stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביעזרי פרנקל
ביוגרפיה

נולד בגרמניה ליואל ולאסתר פרנקל. אביו היה אחיהם של המתמטיקאי אברהם הלוי פרנקל ושל לאה, אשת שמשון ברויאר ואמו של הרב מרדכי ברויאר. עם עליית הנאצים לשלטון עברה משפחתו לבזל שבשווייץ, שם פעל אביו לחילוץ יהודים ולעלייתם לארץ ישראל. בשנת 1935 עלתה משפחתו לירושלים. לאחר שסיים את בית הספר היסודי "חורב", הפך לשוליית חשמלאי, ועבד שלוש שנים כחשמלאי. לאחר מכן התכונן בלימודי ערב לבחינות הכניסה לטכניון. הוא החל בלימודי הנדסת חשמל בפקולטה למדעים בטכניון, אך אלה נקטעו בשל מלחמת העצמאות.
השתתף במלחמת העצמאות בהגנה על צפת, כחבר בארגון "ההגנה". לאחר המלחמה סיים את לימודיו בטכניון, והמשיך בשירות צבאי בחיל הקשר.
ב-1953 התקבל לעבודה במכון ויצמן למדע, והשתתף בבניית המחשב הישראלי הראשון, "ויצק", עם ראש הפרויקט ג'רלד אסתרין ופרופ' צבי ריזל. בנוסף לתפקידי הפיתוח שימש גם כתומך הטכני של המחשב. במהלך עבודה זו קיבל תואר שני. בשנת 1957 יצא ללמוד לדוקטורט בהנדסת מחשבים ב-UCLA, אך בסופו של דבר קיבל תואר דוקטור למתמטיקה. לאחר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אורגון, חזר לישראל בשנת 1962, והצטרף לסגל המחלקה למתמטיקה במכון ויצמן. מחקרו עסק במשחקים קומבינטוריים ובתורת המספרים. במקביל לפעילותו המחקרית עסק גם בפיתוח משחקי לוח שיוצרו והופצו על ידי חברת אורדע.
בעת ביקור בארצות הברית לשם קליטת מחשב CDC במכון ויצמן ולאחר שיחה עם אירווינג קוטוף ממיניאפוליס, הגה את הרעיון להעלות טקסטים מלאים למחשב ולאחזר את המידע באמצעות מנוע חיפוש. רעיון אחזור המידע על סמך חיפוש בכל הטקסט, ולא במפתחות שהוכנו באופן ידני, היה מהפכני ונועז, בפרט בשל מגבלות המחשוב של אותה תקופה, אולם גם כי לא היו ידועים אלגוריתמים טובים למימושו. לרעיון זה היו יותר מתנגדים מתומכים, בהם פרופ' יהושע בר הלל, אך הנהלת מכון ויצמן נעתרה לו והעמידה תקציב לצורך העניין, ופרויקט השו"ת החל לקרום עור וגידים בשנת 1963.
מתחילת הפרויקט ועד שנת 1974 עמד פרנקל בראשו. הוא עשה לו נפשות באקדמיה ובעולם הישיבות, ונפגש עם דמויות חשובות כדי לקדם את הלגיטימציה של הפרויקט. בין היתר נפגש עם הרב משה פיינשטיין, מחשובי הפוסקים בארצות הברית, שנתן את ברכתו לעניין. לאחר שהושאל לשנתיים ממכון ויצמן לאוניברסיטת בר-אילן, לצורך הקמת המחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב, החליט להעביר את הפרויקט לאכסניה של בר-אילן. בשנת 1974 החליף אותו בראשות פרויקט השו"ת פרופ' יעקב שוויקה, שצורף לפרויקט ב-1966. בשנת 1978 מונה פרנקל לפרופסור חבר במחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן.
פרופ' פרנקל, שמכהן משנת 1991 ועד היום בצוות ההיגוי של הפרויקט יחד עם הפרופסורים יעקב שפיגל ולייב מוסקוביץ, התבטא לא אחת כי הפרויקט צריך להיות לאומי ושווה לכל נפש ולא מסחרי, וצידד כי גוף ממלכתי ייקח עליו את האחריות לאחזקתו, תפעולו והזנקתו. בינתיים ביקש שאוניברסיטת בר-אילן תראה בו כיהלום שבכתרה ותשקיע בו יותר, במיוחד באחזור מידע ובבלשנות ממוחשבת.
לפרופ׳ פרנקל ממשק מקצועי בן עשרות שנים עם צה״ל, ועל תרומתו בתחום זה זכה בפרסי ביטחון ישראל.
בשנים 1972–1976 היה עורכו הראשון של "מעשה חושב" - כתב העת של איגוד ישראלי לעיבוד אינפורמציה (איל"א).
הוקרה

