stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יהאד אל-סאנע
ביוגרפיה

ג'יהאד אל-סאנע נולד בתל ערד לאב נהג משאית ולאם עקרת בית אנאלפביתית וגדל בלקייה, ללא חשמל. למד בבית ספר התיכון האורתודוקסי הערבי בחיפה. בוגר תואר ראשון ותואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בתחילת הקריירה שלו התפרנס כרועה צאן. בשנים 1993–1995 עבד בסאיטקס והתגורר ברמת השרון ובתל אביב; ובין השנים 1995–1999 למד לדוקטורט בגרפיקה ממוחשבת ומציאות מדומה באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, שבארצות הברית. בתקופת לימודיו לדוקטורט עבד פרק זמן מסוים ב-IBM.
בשנת 1999 הצטרף לסגל אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היה ראש מעבדת המדיה החזותית של המחלקה למדעי המחשב ובין השנים 2015–2017 היה ראש המחלקה למדעי המחשב.
בשנת 2011 בחר בו המגזין "דה-מרקר" לרשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר על כלכלת ישראל.
בשנת 2017 ייסד יחד עם סארה אבו כף, חאדר אלשייך, גיורא ירון וסמדר נהב את סיראג', בית תוכנה (הרשום כעמותה) המשמש כקבלן משנה של פרויקטים בתחום הפיתוח בהייטק. מטרת העמותה היא ליצור מקומות עבודה בהייטק בחברה הבדואית בנגב.
פרופ' אל-סאנע הוא פעיל חברתי ומעורב במגוון פרויקטים וארגונים הפועלים לפיתוח החינוך בחברה הערבית בנגב. הוא משמש ראש AHD – האגודה האקדמית לפיתוח החברה הערבית בנגב, שייסדה את הקמת בית הספר עהד למצוינות במדעים בחורה, בית הספר הראשון המיועד לבני ובנות נוער מחוננים ומצטיינים מהחברה הבדואית בנגב. חבר ועדת היגוי להרחבת נגישות ההשכלה הגבוהה עבור החברה הערבית במועצה להשכלה גבוהה.
חיים אישיים

אל-סאנע מתגורר בלקייה. אחת מאחיותיו, אחלאם אל-סאנע, היא מנהלת בית ספר "כוכבי המדבר למנהיגות בדואית".

 בן דודו, אברהים סאנע, הקים את חברת ההייטק הראשונה במגזר הבדואי בדרום.
מחקר ופיתוח

תחומי המחקר של אל-סאנע הם: מדיה חזותית, גרפיקה ממוחשבת, עיבוד תמונה, ניתוח מסמכי תמונה, מציאות מועצמת וגאומטריה חישובית. הוא עושה שימוש במחקריו בלמידת מכונה. חיבר מספר ספרים בתחום המציאות הווירטואלית.
בשנת 2007 היה שותף לפיתוח תוכנה, ראשונה מסוגה, לזיהוי כתב יד ערבי בזמן אמת. התוכנה מאפשרת למשתמש לכתוב בעט על לוח אלקטרוני, המזין את כתב היד למחשב, שמנתח ומתרגם אותו לאותיות מודפסות באלפית השנייה.
בשנת 2009 נמנה עם קבוצת חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב שפיתחו טכניקות חדשות במדעי המחשב, שמסייעות בעיבוד מסמכים עתיקים במצב שימור גרוע בעברית ובערבית. הטכניקות; המשלבות אלגוריתמים בראייה ממוחשבת, עיבוד תמונה, גרפיקה וגאומטריה חישובית; נוסו בהצלחה במחקר מוקדם של קבוצת החוקרים בנוגע לסידורי תפילה עתיקים בעברית ולכתבים היסטוריים בערבית. הקבוצה ביצעה בהצלחה גם בינאריזציה (הפיכת תמונה מגווני אפור לשחור לבן, כך שניתן יהיה להבדיל בין הטקסט לרקע) של כתבים היסטוריים במצב ירוד, זיהוי כותבים בכתבי סת"ם ובכתבי יד היסטוריים בערבית.
הערות שוליים

↑  אילנה קוריאל, עושים הייטק בדואי: הצעירים ששוברים את מחסום התודעה, באתר ynet, 23 ביולי 2017
1 2  סיראג' - לקידום הייטק בחברה הבדואית (ע"ר) | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל, באתר www.guidestar.org.il
↑  ארבעה מרצים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב דורגו ברשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר על כלכלת ישראל, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 7 בספטמבר 2011
↑    ענת מידן, לוח קרב, באתר "ידיעות אחרונות", 25 באוגוסט 2016
↑  הארון תחאוכו, מהמרעה למקלדת, באתר nana10‏, 13 במאי 2007
↑  עוזי ברוך, כתבים היסטוריים בכלים חישוביים, באתר ערוץ 7, 11 באוגוסט 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413011405171  dblp: 88/2193  VIAF: 233147477   WorldCat (עם VIAF): 233147477
יצחק ילין

| --- | --- |

טקס קריאת רחוב בדנר, 1972. מימין לשמאל: ראש העיר ישראל פלד, הרב הראשי לרמת גן צבי מרקוביץ, חבר מועצת העיר יצחק ילין, צילה בדנר (בבגד שחור), מרים בדנר (אשתו של משה בדנר) וסגן ראש העין דוד מלמדוביץ
 לידה:  26 במרץ 1911 גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 באוקטובר 1980 (בגיל 69) 
 מדינה:  ישראל 
 מפלגה:  ברית הציונים הרוויזיוניסטים 
 מספר צאצאים:  4 
 
