stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציונות רוויזיוניסטית
גופי התנועה הרוויזיוניסטית

הזרוע המדינית של הרוויזיוניסטים הייתה ברית הציונים הרוויזיוניסטים שנקראה בקצרה הצה"ר. בהמשך התנתקה הצה"ר מההסתדרות הציונית בשל חילוקי דעות לגבי מדיניותה והוקמה ההסתדרות הציונית החדשה.
עם השנים התנועה הרוויזיוניסטית תמכה במאבק מזוין לסילוק שלטון הבריטים מארץ ישראל, דבר שהתבטא בהקמת ארגונה הצבאי, מחתרת האצ"ל. ממנה התפצל הלח"י אשר כבר לא קיבל את מרות ההנהגה הרוויזיוניסטית.
בני הנוער התחנכו לפי רוח הרוויזיוניזם בתנועת בית"ר. ברית החשמונאים היוותה תנועת נוער דתית מקבילה.
הפועלים והעובדים הרוויזיוניסטים התאגדו בגוף שהתפצל מהסתדרות העובדים הכללית וקיים גם כיום, הסתדרות העובדים הלאומית.
בארץ ישראל, שימשה קופת חולים לאומית כגוף המספק שירותי בריאות לציבור הצה"רי והבית"רי.
באירופה, עד ימי השואה, התאגדו חיילים משוחררים באיגוד בעל אופי רוויזיוניסטי, ברית החייל.
בימי השואה, התרחשו התקוממויות של בית"רים ורוויזיוניסטים בגטאות השונים. הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) השתתף במרד גטו ורשה.
קבוצה של רוויזיוניסטים בראשות אב"א אחימאיר הקימה את קבוצת ברית הבריונים.
הנשים הפעילות בתנועה התאגדו תחת ברית נשים לאומיות.
המכשיר הכספי של התנועה הרוויזיוניסטית היה קרן תל חי.
עיתונים עיקריים של התנועה היו "חזית העם", "דואר היום", "עיתון מיוחד", "המשקיף", "הירדן", ו"חרות".
האידאולוגיה והמעש הרוויזיוניסטים

כאמור היה זה ז'בוטינסקי שהתווה את הרוח הרעיונית מאחורי התנועה הרוויזיוניסטית, בנוסף לכך גם עמד בראש חלק מארגוניה.
השקפה מדינית: הציונות הרוויזיוניסטית דגלה במאבק מדיני המקביל למאבק צבאי כפתרון לבעיית יהודי הגלות שתסתיים בהקמת מדינה עברית בארץ ישראל בשתי גדות הירדן. על המאבקים האלה להיות מבוקרים כך שלא יסכנו את היישוב המתפתח בארץ באותם ימים. על המאבק המדיני להיות תקיף, ולפי שיטת הרוויזיוניסטים צריכה הייתה הציונות להצהיר בשעתו בגלוי, עוד בשנות ה-20, כי מטרתה הסופית היא יצירת רוב יהודי בארץ ישראל והקמת מדינה עברית.
השקפה צבאית: המאבק הצבאי היה תלוי התקופה (ראו עוד בערך אצ"ל), אך חוץ מבימי מלחמת העולם השנייה, דגלה התנועה הרוויזיוניסטית במאבק מזוין ויזום נגד הממשל, המשטרה והצבא הבריטי על אנשיו, מוסדותיו, ציודו והתשתיות ששימשו אותו. כנגד ערביי ארץ ישראל יצא האצ"ל במדיניות של אי הבלגה. חלק מלוחמי מחתרת שנשפטו על ידי הבריטים היו עולי הגרדום. עד תחילת מלחמת העולם השנייה עסקה התנועה הרוויזיוניסטית במפעל גדול של ההעפלה הבלתי ליגאלית שנקרא עליית אף על פי.
השקפה כלכלית: מבחינת השקפה כלכלית חברתית תמכו הרוויזיוניסטים בכלכלה ליברלית חופשית, דבר שהתבטא במסגרת הסתדרות העובדים הלאומית. לשיטתם, מלחמת המעמדות, סוציאליזם והקומוניזם פירושם הסבת נזק עצום למפעל הציוני הקם לאיטו והפניית מרץ לאידאולוגיות זרות שמסכן את הציונות.
חינוך: מסגרות הנוער של בית"ר חינכו את הצעירים להגשמת הציונות, "חד נס" - תמיכה באידיאה הציונית ללא עירוב אידאולוגיות זרות (דוגמת סוציאליזם), משמעת, כבוד לזולת, והכשרה צבאית לקראת הקמת כוח צבאי עברי ולימים, לקראת כניסה למחתרת. צעירי בית"ר הקדישו שנתיים מחייהם במסגרת פלוגות הגיוס של בית"ר להגשמת התיישבות וביטחון. בבית"ר, לפי ז'בוטינסקי, ניהלו מאבק עיקש להשלטת הלשון העברית. מבחינת אורח חיים ותווי התנהגות טבע ז'בוטינסקי את המושג "הדר", או הדר בית"רי (בית"ר - ברית יוסף תרומפלדור), המבטא אצילות נפש, אבירות, גאווה, רוחב לב, יופי חיצוני, אדיבות וכיוצא בזה.
הישגיה וכשלונותיה

