stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי סורינאם–סין
סקירה כללית

סורינאם קלטה מספר קטן של מהגרים סינים במאה ה-19, הם הקימו מספר יישובים.
על פי משרד החוץ של הרפובליקה העממית של סין, בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקת סורינאם יחסים לבביים עם שיתופי פעולה רבים.
ביוני 2013 נפגש נשיא הרפובליקה העממית של סין שי ג'ינפינג עם נשיא סורינאם דסי בוטרסה במהלך ביקורו הדיפלומטי בטרינידד וטובגו. המפגש בין השניים כלל פגישה בילטרלית פרטית בה נפגשו ראשי המדינות ושוחחו על אפשרויות להגביר את שיתופי הפעולה בין שתי המדינות. הנשיא בוטרסה השתתף מצידו בפורום השלום העולמי השני שנערך בסין ושם נפגש עם נשיא סין שי ג'ינפינג וסגנו.
בין סין לסורינאם מתקיימים גם יחסים תרבותיים, ב-2013 נערך בסורינאם פסטיבל שלם לכבוד 160 שנים ליישוב הסיני הראשון באי. נערכו מופעי התרבות הסינית בכל רחבי סורינאם והם התקבלו בחום ובסקרנות.
נציגויות דיפלומטיות

סורינאם מיוצגת ברפובליקה העממית של סין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבייג'ינג, בירת המדינה. סורינאם מיוצגת ברפובליקה העממית של סין בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בהונג קונג (מחוז אוטונומי). הקונסוליה מתפקדת גם כשגרירות בהונג קונג וגם כקונסוליה לרפובליקה העממית של סין.
הרפובליקה העממית של סין מיוצגת בסורינאם בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפרמריבו, בירת המדינה.
יחסי בנין–רוסיה

| יחסי בנין–רוסיה |
| --- | --- |
בנין: רוסיה


בנין: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
112,622: 17,098,242
אוכלוסייה
14,550,586: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,673: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,352: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי בנין–רוסיה הם מערכת היחסים בין שתי המדינות, בנין ורוסיה.
היסטוריה > היחסים במהלך התקופה הסובייטית

ברית המועצות הכירה ברפובליקה של דהומיי כמדינה עצמאית וריבונית ב-18 באוגוסט 1960, ויחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-4 ביוני 1962. החל מ-24 ביולי 1962 התנהלו יחסים דיפלומטיים בין המדינות דרך השגרירות הסובייטית בטוגו, עד ה-1 בפברואר 1966, אז מונה השגריר הסובייטי הראשון בבנין, אלכסנדר ניקיטיץ' אברמוב.
היחסים בין שתי המדינות היו בתחילה מינימליים, עם זאת, יחסי הגומלין הסובייטיים עם המדינה התגברו לאחר עלייתו של מתיו קרקו לשלטון בהפיכה באוקטובר 1972, ואשר הכריז בשנת 1974 כי דהומי תעבור למסלול מרקסיסטי-לניניסטי. זה הביא את ברית המועצות להיות בעלת הברית הפוליטית העיקרית של קרקו במישור הבינלאומי.
הצי הסובייטי ביצע גיחות נמל תקופתיות לקוטונו, שם בין 1953 ל-1980 הם בילו בסך הכל 462 ימי ספינה בבירה.
בנובמבר 1986 יצא קריקו לביקור ממלכתי בברית המועצות ונפגש עם מיכאיל גורבצ'וב. במהלך הביקור נחתמה הצהרת ידידות ושיתוף פעולה.
היסטוריה > היחסים עם הפדרציה הרוסית

ב-9 בינואר 1992 הכירה בנין בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת של ברית המועצות, לאחר התפרקות ברית המועצות. לרוסיה יש שגרירות בקוטונו, ולבנין שגרירות במוסקבה.
ירון בעל החלונות

| --- | --- |
 בימוי:  זיו כנרי
 הופק בידי:  דנה כהן סדלינסקי רחל שיין ארגמן
 תסריט:  זיו כנרי רחל שיין ארגמן דנה כהן סדלינסקי
 עריכה:  חניתה אטון
 שחקנים ראשיים:  ירון לונדון, רמי ברוך, שרית סרי
 צילום:  יורם הררי גיורא ביח
 חברה מפיצה:  קלסיקלטת
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 משך הקרנה:  45 דקות
 
