stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי כסיף
הוקרה והנצחה

ב-23 ביולי 2023, לציון 30 למותו של כסיף, נערך במועדון הבארבי, בתל אביב, מופע מחווה לזכרו בו השתתפו, בין השאר, יהודה עדר ואיתן גדרון, עברי לידר ועילי בוטנר, אפרת גוש, דודו טסה, איה זהבי פייגלין, הילה רוח וקוסטה קפלן, רונה קינן, ערן צור ושלומי ברכה, נועם רותם, ארז לב ארי, אביב גדג', כנסיית השכל, איפה הילד ומוניקה סקס. את המופע, אשר שודר במקביל בתחנות הרדיו כאן גימל וכאן 88, הגיש שדרן הרדיו והעורך המוזיקלי, יואב יפת.
הערות שוליים

↑  שגיא בן נון‏, העורך המוזיקלי הבכיר יוסי כסיף הלך לעולמו בגיל 68, באתר וואלה, 22 ביוני 2023
↑  טל פרי, כל עורך והראש שלו. זה הסוד, מעריב, 15 באפריל 1988
↑  תלמה אדמון, מוסף סופשבוע: אהבה בצהריים (עמ' 18-21,44), מעריב, 18 בדצמבר 1987
↑  ידיעה על תוכנית הרדיו רוק פלוס בעריכת יואב קוטנר, מבחר שידורים, דבר, 10 בפברואר 1978
↑  ידיעה על תוכנית הרדיו בהגשת שמירה אימבר, נעמי גל, תצפית טלוויזיה ורדיו, מעריב, 29 בספטמבר 1976
↑  ידיעה על תוכנית הרדיו קצת אחרת בעריכת רות כידן ומנחם גרנית, מבחר שידורים, דבר, 16 במרץ 1979
↑  כידן+גרנית, בבלוג של מנחם גרנית, 21 בינואר 2008
↑  שרון מולדבי, כדאי - המלצה על התוכנית קצת אחרת ברשת ג', חדשות, 4 ביולי 1986
↑  בועז כהן, קצת אחרת. תוכנית רדיו מיתולוגית, בבלוג לונדון קולינג, 13 בפברואר 2007
↑  פוסט של אבי גולדברגר על יוסי כסיף כעורך המצעד, בדף הפייסבוק של קופסת הלהיטים עם עופר נחשון, 22 ביוני 2023
↑  פוסט הספד ליוסי כסיף, בדף הפייסבוק של אבי משולם, 22 ביוני 2023

פוסט הספד ליוסי כסיף, בדף הפייסבוק של ליאון פלדמן, 22 ביוני 2023
↑  פוסט של אייל שינדלר, בדף הפייסבוק של התוכנית עצמאי בגימל, 22 ביוני 2023
פוסט של יואב יפת, בדף הפייסבוק של כאן גימל, 5 ביולי 2023
↑  על האוסף סופרקליפרג'אליסטיק, באתר אומרים שפעם היה פה שמח, 2 במרץ 2011
על האוסף מוזיקה מהסרטים, באתר אומרים שפעם היה פה שמח, 22 בספטמבר 2010
↑  מאיה כהן, בגיל 68: יוסי כסיף, מבכירי עורכי המוזיקה בישראל, הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 22 ביוני 2023
↑  יובל אראל‏, כמה יוסי – זוכרים את יוסי כסיף, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 24 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308200405171  ISNI: 0000 0004 0219 2659  VIAF: 297407219   WorldCat (עם VIAF): 297407219
יחסי נאורו–קנדה

| יחסי נאורו–קנדה |
| --- | --- |
נאורו: קנדה


נאורו: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
21: 9,984,670
אוכלוסייה
11,967: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
154: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,880: 53,718
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי נאורו–קנדה הם היחסים שבין רפובליקת נאורו לבין קנדה.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין נאורו לקנדה כוננו ב-11 בפברואר 1997. נאורו היא המדינה השלישית הקטנה ביותר בעולם, ומדינת האי הקטנה ביותר בעולם. נאורו היא חברה בחבר העמים הבריטי, בקרן המטבע הבינלאומית, בפורום הפיתוח של האוקיינוס השקט ובאומות המאוחדות יחד עם קנדה.
שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים קרובים המתמקדים בעיקר בשיתופי פעולה בנושא הדיג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. נאורו חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תומכת בפרויקטים נאוריים למען הקהילה ופיתוח המדינה שנוצרו בנאורו, בין אם בכספים או במשאבים גולמיים.
נציגויות דיפלומטיות

