stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרהארד רודקס
קריירת משחק

רודקס החל את הקריירה במדי אדמירה ואקר מהבונדסליגה האוסטרית. הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת 1983/1984, במהלכה ערך שלוש הופעות ליגה. עונה אחר כך כבר כבש שער בכורה בליגה, שהיה היחיד שלו ב-11 הופעות.
רודקס תפס מקום קבוע בהרכב החל מעונת 1985/1986. עם שמונה שערים ב-29 הופעות, זכה רודקס גם להופעת בכורה במדי נבחרת אוסטריה. הוא שמר על מקומו בהרכב גם בעונות הבאות, ובעונת 1987/1988 כבש לראשונה בקריירה כמות דו-ספרתית של שערי ליגה (14), ושותף לראשונה בשלושים הופעות ליגה. עונה אחר כך, עם 13 שערים ב-33 הופעות, סייע רודקס לקבוצתו לסיים את העונה כסגנית האלופה, ובזכות יכולתו הגבוהה אף זכה בתואר כדורגלן השנה באוסטריה.
עונת השיא של רודקס במדי אדמירה הייתה בעונת 1989/1990. רודקס כבש 35 שערי ליגה ב-36 הופעות, סיים כמלך השערים (בפער של 15 שערים מסגנו), ואף סיים שלישי ברשימת נעל הזהב האירופית, אחרי הוגו סאנצ'ס וחריסטו סטויצ'קוב שכבשו 38 שערים כל אחד. בסיום אותה העונה עזב רודקס את הקבוצה לאחר שמונה עונות, בהן כבש 84 שערי ליגה ב-192 הופעות.
לקראת עונת 1990/1991 עבר רודקס לאתלטיקו מדריד מהליגה הספרדית. תחת המאמן טומיסלב איביץ', הציגה אתלטיקו יכולת מרשימה וסיימה את העונה כסגנית אלופת ספרד, עם עשר נקודות פחות מברצלונה, ועם נקודה מעל ליריבתה העירונית ריאל מדריד. באותה העונה זכה רודקס בתואר הקבוצתי הראשון והיחיד בקריירת המשחק שלו, גביע המלך הספרדי. רודקס תרם את חלקו לזכייה כבר בשמינית הגמר, כאשר כבש שער חוץ לרשתה של ריאל מדריד, במשחק שהסתיים בשוויון 1–1. אתלטיקו ניצחה 0–1 בגומלין, והמשיכה עד למשחק הגמר שם פגשה את מיורקה. רודקס לא נכלל בסגל קבוצתו למשחק, שהסתיים בניצחונה של אתלטיקו 1-0 בהארכה.
עונה אחר כך, לאחר שלא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה וערך הופעת ליגה בודדת בלבד, חזר לאוסטריה והצטרף לראפיד וינה של המאמן הנס קרנקל. לאחר עונה וחצי במדי ראפיד, בה כבש 12 שערים ב-43 הופעות ליגה, פרש רודקס ממשחק פעיל בגיל 28 בלבד.
בעונת 1995/1996, כשנתיים לאחר פרישתו, שב רודקס מפרישה והצטרף לקבוצת נעוריו, אדמירה ואקר. הוא שותף ב-11 משחקי ליגה של הקבוצה, והעפיל עמה לגמר הגביע האוסטרי. אדמירה ואקר, עם רודקס בהרכב, נוצחה 1–3 על ידי שטורם גראץ במשחק הגמר. בתום העונה פרש בשנית, בגיל 31.
קריירת משחק > נבחרת אוסטריה

