stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ענת ברונשטיין קלומק
מחקר

מחקרה של ברונשטיין קלומק הראה שמעורבות בבריונות ובריונות ברשת הם גורמי סיכון לדיכאון ולאובדנות. היא תיארה את הבריונות ברשת כתופעה מרכזית בבריאות הציבור של תלמידי בתי ספר. לפי עבודותיה של ברונשטיין קלומק חשוב להעניק לילדים מגיל צעיר כלים ומיומנויות רגשיות ובינאישיות כדי למנוע מעורבות בבריונות, להפחית דיכאון ולמנוע אובדנות. ברונשטיין קלומק היא בין המובילים של תחום הפסיכותרפיה הבינאישית במתבגרים בישראל ובעולם. היא הובילה עם שותפים את פיתוח הגישה בקרב מתבגרים עם הפרעת קשב וריכוז ולקויות למידה. כמו כן, פיתחה את הפרוטוקול באוכלוסייה בסיכון אובדני.
מאז 2015 ברונשטיין קלומק מעורבת בתוכנית הלאומית למניעת התאבדויות בישראל, ופיתחה תוכניות בנושא זה. התוכנית מסייעת למורים, להורים ולמדריכים לנהל שיחות עם תלמידי בית הספר בנושא הטעון הזה. ברונשטיין קלומק חוקרת את השפעת השימוש באינטרנט על אנשים שאובחנו עם הפרעות אכילה. כחלק מעבודתה זו, היא הראתה שעל אף שאנשים עם הפרעות אכילה נכנסים לאתרים המקדמים אנורקסיה ("פרו-אנה"), ניתן להפנות אותם לאתרים שימושיים שיכולים לעזור. במהלך מגפת הקורונה, ברונשטיין קלומק החלה לדאוג לגבי מתן שירותי בריאות הנפש לקבוצות בסיכון. במאמר שפרסמה בכתב העת הרפואי The Lancet קראה לשלב מניעת התאבדות בתגובה העולמית למגפה. היא טענה כי במהלך ואחרי התקופות הממושכות של בידוד חברתי חובה, אוכלוסיות בסיכון עשויות להימצא בסיכון גבוה יותר להתנהגות אובדנית.
הנחיה ותפקידים ציבוריים

לאורך השנים הנחתה ברונשטיין קלומק עשרות תלמידי מחקר לתואר שני, ועם הפיכתו של המרכז הבינתחומי הרצליה לאוניברסיטת רייכמן, החלה להנחות תלמידי דוקטורט. היא שימשה בתפקידי עריכה במספר כתבי עת בתחום מחקרה, וכתבה ספרים ופרקים בספרים. היא כיהנה או מכהנת כחברה בוועדות מקצועיות, אקדמיות וממשלתיות בתחומי רפואת הנפש, בדגש על מניעת התאבדויות ופסיכותרפיה בינאישית, וחברה בשורה של אגודות מקצועיות בתחומים אלה, בישראל, באירופה ובארצות הברית.
פרסים והוקרה

מלגת הצטיינות מטעם אוניברסיטת בר-אילן (2001)
פרס רקטור אוניברסיטת-בר-אילן לתלמידים מצטיינים (2001)
מלגת הערכה מטעם אוניברסיטת בר-אילן (2003)
פרס ההצטיינות במחקר מטעם המרכז הבינתחומי הרצליה (2018)
פרס בהט יחד עם חיים עומר על ספרם "עוגן לחיים: מניעת אובדנות בקרב צעירים במשפחה ובקהילה" (2023)
חיים אישיים

ברונשטיין קלומק נשואה לאלון ואם לשניים.
ספרים

יוסי לוי בלז, ענת ברונשטיין קלומק, ירי גביעון, אלן אפטר. התנהגות אובדנית בקרב ילדים ומתבגרים, 2016.
ענת ברונשטיין קלומק, חיים עומר, עוגן לחיים: מניעת אובדנות בקרב צעירים במשפחה ובקהילה, 2023.
הערות שוליים

↑  ענת ברונשטיין קלומק, ייצוגי עצמי, ייצוגי אובייקט ונטיות התאבדות, באתר ספריות אוניברסיטת בר-אילן, ‏2004
1 2 3  פרופ' ענת ברונשטיין קלומק, באתר אוניברסיטת רייכמן
1 2  Anat Brunstein-Klomek, PhD, Columbia University
↑  האם רק פסיכולוגים יכולים לטפל במצוקות נפשיות?, באתר גלובס, 8 במרץ 2024
↑  רותם שטרקמן, שיחת פנים | "אנחנו מגדלים ילדים 'מושלמים' - שלא לומדים לריב, להשלים או להיכשל", באתר דהמרקר, ‏14 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258995905171  GND: 1181809495  ISNI: 0000 0000 6875 4504  ORCID: 0000-0003-2588-0465  VIAF: 97192281   WorldCat (עם VIAF): 97192281
איריס לוין