בשנת 2001, לרגל מלאת לו 70 שנה, יצא לאור גיליון מיוחד לכבודו של כתב העת Electronic Journal of Combinatorics (אנ').
זוכה מדליית אוילר לשנת 2005.
במרץ 2007 הוענק לו אות "יקיר העיר רחובות". באותה שנה זכה פרויקט השו"ת בפרס ישראל לספרות תורנית. פרופ' פרנקל, יחד עם פרופ' יעקב שפיגל, ייצג את הפרויקט בטקס קבלת הפרס.
בשנת 2018 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל.
חיים אישיים

נשא בשנת 1956 את שאולה לבית באב"ד, ולהם שישה ילדים. בנם, ישי פרנקל, היה מנכ"ל אינטל ירושלים בשנים 2007–2017, ומאז אוגוסט 2017 הוא מכהן כמנכ"ל האוניברסיטה העברית. בן נוסף, ידידיה, הוא יו"ר מכון מעתיקי השמועה, ומוציא לאור תלמוד ירושלמי עם ביאורי הגר"א. בנם אבי פרנקל הוא תת-ניצב במשטרת ישראל, נשיא בית הדין של המשטרה, בעלה של רחלי שפרכר-פרנקל. בנם של אבי ורחלי, נפתלי יעקב פרנקל, נרצח ברצח שלושת הנערים.
מתגורר במכון ויצמן.
הערות שוליים

↑  במכון ויצמן משחקים באסטרטגיה של נצחון, מעריב, 19 בפברואר 1976
↑  Yaacov Choueka, Against all Odds: The Amazing but Most True Story of Aviezri Fraenkel and his Special Favorite: The Responsa Project, The Electronic Journal of Combinatorics, Volume 8, Issue 2, 2001
↑  העלאות בדרגה במכון ויצמן, מעריב, 23 בינואר 1978
↑  The Electronic Journal of Combinatorics, Volume 8, Issue 2
↑  ICA Medals
↑  מורן אזולאי, אלה מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-70, באתר ynet, 8 באפריל 2018
↑  עניין אישי והפעם עם ישי פרנקל, באתר ערוץ 7, 17 במרץ 2016
↑  ספי קרופסקי, ישי פרנקל מונה למנכ"ל האוניברסיטה העברית, באתר כלכליסט, 2 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007386809405171  BnF: cb16196013t (data)  dblp: f/ASFraenkel  GND: 1075301580  ISNI: 0000 0000 2449 4261  LCCN: n79116657  MGP: 18990  VIAF: 120189341   WorldCat (עם VIAF): 120189341
ההינדנבורג (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  "ההינדנבורג" מאת מייקל מוני
 בימוי:  רוברט וייז 
 הופק בידי:  רוברט וייז 
 תסריט:  ריצ'אד לוינסון, ויליאם לינק, נלסון גידינג 
 עריכה:  דון קמבן 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג' סי. סקוט אן בנקרופט
 מוזיקה:  דיוויד שייר 
 צילום:  רוברט סורטיס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 1975
 משך הקרנה:  125 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אסונות, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו ג'רזי 
 תקציב:  15,000,000 דולר
 הכנסות:  27,900,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   hindenburg
 דף הסרט ב־IMDb
 
דגם של ההינדנבורג מהסרט, מוצג במוזיאון האוויר והחלל הלאומי
ההינדנבורג (באנגלית: The Hindenburg) הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1975 המבוסס על אסון ספינת האוויר הינדנבורג בבסיס לייקהרסט בניו ג'רזי ב-6 במאי 1937, בבימויו של רוברט וייז, עם ג'ורג' סי. סקוט בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על ספרו של מייקל מוני מ-1972 בעל אותו השם, "ההינדנבורג". הספר הוא מותחן המתאר את האסון על ספינת האוויר כמעשה חבלה. למעשה עד היום לא הוכח שהאסון נגרם כתוצאה מחבלה.
בתחילת הסרט יש סרטון בשחור-לבן על התפתחות ספינות האוויר. גם הסצנה האחרונה של האסון היא בשחור-לבן עם שימוש בסרט שצולם במקום האסון עם קולו המפורסם של שדרן הרדיו הרברט מוריסון.
הסרט זכה בפרס אוסקר להישגים מיוחדים על אפקטים חזותיים ואפקטי קול.
תקציר העלילה

