stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסטרווגן
מחנה ריכוז

ב-1933 הוקם באסטרוגן מחנה ריכוז. בשנת 1936 פורק המחנה ושימש עד 1945 כמחנה שבויים עבור אסירים פוליטיים, ואחר כך עבור אסירי הצו לילה וערפל.
אסירים באסטרווגן
ברית זוגיות

בישראל, ברית זוגיות היא "הסכם בין בני זוג לחיות יחד ולקיים חיי משפחה ומשק בית משותף". הסכם זה יוצר מעמד אישי, שמטרתו להסדיר חלק מבעיות רישום הזוגות בישראל שמתעוררות עקב דיני המשפחה בישראל, המאפשרים נישואים רק לפי דיני העדות הדתיות המוכרות - ההלכה היהודית, השריעה המוסלמית, המשפט של העדות הנוצריות והמשפט הדרוזי - כאשר שני בני הזוג הם בני אותה דת. חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, התש"ע-2010‏, שנכנס לתוקף ב-22 בספטמבר 2010, מאפשר לשני בני זוג שאינם נמנים עם הדתות הללו (הם קרויים בחוק "חסרי דת") לבוא בברית הזוגיות (בשנת 2009 היו בישראל כ-300,000 עולים שהם חסרי דת (בעיקר חלק מהעולים מברית המועצות לשעבר). החוק אינו נותן מענה לבני זוג שאחד מהם "חסר דת" והשני נמנה עם אחת הדתות שלעיל, לבעלי דתות שונות, לפסולי חיתון, לבני אותה הדת החפצים להנשא בנישואים אזרחיים ולנישואים חד-מיניים.
הדיון הציבורי והחוקתי

מדינת ישראל אינה מאפשרת לערוך נישואים אזרחיים בשטחה, ולכן זוגות שדתם אינה מאפשרת להם נישואים בישראל, נאלצים לצאת ולהתחתן במדינות אחרות (יותר מ-5,000 בני זוג, המהווים כ-7% מכלל הנישאים, נישאים בנישואים אזרחיים בחו"ל מדי שנה), או מוותרים על זכותם להינשא ונשארים במעמד של ידועים בציבור. ההערכה היא שכ-350,000 מאזרחי מדינת ישראל אינם יכולים להינשא בשטחה בשל כך. אוכלוסייה זו כוללת יהודים פסולי-חיתון (נישואי כהן וגרושה, ממזרים וכו'), נישואי בני דת אחרת עם יהודים, נישואי אנשים חסרי דת או שעדתם הדתית אינה מוכרת בחוק הישראלי (למשל יהודים רפורמיים, קונסרבטיבים וקייסים (אתיופים)), משפחות חד-מיניות וכן אזרחים שלא מעוניינים להינשא באמצעות הרבנות הראשית למרות שאין להם מניעה הלכתית לכך.
אמנם ה"הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" של האו"ם שאושררה גם על ידי ממשלת ישראל, הקובעת כי ”כל איש ואישה שהגיעו לפרקם, רשאים לבוא בברית-הנישואין ולהקים משפחה, ללא הגבלה מטעמי גזע, אזרחות או דת ...” (סעיף 16). לעומת זאת, לפי ההלכה היהודית ישנה חובה להינשא אך ורק בדרכים מסוימות ועל - כן ישנו מתח והתפלמסות בין החוגים הדתיים לבין החוגים הליברליים במדינה.
הדיון הציבורי והחוקתי > הצעות חוק שונות

