stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמזי מקדונלד
ראשית דרכו

נולד בלוסימאות', בצפון-מזרח סקוטלנד, כבנם מחוץ לנישואין של איכר בשם ג'ון מקדונלד ועוזרת בית בשם אן רמזי. שמו בלידתו נרשם כג'יימס מקדונלד רמזי, אך הוא היה מוכר כג'יימי מקדונלד. רכש השכלה יסודית ותיכונית בלוסימאות', ועבד שם כמורה, ולאחר מכן, ב-1885 יצא לבריסטול לעבוד כעוזר לכומר. בבריסטול נעשה חבר בקבוצה סוציאליסטית קיצונית. בסוף השנה שב ללוסימאות' לזמן קצר, ובראשית 1886 עזב ללונדון.
לאחר תקופה שבה עבד בעבודות כפיים, מצא עבודה כפקיד. במקביל, העמיק את מעורבותו בקבוצות סוציאליסטיות. הוא עקב גם אחר הפוליטיקה במולדתו סקוטלנד. ב-1888 ארגן בין הסקוטים בלונדון ועדה לתמיכה בשלטון עצמי לסקוטלנד, אך עניינו בה דעך בהדרגה. בשלב זה עדיין לא הייתה הפוליטיקה מרכז חייו. הוא נרשם לקורסי ערב במדע, אך בריאותו התערערה והוא התמוטט שבוע לפני הבחינות, ובכך אבדה תקוותו לקריירה במדע. מקדונלד החל לעבוד כמזכירו האישי של תומאס לו (Thomas Lough) סוחר תה ופוליטיקאי רדיקלי, שנבחר ב-1892 כחבר הפרלמנט הבריטי. הקשרים שיצר בתפקיד זה והניסיון שצבר בניהול מסע בחירות סללו את דרכו העתידית בפוליטיקה. ב-1892 עזב את משרתו והחל לעבוד, תחילה ללא הצלחה רבה, כעיתונאי.
ב-1894 הצטרף למפלגת הלייבור העצמאית, ה-ILP, שנוסדה שנה קודם לכן, וב-1895 ושוב ב-1900 התמודד מטעמה על מקום בפרלמנט, ללא הצלחה. במקביל לחברותו ב-ILP, היה למזכיר "הוועדה המייצגת של העבודה", ה-LRC, שהיא הגוף שקדם למפלגת הלייבור. בתפקידו זה הגיע להסכם עם המפלגה הליברלית, שלא תתמודד נגד מפלגת הלייבור בכמה מחוזות בחירה של מעמד העובדים. (שיטת הבחירות הבריטית היא אזורית). כך נכנסו לראשונה נציגי מפלגת העבודה לפרלמנט.
ראשית דרכו > נישואיו ומשפחתו

ב-1896 נשא לאשה את מרגרט גלאדסטון. (היא לא הייתה קרובת משפחה של הפוליטיקאי בשם זה). מרגרט הייתה אשה אמידה, ולזוג התאפשר לערוך סיורים ברחבי האימפריה הבריטית בשנים הקרובות. חיי הנישואין היו מאושרים, ולזוג נולדו שישה ילדים, בהם הפוליטיקאי מלקולם מקדונלד, לימים שר המושבות. מרגרט מתה ב-1911 מהרעלת דם.
מנהיג המפלגה