אין תמונה חופשית
איריס לוין (1942 - 30 במאי 2013) הייתה פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב, מומחית (ולשעבר ראש החוג) להיבטים התפתחותיים בחינוך. מחקריה עוסקים במשתנים חברתיים ותרבותיים המשפיעים על ומעצבים את האוריינות (יכולת הקריאה והכתיבה) אצל פעוטות בגיל הרך, בטרם השתלבותם במערכת החינוך הפורמלית.
ביוגרפיה

לוין נולדה בשנת 1942 בתל אביב. אמה, פולה טבצ'ניק, עלתה ארצה מאוקראינה בשנת 1920 בהיותה בת שנתיים. אביה, ד"ר משה בורכוב, עלה ארצה מאסטוניה בשנת 1936 לאחר שסיים את לימודי הרפואה. אמה למדה רוקחות בלבנון, ובבעלות משפחתה היו בתי המרקחת המפורסמים בנווה צדק וברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב. לוין גדלה בשכונת נווה צדק בתל אביב. למדה בילדותה בבית הספר העממי תל נורדאו וסיימה את לימודיה בתיכון עירוני ה' (תל אביב). לוין סיימה לימודי תואר ראשון, שני ודוקטורט בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. לצד מחקר אקדמי, לוין הייתה חברה בוועדות ציבוריות שונות שעסקו בקידום האוריינות בישראל.
לוין הייתה נשואה לשאול לוין ולהם שני בנים, יותם ודותן. היא נפטרה ממחלת סרטן הריאות במאי 2013.
מחקר

את עבודת הדוקטורט בפסיכולוגיה סיימה לוין בתחילת שנות ה-70 באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך החלה לעבוד בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, שם התקדמה לדרגת פרופסור מן המניין. במהלך שנות עבודתה באוניברסיטת תל אביב כיהנה כראש תוכנית הלימודים לייעוץ חינוכי בשנים 1976–1979, כראש התוכנית לייעוץ חינוכי בתואר שני בשנים 1979–1981 ובנוסף, כראש המחלקה להיבטים התפתחותיים בחינוך בשנים 1995–1997.
לוין עסקה בשני תחומים עיקריים: מתחילת עבודתה ועד אמצע שנות ה-90 היא חקרה את התפתחות ההבנה של מושגים פיזיקליים-מתמטיים אצל הילד. בנוסף, חקרה במשך שנים את הנושא של מושג הזמן: מהו זמן? איך אנשים תופסים את הזמן? ואת מושג הזמן עצמו.
מאמצע שנות ה-80 היא פיתחה תחום נוסף: התפתחות האוריינות וטיפוחה בגיל הרך. עד אז, סברו החוקרים כי מושגים פיזיקליים מופשטים כמו "זמן" נרכשים רק בגיל 11–12. לוין ערערה על כך ומצאה כי כבר בגיל הרך הילד מגלה הבנה בסיסית של מושגי הזמן והמהירות. היא ביססה את מחקריה הנוגעים לתפיסת זמן בקרב ילדים על פי גישתו של הפסיכולוג השווייצרי הנודע, ז'אן פיאז'ה. לאחר מכן עברה לחקור את תחום ניצני האוריינות. במהלך מחקריה ערכה מחקרים בינלאומיים, השוותה התפתחות של ילדים בישראל לילדים בארצות הברית ועסקה הרבה מאוד בידע אותיות בעברית והמשמעות של ידע אותיות, האופי של האותיות בעברית, ואיך ילדים לומדים את האותיות.
לוין תרמה לחקר התפתחות השפה וניצני אוריינות של ילדים בישראל והובילה תוכניות התערבות בקרב ילדים ממיצב חברתי כלכלי נמוך. תפיסתה החברתית הניעה אותה להרחיב את עבודתה ולהחילה גם בגני ילדים ובבתי הספר של המגזר הערבי. היא השתתפה בוועדות מטעם הכנסת והמועצה להשכלה גבוהה להערכת תוכניות ללימוד קריאה ואף עמדה בראש הוועדה שחיברה את התוכנית לבניית תשתית לקראת קריאה וכתיבה בגן. במחקריה הראתה, כי יש חשיבות להיכרות מוקדמת של ילדים עם מערכת הכתב. היא עודדה פיתוח משחקים ופעילויות ברוח הגן המעודדים ילדים להכיר את האותיות ולכתוב.
מעבר לפעילות הממוסדת, על מנת לסייע לקידום החינוך בגיל הרך היא פעלה שנים להפצת הידע במתן הרצאות ברחבי המדינה לעובדי חינוך בגיל הרך, לאנשי מקצוע נוספים כגון קלינאי תקשורת, לאנשי משרד החינוך, למורים ולסטודנטים.
כפי שכתבה במאמרה "מה מפיקים ילדים בגיל הרך מידיעת שמות האותיות?", ”כדי להיות שותף מלא בחברה מודרנית חייב האדם להיות אורייני ולשלוט בקריאה ובכתיבה במובנן הרחב; דהיינו, להבין את הנקרא, להביע את עצמו בכתב ולגלות השכלה רחבה הנקנית בעיקר דרך הכתב. בחיי היום-יום על האדם המודרני להתמודד עם טקסטים משפטיים כמו, למשל, חוזים, עם טקסטים כלכליים בעיתון היומי, עם הנחיות כתובות להפעלת מכשירים אלקטרוניים ותוכנות מחשב, עם גלישה באינטרנט המחייבת הבנת כותרות ועם ספרות יפה או תקשורת כתובה בתחומי תרבות ואמנות. הבנת הנקרא של טקסטים יום-יומיים או הפקתם בכתב מצריכות שליטה רבה בלשון על גוניה השונים ובסוגות שונות.”
בשנת 2010 זכתה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר בפסיכולוגיה.
לקריאה נוספת

