stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניק סירסי
הערות שוליים

1 2  "Nick Searcy Biography". Yahoo! Movies. Yahoo! Inc. נבדק ב-2008-01-05.
↑  "Nick Searcy Filmography". Fandango. אורכב מ-המקור ב-2011-06-15. נבדק ב-2007-11-16.
↑  Riley, Jason L., "'Gosnell,' Like Its Namesake, Faces a Media Blackout", The Wall Street Journal, October 16, 2018; Heldt, Brianna, "Media Ignores Big Opening and Critical Acclaim for 'Gosnell' Movie", Townhall, October 16, 2018
1 2  Annual Commencement in the One Hundred Ninety Fourth Year of the University of North Carolina at Chapel Hill. University of North Carolina at Chapel Hill. 1983. p. 30. נבדק ב-8 באפריל 2020 – via Internet Archive. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Southern, Nathan. "Nick Searcy". Allmovie. נבדק ב-8 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nick Searcy Biography ((?)-)". Filmreference.com. נבדק ב-2012-08-02.
↑  "Tonight On Intelligence: "Patient Zero"". KSite TV. 10 בפברואר 2014. נבדק ב-11 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Free Showing of 'Paradise Falls'". The Mountain Times. נבדק ב-5 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "He Carried Yellow Flowers". YouTube. 2011-08-25. ארכיון מ-2021-12-19. נבדק ב-2012-08-02.
↑  Bond, Paul. "'Justified' Actor Nick Searcy to Direct 'Gosnell' Abortion Movie (Exclusive)". The Hollywood Reporter.
↑  "Nick Searcy biography and filmography". Tribute.ca. נבדק ב-2012-08-02.
1 2 3    Justified finale: is Nick Searcy Hollywood's angriest conservative?, The Telegraph, 15 April 2015
↑  Chasmar, Jessica (17 באוקטובר 2013). "'Justified' actor Nick Searcy in Twitter cage match with wrestler Kevin Nash over tea party remarks". The Washington Times. נבדק ב-24 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Chalk, Andy (24 בפברואר 2014). "Justified's Nick Searcy Goes Rage-Nuts He has attacked Muslims on social media as well. On Twitter". The Escapist. Enthusiast Gaming. נבדק ב-24 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Carroll, Rory (1 באפריל 2016). "'It's a civil war in slow-mo': how Trump's rise is cracking Hollywood conservatives". The Guardian. נבדק ב-24 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bond, Paul (23 באוגוסט 2017). "Hollywood Conservatives Still Standing With Trump: "The Media Is Irrelevant"". The Hollywood Reporter (באנגלית). נבדק ב-24 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426289105171  PLWABN: 9810615305905606  BNE: XX1288104  BnF: cb142258137 (data)  GND: 173596088  ISNI: 0000 0001 1030 5199  LCCN: nr2001034025  NKC: xx0213675  NTA: 393534758  SNAC: w61001h8  SUDOC: 149634587  VIAF: 87051318   WorldCat (עם VIAF): 87051318
גרייס סליק

| --- | --- |
גרייס סליק, סוף שנות השישים
גרייס סליק, סוף שנות השישים
 לידה:  30 באוקטובר 1939 (בת 85) היילנד פארק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Grace Barnett Wing 
 מוקד פעילות:  שיקגו, אילינוי
 תקופת הפעילות:  מ-1967–1990 (מוזיקה) 1998
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מיאמי, מכללת פינץ', תיכון פאלו אלטו 
 סוגה:  רוק פסיכדלי
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  RCA 
 שיתופי פעולה בולטים:  דה גרייט סוסייטי, ג'פרסון איירפליין, ג'פרסון סטארשיפ, סטארשיפ
 צאצאים:  צ'יינה קנטנר 
 פרופיל ב-IMDb
 
גרייס סליק (באנגלית: Grace Slick; נולדה כגרייס ברנט ווינג ב-30 באוקטובר 1939 בשיקגו, אילינוי ארצות הברית) היא זמרת אמריקאית וכותבת שירים, חברה בהרכבי הרוק דה גרייט סוסייטי, ג'פרסון איירפליין, ג'פרסון סטארשיפ, Starship. ובנוסף קריירת סולו שנמשכה קרוב לשלושה עשורים, החל מאמצע שנות השישים עד לאמצע שנות התשעים.
סליק היא דמות מפתח בז'אנר הרוק פסיכדלי של שנות השישים, הידועה בזכות כתיבת השירים שלה בהשפעת LSD.
חיים אישיים

