stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הטנקים
סוגיות צבאיות וחברתיות > שימוש בטנקים נגד אזרחים

המקרה הידוע הראשון של שימוש בטנקים נגד אזרחי המדינה שהשלטון הפנה מולם את הטנקים, היה ב-31 בינואר 1919 כאשר הממשלה הבריטית שלחה 6 טנקים של רגימנט הטנקים המלכותי מדגם הורנט (Medium Mark C) לכיכר ג'ורג' בגלאזגו, לשבור הפגנה של חיילים משוחררים שהפגינו בעד הזכות לעבוד ובעד הגבלת שעות העבודה השבועיות. אירוע המכונה קרב כיכר ג'ורג'(אנ'). לאחר דיכוי ההפגנות, החיילים והטנקים נשארו בגלאזגו ובסביבתה עד 18 בפברואר.
ב-1956, במהלך המרד ההונגרי, הייתה התקוממות אזרחית שנענתה בטנקים. בין ה-28 באוקטובר ל-31 באוקטובר הטנקים נסוגו מבודפשט כי חיילים הונגרים ערקו בהמוניהם והצטרפו למתקוממים. ב-4 בנובמבר 1956, פלשו כוחות גדולים של צבא ברית המועצות להונגריה דרך רומניה. המתקוממים נלחמו נגד הפולש הסובייטי המצויד בטנקים, אך ללא כל סיכוי.
ב-1968, במטרה לדכא את האביב של פראג, הסובייטים שלחו כרבע מיליון חיילים מצבאות ברית ורשה וכ-2,000 טנקים כדי לכבוש את צ'כוסלובקיה, לצ'כים לא היה סיכוי מול הטנקים של הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, 72 צ'כוסלובקים נהרגו על ידי הכוחות הפולשים ועוד כמה התאבדו, בהם הסטודנט יאן פאלאך.
במהלך אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989), נשלחו טנקים לדכא את ההפגנות, המורד האלמוני הצליח לעכב שיירת טנקים במשך חצי שעה, אולם הטנקים המשיכו בדרכם ופיזרו את המפגינים.
הערות שוליים

↑  Messieurs, la victoire appartiendra dans cette guerre à celui des deux belligérants qui parviendra le premier à placer un canon de 75 sur une voiture capable de se mouvoir en tout terrain
↑  Ness, Leland (2002). Jane's World War II Tanks and Fighting Vehicles. HarperCollins. ISBN 978-0007112289.
| טנק |
| --- | --- | --- |
| ערכי משנה | היסטוריה של הטנקים • מבנה הטנק • סוגי טנקים • דגמי טנקים עיקריים (לפי ארצות) |  |
| מיגון הטנק | שריון פסיבי • שריון מרוכב • שריון ריאקטיבי • מערכת הגנה אקטיבית לטנקים • מדוכות עשן |  |
| ראו גם | לוחמת שריון • חיל שריון • רכב קרבי משוריין  • טנקים בשירות צה"ל • חיל השריון הישראלי |  |
| נגד טנקים | נגד טנקים • רקטה נגד טנקים • טיל נגד טנקים • תעלת נ"ט • בזנ"ט • מטען גחון |  |
דגמים נבחרים • טנקי מערכה מודרניים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549717905171  LCCN: sh2008112491 
אחד מאבות הטיפוס הראשונים של טנק - מתוצרת חברת דיימלר
תכנון צרפתי לטנק מ-1903
דגם משוחזר של הטנק של בורשטיין, במוזיאון להיסטוריה צבאית האוסטרי
Tanks of WWI
טנק השרמן האמריקני - אחד הטנקים הנפוצים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה
טנק שוט קל (צנטוריון) של צה"ל מוצג במוזיאון יד לשריון.
טנק M1A2 אברהמס עם חבילת מיגון TUSK ללוחמה בשטח בנוי מסייר בעיראק, 2008.
מרכבה סימן 4מ עם מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח".
ג'נג'וויד

ג'נג'וויד (בערבית: جنجويد; מילת עלבון שפירושה "שד על גב סוס") היא קבוצת מיליציות ערביות חמושות, הפעילה בדארפור, מערב סודאן ולאחרונה במזרח צ'אד. הג'נג'וויד מכיל קבוצות שבטים סודאנים ערבים, בשונה מהסודאנים אשר מזהים עצמם כאפריקאים. רבים מקורבנות המיליציה ומשקיפים חיצוניים טוענים כי הג'נג'וויד נתמכים בידי ממשלת סודאן.
אטימולוגיה

