stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זהבה ושלושת הדובים
עלילת הסיפור

לאחר שמשפחת הדובים יוצאת לטייל, זהבה הסקרנית פולשת לביתם. היא רואה לפניה שולחן ערוך ושלושה כיסאות. זהבה בודקת את כל שלושת הכיסאות של הדובים, ובוחרת לבסוף בכיסא של הדוב הבן, אשר אינו קשה מדי ואינו רך מדי. היא טועמת מקערות הדייסה של שלושת הדובים ולבסוף מחליטה לאכול את הדייסה של הדוב הבן, שאינה חמה מדי ואינה קרה מדי. עכשיו היא עייפה ומחליטה ללכת לישון, ולאחר שהיא בודקת את כל שלוש המיטות, היא נרדמת לבסוף על המיטה של הדוב הבן, שמתאימה בדיוק למידותיה.
בהמשך, בעוד זהבה ישנה, חוזרים שלושת הדובים הביתה. הדוב האב אומר: "מישהו ישב על הכיסא שלי וטעם מן הדייסה שלי." הדובה האם אומרת: "מישהו ישב גם על הכיסא שלי וטעם גם מן הדייסה שלי." הדוב הבן אומר: "מישהו ישב בכיסא שלי ואכל את כל הדייסה שלי", וכשהדובים נכנסים לחדר השינה, זהבה מתעוררת בבהלה, קופצת מן החלון ובורחת. הדובים לא שמעו ממנה יותר.
עיבודים

לסיפור "זהבה ושלושת הדובים" נעשו במשך השנים מספר עיבודים לתחומי אמנות שונים.
אחד מהעיבודים הראשונים היה העיבוד הקולנועי של וולט דיסני, אשר בשנת 1922 יצר גרסה מונפשת לסיפור.
כותב השירים בובי טרופ (Bobby Troup) כתב בשנת 1946 שיר בסגנון ג'אז לסיפור בשם "The Three Bears".
Roald Dahl's Goldilocks - אופרה סקוטית מאת קורט שוורטסיק.
גולדי והדב - סדרת טלוויזיה המשודרת בדיסני ג'וניור המספרת על גולדי (מבוססת על זהבה) שמתחברת עם הבן הצעיר במשפחת הדובים.
בערוץ הופ! שודרה סדרת הטלוויזיה "סימסאלה גרים" שם הגיעו יויו וקרוקי לפתוח את הבעיה באגדה הידועה, אלא שהפעם הגור היה בת, במקום בן כמו ברוב הגרסאות המוכרות.
בסדרת הטלוויזיה "משטרת האגדות" האגדה לא הופיעה מסיבה לא ידועה אך הוזכרה בכמה פרקים שמישהו גנב דייסה ושבר כיסא מהאגדה הזו, בפרק של שוליית הקוסם רואים את שלושת הדובים צפים על חביות כאשר השוליה הציף את כל ארץ האגדות.
בסדרת ההנפשה "בוסקו" יש פרק בשם "בוסקו ושלושת הדובים" כשבו משפחה של שלושה דובים ממלאים את התפקיד של זהבה ובוסקו את התפקיד של שלושת הדובים.
ישנה סדרה ספרדית בשם "שלושת הדובים" המבוססת על האגדה. הסדרה שודרה בארץ בערוץ הילדים. בסדרה הזאת לילדה קוראים ויקי.
הצגת ילדים המבוססת על האגדה מבית משגב עורי הפקות. מעבד ובמאי ההצגה עידן עמית, פזמונים מאת סמדר שיר, לחנים והפקה מוזיקלית מאת משה דץ. בהצגה השתתפו דנה דבורין / מיכל צפיר / מיכל ינאי / מיכל מוכתר בתפקיד זהבה, נתן נתנזון בתפקיד אבא דב, צחי נוי בתפקיד אמא דובה ומיה צפיר / עדי נובינזון / עדי רביד בתפקיד ילד דובון.
הצגות ילדים המבוססות על האגדה מבית התיאטרון שלנו, ומבית תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
בלוני טונס יש משפחה של שלושה דובים, כאשר בסרט הראשון שלהם באגס באני ממלא את מקומה של זהבה. בעלילות טייני טון לאחר שהם עוברים לגור בבית מודרני, מירה ממלאת את מקומה של זהבה.
סרטון אחר בלוני טונס, מציג את זהבה בתור עכברה, ואת סילבסטר ומשפחתו כשלושת הדובים.
סרטון אחר של הלוני טונס מציג שילוב של האגדה עם זו של כיפה אדומה.
בסדרה "החווה של הדוד משה" הוצג הסיפור כהצגה.
ב"רחוב סומסום" מוצגת משפחה של שלושה דובים ממוצא יהודי, שבהמשך נולדה להם גורה קטנה.
באחד מפרקי "הביגבגים" עלילת האגדה מתרחשת ביום הולדתו של הדוב הקטן, וכן הדייסה שהם בישלו הייתה דייסת שוקולד.
בתוכנית "פלאי קלעים" הוצג הסיפור שבו זהבה היא דובה (דפנה דקל) והיא הולכת לבית משפחה של בני אדם בת שלוש נפשות (אדם בתור האב, דפנה דקל בתפקיד האם וצחי נוי בתפקיד הילד).
באחד מפרקי התכנית "פרפר נחמד" נולי ואוזה מספרות בחלומן את הסיפור של זהבה ומשנות אותו בהתאם לדעתן ואף נפגשות איתה. את זהבה מגלמת אלינור אהרון.
הסיפור עצמו הופיע אף בקלטת הילדים "שירי משחק" שהוקדש לשירי דתיה בן דור, כשהורי הדב הקטן וזהבה מתנחלים במיטת הדב הקטן.
בסרט החתול של שרק: משאלה אחת ודי מופיעים זהבה ושלושת הדובים כדמויות משנה שמחפשות את המפה כדי לבקש משאלה.
אסמאעיל אל-פארוקי

