stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של לונדון
לונדון בתקופת טיודור (1485–1603) > התפתחות המסחר

בתקופה זו החלה חשיבותה הכלכלית של העיר לונדון לגדול גם מחוץ לאנגליה. בעיר התפתחה תעשייה זעירה (בעיקר תעשיית האריגה), והמסחר התרחב. סחורות הגיעו ללונדון מרוסיה והמזרח התיכון ונשלחו ממנה לאמריקה. בתקופה זו היו למספר חברות מסחריות מונופולין על המסחר לאזור מסוים, כך לדוגמה לחברת רוסיה שנוסדה בשנת 1555 היה מונופולין על המסחר עם רוסיה ולחברת הודו המזרחית הבריטית שנוסדה בשנת 1600 על פי צו מלכותי היה מונופולין על המסחר עם הודו. הרס אנטוורפן בשנת 1572 על ידי הספרדים יצר חלל בעולם הסחר האירופי, ולונדון (לצד אמסטרדם) הפכה לאחר מכן לעיר נמל מרכזית בכל אזור הים הצפוני.
מרבית תושבי העיר בתקופה זו התגוררו בשטחה של הסיטי בצפיפות רבה מאוד. הסטרנד קישר בין הסיטי לבין בתי המשפט בוסטמינסטר ולאורכו של הרחוב התגוררו האריסטוקרטים של התקופה.
ערוץ התעבורה העיקרי בין הסיטי לבין וסטמינסטר היה נהר התמזה, ולא הסטרנד. מלבד שני אזורים אלה הייתה העיר מוקפת חוות חקלאיות ואזורים חקלאים. קובנט גרדן היה שוק פתוח למכירת פירות וירקות.
בשנת 1561 פגע ברק בקתדרלת סנט פול. גג הכנסייה תוקן אולם צריח הכנסייה שנשרף כולו לא הוחלף (המבנה כולו נשרף זמן קצר מאוחר יותר במהלך השרפה הגדולה של לונדון).
בשנת 1565 נוסדה הבורסה למסחר של העיר על ידי סר תומאס גרשם, שנקראה על פי צו מלכותי של אליזבת הראשונה - הבורסה המלכותית.
העלייה במסחר הביאה לגידול רב במספר תושבי העיר ובמשך כ-100 שנה הכפילה העיר פעמיים את מספר תושביה מ-100,000 תושבים בשנת 1580 ל-200,000 בשנת 1600 ול-400,000 בשנת 1650.
לונדון בתקופת טיודור (1485–1603) > התקופה האליזבתנית

בסוף המאה ה-16, בתקופה שנקראת "העידן האליזבתני", התגורר ועבד בלונדון ויליאם שייקספיר. שייקספיר נחשב לאחד הגורמים העיקריים להתפתחותו של התיאטרון האנגלי, אולם אצילי לונדון באותה עת התנגדו לתיאטראות ולמופעים, שנחשבו בעיניהם בילוי המוני העלול לחולל התפרעויות. התיאטראות נחשבו לסכנה גם בגלל חששם של שליטי העיר כי הצפיפות עלולה להביא להתפשטות מגפות, וכן בשל התנגדות הפוריטנים להופעות מנימוקים דתיים.
התיאטרון הצליח להתמודד עם התנגדויות אלה בעיקר בזכות העובדה כי המלכה אליזבת הראשונה אהבה תיאטרון, ועל פי הוראתה כתב ראש מועצת השרים ב-11 באפריל 1582 ללורד ראש העיר של לונדון:
הוד מלכותה מנעימה את זמנה מדי פעם באמצעות התיאטרון, ועל כן סבורה היא שאין זה הכרחי, לאור עונת השנה והפסקת המגיפות בעיר, לאסור על קבוצות מסוימות של שחקנים להופיע בלונדון, ועל ידי כך לרכוש התנסות בהופעות, דבר שיאפשר להם להופיע בפני הוד מלכותה ולגרום לה הנאה רבה יותר בהופעותיהם.
התיאטראות נבנו בעיקר מחוץ לגבולות הסיטי, ובעיקר בצידה הדרומי של העיר שהפך לאזור הבילויים ונערכו בו, מלבד הופעות תיאטרון, גם משחקי לוחמת דובים. התיאטראות באזור בנקסייד כללו את תיאטרון הגלוב, תיאטרון רוז (תיאטרון השושנה), תיאטרון הסוואן (תיאטרון הברבור), ותיאטרון הופ (תיאטרון התקווה). בקרבת הסיטי, בצידו הצפוני של נהר התמזה, שכנו תיאטראות גם באזור שורדיץ' וגם באזור בלקפריירס, אשר אף שהיה בתוך חומות העיר לא נכלל בשטח השיפוט של הסיטי.
לונדון בתקופת סטיוארט (1603–1714)