נאורו אינה מיוצגת בקנדה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קנדה אינה מיוצגת בנאורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. קנדה האמינה את נציבותה הגבוהה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על נאורו.
יאן קופצקי

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1667 פזינוק, סלובקיה 
 פטירה:  16 ביולי 1740 (בגיל 73) נירנברג, נסיכות הבוחר מבוואריה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 
יאן קופצקי (בצ'כית: Jan Kupecký‏; 3 באפריל 1667 – 16 ביולי 1740) היה צייר דיוקנאות צ'כי בתקופת הבארוק. הוא היה פעיל גם בהונגריה, וינה ונירנברג.
ביוגרפיה

קופצקי, כמו אנשים רבים באותה תקופה, היה בן להורים פרוטסטנטים מאזורי צ'כיה שביקשו מקלט בהונגריה המלכותית מפני רדיפות דתיות מצד הקתולים. הוא נולד בפזינוק - עיירה ליד פרסבורג.
הוא החל את לימודיו אצל הצייר השווייצרי בנדיקט קלאוס, שהיה פעיל בווינה ובהונגריה המלכותית. בגיל עשרים יצא קופצקי למסע לימודים ארוך באיטליה. ברומא עזר לו להתפרסם הנסיך אלכסנדר בנדיקט סוביסקי, בנו של המלך הפולני יאן סובייסקי. הוא חזר לווינה ב-1709, לאחר עשרים ושתיים שנים שבילה בוונציה וברומא.
לפי הביוגרף שלו בן זמנו, יוהאן קספר פוסלי השווייצרי, קופצקי הפרוטסטנטי, שדבק בדתו של אביו, נותר סגור ומבודד בסביבה הקתולית של וינה, כשהיה נתון בהשפעת החצר והאצולה. תפיסה זו נוגדת חלקית את העובדה שלצייר היו הזמנות משמעותיות מחצר המלוכה בזמן שעבד בווינה. הוא צייר דיוקנאות של דמויות שונות בשושלת המלכותית. בקרלובי וארי אפילו צייר דיוקן של הצאר הרוסי פיוטר הגדול. יצירתו העשירה בתקופה זו כוללת סדרה של דיוקנאות מרהיבים של משפחתו, וחבריו של קופצקי.
בשנת 1733 קופצקי, ברח מוינה עם משפחתו מחשש מרדיפות דתיות, אל נירנברג ועבד שם עד מותו בשנת 1740.
כצייר הדיוקנאות המשמעותי ביותר של גרמניה בת זמנו, הוזמן על ידי נסיכים גרמנים רבים, נכבדי כנסייה עשירים סוחרים ומלומדים, ויצירותיו זכו לפופולריות על ידי הפיכתם לתחריטים אפילו במהלך חייו. באמצעות תלמידיו וחסידיו, השפעתו האמנותית של קופצקי נותרה חיה ונפוצה במשך זמן רב.
גלריה

האמן ומשפחתו
דיוקן, 1709
דיוקן יוזף למברגר
הצאר פיוטר הגדול, 1711-12
הערות שוליים

↑  (in German) Safarik, Eduard A.: Johann Kupezky. Ein Meister des Barockportraits (Exhibition catalogue) 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810630973605606  BnF: cb14965952f (data)  GND: 121110559  ISNI: 0000 0000 6631 7351  KulturNav: 656b3538-7c54-4f25-a9c0-db5795017246  LCCN: nr2001044160  MusicBrainz: 6c8f8ee7-6284-4bca-9a35-0ad657e62507  NKC: jn20011018114  RERO: 02-A018823364  RKD: 46918  SIKART: 4030804  SUDOC: 060911492  ULAN: 500031050  VcBA: 495/83193  VIAF: 79202563   WorldCat (עם VIAF): 79202563 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יאן קופצקי".
יום הזיכרון (הממלכה המאוחדת)

פרג אדום - סמלו של יום הזיכרון בבריטניה
יום הזיכרון בממלכה המאוחדת (שמו באנגלית: Remembrance Sunday) הוא יום זיכרון לאומי לחללי מלחמות בריטניה והאימפריה הבריטית. הוא מצוין מדי שנה בטקסים הנערכים ביום א' השני של חודש נובמבר.
יום הזיכרון נחשב למועד משמעותי ביותר בלוח השנה הלאומי הבריטי, ואירועי זיכרון שונים נערכים גם בשבועות שלקראתו.
במסגרת יום זה נערך בישראל טקס בבית הקברות הצבאי הבריטי בהר הצופים על ידי הקונסוליה הבריטית במזרח ירושלים, ובית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה על ידי השגרירות הבריטית בישראל.
מקור המועד