יצחק אליעזר ילין (י' בניסן תרע"א – כ"ה בתשרי תשמ"א; 26 במרץ 1911 – 5 באוקטובר 1980) היה פעיל התנועה הרוויזיוניסטית ונציגהּ בקונגרסים הציוניים, חבר תנועת הנוער בית"ר והארגונים הצה"ר והצ"ח, מתעד, קולנוען, וחבר מועצת עיריית רמת גן.
קורות חיים

יצחק ילין נולד לדב-בער ילין, חסיד סטולין וסוחר עורות מגרודנה, ולמייטה לבית סטרלץ, בגרודנה (אז בפולין) שבבילורוסיה. דודו היה הרב אברהם גלברט, רבה הראשי של גרודנה במשך כיובל שנים. בילדותו נשלח ללמוד בחדר ובישיבה, ואחר כך נרשם ללימודים בגימנסיה העברית של רשת תרבות והיה מראשוני תלמידיה בגרודנה.
בגיל ארבע-עשרה היה ילין ממייסדי קן תנועת הנוער בית"ר ("השחר") בגרודנה, ואחר כך ממייסדי ברית הצה"ר. הוא השתתף בוועידות ובכנסים ארציים של התנועה בפולין, ופעל להסביר את דרכה ברחוב היהודי.
ילין הגיע לארץ ישראל בינואר 1930 יחד עם קבוצת חניכי בית"ר הראשונה שעלתה מפולין. הוא שירת בפלוגות הגיוס של בית"ר ברחובות, והיה מראשוני פלוגת הגיוס של בית"ר בראש פינה וכן היה ממפקדי הפלוגה.
הוא השתתף בפעולות מחאה נגד ממשלת המנדט, כגון הפגנת חברי ברית הבריונים נגד סגן שר המושבות הבריטי ד"ר דראמונד שילס, והתנגדות למפקד אוכלוסין בארץ ישראל המנדטורית שיזמה הממשלה. הצטרף לאצ"ל. ובעקבות זאת, נעצר על ידי המשטרה הבריטית ונידון למאסר בכלא עכו עם חבריו בפלוגת בית"ר בראש פינה.
לאחר שחרורו מהכלא, התמנה לקצין נציבות בית"ר בארץ ישראל וכיהן כמזכירה הכללי. כמו כן, השתתף בהנהלת פלוגות הגיוס של בית"ר, ובשליחותן השתתף בוועידות העולמיות של בית"ר, הצה"ר והצ"ח.
בשנת 1932 היה ממארגני כניסת מעפילים לארץ ישראל, ואף עמד בראש קבוצות אחדות שהגיעו בהנהלתו לארץ במסגרת ההעפלה היבשתית דרך הגבול הצפוני.
ילין נשא את מרים בת יהושע השל ויסמן חברת קן בית"ר בגרודנה מנערותה, ולהם נולדו ארבעה ילדים.
ילין השתתף בקונגרסים הציונים החל מהקונגרס הציוני הכ"ב.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה מייסדי ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר וקופת חולים לעובדים לאומיים. הוא עמד בראש הוועדה למען משפחות העצורים חברי התנועה הרוויזיוניסטית, והיה חבר נשיאות "לאסירינו" שהוקמה על ידי הוועד הלאומי.
במשך שנים אחדות הוא שימש לסירוגין כמזכיר כללי של מרכז הצה"ר, שלטון בית"ר העולמית, ההנהלה הראשית של קרן תל חי וברית חרות-הצה"ר. ילין היה ממייסד מסדר ז'בוטינסקי וכיהן כנגיד המסדר. כמו כן היה פעיל ב"ארגון יוצאי גרודנה בישראל" וכיהן כיושב ראש הוועד שלו.
לאחר הכרזת המדינה היה חבר ההנהלה העולמית של ברית חרות-הצה"ר, חבר מרכז תנועת החרות ופעיל הסברה שלה, וחבר ועדת הביקורת העליונה של בית"ר. בשנת 1958 נבחר למועצת עירית רמת גן.
ילין נפטר ב-1980 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
יצירתו

