stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליליאן ורנון
קריירה מאוחרת יותר > עבודה פילנתרופית

במהלך וגם לאחר שמכרה את תאגיד ליליאן ורנון, ליליאן כיהנה במועצת המנהלים של מספר ארגונים. כגון, לינקולן סנטר, אגודת ידידי (האמריקאיים) התזמורת הפילהרמונית הישראלית, Citymeals-on-Wheels, אוניברסיטת ניו יורק ואחרים. הן התאגיד והן גברת ורנון היו ידועים בנדיבותם לארגונים אזרחיים ולארגונים ללא מטרות רווח. בין הנמענים לתרומות אלו נכללו "מתנדבי קרוא וכתוב של אמריקה" ומספר ארגוני צדקה נוספים. היא הקימה את קרן ליליאן ורנון, ארגון צדקה התומך בארגונים בעיר ניו יורק וברחבי ארצות הברית, כולל Citymeals-on-Wheels. בשנת 2011, זכתה ורנון בפרס Sunshine Award למנהיגות פילנתרופית. ורנון מהראשונות שתמכו בזכויות נשים במקומות העבודה. המרכז לארגוני נשים יצר את פרס ליליאן ורנון, המוענק לנשים יזמיות ששירתו את הקהילה שלהן.
קריירה מאוחרת יותר > פרסים והכרה

בשנת 1998, ורנון, כתושבת קונטיקט ותיקה, נכנסה להיכל התהילה של הנשים בקונטיקט. היא הוכנסה להיכל התהילה של איגוד השיווק הישיר של ארצות הברית (אנ'). לאורך הקריירה היא קיבלה פרסים כמו, מדליית הכבוד של אליס איילנד, פרס וולטר ניקולס, פרס אד דיסקין לשיווק ישיר, פרס סר הרולד אקטון, פרס האח הגדול/האחיות הגדולות הלאומיות לגיבורים, ופרס המנהיגות העסקית של העיתון גנט, ותוארי כבוד מ-NYU, בריאנט קולג', והמכללה של ניו רושל.
בשנת 2020, ורנון הייתה אחת משמונה נשים שהוצגו במוזיאון הלאומי של סמיתסוניאן להיסטוריה אמריקאית. הדיוקן שלה נמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון.
חיים אישיים

ורנון התגוררה בניו יורק עם בעלה השלישי, פאולו מרטינו, לאחר שנישאו ב-24 ביוני 1998. היו לה שני בנים דייוויד ופרד הוכברג (אנ') מנישואיה הראשונים עם שמואל הוכברג. מ-2009 עד 2017, פרד הוכברג היה נשיא ויו"ר בנק הייצוא-ייבוא של ארצות הברית.
ורנון נפטרה ב-14 בדצמבר 2015, במנהטן, ניו יורק, בגיל 88.
בתרבות הפופולרית

כמה שחקניות ושחקנים ידועים החלו את הקריירה שלהם בתור דוגמניות ודוגמנים בתאגיד ליליאן ורנון, כולל ג'ייסון ביגס, מוניקה פוטר ומרלה מייפלס. החברה שימשה השראה לתוכנית The Lillian Verner Game Show של MADtv, שהייתה סדרת תוכניות טלוויזיה שהציגה מתמודדים שהתחרו על מוצרי ליליאן ורנון מזויפים. ורנון מוזכרת גם במחזמר הדוויג והשארית העצבנית של ג'ון קמרון מיטשל בשיר "Sugar Daddy". בשנת 2003, לרגל יום השואה, היוטיובר קייסי נייסטאט ואחיו ואן נסעו עם ורנון לעיר הולדתה בלייפציג, גרמניה וערכו סרטון על חייה.
ראו גם

אמזון
לקריאה נוספת

Lilian Vernon: An eye for winners. How I built one of America's greatest direct-mail businesses. HarperCollins, New York 1996, ISBN 088730818X
הערות שוליים