המועד המקורי לאזכרת הנופלים בבריטניה היה מאז 1920 יום שביתת הנשק (Armistice Day), שצוין מדי שנה ב-11 בנובמבר, המועד בו נכנסה לתוקפה ב-1918 שביתת הנשק בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. לאחר מלחמת העולם השנייה קבעה ממשלת בריטניה כי יום הזיכרון ייערך בעתיד ביום א' השני של חודש נובמבר, הוא יום א' הסמוך ביותר ל-11 לחודש זה.
בשנים האחרונות הוחל שוב באזכור יום שביתת הנשק בנוסף ליום הזיכרון ובקיום טקסים גם במהלכו. כמו כן, מאז 2006 מצוין בבריטניה גם "יום הכוחות המזוינים" (Armed Forces Day) לכבודם של מי ששירתו בהם בעבר ומשרתים בהם בהווה.
טקסי יום הזיכרון

בכל הערים הגדולות בבריטניה ובמרבית היישובים הקטנים יותר בה נערכים טקסים ביום הזיכרון, בהשתתפות ראשי הערים, אנשי דת, אנשי הכוחות המזוינים, חיילים לשעבר, חברי תנועות נוער והציבור הרחב. הטקסים כוללים קיום שתי דקות דומייה בשעה 11:00 בבוקר והנחת זרים לרגלי אנדרטאות המלחמה הניצבות ברבים ממקומות היישוב. בחלק מן המקומות נערך גם מצעד מבית העירייה המקומי אל האנדרטאות. טקסים נערכים באותו יום גם בקתדרלות וכנסיות, שרבות מהן משמשות כאתרי הנצחה לחיילים וליחידות שונים.
טקסים מקומיים בולטים הם אלו הנערכים בחבלים השונים המרכיבים את הממלכה המאוחדת: באתרי אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית באדינבורו, אנדרטת המלחמה הוולשית הלאומית בקארדיף ואנדרטת המלחמה של צפון אירלנד בעיר בלפסט.
ביום הזיכרון נערכים טקסי זיכרון במתכונת שתוארה גם בבתי קברות צבאיים בבריטניה ומחוץ לה. ארגון הטקסים בבתי הקברות שמחוץ לבריטניה נעשה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, המופקדת על תחזוקת אתרים אלו. זרי הפרחים בטקסים אלו מונחים למרגלות אבן הזיכרון, הניצבת בכל בית קברות צבאי בריטי.
טקסי יום הזיכרון > הטקס הממלכתי המרכזי

הטקס הממלכתי המרכזי של יום הזיכרון נערך בלונדון, למרגלות אנדרטת הסנוטאף שבדרך וייטהול. הוא נערך במעמד המלך, חברים בכירים במשפחת המלוכה, ראש הממשלה ודמויות פוליטיות נוספות, מפקדי הכוחות המזוינים של בריטניה ונציגי כל ארצות חבר העמים הבריטי. סביב האנדרטה ניצבים משמרות של אנשי זרועות הכוחות המזוינים ושל שירותי הביטחון וההצלה האזרחיים. טקס זה נערך באתר האנדרטה מאז שנת 1921.
בחלקו הראשון של הטקס, הקודם לשעה 11:00 בבוקר, מנגנת קבוצת תזמורות צבאיות שורה של מנגינות, על פי תוכנית קבועה הנשמרת משנה לשנה. השיר הפותח תוכנית זו הוא "Rule, Britannia!‎" ("משלי, בריטניה!").
לקראת השעה 11:00 מתייצבים בני משפחת המלוכה באתר הטקס. בשעה זו מוכרזות שתי דקות דומייה. ראשיתן היא עם צלצול שעון הביג בן ויריית תותח בכיכר משמר הסוסים הסמוכים לסנוטאף; סיומן הוא עם יריית תותח שנייה.
לאחר דקות הדומייה משמיעה קבוצת חצוצרנים את מנגינת האבל Last Post. אז מונחים זרים לרגלי האנדרטה על ידי המלכה ונכבדים אחרים המשתתפים בטקס. זר המלכה (המייצג את האומה כולה) מונח כשהוא נשען אל פאה אנכית של האנדרטה; כל יתר הזרים מונחים אופקית על המשטח שלרגליו.
לאחר הנחת הזרים משמיע הבישוף של לונדון מספר תפילות, כשביניהן משולבים קטעי נגינה ושירה. הטקס מסתיים בנגינת ושירת המנון הממלכה המאוחדת "אלוהים נצור את המלך" (God save the King).
לאחר הטקס נערך בדרך וייטהול מצעד של קבוצות ותיקי צבא ומלחמה מרחבי המדינה, המאורגן על ידי הלגיון הבריטי המלכותי. קבוצות הצועדים השונות מאורגנות לפי שיוך חילי או יחידתי. הצועדים עונדים על בגדיהם האזרחיים את הסמלים והאותות של שירותם. הם צועדים בסך וחולפים על פני האנדרטה, כאשר כל קבוצה מגישה את זרה כדי שיונח למרגלותיה. המצעד נערך לצלילי שירים סמליים ופטריוטיים שונים ובכללם "ארוכה הדרך לטיפררי" (It's a long way to Tipperary).
אתר הטקס פתוח לציבור, הנוכח בו בהמוניו. הטקס משודר בשידור טלוויזיה חי של ה-BBC (הטקס שודר בטלוויזיה לראשונה ב-1937 ומשודר ברציפות מאז שנת 1946).
הפרג האדום