סליק נולדה באזור שיקגו, לאיוון ו. ווינג (ממוצא נורווגי-שוודי) ולאשתו, וירג'יניה ברנט. ב-1949. בהיותה נערה צעירה עברה משפחתה לסן פרנסיסקו, ולבסוף השתקעה בפאלו אלטו, קליפורניה. היא החלה את לימודיה בתיכון פאלו אלטו, לפני שעברה לבית ספר התיכון קסטיליה, אשר בו לומדת בנות בלבד, שגם נמצא בפאלו אלטו. משסיימה את לימודיה בתיכון, למדה בין השנים 1956–1957 בפינץ' קולג' בניו יורק, ולאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת מיאמי מ-1957 עד 1958.
בטרם נכנסה לעולם המוזיקה, דגמנה למשך זמן קצר בראשית שנות ה-60.
סליק הייתה ידועה גם בעצם העובדה שהייתה חברה של ג'ניס ג'ופלין, חברות אשר החלה בשלב מוקדם של הקריירה המוזיקלית שלה. היא הייתה גם ידידה של ג'ים מוריסון. סליק גם הייתה גם חברה טובה של ג'רי גרסיה מהגרייטפול דד.
סליק נישאה פעמיים, תחילה לג'ראלד "ג'רי" סליק בין השנים 1961–1971, ולאחר מכן בין השנים 1976–1994 לסקיפ ג'ונסון, מעצב התאורה של ג'פרסון סטארשיפ. יש לה בת אחת, צ'יינה ווינג קנטנר (נולדה ב-25 בינואר 1971). אביה של צ'יינה הוא פול קנטנר, הגיטריסט לשעבר של ג'פרסון איירפליין, איתו הייתה לסליק מערכת יחסים מ-1969 עד 1975.
קריירה מוזיקלית

במהלך הקריירה המוזיקלית שלה, הייתה חברה במספר להקות רוק: דה גרייט סוסייטי, ג'פרסון איירפליין, ג'פרסון סטארשיפ וסטארשיפ.
שירים ראויים לציון אשר הקליטה יחד עם ג'פרסון איירפליין כוללים את: "White Rabbit" (אשר טענה כי כתבה אותו במשך שעה בלבד), "Somebody to Love" (שנכתב על ידי גיסה של סליק, ולא על ידה), "Lather". השירים "Somebody to Love" ו"White Rabbit" מופיעים במצעד 500 השירים הטובים ביותר בכל הזמנים של הרולינג סטון. שני האחרונים תחילה בוצעו על ידי דה גרייט סוסייטי, ובשיר White Rabbit היה לסליק סולו על אבוב. אלבומי הסולו של סליק כוללים את: Manhole, Dreams, Software ו Welcome to the Wrecking Ball.
יחד עם בת זמנה שהייתה קרובה אלייה, ג'ניס ג'ופלין, סליק הייתה דמות מפתח בהתפתחות הרוק גם בשנות ה-60 המאוחרות, והייתה מבין כוכבות הרוק הראשונות. קולה הייחודי, וסגנונה, היוו השראה רבה לעוד זמרות, כגון סטיבי ניקס, פטי סמית', סנדי דני ודולורס או'ריורדן. כמו כן, אישיותה הבלתי מתפשרת והחזקה, עזרה לפתוח אפשרויות חדשות בפני זמרות, ונתנה לגיטימציה לנשים בתור זמרות ראשיות בעולם המוזיקה אשר ברובו נשלט על ידי הגברים.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

Manhole (1973)
Dreams (1980)
Welcome to the Wrecking Ball! (1981)
Software (Grace Slick album)|Software (1984)
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

The Best of Grace Slick (1999)
דיסקוגרפיה > יחד עם דה גרייט סוסייטי

Conspicuous Only In Its Absence (1968)
How It Was (1968)
Born to Be Burned (1995)
דיסקוגרפיה > יחד עם ג'פרסון איירפליין

Surrealistic Pillow (1967)
After Bathing at Baxter's (1967)
Crown of Creation (1968)
Bless Its Pointed Little Hea (1969)
Volunteers (1969)
Bark (1971)
Long John Silver (1972)
Thirty Seconds Over Winterland (1973)
Early Flight (1974)
Jefferson Airplane (1989)
דיסקוגרפיה > יחד עם ג'פרסון סטארשיפ

Dragon Fly (1974)
Red Octopus (1975)
Spitfire (1976)
Earth (1978)
Modern Times (1981)
Winds of Change (1982)
Nuclear Furniture (1984)
דיסקוגרפיה > יחד עם סטארשיפ

Knee Deep in the Hoopla (1985)
No Protection (1987)
דיסקוגרפיה > יחד עם פול קנטנר

