stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האחיות ברונטה
משפחת ברונטה

שלוש האחיות ברונטה היו בנותיהם של כומר ממוצא אירי, פטריק ברונטה, ואשתו מריה ברנוול ברונטה. למשפחת ברונטה היו חמש בנות ובן אחד, והיא השתקעה בכפר האוורת' (Haworth) שבערבות יורקשייר לאחר שהאב קיבל שם משרה של כומר הקהילה.
לאחר זמן קצר נפטרה אם המשפחה, ובעקבותיה הלכו גם שתי הבנות הבוגרות, מריה ואליזבת. אחותה של האם, אליזבת ברנוול, הגיעה מקורנוול כדי לטפל בארבעת הילדים שנותרו, שרלוט, אמילי, אן, והבן ברנוול.
כל הילדים במשפחת ברונטה זכו לחינוך בבתי ספר שונים וגם בביתם. פעמים רבות הם נאלצו לשהות לבדם בביתם המבודד, ולהעסיק את עצמם ביצירת עולמות בדויים ובכתיבת סיפורים. שלוש האחיות הועסקו מדי פעם כמורות ואומנות, ובשלב מסוים אף נסעו שרלוט ואמילי לבריסל כדי לשפר את הצרפתית שלהן וללמוד גרמנית. הן תכננו לפתוח בית ספר במימון דודתן, אך נאלצו לחזור באמצע לימודיהם לאחר שזו נפטרה. שרלוט חזרה לבריסל לשנה נוספת, ועל פי מכתביה ניתן להתרשם שהתאהבה באחד המורים בבית הספר, קונסטנטין הגר, שהיה איש בעל תפיסה וניסיון יוצאי דופן. הוא השפיע רבות על שרלוט, אלא שהיה נשוי, והיא ניתבה את השפעתו עליה לכיוון הספרותי.
בשנת 1845 התאחדה המשפחה שוב, אך הבן ברנוול, ששאיפתו להתפרסם כצייר נכזבה, כבר היה אלכוהוליסט ומכור לסמים. בשנת 1846 פרסמו האחיות ספר שירה תחת שמות בדויים, שנוצרו מהאות הראשונה של שמותיהן: קורר, אליס ואקטון בל (Curer, Ellis and Acton Bell). הוצאת הספר עלתה להן 50 לירות שטרלינג, אך הן הצליחו למכור ממנו רק שני עותקים. שרלוט ניסתה ללא הצלחה לפרסם את ספרה הראשון, "הפרופסור", ואז שלחה במקומו את "ג'יין אייר", שהתבסס רבות על ניסיונותיה בחיים, והצלחתו הייתה מיידית.
קשה להצביע על התאריך המדויק שבו יצא לאור ספרה היחיד של אמילי "אנקת גבהים", אך יש לשער שעבדה עליו שנים רבות, והוא אכן שונה לחלוטין מספריהן של אחיותיה, אף שהיא חולקת עימן את אותו דמיון עשיר והומור יבש בריטי, ספרה של אמילי מנותק מחייה האישיים, ונתון כולו תחת השפעת הנוף הפראי של ערבות יורקשייר המתוארות להפליא. זהו ספר עז, פראי ויוצא דופן.
שני הרומנים של אן הושפעו מניסיונה בעבודתה עם ילדי עשירים מפונקים. ספרה הידוע ביותר, "הדיירת מאחוזת ויילדפל", נחשב לאחד מהרומנים הפמיניסטיים הראשונים. הוא זכה להצלחה רבה מיד עם הוצאתו לאור, אך באופן מפתיע, לאחר מותה של אן, מנעה אחותה שרלוט את יציאתו המחודשת, משום שסברה שהספר אינו תואם את אופיה העדין של אחותה.
ברנוול, אחיהן, מת בספטמבר 1848. אמילי חלתה בהלווייתו, וניסתה להתגבר על מחלתה ללא עזרת רופאים, אך נפטרה משחפת בדצמבר 1848. זמן קצר לאחר מכן חלתה גם אן, ומתה במאי 1849.
לאחר מות אחיותיה נותרה שרלוט בבית אביה וכתבה שני רומנים נוספים, "שירלי" ו"וילט".
ב-1854 נישאה שרלוט לסגנו של אביה, הכומר בל ניקולס. במרץ 1855 נפטרה, בעודה בהיריון.
מקומן של האחיות ברונטה בתרבות

