stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טל משקיף
ביוגרפיה > 1985 > המכביה ה-12

בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם אייל שטיגמן, נדב שנל וזוהר וייס בשיא ישראלי חדש של 3:55.48 דקות, אחרי ארצות הברית (3:54.45 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:01.45 דקות, שיפור לשיאו הישראלי של גלילי (1:01.48 דקות) שסיים רביעי בתוצאה של 1:01.95 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:13.08 דקות, שיפור לשיא של דנאי (2:13.29 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה משקיף במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.01 דקות, אחרי זוהר גלילי שקבע שיא ישראלי חדש 1:01.34 דקות ולפני וערן גרומי (1:02.21 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:18.27 דקות, אחרי גלילי (2:13.93 דקות) וגרומי (2:15.72 דקות).
ביוגרפיה > 1986

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה משקיף בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.69 דקות, אחרי, זוהר גלילי שקבע שיא ישראלי חדש של 1:00.75 דקות וערן גרומי (1:01.91 דקות). גלילי, שיפר את שיאו של גרומי בן ה-4 חודשים (1:00.93 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.18 דקות, אחרי גרומי (2:12.08 דקות) וגלילי (2:13.16 דקות).
הישגים בתחרויות שחייה למסטרס

בשנים האחרונות משתתף משקיף, לעיתים רחוקות בתחרויות שחייה למסטרס. הוא מחזיק בשיאי ישראל למסטרס בגילאים השונים.
הערות שוליים

↑  זיו סידרר, שחייני הפועל גש"מ ומכבי ת"א סיפקו שיאים באליפות ישראל, דבר, 28 באוגוסט 1983
↑  יונתן הללי, משקיף קבע שיא ב-200 גב, מעריב, 8 בפברואר 1984
↑  אלכס פרסלמן, בבוקר: זוהר גלילי בערב: טל משקיף, מעריב, 21 באוגוסט 1984
↑  אלכס פרסלמן, "מלכת הבריכה" הגיעה לסוף הדרך, מעריב, 23 באוגוסט 1984
↑  אלכס פרסלמן, רביעיית יזרעאל שיפרה השיא במשחה המעורב, מעריב, 22 באוגוסט 1984
↑  אלכס פרסלמן, ברון השחיינים ניצח במשחה שליחים מעורב, מעריב, 23 ביולי 1985
↑  אלכס פרסלמן, טרגדיה ישראלית בבריכה אמריקנית, מעריב, 18 ביולי 1985
↑  אלכס פרסלמן, "המלך" העניק זהב לברון, מעריב, 19 ביולי 1985
↑  אלכס פרלסמן, שיא ישראלי כמתנת פרידה מהחברים, מעריב, 8 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, אליפות השחייה - כל התוצאות, מעריב, 8 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, זוהר בריכה - גלילי שבר השיא ב-100 גב, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  סוף השבוע בבריכה, מעריב, 10 באוגוסט 1986
יאנג לי-פינג

| --- | --- |

יאנג לי-פינג בריקוד הטווס
 לידה:  10 בנובמבר 1958 (בת 65) 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 השכלה:  אוניברסיטת מינזו של סין 
 
יאנג לי-פינג (בסינית מנדרינית: 杨丽萍, בכתב פיניין: Yánglí Píng; נולדה ב-10 בנובמבר 1958) היא רקדנית וכוריאוגרפית סינית, בת לקבוצה האתנית באי. נודעה ביצירתיות שלה ובביצוע "ריקוד הטווס" מן המסורת של בני דאי.
ביוגרפיה

יאנג נולדה ב-1958 בכפר ון צ'יאנג, שליד העיר סיביהו, בנפת דאלי שבמחוז יונאן שבדרום-מערב סין. היא הבכורה בין 4 ילדים. הוריה וסביה, בני המיעוט באי, היו איכרים מכפר סמוך. סבתה הייתה זמרת בכפר.
ביוגרפיה > הקריירה האמנותית