התפשטותה של לונדון אל מחוץ לגבולות הסיטי החלה בעיר במאה ה-17, בעיקר בשל רצונם של האריסטוקרטים ובעלי האמצעים להתרחק מהעיר הצפופה ולגור בקרבה גדולה יותר למרכזי השלטון של וסטמינסטר. האזור הצפוני של לונדון - אזור מורפילדס (באנגלית: אדמות ביצה) יובש אמנם בתקופה זו, אך נחשב לאזור מסוכן למגורים מחשש לשודדי דרכים ופושטי יד. מסיבה זו העדיפו האריסטוקרטים להתגורר באזורים מערביים יותר לסיטי.
ההכנות להכתרתו של המלך ג'יימס הראשון נפסקו בשל פרוץ מגפה אשר הביאה למותם של למעלה מ-30,000 מתושבי העיר. כדי לעודד את האוכלוסייה, הורה המלך להשיב את המסורת של מופע ראש העיר אשר הופסקה שנים רבות קודם לכן. בעקבות המגפה נבנו בעיר בתי חולים רבים, וכן נבנה בעיר בית ספר לרפואה.
בתקופה זו היה האולם המרכזי של קתדרלת סנט פול מקום המפגש העיקרי של תושבי הסיטי. בתוך הכנסייה בוצעו מרבית פעולות המסחר, עורכי דין נפגשו עם לקוחותיהם, ומרבית העסקאות נערכו בכנסייה. בחצר הכנסייה בוצעו מרבית מכירות הספרים של העיר, ורחוב פליט היה אזור השעשועים של העיר. בתקופת ג'יימס הראשון הפך התיאטרון לפופולרי גם בקרב האריסטורקטיה וברחוב פליט נבנו מספר תיאטראות.
צ'ארלס הראשון עלה לשלטון בשנת 1625. בתקופת שלטונו החלו מרבית האריסטוקרטים והמעמדות העליונים להתגורר באזור הווסט אנד של לונדון. באותה תקופה התפתח האזור והרחבה של קובנט גרדן תוכננה ונבנתה בשנת 1629 על ידי איניגו ג'ונס כמקום מפגש חברתי לשועי העיר. הרחובות סביב קובנט גרדן נבנו באותה עת וקיבלו את שמותיהם על פי שמותיהם ותאריהם של בני משפחת המלוכה: ג'יימס, צ'ארלס, הנרייטה, יורק.
בינואר 1642 הורה המלך על מאסרם של חמישה מחברי הפרלמנט הבריטי והם קיבלו הגנה של הסיטי של לונדון (אליה אסור לכוחות המלך להיכנס על פי המגנה כרטה). בהמשך, בתקופת מלחמת האזרחים, החליטה העיר לונדון לתמוך בכוחות הפרלמנט כנגד המלך. אף שהמלך זכה בקרב ברנטפורד, מערבית לעיר, הצליחה העיר להקים צבא במהירות והמלך החליט שלא לתקוף את העיר ולסגת. במהלך מלחמת האזרחים נבנו סביב העיר ביצורים על מנת להגן עליה מפני המלוכנים. ביצורים אלה הקיפו את כל חלקי העיר ונבנו במרחק רב מחומות העיר (מימי הביניים). המשאבים הכלכליים של העיר איפשרו לבסוף את ניצחון כוחות הפרלמנט על הכוחות המלוכניים ואת עריפת ראשו של המלך.
לונדון בתקופת סטיוארט (1603–1714) > המגפה הגדולה