ייחודן של האחיות ברונטה כרוך גם בהתבדלותן כקבוצה בביתן. השפעתן על הספרות קיימת, אך קשה להצביע מפורשות היכן היא מתרחשת. אצל סופרים כמו תומאס הרדי וג'ורג' אליוט ניתן להבחין בהשפעה של עולם אפלולי ומיוסר. "ג'יין אייר" ו"אנקת גבהים" הם ספרים שנקראים בשקיקה עד היום.
מאז שנת 1857, עת פרסמה אליזבת' גסקל את ספרה המפורסם: "חייה של שרלוט ברונטה" לא חלפה שנה אחת מבלי שיפורסמו פרטים נוספים על ההופעה בספרות של בנות ברונטה. החל ממאמרים בעיתונות, ביוגרפיות, סרטים על פי ספריהם, איורים על מגבות מטבח, משחקים ואף רומנים.
ביתם של משפחת ברונטה הפך למקום עלייה לרגל, ואלמנה של שרלוט סיפר על מאות ואלפים שהיו באים כדי לראות את הבית שבו גדלו האחיות המוכשרות. לעיתים היה האב הכומר נעתר לבקשות המבקרים ומספר על בנותיו.
בשנת 1979 הופק סרט קולנוע בבימויו של אנדרה טשינה ובכיכובה של איזבל אג'אני: "האחיות ברונטה".
בשנת 2022 הופק סרט הקולנוע "אמילי" בבימויה של פרנסס או'קונור.
בשנת 2016, שופץ ושוחזר בית ספר שבו עבדו האחיות כמורות, לאחר מבצע גיוס תרומות שנמשך שמונה שנים.
ספריהן של האחיות ברונטה > שלוש האחיות במשותף

ספר שירה שהוציאו שלוש האחיות ברונטה בשמות בדויים (1846)
ספריהן של האחיות ברונטה > שרלוט ברונטה

ג'יין אייר (1847)
שירלי (1849)
וילט (1853)
הפרופסור (1857)
ספריהן של האחיות ברונטה > אמילי ברונטה

אנקת גבהים (1847)
ספריהן של האחיות ברונטה > אן ברונטה

אגנס גריי (1847)
הדיירת מאחוזת ויילדפל (1848)
לקריאה נוספת

Alexander, Christine; Sellars, Jane (1995). The Art of the Brontës. Cambridge University Press. ISBN 9780521438414. Retrieved 10 February 2017.
Barker, Juliet R. V. (1995). The Brontës. London: Phoenix House. ISBN 1-85799-069-2.
Drabble, Margaret, ed. (1985). The Oxford Companion to English Literature (Fifth ed.). ISBN 978-0-19-866130-6
The life of Charlotte Bronte / Elizabeth Gaskell
הערות שוליים

1 2 3 4  Encyclopedia Britanica on Charlotte Bronte, Emily Bronte and Anne Bronte
↑  BBC, Bronte sisters (1855-1818)
↑  Barker, Juliet R. V. (1995). The Brontës. London: Phoenix House, p. 654
↑  Judith Sulevitz, The Brontës’ Secret
,The sisters turned domestic constraints into grist for brilliant books;The Atlantic, June 2016 issue
,
↑  הסרט במאגר הקולנוע IMDb
↑  Emily, במאגר הקולנוע IMDb
↑  אבנר שפירא, משמרים את מורשת האחיות ברונטה: ישוקם בית ספר שבו הן עבדו כמורות, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1255219  GND: 118892460  ISNI: 0000 0004 5302 7020  LCCN: sh85017091  NKC: jx20060906012  NTA: 068721455  SELIBR: 216674  SNAC: w6jx95z4  VIAF: 79402705   WorldCat (עם VIAF): 79402705 
ספר השירה שהוציאו שרלוט, אמילי ואן ברונטה בשמות בדויים, בשנת 1846
מוזיאון משפחת ברונטה בבית הכומר בהוורת'
בנימין מנשה לוין

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1879 הרדזץ, בלארוס 
 פטירה:  1 באפריל 1944 (בגיל 64) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  תלמוד
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1935) 
 צאצאים:  יצחק לוין 
 
הרב ד"ר בנימין מנשה לוין (בראשי תיבות: ב"מ לוין; במקורות מסוימים מופיע שמו הפרטי כ"בנימין משה" ולא "בנימין מנשה"; י"ז באייר ה'תרל"ט, 10 במאי 1879 – ח' בניסן ה'תש"ד, 1 באפריל 1944) היה חוקר תלמוד ובעל אוצר הגאונים.
מחיבוריו וחיבורים שההדיר