אוריינות בכיתה א', (1995). מדריך למורה בבית הספר היסודי ממלכתי, האגף לתוכניות לימודים, ירושלים.
הערות שוליים

↑  מתוך דבריו של שאול לוין 22.6.16
↑   עופר אדרת, עודדה ילדים להכיר את האותיות, באתר הארץ, 21 ביוני 2013
↑  מדבריה של פרופ' דורית ארם 29.5.16
↑  https://education.tau.ac.il/news/iris_levin
↑  http://www.jstor.org/stable/23658369?seq=1#page_scan_tab_contents
↑  פרס מפעל הפיס ע"ש לנדאו למדעים ולמחקר 2010 באתר מפעל הפיס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264435905171  LCCN: n82028563  VIAF: 12398864   WorldCat (עם VIAF): 12398864
האחיות צ'ונג

פסלי האחיות ישובות על פילים בפארק שעשועים בעיר הו צ'י מין
תהלוכת פילים ב"מצעד האחיות צ'ונג" בסייגון, 1957
האחיות צ'ונג (וייטנאמית: Hai Bà Trưng‏; 12–43 לערך) היו מנהיגות צבאיות, שלחמו באזור וייטנאם כנגד השלטון הסיני במאה הראשונה לספירה. הן נחשבות גיבורות לאומיות בווייטנאם המודרנית כיוון שהובילו מרד מוצלח נגד שושלת האן הסינית, והשיגו שלטון עצמאי למשך שלוש שנים.
האחות הבכורה צ'ונג צ'ק (Trưng Trắc) והצעירה צ'ונג ני (Trưng Nhị) נולדו בצפון וייטנאם, בכפר קטן בשולי הפריפריה של מחוז מה לין, למשפחה בעלת מסורת צבאית. אביהן היה ראש המשטרה המחוזית. הן קיבלו חינוך צבאי מילדות, שכלל לימוד תורות לחימה ותרגול אמנויות לחימה. מחוז מה לין היה נתון בתקופה זו לשליטת הסינים, והאחיות היו עדות לאורך ילדותן ליחס המשפיל והאכזרי לו זכו המקומיים מצד האצולה הסינית האזורית.
בביקור של ראש משטרה ממחוז שכן פגשה צ'ונג צ'ק את בנו, טי סק (Thi Sách), ובהמשך הם נישאו. טי סק ניסה להנהיג מרד בסינים, בתגובה ליחסם הנוקשה, אך הוא נכשל והוצא להורג בפומבי. צ'ונג צ'ק החליטה למלא את מקומו עם אחותה, ולהצית את המרד מחדש. בעקבות המרד שהובילו האחיות הצליחו התושבים לגרש כוח סיני מקומי בשנת 39 לספירה.
לאחר מכן החלו האחיות להקים צבא גדול, שלפי הגרסה המסורתית היה מורכב מנשים בלבד. הכוח כבש כ-65 מבצרים וגירש את הסינים מממלכת נאם וייט. לפי הדיווחים, האחיות בחרו 36 נשים (כולל אמן) והכשירו אותן להיות מפקדות הצבא.
במשך השנתיים הבאות משלו האחיות כמלכות בממלכה, והצליחו להדוף את כל ההתקפות הסיניות עליה.
עם זאת, שלטונן לא ארך ימים. הסינים גיבשו כוח צבאי רב, והצליחו להביס את הכוחות הווייטנאמיים. על פי הגרסה המסורתית, אחת הדרכים שבהן הם עשו זאת היא באמצעות כניסתם של חיילים סיניים ערומים לשדה הקרב, דבר שגרם לחיילות צבא האחיות להתבייש ולברוח, והקל על הסינים להשמיד את שאר הכוחות, שכבר היו מוחלשים. כשהבינו האחיות שלא יוכלו להדוף את הסינים, הן התאבדו בטביעה בנהר, כדי לא ליפול לידי הסינים. חלק מלוחמיהן המשיכו בקרבות עד תבוסתם, וחלק התאבדו כמוהן. תאריכי לידתן ומותן של האחיות אינם ברורים, אולם משערים שהן התאבדו בסביבות שנת 43 לספירה.
סיפורן של האחיות מוערך מאוד בווייטנאם, כמנהיגות תנועת המרד הראשון בסינים לאחר 247 שנות שלטון סיני. מקדשים רבים בווייטנאם מוקדשים להן, ובכל שנה בפברואר מתקיים יום זיכרון לציון מותן. על שמן נקראים אזור האי בה צ'ונג במחוז האנוי, וכן מספר בתי ספר ורחובות ראשיים בערים הגדולות. באמנות הן מאוירות ומפוסלות לרוב כשהן רוכבות על פילים במהלך קרב.
סיפורן של האחיות, לצד מספר סיפורים נוספים על לוחמות שנודעו במסורת הווייטנאמית, מצוטטים על ידי היסטוריונים כרמזים לכך שהחברה הווייטנאמית בתקופה זו הייתה מטריארכלית בחלקה, כלומר נשים יכלו לתפוס תפקידי מנהיגות שונים ולא הוצבו בפניהן מכשולים לכך בשל מינן.
הערות שוליים