ירון בעל החלונות היא קלטת ילדים משנת 1993 בכיכובם של ירון לונדון, רמי ברוך, שרית סרי ואסף איש שלום. הקלטת משלבת שירים כגון "אני אוהב לשרוק ברחוב", "עולם הפוך", "התפייסות" (שמוכר גם כשיר של אריק איינשטיין) ו"פרת משה רבנו" - עם סיפורים קצרים בנושאים שונים.
סיפורים בקלטת: בתחילת הקלטת מובא לנו סיפורו של ירון הילד (ספק אמת, ספק בדיה) על האופן שבו למד לקרוא באמצעות אותיות צבעוניות שצייר יחד עם סבו. זאת, חרף התנגדות סבתו ללימודי הקריאה ("איזה מן עיסוק זה לתינוק ללמוד לקרוא?" תהתה הסבתא) סבו של הילד למד כבר בגיל צעיר "ללמוד בתורה וגם לכתוב", לדבריו, כך ש"גם הוא (הילד) יכול".על תליית האותיות על הקירות מגיבה הסבתא "זה לא בית, זה קרקס!" תוך החמצת פנים רבת משמעות. הפרויקט עלה יפה-הילד הבחין פתאום באותיות הרבות סביבו ואף הצליח לקרוא את הצירוף "רינה ודינה קונדיטוריה". העובדות הנ"ל ריגשו את סבו וסבתו עד כדי בכי ממש.
סיפור אחר מספר לנו על אורי, בגילומו של רמי ברוך, שעובר לבית חדש ומתיידד עם הדמויות שבציוריו, כאשר חש בדידות במקום החדש שבו גר.
ישנו סיפור נוסף על הסבתא שרוכבת על אופניים (שרית סרי בתפקיד שמזכיר את דמות הסבתא בסיפור האותיות ומעט את דמותה בסרט מר באום. יום אחד, גונבים לה את האופניים. התפתחות העניינים אינה ברורה (ההסבר המובא בהמשך מראה שסיפורים משתנים ככל שהם מובאים ממקורות שונים בזמנים שונים)
ממש בסוף הקלטת ניתן לראות ולשמוע את ירון לונדון מספר את משל הארנבת ("מדוע אין זנב לארנבת") של חיים נחמן ביאליק.
הקלטת הופקה על ידי משרד החינוך והתרבות (ת"ל), המרכז לטכנולוגיה חינוכית, עם עובד, קלסיקלטת, אולפני הבירה ירושלים ׁׁוים הפקות.
יחסי ברבדוס – קוריאה הדרומית

| יחסי ברבדוס – קוריאה הדרומית |
| --- | --- |
ברבדוס: קוריאה הדרומית


ברבדוס: קוריאה הדרומית
שטח (בקילומטר רבוע)
430: 99,720
אוכלוסייה
282,507: 51,704,841
תמ"ג (במיליוני דולרים)
6,394: 1,712,793
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,632: 33,126
משטר
מונרכיה חוקתית   דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי ברבדוס–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ברבדוס לבין הרפובליקה של קוריאה.
סקירה כללית

בין ברבדוס לבין הרפובליקה של קוריאה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ברבדוס לבין הרפובליקה של קוריאה כוננו ב-15 בנובמבר 1977. בין שתי המדינות מתקיימים שיתופי פעולה כלכליים מועטים והתקיימו ביניהן ביקורים רמי דרג שהגבירו את הדיאלוג הפוליטי ביניהן.
ביקורים רמי דרג > מברבדוס לקוריאה הדרומית

אוקטובר 2018 - ג'רום וולקאט, שר החוץ של ברבדוס
נציגויות דיפלומטיות

ברבדוס אינה מיוצגת בקוריאה הדרומית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קוריאה הדרומית אינה מיוצגת בברבדוס בדרג השגרירות. קוריאה הדרומית מיוצגת בברבדוס בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בברידג'טאון, בירת המדינה. קוריאה הדרומית האמינה את שגרירותה שבפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו הסמוכה, על ברבדוס.
יחסי בנין–סין

| יחסי בנין–סין |
| --- | --- |
בנין: הרפובליקה העממית של סין


בנין: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
112,622: 9,596,967.75
אוכלוסייה
14,550,586: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,673: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,352: 12,545
משטר
רפובליקה: רפובליקה עממית

יחסי בנין–סין הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בנין לרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו לראשונה יחסים דו-צדדיים בנובמבר 1964. בינואר 1966 הכירה בנין ברפובליקה של סין (טאיוואן) וניתקה את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין. בנין וסין כוננו מחדש את היחסים ב-1972 תחת משטרו של מתיו קרקו בבנין. בנין וסין קיימו באופן קבוע ביקורים רמי דרג, כאשר קרקו ביקר באופן אישי בבייג'ינג ב-1976, 1986 ו-1998. היחסים התמקדו בפיתוח מסחרי. מאז 1972, בנין תומכת במדיניות סין האחת של סין.
התפתחות כלכלית