איגרת רב שרירא גאון, כמפורט לעיל.
מאמר זווג המילים בתנ"ך, תחכמוני ב.
אוצר הגאונים, יצירה מרובת כרכים על סדר התלמוד, המלקטת את דברי הגאונים מספרים וכתבי-יד שונים (ראו הרחבה להלן).
גנזי קדם, מאסף מדעי לתקופת הגאונים, חמישה כרכים (תרפ"ב–תרצ"ד).
ארץ-ישראל בתשובות הגאונים ופירושיהם ירושלים, תרפ"ו.
ספר מתיבות, תלמוד קטן לסדרי מועד נשים ונזיקין מתוך כתבי יד שונים, יחד עם ספר חפץ, ה'תרצ"ד.
ההדרת מעשים לבני ארץ ישראל, שרב האי גאון כבר העיד על קיומם, בתוך תרביץ שנה א ספר א, ושנה ב ספר ד.
ההדרת קטעי פירקוי בן באבוי, חיבור מתקופת הגאונים, בתוך תרביץ שם.
ההדרת אשא משלי של רב סעדיה גאון, בחרוזים נגד הקראים, בתוך תרביץ שנה ג, וכספר נפרד בירושלים תרצ"ב.
חמאת החמדה מרבי שת הרופא בן יפת שחי בחצי המאה לאלף הששי, ירושלים תרצ"ג.
ספר הזיכרון, כתב יד תימני, קריית ספר שנה ב.
פירוש הר"ן למסכת עירובין, בתוך אמת ליעקב, ספר זיכרון להרב יעקב פריימאנן, בית המדרש לרבנים ברלין תרצ"ז.
מדרשי הלכה ופסקי הרמב"ם לפי סדר התורה, לפרשת ויקרא, צו, שמיני ותזריע, על פי כתבי יד, ירושלים, תרצ"ה.
אוצר חלוף מנהגים בין בני ארץ ישראל ובני בבל, ירושלים תש"ב. ראו: ספר החילוקים
מסכת פועלים, לקט מספרות חז"ל בענייני שכירות פועלים. עבור מכון וישיבת אֲלֻמָה, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"ג.
נר שבת, כמתכונת "מסכת פועלים", על הלכות נר שבת, הבדלה ויום הכפורים, ירושלים, תש"א.
מחיבוריו וחיבורים שההדיר > מאמרים יסודיים בכתבי עת

רבנן סבוראי ותלמודם, בתוך אזכרה לזכרו של הרב קוק, ירושלים תרצ"ז–תרצ"ח.
מחיבוריו וחיבורים שההדיר > אוצר הגאונים

חיבורו המרכזי של בנימין מנשה לוין הוא אוצר הגאונים בן שלושה עשר הכרכים. מטרתו, לפי דברי המחבר בהקדמת הכרך הראשון, היא לכנס את תורתם של גאוני סורא ופומבדיתא ולאסוף את כל תשובותיהם ופירושיהם מכל המקומות אשר נפוצו שם, בין בספרי הראשונים, בין בקובצי אחרונים ובין בכתבי-יד שונים, ולסדרם על סדר התלמוד.
המחבר חילק את כל החומר של התשובות והפירושים לשניים, התשובות לבדן והפירושים לבדם (פרט למסכת נזיר-סוטה, שנדפסו שם יחד). ובכרכים א, ז–יג, נוסף פירוש רבינו חננאל שליקט ואסף מספרי הראשונים ומכתבי-יד שונים. המחבר כותב שמחמת קוצר הזמן הוא לא יכול להאריך כראוי בהערות, ועיקרן הוא אפוא רק מראה מקום ומקור ראשון של כל דבר קטן או גדול שנכנס לאוצר, ולעיתים העיר גם על היחס המסופק של התשובה או הפירוש לגאון זה או אחר וכדומה.
בכרכים א–ב נוספו הערות של הפרופ' יעקב נחום אפשטיין, ובכרכים י–יב נוספו הערות (לספר הערוך) של הפרופ' שרגא אברמסון. על חיבורו זה זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת ה'תרצ"ה. הודות לחיבור זה, נכתב עליו שהוא "אדם שלא נמצא לו תחליף".
מחיבוריו וחיבורים שההדיר > רשימת הכרכים

כרך א: מסכת ברכות. חיפה, בסיוע האוניברסיטה העברית, תרפ"ח.
כרך ב: מסכת שבת. ירושלים, בסיוע האוניברסיטה העברית, תר"ץ.
כרך ג: מסכת עירובין, פסחים. חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"א.
כרך ד: מסכת יום טוב, חגיגה ומשקין. חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"ב.
כרך ה: מסכת מגילה, תענית וראש השנה. חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"ג.
כרך ו: מסכת יומא וסוכה. ירושלים תרצ"ד. הכרך מכיל גם פירוש קדמון למסכת יומא.
כרך ז: מסכת יבמות. בסיוע האקדמיה היהודית באמריקה. ירושלים תרצ"ו.
כרך ח: מסכת כתובות. הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תרצ"ט. הכרך מכיל גם הערות לאוצר הפירושים, מאת שאול חנא קוק.
כרך ט: מסכת קדושין. הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים ת"ש.
כרך י: מסכת גיטין. הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תש"א. עם הערות שרגא אברמסון.
כרך יא: מסכת נדרים, נזיר וסוטה. הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תש"ב. כולל גם ספר המפתח להר"ן על מסכת נדרים ולקוטי פירושי הערוך לרבי נתן מרומי למסכת נדרים ונזיר וסוטה.
כרך יב: מסכת בבא קמא. הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים תש"ג.
כרך יג: מסכת בבא מציעא. לא נגמר בדפוס, כיוון שהמחבר נפטר תוך כדי עבודתו.
את הכרך הי"ד, על מסכת סנהדרין, המשיך אחריו הרב ד"ר חיים צבי טויבש.
בשנת תשמ"ו פרסם אריה קימלמן 'לוח עזר לפירושים מתקופת הגאונים' הכולל הוספות לכרכי אוצר הגאונים שנדפסו עד לאותה עת ורשימות ראשוניות של דברי הגאונים על יתר המסכתות. קימלמן נעזר בין השאר ברשימות מעיזבונו של לוין שלדבריו היו מצויות באותה עת ב'היכל שלמה'.
לקריאה נוספת