מספר גורמים משמעותיים עמדו לתנועה הרוויזיוניסטית לרועץ:
תנועת הפועלים הייתה בעלת מספר גדול של מנהיגים שחילקו ביניהם את תפקיד ההנהגה, ואילו ז'בוטינסקי היה מנהיג-על בתנועתו. לבד ממספר אישים שבלטו, לא נוצרו מנהיגים משמעותיים בציונות הרוויזיוניסטית מלבדו. דמותו סחפה ציבורים מסוימים ועוררה התנגדות גדולה אצל אחרים. למעשה נוצרה זהות מוחלטת בינו לבין תנועתו, ונוצר מצב שבו ההתנגדות לז'בוטינסקי הייתה גם התנגדות לאידאולוגיה ולהפך. לכך לא סייעה עובדת גירושו מהארץ, מה שכפה עליו עבודה מחו"ל לעומת קירוב מנהיגי הפועלים למתרחש בארץ ישראל. מותו ב-1940 הביא למשבר גדול בתנועה.
כישלון בגיוס משאבים כלכליים מספיקים למפעלי התנועה.
ניהול של עמדות המפתח בהסתדרות הציונית, בהסתדרות העובדים ובארגונים נוספים על ידי אנשי הציונות הסוציאליסטית והמעשית תוך הרחקת הרוויזיוניסטים ממוקדי השליטה הפוליטיים והכלכליים ביישוב דאז.
שואת יהדות אירופה החריבה את מוקד הכוח הגדול של הרוויזיוניסטים, שלא נשען כאמור על ארץ ישראל ולא על יהדות אמריקה.
חשש וסלידה של רוב אנשי היישוב מפעולות מזוינות נגד הבריטים. כמו כן היו לתנועת הפועלים תומכים רבים גם בקרב הבורגנות, והשליטה בתנועה הציונית הייתה בידי מפלגות בורגניות.
מאבק אידאולוגי חריף, שעמד בו גם רקע אישי, בין מנהיגי ואנשי תנועת הפועלים לראשי ואנשי הרוויזיוניסטים שיצר עוינות מופגנת כלפיהם ולעיתים אף מדיניות של הפליה (לדוגמה בחלוקת היתרי העלייה לארץ או בהפניה למקומות עבודה על סמך שיוך ארגוני ומפלגתי). דבר זה הוביל ליצירת גופים ציבוריים רבים המקבילים לאלה שכבר היו קיימים ביישוב, אך יועדו לאנשי התנועה. באירועים כמו רצח חיים ארלוזורוב או פיצוץ מלון המלך דוד הומטרו על הרוויזיוניסטים קיתונות של זעם וטינה. דוגמאות לכך היו במצבי קיצון של על סף מלחמת אחים בתקופת הסזון או באירוע אלטלנה.
הישגים בולטים:
מפעל העלייה הבלתי ליגאלית הגדול שהתחילה בו התנועה הרוויזיוניסטית והביא בכ-50 אוניות קרוב ל-25,000 מעפילים.
המאבק הצבאי המזוין שניהלה המחתרת נגד השלטונות הבריטיים הפך את שהייתם בארץ למרה ומסוייטת בשנים הסמוכות לתום המנדט. הייתה בכך השפעה על ההחלטה לסיום המנדט כמו על דעת הקהל הבריטית. במלחמת העצמאות הצטרפו לוחמי המחתרת אל "ההגנה" בלחימה ובהקמת צה"ל.
מפעלים שהיו קטנים ביחס לאלו של תנועות הפועלים, אך ניתן למנות בהם התיישבות בארץ, פעולות חלוציות, חינוך המוני נוער בעולם ובארץ, הקמת הימאות העברית (דוגמת ירמיהו הלפרין) ויסוד התעופה העברית.
הקמת מוסדות שהמשיכו להתקיים גם לאחר קום המדינה וחלקם עד ימינו (בהם קופת החולים, הסתדרות העובדים)
הקמת גוף אופוזיציוני, הנושא אידיאה חדשה ושונה מזו של מנהיגות היישוב. רעיונות רבים מתוכה הוגשמו בשנות קיום המדינה.
התנועה הרוויזיוניסטית היא למעשה בסיס הימין הפוליטי במדינת ישראל.
התנועה הרוויזיוניסטית כגוף מדיני פוליטי התקיימה לאחר קום המדינה בדמות מספר מפלגות, שהעיקרית היא תנועת החירות בהנהגת מפקד האצ"ל לשעבר, מנחם בגין. אל יוצאי התנועה הרוויזיוניסטית שעוד פעמו בקרבם תחושות של אפליה ועוינות כלפיהם (כמו מאירוע אלטלנה בקום המדינה) הצטרפו בהדרגה עולי המעברות, ותושבי יישובי ושכונות הספר שנאגר בהם מרמור על מדיניות הממשלה כלפיהם והביאה, בין היתר, לעליית מפלגת הליכוד לשנות שלטון. עד המהפך בשנת 1977 נשאה תנועת החירות סממנים אידאולוגיים רוויזיוניסטיים כמו התביעה לשתי גדות הירדן, עידוד יוזמה פרטית והפחתת מעורבות ממשלתית, קיום אופוזיציה לממשלה ומתן חלופה שלטונית הולמת. משרידי הרוויזיוניזם הימין מחזיק היום בעיקר את נושא אופי הכלכלה ומבחינה ביטחונית ומדינית שאיפה (במידה זו או אחרת) לשלמות המולדת.
לקריאה נוספת

