stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוגלובין מסוכרר

המוגלובין מסוכרר (hæmoglobin A1c או HbA1c או HgA1c) הוא סוג של המוגלובין. ברפואה, נעשה בו שימוש כדי לאבחן את ריכוז הגלוקוז בדם לאורך זמן (חודשים אחרונים).
המוגלובין מסוכרר נוצר, באופן שגרתי, בדם כאשר מולקולות של גלוקוז מתרכבות עם מולקולות של המוגלובין.
לאחר שמולקולת המוגלובין מסתכררת, היא נשארת כזו לכל אורך חייה. אורך החיים הממוצע של כדורית דם אדומה, שהיא הגוף הנושא את ההמוגלובין בדם, הוא 4 חודשים (120 יום); בדיקת HbA1c נחשבת מבחינה מדעית כמעידה, בדרך כלל, על רמת הגלוקוז בדם ב-3 החודשים שקדמו לבדיקה (התגלה על ידי שמואל רהבר).
הערך של HbA1c נמדד באחוזים ומבטא את אחוז ההמוגלובין המסוכרר מתוך סך כל ההמוגלובין בדם.
טווח ערכי היחוס הנורמלי לבן אדם בריא הוא 4%-5.9%.
בבני אדם עם סוכרת, ה-HbA1c מהווה מדד למידת השליטה בסוכרת, כלומר עד כמה החולה מצליח לשמור את רמת הגלוקוז בדמו בטווח הרצוי. זהו המדד העיקרי בכל הקשור לחיזוי ומניעת סיבוכי סוכרת (כגון נוירופתיה סוכרתית, רטינופתיה סוכרתית ונפרופתיה סוכרתית). בקרב בני 50 שנה ומעלה עם סוכרת, שמטופלים ביותר מתרופה אחת נגד סוכרת, נמצא שטווח ערכי היחוס האופטימלי (לגבי הסתברות לתמותה מכל סיבה שהיא) הוא 7.5%-8%.
מחקרים הוכיחו כי בני אדם עם סוכרת מבוקרת היטב מסוגלים להימנע כליל מסיבוכי המחלה.
קיים מתאם בין ערך ה-HbA1c לבין רמת הגלוקוז הממוצעת בדם:
| HbA1c (%) | רמת גלוקוז ממוצעת (מילימול/ליטר) | רמת גלוקוז ממוצעת (מיליגרם/דציליטר) |
| --- | --- | --- |
| 5 | 5.4 | 97 |
| 6 | 7.0 | 126 |
| 7 | 8.6 | 154 |
| 8 | 10.2 | 183 |
| 9 | 11.8 | 212 |
| 10 | 13.4 | 240 |
| 11 | 14.9 | 269 |
| 12 | 16.5 | 298 |
אבחון סוכרת באמצעות בדיקת המוגלובין מסוכרר

ועדת מומחים שהתכנסה ב-1997 שקלה להכניס את הבדיקה לבדיקות הסקר של הסוכרת, אולם בעקבות היעדר תקינה של התבחין המעבדתי של A1c - נדחתה ההצעה. בשנת 2003 ועדת מומחים נוספת דנה בעניין זה, אך גם היא סיכמה כי לתבחין זה קיימים עדיין חסרונות, ולפיכך גם היא לא המליצה על בדיקה זו כבדיקה אבחנתית. ועדה נוספת משנת 2008 סיכמה כי בשונה מ-2003, ניתן כבר לטעון שבדיקה זו אמינה לפחות כמו בדיקת גלוקוז בדם, ולפיכך בסיכומיה המליצה על שימוש בבדיקה זו כבדיקה לסקירה ואבחון של סוכרת. ההמלצה הייתה לאמת את האבחנה בבדיקה חוזרת של A1c אלא אם כן מדובר בנבדק סימפטומטי עם מדידה אקראית של סוכר גבוה מ-200 מ"ג/ד"ל. ערך של המוגלובין הגבוה מ-5% (כ-126mg/dl) יכול להחשב כסף.
בשנת 2010, לאחר בדיקה נוספת, המליצה ועדת מומחים בין-לאומית על שימוש ב-HbA1c לאבחון סוכרת בערך סף של 6.5%.
ראו גם