מקור המילה "ג'נג'וויד" אינו ברור. סברה אחת גורסת כי המקור הוא השפה הערבית בה "גִ'ן" (جن) משמעו "שד" — ובהשאלה "אחוז שד או דיבוק" — ו"גַ'וַואד" (جواد) משמעו "סוס".
סברה אחרת מציעה מקור פרסי למילה: המילה "גֵ'נְגַוִי" (جنگوی) שפירושה "לוחם" או "איש מלחמה". אפשרות אחרת היא כי המילה היא הלחם בסיסים של המילים "גִ'ן" ("שד" בערבית), "גַאן" (gun, "רובה" באנגלית) ו"גַ'וַואד" ("סוס" בערבית).
המשמעות המקובלת של המונח "ג'נג'וויד" היא "פרש מרושע", אך לרוב המילה מתורגמת כ'בריונים' או 'פורעי חוק'. חברי הג'נג'וויד מתייחסים למילה ג'נג'וויד כמעליבה.
היסטוריה

הג'נג'וויד הם לוחמים חמושים משבטים ערביים.
ב-1972 יצר מועמר קדאפי את הלגיון הערבי ככלי שנועד להפוך את אוכלוסיית האזור לערבית. סדר העדיפויות של הלגיון היה ראשית צ'אד ואז סודאן.
בדארפור, פרובינציה מערבית של סודאן, קדאפי תמך ביצירת "האיסוף הערבי" (Tajammu al-Arabi), שלפי החוקר ג'רארד פרונייר היה "ארגון לוחמני גזעני פאן-ערבי אשר הדגיש את המאפיין ה'ערבי' של הפרובינציה". לשני הארגונים היו פעילים משותפים ומקורות תמיכה משותפים כך שההבדל ביניהם היה פעמים רבות מעורפל.
הפשיטות מעבר לגבול שהתמשכו לאורך זמן תרמו במידה רבה לקונפליקט האתני בדארפור, בו נהרגו כ-9000 אנשים בין השנים 1985–1988. חלק ממנהיגי הג'נג'וויד היו בעברם שכירי חרב של מועמר קדאפי.
הג'נג'וויד הופיעו לראשונה ב-1988, לאחר שנשיא צ'אד, בגיבוי מארצות הברית וצרפת, הביס את הצבא הלובי ושם בכך סוף לתכנוניו הטריטוריאליים של קדאפי לגבי צ'אד.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > חלקו של הג'נג'וויד ברצח העם בדארפור

בפברואר 2003 פרץ מרד כנגד הממשלה הסודאנית הערבית, בשל טענות קיפוח האוכלוסייה האפריקאית השחורה מול הערבית. המרד הונהג בעיקר בידי התנועה לצדק ולשוויון (Justice and Equality Movement) והתנועה/צבא לשחרור סודאן (Sudan Liberation Movement/Army), המורכבות ברובן מאפריקאים מוסלמים לא-ערביים. הממשלה הסודאנית הגיבה בשימוש בג'נג'וויד ככוח הצבאי העיקרי למאבק במרד (היא נעזרה גם בצבא ובמשטרה). כוחות הג'נג'וויד המשיכו לתקוף את המורדים אשר אחזו בחבלי ארץ מדארפור, בעודם מנהלים קמפיין שמטרתו ללכוד מורדים באזור דארפור. בשנת 2004, קבעו מחלקת המדינה של ארצות הברית וגורמים נוספים שמפקדים מובילים במיליציית הג'נג'וויד, כולל מוסא הילאל, חשודים ברצח עם. בתחילת 2006, אנשי ג'נג'וויד רבים נקלטו בצבא סודאן, כולל במשמר הגבול. במקביל, התרחבה מיליציית הג'נג'וויד כך שכללה שבטים ערביים במזרח דארפור, שלא היו משויכים היסטורית לג'נג'וויד המקוריים. ערבים בצ'אד נעשו מעורבים יותר ויותר בניסיון להקים מחדש בסיס פוליטי של הג'נג'וויד בצ'אד.
באוקטובר 2007, הייתה ממשלת ארצות הברית הממשלה היחידה שהכריזה על רציחות הג'נג'וויד בדארפור כרצח עם, כיוון שמספר רציחותיהם המשוער בשלוש השנים שקדמו להכרזה היה בין 200,000 ל-400,000 אזרחים. מועצת הביטחון של האו"ם קראה לג'נג'וויד להתפרק מנשקו. ב-14 ביולי 2008, הגיש תובע בית המשפט הבינלאומי כתב אישום על רצח עם כנגד נשיא סודאן, עומר אל-בשיר והאשימו בתכנון והובלה של מאמצים למחוק את השבטים האפריקאיים בדארפור באמצעות קמפיין לרצח, אונס והגליה תוך שימוש במיליציית הג'נג'וויד.
תמיכה ממשלתית

