתם לאוגר הכנרת וממנה, בין השאר, לממלכת ירדן ולרשות הפלסטינית. בדצמבר 2022 הושלמה בניית המוביל ממתקן התפלה חדרה אל נחל צלמון שזורם לכנרת, לאחר חמש שנות עבודה, והוא הפך אופרטיבי בשנת 2023.
רקע

מאז נכנס לפעולה המוביל הארצי גדלה האוכלוסייה ורמת החיים עלתה – וכתוצאה מכך עלתה גם צריכת המים. רצף של שנות בצורת דלדל גם הוא את מאגרי המים המתוקים הטבעיים המעטים ממילא, ובעיית המחסור במים החריפה.
פתרון מרכזי למשק מים במחסור הוא התפלת מים מליחים ומי ים. "מקורות" הקימה את "המוביל הארצי החדש" כדי להפוך את מי הים למקור למי שתייה ולהובילם לא רק בכיוון המסורתי – מצפון הארץ למרכז ולדרום – אלא מכיוון מערב למזרח, ומשם לכל הארץ. "המוביל הארצי החדש" מחבר למערכת המים הארצית את חמשת המתקנים להתפלת מי ים שהוקמו לאורך חוף הים התיכון – מאשקלון עד חדרה, ומספק מים מותפלים לתושבי המדינה באמצעות קליטתם, אגירתם במאגרים מכוסים והזרמתם למערכת המים הארצית.
בקיץ 2018 החליטה ממשלת ישראל השלושים וארבע (החלטה מס' 3866) על הקמת קו המוביל הארצי ההופכי להזרמת מים מותפלים מהים התיכון לכנרת.
קליטת מי ים מותפלים מחמישה מתקני התפלה

חמשת המתקנים להתפלת מי ים שחיברה "מקורות" למערכת המים הארצית הם:
מתקן התפלה אשקלון: החיבור הראשון שביצעה "מקורות", בשנת 2005, היה המתקן באשקלון. המתקן מספק כ-120 מיליון מ"ק מים מותפלים בשנה. אתר "מקורות" לקליטת המים המותפלים ולהזרמתם למערכת הארצית כולל מערכת תשתיות לקליטת המים המותפלים, משאבות, מערכת לניטור ולטיפול במים ומאגר תפעולי מכוסה בכיסוי צף.
מתקן להתפלת מי ים בפלמחים: בשנת 2007 חיברה "מקורות" את מתקן ההתפלה בפלמחים למערכת המים הארצית. המתקן מספק 90 מיליון מ"ק מים מותפלים בשנה. אתר "מקורות" כולל מערכת לניטור ולטיפול במים, מערכת שאיבה וקווים להזרמת המים, מאגר מכוסה בכיסוי צף. הפרויקט המורכב כלל חציה של כביש 4 ושל כביש הגישה לקיבוץ פלמחים וחציה עילית של נחל שורק.
מתקן התפלה חדרה: בשנת 2009 חיברה "מקורות" את המתקן להתפלת מי ים בחדרה. המתקן מספק 127 מיליון מ"ק מים מותפלים בשנה. האתר לקליטת המים פרוס על פני שטח של כ-100 דונם וכולל מאגר עם כיסוי צף שנפחו 90 אלף מ"ק, תחנת שאיבה הכוללת שש משאבות, מערכות ניטור וקווים לאורך 15.6 ק"מ. במסגרת חיבור המתקן בחדרה ל"מוביל הארצי החדש" התגברה "מקורות" על אתגרים טופוגרפיים ותשתיתיים וסיפקה פתרונות טכנולוגיים. האתר בחדרה היה הראשון שסיפק מי ים מותפלים באמצעות "המוביל הארצי" גם מכיוון צפון לדרום וגם מכיוון דרום לצפון.
מתקן התפלה שורק: בשנת 2013 חיברה "מקורות" את המתקן להתפלת מי ים בשורק למערכת המים הארצית. המתקן מספק כ-150 מיליון מ"ק מים מותפלים בשנה והוא תוכנן לאספקת עד כ-300 מיליון מ"ק מים בשנה. באתר מתקנים לקליטת המים המותפלים, כולל תחנת שאיבה, מערכת לניטור וטיפול במים ושתי בריכות שנפח כל אחת מהן 75,000 מ"ק. אורך הקו המחבר את התחנה למערכת הארצית: 20 ק"מ. הפרויקט המורכב כלל חציית כבישים ראשיים ותשתיות קיימות.
מתקן להתפלת מי ים ואתר לקליטת המים המותפלים באשדוד: בשנת 2015 חיברה "מקורות" את המתקן להתפלת מי ים באשדוד למערכת המים הארצית. קבוצת "מקורות", באמצעות חברת הבת "מקורות פיתוח וייזום", תכננה והקימה מתקן לאספקת 100 מיליון מ"ק מים מותפלים בשנה בטכנולוגיית אוסמוזה הפוכה. "מקורות" תתפעל את המתקן במשך 25 שנים. המתקן והאתר לקליטת המים המותפלים כוללים צנרת תת-ימית, קווי מים בקוטר 80–100 אינץ', מאגר עם כיסוי צף, תחנות סניקה ומערכות ניטור. האתר מפוקח באמצעות מערכות בקרה ושליטה המופעלות מחדר בקרה מרכזי, וכולל תחנת כוח לייצור עצמי של אנרגיית ההפעלה. פעילותו מתבססת בין היתר על טכנולוגיית קדם-סינון יחידה מסוגה בישראל, שמורידה את עלויות התפעול והאנרגיה.
את פרויקט החיבור למערכת המים הארצית ביצעה קבוצת "מקורות" באמצעות חברת הבת "שח"מ מקורות ביצוע".
תשתיות וטכנולוגיות