סמלו של יום הזיכרון הוא פרח הפרג האדום. מקורו של סמל זה הוא במרבדי הפרגים שצמחו בשדות הקרב של פלנדריה שבבלגיה, שם לחמו מאות אלפי חיילים בריטים במלחמת העולם הראשונה ורבבות מתוכם נהרגו בהם. הפרגים נזכרים בפואמה המפורסמת בשדות פלנדריה, שחיבר ב-1915 הרופא הצבאי הקנדי לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי. צבעם האדום של הפרחים מסמל את שפיכות הדמים שם. הפרג אומץ תחילה בקנדה כסמל זיכרון. ב-1921 קנה אחיזה גם בבריטניה ביזמת הלגיון הבריטי המלכותי, המוכר מאז פרגי נייר מדי שנה. רבים בבריטניה עונדים פרג נייר על דש בגדם השמאלי לקראת יום הזיכרון ובמהלכו (יש המעדיפים לענוד פרג לבן כסמל של שאיפה לשלום). גם רבים מן הזרים המונחים לרגלי האנדרטאות הם זרים עגולים של פרגים.
הפרג האדום הוא גם סמלו של הלגיון הבריטי המלכותי, שהוא ארגון החיילים הוותיקים המשוחררים, נכי הכוחות המזוינים ומשפחות הנופלים.
יום הזיכרון במדינות חבר העמים הבריטי

כמעט כל מדינות חבר העמים הבריטי מציינות גם הן יום זיכרון לנופלים במלחמותיהן בדומה ליום הזיכרון בבריטניה. המועד שנקבע ליום הזיכרון שונה ממדינה למדינה, אך מרביתן הועידו לכך את יום שביתת הנשק, 11 בנובמבר. בניו זילנד אין מאוזכר יום שביתת הנשק ויום הזיכרון בה חל ב-25 באפריל, הוא יום אנזא"ק. באוסטרליה מאוזכרים שני ימים אלו גם יחד. בחלק מן המדינות מכונה יום הזיכרון "יום הפרג" (Poppy Day).
תוכני הטקסים הנערכים במדינות חבר העמים בימי הזיכרון שלהן נושאים דמיון רב לזה של בריטניה, וכוללים את נגינת המנגינה Last Post ומנגינות נוספות מאלו הכלולות בטקס הממלכתי הבריטי, דקה או שתיים של דומייה בשעה 11:00 והנחת זרי פרגים לרגלי אנדרטאות המלחמה הלאומיות.
אירוע יום הזיכרון בישראל

ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ושגרירות בריטניה בישראל עורכים בבוקר יום הזיכרון טקס זיכרון בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה. תוכני הטקס דומים לאלו הנערך בבריטניה, אך הוא מוקדם בחצי שעה מהרגיל (על מנת למנוע הפרעה מהמואזין של המסגד הסמוך, הכורז ב־11:30). בטקס משתתפים סגל השגרירות הבריטי, נספחים צבאיים זרים המשרתים בארץ, נציגים רשמיים של מדינת ישראל, נציגי עמותות ישראליות שונות המנציחות את מתנדבי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה ובהן פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים, כומר, חזן צבאי ומשמר כבוד של חיילי צה"ל. בהמשכו של הטקס הרשמי נערכת אזכרה על ידי צה"ל בפינת בית הקברות, בו מרוכזים מספר חללים יהודים. הטקס פתוח לקהל הרחב.
ביום השבת הקודם ליום הזיכרון נערך טקס בבית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים, על ידי הקונסוליה הבריטית במזרח ירושלים. הקדמת הטקס לשבת נועדה לאפשר את היעדרותה של נציגות רשמית של מדינת ישראל, על רקע מעמדה הבינלאומי המורכב של ירושלים.
ראו גם