1 2 3 4  Mehnert, Ute. "Lillian Vernon (1927-2015)". In Immigrant Entrepreneurship: German-American Business Biographies, 1720 to the Present, vol. 5, edited by R. Daniel Wadhwani. German Historical Institute. Last modified December 21, 2015.
↑  Witchel, Alex. "Sometimes a Great Notion", The New York Times, January 16, 1997.
↑  National Women's History Museum. Lillian Vernon profile (אורכב 08.09.2015 בארכיון Wayback Machine), nndb.com; accessed December 15, 2015.
↑  Cruice, Valerie. "Starting Simply: the Story of a Business" The New York Times. May 24, 1998.
1 2  Mehnert.
↑  Coleman, Lisa and Meeks, Fleming. "I Just Went Out And Did It." Forbes. August 17, 1992.
↑  Mehnert
↑  Cherry, Robin. Catalog: The Illustrated History of Mail-Order Shopping. New York: Princeton Architectural Press, 2008.
↑  De la Merced, Michael. “Bankruptcy Protection for Retailer”, nytimes.com, May 3, 2008.
↑  Krismann, Cherry. Encyclopedia for American Women in Business. Westport: Greenwood Press, 2005.
↑  "History of the Lillian Vernon Creative Writers House | Creative Writing Program | NYU". cwp.fas.nyu.edu. נבדק ב-16 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  New York University. The Lillian Vernon Writers House
↑  "New York University, Lillian Vernon Creative Writers House". Time Out New York. נבדק ב-16 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Button, Liz. "Katonah's Gold Standard Owner Gets Lillian Vernon Award", Bedford Daily Voice, November 29, 2012.
↑  Lillian Vernon inducted into the Connecticut Women's Hall of Fame, cwhf.org; accessed December 15, 2015.
↑  Direct Marketing Association Hall of Fame (אורכב 20.11.2012 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Lillian Vernon | Jewish Women's Archive". jwa.org. נבדק ב-16 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lillian Vernon". Immigrant Entrepreneurship (באנגלית). 1 בינואר 2015. נבדק ב-16 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  American
↑  "Lillian Vernon". National Museum of American History (באנגלית). 2020-05-11. נבדק ב-2020-07-25.
↑  Lillian Vernon, portrait in the National Portrait Gallery, ids.si.edu
↑  International Directory of Company Histories. St. James Press, 2001.
↑  "Lillian Vernon, creator of a bustling catalog business dies at 88", The New York Times; accessed December 15, 2015.
↑  MADtv website (אורכב 05.03.2006 בארכיון Wayback Machine), madtv.com; accessed December 15, 2015.
↑  Mitchell, John Cameron. "Sugar Daddy", stlyrics.com; accessed December 15, 2015.
↑  CaseyNeistat (2019-01-28), The Lillian Vernon Story, נבדק ב-2024-06-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1095514571  ISNI: 0000 0000 3203 4660  LCCN: n96054403  VIAF: 70658014   WorldCat (עם VIAF): 70658014 
לוח הזיכרון ב"בית הסופרים" על שם ליליאן ורנון ב-NYU
ליליאן ורנון על רקע משאית קירור הפועלת במיזם Citymeals-on-Wheels
פאלא

| --- | --- |

רוזוולט עם פאלא בוורם ספרינגס (אנ'), ג'ורג'יה
 לידה:  7 באפריל 1940
 מוות:  5 באפריל 1952 (בגיל 11)
 מין:  כלב הבית
 גזע:  טרייר סקוטי
 זוויג:  זכר
 בעלים:  פרנקלין דלאנו רוזוולט, אלינור רוזוולט
 ידוע בשל:  "הכלב הראשון" של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  ? – 5 באפריל 1952 
הקולר של פאלא, עליו רשום "פאלא, הבית הלבן"
פאלא נלווה לנסיעה במכונית עם בעליו
אלינור רוזוולט עם פאלא לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט
פאלא (באנגלית: Fala;‏ 7 באפריל 1940 – 5 באפריל 1952), היה כלב מסוג טרייר סקוטי וכלבו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, שעמו התגורר בבית הלבן בתקופת כהונתו. פאלא נסע עם רוזוולט לכל נסיעותיו הרשמיות והפך לחלק מפמליית הנשיא עד שזוהה למעשה עם הנשיא. מעשיו ותעלוליו של הכלב סוקרו בהרחבה על ידי אמצעי התקשורת.
פסלו של פאלא מהווה חלק מאנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט בוושינגטון.
קורות חיים