יאנג התחילה ללמוד ריקוד בגיל 11 בלהקה מאזור שישואנגבאנה, אזור מאוכלס בבני דאי, בשפלה הדרומית של מחוז יונאן, בגבול עם מיאנמר. ריקוד הטווס ידוע כאחד הסממנים של מסורת העם דאי. בהגיעה בשנות ה-20 לחייה לבייג'ינג התקבלה יאנג לי-פינג לאנסבמל המרכזי לריקודים ולשירים של עמי סין ועיצבה ריקוד טווס משל עצמה, תוך המצאת תנועות חדשות בעזרת ידיה ואצבעותיה. ב-1986 גרסתה בעיצובו ובביצועו של הריקוד - "רוח הטווס" (雀之灵) זכו לפרס ראשון בתחרות לאומית
מאז כונתה "הנסיכה - טווס". יואנג הפכה לבמאית, לכוריאוגרפית ולכוכבת של המופע "יונאן הדינמית" שמשך המוני צופים ברחבי סין. היא בשנת 2005 סיירה איתו גם באירופה ובארצות הברית. בשנים 2004–2008 ביימה ועיצבה יאנג את הכוריאוגרפיה לטרילוגיית "יונאן הדימני", "הדים משנגרילה" ו"מיתוס טיבטי". בשנת 2004 זכתה "יונאן הדנימי" 5 פרסים של פרח הלוטוס הלאומי, לרבות פרס הזהב לריקוד ספקטקולרי, לכוריאוגרפיה הטובה ביותר ולרקדנית הטובה ביותר.
בעבודת העיצוב של הריקודים והשירים במופע "יונאן הדנימי" השתמשה יאנג בחומרים שליקטה בכפרים נידחים של 26 שבטים ביונאן ובחרה 60 איכרים בעלי כישורים לריקוד ולזמרה שאיתם יצרה ארכיון המוקדש לשחזור אותה מורשת תרבותית ששימשה לה במופע
במאי 2009 הפיקה יאנג מופע חדש "הצליל של יונאן" במסגרת התיאטרון הניסיוני של המכון יונאן לאמנות. ב-17 בנובמבר 2009 ב"אולם הגדול של העם" ביצעה יאנג בפני הנשיא ברק אובמה, בעת ביקורו בסין, את הריקוד הקלאסי "רוח הציפורים". יאנג משתתפת בחבר השופטים בתוכנית טלוויזיונית פופולרית לתחרויות ריקודים. ב-2018 הופיעה יאנג לי-פינג ולהקת המחול שלה באירופה וגם באופרה הישראלית בתל אביב עם הצגת תיאטרון מחול שנקראה "תחת המצור" שקיבלה השראה מספור הקרב העתיק בין צבאו של צ'ו לצבאו של האן
ביוגרפיה > חייה הפרטיים

בעלה הראשון היה עמית באנסמבל המרכזי לריקודים ולשירים של עמי סין. יאנג פגשה בשנת 1990 את ליו יו-צ'ינג, אזרח טאיוואן-אמריקאי והתחתנה איתו ב-1995
לקריאה נוספת

נריה בר - "אכזריות יפהפייה" - בעיתון מעריב - מוסף תרבות - 13.4.2018
הערות שוליים

↑  נריה בר- מעריב עמ' 6
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יאנג לי-פינג".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: xx0302832  NTA: 181657597  VIAF: 280344182   WorldCat (עם VIAF): 280344182
יגאל זריהן

יגאל זריהן (נולד ב-22 ביוני 1968) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ ומזוהה בעיקר עם מכבי עירוני אשדוד.
קריירה כשחקן

זריהן גדל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד, ובשנת 1987 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון שהייתה ממוקמת בליגה ב' והגיע עימה עד לליגת העל, בה שיחק 4 עונות במדים הצהובים. במהלך הקריירה שלו כבש זריהן 111 שערים (31 בליגה הבכירה) במדי עירוני אשדוד, והוא מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים. אוהדי הקבוצה נהגו לכנותו "יגאל טורבו" בשל מהירותו היוצאת דופן.
לאחר איחוד הקבוצה עם הפועל אשדוד בשנת 1999, שיחק עונה אחת במדי הקבוצה המאוחדת מועדון ספורט אשדוד, ובשנת 2000 עבר להכח רמת גן.
קריירה כמאמן

לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן זריהן במשך ארבע עונות במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, ובשנת 2008 הוביל את קבוצת הנוער לזכייה בגביע המדינה לנוער. לאחר מכן אימן את קבוצות הנוער של הפועל רעננה והפועל אשקלון.
בנובמבר 2019 מונה זריהן למאמן קבוצת נעוריו שהוקמה מחדש, מכבי עירוני אשדוד מליגה א'. מאז חודש אוגוסט 2021, מאמן זריהן את קבוצת הנשים מכבי פנתרות אשדוד.
חיים אישיים

זריהן נשוי למטי ולהם ארבעה ילדים. שניים מהם כדורגלנים. הבכור ניב זריהן, כדורגלן מקצועי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל תל אביב ועמית זריהן המשחק בעמדת הקשר בבית"ר אשדוד.
הערות שוליים

↑  צמד וסיכוי. זריהן, מעריב 31 במרץ 1991
↑  באופן רשמי: יגאל זריהן מונה למאמן עירוני אשדוד, באתר "אשדודנט", 3 בנובמבר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים ובנושא מאמני כדורגל ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוזף קרנץ'

יוזף קרנץ' (בסלובקית: Jozef Krnáč; נולד ב-30 בדצמבר 1977) הוא ג'ודוקא עבר סלובקי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
קריירה