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1921 יפו, פלשתינה (א"י) 
 נרצח:  27 במאי 1986 (בגיל 65) Wyncote, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Forest Hills Memorial Park 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1951)  אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון (1952)  אל-אזהר (1958)  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 מוסדות:  אוניברסיטת טמפל (1968–1986)  אוניברסיטת סירקיוז (1964–1967)  אוניברסיטת מקגיל (1958–1961)  אוניברסיטת שיקגו (1964–1967)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Lois Lamya al-Faruqi 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
אסמאעיל ראג'י אל-פארוקי (בערבית: إسماعيل راجي الفاروقي, 1 בינואר 1921 – 27 במאי 1986) היה פילוסוף פלסטיני-אמריקאי הידוע בתרומתו ללימודי האסלאם ולדיאלוג בין-דתי. הוא למד מספר שנים באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר ולימד באוניברסיטאות בצפון אמריקה, כולל אוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה. אל-פארוקי היה פרופסור לדת באוניברסיטת טמפל, שם ייסד ועמד בראש תוכנית לימודי האסלאם. הוא גם ייסד את המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית (IIIT). אל-פארוקי חיבר למעלה מ-100 מאמרים ו-25 ספרים, כולל "אתיקה נוצרית: ניתוח היסטורי ומערכתי של רעיונותיה הדומיננטיים" ו"אל-תוחיד: השלכותיו למחשבה ולחיים".
חיי מוקדמים וחינוך

אל-פארוקי נולד ביפו, בארץ ישראל המנדטורית. אביו, עבד אל-הודה אל-פארוקי, היה קאדי אסלאמי. אל-פארוקי קיבל את חינוכו הדתי המוקדם בבית ובמסגד המקומי. בשנת 1936 החל ללמוד בקולז' דה פרר ביפו.
בשנת 1942 מונה לרשם האגודות השיתופיות תחת ממשלת המנדט הבריטי בירושלים. בשנת 1945 הפך למושל מחוז הגליל[דרוש מקור]. לאחר מלחמת העצמאות היגר לביירות, לבנון, שם למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות. מאוחר יותר נרשם לאוניברסיטת אינדיאנה, שם קיבל תואר שני בפילוסופיה עם תזה שכותרתה "אתיקת ההיגיון ואתיקת החיים (אתיקה קנטיאנית וניטשיאנית)" בשנת 1949.
בתזה לתואר שני, בחן אל-פארוקי את האתיקה של עמנואל קאנט ופרידריך ניטשה. לאחר מכן השלים תואר שני נוסף בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1951 וקיבל דוקטורט עם תזה שכותרתה "על הצדקת הטוב" מאוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1952. בדיסרטציה שלו, טען אל-פארוקי שערכים הם ישויות מוחלטות, הקיימות בפני עצמן וניתנות להכרה א-פריורי דרך אינטואיציה רגשית. הוא ביסס את תיאוריותיו על השימוש בפנומנולוגיה של מקס שלר ועל מחקרי האתיקה של ניקולאי הרטמן.
מחקריו הובילו אותו למסקנה שהיעדר בסיס טרנסצנדנטי מוביל לרלטיביזם מוסרי, דבר שגרם לו להעריך מחדש את מורשתו האסלאמית. תוך שש שנים מהגעתו לארצות הברית, הוא הכיר בצורך בלימוד מעמיק יותר של האסלאם, מה שהוביל אותו ללימודים באוניברסיטת אל-אזהר במצרים. עם עזיבתו את ארצות הברית, הוא פיתח שאלות חדשות בנוגע לחובות מוסריות ושאף לשלב את עיסוקיו האינטלקטואליים עם זהותו האסלאמית.
קריירה אקדמית