סיני כרך יד, פרקי זכרונות ואוטוביוגרפיה קצרה.
ספר היובל לדוקטור בנימין משה לוין, מוסד הרב קוק: ירושלים ת"ש, ע' 1–32. (מאמרים על ד"ר לוין של הרב יעקב משה חרל"פ, ר' בנימין, והרב יהודה ליב פישמן, ורשימה מפורטת של כתביו).
בתי הת"ת (התלמוד-תורה) נצח ישראל בא"י משנת תרס"ט עד תרע"ד, בתוך זכר יוסף, מאסף ספרותי לזכרו של רבי יוסף קריביצקי, ירושלים ת"ש.
אנציקלופדיה של הציונות הדתית, ג, ירושלים תש"ך, עמ' 114–123.
מאמרי ביקורת על אוצר הגאונים
שרגא אברמסון, מהדורות ראשונות של "אוצר הגאונים" – סיני, כרך יד, תש"ד, עמ' רח–ריב; עניינות בספרות הגאונים, ירושלים תשל"ד, עמ' 243–265
דוד שניאור, הרב קוק והרב אלכסנדרוב – דיאלוג על מאמר הדור, עבודת תואר שני, טורו קולג', ירושלים 2002
הרב משה צבי נריה, 'הרב ד"ר בנימין-מנשה לוין ז"ל: בעל אוצר הגאונים', ליקוטי הראי"ה, כרך ג, ירושלים תשע"ה, עמ' 277–289.
הערות שוליים

↑  דברים אחדים מאת ד"ר בנימין מנשה לוין בספר דורות הראשונים תקופת המקרא
↑  לווין, בנימין מנשה בן מאיר, מסכת פועלים, באתר אוצר החכמה
↑  ביקורת ספרות: קורא ותיק, ביבליוגרפיה, העולם, 21 בינואר 1943
↑  הרב יואל קטן, המעין 225, עמ' 112.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264523505171  PLWABN: 9813156678705606  GND: 138311153  ISNI: 0000 0000 6632 2951  LCCN: n88232214  NLA: 35736184  NTA: 274053446  SELIBR: 71110  Trove: 1063983  VcBA: 495/209202  VIAF: 11409955   WorldCat (עם VIAF): 11409955
כולל הולנד ודויטשלנד

כולל הו"ד (הולנד ודויטשלנד) – אגודת יהודים יוצאי הולנד וגרמניה בארץ ישראל במאה ה-19.
רקע

בארץ ישראל ובפרט בירושלים התקיימו אגודות ליהודים יוצאי ארצות בחוץ-לארץ שקיימו קשרים עם ארצות מוצאם. הכוללים היוו בעיקר צינור דרכו הוזרמו "כספי החלוקה" מנדבנים בחו"ל אל היהודים בארץ.
כולל הו"ד ריכז בארץ ישראל את יוצאי גרמניה והולנד, ארצות שיהודיהן נחשפו לתהליכי אמנציפציה ותמורה חברתית מקיפים בשלב מוקדם יחסית ולכן היו מודרניים ביחס ליהודי ירושלים.
אופי הכולל