ב-1906 שינתה "הוועדה המייצגת של העבודה" את שמה ל-Labour Party, מפלגת העבודה, וה-ILP נבלעה לתוכה. באותה שנה נבחר מקדונלד יחד עם 28 חברים נוספים במפלגה לפרלמנט הבריטי. הישג זה הושג בזכות שיתוף פעולה עם המפלגה הליברלית, ובשלב זה הייתה מפלגת הלייבור מפלגה זוטרה שתמכה בממשלותיהם של הליברלים. מקדונלד הנהיג את האגף הקיצוני במפלגה, שעמדתו הייתה כי יש להתחרות עם הליברלים על הנהגת המחנה השמאלי.
ב-1911 נבחר מקדונלד למנהיג המפלגה, אך ב-1914 התפטר כיוון שהתנגד, בניגוד לעמדת הרוב, למעורבות הבריטית במלחמת העולם הראשונה. כמתנגד למלחמה, זכה במהלכה לקיתונות של ביקורת והואשם בפחדנות ובוגדנות. מקדונלד הפסיד את מקומו בפרלמנט בבחירות 1918, שבהן ניצחה בפער ניכר קואליציה של הליברלים בהנהגת לויד ג'ורג' והשמרנים בהנהגת בונאר לואו. הוא נבחר שוב ב-1922. עתה הייתה מפלגת הלייבור, שאוחדה שוב תחת הנהגתו, מפלגת האופוזיציה העיקרית לשמרנים, לאחר שהליברלים המפוצלים לשתי סיעות נחלשו מאוד. העמדות הקיצוניות שהחזיק בצעירותו התמתנו עתה, והוא התנגד בחריפות לסחף הרדיקלי שעבר על מפלגות סוציאליסטיות ביבשת בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917, והיה ליריב מושבע של הקומוניזם.
בעת שכיהן כמנהיג האופוזיציה בשנת 1922 ביקר מקדונלד בארץ ישראל. בעת ביקורו נפגש עם אנשי תנועת העבודה, הקיבוצים וההסתדרות הכללית. מקדונלד התפעל ממה שקרה והוא סיכם את ביקורו במכתב שבו כתב בין היתר:
אם עבודתכם תצליח - יפנה העולם לארצכם להשראה סוציאליסטית ומדינית. איני בטוח אם אתם מעריכים במידה מספקת את ההזדמנות הגדולה שניתנה לכם במקצוע היצירה הסוציאלית. המהפכה הרוסית הייתה לפני ארבע שנים לעמוד התקווה של הפועל בעולם. כל העיניים היו פנויות אליה בתקווה ואמונה. אך היא התחילה מדעות קבועות מראש שלא היה בהן ממש, ועכשיו עליה להיסוג אחור. כל ההתלהבות, כל התקוות, כל ההבטחות כלו כעשן.
אתם כמעט שאינכם ידועים כלל בעולם הרחב. אין אף עיתון גדול אחד בעולם מקדיש לכל עבודתכם אף שורות אחדות. אבל אני מאמין, שלאחר שיגדל הניסיון שלכם ויתרחב מפעלכם הבנוי על הסוציאליות הקונסטרוקטיבית, לא יעבור הרבה וכל תנועת הפועלים בעולם תפנה אליכם ותאמר: הם הראו לנו את הדרך.
ולכן אני נושא מפה בלבי לא רק זיכרון הכנסת האורחים, אלא גם תקווה גדולה. עיני, כעיני דניאל, תפנינה בעתיד לירושלים - אבל במטרה אחרת.
אף שהיה נואם רב-כישרון, לעיתים כשל בהתבטאויות עמומות, ובאותה מידה הייתה לעיתים אי-בהירות באשר לחלק מעמדותיו. במפלגתו התעורר חשש איך יתנהג אם תנצח מפלגת הלייבור בבחירות והוא יהיה לראש ממשלה. ב-1923 איבדו השמרנים את הרוב הפרלמנטרי, וב-1924, לאחר שהפסידו בהצבעת אמון, הטיל ג'ורג' החמישי על מקדונלד להרכיב ממשלה.
הוא הושבע כראש ממשלה ב-24 בינואר. ראש ממשלה ראשון ממפלגת הלייבור, ראש ממשלה ראשון ממעמד הפועלים, ובין המעטים שלא היו בוגרי אוניברסיטה.
ממשלת הלייבור הראשונה - חתירה לפיוס עם גרמניה

הממשלה הראשונה בראשות מקדונלד כיהנה מעט פחות משנה, מינואר עד נובמבר 1924. מקדונלד, שכיהן בה גם כשר החוץ, הבהיר כי הוא רואה חשיבות עליונה בתיקון הנזק שגרם חוזה ורסאי מ-1919. לשם כך ביקש להסדיר את נושא פיצויי המלחמה הכבדים, שחויבה גרמניה לשלם למדינות המנצחות אחר מלחמת העולם, ולהגיע עמה ליחסים תקינים. את ענייני הפנים השאיר בידי שריו, ובלאו הכי לא היה סיכוי להעביר רפורמות רדיקליות כיוון שלמפלגה לא היה רוב לא בבית הנבחרים ולא בבית הלורדים, שני בתיו של הפרלמנט הבריטי.
ביוני כינס מקדונלד בלונדון ועידה שבה גיבשו המדינות המנצחות במלחמה תוכנית להסדרת עניין פיצויי המלחמה, ולסיום הכיבוש הצרפתי בחבל הרוהר. נציגים מגרמניה הצטרפו לוועידה בהמשך ונחתם הסדר שכונה הסכם לונדון. הצעד הבא היה הסכם סחר גרמני-אנגלי. בספטמבר הגיש מקדונלד לחבר הלאומים הצעה לפירוק נשק באירופה.
המפלגות היריבות, השמרנים והליברלים, תקפו את ממשלת הלייבור בעיקר על רקע הצעתה להרחיב את ההכרה בברית המועצות, אך היא נפלה לבסוף על רקע התנגדותה לפתיחת הליכים משפטיים כנגד עורך עיתון, שקרא לחיילים שלא לסייע בשבירת שביתה. בבחירות, שנערכו באוקטובר 1924, ניצחו השמרנים בהנהגת סטנלי בלדווין ברוב גדול. מפלגת הלייבור נחלשה, והליברלים ירדו עוד יותר ואיבדו שלושה רבעים מכוחם.
ממשלת הלייבור השנייה - בצל המשבר הכלכלי