רבים מקורבנות הג'נג'וויד ומהמשקיפים החיצוניים טוענים כי הממשלה הסודאנית תומכת בפעילות הג'נג'וויד, על אף ההכחשות של ממשלת סודאן. טענות שכיחות הן שאנשי הג'נג'וויד לובשים מדים זהים למדי צבא סודאן ושהפשיטות נעשות באופן מתואם בינם לבין הצבא. ארגוני זכויות אדם רבים טוענים כי ממשלת סודאן תמכה כספית והשתתפה בהתקפה משולבת כנגד אזרחים. בעדות לפני ועדת הסנאט ליחסי חוץ הצהיר חוקר מטעם ארגון משמר זכויות האדם שצבא סודאן גייס בגלוי ערבים בעלי סוסים והבטיח להם רובה ומשכורת חודשית של 166 דולרים תמורת הצטרפות למיליציית הג'נג'וויד. קבוצת המשבר הבינלאומית (International Crisis Group) טענה שהכסף לתשלום המשכורות לחברי הג'נג'וויד "מגיע ישירות משלל הביזה שנתפס בפשיטות על כפרים".
מפקדי הג'נג'וויד

מוסא הילאל, אשר מוביל שבט ערבי דארפורי קטן אך עוצמתי, מואשם בידי מחלקת המדינה של ארצות-הברית בכך שהוא מנהיג הג'נג'וויד. הניו יורקר ציטט אותו: "אני מנהיג שבטי... הקריאה הממשלתית להתחמש מבוצעת בידי מנהיגי השבטים." הוא מודה בגיוס לג'נג'וויד אך מכחיש שהוא בשרשרת הפיקוד של הארגון, כפי שנטען על ידי משמר זכויות האדם.
להלן רשימה של מפקדים, בכירים או מתאמים בג'נג'וויד (רשימה חלקית):
שייח' מוסא הילאל: מתאם ג'נג'וויד ומפקד בריגדת בופאלו (Liwa el Jamous) - לפי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
חמיד דאוואי (Hamid Dawai): מנהיג בג'נג'וויד, מנהיג אזור טרבבה-ארארה-בידה (Terbeba-Arara-Beida). היה אחראי לפעולות הג'נג'וויד באזור המשולש טרבבה-ארארה-בידה, שם נהרגו יותר מ-460 אזרחים בין אוגוסט 2003 לאפריל 2004 - לפי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
עלי קושייב (אנ'): בכיר לשעבר בג'נג'וויד, מבוקש בידי בית הדין הפלילי הבינלאומי
אחמד הרון (אנ'): מתאם פעולות הג'נג'וויד, לשעבר שר הפנים וכיום השר לעניינים הומניטריים של סודאן - לפי הקונגרס של ארצות הברית
הערות שוליים

1 2  לידיה פולגרין, מי ירצה את התינוקות שנולדו ממעשי אונס בדארפור?, באתר הארץ, 15 בפברואר 2005
↑  שלום בדרפור? לא עבור מי שנאנסו ונורו, באתר ynet, 15 במאי 2006
1 2 3 4 5  Brendan Koerner, ‏Who Are the Janjaweed?, אתר Slate, ‏19 ביולי 2005
↑  "רצח העם בדארפור", באתר עולם ללא רצח עם.
↑  ניק מקדונל, "האקטיביסט", הרפר'ז מגזין, נובמבר 2008.
↑  מחמוד מוראד, "שדים חמושים רוכבי סוסים", אל-אהראם, גיליון 701, 2004.
↑  Alex de Waal,‏Counter-Insurgency on the Cheap, ‏London Review Of Books,‏5 באוגוסט 2004
1 2  Is the Sudanese government responsible for the conflict in Darfur?, ‏Kick Ess, ‏2010
↑  דרפור: שר סודני וראש מיליציה נאשמים ברצח עם, באתר ynet, 27 בפברואר 2007
↑  אחמד מוחמד הארון, השר הסודאני המואשם בתכנון ברצח העם בדרפור מסתובב עם מצפון נקי, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2008
איש ג'נג'וויד רוכב על סוס
אנשי הג'נג'וויד נוכחים בכל מקום. הם נראים בסמיכות לשווקים ולמחנות הפליטים
אילת כרמי

| --- | --- |

אמנית מיצב וציירת
 לידה:  21 ביולי 1967 (בת 57) קיבוץ בית השיטה
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, מיצב
 ayeletcarmi.com
 
