stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סינוסיטיס
טיפול

הטיפול הוא בהתאם לאיבחון ולסיבת המחלה. בדלקת קלה ויראלית וללא סיבוכים, די בטיפול תומך על ידי נוגדי גודש וכאב, לעיתים טיפות אף לכמה ימים, שתייה רבה ומנוחה. לעומת זאת, בזיהום חיידקי יש להוסיף סוגים שונים של אנטיביוטיקה.
אם הרקע לכאבים הוא מחלת שיניים, אז נדרש טיפול לכך. אם הרקע אלרגי יש להוסיף טיפול אנטי אלרגי על מנת למנוע חזרה של דלקת הגת.
במקרים מסוימים יש להשתמש באופן חד פעמי בטיפול תרופתי בקורטיזון (סטרואידים) להפחתת הגודש, ולעיתים כאשר המחלה כוללת פוליפים רבים, יש צורך בחסימה ושינוי אנטומי, אם מדובר בגידול אז יש לנתח את הגתות.
ראו גם

פתולוגיה של מערכת הנשימה
פוליפ באף
דום נשימה בשינה
מקס נורדאו

.
| --- | --- |

מקס נורדאו
 לידה:  29 ביולי 1849 האימפריה האוסטרית פשט, אוסטריה 
 פטירה:  23 בינואר 1923 (בגיל 73) הרפובליקה הצרפתית השלישית פריז, צרפת 
 שם לידה:  Südfeld Maximilian Simon 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1876) 
 חתימה:   
 
מקס נוֹרְדַאוּ (Max Nordau, לעיתים נהגה על דרך היידיש: נוֹרְדוֹי (נאָרדוי); 29 ביולי 1849, בודפשט – 23 בינואר 1923, פריז) היה הוגה דעות, נואם וסופר, רופא, יהודי יליד הונגריה, ממייסדי התנועה הציונית, הוגה חזון "יהדות השרירים".
מקס נורדאו בנאומו; למטה מתנוססת חתימתו
מאמר "יהדות השרירים" במוזיאון מכבי בכפר המכביה
מאוזוליאום קטן מעל קברו של נורדאו בבית הקברות טרומפלדור, ולידו קבר מאיר דיזנגוף.
שמו של נורדאו בציור ספינה מפליגה בכנרת ליד טבריה על אריחי קרמיקה מתוצרת בצלאל, המשובץ בחזית בית הספר אחד העם (תל אביב) ברחוב אחד העם 37 בתל אביב
תולדות חייו

נורדאו נולד בשם שמעון (שמחה) מקסימיליאן (מאיר) זִידְפֶלְד (Südfeld) בעיר פשט שבממלכת הונגריה (כיום בודפשט, הונגריה), למשפחה יהודית-אורתודוקסית מצאצאי יהדות פורטוגל.
אביו, גבריאל שהיה משורר עברי, נולד ב-1799 בקרוטושין בדוכסות הגדולה של פוזנן, הוסמך לרב על ידי הרבנים הגדולים יעקב לורברבוים ועקיבא איגר, עבד כמחנך בבתיהם של הרבנים שלמה יהודה רפפורט ומשה סופר ושל משפחת פישהוף, שם לימד במשך שש שנים את אדולף פישהוף. הוא נפטר ב-1872.
נורדאו מעיד כי אביו לימד אותו עברית בהיותו ילד. אמו של נורדאו הייתה ממשפחת נלקין מריגה. היא נפטרה ב-2 בינואר 1900 ונקברה בפריז. לדברי נורדאו, הוריו קראו לו בבית "שמחה" ואילו רק בנוכחות זרים השתמשו בכינוי "מקס".
נורדאו החל את לימודיו בבית ספר יהודי, אך בגיל 15 עבר ללמוד בגימנסיה הקתולית הממשלתית ולאחר מכן בגימנסיה הקאלוויניסטית, בה עשה את בחינות הבגרות. לבסוף השלים תואר ברפואה באוניברסיטת פשט. בתום לימודיו הועסק ככתב במספר עיתונים קטנים בבודפשט וביניהם הפסטר לויד, ובאביב 1873 היגר לברלין והחל לכתוב תחת השם מקס נורדאו (כלומר, "אחו צפוני", בניגוד לשמו המקורי זידפלד, "שדה דרומי"). ב-11 באפריל 1874 החליף את שמו ל"נורדאו" באופן רשמי.
בשנת 1880, היגר לפריז, השתקע בה ועבד ככתב עבור העיתון הליברלי הברלינאי Vossische Zeitung(אנ'), וכתב גם עבור העיתון הווינאי "נוֹיֶה פְרַאיֶה פְּרֶסֶה" (Die Neue Freie Presse). נורדאו חי בפריז עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914), אשר אילצה אותו, כאזרח אוסטרו הונגרי, לעזוב את צרפת. הוא היגר לספרד והתגורר במדריד במשך שש שנים, עד אשר עבר ללונדון ב-1920.
נורדאו, שנישא לאישה פרוטסטנטית, היה בהגדרתו יהודי מתבולל – שפסק מלקיים מצוות – בן לתרבות האירופית. הוא העיד על עצמו כי נמשך יותר לתרבות הגרמנית: ”בהגיעי לגיל חמש-עשרה, נטשתי את אורח החיים היהודי ואת לימוד התורה... היהדות נותרה עבורי לא יותר מזיכרון, ומאז חשתי עצמי תמיד גרמני, גרמני בלבד.”
הוגה דעות