משברים כלכליים, אבטלה גואה ושביתה כללית זעזעו את ממשלת השמרנים, ובבחירות הכלליות הבאות במאי 1929 ניצחה מפלגת הלייבור, אך לא השיגה רוב מוחלט והייתה זקוקה לתמיכת המפלגה הליברלית של לויד ג'ורג'.
בממשלה זו התמקד מקדונלד בענייני פנים, וכוחה של המפלגה בפרלמנט אפשר לו להעביר חוקים סוציאליים שונים: חוק פנסיה נדיב, קצבאות אבטלה מוגברות, ושיפור בתנאי ההעסקה של הכורים. הוא גם כינס ועידה בהשתתפות מנהיגי הקונגרס הלאומי ההודי, והציע להם מידה של ממשל עצמי, אך לא עצמאות מלאה.
נקודה אחרת בזירה העולמית שעוררה קשיים פוליטיים הייתה ארץ ישראל, שהייתה נתונה אז לשלטון בריטי. כתוצאה ממאורעות תרפ"ט (1929) נטה משרד המושבות הבריטי לאמץ את העמדה הערבית ביחס לציונות. דוח ועדת שו ולאחריו הספר הלבן של פאספילד המליצו לנקוט במדיניות אנטי-ציונית. בתגובה הפעילו הציונים בבריטניה לחצים על ממשלת מקדונלד לבטל את הספר הלבן. חיים ויצמן הוביל את מאמצי השכנוע, והם זכו לתמיכתם של העיתונים ושל מנהיגים בריטים כהרברט סמואל (שר הפנים) ולויד ג'ורג' (ממנהיגי האופוזיציה). הלחץ נשא פרי, ומקדונלד שלח מכתב אישי לויצמן (איגרת מקדונלד) שבו אישר את מחויבות בריטניה להצהרת בלפור. כעבור פחות מעשור חתם בנו, מלקולם מקדונלד, שכיהן כשר המושבות, על הספר הלבן של מקדונלד, שהמדיניות שנקבעה בו הפכה על פיה מחויבות זו.
בממשלה זו כיהנה לראשונה בתולדות בריטניה אשה, שרת העבודה מרגרט בונדפילד.
הקושי העיקרי שעמו התמודד מקדונלד לא היה ביחסי החוץ ובמושבות, אלא בזירה הכלכלית. לממשלה לא היה מענה למשבר העולמי שנוצר בעקבות התמוטטות שוק המניות ב-1929. ב-1931 הלך המצב הכלכלי והחמיר. לחצים הופעלו מצד כלכלנים שמרנים והתקשורת לקצץ בהוצאות הממשלה, ובפרט בהוצאות הסוציאליות, ואילו הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס הציע להמריץ את הכלכלה באמצעות פיחות והשקעות ממשלתיות, תוך זניחת המחויבות לאיזון תקציבי. מקדונלד ושר האוצר סנודן בחרו באמצעים השמרניים, של קיצוץ בהוצאות, והדבר עורר התנגדות מצד ארגוני עובדים וגם מצד חלק משרי הממשלה, שהבהירו כי יסרבו לכהן בממשלה שתנקוט מדיניות כזו.
באוגוסט 1931 הודיע מקדונלד על התפטרותו ועל הקמת "ממשלה לאומית" יחד עם השמרנים והליברלים. יחד עם חלק מהשרים עזב את מפלגת הלייבור, והקים את "מפלגת הלייבור הלאומית" (National Labour Party), שלא זכתה לתמיכה רבה בציבור ובקרב ארגוני עובדים.
הממשלה הלאומית

באוקטובר 1931 נערכו בחירות. הממשלה הלאומית זכתה לרוב עצום, הגדול בהיסטוריה הבריטית, ומקדונלד המשיך לכהן בתפקידו אף על פי שסיעתו בפרלמנט הייתה בין הקטנות שבסיעות הקואליציה, עם 13 חברי פרלמנט, ואילו השמרנים היוו את חלק הארי שבה - 470 מתוך 554 צירים בפרלמנט כולו. הסיעות יוצגו בממשלה שלא בהתאם לגודלן: לשמרנים היו רק 11 שרים מתוך 20, והתפקידים החשובים נמסרו למפלגת הלייבור הלאומית.
מקדונלד נפגע קשות מהזעם והמרירות שעוררה נפילת ממשלת הלייבור. אף שראה עצמו עדיין כאיש מפלגת הלייבור, כל חברויותיו הקודמות נותקו והוא נותר מבודד.
בשנים 1933–1934 הדרדרה בריאותו, ותפקודו כמנהיג נפגע קשות, בשעה שהאתגרים שהציבה הזירה הבינלאומית לאחר עליית הנאציזם חייבו טיפול תקיף ומיידי. רדיפת השלום שלו, שזכתה לשבחים בשנות העשרים, הייתה כעת למושא להתקפות מצד וינסטון צ'רצ'יל ואחרים. ב-7 ביוני 1935 אולץ להתפטר מראשות הממשלה, לאחר שמצבו הבריאותי היה בירידה, ושוב החליף אותו בולדווין בתפקיד בפעם השלישית. באותה שנה אף איבד את מושבו בפרלמנט. ב-1936 נבחר שוב לפרלמנט, אך בריאותו הפיזית והנפשית קרסה ובנובמבר 1937 מת בשעת הפלגה שאליה יצא בהמלצת רופאיו.
הערות שוליים