Blows Against the Empire (1970)
Sunfighter (1971)
Baron von Tollbooth and the Chrome Nun (1973)
Planet Earth Rock and Roll Orchestra (1983)
דיסקוגרפיה > הופעות אורח

If I Could Only Remember My Name (1971)
Papa John Creach (1971)
Rolling Thunder (1972)
Seastones (1975)
Heart (1985)
Back to Avalon (1988)
In Flight (1996)
Deep Space/Virgin Sky (1995)
Windows of Heaven (1999)
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1123773  BnF: cb14027041d (data)  GND: 121383989  ISNI: 0000 0000 7841 0940  LCCN: n93033313  MusicBrainz: 5015d411-eec3-4126-a613-60532e33d5cb  NTA: 100740405  RKD: 226410  SNAC: w6gx52wv  SUDOC: 158167597  VIAF: 79173039   WorldCat (עם VIAF): 79173039 
גרייס סליק ב-2008
דסטין הופמן

| --- | --- |

הופמן במהלך הצילומים לסרט "הזדמנות אחרונה לאהבה", 2008
 לידה:  8 באוגוסט 1937 (בן 87) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1960
 מקום לימודים:  מכללת סנטה מוניקה  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס  תיכון לוס אנג'לס 
 בן או בת זוג:  ליסה הופמן (1980–?) 
 צאצאים:  ג'ייק הופמן 
 פרסים והוקרה:  פרס האמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט (1986)  גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל (1997)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1999)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1989)  פרס עולם התיאטרון (1967)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1979)  פרס דונוסטיה (2012)  פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר  פרס מרכז קנדי  פרס אנני  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
הופמן, 2008
דסטין לי הופמן (באנגלית: Dustin Lee Hoffman, נולד ב-8 באוגוסט 1937) הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר, שישה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי אמי, פרס אובי ופרס אריה הזהב על מפעל חיים.
ביוגרפיה

הופמן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא רוסי, אוקראיני, פולני, ורומני. שם משפחתם במקור היה "גויחמן" באימפריה הרוסית. התחנך בקולג' סנטה-מוניקה והחל לקחת שיעורי משחק בתיאטרון פסדינה. בטרם החל בקריירה שלו, הופמן עבד בעבודות מזדמנות והשתתף בפרסומות.
קריירה

בשנת 1960 קיבל הופמן תפקיד בתיאטרון אוף ברודוויי, שבעקבותיו הצטרף ללימודי שיטת המשחק ב"אולפן השחקנים" המפורסם. במהלך שנות השישים הופיע הופמן בסדרות טלוויזיה ובסרטו הקולנועי הראשון, "The Tiger Makes Out", לצד אלי וולך. בנוסף לתפקידיו כשחקן, הופמן לימד משחק במכללה קהילתית וכן ביים מספר הפקות תיאטרון, כדוגמת המחזה "The Time of Your Life (אנ')" של ויליאם סארויאן.
במהלך שנות ה-80 חזר מדי פעם לשחקן בתיאטראות ברודוויי ובתיאטראות וסט אנד, תמורת תשלום סמלי, למרות שכבר היה כוכב קולנוע מצליח.
קריירה > הקריירה הקולנועית