הכלב, שנולד ב-7 באפריל 1940, ניתן כמתנת חג המולד לנשיא רוזוולט על ידי בת דודו מרגרט סוקלי. ב-10 בנובמבר 1940 עבר הכלב לבית הלבן, שם התגורר עד מותו של רוזוולט.
פאלא נסע עם רוזוולט במסעותיו לחופשות בביתו הפרטי בניו יורק, וכן ל"בית הלבן הקטן" שבוורם ספרינגס, שם נפש רוזוולט. בשל העובדה שעובדי הבית הלבן האכילו את הכלב, הוא חלה, ורוזוולט הורה בצו כי אסור לאיש להאכיל את הכלב מלבד הנשיא.
בסרט שצולם על ידי אולפני אם ג'י אם בבית הלבן צולם הכלב, ומאוחר יותר הוא הוכר כחייל של כבוד בצבא ארצות הברית לאחר שתרם דולר אחד למאמץ המלחמתי. פאלא טס עם רוזוולט במטוסו וכן נסע עמו למפגש בו נחתמה האמנה האטלנטית. פאלא היה הגיבור של סדרת הקריקטורות של אלאן פוסטר שנקראה: "מר פאלא מהבית הלבן".
נאום פאלא

ב-23 בספטמבר 1944, במהלך מסע הבחירות נשא רוזוולט את נאומו המפורסם הידוע בשם "נאום פאלא" במהלך ארוחת ערב רבת משתתפים בוושינגטון.
בנאומו התייחס רוזוולט לטענות השקריות של המפלגה הרפובליקנית, כי השאיר בטעות את פאלא באיים האלאוטיים ושלח משחתת על מנת להשיב אותו.
המנהיגים הרפובליקנים לא הסתפקו בהתקפות עלי, על אשתי ועל בני. לא זו אף זו אלא שעתה הוסיפו גם את כלבי הקטן, פאלא, להתקפותיהם.
מובן שאין אני מתנגד להתקפות, וגם משפחתי אינה מתנגדת להתקפות אולם פאלא כן מתנגד להן. כידוע לכם, פאלא הוא סקוטי, וככזה, מיד כששמע כי כותבי הפיקציות של המפלגה הרפובליקנית המציאו סיפור לפיו השארתי אותו מאחור באיים האלוטיים, וכי שלחתי משחתת למצוא אותו - בעלות למשלם המסים של שניים, שלושה, שמונה או עשרים מיליון דולרים - נפשו הסקוטית געשה ורעשה. הוא לא היה אותו כלב מאז! אני רגיל לשמוע שקרים ודיבה על עצמי... אולם אני חושב שיש לי זכות להתנגד להוצאת דיבה כנגד כלבי.
לאחר מותו של רוזוולט

באפריל 1945 נפטר רוזוולט בוורם ספרינגס. פאלא נכח בהלווייתו של רוזוולט, ועבר לגור עם אלינור רוזוולט בוואל קיל.
בספרה "On My own" מתארת אלינור רוזוולט את געגועיו של הכלב לפרנקלין דלאנו רוזוולט:
היה זה פאלא, כלבו הקטן של בעלי, אשר לא הצליח להתרגל למותו. פעם, בשנת 1945, כאשר הגנרל אייזנהואר הגיע להניח זר על קברו של רוזוולט, נפתחו שערי הכביש הפנימי ורכבו התקרב אל הבית כשהוא מלווה בסירנות של מכוניות המשטרה המלוות אותו. כאשר פאלא שמע את הסירנות, מיד נעמד, נזדקפו אוזניו וידעתי שהוא ציפה לראות את אדונו מגיע, כפי שהוא בא פעמים רבות קודם לכן (מלווה בסירנות).
מאוחר יותר, כאשר התגוררנו בקוטג' היה פאלא יושב ליד דלת חדר האוכל ומביט על שתי כניסות הבית - כפי שנהג לעשות כשרוזוולט היה בבית. רוזוולט נהג לעתים להחליט בפתאומיות ללכת למקום כלשהו, ופאלא נהג לצפות בשתי הדלתות על מנת להיות מוכן וללוות אותו.
פאלא קיבל אותי לאחר מותו של בעלי, אולם הייתי רק מישהי שהוא היה צריך להסתדר איתה באופן זמני, עד לשובו של אדונו.
פאלא מת ב-5 באפריל 1952 ונקבר בסמוך לרוזוולט בגן הוורדים בסרינגווד.
לקריאה נוספת