פסטיבל הזיכרון
הערות שוליים

↑  יום הכוחות המזוינים הראשון צוין ב-27 ביוני 2006.
↑  עד שנת 2007 הניח שר החוץ הבריטי לרגלי האנדרטה זר בשם 14 הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים. מאז 2008, לפי דרישת הטריטוריות, עושה זאת נציג מטעמן.
↑  להרחבה ראו הערך בוויקיפדיה באנגלית.
טקס האזכרה בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה, 11 בנובמבר 2012
זרים בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה, 11 בנובמבר 2012
ארוכה הדרך לטיפררי
יאליצה אפאריסיו

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1993 (בת 30) Tlaxiaco, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם לידה:  Yalitza Aparicio Martínez 
 מדינה:  מקסיקו 
 תקופת הפעילות:  מ-2018 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2019) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
יאליצה אפאריסיו מרטינס (בספרדית: Yalitza Aparicio Martínez; נולדה ב-11 בדצמבר 1993) היא שחקנית מקסיקנית שעשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט הדרמה משנת 2018 רומא של אלפונסו קוארון, שבו שיחקה בתפקיד ראשי את הדמות "קליאו", ובזכות תפקידה זה, הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה וקריירה

אפאריסיו נולדה ב-11 בדצמבר 1993 בעיירה טלקסיאקו במדינת אואחאקה. הוריה הם ממוצא מקסיקני מקומי; מוצא אביה הוא משבט המיקסטק ואמה ממוצא טריקי (עמים ילידים שונים במקסיקו). למרות זאת אפאריסיו לא דוברת בצורה שוטפת את שפת המיסטק והייתה צריכה ללמוד את השפה עבור התפקיד בסרט. אפאריסיו גודלה על ידי אם חד הורית שעבדה כעוזרת-בית. אפאריסיו היא בוגרת תואר ראשון בחינוך קדם-יסודי, ואין לה כל הכשרה פורמלית במשחק.
קריירה

בשנת 2018 כיכבה בתפקיד הראשי בסרטו של אלפונסו קוארון "רומא" שבו שיחקה את קליאו, שדמותה מבוססת על אישיותה של מנהלת משק הבית של המשפחה אשר גידלה את יוצר הסרט, קוארון..
אפאריסיו היא השחקנית הראשונה ממוצא העמים הילידים ביבשת אמריקה והמקסיקנית השנייה שמקבלת מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. סלמה האייק הייתה האישה הראשונה ממוצא מקסיקני שהייתה מועמדת בקטגוריה זו על תפקידה בשנת 2002 בסרט פרידה. שלוש נשים אחרות ממוצא מקסיקני היו מועמדות בעבר לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר: קייטי ג'וראדו הייתה מועמדת בשנת 1954 על משחקה בסרט Broken Lance ; אדריאנה בראסה הייתה מועמדת לפרס בשנת 2006 על משחקה בסרט הדרמה בבל ומרינה דה טאווירה בשנת 2018 עבור רומא. כמו כן, היא זכתה למועמדות באותה קטגוריה מטעם איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו פרסי הבחירה של המבקרים פרסי הקולנוע ההוליוודי פרסי גותאם, מעגל מבקרי הסרטים של סן פרנסיסקו, פרס סטלייט וחוג מבקרי הקולנוע וכן הכרה מהמגזינים טיים והניו יורק טיימס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2018 | רומא | קליאו |  |
| 2022 | Presencias | פאולינה |  |
| 2023 | תוכנית הפיתוי הגדולה | אנה |  |
| 2024 | City of Dreams |   | מפיקה בפועל |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | Bite Size Halloween | קלרה | סדרת רשת; פרק: "Daughters of Witches" |
| 2022 | Mujeres asesinas | רוסיו | פרק: "La Insomne" |
| 2022 | לוס אספוקיז | הירח | 4 פרקים |
| 2024 | Midnight Family | ניילי | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| TBA | Cometierra |  | סדרה עתידית של אמזון פריים וידאו |
פרסים ומועמדויות