יעקב טובי, מלחמה בלי גבולות: התנועה הציונית הרוויזיוניסטית וסוגיית העלייה לארץ ישראל בשנים 1930-1940, אוניברסיטת חיפה, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב שביט, עונת הציד, הסזון: העימות בין 'היישוב המאורגן' לארגוני המחתרת 1937-1947, הוצאת הדר, 1976. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב שביט, מרוב למדינה: התנועה הרוויזיוניסטית: התוכנית ההתיישבותית והרעיון החברתי 1925-1935, יריב-הדר, 1978. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, ללא פשרות: "הסכם בן-גוריון - ז'בוטינסקי" וכשלונו 1934-1935, יריב-הדר, 1979. (הספר בקטלוג ULI)
דב בר-ניר, מז’בוטינסקי עד בגין: דיוקנה של תנועה, הוצאת עם עובד, 1982. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב שביט, המיתולוגיות של הימין: עיונים בהיסטוריה פוליטית ואינטלקטואלית של הימין, בית ברל, 1986. (הספר בקטלוג ULI)
יחיעם ויץ, ממחתרת לוחמת למפלגה פוליטית: הקמתה של תנועת החרות 1947–1949, הוצאת המרכז למורשת בן-גוריון, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
יחיעם ויץ, בין זאב ז'בוטינסקי למנחם בגין: קובץ מאמרים על התנועה הרוויזיוניסטית, הוצאת מאגנס, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
רינת-יה (גורודנצ'יק) רובינסון, סערה מסייעת: התנועה הרוויזיוניסטית בשנים 1925–1940, יד יצחק בן צבי, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
אסתר שטיין אשכנזי, "נשבעים לחסל את הגלות": התנועה הרוויזיוניסטית מסוף מלחמת העולם השנייה ועד הקמת המדינה (1944–1948), מכון ז'בוטינסקי, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
מינה גראור (עורכת), ימי הצה"ר: כרונולוגיה של התנועה הרוויזיוניסטית, 1949-1923, מכון ז'בוטינסקי, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
יהודית תידור באומל, בין אידאולוגיה לתעמולה: משלחת האצ"ל בארצות הברית ושורשי הימין היהודי המיליטנטי באמריקה, מאגנס, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
קלמן כצנלסון, שקיעת התנועה הז'בוטינסקאית, אנך, 1961. (הספר בקטלוג ULI)
דוד סזרני, הכובע של מייג'ור פאראן: רצח, סקנדל ומלחמתה של בריטניה בטרור היהודי, 1945-1948, מאנגלית: נעמי כרמל, דביר, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
Joseph B. Schechtman, History of the Revisionist Movement, Hadar, 1970 (הספר בקטלוג ULI)
Ya'akov Shavit, Jabotinsky and the Revisionist Movement, 1925-1948, F. Cass, 1988 (הספר בקטלוג ULI)
Colin Shindler, Israel, Likud and the Zionist Dream: Power, Politics and Ideology from Begin to Netanyahu, I.B. Tauris, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
Colin Shindler, The Rise of the Israeli Right: from Odessa to Hebron, Cambridge University Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
מחנה בר-לב

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 בעלות נוכחית:  צה"ל
 מפקד נוכחי:  אלי יצחק
 קואורדינטות:  31°43′16″N 34°44′23″E﻿ / ﻿31.721°N 34.73983889°E﻿ / 31.721; 34.73983889
  (למפת השפלה מוגדלת) מחנה בר-לב(למפת השפלה רגילה) מחנה בר-לב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה בר-לב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה בר-לב
 
מחנה בר לב (על שם רב-אלוף חיים בר-לב) הידוע גם בשם מחנה קסטינה או מז"י היא מפקדת זרוע היבשה של צבא הגנה לישראל. מחנה בר לב ממוקם ליד היציאה הדרומית של קריית מלאכי, בשטח קריית מלאכי.
במחנה שוכנות מפקדותיהם של ארבעה מחילות זרוע היבשה: קצין חי"ר וצנחנים ראשי (מקחצ״ר), קצין שריון ראשי (מקשנ״ר), קצין הנדסה ראשי (מקהנ״ר) וקצין תותחנים ראשי (מקתמ״ר).
כמו כן, במחנה שוכן רמת״ג (רשימה מקובצת תגבורת) האחראית על שיבוץ החיילים ליחידות זרוע היבשה ואט״ל (אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה).
בבסיס שכנה מפקדת גייסות השריון מאז 1954. ב-1983 הוקמה בבסיס מפקדת חילות השדה וכחלק מכך הועברו אליו השלישויות של שאר החילות שהוכפפו לה (תותחנים, הנדסה וחי"ר).
בבסיס שוכנים גם יחידת שיטור של חיל המשטרה הצבאית, ויחידת מצ"ח יואב.
בעבר שכן במחנה גם מטה הפרקליטות הצבאית במחוז הדרום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370721205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברוריה זבולוני