• Doris Kearns Goodwin, , P 200
הערות שוליים

↑  נאום פאלא - טקסט הנאום והקלטת הנאום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2014021790  VIAF: 308229617   WorldCat (עם VIAF): 308229617
מלך היהודים, ביאליק

| --- | --- |

 בימוי:  יאיר קדר
 הופק בידי:  יאיר קדר
 עריכה:  איילת עופרים
 מוזיקה:  אביב אלדמע ונינט טייב
 צילום:  פיליפ בלאיש
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2014
 משך הקרנה:  56 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דוקומנטרי
מלך היהודים, ביאליק (באנגלית: Bialik — King of the Jew) הוא סרט תיעודי על חיי המשורר חיים נחמן ביאליק, בבימויו של יאיר קדר משנת 2014 כסרט השלישי בסדרת הָעִבְרִים. הסרט אף הוקרן בפסטיבל דוקאביב.
הסרט הופק על ידי יאיר קדר ויצא בסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, HOT, ערוץ 8 נגה תקשורת, מועצת מפעל הפיס לתרבות ואמנות, קרן אביחי והאוניברסיטה העברית בירושלים. הסרט עלה גם ליוטיוב וזכה למעל 95,000 צפיות.
מרכז קליטה

מרכז קליטה בית קנדה באשדוד (נסגר באוגוסט 2024)
מרכז קליטה הוא מוסד מגורים בו מתגוררים עולים חדשים מיד לאחר עלייתם לישראל. זו שיטת דיור ייחודית לישראל, שמטרתה לאפשר לעולים החדשים להתאקלם, בסביבה תומכת, בחברה הישראלית במסגרת תהליך הקליטה. מרכזי הקליטה ממוקמים לרוב במקומות מרכזיים בערים השונות. ברוב מרכזי הקליטה ניתן ללמוד את השפה העברית במסגרת אולפן.
מרכז הקליטה במבשרת ציון
כיום פועלים שבעה מרכזי קליטה עיקריים (אשקלון, באר שבע, חיפה, ירושלים, כרמיאל, רעננה ומבשרת ציון) ובנוסף קיים מספר ניכר של מרכזי קליטה המיועדים לאוכלוסיות ספציפיות, קבוצות גיל, משפחות, רווקים ומשתתפי תוכניות מיוחדות של הסוכנות היהודית.
מטרת המרכז

מרכזי הקליטה הם ביתם הראשון של העולים. המרכזים מהווים מקום מוגן ובית חם ובטוח לעולים, במטרה לעזור להם להסתגל בהדרגה למנטליות החדשה הלא מוכרת בארץ אליה הגיעו.
מרכזי הקליטה מתקשרים עם העולים עוד בטרם עלייתם ארצה. הם עושים זאת על ידי שליחים בכל רחבי העולם.
השהות במרכזי הקליטה מתואמת מראש עם המרכזים, והיא כרוכה בתשלום נמוך יחסית.
לרוב שוהים העולים החדשים במרכז הקליטה במשך שישה חודשים. המקום במרכזי הקליטה מוגבל, ובדרך כלל הם בתפוסה מלאה.
שירותי המרכז

כחלק מתהליך התאקלמות העולים, ברוב מרכזי הקליטה קיימים אולפנים בהם יכולים העולים ללמוד עברית מדוברת, כך שיוכלו להיטמע בחברה, ולחיות חיים עצמאיים במדינה. נוסף על כך, המרכזים מספקים הרצאות בנושאים שונים הנוגעים להווי בארץ ולחיי היום-יום (כגון תעסוקה, דיור, אקטואליה וכדומה). במרכזי הקליטה מתקיימות פעילויות רבות ומגוונות, בשילוב החברה והקהילה. מטרת הפעילויות היא לחבר בין העולים למורשת ולזהות הלאומית (חגים ומועדים), ולחבר את העולים לקהילה הקיימת. כחלק מפעילויות אלו המרכזים מארגנים ויוזמים מגוון טיולים, סיורים, אטרקציות והרצאות להכרת המולדת והתרבות שבה.
היסטוריה