סוכרת
ביוכימיה
הערות שוליים

↑  Craig J. Currie, John R. Peters, Aodán Tynan, Marc Evans, Survival as a function of HbA(1c) in people with type 2 diabetes: a retrospective cohort study, Lancet (London, England) 375, 2010-02-06, עמ' 481–489 doi: 10.1016/S0140-6736(09)61969-3
↑  לחלק מחולי הסוכרת, גם כאלה החולים במחלה יותר מ-50 שנים, אין סיבוכי סוכרת
↑  Translating the A1C assay into estimated average glucose values.
↑  Estimated average glucose
↑  תפקידו של תבחין A1c באבחנת סוכרת, ד"ר אביבית כהן, באתר medicalmedia.
↑  הערך "אבחון סוכרת – עבר והווה", באתר ויקירפואה
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פרנסיס פוקויאמה

| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1952 (בן 72) הייד פארק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Yoshihiro Francis Fukuyama 
 ענף מדעי:  כלכלה פוליטית, יחסים בינלאומיים, מדע המדינה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קנסאי  אוניברסיטת קורנל  התיכון האזורי של סטייט קולג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  אוניברסיטת ג'ורג' מייסון  אוניברסיטת קנסאי 
 פרסים והוקרה:  מדליית השירות הדמוקרטי  פרס יוהאן חיטה למדע המדינה (2015) 
 fukuyama.stanford.edu
 
פרנסיס פוּקוּיאמַה (באנגלית: Francis Fukuyama; נולד ב-27 באוקטובר 1952, שיקגו) הוא פילוסוף ופרופסור אמריקאי לכלכלה פוליטית, מחבר של ספרים רבים בתחום זה.
פוקויאמה נחשב לאחד מתלמידיו הבולטים של אלן בלום.
תולדות חייו

פרנסיס פוקויאמה נולד בשכונת הייד פארק שבשיקגו. הוא בן למיעוט היפני אמריקאי. אביו, יושיו פוקויאמה היה כומר פרוטסטנטי, בעל תואר דוקטור לסוציולוגיה מאוניברסיטת שיקגו; אימו, ילידת יפן, הייתה בתו של פרופסור לכלכלה, אשר עמד בראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטת קיוטו והיה נשיא האוניברסיטה העירונית של אוסקה. הוא גדל בן יחיד במנהטן עד אשר בהיותו בן חמש עשרה המשפחה עברה לסטייט קולג' בפנסילווניה. סיים תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל בלימודים קלאסיים, שם הכיר והושפע מאלן בלום. הוא התחיל ללמוד ספרות השוואתית ונסע לכחצי שנה לפריז ללמוד אצל ז'אק דרידה ורולאן בארת. הוא התאכזב מהם והחליט לעבור למדע המדינה. הוא למד דוקטורט באוניברסיטת הרווארד אצל סמואל הנטינגטון והארווי מאנספילד.
לאחר סיום לימודיו עבד במחלקה למדעי המדינה במכון ראנד. הוא כיהן במספר תפקידים במחלקת המדינה של ארצות הברית במהלך שנות השמונים של המאה העשרים.
משנת 1996 עד 2000 היה פרופסור למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה. לאחר מכן שימש כפרופסור לכלכלה פוליטית בינלאומית וראש התוכנית לפיתוח בינלאומי בבית הספר ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. משנת 2010 נושא במספר תפקידים באוניברסיטת סטנפורד.
עמדותיו וספריו

פוקויאמה זכה לפרסום עולמי בעקבות מאמרו "קץ ההיסטוריה?" שפרסם ב-1989 לקראת ובעת נפילת הגוש הסובייטי. בזמן פרסום המאמר היה מועסק במחלקת המדינה של ארצות הברית. במאמר זה העלה את האפשרות כי נפילת הגוש הקומוניסטי לא הייתה עוד מהלך בהיסטוריה האנושית הארוכה של סכסוכים בין השקפות, אידאולוגיות וצורות משטר, אלא סימנה את קצה של היסטוריה זו, ואת המעבר לתקופה שבה הדמוקרטיה הליברלית תהיה צורת השלטון היחידה עם אידאולוגיה קוהרנטית, מבלי שאידאולוגיה אחרת תקרא עליה תיגר. סכסוכים בין מדינות יהיו מוגבלים לשליטה על משאבים אך לא יהיו בין אידאולוגיות מתחרות. את הרעיון המרכזי במאמר פיתח פוקיואמה לספר בשם "קץ ההיסטוריה והאדם האחרון" (1992, יצא לאור בעברית בהוצאת אור-עם, 1993).
בנוסף חיבר ספר העוסק בשאלת היחס בין אמון הדדי ושגשוג כלכלי ("Trust: The Social Virtues and the Creation of Prosperity") וספר העוסק בהשפעות ההתפתחויות הביוטכנולוגיות על האנושות ("Our Posthuman Future: Consequences of the Biotechnology Revolution"). בספר זה הוא למעשה שינה את התאוריה שהציג ב"קץ ההיסטוריה". לטענתו, ביוטכנולוגיה מאפשרת שינוי האבולוציה והטבע האנושי ולפיכך עלולה להוות סיכון לדמוקרטיה הליברלית. השינוי בטבע האדם יכול להוביל לחוסר שוויון קיצוני. בנוסף, אין קץ להיסטוריה, כי אין קץ לפיתוחי המדע.
לפי מאמר שפוקויאמה פרסם ב-2018, במאה ה-21 הדמוקרטיה הליברלית מאוימת מצד לאומנות פופוליסטית. הוא ראה במנהיגים רבים מאותה תקופה כמייצגים שלושה מאפיינים חשובים של הפופוליזם: מהלכים פופולריים לטווח קצר (לדוגמה מתן סובסידיות), הגדרה צרה של מי הוא העם "האמיתי" ובניית פולחן אישיות סביבם תוך דחיקת מוסדות מפלגתיים ולאומיים שמבזרים את הכוח. הם נוטים להתנגד לעקרון הפרדת הרשויות העומד בבסיס הדמוקרטיה הליברלית.
הוא רואה בוויקטור אורבן ההונגרי, ודונלד טראמפ כמקיימים את שלושת המאפיינים.
פרסומים > ספרים