↑  The Trung sisters: The national heroines of Vietnam, who successfully repelled a Chinese invasion for three years, The Vintage News, ‏2016-12-20 (באנגלית)
יהדות ליבורנו

בית הכנסת הגדול של ליבורנו, מתן תורה, 1850
בית הכנסת הגדול של ליבורנו, נחרב ב-1944
קהילת יהדות ליבורנו (או ליווֹרנו) הייתה במאות ה-17 וה-18 אחת הקהילות היהודיות העשירות באירופה. מקהילות יהודי ספרד המגורשים.
העיר ליבורנו הייתה מרכז מסחרי תוסס. היא הייתה מרכז חשוב ותחנת מעבר. סוחרים ועוברי אורח עברו בה מהצפון לדרום וחזרה. בין העוברים בעיר היו גם מבני ישראל, אולם כקהילה, יהדות ליבורנו היא אחת מהקהילות היהודיות המאוחרות ביותר באיטליה. הקהילה נוסדה רק במאה ה-16.
יהודי ליבורנו נהנו מהזכויות האזרחיות כמו שאר תושבי הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
רקע

במטרה להפוך את ליבורנו למרכז בין-לאומי ולעיר נמל חופשי חשובה באגן הים התיכון, פנו שלושה דוכסים של טוסקנה אל היהודים ואל בני לאומים אחרים לבוא ולהתיישב בעיר:
קוזימו הראשון דה מדיצ'י (1519–1574), שלט בשנים 1537–1574.
פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י (1541–1587), שלט בשנים 1574–1587.
פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י (1549–1609), שלט בשנים 1587–1609.
לבאים להתגורר בעיר הובטחו התנאים הבאים:
מעבר חופשי להם ולסחורותיהם במשך 25 שנה. והיה אם תווצר אי-הבנה, המהגרים יוכלו לעזוב את העיר, עם כל רכושם.
המעבר החופשי כלל גם מי שנאשם בפשעים כמו כפירה, דבר שנגע במיוחד לעניינם של האנוסים.
חופש תנועה הובטח לכלל הסוחרים, שהיו יוצאים ובאים בין נמלי אגן הים התיכון.
ביטול חובת ענידת הטלאי ליהודים.
יהודים הורשו לגור בכל חלקי העיר ולא חויבו לגור בשכונה מסוימת (מעין גטו), זאת בניגוד למצב באחדות מהקהילות היהודיות בטוסקנה (למשל: בפירנצה ובסיינה).
ליהודים ניתנה אוטונומיה שיפוטית בתחום האזרחי ואפילו בתחום הפלילי בינם לבין עצמם.
פטור ממסים לעשר שנים.
יהודים ואנוסים נענו להזמנה. קהילת יהדות ליבורנו הוקמה בתור בת חסות של קהילת יהדות פיזה. ולכן התקנות של שתי הקהילות היו דומות בעת יסוד קהילת ליבורנו.
היסטוריה > צמיחת הקהילה

במהלך המאות ה-16 וה-17 אירעו מספר אירועים שגרמו לנדידת יהודים על פני אירופה. צאצאי האנוסים שהגיעו לארצות השפלה חיפשו מקומות יישוב בהם יוכלו לפתח את עסקיהם. מלחמת שלושים השנים גרמה ליהודים לעזוב ערים בגרמניה, בוהמיה וצרפת ולחפש מקומות בטוחים יותר. פרעות חמלניצקי ופלישת השוודים לפולין עצרו את ההגירה מזרחה וגרמו ליהודים לחפש מקומות בהן שורר שקט יחסי.
כתוצאה מתהליכים אלו הגיעו לליבורנו יהודים אשכנזים וצאצאי אנוסים שהקימו שתי קהילות נפרדות.
אוכלוסיית היהודים בעיר גדלה מ-114 בשנת 1601 ל-3,000 בשנת 1687 והגיעה באמצע המאה ה-18 ל-7,000 נפש.
היסטוריה > שנות הפריחה