הצעות חוק רבות באו לפתור עניין זה ולנסות להסדיר את מעמדם של אלה שאינם יכולים להינשא בישראל. כך, למשל, בעקבות האירוע שגרר את פסק דין האח והאחות בסוף שנות ה-60, העלתה סיעת הליברלים העצמאיים הצעה שנועדה להתיר נישואים אזרחיים לפסולי חיתון, והדבר גרם למשבר ממשלתי.
מפלגת מרצ ומרכיביה ההיסטוריים, מפ"ם, רצ ושינוי, הובילו מאבק למען נישואים אזרחיים בישראל במשך זמן רב, אך ללא הצלחה רבה. בעקבות הכישלונות החוזרים והנשנים של ההצעות להנהגת נישואים אזרחיים, ניסחו המשפטנים פרופסור שיפמן וד"ר שחר ליפשיץ הצעה לפיה יוקם מסלול זוגיות אלטרנטיבי שיכונה רישום זוגיות. הצעה זו הועלתה בקווים כללים ב-2002, ועוררה התנגדות רבה בעיקר מכיוונם של חברי כנסת חרדים.
כחלק מההסכם הקואליציוני בממשלתו השנייה של אריאל שרון, דרשה מפלגת שינוי מציאת פתרון חוקי לבעייתם של אלה שאינם יכולים להינשא בישראל. הוקמה ועדה שבדקה את הנושא והציעה פתרון שאינו זהה לנישואים אזרחיים, והוא ברית הזוגיות. ועדה זו, שבה היו חברים חברי הכנסת רוני בר-און, יורי שטרן, ניסן סלומיאנסקי ורוני בריזון, שייצגו מפלגות מרוב הקשת הפוליטית בענייני דת, משינוי ועד מפד"ל, הגישה הצעת חוק לפיה יתקיים מעמד נפרד של אנשים שבאו ב"ברית זוגיות", שלא ייקרא "נישואים" אך יעניק זכויות וחובות זה כלפי זה וכלפי המדינה, באופן הדומה ככל האפשר לנישואים. הצעת החוק לא הגיעה להליכי חקיקה מתקדמים. המכון הישראלי לדמוקרטיה אימץ, במסגרת פרויקט "חוקה בהסכמה", נייר עמדה מפורט שנכתב על ידי הד"ר שחר ליפשיץ בנושא ברית הזוגיות, ובו הצעת חוק מפורטת בנושא.
גם ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת הכריזה שברית הזוגיות הוא הפתרון המועדף עליה במסגרת פרויקט החוקה,[דרוש מקור] אולם בפועל לא ברור מצבו של פרויקט החוקה בישראל.
ביולי 2007 הגיעו שר המשפטים, דניאל פרידמן, והרב הראשי לישראל שלמה עמאר להסכם על הצעת חוק מוגבלת לנישואים אזרחיים בישראל, שתחול על נישואים בין אזרחי ישראל שאינם שייכים לעדה דתית מוכרת. בעקבות זאת הניחה הממשלה על שולחן הכנסת את הצעת חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, התשס"ט-2009,‏ שנועדה לאפשר לבני זוג ששניהם חסרי דת (כלומר אינם נמנים עם ארבע הדתות המוזכרות בהצעה) לבוא בברית זוגיות. ב-15 במרץ 2010, לאחר הבחירות לכנסת ה-18 וכינון קואליציה חדשה, אושר בכנסת חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, התש"ע-2010,‏ הזהה בתוכנו להצעת החוק.
הדיון הציבורי והחוקתי > התנגדות ותמיכה בחוק

בשדולת הנשים טוענים כי הצעת חוק ברית הזוגיות לחסרי דת היא אחת "מהצעות החוק המפלות, הגזעניות והחשוכות ביותר". עו"ד עידית מילמן, יועצת משפטית בשדולה, אמרה כי "הצעת החוק משאירה את הנישואים והגירושים בשליטה הבלעדית של הרבנות ואינה מאפשרת את הפתרון למצוקתן של מסורבות הגט והעגונות".
עורכת הדין אירית רוזנבלום, מארגון "משפחה חדשה", הביעה תמיכה מסויגת בטיוטה הראשונה של הצעת החוק, ואמרה: "יש בהצעת ברית הזוגיות הרבה ליקויים אך זה בכלל לא חשוב. אני בעד כל דבר שיכול להזיז את המונופול האורתודוקסי, וכל צעד יפתח פתח לבחירה חופשית." אך כלפי החוק במתכונתו הנוכחית אמרה כי לא רק שההצעה שבאה לתת מענה לעולים החדשים חסרי הדת איננה מעניקה מענה הולם, אלא שמעתה יצטרכו לעבור בשערי הרבנות או בשערי מוסד דתי אחר על מנת לקבל אישור כי הם אינם שייכים לאחת מהדתות ולהנפיק "תעודת נוכרי".
רבנים מסוימים בציונות הדתית הביעו תמיכה, לעיתים מסויגת, בחוק ברית הזוגיות. כך לדוגמה הרב ישראל רוזן, והרב יובל שרלו שהעלה סיבות לכאן ולכאן, ביניהן ההכרה במצוקת הזוגות שאינם יכולים להינשא למול הפגיעה בהלכה המסורתית, עמדה עקרונית כי ההלכה צריכה להתפשר במצב הנתון למול המשמעות ההצהרתית שבדבר, ובנוסף הוא כתב: ”ברית הזוגיות היא טובה מאוד להלכה. מי שאינו מכיר בה ומבקש להתנתק מהמסורת היהודית גם לא שומר בדרך כלל את כלליה. על כן, אם הוא יקים את משפחתו שלא על פי ההלכה הוא גם לא יוכל לפגוע בה. כך תימנענה בעיות רבות של ממזרות, עגינות, סרבנות גט, ניאוף וכדומה - והדבר אך יגביר את משמעותה של ההלכה לדבקים בה”.
חוק ברית הזוגיות לחסרי דת

