stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת דהומיי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Bay, Edna (1998), Wives of the Leopard: Gender, Politics, and Culture in the Kingdom of Dahomey, University of Virginia Press
1 2  Halcrow, Elizabeth M. (1982), Canes and Chains: A Study of Sugar and Slavery, Oxford: Heinemann Educational Publishing
1 2 3 4 5  Law, Robin (1986), Dahomey and the Slave Trade: Reflections on the Historiography of the Rise of Dahomey, The Journal of African History. 27 (2): 237–267
↑  Alpern, Stanley B. (1998), On the Origins of the Amazons of Dahomey, History in Africa. 25: 9–25
↑  Monroe, J. Cameron (2011), In the Belly of Dan: Space, History, and Power in Precolonial Dahomey, Current Anthropology. 52 (6): 769–798
1 2 3 4 5 6  Yoder, John C. (1974), Fly and Elephant Parties: Political Polarization in Dahomey, 1840-1870, The Journal of African History. 15 (3): 417–432
1 2  Law, Robin (1997), The Politics of Commercial Transition: Factional Conflict in Dahomey in the Context of the Ending of the Atlantic Slave Trade, The Journal of African History. 38 (2): 213–233
1 2 3 4 5  Newbury, C.W. (1959), A Note on the Abomey Protectorat, Africa: Journal of the International African Institute
1 2 3 4  Herskovits, Melville J. (1967), Dahomey: An Ancient West African Kingdom (Volume I ed.), Evanston, IL: Northwestern University Press.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Manning, P. (2004), ). Slavery, colonialism and economic growth in Dahomey, 1640-1960 (Vol. 30), Cambridge University Press
1 2  Alpern, Stanley B. (1998), On the Origins of the Amazons of Dahomey, History in Africa. 25: 9–25
1 2  Blier, Suzanne Preston (1988), Melville J. Herskovits and the Arts of Ancient Dahomey, Anthropology and Aesthetics. 16: 125–142
1 2 3  Livingston, Thomas W. (1974), Ashanti and Dahomean Architectural Bas-Reliefs, African Studies Review. 17 (2): 435–448
↑  Blier, Suzanne Preston (2004), The Art of Assemblage: Aesthetic Expression and Social Experience in Danhome, Res: Anthropology and Aesthetics (45): 186–210
↑  Pique, Francesca; Rainer, Leslie H. (1999), Palace Sculptures of Abomey: History Told on Walls (PDF), Los Angeles: Paul Getty Museum
↑  Willett, Frank (1971), African Art. New York: Thames & Hudson
1 2 3 4  Asante, M. K., & Mazama, A. (Eds.). (2009), Encyclopedia of African religion (Vol. 1). Sage
↑  Dahomey Amazons (ETW unit) - Total War Wiki, wiki.totalwar.com (באנגלית)
↑  Yoonji Han, 'The Woman King' tells the story of the Agojie. But in real life, the fierce women warriors played a controversial role in the translatlantic slave trade., Business Insider (באנגלית אמריקאית)
↑  Smithsonian Magazine, Meilan Solly, The Real Warriors Behind 'The Woman King', Smithsonian Magazine (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4205537-4  NARA: 25463677  VIAF: 155353788   WorldCat (עם VIAF): 155353788 
תיאור קורבן אדם מספר של ארצ'יבלד דלזל, 1793
ממלכת דהומיי-1793
Zoomorphic representation of Béhanzin as a shark
התוכניה המקורית של "In Dahomey"
Break the Silence: The Movie

| --- | --- |

 בימוי:  פארק ג'ון-סו
 שחקנים ראשיים:  RM ג'ין שוגה ג'יי-הופ ג'ימין V ג'ונגקוק
 מוזיקה:  BTS
 מדינה:  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 חברת הפקה:  ביג היט סרי סיקסטי
 חברה מפיצה:  טרפלגר רילייזינג
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  10 בספטמבר 2020 
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  קוריאנית אנגלית פורטוגזית הולנדית
 סוגה:  סרט תיעודי, סרט מוזיקלי 
 הכנסות:  9 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
Break the Silence: The Movie (בעברית: לשבור את הדממה: הסרט; בקוריאנית: 브레이크 더 사일런스: 더 무비) הוא סרט דוקומנטרי דרום קוריאני משנת 2020 על להקת הבנים BTS בבימויו של פארק ג'ון-סו ובהפקת ביג היט סרי סיקסטי, הכולל את מאחורי הקלעים של סיבוב ההופעות העולמי השלישי שלהם, Love Yourself World Tour (אנ'), שהתקיים בשנים 2018–2019. Break the Silence: The Movie מקודם כסרט ההמשך לסרט Bring the Soul: The Movie (אנ') של הלהקה משנת 2019, הוא פורסם ב-10 בספטמבר 2020, במדינות נבחרות, כשההפצה נעשתה על ידי טרפלגר רילייזינג. הסרט הוא עיבוד לסדרה הדוקומנטרית השלישית של הלהקה, Break the Silence: Docu-Series, שפורסמה בפלטפורמת המעריצים ויורס (אנ') במאי.
תקציר