סין סייעה לבנין ביצירת מספר פרויקטים של עבודות ציבוריות, כולל בית חולים בלוקוסה ואצטדיון הידידות קוטונו. מימון פיתוח סיני עדכני יותר לבנין כולל מענק של 160 מיליון יואן לבניית גשר עילי בקוטונו וכן בניית מרכז לפיתוח כלכלה ומסחר.  Zhejiang Tianshi International Cooperation Economic and Technological Cooperation השלימה את בניית המרכז בשנת 2009 בעלות כוללת של 50 מיליון יואן.  בשנות ה-90 וה-2000, בנין הייתה צרכנית מרכזית של מוצרים סיניים; לדוגמה, בשנת 2002, שווי הסחר הכולל של החלפות בין שתי המדינות היה כ-437 מיליון דולר; בנין ייצאה לסין סחורות בשווי של כ-17 מיליון דולר, ואילו בנין ייבאה סחורות סיניות בשווי 420 מיליון דולר.
במרץ 2018, הנשיא פטריס טאלון אישר לסין לפתח מסילת רכבת המקשרת בין קוטונו לניאמי, בעלות מוערכת של 4 מיליארד דולר.
יחסי תרבות

לאחר כינון היחסים, סין הקימה "מרכז תרבות סין" בקוטונו. כ-25 סטודנטים בנינים לומדים מדי שנה בסין.  מרכז התרבות של סין בבנין נפתח לקהל ב-1988. במרכז זה יותר ממאה בנינים לומדים את השפה הסינית בשנה אחת. במרכז זה מתקיימים גם כנסים ותערוכות על התרבות הסינית.
יחסי אל סלוודור – מקסיקו

| יחסי אל סלוודור – מקסיקו |
| --- | --- |
אל סלוודור: מקסיקו


אל סלוודור: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
21,041: 1,964,375
אוכלוסייה
6,345,066: 131,133,866
תמ"ג (במיליוני דולרים)
34,016: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,361: 13,642
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

יחסי אל סלוודור–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין אל סלוודור ומקסיקו. שתי המדינות הן חברות בהתאחדות מדינות הקריביים, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות איברו-אמריקה והאו"ם.
היסטוריה

לפני שהגיעו חוקרים אירופים לאמריקה, אל סלוודור ומרכז מקסיקו היו מאוכלסות על ידי דוברי שפות יוטו-אצטקיות ודרום מקסיקו ואל סלוודור השתייכו לציוויליזציה של המאיה. במהלך הקולוניזציה הספרדית שתי המדינות היו חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. בשנת 1821 מקסיקו קיבלה עצמאות מספרד ומרבית מדינות מרכז אמריקה, כולל אל סלוודור, השתייכו לאימפריה המקסיקנית הראשונה תחת הקיסר אגוסטין דה איטורבידה. בשנת 1823, האימפריה המקסיקנית התפרקה ואל סלוודור הפכה לחלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה יחד עם גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה. בשנת 1838 האיחוד התפורר ואל סלוודור הפכה למדינה עצמאית. באותה שנה, אל סלוודור ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטיים. בשנת 1917, שתי המדינות פתחו נציגויות דיפלומטיות בבירות זו של זו, ובשנת 1943 שודרגו נציגויותיהן הדיפלומטיות לשגרירויות.
בין השנים 1979–1992, אל סלוודור חוותה מלחמת אזרחים עקובה מדם. במהלך המלחמה נמלטו מהמדינה כמה אלפי אזרחים סלוודוריים למקסיקו, שם רבים השתקעו או המשיכו הלאה לארצות הברית. בשנת 1992, ממשלת אל סלוודור ו-FMLN חתמו על הסכם שלום במקסיקו סיטי המכונה הסכם השלום צ'פולטפק, ובכך למעשה הסתיימה מלחמת האזרחים.
שתי המדינות פועלות יחד במאבק בסחר בסמים ואלימות כנופיות, כולל מארה סלבטרוצ'ה שהן הגורם העיקרי להרס באל סלוודור ופעולותיהם יוצרות חוסר ביטחון במדינה. בשנת 2018, כמה מאות עד כמה אלפי סלוודורים היוו חלק משיירות המהגרים במרכז אמריקה וחצו את מקסיקו כולה לעיר טיחואנה שבצפון המדינה כדי לבקש מקלט בארצות הברית. בינואר 2019, למעלה מ-700 סלוודורים ביקשו וקיבלו מקלט במקסיקו, שם רבים בוחרים להישאר במקום להתמודד עם חוסר הוודאות לנסות לבקש מקלט בארצות הברית וגם לא רוצים להידחות ולהיות מגורשים חזרה לאל סלוודור.
ביוני 2019 נשיא אל סלוודור נאיב בוקלה נסע למדינת צ'יאפס המקסיקנית ונפגש עם נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור. מנהיגי שתי המדינות דנו ביוזמות להפחתת זרם מהגרי אל סלוודור למקסיקו בדרך לארצות הברית ובהתחייבות מקסיקו לפיתוח מרכז אמריקה.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רשמיים מאל סלוודור במקסיקו
הנשיא פידל סאנצ'ס ארנאנדס (1968)
הנשיא ארתורו ארמנדו מולינה (1973)
הנשיא חוסה נפולאון דוארטה (1988)
הנשיא אלפרדו כריסטיאני (1990, 1991, 1992)
הנשיא ארמנדו קלדרון סול (1997)
הנשיא פרנסיסקו פלורס (2002)
הנשיא אנטוניו סאקה (2005, 2008)
הנשיא מאוריסיו פונס (2010, 2011)
הנשיא סלוודור סאנצ'ס סרן (אוקטובר ודצמבר 2014)
הנשיא נאיב בוקלה (2019)
ביקורים רשמיים ממקסיקו באל סלוודור
הנשיא גוסטבו דיאס אורדס (1966)
הנשיא קרלוס סלינס (1993)
הנשיא ארנסטו סדייו (1998)
הנשיא ויסנטה פוקס (2001, 2004)
הנשיא פליפה קלדרון (2007, מרץ ואוקטובר 2008, 2009)
הסכמים דו-צדדיים

שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם לשינוי קבוע ליצירות מדעיות, ספרותיות או אמנותיות; הסכם להגנה ושיקום של אנדרטאות ארכאולוגיות, אמנותיות והיסטוריות; הסכם על שיתוף פעולה תיירותי; הסכם שיתוף פעולה למאבק בסחר בסמים ותלות בסמים; אמנה לביצוע עונשים פליליים; אמנה להשבת כלי רכב וכלי טיס שנגנבו; הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני; אמנת הסגרה; הסכם לשיתוף פעולה חינוכי ותרבותי; אמנת שיתוף פעולה בנושא סיוע משפטי הדדי בעניינים פליליים והסכם תחבורה אווירית.
תחבורה

קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: אארומקסיקו קונקט, אוויאנקה אל סלבדור, אינטרג'ט ווולאריס קוסטה ריקה.
יחסי סחר

ביוני 2000 חתמו מקסיקו ואל סלוודור (יחד עם גואטמלה והונדורס) על הסכם סחר חופשי שנכנס לתוקף בשנת 2001. מאז הצטרפו גם קוסטה ריקה וגם ניקרגואה להסכם הסחר החופשי המשותף. בשנת 2018 הסתכם המסחר בין אל סלוודור למקסיקו ב-965 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של אל סלוודור למקסיקו כולל: רתמות לרכב; כותנה; סיבים סינתטיים; כיסויים, תיקים ושקיות; חולצות ספורט; ומוצרי בקר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לאל סלוודור כולל: מסכים שטוחים; אבוקדו; נחושת, אלומיניום וסגסוגות; ציפוי עיסת תאית; שמפו; מוצרי דגנים; נייר טואלט; ושמני סיכה.
אל סלוודור היא שותפת הסחר השישית בגודלה של מקסיקו במרכז אמריקה וה-15 בגודלה באמריקהה הלטינית, ואילו מקסיקו היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה של אל סלבדור בעולם והשלישית בגודלה באזור. כמה חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו אמריקה מוביל, סימקס, גרופו בימבו וגרומה (בין היתר) פועלות באל סלוודור.
נציגויות דיפלומטיות

אל סלוודור מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-9 קונסוליות באקאיוקן, אריאגה, סיודאד חוארס, קומיטאן דה דומינגס, מונטריי, סן לואיס פוטוסי, טפצ'ולה, טנוסיקה וטיחואנה.
מקסיקו מחזיקה באל סלוודור שגרירות בסן סלוודור.
יכין הירש

| --- | --- |

יכין הירש, 2011
 לידה:  15 באפריל 1934 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  5 ביוני 2011 (בגיל 77)
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  צלם קולנוע ובמאי קולנוע
 בן או בת זוג:  ציונה שמשי 
 http://art-sionashimshi.com
 פרופיל ב-IMDb
 