בה בעת שפרויקט "המוביל הארצי החדש" מנצל מקור מים בלתי נדלה, הים, מתקני ההתפלה מחייבים עתודות קרקע על קו החוף הישראלי שמראש מצומצמות ביותר בשל מתקני תשתית וביטחון. לשם יעילות אנרגטית והתחשבות בערכי הטבע ראוי שתשתיות ההתפלה של ישראל, על מנת להתנהל באופן בר קיימא – למזער את פליטת גזי חממה ולחתור לנייטרליות פחמנית, ינצלו מקורות של אנרגיה מתחדשת. במסגרת הנחת התשתית לפרויקט התמודדה "מקורות" עם אתגרים מורכבים מבחינה הנדסית וטכנולוגית באזור צפוף ועתיר תשתיות, בתי גידול וצמחייה, בהם התגברות על מפלסים גבוהים של מי תהום, חציית כבישים, מסילת ברזל, דרכים מהירות וארבעה נחלים. בסיום התהליך התבצע שיקום נופי.
הפרויקט כלל הנחת כ-100 ק"מ של צינורות מים שקוטרם 2 עד 2.5 מטר, הקמת תחנות שאיבה, בריכות תפעוליות, ייצור משאבות ייחודיות, בניית מתקן הזרמה ייחודי אל נחל צלמון וכיסוי מאגרים תפעוליים, לשמירה על איכות מים גבוהה לאורך זמן.
כחלק מ"המוביל הארצי החדש" ומהמהפכה במשק המים בוצע פרויקט "חפץ חיים". הפרויקט מחבר בין מערכת המים הארצית לבין "המערכת החמישית לאספקת מים לירושלים", ונועד להזרמת מים מותפלים לירושלים ולסביבתה. המערכת כוללת ארבע יחידות שאיבה והכנה לשתיים נוספות, מתקני טיפול במים, קווי מים בתוואי מורכב בשל הפרשי גבהים, חציית שבעה כבישים וקידוחים אופקיים, בהם קידוח באורך 420 מטר בשיטת הצינורות המשולבים. את הפרויקט הוציאה לפועל "שח"מ מקורות ביצוע".
כחלק מהמשך הפרויקט המתוכנן נבחנת האפשרות לתכנון והקמת מתקן הידרואלקטרי אשר ינצל את הפרשי הלחצים בזרימת המים לנחל צלמון לייצור חשמל[דרוש מקור].
פיקוח ובקרה