קץ ההיסטוריה והאדם האחרון
The End of History and the Last Man. Free Press, 1992.
Trust: The Social Virtues and the Creation of Prosperity. Free Press, 1995.
The Great Disruption: Human Nature and the Reconstitution of Social Order. Free Press. 1999.
Our Posthuman Future: Consequences of the Biotechnology Revolution. New York, NY: Farrar, Straus and Giroux. 2002.
State-Building: Governance and World Order in the 21st century. Ithaca, NY: Cornell University Press. 2004.
America at the Crossroads: Democracy, Power, and the Neoconservative Legacy. New Haven, CT: Yale University Press. 2006.
Falling Behind: Explaining the Development Gap Between Latin America and the United States (editor). New York, NY: Oxford University Press. 2008.
The Origins of Political Order: From Prehuman Times to the French Revolution. New York, NY: Farrar, Straus and Giroux. 2011.
Political Order and Political Decay: From the Industrial Revolution to the Present Day. New York: Farrar, Straus and Giroux. 2014.
Identity: The Demand for Dignity and the Politics of Resentment, New York: Farrar, Straus and Giroux. 2018.
Liberalism and Its Discontents, New York: Farrar, Straus and Giroux. 2022.
הערות שוליים

↑  The end of History?
↑  The Populist Surge
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261308305171  PLWABN: 9810567467105606  BIBSYS: 90204210  BNC: 000173345  BNE: XX889990  BnF: cb12200505w (data)  CiNii: DA02275633  GND: 119203685  ICCU: RAVV072353  ISNI: 0000 0000 8850 668X  LCCN: n82104032  LNB: 000043223  MusicBrainz: cb4d890a-8255-47a8-b819-fee5aa525336  NARA: 10570351  NDL: 00466809  NKC: xx0004051  NLA: 36522914  NLG: 68623  NLK: KAC199609471  NSK: 000010379  NTA: 073230650  RERO: 02-A003268997  SUDOC: 030627087  Trove: 1271189  VIAF: 128751167   WorldCat (עם VIAF): 128751167
חיים פרלמן

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1912 ורשה, פולין הקונגרסאית, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 בינואר 1984 (בגיל 71) אוקלה, בלגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה החופשית של בריסל 
 מוסדות:  אוניברסיטת לייז'  האוניברסיטה החופשית של בריסל  האוניברסיטה החופשית של בריסל 
 מונחה לדוקטורט:  דוד הרטמן 
 זרם:  הרטוריקה החדשה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיסוק:  פילוסוף, פרופסור, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  בלגיה, פולין 
 פרסים והוקרה:  פרס פרנקי (1962) 
 בן או בת זוג:  Felicie Perelman (13 בינואר 1935–?) 
 
