stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווה הסה
קורות חיים

הסה נולדה למשפחה של יהודים שומרי מצוות בהמבורג, גרמניה, ב-11 בינואר 1936. כשהייתה בת שנתיים בדצמבר 1938, בתקווה לברוח מגרמניה הנאצית, שלחו אותה הוריה יחד עם אחותה הגדולה, הלן הסה חרש, להולנד על אחת הרכבות האחרונות של קינדרטרנספורט. אחרי כחצי שנה, המשפחה התאחדה ועברה לאנגליה ולאחר מכן, בשנת 1939, היגרה לניו יורק, שם התיישבה בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן. ב-1944 נפרדו הוריה של הסה; אביה נישא מחדש ב-1945 ואמה התאבדה בשנת 1946. בשנת 1962, היא פגשה והכירה את הפסל טום דויל ולאחר ארבע שנים הזוג התגרש.
באוקטובר 1969, היא אובחנה עם גידול במוח, ונפטרה ביום שישי, 29 במאי 1970, לאחר שלושה ניתוחים כושלים. מותה בגיל 34 גדע קריירה בעלת השפעה רבה, על אף פעילותה במשך עשור בלבד.
קריירה

הסה סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות תעשייתית בניו יורק בגיל 16, ובשנת 1952 נרשמה למכון פראט לעיצוב, משם היא נשרה כעבור שנה. בגיל 18 היא עשתה התמחות במגזין "סוונטין" (Seventeen) ובמקביל למדה בליגת הסטודנטים לאמנות. בין 1954–1957 היא למדה בקופר יוניון ובשנת 1959 היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ייל. בייל למדה הסה אצל יוסף אלברס והושפעה מאוד מאקספרסיוניזם מופשט.
בסיום לימודיה שבה הסה לניו יורק, שם התיידדה עם אמנים צעירים רבים ובניהם סול לויט, דונלד ג'אד, יאיואי קוסאמה ואחרים. חברותה הקרובה עם סול לויט נמשכה עד סוף חייה. השניים כתבו זו אל זה לעיתים קרובות, ובשנת 1965 לויט נתן עצה להסה "הפסיקי [לחשוב] ופשוט תעשי!" גם הסה וגם לויט המשיכו להיות אמנים בעלי השפעה, וידידותם סייעה להתפתחות האמנותית של שניהם.
ב-1962 נישאה אווה הסה לפסל טום דוייל, ובשנת 1965 עברו השניים לגרמניה לתוכנית שהות אמן של דויל. הסה ודויל חיו ועבדו בטחנת טקסטיל נטושה בגרמניה במשך שנה, בזמן זה נישואיהם החלו להתפרק. הסה אמנם לא הייתה מאושרת להיות שוב גרמניה, אבל החלה לעבוד עם חומרים שנשארו במפעל הנטוש. הבניין עדיין הכיל חלקי מכונות, כלים וחומרים מתחנת הטקסטיל וכל אלו שמשו השראה עבור הרישומים והציורים המכניים של הסה. הפסל הראשון שלה היה תבליט בשם Ringaround Arosie, עשוי חוט מצופה בד, חוט חשמל, ומזוניט. שנה זו בגרמיניה הייתה נקודת מפנה בקריירה של הסה. מכאן ואילך המשיכה ליצור פסלים, שהפכו למרכז עבודתה. כשחזרה לניו יורק ב-1965, החלה לעבוד ולהתנסות בחומרים הבלתי שגרתיים שהפכו מאפיינים לעבודתה: לטקס, פיברגלס ופלסטיק.
קריירה > טכניקה, חומרים ותהליכי יצירה