בשנות ה-70 הופמן היה חלק מקבוצה מובילה של שחקנים, שחקניות ובמאים צעירים בארצות הברית שעיצבו קולנוע ריאלסטי שהציב אותם בחוד החנית של הדרמה ועד לימים אלו משמשים כהופעות בלתי נשכחות שלומדים אותן ודנים בהם בחוגי הקולנוע והדרמה. בקבוצה היו בין היתר אל פאצינו, מרטין סקורסזה ,ג'יין פונדה ועוד.
הופמן קיבל את פרסומו המשמעותי הראשון לאחר שהבמאי מייק ניקולס ליהק אותו לסרט "הבוגר" ב-1967, לצד אן בנקרופט. על תפקידו בסרט קיבל הופמן מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. מאז היה הופמן מועמד פעמיים נוספות לאוסקר על תפקידיו ב"קאובוי של חצות" (1969) לצד ג'ון וויט ו"לני" (1974), בתפקיד הקומיקאי לני ברוס. שנתיים לאחר פרשת ווטרגייט, השתתף הופמן לצד רוברט רדפורד בסרט "כל אנשי הנשיא" וכן בסרט "איש המרתון" (1976), שניהם לפי תסריט מאת ויליאם גולדמן. ב-1979 זכה הופמן בפרס אוסקר על הסרט "קרמר נגד קרמר" של הבמאי רוברט בנטון. בסרט הוא משחק לצד מריל סטריפ כאב הנאבק בגרושתו לקבלת חזקה על בנו. בשנת 1982 השתתף הופמן בסרט "טוטסי" לצד ג'סיקה לאנג, בו היה מחופש לאישה רוב הזמן. התפקיד זיכה אותו במועמדות נוספת בפרס אוסקר, והסרט עצמו זכה לעשר מועמדויות.
בשנת 1988 זכה הופמן באוסקר השני שלו על משחקו בסרט "איש הגשם", כאדם אוטיסט הסובל ממוגבלויות.
במהלך שנות ה-90 הופיע הופמן בסרטי פנטזיה ופעולה רבים כדוגמת "דיק טרייסי" של וורן בייטי, "הוק" של סטיבן ספילברג, "התפרצות" בבימויו של וולפגנג פיטרסון לצד כוכבים כמורגן פרימן ודונלד סאת'רלנד, "לכשכש בכלב"(סרט שהעניק לו את המועמדות השביעית והאחרונה שלו עד כה לאוסקר) וכן בעיבוד לספרו של מייקל קרייטון, "ספרה".
בשנת 2002 כיכב לצד סוזן סרנדון בסרט "מייל לאור הירח", דרמה-קומית הקומדיה על הורים של נערה, שמתה בתאונה. ובעקבות מותה הפתאומי, ארוסה מגיע אל בית המשפחה, מתמקם והופך חלק בלתי נפרד מהם.
בשנת 2004 הופמן כיכב לצד ברברה סטרייסנד, רוברט דה נירו ובן סטילר בקומדיה "פגוש את הפוקרס", סרט המשך ל"פגוש את ההורים". משחקו זיכה אותו בפרס MTV על הביצוע הקומי הטוב ביותר. הסרט גם זכה להצלחה בקופות וגרף 163.4 מיליון דולר בשבועיים הראשונים להקרנתו בארצות הברית. באותה שנה גם שיחק בקומדיה "אני אוהב האקביז".
בשנת 2008 שיחק בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד אמה תומפסון.
בשנת 2012 יצא לאקרנים סרטו הראשון כבמאי, "קוורטט". באותה שנה גם הופיע לראשונה בקריירה שלו בתפקיד קבוע בסדרת טלוויזיה, כשגילם את התפקיד הראשי בסדרה "Luck" של ערוץ HBO, כפושע השקוע בעולם ההימורים, בעיקר במרוצי סוסים. לאחר הפקת תשעה פרקים, הפקת העונה השנייה של הסדרה בוטלה, בעקבות מותו של סוס שהשתתף בה.
בשנת 2017 שיחק לצד אדם סנדלר ובן סטילר בקומדיה "סיפורי מאירוביץ (אנ')" בבימויו של נוח באומבך, שהופקה עבור נטפליקס.
ב-2003 שיחק בסרט "משחק המושבעים" לצדו של ג'ין הקמן.
חיים אישיים

לו שני ילדים מאשתו הראשונה השחקנית האמריקאית אן ביירן לה היה נשוי בשנים 1969-1980, וארבעה ילדים נוספים (כולל השחקן ג'ייק הופמן) מאז נישואיו בשנות ה-80 לאשת העסקים האמריקאית-יהודייה ליסה גטסגן.
ב-2013 טופל בהצלחה נגד מחלת הסרטן, לאחר שהמחלה התגלתה בשלב מוקדם, והוא נותח ונרפא.
בסוף 2017 התפרסמו עדויות של נשים, על סדרת הטרדות מיניות שאותן לכאורה ביצע הופמן. עורכי דינו של הופמן מסרו בתגובה כי הטענות נגדו הן "שקר מוחלט".
פילמוגרפיה חלקית ופרסים