קרנץ' התחרה במשחקים האולימפיים באתונה 2004 וזכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג לאחר שהגיע עד שלב הגמר והפסיד למסאטו אוצ'ישיבה היפני.
קרנץ' מחזיק בשתי מדליות מאליפויות אירופה, מדליית כסף משנת 2002 ומדליית ארד משנת 2001.
במהלך הקריירה הוא זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי 'A-Tournament Prague',‏ 'Czech Cup Prague' ו-'German Open Bonn'.
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
יוזף קרליבך שולה (JCS)

יוזף קרליבך שולה (בגרמנית: Joseph carlebach schule) הוא בית הספר היהודי היחיד בהמבורג. בית הספר שייך לקהילת המבורג, וממוקם במקום בו הייה "תלמוד-תורה ריאלשולה" לפני מלחמת העולם השנייה. במקום ישנו מטבח כשר לחברי הקהילה ובו ממוקמים גם משרדי הקהילה.
היסטוריה

לאחר שכבר היו בהמבורג בתי ספר יהודיים קטנים יותר, נוסד ב-1805 בית הספר "תלמוד תורה" כבית הספר היהודי למהדרין הראשון בהמבורג. השיעורים היו ללא תשלום. בית הספר סיפק בחינם ביגוד ומזון לתלמידיו. מ-1821 עד 1849 היה המנהל אייזק ברנייס, שעשה רפורמה יסודית בבית הספר והנהיג גם מקצועות חילוניים. מאז, גם גרמנית, גאוגרפיה והיסטוריה של הטבע היו בתוכנית הלימודים. במהלך המאה ה-19 בית הספר התמקם ברחוב גרינדלהוף ושם הוא נמצא עד היום.
סגירת כל בתי הספר היהודיים בגרמניה ב-30 ביוני 1942 משמעה גם את סיום בית הספר תלמוד תורה. רוב 28 המורים ולאחרונה 343 תלמידים שלמדו בבית הספר או לימדו בו בשנת 1942 גורשו ונפלו קורבן לשואה. רק 76 תלמידים ושלושה מורים שרדו.
בשנת 2007 חזר בית הספר לפעול כרגיל לאחר 68 שנים. הוא נקרא ע"ש יוזף קרליבך, הרב הראשי האחרון של המבורג ומורה בבית הספר.
ראו גם

יוסף קרליבך
קהילת יהודי המבורג
יגאל וילפנד

יגאל וילפנד

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יגאל וילפנד (8 בנובמבר 1944 - 20 באוגוסט 2019) היה סופר, עורך, עיתונאי ומחנך ישראלי, חבר קיבוץ עין השופט ואיש תנועת השומר הצעיר.
ביוגרפיה

יגאל וילפנד נולד ליוסף ובלה וילפנד בניו-יורק, שם שהה עם הוריו במסגרת שליחותם כאנשי השומר הצעיר באמריקה. לאחר המלחמה חזרו הוריו לביתם בקיבוץ עין השופט. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, ולאחר שחרורו למד לימודים הומניסטים בסמינר אורנים. במהלך שנות ה-70 חינך במוסד הרי אפרים, וכן עסק כעיתונאי בעיתון "על המשמר", וכיהן כמזכיר קיבוצו. במקביל, היה פעיל במפ"ם ובשלום עכשיו. בשנות ה-80 יצא כשליח מטעם הקיבוץ הארצי לארצות הברית, ולאחר מכן נסע למספר שליחויות לברית המועצות, לקראת קליטתם של יהודי ברית המועצות בישראל. בין השנים 1987–1994 ערך וילפנד את פינת "השבוע בקבוץ-הארצי" בעיתון על-המשמר, וכתב בעיתונים שונים, ביניהם מעריב, כל העמק והגליל, והדף הירוק. בין 1994–2005 כיהן כמזכיר עין-השופט במשך שלוש קדנציות, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך הוצאת "בכתב" של עין השופט, שם עסק בתיעוד תולדות קיבוצו, תנועתו, וכן בזיכרון השואה. יגאל וילפנד נפטר ב-20 באוגוסט 2019 והותיר אחריו אישה, שלושה ילדים, ו-11 נכדות ונכדים.
כתביו

בדרך הביתה, ספרית פועלים, 1983
מסע בעקבות שאול, ספרית פועלים, 1987
ויקי, רון-גולן, 1992
מעגלים, בכתב, 2007
להתחיל מהסוף: יוסל ובלה, בכתב, 2012.
בדרכי החיים, בכתב, 2018.
בעריכתו