רודקס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה כבר בגיל עשרים. ב-16 באוקטובר 1985, תחת המאמן ברנקו אלסנר, עלה רודקס להופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב נבחרתו במשחק ידידות מול יוגוסלביה. רודקס הוחלף במחצית המשחק, שהסתיים בניצחונה של יוגוסלביה בתוצאה 0–3. את שערו הראשון בנבחרת כבש רודקס רק ארבע שנים אחר כך, ב-4 באוקטובר 1989, בניצחונה של אוסטריה 1–2 על מלטה במשחק ידידות.
רודקס רשם חמש הופעות (ללא שערים) במוקדמות מונדיאל 1990, מתוך השמונה של אוסטריה בטורניר. אוסטריה סיימה במקום השני בבית, והעפילה לטורניר מונדיאל 1990 באיטליה. רודקס זומן על ידי מאמן הנבחרת, יוזף היקרסברגר, לסגל אוסטריה למונדיאל. רודקס לא שותף בהפסד 0–1 לאיטליה, אך שב להרכב בהפסד 0–1 לצ'כוסלובקיה. במשחק השלישי פגשה אוסטריה את ארצות הברית, וגברה עליה 1–2. בדקה ה-63 של המשחק כבש רודקס בנגיעה מתוך הרחבה לאחר עבודת הכנה מצוינת מאגף ימין, וקבע 0–2 לאוסטריה. היה זה שערו השלישי והאחרון של רודקס במדי אוסטריה, שלא המשיכה לשלב הבא.
משחקו האחרון של רודקס במדי אוסטריה היה ב-1 במאי 1991, בתבוסתה של אוסטריה 0–6 לשוודיה. בסך הכול לזכותו עשרים הופעות ושלושה שערים במדי הנבחרת.
ב-16 בנובמבר 2022, התאבד באמצעות פגיעה על ידי רכבת, לאחר שסבל ממחלה ממושכת. השאיר אשה ושתי בנות.
תארים

גביע המלך הספרדי: 1990/1991
כדורגלן השנה באוסטריה: 1989
מלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית: 1990
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1982/1983 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 3 | 0 |
| 1983/1984 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 11 | 1 |
| 1984/1985 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 29 | 8 |
| 1985/1986 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 28 | 6 |
| 1986/1987 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 22 | 7 |
| 1987/1988 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 30 | 14 |
| 1988/1989 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 33 | 13 |
| 1989/1990 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 36 | 35 |
| 1990/1991 | אתלטיקו מדריד | ספרדליגת העל הספרדית | 26 | 9 |
| 1991/1992 | אתלטיקו מדריד | ספרדליגת העל הספרדית | 1 | 0 |
| 1991/1992 | ראפיד וינה | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 12 | 4 |
| 1992/1993 | ראפיד וינה | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 31 | 8 |
| 1995/1996 | אדמירה ואקר | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 11 | 0 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 273 | 105 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת אוסטריה> שנה | נבחרת אוסטריה> הופעות | נבחרת אוסטריה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1985 | 1 | 0 |
1986: 0
| 1987 | 1 | 0 |
| 1988 | 1 | 0 |
| 1989 | 9 | 1 |
| 1990 | 7 | 2 |
| 1991 | 1 | 0 |
| סה"כ | 20 | 3 |
גיבור יוגוסלביה

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  יוגוסלביה יוגוסלביה
 סוג:  עיטור צבאי ואזרחי
 למען:  מעשה גבורה יוצא דופן
 נוסד:  דצמבר 1941
 הענקות
 הוענק לראשונה:  1941 ביוגוסלביה 1998 בסרביה ומונטנגרו
 הוענק לאחרונה:  1993 ביוגוסלביה 1998 בסרביה ומונטנגרו 
 סה"כ הוענקו:  1,341
 היררכיה
 עיטור גבוה יותר:  עיטור החירות של יוגוסלביה
 עיטור נמוך יותר:  גיבור העמל הסוציאליסטי של יוגוסלביה
 
גיבור יוגוסלביה (בסרבו-קרואטית: Orden narodnog heroja, בסרבית קירילית: Oрден народног хероја) היה תואר הכבוד השני בחשיבותו בצבא יוגוסלביה והשלישי בחשיבותו ביוגוסלביה ובסרביה ומונטנגרו. 1,322 עיטורי "גיבור יוגוסלביה" הוענקו לאזרחי יוגוסלביה עצמה ו-19 נוספים לאזרחי מדינות שונות.
מקבלי העיטור היו אנשים, יחידות צבאיות או ארגונים אשר ביצעו מעשי גבורה בעיתות מלחמה ושלום למען יוגוסלביה, זכו במדליה ונודעו כ"גיבורי יוגוסלביה". מרבית המעוטרים היו פרטיזנים אשר לחמו לשחרור יוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מנהיג יוגוסלביה יוסיף ברוז טיטו קיבל את העיטור שלוש פעמים לאורך תקופת שלטונו. 11 מבני יהדות יוגוסלביה עוטרו בעיטור זה ומהם ניתן לציין את הגנרל וויו טודורוביץ', הפרטיזן והפוליטיקאי נסים אלבחרי והפרטיזנים אסתר עובדיה, רוברט דומאני ודראגו שטיינברגר אשר נהרגו בקרבות לשחרור יוגוסלביה. העיטור ניתן ביוגוסלביה עד להתפרקותה ב-1993.
ב-1998 החליטה ממשלת סרביה ומונטנגרו לחדש את מתן העיטור והוא ניתן למספר יחידות צבאיות של צבא המדינה.
הערות שוליים