3 במאי 1937 נמל התעופה פרנקפורט, ספינת האוויר הינדנבורג עמד לצאת לנמל התעופה לייקהרסט בניו ג'רזי. זאת גאוות גרמניה הנאצית ועל זנבה מצוירים צלבי קרס בולטים.
בשגרירות גרמניה בוושינגטון מתקבל מכתב ובו הודעה על חבלה מתוכננת בהינדנבורג עם הגעתה לארצות הברית.
יוזף גבלס (דייוויד מאורו) מקבל את האזהרה אך מסרב לבקשה לדחות את ההמראה.
בנוסף לבדיקות קפדניות של הנוסעים הוא ממנה את טייס הלופטוואפה קולונל פרנץ ריטר (ג'ורג' סי. סקוט) לאחראי על הביטחון אליו מצורף איש האס אס מרטין פוגל (רוי טינס). כל הנוסעים חשודים. בולטת הרוזנת אורסולה (אן בנקרופט) שבעלה הטייס נהרג וביתה בפנמינדה הוחרם לטובת בניית בסיס טילים. היא נוסעת לבקר את בתה שלומדת בבוסטון.
הקברניט הוא קפיטן פרוס (צ'ארלס דרנינג) והמהנדס הראשי הוא ארנסט להמן (ריצ'רד דיסרט).
גבלס לא מודע לכך שריטר שינה את דעתו על הנאצים לאחר שהשתתף בהפצצה על גרניקה בה נהרגו מאות אזרחים ולאחר שבנו שהיה חבר בהיטלר יוגנד נהרג בעת פעולה נגד בית כנסת. ריטר החשדן מחרים עט של אלברט ברסלאו היהודי ומוצא בה יהלומים אותם מבקש ברסלאו למכור בארצות הברית כדי לממן את העברת אמו לארצות הברית. חשודים נוספים הם המהמרים הקלפנים נפייר (רנה אוברז'ונואה) ופג'טה (ברג'ס מרדית'), איש העסקים הגרמני-אמריקאי אדוארד דאגלס (גיג יאנג) ועוד.
ריטר מגלה כי איש הצוות קרלס ברס (ויליאם את'רתון) עומד לבצע חבלה. ברס מגלה כי הפך להיות אנטי נאצי וכעת לאחר שהגסטאפו עצר ועינה למוות את חברתו, הוא החליט לפוצץ את הספינה לאחר שהנוסעים יירדו ממנה.
גם פוגל עולה על מזימתו של ברס, לוכד אותו ומתחיל לענות אותו כדי שיגלה היכן הפצצה. ריטר מגיע, חובט קשות בפוגל ומשחרר את ברס החבול. ברס מגלה לו שהפצצה נמצא בתא מס' 4.
בינתיים מתעכבת הורדת הנוסעים בגלל מזג האוויר והפצצה מתפוצצת כשריטר מנסה לפרק אותה. המימן נדלק מיד ותוך דקות נשרפת כל ספינת האוויר ונהרגים 13 נוסעים ו-22 אנשי צוות. הרוזנת ניצלת ומתאחדת עם בתה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ורג' סי. סקוט | קולונל פרנץ ריטר |  |
| אן בנקרופט | אורסולה | רוזנת |
| ויליאם את'רטון | קרל ברס | איש צוות |
| רוי טינס | מרטין פוגל | סוכן גסטפו |
| צ'ארלס דרנינג | קפיטן פרוס | מפקד ההינדנבורג |
| רנה אוברז'ונואה | נפיאר | קלפן |
| ברג'ס מרדית' | פג'טה | קלפן |
| אלן אופנהיימר | אלברט ברסלאו |  |
| קתרין הלמונד | מילדרד ברסלאו |  |
| דייוויד מאורו | יוזף גבלס |  |
| ריצ'רד דיסרט | ארנסט להמן | מפקח טיסה |
| גיג יאנג | אדוארד דגלאס | איש עסקים |
רולאן ביקוב

| --- | --- |

רולאן ביקוב
 לידה:  12 נובמבר 1929 קייב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית 
 פטירה:  6 אוקטובר 1998  (בגיל 68) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Роланд Анатолійович Биков 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1954–1998 (כ־44 שנים)
 עיסוק:  שחקן ובמאי
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין 
 בת זוג:  ללידיה קניזבה ילנה סנייבה
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1986)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1973)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1987)  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית (1987)  מדליה על גבורת העמל (1967)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (1994)  אמן העם של ברית המועצות (1990)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית  פרס נשיא הפדרציה הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 
רולאן ביקוב (קארדאנובסקי) (ברוסית: Ролан Антонович Быков; בפולנית: Rołan Bykow; ‏ 12 בנובמבר 1929 – 6 באוקטובר 1998) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי יהודי. זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1986 ובשנת 1990 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
קורות חיים