בבכי אותי תקצור, בארי חזק, הוצאת הקבוץ-המאוחד. 1975. חמש מהדורות
אהרון כהן, גוף ראשון גוף שלישי, ספרית – פועלים. 1990
מסע בעקבות שאול, שאול יפה, ספרית פועלים 1987
יוסף וילפנד, דפים מספר, 1975
אהרון אפרת, ואוסיף ללכת 1990.
יונה ינאי, דרך חיים 1999. הוצאת
זלמן לבנה, שומר תמיד 2001 . הוצאת
משה ברזילי, מהשומר-הצעיר בברוקלין לעין-השופט. הוצאת בכתב, 2006.
לוי ארגוב, בנתיבי הצלה והעפלה, הוצאת בכתב, 2006
צבי היילפר, תמיד בדרך, הוצאת בכתב 2007
ישעיהו גביש, סיפורי מקום - קיבוץ יפתח, הוצאת בכתב, 2008
כרמלה, כרמלה אלכסנדרון, הוצאת בכתב, 2009
אביעזר ברלצקי-פרקי חיים, הוצאה עצמית, 2010
מבטים, סיפורם של מרים ומאיר דרום, הוצאת בכתב, 2011
פלוגה ז', פולו אלקסלסי, הוצאת בכתב, 2011
להיות בן אדם, סיפורם של ציפקה ואברהם לבנון, הוצאת בכתב, 2012
גשרים, ישראל ויזל, הוצאת בכתב, 2012.
הערות שוליים

↑  יגאל וילפנד, על המשמר
↑  נחום שור, דרך הרוח מי יידע? (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302499305171  PLWABN: 9810618313305606  BnF: cb16982997c (data)  ISNI: 0000 0000 6667 5992  LCCN: n85258371  VIAF: 360144782721079197738   WorldCat (עם VIAF): 360144782721079197738
טיעון השפה הפרטית

טיעון השפה הפרטית הוא טיעון פילוסופי שהציג לודוויג ויטגנשטיין בעבודתו המאוחרת, בספרו "חקירות פילוסופיות". לטיעון נודעה חשיבות מרכזית בשיח הפילוסופי במחצית השנייה של המאה ה-20, והוא ממשיך להוות מוקד לדיון גם היום. מטרת הטיעון היא להראות כי רעיון של שפה שמובנת רק לאדם אחד, הוא רעיון חסר משמעות. הטיעון עצמו מבוסס על תשובתו של ויטגנשטיין לטיעון הנפש הפרטית.
בניגוד לדעה הרווחת, ויטגנשטיין מעולם לא הציג את הטיעון בספרו "חקירות פילוסופיות" בצורה ליניארית ותמציתית. במקום זאת, הוא הציג אופנים שונים של שימוש בשפה, וביקש מהקוראים לתהות על ההשלכות של שימושים אלה. כתוצאה מכך, ישנו ויכוח ממושך הן בנוגע לטבעו של הטיעון והן ביחס לחשיבותו. בנוסף לכך, בביטוי "טיעון השפה הפרטית" מקובל להתייחס לקבוצה של טיעונים שמביא ויטגנשטיין.
היסטוריונים של הפילוסופיה מוצאים שורשים לטיעון השפה הפרטית כבר אצל הפילוסופים ג'ון לוק וגוטלוב פרגה. ג'ון לוק הוא גם מייצג בולט של הרעיון שבטיעון דרך תפיסתו כי המילים הן ייצוגים של אידאות.
חשיבות הטיעון

טיעון השפה הפרטית הוא בעל חשיבות רבה בכל הנוגע לדיון על טבעה של השפה בפילוסופיה של השפה. תאוריה אחת בנוגע לשפה היא שטבע השפה הוא להפוך רעיונות למילים, כלומר לשפה ישנה יכולת למפות רעיונות, מחשבות, וייצוגים בנפשו של האדם. אם כך הדבר, הרעיונות שבראשו של פלוני נבדלים מהרעיונות שבראשו של אלמוני, אך ניתן להתאים את רעיונותיהם באמצעות שימוש נכון במילים בשפה משותפת. יוצא מכך, שכל אינדיבידואל מחזיק בשפה פרטית משלו (שמתאימה בין הרעיונות הספציפיים שלו לשפה שלו) והוא מתרגם אותה לשפה המשותפת על מנת לייצר משמעות משותפת במהלך שימוש בשפה. תהליך מחשבה מסוג זה מצוי, לדוגמה, ב"מסה על שכל האדם" של ג'ון לוק.
ויטגנשטיין בא להראות כי שפה פרטית מסוג זה היא חסרת משמעות. אם הרעיון של שפה פרטית הוא חסר משמעות, אזי שהשפה בבסיסה היא משותפת, כלומר, השפה היא תופעה חברתית. למסקנה זו ישנן השלכות משמעותיות על תחומים אחרים בפילוסופיה. לדוגמה, אם שפה פרטית אינה אפשרית, אז הניסיון לתאר תחושות פרטיות, התנסויות פרטיות המתארות קווליה הוא ניסיון כושל. כך גם כל רעיון הבא לתאר מצב פרטי הוא ניסיון חסר תועלת.
הטיעון בחקירות פילוסופיות