במהלך חייו התבסס נורדאו בחברה כהוגה דעות גדול, בעיקר בתחומי החברה, הדת, והאמנות, ומאמריו, שבהם ביקר בחריפות את צביעותה וניוונה של התרבות האירופית בת זמנו, עוררו לא פעם פולמוסים וסערות רבות. הוא היה אחד ממייצגיו הגדולים של הזרם הפוזיטיביסטי השמרני של המאה ה-19, וכתב מספר ספרים מעוררי-מחלוקת, ובהם "השקרים המוסכמים של האנושיות התרבותית" (בגרמנית: Die conventionellen Lügen der Kulturmenschheit; יצא לאור ב-1883, ותורגם ל-15 שפות, בהן סינית ויפנית), "התנוונות" (Entartung,‏ 1892) ו"פרדוקסים" (1896). ספרו המוכר והנזכר ביותר הוא "התנוונות". בספר זה תקף נורדאו בחריפות מאפיינים רבים של התרבות המודרנית בתקופתו כ"אמנות מנוונת", המביעה לדעתו סממנים של מחלת נפש; בין השאר תקף את היצירה של פרידריך ניטשה, ריכרד וגנר כנגועים באגואיזם. למחזאי הנורווגי הנריק איבסן הקדיש נורדאו פרק שלם, בו טבע את המילה "איבסניזם" כדי לתאר את ההתנוונות ביצירתו, וכן שירתו של וולט ויטמן בשל ההומוסקסואליות הנרמזת בה. הספר הוקדש למורו של נורדאו, צ'זארה לומברוזו, ומרבה להסתמך על כתביו. התאוריות האאוגניות של לומברוזו עסקו בעיקר במחלות נפש ובפשיעה, שלומברוזו ראה בהן סוג של ניוון גופני אטוויסטי ועובר בתורשה; נורדאו הרחיב את התזה של לומברוזו כדי לכלול בה מה שראה כניוון אמנותי ותרבותי - בספרו הוא תקף את האמנים המובילים של זמנו במילים קשות, הציג אותם כחולי נפש או רפי-שכל, והרחיב הרבה על הקשר בין עבודתם האמנותית לבין פגמיהם הגופניים. בפרק המסכם של הספר קרא נורדאו לחברה להילחם בהשפעות המנוונות והמזיקות כדי להחלים ממה שראה כמגפה של ניוון הפושה בחברה.
מיד עם פרסומו, עורר הספר פולמוס רב ואחת התגובות הידועות ביותר כנגד הספר וטענותיו של נורדאו הייתה של המחזאי ג'ורג' ברנרד שו, שטען שזהו ספר פתולוגי של איש חולה.
בנוסף לספרי הגות, כתב נורדאו גם פרוזה.
מותו, קבורתו והעלאת עצמותיו

מקס נורדאו נפטר בשנת 1923, בעת ביקור בפריז, והותיר אחריו את רעייתו, אנה-אליזבט דונס, נוצרייה–דנית ואת בתם המשותפת, מקסה.
אלכסנדר מרמורק, חברו לתנועה הציונית, מזה כעשרים וחמש שנה קיבל את הסכמת אשתו של נורדאו, להלוויה וקבורה על פי דת ישראל והוא נקבר ביום ראשון, ה-28 בינואר 1923, בחלקה היהודית בבית הקברות מונפרנס בפריז. בהלוויה נכחו חברים רבים מהתנועה הציונית בצרפת והרב הראשי של צרפת נשא תפילה ומרמורק אמר את הקדיש.  איש מחברי ההנהלה הציונית העולמית לא הגיע להלוויה וההנהלה הסתפקה במברק תנחומים ובנאומים שנישאו בעצרות זיכרון בברלין ובלונדון
ראשי ההסתדרות הציונית העולמית דנו בהצעות להעלאת עצמות של ראשי הציונות שנפטרו ונקברו בחו"ל, אך נורדאו לא נכלל ברשימה. בביוגרפיה שחיברו אשתו ובתו של נורדאו, הן כתבו שהסכמתן לבקשת ידידו מאיר דיזנגוף להעלות את עצמותיו לקבורה בתל אביב הייתה משום שנורדאו ראה את תל אביב כסמל של החיים העירוניים העתידים בארץ החדשה-ישנה וכי הוא הביע את רצונו לחיות בתל אביב בחודשי החורף ולשהות בפריז בקיץ.
ב-1926 הובאו עצמותיו לקבורה בארץ ישראל בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הנצחתו