רולאן ביקוב נולד בקייב במשפחה יהודית. אביו סמיון מויסייביץ' קארדאנובסקי (יהודי מפולין) היה חייל בצבא האדום, ששירת תחת פיקודו של סמיון בודיוני והיה בעל השם הבדוי אנטון ביקוב. אמו אלה סיטנאקובסקי, הייתה שחקנית יהודייה מאוקראינה. את כישרון המשחק ירש מאימו השחקנית ואת החריצות והשאפתנות ירש מאביו. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר תחילת נישואיהם ולהם שני בנים שגדלו אצל אמם.
בין השנים 1937–1947 למד בבית ספר במוסקבה בחוג תיאטרון. אז כתב יצירות רבות. הוא הכין מיני-מופעים אותם הציג בחצר בית הספר והזמין את ידידיו ומוריו לצפות בהם. הכישרון הרב שלו התבלט כבר בתקופה זו. עם זאת, הוא לא התקבל לאקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון גיטיס.
בין השנים 1947–1951 למד בבית הספר הגבוה לתיאטרון שציוקין.
בין השנים 1951–1959 שיחק ושימש כבמאי בתיאטרון הנוער הרוסי, תיאטרון 'הצופה הצעיר'.
בין השנים 1951–1953 פתח רולאן תיאטרון חובבים, והופעת האולפן "אהבה שכזו" הפכה לכרטיס הביקור שלו ולבסוף נתנה לגיטימציה לקיומו של תיאטרון מסוג זה.
בין השנים 1959–1960 שימש ביקוב כמנהל בתיאטרון לנקום בלנינגרד.
במאי ושחקן קולנוע

בשנת 1959 מילא ביקוב את התפקיד הראשי במחזה "המעיל" של ניקולאי גוגול בבימוי אלכסיי באטלוב (אנ'). הסרט עורר תגובות מעורבות בקרב המבקרים.
בין השנים 1960–1990 עבד באולפני מוספילם שם התנסה בתפקיד שחקן ובמאי. סרטו הראשון כבמאי נקרא "שבע מטפלות". סרט זה עסק בפסיכולוגיה של הילד. את רוב כישרונו ניתב רולאן לקולנוע ילדים.
ביקוב היה פעיל מאוד ושיחק ביותר מ-100 סרטי קולנוע ויותר מ-10 סרטים כבמאי. הסרטים המפורסמים ביותר שלו כבמאי: "איבוליט 66" (1966), "תשומת לב, צב" (1969), "דחליל" (1983), וכשחקן: "הקומיסרית" (1967), "אנדרי רובליוב" (1969), "בדיקת בכבישים" (1971).
הוא לימד בקורסים הנחשבים ביותר לתסריטאים ובמאים.
בין השנים 1986–1990 היה מזכיר האיגוד לאנשי הקולנוע בברית המועצות.
משפחה

ביקוב היה נשוי במשך 15 שנים ללידיה קניזבה, שחקנית. לא נולדו להם ילדים, אך הם אימצו את הילד אולג. אשתו השנייה היא השחקנית ילנה סנייבה (רו').
רולאן ביקוב נפטר ב-6 באוקטובר 1998 במוסקבה, מסרטן הריאות. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
הערות שוליים

↑  "Как Ролан Быков снимал свой первый фильм "Семь нянек" и почему женщины были от него без ума?". ТВ Центр - Официальный сайт телекомпании (ברוסית). נבדק ב-2018-05-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411037505171  PLWABN: 9810593555105606  BIBSYS: 14020232  BNE: XX4952280  BnF: cb140532319 (data)  CiNii: DA0928533X  GND: 119213435  ISNI: 0000 0001 1944 5091  LCCN: n89613498  LNB: 000257145  MusicBrainz: b6fd9f6b-746c-4fa2-8a2a-de8251b01859  NKC: jo20000071121  SNAC: w6h82v0b  SUDOC: 168629224  VIAF: 27269615   WorldCat (עם VIAF): 27269615 
קברו של רולאן ביקוב בבית העלמין נובודווצי
נתיבי התהילה (כריסטופר נבינסון)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  כריסטופר נבינסון 
 תאריך יצירה:  1917 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  609 מ"מ 
 גובה:  457 מ"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  Art.IWM ART 518 (מוזיאון המלחמה האימפריאלי) 
 מיקום:  מוזיאון המלחמה האימפריאלי
 