ילין פרסם מאמרים ורשימות רבים בעיתונות הרוויזיוניסטית והבית"רית וערך ספרים וקבצים שונים.
ב-1948 כתב יחד עם אליהו גלעזר את הספר "הערות לוויכוח הפנימי בהצה"ר". ב-1958 ערך והוציא לאור, במסגרת "ארגון יוצאי גרודנה בישראל" קובץ מאמרים בעברית וביידיש בשם" "קבץ גרודנה" (ביידיש: "זאמל-האפט גראדנע"). ב-1961 כתב יחד עם משה גולד את הספר "מהות, דרכים ובעיות. דרגות, טקסים וסמלים", בהוצאת מסדר ז'בוטינסקי.
משנת 1951 היה פעיל בתחום ענף הקולנוע בישראל. הוא כיהן כמזכיר כללי של "התאחדות בעלי בתי הקולנוע בישראל", ואחר כך כמנהל כללי של "איגוד ענף הקולנוע". ערך והוציא את הביטאון הקבוע של האיגוד "ידיעות איגוד ענף הקולנוע". וכתב על קולנוע ישראלי בעיתונות הישראלית.
הערות שוליים

↑  למשל: אקדמית בית"ר, בבריסק, בהשתתפות יצחק ילין, סימול האוסף: כר- 459, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  חיים לזר ליטאי, אף על פי, חלק שלישי, ב, באתר http://www.chaimlazar.com/.
↑  ועדה לעזרת משפחות עצורים, התכתבות של יצחק ילין עם אריה פוסק
17.05.1946 - 06.11.1947, סימול התיק: ח 6 - 7/ 2, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  אספת עם נועדה ל-18.12.1948 בשכונת מונטיפיורי, תל אביב. נואם: יצחק ילין. הנושא: תקומת המדינה ושיבת ציון,
סימול האוסף: כר- 1467, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  כרזה: עצרת חגיגית ליום הולדתו ה-70 של זאב ז'בוטינסקי - תל אביב, שכונת התקוה, שנועדה ל-23.10.1950 בהשתתפות יצחק ילין, סימול האוסף: כר- 53; כרזה: עצרת זיכרון ל-הרצל ול-ז'בוטינסקי ב-נס ציונה, שנועדה ל-24.7.1946, בהשתתפות יצחק ילין, י. בוקסר, סימול האוסף: כר- 193, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  יצחק ילין באתר GRAVEZ
↑  הערות לוויכוח הפנימי בהצה"ר, סימול הספר: רביז- 19, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  פרטים ביבליוגרפים, באתר הספרייה הלאומית.
↑  מהות, דרכים ובעיות. דרגות, טקסים וסמלים, סימול הספר: מסדר- 3, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  למשל: יצחק ילין, "הקולנוע - הבידור העממי", "הארץ", 21.9.1960.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012450073005171  VIAF: 36169374938624281395   WorldCat (עם VIAF): 36169374938624281395
הזכוכית הגדולה

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  מרסל דושאן
 תאריך יצירה:  1915–1923
 טכניקה וחומרים:  צבעי שמן, לכה, עופרת ופסי עופרת ואבק  על לוחות זכוכית, מסגרת עץ וברזל
 ממדים בס"מ
 רוחב:  175.9 ס״מ 
 גובה:  277.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  קוביזם, אמנות מושגית 
 מספר יצירה:  477454775477 (מוזיאון פילדלפיה לאמנות) 
 מיקום:  מוזיאון פילדלפיה לאמנות פילדלפיה שבארצות הברית
 
"הזכוכית הגדולה" (בצרפתית: Le Grand Verre) או "הכלה מופשטת על ידי הרווקים, אפילו" (בצרפתית: La mariée mise à nu par ses célibataires, même) היא יצירת אמנות חזותית של האמן הצרפתי מרסל דושאן. היצירה נוצרה בין השנים 1915–1923, והיא נחשבת לאחת מיצירות האמנות החשובות והייחודיות במאה ה-20. היא מוצגת כיום בתצוגת קבע במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
תיאור

היצירה, שמידותיה 272.5 × 175.8 ס"מ, עשויה בטכניקה מעורבת הכוללת שימוש בחומרים כגון צבעי שמן, לכה, עופרת ופסי עופרת ואבק על לוחות זכוכית, מסגרת עץ וברזל. היצירה מציגה דימויים רבים שהופיעו גם ביצירות אחרות של האמן. הם מצוירים על גבי לוח זכוכית גדול המחולק באמצעו. כל אחד מן החלקים מוקדש לתיאור של נושא שונה. החלק העליון מוקדש לתיאור "הכלה" ואילו החלק התחתון של היצירה מוקדש לתיאור "מכונת הרווקים".
שאיפתם של הרווקים היא להגיע לאיחוד מיני עם הכלה. תהליך זה מסומל על ידי הפקת גז וניסיון להעביר אותו אל הכלה. תהליך זה מתואר על ידי דושאן כתהליך מכני, על ידי פעילותן של כמה מכונות. בסופו של התהליך הרווקים "מחטיאים" את הכלה, והמפגש בין "הכלה" ל"רווקים" הוא מפגש עקר, שאינו מגיע לכדי מימוש. זוהי מעין מכונה המכוונת לאהבה, אך אינה מצליחה להשיג דבר מלבד סבל.
שמה של היצירה "הכלה מופשטת על ידי הרווקים, אפילו", בהגייתו בשפה הצרפתית, הוא "לשון נופל על לשון". המילה "même" ("אפילו") נשמעת בהגייה בצרפתית גם כביטוי "m'aime", שפירושו "אוהבת אותי". לחלק מן המינוחים שנתן דושאן לדימויים ביצירה יש משמעויות כפולות מתחומים שונים האובדות בתרגום לעברית.
תיאור > תחום הכלה