חיים פֶּרֶלְמן (Chaïm Perelman;‏ 20 במאי 1912, ורשה – 22 בינואר 1984, בריסל) היה משפטן, פילוסוף של המוסר ושל המשפט, בלגי ממוצא יהודי-פולני, הנחשב לאחד מהתאורטיקנים החשובים ביותר של רטוריקה וארגומנטציה במאה ה-20. חיבורו המרכזי: "מסה על הארגומנטציה – הרטוריקה החדשה" (Traité de l'argumentation – la nouvelle rhétorique;‏ 1958).
פרלמן נמנה בסוף קיץ 1942, בין מייסדיו של הוועד להגנת היהודים בבלגיה בבריסל וניהל את מחלקת הסיוע למבוגרים בארגון. במקביל התבקש להישאר בתפקידו ב"איגוד היהודים בבלגיה" (Association des Juifs en Belgique) במטרה לדלות מידע ולעשות שימוש במשאבים של האי"ב לטובת הארגון המחתרתי.
חייו ועבודתו

חיים פרלמן נולד בעיר ורשה (בעת הולדתו עוד בתחום המושב של האימפריה הרוסית, וכעבור שנים ספורות בירת המדינה הפולנית החדשה) בשנת 1912. בשנת 1925 היגר עם משפחתו לאנטוורפן שבבלגיה. הוא החל את לימודיו באוניברסיטה החופשית של בריסל, שבה עתיד היה להישאר לאורך הקריירה שלו. בשנת 1934 קיבל תואר דוקטור למשפטים, ובהמשך, לאחר שהשלים דיסרטציה על הפילוסוף והמתמטיקאי גוטלוב פרגה, קיבל תואר דוקטור נוסף ב-1938. באותה שנה מוּנה למרצה במחלקה לפילוסופיה וספרות. בסוף אותה שנה הוא היה לפרופסור מן המניין הצעיר ביותר בתולדות אוניברסיטה זו.
פרלמן החל את מחקרו במשפטים ובפילוסופיה במסגרת הפוזיטיביזם הלוגי. בשנת 1944 הוא השלים מחקר אמפיריציסטי שעסק בצדק, שהמסקנה שעלתה ממנו הייתה שמאחר שיישומיו של המשפט מערבים תמיד שיפוטים ערכיים – והואיל וערכים אינם כפופים למסגרת לוגית, אובייקטיבית – הרי שיסודות הצדק אינם אלא שרירותיים. פרלמן ראה במסקנה שעלתה ממחקרו טענה שלא ניתן להחזיק בה, שכן שיפוטים ערכיים מהווים חלק אינטגרלי מכל חשיבה מעשית וקבלת החלטות, ולטעון ששיפוטים אלה נעדרים כל בסיס לוגי פירושו לדחות את היסודות הרציונליים של הפילוסופיה, המשפט, הפוליטיקה והאתיקה.
כתוצאה ממחקרו, נטש פרלמן את הפוזיטיביזם לטובת שיטות פילוסופיות העשויות לספק רציונל לשיפוטים ערכיים. ב-1948 הוא פגש בלוסי אולברכטס-טיטקה (Lucie Olbrechts-Tyteca), שלמדה אף היא באוניברסיטה החופשית של בריסל, והחל לעבוד בשיתוף עמה על פרויקט שעתיד היה לכונן את הרטוריקה של העולם העתיק כבסיס עבור לוגיקה של שיפוטים ערכיים.
ב-1958 פרסמו פרלמן ואולברכטס-טיטקה את מחקרם על מערכת השקילה הבלתי-פורמלית (informal reasoning) בספר Traité de l'argumentation: la nouvelle rhétorique ("מסה על הארגומנטציה – הרטוריקה החדשה"). העבודה, שנערכה תוך התבוננות מוקפדת וסינתזה ברוח פרגה, ניתחה מנעד רחב של טיעונים ממשיים מתחומי הפילוסופיה, המשפט, הפוליטיקה, האתיקה והעיתונאות. הניתוח הוליד תאוריה של ארגומנטציה אשר הושתתה על מתן מקום לערכים ולקהל, ואשר התוותה נקודות פתיחה וטכניקות כלליות לטענת טיעונים.
ב-1962 הוזמן פרלמן על ידי הנרי ג'ונסטון הבן ורוברט אוליבר לבוא לשמש פרופסור מחקר אורח באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (Penn State). שיתוף הפעולה בין ג'ונסטון לפרלמן, שהחל עוד בטרם פרסום "הרטוריקה החדשה", נשא פירות; ג'ונסטון ייסד את כתב העת רב-ההשפעה Philosophy and Rhetoric, ופרלמן ביסס את מעמדו בארצות הברית כאחד המובילים שבתאורטיקנים של הארגומנטציה.
במרוצת שני העשורים הבאים המשיך פרלמן לפרסם עבודות הקשורות או הנגזרות מן "הרטוריקה החדשה". בנוסף, הוא הרים תרומות משמעותיות למדעי המשפט, בכהונתו כמנהל המרכז הלאומי לחקר בלוגיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל ובפרסומיו הנמשכים בפילוסופיה של המשפט ובארגומנטציה.
הגותו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערכה והוקרה