| שנה | סרט | תפקיד | פרסים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1967 | The Tiger Makes Out | האפ |  |
| 1967 | הבוגר | בנג'מין ברדוק | פרס באפט"א לקולנוע, פרס גלובוס הזהב (זכייה); פרס אוסקר (מועמדות) |
| 1968 | המיליון של מאדיגן | ג'ייסון פיסטר |  |
| 1969 | קאובוי של חצות | ריזו | פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (זכייה); פרס גלובוס הזהב, פרס אוסקר (מועמדות) |
| 1969 | ג'ון ומרי | ג'ון | פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (זכייה, יחד עם "קאובוי של חצות"); פרס גלובוס הזהב (מועמדות) |
| 1970 | איש קטן גדול | ג'ק קראב | פרס באפט"א לקולנוע (מועמדות) |
| 1971 | כלבי הקש | דייוויד סאמנר |  |
| 1973 | הפרפר | לואיס דגה |  |
| 1974 | לני | לני ברוס | פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב (מועמדות) |
| 1976 | כל אנשי הנשיא | קארל ברנסטין | פרס באפט"א לקולנוע (מועמדות, יחד עם "איש המרתון") |
| 1976 | איש המרתון | בייב לוי | פרס באפט"א לקולנוע, פרס גלובוס הזהב (מועמדות) |
| 1979 | קרמר נגד קרמר | טד קרמר | פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב (זכייה); פרס באפט"א לקולנוע (מועמדות) |
| 1982 | טוטסי | מייקל דורסי/דורותי מייקלס | פרס באפט"א לקולנוע, פרס גלובוס הזהב (זכייה); פרס אוסקר (מועמדות) |
| 1985 | מותו של סוכן | צ'אק קלארק |  |
| 1987 | אישתר | צ'אק קלארק |  |
| 1988 | איש הגשם | ריימונד באביט | פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב (זכייה); פרס באפט"א לקולנוע (מועמדות) |
| 1989 | Common Threads: Stories from the Quilt | קריין | פרס הכבוד של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין |
| 1991 | דיק טרייסי | ממבלס |  |
| 1991 | הוק | קפטן הוק | פרס גלובוס הזהב (מועמדות) |
| 1995 | התפרצות | קולונל סם דניאלס |  |
| 1996 | סליפרס | דני סניידר |  |
| 1997 | לכשכש בכלב | סטנלי מוטס | פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב (מועמדות), פרס גלובוס הזהב ע"ש ססיל ב. דה-מיל |
| 1998 | ספרה | ד"ר נורמן גודמן |  |
| 1999 | ז'אן דארק | המצפון |  |
| 2003 | משחק המושבעים | ונדל רואר |  |
| 2004 | פגוש את הפוקרס | ברני פוקר |  |
| 2004 | אני אוהב האקביז | ברנרד יפה |  |
| 2006 | מעבר לכל דמיון | פרופסור ג'ולס הילברט |  |
| 2008 | קונג פו פנדה | מאסטר שיפו (דיבוב) |  |
| 2008 | הזדמנות אחרונה לאהבה | הארווי שיין |  |
| 2010 | הסיפור על פי ברני | לזי פנופסקי |  |
| 2011 | קונג פו פנדה 2 | מאסטר שיפו |  |
| 2015 | התוכנית | פלויד לאנדיס |  |
| 2015 | נער מקהלה | קרוול |  |
| 2015 | הסנדלר | אברהם סימקין |  |
| 2015 | אסיו טרוט | מר הנרי הופי | סרט טלוויזיה |
| 2016 | קונג פו פנדה 3 | מאסטר שיפו (דיבוב) |  |
| 2016 | מדיצ'י | ג'ובאני מדיצ'י | סדרת טלוויזיה |
| 2017 | סיפורי מאירוביץ' | הארולד |  |
| 2019 | אל תוך המבוך | דוקוטר גרין | סרט איטלקי |
| 2022 | As Sick as They Made Us | יוג'ין |  |
| 2022 | אהבה זה כל העניין | ביל |  |
| 2023 | מגלופוליס | נש ברמן |  |
| TBA | Tuner |  | פוסט-פרודקשן |
| TBA | The Revisionist |  | בהפקה |
| TBA | Tower Stories |  | פוסט-פרודקשן |
הליגה להגנה יהודית

| --- | --- |
סמל ארגון "הליגה להגנה יהודית"
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־57 שנים)
 אידאולוגיה:  כהניזם
 מייסדים:  מאיר כהנא
 מטה:  ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית 
 מתנגדים:  ישראל ישראל  ארצות הברית ארצות הברית  צרפת צרפת  ברית המועצות ברית המועצות
 www.jdl.org
 
הליגה להגנה יהודית (באנגלית: Jewish Defense League, או JDL בראשי תיבות) הוא ארגון טרור שנוסד בארצות הברית על ידי הרב מאיר כהנא בשנת 1968 במטרה "להגן על חיי יהודים". לאחר הרצחו של הרב כהנא, החלה פעילות הארגון לדעוך בהדרגתיות. לארגון יש שלוחות בישראל, בקנדה ובאירופה.
היסטוריה > בשנות ה-80

בספטמבר 1980, ערכו פעילי הליגה הפגנה בהוליווד ושרפו בובה בדמות השחקנית ונסה רדגרייב, לאחר שהביעה תמיכה בזכויות הפלסטינים. באותו חודש גם הניחו מטעני חבלה בפתח נציגות ברית המועצות באו"ם. באוקטובר 1981 השליכו אנשי הליגה פצצות תבערה אל לשכת התיירות המצרית בשדרה החמישית. למשרדים נגרם נזק כבד. בנובמבר 1981 ירו על ביתו של שגריר ברית המועצות ואחר כך התקשרו למשטרה ולקחו אחריות. במרץ 1988 התפרעו בעצרת של שלום עכשיו בלוס אנג'לס, בה השתתפו מספר כוכבים הוליוודיים, ביניהם השחקן היהודי ריצ'רד דרייפוס.
היסטוריה > במאה ה-21