"מכונת הכלה" מוצגת כגוף ביו-מכני המורכב מצינורות וחלקי מכונה אשר הופיע בציורו של דושאן "כלה". דושאן, שהיה נשוי במשך שלושה חודשים, העניק את ציור הכלה לידידו פרנסיס פיקבייה כמתנת כלולות. לאשתו דאז הוא הסביר את משמעות הנישואים בציור כניסיון לאיחוד - "אמן מבטא עצמו בעזרת נשמתו ועם הנשמה הוא חייב להיטמע, זה מה שחשוב". הכלה מורכבת ממספר אלמנטים:
1. טבעת שממנה תלויה "הנתלית הנקבית", 2. שקע של המפרק הכדורי, 3. מוט המעביר את החומר לנימים, 4. צרעה.
1. "שביל החלב הבשרי" או "הילה" - מעין ענן אפרפר ששוליו כהים יחסית. הוא תלוי על מעין שלושה ווים הקושרים אותו אל שולי היצירה. הוא משמש כמעין משדר המעביר לרווקים המחזרים הודעות מן הכלה דרך הבוכנות. 2. שלוש בוכנות לזרמי אוויר. הן נוצרו על פי תצלומים של בדים ומתוארות בצורה שלילית (כזכוכית חשופה). הן מעבירות את השדרים תוך כדי הצפנתם לשפה שאינה מובנת למחזרים. 3. תשע יריות שנשלחו מן הרווקים.
תיאור > קו האופק

בקו האופק, הממוקם במרכז היצירה, בנקודת המפגש של שני לוחות הזכוכית, נמצאים באופן מטאפורי בגדיה המופשלים של הכלה. דושאן תכנן להציב בחלק שני אלמנטים נוספים - "תחרות אגרוף" (Boxing Match), שגרמה במכניזם כלשהו לנטרול והחטאת היריות מן הרווקים אל עבר הכלה וכן "לוליין כוח הכבידה" (Juggler of Gravity), אשר היה אמור לפעול על ידי שדרים מן הכלה.
תיאור > תחום מכונת הרווקים