עבודתה המוקדמת של הסה (1960–1965) כללה בעיקר רישומים וציורים מופשטים. היא מוכרת בעיקר בשל הפסלים שלה ובשל כך, הציורים נחשבים לעיתים קרובות כצעדים ראשוניים לעבודותיה המאוחרות יותר. עם זאת, היא יצרה את רוב הציורים שלה כגוף עבודות נפרד. היא מציינת, "הם היו קשורים כי הם היו שלי אבל הם לא היו קשורים באופן שבו הם משלימים זה את זה."
העניין של הסה בלטקס כחומר פיסולי היה קשור למיידיות. קיטס מציין, "המיידיות עשויה להיות אחת הסיבות העיקריות שמשכו את הסה ללטקס". בשתי יצירותיה הראשונות בלטקס, Schema ו-Sequel, 1967-68) השתמשה הסה בחומר באופן שמעולם לא דמיין היצרן. "לטקס תעשייתי נועד ליציקה. הסה השתמשה בו כמו צבע, במריחת שכבה על גבי שכבה כדי לבנות משטח חלק אך לא סדיר, מרופט בקצוות כמו נייר בעבודת יד".
היצירות של הסה עשויות לעיתים קרובות מריבוי של צורה דומה המסודרת במבני רשת או באשכולות. תוך שמירה על כמה מהמאפיינים של המינימליזם, מודולריות וחומרים לא קונבנציונליים, היא יצרה עבודה אקסצנטרית, ריפטטיבית ואינטנסיבית. העבודה Contingent משנת 1968 היא דוגמה לכך. בהצהרה על עבודתה, הסה מתארת את היצירה Hang-Up ... "בפעם הראשונה שעבר לי רעיון אבסורדי או הרגשה קיצונית ... כל העניין הוא נוקשה לחלוטין, כבל מסובב סביב כל העבודה ... זה קיצוני ולכן אני אוהבת את זה ולא אוהבת את זה ... זה המבנה המגוחך ביותר שעשיתי אי פעם, ולכן זה באמת טוב".
פוסט-מינימליזם ופמיניזם

אווה הסה מזוהה עם התנועה האמנותית הפוסטמינליסטית. ארתור דנטו הבחין בין פוסט-מינימליזם לבין מינימליזם על ידי "העליצות" שלו, "ניחוח האירוטיזם שאין לטעות בו", ו"החזרה הלא-מכנית "שלו.
היא עבדה ולפעמים התחרתה עם עמיתיה הגברים באמנות הפוסט-מינימליסטית, תנועה שנשלטה בעיקר על ידי גברים. היסטוריונים רבים של אמנות פמיניסטית ציינו כי עבודתה מדגישה בהצלחה סוגיות נשיות, תוך הימנעות מאג'נדה פוליטית מובהקת. היא חשפה במכתב לאתלין הוניג (1966), כי אישה "נמצאת בעמדת נחיתות מההתחלה... אין בה את האמונה שיש לה את הזכות ל"הישגיות". חסרה לה גם האמונה שההישגים שלה ראויים". היא המשיכה להסביר, "כוח פנטסטי הוא הכרח ואומץ. אני מתעכבת על זה כל הזמן. הנחישות והרצון שלי חזקים אבל חסרה לי כל כך הערכה עצמית, שלעולם לא נראה לי שאתגבר עליה". היא הכחישה כי עבודתה היא פמיניסטית לחלוטין, הגדירה אותה כנשית אך ללא אמירות פמיניסטיות. בריאיון עם Cindy Nemser עבור Woman's Art Journal (1970), היא קובעת, "למצוינות אין מגדר".
ניתוח חזותי וביקורתי

יצירותיה של הסה מציגות לעיתים קרובות מניפולציה פיזית מינימלית של חומר, ובמקביל משנה לחלוטין את המשמעות שלו. פשטות ומורכבות זו עוררו מחלוקת בין היסטוריונים לאמנות. קיים דיון סביב אלו עבודות נחשבות גמורות ואלו נחשבות כמחקריות, סקיצות, או מודלים עבור עבודות עתידיות. הרישומים של הסה הוגדרו כטיוטות קדומות לפסלים מאוחרים יותר, אבל הסה עצמה התנערה מכל קשר. עבודתה מתוארת לעיתים קרובות כאנטי-צורה, מונח המתאר את ההתנגדות לאחידות. עבודתה מגלמת אלמנטים של מינימליזם על ידי צורות פשוטות, קווים עדינים, ופלטת הצבעים המוגבלת. כל העבודות שלה, ובמיוחד הציורים שלה, מבוססים על חזרות ועל התקדמות פשוטה.
מורשת