הפיקוח והניהול של פעילות "המוביל הארצי החדש" נעשים מתוך חדרי הבקרה של "מקורות" במרחב המרכז ובחבל הירדן, המאפשרים מתן מענה לדרישות של צרכני המים השונים – משקי בית, מפעלים ושדות חקלאיים.
ראו גם

מקורות
המוביל הארצי
הערות שוליים

↑  עד להקמתו הזרמת המים הייתה חד-סיטרית מהכנרת למערכת הארצית. מעתה המים יכולים לזרום גם בכיוון ההפוך, מהמערכת הארצית לכנרת.
↑  נכון ל-2022 הוקמו חמישה מתקני התפלה. מתוכנן מתקן ההתפלה השישי, "שורק ב'" ושביעי בגליל המערבי.
↑  משרד האוצר, אגף החשב הכללי, רקע כללי בנושא הפלת מים, עדכון ב-22 ביולי 2022
↑  רובי המרשלג, הושלמה בניית המוביל שיזרים מים מותפלים לכינרת, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 12 בדצמבר 2022
↑  אלי אשכנזי‏, מנכ"ל רשות המים: בשלושים השנים הבאות כמות המשקעים תפחת בחמישית, באתר וואלה, 18 ביוני 2019
↑   צפריר רינת, פרויקט המים הלאומי עומד לשנות את פניו: הצצה למאמצים למלא את הכנרת, באתר הארץ, 24 בפברואר 2020
↑  אילנה קוריאל, מהים לברז בביתכם: הצצה ראשונה למתקן ההתפלה באשדוד, באתר ynet, 4 במרץ 2016
↑  יובל מן, צפו: משאבת המים הגדולה ביותר בישראל, באתר ynet, 8 בספטמבר 2013
↑  ערוץ 7, היסטוריה:  מנהרת המים הראשונה שתוביל מים לירושלים, באתר ערוץ 7, 18 במרץ 2020
שרפאת

| --- | --- |

גלעין הכפר שרפאת
 מידע
 עיר:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°44′35″N 35°11′39″E﻿ / ﻿31.74305556°N 35.19416667°E﻿ / 31.74305556; 35.19416667
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) שרפאת(למפת ירושלים רגילה) שרפאת(למפת הרי ירושלים רגילה) שרפאת(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שרפאת
 
שרפאת (בערבית: شرفات) היא שכונה ערבית בדרום-מזרח ירושלים, הממוקמת מערבית לבית צפאפא, וצפונית לגילה. ביחד עם שכונת בית צפאפא, שרפאת מנותקת מרוב הרצף הערבי של העיר, ושתי השכונות נחשבות לעיתים כמקשה אחת. בשתי השכונות יחד מתגוררים כיום כ-14,000 תושבים..
בעבר שרפאת הייתה כפר חקלאי ועצמאי. בשנות ה-30 התגורר בכפר מוסא אל-עלמי, ובביתו שבכפר נפגש עם אישים חשובים ובהם עם דוד בן-גוריון.
בתום מלחמת העצמאות (1949) נותר הכפר שרפאת תחת שלטון ירדן.
ב-5 בפברואר 1951 רצחו מסתננים פלסטינים עולה יהודי ואנסו את אשתו בכפר הערבי הנטוש אל-מאלחה (מנחת), שיושב ביהודים. המודיעין הישראלי הצביע על שרפאת כבסיסם של המסתננים, ובתגובה לתקיפה, ב-7 בפברואר פשט עליו צה"ל ופוצץ שני בתים, אחד מהם של מוכתר הכפר. לפי דיווח הלגיון הערבי, תשעה תושבים נהרגו בתקיפה.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים בשנת 1967, סופחה שרפאת לשטח העיר.
בשנת 1993 הוקם בשכונה מנהל קהילתי, המשותף גם לבית צפאפא. החל משנת 2015 כביש בגין עובר בסמוך לשכונה. במהלך אינתיפאדת הסכינים התפרסם כי שרפאת תזכה לתקציבים נוספים מהעירייה, מאחר שאף אחד מתושביה לא נטל חלק באותם אירועים אלימים. במרץ 2019 התגלה בשטח השכונה יישוב יהודי מהתקופה החשמונאית. בכפר התגלו מערת קבורה, בור מים וגת לייצור יין. בינואר 2020 בוצעה בשרפאת פעולת תג מחיר שבמסגרתה נשרף מסגד מקומי. השכונה נחשבת לאטרקטיבית בהשוואה לשאר השכונות הערביות בעיר, לאור קרבתה למרכז ירושלים ולאזור התעשייה תלפיות.
גלריית תמונות