עוד טרם הקמת מדינת ישראל, הקימה הסוכנות היהודית "בתי עולים" לשיכון זמני של עולים המגיעים לארץ ישראל. בימי העלייה ההמונית נקלטו חלק מהעולים במחנות עולים שנוהלו על ידי הסוכנות היהודית. עם שוך העלייה הגדולה, ובניסיון למשוך עולים מארצות הרווחה, הוצע הרעיון של מרכז קליטה לקליטה זמנית של העולים.
עם בא העלייה הגדולה מארצות הרווחה לאחר מלחמת ששת הימים החלו בהקמה רחבת היקף של מרכזי קליטה. אלו קמו בערד (300 נפש), כרמיאל, ודימונה. ביולי 1968 היו לסוכנות שישה מרכזי קליטה פעילים, בירושלים, חיפה, נתניה, באר שבע, כרמיאל וערד. המרכז בדימונה נותר ריק עד סוף 1968 בגלל שהעולים סירבו להגיע אליו. באוגוסט 1968 נפתח מרכז קליטה נוסף בנצרת עילית. בנובמבר 1968 נפתח מרכז קליטה באשדוד.
התקווה שעולים חדשים המגיעים מרכז הקליטה יישארו במקום, הביאה לדרישה במקומות שונים להקים גם בהם מרכזי קליטה.
ביולי 1969 היו ברחבי ישראל 10 מרכזי קליטה וכולם היו מלאים. בהליכי הקמה היו מרכזי קליטה במבשרת ציון ובשדרות. כדי להענות לביקוש שכרה הסוכנות שלושה בתי מלון שישמשו כמרכזי קליטה. כן נפתח מרכז קליטה באופקים. בתחילת 1971 נפתח מרכז קליטה בכפר חב"ד.
בתחילה, מרכזי הקליטה כללו מטבח מרכזי וחדר אוכל. בסוף 1969 הוחל במעבר להכנה עצמאית של אוכל על ידי העולים.
ראו גם

מרכז קליטה בית קנדה
הערות שוליים

↑  יוקמו 19 מרכזי קליטה - הראשון בערד, מעריב, 23 בנובמבר 1967
↑  אנשים המשתתפים בתוכניות שונות של הסוכנות היהודית לעיתים שוהים במרכז הקליטה יותר מחצי שנה, תלוי בתוכנית.
↑  יקום מרכז קליטה והכשרה לעולים אנגלו־סכסיים, דבר, 15 בדצמבר 1957
↑  מרכז־קליטה לעולי רווחה יוקם בערד, דבר, 23 בנובמבר 1967
↑  מרכז קליטה יוקם בכרמיאל, דבר, 14 בדצמבר 1967
↑  יואל דר, מרכז קליטה ומעון נחנכו בעיירה כרמיאל, דבר, 27 בספטמבר 1968
↑  מרכז קליטה יוקם בדימונה, מעריב, 17 בדצמבר 1967
↑  ע. נרקיס: הקשיים באולפן בן יהודה, דבר, 10 ביולי 1968
↑  מרכז קליטה נפתח בדימונה, מעריב, 24 בדצמבר 1968
↑  מרכז קליטה ו"קמפוס" סטודנטים - בנצרת עילית, מעריב, 25 ביולי 1968
↑  עולים חדשים חנכו מרכז קליטה בנצרת עילית, מעריב, 28 באוגוסט 1968
↑  נפתח מרכז קליטה באשדוד, דבר, 28 בנובמבר 1968
↑  נחום ברנע, אווירה טובה במרכזי הקליטה, דבר, 29 בנובמבר 1968
↑  מרכז קליטה לעולים, דבר, 18 באוקטובר 1968
↑  עפולה מבקשת שיוקם בה מרכז לקליטת עליה, מעריב, 29 בספטמבר 1968
↑  פתח־תקרה תובעת הקמת מרכז קליטה ושיכונים חדשים, דבר, 5 בספטמבר 1969
↑  מנחם רהט, עירית צפת רצתה לחסוך ובשיטת חלם שילמה יותר, מעריב, 2 בפברואר 1970
↑  אברהם תירוש, כל המקומות בעשרת מרכזי הקליטה תפוסים עד סוף 1969, מעריב, 21 ביולי 1969
↑  מרכז קליטה נפתח בשדרות, מעריב, 25 בספטמבר 1969
↑  שלושה בתי מלון ישמשו מרכזי קליטה לעולים, מעריב, 10 בדצמבר 1969
↑  משולם עד, מה דרוש לאופקים, דבר, 13 בדצמבר 1970
↑  מרכז קליטה הראשון בארץ לשומרי מסורת, מעריב, 28 בינואר 1971
↑  מרכז קליטה שני ייפתח בנצרת עילית, מעריב, 23 בנובמבר 1969
↑  נפתח מרכז קליטה חדש בנצרת עילית, דבר, 14 בינואר 1970
חיים משה שפירא