עבור הסרט רומא
| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | Chicago Film Critics Association | השחקנית הטובה ביותר, ההופעה המבטיחה ביותר | מועמדות |  |
| 2018 | Gotham Awards | הפריצה הגדולה | מועמדות |  |
| 2018 | Hollywood Film Awards | New Hollywood Award | זכייה |  |
| 2019 | פרס אוסקר | פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר |  |  |
| 2019 | Alliance of Women Film Journalists | השחקנית הטובה ביותר, הופעת הבכורה הטובה ביותר | מועמדות |  |
| 2019 | Austin Film Critics Association | שחקנית פורצת הדרך |  |  |
| 2019 | Critics' Choice Movie Awards | השחקנית הטובה ביותר | מועמדות |  |
| 2019 | Georgia Film Critics Association | השחקנית הטובה ביותר, הפריצה הגדולה | מועמדות |  |
| 2019 | פרס סטלייט | השחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה | מועמדות |  |
יוסיפ יורצ'יץ'

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1844 Muljava, סלובניה 
 פטירה:  3 במאי 1881 (בגיל 37) ליובליאנה, סלובניה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  Navje 
 שם עט:  J. J. Zavojšček 
 שפות היצירה:  סלובנית 
 יצירות בולטות:  Doktor Karbonarius, Deseti brat, Linden Trees, Jurij Kozjak, Veronika of Desenice 
 
יוסיפ יורצ'יץ' (בסלובנית: Josip Jurčič,‏ 4 במרץ 1844 מוליאבה, בימינו איוואנצ'נה גוריצה - 3 במאי 1881 ליובליאנה) היה סופר ועיתונאי סלובני. יורצ'יץ' נחשב לאבי הרומן הסלובני. הוא תיאר בפרוזה הריאליסטית שלו את חיי האיכרים והבורגנות הזעירה של סלובניה. כתב גם סיפורים היסטוריים, מעשיות ומחזות.
חייו

יוסיפ יורצ'יץ' נולד במשפחה של איכרים עניים במוליאבה, קראינה תחתית, אז חלק מהאימפריה האוסטרית. אביו, מרקו יורצ'יץ', היה במקור מיאבלניצה על יד קוסטנייביצה, עבד בהתחלה כעגלון ואחר כך ניהל חנות מכולת ומזקקה. בילדותו למד יורצ'יץ' בבית הספר העממי בקרק ובווישנייה גורה. החל מ-1855 המשיך כתלמיד מצטיין ב"בית הספר הנורמלי" בלובליאנה ובשנת 1857 עבר לגימנסיה בעיר. בעת לימודי התיכון התוודע יורצ'יץ' לספרות המקומית והזרה, אהב מיוחד היסטוריה ואת כתבי וולטר סקוט ולסינג. אחרי מבחני הבגרות בשנת 1865 נסע לווינה ולמד שם עד 1866 לימודים קלאסיים ופילולוגיה סלאבית.
בגלל קשיים כלכליים הוא נאלץ להפסיק את הלימודים ללא סיום התואר. כשבאביב 1868 הוקם במריבור העיתון בעל האוריינטציה לאומית ליברלית "סלובנסקי נארוד" ("האומה הסלובנית") מיסודה של תנועת "הסלובנים הצעירים", יורצ'יץ' הצטרף אליו כסגן עורך וכעיתונאי. ב-9 באוגוסט 1868 לקח יורצ'יץ' חלק בכינוס הראשון של תנועת הסלובנים הצעירים, ה"טאבור" (מחנה) הראשון בליוטומר.
בשנת 1870 הוא הצטרף למערכת כתב העת הספרותי "זֲבוֹן" (Zvon - הפעמון) שבניהולו של יוסיפ סטריטאר, אותו הכיר בזמן לימודיהם המשותפים באוניברסיטה. אולם "זבון" הופיע לזמן קצר בלבד ב-1870 (וחידש את פעילותו בשנים 1875–1880). בינתיים עבר יורצ'יץ' לגור בסיסאק, בקרואטיה וניהל בה בשנים 1870–1871 את "זידסלאבישה צייטונג" ("עיתון הסלאבים הדרומיים" "Südslavische Zeitung") בגרמנית. אחרי מותו של אנטון טומשיץ' (1842 - 1871), שב יורצ'יץ' למריבור והפך לעורכו הראשי של "סלובנסקי נארוד". באמצע אוקטובר 1872 העביר את לשכתו לליובליאנה, בה התקיים העיתון עד שנת 1945. בליובליאנה הפך לצידו של פראנו לבסטיק לדמות מרכזית בחייהם התרבותיים והפוליטיים של הסלובנים.
אולם בשנת 1879 נתגלתה אצלו מחלת השחפת עם דלקת באדר. שהה בהמשך בבתי הבראה בגוריצה ובוונציה ונפטר בשנת 1881 בליובליאנה בגיל 37 בלבד, עקב סיבוכים של המחלה.
יורצ'יץ' הובא לקבורה בבית הקברות נאוויה בליובליאנה.
פעילותו הספרותית