בשנת 1958, הוצעה לאל-פארוקי משרה במכון ללימודי אסלאם של אוניברסיטת מקגיל, בהזמנת מייסדו, וילפרד קנטוול סמית'. מ-1958 עד 1968 הוא לימד לצד סמית' והתפרסם בגישתו הדינמית והמקורית למחשבה האסלאמית. במהלך כהונתו, הוא למד תאולוגיה נוצרית ויהדות והכיר את הפילוסוף הפקיסטני פזלול רחמן. בשנת 1961, סידר רחמן מינוי של שנתיים לאל-פארוקי במכון למחקר אסלאמי בפקיסטן כדי לחשוף אותו לתרבויות מוסלמיות מגוונות.
אל-פארוקי שימש מאוחר יותר כפרופסור אורח בבית הספר לדיביניטי של אוניברסיטת שיקגו וכמרצה חבר באוניברסיטת סירקיוז. בשנת 1968 הצטרף לאוניברסיטת טמפל כפרופסור לדת, שם ייסד את תוכנית לימודי האסלאם וכיהן בתפקיד עד מותו ב-1986. במהלך כהונתו באוניברסיטת טמפל, הדריך אל-פארוקי סטודנטים רבים, כולל הסטודנט הראשון לדוקטורט שלו, ג'ון אספוזיטו.
במרץ 1977, מילא אל-פארוקי תפקיד משמעותי בכנס העולמי הראשון לחינוך מוסלמי במכה. בכנס השתתפו משתתפים כמו מוחמד כמאל חסן, סייד מוחמד נאקיב אל-אטאס וסייד עלי אשרף, בין היתר. הכנס הניח את היסודות להקמת אוניברסיטאות אסלאמיות בדאקה, איסלמבאד, קואלה לומפור, קמפלה וניז'ר. אל-פארוקי היה גורם מכריע בדיוני הכנס ובפיתוח תוכניות הפעולה שלו.
פילוסופיה ומחשבה > מחשבה מוקדמת: ערביזם

ההתמקדות האינטלקטואלית המוקדמת של אל-פארוקי הייתה בערביזם (urubah). הוא טען כי הערביזם הוא זהות וערכים המאחדים את כל המוסלמים לקהילת מאמינים אחת – "אומה". אל-פארוקי האמין שהערבית, כשפת הקוראן, חיונית להבנת התפיסה האסלאמית של העולם במלואה. הוא טען כי הערביזם בלתי נפרד מזהות מוסלמית, תוך שהוא מאמץ הן את הממד הלשוני והן את הדתי.
אל-פארוקי גם הדגיש את "תווחיד" (מונותאיזם) כמרכיב מרכזי במודעות הדתית הערבית, שמצא ביהדות, בנצרות ובאסלאם. רעיון זה הדגיש זרם משותף של אמונות מונותאיסטיות בין דתות אלו, השורשות בתרבות ושפה ערבית. הוא האמין כי האסלאם והמונותאיזם הם מתנות של המודעות הערבית לאנושות, בניגוד ללאומיות המבוססת על גזע של העידן המודרני.
עמדה זו נמתחה ביקורת על ידי כמה חוקרים על הגישה האסנציאליסטית והמרכזית-ערבית שנתפסת בה. מבקרים, כולל אינטלקטואלים מוסלמים לא-ערבים, ערערו על טענתו שהערבית היא המבנה הלשוני היחיד המתאים למחשבה האסלאמית. הזמן שבילה אל-פארוקי בפקיסטן, שם נחשף לתרבויות מוסלמיות מגוונות, לא שינה רבות את דעותיו המרכזיות-ערביות בהתחלה.
פילוסופיה ומחשבה > מעבר לאסלאמיזם

דעותיו של אל-פארוקי התפתחו משמעותית לאחר שעבר לארצות הברית. מעורבותו באגודת הסטודנטים המוסלמים (MSA) באוניברסיטת טמפל חשפה אותו לקבוצת סטודנטים מוסלמים מגוונים מרקע תרבותי שונה. חשיפה זו גרמה לו לשקול מחדש את התמקדותו המוקדמת בערביזם. הוא החל להעדיף זהות אסלאמית רחבה יותר על פני לאומיות ערבית, ואמר: "עד לפני כמה חודשים, הייתי פלסטיני, ערבי ומוסלמי. עכשיו אני מוסלמי שנמצא במקרה פלסטיני". במחשבה נוספת על זהותו, אמר אל-פארוקי: "שאלתי את עצמי: מי אני? פלסטיני, פילוסוף, הומניסט ליברלי? תשובתי הייתה: אני מוסלמי".
מעבר זה הושפע גם מהשתתפותו בדיאלוג בין-דתי, שם החל לראות את החשיבות של זהות אסלאמית מאוחדת לקידום שיחות משמעותיות עם לא-מוסלמים. מעורבותו של אל-פארוקי ב-MSA ומפגשיו עם תרבויות מוסלמיות מגוונות בארצות הברית חיזקו עוד יותר את זהותו האסלאמית הרחבה על פני דעותיו המרכזיות-ערביות הקודמות.
פילוסופיה ומחשבה > דתות מטה