על שמו של נורדאו נקראו היישוב נורדיה, שכונת נורדיה ותל נורדוי בתל אביב, גימנסיה נורדיה ובית הספר תל נורדאו בתל אביב, שכונת קריית נורדאו בנתניה, וכן רחובות בערים השונות בארץ, בהם שדרות נורדאו בתל אביב ובירושלים ומדרחוב נורדאו בחיפה. בכפר סבא תחנת הרכבת כפר סבא – נורדאו נקראת על שמו.
במאי 1946 הפליגה אוניית המעפילים מקס נורדאו מרומניה לארץ ישראל.
ב-1923 הוקמה בראשון לציון אגודה ספורטיבית שנקראה "נורדיה" על שמו.
החל מ-8 באוגוסט 1947 ועד ל-29 בנובמבר 1947 שיחקה בית"ר ירושלים בכדורגל בשם "נורדיה ירושלים" על שמו. הסיבה הייתה שהבריטים הוציאו את תנועת בית"ר אל מחוץ לחוק ולאחר מכן אסרו על קיום קבוצות הספורט של בית"ר.
על שמו קרויה קבוצת הכדורגל בית"ר נורדיה ירושלים, המשחקת בליגה א'.
על שמו – "פרס נורדאו לאמנות" שנוסד על ידי התאחדות עולי הונגריה ומחולק לאמנים בשטחים שונים, יוצאי הונגריה.
ב-26 בדצמבר 1978, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של שלושה בולי דאר על  הנושא "דיוקני אישים מן ההיסטוריה המודרנית"; בסדרה זו הוקדש בול  לזכרו של נורדאו שעליו מופיע דיוקנו. האמן צבי נרקיס  עיצב את הבול.
מכתביו

געקליבענע שריפטן, ניו יורק: קעמפפער, [תר"ע].
חלק לעולם הבא: א אמת'ע מעשה, ורשה: יהודיה, [תרע-].
כה אמר נורדוי: לקוטים מנאומיו ומכתביו (מתורגמים בידי אהרן ורדי; עם תמונת נורדוי ועם מבוא), ירושלים: אחיעבר, תרפ"ח.
כתבים נבחרים (עורך: פ. לחובר), ירושלים–תל אביב: מצפה, תרפ"ט–תר"ץ. (6 כרכים)
מכס נורדאו אל עמו: כתבים מדיניים (שני כרכים, תרגום: י. ייבין, עריכה: ב' נתניהו), הוצאה מדינית, תל אביב, תרצ"ז 1937.
כתבים ציוניים (ערוכים על ידי ב' נתניהו), ירושלים: הספרייה הציונית, תשט"ו-תשכ"ב.
האגדות למכּסה : שסיפר לה אביה מכס נורדאו (תרגום: דב קמחי) תל אביב: י' צ'צ'יק, תשט"ו.
חוט הלב, אגדות לילדים חכמים, תרגם מצרפתית עידו בסוק, הוצאת כרמל, 2024.
ראו גם

ערכים על הנצחת מקס נורדאו
לקריאה נוספת

יהושע חנא רבניצקי, אחד העם ו'מכס נורדאו', חוברת מאזנים, כרך א', חוברת ד', אדר שני, תרפ"ט, 1929.
מקס נורדאו – התנוונות – פרק א': דמדומי האומות (מגרמנית: ידידיה טרבלסי), דחק, כרך יב', 2020.
קבורתו מחדש של מקס נורדאו בתל אביב: מחקר בגאוגרפיה פוליטית של הזיכרון הציוני, מעוז עזריהו ויאיר שפירא https://herzl.haifa.ac.il/images/dagesh1.pdf
Christoph Schulte, Psychopathologie des Fin de Siècle: Der Kulturkritiker, Arzt und Zionist Max Nordau, Frankfurt am Main: Fischer, 1997, ISBN 3596136113 (בגרמנית)
Melanie A. Murphy, Max Nordau's fin-de-siècle romance of race (Series: Studies in German History, 4), New York: 2007, ISBN 978-0-8204-4185-6
Michael Stanislawski, Zionism and the Fin de Siècle: Cosmopolitanism and Nationalism from Nordau to Jabotinsky, University of California Press 2001.
Anna und Maxa Nordau, Max Nordau: A Biography, New York: 1943.
Hedwig Ujvári, Dekadenzkritik aus der „Provinzstadt“: Max Nordaus Pester Publizistik, Budapest: 2007, ISBN 963-446-414-9
מילוש קראסיץ'