האמנות של הסה לעיתים קרובות מתקשרת למאבקים הרבים בחייה. זה כולל בריחה מהנאצים, הגירושין של הוריה, התאבדות אמה כשהייתה בת עשר, נישואיה הכושלים ומותה של אביה. הסרט התיעודי " אווה הסה" משנת 2016, שהוקרן לראשונה בניו יורק, התמקד בעבר הכואב שלה. בבימויו של מרסי בגלייטר, הסרט מספר את סיפור "החיים הטראגיים המושרשים" של הסה. הוא "מתמקד באותן שנים של צמיחה אמנותית, תקופה של התפתחות מהירה ופרודוקטיביות זועמת, עם מעט הקבלות בתולדות האמנות".
לחוויות ללא ספק היו השפעות עמוקות על הסה, אך ההשפעה האמיתית של יצירותיה הייתה ההמצאה הפורמלית והאמנותית שלה. לדוגמה, השימושים החדשניים שלה בחומר, תגובתה בת זמננו לתנועה המינימליסטית, ויכולתה להוביל את תנועות האמנות הפוסט-מודרניות והפוסט-מינימליסטיות. ארתור דנו מחבר את השניים ומתאר אותה כ"מתמודדת עם תוהו ובוהו רגשי על ידי המצאה מחדש של הפיסול באמצעות סרבנות אסתטית, משחק עם חומר חסר ערך בין חורבות תעשייתיות של אומה מובסת, שרק שני עשורים קודם לכן הייתה רוצחת אותה בלי לחשוב פעמיים".
תערוכות

ב-1961 הוצגו ציורי הגואש של הסה בביאנלה ה-21 לצבעי מים הבינ"ל במוזיאון ברוקלין. בד בבד הציגה את רישומיה בתערוכה "שלושה צעירים אמריקאים" בגלריית ג'ון הלר. בחודש אוגוסט 1962, היא וטום דויל השתתפו בהפנינג Allan Kaprow בבית אגודת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בוודסטוק, ניו יורק.
ב-1963 הציגה תערוכת יחיד של עבודות על נייר בגלריית אלן סטון באפר איסט סייד בניו יורק. תערוכת היחיד הראשונה של פסלים הוצגה בכנס Kunstverein für die Rheinlande und Westfalen, Düsseldorf, בשנת 1965. בנובמבר 1968 הציגה את פסליה הגדולים בגלריה פישבאך בניו יורק, התערוכה "שרשרת פולימרים" הייתה תערוכת הפיסול היחידה שלה בימי חייה בארצות הברית. תערוכה זו הייתה מהותית בקריירה של הסה. היצירה Expanded Expansion הוצגה במוזיאון וויטני בתערוכת "אנטי-אשליה: חומרים / חומרים".
לאחר מותה היו להסה עשרות תערוכות גדולות בארצות הברית ובאירופה. אחת הראשונות הייתה במוזיאון גוגנהיים (1972), ואילו בשנת 1979, הוצגה הרטרוספקטיבה "אווה הסה: פיסול" בשלושה מקומות: בגלריה לאמנות וייטצ'אפל בלונדון, בין התאריכים 4 במאי - 17 ביוני 1979; מוזיאון קרולר-מילר באוטרלו מ־30 ביוני - 5 באוגוסט 1979; ואת קסטנר- Gesellschaft בהנובר מ-17 אוגוסט - 23 בספטמבר 1979.
בשנת 1982 ארגנה אלן הג'ונסון את הרטרוספקטיבה הראשונה שהוקדשה כולה לשרטוטים של הסה, שנדדה ל-Grey Art Gallery באוניברסיטת ניו יורק, מוזיאון אלן ממוריאל לאמנות במכללת אוברלין, אגודת הרנסאנס באוניברסיטת שיקגו, המוזיאון לאמנות עכשווית ביוסטון, והמוזיאון לאמנות בולטימור.
בשנים 1992 ו-1993 התקיימו תערוכות רטרוספקטיבה בניו הייבן, ולנסיה ופריז.
תערוכות רבות וגדולות הוצגו מאז תחילת שנות ה-2000, כולל תערוכה מרכזית ב-2002 (שיתוף פעולה בין מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון ויסבאדן), וב-2006 תערוכות במרכז לציור בניו יורק ובמוזיאון היהודי בניו יורק. באירופה, הסה הציגה תערוכות בקרן הפונדסיו אנטוני טאפיס בברצלונה (2010) ובגלריית פרוטמרקט באדינבורו (אוגוסט-אוקטובר 2009). תערוכת רישומיה מאוסף מוזיאון אלן לזיכרון ייסע בשנים 2019–2020 למוזיאון ויסבאדן, למומוק בווינה, האוזר ווירת' ניו יורק ומוזיאון האמנות אלן ממוריאל.
אזבוקה וקוסה

| --- | --- |

חנות הרשת בכביש המהיר קשירסקויה 78 במוסקבה
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים) 
 מיקום המטה:  מוסקבה 
 ענפי תעשייה:  קמעונאות 
 הכנסות:  53,529,200,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
  
 av.ru
 
אזבוקה וקוסה (ברוסית: Азбука Вкуса; בתרגום לעברית: אלף בית של טעם) היא רשת סופרמרקטים, שהוקמה על ידי מקסים קושצ'נקו ואולג ליטקין. החנות הראשונה נפתחה במוסקבה בשנת 1997. נכון לשנת 2015 היא הפעילה 90 חנויות במוסקבה, סנקט פטרבורג ובפרבריה. זהו אחד מ־50 עסקי הקמעונאות הגדולים ברוסיה.
היסטוריה