אילת כרמי (נולדה ב-21 ביולי 1967) היא ציירת ואמנית מיצב.
תערוכות יחיד

1996 - בית האמנים, ירושלים.
1996 - "'ציורים", הקיבוץ גלריה לאמנות, תל אביב. אוצרת: טלי תמיר
1999 - "חוקרות חלליות", גלריית קריית האמנים החדשה, קריית טבעון. אוצרת: יפעת בן-נתן
2000 - "מסעותיי האחרונים ביבשת", הקיבוץ גלריה לאמנות, תל אביב. אוצרת: טלי תמיר
2003 - "הביאו לי את ראשו של נסיך החלומות", הקיבוץ גלריה לאמנות, תל אביב. אוצרת: טלי תמיר
2004 - "תאומות סיאמיות", משכן לאמנות עין חרוד. אוצרת: גליה בר אור (קטלוג)
2008 - "אלכסנטרופיה", גלריה 39, תל אביב. אוצרת: טל לניר (קטלוג)
2009 - "הבוטניקה הפשוטה של החלומות", הגורן, מכללת עמק יזרעאל
2010 - "אלפיים רגל", מרכז רפורמי בהנובר, גרמניה. אוצרת: פרדריקה שוורץ (קטלוג)
2010 - "אלפיים רגל", גלריה 39, תל אביב. אוצרת: אורלי הופמן
2013 - "אדם דואג", משכן לאמנות עין חרוד. אוצרת: גליה בר אור
2014 - "צלצוד", מרכז קשת אילון, קיבוץ אילון. אוצרת: ורדי בוברוב
2015 - מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2015 - "הסליק", גלריה ראש הנקרה. אוצרים: אסיה דובלין ויורי כץ
2016 - "עשרימיון" בשיתוף עם מירב הימן, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2018 - "שביל ישראל: התהלוכה" בשיתוף עם מירב הימן, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרות: דרורית גור אריה ואיזבל בורז’ואה (צרפת)
2018 - "שביל ישראל" בשיתוף עם מירב הימן, Villa Tamaris בצרפת, אוצרת: Isabelle Bourgeois (צרפת)
2018 - "ספרה" בשיתוף עם מירב הימן, נווה שכטר, אוצרת: שירה פרידמן.
2019 – "גירלנדה", גלריה דואק, משכנות שאננים, ירושלים
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1994 - "עולמות נפרדים", מוזיאון תל אביב לאמנות. אוצר: איתמר לוי
2005 - "על גדות הירקון: נחל הירקון באמנות הישראלית", מוזיאון תל אביב לאמנות. אוצרת: ורדה שטיינלאוף (קטלוג וקונצרטינת גלויות)
2010 - "יש מצע!", מוזיאון תל אביב לאמנות. אוצרת: שרה ריימן-שור
2011 - "תלוי במקום", עבודות קיר, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד. אוצרת: רינה גנוסוב
2011 - "Scales and Measures", חלל Pavillon am Milchhof, ברלין, גרמניה
2011 - "Update Your Reality | Artists from Israel", גלריה Alexander Ochs, ברלין, גרמניה* 2012 "המומיה הצוחקת", מוזיאון רמת גן. אוצרת: מירה אבגר (קטלוג)
2012 - "שיחות סלון", בית האמנים תל אביב. אוצרת: אורלי הופמן
2012 - "אמנות בכל אופן", מוזיאון תל אביב לאמנות. אוצרת: שרה ריימן-שור
2012 - "טבע הארץ – צומח חי וקיים", משכן האמנים, הרצליה. אוצרת: ורדה גנוסר
2013 - "רשמים V: מעבר לנייר", ביאנלה לרישום, סדנת ההדפס, ירושלים. אוצרת: אירנה גורדון
2015 - "ליקוי", פרויקט משותף עם מירב הימן, "דופק מקומי", בית האמנים תל אביב, תל אביב. אוצרים: אורלי הופמן ואריה ברקוביץ
2016 - "בין-סינפסות| דיאלוג במרחבי מדעי המוח והאמנות", בית האמנים בירושלים, ירושלים. אוצרת: מיכל מור
2016 - "המגדירים", גלריית טרומפלדור: מרכז אמנות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע. אוצר: חיים מאור
2018 - "Three-part video program for the Museum of Nature and Hunting in Paris", מוזאון הטבע בפריז, צרפת, אוצרת: הדס מאור
2018 - "Flower Power", גלריה סירקל 1, ברלין, גרמניה, אוצרת: כרמית בלומנזון
2018 - "מאוצרות המשכן לאומנות", המשכן לאמנות על שם חיים אתר, אוצר: יניב שפירא.
גלריה

"קיר מדען 2", מתוך התערוכה "אלפיים רגל", שמן על נייר מיילר, 70x143 ס״מ, 2010
"אלכסנטרופיה", מראה הצבה, גלריה 39, תל אביב, 2008 (פרט)
"הג׳וקרית", שמן על פלסטיק, 2008
"Scales and Measures", מתוך פרויקט ״ביתא 1״, ברלין, שמן על נייר מיילר שקוף, 170x300 ס״מ, 2010
"מרחב רחוב", ציור קיר במשכן האמנים, הרצליה, 2007 (פרט)
"אדם דואג", מיצב קיר, הצבה במוזיאון עין חרוד, 2013
"אלפיים רגל", שמן על נייר מיילר שקוף, 100x70 ס״מ, 2010
"ללא כותרת", שמן על פלסטיק שקוף, 2010
"מדע כתיבת הארץ", ציור קיר במלון Artplus בתל אביב, 2008 (פרט)
"ללא כותרת", שמן על עץ, 55 ס"מ (קוטר), 2007
הערות שוליים