מילוש קראסיץ' (בסרבית: Милош Красић; נולד ב-1 בנובמבר 1984 בקוסובסקה מיטרוביצה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים

בצעירותו שיחק קראסיץ' בקבוצת "רודאר קוסובסקה מיטרוביצה" מעיר הולדתו. כישרונו זוהה על ידי המועדון וויבודינה נובי סאד והוא צורף לקבוצה בשנת 1999. כבר בעת הגעתו לוויבודינה קודם קראסיץ' לקבוצה הבוגרת של המועדון, על אף שהיה בן 14 בלבד. הוא שיחק בקבוצה במשך ארבע וחצי שנים ושיפר באופן עקבי את יכולתו, ובשיאו אף מונה לתפקיד קפטן הקבוצה.
בינואר 2004 עבר קראסיץ' לקבוצת צסק"א מוסקבה הרוסית. הוא השתתף בשלושה משחקים במסגרת גביע אופ"א בעונת 2004/2005 וסייע לקבוצתו לזכות בטורניר, לאחר ניצחון על ספורטינג ליסבון במשחק הגמר בו נכנס כמחליף. בשנים הבאות הפך קראסיץ' לאחד מהשחקנים הבולטים של צסק"א וסייע לה לזכות בתארים רבים – שתי אליפויות רוסיה בשנים 2005 ו-2006, ארבעה גביעי רוסיה ושלוש פעמים בסופר קאפ הרוסי. בנוסף, הוא נכלל ארבע פעמים בנבחרת העונה ברוסיה והעפיל עם צסק"א לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 2009/2010.
באוגוסט 2010 עבר קראסיץ' ליובנטוס האיטלקית, ששילמה תמורתו 15 מיליון אירו. באוגוסט 2012 עבר לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית.
ב-31 באוגוסט 2013 הושאל קראסיץ' לבסטיה הצרפתית.
ב-30 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בלכיה גדנסק הפולנית.
קריירה בינלאומית

קראסיץ נכלל בסגל הנבחרת הצעירה של סרביה לאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2004, אך לא שותף באף משחק. באותה שנה הוא השתתף גם באולימפיאדת אתונה. בשנים 2006 ו-2007 היה קראסיץ' משחקני המפתח של הנבחרת הסרבית באליפות אירופה עד גיל 21, ובאחרונה שבהן סייע לה להעפיל למשחק הגמר, שם הפסידה להולנד. קראסיץ' זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של סרביה בשנת 2006 ולקח חלק חשוב בהעפלת הנבחרת למונדיאל 2010, תוך שכבש חמישה שערים במשחקי המוקדמות. במונדיאל עצמו פתח בהרכב בכל שלושת משחקי הנבחרת, שהודחה כבר בשלב הבתים.
נמל החלל וייט סנדס

נמל החלל וייט סנדס (באנגלית: White Sands Space Harbor, בעבר נקרא Northrup Strip) היה מסלול המראה של מעבורות חלל, אתר בדיקה למחקר טילים, ואזור אימוני ראשוני בשימוש נאס"א לאסטרונאוטים המאמן אותם בפניות ונחיתות במטוסי ההדרכה של המעבורת ובכלי טיס מסוג T-38. בנמל יש מסלולי תעופה, עזרי ניווט, תאורת מסלול ומתקני בקרה, והוא שימש גם כאתר הנחיתה האמיתי של מעבורות גיבוי שונות.
הנמל נמצא כ-80 קילומטרים מערבית לאלמוגורדו (אנ'), ניו מקסיקו, בגבולות טווח הטילים שלו.
מתקני מסלול

מתקן הבדיקה הממוקם בניו מקסיקו, נבחר בשנת 1962 על ידי מטה נאס"א והיה ידוע כאתר אפולו עד 1965.
בשנת 1964 הובער בפעם הראשונה מנוע של רקטות באתר. מאז יש למתקן הבדיקה בנמל החלל תמיכה מתחנת החלל הבינלאומית ומתוכניות נוספות של נאס"א.
בשנת 1976 בחרה נאס"א ברצועת נורת'רופ כאתר להכשרת טייסי מעבורות החלל, ואז בנוסף לנמל מסלול המראה שני שחצה את רצועת הנחיתה המקורית מצפון-דרום, ובשנת 1979 האריכו את שני מסלולי ההמראה ל-10,668 מטרים. מסלולים אלו כוללים מסלול צר באורך של 4,572 מטרים שהורחב בשני קצוותיו ב-3,048 מטרים נוספים כדי לאפשר לנמל החלל לשמש כמתקן נחיתה לגיבוי.
נחיתות מעבורות