מרבית הרשומים בכולל היו צעירים למדי, בעלי השכלה כללית מסוימת, שעלו לארץ לא רק על מנת ללמוד תורה אלא גם כדי להשתתף בבניינה. לפיכך, היו מבין המובילים לכיוון של מציאת מקורות הכנסה נוספים מלבד כספי החלוקה. שליחים מטעם הכולל גייסו כספים בגרמניה ובהולנד העשירות וכן בקרב יוצאי ארצות אלה באנגליה, ארצות הברית ואף אוסטרליה. דבר שאיפשר הקמת מסגרת עצמאית לכולל, שאינה תלויה בשאר האשכנזים. הכולל הפך להיות במחצית השנייה של המאה ה-19, לאיגוד היהודים העשיר בארץ ישראל, עשיר אף יותר מהיישוב הספרדי. כתוצאה מכך, אנשי הכולל חשו עליונות על-פני עמיתיהם ממזרח אירופה ומצאו שפה משותפת דווקא עם הקהילה הספרדית ועם יזמותיהם להנהגת תיקונים (כמו בית החולים שערי צדק ("ואלאך"), בית הספר למל וכדומה).
הכולל קיבל חיזוק בשנות השלושים של המאה ה-19, כאשר עולים צעירים הגיעו מגרמניה והולנד בימי הכיבוש המצרי של מוחמד עלי.
אנשי הכולל היו הראשונים שהתקוממו ב-1837 נגד סדרי החלוקה המקובלים (כלומר כוללים המארגנים את החלוקה בארץ ישראל לפי קריטריונים שקבעו ועדים בחוץ לארץ ובפרט חלוקה נפרדת לספרדים ואשכנזים, חסידים ופרושים). עיקר ההתקוממות הייתה כנגד שמרנותם של הנדבנים שמנעו מיהודי ירושלים כל מודרנה, לבל ייחשפו לפגעי ההשכלה. ועד הפקידים והאמרכלים, למשל, שהיה הגוף הנדבני העיקרי שכלכל את רוב אשכנזי ירושלים, מנע מיהודים המקבלים ממנו כספי חלוקה ללכת לרופא, מפחד שהרופאים (גם היהודים) יסיטו את תלמידי החכמים אל ההשכלה.
אנשי הכולל נהגו להתלבש בלבוש מקומי ("טורקי") וזכו לכבוד מהשלטונות.
בתי מחסה

הפעילות החשובה והניכרת ביותר של כולל הו"ד בירושלים הייתה רכישת המגרש עליו הוקמו בתי מחסה, ב-1857. היה זה המגרש הגדול ביותר להתיישבות יהודית בין חומות העיר העתיקה שתוקן על ידי אנשי הכולל למגורי עניים שידם לא השיגה שכירת דירה. הדירות חולקו לא רק לאנשי הו"ד (שהיו אמידים למדי) אלא גם לאנשי כולל אונגרין (יוצאי הונגריה) וכוללים נוספים, בכללם גם ספרדים. הייתה זו קריאת תיגר של ממש על ההסדר הקיים - מתחם מגורים מרווח יחסית בניגוד לדירות צפופות, עירוב עדתי מתוך שוויון, אמצעי גהות (היגיינה) משופרים וחידושים מודרניים (כגון מטבח, במקום בישול בחצר, כנהוג עד אז ברובע היהודי). בנוסף, נפתח פתח לעניי ירושלים לקבלת תמיכה כלכלית בלי האיסורים השמרניים של איסור הליכה לרופא וחינוך בבית ספר.
מאנשי הכולל

משה זאקס
רבי צדוק הלוי קרויז
יוחנן צבי שלאנק
גמליאל שלאנק
אליעזר ברגמן
נחמן נתן קורונל
יהוסף שווארץ
עזריאל הילדסהיימר
יצחק פראג אופלטקה
הרב אברהם אלקנה זקס - עמד בראש הכולל
עזריאל זליג הויזדורף - עמד בראש הכולל
ראו גם

ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם
בתי מחסה
לקריאה נוספת

יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה: ירושלים במאה התשע עשרה, העיר העתיקה, יד יצחק בן-צבי, 1977-1979, עמ' 333
מרדכי אליאב, אהבת ציון ואנשי הו"ד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1971
הרב אליעזר ברגמן, ישאו הרים שלום, מכתבים מארצות הגולה בעת שליחות למען כולל הו"ד, הוצאת א. בר טורא, ירושלים.
הערות שוליים

↑  אברהם יערי, אגרות ארץ-ישראל, תל אביב תש"ג, עמ' 377
↑  עליו: דוד תדהר (עורך), "גמליאל שלאנק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 955.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306847405171
ממותה דרומית

| ממותה דרומית |
| --- | --- |
 
תקופה
פליסטוקן, 2.5–1.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילאים
משפחה:: פיליים
סוג:: ממותה
מין:: ממותה דרומית
שם מדעי
 Mammuthus meridionalis ‏Nesti, 1825