Break the Silence: The Movie עוקב אחר הלהקה על הבמה ומחוצה לה במשך 14 חודשים במהלך סיבוב ההופעות העולמי שלהם, Love Yourself World Tour (אנ'), הוא מציג עוד יותר את הצד הרגשי הפגיע שלהם, וממחיש כיצד הם מפרידים את עצמם מהפרסונות הבימתיות שלהם. הסרט כולל גם צילומי מלאי (אנ') של הלהקה.
רקע ופרסום

הסרט הוכרז לראשונה ב-7 באוגוסט 2020. כמו כן, הוכרז כי הסרט השלישי של BTS, Bring the Soul: The Movie (אנ') יפורסם בבתי הקולנוע ב-28–30 באוגוסט וכי תוקרן תצוגה מקדימה של Break the Silence.
מכירת הכרטיסים החלה ב-13 באוגוסט 2020, היום שבו פורסם הטריילר של הסרט. הסרט יצא לאקרנים ב-10 בספטמבר ב-70 מדינות, עם השקה מדורגת ביותר מ-40 טריטוריות אחרות החל מ-24 בספטמבר. במדינות נבחרות הוקרן הקליפ של "Dynamite" לפני תחילת הסרט.
הצלחה מסחרית

הסרט הרוויח 8,954,345 דולר בקופות העולמיות.
Disney Television Animation

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  5 בדצמבר 1984 – הווה (40 שנה) 
 חברת אם:  Disney Branded Television 
 מיקום המטה:  גלנדייל 
 ענפי תעשייה:  הפקה לטלוויזיה, הנפשה 
 מוצרים עיקריים:  סדרת הנפשה, ישירות לווידיאו, ספיישל טלוויזיוני 
  
 disneytvanimation.com
 
Disney Television Animation (DTVA; בעבר: וולט דיסני אנימציה (Walt Disney Television Animation); עד 1987: Walt Disney Pictures Television Animation Group) הוא אולפן הנפשה אמריקאי היוצר, מפתח ומפיק סדרות טלוויזיה מונפשות, סרטים, ספיישלים ופרויקטים אחרים. זוהי חטיבה של ערוצי דיסני ברחבי העולם בטלוויזיה של וולט דיסני, בסופו של דבר בבעלות חברת וולט דיסני.
הוקמה בשנת 1984 במהלך הארגון מחדש והתאגדותה המחודשת של חברת וולט דיסני בעקבות הגעתו של מנכ"ל דיסני מייקל אייזנר.
לקריאה נוספת

קוטר, ביל, העולם המופלא של הטלוויזיה של דיסני: היסטוריה שלמה, קליפורניה: מהדורות דיסני, 1997,ISBN 978-0-7868-6359-4
קומגנה

הר נמרוט
קומגנה כמדינת חסות של ממלכת ארמניה (תחילת המאה ה-1 לפנה"ס)
קומגנה כפרובינקיה רומית
אנטיוכוס הראשון תאוס במחוות לחיצת היד עם הרקולס
קוֹמָגֵנֶה (יוונית Kομμαγηνή) הייתה ממלכה הלניסטית עצמאית קטנה בדרום־מרכזה של אסיה הקטנה במשך 235 שנים, החל בשנת 163 לפנה"ס ועד שנת 72, עת סופחה לקיסרות הרומית והפכה לחלק מפרובינקיה סוריה. הממלכה השתרעה בעמק נהר הפרת, באזור נפת אדיאמן בטורקיה של ימינו. בירתה הייתה סַמוֹסַטַה (ארמית שימשתה – "של השמש") וחורבותיה השתמרו סמוך לעיירה המודרנית סמסט (Samsat) עד שהוצפו על ידי האגם המלאכותי שנוצר כתוצאה מהקמתו של סכר אטאטורק. העיר נקראה גם אנטיוכיה בקומגנה (Αντιόχεια η Κομμαγηνή).
לממלכה לא נודעה השפעה רבה מעבר לתחומיה, והיא ידועה בשל מקדש הקבורה המגלומני ורב-ההוד שהקים אחד ממלכיה ובשל כך ששרדה ושמרה על עצמאות חלקית עד לאמצע המחצית השנייה של המאה ה-1.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