"הרווקים" - תשעת ה"רווקים" (Nine Malic Moulds), המצוירים בתבניות של חליפות חסרות גוף, מופיעים בצדו השמאלי של הפנל התחתון. המקור לתיאור זה הוא בקטלוג להזמנה בדואר של ציור ושל בגדי ספורטאים, בייחוד של נהגים ורוכבי אופניים. תנועת הגלגלים מאזכרת את יצירת הרדי מייד "גלגל אופניים". עבודה נוספת של דושאן הקשורה לדימוי של רוכב אופניים היא "להתחנך לפי השמש" ( Avoir l'apprenti dans le soleil, 1914) המכילה רישום של רוכב אופניים המשורטט על גבי דף תווים.
הרווקים הם קבוצה של מעין כפילים או ישויות מפוצלות של הרווק היחיד. שאיפתם של הרווקים היא להעביר את הגז שהם מייצרים אל הכלה, כסמל לאיחוד מיני ביניהם. מספרם - 9 - היה חשוב לדושאן ככפולה של המספר 3, אשר משמש בעבורו עמדה מנוגדת לתפיסה זוגית.
הרווקים מצוינים אצל דושאן כבעלי זהויות נפרדות: 1. שוטר מקוף 2. נער שליחויות מחנות כלבו 3. כומר 4. מנהל תחנת הרכבת 5. שוטר 6. פרש 7. משרת חנפן 8. מנקה שולחנות (במסעדה) 9. קברן
"רשת של נימים" (Capillary Tubes) - הנימים מעבירים גז שאותו מפיקים הרווקים כתגובה לתשדורות מן הכלה. פעולת הניקוז שמבצעים הנימים משמשת כסממן לשוני מורכב - בצרפתית למילה "écoulement" (ניקוז) קיימת גם משמעות נוספת של מחלת הזיבה. המקור האיקונוגרפי לצורה זו הוא בעבודה "רשת של מעצורים" (1914). דושאן השתמש במעצורים מן העבודה "שלושה מעצורים תקניים" (1913) כדי לשרטט קווים מחברים בין דמות האישה והגבר על גבי גרסה מוגדלת של ציורו "נער ונערה צעירים באביב" (1911).
1. הגז המועבר בנימים, עובר דרך "נפה" (sieve), המתוארת כרצף של שבעה חרוטים הנתונים זה בתוך זה, והופך בתהליך של עיבוי לנוזל. 2. ה"מספריים", המופעלות בכוח תנועת המרכבה ומטחנת השוקולד, מפזרות את הנוזל ומתיזות את חלקו לכיוונם של "עדי הראייה" ואילו החלק האחר משמש ליריות, אשר נורות אל עבר חלקה העליון של היצירה - אל תחום הכלה.
"מרכבה" או "גלשן" (Glider Containing a Water Mill) - מתקן הנע בעזרת טחנת מים הנמצאת בתוכו. תוך כדי תנועתה המקרית של המרכבה היא משמיעה את המשפט: "חיים איטיים, מעגל קסמים, אונניזם". היא מייצגת כוחות מקריים כגון גורל. בתנועתה מפעילה המרכבה גם את "המספריים הגדולים". רכיבי המרכבה הם:
1. טחנת המים - גלגל עליו מורכבים שמונה פדלים. דושאן ראה בגלגל ייצוג משולב בין פעולה מתמטית המסמלת איחוד בין יחידות הטרוגניות (Octonion), לבין פעולה של איחוד או קיבוץ (multiplication) של היחידות הזהות זו לזו.
2. גלגל שרשרת המוביל אל בסיס מטחנת השוקולד
3. אזור שבו בקבוק משקה בנדיקטין מסתובב ונשפך אל המניפות
4. להבים המחליקים בחריץ
"מטחנת שוקולד" - עוצבה על פי יצירתו של דושאן "מטחנת שוקולד". היא מונעת על ידי גלגל השרשרת המגיע מטחנת המים. רכיבי המטחנה הם: 1. מכבשים 2. תלת רגל בסגנון לואי ה-XV עשוי ניקל 3. עניבה 4. כידון המחובר אל "המספריים הגדולים"
1. - "עדי הראייה" (Eyewitnesses), קבוצה של שלוש דסקיות המתוארות בהיטל פרספקטיבי. 2. זכוכית מגדלת" (Mandala). מכשירים אלו, המתייחסים לאופטיקה ולראייה, מהווים סממן של "ידע". דושאן יצר מספר עבודות, כגון "דסקית זכוכית מסתובבת (תפיסה אופטית)" (1920), בהן שילב אלמנטים מכניים מסתובבים עם אשליה אופטית.
פרשנות

במאמרו "הרדי-מייד ושפופרת הצבע" תיאר חוקר האמנות טיירי דה-דוב (Thierry de Duve) את היצירה גם כאלגוריה על יצירת אמנות בכלל ועל ציור בפרט. דה-דוב טען כי בעוד שהכלה מסמלת תשוקה לקיום כ"ציור טהור" ברוח המודרניזם, הרי שהרווקים מקיימים דואליות בין עמדתם כמציצנים אל עבר הכלה וכעורגים לרוח טהורה זו, לבין עיסוקם בחומר - דרך מטחנת השוקולד - המבטאת גם סמל לכתישת פיגמנטים. לדבריו "המטחנה היא אלגוריה ומשום כך היא בצבע שוקולד, חום, הבלתי-טהור שבצבעים, המסמל באלגוריה של דושאן צבע טהור - בלשון יחיד. הוא מכנה אותו מולקולרי, טבעי ומקומי, כמו בפאסטיש של "היסוד הפיזיקלי" של דלוניי: 'ישנו צבע שוקולד מקומי אחד ויחיד המגדיר את כל השוקולדים'. וכאשר, שנים לאחר מכן, בציור "אור ירח על המפרץ בבאסווד" מ-1953, הוא השתמש בשוקולד אמיתי כבפיגמנט, הושלם מעגל האירוניה של מטחנת השוקולד."
הארלד זימן (Hareld Szeemann), בעקבות הסופר הצרפתי מישל קארוז' (Carrouges), הציג את "מכונת הרווקים" של דושאן כמקבילה למכונה שתיאר פרנץ קפקא בסיפור "במושבת העונשין". את שתי המכונות מציג זימן כגילום של תיאורו של זיגמונד פרויד את מבנה הנפש, את תפיסת החברה, ואת היחס שבין המינים. בשונה מהמכונה של קפקא, חסרה המכונה של דושאן את ה"איד", המשמש כאתר ההדחקות, ולפיכך מקיים ה"אגו", המיוצג על ידי הרווקים, את פעולות הדיכוי של הסופר אגו, המיוצג על ידי הכלה. זימן מצטט גם את קארוז', שטוען כי המכונה של דושאן מגלמת את הארוטיקה ובה בעת את שלילתה. "הסירוב לאישה, ויותר מכך להולדה, הוא תנאי יסוד להינתקות מהחוקיות הקוסמית - בפירוש שקפקא מעניק למונח זה - ויותר מכך הוא תנאי להארה, לחופש ולאלמוות מאגי."
האספן וחוקר האמנות ארטורו שוורץ, שהיה מעורב בקשרים עסקיים עם דושאן, ראה ב"זכוכית הגדולה" כשלב בתהליך אמנותי בעל שורשים ביוגרפים. את המקור הראשוני לעבודה הוא מוצא בציור "נער ונערה צעירים באביב".
לקריאה נוספת