בשנת 1962 זכה פרלמן בפרס פרנקי (Francqui) היוקרתי, המוענק למדען או הוגה בלגי צעיר (עד 50) כהכרה בהישגיו.
בדצמבר 1983 העניק הפרלמנט הבלגי לפרלמן, כהוקרה על הישגיו האקדמיים והאזרחיים, תואר ברון.
ספריו

Rhétorique et philosophie: Pour une théorie de l'argumentation en philosophie (avec Lucie Olbrechts-Tyteca), Paris: Presses Universitaires de France, 1952. (בצרפתית)
Traité de l'argumentation: La nouvelle rhétorique (avec Lucie Olbrechts-Tyteca), Paris: Presses Universitaires de France, 1958. (בצרפתית)
Justice et raison, Bruxelles: Presses Universitaires de Bruxelles, 1963. (בצרפתית)
Droit, morale et philosophie, Paris: Librairie Générale de Droit et de Jurisprudence, 1968. (בצרפתית)
Le Champ de l'argumentation, Bruxelles: Presses Universitaires de Bruxelles, 1969.
Logique juridique, Paris: Dalloz, 1976. (בצרפתית)
L'Empire rhétorique, Paris: Vrin, 1977. (בצרפתית)
The new rhetoric and the humanities: Essays on rhetoric and its applications, Dordrecht: D. Reidel, 1979. (באנגלית) (אנתולוגיה)
Le Raisonnable et le déraisonnable en droit, Paris: Librairie Générale de Droit et de Jurisprudence, 1984. (בצרפתית)
ספריו > כתביו שתורגמו לעברית

על הצדק: מסות על המוסר ועל המשפט (תרגם מצרפתית: יוסף אור), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"א.
הלוגיקה המשפטית (תרגמה מצרפתית: אורה גרינגרד), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג.
ממלכת הרטוריקה: רטוריקה והעלאת טיעונים (תרגם מצרפתית: יוסף אור), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ד.
הערות שוליים

↑  Steinberg Lucien, Le Comité de défence des Juifs en Belgique 1942-1944., Editions de l'Université de Bruxelles, 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302085205171  PLWABN: 9810544391905606  BIBSYS: 90144997  BNE: XX1105718  BnF: cb11919107x (data)  CiNii: DA00447669  GND: 11873993X  ICCU: CFIV067395  ISNI: 0000 0001 1039 1197  LCCN: n79091924  LNB: 000085661  NDL: 00452496  NKC: jn20020721448  NLG: 156010  NSK: 000055920  NTA: 068484925  RERO: 02-A003681769  SELIBR: 332945  SUDOC: 027931897  VIAF: 12827365   WorldCat (עם VIAF): 12827365
יעקב גורדין (פילוסוף)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוקטובר 1896 דאוגבפילס, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1947 (בגיל 50 בערך) ליסבון, פורטוגל 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 זרם:  נאו-קאנטיאניזם 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, גרמניה, צרפת 
 
יעקב גורדין (1896, דינבורג – 1947, ליסבון) היה פילוסוף ומורה יהודי ממוצא לטבי-פולני שפעל בגרמניה וצרפת בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ולאחר השואה. שימש כמורם של אנדרה נהר, עמנואל לוינס והרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו), הוגי האסכולה הפריזאית במחשבת ישראל. תלמידים אלו חוללו את תנועת ההתחדשות של יהודי צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

יעקב גורדין נולד בעיר דווינסק (דינבורג, דאגובפילס - לטביה) בשנת 1896 וגדל בבית משכילי. בגיל 15 קיבל תעודת בגרות. בגיל 19 סיים תואר ראשון במחלקה לתרבויות שמיות בפקולטה ללשונות המזרח באוניברסיטת פטרוגרד (סנקט פטרבורג, לנינגרד). בגיל 24 זכה לתואר מוסמך מהמחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה זו. במקביל ללימודיו האוניברסיטאיים הצטרף לקבוצתו של הברון גינזבורג וב"קורסים הגבוהים ללימודי המזרח" שנוסדו על ידו, שם למד את מחשבת ימי הביניים ביהדות ובתוכם קבלה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היגר מרוסיה לגרמניה והצטרף לאסכולה הניאו קאנטיאנית באוניברסיטת מרבורג, והתקבל כשותף בקרן הרמן כהן. במקביל כתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה של יעקב קלצקין. ב-1929 פרסם את הספר "חקירות על תורת השיפוט האינסופי" בו עימת בין הגל להרמן כהן.
ב-1933 היגר גורדין לצרפת ולימד בבית המדרש לרבנים של צרפת. במהלך המלחמה הסתתר מכיוון שהיה מהגר ממזרח אירופה, אך פעל במסגרת תנועת ההתנגדות הצרפתית, באמצעות תנועת הצופים היהודיים בצרפת, בשביל לסייע ליהודים נוספים במעמדו.
עם תום המלחמה עמד בראש קבוצת המורים והמדריכים הבוגרים שהקימה את בית הספר באורסי, שם פגש ברינה נהר (אשתו של אנדרה נהר), ברב יהודה ליאון אשכנזי ודחק בו לעסוק בלימוד מדרש ותנ"ך. באותה תקופה פגש את עמנואל לוינס ויצר את הקשר הראשוני בינו לבין מר שושני.
ב-1947 נפטר בליסבון ממחלה קשה.
ספריו