אל-פארוקי ביקש להקים עקרונות דתות מטה המבוססים על היגיון, כדי להעריך דתות על פי אמות מידה אוניברסליות ולא זו נגד זו. מפעל שאפתני זה נועד למצוא בסיס משותף להבנה ולשיתוף פעולה בין דתות שונות. הוא הציע מספר עקרונות מנחים לדיאלוג, כולל שכל דיאלוג נתון לביקורת, התקשורת חייבת לציית לחוקי הקוהרנטיות הפנימית והחיצונית, הדיאלוג צריך להתאים למציאות ולהיות חופשי מ"פיגורציות קנוניות", ומיקוד בשאלות אתיות במקום במחלוקות תאולוגיות.
אל-פארוקי האמין שדיאלוג דתות מטה יכול לשמש כאמצעי להשגת הבנה וכבוד הדדי בין קהילות דתיות שונות, ולסייע בגישור על הפער שנוצר על ידי הבדלים דוקטרינריים. ההתמקדות שלו באתיקה על פני תאולוגיה נועדה להקל על מעורבויות בין-דתיות בונות יותר ופחות שנוי במחלוקת.
פילוסופיה ומחשבה > ידע הוליסטי

אל-פארוקי תרם תרומה משמעותית לפיתוח הרעיון של ידע הוליסטי, והביע דאגה מהחילון של הידע בחברות מוסלמיות. הוא דן ב"מחלת האומה" וטען שההסתמכות על כלים ושיטות חילוניות מערביות מובילה לנתק מהמציאות האקולוגית והחברתית של מדינות מוסלמיות, ולעיתים קרובות מתעלמת מהפרות של אתיקה אסלאמית. הוא הדגיש את החשיבות של שילוב עקרונות אסלאמיים עם ידע מודרני כדי להתמודד עם אתגרים עכשוויים ולשמור על שלמותה האתית של האומה.
מאמציו האינטלקטואליים המאוחרים של אל-פארוקי התמקדו באסלאמיזציה של הידע. הוא חתר להרמוניה בין עקרונות אסלאמיים לבין תחומי הדעת העכשוויים, ותמך באינטגרציה הוליסטית של אמונה והיגיון. עבודתו בתחום זה הובילה להקמת ה-IIIT, ששאף לפתח אפיסטמולוגיה אסלאמית ומתודולוגיה עבור תחומי מחקר שונים.
אל-פארוקי הדגיש את הצורך לשלב ידע אסלאמי עם מדעים מודרניים. הוא האמין בפיתוח תוכנית לימודים אסלאמית מאוחדת שמשלבת דיסציפלינות עכשוויות תוך התבססות במחשבה האסלאמית. גישתו כללה תהליך שיטתי לזיהוי והסרת אלמנטים שאינם תואמים לעקרונות האסלאם ושילוב ערכים אסלאמיים בתחומי אקדמיה שונים.
באופן חזק על רפורמה חינוכית, אל-פארוקי תמך ביצירת תוכניות לימודים ומוסדות אקדמיים שמשלבים את המדעים האסלאמיים והמודרניים. גישה זו נועדה להכשיר חוקרים המיומנים בשני התחומים, המסוגלים להתמודד עם אתגרים עכשוויים מפרספקטיבה אסלאמית. אל-פארוקי גם הדגיש את חשיבות פיתוח תוכניות לימודים, אסטרטגיות מעשיות ליישום וגישה הוליסטית לרפורמה במערכת החינוך כולה.
פילוסופיה ומחשבה > דעות על ציונות

אל-פארוקי היה מבקר קולני של הציונות, וראה בה בלתי תואמת ליהדות בשל האידאולוגיה הלאומנית שלה. הוא טען כי העוולות שגרמה הציונות מצדיקות את פירוקה. הוא הציע כי יהודים ישראלים לשעבר שיוותרו על הציונות יוכלו לחיות כקהילה "אומתית" בתוך העולם המוסלמי, תוך דבקות בחוק היהודי כפי שמתפרש על ידי בתי דין רבניים במסגרת אסלאמית. עמדה זו הדגישה את מחויבותו לחזון צדק המבוסס על עקרונות אסלאמיים.
הישגים אקדמיים