↑  הוכרזו הזוכים בפרסי האמנות הפלסטית ממשרד התרבות: באתר ערב רב
↑  ד"ר קציעה אלון, ״מניפסט ויזואלי לסייבורג״. באתר ערב רב, 11 ביולי 2010
↑  תמיר, טלי. על העצים: על עבודותיה של אילת כרמי גלריה 39 לאמנות עכשווית, תל אביב, 2010. מתוך אתר האינטרנט של תמיר
↑  בר אור, גליה. ״קבינט העולם של אילת כרמי״, מקטלוג התערוכה ״תאומות סיאמיות״, 2004. מתוך אתר האמנית
↑  הופמן, אורלי."אלפיים רגל", 2010. מתוך אתר האמנית
↑  רעות ברנע, ספירה משלהן: תערוכה נגד הדרת נשים בספירת העומר, באתר כלכליסט, 23 באפריל 2018
↑  נימוקי הוועדה לזכייה בפרס
↑  אילת כרמי - גירלנדה, באתר משכנות שאננים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277080  NLI: 987007259576505171  GND: 1202148077  ISNI: 0000 0000 7018 3405  LCCN: no2012012328  VIAF: 97720598   WorldCat (עם VIAF): 97720598 
״המכביה״, ציור קיר של אילת כרמי במסגרת התערוכה ״על גדות הירקון״ במוזיאון תל אביב לאמנות, 2005 (פרט)
אילת כרמי בסטודיו שלה, 2008
מירוסלאב פיליפוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1915 יאיצה, בוסניה והרצגובינה 
 הוצאה להורג:  29 ביוני 1946 (בגיל 31) זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  המדינה העצמאית של קרואטיה 
 מפלגה:  אוסטאשה 
 
מירוסלאב פיליפוביץ' (בקרואטית: Miroslav Filipović; ‏5 ביוני 1915–1946) היה רב-סוהרים ומנהל במחנות הריכוז וההשמדה ציגלאנה וסטארה גרדישקה במתחם מחנות יאסנובאץ שהתקיימו בקרואטיה בין השנים 1941–1945
פיליפוביץ', שהיה כומר מהמסדר הפרנציסקני בעברו, נודע לשמצה על היותו הגרוע שבמפקדי מחנות אלו, בתקופות פיקודו בציגלאנה בין יוני ואוקטובר 1942, ואחר-כך בסטארה גרדישקה עד 20 במרץ 1943.
שנותיו הראשונות

מירוסלאב פיליפוביץ' נולד ב-5 ביוני 1915, אך אין מידע רב על ראשית ימיו זולת הצטרפותו לשורות המסדר הפרנציסקני ב-1938 בשם הדתי "טומיסלאב". למרות התנגדות אב המנזר, הלכו יותר ויותר מהכמרים שבי אחר תנועת האוסטאשה הקתולית הלאומנית. פיליפוביץ' היה לכומר צבאי שסופח לבטאליון השני של משמר הפוגלאבניק, והיווה דמות סמכותית בו.
הטבח סביב באניה לוקה

שני עדים וקצין נאצי העידו כי פיליפוביץ' הנהיג התקפה של הבטאליון על הכפרים דראקוליץ', מוטיקה ושארגובץ' הסובבים את באניה לוקה. כלי-הנשק המועדפים על פיליפוביץ' היו כלי הנשק המסורתיים של האוסטאשה, שעליהם נשבעו לתנועה בגיוסם: האקדח ופגיון השירות האישי, הוא גם התמחה בשימוש בגרזנים וקרדומים. פיליפוביץ' נודע לשמצה בשם "האח השטן" (Fra Sotona) ובפי האוסטאשים "המהולל". תחביבו היה לשחוט את צוואריהן של ילדות קטנות בסכין, ולתכלית זו הביאו לו האוסטאשים שסרו למרותו ילדות סרביות. סגנו וידידו, הכומר זבינומיר בראקילו (Brakealo), שגם היה בכיר ביאסנובאץ אחר-כך, אימץ תחביב זה. במקרה אחד, שפתח את הטבח, בדראקוליץ', ב-7 בפברואר 1942, נכנס פיליפוביץ' לבית-ספר יסודי, שחט בפני כיתתה של דוברילה מארטינוביץ' את הילדה וסיליה גלאמוצ'אצ'ין, נאם בפני האוסטאשים שליווהו, ועודד אותם לשחוט את הילדים. לפי אחד המקורות, הילדים נרצחו במיתות משונות: איברים מגופם- אוזניים, חוטמים וכדומה, בותקו והוכנסו לשסעים בכרסיהם.
לא נודעה מעורבותו של פיליפוביץ' בטבח ב-12 בפברואר.
המעשים בתושבי הכפרים הללו היו כה מזוויעים, עד כי אפילו הנאצים מיאנו להכיר בהם ואף שפטו את פיליפוביץ' והציבו משמר במקום. מניעיהם כללו לא רק את סלידתם הטבעית מהזוועות הללו אלא גם את החשש שהן תעוררנה מרי בקרב הסרבים. פיליפוביץ' פוטר מחברותו במסדר הפרנציסקני על ידי רמירו מארקונה בעצמו. הוא נכלא בזאגרב, ומשם הועבר, כאסיר, למחנה יאסנובאץ.
תפקידו במחנה יאסנובאץ > השיבה לשורות האוסטאשה והמינוי