↑  ביקור רמזי מקדונלד בארץ-ישראל, משה שרת ומורשת - אתר העמותה למורשת משה שרת
↑  טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 85, מסת"ב 978-965-13-2964-7
↑  ראמזיי מקדונלד, דבר, 10 בנובמבר 1937
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308582705171  PLWABN: 9810660146005606  BIBSYS: 90636495  BNE: XX1350615  BnF: cb13082267j (data)  CANTIC: a11141876  CiNii: DA01404537  GND: 118729896  ICCU: IEIV011345  ISNI: 0000 0001 2275 9518  LCCN: n50047992  MusicBrainz: ec9982b3-48c1-4cca-8931-cd24d4fc11fc  NDL: 00448340  NKC: jn20011018025  NLA: 35318503  NLG: 123351  NTA: 069459878  RERO: 02-A026069605  SNAC: w6gt66nq  SUDOC: 057403376  Trove: 909976  VcBA: 495/209684  VIAF: 5067361   WorldCat (עם VIAF): 5067361 
רמזי מקדונלד ובנותיו
מקדונלד בקבר החייל האלמוני, אוקטובר 1929
שכונת קריית חשמל

| --- | --- |

צידו המערבי של הבניין האמצעי של שכונת "קריית חשמל" בחזיתו נמצאת הגינה של השכונה
 מידע כללי
 סוג:  שיכון
 שימוש:  מגורים
 כתובת:  רח' שבטי ישראל
 מיקום:  קריית חיים
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  חברת החשמל לישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1939–1941 (כשנתיים)
 יוצר:  סולל בונה
 אדריכל:  שמואל רוזוב
 מידות
 שטח:  15 דונם
 קומות:  3 + קומת קרקע
 קואורדינטות:  32°49′00″N 35°04′32″E﻿ / ﻿32.816667°N 35.075556°E﻿ / 32.816667; 35.075556
  (למפת חיפה מוגדלת) שכונת קריית חשמל(למפת חיפה רגילה) שכונת קריית חשמל(למפת הגליל המערבי רגילה) שכונת קריית חשמל(למפת הגליל המערבי מוגדלת) שכונת קריית חשמל
 שיכון "קריית חשמל"
 
שכונת קריית חשמל הוקמה במזרח קריית חיים בשנות ה-30 של המאה ה-20, ביוזמתו של פנחס רוטנברג, עבור עובדי חברת חשמל שעבדו במתקני החברה בצפון. השכונה כוללת 3 מבנים מאורכים והדירות שהוצעו לעובדי החברה אובזרו בציוד חשמלי מודרני. בניית המתחם כללה גינה גדולה במרכזה וכן חורשה בשוליה. החל משנות ה-60 החלו לאכלס את הבניינים תושבים שאינם עובדי החברה. השכונה מוגדרת, אומנם, כאתר מורשת, מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, אולם המבנים במצב ירוד מאחר שאין ביכולתה של האוכלוסייה שגרה במקום לשפץ את השכונה וסביבתה.
רקע

בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה הקמתה של תחנת הכוח חיפה בשפך נחל קישון שבחיפה. הקמה זו לוותה במעבר הנהלת חברת החשמל, ופנחס רוטנברג בראשם, לחיפה. תהליך זה הפך את חיפה למרכז משמעותי של פעילות החברה והגדיל את מספר העובדים שחיו בעיר ובסביבתה.
במקביל להקמת התחנה בחיפה והרחבת פעילות חברת חשמל בצפון חלה התדרדרות במתח הביטחוני ששיאה היו מאורעות 1936–1939. האתגרים הביטחוניים הקשו על עובדי החברה להתייצב באופן סדיר לעבודתם לכן שאף רוטנברג לרכז את בתיהם של עובדיו בקרבת התחנה ומשרדי החברה כדי לאפשר תפעול מערכות הייצור והחלוקה של החשמל ללא הפרעה.
המודל שראה רוטנברג מול עיניו היה שכונת מגורים לעובדי החברה ומשפחותיהם שמציעה את כל השירותים הנדרשים לעובדים בתחום החינוך, הצריכה, שעות הפנאי ועוד. מודל זה היה קיים באירופה כבר ממחצית המאה ה-19 ורוטנברג כבר מימש אותו ב-1928 כשהקים את תל אור עבור עובדי תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים. המודל מבוסס על מימון הפרויקט באופן משותף על יד המפעל והמשתכנים וזאת ללא תמיכה ממשלתית.
ההיסטוריה של השכונה