במאה ה-17 היו הכוחות הדומיננטיים בקהילה היהודית בליבורנו: אצולה של סוחרים והאנוסים שכונו מרני או "נוצרים חדשים" (cristiaõs novos - marrani), בייחוד מפורטוגל. עד 1715 הם שלטו בקהילה.
הקהילה היהודית בליבורנו היוותה מרכז לתנועת השבתאות, ונקלעה עקב כך למחלוקת. הדיה נשמעו שנים רבות עד אשר מתנגדיה, בראשות הרב יעקב ששפורטש, הצליחו להדבירה.
בינואר 1742 פקדה את ליבורנו סדרת רעידות אדמה קשה, למרות ההרס הרב לא נהרג איש מבני הקהילה. רבני הקהילה, הרב מלאכי הכהן והרב רפאל מילדלולה חיברו חוברות מיוחדות לזכר המאורע.
אוכלוסיית היהודים הגיעה באמצע המאה ה-18 ל-7,000 תושבים – כעשירית מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1780 היהודים זכו בייצוג במועצת העיר. היהודים זכו לכבוד מתושבי העיר וכן מריכוזי המיעוטים שהיו בה: טורקים, יוונים, ארמנים, הולנדים ואנגלים.
בתקופה זו אירע אירוע אנטישמי בעקבות האשמת היהודים בשימוש בשיש השייך לכנסייה לבניית בית הכנסת שלהם, הותקפו ריכוזי היהודים על ידי פועלי הנמל ועובדי המספנות, ובית הכנסת נרגם באבנים. עקב כך מאה וחמישים עגלות עמוסות פליטים עזבו את העיר. רק אחרי שלושה ימי ביזה ותשלום סכומי כסף ניכרים הושב הסדר על כנו.
היהודים נדרשו לממן את ההגנה מפני צבאו של נפוליאון (בשנת 1799) בסכום שלא היה ביחס הוגן לשיעורם באוכלוסייה.
במאה ה-19 ירדה ליבורנו מגדולתה, בין השאר בשל כיבוש ארצות צפון אפריקה בידי צרפת, שביטל את החשיבות שהייתה לקשרי המסחר בין ליבורנו לבין המגרב בשל האוכלוסייה היהודית שהייתה במקומות אלה. כמו כן, השתנו יעדי ההגירה היהודית והחלה ההגירה ליבשת אמריקה.
ב-1864–1897 שימש בה ברבנות הסופר הרב ישראל קושטא.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נחלקו יהודי ליבורנו, כמו שאר יהודי איטליה ואירופה, בין אלה שראו עצמם איטלקים בני דת משה, ואחרים, בדרך כלל מעטים יותר, שהיו נאמנים לארגונים יהודיים בין-לאומיים שתמכו בשיבת ציון כמו ההסתדרות הציונית העולמית. בשנת 1924 התקיים בעיר כינוס היסוד של הסתדרות ציוני איטליה. לאחר השואה הצטמצמה הנוכחות היהודית בעיר והיום מונה הקהילה 700 יהודים. לקהילה שלוחה בפיטיליאנו (Pitigliano) שכונתה ירושלים הקטנה, בעיר זו יוצר במשך שנים רבות יין קיאנטי כשר.
דוגמה להלך הרוחות של נציגיו הבולטים והפעילים של הנוער היהודי הוא קונגרס הנוער היהודי שהתקיים בראשית נובמבר 1924 בליבורנו. בכנס השתתפו דתיים, ציונים ואלה שחיפשו דרכים אחרות ליהדותם. שתיים היו העמדות העיקריות: האחת – העמדה הציונית על גווניה, והשנייה – זו שטענה כי יש להתנגד לממשל הנוכחי באיטליה, השלטון הפשיסטי בהנהגת בניטו מוסוליני.
בתקופת השואה נשלחו 90 מיהודי העיר למחנות השמדה, אחרים נרצחו בהרים הסובבים את העיר על ידי חיילי הוורמאכט שהיו פעילים בסביבה. בתום השואה נותרו בליבורנו כ-1,000 יהודים.
בשנת 1996 ניטע עץ זית לשלום במקום מרכזי בליבורנו, כחלק מיחס חיובי של השלטונות לקהילה.
היסטוריה > הקהילה כיום

בעיר גם פועל תלמוד תורה וגן ילדים בימי ראשון. המניין בבית הכנסת פועל בשחרית בימי שני וחמישי וכן בשבתות ובחגים. יש בעיר מקווה טהרה וחנויות לממכר אוכל כשר.
אתרים יהודיים בעיר

בעיר היו ארבעה בתי קברות יהודיים עתיקים: שנים פונו, בשלישי היה קבור החיד"א, ולאחר שהועלו עצמותיו לישראל נאסרה הכניסה אליו מחשש למפולות. בית הקברות הרביעי, הפתוח כיום, נמצא ליד בית הקברות הכללי של העיר. בבית קברות זה יש לוח זיכרון לחללים היהודים ממלחמת העולם הראשונה ול-120 קורבנות השואה. בבית הקברות יש אוסף מצבות מבתי הקברות שנהרסו; מיוחדות במינן הן המצבות בצורה פירמידה קטומה מהמאה ה-17, עם סמלי משפחה וכיתוב לזכרו של הנפטר.
אתרים יהודיים בעיר > בית הכנסת הספרדי