אמנות בעידן הטכנולוגי, יחידה 9–10, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1982.
רותי דירקטור, "הכלה מופשטת על ידי רווקיה, אפילו", משקפיים, גיליון מס' 30, אוקטובר 1997, עמ' 42–45.
שוורץ, ארטורו; עומר, מרדכי (עורכים), מרסל דושאן: מן ואל "הזכוכית הגדולה", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב, 1994
Schwarz, Arturo, The complete works of Marcel Duchamp, Thames & Hudson, London, 1969.
הערות שוליים

↑  אמנות בעידן הטכנולוגי, יחידה 9–10, עמ' 7.
↑  Schwarz, Arturo, The complete works of Marcel Duchamp , Thames & Hudson, London, 1969, p. 123.
↑  קטע מתוך הספר של Cabanne, Pierre, Dialogues with Marcel Duchamp, De Capo, London, 1979. מצוטט בתוך: סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 53, מאי-יוני 1994, עמ' 17.
↑  Goldfard Marquis, Alice, Marcel Duchamp, MFA Publication, Boston, 2002, p 173
1 2  Schwarz, Arturo, The complete works of Marcel Duchamp , Thames & Hudson, London, 1969, pp. 145-146.
↑  מצוטט בתוך: Goldfard Marquis, Alice, Marcel Duchamp, MFA Publication, Boston, 2002, p. 149.
↑  מצוטט בתוך: Goldfard Marquis, Alice, Marcel Duchamp, MFA Publication, Boston, 2002, pp. 148-150.
↑  הנס ריכטר טען בספרו כי תקופה זו הייתה ארוכה יותר - כשנה וחצי. ראו: Richter, Hans, Dada, art andanti-art, McGrae-Hill Books Cpmpany, New York, p. 93.
↑  Dickerman, Leah (ed.), Dada, National Gallery of Art, Washington, 2005, p.283
↑  ראו: Goldfard Marquis, Alice, Marcel Duchamp, MFA Publication, Boston, 2002, p. 149.
↑  מצוטט בתוך: Goldfard Marquis, Alice, Marcel Duchamp, MFA Publication, Boston, 2002, pp. 264.
↑  ראו: http://www.merce.org/ecomm/shopmedia_walkaroundtime.html
↑  התרגום של המונחים לקוח מאמנות בעידן הטכנולוגי, יחידה 9 - 10, 1982, עמ' 13
↑  מצוטט בתוך: Mink, Janis, Marcel Duchamp, Art as Anti-Art, Benedikt Taschehen, Köln, 1995, p. 76.
↑  Gopnik, Adam; Varnedoe ,Kirk, High & low :modern art, popular culture ' Moma, New York, 1990, pp. 253-255
↑  ראו: אמנות בעידן הטכנולוגי, יחידה 9 - 10, עמ' 13, הערה 3.
↑  ראו: http://www.valdostamuseum.org/hamsmith/Duch.html.
↑  "באור ירח על המפרץ בבאסווד" (1953), רישום נוף של עצים על גדת המים שעשוי דיו, עיפרון, גיר, אבקת טלק ושוקולד על נייר סופג כחול, 18X26 ס"מ. (באנגלית: Moonlight on the Bay at Basswood)
↑  דה-דוב, טיירי, "הרדי-מייד ושפופרת הצבע", בתוך: סטודיו, גיליון מס' 69, פברואר 1996, עמ' 35.
↑  ראו: זימן, הארלד, "מכונת הרווקים", סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 53, מאי-יוני 1994, עמ' 40 - 41.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
"הצטברות אבק" (1920) מאת מאן ריי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
"הקופסה הירוקה" (1934)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
דושאן משחק שחמט עם אווה בביץ, תצלום מאת ג'וליאן ווסר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מורגן לה פיי

מורגן לה פיי
מורגנה לה פיי (באנגלית: Morgan le Fay; נקראת גם מורגנה או פה מורגיין) היא פיה, דרואידית, קוסמת, מכשפה מהרומנסות והאגדות הקשורות בחצרו של המלך ארתור. מקור הביטוי פטה מורגנה הוא בתרגום שמה לאיטלקית. לעיתים נקראת גם מורגנה לה פיי (באנגלית Morgana Le Fay), 'מלכת התעתועים', 'אם המפלצות', באבא יגה, האישה החיוורת ועוד. היא אחותו למחצה של המלך ארתור.
תיאור הדמות