ב-1936 הביא רוטנברג את תוכניתו להקמת השכונה בפני דירקטוריון החברה. לאחר אישור הדירקטוריון החל תהליך תכנון השכונה ושמואל רוזוב מונה לאדריכל של הפרויקט. רוזוב עבד שנים רבות בחברת חשמל ובין השאר היה מעורב בתכנון תחנת הכוח חיפה ובהמשך תכנן גם את ביתו של רוטנברג על הכרמל. האתר שנבחר לשכונה היה בשולי קריית חיים והוגשו מספר רב של תוכניות כשבין השאר תכנן רוזוב שכונה על שטח של כ-63 דונם שכללה 10 בתי דירות. בסופו של דבר נבחרה ב-1939 תוכנית מצומצמת יותר שכללה 3 בתי דירות על שטח של כ-15 דונם.
ב-18 ביוני 1939 התקיימה הנחת אבן הפינה לשכונה בנוכחות פנחס רוטנברג, אבא חושי ונכבדים נוספים. הבנייה נמסרה לחברת סולל בונה וב-1940 הסתיימה בנייתם של שנים משלושת הבתים וב-1941 הסתיימה בנייתו של הבניין השלישי.
על מנת לעודד את עובדיה להצטרף לפרויקט הציעה החברה הלוואות נדיבות לדיירים וכן ציידה את הדירות במכשירי חשמל שלא היו בהישג ידם של רוב תושבי המדינה באותה תקופה. במסגרת השירות לתושבי השכונה נפתחו במקום חנות מכולת, חנות ירקות, ספרייה, גן ילדים ובית ספר יסודי. מבחינה מוניציפלית הייתה השכונה בעלת מעמד עצמאי והיא נוהלה על ידי ועד מקומי.
השכונה, שאוכלסה בתחילת דרכה רק על ידי עובדי החברה, החלה לעבור שינויים אחרי קום המדינה כשדיירים ותיקים עזבו ומכרו את דירתם לדיירים שאינם עובדי החברה. במסגרת מהלכים של משרד הפנים לאיחוד רשויות צורפה השכונה לקריית חיים.
מאז הקמתם לא שופצו המבנים וההזנחה ניכרת בכל פינה. ההזנחה בולטת לעין במיוחד בשטחים המשותפים בקומת הקרקע וכן בגינה. השכונה הוגדרה כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובניין לשימור מטעם עיריית חיפה. הגדרה זו מציבה קשיים בפני דיירי השכונה המעוניינים להרחיב את דירתם ולהוסיף בה ממ"ד
תיאור המבנים וסביבתם

המתחם נבנה בין רחוב שבטי ישראל לציר המרכזי "שדרות ההסתדרות" (כביש 4) כשחזית הבניינים פונה לשדרות ההסתדרות. המתחם כולל 3 בניינים שכיוונם צפון דרום והם סודרו במדורג כך שהחלונות לא פונים לבניין אחר.
בכל בניין נבנו 3 קומות מגורים מעל קומת הקרקע והם הכילו 72 דירות מגורים של 2 ו-3 חדרים (70-60 מ"ר). בקומת הקרקע נבנו חדרים ואולמות שנועדו לשירות הקהילה. מאחר שהבתים פנו לציר האסטרטגי עכו-חיפה הנחה רוטנברג לחזק את המבנים בבטון מזוין כדי שבמקרה הצורך ישמשו כעמדות הגנה.
אחד המוטיבים הבולטים במבנים הוא הקשת בה נעשה שימוש בארקדות שבקומת הקרקע, בפתחים הפונים מזרחה ובחלונות שהאירו את חדרי המדרגות. שימוש במוטיב זה נעשה בניסיון לדמות לבניינים סגנון איטלקי.
במרכז המתחם נשתל גן שכלל צמחים ועצים ושימש למרכז חיי הקהילה של הדיירים. כמו כן הוקם בגן מגרש ספורט שהיה מואר בלילות ושימש קבוצות ספורט של קריית חיים.
חורשת האקליפטוסים

במקביל להקמת השכונה רכשה חברת חשמל שטח של כ-9 דונם בסמוך לשכונה ונטעה בו עצי אקליפטוס לרווחת דיירי השכונה. מאחר שהבעלות על החורשה היא פרטית היא קיימת עד היום לרווחת תושבי העיר.
הערות שוליים