נתיבי התהילה הוא ציור משנת 1917 מאת האמן הבריטי כריסטופר נבינסון. כותרתו מצטטת שורה משירו של תומאס גריי משנת 1750, "אלגיה שנכתבה בבית קברות כפרי": "נתיבי התהילה מובילים אך לקבר". היצירה נמצאת באוסף מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, המתאר אותה כאחד הציורים המפורסמים ביותר של נבינסון.
נבינסון שירת כנהג אמבולנס מתנדב בשירות האמבולנסים של אגודת הידידים בחזית המערבית בראשית מלחמת העולם הראשונה, מנובמבר 1914 ועד ינואר 1915, ולאחר מכן חזר לאנגליה. הוא שירת כסניטר בחיל הרפואה של הצבא המלכותי בלונדון, אך שוחרר בסוף 1915 עקב קדחת שיגרונית. בתקופה זו צייר מספר ציורים, ובהם "לה מיטרייוז" (1915) ו-"הרופא" (1916).
בשנת 1917 מונה כאמן מלחמה ונשלח לצרפת על ידי לשכת התעמולה המלחמתית הבריטית. בסגנונו האמנותי הוא פנה לריאליזם במטרה לתאר את זוועות המלחמה, תוך נטישת הסגנונות המודרניזם והוורטיציזם בהם נהג להשתמש קודם לכן..
הציור

הציור, שגודלו 45.7 × 60.9 ס"מ, מתאר שני חיילים בריטים הרוגים השרועים עם פניהם כלפי מטה בשדה קרב בחזית המערבית. הם שוכבים לא קבורים בנוף בוצי וריק, מלבד מחסומי תיל ופסולת מלחמה.
הציור צונזר על ידי הצנזור הרשמי של ציורים ושרטוטים בצרפת, לוטננט קולונל א. נ. לי, בטענה שהצגת גופות עלולה לפגוע במאמץ המלחמתי. למרות זאת, נווינסון הציג את היצירה בתערוכה הרשמית שלו בגלריות לסטר במרץ 1918, אך על הגופות הונחה רצועת נייר חום עם הכיתוב "צונזר". בעקבות זאת ננזף על ידי משרד המלחמה על הצגת תמונה מצונזרת ועל השימוש במילה "צונזר" בפומבי ללא אישור. עם זאת, המקרה עורר הד תקשורתי רחב, במיוחד לאור העובדה כי ב-4 במרץ נפתחה התערוכה הראשונה של תצלומים צבעוניים רשמיים מהחזית, שכללה גם תיעוד של גופות ממשיות. הציור נרכש ישירות מהתערוכה על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי, שכן היצירה הוזמנה במקור על ידי משרד המידע.
הערות שוליים

↑  Allan Little (23 ביוני 2014). "The faceless men". BBC News. נבדק ב-23 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Imperial War Museum. "Search the Collection;- Paths of Glory". Imperial War Museum. נבדק ב-3 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Imperial War Museum (4 באפריל 2005). "Paths of Glory by CRW Nevinson". BBC History. נבדק ב-3 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  David Boyd Haycock (2009). A Crisis of Brilliance: Five Young British Artists and the Great War. Old Street Publishing (London). ISBN 978-1-905847-84-6.
קתלין קלארק

| --- | --- |

דיוקן בצבעי ספיה של קתלין קלארק. בתמונה היא נראית משכמותיה מעלה, לבושה מקטורן כהה, ענק עם תליון סביב צווארה והיא חובשת כובע רחב עם סרט בסגנון סוף המאה ה-19.  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 באפריל 1878 לימריק, אירלנד 
 פטירה:  29 בספטמבר 1972 (בגיל 94) ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אירלנד, הרפובליקה האירית, מדינת אירלנד החופשית 
 מקום קבורה:  בית הקברות דינס גריינג' 
 פעילות בולטת:  פוליטיקאית אירית
 ידועה בשל:  פעילות למען המהפכה הרפובליקנית
 תקופת הפעילות:  1914–1941 (כ־27 שנים)
 תפקיד:  חברת פרלמנט (דאל אירן) סנטורית (שנאד ארין) ראשת העיר דבלין
 מפלגה:  שין פיין פיאנה פול
 השקפה דתית:  קתולית
 בן זוג:  טום קלארק
 