החנות הראשונה שנרשמה על בעלי המניות נפתחה בקוטוזובסקי פרוספקט בשנים 1991–1992. החנות נקראה בפשטות "מעדנייה". רק בשנת 1997 הם פתחו את הסופרמרקט הראשון שלהם בשם המותג "אזבוקה וקוסה". בשנת 2002, ארבעה מהמרכולים עברו מיתוג משותף, כולל זהות תאגידית, עיצוב פנים ומראה מעודכן למחסני הרשת. בשנים 2009–2010, החברה עברה מודרניזציה והחנויות עוצבו מחדש.
בשנת 2014, לאחר משא ומתן ממושך, החברה רכשה רשת פרוורית למכירות נדל"ן, הפועלת תחת המותג "ספאר" 5 עם 3 מרכולים בעלות שטח אחסון של 10 אלף מ"ר. שווי הרשת הנרכשת נאמד בכ-85–105 מיליון דולר, וגודל העסקה היה כמחצית מהסכום.
אזבוקה וקוסה התרחבה בהתמדה מאז 1997 והפכה לאחת הקמעונאיות הגדולות בפדרציה הרוסית.
בעלות

המייסדים, מקסים קושצ'נקו ואולג ליטקין, שולטים ביותר מ־50% מחברת גורודסקוי סופרמרקט בע"מ, המפעילה את הרשת. 6.9% מהחברה שייכים ל־14 מנהלי הרשת המובילים. חלק ניכר משאר מניות החברה נמצא בידי חברת VMHY Holdings Limited, בבעלות הבעלים לשעבר של "אקספובנק", אנדריי ודובין, קיריל יאקובובסקי, פאבל ופיטר מאסלובסקי המברו, שרכשו בהדרגה את השליטה משני המייסדים האחרים של הרשת – אולג וסרגיי ורשצ'אגין טריקין. נכון לשנת 2011 אולג וסרגיי ורשצ'אגין טריקין חדלו להיות בעלי מניות ב-VMHY Holdings. נכון לשנת 2013 יותר מ־12% מהרשת היו בבעלות בניו של פאבל מאסלובסקי, יורי ואלכסיי.
אלהאירה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנה 
 מטבח:  המטבח הפורטוגזי 
 מוצא:  פורטוגל 
 
אלהאירה (בפורטוגזית: Alheira) הוא סוג של נקניק פורטוגזי, עשוי מבשר (בדרך כלל חזיר, עגל, ברווז, עוף, שליו או ארנב) ולחם.
על אף שהשם אלהאירה נובע מהמילה אַלְהוֹ (שום) ושימש פעם לתיאור כל נקניק המתובל בשום, לא כל האלהאירה של ימינו מכילים שום, אם כי הוא עדיין מרכיב נפוץ.
היסטוריה

סוג הנקניק שנודע בשם "אלהאירה" הומצא על ידי יהודי פורטוגל, הידועים גם כיהודים ספרדים, אשר בשנת 1497 ניתנה להם הבחירה בין להיות מגורשים מהארץ או להתנצר (הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות). אותם מומרים שנשארו ושמרו בסתר על אמונתם נמנעו מאכילת בשר חזיר. זה העמיד אותם בסיכון שיבחינו בהם כי לא תלו נקניקיות שהיו העשויות באופן מסורתי מבשר חזיר, ב"פומאירוס" - fumeiros (בתי המעשנות). כדרך להימנע מלמשוך את תשומת הלב של האינקוויזיציה הפורטוגזית, או, באזורים כפריים, הנוצרים הפורטוגזים, הם החלו להכין נקניקיות מבשרים אחרים כמו עופות, מעורבבים עם לחם להעשרת המרקם. עם הזמן, אלהאירה התפשט לשאר האוכלוסייה והפך דוגמה למטבח פורטוגזי טיפוסי, אם כי כיום הכנתו אינה מונחית עוד בקפדנות על ידי מצוות התזונה היהודיות.
אלהאירס טוגנו באופן מסורתי או נצלו על גריל והוגשו עם ירקות מבושלים. כיום הם לרוב מטוגנים ומוגשים בליווי טוגנים וביצה מטוגנת. הם לעיתים קרובות מהווים את אחד הפריטים הזולים ביותר בתפריטי מסעדות, אם כי אלה שעשויים מבשר ציד יכולים להיות יקרים.
על אף שהאלהאירס מקושרים בדרך כלל לעיר מירנדלה, האזורים ביירה אלטה וטראס -אוס-מונטס מפורסמים גם בזכות האלהאירס שלהם.
סוגים בעלי סטטוס הגנת מעמד גאוגרפי מוגן כוללים את Alheira de Vinhais ואת Alheira de Barroso - Montalegre.
לקריאה נוספת