ברוריה זבולוני (נולדה בשנת 1958) היא רבנית ישראלית. ידועה בשם 'הבוררת'. היא משמשת כבוררת בסכסוכים שונים כולל סכסוכים שמעורבים בהם ראשי העולם התחתון בישראל.
ביוגרפיה

נולדה לשלום ואסתר איפרגן בנתיבות. בילדותה התגוררה בביתו של הרב יצחק אביחצירא הבאבא-חאקי. בנערותה למדה בבני ברק בסמינר אור-החיים, נישאה ועברה לגור בירושלים.
אביה נולד במרוקו, במחוז תרודאנת שבעמק הסוס, גדל בכפר תיזנית ועסק בסחר בבדים. המשפחה עלתה לישראל בשנת ה'תשי"ז. האב עסק בלימוד זוהר והתקרב אל הבאבא סאלי. הוא נפטר בח' בתמוז ה'תשנ"ד. על שמו נקראו רחובות בערים רמלה ונתניה.
לאחר מות אביה הופצו שמועות על גדלותו בתורת הנסתר, ואחיה, הרב יעקב ישראל שלימים כונה 'הרנטגן', התפרסם כמקובל וחצרו בנתיבות גדלה. זבולוני התפרסמה כרבנית מייעצת וכבוררת ומגשרת בין סכסוכים שונים. בביתה יש בית כנסת קטן והיא מקבלת קהל בחדר הצמוד אליו. בכתבות שהתפרסמו אודותיה נטען כי בביתה עשויים להיפגש מן הצד האחד העבריינים המסוכנים ביותר בישראל ומן הצד השני אנשי משטרה ורופאים בולטים. בריאיון היא אמרה שהיא מקפידה לא לקבל תשלום עבור הגישורים שלה – יש קופה בבית הכנסת, וכל החפץ תורם כרצונו.
בשנת 2012 נכנסה זבולוני לשותפות במפעיל הסלולרי Hallo 015. בתה של זבולוני, שרי, הייתה משנה למנכ"ל, וברוריה זבולוני החזיקה 23% ממניותיה. החברה ניסתה לשווק שיחות מחוץ לישראל וחבילות שיחות סלולריות. החברה קרסה, ולבסוף נרכשה על ידי רמי לוי תקשורת. בדוח שכתבו מפרקי החברה התברר כי בחברה הועסקו ברמות שכר גבוהות מקורבים לבעלי השליטה, רובם חסרי ניסיון מתאים.
היא נשואה ואם לשמונה. ביתה מתואר כצנוע ושונה מבתים של מקובלים ורבנים אחרים, עם זאת, ב-2013 דורגה במקום העשירי בין הרבנים העשירים בישראל, על דירוג זה הגיבה כי הוא שגוי לגמרי: "חוץ מבית עם משכנתא אין לי כלום".
הערות שוליים

↑  יניר יגנה, מעצמת הרנטגן: הרב סי-טי, הרב אולטרסאונד והבוררת, באתר הארץ, 31 ביולי 2009
↑  על פי אתר האינטרנט של בנו הרנטגן, (מידע דומה באתר של נכדו יגאל שריקי).
↑  אמיר זוהר, הבוררת, באתר הארץ, 2 במאי 2006
↑  אמיתי זיו, איש הצללים של הלו: האקר שהסתבך בכל העולם, באתר TheMarker‏, 30 באפריל 2012
↑   נתי טוקר, כולם שואלים את עצמם מי האשה שישבה ליד שר התקשורת החדש. זו התשובה המפתיעה, באתר TheMarker‏, 11 ביולי 2019
1 2  יקי אדמקר‏, הבוררת של עולם הפשע: "הייתי רואה מי יחיה או ימות", באתר וואלה, 23 ביולי 2015
↑  מי אתם - הרב איפרגן והרב אברג'ל ? *הדירוג ברשימה הנוצצת של הרבנים העשירים בישראל, באתר אקטואליק, ‏11/11/2013
כיתה א'

תלמידי כיתה א', בבית ספר ויתקין בתל אביב, ביום העצמאות ה-25 למדינת ישראל
תמונה מאריחי חרסינה על קיר מבנה בבית החינוך המשותף דגניה (התמונה נעשתה על בסיס תמונה היסטורית של בית הספר)
כיתה א' היא שנת הלימודים הראשונה במסגרת כיתתית בבית ספר יסודי.
אוכלוסיית התלמידים