החוק מאפשר לבוא בברית הזוגיות ולהירשם במרשם הזוגיות לבני זוג ("בני זוג שהם איש ואישה", מדגיש סעיף 1 לחוק) שמתקיימים בהם כל התנאים הבאים:
הם איש ואישה, בני 18 לפחות.
שניהם תושבי ישראל (כהגדרתו של מושג זה בחוק).
שניהם רשומים במרשם האוכלוסין כחסרי דת, כלומר אינם רשומים כיהודים, מוסלמים, נוצרים או דרוזים.
שניהם אינם קרובי משפחה מדרגה ראשונה, כולל דור שלישי - סבא ונכד.
שניהם אינם נשואים זה לזה ואינם רשומים במרשם האוכלוסין כנשואים זה לזה. דברי ההסבר להצעת החוק מסבירים כי "מדובר בעיקר בבני זוג שנישאו בנישואין אזרחיים מחוץ לישראל".
אף אחד מהם אינו מוכר כנשוי לאדם אחר.
החוק מסמיך את שר המשפטים למנות את רשם הזוגיות שינהל את המרשם, ולצורך כך יש לו סמכויות חקירה. לסמכות שיפוטית החוק מסמיך את בית המשפט לענייני משפחה לעסוק בכל הנוגע למעמד זה.
בית דין דתי רשאי לקבוע כי אדם שהגיש בקשה לרישום זוגיות (ובה הצהרה שהוא חסר דת) נמנה למעשה עם העדה הדתית שסמכות הנישואים לבניה נתונה בידי בית דין זה, ובכך למנוע את אישור הבקשה להירשם במרשם הזוגיות.
החוק קובע גם כללים להתרת ברית הזוגיות, כלומר לפרידתם של בני הזוג זה מזה.
החוק קובע כי דין בני זוג הרשומים במרשם הזוגיות כדין בני זוג נשואים, למעט החריגים הבאים:
לא חלות הוראות לפי חוק האזרחות, חוק השבות וחוק הכניסה לישראל.
ההוראות של חוק אימוץ ילדים וחוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד) חלות רק לאחר 18 חודשים מיום הרישום במרשם הזוגיות.
הקביעה אינה חלה לעניין זכויות וחובות על פי הדין האישי ולעניין רישום לפי חוק מרשם האוכלוסין.
יישום החוק

חוק ברית הזוגיות נכנס לתוקף ב-22 בספטמבר 2010. יומיים קודם לכן מינה שר המשפטים, יעקב נאמן, את עו"ד יוסף אלחנן הרשלר לרשם זוגיות, הנדרש על פי החוק. ב-3 בנובמבר 2010 אישרה ועדת החוקה של הכנסת את גובה אגרת הרישום של רישום הזוגיות, על מנת שניתן יהיה להתחיל לרשום את הזוגות הפונים לרישום זה. באפריל 2011 נרשם הזוג הראשון, ובעשור הראשון לקיום החוק (2011-2021) נישאו באמצעותו 144 זוגות בלבד, כאשר החל מ 2016 ואילך בכל שנה נישאים פחות מעשרה זוגות. על פי הכתב יקי אדמקר, הסיבה העיקרית למיעוט השימוש בחוק היא הדרישה להירשם במשרד האוכלוסין כחסרי דת. על מנת להירשם כחסר דת, על אדם לקבל פסק דין הצהרתי ולהציגו לרשות האוכלוסין.
ראו גם

נישואי פרגוואי
תעודת זוגיות
איחוד אזרחי
הערות שוליים

↑  סעיף 1 לחוק ברית הזוגיות לחסרי דת.
1 2  חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, התש"ע-2010, ס"ח 2235 מיום 22.3.2010
1 2  תומר זרחין, ועדת השרים לחקיקה אישרה את הצעת חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, באתר הארץ, 19 ביולי 2009
↑  סטטיסטיקה ומידע באתר משפחה חדשה
↑  אילן מרסיאנו, "ברית הזוגיות" - המהפכה השקטה בנישואים האזרחיים, באתר ynet, 16 ביוני 2004
1 2  שחר ליפשיץ לא לילד הזה התפללנו: על ההחמצה שבהצעת חוק ברית הזוגיות, המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה.
1 2  גפני על נישואי "ברית הזוגיות": "מבטיח מלחמת עולם", באתר ynet, 17 ביוני 2004
↑  מחקר מדיניות 68 - ברית הזוגיות.
↑  הצעת חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, התשס"ט-2009, ה"ח הממשלה 445 מיום 20.7.2009
↑  מזל מועלם ויאיר אטינגר, הצעת ברית הזוגיות שקידמה ישראל ביתנו אושרה בוועדת החוקה, באתר הארץ, 9 במרץ 2010
↑  הרב ישראל רוזן, ברית זוגיות? בטלו את "הידועה בציבור", באתר ynet, 19 בפברואר 2009
↑  הרב יובל שרלו, ברית זוגיות לכתחילה, באתר ynet, 19 בפברואר 2009
↑  הודעה בילקוט הפרסומים על מינוי רשם זוגיות
↑  ברית הזוגיות: החל משבוע הבא, חסרי דת יורשו להינשא בטקס אזרחי, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2010
↑  עומרי אפרים, זוג ראשון נרשם בברית הזוגיות: "החוק מקרטע", באתר ynet, 12 באפריל 2011
↑  אריאל פינקלשטיין, אילה גולדברג, שלומית רביצקי טור-פז, דו-שנתון דת ומדינה בישראל 2022, תרשים ב/13, באתר www.idi.org.il, ‏2022
↑  יקי אדמקר‏, כישלון "ברית הזוגיות": 4 זוגות בלבד נרשמו במהלך השנה, באתר וואלה, 1 בדצמבר 2019
↑  רשות האוכלוסין וההגירה, נוהל השלמת/תיקון פרטי הדת והלאום, ‏17 בינואר 2021
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
אקטאו