↑  יהודים - "גיבורים לאומיים של עמי יוגוסלביה", באתר "ההתנגדות היהודית בשואה", אוחזר ב-1 באוגוסט 2014.
ג'יין רול

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1931 פליינפילד, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בנובמבר 2007 (בגיל 76) האי גלילנו, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 מקום לימודים:  קולג' מילס 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Desert of the Heart 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר קנדה  פרס למדא לספרות  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה הבריטית 
 
ג'יין רול (באנגלית: Jane Rule;‏ 28 במרץ 1931 - 27 בנובמבר 2007) היא סופרת קנדית, מחברת רומנים וספרות לא בדיונית העוסקים בנושאים לסביים.
ביוגרפיה

ילידת פיינפילד, ניו ג'רזי, רול הייתה בתם הבכורה של קרלוטה ג'יין (הינק) וארתור ריצ'רד רול. לדבריה הייתה ילדה נערית שחשה אאוטסיידרית בגלל גובהה והיותה דיסלקטית. בגיל 15 היא קראה את הספר "The Well of Loneliness" וכתבה מאוחר יותר, "לפתע גיליתי שאני אחרת."
רול למדה במילס קולג' בקליפורניה. היא סיימה את לימודיה בשנת 1952, עברה להתגורר באנגליה לפרק זמן קצר וניהלה קשר רומנטי עם המבקר ג'ון הלקופ. היא לימדה בקונקורד אקדמי במסצ'וסטס, שם פגשה והתאהבה בהלן סונטוף. יחד עם הלקופ רול החלה לעבוד באוניברסיטת בריטיש קולומביה בוונקובר, קולומביה הבריטית, בשנת 1956, שם סונטוף ביקרה אותה והן החלו מתגוררות יחדיו.
לאחר שכתב היד נדחה על ידי 22 מו"לים, רול פרסמה בשנת 1964 את הספר Desert of the Heart. בעקבות פרסום הרומן, העוסק בשתי נשים המתאהבות זו בזו, רול קיבלה מבול של מכתבים מנשים "לא מאושרות, אפילו נואשות", שחשו עד אז כי הן לבדן. התקשורת הקנדית גילתה עניין רב ברול, שכתבה מאוחר יותר כי, "הפכתי, עבור התקשורת, הלסבית היחידה בקנדה. תפקיד שקיבלתי על עצמי בהדרגה בחוסר התלהבות, וניצלתי כדי לחנך את הציבור כמיטב יכולתי." בשנת 1967 היא העתיקה מגוריה לאי גליאנו, שם התגוררה עד סוף ימיה. בשנת 1985 עיבדה דונה דייטש את הרומן לסרט בשם Desert Hearts, אשר הפך קלסיקה לסבית. הגלוב אנד מייל כתב, "הסרט הוא בין הראשונים והמוערכים ביותר אשר מציגים יחסים לסביים בצורה אוהדת."
רול הייתה פעילה באיגוד הכותבים הקנדי. כמי שלא הסתירה את נטייתה המינית, היא פעלה למען חופש הביטוי וזכויות ההומואים, גם בהקשר למחלוקת סביב הפרסום ההומואי The Body Politic.
בשנת 1989 רול תרמה את אוסף כתביה לאוניברסיטת בריטיש קולומביה. היא זכתה בתואר Order of British Columbia בשנת 1998, ובתואר Order of Canada בשנת 2007. לפני שקיבלה את התואר היא אמרה, "בחרתי בקנדה לפני מעל 50 שנים. לכן נחמד מאוד שקנדה בוחרת בי." ספריה Memory Board (1987) ו-After the Fire (1989) היו מועמדים שניהם לפרס אתל וילסון לספרות.
רול וסונטוף חיו יחדיו עד למותה של סונטוף בשנת 2000. רול הפתיעה אחדים בקהילת ההומואים כאשר הכריזה כי היא מתנגדת לנישואים חד-מיניים באומרה כי "כניסה מחדש לכלוב הזוגיות ההטרוסקסואלי אינו צעד קדימה, אלא צעד אחורה להגדרה מוסדית של יחסים. עם כל הניסיון שצברנו, עלינו לסייע לאחינו ואחיותינו ההטרוסקסואלים לצאת מהכלא המוסדי, ולא להתנדב להצטרף אליהם שם."
רול נפטרה בגיל 76 ב-28 בנובמבר 2007 בביתה אשר באי גליאנו בעקבות סיבוכים הקשורים בסרטן הכבד, לאחר שסרבה לקבל טיפול שהיה מאלץ אותה לעזוב את האי.
ספריה