דמותה מופיעה לראשונה תחת השם מורגן (Morgen) בספר "חיי מרלין" של ג'פרי ממונמות' (בערך 1150). בספר מוצגת מורגן כבכירה והיפה מבין תשע אחיות, כולן בקיאות במלאכת הריפוי, השולטות באי המזל הטוב אבלון, שהוא מעין גרסה מוקדמת של "ארץ העוגות" בה לעולם לא שולט המחסור. בספורו של ג'פרי היה האי אבלון המקום אליו הובא המלך ארתור כדי להחלים, אחרי שנפצע בקרב האחרון שלו. מורגן, שבנוסף על כישורי הריפוי שלה ידעה גם לשנות את צורתה כרצונה ואף לעוף, אומרת לארתור כי תוכל לרפאו, אך רק אם יבטיח להישאר עמה זמן רב וללמוד את חכמת הרפואה ממנה.
מורגן שבה ומופיעה אצל אבי הרומנסה החצרונית, הצרפתי כרטיין דה טרואה. ברומנסה "ארק ואניד" (1165–1170), הראשונה מבין חמש הרומנסות המיוחסות לכרטיין, מוצגת מורגן כידידתו הטובה של גיגומאר, שליט האי אבלון, וכמי שהעניקה לאחיה, ארתור, מטבע זהב פלאי, שירפא כל אדם בתוך שבוע.
מורגן היא בתה של אמו של ארתור, הגבירה איגריין ובעלה הראשון, גורלואה, הדוכס של קרונוול; דבר ההופך אותה לאחותו למחצה של המלך ארתור, בנם של איגריין ואות'ר פנדרגון. למורגן היו שתי אחיות: אליין ומורגאוס; ובכך היא הייתה חלק משלישייה, שילוב נפוץ במיתולוגיה הקלטית. בספר "מות ארתור" של סר תומאס מלורי וסיפורים מאוחרים יותר מורגן נאלצה להינשא למלך אוריין מגור וללדת לו בן בשם אואיין.
ברוב הגרסאות של אגדות המלך ארתור, מורגן היא זו שמפתה את ארתור על מנת ללדת ילד מרושע בשם מורדרד, על אף שבסיפור של מלורי זוהי מורגאוס ששוכבת עם ארתור. בסופו של דבר היה זה מורדרד שהביא לסופו של ארתור ולקץ ממלכתו.
בעקבות השתלטות הנצרות על האגדות הארתוריאניות, נוצר קושי לקבל מכשפה טובה, כך מציין בריאן רייס . בעקבות עליית הנצרות ושלטון הכנסייה הטהרני, החלו סופרים לשכתב את אגדות ארתור הפאגאניות על מנת שיתאימו יותר לעולם הערכים הנוצרי. אחד השינויים העיקרים היה שינוי דמותה של מורגן מפיה קלטית המרפאת את ארתור למכשפה נקמנית ובוגדנית המנסה להפילו.
במחזור וולגייט של אגדות ארתור (Vulgate Cycle of Arthurian tales) מתוארת מורגן ביחסים טובים עם ארתור אך כועסת על המלכה גווינביר, שהרסה לה רומן עם אחד ממאהביה. כנקמה, מורגן מנסה לגרום ללנסלוט לחשוף את הרומן שלו עם המלכה, זאת היא עושה גם באמצעות קסמים. בפרוזה טריסטאן (Prose Tristan) היא מביאה לחצרו של ארתור קרן שתייה קסומה, שמאפשרת לזהות נשים נואפות באמצעות העובדה שאשה שבגדה בבעלה לא יכולה לשתות ממנה מבלי לשפוך.
בעקבות מחזור וולגייט, הסביר מלורי את הכעס של מורגן כלפי ארתור בכך שהוא הרג את אחד ממאהביה. כנקמה, באמצעות עורמתה ולחשי הקסם שלה היא מתכננת ומארגנת את נפילתו. בין השאר היא מבריחה את החרב אקסקליבר למאהב שלה אקולון (Accolon) ושולחת אותו להשתמש בה על מנת להרוג את ארתור בדו-קרב. ארתור מביס אותו ולוקח בחזרה את אקסקליבר, ואילו מורגן, שזעמה על כישלונה, זרקה את הנדן הקסום המגן על אקסקליבר ובעליה לאגם.
בסוף האגדה על סר גאווין והאביר הירוק (Sir Gawain and the Green Knight) מתגלה שכל ההרפתקה העל-טבעית היה מבחן שארגנה מורגן לארתור ואבירי השולחן העגול.
בסרט "אקסקליבר" של ג'ון בורמן שיצא ב-1981 מגולמת מורגן על ידי הלן מירן ומושם דגש על ניסיונה של מורגן להתחרות בדרואיד מרלין ולרשת את מקומו. לעומת זאת, הספר "ערפילי אבלון" של מריון זימר בראדלי, מתאר את כל האגדות הארתוריאניות מנקודת מבטה של מורגן, המוצגת ככוהנת דרואידית פמיניסטית וקנאית של "הנשיות הקדושה" הנאבקת נגד שלטון הגברים והאלוהים הנוצרי המדכא שלהם.
מקורה של מורגן במיתולוגיה האירית