חיים משה בצלאל שפירא (26 במרץ 1902 – 16 ביולי 1970) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל. עמד בראש הפועל המזרחי ובראש תנועת המזרחי. מחותמי מגילת העצמאות.
קורות חייו

משה שפירא נולד בגרודנה שברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית; כיום בלארוס) בשם בצלאל לרב שלמה זלמן ושושנה. למד במוסדות חינוך דתיים לרבות מספר שנות שקידה בישיבה המקומית אצל הרב שמעון שקופ, שנחשב לאחד מגדולי הדור. בשנים 1924–1925 למד בבית המדרש לרבנים בברלין. אחיו זליג היה בחור בולט בישיבת החפץ חיים בראדין.
היה פעיל בארגון צעירי מזרחי, ובזמן לימודיו בישיבה ארגן בעיר קבוצת נוער בשם ”בני-ציון”. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והשתמש בשם אחיו משה כדי לקבל סרטיפיקט. באותה שנה נבחר לוועד הפועל הציוני ומאז השתתף בכל הקונגרסים הציוניים. בשנים 1936–1946 שימש מנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, ובשנים 1946–1948 כיהן כראש המחלקה. במסגרת תפקידו זה נפגש עם אדולף אייכמן, והביא להצלת כמה אלפים מיהודי העיר וינה.
בשנת 1948,מונה לחבר מועצת העם ובעקבותיה מועצת המדינה הזמנית, ולחבר במנהלת העם, ובשל כך היה בין החותמים על מגילת העצמאות. שפירא כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה (1949) ועד למותו בעת כהונתו בכנסת השביעית, ב-1970. עמד בראש הפועל המזרחי ומשנת 1951 עמד בראש תנועת המזרחי כולה.
עם איחודן של מפלגות המזרחי והפועל המזרחי למפד"ל ב-1956 ועד לפטירתו היה מנהיגה הפוליטי של הציונות הדתית.
כיהן כשר העלייה וכשר הבריאות בממשלה הזמנית (1948–1949), ושימש בממשלות ישראל בתפקיד שר הפנים (1949–1952, 1955 ובשלישית בין 1959–1970), שר העלייה (1949–1951), שר הדתות (1951–1958), שר הסעד (1953–1958) ושר הבריאות (1949–1951 ובשנית בין 1961–1965). כמו כן כיהן כיו"ר ועד המנהלים של אוניברסיטת בר-אילן וכיו"ר ועד המנהלים של בנק המזרחי.
שפירא, שמיעט לעסוק בהגות ובפובליציסטיקה, אך היה ידוע כמנהיג מפוכח ומציאותי, היה יריב בתחום הדתי ליוסף בורג, מנהיג סיעת "למפנה" בפועל המזרחי. אף על פי שנחשב למתון בנושאי דת,[דרוש מקור] וגם הציג פשרנות מדינית עקבית, הוא שלל התקרבות יתרה לחוגי השמאל. התעקשותו שלא לרשום במרשם התושבים כיהודים את אלו שאינם יהודים על פי ההלכה הובילה למשבר בשאלת "מיהו יהודי", שדוד בן-גוריון ניסה לפותרו באמצעות שליחת מכתבים לעשרות מחכמי ישראל בישראל ומחוצה לה ובהם בקשה לחוות דעתם בנושא.
ב-29 באוקטובר 1957 נפצע קשה כאשר משה דואק יידה רימון יד במליאת הכנסת. בעקבות המקרה על פי החלטת הרבנים הראשיים נוסף השם "חיים" לשמו כסגולה לרפואה.
שפירא נפטר מהתקף לב ב-16 ביולי 1970.
שפירא בשאלות המדיניות