Desert of the Heart (1964)
This Is Not For You (1970) Naiad Press
Against the Season (1971) Naiad Press
Lesbian Images (1975) The Crossing Press
Theme for Diverse Instruments (1975)
The Young in One Another's Arms (1977) Naiad Press
Contract With the World (1980)
Outlander (1981) Naiad Press
Inland Passage and Other Stories (1982) Naiad Press
A Hot-Eyed Moderate (1985) Naiad Press
Memory Board (1987) Naiad Press
After the Fire (1989) Naiad Press
לקריאה נוספת

Ellen Bosman. “Jane Rule Publishes Lesbian Images.” in Gay, Lesbian, Bisexual Transgender Events. Pasadena, CA: Salem Press, 2006. 287-289.
הערות שוליים

↑  ^ Proud Life - Jane Rule: 1931 - 2007. Xtra.com (Toronto)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346995805171  BIBSYS: 90108749  BnF: cb16679142v (data)  GND: 121257606  ISNI: 0000 0000 7375 0540  LCCN: n50022095  NKC: mub2015886501  NTA: 070476942  SNAC: w6pz6w7v  SUDOC: 084121645  VIAF: 62399671   WorldCat (עם VIAF): 62399671
גרהארט ריגנר

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1911 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  3 בדצמבר 2001 (בגיל 90) ז'נבה, שווייץ 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Jewish cemetery of Veyrier 
 השכלה:  אוניברסיטת פריבור  אוניברסיטת היידלברג  הפקולטה למשפטים בפריז 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  כוכב ידידות העמים  עיטור ארבע החירויות – חירות הפולחן  אביר במסדר הקדוש גרגוריוס  אביר בלגיון הכבוד 
 
גרהארט מוריץ ריגְנר (בגרמנית: Gerhart Moritz Riegner;‏ 12 בספטמבר 1911, ברלין – 3 בדצמבר 2001, ז'נבה) היה נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ בעת מלחמת העולם השנייה. הביא לידיעת העולם, באמצעות מברק ריגנר, את הידיעה שמסר לו התעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי - תוכנית ההשמדה הטוטאלית של היהודים באירופה על ידי גרמניה הנאצית. כיהן כמזכיר כללי של הקונגרס היהודי העולמי בין השנים 1965 ל-1983.
ראשית דרכו

גרהארט ריגנר נולד בשנת 1911 למשפחת משפטנים יהודים בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, ובה גדל והתחנך. למד משפטים בברלין, בפרייבורג ובהיידלברג. בשנת 1933, לאחר שקלגסים נאצים צרו על בית המשפחה בברלין בקריאות "יהודים החוצה", אחזה חרדה את בני המשפחה והם עזבו את גרמניה לצרפת, שם המשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטת סורבון וקיבל תואר במשפטים בשנת 1935. מצרפת עבר גרהארט ריגנר לשווייץ, שם עבד כעורך דין במשפט בינלאומי. כעורך דין מנוסה נתקבל לעבודה כיועץ משפטי בנציגותו בשווייץ של הקונגרס היהודי העולמי שנוסד בז'נבה בשנת 1936. בשנת 1939 נתמנה לעמוד בראש נציגות הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
"מברק ריגנר"