עמק הפרת שימש מאז ומתמיד כמקום יישוב וכצומת דרכים, והחתים ישבו באזור בתחילת האלף הראשון לפנה"ס לכל המאוחר. במקום היו מכרות כסף, עופרת ונחושת, ונמצאו שרידי לתנורים ששימשו להתכת מתכות. קומגנה נזכרה לראשונה בכתבים אשורים במאה ה-9 לפנה"ס בשם "כומוח" (Kummuḫ). תושביה חויבו בתשלום מיסים לאשור עד שבתחילת המאה ה-8 לפנה"ס הם התקוממו כנגד שלטונם של האשורים, וסרגון השני מלך אשור סיפח את האזור בשנת 708 לפנה"ס.
לאחר תקופת שלטון בבלית קצרה שנמשכה כ-50 שנה, השתלטה הממלכה האחמנית הפרסית על האזור באמצע המאה ה-6 לפנה"ס והחזיקה בו עד שנת 331 לפנה"ס, עת כוחותיו של אלכסנדר הגדול מוטטו את האימפריה הפרסית, וקומגנה הייתה לחלק מהעולם ההלניסטי. עם חלוקת האימפריה של אלכסנדר הגדול בין יורשיו, נשלט האזור בידי בית סלאוקוס עד שנת 163 לפנה"ס.
היסטוריה > ממלכת קומגנה

בשנת 163 לפנה"ס, הניף תלמי מלך קומגנה את נס המרד נגד הממלכה הסלאוקית הנחלשת וביסס ממלכה עצמאית קטנה בקומגנה, אשר אימצה את התרבות ההלניסטית אל חיקה. בשנת 69 לפנה"ס הגיע הצבא הרומי אל גבולה של קומגנה והטיל מצור על בירתה. עם זאת לפי ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן הופיעה ישות בלתי מוכרת שכל חייל שבא עימה במגע נשרף על נשקו. הרומאים נסוגו ותוך עשור שנים הייתה קומגנה לממלכה היחידה באסיה הקטנה שנותרה עצמאית, בדיוק בקו חיץ שבין האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית.
המלך הידוע מבין מלכי קומגנה היה אנטיוכוס הראשון תאוס. הוא מלך בשנת 64 לפנה"ס ומלכותו נמשכה עד 38 לפנה"ס. מייד עם עלותו לכס המלוכה הוא הבין כי לא לעולם חסד וכרת ברית עם גנאיוס פומפיוס מגנוס. בדרך זו הצליח לשמור על עצמאותה של ממלכתו תוך שהוא שומר על יחסים טובים גם עם הפרתים. אולם מפעלו הידוע ביותר היה הקמת מקדש וקבר מלכותי על פסגתו של הר נמרוט בגובה 2,206 מטר. האתר מורכב משתי מערכות של פסלי אדם יְשובים בגובה עד 10 מטר, אחת מצידו המזרחי של תל מלאכותי בגובה 49 מטר ובהיקף 152 מטר, והאחרת מצידו המערבי. הדמויות הן של אנטיוכוס עצמו בחברת האלים, וגובה ראשי הדמויות לבדם הוא כ-2 מטר. אנטיוכוס הראשון תאוס מת בשנת 38 לפנה"ס, לא לפני שהצליח להדוף את התקפתו של מרקוס אנטוניוס. הוא נקבר במקדש שהקים על הר נמרוט.
הממלכה המשיכה לשמור על עצמאות יחסית כמדינה וסאלית של רומא עד שבשנת 72 לספירה הואשם אנטיוכוס הרביעי, מלך קומגנה, בקשירת קשר עם הפרתים וקומגנה סופחה לקיסרות והפכה לחלק מפרובינקיה סוריה.
ראו גם

זאוגמה
הר נמרוט
אסיה הקטנה בתקופה הרומית
אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית
לקריאה נוספת

John David Hawkins, Corpus of Hieroglyphic Luwian inscriptions. Volume I: Inscriptions of the Iron Age, de Gruyter, 2000, pp. 330–333
הערות שוליים

↑  אתר קרן נמרוט הבינלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4010432-1
אברהם שטרן (יאיר)

ערך זה עוסק בלוחם ומשורר, המפקד-המייסד של לח"י. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם "אברהם שטרן", ראו .
| --- | --- |

שטרן, 1942
 לידה:  23 בדצמבר 1907 י"ח בטבת ה'תרס"ח סובאלק, האימפריה הרוסית (1883–1917) האימפריה הרוסית
 נרצח:  12 בפברואר 1942 (בגיל 34) כ"ה בשבט ה'תש"ב  תל אביב, פלשתינה (א"י) פלשתינה (א"י)
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תאריך עלייה:  1925
 מדינה:  פולין, ארץ ישראל 
 כינוי:  יאיר (שם מחתרתי)
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 צאצאים:  יאיר שטרן 
 השתייכות:   ההגנה   אצ"ל   לח"י
 תפקידים בשירות
 פעיל בהגנה  פעיל בכיר באצ"ל  מפקד הלח"י
 תפקידים אזרחיים
 משורר
 