יורצ'יץ' כתב כ-40 סיפורים ונובלות, כעשרה רומנים ושתי טרגדיות היסטוריות.
הוא פרסם את סיפורו הראשון - "סיפור על הנחש הלבן" עוד בהיותו תלמיד בגימנסיה בגיל 17. באותה תקופה התחיל לאסוף סיפורים, אגדות ואנקדוטות מפי אנשים בסביבה, ובמיוחד מסבו. מבחר מהם מצאו ביטוי בקובץ הסיפורים "Spomini na deda" ("זכרונות של סבא") (1863) ובסיפור הקצר "Prazna vera" ("אמונה ריקה").
את סיפורו "בנו של השכן" פרסם באלמנך שהוציא לאור יחד עם יוסיפ סטרטאר ועם פראן לבסטיק, "מלאדיקה" (הענף).
בשנת 1864 פרסם ב-"Mohorjeva družba" את הסיפור ההיסטורי "יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני" שהקנה לו שם של מספֵר בחסד, ואת הסיפור הקצר "Jesenska noč med slovenskimi polharji" ("ליל קיץ בין ציידי הנמנמניים הסלובנים"). בכתב העת "סלובנסקי גלאסניק" פרסם ב-1865 את הסיפורים "דומן" ו"יורי קובילה".
יורצ'יץ' הושפע בפרוזה שלו מהרומנים של וולטר סקוט אותם קרא בנעוריו, וכן על ידי עקרונותיו וכתביו של פראן לבסטיק - "Popotovanje iz Litije do Čateža" ("מסע מליטיה לצ'אטז'", 1858), "Napake slovenskega pisanja" ("שגיאות הכתיבה הסלובנית", 1858) ו-"Martin Krpan" ("מרטין קרפאן", 1858). יורצ'יץ' היה למיישם החשוב ביותר של מצע הספרותי של לבסטיק: לחקור את חיי העם, לתאר את העם וליצור בשביל העם.
בשנת 1869 ניסה יורצ'יץ' להקים עיתון חדש "גלאסניק" (המבשר), שהוגדר כ"עיתון לבידור, ספרות וחינוך" אך הוא לא המשיך מעבר לגיליון אחד. 
כשבשנת 1880 סגר יוסיפ סטריטאר את כתב העת "זבון" בגרסתו השנייה, הוא הקים יחד עם ינקו קרסיניק (Janko Kersnik), פראן לבץ (Fran Levec) ואיוואן טאווצ'אר כתב עת חדש בשם "Ljubljanski zvon" ("הפעמון מליובליאנה").
הגיליון הראשון של המגזין הופיע ב-1881. יורצ'יץ' השתתף בו עם ספר חדש תחת הכותרת "Rokovnjače" ("בריונים") אך מפני שהחל מ-1879 חלה בשחפת לא הצליח לסיים אלא עשרה פרקים. ינקו קרסניק השלים אותו לפי רישומיו של יורצ'יץ'. אחרי מותו של הסופר פורסמה ב"ליובליאנסקי זבון" גם הטרגדיה ההיסטורית "ורוניקה דסנישקה" שיורצ'יץ' הספיק לגמור אך מבלי לערוך אותה סופית.
יורצ'יץ' נמנה עם הנציגים הראשונים של הפרוזה הריאליסטית בשפה הסלובנית. הוא החדיר בספרות הסלובנית צורות חדשות של ספורת - בסיפורים קצרים כמו "Jesenska noč med slovenskimi polharji", ב-"Spomin na deda" ("הזכרונות של סבא"), בנובלה "דומן" וברומנים שלו.
"האח העשירי" (1866) שלו נחשב לרומן הסלובני הראשון והמחזה "טוגומר" לטרגדיה הראשונה בסלובנית. באמנות הסיפור שלו השתמש יורצ'יץ' תכופות בדיאלוגים. התמקד בספריו באירועים יוצאי דופן ואנשים בעלי אופי מיוחד, בחיי האיכרים ובנושאים הקשורים למאבק הלאומי הסלובני.
ספרות לנוער

הודות לסיפורים הומוריסטיים כמו "נישואי ורבאן סמוקוב" (1865), "משפט העז בווישנייה גורה" (1867) ו"יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני" (1864) נחשב יורצ'יץ' גם לסופר לנוער. הסיפור האחרון תורגם לשש שפות.
יצירותיו של יורצ'יץ' באמנויות אחרות