קתלין קלארק, (באנגלית: Kathleen Clarke; באירית: Caitlín Bean Uí Chléirigh; ‏11 באפריל 1878 – 29 בספטמבר 1972) הייתה חברה מייסדת של קומן נה מאן, אחת הבודדות בסוד התוכניות של מרידת חג הפסחא ב-1916. היא הייתה אחר מכן חברת פרלמנט בדאל אירן ואז סנטורית מטעם מפלגות שין פיין ופיאנה פול, ואף הייתה האישה הראשונה לשמש כראשת העיר דבלין (1939-41).
תחילת דרכה

קתלין דיילי נולדה בלימריק בשנת 1878, הבת השלישית של אדוארד וקתרין דיילי. היו לה שמונה אחיות ואח. היא נולדה למשפחה מהפכנית בולטת. דודה, אחי אביה, ג'ון דיילי (שהיה לימים לראש העיר לימריק) ישב אז בכלא באנגליה בשל השתתפותו במרידה הפניאנית ב-1867, בה השתתף גם אביה. הוא שוחרר בשנת 1896, ושב ללימריק. לימים הגיע לעיר פניאני שחלק עמו תא בכלא, טום קלארק, לאחר שחרורו בשנת 1898. הוא נשאר להתגורר עם משפחת דיילי. קתלין, באותה תקופה, פתחה וניהלה עסק ביגוד מצליח.
נוצר בין קתלין בת העשרים לטום בן הארבעים קשר, ובשנת 1901 היא סגרה את העסק, ונסעה לארצות הברית כדי להצטרף לטום שנסע לשם שנה קודם לכן כדי לעבוד בעבודה שקיבל דרך קשריו הפניאנים. הם נישאו ב-16 ביולי 1901 בניו יורק והתגוררו בברונקס ובברוקלין. היו להם שלושה ילדים, הבכור, ג'ון דיילי קלארק (1902) נולד בניו יורק ושניים נוספים (טום הבן (1908) ואמט (1910)) נולדו אחר חזרתם לאירלנד. טום המשיך בפעילותו הלאומנית דרך אנשי הקשר שלו מקלן נה גאל (הארגון הפניאני בארצות הברית) והאחווה הרפובליקנית האירית (IRB). קתלין הצטרפה לליגה הגאלית. הם חזרו לאירלנד בנובמבר 1907, ופתחו שתי חנויות טבק ועיתונים בדבלין. טום ארגן מעגל של ה-IRB, והחנות שלו הפכה למרכז פעילות רפובליקנית, והייתה תחת פיקוח משטרתי תמידי. הוא גם היה מעורב בהקמת ארגון המתנדבים האירים ב-1913, ואחיה של קתלין, נד, היה מהמתגייסים הראשונים, והפך בגיל 23 למפקד הגדוד הראשון. קתלין סייעה בהוצאת העיתון של ה-IRB,‏ Irish Freedom.
קומן נה מאן ומרידת הפסחא

בשנת 1914 היא הייתה אחת החברות המייסדות של קומן נה מאן, ארגון נשים רפובליקני רדיקלי, שפעל בעת מרידת הפסחא כזרוע פארה-צבאית של IRB. בימים שלפני המרידה, היא ועמיתתה בקומן סורקה מקמהון ארגנו רשימות נשים רפובליקניות שיהיו לרשת תקשורת בעת ההתקוממות, ונסעו ברחבי הארץ כדי לארגן אותן. אף על פי שטום אסר עליה לקחת חלק פעיל במרידה, היא הושבעה כחברה ב-IRB, והפקידו באוזניה תוכניות המרידה וכל המידע המרכזי של הארגון, כדי שיוכל להיבנות מחדש במקרה והמרידה תיכשל, מה שאכן קרה. מכיוון שטום היה אחד הראשונים לחתום על הכרזת העצמאות של הרפובליקה האירית, הוא נבחר על ידי הבריטים כאחד המהפכנים להוציא להורג בתום המרידה. אחיה הצעיר, נד דיילי, גם הוצא להורג על חלקו באירועים. קתלין ביקרה את שניהם לפני ביצוע גזר דינם. היא הייתה אז בהריון, אבל לאחר מכן חלתה ואיבדה את התינוק. לאחר המרידה, מייקל קולינס יצר עמה קשר מהכלא, כדי שתסייע במאמציו לבנות מחדש את רשת ה-IRB. היא אז הקימה את קרן הסיוע האירי הלאומי כדי להקל על משפחותיהם של מהפכנים שנהרגו או נכלאו במרידה, כאשר מקמהון מסייעת לה במאמציה.
קריירה פוליטית