Untersuchungen zur Theoire des unendlichen Urteils (חקירות על תורת השיפוט האינסופי), ברלין 1929.
לקריאה נוספת

עמנואל לוינס, חירות קשה - מסות על היהדות, רסלינג 2007, עמוד 237 - "יעקב גורדין"
מקדש איסנא

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  מצרים העתיקה 
 מיקום
 מדינה:  מצרים 
 קואורדינטות:  25°17′36″N 32°33′22″E﻿ / ﻿25.29341667°N 32.55622222°E﻿ / 25.29341667; 32.55622222
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמקדש איסנא(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמקדש איסנא
 
מקדש איסנא הוא מקדש לאל ח'נום השוכן בעיר איסנא במצרים העליונה כ-55 ק"מ דרומית ללוקסור. בשנת 2003 הגישה מצרים בקשה להכיר במקדש כאתר מורשת עולמית, יחד עם שלושה מקדשים נוספים – דנדרה, אדפו, וכום אומבו – והארבעה נכללים ברשימה הראשונית (tentative list) של האתרים בעלי הערך התרבותי והטבעי במדינה.
היסטוריה

זהו אחד המקדשים האחרונים שנבנו במצרים העתיקה. המקדש נבנה בתקופת בית תלמי במאה ה-2 לפנה"ס במקום בו שכן אתר קדום. באתר נמצאה אסטלה שנשאה את שמו של אמנחותפ השני מלך השושלת ה-18 שמלך במאה ה-15 לפנה"ס. לאורך השנים נוספו עוד חלקים למבנה, בעיקר בימי קיסרי רומא קלאודיוס (המאה הראשונה לספירה) ומרקוס אורליוס (המאה ה-2) שהטביעו את חותמם על המבנה, כל אחד בתקופתו.
כיום המקדש ממוקם כ-9 מטרים מתחת לגובה העיר המודרנית. המקדש נחפר על ידי האגיפטולוג הצרפתי אוגוסט מרייט (1821–1881). המבנה ששרד הוא אולם ההיפוסטיל, זהו אולם גדול ובו 24 עמודים מרשימים בגובה 20 מטרים - הוא רק אולם הכניסה, שגודלו כנראה כרבע מגודלו של המקדש המקורי. יתר חלקי המקדש עדיין קבורים מתחת לבנייני העיר המודרנית.
בשנת 2003 הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית כאחד מסדרה של מקדשים שהוגדרו המקדשים הפרעוניים במצרים העלינה מהתקופה התלמיית והרומית. המקדשים האחרים הם מקדש דנדרה, מקדש אדפו ומקדש קום אומבו.
המקדש

המקדש הוקדש לאל ח'נום (במצרית עתיקה: ) - אל בעל ראש של איל, שעל-פי אמונת המצרים העתיקים הוא זה שיצר את גופם של בני האדם מתוך בוץ הנילוס. המקדש הוקדש גם לאלים נוספים - ניית, הקא, סטט, מנחיט.
החזית דומה מאוד למקדשים בדנדרה ובאדפו.
כתובות רבות על הקירות, על העמודים ועל התקרה, מוקדשות לנושאים מיתולוגיים, לחישובים אסטרונומיים, והקדשות למלכים שבנו את המקדש. ביניהן הכתובות הידועות המאוחרות ביותר שנכתבו עדיין בכתב הירוגליפי - מהמאה ה-3 לספירה. בחצר שלפני המקדש - פסל של מנחיט - אלה דמוית לביאה, אשתו של ח'נום.
המקדש הממוקם מתחת לפני הקרקע במרכז העיר מועד לנזקים הנגרמים ממי השפכים של העיר, ועל כן מועצת העתיקות של מצרים שוקלת להעביר את המקדש למקום אחר.
גלריית תמונות