לוחית זיכרון בכניסה לביתם של יכין הירש וציונה שמשי
יכין הירש (15 באפריל 1934 - 5 ביוני 2011) היה במאי סרטים תיעודיים וצלם קולנוע ישראלי, זוכה פרס סינמטק ירושלים ליצירה דוקומנטרית 2010 ופרס לכלל יצירה קולנועית 1992. היה חבר ב"פורום היוצרים הדוקומנטריים" וחבר מערכת כתב העת סינמטק.
ביוגרפיה

הירש נולד וגדל בתל אביב. הוריו, רות וברוך, עלו מברלין ב-1933. הוא החל את דרכו המקצועית כצלם חדשות וסרטים "ביומני גבע" 1960-1957. בין השנים 1962-1960 חי בניו יורק, למד קולנוע ב-City College, New York, והשתתף כשומע חופשי בשיעורים באוניברסיטת קולומביה. בתקופה זו עבד במחלקת הסרטים של הקונסוליה הישראלית וצילם סרטים ניסיוניים ליוצרי קולנוע אמריקאים צעירים. בשובו לישראל ב-1962 השתלב בעשייה הקולנועית המקומית, צילם את סרטו של דן בן אמוץ "מותו של אברהם לייב" (1964), את הסרטים הניסיוניים של דוד אבידן בשנות השבעים וחלקים מ"יומן" של דוד פרלוב (1983-1973). ביים שישים סרטים עבור שירות הסרטים הישראלי, הטלוויזיה הישראלית, משרד החוץ, הטלוויזיה הגרמנית ורשתות אירופיות. בין השנים 2010-2009 יצר מספר סרטי וידאו ארט אישיים.
הירש היה צלם ראשי של שישה סרטי עלילה: "סיירים" (במאי: מיכה שגריר, 1966); "המניע לרצח" (במאי: פיטר פריישטט, 1966); "אישה בחדר השני" (במאי: יצחק צפל ישורון, 1967); "השמלה" (במאי: יהודה ג'אד נאמן, 1970); "סופו של מילטון לוי" (במאי: נסים דיין, 1981); ו"לנה" (במאי: איתן גרין, 1982).
יכין הירש היה גם צלם סטילס. תצלומיו התאפיינו בצילום אנושי רבגוני בארצות רבות. הוא הציג מספר תערוכות יחיד, ביניהן בגלריה "דוגית" (1959), בגלריה "גבעון" (2009) ובסינמטק ירושלים (2010), והשתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון אשדוד לאמנות ובמוזיאון ארץ ישראל. הוא הרבה לתעד אמנים, אדריכלים ומשוררים בעבודתם, צילם קטלוגים לאמנות ושלושה ספרים: יונה פישר (עורך), תל אביב – 75 שנה של אמנות. הוצאת מסדה 1984;Nahoum Cohen, Bauhaus Tel Aviv: An Architectural Guide, London: Batsford, 2003; ציונה שמשי ודלית להב, לקרוא קירות – פריס כמשל: מסמך תרבותי חזותי. הוצאת אבן חשן, 2007.
היה נשוי לאמנית פרופ' ציונה שמשי ואב לחוקרת התרבות ד"ר דפנה הירש. ארכיונו האישי הופקד על ידיהן בארכיון אדריכלות ישראל.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתם של יכין ושמשי ברחוב נחמני 57.
פילמוגרפיה סרטי תעודה (רשימה חלקית)