את שפירא ניתן לשייך בבירור לקו היוני בציונות הדתית. קו זה נדחק הצידה לאחר מלחמת ששת הימים לטובת תפיסה הקושרת בין ראיית הציונות כ"אתחלתא דגאולה" ובין תמיכה בהתיישבות ובשליטה ישראלית בכל חלקי ארץ ישראל, שמובילה הרוחני היה הרב צבי יהודה הכהן קוק.
שפירא התנגד לקיומם של הארגונים הפורשים, האצ"ל והלח"י, אף שהוא התפטר עקב ההתקפה על אניית הנשק והעולים אלטלנה.
על פרשיות דיר יאסין וקיביה אמר: "זוהי דרך פסולה מבחינה יהודית. יהודים אינם יכולים לעשות כך". זאת בניגוד לקולות אחרים ב"פועל המזרחי", למשל קולו של שלמה זלמן שרגאי.
בטרם החליט האו"ם על חלוקת הארץ היה שפירא בעמדת מיעוט בתנועתו כשתמך בהצעת החלוקה וגם כשדובר במהלכים צבאיים במלחמת העצמאות צידד בעמדות מתונות ואמר "אל נלך בגדולות יותר מדי". לאחר הקמת המדינה תמך במתן זכות שיבה למאה אלף פליטים תמורת הסכם שלום.
שפירא צידד בנסיגה לאחר מבצע קדש ואמר "קצת יותר ענווה, קצת פחות התרברבות וגאווה לא יזיקו לנו". באותו הקשר הזכיר את החלטתו של רבן יוחנן בן זכאי להידבר עם הרומאים.
כפי שהעיד יצחק רבין, שפירא היה התקיף מבין המתנגדים לפתיחה ביוזמה התקפית במלחמת ששת הימים, כשאמר לו: "איך אתה מעז ללכת למלחמה כאשר כל התנאים הם לרעתנו?". בעמדה זו הצטרפו לשפירא גם שריה האחרים של המפד"ל. אחר כך התנגד ליוזמה התקפית ברמת הגולן. עם זאת, היה לו חלק חשוב בהכללת שרי גח"ל ורפ"י בממשלת הליכוד הלאומי טרם המלחמה.
בנאומיו של שפירא אחרי מלחמת ששת הימים הביע תמיכה מסוימת בתנועת ההתיישבות, אך אמר שפשרה בעתיד תתבסס על ויתורים טריטוריאליים. עם זאת, לדעתו לא היה טעם לדון בכך כל עוד הערבים מחזיקים בסרבנותם. דעה החלטית יותר הייתה לו בקשר לירושלים: "אין לעקור את בירת הנצח משלטונו של עם הנצח". כשהביעו תלמידי ישיבת מרכז הרב מורת רוח מגישתו המתונה, טען כי אין "להרחיקנו מעל ידידינו הספורים בעולם". הוא הסתייע בעמדתו המפורסמת של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, שלפיה את ההכרעות המדיניות יש למסור למומחי הביטחון.
על רקע זה פרץ פולמוס בינו לבין משה דיין, שתבע לספח את יהודה ושומרון.[דרוש מקור] שפירא התנגד ודיין תהה: "כיצד יכול יהודי דתי להיות ותרן כזה?". דיין אף טען שדעותיו של שפירא אינן משקפות את הדעה הכללית במפד"ל.
משפחה

היה נשוי לנחמה לאה לבית בסטומסקי. ילדיו: עורך הדין יהודה שפירא ונעמי כהן, אשת ארתור כהן. נינו, ענר אליקים שפירא, נרצח במתקפת הפתע על ישראל ב-2023, כשהדף בידיו את הרימונים שהושלכו על ידי המחבלים לעבר המיגונית שבה שהה, ובכך הציל את שאר השוהים בה.
הנצחה

על שמו נקראים: היישוב מרכז שפירא, שכונת "קריית משה" ברחובות, שכונת הגבעה הצרפתית (ששמה הרשמי הוא "גבעת שפירא") בירושלים, רחובות בערים רבות בישראל בהן נתניה, אשקלון, חיפה, חולון, אשדוד, רמת גן, בת ים, ראשון לציון, לוד, טבריה, קריית ים, באר שבע, עכו, קריית שמואל וחדרה, ואולפנית שח"ם, תיכון תורני לבנות בקריית אתא.
לקריאה נוספת