הרעיון מוצג לראשונה בסעיף 243 שבחלק הראשון של "חקירות פילוסופיות", וממשיך להופיע מסעיף 253 והלאה.
כדי להבין אם מישהו מבין את משמעותן של מילים בשפה, ניתן לבדוק את התנהגותו ביחס אליה. אם מישהו מתנהג כאילו הוא מבין שפה שאף אחד אחר לא מבין, ניתן לומר כי הוא מבין שפה פרטית. לא מספיק ששפה זו היא שפה שעדיין לא תורגמה כדי שהיא תיחשב כשפה פרטית נוסח ויטגנשטיין, עליה גם להיות בלתי ניתנת לתרגום עקרונית לשום שפה מובנת, כמו התפישה שתחושותיו הפנימיות שלאדם אחד אינן נגישות עקרונית לתחושותיו של אדם אחר. השפה הפרטית היא כזו שלא רק שרק אדם אחד עובדתית מבין אותה, אלא כזו שבעיקרון רק אדם אחד יכול להבין אותה. הדובר האחרון של שפה נכחדת הוא לא דובר של שפה פרטית, משום שעקרונית, השפה עדיין ניתנת ללמידה על ידי אחרים. השפה הפרטית אינה ניתנת ללמידה ואינה ניתנת לתרגום, ולמרות זאת הדובר אותה יכול להפיק ממנה משמעות.
הטיעון בחקירות פילוסופיות > התחושה S

ויטגנשטיין מציע ניסוי מחשבתי שבו אדם מחליט לעקוב אחרי תחושה חוזרת ונשנית באמצעות כתיבת הסימן S ביומנו בכל פעם שמופיעה התחושה. זוהי דוגמה לשפה פרטית במובנו של ויטגנשטיין. הניסוי מניח כי לא ניתן לתאר את התחושה S באמצעות משפט כמו "התחושה המתקבלת בכל פעם שהמחוג במנומטר עולה", משום שאז הסימן S מקבל משמעות בשפה המשותפת שלנו.
אם כך, הניסיון לתאר את S ייתכן שיתאפשר רק דרך מתן דוגמאות לתחושה S. ויטגנשטיין תוקף את התועלת של הגדרה דרך מתן דוגמאות בחלק אחר של חקירות פילוסופיות. אם אדם מראה לאדם אחר שני אגוזים כדי להסביר לאדם אחר את המילה "שתיים", אין דרך למנוע מההבנה של "שתיים" בתור השם של סוג האגוזים או של צבעם. המסקנה היא שהגדרה דרך מתן דוגמאות מניחה הבנה מוקדמת משותפת, או הקשר ברור בין הדוברים כדי שתהיה בעלת משמעות. אם מורה מרימה שני אגוזים ואומרת "צוואי" במהלך שיעור גרמנית שנושאו הוא מספרים, אזי יש לדוגמה משמעות דרך ההקשר. ללא הקשר, הגדרה דרך מתן דוגמאות יכולה לקבל אינספור משמעויות.
השימוש ב-S בתור שפה פרטית מוביל לשתי פרשנויות של ספקנות: אחת היא ספקנות של זיכרון, שבה האדם לעולם לא יוכל לדעת אם הוא זוכר נכון את התחושה S, ייתכן שזיכרונו מטעה אותו והוא עושה שימוש לא נכון בסימן שלו. השנייה היא ספקנות של משמעות, שבה אדם לעולם לא יוכל לדעת בוודאות אם הוא הבין כראוי
את S.
הטיעון בחקירות פילוסופיות > החיפושית שבקופסה