אברהם שטרן ("יאיר") (23 בדצמבר 1907, י"ח בטבת ה'תרס"ח – 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב) היה לוחם מחתרת ומשורר יהודי, מייסדו ומפקדו הראשון של ארגון "לוחמי חרות ישראל" (לח"י). נודע גם בכינויו המחתרתי "יאיר" (על שם אלעזר בן יאיר, ממפקדי המרד הגדול נגד הרומאים ומפקד הקנאים במצדה).
שטרן, פעיל באצ"ל, עמד בשנת 1940 בראש קבוצת פורשים שהסתייגו מהתמתנות גישתו של הארגון בכל הקשור למאבק בשלטון המנדט הבריטי והתפלגו לארגון עצמאי שלימים נקרא לח"י. לכל אורך הדרך נרדפו חברי הארגון, ושטרן בראשם, בידי הבולשת הבריטית (ובידי אנשי מחתרת "ההגנה" שסייעו לבריטים) שראתה מטרה עליונה בחיסול פעילותו. המצוד הלך והתהדק סביב שטרן, עד שבפברואר 1942 נתפס בידי אנשי הבולשת ונרצח בירייה עם לכידתו.
משפחתו וראשית חייו > ילדותו

אברהם שטרן נולד בסובאלק שבצפון-מזרח פולין (במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית). אביו מרדכי היה רופא שיניים, ואמו הדסה-לאה (בתו של רפאל גרושקין-ליפשיץ, ממשכילי ליטא) הייתה מיילדת. ביתה של משפחת שטרן היה בית יהודי חילוני, שבו השכלה ולימודים הובילו את קו חינוכם של שני הבנים, אברהם ואחיו הצעיר דוד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הגרמנים, אביו נעצר על ידי הגרמנים, ואמם עזבה את העיירה יחד עם בניה ועברה לבית אחותה בעיר סרנסק שבגוברניית פֶּנְזַה ברוסיה (כיום בירת רפובליקת מורדוביה שבפדרציה הרוסית). שטרן נהג לספר על אומץ לבה של דודתו "מן הדודה שלי למדתי לשרוד גם בעיתות המצוקה הקשות ביותר".
כאשר היה שטרן בן עשר, התקבל ללימודים בגימנסיה הרוסית בסרנסק, ובה נחל הצלחה רבה ובמקביל קיבל שיעורים פרטיים בעברית. עם תום המלחמה חזרה אמו לסובאלק ביחד עם דוד, ואילו שטרן נשאר בבית דודתו כדי להשלים את לימודיו. לאחר המהפכה הבולשביקית, בגיל 14, החליט שטרן לשוב אל בית הוריו בסובאלק, ושם המשיך ללמוד בגימנסיה העברית - אז הושפע מרוחה של הספרות הרומנטית הפולנית ומגדולי משורריה של פולין. בגימנסיה היה שטרן ידוע כקונדסן עם היותו מוכשר. מנהל הגמנסיה, עפרון, אמר עליו: "שטרן זה, כשיגדל, יהיה או גאון או שודד על אם הדרך".
משפחתו וראשית חייו > ראשית בגרותו בארץ ישראל

שטרן עלה לארץ ישראל בשנת 1925 וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים, שזיכו אותו בתעודת בגרות. ניכרו בו כישרונות אמנותיים רבים: ציור, משחק, כתיבה ואף דקלום שירה בשפת המקור. הוא שאף ללמוד משחק ב"הבימה", אך הוריו גילו התנגדות נחרצת, ולבסוף נכנע לפני רצונם. החל ללמוד בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים והיה לתלמיד מצטיין, אשר גם גילה מעורבות פוליטית ארגונית.
דרכו כסטודנט לא הייתה קלה: הוריו התקיימו בדוחק ולא היה באפשרותם לסייע לו כספית. שטרן התפרנס בזכות עצמו, ממלגות שקיבל ושיעורים פרטיים שהעביר. הייתה זו בעיקר תקופה מרובת יצירה לשטרן, בה כתב את מרבית שיריו ובה עוצבה השקפת עולמו במערכה על חירות ישראל.
משפחתו וראשית חייו > משפחתו

בראשית ימיו באוניברסיטה הכיר יאיר את רוני בורשטיין, לימים אשתו ואם בנו (שנולד ארבעה חודשים לאחר מותו ונקרא על שמו, יאיר שטרן), לימים היה בנו יאיר שטרן עיתונאי ואיש טלוויזיה ומבכירי רשות השידור. לאחר הירצחו נישאה רוני לדב זמיר והשניים היו הורים למירי (לימים מירי קפסוטו-זמיר). נכדיו של אברהם יאיר שטרן הם המפיק ואיש הטלוויזיה שי שטרן, וד"ר ענת שטרן - היסטוריונית מהאוניברסיטה הפתוחה.
פעילותו הפוליטית