בשנת 1980, ייסד אל-פארוקי את המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית (IIIT) עם טהא ג'ביר עלאלואני, עבדול חמיד אבו סולימאן ואנוואר איברהים.
אל-פארוקי תרם ללימודי האסלאם באמצעות כתביו הנרחבים ומעורבותו בארגונים אקדמיים ובין-דתיים. הוא חיבר למעלה מ-100 מאמרים בכתבי עת ומגזינים אקדמיים ופרסם 25 ספרים, כולל "אתיקה נוצרית: ניתוח היסטורי ומערכתי של רעיונותיה הדומיננטיים" (1968), "אסלאם ובעיה ישראלית" (1980), ו-"אל-תוחיד: השלכותיו למחשבה ולחיים" (1982). הוא היה מעורב בהקמת קבוצת לימודי האסלאם באקדמיה האמריקאית לדת ושימש כיו"ר שלה במשך עשר שנים. בנוסף, הוא כיהן בתפקידים כמו סגן נשיא הקולוקוויום לשלום בין-דתי ונשיא המכללה האסלאמית האמריקאית בשיקגו.
אל-פארוקי הציע את הרעיון של "תווחיד" (מונותאיזם) כעיקרון מאחד במחשבה האסלאמית, והדגיש את חשיבותו בתחומים שונים של החיים, כולל אתיקה, פוליטיקה וחינוך. יוזמת "אסלאמיזציה של הידע" שלו נועדה לשלב עקרונות אסלאמיים עם תחומי הדעת העכשוויים, תוך קידום אינטגרציה הוליסטית של אמונה והיגיון. ב-IIIT, עבודתו כללה יצירת מסגרת לאפיסטמולוגיה אסלאמית, כולל פיתוח תוכניות לימודים ומתודולוגיות מחקר המבוססות על מחשבה אסלאמית. יוזמה זו נועדה להתמודד עם האתגרים שמציב החילון ולהתחבר עם המסורת האינטלקטואלית של האסלאם.
על פי איברהים קלין, יוזמת "אסלאמיזציה של הידע" של אל-פארוקי התמקדה בעיקר במדעי הרוח, למעט ידע מדעי מודרני, מה שהוביל למיקוד סוציולוגי בידע האסלאמי והזנחת ההשפעה החילונית של המדע המודרני.
אל-פארוקי היה מעורב גם בדיאלוג בין-דתי, וקידם הבנה ושיתוף פעולה הדדיים בין קהילות דתיות שונות. מאמציו נועדו לקדם סביבה גלובלית של שלום וכבוד, תוך הדגשת המשותף בין האסלאם, הנצרות והיהדות.
רלוונטיות עכשווית

הרעיונות של אל-פארוקי על אסלאמיזציה של הידע ממשיכים להשפיע על המחשבה האסלאמית העכשווית. הדגשתו את הצורך לשלב עקרונות אסלאמיים עם תחומי הדעת המודרניים נשארת רלוונטית לחוקרים ומחנכים השואפים להרמוניה בין אמונה והיגיון. עבודתו מצוטטת לעיתים קרובות בכנסים אקדמיים ופרסומים על מחשבה וחינוך אסלאמיים.
תרומותיו של אל-פארוקי לדיאלוג בין-דתי זוכות להכרה רחבה גם כן. מאמציו לקידום הבנה ושיתוף פעולה הדדיים בין קהילות דתיות שונות צוינו במספר עבודות אקדמיות. גישתו לדיאלוג בין-דתי, שהדגישה את המשותף בין האסלאם, הנצרות והיהדות, נחשבת לתרומה חשובה לקידום סביבה גלובלית של שלום וכבוד.
תרומותיו לקהילה המוסלמית במונטריאול והשפעתו על המלגה האסלאמית זכו להכרה לאחר מותו.
מוות

במאי 1986, אל-פארוקי ואשתו נרצחו בביתם בוינקוט, פנסילבניה על ידי ג'וזף לואיס יאנג, הידוע גם כיוסוף עלי. יאנג הודה בפשע, נידון למוות ונפטר בכלא מוות טבעי ב-1996. ההתקפה גם פגעה קשות בבתם, אנמר אל-זין, ששרדה לאחר טיפול רפואי נרחב. הוצעו תיאוריות שונות בנוגע למניעים שמאחורי הרציחות, כולל שוד כושל והתנקשות פוליטית.
מונסנטו

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (MON) 
 מייסדים:  John Francis Queeny 
 תקופת הפעילות:  1901 – 7 ביוני 2018 (כ־117 שנים) 
 חברת אם:  באייר 
 חברות בנות:  Seminis Vegetable Seeds, Inc.  מונסנטו (הממלכה המאוחדת)  מונסנטו (הודו)  מונסנטו (ברזיל)  Delta & Pine Land Company  Agracetus  Cetus Corporation  NutraSweet  Monsanto Canada 
 מיקום המטה:  Creve Coeur 
 ענפי תעשייה:  חקלאות, ביוטכנולוגיה 
 מוצרים עיקריים:  זרע, קוטלי עשבים, דשן 
 הכנסות:  15,000,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2015) 
 רווח:  2,300,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2015) 
 מנכ"ל:  יו גרנט 
 עובדים:  25,500 (נכון ל־2015) 
  