ב-30 במרץ 1982 נאלצה משימת מעבורת החלל של קולומביה STS-3 לנחות בנמל החלל וייט סנדס, לאור תנאי מזג האוויר גרועים במרכז החלל קנדי ובבסיס חיל האוויר אדוארדס, זוהי משימת מעבורת החלל היחידה שנחתה בוייט סנדס.
מטווח הטילים וייט סנדס

הנמל הוא חלק ממתקני המסלול (המתקן הגדול והמשמעותי ביותר), של שטח בן כ-8,300 קילומטרים רבועים המכונה מטווח הטילים וייט סנדס המשמש את צבא ארצות הברית לניסויי טילים ומערכות נשק, השוכן בשטחם של חמישה מחוזות שונים בניו מקסיקו, והוא המתקן הצבאי הגדול בארצות הברית. ב-9 ביולי 1945 הוקם "וייט סנדס" לבדיקת רקטות ארוכות טווח אמריקאיות וגרמניות. שבוע לאחר מכן, ב-15 ביולי, נבחנה במקום פצצת האטום הראשונה.
בבסיס מתבצעות אף בדיקות של מערכות ישראליות, בין היתר של כיפת ברזל וסדרת טילי החץ.
בשטחי המטווח נמצאים אף מתקנים של נאס"א המשמשים לשיגורי לוויינים ורקטות המופעלים על ידי מרכז החלל ג'ונסון.
ראו גם

מטווח הטילים וייט סנדס
הערות שוליים

1 2  Judy Corbett, White Sands Space Harbor, NASA, ‏2014-03-05
↑  Andrew Eversden, US Army successfully tests Iron Dome at White Sands Missile Range, Breaking Defense, ‏2022-08-02 (באנגלית אמריקאית)
| נמלי חלל |
| --- | --- | --- |
| ארצות הברית | בסיס חיל החלל ונדנברג •  נמל האוויר והחלל מוהאבי • נמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי • נמל החלל הפסיפי - אלסקה • נמל החלל קייפ קנוורל • מרכז החלל קנדי • אתר השיגור של SpaceX בדרום טקסס • נמל החלל אמריקה • מתקן הטיסות וולופס • אתר ניסויים רייגן • נמל החלל וייט סנדס |  |
| ברית המועצות/רוסיה | קוסמודרום בייקונור • קוסמודרום ווסטוצ'ני • קוסמודרום פלסצק • קפוסטין יאר • קוסמודרום סבובודני • אתר שיגורים יאסני |  |
| סין | מרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ואן • מרכז שיגור הלוויינים ונצ'אנג • מרכז שיגור הלוויינים טאיואן • מרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג |  |
| מדינות אסיה | יפן מרכז החלל אוצ'ינורה • מרכז החלל טנגשימה קוריאה הדרומית אתר שיגורים טונחה ישראל בסיס פלמחים קוריאה הצפונית מרכז החלל נרו • אתר שיגורים סוחה הודו מרכז החלל סאטיש דאוון איראן מרכז החלל סמנאן • מרכז החלל שאהרוד |  |
| אמריקה דרומית | צרפת מרכז החלל הגיאני ברזיל מרכז החלל אלקנטרה |  |
| אוסטרליה ואוקיאניה | אוסטרליה מתחם וומרה ניו זילנד רוקט לאב - מתחם שיגורים 1 |  |
| אסדות ימיות | איטליה מרכז החלל לואיג'י ברוליו • מים בין-לאומיים Sea Launch |  |
צביקה שוורצברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בדצמבר 1956 (בן 68) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 צאצאים:  תום שוורצברג, יהונתן שוורצברג 
 פרופיל ב-IMDb
 
צביקה שוורצברג (נולד ב-19 בדצמבר 1956) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה

שוורצברג נולד בחיפה בבית אמיד, ובגיל חמש נסע עם הוריו לאפריקה, שם אביו עבד מספר שנים בפרויקט להקמת שדה תעופה בעיר איבדאן שבניגריה. בילדתו חלם להיות שחקן והשתתף בסדנת תיאטרון של אברהם קלינגר (שם גם למדו השחקנים צחי נוי, איקה זוהר, אדם וחברו יהויכין פרידלנדר), אך הוא גם הצטיין בלימודים ואביו הועיד אותו להמשיך את העסק המשפחתי. אחרי השירות הצבאי נסע ללונדון וגר שם בקומונה. שחזר התחתן עם אורלי, אותה הכיר בצבא, למד כלכלה ותיאטרון, אולם עזב לאחר זמן קצר וסיים תואר בהנדסת חשמל בטכניון, כדי להשתלב בעסק של אביו ואחר כך הצטרף לעסק.
בגיל 29, לאחר שראה את ההצגה "כולם היו בני חוץ מנעמי" שהעלה הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בה שיחק חברו יהויכין פרידלנדר, החליט שוורצברג לעבור עם משפחתו לתל אביב וללמוד בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. בסיום לימודיו, בסוף שנות ה-80 החל להופיע בתיאטרון, בתוכניות טלוויזיה ובהצגות ילדים. בין השאר שיחק בתוכניות הילדים "רחוב סומסום" ו"סופי לעת עתה" בטלוויזיה החינוכית, בתיאטרון הקאמרי שיחק במחזה "הגולם" (1989) בבימוי גדליה בסר ובמחזה "המתלבט" (1990) שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1995 שיחק בסרט הקולנוע "ילדי קניון הזהב" וב-1995 וב-2002 בסדרת הטלוויזיה "שמש".
ביוגרפיה > קריירת דיבוב

שוורצברג התמקד בהמשך הקריירה שלו בדיבוב ודיבב מאות סדרות וסרטים, ביניהם: נסיך הרעם (רעם כחול), דרגון בול Z (פיקורו), בובספוג מכנסמרובע (פלנקטון/איש הים/ההולנדי המעופף/קריין/דג), גלקטיק פוטבול (בליילוק/נוראטה) גיבורי התנ"ך הגדולים (דמויות שונות), מדלן (המספר), טוטלי ספייס (דמויות שונות), החלילן מהמלין (ראש העיר), צבי הנינג'ה (שרדר), חברים בחווה (דמויות שונות), לאקי לוק (ג'ו דלתון), תפוס ת'כריש (קולות רקע), גורמיטי (ראזל), נארוטו (זאבוזה), סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר (לורד רופ), הארי פוטר (רמוס לופין), סוניק X וסוניק בום (דוקטור אגמן), מדלן היפה (מספר), הסיפור של באטמן (אקוומן), הדרקון הראשון שלי (סטויק הרחב), גנוב על המיניונים (אל-מאצ'ו), גוסט פורס (מר ולאדובסקי/רולנד) ומזלגוני שואל שאלה (מלפיל ברוקס) ועוד
חיים אישיים

שוורצברג נשוי ואב לשני בנים, תום שוורצברג, שהחל לדבב גם הוא בשנת 2002 ויונתן שוורצברג. היה בעברו פעיל במפלגת מרצ.
הערות שוליים

1 2 3 4  שרית ישי לוי, כל הדרך מבתי־הזיקוק לבמת הקאמרי, חדשות, 5 ביוני 1991
הוואנה (חברה)

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בבואנוס איירס (9 ביוני 2016–HAVA) 
 תקופת הפעילות:  1948–הווה (כ־77 שנים) 
 מיקום המטה:  מאר דל פלאטה 
 ענפי תעשייה:  תעשיית המזון, confectionery industry 
 מוצרים עיקריים:  אלפחור, עוגייה, חטיף שוקולד, ריבת חלב, חטיף אנרגיה 
 רווח:  139,815,118 פסו ארגנטינאי (נכון ל־2019) 
 הון עצמי:  1,573,635,438 פסו ארגנטינאי (נכון ל־2019) 
  
 www.havanna.com.ar
 
אריזה של אלפחורים מתוצרת הוואנה
בית קפה מרשת הוואנה במאר דל פלאטה
הוואנה (מספרדית: Havanna) היא יצרנית מזון ארגנטינאית המתמחה בייצור מאפים מתוקים ודברי מתיקה שונים. החברה הוקמה במאר דל פלאטה ב-1947 בידי דמטריו אליאדס, לואיס סבראליני ובנחמין סיסטרנה. אף ששמה הוא כשל הוואנה בירת קובה, איות שמה אינו לפי התעתיק הספרדי (Habana), אלא דווקא לפי התעתיק המקובל באנגלית.
המוצרים המובילים בחברה, והמזוהים עמה יותר מכל הם האלפחורים, אך החברה מייצרת גם עוגות, עוגיות, ריבת חלב, חטיפי שוקולד, ומוצרים מתוקים אחרים. כן מייצרת החברה מוצר בשם "הוואנט" (Havannet), הדומה לקרמבו במראהו, אך מלא בריבת חלב.
בנוסף על ייצור המאפים, מפעילה החברה גם רשת של 164 בתי קפה ודוכני מכירות ברחבי ארגנטינה, המופעלים בידי זכיינים. מוצריה של החברה משווקים במדינות נוספות באמריקה הלטינית, בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ישראל, וכן במספר מדינות באירופה.
אל-אהראם

| --- | --- |
לוגו העיתון
 תדירות:  יומון 
 פורמט:  ברודשיט 
 מייסד:  בשארה תקלא, סלים תקלא 
 תאריכי הופעה:  8 באוגוסט 1875 – הווה (149 שנים) 
 שפה:  ערבית 
 מערכת:  קהיר 
 מדינה:  מצרים 
 ahram.org.eg
 