בליבורנו עמד עד מלחמת העולם השנייה בית כנסת מפואר שהיה בית הכנסת הספרדי, השני בגודלו באירופה, אחרי בית הכנסת באמסטרדם. המבנה נהרס כליל בהפצצה אווירית בזמן המלחמה, ההריסות פונו והמגרש היה למגרש חניה.
בצמוד לבית הכנסת עמד בנין משרדי הקהילה היהודית בעיר, ששרד וניצב על עמדו גם במאה ה-21.
ארגון מוסדות הקהילה

המניע לארגון אפקטיבי של מוסדות הקהילה בליבורנו היה רצונם של ראשי משפחות מספרד ופורטוגל בעיר כי יהודי לא יוכל להתיישב בעיר ללא רשותם. דרישת מייסדי היישוב היהודי בליבורנו התקבלה, והוקמה קהילה נפרדת לעיר, עם הנהגה משלה. ההנהגה של הקהילה הייתה בידי הפרנסים – המסרי. הפרנסים מילאו את תפקידי החקיקה, השיפוט והביצוע ביד תקיפה, לעיתים היו ממנים שמשים (פקידים) לביצוע תפקידים מסוימים: קבועים או חד-פעמיים.
המיוחד ליהדות ליבורנו היה שלמוסדות הקהילה היה גיבוי מלא בחוק. פרנסי הקהילה דרשו וקבלו עבור בני הקהילה את הזכויות שהובטחו להם. השלטונות נתנו לקהילה סיוע לניהול התקין שלה על ידי אכיפת דין פרנסיה על חבריה. הפרנסים ביקשו את התערבות המושל, כאשר מהגרים יהודים חדשים באו לעיר ולא הסכימו לפעול בהתאם לדרישות הפרנסים.
מהתנאים שהוענקו ליהודי ליבורנו ניתן ללמוד על התנאים שלא ניתנו לשאר יהודי איטליה. היהודים שזכו למידה של חופש ולהכרת זכויותיהם כ"אומה יהודית", נענו להזמנה. כך החלה תקופת הפריחה של ליבורנו. ליבורנו ופיזה הפכו לקהילות יהודיות לבנטיניות תוססות שחבריהן עוסקים בפעילות מסחר ענפה. קשריהם עם הקהילות היהודיות ומאוחר יותר הקמת רבעים מיוחדים בערים האלה ליוצאי ליבורנו תרמה להצלחה העסקית במסחר הבין-לאומי שניהלו.
ייחוד יהודי ליבורנו

הקהילה היהודית בליבורנו (Nazione Ebrea) נחשבה לקהילה הזרה החשובה ביותר מהבחינה הכלכלית מבין שאר הקהילות הזרות בעיר שכונו אף הן נציונה (Nazione). אם בתחילה שימש נמל ליבורנו נמל חופשי בין נמלי הלבנט לבין נמלי צפון איטליה ואירופה, הרי בזכות קשריהם של היהודים עם ארצות המגרב, עבר המסחר מארצות האלה דרך נמל ליבורנו. הכיבוש הצרפתי של ארצות צפון אפריקה הפסיק את העדיפות של ליבורנו בסחר מארצות אלה.
ליהדות ליבורנו היו קשרים הדוקים עם קהילות ספרדיות אחרות במערב אירופה, בבלקן ובתוניסיה: אמסטרדם, לונדון, המבורג, בורדו, סלוניקי ותוניסיה. הקשרים היו לא רק במסחר ובתרבות אלא גם קשרי משפחה. בארצות הלבנט וצפון אפריקה, יוצאי ליבורנו הקימו תחנות סחר, שהמשיכו את הקשרים עם קהילת האם. קשרים מיוחדים היו עם קהילות בצפון אפריקה ובמצרים. במיוחד היה קשר עם יהדות תוניסיה ויהדות לוב, שבהם הייתה קהילה מיוחדת של יוצאי יהדות ליבורנו, הגראנה.
הקהילה היהודית בליבורנו נהנתה משוויון זכויות ואוטונומיה. חיו בה רבנים מפורסמים כמו חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) ואליהו בן-אמוזג. יהודי העיר נהגו לדבר בינם לבין עצמם בניב מקומי באז'יטו (bagitto). יוצאי העיר הקימו שכונות מיוחדות לעצמם באחדות מערי אגן הים התיכון. הם גרו בנפרד משאר יהודי העיר וכונו בשם ה"גראנה" או ליוורנסי (livornesi) בערים אחרות.
יהדות ליבורנו נודעה בעושרה והרימה צדקה ליהודי העולם. פרק נכבד היה לסיוע ליהודי ארץ ישראל. שד"רים מארץ ישראל, מצאו בליבורנו יעד מועדף להתרמה ולשהוּת באווירה של תורה. בפנקסי הקהילה נרשם כי שליחי ארץ ישראל נבחרו למשרות ציבוריות בקהילה: גבאי צדקה, גבאי קופות ארץ ישראל. וכן היו בחבורות הלומדים – ה"משמרות" של תלמוד תורה ופדיון שבויים.
מזמן מחציתה השנייה של המאה השמונה עשרה ועד לאחר מחציתה השנייה של המאה העשרים, פעלו בליבורנו מספר בתי דפוס עבריים, שהדפיסו מאות ספרים. דפוס ליבורנו הפך למרכז העיקרי להדפסת ספרים של יהודי המזרח, וספרים אלו הופצו בכל רחבי המזרח התיכון, צפון אפריקה וארצות הבלקן. בליבורנו הודפסו רוב ספרי היסוד היהודיים, בכל התחומים, כמו גם ספרים מיוחדים שנדפסו רק שם. רוב ספרי החיד"א, שישב בליבורנו, נדפסו לראשונה בליבורנו. מהמדפיסים בני ליבורנו: משפחת בילפורטה, טוביינה, והרב אליהו בן אמוזג. חכמי ישראל הגיעו לליבורנו להדפיס את ספריהם בבתי הדפוס היהודיים שקמו בעיר והוציאו לה מוניטין כבית ועד לחכמים. בין השנים 1770 ועד 1821 הודפסו בדפוס ליוורנו עשרות ספרים וביניהם ספרו של רבי יוסף חיים אזולאי החיד"א, ספריו של הרב עובדיה הלוי בן הרב אברהם הלוי מחלב, חזון עובדיה תקמ"ז וחזון למועד תקמ"ז, וספריו של הרב אליהו שמאע הלוי "מכשירי מילה" תקנ"ג ו"קרבן אשה" תקפ"א.
יהודי ליבורנו פיתחו מטבח מיוחד, אשר תכונותיו עברו לשאר יהודי טוסקנה, וכיום יש לכך עקבות במטבח המקומי הליבורנזי. מרכיבי התבשילים הם: שמירה על הכשרות – כאשר הבעיה העיקרית הייתה אי ערבוב חמאה עם בשר, בישול בשמן זית ושימוש בהרבה ירקות. יש הטוענים כי היהודים הנהיגו את שתיית הקפה בשנת 1632[דרוש מקור]; זמן קצר לאחר מכן נפתחה חנות הקפה הראשונה בעיר.
ייחוד יהודי ליבורנו > הניב המקומי באז'יטו