בימי מלחמת העולם השנייה פעל בפולין תעשיין גרמני אנטי-נאצי בשם אדוארד שולטה כמנהל חברת מכרות גרמנית. אזור פעולתו היה בשלזיה, בקרבת מחנה ההשמדה אושוויץ. במסגרת תפקידו נסע לעיתים קרובות לשווייץ, ובהיותו שם מסר מידע לשירותי המודיעין של בעלות הברית. ב-29 ביולי 1942 עלה שולטה על רכבת מפולין לשווייץ, בנסיעה שמטרתה הייתה לחשוף בפני הארגונים היהודיים בשווייץ, ודרכם בפני בעלות הברית, את דבר ביצועו של "הפתרון הסופי" להשמדתם של כל יהודי אירופה באמצעות הגז ציקלון בה. בהגיעו לשווייץ נפגש שולטה בציריך עם איש עסקים יהודי בשם איזידור קופלמן, עמו היו לו קשרי עסקים, וגילה לו את הסוד הנורא. קופלמן העביר את המידע ליהודי בשם בנימין סגלוביץ', שניהל את לשכת המידע של הקהילות היהודיות בשווייץ. סגלוביץ' העביר את המידע לגרהארט ריגנר כנציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
ריגנר עמד על חשיבות הידיעה ועל חומרתה, וראה לנכון להעבירה לידי ממשלות בעלות הברית ומנהיגי יהדות העולם. ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, מסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי, ולידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ, וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן. משרד החוץ העביר את תוכן המברק לרב וייז. ריגנר העביר מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לחבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן. המברק קיבל בספרי ההיסטוריה את הכינוי "מברק ריגנר", והוא נחשב לידיעה שאישרה בעיני בעלות הברית ויהדות העולם את דבר ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה בידי הנאצים.
אף על פי שמברק ריגנר היה הידיעה המוסמכת הראשונה על דבר השמדת היהודים, תגובת בעלות הברית הייתה רפה ומאכזבת, והצהרתית בלבד. ב-17 בדצמבר 1942 פרסמו 11 ממשלות של בעלות הברית וכן ממשלת צרפת החופשית הצהרה משותפת כי "השלטונות הגרמנים מגשימים עכשיו את כוונתו של היטלר, שעליה הכריז חזור והכרז, להשמיד את העם היהודי באירופה". בו בעת שירת בעמדת מפתח עוזר שר החוץ האמריקאי לבעיות המלחמה המיוחדות, ברקינרידג' לונג, שעשה כמיטב יכולתו לסכל הצלת יהודים. רק כשנה וחצי לאחר שיגור המברק, בינואר 1944, הקים הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את הוועדה למען פליטי המלחמה שנועדה לפעול להצלת יהודים – אך פעולתה הייתה דלה. על הקמת הוועדה כתב ריגנר בספר זיכרונותיו: "מאז מברקי הראשון חלפו 18 חודשים, שבמהלכם נמשך הטבח ללא פשרות ומיליוני יהודים הוקרבו".
לאחר המלחמה

בשנת 1956, כאשר קיבלה מרוקו את עצמאותה, היה ריגנר אחד משני נציגי הקונגרס היהודי העולמי שניהלו משא ומתן עם שלטונות הממלכה לעליית יהודי מרוקו. המשא ומתן התנהל בפריז במשך שבוע ימים בסוף חודש יוני 1956. מצד שלטונות מרוקו נטלו בו חלק שר הפנים וראש שירותי הביטחון של מרוקו. המשא ומתן הסתיים ב-27 ביוני 1956 ברבאט בירת מרוקו, בהסכמה על מתן רשות ליציאתם של חלק מיהודי מרוקו מן הממלכה, אך לא באופן רשמי למדינת ישראל. היה זה אחד הצעדים הראשונים שהובילו אל הגל הגדול של העלייה ממרוקו. בהמשך, בשנים 1961–1964, עלו לישראל רבבות מיהודי מרוקו, תוך העלמת עין מצד המלך חסן השני וממשלתו.
בשנת 1965 נתמנה ריגנר למזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1983.
לאחר מבצע סיני גברו הרדיפות נגד היהודים במצרים. הקונגרס היהודי העולמי נחלץ לעזרת יהודי מצרים, ופנה לשם כך בבקשת עזרה מארגון הצלב האדום הבינלאומי. ב-28 בנובמבר 1956 התקיימו בז'נבה דיונים בין נציגי הקונגרס לנציגי הצלב האדום. ריגנר הצביע בפני נציגי הצלב האדום על סעיף 4 לאמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949 להגנת אוכלוסייה אזרחית במלחמה, ודרש את הגנתם על יהודי מצרים מפני גירוש או מאסר. כתוצאה מדיונים אלה יצאו שני נציגים של הצלב האדום למצרים כדי לסייע לאוכלוסייה היהודית.
ב-10 בנובמבר 1975 נתקבלה החלטה 3379 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שהשוותה את הציונות לגזענות. מדינת ישראל ונציגיה באו"ם ובבירות העולם פעלו כדי לבטל את ההחלטה. במקביל פעל גם ריגנר לביטול ההחלטה. הפעולה נשאה פרי, וב-16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 4686, שבה הודיעה כי היא חוזרת בה מן ההשוואה.
בשנת 1983 פרש ריגנר מכהונתו כנשיא הקונגרס היהודי העולמי. בשנת 1987 העניק לו נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את אות לגיון הכבוד, העיטור הגבוה ביותר של צרפת. האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה העניק לו עיטור כבוד על מאמציו לשיפור יחסי הכנסייה הקתולית עם העם היהודי.
ריגנר היה מעורב בתהליך המסובך של שיפור יחסי ישראל-הוותיקן, והיה נוכח בעת שנחתם ב-30 בדצמבר 1993 הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל, שבעקבותיו החליפו ביניהן שגרירים במאי 1994. באותה עת הוענק לו גם עיטור ארבע החירויות (Four Freedoms Award) על שם ארבע החירויות שעליהן דיבר הנשיא פרנקלין רוזוולט בנאום ארבע החירויות מ-1941.
גרהארט ריגנר מעולם לא נישא, ולא היו לו ילדים. הוא נפטר בציריך בשנת 2001, בן 90 שנה היה במותו. נקבר בבית העלמין היהודי בז'נבה (צר').
ספר זיכרונותיו: "לעולם אל תתיאש – שישים שנה בשירות העם היהודי וזכויות האזרח" ראה אור רק לאחר מותו, לראשונה בגרמנית ולאחר מכן בתרגום לאנגלית.
ספר זיכרונותיו