הצפיפות והלכלוך בלונדון, והתנאים התברואתיים הקשים הביאו לפריצתן של מגפות רבות בעיר במהלך השנים, אולם המגפה הגדולה ביותר אירעה בין השנים 1665–1666, ונפטרו בה למעלה מ-60,000 מתושבי העיר (לפי סברה אחרת, למעלה מ-100,000 תושבים) - אחד מכל חמישה תושבים. סמיואל פיפס מתאר את התקופה במכתב ששלח:
נשארתי בסיטי עד שמספר המתים מדי שבוע הגיע ל-7,400, מהם 6,000 מתו מהמגפה, אין נשמע בעיר רעש מלבד צלצול פעמוני הכנסיות יום ולילה; עד אשר יכולתי להלך לאורך רחוב לאמבר ולא לראות יותר מעשרים איש בעוברה מקצה אחד של הרחוב עד לקצה השני, ולא יותר מחמישים אנשים בהולכי עד הבורסה המלכותי; עד שמשפחות שלמות, בנות עשר או שנים עשר נפשות יחד נפטרו כולם; עד שרופאי שלי, ד"ר ברנט, אשר לקח על עצמו להגן עלי מן המגפה, ואשר שרד אף שביתו שלו נאטם, אולם לבסוף נפטר בעצמו מן המגפה; עד אשר הלילות, אף שהתארכו, לא היו ארוכים דיים לקבור את כל גופות הנפטרים ביום הקודם.
לונדון בתקופת סטיוארט (1603–1714) > השריפה הגדולה והתוכניות לשיקום העיר

זמן קצר לאחר המגפה הגדולה אירע אסון נוסף - השרפה הגדולה. אולם מעז יצא מתוק, והשריפה הגדולה של העיר הביאה לקיצה של המגפה. ביום ראשון, ה-2 בספטמבר 1666 בשעה אחת לפנות בוקר, פרצה השרפה הגדולה של לונדון בסמטת פודינג בדרום העיר. בשל הרוחות החזקות התפשטה האש במהירות וכילתה את מרבית בתי העיר. הרוח נחלשה רק ביום רביעי בשבוע, והאש כובתה ביום חמישי. אולם בשל התחזקות הרוחות פרצה האש בשנית באזור טמפל. לבסוף רק שימוש באבק שרפה ופיצוץ שארית בתי העיר סביב אזור השריפה אפשר השתלטות על האש. האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון נבנתה כהנצחה לאירוע.
האש השמידה בין היתר 87 כנסיות ובהן קתדרלת סנט פול, 44 גילדות ואת הבורסה המלכותית, אולם מספר המתים בשריפה היה נמוך, ומשערים שלא עלה על 16 אבדות בנפש.
מספר ימים לאחר השריפה הוצגו למלך תוכניות לשיקום העיר על ידי האדריכלים כריסטופר רן, ג'ון אוולין ורוברט הוק. רן הציע לבנות שדרות רחבות החוצות את העיר ממזרח למערב ומצפון לדרום, וליצור מספר כיכרות גדולות אשר סביבן יבנו אולמות הגילדות. אוולין הציע תוכנית שונה במעט והציע רחוב ראשי אחד ממזרח למערב. תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל בשל שיקולים משפטיים - של בעלות האזרחים על הקרקעות, ורחובות העיר נבנו בתוואי המקורי של הרחובות מימי הביניים, תווי הרחובות הקיים עד ימינו.
לונדון בתקופת סטיוארט (1603–1714) > שיקומה של לונדון

אמנם רחובות העיר נותרו באותו תוואי, אולם העיר השתנתה - בתיה נבנו אבן ולבנים (בהתאם לחוק הבנייה מחדש של לונדון 1666 שחוקק הפרלמנט הבריטי, במטרה למנוע שרפות בעתיד), ומרבית האריסטוקרטים ובעלי הממון העדיפו שלא לשוב אל הסיטי, ועברו להתגורר בווסט אנד בקרבת חצר המלוכה וארמון סנט ג'יימס אשר נבנה בקרבת ארמון וייטהול ולאחר השריפה בארמון וייטהול הפך מקום המגורים העיקרי של משפחת המלוכה.
לאורך הרחוב הכפרי דאז, רחוב פיקדילי, נבנו בתים רחבי ידיים של בעלי הממון, כגון בית ברלינגטון, ונוצרה הפרדה בין הסוחרים שהתגורר בסיטי לבין האצילים שהתגוררו בווסטמינסטר.
אף שתוכניתו של רן לבנות את רחובות העיר מחדש לא יצאה אל הפועל, נבחר רן להקים את מחדש 57 כנסיות עבור העיר ובהן את קתדרלת סנט פול שהפכה מאז לסמל העיר (חוק הבנייה מחדש של לונדון 1670 שנחקק על ידי הפרלמנט הבריטי הסדיר את החלוקה מחדש של המחוזות הכנסייתיים ואת בניית מבני הציבור והקתדרלה בעקבות השריפה). רוברט הוק נבחר לפקח על בניית בנייני המגורים בעיר. בעקבות השריפה עברו פשוטי העם ועניי העיר להתגורר מזרחית לסיטי - באזור האיסט אנד אשר הפך להיות מקום מגוריהם של המעמדות הנמוכים. בהמשך גדלו שכונות אלה והתפתחו לאזור וייטצ'אפל, וופינג, סטפני וליימהאוס.
בחורף של 1683–1684 שהיה קר במיוחד קפא נהר התמזה והתקיים יריד הקיפאון של התמזה.
בעקבות ביטולו של האדיקט של נאנט בשנת 1685 היגרו לעיר הוגנוטים רבים שהתיישבו באזור ספיטלפילדס, והביאו עימם את תעשיית המשי לעיר.
לונדון בתקופת סטיוארט (1603–1714) > התפתחויות כלכליות