אקטאו (בקזחית: Ақтау, מילולית: "ההר הלבן"; ברוסית: Актау) היא עיר נמל בדרום-מערב קזחסטן ובירת מחוז מנגוסטאו. העיר שוכנת בחצי האי מנגישלאק על שפת הים הכספי, כ-1,700 ק"מ דרום-מערבית לבירה אסטנה. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, התגוררו בעיר 271,731 בני אדם. מ-1964 עד 1991, העיר הייתה ידועה בשם שֶׁבְצֶ'נְקוֹ - על שמו של המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו שגלה באזור.
היסטוריה

שטח אקטאו היה מיושב בעבר על ידי שבטים עתיקים של סקיתים, ועל תוואי של שלוחת דרך המשי הצפונית, ובכך נוסדו כמה מקדשים סופים באזור. עם זאת, באזור התקיימה אוכלוסייה דלילה טרם התקופה הסובייטית וללא ערים משמעותיות, גם בגלל המחסור במים מתוקים.
בשנת 1958, התיישבו מחפשי אורניום באזור וקראו ליישובם מלבויה על שם המפרץ המקומי. בשנים שלאחר מכן ניתן לאקטאו שמה המקומי. עם זאת, בשנת 1964 ניתן ליישוב שם נוסף, שבצ'נקו, לכבוד המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו שבשנים 1850–1857 שרה בגלות פוליטית בפורט-שבצ'נקו, כ-100 ק"מ מצפון-מערב. ייתכן ששם אוקראיני זה ניתן לעיר גם בשל ריבוי העובדים האוקראינים שהתיישבו בעיר. כיום ניתן לזהות בקלות את הצאצאים האוקראינים בשל סיומת שם המשפחה 'enko-'.
ב-11 בספטמבר 2007, הנשיא נורסולטן נזרבייב הכריז על תוכנית ענק לפיתוח האזור. באוגוסט 2013 הופסק הפרויקט.
ערים תאומות

אזרבייג'ן סומגאיט, אזרבייג'ן
טורקיה סמסון, טורקיה
רוסיה מחצ'קלה, דאגסטן, רוסיה
הערות שוליים

↑  Kazakhstan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  "Aktau city, Kazakhstan facts, history, attractions, photos". About Kazakhstan. נבדק ב-2015-12-29.
↑  Пионеры Запада (ברוסית). Np.kz. 28 בפברואר 2003. אורכב מ-המקור ב-24 במרץ 2017. נבדק ב-23 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pospelov, p. 25
↑  "Ambitious Aktau-City project scrapped". Ақ Жайық (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-1 באוגוסט 2020. נבדק ב-14 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lada.KZ. "Айдарбаев: Актау-сити не будет". lada.kz. נבדק ב-19 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007489430705171  GND: 4828545-6  LCCN: n2001119388  VIAF: 149116509   WorldCat (עם VIAF): 149116509 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקזחסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אירפואטו