Never Despair: Sixty Years in the Service of the Jewish People and of Human Rights, Publisher: Ivan R. Dee, 2006. (באנגלית)
לקריאה נוספת

זאב לקויר, הסוד הנורא, הוצאת שוקן, 1981.
זאב לקויר וריצ´רד ברייטמן,  הפרת השתיקה, הוצאת שוקן, 1988.
מרטין גילברט, אושוויץ ובעלות הברית, הוצאת עם עובד, 1981, עמ' 54–55.
האנציקלופדיה של השואה, הוצאת ספרית פועלים, 1990, כרך ה', עמ' 1159–1160.
טוביה פרילינג חץ בערפל: דוד בן-גוריון, הנהגת היישוב וניסיונות הצלה בשואה, הוצאת המרכז למורשת בן-גוריון, 1998, עמ' 84.
תום שגב המיליון השביעי: הישראלים והשואה, הוצאת כתר, 1992, עמ' 410.
"מברק ריגנר"
1993
ג'ורג' ביב

ג'ורג' מורטימר ביב (באנגלית: George Mortimer Bibb;‏ 30 באוקטובר 1776 – 14 באפריל 1859) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר ה-17 של ארצות הברית.
ראשית חייו

ג'ורג' ביב נולד במחוז הנסיך אדוארד שבווירג'יניה. ב-1791 הוא סיים את לימודיו בקולג' המפדן-סידני, ובהמשך הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי. לאחר מכן הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, ועסק שם ובלקסינגטון, קנטקי בעריכת דין. לאחר שעבר לקנטקי באופן קבוע הוא נבחר ב-1806 לבית הנבחרים של המדינה. הוא נבחר מחדש ב-1810 וב-1817. ב-1808 הוא מונה לשופט בבית המשפט לערעורים של קנטקי וב-1810 היה לנשיא בית המשפט.
קריירה פוליטית > סנאטור

ב-1811 נבחר ביב כסנאטור מטעם קנטקי וכיהן עד 1814, כאשר שב לעבודתו בעריכת דין בלקסינגטון. ב-1816 הוא עבר לפרנקפורט ובשנות ה-20 של המאה ה-19 הוא צידד בבית המשפט החדש במחלוקת בין בית המשפט הישן לבית המשפט החדש של קנטקי (אנ'). ב-1827 הוא מונה שוב כנשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי ושימש בתפקיד זה שנה.
ב-1829 נבחר ביב מחדש לסנאט וכיהן בו עד 1835 כנציג הדמוקרטים של ג'קסון. בשנים 1829–1831 הוא היה יושב ראש ועדת הדואר של הסנאט. לאחר סיום כהונתו בסנאט הוא מונה לנגיד של הארכיון של לואיוויל. ב-1844 הוא מונה למזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר וכיהן בתפקיד זה עד 1845.
קריירה פוליטית > מזכיר האוצר