↑  למשל Familistère de Guise של ז'אן-בפטיסט אנדרה גודין ששימש שיכון לעובדי מפעל התנורים בעיר גיז שבצפון צרפת ושיכון עובדי סימנס (Großsiedlung Siemensstadt) ברובע שפנדאו בברלין שבתכנונו השתתפו וולטר גרופיוס והאנס שרון
↑  אבן פינה לקרית חשמל, הַבֹּקֶר, 19 ביוני 1939
↑  חגיגת יסוד שכונת קרית חשמל, הצופה, 19 ביוני 1939
↑  תושבים: עיריית חיפה מונעת בניית ממ"דים, באתר מיינט קריות
↑  עם הקמתם היו הבניינים הגבוהים בסביבתם
| פנחס רוטנברג |
| --- | --- | --- |
| כללי | משק החשמל בישראל • הקמת תשתית החשמל בתל אביב • חברת החשמל לישראל • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו | פנחס רוטנברג |
| אישים | אברהם רוטנברג | פנחס רוטנברג |
| תחנות כוח שהקים | תחנת הכוח הראשונה של תל אביב • תחנת הכוח בטבריה • תחנת הכוח הראשונה בחיפה • תחנת הכוח הקיטורית בחיפה • תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים • תחנת הכוח רדינג | פנחס רוטנברג |
| מבנים אחרים שהקים | בית רוטנברג • בניין רוטנברג • סכר דגניה • תל אור • שכונת קריית חשמל | פנחס רוטנברג |
| מורשת והנצחה | תחנת הכוח רוטנברג • איש החשמל | פנחס רוטנברג |
שוקי קואז

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1962 (בן 62)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 ספורט
 ענף ספורט:  ג'ודו
 מועדון:  ג'ודוקאן ברעננה ובכפר סבא
 מאמן:  יונה מלניק
 הישגים
 דרגה:  דאן 7
 תלמידים:  טל פליקר
 
שוקי קואז (נולד ב-6 ביוני 1962) הוא ג'ודוקא ישראלי בכיר (דאן 7), ומבכירי מאמני הג'ודו בישראל. מאמן נבחרת ישראל לשעבר בג'ודו לבוגרים ואלוף ישראל בג'ודו 13 פעמים.
הישגו האישי הגדול ביותר של קואז היה מקום חמישי במשקל עד 60 ק"ג באליפות אירופה לבוגרים 1989 שהתקיימה בהלסינקי, פינלנד.
קואז אימן והוביל את נבחרת הג'ודו של ישראל לאולימפיאדת אתונה 2004 ולאולימפיאדת בייג´ין 2008.
הישגו הגדול של קואז בתור מאמן הנבחרת היה להצעיד אותה לזכייה באליפות אירופה לאומות 2005 ולהגיע לראשונה לאליפות העולם לאומות.
קואז הוא מאמנו האישי של טל פליקר, שזכה במדליית ארד באליפות העולם בבודפשט, הונגריה ב־2017 ובמדליית ארד באליפות אירופה 2018 בתל אביב.
קואז הוא מראשוני אגודת הג´ודו ג´ודוקאן שאותה הקים אחיו אדי קואז. כיום מנהל קואז את סניפי מועדון ג´ודוקאן ברעננה ובכפר סבא.
הערות שוליים

↑  "מקבלי דרגות דאן" (PDF). איגוד הג'ודו העולמי (באנגלית). p. 3. אורכב מ-המקור (PDF) ב-18 בפברואר 2023. נבדק ב-18 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אליפות אירופה 1989, באתר JudoInside (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שומובו

| --- | --- |
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודלסיה פודלסיה
 מחוז:  זמברוב
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,082 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°55′N 22°05′E﻿ / ﻿52.917°N 22.083°E﻿ / 52.917; 22.083
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישומובו(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישומובו(למפת פרובינציית פודלסיה רגילה) ביאליסטוק סובאלק לומז'ה אוגוסטוב ביילסק פודלסקי  רוסיה - קלינינגרד  לו. ורמיה-מזוריה בלארוס ליטא מזוביהשומובו(למפת פרובינציית פודלסיה מוגדלת) ביאליסטוק סובאלק לומז'ה אוגוסטוב ביילסק פודלסקי  רוסיה - קלינינגרד  לובלין ורמיה-מזוריה בלארוס ליטא מזוביהשומובו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שומובו (בפולנית: Szumowo) הוא כפר במחוז זמברוב שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1239, ושימש בתחילה כמרכז כנסייתי ליישובי הסביבה. מהמאה ה-19 היה היישוב קשור מבחינה מנהלית לזמברוב הסמוכה.
יהודי שומובו

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מתחילת המאה ה-19, ובשנים אלה כבר היה קיים בו בית כנסת. בין מלחמות העולם נמנו בכפר 125 יהודים, כשליש מתושביו.
במחצית השנייה של אוגוסט 1941 רצחו הגרמנים כ-800 יהודים מסביבת הכפר בבורות ירי ביער הסמוך אליו. יהודי הכפר עצמו גורשו ב-1 בנובמבר 1942 למחנה ריכוז בזמברוב, ומשם שולחו בינואר 1943 לאושוויץ.
שכונת נחל בקע