תלמידי כיתה א' הם בדרך כלל ילדים בגילי 6–7, ומגיעים אליה לאחר סיום הלימודים בגן חובה. מעטים מהתלמידים, ילידי החודשים ספטמבר עד דצמבר, טרם הגיעו לגיל 6 עם פתיחת שנת הלימודים, ולעיתים מומלץ שילדים אלה ילמדו שנה נוספת בגן החובה.
תוכני הלימודים

במסגרת לימודי שפה לומדים התלמידים אוריינות (קריאה וכתיבה) בסיסית.
במסגרת לימודי חשבון מכירים התלמידים את המספרים הטבעיים הקטנים ולומדים את ארבע פעולות החשבון בהם, תוך שימוש נרחב בציורים, גרפיקה וצבעים הן להמחשה והן בשל מגבלות כישורי הקריאה של ילדי כיתה א'.
בישראל מתקיימים בשנים האחרונות בכיתה א' שיעורים בנושא חינוך לחיים בחברה. תוכנית זאת נקראת "מפתח הל"ב".
שלום כיתה א'

שלום כיתה א היא הברכה המסורתית בה מקדמים לראשונה מורי כיתה א' את התלמידים החדשים עם הצטרפותם לבית הספר.

מעבר הילדים ממסגרת גן לראשונה למסגרת בית-ספרית הוא אחד מטקסי ההתבגרות בחברה המודרנית, ובחברה הישראלית בפרט.
בהקשר של מעבר זה חוברו שירים, כגון:
שלום כיתה א' – אהוד מנור
שלום כיתה א' – נעמי שמר
שלום כיתה א' – יהונתן גפן
כל עוד – עלי מוהר
אצלנו בכפר טודרא – יהושע סובול
חמש שנים על מיכאל – יצחק קצנלסון
ראו גם

Schultüte
לקריאה נוספת

קרין ג'נר, שלום כיתה א': מדריך חווייתי לכניסה בטוחה לבית הספר, מאנגלית: עשי וינשטיין, הוצאת ספר לכל, 2015
הערות שוליים

↑  תוכנית הלימודים במתמטיקה לכיתה א', באתר משרד החינוך
↑  חינוך לחיים בחברה, באתר משרד החינוך
↑  אהוד מנור, שלום כיתה א', באתר שירונט
↑  נעמי שמר, שלום כיתה א', באתר שירונט
↑  יהונתן גפן, שלום כיתה א', באתר שירונט
↑  עלי מוהר, כל עוד, באתר שירונט
↑  יהושע סובול, אצלנו בכפר טודרא, באתר שירונט
↑   מאיה גז, אמא'לה, כיתה א', באתר הארץ, 23 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533677005171  LCCN: sh85048591 
תלמידת כיתה א'
גז טבעי בישראל

גז טבעי הוא אחד ממקורות האנרגיה העיקריים המשמשים את ישראל, החל מראשית המאה ה־21. עד לתחילת המאה ה־21 כמעט לא היה הגז בשימוש כמקור אנרגיה, ושימוש משמעותי בו החל בעקבות התגלית המשמעותית הראשונה של שדות גז על ידי חברות ישראליות בים התיכון, בתחום המים הכלכליים של ישראל, בשנת 1999. במקביל לגילוי הראשוני של גז טבעי בישראל נעשה שימוש בגז טבעי שיובא משדות גז במצרים, אך לאחר חבלות חוזרות ונשנות בצינורות הגז בסיני, בעקבות ההפיכה במצרים, נפסקה אספקת הגז ממקור זה. כיום מסופקים צורכי הגז של ישראל בעיקר ממאגרי הגז הישראלים, לצד שימוש מועט בגז טבעי נוזלי מיובא לגיבוי. השימוש העיקרי בגז הטבעי בישראל הוא לצורך הפעלתן של תחנות הכוח של חברת החשמל ושל יצרנים פרטיים, ובשימוש משני גם חברות עתירות אנרגיה, כגון בז"ן, צורכות את הגז כתחליף למזוט ולסולר.
החל מינואר 2017 ישראל היא יצואנית גז טבעי.
חיפוש והפקה של גז טבעי בישראל מוסדרים באמצעות חוק הנפט, התשי״ב-1952. הולכה של גז טבעי לצרכנים מוסדרת באמצעות חוק משק הגז הטבעי, התשס״ב-2002.
יוסי לנגוצקי באתר קידוח "דלית 1"
מידע בסיסי