עד סוף המאה ה-18, הסוחרים היהודים השתמשו בעיקר בשפות ספרדית ופורטוגזית. השפה הפורטוגזית הייתה שפת הפעולות העסקיות, שפת החוק וההוראות. בשפה הספרדית (קסטיליאנית) שהייתה לה עדיפות תרבותית נכתבו ספרות החול, השירה וההוראה. בפניות לרשויות השלטון דיברו היהודים בשפת המדינה, איטלקית. ממועד איחוד איטליה 1861 נשללה השיחה בספרדית. בקהילה עצמה, דלת העם דיברו בניב מיוחד – "באז'יטו" במקביל ללדינו. אפילו חלק מתושבי המקום נהגו לשוחח בניב היהודי-ליבורנזי, באז'יטו. מקורו של השם הוא בשפה הספרדית, השם "bajito" הוא כינוי חיבה ל-"bajo", באיטלקית "basso - bassino/bassetto", שפרושו מהתחתית, נחות לעומת האחרים. השם באז'יטו הוא גם מקור לשמות משפחה באיטליה. מהטיות קלות של השם מתקבלים שמות המשפחה הבאים: בגיטו, בגיטומה ובגיטטה (bagitto, bagittume, bagittate). השפה לא הייתה שפה כתובה, אך נכתבו בה יצירות להצגה.
יצירה לדוגמה היא לה גנורה לונה, גברת לונה, (La Gnora Luna). המיוחד לבלדה העממית הוא הניב שבו היא נכתבה, באז'יטו לפי גרסה אחת ופיורנטיני, דהיינו מפירנצה, לפי גרסה אחרת; ייתכן שמדובר בשתי יצירות בעלות אותו שם. היצירה עוררה שורת מהומות בכל רחבי איטליה בשנות האמצע של המאה ה-18. המחזה מתאר בשפעת פרטים מגוחכים, מקרה אסון שאירע כביכול, בחתונה יהודית באותם הימים. למחזה התלוותה נעימה מלבבת, המינואט של מלך סרדיניה, שהפכה לשיר מקובל, שצליליו הושמעו בפי האספסוף, בראותו יהודי, ליד שערי הגטו או מתחת לחלונות בתי יהודים.
לניב המקומי, הבאז'יטו, היו שני מקורות "נחותים": שפת הספנים – הניב הליבורנזי המקומי ושפת העם היהודי הפשוט. דוגמאות למילים בשפה זו הם: אנונימו (Anonimo) – לא יהודי, בתוליה (Betulia) – חופשייה, אקלארה (aklare) – לאכול, גנבארי (gannaveare) – לגנוב, אינזיקיארה (inzekkenire) – להזדקן וסמנג'וי (smengói) – מזומן. הייתה זו איטליזציה של מונחים עבריים. לשפה היו גם מקורות לא-יהודיים: מספרדית – טומרה (tomare) – לקחת ורושאטה (roschetta) – כעך, מפורטוגזית – גנורה (gnora) – לעולם ומוציקו (mucicco) – ילד ואפילו בערבית קוסקוסו (cuscussú).
מוסדות הקהילה