ש. דניאל, השר חיים-משה שפירא: דיוקנו של מדינאי דתי, בהוצאת יד שפירא, תל אביב ה'תש"ם.
אליעזר דון יחיא, "מנהיגות ומדיניות בציונות הדתית", הציונות הדתית: עידן התמורות – מחקרים לזכר זבולון המר, מוסד ביאליק, ה'תשס"ד(הספר בקטלוג ULI)
אליעזר דון יחיא, בין שלום לשלמות הארץ: הציונות הדתית בהנהגת חיים משה שפירא והמאבק על ארץ ישראל 1936-1970, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2019(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ש. שפירא למנוחות, מעריב, 8 ביוני 1956, עמ' 1
↑  "מאיר עיני ישראל", ח"א, עמוד 283, ועמוד 332
↑  סופר "חרות" בירושלים, חלה הטבה במצבו של השר שפירא, חרות, 31 באוקטובר 1957
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1970
↑  הגיבור של מסיבת הטבע: תקף את המחבלים והגן בגופו על המבלים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 17 באוקטובר 2023
|}
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267946305171  GND: 1199904449  ISNI: 0000 0000 7106 1418  LCCN: n84160651  RERO: 02-A021620099  VIAF: 97359380   WorldCat (עם VIAF): 97359380 
חיים משה שפירא בקריקטורה (1967) מאת יואל בוכוולד
אן טרנר קוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בנובמבר 1926 וסטפורט, ארצות הברית 
 פטירה:  3 ביוני 2022 (בגיל 95) טמפה, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת דרום פלורידה  Hillsborough High School 
 
אן טרנר קוק (באנגלית: Ann Turner Cook; נולדה בשם אן לסלי טרנר; 20 בנובמבר 1926 – 3 ביוני 2022) הייתה מחנכת וסופרת אמריקאית, אשר הייתה ידועה בעיקר בתור הפנים שעל אריזות המזון לתינוקות של חברת גרבר.
ביוגרפיה

קוק נולדה בווסטפורט, היא הייתה בתם של בת'ל (בורסון) והקריקטוריסט לסלי טרנר, שצייר את רצועת הקומיקס "קפטן איזי" במשך עשרות שנים. שכנת המשפחה הייתה האמנית דורותי הופ סמית', שיצרה ציור פחם של אן כשהייתה תינוקת. בשנת 1928, כאשר גרבר הודיעה שהיא מחפשת תמונות תינוקות עבור קו מזון התינוקות שלה, הוגש הציור של סמית', ולאחר מכן נבחר. החברה רשמה זאת כסימן מסחרי בשנת 1931. הציור של אן טרנר קוק שימש מאז כמעט על כל אריזות מזון לתינוקות של גרבר. זהותה של קוק הייתה סוד עד 1978. בשנת 1990 הופיעה קוק כאורח בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "To Tell the Truth" בקטע אחד על אחד בו חשפה את זהותה.
משפחתה עברה לאורלנדו, אורלנדו מאוחר יותר בילדותה. היא קיבלה תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת "Southern Methodist" ותואר שני בחינוך וספרות אנגלית מאוניברסיטת דרום פלורידה. היא הייתה חברה באחוות הסטודנטים פי בטא פי.
קריירה

קוק לימדה ספרות בבית הספר היסודי אוק היל בפלורידה, ולאחר מכן בתיכון מדיסון, בטמפה, פלורידה. בשנת 1966, היא הצטרפה למחלקה לאנגלית של בית הספר התיכון הילסבורו של טמפה, ולאחר מכן מונתה להיות מנהלת בית הספר. התלמידים שם הקדישו את שנתון בית הספר של הילסבורו משנת 1972 לקוק, שנתנה חסות על הספר. בו, תלמידים תיארו אותה כ"מורה שיש לה קשר טוב עם התלמידים" ואשר "ללא כל תלונות... נשארה עד מאוחר, עבדה לילות, וביעילות שקטה תמכה בצוות שלה במשימות היומיומיות שלהם".
לאחר שפרשה מההוראה, קוק הפך לסופרת. חברה בארגון סופרי המסתורין של אמריקה. היא הייתה המחברת של סדרת הספרים ברנדי או'באנון, סדרת רומנים מסוגת מסתורין המתרחשים בחוף המפרץ של פלורידה. הרפתקאותיו של כתב פלורידה ואובאנון מפורטות בספרים "Trace their Shadows"‏ (2001) ו-"Shadow over Cedar Key"‏ (2003). הכותר האחרון זכה לביקורת שלילית בשבועון "Publishers Weekly", שקבע שלספר יש "עלילה עמוסה מדי... [ו] מכבידה על פרוזה רפה....".
חיים אישיים

היא הייתה נשואה לג'יימס קוק, קרימינולוג במשרד השריף של מחוז הילסבורו, עד מותו ב-2004. נולדו להם ארבעה ילדים.
קוק מתה בביתה בסיינט פיטרסברג, פלורידה ב-3 ביוני 2022, בגיל 95.