על פי סקירה כלכלית של מרכז המחקר והמידע בכנסת ביחס לגז הטבעי בישראל מחודש יולי 2023, עולה כי העתודות המוכחות של הגז הטבעי של ישראל מסתכמות בכ-1087 BCM והן מרוכזות בשלושה מאגרי גז טבעי פעילים: תמר (עתודות מוכחות כ-293 BCM), לוויתן (עתודות מוכחות כ-619 BCM), וכריש-תנין (עתודות מוכחות כ-102 BCM). בנוסף, ב-31 במאי 2023 ניתן אישור "תגלית" למאגר הגז קטלן (עתודות מוכחות כ-68 BCM) ועוד 13 BCM במספר מאגרים זעירים . בנוסף, לישראל יש חלק ממאגר אפרודיטה הממוקם בין קפריסין לישראל ובמאגר צידון הממוקם בין לבנון לישראל.
בשנת 2022 סך אספקת הגז הטבעי עמדה על כ-21.9 BCM, מתוכם כ-12.7 BCM לצריכה מקומית וכ-9.2 BCM ליצוא. מתוך הצריכה המקומית, כ-10.1 BCM היו לייצור חשמל, כ-2.3 BCM לשימושי תעשייה, וכ-0.35 BCM לצרכני חלוקה. מתוך היצוא, כ-5.8 BCM היו למצרים וכ-3.4 BCM לירדן.
על פי תרחיש הבסיס של משרד האנרגיה, התחזיות לסך צריכת גז טבעי לשנים הבאות בהתאם להערכת צפי הגידול בביקוש לחשמל וצפי המעבר לאנרגיות מתחדשות, עומד על כ-492 BCM עד לשנת 2045.
בהשוואה גלובלית של רזרבות הגז הטבעי לנפש, עולה כי הממוצע עומד על כ-35 BCM, וזאת לעומת ממוצע מדינות ה-OECD העומד על כ-32 BCM לנפש וישראל כ-116 BCM לנפש.
שימושים

שימוש עיקרי בגז טבעי בישראל הוא הנעתן של תחנות כוח של חברת החשמל. התחנה הראשונה שהוסבה לשימוש בגז טבעי היא תחנת הכוח אשכול באשדוד. הגז הטבעי מסופק לתחנה באופן ישיר מאסדה באתר "ים תטיס". האסדה שואבת את הגז מבאר אשר נקדחה בקרקעית הים, מול חופי אשקלון, ומספקת את הגז באמצעות צינור באורך 40 קילומטר היישר אל מתקני קליטת הגז שבתוך מתחם תחנות הכוח. המעבר לייצור בגז הפחית באופן משמעותי את רמת זיהום האוויר באשדוד, שסבלה מהערפיח שמקורו מתחנת הכוח מיום היווסדה.
בהדרגה בוצעה הסבה של תחנות כוח נוספות לעבודה בגז טבעי. בגז טבעי מופעלות תחנות כוח של חברת החשמל בחגית, גזר, רדינג, צפית ורמת חובב (זאת בנוסף לתחנת כוח אשכול). כמו כן מופעלות בגז טבעי תחנות כוח פרטיות באשקלון (במשולב עם מתקן התפלה), אשדוד (משולבת בפז בית זיקוק אשדוד) ורמלה (משולבת במפעל נשר) ומפעלי ים המלח באזור סדום.
בשנת 2018 קרוב ל־70% מתפוקת החשמל בישראל סופקה באמצעות גז טבעי.
צריכת גז טבעי בישראל

לאור התגליות, פעלה מדינת ישראל להקמת תשתיות להולכת גז בהיקף של מאות מיליוני דולרים. צריכת הגז על ידי חברת החשמל ממאגר "מרי" החל משנת 2004 ועד 2010 נאמדה על ידי ועדת ששינסקי בכ־17 מיליארד מטר מעוקב (BCM). הצריכה הכוללת במשק נאמדה בשנת 2010 לבדה במעל 5 מיליארד מטר מעוקב (BCM), בהיקף של כשלושה מיליארד שקל. תחזיות הוועדה אמדו את היקף הצריכה בשנת 2015 ב־10 מיליארד מטר מעוקב (BCM) לשנה, ולקראת 2030 ב־17 מיליארד מטר מעוקב.
תגליות גז בישראל > התגליות

