תוכנית הפשרה לסהרה המערבית
היסטוריה

מעורבותו של האו"ם בסכסוך גברה ב-1976, ושלוש שנים לאחר מכן גם ארגון אחדות אפריקה (OAU) הפך לאחד הגורמים המתווכים בתוכנית הפשרה. האו"ם וה-OAU הציגו בסוף שנות ה-80 תוכנית וניהלו עליה משא ומתן עם הצדדים במשך כחמש שנים. ב-20 ביולי הסכים המלך חסן למשאל עם "להגדרה עצמית" של תושבי סהרה המערבית, ולאחר שיוחלט מי הם בעלי זכות ההצבעה במשאל העם, הם יצביעו אם יהיו עצמאיים או יהפכו לחלק ממרוקו. התוכנית "התקבלה עקרונית על ידי מרוקו ופוליסריו בסוף אוגוסט 1988", ומועצת הביטחון אישרה אותה בהחלטה 658 מ-1990. ההסכם הביא להפסקת אש בין מרוקו לפוליסריו, שנכנסה לתוקף ב-6 בספטמבר 1991. מזכ"ל האו"ם פרז דה קוויאר ראה במשאל העם חלק נפרד משאר תוכנית הפשרה, וההחלטה עליו נוסחה כהחלטה 690 של מועצת הביטחון ב-29 באפריל 1991. החלטה 690 גם יצרה את הבסיס להקמת משלחת האומות המאוחדות למשאל העם בסהרה המערבית (MINURSO).
הפוליסריו קיווה שתוכנית הפשרה תביא ל"תוצאה דומה להסכמי אוויאן". משאל העם היה אמור להתקיים ב-1992, אך מעולם לא יצא לפועל, מכיוון ששני הצדדים לא הסכימו בסוגיית בעלי זכות ההצבעה. האו"ם דיווח כי התוכנית הפכה ל"משחק סכום אפס" שבו כל צד הרגיש כי ניצחון הוא הכרחי והפסד יגרור נזקים גדולים.
חלק מהבעיה ברישום הבוחרים היה היעדר הסכמה בין פוליסריו ומרוקו לגבי מי יכול לטעון למוצא אתני מהסהרה ולמי יש לאפשר להצביע במשאל העם. מרוקו נקטה בגישה מרחיבה של הקריטריונים לזכאות כך שתכלול גם "אנשים בעלי זיקה מוטלת בספק לסהרה המערבית", וכן "השפיעה בצורה לא נאותה על מנהיגי שבטים סהראווים בשטחי סהרה המערבית שבשליטת מרוקו". לטענת פוליסריו מרוקו ראתה קבוצות שבטיות כזכאיות על אף שלא הייתה להן זיקה לסהרה המערבית. האו"ם שלח 373 שומרי שלום לאזור כדי לסייע באימות זהות המצביעים בסהרה המערבית, ובמקביל המלך חסן העביר 37,000 בני אדם ממרוקו לסהרה המערבית כדי שיוכלו להירשם כמצביעים, דבר ש"העלה את חמתם של אנשי הפוליסריו וזעזע את שומרי השלום". פוליסריו תמכו בהגבלת הבוחרים לאלה שנרשמו כתושבי סהרה המערבית במפקד האוכלוסין הספרדי שנערך ב-1974, מכיוו שהאמינו כי כך תתקבל במשאל החלטה על עצמאות.
במהלך רישום הבוחרים נתקלו אנשי האו"ם בקשיים משני הצדדים - ממשלת מרוקו אסרה על תושבי הסהרה המערבית ליצור קשר עם זרים מצד אחד, ופוליסריו הפסיקו את שיתוף הפעולה מצידם בשל ספקות ביושרה של MINURSO מצד שני. התהליך הגיע למבוי סתום ב-1995, ולאחר הערכה מחודשת של המצב בידי מועצת הביטחון של האו"ם הנחה מזכ"ל האו"ם כי כוחות שמירת השלום יצאו מחבל הארץ, ותהליך רישום הבוחרים יושעה. הניסיון האחרון להתניע את התהליך נעשה ב-1996 על ידי השליח המיוחד בפועל של מזכ"ל האו"ם לאזור, אריק ג'נסן, אך ללא הצלחה.
בשנת 1997, מזכיר המדינה לשעבר של ארצות הברית, ג'יימס בייקר, מונה כשליח האו"ם על ידי מזכ"ל האו"ם החדש, קופי אנאן. בייקר בחן את ההצעות הקודמות שהועלו ונועץ עם הצדדים המעורבים. ביחד עם צ'סטר א' קרוקר וג'ון בולטון, הוא ניהל שיחות פרטיות עם פוליסריו ומרוקו, עם אלג'יריה ומאוריטניה כמשקיפות. בסופו של דבר, השיחות, שעסקו ב"סוגיות הפליטים, צמצום כוחותיה של מרוקו, שבויי מלחמה ושבויים פוליטיים", לצד הסכמה על ההתנהלות ברישום הבוחרים, הובילו להסכם יוסטון. רישום הבוחרים החל שוב ב-3 בדצמבר 1997, ומשאל העם היה אמור להתקיים עד 1998. עם זאת, בשל סירובה של מרוקו לקבל את תוצאות המפקד, והסבירות הנמוכה שתקבל תוצאות משאל עם על סמך הבוחרים שהוצעו, השעה מזכ"ל האו"ם את תוכנית הפשרה.
המלך חסן הלך לעולמו ב-1999 ובמקומו עלה לשלטון מוחמד השישי, ש"חזר בתוקף על תביעתה של מרוקו לאזור". באותה שנה עלה לשלטון באלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, שתמך בעצמאותה של סהרה המערבית.