1965 "המסחאים", עם מיכה שגריר (מחלקת הסרטים של ההסתדרות). פרס בימוי הסרט הקצר
1967 שבעה ימים לבחירות – לוי אשכול פורטרט (שרות הסרטים)
1968 "בחזרה", על שיקום נכי צה"ל (יגאל אפרתי, שרות הסרטים). פרס בימוי הסרט הישראלי ש"י עגנון פורטרט, עם מיכה שגריר (הפקה עצמית, מ. שגריר וי. הירש)
1968 אמנויות ומלאכות יד בישראל (שרות הסרטים)
1969 ראובן: דיוקן (הטלוויזיה הישראלית)
1970 רחל המשוררת (סרטי שבט, הטלוויזיה הישראלית)
1970 נעמי שמר (גל כחול, הטלוויזיה הישראלית)
1973 מדבר יהודה (י. אפרתי, ש. אלטמן, שרות הסרטים, סרטי שבט)
1973 משפחת שטורמן (סרטי קסטל). פרס בימוי סרט ישראלי
1979 בצלאל (1926-1906), עם דוד פרלוב (י. אפשרתי וד. שיץ, שרות הסרטים)
1980 "האומר לא" – יגאל תומרקין (שיבא תקשורת, A.R.D.)
1981 יוסף זריצקי, סדרת "דיוקנו של אמן" (שרות הסרטים)
1982 דני קרוון (שיבא תקשורת, W.D.R.)
1986 אוזיאש הופשטטר, סדרת "דיוקנו של אמן" (שרות הסרטים)
1988 יחזקאל שטרייכמן, סדרת "דיוקנו של אמן" (שרות הסרטים)
1988 דוד טרטקובר (שיבא תקשורת, W.D.R.)
1988 בתי כנסת עתיקים ברמת הגולן (TV דרום אפריקה "קסטל")
1992 יגאל תומרקין (מוזיאון תל אביב לאמנות)
1993 אברהם אופק, סדרת "דיוקנו של אמן" (שירות הסרטים)
1994 דורה גד – אדריכלית ישראלית (שירות הסרטים)
1997 נווה צדק, לידת ת"א (JUDI.COM)
1998 "בתים" – ס. יזהר (המועצה לתרבות ואמנות)
1999 "אור בוהק: מבטם של צלמים על יומני הקולנוע הישראלי, 1968-1955", עם אורי שין (שרות הסרטים)
2001 "שביר מאוד" – דינה רקנאטי (מוזיאון תל אביב לאמנות)
2002 "זמן חמור" – דימוי החמור בתרבות הארץ-ישראלית (שרות הסרטים, מוזיאון גוטמן)
2004 מבטים, אפיזודה 1\13 (תפוז תקשורת, ערוץ2)
2007 It's All About Art – דינה רקנאטי (Udi & Michael Recanati production)
2008 "בורוכוב - השכונה מעבר לואדי", תסריט ובימוי: יעקב גרוס (מפיק: צבי שפי, עמותת ותיקי גבעתיים)
עבודות נוספות

כתיבת פרק הצילום בספר: דיין, ניסים ושות', עושים סרטים: בימוי, עריכה, צילום, קול, הפקה. תל אביב: מפ"ט עמל, 2002
כתיבת פרק "האזרח קיין" בספר: דיין, ניסים, אורסון וולס (1985-1915). פתח תקווה: אמי"ת, 2009
כתיבה על סרטים ווידאו בעיתונים ובחוברות מקצועיות
חבר מערכת וכותב בחוברת "סינמטק"
הוראה והרצאות

מרצה ומנחה בבית הספר לקולנוע "בית צבי"
מרצה במסגרות עיוניות שונות בסינמטק תל אביב
תוכנית ראיונות על קולנוע וצילום בערוץ האקדמי (2004-2000)
מבקר סרטים ווידאו ב"קול ישראל", רשות השידור
משתתף בתוכניות קולנוע ספרות ומוזיקה
הערות שוליים

↑  מסמכים מנהליים - 'הכל אפשרי', 'הציידים', ארכיון ציונה שמשי ויכין הירש, הספרייה הלאומית
↑  תיעוד מצילומי הסרט, ארכיון ציונה שמשי ויכין הירש, הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 725192  NLI: 987007262749805171  GND: 18839723X  ISNI: 0000 0000 4712 8539  LCCN: no2008151772  VIAF: 61369008   WorldCat (עם VIAF): 61369008
יון קריאנגה

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1837 Humuleștii Noi, רומניה 
 פטירה:  31 בדצמבר 1889 (בגיל 52) יאשי, ממלכת רומניה 
 מדינה:  מולדביה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות "אטרניטאטיה" 
 שם עט:  Popa Smantana, Ioan Vântură-Țară 
 מקום לימודים:  Theological Seminary at Socola Monastery 
 שפות היצירה:  רומנית 
 סוגה:  אנקדוטה, שירה לירית, ספר זיכרונות, נובלה, סאטירה, מעשייה, ספרות ארוטית, משל, ספרות ילדים, סיפור סקטץ' 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית, ז'ונימיה 
 הושפע מ:  מיכאי אמינסקו 
 חתימה:   
 
יון קריאנגה על בול רומני
יון קריאנגה (ברומנית: Ion Creangă;‏ 1 במרץ 1837 או 10 ביוני 1839 – 31 בדצמבר 1889) היה סופר רומני, מחשובי הקלאסיקונים בספרות הרומנית. בעת השלטון הקומוניסטי ברומניה נבחר ל"חבר פוסט-מורטם (אחרי המוות) של האקדמיה הרומנית".
חייו