| --- | --- |
סמל אירפואטוסמל אירפואטו

פלאזה דה לוס פונדדורס
 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 מדינה:  גואנחואטו (מדינה) גואנחואטו
 תאריך ייסוד:  1547 
 שטח:  845.16 קמ"ר
 גובה:  1,728 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  592,953 (2020)
 קואורדינטות:  20°40′27″N 101°20′51″W﻿ / ﻿20.674166666667°N 101.3475°W﻿ / 20.674166666667; -101.3475 
 אזור זמן:  UTC-6
 http://www.irapuato.gob.mx
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מקסיקו מוגדלת) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו אירפואטו(למפת מקסיקו רגילה) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו אירפואטו(למפת גואנחואטו רגילה) גואנחואטו לאון סלאיה סן מיגל דה איינדה  סן לואיס דה לה פאס ס. איד. א. חליסקו סן לואיס פוטוסי קרטרו מקסיקו מיצ'ואקאןאירפואטו(למפת גואנחואטו מוגדלת) גואנחואטו לאון סלאיה סן מיגל דה איינדה  סן לואיס דה לה פאס ס. אידלגו אגוא. חליסקו סן לואיס פוטוסי קרטרו מקסיקו מיצ'ואקאןאירפואטו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
איראפואטו (בספרדית: Irapuato) היא העיר השנייה בגודלה (לאחר לאון) במדינת גואנחואטו שבמקסיקו. בשנת 2005 התגוררו בעיר כ-342,561 תושבים, בעוד שבמועצה האזורית מתגוררים 529,440 תושבים. אירפואטו שוכנת בגובה 1,724 מטרים מעל פני הים ושטח העיר הוא 845.1 קילומטרים רבועים. אמנם אירפואטו הייתה חקלאית בעברה, אך כיום העיר נחשבת למרכז תחבורתי ותעשייתי חשוב. הפירות והפרחים של הגנים המפוארים של איראפואטו ידועים בכל רחבי מקסיקו.
היסטוריה

בעידן הפרה-היספני, האזור היה מיושב על ידי ציידים-לקטים ונוודים. אט אט התפתחה חקלאות באזור.
במהלך המאה ה-16 התגלו כמויות אדירות של עפרות כסף באזור – מה שהוביל להגירה מסיבית של ספרדים.
ב-18 באוגוסט 1973 סכר בסביבת העיר מפרץ, מה שגרם להצפת העיר. בהצפה זה נהרסו אלפי בתים ומאות בני אדם נהרגו.
גלריה

כנסייה מקומית
אחת המזרקות העירוניות
גן הידלגו
טמפלו דה לה סולדד
אחת הכנסיות המקומיות, 1907
ערים תאומות

מקסיקו אגואסקליינטס, אגואסקליינטס, מקסיקו
ארצות הברית גרין ביי, ויסקונסין, ארצות הברית
ארצות הברית יוסטון, טקסס, ארצות הברית
ארצות הברית צ'ולה ויסטה, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית לארדו, טקסס, ארצות הברית
קובה מריאנו, קובה
ארצות הברית מקאלן, טקסס, ארצות הברית
ספרד מורסיה, מורסיה, ספרד
הערות שוליים

↑  "2005 Census". INEGI: Instituto Nacional de Estadística, Geografía e Informática. אורכב מ-המקור ב-2007-03-28. נבדק ב-2007-03-22.
↑  "Historia de la Conquista". irapuato.gob.mx. נבדק ב-2007-03-20.
↑  200 feared dead
↑  300 feared dead
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557983205171  LCCN: n87810229  MusicBrainz: c8b14175-9308-4a75-820a-3540f5c27d32  VIAF: 127935786   WorldCat (עם VIAF): 127935786
משה נובומייסקי

| --- | --- |

משה נובומייסקי
 לידה:  25 בנובמבר 1873 ברגוזין, רוסיה 
 פטירה:  27 במרץ 1961 (בגיל 87) פריז, צרפת 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 השכלה:  אוניברסיטת קניגסברג 
 
פסל של משה נובומייסקי במפעלי ים המלח בסדום
משה נובומייסקי במרכז המבקרים של מפעלי ים המלח בסדום
קברו בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב
משה אברמוביץ' נוֹבוֹמֶיְיסקי (ברוסית: Новомейский, Моисей Абрамович;‏ 25 בנובמבר 1873, סיביר – 27 במרץ 1961, ישראל) היה איש עסקים ומהנדס מכרות. ב-1929 הקים את חברת אשלג ארץ-ישראלית וניהל אותה כל שנות קיומה עד הלאמתה ב-1952 והקמתה של מפעלי ים המלח בע"מ.
תחילת דרכו