לאחר שיקומה, הפכה לונדון להיות מרכז פיננסי עולמי והשיגה אף את אמסטרדם. בנק אנגליה נוסד בשנת 1694 והחברה הבריטית להודו המזרחית החלה להגביר את התפשטותה במזרח.
בעקבות העלייה בסחר, התפתחו הן תחום הבנקאות והן תחום הביטוח, כשבסוף המאה ה-17 החל לפעול שוק הביטוח של לוידס של לונדון. בשנת 1700 80% מהיבוא לאנגליה, 69% מהיצוא ו-86% מהיצוא מחדש עברו דרך נמל לונדון. מרבית המוצרים היו מוצרי מותרות מהמושבות באמריקה ומאסיה: משי, סוכר, תה וטבק. בתקופה זו הסתמכה כלכלת לונדון בעיקר על מסחר ולא על תעשייה. הנוהג של בריטניה להביא את מוצרי המושבות אליה, ורק אז לייצא אותן, במקום להעביר את המוצרים ממושבה למושבה, הגביר את עושרה של העיר ושימש מנוף חשוב לכלכלתה.
ויליאם השלישי מלך אנגליה לא אהב את לונדון. עשן העיר החמיר את מחלת האסתמה בה לקה, ועל כן לאחר השריפה הראשונה בארמון וייטהול (בשנת 1691) רכש את בית נוטינגהאם והפך אותו לארמון קנזינגטון. קנזינגטון היה באותה עת כפר חסר חשיבות, אולם לאחר מעבר בית המלוכה אל הכפר הפך האזור לאזור מגורים פופולרי.
בתקופת המלכה אן נחקק חוק המורה על הקמת חמישים כנסיות חדשות ברחבי העיר, בשל אוכלוסיית העיר הגדלה והולכת.
המאה ה-18

במהלך המאה ה-18 גדלה לונדון והתרחבה במהירות, הן בגודלה הגאוגרפי והן במספר תושביה.
חוקי האיחוד משנת 1707 איחד את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד ואת הפרלמנט הבריטי עם הפרלמנט הסקוטי והקים את הממלכה המאוחדת, שלונדון הייתה לבירתה. שנה לאחר מכן הסתיימו עבודות הבנייה והשיקום של קתדרלת סנט פול. הקתדרלה הושלמה ביום הולדתו של רן (אף שנחנכה בטקס שנערך ב-2 בדצמבר 1697, עשר שנים קודם לכן).
כמו כן, המהפכה התעשייתית ותחילת עלייתה של האימפריה הבריטית הביאו לגידול רב באוכלוסיית העיר. סוחרים רבים מכל רחבי העולם הגיעו ללונדון על מנת לסחור עימה ועם מושבותיה. ניצחונה של הממלכה המאוחדת במלחמת שבע השנים העלה את קרנה של בריטניה ברחבי העולם ואת עושרה, והגביר את הסחר העובר דרך לונדון. הגידול המואץ של אוכלוסיית העיר, וההטרגוניות הגוברת של האוכלוסייה, הובילו לשינויים חברתיים, שהתבטאו, בין השאר, בתופעת שיגעון הג'ין.
במהלך התקופה הג'ורג'יאנית נוספו לעיר רבעים חדשים ובהם מייפר בוסט אנד, אליהם עברו עשירי העיר.
גשרים שנבנו על התמזה, ובהם גשר וסטמינסטר בשנת 1750 איפשרו את פיתוחה של הגדה הדרומית ואת דרום לונדון, וגידולו של נמל לונדון אפשר את פיתוחה של העיר מזרחה.
המצאת הדפוס המודרני הביאה להפיכת רחוב פליט למרכז העיתונות הבריטית.
בתקופת המהפכה האמריקנית נכלא במצודת לונדון הנרי לורנס, נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, והיה לאסיר האמריקאי היחיד שנכלא במצודה. לורנס שוחרר בתמורה לשחרורו של לורד קורנוואליס ב-21 בדצמבר 1781.
בשנת 1762 רכש המלך ג'ורג' השלישי את ארמון בקינגהאם (שנודע באותה עת בשם "בית בקינגהאם") מאת דוכס בקינגהאם. המבנה הוגדל במהלך המאה שחלפה מאז הרכישה על ידי אדריכלים רבים ובהם ג'ון נאש, ואולם המבנה לא נחשב למבנה המגורים המרכזי של משפחת המלוכה עד אמצע המאה ה-19.
תופעה חדשה שפשטה בלונדון במהלך המאה ה-18 היא תפוצת בתי הקפה שנפתחו בעיר והפכו למרכזי בילוי ופנאי, ואתרי שיח ציבורי וסיפרותי. התפתחות הדפוס הפכה את העיתונים לזמינים וזולים, ורחוב פליט הפך למרכז העיתונות והחדשות של לונדון.
המאה ה-18 > פשיעה