כשהתמנה ביב כמזכיר האוצר הוא היה בן 69. הואר נהג להתלבש "בסגנון מיושן, עם מכנסי רכיבה". הדוח השנתי שלו על מצב האוצר שהוגש ב-1844 כלל אוסף מורכב של נתונים סטטיסטיים של ההיסטוריה הפיננסית של האומה מאז 1789. בנוסף, הוא הציג טיעון מוצק להקמת "קרן השקעות", שבה יופקדו כספים שישמשו לתשלום הקרן והריבית של החוב הלאומי. ביב דחף לשימוש ביתרות שנוצרו מהכנסות האוצר מגביית מכס ומיסים פנימיים למימון קרן ההשקעות. קרן מסוג זה שימשה להפחתת הגרעון בשנים 1789–1835, אך לא עלה בידו של ביב להחזיר אותה לפעילות.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר הוא עסק בעריכת דין בוושינגטון ושימש כעוזר במשרד התובע הכללי.
חיים אישיים

ביב היה חבר פעיל בבונים החופשיים. הוא היה הנשיא הגדול של לשכת הבונים החופשיים בראסלוויל, קנטקי ולאחר מכן הנשיא של הלשכה של פרנקפורט. הוא גם היה הנשיא הגדול של לשכת לקסינגטון ושימש כמזכיר שלה ב-1804. לאחר מכן הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה של קנטקי.
ג'ורג' ביב נפטר בוושינגטון ב-14 באפריל 1859 ונקבר בבית הקברות של פרנקפורט.
גספאר דוטרה

אֶוּריקוֹ גספאר דוטרה (בפורטוגזית: Eurico Gaspar Dutra; ‏18 במאי 1883 – 11 ביוני 1974) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כיהן כנשיא ברזיל ה-16 בשנים 1946–1951. גספאר דוטרה היה הנשיא היחיד בתולדות ברזיל נכון להיום שמוצאו במדינת מאטו גרוסו.
דוטרה נולד בקויאבה בירת מאטו גרוסו ממוצא אזורי-פורטוגזי. עשה קריירה צבאית והגיע לדרגת גנרל. פיקד על דיכוי המרד הקומוניסטי ב-1935 במהלך השלטון הראשון של ז'טוליו ורגאס. ורגאס מינה אותו לשר המלחמה ב-5 בדצמבר 1936. בתפקיד זה, סייע למיסוד הדיקטטורה הפופוליסטית של ז'טוליו ורגאס ב-1937. כאשר ברזיל הצטרפה למלחמת העולם השנייה שלח דוטרה כוח צבאי ברזילאי להילחם באיטליה.
לאחר ההפיכה שהדיחה את ורגאס באוקטובר 1945, התמודד דוטרה לנשיאות מטעם הסוציאליסטים מול אודארדו גומז מועמד הלאומיים וניצח בבחירות ב-2 בדצמבר. עלה לשלטון ב-31 בינואר 1946 והפך לאיש הצבא השני מתוך שלושה (הראשון היה ארמס דה פונסקה והשלישי ז'איר בולסונארו) שנבחר לתפקיד נשיא ברזיל באופן דמוקרטי.
עם עלייתו לשלטון, פעל דוטרה לכינון חוקה חדשה, שהחליפה זאת של 1934. חוקת 1946 הבטיחה בין היתר שוויון זכויות לכל האזרחים וכן ביטלה את הצנזורה ואת עונש המוות. ממשלת דוטרה גם הוציא את ההימורים מהחוק ב-30 באפריל 1946. במהלך שלטון דוטרה, ניתקה ברזיל את יחסיה עם ברית המועצות והצטרפה לצדה של ארצות הברית במלחמה הקרה. למרות המאפיינים הליברליים בחוקה שקיננה, פעלה ממשלת דוטרה לפעמים באופן לא חוקתי על מנת לבלום את עלייתה של המפלגה הקומוניסטית הברזילאית וארגוני עובדים שמאלניים. בינואר 1947, הוציא דוטרה את המפלגה הקומוניסטית מהחוק והדיחה את לואיס קרלוס פרסטס שנבחר כסנאטור.
ממשלת דוטרה גם המשיכה את תנופת פיתוח הכלכלה הברזילאית שהתחילה ורגאס. יצר את המועצה הארצית לכלכלה וועדות תכנון אזוריות. בדצמבר 1950 חנך את ערוץ הטלוויזיה הראשון בברזיל, ט.ו. טופי (TV Tupi). הוא פרש מתפקידו ב-1951 אך לא מהפוליטיקה. גספאר דוטרה נפטר בריו דה ז'ניירו ב-11 ביוני 1974 כשהיה בן 91.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