רשימת נקניקיות
רשימה של מזונות מעושנים
רשימת מוצרי מזון ומשקאות פורטוגל בעלי מעמד מוגן
ראו גם

פארינהיירה
הערות שוליים

1 2  "How Portugal's Jews Saved Themselves With a Sausage". Jewish Telegraphic Agency (באנגלית אמריקאית). 2024-01-05. נבדק ב-2024-01-06.
↑  Alheira de Barroso-Montalegre in the DOOR Data Base of the European Union.
↑  Alheira de Vinhais in the DOOR Data Base of the European Union.
אישור עבודה

אישור עבודה או אשרת עבודה (ויזת עבודה) הוא האישור לעבוד במדינה זרה. "מדינה המוצא" היא המדינה שבה יש לאדם אזרחות ו"מדינת העבודה" היא המדינה שבה הוא מבקש לעבוד.
בכל מדינה יש חוקים המגבילים כניסת אזרחים זרים לשטחה ומי שמבקש להיכנס, חייב לקבל אשרה (אישור ביקור), שמפרטת את תנאי הכניסה, מועדי הכניסה והיציאה וכן את המגבלות החלות על המבקר. מאחר שכל מדינה מעוניינת שלא יחסרו בה עובדים ומאידך גיסא המדינה שואפת לשמור על איזון בכוח העבודה ובשוק העבודה, עצם קבלת אשרת ביקור, אינה כוללת אישור לעבוד. בכל מדינה נושא העובדים הזרים מעוגן בחוק המגדיר את התנאים בהם יינתן אישור עבודה מסוג כלשהו, לאזרחים זרים.
ישראל

החוקים הרלוונטיים בישראל לנושא אישור עבודה הם:
חוק הכניסה לישראל, תשי"ב-1952 הוא החוק הראשי המסדיר כניסת אזרחים זרים לישראל.
חוק עובדים זרים, תשנ"א-1991 החוק שנועד להסדיר את אישורי העבודה לעובדים זרים.
אזרח זר המבקש לעבוד בישראל נזקק לאשרה מסוג ב\1 וקבלתה מותנת בכמה תנאים, כמו:
על העובד להגיש את בקשתו לאשרת עבודה, במדינתו (לא ניתן להגיע לישראל כתייר ולבקש רישיון עבודה).
הבקשה תכלול גם את זהות המעסיק הישראלי שיעסיק את העובד הזר ויש לו היתר לכך,
אשרת עבודה כוללת את תחום עיסוקו של העובד (כמו: בנייה, סיעוד) ואת מועד פקיעתה של האשרה. אשרת עבודה ניתנת לשנה וניתן להאריכה בלשכת רשות האוכלוסין, עד לתקופה מצטברת של חמש שנים ושלשה חודשים (63 חודשים).
בהינתן תנאים מסוימים, שר הפנים רשאי להאריך תוקף של רישיון עבודה של עובד זר, בתחום הסיעוד, מעבר ל 63 חודשים מיום כניסת העובד לישראל.
ארצות הברית

ארצות הברית מעוניינת בקליטת בעלי מקצוע מוכשרים. האתר משרד שירותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית (U.S. Citizenship and Immigration Services; USCIS) נכתב: "אם יש לך את השילוב הנכון של מיומנויות, השכלה ו/או ניסיון בעבודה, ייתכן שתוכל לחיות ולעבוד לצמיתות בארצות הברית על ידי בקשת אשרת מהגרים מבוססת תעסוקה.
באתר שירותי ההגירה מופיעים 22 סוגי אשרות עבודה לזרים בארצות הברית ולצד כל אחת מהן, מופיע סוג האשרה הנדרשת לבני הזוג של המבקשים.
הדרך הנפוצה לקבל אשרת עבודה בארצות הברית היא להגיש בקשה אישית למשרד שירותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית.
האיחוד האירופי