החיפושית שבקופסה הוא ניסוי מחשבתי נוסף שהציע ויטגנשטיין בנוגע לחקירה פילוסופית על כאב.
לחקירת הכאב ישנה חשיבות מיוחדת בפילוסופיה של הנפש. תחושת הכאב אינה מתיישבת עם ההבחנה בין המציאות למראית העין שעומדת בבסיס תאוריות פילוסופיות. אם אדם רואה אובייקט כאדום ייתכן כי תפיסתו שגויה והאובייקט אינו אדום במציאות (אלא, לדוגמה, רק מואר בפנס אדום). אבל אם אדם חש כאב הכאב חייב להיות אמיתי, ואין פה מקום לכאב לכאורה. מנגד, אדם מסוגל לחוות רק את הכאב שלו, אינו מסוגל להרגיש כאב של אדם אחר, ועליו להסיק את הכאב של האחר באמצעות התנהגות או שפה. מכאן, ניתן לדבוק בגישה דואליסטית ולהגיע לסוליפסיזם בנוגע לתחושות כאב ("אני היחידי בעולם שבאמת חווה כאב"). כמו כן, ניתן גם לדבוק בתאוריה מטריאליסטית ולתאר את תחושת הכאב באופן פיזיולוגי טהור.
הדיבור על אודות תחושות כאב עונה על הקריטריונים של שפה פרטית. איך, אם כן, ניתן לדבר על כאב?
בניסוי המחשבה ישנה קהילה שבה כל פרט מסתובב עם קופסה עם "חיפושית". לפי חוקי הקהילה, אסור להסתכל בקופסה של הזולת, כך שכל אחד יודע מה היא חיפושית דרך התבוננות בחיפושית שלו. המילה חיפושית בשפה של אנשי הקהילה זו אינה יכולה להיות שם של משהו, כי סביר להניח כי לכל אחד היה משהו אחר בתוך הקופסה, וייתכן גם כי חלק מהקופסאות בכלל ריקות. תוכן הקופסה אינו רלוונטי לכל שימוש שהשפה עושה במילה חיפושית.
באנלוגיה, אין זה משנה שבני אדם אינם יכולים לחוות חוויות סובייקטיביות של חבריהם. הדיבור על חוויות סובייקטיביות נלמד דרך השפה המשותפת (ולא דרך הפרטית), לכן תחושת הכאב הסובייקטיבית של האחר אינה רלוונטית, כך גם הרעיון של שפה פרטית של תחושות אינו רלוונטי.
פרשנויות > קריפקנשטיין

בשנת 1982 פרסם סול קריפקי תיאור חדש וחדשני של הטיעון בספרו "ויטגנשטיין על כללים ושפה פרטית" (Wittgenstein on Rules and Private Language). קריפקי מתייחס לפרדוקס שנדון בסעיף 201 כבעיה המרכזית של החקירות הפילוסופיות. הוא מפתח את הפרדוקס לבעיה דמוית הירול (של נלסון גודמן). לטענתו, הפרדוקס מוביל באופן דומה לספקנות, אך לגבי משמעות ולא לגבי בעיית האינדוקציה. קריפקי מניח צורה חדשה של פעולת החיבור המסומנת בפלוס (Plus), לה הוא קורא קווס (quus). הקווס זהה לפלוס בכל המקרים מלבד אלו שבהם אחד מהמספרים שיש להוסיף גדול מ-57, כך:
{\text{x quus y}}={\begin{cases}{\text{x + y}}&{\text{for }}x,y<57\\[12pt]5&{\text{otherwise}}\end{cases}}
לאחר מכן הוא שואל אם מישהו יכול היה לדעת שקודם לכן, כשחשבתי שהתכוונתי לפלוס, לא התכוונתי לקווס. לטענתו, הטיעון שלו מראה כי כל כוונה נוכחית יכולה להתפרש כך שהיא תואמת כל דבר שאנו יכולים לבחור לעשות.
תיאורו של קריפקה נחשב על ידי כמה פרשנים כחותר תחת הגותו של ויטגנשטיין, ומכונה בלעג "קריפקנשטיין" (Kripkenstein). אפילו קריפקה עצמו טען שהספר צריך להיקרא כמי שמסביר לא את הטיעון של ויטגנשטיין ואף לא את הטיעונו שלו, אלא את הטיעון כפי שהוא הופיע כבעיה עבורו.
הערות שוליים