ראשית מעורבותו הפוליטית של שטרן היא בייסוד אגודת הסטודנטים "חולדה", על שמו של היישוב חולדה שמגיניו עמדו בגבורה כנגד מתקפות הערבים ב"מאורעות תרפ"ט" (1929). במהלך פעילותו פגש את דוד רזיאל, פעיל אגודת "אל על", ובין השניים נרקמה ידידות אמיצה - זאת על אף שרזיאל הגיע מרקע שונה מזה של שטרן (רזיאל גדל בבית דתי והחל ללמוד באוניברסיטה לאחר שנתיים של לימוד בישיבת מרכז הרב בירושלים). למרות השוני בין השניים, הם השלימו זה את זה בחלומם המשותף. באותם ימים פעלו רזיאל ושטרן בשורות ההגנה בירושלים בפיקודם של אברהם תהומי ואברהם קריצ'ברסקי. כאשר הוביל תהומי את פילוג הארגון עקב חילוקי דעות בתוך ההנהגה לגבי אופי פעילותו, היו רזיאל ושטרן מראשוני תומכיו של תהומי והצטרפו אליו בהקמת ארגון "הגנה ב'", אשר נקרא מאוחר יותר ארגון צבאי לאומי. שירו של שטרן, "חיילים אלמונים", שנכתב בזמן פרעות תרפ"ט, היה להמנון הארגון (ולימים להמנון ארגון לח"י), ואף פורסם בביטאון המחתרתי "המצודה".
בשנת 1933 השלים שטרן את התואר השני באוניברסיטה וקיבל מלגה לדוקטורט באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה שנושאו היה "הארוס בספרות היוונית העתיקה". בזמן שהותו הקצרה באיטליה שקד שטרן לא רק על מחקרו, אלא גם על עריכת עשרות שירים אשר חיבר בתקופת לימודיו באוניברסיטה. יותר מ-50 שירים כתב שטרן, בשתי תקופות כתיבה. הראשונה והאינטנסיבית היא בשנים 1932–1934, והשניה בין השנים 1935 - 1940. ספריו לא ראו אור בחייו, למרות שכבר בסוף 1934 ערך את שיריו. זאת בין היתר בשל החלטתיו של יאיר עצמו, לדחות ולסרב להצעות לפרסום במספר במות. מהדורה ראשונה של ספרו ראתה אור ב-1950, רק שמונה שנים לאחר הרצחו.
התפנית מן המסלול האקדמי לפעילות מרכזית במחתרת חלה בשנת 1934, כאשר הגיע לאיטליה מפקד האצ"ל אברהם תהומי במטרה לגייס אותו לתפקיד מחתרתי מרכזי - רכישת נשק בפולין והעברתו ארצה. שטרן נענה בחיוב לתפקיד זה ובכך נטש את הקריירה האקדמית ונרתם כולו לפעילות המחתרת. מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939) העמידו את הארגון בדילמות קשות לגבי המשך פעילותו. תהומי החליט לחבור ל"הגנה", בתנאים נוחים. החלטה זו הובילה לסכסוך בתוך האצ"ל, אשר התפתח לפילוג שהובילו שטרן ורזיאל יחדיו. כמחצית מחברי הארגון הלכו בעקבותיהם, בהאמינם כי המדינה העברית לא תוכל לקום מבלי להישען על גוף צבאי לאומי בלתי תלוי.
פעילותו הפוליטית > תוכנית ה-"40,000"

שטרן יצא לפולין בשליחות הארגון במטרה לקדם תוכנית שבעיני רוחו תוביל למלחמת שחרור עצמאית. הוא פעל להקמת תאי לוחמים יהודים בעזרתה של ממשלת פולין, אשר תחת השם "תוכנית הארבעים אלף", יעברו הכשרה ואימונים וישמשו ככוח לחימה במתקפת פתע נגד הבריטים. במסגרת התוכנית יעלו 40,000 לוחמים כשירים לארץ ישראל וישתלטו בלילה אחד על כל הצירים המרכזיים בארץ ישראל.
בשם התוכנית פעל שטרן:
להקים את התאים החשאיים של האצ"ל בתוך תנועת בית"ר.
לארגן קורסים בהדרכת קצינים פולנים להכשרות צבאיות.
לרכוש נשק פולני ולהבריח אותו ארצה.
להקים שני עיתונים:
"די טאט" (יידיש: "המעש") - עיתון יומי רשמי של הארגון הצבאי הלאומי,
"ירוזולימה ויזוולונה" (Jerozolima Wyzwolona, פולנית: "ירושלים המשוחררת") - ירחון פולני עבור חוגים מתבוללים, שעד אז היו רחוקים מאוד מאידאולוגיה ציונית.
התוכנית העלתה ויכוחים בתוך תנועת בית"ר; הבכירים חשו כי הצעירים מקשיבים לשליחי האצ"ל ולא להם, וביקשו את התערבותו של זאב ז'בוטינסקי. ז'בוטינסקי פסק לטובת בית"ר, החלטה שלדעת שטרן הייתה עלולה לכבול את הארגון. דוד רזיאל נטה אחר שטרן בעד עצמאות של הגוף הלוחם.
פעילותו הפוליטית > ימיו האחרונים