הקהילה היהודית בליבורנו מוּסדה במאה ה-17, בעקבות הכרזת הליוורנינה (La Costituzione Livornini) ב-10 ביוני 1593. סעיפי "חוקת ליוורנינה" כללו 47 סוגי זכויות והטבות במסחר, במיסים ובכל פעילות כלכלית. מוקד חשיבותה של ה"חוקה" היה במתן אוטונומיה פנימית מלאה בתחומי הדת, התרבות, האדמיניסטרציה והמשפט לכל קהילה וקהילה, בתחום השירותים לחבריה.
ההחלטה למתן זכויות מעין אלה באיטליה לקהילות זרות בכלל ולקהילה יהודית בפרט הייתה חריגה. אפילו תחת שלטון דוכס טוסקנה, שמשל בליבורנו, לא ניתנו זכויות כאלה לקהילות יהודיות אחרות בטוסקנה, ובהן יהדות פירנצה ויהודי העיר לוקה. נסיבות מדיניות מיוחדות הביאו לכך שדוכסות טוסקנה החליטה לעודד את פיתוח המסחר בעיר הנמל החדשה, ליבורנו. במתן החוקה, שהעניקה זכויות לקהילות זרות, ניתנה תנופה גדולה לפיתוח נמל ליבורנו שהפך לאחד מהנמלים החשובים באגן הים התיכון.
ניהול הקהילה היה בידי חמישה פרנסים ממשפחות יוצאי ספרד ופורטוגל. להם הייתה שליטה על הנעשה בקהילה. שליטה שנאכפה על ידי הדוכסים מטוסקנה. במרוצת השנים השליטה עברה למועצת השנים-עשר, אך גם אז נשמרה השליטה בידי מייסדי הקהילה. בסוף המאה ה-17 מנתה הקהילה 3,000 נפש. היו בה חינוך חובה, בתי מדרש וישיבות, בית כנסת אחד גדול ו"חבורות" לעזרה הדדית. במחצית השנייה של המאה ה-17 יהדות ליבורנו הגיעה למעמד של קהילה גדולה וחשובה והייתה לאחד ממרכזי היהדות החשובים של ראשית העת החדשה.
מוסדות הקהילה > סדרי הבחירות

הציבור ייחס חשיבות רבה לבחירת הפרנסים המתאימים, ולכן נקבעו תקנות מפורטות בנושא זה. פקידי הקהילה פעלו תחת הנחיות הפרנסים ונדרשו לדווח להם על פעולותיהם.
המושל, ולעיתים השופט, היה נוכח בתהליך הבחירות לנושאי התפקידים בקהילה. בשנת 1642 היו בליבורנו 1,175 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 12,484 תושבים לעומת 114 יהודים מתוך 4,403 תושבים בשנת 1601. לאור זאת נקבעו בשנת 1655 תקנות חדשות.
הבחירות היו בהגרלה. מושל ליבורנו היה בוחר חמישה מהפתקים שהיו בקלפי. הבחירה הייתה טעונה אישור הגוף הבוחר שהיה מורכב מראשוני המתיישבים בעיר ואלה שחברי הגוף הקיים הסכימו לצרף אליהם. תנאים מוקדמים להכללה בגוף הבוחר היו: המועמד לא פשט את הרגל, לא עסק במקצוע התיווך, גר שנתיים בעיר וכניסתו וישיבתו בליבורנו היא בהתאם לחוק. הבחירות היו אחת לשנה, סמוך לחנוכה – תחילת השנה האזרחית. ההכרזה על בחירת הפרנסים החדשים הייתה בבית הכנסת בשבת חנוכה. כהונת הפרנסים הייתה כדלקמן: השניים הראשונים כיהנו בחצי שנה הראשונה והשניים האחרים – בחצי שנה השנייה, אחד הפרנסים היה ברזרבה. הפרנסים היו סוחרים ובעלי הון יוצאי ספרד ופורטוגל. יוצאי איטליה והלבנט לא מונו לפרנסים אפילו אם היו בעלי הון. במרוצת הזמן היו שסירבו לקבל את התפקיד, ונקנסו עקב כך, בהתאם לתקנות. הפתרון נמצא בשינוי התקנות שנערך בשנת 1655. התקנות החדשות דנו בסעיפים הפותחים את קובץ התקנות בסדרי ארגון בחירת הפרנסים. זאת, בשונה מהתקנות של קהילות ספרדיות אחרות מאותה תקופה, בערים: פיזה, אמסטרדם ולונדון שבתקנותיהם דנו תחילה בסדרי בית הכנסת. בתקנות החדשות של קהילת ליבורנו נקבע, כי המועמדים להיבחר לפרנסים יבחרו על ידי גוף בוחר של עשרה אנשים. הגוף יהיה מורכב מחמשת הפרנסים המסיימים את תפקידם ועוד חמישה אנשים שהם יצרפו אליהם. הפרנסים החדשים היו נבחרים שוב בהגרלה (הפעם ללא המושל וללא השופט) והגוף הבוחר היה מאשר אותם.