מבנה המקדש
מקדש איסנא כפי שצויר על ידי מישלחתו של קארל ריכרד לפסיוס בין השנים 1845-1842
טיבריוס מובל על ידי האלות וואדג'ת ונחבת אל האל ח'נום
הקיסר הרומי דומיטיאנוס הורג לפני חנום  ואל המלחמה מנהית (Menhit) את אויביו. תחריט על הקיר החיצוני של אולם ההיפוסטיל
הערות שוליים

↑  Pharaonic temples in Upper Egypt from the Ptolemaic and Roman periods, באתר של אונסק"ו
מאטס סלס

מאטס סלס (בצרפתית: Matz Sels; נולד ב-26 בפברואר 1992) הוא כדורגלן בלגי, המשחק בעמדת השוער בנוטינגהאם פורסט.
קריירת מועדונים

סלס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של לירסה, אליה הצטרף בגיל 7. בשנת 2010, הצטרף לקבוצה הבוגרת וכעבור שנתיים הפך לשוער הראשון של המועדון, לאחר עזיבתו של אייג'י קוואשימה. ב-29 ביולי 2012, סלס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד גנט, בו הוא הציל פנדל. בקיץ 2013, סירב לחתום על חוזה חדש במועדון, והודח מהרכב המועדון.
ב-31 בדצמבר 2013, סלס חתם בגנט. כעבור שבועיים, סלס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הגביע נגד קורטרייק. בעונת 2014/2015, סלס הפך לשוער הראשון של המועדון ועזר לקבוצה לזכות באליפות הראשונה בתולדותיה. סלס, נבחר לשוער השנה בבלגיה לשנת 2015.
ב-29 ביוני 2016, סלס חתם לחמש שנים בניוקאסל יונייטד תמורת 6.5 מיליון פאונד. ב-5 באוקטובר, סלס ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד פולהאם. סלס, רשם 9 הופעות בתחילת העונה, אך לאחר מכן איבד את מקומו בהרכב.
ב-22 ביוני 2017, סלס הושאל לאנדרלכט עד לסיום העונה.
ב-27 ביולי 2018, סלס חתם בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית תמורת 3.5 מיליון פאונד.
ב-1 בפברואר 2024 חתם בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג. 3 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בורנמות'.
קריירה בינלאומית

באוקטובר 2015, סלס זומן לראשונה לסגל נבחרת הבוגרת לקראת המשחקים נגד ישראל ואנדורה במסגרת מוקדמות יורו 2020.
סלס, זומן לסגל הרחב של הנבחרת לקראת מונדיאל 2018, אך לא נכלל בסגל הסופי. לעומת זאת, הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
ב-3 ביוני 2021, סלס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק הידידות נגד יוון.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר יורו 2024.
תארים

ליגת העל הבלגית: 2014/2015
פוטבול ליג צ'מפיונשיפ: 2016/2017
הסופר ליג הבלגי: 2017
גביע הליגה הצרפתית: 2018/2019
השוער הבלגי של השנה: 2015
הערות שוליים

↑  25 Devils go to EURO 2024 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית, 28 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת בלגיה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 קורטואה •  2 אלדרווירלד •  3 ורמאלן •  4 בויאטה •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 לוקאקו •  10 א. אזאר •   11 קרסקו •  12 מיניולה/קמינסקי • 13 סלס •  14 מרטנס • 15 מנייה • 16 ת. אזאר • 17 פנאקן • 18 דנאייר • 19 דנדונקר • 20 בנטקה • 21 קסטאן • 22 שאד'לי • 23 בטשואיי • 24 טרוסארד • 25 דוקו • 26 פראט • מאמן: מרטינס |  1 קורטואה •  2 אלדרווירלד •  3 ורמאלן •  4 בויאטה •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 לוקאקו •  10 א. אזאר •   11 קרסקו •  12 מיניולה/קמינסקי • 13 סלס •  14 מרטנס • 15 מנייה • 16 ת. אזאר • 17 פנאקן • 18 דנאייר • 19 דנדונקר • 20 בנטקה • 21 קסטאן • 22 שאד'לי • 23 בטשואיי • 24 טרוסארד • 25 דוקו • 26 פראט • מאמן: מרטינס | בלגיה |
| נבחרת בלגיה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 קסטילס •  2 דבאסט •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 טרוסארד •  10 לוקאקו •   11 קרסקו •  12 קמינסקי • 13 סלס •  14 לוקבאקיו • 15 מנייה • 16 ורנקס • 17 דה קטלארה • 18 מנגאלה • 19 בקאיוקו • 20 אופנדה • 21 קסטאן • 22 דוקו • 23 פרמירן • 24 אוננה • 25 דה קויפר • מאמן: טדסקו |  1 קסטילס •  2 דבאסט •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 טרוסארד •  10 לוקאקו •   11 קרסקו •  12 קמינסקי • 13 סלס •  14 לוקבאקיו • 15 מנייה • 16 ורנקס • 17 דה קטלארה • 18 מנגאלה • 19 בקאיוקו • 20 אופנדה • 21 קסטאן • 22 דוקו • 23 פרמירן • 24 אוננה • 25 דה קויפר • מאמן: טדסקו | בלגיה |
ארנסט מנדל

