קרב סן וית
המתקפה > הלחימה על סן וית

חוסר יכולתם של הגרמנים להקצות כוחות חזקים מספיק לכיבוש צומת הדרכים החיוני בסן-וית בשלושת הימים הראשונים של המתקפה הגרמנית, נתן לפיקוד האמריקאי זמן מספיק להזרים תגבורות חזקות לאזור, ולארגן מתחם הגנה מסביב לעיר. כבר ב-16 בדצמבר הורה גנרל טרוי מידלטון, מפקד הקורפוס ה-8, לצוות קרב ב' של הדיוויזיה המשוריינת ה-9 ולגדוד הנדסה קרבית מעתודת הקורפוס, לתגבר את הדיוויזיה ה-106 ולתפוס עמדות ממזרח לסן-וית. בליל 16–17 בחודש החליט הפיקוד האמריקאי העליון לשלוח את הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (שכללה למעלה מ-250 טנקים בינוניים וקלים) מאזור אאכן לאזור סן-וית, ועד שעות אחר הצהריים ב-17 בדצמבר הגיע עיקר כוחה של הדיוויזיה (שני צוותי קרב) לאזור לאחר מסע מזורז. גנרל ברוס קלארק, מפקד צוות קרב ב' של הדיוויזיה, קיבל לידיו את הפיקוד על הכוחות האמריקאים באזור סן-וית, שכללו את הדיוויזיה המשוריינת ה-7, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה-9, ורגימנט הרגלים ה-424 של הדיוויזיה ה-106, שנותר מחוץ לטבעת הכיתור הגרמנית סביב שנה אייפל. עד לסוף היום ארגן קלארק את כוחותיו במערך הגנה דמוי פרסה, שהגן על המבואות המזרחיים של סן-וית. ב-19 בדצמבר הצטרף למתחם ההגנה המאולתר סביב סן-וית גם הרגימנט הצפוני (ה-112) של הדיוויזיה ה-28, שנותק משאר הכוחות של הדיוויזיה, ונדחק לכיוון צפון-מערב על ידי המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-58 של מנטויפל.
ההתקפה הגרמנית הראשונה על מתחם ההגנה האמריקאי המאולתר בפאתי סן-וית נערכה כבר בשעות הצהריים של 17 בדצמבר, אולם נהדפה בסיוע כוחות החלוץ של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, שתיגברו את מערך ההגנה סביב העיירה. במהלך שלושת הימים הבאים (18–20 בדצמבר) ניהלו קורפוס החי"ר ה-66 ויחידות השריון שסייעו לו שורה של התקפות כושלות במאמץ לכבוש את העיירה, אך ההתקפות נערכו על ידי כוחות קטנים למדי של רגלים ושריון, והדיוויזיה המשוריינת ה-7, בסיוע יחידות רגלים וארטילריה שפעלו תחת פיקודה, לא התקשתה להדוף אותם. הסיבות העיקריות לחוסר היכולת של הפיקוד הגרמני לרכז כוחות חזקים מספיק לצורך כיבוש צומת הדרכים החשובה היו העובדה שהכוחות העיקריים של דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 היו עסוקים בסגירת טבעת הכיתור סביב כיס שנה אייפל ובחיסול הכוחות האמריקאים שנלכדו שם, ופקקי התנועה הקשים שנוצרו בדרכי הגישה המועטות לחזית, אשר עיכבו את הגעתן של יחידות הארטילריה והשריון הגרמניות. מפקד קבוצת ארמיות B, גנרל פלדמרשל ולטר מודל, דרש ממנטויפל לכבוש את סן-וית כבר ב-18 בדצמבר, ותיגבר לשם כך את כוחותיו בבריגדת הפאנצר "משמר הפיהרר", מעתודת קבוצת הארמיות, אך בגלל פקקי התנועה הכוח העיקרי של הבריגדה הגיע לאזור סן-וית רק ב-20 בחודש.
לאחר כניעת הכוחות האמריקאים בכיס שנה אייפל, התפנו דיוויזיות הפולקסגרנדיר 18 ו-62 למתקפה על סן-וית. המתקפה נועדה להתבצע ב-20 בדצמבר. אולם פקקי תנועה קשים, והקושי לקדם את הארטילריה הגרמנית, שכללה בעיקר תותחים נגררים באמצעות סוסים, בדרכים הבוציות לקרבת החזית, אילצו את הפיקוד הגרמני לדחות אותה ביממה נוספת. בשלב זה של המערכה, האחיזה בסן-וית הפכה לנטל יותר מאשר ליתרון מבחינת פיקוד בעלות הברית, משום שהכוחות שהחזיקו במתחם ההגנה סביב העיירה נמצאו בסכנת כיתור על ידי כוחות גרמניים ניידים חזקים, שהמשיכו להתקדם מצפון ומדרום לה. סן-וית הפכה למעשה לבליטה אמריקנית צרה ומאורכת בקו החזית, שהתקדם מערבה.
המתקפה הגרמנית על העיירה נפתחה לבסוף ב-21 בדצמבר בשעה 15:00, לאחר הרעשה ארטילרית עזה שנמשכה 45 דקות. כוחות חי"ר גרמניים מהדיוויזיה ה-62 הסתננו בהצלחה דרך פערים בקווים האמריקאיים מדרום לסן-וית, ובמקביל תקף השריון הגרמני את העיירה ממזרח ומצפון-מזרח לאורך הכביש משנברג. גם הפעם הובילו טנקי טיגר מגדוד הפאנצר הכבד ה-506 את המתקפה הגרמנית. הם השתמשו בפגזי תאורה כדי לסנוור את הטנקים האמריקנים המגינים, ולאחר מכן השמידו אותם. בשעה 21:00 הורה מפקד הכוח האמריקאי המגן, ברוס קלארק, לכוחותיו לפנות את העיירה ולהקים קו הגנה מאולתר במרחק קצר ממערב לה. הגרמנים השתלטו על סן-וית, ובזזו את הציוד והאספקה שהאמריקאים נטשו מאחור, אך פקקי תנועה כבדים, שנוצרו ברחובות העיירה, מנעו מהגרמנים לנצל את הצלחתם לצורך מרדף אחרי האמריקאים הנסוגים. קרב ההשהיה המוצלח שניהלו הכוחות האמריקאים סביב סן-וית, הצליח לעכב את ההתקדמות הגרמנית בגזרה זו במשך חמישה ימים, ולמנוע מהם את השימוש בצירי התנועה החיוניים שעברו דרך העיירה. סן-וית שימשה למעשה כשובר גלים, שתיעל את ההתקדמות הגרמנית, ואילץ את הכוחות הגרמניים לנוע משני עבריה. במהלך שלושת הימים הבאים (21–24 בדצמבר) אילצה ההתקדמות של כוחות שריון גרמניים חזקים (שכללו גם שתי דיוויזיות פאנצר מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2, שהועברו תחת פיקודו של מנטויפל), את מת'יו רידג'וויי, מפקד הקורפוס המוטס האמריקאי ה-18 (שקיבל את הפיקוד על הגזרה, כולל על הכוחות שהחזיקו באזור סן-וית, ב-20 בדצמבר) לפנות גם את קו ההגנה החדש שתפסו כוחותיו ממערב לסן-וית, ולסגת לקו הגנה ממערב לנהר סאלם.