מירוסלאב פיליפוביץ' היה אסיר במחנה יאסנובאץ, אך בשל עברו בתנועת האוסטאשה, שמשך את עינו של מאקס לובוריץ', הוא הוחזק בתנאים טובים וסייע לקצינים כ"מודיע" ובריון בשורות האסירים. לימים הוא שב לשורות האוסטאשים, והיה לקצין. מנהל המחנה היה איביצה מאטקוביץ', וסגנו היה המפקד ליובומיר מילוש. מירוסלאב היה רב-הסוהרים או סגן-המפקד ונקרא מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' (ופשר התוספת לשמו: איש-מלאכת-כפיים). בשלהי חודש יוני קודם למנהל המחנה כמחליף למאטקוביץ' ומילא תפקיד זה עד סוף אוקטובר. מירוסלאב עצמו, לכשנתפש, הודה כי לעניות דעתו, נרצחו כעשרים עד שלושים אלף איש במשך שלושה חודשים אלו, מהם כמאה הרג בעצמו. הצהרתו של פיליפוביץ' מצמצמת במשהו את פשעיו ופשעי רעיו האוסטאשים. אחר-כך פיקד על מחנה סטארה גרדישקה, שבו הוחזקו הנשים והילדים, וכן גברים, עד מרץ 1943. העד גבריאל וינטר העיד, כי הוא ועוד 30 אסירים שהו זמן מה במחנה קטן בדרך ליאסנובאץ, שהיה בפיקודו של מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ', שם הוא רצח אסיר שהסתיר מעט לחם. פיליפוביץ' גם התנשא באכזריותו בכך שניצח בהתערבות את מארינקו פוליץ' וירקו מאריצ'יץ', שניהם מש"קים נודעים לשמצה מיאסנובאץ. העד יוסיפ ריבולי מתאר:
"מאיסטורוביץ', פוליץ' ומאריצ'יץ' התחרו ביניהם על אודות מי היה השוחט הטוב מביניהם. על הקורבנות היה להשתחוות אפיים עד שמצחיהם נגעו באדמה לרגלי המרצחים, והרוצחים היו יורים בעורפם באקדחיהם."
תפקידו במחנה יאסנובאץ > מפקד יאסנובאץ

בדיווחים רבים, מהם זכרונות-עדים ומהם הודאות אוסטאשים, נזכר מירוסלאב פיליפוביץ' כאכזרי והנורא מכל האוסטאשה, וכאדם אשר, לדברי ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה, אכזריותם של ליובו מילוש, לובוריץ' ואיביצה מאטקוביץ' מתגמדת נכחו.
תקופת פיקודו של מירוסלאב נודעה לשמצה בדברי-הימים של יאסנובאץ כעקובת-דם במיוחד. מירוסלאב עצמו העיד כי מתוך "20 עד 30,000" רצח בעצמו כ"מאה". ניכר מהעדויות השונות, כי הערכתו זו באשר למספר האנשים שרצח קטנה מהאמת, ולכן אפשר שניתן להטיל דופי בהערכתו את מספרי ההרוגים. לפיכך, המספר המינימלי המשמש להערכת ההרוגים בימי פיקודו עומד על 30,000, בעוד שבמספר מקורות הוא מאמיר ל-40,000.
מירוסלאב עצמו נזכר בדו"ח ועדת-החקר הממלכתית כאחד מני שלושה עשר אוסטאשים שבלטו באכזריותם ובמעורבותם הישירה ברציחות. כמו כן הוא זכור שם, "לפי עדים רבים", כמי ש"רצח אסירים רבים במו-ידיו החשופות", וכן גם ב"אנציקלופדיה של השואה".
ניקולה ניקוליץ' זוכר איך מירוסלאב הכריחו להביט בו יורה בשני אסירים שהיו בקבוצה שנבחרה למות. ניקוליץ' ויוסיפ ריבולי שניהם העידו כי מראהו ומשמע קולו של פיליפוביץ' לא העידו על הזדון שבו. ניקוליץ' מוסיף בתארו את "עצי המוות" בגראדינה, שעל גזעיהם היו מסמרים וכבלים ששימשו לתליית אסירים, נשים וילדים, במשך ימים, ללא מזון ושתייה, כשם עצמם מבשלים תחתם, "מדברים על קניבליזם" וכדומה. אחד מהעצים הללו, אמר ניקוליץ', נודע כ"עץ של האח-שטן"(פיליפוביץ'). העד דרביס שאראץ' זוכר כיצד הוא הביא שלושה צוענים לנגן בפניו, ומשהתאכזב מהנגינה, ירה באחד ושילח את האחרים למוות. ולדימיר צ'ביה זוכר כיצד ירה בשלושה אסירים בעיצומה של ארוחת-הצהריים, ואז שב לאכול.
תפקידו במחנה יאסנובאץ > מפקד סטארה גרדישקה