המהפכה התעשייתית הביא לתופעה של עיור, וכפריים רבים הגיעו לעיר בעקבות היצע העבודה הגדל. הגאות במספר התושבים בעיר והיווצרותם של רבעים עניים יותר הביאה לגידול ברמות הפשע של העיר, ובמקביל להקמת כוח שיטור בשנת 1750. הפשע הגובר הביא להחמרה בענישה, ולקביעת עונשי מוות בגין עבירות פעוטות. תליות היו מאוד נפוצות והיוו בידור זול להמונים.
בשנת 1780 אירעו מהומות גורדון - מהומות של פרוטסטנטים נגד האמנציפציה שניתנה לקתולים. במהומות נהרגו 285 תושבים ונגרם נזק רב לכנסיות קתוליות.
המאה ה-20 > עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה

בתחילת המאה ה-20 הייתה לונדון בשיא השפעתה, בהיותה בירת האימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה האנושית, אולם מצב זה השתנה במהירות.
העיר נפגעה בהפצצות מצפלינים במהלך מלחמת העולם הראשונה. הפצצות אלו הרגו 700 תושבים ויצרו בהלה גדולה בקרב הציבור.
בין שתי מלחמות העולם גדלו אוכלוסייתה ושטחה של העיר במהירות רבה.
שכונות העיר החדשות התפרסו על פני מרחקים גדולים בשל רצונם של התושבים להתגורר בבתים פרטיים (קוטג'ים), והעובדה שהרחבת השימוש במכוניות, במערכות הרכבת והרכבת התחתית אפשרו מגורים במרחק ממרכז העיר.
בדומה ליתר בריטניה, סבלה לונדון משיעורי אבטלה גבוהים במהלך השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1939 הגיעה אוכלוסיית העיר לשיאה - 8.6 מיליון תושבים.
בשל השימוש של התושבים בפחם לחימום בתיהם, כוסתה העיר בערפיח תמידי, אשר כונה "ערפל לונדוני", או "מרק האפונים" בשל סמיכותו. מצב זה הלך והחמיר עד "הערפיח הגדול" שנמשך חמישה ימים - בין ה-5 בדצמבר וה-9 בדצמבר 1952, שגרם לחושך מוחלט בעיר, והביא למותם של 4,000 תושבים. בעקבותיו נחקק חוק האוויר הנקי של 1956, אשר הגביל את סוגי הדלקים המותרים בשימוש.
המאה ה-20 > בתקופת מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה סבלה לונדון מהפצצות רחבות היקף של הלופטוואפה במהלך הבליץ. קודם לתחילת ההפצצות ובמהלכן הספיקו השלטונות העירוניים להוציא מן העיר לאזורים כפריים מאות אלפי ילדים.
תושבי העיר עצמם נאלצו למצוא מחסות מההפצצות בתחנות הרכבת התחתית של לונדון.
הנזק העיקרי נגרם לאזור הדוקלנדס ואזור האיסט אנד. כ-35,000 מתושבי העיר נהרגו, ו-50,000 נפצעו קשה. עשרות אלפי בניינים נהרסו, ומאות אלפי תושבים נותרו חסרי קורת גג.
המאה ה-20 > לונדון שלאחר המלחמה