באוקטובר 2007 מדינות האיחוד האירופאי אימצו את שיטת ה"כרטיס הכחול" (EU Blue Card) ובכך ביטלו את היתרי העבודה השונים שהיו ברחבי האיחוד האירופי. הכרטיס הכחול הוא אישור עבודה ושהייה לזרים, הסולל דרך לקראת מגורים קבועים ואזרחות באחת ממדינות האיחוד האירופי. תנאי לקבלת הכרטיס הכחול הוא חוזה עבודה עם חברה מקומית, לפני ההגירה ולאחר שנתיים במדינה הראשונה, העובד הזר מורשה לעבור ולעבוד במדינה אחרת, עד לצבירת הוותק הנדרש לקבלת אזרחות במדינת היעד. הכרטיס הכחול מונפק רק בבריסל.
בריטניה

עם יציאתה של בריטניה מהאיחוד האירופי, בריטניה יישמה רפורמה רחבה במערכת ההגירה שלה, שמה קץ לתנועה החופשית של אזרחים זרים בבריטניה והנהיגה הגבלות לגבי אשרות עבודה בממלכה המאוחדת.
ישנן 7 דרכים סטנדרטיות (7 קטגוריות) להגיש בקשה להיתר עבודה בבריטניה:
הסדרים עסקיים ומסחריים: זרים שקיבלו הצעת עבודה ל"עובד מיומן" ממעסיק מקומי שאושר על ידי משרד הפנים הבריטי. נתיב זה משמש להעסקה כללית במגזרים שונים כמו פיננסים, טכנולוגיה, הנדסה, בריאות ועוד.
הסדרי הכשרה וניסיון בעבודה: נתיב המאפשר לזרים להגיע לבריטניה באופן זמני להכשרה מקצועית, או כדי לצבור ניסיון, כחלק מההתפתחות המקצועית שלהם.
הסדרי ספורטאים ואמנים.
סטודנטים מתמחים, או בוגרים טריים של אוניברסיטאות המבקשים לצבור ניסיון עבודה בבריטניה.
אמנת GATS של ארגון הסחר העולמי: (General Agreement on Trade in Services) התחייבויות של בריטניה במסגרת האמנה המאפשרות לאנשי מקצוע לעבוד בבריטניה, אם המעסיק שלהם מספק שירותים ללקוח בבריטניה.
ויזת מוצא בריטי: לאזרחים של מדינות חבר העמים המוכיחים זיקה לבן משפחה שנולד בבריטניה.
תוכנית מבוססת מגזרים: קטגוריה המיועדת לעובדים לא מיומנים במגזרים מסוימים כמו חקלאות, עיבוד מזון ואירוח, שם זוהה מחסור בעובדים.
ראו גם

אשרות כניסה לישראל
הערות שוליים

↑  Pauline Melin, The External Dimension of EU Social Security Coordination: Towards a Common EU Approach, BRILL, 2019-12-09, עמ' 120–121. (באנגלית)
↑  Felix007.com, סוגי אשרות (ויזות) בישראל, באתר קדרון חדי כהן עו"ד, ‏2018-01-16
↑  לפי סעיף 1י"ג לחוק עובדים זרים
1 2  (תיקון מס' 20) תשע"א-2011 (תיקון מס' 32) תשע"ח-2018 לחוק הכניסה לישראל.
1 2  Working in the United States | USCIS, www.uscis.gov, ‏2022-07-28 (באנגלית)
↑  Temporary (Nonimmigrant) Workers | USCIS, www.uscis.gov, ‏2024-07-24 (באנגלית)
↑  EU Blue Card - European Commission, immigration-portal.ec.europa.eu (באנגלית)
↑  Application for a European blue card | Brussels Economy and Employment, economy-employment.brussels (באנגלית)
↑  The UK's points-based immigration system: policy statement (accessible version), GOV.UK (באנגלית)
↑  Work in the UK - GOV.UK, www.gov.uk (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534476705171  GND: 4002660-7  LCCN: sh87006495
איקרוס (גשושית)