 monsanto.com
 
חברת מונסנטו (באנגלית: Monsanto Company) הייתה תאגיד רב-לאומי לביוטכנולוגיה חקלאית שבסיסו בסנט לואיס שבארצות הברית. עיקר הכנסותיה של מונסנטו נבע ממכירה של זרעי מכלוא וזרעים מהונדסים גנטית. החברה החזיקה ב-70%–100% מנתח השוק של גידולים מסוימים. תחום עיקרי נוסף היה ייצור חומרי הדברה ובראשם קוטל העשבים גלייפוסט, המכונה בשם המסחרי "ראונדאפ".
זרעים שסיפקה מונסנטו נזרעו בשטחים רבים מכלל השטח החקלאי בעולם בו גדלים אורגניזמים מהונדסים גנטית (GMO).
שליטתה של מונסנטו בשוק הזרעים המהונדסים גנטית והורמוני הגדילה לבקר, השיווק הנמרץ למוצריה והלובי הפוליטי החזק שהיא הפעילה, הפכו אותה לשנויה במחלוקת ומטרה עיקרית ללחציהם של מתנגדי הגלובליזציה ופעילי איכות הסביבה.
בספטמבר 2016 הגיעה החברה להסכמה על רכישתה בידי החברה הגרמנית באייר תמורת 66 מיליארד דולר וביוני 2018 הרכישה הושלמה.
לחברה היו מעל 18,800 עובדים ופדיון שנתי מדווח ל-2007 של 8.563 מיליארד דולר.
היסטוריה

מונסנטו התחילה כחברה צבאית המפתחת נשק כימי לצבא ארצות הברית, בין השאר הייתה אחת מהחברות המייצרות את ה-די-די-טי שנעשה בו שימוש במלחמת וייטנאם. ב-1972, לאחר חרם עולמי, נאסר השימוש בחומר הזה ומאוחר יותר אף הוצא רשמית מחוץ לחוק.
מונסנטו נאלצה להחליף את מוצר הדגל, והחלה לייצר ולהפיץ מוצר כימי אחר - הסכרין, תחליף כימי לסוכר, אותו הפיצה לתעשיית המזון ובפרט, לחברת קוקה-קולה, שהייתה הלקוח העיקרי שלה. במשך שנות השישים, נחקר הסכרין והועלו חששות שהחומר הוא מסרטן, אך לא נמצאו לכך ראיות.
כשנחתמה אמנת סטוקהולם (אנ') ב-2001, רבים מהמוצרים שיוצרו והופצו על ידי מונסנטו נאסרו, לאחר שהואשמו בגרימת נזק חמור לבריאות האדם כגון PCBs, ואייג'נט אורנג'[דרוש מקור]. מוצר נוסף שלהם, סומטוטרופין (Bovine somatotropin הורמון סינתטי המופק בטכנולוגיה של הנדסה גנטית) נאסר לשימוש בקנדה, האיחוד האירופי, יפן, אוסטרליה, ארגנטינה וניו זילנד, וגם בישראל [דרוש מקור]. זה לאחר שנקבע שהשימוש בו גרם לכאב חמור ומיותר, סבל ומצוקה לפרות שטופלו בחומר המזיק, והוכח קשר ישיר[דרוש מקור] להתפתחות דלקות חמורות בשד ובעיות פוריות, אך ההורמון עדיין מותר להפצה בארצות הברית כך שבאוקטובר 2008 מכרה מונסנטו את העסק הזה, במלואו, לחברת אלי לילי (Eli Lilly and Company), עבור 300 מיליון דולרים, והחלה בפיתוח והפצה של זרעים מהונדסים גנטית[דרוש מקור].
החברה הייתה מעורבת בפרויקטים ביטחוניים של מערכת הביטחון האמריקאית. בין הפרויקטים היה ייצור של קוטל העשבים אייג'נט אורנג' המכיל דיאוקסין במטרה לפגוע ביערות המסתור של לוחמי הווייטקונג בזמן מלחמת וייטנאם. על מעורבותה זו נתבעה ב-2005 על ידי וייטנאמים בעלי מומים מולדים בטענה כי המומים נובעים מחדירת החומר לשרשרת המזון. פרויקט נוסף בו הייתה מעורבת הוא פרויקט מנהטן לפיתוח נשק גרעיני.
במסגרת אירועי המחאה שליוו את ועידת האו"ם לשינוי האקלים (2009) (ועידת קופנהגן) "זכתה" החברה בפרס "בת הים הכועסת" כחברה המזהמת ביותר בעולם.
גם בישראל יש לחברה נציגות הכוללת רכישה של חברת BEEOLOGIC, השקעה כספית בחברת אבוג'ן ושיתוף פעולה מסחרי עמה ובעלות על חברת א.ב. זרעים.
הערות שוליים