בשנים שלאחר המלחמה, אחת המטלות העיקריות שעמדה בפני העיר הייתה בניית מגורים למאות אלפי התושבים שנותרו בלא קורת גג. על למנת לפתור את המחסור בדירות הותרה בנייה לגובה של מבני מגורים. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 השתנה קו הרקיע של לונדון בצורה משמעותית, ונבנו מגדלי מגורים רבים. בהמשך התברר כי מבנים אלה אינם פופולריים, והמגמה השתנתה - מעבר לפרברי לונדון במקום מגורים במגדלים צפופים.
זמן קצר לאחר המלחמה נערכו המשחקים האולימפיים של שנת 1948 באצטדיון ומבלי, וזאת למרות ההרס הרב שטרם שוקם. אירוע נוסף שניערך לאחר מלחמת העולם במטרה להעלות את המורל ולהקל על שיקום העיר היה פסטיבל בריטניה בשנת 1951.
שנות ה-60 של המאה ה-20 כונו תקופת "לונדון החוגגת". בעיקר בשל הצלחתן של הלהקות הביטלס והרולינג סטונז, הפכה לונדון למרכז עולמי לתרבות הנוער של אותה תקופה ופרחה בה תרבות צעירים שכללה, בנוסף למוזיקה גם אופנה ויצירה בתחומי הקולנוע והטלוויזיה.
לאחר המלחמה נעצר הגידול של העיר בשל קביעת חגורה ירוקה סביב העיר. בשנת 1965 בוטל מחוז לונדון והוקמה מועצת לונדון רבתי בה 32 רבעים.
בשל מחלוקת פוליטית בין ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר לבין ראש מועצת לונדון רבתי קן ליווינגסטון בוטלה המועצה בשנת 1986, וכל סמכויותיה נמסרו לרבעים השונים. בעקבות צעד פוליטי זה הפכה לונדון למטרופולין היחיד בעולם בלא מנהל מרכזי. המועצה הוקמה מחדש בשנת 2000 וקן ליווינגסטון נבחר שנית לראש עיריית לונדון.
בשל המחלוקות על השליטה בצפון אירלנד החל משנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה לונדון נתונה לפיגועי טרור רבים של ה-IRA.
לאחר מלחמת העולם השנייה קטנה בהדרגה אוכלוסיית העיר. בשנת 1939 הגיעה האוכלוסייה לשיאה - עם כ-8.6 מיליון תושבים. מאז פחתה האוכלוסייה עד שנות ה-80 בשל המעבר לפרוורים, והגיע ל-6.8 מיליון. לאחר שנות ה-80 החלה עלייה הדרגתית במספר התושבים, וב-2017 מנתה האוכלוסייה כ-8.8 מיליון תושבים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 פחת מעמדה של העיר לונדון כנמל מרכזי. רציפי נמל לונדון לא התאימו לאוניות הסוחר הגדולות של סוף המאה, ומרבית תנועות הסחורות הועברה לנמלים במורד הנהר. אזור הדוקלנדס ננטש בראשית שנות ה-80, אולם בשלהי שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 פותח האזור כאזור של מבני דירות ומשרדים.
במקביל נבנה בשנות ה-80 מחסום התמזה שנועד להגן על העיר מפני הצפות הגאות של הים הצפוני.
המאה ה-21

על מנת לחוג את המילניום החדש הוקמה כיפת המילניום בגריניץ'. הקמתה הביאה למחאות ציבוריות בשל העלות הגבוהה, והמחלוקות בדבר שימושים עתידיים אפשריים. פרויקט אחר זכה להצלחה רבה יותר - הלונדון איי שהוקם כמבנה זמני והוחלט להשאירו במקומו. גם פרויקט בניית גג הזכוכיות לחצר הגדולה במוזיאון הבריטי זכה להצלחה.
ב-6 ביולי 2005 הוחלט כי לונדון תארח את אולימפיאדת 2012. למחרת, ב-7 ביולי 2005, אירעו סדרת פיגועי טרור ברכבת התחתית בהם נהרגו 50 ונפצעו כ-700 מהנוסעים שהיו ברכבת התחתית ועל אוטובוס קומתיים בכיכר ראסל.
לקריאה נוספת