אלְ־אַהְרַאם (בערבית: الأهرام, "הפירמידות") הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית, אשר נוסד ב-27 בדצמבר 1875.
"אל-אהראם" מייצג את הקו הרשמי של ממשלת מצרים, והוא זוכה לתפוצה רבה במצרים ומחוצה לה. העיתון יוצא לאור גם בגרסה שבועית אנגלית (Al-Ahram Weekly, מאז 1991), ובגרסה שבועית צרפתית (Al-Ahram Hebdo). העורך הראשי הוא אוסאמה סראיא (أسامة سرايا). ראש ההוצאה לאור הוא סלאח אל-ע'מרי (صلاح الغمري).
"אל-אהראם" נוסד בעיר המצרית אלכסנדריה בידי שני אחים סורים, בשארה וסלים תקלא (بشارة وسليم تقلا). הוא החל לצאת לאור במהלך שנת 1876 כשבועון שכל גיליון שלו כלל ארבעה עמודים בלבד. הוא הופץ במצרים ובסוריה, ובתוך חודשיים בלבד, החליטו האחים תקלא להוציא אותו לאור כיומון. בכך, הפך העיתון ליומון המצרי הראשון. ב-1899 עברה מערכת העיתון מאלכסנדריה לקהיר.
בין האישים הבולטים המזוהים עם העיתון במאה ה-20, אפשר למנות את מוחמד חסנין הייכל ששימש כעורך הראשי במשך עשרות שנים, היה מקורב לנשיאים גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת, ונחשב לעיתונאי בעל השפעה רבה בצמרת השלטון המצרית.
אורית רוזין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ענף מדעי:  היסטוריה
 עיסוק:  פרופסור חבר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 מנחה לדוקטורט:  יוסף גורני, אברהם שפירא (פצ'י)
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 www.oritrozin.com
אורית רוזין היא היסטוריונית חברתית, פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
אורית רוזין סיימה בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובי. איי. כללי בשנת 1989 באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1996 סיימה את לימודי התואר השני (קורסים בלבד) ובשנת 2002 סיימה את עבודת הדוקטורט בנושא: מגוף ראשון רבים לגוף ראשון יחיד׳: תהליכי אינדיבידואליזציה בראשית העשור הראשון למדינה. העבודה נכתב תחת הדרכתם של פרופסור יוסף גורני ופרופסור אברהם שפירא (פצ'י). בין השנים 1999 ל־2011 לימדה פרופסור רוזין במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה, כמו גם במחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה ובמחלקה להיסטוריה בבצלאל. בשנת 2011 החקבלה כחברת סגל בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2016 הועלתה לדרגת פרופסור חבר.
תחומי המחקר של פרופסור רוזין הם: היסטוריה חברתית ותרבותית של החברה ישראלית בשנות החמישים והשישים (של המאה ה-20), היסטוריה של רגשות, מדיניות כלכלית, זכויות ילדים, הקשר בין האזרח למדינה, הבית הישראלי, וזכויות אדם וזהות לאומית. עבודותיה התפרסמו בכתבי עת בין-לאומיים רבים והיא גם חברת הנהלה וחברת מערכת במספר כתבי עת מובילים.
ספרה הראשון חובת האהבה הקשה, יחיד וקולקטיב בישראל בשנות החמישים (2008) זכה בפרס יונתן שפירא מטעם האגודה ללימודי ישראל בשנת 2009.
ספרה השני A Home for All Jews: Citizenship and National Identity in the New Israeli State הגיע לשלבים האחרונים של פרס ג'ורדן שניצר מטעם האגודה ללימודי יהדות.
פרופסור רוזין היא גם זוכת הפרס על שם יובל היימן על חדשנות מחקרית לשנת תשפ״א שמוענק על ידי מרכז זלמן שזר.
רדיפת להט"בים בידי הרשויות בצ'צ'ניה