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  באר שבע
 תאריך ייסוד:  1991
 על שם:  נחל בקע 
 שטח:  440 דונם
 אוכלוסייה:  2,450
 קואורדינטות:  31°13′20″N 34°46′27″E﻿ / ﻿31.22223333°N 34.77408889°E﻿ / 31.22223333; 34.77408889
 שכונות נוספות בבאר שבע
  (למפת באר שבע מוגדלת) שכונת נחל בקע(למפת באר שבע רגילה) שכונת נחל בקע
 
שכונת נחל בקע היא שכונה בעלת אופי פרברי בבאר שבע שהוקמה בשנת 1991. זוהי שכונת וילות, קוטג'ים, ובתי קרקע הממוקמת באזור הדרומי של העיר באר שבע. בהקמת השכונה הוקמו בתים בסגנון בנייה אמריקאי כמתן פתרון דיור איכותי בקליטת העלייה הגדולה מברית המועצות בשנת 1991.
מאז הקמת השכונה הייתה בה בנייה ענפה, הן של בעלי הבתים האמריקאים שביצעו שדרוג של הבניה הקיימת והן של משקיעים ומשפחות מבוססות שמצאו את השכונה כמקום אטרקטיבי לבצע פרויקטי ״בנה ביתך״.
השכונה שוכנת דרומית לשכונת "נווה נוי", מזרחית לשכונת "נאות אילן" ומערבית לאזור התעשייה קריית יהודית ועמק שרה. שם השכונה ניתן לה על שם אחד מיובלי נחל באר שבע - נחל בקע העובר בין השכונה לבין שכונת נווה נוי. בשכונה יש בית חב"ד פעיל, מתנ"ס על שם ד"ר יורי שטרן, גן ילדים "דרור", בית כנסת "אוהל שרה", טיפת חלב ומועדון הנוער "המכבי-הצעיר" .
השכונה נמצאת בגובה 260 מטר מעל פני הים ומשתרעת על פני 440 דונם, ובה מתגוררים כ-2,450 תושבים בכ-850 בתים צמודי קרקע.
היסטוריה

בתחילת שנות ה-90 היה מחסור רב בדירות בשל העלייה ההמונית לארץ מברית המועצות לשעבר. אריאל שרון, שר השיכון שכיהן באותה תקופה, נתן את האישור להקים בארץ שכונות בשיטת ה-"בנייה הקלה". קמו מספר שכונות בארץ בשיטה זו, אולם נחל בקע הייתה שכונת המגורים הגדולה מביניהם.
תחילה העולים שוכנו בקרוואנים באתר שנמצא בין שכונת נווה נוי לבין בסיס מחנה נתן. לצורך כך הובאו 2320 מגורונים (קראוונים). גודלו של כל מגורון היה 23 מ"ר. בזמן שגרו התושבים במגורונים, הקימו את שכונת נחל בקע והחלו לבנות בתים אמריקאים בשיטת הבנייה הקלה. בשנת 1995 פונה אתר המגורונים, והתושבים עברו לגור בבתים החדשים שנבנו בשכונה וחלקם עברו לשאר השכונות שבעיר.
הבתים שנבנו בשכונה הם קוטג'ים. החומרים העיקריים ששימשו את בניית הבתים הם גבס ועץ, שהובאו מאירופה ומאמריקה הצפונית. הגבס שימש לקירות והעץ שימש לעמודים ולחיפויים חיצוניים. החברות שבנו את הבתים בשכונה הן: אשטרום, דלתא, אילן גת, ד.ל.ט וחברת מליבו. החברה ששיווקה את הבתים הייתה חברת "שיכון ופיתוח" .עם הזמן החלו להופיע ליקויים רבים בבתים בשל שיטת הבנייה שאינה מתאימה לאקלים בארץ, והבתים עברו שיפוצים על ידי חברת "שיכון ופיתוח" ועל ידי בעלי הבתים עצמם.
באמצע שנות ה-90 עברו לגור בשכונה עולים מבוססים יותר, עולים ותיקים ותושבים וותיקים, דבר שהציב את השכונה על מפת העיר וגרם לעלייה בהתעניינות בה. כיום האוכלוסייה המתגוררת בשכונה היא מגוונת מאוד.
משנת 2010 ואילך השכונה מושכת יותר ויותר תשומת לב של משקיעים ומשפחות מבוססות שמחפשות אווירה פרברית לא סואנת וכן גם כבישים ורחובות רחבים ומרווחים.
משנת 2011 נבנו עשרות פרויקטי ״בנה ביתך״ בשכונה. חלק מתושבי העיר רואים את שכונת נחל בקע כשכונה אטרקטיבית לבניית בית בשל הרחובות הרחבים והאווירה הכפרית בשכונה.
מסתמן שהשכונה עוברת לאופי יוקרתי יותר ויותר בגלל השיפור המתמיד בה. השינויים הבולטים :
שיפור תשתיות להולכי רגל, הוספת פסי האטה בכבישים, חידוש פארקים והקמת פארקים חדשים, הקמת פארק ייעודי לכלבים, בניית מתנ״ס חדשני.
בשנת 2016 נחנך קומפלקס ה-״יס פלאנט״ במרחק נסיעה קצר מהשכונה.
עיריית באר שבע סימנה את אזורה של השכונה כאחד האזורים שימשיכו את התפתחותה של העיר באר שבע. בשנת 2017 כחלק מהסכמי הגג ותכנון ופיתוח השכונות החדשות יצאה עיריית באר שבע בהצהרה שקיימת תוכנית של 3,500 דירות (בנייה רוויה ובנייה צמודת קרקע) המתוכננת להיבנות סביב שכונת נחל בקע. כחלק מהפרויקט, השכונות נווה נוי ונחל בקע יקראו יחדיו רובע נוי.
בעיות תכנוניות בשכונה > מקלטים