↑  עסקת ענק: באייר רוכשת את מונסנטו בכ-66 מיליארד דולר, באתר גלובס, 14 בספטמבר 2016
↑  מי הצליח לעצבן את בת הים בקופנהגן?, באתר וואלה, 15 בדצמבר 2009
↑  רותם סלע, ביאולוג'יקס הישראלית נמכרה לענקית האגרו-כימיה מונסנטו, באתר nrg‏, 3 באוקטובר 2011
↑  הדר רז, עסקת ענק לאבוג'ן: מונסנטו תשקיע בחברה הישראלית כ-65 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 28 באוגוסט 2008
↑  יעל גרונטמן, מונסנטו רוכשת את הפעילות של רוסטה גרין ב-126 מ' ש' - פרמיה של כ-90%, באתר ביזפורטל, 3 בפברואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604299905171  BIBSYS: 90716096  CiNii: DA03939954  GND: 272052-8  ISNI: 0000 0004 0466 8542  LCCN: n50005737  NLA: 35359034  VIAF: 531145424654886830565   WorldCat (עם VIAF): 531145424654886830565
דור המסכים

דור המסכים או דור הפלזמה (באנגלית: Screen Agers) הוא כינוי שניתן בתחילת המאה ה-21 לאנשים, בעיקר צעירים מדור ה-Y ודור ה-Z, המבלים את עיקר זמנם אל מול מסכי תצוגה למיניהם: מסך הטלוויזיה, מסך מחשב (בשלל פעילויות, ממשחק מחשב ועד גלישה באינטרנט), קונסולת משחקים ו-DVD. למאמצים גרסה קיצונית של סגנון חיים זה ניתן ביפן השם "היקיקומורי".
מסך פלזמה
אף שהקדשת זמן רב לצפייה בטלוויזיה הייתה נפוצה כבר ברבע האחרון של המאה העשרים, התופעה התעצמה עם ריבוי הערוצים שהביאה אתה הטלוויזיה בכבלים, ושפע סוגי הפעילות שמציע האינטרנט. מאפיין מובהק של דור הפלזמה לעומת זה שקדם לו הוא המעבר מצפייה פסיבית בטלוויזיה לפעילות אקטיבית, במשחקי מחשב, ובשלל פעילויות באינטרנט: כתיבת בלוג, כתיבת טוקבק, דואר אלקטרוני ומאפיינים נוספים של וב 2.0.
התמכרות לאינטרנט היא בעיה אופיינית לדור זה, וכוללת קושי בעת התנתקות מהאינטרנט, חשיבה אובססיבית על אתרי אינטרנט ותגובה נרגזת להפרעה בזמן גלישה.
פרופ' אליעזר בן-רפאל עמד על בעיות נוספות של הפעילות מול המסכים:
מחיר ה"חברתיות" האלקטרונית עלול להיות חוסר חברתיות בחיים הרגילים. ואמנם, עצם הישיבה מול המסך פירושה "ישיבה בבית" והחלשת הדחף "לחפש חברים". נטייה זו אינה קריטית למי שמוקף חברים בכל מקרה ונהנה מפופולריות בבית הספר או במסגרות אחרות. אבל למי שמתקשה להתחבר לחבר'ה עלולה הפעילות האלקטרונית לעלות בוויתור על מאמצים למצוא חברים וסביבה אוהדת. הדבר עלול ליצור קשיים בהשתלבות חברתית בבוא הזמן.
גם אין ספק שפעילות מול המסך מכווצת את הזמן המוקדש לקריאת ספרים. לתופעה הזאת יש כמה הסברים, והראשון שבהם הוא שיש היום, הודות למחשב ולאינטרנט, גישה לחומרים שבעבר היו נגישים רק באמצעות ספרים. קיומם ברשת של אנציקלופדיות, אין ספור מאמרים וספרים שלמים, מאפשר להגיע למידע בלי לנטוש את עמדת המחשב. הדבר בוודאי חיובי ומקל. ועם זאת, קשה להתכחש לכך שספר מקנה ערכים וחשיבה ביתר עומק ממדיום אחר. ההרגל לפתוח ספר, לקרוא בשעת פנאי, הוא חוויה שבני אדם מכל הגילים ספגו באמצעותה ערכים, הפנימו סמלים, וזכו להתרגשויות מחנכות. אין ספק שילדי המסך יוצאים מופסדים מכך שזיקתם לספר פוחתת.
במהלך מלחמת לבנון השנייה התעורר ויכוח על הצטרפותם של מפקדי צה"ל לדור הפלזמה, כלומר ישיבתם של מפקדים בדרג של מפקד חטיבה בחדרי פיקוד מרוחקים מהחזית, כשהם שולטים בנעשה בשדה הקרב באמצעות מסכי פלזמה המציגים נתונים שהועברו אליהם בתקשורת נתונים ממערכות השליטה והבקרה של צה"ל.
הערות שוליים

↑  שמואל גורדון, מסכי הפלזמה ינצחו, באתר ynet, 14 בספטמבר 2006
ממלכת לופאקה

| --- | --- |

קוטימבו הייתה כנראה בירת הממלכה לפני הכיבוש של אימפריית האינקה
 ממשל
 משטר:  דיארכיה
 שפה נפוצה:  איימרה
 עיר בירה:  קוטימבו (אנ') (1150–1463),  צ'וקואיטו (אנ') (1463–1600)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אמריקה הדרומית
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  1150
 פירוק:  כיבוש על ידי אימפריית האינקה
 תאריך:  1463   הקבוצה האתנית נעלמה סביב 1600
 ישות קודמת:  אימפריית טיוואנאקו
 ישות יורשת:  אימפריית האינקה
 שונות
 