נובומייסקי נולד בשנת 1873 בבָּרגוּזין שבמזרח סיביר (ליד ימת באיקל) למשפחה יהודית של גולים פוליטיים שעסקו בכריית זהב. את לימודיו התיכוניים עשה באירקוטסק וסיים לימודי הנדסת מכרות באוניברסיטת קניגסברג בשנת 1897. היה בין חלוצי תעשיית המכרות בסיביר ועסק שם בכרייה וחקר אוצרות הטבע. היה יושב ראש המועצה של יהודי סיביר. בשנת 1905 נפגש עם פרופסור אוטו ורבורג שהראה לו דין וחשבון מדעי של הגאולוג הגרמני מקס בלאנקנהורן על אוצרות ים המלח וכך נודע לו על ההרכב המיוחד של מי ים המלח.
בשנת 1906 ניהל משא ומתן עם ההנהלה הציונית, יסד עם הפרופ' אוטו ורבורג את חברת "סינדיקט א"י לתעשיות" שבין מטרותיה היה לחקור את האפשרויות להפקת מלחים תעשייתיים מים-המלח. ב-1908 בא בדברים עם הד"ר ארתור רופין שעמד בראש "המשרד הארצישראלי" כדי ללמוד מפיו על תנאי ארץ ישראל ועל סיכוי הזיכיון על ים-המלח. בשנת 1909 הביעה הממשלה הטורקית את נכונותה לאשר זיכיון על ניצול הירדן והמינרלים בים-המלח ובסביבתו. בשנת 1911 הגיע לראשונה לארץ ישראל, ערך סקירה של חופי ים המלח, השווה בין הרכב המים של ים המלח להרכב המים של אגמים בסיביר והגיע למסקנה שיש כדאיות כלכלית בים. נובומייסקי חזר עם ממצאיו למעבדתו בסיביר.
בשנת 1920 עלה נובומייסקי לארץ ישראל, ולאחר שנה העלה את משפחתו: אימו, אחותו ועוד. הוא רכש משק בגדרה עבור בני משפחתו.
הקמת "סינדיקט ארץ ישראל למכרות"

בשנת 1922 רכש נובומייסקי מערבי נוצרי בשם איברהים חסבון את עסקי ההובלה שלו, זכויות שיט בים המלח, זיכיון כריית מלח בהר סדום ושטח אדמה קטן ועליו מספר צריפים נטושים ליד נמל כרך לחופו הצפוני של ים המלח, לשם כך לווה נובומייסקי כסף מהברון רוטשילד.
בשנת 1924 הקים את חברת "סינדיקט ארץ ישראל למכרות", גוף משפטי שיעודו קבלת הזיכיונות לחקר מחצבי האזור והפקתם. נובומייסקי הביא מודדים לים המלח וערך סקרים עם הגאולוג של ממשלת המנדט הבריטי, ג'ורג' סטנפילד בלייק (George Stanfield Blake). בשנת 1925 העניק הנציב העליון אישור לנובומייסקי להמשיך בניסוייו וב-4 באפריל 1925 שלח נובומייסקי את משה לנגוצקי, שהיה פועל ראשי במשקו בגדרה, לחופו הצפוני של ים המלח, שם ערך לנגוצקי לבדו, במשך שנתיים וחצי, תצפיות, סקרים וניסויי הפקה ראשונים של אשלג.
לאחר מכן הוציאו הבריטים מכרז לשם קבלת זיכיון לניצול מחצבי ים המלח. במכרז התמודדו קבוצות שונות, וכן קבוצה של נובומייסקי שכללה גם מהנדס סקוטי בדרגת מייג'ר בשם תומאס גרגורי טאלוק (Thomas Gregorie Tulloch), שביקש כבר בשנת 1918 רישיון לניצול אוצרות ים המלח. בשנת 1927 אישר הנציב העליון, הרברט פלומר, את בקשתם של נובומייסקי וטאלוק ובאותה שנה הצטרף נח מריסיס למשה לנגוצקי והיה לעובד השני בפיתוח המקום. אולם, עד לאישור הסופי של הזיכיון, שניתן ב-1 בינואר 1930, לתקופה של 75 שנה, היה על נובומייסקי לעבור מסכת תלאות של ויכוחים בפרלמנט הבריטי, מתן הוכחות למקורות ההון וכן הסכמה למינוי יושב ראש בריטי לחברה.
ב-1944 יסד נובומייסקי והיה למנהל הכללי של "חברת ירדן לחקירות בע"מ" שנכנסה בנעליה של "חברת הסינדיקט הארצישראלי למכרות", בישרה על התחדשות, סדר חדש בבעלות על מניות החברה, ושמה משקף ההתמקדות האזורית של החיפושים בשני מרחבים: האחד, עמק הירדן, מימת החולה ועד ים המלח, והאחר בעברו המזרחי של הים ובאמירות עבר הירדן.
"חברת האשלג הארץ-ישראלית"