גז טבעי מועט (כמות של כ־2 BCM) התגלה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 במדבר יהודה, בקידוחי "זוהר", "כידוד" ו־"הר קנאים" באזור דימונה–ערד. בגז זה נעשה שימוש לאורך שנים רבות למפעלי תעשייה באזור, ולשימוש בבתי מגורים ועסקים קטנים בדימונה ובערד.
בשנת 1999 התגלה מול חוף אשקלון מאגר "נועה", מאגר הגז הטבעי התת־ימי הראשון בישראל. המאגר התגלה על ידי שותפות ים תטיס השייכת לשותפויות הנפט "דלק קידוחים" ו־"אבנר חיפושי נפט" (שבהובלת הגאולוג אלי רוזנברג), ובשיתוף החברה האמריקאית "נובל אנרג'י", בעקבות מציאת מאגרי גז טבעי בשכבה גאולוגית דומה במצרים. בעקבות הגילוי הראשוני בוצעו קידוחים נוספים בשנת 2000 במאגר "מָרִי" הסמוך, שהכיל כ־32 מיליארד מטר מעוקב (BCM) גז טבעי. בעקבות גילויי הגז הטבעי החלה חברת החשמל בתהליך הסבה הדרגתית של יחידות יצור חשמל ממזוט וסולר לגז טבעי, במקביל לפריסה הדרגתית של צנרת הולכה לגז טבעי בישראל. כמקור לגז טבעי שימשו המאגרים הישראלים וגז מצרי, שהובל לישראל בשלוחה תת־ימית קצרה שהתפצלה מצינור הגז הערבי. מאגר "מרי" התכלה כמעט עד תומו מוקדם מהצפוי בראשית 2012 מפני שאיבה מוגברת שנעשתה כדי לפצות על הפסקת אספקת הגז המצרי לאחר ההפיכה במצרים.
בראשית 2009, התגלו שלושה מאגרי ענק של גז טבעי בקידוח "תמר 1" כ־90 קילומטר מערבית לחיפה. את החיפושים יזם הגאולוג יוסי לנגוצקי. נכון לתחילת 2011 כמות הגז מוערכת ביותר מ־240 מיליארד מטר מעוקב. הבעלות על המאגר נמצאת בידי שותפויות "אבנר", "דלק קידוחים" ו־"ישראמקו" הישראליות, ו־"נובל אנרג׳י" האמריקאית.
במרץ 2009 נתגלה מאגר נוסף מול חופי חדרה, "דלית 1", במרחק 60 קילומטר מהחוף, במבחני הפקה שנערכו מאוחר יותר נאמדו המאגרים בכ־14 עד 15 מיליארד מטר מעוקב, אך נכון לתום 2010 הם נאמדים בכ־7 עד 8 מיליארד מטר מעוקב. בגלל הפוטנציאל הקטן בהרבה מזה של שדה "תמר", כדאיות פיתוח "דלית" אינה ברורה.
ביוני 2010 פרסמו "דלק קידוחים", "אבנר" ושותפות "רציו" כי קיים סיכוי של 50% להמצאות 432 מיליארד מטר מעוקב במאגר לוויתן, הנמצא תחת רישיון משותף של קבוצת דלק, חברת "רציו" וחברת "נובל אנרג'י". המידע הופק על ידי ניתוח של מיפוי תלת־ממדי של המאגר. בסוף אותה שנה הוכרז כי בשדה זה נתגלו בוודאות 453 מיליארד מטר מעוקב.
בפברואר 2012, התגלה גז במאגר "תנין 1", 120 ק״מ צפונית מערבית לחיפה, וצפון מזרחית מ־"לוויתן". המחזיקות ברישיון המאגר הן "נובל אנרג׳י" האמריקאית, "דלק קידוחים" ו־"אבנר". הקידוח בוצע לשכבת הקרקע הידועה בתור "חולות תמר", בעומק (קרקע ומים) של 5,500 מטר. מאגר זה נחשב לשלישי בגודלו בישראל, על פי דיווחי החברות יש בו כ־30 מיליארד מטר מעוקב.
| מאגר | P1 כ־90% ודאות | P2 כ־50% ודאות | P3 כ־10% ודאות |
| --- | --- | --- | --- |
| תמר | 209 | 288 | 328.3 |
| תמר דרום | 18 | 27.4 | 39.4 |
| כריש | 31.3 | 38.3 | 44.8 |
| תנין | 13.7 | 23.6 | 34.7 |
| לוויתן | 495 | 654.8 | 791.8 |
| סך הכל | 767.2 | 1,032 | 1,239 |
| לוויתן לפי משרד האנרגיה  | 373.1 | 492.5 | 594 |
| סך הכל לפי משרד האנרגיה | 643.3 | 868.4 | 1,041.2 |
תגליות גז בישראל > הכנסות המדינה מתגליות הגז

רווחיהן של מפיקות הגז הטבעי בישראל חייבים במס חברות, כמקובל ביחס לכל החברות בישראל. בנוסף חייבות מפיקות הגז בתמלוגים למדינה בשיעור הקבוע בחוק הנפט – 12.5% משווי הנפט או הגז בפתח הבאר. בעקבות התגליות המשמעותיות של גז טבעי במים הכלכליים של ישראל בשנת 2009 מינה שר האוצר יובל שטייניץ ועדה ציבורית בראשות פרופסור איתן ששינסקי, שנודעה בשם ועדת ששינסקי, לבחינת מדיניות המיסוי של תגליות גז ונפט בישראל. על פי המלצותיה נחקק חוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע, שמכוחו מוטל היטל על רווחי נפט – היטל שהוטל בהדרגה לפי ההכנסות המצטברות. ההיטל אינו מוטל כלל לפני שהמפיקות יחזירו לעצמן את השקעתן במלואה בתוספת 50% (לפני מס חברות). הכנסות המדינה מההיטל צפויות להגיע למיליארדים רבים, בהתאם למחיר שנקבע עבור הגז. כדי שהכנסות אלה לא יגרמו להשפעה שלילית על המשק, וכדי שגם הדורות הבאים ייהנו מפירותיהן, הוחלט על הקמת קרן לאזרחי ישראל, שתשקיע בחו״ל את ההכנסות מההיטל, ורק פירותיהן של הכנסות אלה יועברו לאוצר המדינה מדי שנה. בשנת 2019 תמלוגי הגז והמחצבים הסתכמו ב-860 מיליון. בשנת 2020 הסתכמו ב-1.1 מיליארד ש"ח. ובשנת 2021 הסתכמו ב-1.25 מיליארד ש"ח.
תגליות גז בישראל > ועדת צמח