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, קלארק החלה קמפיין "טריקולור" בתגובה לקמפיין הפטריוטי הבריטי במסגרתו אזרחים החלו לענוד סרטי יוניון ג'ק (סמל הדגל הבריטי). תחילה הכינה 100 סרטים בצבעי הלאום האירי ומכרה אותם בחנות שלה. אך הם היו להצלחה גדולה, ועד מהרה אומצו על ידי מגוון קבוצות לאומניות.
היא נהייתה חברה בשין פיין ובשנת 1917 נבחרה לוועד המנהל של המפלגה יחד עם נשים רפובליקניות מובילות נוספות, כמו קתלין לין, הרוזנת מרקייביץ' וגרייס פלנקט. למרות הייצוג הבולט של נשים בוועד המנהל, היו רק 12 נשים בין אלף צירי שין פיין בכנס השנתי של הארגון (Ard Fheis). קלארק הפכה אז את נושא זכויות נשים למרכזי בחייה הפוליטיים.
בעת זו, אחר המרידה, משפחת דיילי הפכה למטרה של הכוחות הבריטיים. במקרה אחד, אחות של קלארק, אונה דיילי, נגררה מביתה בשערה, שנגזז. התוקפים אז חתכו את ידה בתער, ופרצו עורק, פציעה שכמעט הרגה אותה. במהלך אירועי "המזימה הגרמנית" (הבריטים האשימו את שין פיין שהם במזימה עם גרמניה לעורר הפיכה באירלנד בעת המלחמה, מה שהיה מסיח כוחות צבאיים) היא נעצרה ונכלאה בכלא הולוויי למשך אחד עשר חודשים. במהלך מלחמת העצמאות האירית היא שימשה כשופטת מחוזית במערכת המשפט הרפובליקנית בדבלין (אשר נועדה לחתור תחת המערכת הבריטית), ואף שמשה כיו"ר השופטים. ב-1919 היא נבחרה כחברת מועצת העיר דבלין, ושימשה בתפקיד זה עד שהמועצה פורקה בשנת 1925. היא גם הייתה פעילה בצלב הלבן האירי, ארגון שחילק כספים שגויסו מארצות הברית במהלך מלחמת העצמאות.
היא נבחרה ללא תחרות כנציגת שין פיין למחוז מרכז דבלין בדאל השני בבחירות של 1921. היא התנגדה לאמנה האנגלו-אירית בדיוני הדאל. היא לא נבחרה מחדש בבחירות הכלליות ב-1922, והחלה לתמוך בכוחות הנלחמים נגד האמנה במהלך מלחמת האזרחים האירית. היא נעצרה לזמן קצר במהלך זמן זה והיו פריצות רבות לחנות שלה. ב-1926 היא הייתה חברה מייסדת של פיאנה פול ונאלצה להתפטר מקומן נה מאן. היא נבחרה מחדש לדאל החמישי קצר-החיים ביוני 1927 כנציגת פיאנה פול, אבל איבדה את מושבה בבחירות של ספטמבר 1927. ב-1928 היא נבחרה כאחת משישה סנטורים מטעם פיאנה פול בשנאד (סנאט, הבית העליון של הפרלמנט) של מדינת אירלנד החופשית, תחת הנהגתו של ג'וזף קונולי. היא נשארה בתפקיד זה עד פירוק השנאד בשנת 1936.
בשנת 1930 היא נבחרה למועצת העיר המחודשת של דבלין מטעם פיאנה פול, יחד עם רוברט בריסקו, שון אוקלי, תומאס קלי ואוסקר טריינור. היא שימשה כראשת העיר של דבלין, האישה הראשונה בתפקיד, מ-1939 עד 1941. היא התנגדה לחוקת אירלנד והעבירה ביקורת קשה נגד איימון דה ואלירה במעמד פרסומה. יחד עם האנה שיהי-סקפינגטון, היא טענה שהוא מקנה לנשים מעמד נמוך יותר ממה שהובטח בהכרזה של הרפובליקה האירית. היא ספגה ביקורת מצד רבים בארגון פיאנה פול בשל כך. היא גם התנגדה קודם לכן לחוק התעסוקה בשנאד ב-1935 מכיוון שהוא הפלה נגד נשים. בעוד שלא תמכה בפיגוע של שין פיין באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, היא עתרה לחנינות למען אלה שנידונו למוות על ידי הממשלה האירית. הנושא הוביל אותה בסופו של דבר זה לנטוש את המפלגה לחלוטין לאחר שסיימה את הקדנציה שלה כראשת העיר בשנת 1941. בשל התנגדותה למגוון התפתחויות בפוליטיקה האירית, היא סירבה לעמוד בבחירות כמועמדת של פיאנה פול ב-1943. בעת שירותה כראשת העיר, היא עזרה להקים את הצלב האדום האירי.
ב-1948 היא השתתפה פעם אחרונה בבחירות הכלליות מטעם מפלגת קלן נה פובלכתה, אולם לא נבחרה, וזכתה ב-1,419 קולות בלבד (3.18%).
המשך חייה