קריאנגה נולד בכפר הומולשט (Humulești) באזור טרגו ניאמץ, בנסיכות מולדובה, כאחד מתוך שמונה אחים ואחיות (מחציתם מתו בילדותם) במשפחת איכרים רומנייה. תחילה למד אצל המורה הכפרי ובהמשך נלקח על ידי סבו מצד אמו, דוד קריאנגה, אל בית הספר בעיירה ברושטן (Broşteni). ב-1853 נרשם בשם יון שטפנסקו (Ion Ştefănescu) לבית הספר בטרגו ניאמץ. בהתאם לרצון אימו, ששאפה לראותו כומר, יון קריאנגה נרשם לבית הספר הדתי בפלטיצ'ן, בית ספר שכונה "בית החרושת לכמרים". זו הפעם הראשונה שאימץ את השם קריאנגה (שם משפחת אימו) ומכאן ואילך דבק בו. לאחר שבית ספר זה נסגר, קריאנגה נאלץ לעבור ליאשי, ללימודים בסמינר התאולוגי המקומי.
בשנים 1855 - 1859 למד בסמינר ועם קבלת ההסמכה שב לכפר הולדתו. ב-26 בדצמבר 1859 התחתן עם אילאנה, בתו של הכומר יואן גריגוריו והיה לדיאקון בכנסייתו. כעבור שנה נולד בנו היחיד, קונסטנטין. ב-1861 נרשם ללימודים בפקולטה לתאולוגיה, אך לא החזיק מעמד. ב-1864 שב ללימודים, במסגרת אחרת, ובין מוריו היה טיטו מאיורסקו, שהעריך מאוד את כישרונו ומינה אותו כמורה בבית ספר יסודי ביאשי. ב-1865 סיים את לימודיו וקיבל תעודת הסמכה ומשלב זה הקדיש זמן רב יותר לספרות ולחיבור ספרי לימוד לילדי בית הספר. ב-1867 הופיע הראשון בספריו ללימוד הקריאה, "שיטה חדשה לכתיבה וקריאה" (Metodă nouă de scriere şi citire). ב-1871 פורסם בכתב העת "עמוד טראיאן" (Columna lui Traian) מאמרו "שליחות הכומר בכפרים". ב-1871 פרסם את המקראה "מלמד הילדים" (Învăţătorul copiilor) ושיבץ בה שלושה מסיפוריו: "המחט והמקבת", "הטיפשות האנושית" ו"הפשתן והכותונת".
קריאנגה שימש כדיאקון וכמלמד בכנסיות שונות במשך כ-12 שנים, אולם ב-10 באוקטובר 1872 סולק סופית משורות הכנסייה משום ש:"עזב את אשתו, ירה ברובה בעורבנים שטינפו את מנזר גולייה, סיפר את שערו קצר וביקר בתיאטרון". בשנת 1993, יותר ממאה שנה לאחר מותו, הכנסייה החליטה להשיב אותו לשורותיה. סילוקו של קריאנגה משורות הכמורה גרר גם את פיטוריו ממשרת ההוראה, למרות תלונותיו ומחאותיו. קריאנגה התפרנס בתקופה זו ממכר טבק וסיגריות. ב-1873 הסתיים משפט הגירושין של הזוג קריאנגה והבן היחיד עבר לרשות אביו.
כעבור שנתיים התחלף השר הממונה ושר החינוך החדש, טיטו מאיורסקו, השיבו למשרתו. ב-1875 פגש את מיכאי אמינסקו והשניים התיידדו. בהמרצתו של אמינסקו התחיל לבקר בחוג ז'ונימאה ולקרוא שם מסיפוריו. הוא פרסם בשיחות ספרותיות את סיפוריו: "החמות ושלוש כלותיה" ו"העיזה ושלושת גדיה".
יחסיו עם אמינסקו התהדקו והוא אירח את אמינסקו בביתו, בקיץ 1876. בתקופה זו, אולי בהשפעת אמינסקו, קראנגה כתב ופרסם שיר שקרא להחרמת הסוחרים היהודונים. ב-1877 פרסם את הסיפור "הזקן ניקיפור קוצקריו" ואת האגדה "חאראפ אלב" (ערבי/כושי לבן) וכעבור שנה את האגדה "איוואן טורבינקה" (Ivan Turbincă). בתקופה זו העניקו לו לראשונה פרסים שונים. ב-1 בינואר 1881 התפרסם בכתב העת "שיחות ספרותיות" החלק הראשון של יצירתו החשובה ביותר, "זכרונות מילדות". בהמשך התפרסמו בכתב עת זה גם החלק השני והשלישי. בשנת 1883 מתגלה אצלו אפילפסיה ומחלתו גורמת לו סבל רב. הוא מבקר את חברו, אמינסקו, על מיטת חוליו וחש צער רב בעקבות מותו ובעקבות מות ורוניקה מיקלה. כעבור זמן לא רב הצטרף אליהם, מת בעקבות שבץ מוחי ונקבר ביאשי.
הערות שוליים