אוריקו גספאר דוטרה נולד בקויאבה, מחוז מאטו גרוסו, האימפריה הברזילאית, ב-18 במאי 1883. הוא היה בנו של ז'וזה פלורנסיו, סוחר ולוחם לשעבר בשורות הכוחות המזוינים של ברזיל במהלך מלחמת הברית המשולשת, ואשתו מריה ג'וסטינה דוטרה. במרץ 1902 הצטרף דוטרה לבית הספר הצבאי והטקטי של ריו פרדו, במדינת ריו גראנדה דו סול. בשנת 1903 הוא למד בבית הספר למלחמה בפורטו אלגרה (בירת מדינת ריו גראנדה דו סול) ובשנת 1904 הצטרף לבית הספר הצבאי של פראיה ורמלה, בריו דה ז'ניירו, בירת הרפובליקה הברזילאית הראשונה.
ב-14 בנובמבר 1904 הוא השתתף בהתקוממות נגד ממשלתו של הנשיא רודריגס אלווס, על רקע אבטלה, סבל נרחב וחוק החיסונים המחייב אשר נקראה "מרד החיסונים". המרידה הופלה בידי המפקד הצבאי של בית הספר הצבאי, הנשיא לימים ארמס דה פונסקה. דוטרה ועמיתיו גורשו מבית הספר ואיבדו את תפקידם בשירות גדוד הרגלים ה-24 בריו דה ז'ניירו. בשנת 1905 דוטרה קיבל חנינה מידי בית המשפט הצבאי והושב לשירות בגדוד ה-24. באותה שנה הוא חזר לבית הספר הצבאי, שהועבר באותה העת לריאלנגו. זמן רב היה בעל מוניטין ממוצע ולא התגלה כבעל פוטנציאל בקרב חוגי ממשל והנהגה עד לשנת 1932. שנתיים קודם לכך עלתה הדיקטטורה של ז'טוליו ורגאס אשר סיימה את השלטון הפוליטי של מדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס. מיליציה מקומית בראשות הנשיא לשעבר, וושינגטון לואיס, התארגנה בסאו פאולו והחלה במרד מזוין להפיל את ממשל ורגאס אשר נודע בתור המהפכה החוקתית בברזיל. דוטרה התבלט כמנהיג הכוחות הפדרליים והביא תוך כמה חודשים למצור על העיר סאו פאולו ולהפלת המרידה. בשנת 1935 הוא הועלה לפיקוד דיוויזיית רגלים והוביל את ההתנגדות למפלגה הקומוניסטית בראשות לואיס קרלוס פרסטס ב-27 בנובמבר, בריו דה ז'ניירו. דיכוי הפעילות הקומוניסטית הייתה חלק מתוך מדיניות ממשל ורגאס הדיקטטורי.
בשנת 1936 הוא מונה לשר המלחמה, ונשאר בתפקיד זה עד 1945, אז עזב להתמודד להנהגת הרפובליקה. בעודו מכהן במשרד הקים את האקדמיה הצבאית של אגולה נגראס, את בית הספר לשירת במטכ"ל, את בית הספר הטכני של הצבא ואת ארמון המלחמה הלאומי. חוק השירות הצבאי אשר המשיך את פועלו של ארמס דה פונסקה להביא לגיוס חובה בשנת 1945 עבר ביוזמתו של דוטרה. בשנת 1937 תמך דוטרה בתשתית ממשלתית לבניית אצטדיון נובו על ידי ממשל הנשיא ז'טוליו ורגאס. במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר והצטרפה למלחמה בצד בעלות הברית. ורגאס הורה לדוטרה לפקח על הקמתו של כוח המשלוח הברזילאי. עם הקמתו יצא כוח המשלוח לשירות בזירה האיטלקית. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עם חזרתו מביקור בחזית באיטליה, הוא הודיע לנשיא כי עם שובו, כוח המשלחת מתכוון להשיב את המשטר הדמוקרטי בברזיל, משמע כי הצבא הברזילאי פנה נגד שלטונו של ורגאס. רפורמות שביצע ורגאס לא תרמו ודוטרה הכין את הדחתו בידי כוחות הצבא. ב-29 באוקטובר 1945 הודח ז'טוליו ורגאס, ללא שפיכות דמים, וירד מתפקידיו. נשיא בית המשפט הפדרלי העליון, ז'וזה ליניארס, ירש את ורגאס לפי חוקת 1934 בתור נשיא זמני עד לבחירות הישירות לנשיאות המדינה שהתקיימו ב-2 בדצמבר 1945.