ב-1966, במסגרת חגיגות היובל למרידת הפסחא, הוענקו לה ולקרובים נוספים של נופלים במאבק תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים על ידי האוניברסיטה הלאומית של אירלנד. בעת ההכנות לאירועים, היא כתבה לנשיא, שון למאס, את הדברים הבאים: "בתור האלמנה היחידה הנותרת של חותמי הכרזת הרפובליקה של 1916... אני יודעת יותר על האירועים לפני ואחרי המרידה מאשר מכל נפש חיה". היא רצתה תפקיד מרכזי בחגיגות ואמרה כי בעלה, ולא פטריק פירס, היה הנשיא של הרפובליקה ב-1916. היא אמרה כי פירס "רצה לתפוס מה שהגיע לאחרים.... בוודאי שפירס צריך היה להסתפק בכבוד להימנות כמפקד הגבוה כאשר הוא הבין בפיקוד בערך כמו הכלב שלי... לא התכוונתי להעלות את הנושא בציבור, אבל איאלץ לצאת באופן ציבורי מאוד תקיף אם ינסו להכריז על פירס בתור הנשיא". בעקבות מותה בגיל 94 בשנת 1972 בבית סיעוד בליברפול, היא זכתה לכבוד נדיר של הלוויה ממלכתית. היא קבורה בבית הקברות דינס גרנג' בדבלין. היא העדיפה להיות מוכרת כ-Caitlín Bean Uí Chléirigh (קתלין, גב' קלארק), וכך כתוב על המצבה שלה. אחיינית-רבא שלה, הלן ליטון, ערכה את זיכרונותיה ופרסמה ספר ביוגרפיה אודותיה בשנת 1991.
לקריאה נוספת

Revolutionary Woman: Kathleen Clarke 1878–1972, an autobiography edited by Helen Litton, O’Brien Press, 2008
הערות שוליים

1 2 3  KATHLEEN CLARKE NÉE DALY – THE WOMEN OF 1916, Stair na hÉireann
1 2  A Revolutionary Woman... KATHLEEN CLARKE, Stories from 1916
1 2  Kathleen Clarke Dublin’s first woman Lord Mayor, Women's Museum of Ireland
↑  WBTM-14 Kathleen Clarke, Dublin City Council
1 2  Seven women who played a key part in 1916 and beyond, impacting on society, Sinead McCoole, Irish Examiner, February 22, 2016
↑  McCoole, Sinead (2003) No Ordinary Women: Irish Female Activists in the Revolutionary Years 1900–1923. Dublin, The O'Brien Press p.157
↑  The Widow: Kathleen Clarke, Gone but not Forgotten
↑  "Ms. Kathleen Clarke". Oireachtas Members Database.
↑  O'Sullivan, Donal (1940), The Irish Free State and Its Senate. London, Faber and Faber. pp.240-1
↑  Eight Women of the Easter Rising The New York Times, March 16, 2016
↑  General Election: 4 February 1948: Dublin North East, ElectionsIreland.org
↑  "Relative rows over Rising commemorations echo 1966 war of words". The Irish Times.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12943284z (data)  GND: 119026902  ISNI: 0000 0000 2862 449X  LCCN: n91079265  SNAC: w6j97hs2  SUDOC: 086738100  VIAF: 29663486   WorldCat (עם VIAF): 29663486 
צילום מ-1922 של פוליטיקאים אירים. קלארק היא האישה המחזיקה במעטפת פרווה. בין המצולמים עמה: קונסטנס מרקייביץ' ואיימון דה ואלירה
רוז'י פוראי

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1874 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 ביוני 1931 (בגיל 57) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Fischer Rozália 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 השכלה:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1904) 
 בן או בת זוג:  ינה טרז' 
 
רוז'י פוראי (במקור רוזליה פישר, בהונגרית: Forrai Rózsi; בודפשט, 14 בינואר 1874 – בודפשט, 20 ביוני 1931) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, בעלת בית ספר למשחק..