ברוב הבתים שבשכונה יש אזור מוגן, קיר מבלוקים או ממ"ד, לכן לתושבים יש הגנה חלקית בעת מלחמה.
במהלך מבצע "צוק-איתן" טיל פגע פגיעה ישירה באחד הבתים שבשכונה והרס אותו כליל. בעקבות מקרה זה הוצבו 23 מיגוניות אשר נתרמו על ידי "תורמי קרן היסוד" (בנוסף ל-14 המקלטים אשר קיימים בשכונה) ברחובותיה של השכונה .
בעיות תכנוניות בשכונה > בניה קלה

כיום רוב הבתים בשכונת נחל-בקע הם קוטג'ים המאופיינים בבנייה קלה (בנייה מתקדמת או מעורבת בלוקים ובניה קלה) אשר מבוססת על קירות גבס ועמודי עץ שהובאו מאירופה ומאמריקה ונבנו כאן (רוב הבתים נבנו ללא יציקת בטון בבסיסם).
חלק גדול מהקוטג'ים הללו נמכרו לתושבים שגרו באזור המגורונים וחלק קטן מהבתים נמסרו לדיור הציבורי (חברת עמידר ועמיגור).
קיימים מעט דיירים המתלוננים על סדקים וחורים בקירות, ברצפות ובתקרות הבתים, על ליקויים במערכות החשמל והמים, שקיעת האמבטיות והאסלות, ריחות ביוב, תקלות בדלתות ובחלונות, ובידוד גרוע בדירות עמיגור/עמידר.
ניסיונות שיפוץ חוזרים ונשנים של משרד "שיכון ופיתוח" לא הועילו ולעיתים אף הזיקו למבנים.
רחובות

שמותם של הרחובות בנחל-בקע נקראים על שמותיהם של ניצולי שואה, לוחמים אשר נלחמו במלחמת העולם השנייה ועל שמם של ותיקי הרדיו הישראלי.
אבא קובנר
אבא ברדיצ'ב
רוט אגון
אנצו סירני
צביה ויצחק (צביה לובטקין ויצחק צוקרמן)
מרדכי טננבוים
פרץ גולדשטיין
יצחק ויטנברג
ארבע הגיבורות
רפאל רייס
יוסף גלזמן
אריה וילנר
צבי בן יעקב
עדן פרטוש
לאה פורת
פאול בן-חיים
משה חובב
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'
חנוך גבתון
חמדה וצבי זינדר
אפרים די זהב
רות שפירא סמילן
יעקב חזמה
מרק לברי
מנחם אבידום
תלמה ילין
ידידיה אדמון
שדרות הצנחנים (על שם צנחני היישוב העברי)
הרחובות המרכזים בשכונה הם: שדרות הצנחנים, צביה ויצחק, משה חובב, פאול בן-חיים ועדן פרטוש.
הערות שוליים

1 2  רשות מקרקעי ישראל - תוכניות בנין עיר 5/במ/63, באתר www.mmi.gov.il
↑  רשות מקרקעי ישראל - תוכניות בנין עיר 5/במ/63, באתר www.mmi.gov.il
↑  יעל ולצר, יס פלאנט גם בב"ש. רכילות עסקית, באתר ynet, 23 במאי 2016
↑  דני בלר, תושבי נחל בקע בב"ש: במקרה של ירי טילים נותר לנו רק להתפלל, באתר nrg‏, 9 במרץ 2011
↑  רן בוקר וירון קלנר, צפו בחילוץ קשישה מההריסות בב"ש: "אין כאן מיגון, זה אנחנו ואלוהים", באתר ynet, 12 ביולי 2014
↑  דני בלר, חשיפה: כך נראה המפגע הסביבתי בלב בש שלא טופל 23 שנה, באתר ברנז'ה NEWS, ‏12 בפברואר 2018
↑  הסבר לשם "ארבע הגיבורות"
שלמה דגן

| --- | --- |
 לידה:  ברית המועצות
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד צבר  מפקד בא"ח גבעתי  מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה  ראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר  נספח צה"ל ברוסיה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה
 
שלמה דגן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד צבר והחטיבה הדרומית ברצועת עזה.