"חברת האשלג הארץ-ישראלית", שהוקמה על ידי נובומייסקי ב-1929, פעלה בארבעה אתרים: דירקטוריון ושיווק - לונדון; הנהלה ומחקר - ירושלים; אתר ייצור עיקרי - צפון ים המלח; מרכז הפקה מתפתח - דרום ים המלח.
רוב עובדי הייצור הועסקו בצפון ים המלח והתגוררו בעיקר בירושלים. ממשלת המנדט לא איפשרה להקים יישובים באזור ים המלח על קרקעות ממשלתיות, אולם נובומייסקי הצליח להשיג אישור להקמת שכונות מגורים לעובדי המפעל, על סמך הזיכיון של החברה. בשנת 1934 הוקמה שכונה למשפחות העובדים, ובמשך הזמן נוספו לה מבני ציבור ושירותים והיא תוכננה כיישוב קהילתי.
עוד בשנת 1933 התקשר נובומייסקי עם קיבוץ רמת רחל שליד ירושלים כדי שיארגן קבוצת עובדים למפעל המתוכנן בסדום. ייצור האשלג היה מבוסס על בריכות אידוי שהצריכו הקצאת שטח נרחב. השטח שעמד לרשות מפעלי ים המלח באתר הצפוני היה מצומצם יחסית, ואילו בדרום התקיים המרחב הנדרש. אולם התנאים, שהיו קשים גם בצפון, היו קשים הרבה יותר בדרום, בשל הניתוק ממקום יישוב למעט קשר ימי עם האתר הצפוני, שנוסף על החום הרב. רמת רחל התקשרה עם מזכירות הקיבוץ המאוחד וזו גייסה קבוצה של 20 חברים, שיחד עם עובדי חברת האשלג הקימה בשנת 1934 את מחנה סדום. בקרבת מקום, בבקעת צוער שבתחום אמירות עבר הירדן (שנכללה במנדט הבריטי), נמצא מקום מתאים להתיישבות. הקיבוץ המאוחד שלח למקום גרעין של מתיישבים מרעננה, יוצאי המחנות העולים. אולם, האמיר עבדאללה התנגד להקמת ההתיישבות וזו פונתה. לעומת זאת, בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-8 באוקטובר 1939 הקים גרעין של מחנות העולים את קיבוץ בית הערבה, הסמוך לאתר הצפוני של החברה. את האישור להקמתה של התיישבות זו, הצליח נובומייסקי להשיג באמתלה של הקמת שכונות מגורים נוספת לעובדי מפעל ים המלח. בשנת 1940 הגיע הייצוא של חברת האשלג לכמחצית הייצוא התעשייתי של ארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם השנייה סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת האשלג של בריטניה.
בשנת 1946 הקים נובומייסקי את חברת "דשנים וחומרים כימיים" במפרץ חיפה, במטרה לנצל את האשלג המופק מים המלח על ידי "חברת האשלג הארץ-ישראלית" לייצור דשנים.
השפעת מלחמת העצמאות

ב-18 באפריל 1948 הפסיקו הבריטים ללוות שיירות מירושלים למפעל האשלג בצפון ים המלח. כמו כן, מאז תחילת מלחמת העצמאות, ניהל נובומייסקי מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות, על מנת לשמור על מפעלי חברת האשלג ולהוציאם ממעגל המלחמה. הוא הסביר לירדנים כי אי-שמירת מפעלי האשלג תגרום נזק חמור הן לירדן והן לבריטים. הוא טס פעמיים לעמאן ולבסוף ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח שמירת המפעלים. עם תוצאות אלה יצא ב-14 במאי לתל אביב, כדי לדווח זאת לבן-גוריון. בן-גוריון לא התפנה אליו בשל ההכנות להכרזת המדינה ובאותה עת נפגע נובומייסקי בתאונת דרכים, בגללה לא יכול היה להשתתף בסיכום המגעים עם הירדנים. ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם, שמסר את מפעלי חברת האשלג, באתר הצפוני ובאתר הדרומי, בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית. פיקוד "ההגנה" לא קיבל את ההסכם. בשל אשפוזו לאחר התאונה, לא היה נובמייסקי במקום ולא יכול היה לנסות ולנצל את קשריו בירדן להצלת המפעל. ב-19 וב-20 במאי פונה האתר הצפוני בצי של 17 כלי שיט קטנים מכמה מאות אנשים (עובדי המפעל, חברי בית הערבה ולוחמי פלמ"ח) אל אתר החברה בסדום. רק ב-22 במאי נכנסו למפעל הצפוני אנשי הלגיון הערבי ומצאו את המקום נטוש (לאחר שנבזז על ידי ערבים מקומיים). המפעל, שחובל לפני נטישתו, וכן קיבוץ בית הערבה, נהרסו כליל בידי אנשי הלגיון הערבי.
בנובמבר 1948 מינתה הממשלה הזמנית ועדה שתפקידה היה לבדוק את פעולת חברת האשלג ולהגיש המלצות לגבי פעולת הממשלה בעניינה. היחס של היישוב לחברת האשלג לא היה חד-משמעי. מצד אחד, החברה מילאה תפקידים לאומיים וחלוציים בפיתוח הכלכלי של ארץ ישראל. אולם, מצד שני, הייתה החברה קשורה בבריטניה ובדירקטוריון שישב בלונדון. הוועדה שמונתה פעלה לסילוק ההשפעה הבריטית על החברה ולשינוי תנאי הזיכיון שהיה בידי חברת האשלג. אגב כך, נפגע נובומייסקי, שהיה בן 75 באותה שנה. בעקבות המלצת הוועדה, הוצגו לחברת האשלג ולנובומייסקי תנאים להמשך הפעלת החברה, בהם לא הצליחו לעמוד.
הקמת מפעלי ים המלח