גלעין הכפר - מימין מסגד אל-בדריה ולצידו, באמצע גינת המשחקים, אלון עתיק, "אלון סת (גברת) בדריה"
חלקים חדשים של שכונת שרפאת
מתחם בתים חדשים בשרפאת
עץ האלון הזקן והמפורסם ביותר באזור ירושלים בחצר אחוזת מוסא אל-עלמי
הערות שוליים

↑  שכונת בית צפאפא – שרפאת, באתר האתר הרשמי של עיריית ירושלים
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עם עובד, 1996, עמ' 221.
↑  נדב שרגאי, העיר שחוברה לה, באתר ישראל היום, 1 ביוני 2017
↑  מינהל קהילתי בית צפאפא – שרפאת | גיידסטאר – אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  ירושלים: כביש בגין שלב ב' יפתח לתנועה הלילה, באתר בחדרי חרדים
↑  משה שטיינמץ‏, שקט ייענה בכסף: שכונות אלימות במזרח ירושלים לא יזכו לתקציבי פעולות נוער, באתר וואלה, 16 במרץ 2016
↑  שכונה יהודית מלפני 2,000 שנה נתגלתה בירושלים, באתר "סרוגים", 27 במרץ 2019
↑  אתר יהודי מימי החשמונאים נחשף בחפירות ארכיאולוגיות בשכונת שראפת בירושלים, באתר הידען, ‏27 במרץ 2019
↑  כעס בשכונת שרפאת בי-ם על הצתת המסגד: "אנחנו לא שורפים בית כנסת", באתר ynet, 24 בינואר 2020
↑  שרפאת – כרטיס שכונה, באתר במקום, ‏17 ביוני 2014
1 2  אלון מוסא עלמי, אלון סת-בדריה ופולחן מורידי הגשם, באתר כלנית
ליימן פרנק באום

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1856 צ'יטנאנגו, ארצות הברית 
 פטירה:  6 במאי 1919 (בגיל 62) הוליווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Lyman Frank Baum 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  הקוסם מארץ עוץ, The Master Key, Phoebe Daring, The Daring Twins, Sam Steele's Adventures on Land and Sea, Violet's Dreams, The Boy Fortune Hunters in the South Seas, L. Frank Baum's Juvenile Speaker, By the Candelabra's Glare, The Flying Girl, Queen Zixi of Ix, הנסיכה האבודה של עוץ, רינקיטינק בעוץ, John Dough and the Cherub, איש הפח מעוץ, גלינדה מעוץ, הקסמים של ארץ עוץ, His Majesty, the Scarecrow of Oz, The Fairylogue and Radio-Plays, The Bluebird Books, Policeman Bluejay, The Fate of a Crown, Daughters of Destiny, The Runaway Shadows, Prince Silverwings, The Gray Nun of Belgium, Plays of L. Frank Baum, The Magic Cloak of Oz, Dot and Tot of Merryland, Annabel, Mary Louise Solves a Mystery, Mary Louise in the Country, Queer Visitors from the Marvelous Land of Oz, Mary Louise and the Liberty Girls, Little Wizard Stories of Oz, Mary Louise Adopts a Soldier, Tamawaca Folks, הדחליל מעוץ, The Patchwork Girl of Oz, Father Goose: His Book, The Last Egyptian, Mother Goose in Prose, Father Goose's Year Book, Aunt Jane's Nieces, American Fairy Tales, Aunt Jane's Nieces Abroad, Aunt Jane's Nieces at Millville, The Maid of Arran, עוצמה מעוץ, The Wizard of Oz, ארץ עוץ המופלאה, The Life and Adventures of Santa Claus, The Woggle-Bug Book, תיקתק מעוץ, The Woggle-Bug, The Tik-Tok Man of Oz, Aunt Jane's Nieces at Work, Aunt Jane's Nieces and Uncle John, עיר האזמרגד של עוץ, הדרך לעוץ, דורותי והקוסם בארץ עוץ, The Sea Fairies, נערת-הטלאים מעוץ, Sky Island, Aunt Jane's Nieces in Society, The Enchanted Island of Yew, Animal Fairy Tales, Aunt Jane's Nieces on Vacation, Aunt Jane's Nieces on the Ranch, The Magical Monarch of Mo, Aunt Jane's Nieces Out West, A Kidnapped Santa Claus, Aunt Jane's Nieces in the Red Cross, The Twinkle Tales 
 תקופת הפעילות:  מ-1897 
 בן או בת זוג:  מוד גייג' באום (1882–1919) 
 צאצאים:  פרנק ג'וזלין באום, הארי ניל באום 
 חתימה:   
 