↑  Kripke, Saul. Wittgenstein on Rules and Private Language. pp 7–25
↑  Kripke, Saul. Wittgenstein on Rules and Private Language. pp 55
↑  E.g., G.P. Baker and P.M.S. Hacker, Scepticism, Rules, and Language (Oxford: Blackwell, 1984) and Colin McGinn, Wittgenstein on Meaning (Oxford: Blackwell, 1984).
↑  Kripke, Saul. Wittgenstein on Rules and Private Language. pp 5
| לודוויג ויטגנשטיין |
| --- | --- | --- |
| כתביו והרצאותיו | טרקטט לוגי-פילוסופי • חקירות פילוסופיות • המחברת הכחולה והמחברת החומה • הרצאה על האתיקה • הרצאות ושיחות בנושאי אסתטיקה, פסיכולוגיה ואמונה דתית • הערות על ענף הזהב של פרייזר • הערות על מתמטיקה • הערות על הצבעים • תרבות וערך • על הוודאות |  |
| מושגים ורעיונות | טבלת אמת • תורת התמונה • דמיון משפחתי • משחק שפה • טיעון השפה הפרטית • אשליית ארנב-ברווז • צורות חיים |  |
| משפחת ויטגנשטיין | קרל ויטגנשטיין •  מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין • פאול ויטגנשטיין |  |
| אישים קשורים | ג.א.מ. אנסקום • פאול אנגלמן • פיטר גיץ' • פיטר ווינץ' • פרידריך וייסמן • ג.א. מור • נורמן מלקולם • מרגרט מקדונלד • פרנסיס סקינר • פיירו סראפה • ג'ון מיינרד קיינס • רודולף קרנאפ • ברטראנד ראסל • ראש רייז • יאורי הנריק פון וריקט • פרנק רמזי • מוריץ שליק |  |
| חוקרי ויטגנשטיין | אלפרד ג'ולס אייר • טרי איגלטון • גורדון בייקר • ענת בילצקי • וורן גולדפרב • אנתוני קליפורד גריילינג • קורה דיימונד • פיטר האקר • יאקו הינטיקה • אוסוולד הנפלינג • ענת מטר • אבישי מרגלית • הילרי פטנאם • אלי פרידלנדר • סטנלי קאבל •  ג'יימס פ. קונאנט • אנתוני קני •  סול קריפקי • אליס קררי • רופרט ריד |  |
| נושאים קשורים | בית ויטגנשטיין • הדלת של ויטגנשטיין • הויטגנשטיינים החדשים • החוג הוינאי • ויטגנשטיין (סרט) • תקרית הדוקרן • תקרית היידבאואר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538704005171  LCCN: sh85107036 
סול קריפקי
יוהאן נפומוק קרל, נסיך ליכטנשטיין

יוהאן נפומוק קרל, נסיך ליכטנשטיין (בגרמנית: Johann Nepomuk Karl von Liechtenstein;‏ 6 ביולי 1724 - 22 בדצמבר 1748), היה נסיך ליכטנשטיין בין השנים 1745–1748.
ביוגרפיה

יוהאן נפומוק קרל נולד ב-6 ביולי 1724 בפראג, ליוזף יוהאן אדם, נסיך ליכטנשטיין ולמריה אנה, רוזנת אטינגן-שפילברג, בתם של פרנץ אלברכט, נסיך אטינגן-שפילברג והברונית יוהנה מרגרטה משוונדי.
בשנת 1732 בהיותו בן 8, מת אביו יוזף יוהאן אדם, נסיך ליכטנשטיין, ויוהאן נפומוק קרל ירש את נחלותיו, אולם בשל היותו קטין שלט דודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין כעוצר הנסיכות. דודו ניסה להכין אותו לתפקידו העתידי, אולם יוהאן נפומוק קרל לא השקיע בלימודיו, ועם עלותו לשלטון בשנת 1745 הוא הזניח את תפקידו, ודרדר את מצבה הכלכלי של הנסיכות. למרות חוסר הכישרון הברור, קיבל הנסיך תפקיד בחצר המלוכה ההונגרית והבוהמית. ב-22 בדצמבר 1748 מת יוהאן קרל נפומוק בווישאו, ודודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-19 במרץ 1744 התחתן יוהאן נפומוק קרל בת דודתו עם מריה יוזפה, רוזנת האראך-רוהארו, בתם של פרידריך אוגוסט פון-האראך-רוהארו ומריה אלאונורה, נסיכת ליכטנשטיין, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מריה אנה, נסיכת ליכטנשטיין (1745–1752)
יוזף יוהנס, נסיך ליכטנשטיין (1747)
מריה אנטוניה, נסיכת ליכטנשטיין (1749–1813), התחתנה עם ונצל, נסיך פאר
יוזף רייכה

| --- | --- |
 לידה:  12 בפברואר 1752 Chudenice, צ'כיה 
 פטירה:  5 במרץ 1795 (בגיל 43) בון, נסיכות הבוחר מקלן 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 
יוזף רייכה (בגרמנית: Josef Reicha‏ 12 בפברואר 1752 – 5 במרץ 1795) היה צ'לן, מלחין ומנצח בוהמי, דודו של המלחין ותאורטיקאי המוזיקה אנטון רייכה.
ביוגרפיה