ממותה דרומית (שם מדעי: Mammuthus meridionalis) היא מין של ממותה אשר חיה בדרום אירופה ואסיה במהלך תקופת הפליסטוקן לפני 2.5-1.5 מיליון שנה. ממותה זו לצד קרובתה הענקי, ממותת הערבות והדינותריום הייתה אחת מהגדולה שבבני סדרת פילאים ומחיות היבשה הגדולות ביותר שחיו מעולם.
ממותה זו הגיעה לגובה של 4 מטר בכפתיה ולמשקל של מעל 10 טון, גדולה בהרבה מפיל אפריקני. היא הייתה בעלת זוג חטים ארוכים שהסתעפו כלפי מעלה באורך 72-85 ס"מ. ממותה זו חיה באקלים חמים יחסית ולא הייתה צריכה פרווה עבה וממבנה שיניה הגדולות אך חסרות האמייל נראה שהיא ניזונה מעלי עצים ומשיחים שונים אך לא מעשב קשה כמו הפילים. לצידה נמצאו בכמה אזורים מאובנים של עצי אלון, אשור ומילה, אשר כנראה שימשו לה מזון וגם בכמת פחותה מעצי צוגה ואלונים מסוג Pterocarya וקאריה. דבר זה מרמז על מקום מחייתה בסמוך ליערות או שיחיות ולא בערבה פתוחה.
המאובנים שלה התגלו במספר אזורים באירואסיה החל מהמאה ה-20 מאיטליה ועד לרוסיה. מאובנים אפשריים התגלו אפילו בישראל בתל עובדיה
תרגומי המקרא ליוונית

קודקס ותיקנוס.
שבעים המתרגמים מתרגמים על פי רוח הקודש, נירנברג 1493.
Codex Vaticanus (1 Esdras 1-55 to 2-5) (The S.S. Teacher's Edition-The Holy Bible)
תרגומי המקרא ליוונית הם מפעל תרבותי רב-השפעה אשר החל בעקבות השתכחות השפה העברית והתפשטות התרבות ההלניסטית בקרב היהודים. התרגומים נבעו גם מהתגברות הסקרנות מצד האליטות התרבותיות ההלניסטיות כלפי הכתבים של היהודים, אשר יש ונתפסו כעם של פילוסופים.[דרוש מקור] גולת הכותרת של מיזם זה, אשר שינה תפיסות יסוד – והראשון ולא האחרון שבהם – הוא תרגום השבעים. תרגום זה חובר בידי יהודים באלכסנדריה. על בסיסו חוברה הברית החדשה – וברבות הימים הוא עצמו היה לתרגום הקנוני של כנסיות לא מועטות.
תרגומי המקרא ליוונית החלו להופיע במאה השלישית לפנה"ס, ומפעל זה נמשך עד היום. ככל שבמהלך הדורות השפה היוונית שינתה את פניה, או שהשתנה קהל היעד של המקרא – בידי יהודים ונוצרים, נעשו עיבודים לתרגום השבעים (כלומר התנ"ך, הברית החדשה והכתבים החיצוניים); או שהמקרא תורגם מחדש ליוונית – כולו או בחלקו.
מקומו של תרגום השבעים בעולם היהודי ובעולם הנוצרי בעבר

כאמור תחילה תרגום השבעים – ובעיקר תרגומו של ספר בראשית וכנראה של שאר ספרי התורה – אומץ בידי היהודים. יחס זה משתקף נאמנה בתלמוד בבלי, מגילה ט', ע"א. יתר על כן, תרגום השבעים התקבל ברצון אף בבתי הכנסיות; ובדומה לתרגומים הארמיים, הוא שימש בפולחן. מטבע הדברים, תרגום השבעים הטביע אפוא את רישומו על עולם ההלכה. לפיכך רבן שמעון בן גמליאל מתיר לכתוב את התנ"ך רק בעברית או ביוונית (שם, ע"ב). יתרה מזאת, על תרגום השבעים רשב"ג דרש את הפסוק ”יפת אלהים ליפת וישכון באהלי שם” – ומדבריו עולה כי הוא סבר שכביכול האסתטיקה המתקשרת ליפת (התרבות היוונית ושפתה) תשכון מעתה גם בקרב עם ישראל. עם כל ההתלהבות שיצר תרגום השבעים בתחילתה, בקרב החכמים התפתחה המודעות למכשולים התאולוגיים שבדרך לתרגום התואם את ההלכה היהודית. משום כך במקומות רבים בתושבע"פ קיימות מספר רשימות של שינויים, שנעשו בידי השבעים – או בידי עורכיו – בכדי להתאים את התרגום לתרבות היעד. שינויים אלו משקפים מגמה שלא לפגוע בנוכרים מבלי שתנזק רוח הזמן של יהדות בית שני. מודעות זו לאתגרי התרגום התאולוגי וההתגברות עליהם באה לידי ביטוי בהתקבלות בקרב הקהילות היהודיות של תרגום עקילס הגר, אשר למעשה קיבל מעמד דומה לתרגום אונקלוס הקנוני.
ואולם עם הזמן, חל מפנה ביחסה של היהדות כלפי תה"ש: על פי מדרש תנחומא הקדום (המאה השמינית), סודות המשנה נמסרו לעם ישראל, דווקא על מנת לשבור את השוויון שנוצר בין היהודים לגויים כביכול, בעקבות חיבור תרגום השבעים. וכך מתארת מגילת תענית בתרא: 'בשמונה בטבת נכתבה התורה יוונית בימי תלמי המלך והחשך בא לעולם שלושה ימים'. בנימה דומה כך כתוב במסכת סופרים א:ז (מהמאה השמינית): 'והיה אותו יום קשה לישראל כיום שנעשה בו עגל הזהב; שלא הייתה התורה יכולה להיתרגם די צרכה'. במילים אחרות, עד שהיהדות קבעה את עמדתה השלילית הנחרצת כלפי תרגום השבעים, היו מבין חז"ל, אשר העלו על נס את סגולותיו של התרגום – ובין היתר הצביעו על הפערים בינו לבין המקור, כמועילים להתקבלותו של הנוסח בידי קהל היעד, תוך מתן כבוד מקסימלי לטקסט המוצא, והערכים שהוא טומן בחובו בעבור היהודים. ואולם עם התפשטות הנצרות, יהודים נטו יותר ויותר שלא להסתמך על תרגום השבעים.
מנגד, מאחורי תפיסת תרגום השבעים כנערך בהשראה נבואית, מושתת המסורת הנוצרית, המזכה את מתרגמיו למעמד זהה לזה של שנים-עשר השליחים של ישו (לוקס 10:1-24). יתר על כן, בעוד שבעבור היהודים, תרגום השבעים מעולם לא החליף את מקומו של המקרא העברי; בעולם הנוצרי, הוא היה ל-'ביבליה של הגויים', ונשכח כי אין הוא אלא תרגום. יתרה מזאת, הנצרות ינקה ממנו אוצר מילים ורעיונות, אשר עליהם הסתמכו אבות הכנסייה. כמו כן, על בסיסו חוברה הברית החדשה – ויחד איתה הוא היה לקאנון המקראי הנוצרי. בנצרות הלטינית לתרגום נועד מעמד קנוני, ועל פיו מתוקנים התרגומים של המקרא העברי; ואילו הנצרות האורתודוקסית רואה בו עד היום את הנוסח המקודש היחידי.
העיבודים של תרגום השבעים