יש המייחסים את דמותה של מורגן לדמות שמקורה במיתולוגיה האירית (אנ'). רבים מזהים אותה עם אלת המלחמה האירית מוריגן (Morrigan) אך מלומדים החוקרים את אגדות ארתור סוברים שמקור הדמות של מורגן הוא כנראה מודרון (Modron), האמא האלה ("הנשיות הקדושה") במיתולוגיה הקלטית, או המורגנות (Morganes), קבוצה של פיות מים ברטוניות.
לעומת זאת, יש חוקרים המחפשים את מקורה של מורגן באמצעות סיפורים על פיה המתאהבת באביר, כולאת אותו בטירתה ולבסוף משחררת אותו לטורניר ומציידת אותו בסוס ושריון. באגדות המלך ארתור מופיע סיפור במתכונת זו לגבי מורגן והאביר לנסלוט איש האגם (Lancelot de Lake).
סיפור דומה קיים במיתולוגיה האירית על בתו של מלך אבלון ואביר בשם סר לאונפל. אבלון מזוהה כאי של מורגן לה פיי. אימו המאמצת של לנסלוט ב'לנזלט', מלכת הים, הייתה אימו של מאבוז (Mabuz) (דמות מהרומנסה הארתוריאנית). השם מאבוז לקוח מדמות שמופיע ב"מבינוגיון כ"מאבון" (Mabon) (מאבון נחשב לפטרון הקלטי של המוזיקה וההרמוניה וחלק בלתי נפרד מהקוסמולוגיה הדרואידית). אימו של מאבון על פי המיתולוגיה נקראת "מודרון" (Modron) והיא בתו של אבאלווכ' (Avallach). מעבר לדמיון האטימולוגי בין מורדון למורגן, מורגן לה פיי הייתה בתו של אבאלוכ' (Avalloc). על כן יש יסוד סביר להניח שהפיות בסיר לאונפאל וב'לנזלט הן מורגן לה פיי שמופיעה באופן ישיר כפייה שכולאת את האביר בוולגט לנסלוט.
ישנו דמיון חזק בין גבירתו של לאונפאל לדמות מרכזית במיתולוגיה הקלטית, מאכה (Macha). מאכה בתו של אל הים מעניקה לגיבור הקלטי קו חולין (Cuchulainn) סוס אפור שמקביל לבלוצ'ארד של לאונפאל. גם מאכה וגם גבירתו של סיר לאונפאל מתאהבות באביר בן תמותה. אולם ישנם כאן נקודות חשובות מעבר להבדלים בין שתי דמויות של פיות. דמותה של מאכה יכולה להיות המקור האפשרי לדמותה של מורגן לה פיי. במיתולוגיה מופיעה מאכה כעורב אפור עם ראש שחור כאחת משלוש אלות. כאמור בוולגט לנסלוט, מורגן עצמה מופיעה לפני לנסלוט כאחת משלוש פיות. כמו מאכה שמתאהבת בקו חוליין, מורגן מתאהבת בלנסלוט. בנוסף, ואולי כנקודה החשובה ביותר שמה של מאכה מופיע במקומות רבים כמוריגן (Morrigan). גם מוריגן וגם מאכה הופיעו בצורת עורב, לשתיהן היו יחסי אהבה-שנאה עם הגיבור קו חוליין. שתיהן מופיעות פעמיים רבות מלוות בעוד שתי אלות שנקראו ה-Matres, אמהות נותנות החיים במיתולוגיה הקלטית: באדב (Badb), נמיין (Nemain) ומוריגן. כזכור מורגן לה פיי מופיעה בסיפורים שונים כשהיא מלווה בעוד שתי פיות.
נקודה נוספת שיכולה לשפוך אור לגבי הקשר בין מאכה / מוריגן למורגן לה פיי היא ההתייחסות למוריגן במיתולוגיה הגאלית כמלכה של תשע פיות המתגוררות על אי קסום, שמסוגלות לשנות צורה לכל חיה ובעלות כושר ריפוי על טבעי. בנקודה זאת רצוי לחזור לתחילת הפרק, ל'חיי מרליניוס' של ג'פרי מונמאוט. כאמור ג'פרי מספר על פייה בשם מורגן לה פיי שהתגוררה עם עוד שמונה פיות באי אבלון, פיות שהחזיקו בכוחות ריפוי קסומים וביכולות על טבעיות של מטא-מורפוזה.