1982 הופק הסרט "האח העשירי" לפי הרומן בעל אותו השם, בבימויו של ווֹייקו דולטיץ'.
הנצחה

לזכרו נקראה ככר בעיר ליובליאנה ורחוב בעיר נובו מסטו
אנדרטה לכבודו הוצבה בעיר מריבור
לפי שמו נקרא כביש - Jurčičeva pot ‏ (18 קילומטר באורכו) המחבר בין וישנייה גורה ובין בית המוזיאון יורצ'יץ' במוליאבה.
בית ילדותו של יורצ'יץ' הפך למוזיאון פתוח והוא משומר גם בתור אחד הבתים האופייניים לאדריכלות הכפרית הסלובנית.
1994 - במלאת 150 שנה ללידתו של הסופר, הנפיק הדואר הסלובני בול עם איור לסיפור של יורצ'יץ' - "Rokovnjači".
מבחר כתביו

Pripovedka o beli kači 1861 ("סיפור הנחש הלבן")
Spomini na deda 1863 ("זכרונות של סבא")
Jurij Kozjak, slovenski janičar 1864 (יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני), תורגם עוד בחיי הסופר ל-30 שפות
1865ׂׂׂ Tihotapec (המבריחים)
1865 Domen (דומן)
1866 Hčer mestnega sodnika (בתו של השופט הנפתי)
Deseti brat 1866 ("האח העשירי"); הנחשב לרומן הסלובני הראשון
1868 Sosedov sin (בנו של השכן) - נחשב לפסגת הפרוזה שלו
1876 Doktor Zober (דוקטור זובר)
1876 Tugomer, טרגדיה היסטורית, במשותף עם פראנה לבסטיק
1876 Med dvema stoloma (בין שני כיסאות)
1877 Cvet in sad (פרח בגן)
1877 Lepa Vida (וידה היפה), מבוסס על נושא עממי
Veronika Deseniška 1881, מחזה
Kozlovska sodba v Višnji Gori 1867 ("משפט העז המפורסם מווישנייה גורה"); סיפור הומוריסטי
ראו גם: יצירות יורצ'יץ' בוויקיטקסט (בסלובנית)
לקריאה נוספת

Georges Castellan, Gabrijela Vidan, Antonia Bernard Histoire de la Croatie et de la Slovénie Éditions Armeline, Crozon 2011
הערות שוליים

1 2 3 4  A.Budal
↑  G.Castellan .G.Vidan,A.Bernard ע' 326
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810691609505606  BnF: cb15868340g (data)  GND: 119450305  ISNI: 0000 0001 1774 8830  LCCN: n84065262  LNB: 000311145  NKC: js20020805188  NLA: 35243472  NLG: 171644  NSK: 000018011  NTA: 072352833  RERO: 02-A003435839  SUDOC: 060888148  Trove: 879409  VIAF: 54483391   WorldCat (עם VIAF): 54483391 
בית הילדות של יוסיפ יורצ'יץ' במוליאבה, כיום מוזיאון
יחידת ויטיאז

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  5 במאי 1991 – הווה (33 שנים) 
אנשי ויטיאז ברכב GAZ-2975 בתערוכת Interpolitex 2012
יחידת "ויטאז" (ברוסית: Витязь; מילולית: "אביר"), היא אחד מהכוחות המיוחדים ("ספצנאז") של המשמר הלאומי של רוסיה (קודם לכן היה כפוף למשרד הפנים של הפדרציה הרוסית).
ויטאז השתייך לכוחות הפנים של רוסיה, כוח הז'נדרמריה של משרד הפנים והוטל עליו ספציפית תפקידי מלחמה בטרור, עם תפקידים נוספים כמו התמודדות עם אי שקט אזרחי, מרד אסירים והתקוממויות של יחידות הצבא הסדיר.
ב-1 בספטמבר 2008 היחידה מוזגה עם רוס ליצירת מרכז המבצעים המיוחדים מספר 604. ב-5 באפריל 2016, המרכז הפך לחלק מהמשמר הלאומי של רוסיה בעקבות פירוק כוחות הפנים והעברת הפיקוד עליהם מהמשטרה לידי המשמר החדש. השם ולוגו היחידה הישן משמשים כיום חברת אבטחה פרטית. עם זאת, ויטיאז הוקמה שוב כחלק מיחידת הכוחות המיוחדים של המשמר הלאומי.