מ-28 באוקטובר 1942 ועד 20 במרץ 1943, היה מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' מפקד במחנה סטארה גרדישקה. "בזמנו של מאיסטורוביץ'", סיפר העד דראגוטין סקרגאטיץ', "מסדרים להוצאות להורג היו שכיחים. הכומר מאיסטורוביץ' העדיף גישה מיסטית לרציחות...לאחר שירה ב-40 כפריים בראשיהם, הוא ישב על שרפרף ואמר ש"הצדק נעשה". אף על פי שמירוסלאב גורש רשמית מהמסדר ביום הגיעו לסטארה גרדישקה, הרי עדיין קיים מנהגים של כומר והתהלך בגלימתו וקיים טקס מיסה. "אזי היה מטיף לנו על יחסי שכנות טובים, וביום שני היה ממשיך ברציחות". העד סימו קלאייץ' תיאר בהרחבה את האירוע שבלב עדותו של סקרגאטיץ', אירוע שחל בחג-המולד הקתולי ב-1942, ובו רצח מירוסלאב המוני אסירים: לאחר טקס המיסה, קרא מירוסלאב למסדר כללי את האסירים, ואז רצח ארבעה אסירים בדקירות סכין, תוך כדי שיהודי מסאראייבו, ששמו אלקלעי, שר לו שיר ישן בפקודה. מירוסלאב קרא לו אחר-כך, למען יוכל לשלם לו, וכשאלקלעי התקרב הוא דקר אותו בחזה ושיסף את גרונו. אז הוא רצח 58 יהודים מבוסניה והרצגובינה, שאותם קשר בתיל, הכה בגרזן והפיל לבאר. וירה, לבסוף, ב-42 כפריים בוסניים בראש. איבאן פאלצ'ץ' זוכר כי תשעה אסירים נורו בו ביום בגין ניסיון בריחה. יוסיפ ארליך זוכר אירוע דומה (או שמא את אותו מאורע) שבו ירה מירוסלאב ב"שמונה אסירים".
מירוסלאב גם ביצע מעשי זוועה בנשים וילדים. אגון ברגר מתאר את ההתעללות בשלוש נשים שהתחננו בפני מירוסלאב שייקח אותן למוות תחת הילדים:
באחרית מלחמת-העולם השנייה

לאחר פיקודו בסטארה גרדישקה, שב מירוסלאב ליאסנובאץ (מחנה III) ובו נשאר "עד הסוף" כקצין שהשתתף בחיסול המחנה, הגם שטען כי השתתף רק בהוצאת הגופות מקבריהן ושריפתן. הוא נתפש בידי הכוחות של הפרטיזנים של טיטו, הועמד לדין, מסר הצהרה על פשעיו ופשעי עמיתיו, והוצא להורג במדי הכמורה.
הערות שוליים

↑  לכל עניין הטבח, ראו סקירה ב-Lazar Lukajić: Fratri i ustaše kolju (כמרים ואוסטאשים שוחטים), Belgrade, 2005. לאזאר כלל בספרו תיעוד של 2,299 מהקורבנות, ובין העדויות הנזכרות בספרו ישנם גם הודאות של אוסטאשים
↑  (באניה לוקה בימי המלחמה והמרי)Dušan Lukac: Banja Luka u ratu i revoluciji, עמ' 192
↑  (הפשע הגדול)Magnum Crimen
↑  Jovan Babic, LITTLE DRACULAS
↑  István Deák: Essays on Hitler’s Europe, עמ' 203
↑  Jure Krišto: Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska 1941-1945, Zagreb 1998, p 223
1 2  קרל סוויץ', Jasenovac , באתר Serbianna
↑  ועדת-החקר הממלכתית (אנגלית), עמ' 31–32
↑  Cadik Danon,"the smell of human flesh" כמוצג בזה: http://www.srpska-mreza.com/History/ww2/book/Danon/Pillar.html. על מירוסלאב כמפקד ראו: http://www.srpska-mreza.com/History/ww2/book/Danon/NewUstasha.html
↑  ועדת-החקר הממלכתית, עמ' 62–63
↑  Avro Manhatten, "the Vatican's holocaust"
↑  שם, עמ' 18.
↑  Nikola Nikolić: Jasenovački Logor (מחנה יאסנובאץ), עמ' 285–289.
↑  Egon Berger: 44 mjeseca u Jasenovu, Nakladni zavod Hrvatske, Zagreb 1966, page 57
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119341093  ISNI: 0000 0000 7859 9501  LCCN: n94003383  VIAF: 33681163   WorldCat (עם VIAF): 33681163 
אוסטאשה מוציאים להורג אסירים בגראדינה שליד יאסנובאץ על ידי זריקתם בחיים ל"בור המוות"
גדי מאירי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בפברואר 1965 (בן 59) ט"ו באדר תשכ"ה טבריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל השריון חיל השריון
 תקופת הפעילות:  1983–2010 (כ־27 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 77  מפקד מגמה בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים  מפקד חטיבה 8  ראש צוות כשירות וכוננות ביחידת מבקר מערכת הביטחון
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן
 תפקידים אזרחיים
 ראש מטה השטח במפלגת יש עתיד
 