הבולשת הבריטית השקיעה זמן ומאמצים רבים על מנת למצוא את מקום היחבאו של שטרן. הוא דחה שתי הצעות להסתירו עד סוף המלחמה - הצעה אחת הגיעה בשם התנועה הרוויזיוניסטית, שאף הציעה לנקום את דם נרצחי דיזנגוף 30, והצעה אחרת הגיעה מפי גיסו, נחמיה ברוש (אחיה של רוני, אשתו) שהיה מפקד ב"הגנה". הוא נימק החלטתו כך:
אין ראש מחתרת יכול לקיים בידו את זכות המנהיגות אם יעדיף את ביטחונו האישי על צרכי התנועה.
בשלושת השבועות האחרונים לחייו התגורר שטרן בדירתם של טובה ומשה סבוראי, ברחוב מזרחי ב' (לעתיד רח' שטרן שבהמשך שד' וושינגטון) 8 בשכונת פלורנטין בתל אביב. דירתם נחשבה כפסולה מטעמי ביטחון - משה סבוראי היה אסיר נמלט באותם ימים והיה לדמות מבוקשת על ידי המשטרה. טובה סבוראי התחזתה לאישה חולה אשר בעלה נעדר לעיתים קרובות מביתם, וחיסיה שפירא, שהייתה המקשרת של שטרן, התחזתה לעוזרת של טובה, הדואגת לסידורים השוטפים של תחזוק הבית. שטרן נהג להעביר את זמנו בקריאה, בניסוח רעיונות פוליטיים שהרהר לגביהם ובמענה על דואר שקיבל בעזרת המקשרת שלו חיסיה.
לפי תאורי משפחת סבוראי, התקרב שטרן בתקופה זו אל היהדות. מאז שפורסמו תמונותיו בעיתונים ועל גבי לוחות המודעות, הוחלט שיפסיק לצאת לטיוליו הליליים על אף החושך ששרר ברחובות בתקופה זו של מלחמה. כמו כן שוּנה מקום היחבאו בתוך הבית. בכל פעם שנשמעה דפיקה על הדלת היה נכנס שטרן למטבחון, ועתה הוחלט שמוטב שייכנס לארון הבגדים וטובה סבוראי תסגור את דלת הארון אחריו.
לרוני אשתו כתב באיגרת קצרה:
לא יכולתי ולא רציתי ללכת בדרך אחרת מזו שהלכתי בה. אינני מתחרט אף לרגע קט, ולעולם לא אצטער על כך.
הרצח