בדצמבר 2001 נעצר מנהיג הארגון אירווינג רובין בחשד שתכנן פיגועים נגד מטרות מוסלמיות בקליפורניה, כנקמה על פיגועי 11 בספטמבר 2001. רובין התאבד במתקן המעצר, ומת בבית החולים כעבור עשרה ימים. מאז עומדת בראש הליגה אלמנתו, שלי רובין. בשל חילוקי דעות אודות אופייה של התנועה, ייסד חיים (ויקטור) ונסיר המכונה חיים בן פסח את הארגון "כוח המשימה היהודי" (באנגלית: Jewish Task Force, או JTF בראשי תיבות). שותפו של ארווין רובין בתכנון הפיגועים, ארל קרוגל, נדון ל-20 שנות מאסר על חלקו בתכנון הפיגועים, ועל ניסיון התנקשות בחבר קונגרס אמריקאי ממוצא לבנוני, ובנובמבר 2006 פורסם כי נרצח בכלאו.
באוגוסט 2002 הואשם חבר הליגה רוברט גולדשטיין כי תכנן לבצע פיגועים בעשרות מסגדים ומוסדות חינוך איסלאמיים בארצות הברית. בחיפוש שנערך בדירתו נתגלו כמויות גדולות של חומרי נפץ ומאגר של כ-40 כלי נשק. בין השאר, מכונות ירייה ורובים מיוחדים לשימוש צלפים ויותר מ-30 חלקי פצצות. בדירתו נמצאה גם "תוכנית בת 11 סעיפים" לביצוע פיגועים במסגדים ובמוסדות חינוך איסלאמיים.
בעקבות ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, פעל מנהיג הליגה להגנה יהודית בקנדה, מאיר ויינשטיין יחד עם תומכים מקומיים בארצות הברית כדי להחיות את התנועה. במרץ 2017
עצרה משטרת וושינגטון שני פעילים בארגון בחשד שתקפו מפגינים בעצרת מחאה שנערכה מול הוועידה השנתית של השדולה הפרו-ישראלית אייפא"ק. במהלך ההפגנה פעילי הליגה, התנפלו במוטות, חבטות קשות ובעיטות על גבר פלסטיני-אמריקאי, ותקפה באלימות פעילים יהודים הנמנים עם קבוצת השמאל האמריקאית-יהודית IfNotNow ("אם לא עכשיו").
בישראל

ביולי 1971, פתחה הליגה משרד בירושלים והחלה לגייס פעילים בישראל.
באוגוסט 1973 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים תשעה מאנשי הליגה בפרשת הפגיעה במוסדות המיסיון בירושלים בפברואר אותה שנה. עם המורשעים נמנו מזכיר הליגה שמעון רחמים, שהיה מועמד מספר 2 של כ"ך בבחירות לכנסת ב-1974, מזכיר הליגה יוסף שניידר, ויואל לרנר, לימים מייסד "מחתרת גל - גאולה לישראל".
בספטמבר 1972 ניסו אנשי הליגה מאיר כהנא, יוסף שניידר ואברהם הרשקוביץ יחד עם עמיחי פאגלין, להבריח נשק לאירופה לצורך פעולות נקם על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. המעורבים הועמדו לדין בישראל ונידונו לעונשי מאסר על תנאי. ב-19 בספטמבר 1972, ארגן כהנא מסיבת עיתונאים בבית סוקולוב בתל אביב, הודה שארגונו אחראי לניסיון הברחת הנשק והכריז על הקמת "ארגון יהודי עולמי שיגיב בטרור נגד טרור". אחר כך החלו לפעול הפעילים בישראל בשם ארגון טרור נגד טרור.
במרץ 1974 הודה יוסף שניידר בהחזקת אמצעי חבלה שקיבל מחייל צה"ל ונידון ל-50 ימי מאסר.
באפריל 1984, נעצרו ארבעה פעילי הליגה, שעלו לישראל מארצות הברית ב-1980, מאיר לייבוביץ', קרייג לייטנר, יהודה ריכטר ולוי חזן לאחר שתקפו ביריות אוטובוס שהסיע פועלים ערבים ממקום עבודתם אל הכפר מזרעה א-שרקיה, ליד רמאללה. בין הנוסעים היו פצועים אך לא נהרגו אנשים. בכתב האישום שהוגש נגדם ונגד פעיל נוסף, מייק גוזובסקי הם הואשמו, מלבד מתקיפת האוטובוס, גם בשורה של הצתות רכב בחברון ובירושלים, תקיפת ערבים בבקבוקי מולוטוב בשועפט והצתת משרדי העיתון 'אל-פג'ר' במזרח ירושלים.
בשנת 1993 ראובן מנינג שהיה חבר הליגה בארצות הברית הוסגר לארצות הברית והועמד למשפט.
בצרפת