Roger Finlay, Population and Metropolis, The Demography of London 1580 - 1650, Cambridge University Press, 1981
Peter Ackroyd, London, the Biograpy, Vintage, 2001
Christopher Winn, I Never Knew That About London, Ebury Press, 2007
בילי מלמן, לונדון – מקום, אנשים ואימפריה. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1958

| --- | --- |

אצטדיון מועדון הטניס וסט סייד
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  18 באוגוסט 1958 – 7 בספטמבר 1958 (21 ימים) 
 מספר תחרות:  78 
 עיר מארחת:  ניו יורק, בוסטון
 אצטדיון:  מועדון הטניס וסט סייד מועדון הקריקט לונגווד
 זוכה:  גברים:אשלי קופר (אוסטרליה) נשים:אלתיאה גיבסון (ארצות הברית) זוגות גברים:אלכס אולמדו/הם ריצ'רדסון (ארצות הברית) זוגות נשים:ג'ין ארט/דרלין הארד (ארצות הברית) זוגות מעורבים:מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית)/ניל פרייזר (אוסטרליה)
 
 → אליפות ארצות הברית הפתוחה 1957 אליפות ארצות הברית הפתוחה 1959 ← 
 
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1958 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא. תחרויות זוגות התקיימו במועדון הקריקט בפרברי בוסטון. הם החלו ב-18 באוגוסט והסתיימו ב-24 באוגוסט. תחרות הנשים ותחרות הגברים התקיימו במועדון הטניס וסט סייד שבניו יורק. הם החלו ב-29 באוגוסט והסתיימו ב-7 בספטמבר.
התחרות > תחרות הגברים

לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות, 8 הטניסאים החזקים דורגו כדלקמן:
מלקולם אנדרסון (אוסטרליה אוסטרליה), מנצח תחרות 1957, הפסיד בגמר
אשלי קופר (אוסטרליה אוסטרליה), ניצח בתחרות
הם ריצ'רדסון (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב הרביעי
ניל פרייזר (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בחצי הגמר
ברי מקיי (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השני
אלכס אולמדו (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
קורט נילסן (דנמרק דנמרק), הודח בסיבוב הראשון
דיק סוויט (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
מנצח אליפות 1957 מלקולם אנדרסון מאוסטרליה שיחק במשחק הגמר נגד אשלי קופר מאוסטרליה והפסיד ב-5 מערכות. באותה שנה אשלי קופר ניצח גם באליפות וימבדלון ובאליפות אוסטרליה הפתוחה.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. לקראת התחרות, 8 הטניסאיות החזקות דורגו כדלקמן:
אלתיאה גיבסון (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרות 1957, ניצחה בתחרות
דורותי נוד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
אן היידון ג'ונס (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחה בסיבוב השלישי
מריה בואנו (ברזיל ברזיל), הודחה ברבע הגמר
ז'נט הופס (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב הראשון
סלי מור (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
כריסטין טרומן (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחה ברבע הגמר
בברלי בייקר-פלייץ (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחה בחצי הגמר
מנצחת תחרות 1957 אלתיאה גיבסון מארצות הברית שיחקה במשחק הגמר נגד דרלין הארד מארצות הברית וניצחה ב-3 מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות וימבלדון.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר אלכס אולמדו/הם ריצ'רדסון מארצות הברית שיחקו נגד סם גימאלווה/ברי מקיי מארצות הברית וניצחו ב-4 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 27 זוגות. היא נערכה בפרבר של בוסטון. לקראת התחרות, 4 זוגות החזקות דורגו כדלקמן:
מריה בואנו (ברזיל ברזיל)/אלתיאה גיבסון (ארצות הברית ארצות הברית),
מרגרט אוסבורן דופונט/מרגרט ורנר (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
מרי האוטון/תלמה לונג (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בחצי הגמר
אן היידון ג'ונס/כריסטין טרומן (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחו בחצי הגמר
במשחק הגמר ג'ין ארט/דרלין הארד מארצות הברית שלא היו מדורגות שיחקו נגד זוג מריה בואנו (ברזיל)/אלתיאה גיבסון (ארצות הברית) וניצחו אותן ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 32 זוגות. לא בוצע דירוג של הזוגות החזקות.
במשחק גמר מרגרט אוסבורן דופונט (ארצות הברית)/ניל פרייזר (אוסטרליה) נפגשו עם מריה בואנו (ברזיל)/אלכס אולמדו (ארצות הברית) וניצחו ב-3 מערכות.
התחרות > ישראלים באליפות

אלעזר דודמן שיחק בתחרות הגברים והפסיד בסיבוב הראשון לאמריקאי ג'יימס פארין ב-3 מערכות.
אריה אבידן-וייס שיחק בתחרות הגברים והפסיד בסיבוב הראשון לאמריקאי גרנט גולדן ב-3 מערכות.
הערות שוליים