ביום 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב, בשעה 9 בבוקר לערך, נשמעה דפיקה קלה בדלת דירת המסתור בה שטרן הסתתר. שטרן פנה ישירות לארון, וטובה ניגשה לפתוח את הדלת לאחר שסגרה את הארון אחריו. בפתח עמד הקצין הבריטי תומאס ג'יימס וילקין, ששלט היטב בשפה העברית, ביחד עם שני בלשים אנגלים. וילקין הודיע לטובה כי הגיע על מנת לקחת עמו מספר פרטי לבוש עבור משה בעלה שיעבור היום לבית הסוהר המרכזי בירושלים (משה סבוראי שכב פצוע בבית החולים לאחר שנפצע באירוע "דיזנגוף 30"). טובה נכנסה לחדר הפנימי, אספה מספר לבנים וחליפה שתלו על דלת החדר, והגישה אותם לוילקין. וילקין ניסה לפתח שיחה עם טובה באשר לפעילותו של בעלה, וכאשר זו השיבה בשלוות נפש איבד וילקין את קור רוחו ובבת אחת התפרץ ואמר כי סוף "אנשי שטרן" יהיה דומה לסופם של נרצחי "דיזנגוף 30". לשמע שמותיהם של הנרצחים השיבה טובה לקצין כי היא עוד תזכה לראות את הבריטים בורחים מהארץ.
וילקין הורה לפתוח בחיפוש בתוך הבית. שני הבלשים החלו בחיפוש, ווילקין ניגש לשולחן בו ישב שטרן לפני מספר דקות וקרא את תוכן הפתקים שהיו עליו. אחד הבלשים פנה לחפש בארון הבגדים הגבוה, נתקל בגופו של שטרן ומיד משך אותו החוצה. טובה הבחינה בבלש מושיט יד אל אקדחו, קפצה ממקומה ונעמדה בין הקצין לשטרן. "לא לירות, לא לירות או שתירה בי", הפצירה טובה בבלש. וילקין הגיע מיד למשמע השיח והבחין בשטרן. כעבור מספר דקות הגיעו שני בחורים צעירים ובידם כבלים. אחד הבלשים מיהר לכבול את שטרן בעוד שאקדחו ואקדח הבלש השני מופנים אליו. מהר מאוד התמלא הבית בבלשים אנגלים. את טובה סבוראי הובילו החוצה לאחר שנערך עליה חיפוש והיא החליפה את בגדיה.
כאשר הגיע ג'פרי מורטון, הוא הורה לשטרן להתקרב לכיוון החלון. שטרן נשמע למורטון ולפתע נשמעו שלוש יריות. טובה, שהייתה בניידת משטרה מחוץ לבית ושמעה את היריות, הבינה מיד ששטרן נרצח ופרצה בזעקות ברחוב ”יהודים, יאיר נרצח!”. גופתו של שטרן הורדה לרכב הצלב האדום והלווייתו נערכה לפנות ערב בבית העלמין בנחלת יצחק שבתל אביב. אנשי משפחה ספורים נכחו בהלוויה תחת אבטחה כבדה של המשטרה הבריטית, שחששה מניסיון פעולה מצד המחתרת.
ב-14 בפברואר, יומיים לאחר הרצח, שלח מפקד "המרכז המודיעיני של המזרח התיכון" (The Middle East Intelligence Center) מכתב ברכה לארתור פרדריק ג'יילס, מפקד הבולשת הבריטית, על הריגת שטרן.
לאחר הירצחו נולד בנו, יאיר שטרן, שהיה לעיתונאי ולימים מנהל הטלוויזיה הישראלית. נכדו הוא איש התרבות והתקשורת שי שטרן.
הרצח > מחלוקות לגבי הרצח

"דבר", ביטאונה של ההסתדרות הכללית, דיווח על מותו של שטרן: "אברהם שטרן, ראש הכנופיה שעסקה בזמן האחרון במעשי שוד ורצח ואשר אנשיה גרמו למותם הטראגי של שלושה קצינים בתל אביב, נהרג אתמול ב-11.45 בהתנגשות עם המשטרה" ובהמשך: "בנסותו להימלט נאלצה המשטרה לירות בו".
בספרו של ג'פרי מורטון, "פשוט-המלאכה", מתוארת עדות שלפיה הוּצא שטרן מן ארון הבגדים, ובשעה שרכן לקשור את שרוכי נעליו זינק לעבר החלון שהוליך אל גג שטוח. מורטון טוען כי חש באיום והאמין כי שטרן רץ לעבר מטען שכנראה החביא מבעוד מועד ושאליו ניסה לברוח בשעת הימלטו כדי להתפוצץ ולקחת עמו אנשים נוספים. לכן כאשר החל להימלט, החליט מורטון לירות ביאיר למוות. כך סיפר מורטון גם בריאיון לעיתון "הטיימס".
ישנם קשיים רבים בעדות זו: שטרן היה כבול בידיו, ולכן לא יכול היה לנסות לקשור את שרוכיו. מאותה סיבה לא יכֹל לזנק לעבר החלון בעוד בלש אנגלי שומר עליו. בעייתיות נוספת קיימת בהנחה לקיום הפצצה: אם באמת הייתה פצצה, מדוע לא השאיר אותה שטרן במקום קרוב יותר, כמו איתו בארון? ובנוסף - הוא לא רצה לסכן את משפחת סבוראי. מורטון גם לא הסביר מה עשה הבלש ששמר על שטרן בזמן שניסה להימלט, ומדוע לא היה זה הוא שירה בו. שנים רבות לאחר הרצח החליט סרג'נט דניאל דיי, השוטר היחידי שנותר עם מורטון בחדר, לספר את גרסתו:
לאחר שציווה מורטון על כולם לעזוב את הדירה ולקחת איתם את טובה סבוראי, נשארנו עם שטרן רק שנינו, מורטון ואני. ואז ניגש מורטון אל מאחורי גבו של שטרן, דחף אותו אל החלון וירה בראשו. שטרן נפל ומורטון המשיך לירות בחזה. אחר כך הפנה את ראשו אליי ואמר: אתה ראית שהוא ניסה לברוח.
אידאולוגיה

שטרן ניסח את 18 העקרונות של לח"י, במסמך בשם "עיקרי התחיה", ובסופם הציב את הקמת בית המקדש השלישי, כשיא התחייה הלאומית של עם ישראל. לחבר לח"י שהתנגד להכללת הקמת המקדש בין עקרונות התחייה, כתב: "עניין המקדש אינו דתי דווקא וגם לאדם שאינו אדוק יכולים להיות סנטימנטים לבית, אשר שימש סמל מאז ומעולם לעצמאות עברית".
הנצחה