 מיקומם של צ'וקואיטו, בירת מחוז האינקה של הלופאקה, וקוטימבו, הבירה טרום האינקה
 
תמונה של צ'וקואיטו של ימינו באגם טיטיקקה שהייתה בירת מחוז האינקה המאוכלס ברובו על ידי הלופאקה.
ממלכת לופאקה (בספרדית: Reino Lupaqa) הייתה ממלכה של ה"לופאקה", קבוצה אתנית, שהשתייכה לעם האיימרה הקדום. בני הלופאקה חיו במשך מאות שנים ליד אגם טיטיקקה בפרו של ימינו וייתכן שאדמותיהם התרחבו לתוך שטחה של בוליביה של ימינו. הלופאקה ועמי איימרה אחרים הקימו את ממלכות איימרה (אנ'), ממלכות חזקות שקמו על חורבות אימפריית טיוואנאקו במאה ה-11. באמצע המאה ה-15 הם נכבשו על ידי אימפריית האינקה, ובשנות ה-30 של המאה ה-16 הם עברו לשליטתה של האימפריה הספרדית.
מקום מגוריהם של מלכי לופאקה שלפני שלטון האינקה היה כנראה במה שהוא היום האתר הארכאולוגי של קוטימבו (אנ'). בירת מחוז האינקה הייתה צ'וקואיטו (אנ'), כיום כפר בעל אותו שם שבו נמצא האתר הארכאולוגי "אינקה אויו" (Inca Uyu).
היסטוריה

הלופאקה ישבו בשבעה מרכזים עירוניים, כולם ערים וכפרים של ימינו במחוז פונו (אנ') בפרו: צ'וקואיטו, אקורה, אילאבה, חולי, פומטה, יונגיו וספיטה. הלופאקה שולבו באימפריית האינקה ההולכת וגדלה על ידי הקיסר פאצ'אקוטי (שלט בשנים 1438–1471). בתקופת שלטונו של קיסר האינקה טופאק אינקה יופאנקי (1471-1493), דיכאה אימפריית האינקה מרד של הלופאקה ושכניהם הצפוניים, הקויה.
במאה ה-16 ערכו בני האינקה מפקד אוכלוסין של מחוז צ'וקואיטו ורשמו אותו על קיפו שהוסבר לספרדים. המספר הכולל של משקי בית בצ'וקואיטו היה 20,080 מתוכם 15,778 איימרה. 4,129 היו אורו, ו-173 היו מיטמה (אנ') (אנשים שהאינקה הגלו ממקומות אחרים באימפריה). זה מרמז על אוכלוסייה של כ-100,000 אנשים בסך הכל.
ללופאקה היה מגע מועט עם הספרדים עד 1538, כאשר הלופאקה והקויה יצאו למלחמה ביניהם. הקויה פנו לעזרה מהספרדים בקוסקו וארננדו פיסארו (אנ') הוביל צבא דרומה והביסו את הלופאקה בקצה הדרומי של אגם טיטיקקה בו זורם נהר הדסגואדרו מהאגם. בתחילת הקרב הייתה ידם של הספרדים על התחתונה לזמן מה ופיסארו כמעט טבע בניסיון לחצות את הנהר, אך ניצל על ידי פאויו אינקה (אנ'), קיסר האינקה שהוצב על כס השלטון על ידי הספרדים.
למרות התבוסה, המשיכה ממלכת לופאקה להיות עשירה וחזקה. ספרדי בשם גרסי דייס דה סן מיגל (Garci Diez de San Miguel), ביקר וכתב על הלופאקה בשנת 1567. היו בזמנו 16 כמרים דומיניקנים וכמה סוחרים ופקידים ספרדים בממלכת לופאקה, אך תושבי לופאקה עדיין לא היו תחת משטר האנקומיינדה שבאמצעותו הוענקו לספרדים אחוזות גדולות ושליטה על עמים ילידים.
כמו בני האינקה ועמים רבים אחרים מהאנדים, הלופאקה חולקו לשתי מחציות, כל מחצית עם המנהיג שלו. בראש ה"אלאסה" (Alassa), או המחצית העליונה עמד קארי (Qari), ובראש המחצית התחתונה, ה"מסאה" (Massaa), עמד קוסי (Kusi). כל אחד מהם שלט ישירות ברבים מהאנשים ובחלק גדול מהארץ בממלכה, אך גם עשירי לופאקה אחרים עוררו את קנאתו של הכרוניקן הספרדי. ממלכת הלופאקה נראתה "עשירה בצורה יוצאת דופן".