| --- | --- |
דגם הגשושית מוקטן ביחס של 1:64
דגם הגשושית מוקטן ביחס של 1:64
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  הסוכנות היפנית לחקר החלל
 מפעיל:  JAXA
 יצרן:  NEC Space Technologies 
 תאריך שיגור:  20 במאי 2010 
 משגר:  טיל H-IIA
 אתר שיגור:  טאנגאשימה שביפן
 אתר רשמי
 משימה
 סוג משימה:  הוכחת השימוש במפרשית שמש לתנועה בחלל כיעילה
 מיקום נוכחי:  קרוב לשמש (נכון ל-2016)
 מסלול:  מסלול הליוצנטרי 
 משך המשימה הכולל:  20 במאי 2010 – הווה (1,826 ימים) 
 מידע טכני
 משקל:  308 ק"ג 
 כוח:  1.12 מיליניוטונים
 אורך:  14 מטר
 רוחב:  14 מטר
 קוטר:  1.6 מ' 
 מהירות מרבית:  400 מטר\שנייה
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  36577
 מאגר המידע הלאומי:  2010-020E
 
איקרוס (באנגלית: IKAROS) הייתה גשושית מטעם JAXA, בה נעשה לראשונה שימוש במפרשית שמש, על מנת להציג את יתרונות השימוש בשיטת לחץ קרינה לצורך תנועה בחלל.
איקרוס (IKAROS) שוגרה לחלל ב-20 במאי 2010 (שעון UTC) מטנאגשימה שביפן. עלות שיגורה הסתכם בסכום של כ-16 מיליון דולר. שמה של הגשושית מהווה ראשי תיבות לתיאור הגשושית ולדרך בה היא נעה (IKAROS- Interplanetary Kite-craft Accelerated by Radiation Of the Sun).
איקרוס השתמשה במפרשית שמש כדי לנוע בחלל לעבר נוגה.
מאפיינים

בעת המראתה, שקלה הגשושית 315 קילוגרמים והייתה מורכבת ממפרשית סולארית בגודל של 14 מטר על 14 מטר. שטחה הכולל של מפרשית החלל הסולרית הוא 196 מטר רבוע.
על מפרשית החלל פרוש משטח העשוי פוליאמיד, ומעליו שכבת משטח סולארי, העוזר בקליטת והמרת אנרגיית השמש, לאנרגיה חשמלית, ומשם לאנרגיית תנועה.
המפרש עצמו נועד לבחון את השימוש באפקט לחץ הקרינה שנובע מהתנע שמוסרים הפוטונים במפגשם עם המפרש, ובכך הגשושית מאיצה.
ביצוע המשימה

איקרוס שוגרה בהצלחה עם אקצוקי (מקפת של כוכב לכת נוגה אשר מתארת את האקלים שלו) על הרקטה H-IIA מטאנגאשימה ב-20 במאי בשנת 2010 (שעון UTC, 21 במאי 2010 לפי שעון יפן). באותו שיגור שוגרה כם גשושית אקאצוקי.
מטרת הגשושית הייתה תחילה להגיע לנוגה על ידי שימוש בטכנולוגיית ההנעה הסולארית שהוזכרה קודם לכן, וב-9 ביולי 2010, הודיעה JAXA כי הגשושית אכן נעה לכיוון נוגה תוך שימוש במפרשית השמש שלה, ובדצמבר של אותה שנה, הודיעה JAXA כי הגשושית עמדה בכל המשימות שבהן נתבקשה להדגים את יכולותיה.
ראו גם

מפרשית שמש
הערות שוליים

↑  About Small Solar Power Sail Demonstrator "IKAROS". JAXA
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אה"מ בריטניה (1904)