בשנים הראשונות שאחרי מותו, הגימנסיה העברית שבירושלים סירבה להנציח אותו בלוח הבוגרים שנפלו במערכות ישראל. לאחר מאבק ממושך של אריה אלדד, שגם הוא למד במוסד, שמו הוכנס ללוח ההנצחה.[דרוש מקור]
על שמו של אברהם שטרן נקראים רחובות בערי ישראל, ביניהם בשכונת קריית היובל בירושלים וכן הרחוב בשכונת פלורנטין בת"א בו נרצח, אשר במועד הרצח נקרא "מזרחי ב'" ושנים לאחר מכן שונה שמו ל"אברהם (יאיר) שטרן". כן נקראים על שמו היישוב כוכב יאיר בשרון והיישוב חוות יאיר בשומרון. מוזיאון לח"י הנמצא בבית בו נרצח נקרא "בית יאיר". מדי שנה, בכ"ה בשבט, יום הרצח, מתקיימת אזכרה ממלכתית לחללי לח"י בסמוך לקברו בבית העלמין בנחלת יצחק בגבעתיים.
זכרו הונצח בבול דאר ישראלי. ב-23 באפריל 1978, דאר ישראל הנפיק סדרה של 5 בולי דאר שעליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל. אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של אברהם שטרן (יאיר). על השובל של הבול הופיעה הכיתובית: " 30 שנה לעצמאות ישראל ". האמן צבי נרקיס עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 963,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.
בנו, שנקרא על שם כינויו המחתרתי, הוא יאיר שטרן (אביו של איש התקשורת שי שטרן).
כתביו

ספר השירים / של אברהם שטרן המכונה יאיר, [תל אביב]: סולם, תש"י (הספר בקטלוג ULI)
ספר השירים של אברהם שטרן (יאיר): מחולל מלחמת החרות העברית, [תל אביב]: הוועד להוצאת כתבי לח"י, 1964 (הספר בקטלוג ULI)
בדמי לעד תחיי: שירים, [תל אביב]: יאיר, תשל"ו (הספר בקטלוג ULI)
מכתבים לרוני / אברהם שטרן (יאיר); עורך: אהרן אמיר, תל אביב: יאיר, תש"ס-2000 (הספר בקטלוג ULI)
משיריו

חיילים אלמונים
הרי את מקודשת לי
השבועה
הים הבריק
חיים אנחנו במחתרת (1923)
לקריאה נוספת

נתן ילין-מור, לוחמי חירות ישראל: אנשים, רעיונות, עלילות. (ירושלים): שקמונה, 1974 (הספר בקטלוג ULI)
יוסף נדבה, אברהם שטרן (יאיר) - מחולל מחתרת לח"י
טובה סבוראי, ימיו האחרונים של יאיר - אברהם שטרן
משה סבוראי, מאצ"ל ללח"י: סיפור אישי. (שקד): המחברים, 1989 (הספר בקטלוג ULI)
משה סבוראי משפט הדיבה. (שקד): המחברים, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
משה סבוראי משפט הדיבה 2. (שקד): המחברים, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
אמיל פוירשטין רציחות פוליטיות במאה ה-20, עשרים פרשיות רצח נודעות, עמ' 125–142 ירושלים: כתר, 1986 (הספר בקטלוג ULI)
משה שמיר, יאיר - אברהם שטרן: חייו - מלחמתו - מותו. רומן ביוגרפי. (לוד): זמורה ביתן (תשס"א; 2001) (הספר בקטלוג ULI)
נחמיה בן תור, ספר תולדות לוחמי חירות ישראל (לח"י),(חמישה כרכים), הוצאת "יאיר", 2010 (הספר בקטלוג ULI)
לח"י - אנשים, הוצאת "יאיר", 2002(הספר בקטלוג ULI)
עדה אמיכל ייבין, בארגמן, הוצאת "הדר", 1986 (הספר בקטלוג ULI)
ד"ר יעקב וינשל, "הדם אשר בסף"(הספר בקטלוג ULI)
נחמיה בן-תור: נושאי לפיד החירות, קיצור תולדות חייהם של ראשי לח"י; עמ' 9 - 121, הוצאת "יאיר", 2008 (הספר בקטלוג ULI)
משה בן-שאול, מעלות לוחמים – עשרים ושלשה פרקי גבורה הוצאת הדר, 1967, עמ' 74–83 (הספר בקטלוג ULI)
יאיר שטרן, יאיר בן "יאיר", הוצאת ידיעות ספרים, 2022
Zev Golan, Stern: The Man and His Gang, Yair Publishing, 2018