| --- | --- |

 לידה:  5 באפריל 1923 פרנקפורט, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  20 ביולי 1995 (בגיל 72) בריסל, בלגיה 
 מדינה:  בלגיה, גרמניה 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 השכלה:  האוניברסיטה החופשית של ברלין  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 מעסיק:  האוניברסיטה החופשית של בריסל 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של גרמניה 
 
ארנסט עזרא מנדל (Ernest Mandel,‏ 5 באפריל 1923 – 20 ביולי 1995) היה סופר ופילוסוף יהודי בלגי. תאורטיקן של המרקסיזם ואחד המנהיגים של האינטרנציונל הרביעי. אחרי ז'ורז' סימנון הוא הסופר הבלגי הנקרא ביותר בעולם[דרוש מקור].
תולדות חייו > בצעירותו

הוריו, הנרי ורוזה מנדל, היו מהגרים יהודים מפולין. כשהיה ילד קטן, עברה המשפחה לאנטוורפן. ארנסט גדל בבית הומניסטי-סוציאליסטי, ובצעירותו הוא הכיר הרבה גולים, שברחו מגרמניה, ואחר-כך מאוסטריה לבלגיה, שעד 1940 עוד הייתה בטוחה. מגיל צעיר הוא קרא הרבה ספרות קלאסית ולמד כמה שפות. דרך אביו הוא הכיר את כל כתבי המרקסיסטים המובילים.
בהשפעת מלחמת האזרחים בספרד הוא סלד הן מהסוציאל-דמוקרטיה והן מהסטליניזם. משנת 1937 הוא התקרב לקבוצה טרוצקיסטית קטנה שהקימה את האינטרנציונל הרביעי. בדצמבר 1941, אחרי כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, ירד מנדל למחתרת. הוא נעצר שלוש פעמים והצליח לברוח בשתי הפעמים, ולבסוף שוחרר על ידי כוחות הברית ממחנה הריכוז פלוסנבירג.
תולדות חייו > אחרי המלחמה

כבר בשנת 1943 היה מנדל אחד המנהיגים של האינטרנציונל הרביעי. בשנות החמישים הוא תמך בטקטיקה של הצטרפות לארגונים סוציאליסטיים וקומוניסטיים, גם אם אינם מהפכנים, כדי למשוך אותם שמאלה. לכן הוא גם הצטרף בשנת 1950 למפלגה הסוציאליסטית הבלגית. כחלק מהטקטיקה הוא פרסם בעיתונים ובכתבי עת תחת שמות עט שונים, כמו ארנסט גרמין ופיאר גוסה.
ביחד עם מישל פבלו הוא פעל לקבלת אדמה של האינטרנציונל הרביעי כלפי מדינות הגוש המזרחי.
כחלק מפעילותו הפוליטית הוא עבד בקובה עם צ'ה גווארה, שהתרשם מאוד מספרו "תאוריית הכלכלה המרקסיסטית". הוא היה פעיל מאוד בהקמת מבנים פדרליים בעולם העבודה בבלגיה, והיה דמות פעילה מאוד בשביתה הכללית בבלגיה בשנת 1960. כמו כן הייתה לו השפעה מכרעת בתנועות הסטודנטים המהפכניות של שנות השישים. בגלל פעילותו נאסר עליו להיכנס לתחומי ארצות הברית, צרפת, גרמניה המערבית, שווייץ ואוסטרליה, וכן כל ארצות מזרח אירופה.
תולדות חייו > קריירה אקדמית

בשנת 1962 המשיך מנדל את הלימודים האקדמיים שנאלץ להפסיק ב-1941 בגלל המלחמה.[דרושה הבהרה] תוך כדי הפעילות הפוליטית הנמרצת שלו הוא סיים את הדוקטורט בברלין בשנת 1972 ולימד עד שנת 1988 באוניברסיטה החופשית של בריסל. הוא נחשב למומחה מוביל בתחום הכלכלה המדינית.