↑  מיקום תחרויות
אשלי קופר,  מנצח תחרות הגברים
אלתיאה גיבסון, מנצחת תחרות הנשים
אנטוניו אנריקס גומס

| --- | --- |

 לידה:  1600 קואנקה, ספרד 
 פטירה:  1663 (בגיל 63 בערך) סביליה, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 
אנטוניו אנריקו גומס (בספרדית: Antonio Enriquez Gomez; סביבות 1600 – 19 במרץ 1663), מחזאי, סופר, משורר לירי בספרד של תקופת תור הזהב. היה ידוע גם בשם Don Fernando de Zárate, ובמחקרים חדשים, טוען פרופ' Michael McGaha כי הוא השתמש בשם בדוי נוסף, Francisco de Villegas. נולד בקואנקה בשנת 1600. לפי מקורות אחרים תאריך לידתו של אנריקו גומס היה בין השנים 1600 ל-1602.
עבודותיו > שירה

בשל כישרון החריזה של אנריקו גומס, הוא נחשב בעיני בני תקופתו כ"בעל כישרון מלידה". בהקדמתו ליצירה Samson Nazareno משנת 1642, הוא מונה עשרים ושתיים דרמות, פרי עטו. כמה מהן עוסקות בנושאים היסטוריים וכמה הרואיים. רבות מהדרמות שלו מראות דמיון רב לאלה של פדרו קלדרון דה לה ברקה ואולי אפילו הם שיתפו פעולה.
השירים הליריים של גומס ראויים לשבח בשל צורתם הטהורה, יופי הביטוי, עושר המחשבות ועומק הרגשות. שיריו ההרואיים הם בעלי ערך ספרותי נמוך יותר. לפי דעת George Ticknor הם מכילים ביטויים מורכבים מדי וחסרי בהירות. ככל, שיריו של אנריקו גומס נחשבים לפחות מוצלחים מיצירותיו האפיות. יש בהם נטייה חזקה לסגנון יבש ולימודי, בשירים בעלי האופי הסאטירי הסגנון גורם ליצירה להיות מסורבלת וארוכה יתר על המידה
רוב השירים מתארים את התנאים הטרגיים של חייו, ומאופיינים בנוסטלגיה ובקשה מתמדת ונואשת להכרה בכבוד המגיע לו לפי דעתו. הוא מנסה ביצירותיו הספרותיות להחיות את המציאות של החברה בימיו, חברה שדחתה אותו והענישה אותו בשל היותו מצאצאי האנוסים, ולא כיבדה את כישרונו וניסיונו היצירתי. דמויותיו מאופיינות ברבגוניות של קולותיהם שכולן סובלות ומתלוננות על מר גורלם.
בין הנושאים המובהקים בשירתו מופיעים גם חטאי האינקוויזיציה ואכזריות פעולתה והכיסופים למולדתו ספרד רוב היצירה הפואטית שלו מרוכזת ב- Academies Morales of the Muses Bordeaux 1642 ספר שמכיל תשעים ושניים שירים וארבעה מחזות.
עבודותיו > קומדיות

משנת 1632 עד שנת 1636 כתב אנריקו גומס קומדיות לתיאטרון במדיד וכמה מהן התקבלו בהתלהבות. בשנת 1635 כתב סונטה לזכרו של לופז דה ווגה. מחזותיו נימנים על ידי החוקרים על האסכולה של פדרו קלדרון דה לה ברקה. רוב המחזות עוסקים בנושאים היסטוריים, סיפורי קנוניות ותחבולות. בשני החלקים של המחזה אודות פרנאו מנדש פינטו הוא מספר על הרפתקאותיו של גיבור זה בעת מסעותיו בסין. בעבודה מאוחרת יותר הוא מתאר הרפתקאות של גיבור פיקטיבי בשם (Peregrinaçam (Lisbon, 1614 שחי בין מלכי הטטרים והסינים.

עם שובו לספרד בשנת 1651, הוא חזר לכתיבת מחזות. עד לשנת 1660 הוא חבר שלושים מחזות שחתם עליהם בשם Don Fernando de Zárate. חלק גדול מעבודותיו בתקופה זו עוסק באגדות של קדושים, בניגוד לתקופה הקודמת שלו במדריד, שבה נושא זה כמעט ולא הופיע. המחזה sacramental de los siete planetas הוצג בסביליה בשנת 1659, בו הוא מספר כיצד הגיבור למרות אופיו הנאצל ונדיבות רוחו נאלץ להתוודות על חטאיו. בקורת ספרותית של חוקרים מהמאה ה-19 שוללת את ההשערה שמחזה זה נכתב על ידי אנריקו גומס.