בצרפת הוקם סניף של הליגה בתחילת שנות ה-2000 בשם La Ligue de Defense Juive (LDJ). בין השאר תמך הארגון במנהיגת הימין הקיצוני בצרפת, מרין לה פן בשנת 2002 תקפו פעילים של שלום עכשיו בהפגנה בפריס. ב-2011 הודיע הארגון שהוא שולח צוותים שיגנו על התנחלויות. בדצמבר 2013, נעצרו בצרפת שישה פעילים לאחר שהכו "נאו-נאצים". ביולי 2015, במהלך משחק של קבוצת בית"ר ירושלים בבלגיה, במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית, תקפו את שוער קבוצת שרלרואה.
ראו גם

כ"ך
כהנא חי
טרור נגד טרור
מריו אולמנסקי

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1924 לאס פאלמרס, ארגנטינה 
 פטירה:  7 במאי 2004 (בגיל 79) ירושלים 
 ענף מדעי:  רפואת שיניים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בואנוס איירס 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  3 
 
מריו אולמנסקי (24 באוקטובר 1924 – 7 במאי 2004) היה פרופסור מן המניין לרפואת שיניים, מומחה לפתולוגיה אורלית, מייסד ומנהל המחלקה לפתולוגיה אורלית, ממייסדי הפקולטה לרפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים והדיקן השלישי של הפקולטה.
ביוגרפיה

נולד בלאס פאלמרס (ארגנטינה) (ספ'), שהייתה אחת ממושבות הברון הירש בארגנטינה לרבקה וראול (ראובן) אולמנסקי. בהיותו בן 5, עבר עם משפחתו למוזסוויל (מושבה אחרת של הברון הירש), ובהיותו בן 11 נפטר אביו, והוא עבר להתגורר אצל דודו בעיר טוקומאן. בשנת 1942 סיים בית ספר תיכון בטוקומאן.
בשנים 1943–1949 למד בבית ספר לרפואת שיניים באוניברסיטת בואנוס איירס. בתקופה זאת היה פעיל במחאת הסטודנטים נגד הנשיא חואן דומינגו פרון ואף היה עצור עקב פעילותו.
לאחר תקופת התמחות קיבל בשנת 1950 רישיון לעסוק ברפואת שיניים.
בשנת 1955 סיים קורס היפנוזה דנטלית שנועד במיוחד לרופאי שיניים. בשנים 1956–1958 חזר לטוקומאן ולימד, בין היתר, קורס בהיסטולוגיה בבית ספר לרפואת שיניים באוניברסיטת טוקומאן (אנ').
בשנת 1958 עלה לישראל עם משפחתו, עבד בפקולטה לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית ובמרכז הרפואי הדסה, וחי בירושלים עד למותו.
חיים אישיים

היה נשוי, עד לפטירתו, ללידיה לבית קפלן (1932–2006), גם היא ילידת ארגנטינה, שהייתה מורה למתמטיקה. אב לשלושה: ראובן אולמנסקי (מהנדס אווירונאוטיקה, יזם ומרצה למנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הקרוי על שם סבו מצד אביו), ד"ר עדינה שוורץ (ד"ר לרפואת שיניים וד"ר לרפואה) ומיה זיסו (בעלת תואר שני בקרימינולוגיה וקצינת משטרה בכירה בדימוס).
סב לשמונה נכדים. אחת מנכדותיו היא הזמרת עדי אולמנסקי.
התגורר בירושלים: תחילה בקריית שמואל, ובהמשך בטלביה, רמת דניה וגבעת אורנים. נפטר ממחלה ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
חיים מקצועיים