ליימן פרנק באום (באנגלית: Lyman Frank Baum;‏ 15 במאי 1856 – 6 במאי 1919) היה סופר אמריקאי, הידוע בעיקר כמחבר אחד מספרי הילדים הפופולריים ביותר, הקוסם מארץ עוץ (ושלושה-עשר ספרי המשך).
קורות חיים

באום נולד בצ'יטנאנגו, ניו יורק, הילד השביעי מתשעה ילדים שנולדו לסינתיה (לבית סטנטון) ובנג'מין וורד באום. רק חמישה מהילדים שרדו והגיעו לבגרות. הוא נקרא "ליימן" על שמו של האח של אביו, אך הוא לא חיבב את השם הזה, והעדיף להיקרא "פרנק".
בנג'מין באום היה איש עסקים עשיר, שעשה את הונו בשדות הנפט של פנסילבניה. באום הצעיר גדל באחוזת הוריו, Rose Lawn, שאותה זכר תמיד כסוג של גן עדן. כילד צעיר הוא התחנך בביתו, אך בגיל 12 נשלח ללמוד באקדמיה צבאית. הוא היה ילד חולמני שנטה לחלום בהקיץ, והוריו חשבו שיש "להקשיח" אותו. אחרי שנתיים אומללות לחלוטין בבית הספר הצבאי, הוא עבר אירוע שהוגדר אז כהתקף לב (אף כי לא סביר שבאמת היה כזה), והורשה לשוב לביתו.
באום התחיל לכתוב בגיל צעיר, אולי בגלל עניין שפיתח בתהליך הדפוס. אביו קנה לו מכבש דפוס זול, וביחד עם אחיו הצעיר, הארי קליי באום (שהיה תמיד קרוב לפרנק), הם הפיקו עיתון ביתי, The Rose Lawn Home Journal. האחים הפיקו מספר גיליונות של העיתון, ואפילו הצליחו למכור בו פרסומות.
עמדות פוליטיות

באום צידד בהשמדת האינדיאנים באמריקה, וכתב בנושא מספר מאמרי מערכת בעיתון שהוציא לאור בדרום דקוטה במהלך שנות התשעים של המאה ה-19: "אצולת אדומי העור חוסלה, וקומץ הנותרים אינו אלא להקה של כלבים מייללים, המלקקים את היד החובטת בהם. לפי חוקו של הכיבוש וצדקתה של התרבות, הלבנים הם אדוניה של יבשת אמריקה, והדרך הטובה ביותר לערוב לביטחונם של יישובי קו החזית, היא השמדתם המוחלטת של אחרוני האינדיאנים. מדוע לא בעצם? תהילתם חלפה, רוחם נשברה, גבורתם נמחתה. מוטב להם למות מלהתמיד בחיי אומללות אלו". לאחר הטבח בוונדד ני (אנ') כתב: "אם חפצים אנו לגונן על תרבותנו, מוטב שנמשיך בדרך זו ונמחה את זכרם של יצורים בלתי מאולפים ובלתי ניתנים לאילוף אלו מעל פני האדמה".