גדי מאירי (נולד בטבריה ב-17 בפברואר 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבה 8 וכסגן מפקד חטיבה 460. מנהל השטח במפלגת יש עתיד ואף שובץ ברשימתה לכנסת.
מאירי התגייס לחיל השריון, שירת כקצין בחטיבה 7, פיקד על פלוגה ו' בגדוד 77 של החטיבה, ובשנים 1996–1998 פיקד על הגדוד. מאירי ביצע תפקידים שונים במטה מפקדת חטיבה 7 ועוצבת געש ופיקד על מגמת מפקדי פלוגות בקורס מ"פים מג"דים. ב-2002 מונה למפקד חטיבה 8, חטיבת שריון בפיקוד הצפון. בשנים 2005 עד 2010 שירת כראש צוות כשירות וכוננות ביחידת מבקר מערכת הביטחון. בשנת 2010 השתחרר משירות הקבע, והוא ממשיך לשרת במילואים בתפקיד בכיר בפיקוד הצפון. בדצמבר 2021 העניק הרמטכ"ל למאירי דרגת תת-אלוף במילואים.
לאחר השחרור מצה"ל וקריירה פוליטית

מאירי עבד כמנהל שיווק ומכירות בחברת RSL –Electronics, המייצרת מוצרי בקרה ביטחוניים לצה"ל.
לקראת בחירות 2013 הצטרף למפלגת יש עתיד. במסע הבחירות שקיימה המפלגה באותה תקופה התנדב מאירי לנהל עבור המפלגה את אזור הגליל התחתון והעמקים. בתום הבחירות מונה למנהל השטח של המפלגה. בין השנים 2013–2015 עסק בהקמת התשתית הארגונית של המפלגה ברחבי הארץ, שימור חיזוק והקמת מטות המפלגה ובנוסף ארגון וניהול מערכת הבחירות המוניציפלית שהתקיימה באוקטובר 2013.
המשיך בניהול מטות השטח גם בבחירות 2015 ואף שובץ ברשימת יש עתיד לכנסת.
מאירי שימש כחבר במליאת מועצה אזורית עמק הירדן מטעם יישובו מ-2012 ועד בחירות 2018 לרשויות המקומיות. לקראת הבחירות לכנסת ה-21 פרש מאיר מיש עתיד. משמש כחבר דירקטוריון בקרן קיימת לישראל ויו"ר ועדת הכספים של הארגון.
מאירי בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי.
מאירי נשוי ואב לשלושה, ומתגורר במושבה כנרת.
ביולי 2013 נפטר באופן פתאומי, הראל, בנו האמצעי, בגיל 15.5 מהתקף חריף של אסתמה. אבריו של הבן נתרמו להשתלה.
הערות שוליים

↑  גדי מאירי באתר מפלגת יש עתיד
↑  תוכן ההודעה מובא בחשבון טוויטר של יניב תורג'מן, 30 בדצמבר 2018.
↑  אתי דור-נחום, תרמו את האיברים של בנם: זאת הייתה צוואתו, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 12 באוגוסט 2013
יהודה ליב אאך

| --- | --- |
 לידה:  1750 טריר, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  1820  (בגיל 70 בערך) הכינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום פעילות:  גרמניה
 תקופת הפעילות:  ? – 21 ביולי 1820 
 
רבי יהודה ליב אאך (בגרמנית: Jehuda Löb Aach; ~ה'תק"י, 1750 - י' באב ה'תק"ף, 21 ביולי 1820) היה רב וראש ישיבה אשכנזי, רבה של הכינגן ונסיכות הוהנצולרן-הכינגן שהייתה בשעתו חלק מהקונפדרציה הגרמנית.