מעלייתו לישראל, השתקע אולמנסקי בירושלים ועבד כחבר סגל בתחום של פתולוגיה כללית, פתולוגיה אורלית ורפואת שיניים באוניברסיטה העברית ובמרכז הרפואי הדסה. במקביל ניהל אולמנסקי, במשך השנים, קליניקה פרטית מצליחה.
מאז 1958 החל ללמד קורסים בתחום של פתולוגיה כללית ופתולוגיה אורלית. בשנת 1963 התמנה למרצה, בשנת 1966 התמנה כמרצה בכיר, בשנת 1970 התמנה כפרופסור חבר ובשנת 1975 התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1971–1989 הקים את המחלקה לפתולוגיה אורלית בפקולטה לרפואת שיניים ועמד בראשה.
בשנים 1973–1976 כיהן כדיקן השלישי של הפקולטה לרפואת שיניים. לאחר מינויו כדיקן פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא נאלץ להתמודד עם בעיות הוראה קשות, עקב העובדה שהסטודנטים בפקולטה שירתו תקופה ארוכה במילואים. נושא נוסף שהעסיק אותו כדיקאן בשנת 1974 היה סיוע במשלוח מרצים קליניים לרפואת שיניים מהאוניברסיטה העברית לאוניברסיטת פהלאווי בעיר שיראז באיראן, במסגרת הסכם שיתוף פעולה בין שתי האוניברסיטאות.
משנת 1984 היה מופקד על הקתדרה ע"ש לסלי לוין בפתולוגיה אורלית וברפואת שיניים.
בשנת 1995 פרש לגמלאות, אך גם לאחר פרישתו המשיך ללמד ולהרצות בתחומי התמחותו והמשיך בליווי מחקרי של הסטודנטים בפקולטה.
במהלך השנים יצא להשתלמויות ושבתונים כחוקר אורח וכפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם. הוא התארח, בין היתר, בקולג' המלכותי לרפואת שיניים בקופנהגן דנמרק (1963-1964), באוניברסיטת מינסוטה, באוניברסיטת אלבמה בברמינגהם (אנ') ובאוניברסיטת בואנוס איירס (1987-1986), באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, באוניברסיטת קוסטה ריקה (אנ'), באוניברסיטת הרמב"ם (University Maimonides) בבואנוס איירס, באוניברסיטת הצפון באסונסיון פרגוואי ובאוניברסיטת קופנהגן בדנמרק (1993-1992) ובאוניברסיטת אורגון לבריאות ומדע (אנ') (1994-1993).
אולמנסקי היה מיוזמי הקמת מערך זיהוי חללים בצה"ל ובמשטרת ישראל. כמו כן סייע למערכת הביטחון במצבים מורכבים, שהצריכו את מיומנותו כפתולוג אורלי, ובהם זיהוי נעדרת ישראלית שהמצרים מצאו בסיני וזיהוי הרוגי הפיגוע ב"אוטובוס הדמים" הידוע כפיגוע כביש החוף (1978).
המהימנות הגבוהה שיוחסה לאולמנסקי וליחידה שבראשה עמד, בביצוע אבחנות של גידולים ממאירים באזור הפה והלסת, גרמה לכך שנעשו אליהם פניות מכל בתי החולים בארץ לביצוע אבחנות בתחום זה.
עיסוקים נוספים

אולמנסקי קיבל בשנת 1953 רישיון טיס אזרחי מטעם רשויות התעופה בארגנטינה. וכך, במקביל לעיסוקו ברפואת שיניים היה גם טייס חובב.
הנצחה: הקמת מוזיאון לרפואת שיניים לזכרו

ביום השנה הראשון למותו של אולמנסקי נחנך בפקולטה לרפואת שיניים, בתרומת אלמנתו של אולמנסקי ובעזרת דיקן הפקולטה, פרופ' יהונתן מן ודיקן המשנה, רמי ברנט, "מוזיאון הפקולטה לזכרו של פרופ' מריו אולמנסקי", המנציח את שמו. המוזיאון ממוקם ברחבת הכניסה לפקולטה, כך שחברי סגל, סטודנטים ומטופלים חולפים על פני התצוגה המוזיאלית בדרכם היומיומית.
המוזיאון לרפואת שיניים תוכנן כמֵיצג בחלל פתוח המנציח את מורשתו של אולמנסקי ואת ההיסטוריה של רפואת השיניים.
בין המוצגים הבולטים במוזיאון:
ציוד דנטלי מלא של קליניקה לרפואת שיניים משנת 1913,שתרם אספן אמריקאי של ציוד דנטלי עתיק.
ציוד דנטלי מלא של קליניקה לרפואת שיניים משנת 1940.
מוצגים רבים של ציוד דנטלי ידני וציוד דנטלי מעבדתי שבו השתמשו בעבר.
תצוגה של כ-20 ספרים בתחום של רפואת שיניים, שנכתבו על ידי חוקרי הפקולטה.
פרסומיו > ספר לימוד

מריו אולמנסקי, דן גורדון, פתולוגיה והיסטו-פתולוגיה אורלית, ירושלים, אקדמון, 1970