↑  A fost Ion Creangă “ANTISEMIT”? Iubea OLTENII si îndemna la boicotarea magazinelor evreieşti (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260138905171  PLWABN: 9810566658805606  BIBSYS: 90507408  BNE: XX897356  BnF: cb120346418 (data)  CiNii: DA08104983  GND: 118677268  ISNI: 0000 0001 1585 818X  LCCN: n80030595  LNB: 000038828  MusicBrainz: a5f80769-23f5-4daa-9fdd-dfe0b110e6c3  NKC: jn20011211196  NLA: 35718973  NLG: 93437  NLK: KAC200903082  NSK: 000006516  NTA: 070412405  RERO: 02-A003142914  SELIBR: 182924  SUDOC: 028528255  Trove: 1056675  VcBA: 495/202748  VIAF: 2486527   WorldCat (עם VIAF): 2486527
יחסי ארצות הברית – יוון

| יחסי ארצות הברית – יוון |
| --- | --- |
ארצות הברית: יוון


ארצות הברית: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 131,957
אוכלוסייה
345,891,750: 10,020,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 23,773
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ארצות הברית–יוון, הידועים גם בשם היחסים האמריקאים-יוונים, מתייחסים אל היחסים הבילטרליים בין ארצות הברית ויוון.
בשל הקשרים ההיסטוריים, הפוליטיים, התרבותיים והדתיים החזקים בין שני העמים, יוון וארצות הברית מנהלות כיום יחסים דיפלומטיים מצוינים, והן מחשיבות אחת את השנייה כבעלות ברית. היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין שתי המדינות נכונו בשנות ה-30 של המאה ה-19 אחרי מלחמת העצמאות היוונית ונחשבים כיום ידידותיים.
ליוון וארצות הברית ישנם קשרים היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים ארוכי טווח המבוססים על מורשת מערבית משותפת, ערכים דמוקרטיים משותפים, ועל היותן בעלות ברות בימי מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, המלחמה הקרה והמלחמה בטרור. ממשלות שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה הדוק בתחומי הכלכלה, האנרגיה, המסחר, הטכנולוגיה, האקדמיה, המדעים, המשפט, המודיעין והצבא, וכן באמצעות ארגונים בינלאומיים רבים כדוגמת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו) והאומות המאוחדות.
ארצות הברית היא המשקיע הזר הגדול ביותר ביוון; ההשקעות הישירות של ארצות הברית ביוון היו נאמדו בסך כ-4.5 מיליארד דולר אמריקני ב-2006.
ליוון שגרירות בוושינגטון הבירה, וקונסוליות במספר ערים אמריקאיות. לארצות הברית שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
ביל קלינטון עם ראש ממשלת יוון אנדראס פפנדראו, אפריל 1994
ברק אובמה עם שר החוץ היווני, ניקוס קוטסיאס, בעת ביקורו באתונה, 15 בנובמבר 2016
היסטוריה

הטיוטה הראשונה של דוקטרינת מונרו בשנת 1823, כללה שבחים על המורדים היוונים שהובילו מרי נגד האימפריה העות'מאנית. דעת הקהל האמריקנית תמכה ביוון. עם זאת, מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון קווינסי אדמס, התנגד בתוקף לכך והפסקה על התמיכה ביוונים הושמטה. הטקסט הסופי הראה שהקבינט של ארצות הברית לא התכוון להתערב בעניינים אירופים. עם זאת, כפי שמראה הסופר אנג'לו רפוס, אזרחים פרטיים, בהם נדבנים, מיסיונרים ופעילים פוליטיים בהשראת חזון יוון העתיקה, היו להוטים להיות מעורבים בעניינים היווניים.
ב-9 בנובמבר 1837 הכירה ארצות הברית הכרה דיפלומטית בעצמאותה של יוון, כאשר ציר ארצות הברית בלונדון חתם על הסכם המסחר והניווט עם הציר היווני בלונדון. אירוע זה סימן את המשא ומתן הראשון של ארצות הברית עם יוון וייצג את ההכרה האמריקאית ביוון כמדינה עצמאית עוד בתחילת העשור הראשון של המאה ה-19. באותה השנה, הקונסול האמריקני הראשון, גרגורי א. פרדיצ'ריס, נכנס לתפקידו באתונה. אמנה זו של אמצע המאה ה-19 הקימה את היחסים האמריקאים-יוונים בין השאר על מנת לסייע בשחרורה מן האימפריה העות'מאנית ולהקים את יוון כמדינה נפרדת ממנה.