רדיפת להט"בים בידי הרשויות בצ'צ'ניה, על פי פרסומים שונים ברחבי העולם, היא סדרת אירועים שהחלו בפברואר 2017 בה למעלה מ-100 גברים תושבי הרפובליקה הצ'צ'נית (מחוז בתחומי הפדרציה הרוסית), אשר הרשויות סברו כי הם הומוסקסואלים או ביסקסואלים, רוכזו, עונו ונרצחו על ידי הרשויות בשל נטייתם המינית. סנקציות אלה תוארו כחלק מטיהור פוליטי שיטתי באזור. רמזן קדירוב, מנהיגה המוסלמי של צ'צ'ניה, הקים שלושה מתקני מעצר במקומות סודיים על מנת לכלוא ולהשמיד את כל הגברים ההומוסקסואלים במדינתו. מתקנים אלו כונו על ידי ארגוני זכויות אדם ועדי ראייה כ-"מחנות הריכוז".
הפגנת "אימהות צ'צ'ניות מתאבלות על ילדיהן" בסנט פטרסבורג, רוסיה ב-1 במאי 2017 נגד רדיפת להט"בים על ידי הרשויות בצ'צ'ניה
הטענות פורסמו לראשונה ב-1 באפריל 2017 ב"נובאיה גאזטה"‏, עיתון אופוזיציוני בשפה הרוסית, שדיווח כי למעלה מ-100 גברים נעצרו ועונו, ולפחות שלושה אנשים הרצחו באמצעות הוצאה להורג ללא משפט. העיתון, המצטט את מקורותיו בשירותים המיוחדים הצ'צ'נים, כינה את גל המעצרים כ-"סחף מניעתי". העיתונאית שדיווחה על כך לראשונה ירדה למסתור, בעקבות קריאות לפעולות תגמול נגד עיתונאים המדווחים על הרדיפות הללו.
בעוד כי הרדיפות גונו באופן בינלאומי, הרשויות בצ'צ'ניה וברוסיה הכחישו כל ידע על המעצרים. רשת הלהט"ב הרוסית ("Russian LGBT Network") סייעה למאות אזרחי להט"ב צ'צ'נים להתפנות מהרפובליקה. ממשלות שונות בהן משרד האוצר של ארצות הברית, האיחוד האירופי, בית הדין האירופי לזכויות אדם וארגוני זכויות אדם הטילו סנקציות שונות נגד רוסיה וצ'צ'ניה כתוצאה מהרדיפות ואי טיפולה היעיל של הפדרציה הרוסית במניעתן.
ב-11 בינואר 2019 דווח כי החל גל טיהור פוליטי נוסף של אנשי להט"ב ברפובליקה מדצמבר 2018 בעוד מספר גברים ונשים נעצרו. ברשת הלהט"ב הרוסית דווח כי 40 בני אדם נעצרו ו-2 נרצחו כתוצאה מעינויים.
רקע

ארגוני זכויות האדם טוענים כי מעמד זכויות הלהט"ב ברפובליקה הצ'צ'נית הוא "בעייתי במיוחד" גם בהקשר של הפדרציה הרוסית כולה,‏ צ'צ'ניה, אשר אזרחיה מגיעים ברובם מאזורי מדינות ברית המועצות לשעבר והמזרח התיכון, היא חברה אסלאמית אולטרה-שמרנית בה הומופוביה נפוצה והומוסקסואליות היא טאבו, וזהות מינית הקשורה ללהט"ב של אדם נתפסת כבושה על כל בני משפחתו המורחבת.
רבים מחוקי הפדרציה הרוסית, ופרט - חוקים הקשורים לקהילת הלהט"ב, חלים גם בצ'צ'ניה. בצ'צ'ניה, כמו באזורים אחרים בדרום רוסיה, העניק נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, סמכות למנהיגים המקומיים "לאכוף את הפרשנות שלהם לערכים מסורתיים, בין השאר במאמץ לשלב בין קיצוניות דתית[דרושה הבהרה], שגורשה במידה רבה למחתרת".
על אף שבשנת 1993 נקבע כי הומוסקסואליות איננה בלתי חוקית ברוסיה, בשנת 1996 החיל נשיא צ'צ'ניה אסלאן מסחאדוב את חוקי השריעה ברפובליקה הצ'צ'נית, וסעיף 148 של חוק העונשין הצ'צ'ני קבע כי עונש של הלקאה על מעשה סדום בשתי העבירות הראשונות, והוצאה להורג בעבירה השלישית (אם כי בפועל, עונש המוות בצ'צ'ניה לא בוצע מאז 1999‏). צ'צ'ניה אמנם חזרה להיות כפופה לשלטון הישיר הרוסי בשנת 2000, אך היא עדיין שומרת על אוטונומיה מסוימת, וראש הרפובליקה הצ'צ'נית הנוכחי, רמזן קדירוב, שמר על מקום האסלאם בחיי היומיום של צ'צ'ניה, ואנשים הומוסקסואליים שיוצאים מהארון מופלים לרעה ומנודים על ידי בני משפחותיהם.