בחודש דצמבר 1951 החליטה ממשלת ישראל להקים חברה חדשה, חברת מפעלי ים המלח בע"מ. החברה החדשה רכשה ביולי 1952 את כל הנכסים של חברת האשלג. החברה החדשה פעלה מבלי לנצל את כל הניסיון שנרכש ותפקודה התערער, עד למינויו של מרדכי מקלף למנכ"ל החברה, שהביא את החברה למסלול של התפתחות.
בשנת 1957 העניק הטכניון לנובומייסקי תואר כבוד של דוקטור למדעים טכניים.
בשנת 1961 נפטר נובומייסקי בגיל 87, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. זכרו הונצח ברחוב על שמו בשכונת רמת שרת בירושלים, שכונה בה מונצחים מנהיגים ציוניים חשובים בשמות רחובות.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה

משה נובומייסקי לא היה חלק מהממסד הציוני ולכן הושכח על ידי האבות המייסדים[דרוש מקור]. משך שנים רבות לא הונצח חלוץ התעשייה בארץ ישראל באופן שתואם את תרומתו הייחודית והעצומה. בשנת 1974 הוקמה שכונת רמת שרת בירושלים ובה הונצח ברחוב על שמו. בשנת 2021 תוקן חלקית המצב כשנפתח מרכז המבקרים ע"ש משה נובומייסקי במחנה העובדים הישן בסדום.
ספריו

מִיַּם הַבַּיְקָל לים המלח, תל אביב: שוקן, 1958.
פרסומיו

"תוצרת האשלג העולמית וים-המלח", שנתון פלניוס לכלכלה של א"י, תל אביב, 1936.
לקריאה נוספת

דב גביש, 'מפעלו של המהנדס מסיביר', עת־מול: עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, גיליון כ"א 1 (123), הוצאת יד יצחק בן-צבי, אוקטובר 1995
דב גביש, מלח הארץ (מחברת האשלג הארץ-ישראלית למפעלי ים המלח), הוצאת יד בן-צבי, בשיתוף מפעלי ים המלח, תשל"ה
עודד נבון (עורך), מלח הארץ (יד לחלוצי המלח משה נובומייסקי ומשה לנגוצקי סדרה למחקרי ים המלח, כרך 1), הוצאת ספרים ע"ש י.ל. מאגנס, 2005
עודד נבון (עורך), מלח הארץ (יד לחלוצי המלח משה נובומייסקי ומשה לנגוצקי סדרה למחקרי ים המלח, כרך 2), הוצאת ספרים ע"ש י.ל. מאגנס, תשט"ז, 2006
רן אור-נר, משה נובומייסקי וחברת האשלג הארץ ישראלית מלח הארץ; סדרה למחקרי ים המלח ;(4):1–23; 2009
הלה טל, מהפכה בסדום, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון, 2010
חוה ליאון, פותחים את הים - סיפורם של נובומייסקי ולנגוצקי מים המלח, סדרת "ראשונים בארץ" לנוער, יד יצחק בן צבי ועם עובד, 1997.
הערות שוליים

1 2 3 4  שלמה גרוס, משה נובומייםקי - איש סיביר וים המלח, הארץ, 9 בינואר 1959
↑  ד"ר יוסף ברסלבי (ברסלבסקי),"הידעת את הארץ-ים המלח סביב-סביב", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ו (1956), כרך ג', עמוד 224-225
↑  אבי כצמן, הזקן והים, כותרת ראשית, 12 בפברואר 1986
↑  Terms of Dead Sea Concession to Novomejsky and Tulloch Made Public by British Government, Jewish Telegraphic Agency, ‏10 May 1929
↑  פרופיל של חברה - דשנים וחומרים חימיים, הארץ, 13 בדצמבר 1961
↑  ארכיון משה נובומייסקי, בספרייה הלאומית
↑  בוב ויינטראוב, דירקטור ספריות מכללת סמי שמעון, Moshe A. Novomeysky: Founder of the Dead Sea Industries, Chemistry in Israel, Bull. Isr. Chem. Soc כרך 16, אוגוסט, 2004, עמ' 37-40
↑  משה גלעד, מרכז המבקרים החדש בים המלח, באתר הארץ, 5 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306647905171  PLWABN: 9810650585605606  GND: 1070041505  ISNI: 0000 0000 6865 2188  LCCN: n84101435  VIAF: 40152380113001761793   WorldCat (עם VIAF): 40152380113001761793