מקובל לחלק את העיבודים (revision) של תרגום השבעים לשלוש קבוצות: 'קדם-הקספליות', 'הקספליות', ו-'בתר-הקספליות' - וזאת מפאת חשיבותה של ההקספלה לתולדות התרגום הנוצרי של התנ"ך.
עיבודי תרגום השבעים מקיימים זיקה טקסטואלית חזקה אליו, והם נערכו מתוך מגמה אידאולוגית ברורה. המחקר על אודות העיבודים התקדם ביותר במאה הנוכחית, תודות לממצאים במערות מדבר יהודה, במיוחד בנחל חבר. מפעל ביצוע העיבודים החל בעקבות שלושה גורמים: א. קיום של הבדלים ניכרים בין הנוסח העברי לתרגום השבעים ובין גרסותיו השונות של זה; ב. צורך להתמודד עם אתגריו הפרשניים של הטקסט המקראי; ג. צורך בנוסח מקראי אחיד ובעקיבות תרגומית. בעוד שבעולם היהודי צרכים אלו הביאו לידי כך שמתרגמים עיבדו אותו כך שהנוסח היווני החדש יתאים לנוסח המסורה - בעולם הנוצרי, עמד בראש מעיינם של העורכים -ניסיון לגשר על הפערים שבין הברית הישנה לברית החדשה, על פי עקרונות הנצרות.
העיבודים של תרגום השבעים > העיבודים הקדם הקספלריים