יוזף רייכה נולד בעיירה חודניצה. בשנת 1761 עבר לפראג, שם למד נגינה בצ'לו אצל פרנץ יוזף ורנר. ב-1771 התמנה רייכה לצ'לן ראשון בתזמורת של הנסיך קראפט ארנסט פון גטינגן-ולרשטיין. יחד עם הכנר הנודע אנטון יאניץ', שניגן גם הוא בתזמורת החצר, סייר רייכה בכמה מכרכי אירופה בסוף שנות ה-70' של המאה ה-18 וביקר אצל לאופולד מוצרט בזלצבורג בשנת 1778. במכתביו אל וולפגנג אמדאוס, שיבח לאופולד את נגינתו של רייכה בצ'לו והשווה את סגנון אחד הקונצ'רטי שלו לצ'לו לאלה של וולפגנג אמדאוס.
רייכה אימץ את אחיינו אנטון רייכה בשנת 1780 (יוזף נשא אישה ב-1779, אבל הנישואים לא הניבו ילדים) ובהמשך לימד אותו נגינה בכינור ובפסנתר. בשנת 1785 התמנה יוזף למנהל תזמורת החצר בבון, אצל מקסימיליאן פרנץ מאוסטריה, נסיך בוחר של קלן; המשפחה עברה לבון ואנטון היה לחבר בתזמורת החצר בהשפעת דודו. בתזמורת זו היו חברים גם בטהובן הצעיר, שהיה נגן ויולה ועוגב, וניקולאוס זימרוק, מייסד הוצאת התווים זימרוק, שהיה נגן קרן. בשנים הבאות יוציא זימרוק לאור את יצירותיו של יוזף. בשנת 1789 היה יוזף למנהל תזמורת התיאטרון הלאומי החדש של בון. הקריירה המוזיקלית שלו נקטעה בשנת 1791 עקב מחלת הצינית שתקפה אותו. הוא מת בבון ארבע שנים לאחר זאת.
סגנון

רייכה כתב מוזיקה לתזמורת ולהרכבים קאמריים שונים. יצירותיו כוללות סימפוניות, קונצ'רטי שונים - עשרה מהם לצ'לו - שתים-עשרה פרטיטות לכלי נשיפה מעץ ושאר יצירות. את רוב יצירותיו כתב רייכה בוולרשטיין, לפני השנים שעשה בבון. כתיבתו לכלי קשת ובייחוד לצ'לו מצטיינת בווירטואוזיות ומשקפת את כישוריו הוא כצ'לן. חוקר המוזיקה לודוויג שיידרמאייר מביא בספרו "בטהובן הצעיר" (לייפציג, 1925) דוגמאות ספציפיות מתוך הפרטיטות והסימפוניות של רייכה ומוכיח את השפעתן של יצירות אלה על בטהובן. גם לאופולד מוצרט ומיכאל היידן התייחסו אל רייכה בהערכה רבה.
הערות שוליים

↑  פאול בקר, "בטהובן", הוצאת ניב, תרגון יצחק הירשברג, עמ' 26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345777805171  PLWABN: 9810667172905606  BIBSYS: 3012791  BNE: XX1758602  BnF: cb13898893s (data)  GND: 11907396X  ICCU: MUSV054719  ISNI: 0000 0000 8101 4893  LCCN: n81120383  MusicBrainz: 49e1d652-8faa-4832-b3ac-fddab71395d9  NKC: jn20000620309  SNAC: w6kd6244  SUDOC: 137090110  VIAF: 22328501   WorldCat (עם VIAF): 22328501
יחסי אורוגוואי–ונצואלה

| יחסי אורוגוואי–ונצואלה |
| --- | --- |
אורוגוואי: ונצואלה


אורוגוואי: ונצואלה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 912,050
אוכלוסייה
3,386,108: 28,433,569
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 482,359
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 16,964
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

יחסי אורוגוואי–ונצואלה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאורוגוואי לוונצואלה הגיעה לסך 49.1 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה תרופות, גלגלי גומי, אורז ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מוונצואלה לאורוגוואי הגיעה לסך 3.71 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר דשנים(92%).
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאורוגוואי לנוצואלה הגיעה לסך 207 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר חלב, גבינה, אורז, חמאה, תרופות, גלגלי גומי ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מוונצואלה לאורוגוואי הגיעה לסך 112 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר דשנים(96%).
ייצוג

ונצואלה מיוצגת באורוגוואי על ידי שגרירות שהיא מחזיקה במונטווידאו, בירת אורוגוואי.
אורוגוואי מיוצגת בוונצואלה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקראקס, בירת ונצואלה.
יוטונהיימן

המיקום של יוטונהיימן בנורווגיה
יוטונהיימן (בנורווגית: Jotunheimen) הוא אזור הררי המשתרע על פני 3,500 אלף קמ"ר בנורווגיה. 29 ההרים הגבוהים ביותר בנורווגיה (ובסקנדינביה כולה) נמצאים כולם באזור יוטונהיימן. ההר הגבוה ביותר באזור יוטונהיימן (וכמו גם בכל אזור צפון אירופה) הוא גלדהפיגן אשר גובהו 2,469 מטרים מעל פני הים.
אזור יוטונהיימן משתרע על הגבול בין המחוזות ינלנה ווסטלן.
אזור יוטונהיימן פופולרי מאוד בקרב מטיילים ומטפסי הרים, ואיגוד טיולי ההרים הנורווגי מחזיק במספר בקתות הרים באזור יוטונהיימן, וכמו כן מתחזק שבילים מסומנים שונים המגיעים לבקתות ואף לחלק מהפסגות.