| --- | --- |
אה"מ בריטניה
אה"מ בריטניה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי בפורטסמות' 
 תחילת הבנייה:  4 בפברואר 1904
 הושקה:  10 בדצמבר 1904
 תקופת הפעילות:  8 בספטמבר 1906 – 9 בנובמבר 1918 (12 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי SM UB-50
 מיקום:  35°53′00″N 5°53′00″W﻿ / ﻿35.88333333°N 5.88333333°W﻿ / 35.88333333; -5.88333333 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 15,835–16,140 טון, מקסימלי: 17,282–17,567 טון
 אורך:  138.3 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  7.82 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  777 איש
 טווח שיוט:  12,400 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  16 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 18,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 25–64 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 203–305 מ"מ, צריחי תותחים משניים – 127–229 מ"מ, קזמטים – 178 מ"מ, ברבטות – 305 מ"מ, מחיצות הגנה – 203–305 מ"מ, מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 4 תותחים 9.2 אינץ' (234 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 14 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 14 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ בריטניה הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת קינג אדוארד השביעי. היא נקראה על שם בריטניה, השם הלטיני של בריטניה הגדולה תחת השלטון הרומי. האונייה נבנתה על ידי מספנת פורטסמות' בין 1904 ל-1906. חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים), היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'.
לאחר כניסתה לשירות בספטמבר 1906, היא שירתה לזמן קצר בצי האטלנטי מאוקטובר עד מרץ 1907 לפני שעברה לצי התעלה. לאחר מכן הצטרפה לצי הבית ב-1909. בשנת 1912, היא, יחד עם ספינות אחיותיה, שובצה בשייטת אוניות המערכה השלישית, חלק מצי הבית. באותה שנה יצאה השייטת לים התיכון במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כחלק ממצור בינלאומי על מונטנגרו. ב-1913 חזרה האונייה למים הבריטים, שם שובצה בפלגה השנייה, צי הבית.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, בריטניה הועברה בחזרה לשייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה ל"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), הצי הבריטי העיקרי במהלך המלחמה. במהלך השנים 1914 ו-1915, האוניות יצאו לעיתים קרובות לים כדי לחפש כלי שיט גרמניים, אך בריטניה לא ראתה כל פעולה בתקופה זו. עד סוף השנה הפסיק ה"גרנד פליט" לפעול עם אוניות שייטת אוניות המערכה השלישית, וב-1916 היא צורפה לשייטת המנותקת השנייה, ששירתה אז בים האדריאטי. לאחר שיפוץ ב-1917, היא ניהלה תפקידי סיור וליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי. ב-9 בנובמבר 1918, יומיים בלבד לפני תום המלחמה, היא טורפדה על ידי צוללת גרמנית ליד כף טרפלגר וטבעה עם אובדן של 50 איש. בריטניה הייתה אחת מספינות המלחמה הבריטיות האחרונות שהוטבעו במלחמה.
תכנון

בעקבות הפיתוח של אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט הנושאות תותחים משניים כבדים בקוטר 8 אינץ' (200 מילימטרים) בצי המלכותי האיטלקי ובצי ארצות הברית, הצי המלכותי החליט לבנות אוניות דומות. הצעות ראשוניות קראו לאוניית מערכה מצוידת בשמונה תותחי 7.5 אינץ' (190 מילימטרים) לתמיכה בסוללה הראשית, אם כי בהנחייתו של ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הוחלפו אלו בארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים). האוניות החדשות, אף שהתבססו על הטיפוס הכללי של סדרת מג'סטיק שהיוו את הבסיס לארבעת תכנוני אוניות המערכה הקודמים, סימנו את השינוי המשמעותי הראשון בסדרה. כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם בריטניה הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
אוניות הסדרה היו באורך 425 רגל (130 מטרים) בין הניצבים ובאורך כולל של 453 רגל 9 אינץ' (138.30 מטרים). היה להן רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 25 רגל 8 אינץ' (7.82 מטרים). אוניות הסדרה היו כבדות יותר מאלף טון מאשר אוניות מערכה מוקדמות יותר והיו בהדחק של 15,585–15,885 טונות ארוכות (15,835–16,140 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,009–17,290 טונות ארוכות (17,282–17,567 טונות) במעמס מלא. הצוות שלה מנה 777 קצינים ומלחים. האוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי 16 דוודי צינור מים. הדוודים פלטו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט).
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי Mk IX בקוטר 12 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים עם תותחים מקדימה ומאחורה. אלה נתמכו על ידי סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ) בארבעה צריחים בודדים, שניים בכל צד רוחב. האוניות כללו גם עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/ 45 קליבר מותקנים בקזמטים, בנוסף ל-14 תותחי 12 פאונד (3 אינץ' (76 מ"מ)) ו-14 תותחי 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ) להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף; שניים היו בכל צד רוחב, כשהחמישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 8–12 אינץ' (203–305 מילימטרים). לצריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו דפנות בעובי של 8 עד 12 אינץ', מותקנים על גבי ברבטים בעובי 12 אינץ'. התותחים בקוטר 9.2 אינץ' קיבלו הגנת שריון דקה יותר, עם דפנות של 5 עד 9 אינץ'. סוללת הקזמטים הייתה מוגנת עם שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.