בעקבות גילויי הגז הוקמה במהלך 2012 ועדת צמח, ועדה בין־משרדית בראשות מנכ״ל משרד האנרגיה והמים, שאול צמח, לבחינת משק הגז הטבעי ולגיבוש המלצות למדיניות הממשלה באשר לפיתוחו העתידי. אחד היעדים המרכזיים של הוועדה היה להגדיר את המדיניות הרצויה לשמירת עתודות לאספקת התצרוכת המקומית, אל מול האפשרות לייצוא הגז.
הוועדה קבעה את היקף הגז שיש להבטיח למשק המקומי במטרה שיספיק ל־25 שנה, וכתוצאה מכך הגבילה את הייצוא בכך שלשימוש מקומי, מ־2013 והלאה, יושארו כ־540 BCM. הוועדה קבעה שהייצוא נחוץ לצורך עידוד היזמים לחפש מאגרי גז חדשים ולפתח את המאגרים שנמצאו. בכך תגבר התחרות על אספקת הגז לצרכנים ויגבר ביטחון האספקה עקב ריבוי המקורות.
תגליות גז בישראל > מתווה הגז

השליטה בתגליות הגז הגדולות "תמר" ו־"לווייתן" בידי שותפות של שתי חברות: "נובל אנרג'י" ו־"דלק אנרגיה", שיצרה למעשה מונופול בתחום הפקת הגז הטבעי בישראל, חייבה התערבות של הרגולטור. לאחר פולמוס ציבורי נרחב אושר בסוף 2015 מתווה הגז – החלטה של ממשלת ישראל מ־16 באוגוסט 2015 לאסדרת הסוגיה ולקביעת מחיר הגז הטבעי.
המתווה כולל תשעה פרקים של הנחיות לגבי ניהול משק הגז הטבעי. הפרק הראשון מכיל קבוצה של חמישה פטורים לחוק ההגבלים העסקיים שניתנים לזכייני רישיון "לווייתן". סעיפים בהמשך המתווה מציעים לזכייני רישיונות "לווייתן" ו־"תמר" פטורים מחובות מסוימות שקבע המחוקק בחוקים האלה: חוק הנפט, חוק הפיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, חוק משק הגז הטבעי, וחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע. הפטורים לחוק ההגבלים העסקיים ניתנים על סמך סעיף 52 בחוק, שמאפשר לשר הכלכלה לתת פטורים להסדרים כובלים מטעמים של מדיניות חוץ וביטחון המדינה.
המתווה עורר פולמוס פוליטי ומחאה ציבורית שהתבטאו בין היתר בסדרת הפגנות ברחבי הארץ ובעתירות לבג״ץ. לפי הממשלה, המתווה נועד לקדם פיתוח מהיר של המאגרים, להזרים הכנסות ממסים למדינה, לתרום לביטחון אנרגטי ולביטחון המדינה ולשפר את יחסי החוץ שלה. המתנגדים למתווה טוענים כי האישורים בו לדחיית פיתוח מאגרים ולהרחבת היקף יצוא הגז יגרמו לנזק כספי כבד למשק ויפגעו בביטחון המדינה ובביטחון האנרגטי שלה. בעתירות לבג״ץ גם נטען שהפטורים מהחוקים השונים יגרמו לפגיעות ברווחת הציבור ולקופת המדינה, ושרוב הפטורים ניתנים ללא סמכות משפטית. בנוסף נטען שהמתווה פוגע בעצמאותו של הדרג המקצועי בממשלה ולכבילת ידי הממשלות הבאות בהתנהלותן מול חברות הגז. הממונה על ההגבלים דייוויד גילה טען שהמתווה אינו מטפל כראוי בהסדרת תחרות וגילה פרש מתפקידו בגלל עמדתו בעניין. יו״ר רשות החשמל אורית פרקש-הכהן פרסמה דוח על הנזק שייגרם לציבור מחוסר פיקוח על מחיר הגז, ולפי גורמים בתקשורת, התנגדותה למתווה הובילה להדחתה. בדיוני בג״ץ הממשלה הודתה שהקביעה במתווה לא להטיל פיקוח על מחיר הגז תגרום לעלייה ביוקר המחיה.
למרות הסכמתו למתווה, שר הכלכלה אריה דרעי התפטר ממשרד הכלכלה ב־1 נובמבר 2015 בטענה שהוא לא רצה להיות אחראי על הפעלת הסמכויות לפי סעיף 52, מהלך שהעביר את הסמכויות לידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו. לאחר קבלת סמכויות של שר הכלכלה, ראש הממשלה ביקש לקיים התייעצות עם ועדת הכלכלה של הכנסת לגבי מתן הפטורים, כנדרש בחוק. ב־17 בדצמבר 2015 ראש הממשלה אישר את הפטורים להגבלים עסקיים, בניגוד להמלצת ועדת הכלכלה.