העיבודים הקדם הקספליים משקפים נוסחים קדם מסורתיים, שחוברו בידי יהודים או מתייהדים. בין המעבדים הידועים נמנים: קאיגה-תיאודוטיון – וכן 'השלושה': תיאודוטיון, עקילס, וכן סימכוס(אנ'). המעבדים הללו פעלו בספרה הרעיונית, שבה נאמרה האימרה ”והתניא ר' יהודה אומר המתרגם פסוק כצורתו הרי זה בדאי והמוסיף עליו הרי זה מחרף ומגדף” (קידושין מט א).
התרגום הקרוי קייגה-תיאודוטיון מיוחס לתיאודוטיון, אשר חי במאה השנייה באפסוס. ואולם כנראה מדובר בתרגומים מהמאה הראשונה, שנערכו בידי מספר מתרגמים. עיבוד זה נודע לראשונה מתוך מגילת תרי עשר, שנמצאה בנחל חבר (1953). עיבוד דומה לו נמצא לשמואל, מלכים, שופטים, רות ואיכה. הוא נקרא 'קייגה' משום שבאופן קבוע כל מילת 'גם' מתורגמת על ידו - καιγε, כלומר – 'לפחות' על פי הכלל הפרשני (שרבי עקיבא השתמש בו בתדירות גבוהה) שכל מילת 'גם' בתורה באה לרבות.
תאודוטיון, שחי בסוף המאה ה-2 לספירה, התבסס על התרגום הקרוי 'קייגה תיאודוטיון', והעתיק ממנו מילים רבות שלא ידע לתרגמן, או ערך תרגומי שאילה, וכתב בתעתיק יווני מילים עבריות (calque translation). אפיון נוסף הוא תרגום אטימולוגי, המעניק תשומת לב מרבית לגיזרון המילים, אפילו על חשבון תרגום בשפה יוונית נאותה.
בדומה לתיאודוטיון, אף עקילס מפונטוס (125) נתן את דעתו יותר למקור, מאשר לשפת היעד - אבל יותר מקודמו, הוא היה ער לקריאה הנוצרית של התנ"ך. כמו כן, תרגומו הוא חופשי מזה של קודמו. עקילס הכין את עיבודו לתרגום השבעים בסביבות שנת 125, והחוקרים מזהים אותו עם אונקלוס שנזכר במסכת מגילה. אולם התרגום היווני של עקילס מדויק יותר מהתרגום הארמי של אונקלוס. עקילס היה, ככל הנראה, תלמידו של רבי עקיבא ולפי תורת רבו שדרש כל אות וכל תג בתורה, דאג עקילס לתרגם במדויק כל מילה וכל מרכיב במילה. לעיתים ניתן לראות בתרגומו מגמתיות להתרחק מהקשרים נוצריים, כגון במילה 'משיח', שבשונה מהתרגומים האחרים שתרגמו 'כריסטוס', הוא בחר תרגום אחר כדי להימנע מההקשר הנוצרי. על פי בבלי מגילה ג ע"א, עקילס הוא אונקלוס, בעל התרגום הארמי – אבל לא סביר שאותו איש תרגם את המקרא ליוונית ולארמית.
סומכוס חי בסוף המאה השנייה או בתחילת המאה השלישית. הוא הסתמך על קייגה תיאודוטיון. לא ברורה השתייכותו הדתית וקיימות מספר השערות בדבר: הוא היה אביוני והשתייך לכת יהודית-נוצרית או שהיה שומרוני שהתגייר (כותי) או שהתנצר ולאחר מכן כפר בעיקרי האמונה הנוצרית. עיבודו פחות מדויק מזה של קודמיו, והוא נוטה יותר מקודמיו לתרגם שלא באופן מילולי.
העיבודים של תרגום השבעים > ההקספלה

ההקספלה היא חיבור המכיל 6 טורים מקבילים ובהם נוסח המקרא בעברית (טור ראשון), התעתיק היווני שלו (טור שני) וארבעה תרגומים יווניים: עקילס (תור שלישי) נועד לשקף את המשמעות המילולית של המילים. תרגומו של סומכוס (תור רביעי) נועד לשקף תרגום, הלוקח בחשבון את ההקשר. תור החשוב במיוחד הוא החמישי- והוא שהשתלט בארץ ישראל. הוא מציג את תרגום השבעים יחד עם ציונים לשינויים שבינו בין הנוסח העברי. תור זה פורסם בנפרד בידי אזביוס ופמפילוס. התור השישי הוא זה של תיאודוטיון.
הצורך בהקספלה התעורר בכנסייה, בעקבות הוויכוחים שהלכו ורבו בין יהודים לנוצרים. ראוי להאיר כי אף כי מאותה הסיבה עיבודים לתרגום השבעים קמו משני עברי המתרס, בסופו של דבר כנראה גם על יסוד עבודתם של 'שלושת המתרגמים היהודים' (תיאודוטיון, עקילס וסימכוס) הלכה והתגבשה הביבליה הנוצרית. בין מעצביה של זאת נמנים קודם כל אוריגנס (בעל ההקספלה, אשר פעל בארץ ישראל). תוכנה של ההקספלה ידוע מתוך מספר מועט של פרגמנטים ומאזכורה בכתבי אבות הכנסייה ובהערות לכתבי היד של תרגום השבעים. מההקספלה קיימים אלא שרידים בלבד, שנמצאו במקומות שונים לרבות בגניזת קהיר. הוצאה ביקורתית של תרגום השבעים והרצנזיות שלו יצאה על ידי מספר חוקרים בקיימברידג' ובגטינגן.
העיבודים של תרגום השבעים > והעיבודים הבתר הקספלריים

העיבוד הבתר הקספלרי החשוב ביותר הוא זה של לוקיאנוס, שמת ב-312. לגרד שיחזר טקסט רצוף מאת לוקיאנוס. אף כי תכופות הוא מתבסס על ההקספלה, יש וקיימים בו יסודות שקדמו בזמן את לוקיאנוס; ולעיתים הוא משקף את נוסח המסורה בנאמנות. הסברה היא שעמד לנגד עיניו עותק עתיק במיוחד של תה"ש, המשקף נוסח הקודם לזה של המסורה. עיבוד נוסף הוא זה של הסיכיוס, שמוצאו ממצרים בשנת 300 לספירה.