stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רתרפורד הייז
בחירות 1876 > מועמדותו והבחירות הכלליות

עם פרישתו של הנשיא יוליסס ס. גרנט לאחר שתי כהונות, חפשו הרפובליקנים מועמד חדש לבחירות של 1876. הצלחתו של הייז באוהיו חיזקה את מעמדו במפלגה הרפובליקנית, והוא נחשב למועמד מוביל יחד עם ג'יימס בליין ממיין, הסנאטור אוליבר מורטון מאינדיאנה והסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק. למרות כוחם של המועמדים האחרים, תמכה המשלחת מאוהיו בהייז, והסנאטור ג'ון שרמן פעל למענו. ביוני 1876, הוועידה התכנסה ובליין היה המועמד המועדף. הייז לא ציפה להיבחר, אולם ניסה להיות מועמד פשרה. הוא הגיע למקום החמישי בסיבוב הראשון, מאחורי בליין, מורטון, מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו וקונקלינג. בליין הוביל במספר הצירים אולם לא השיג רוב. הצירים חיפשו מועמד אחר ובחרו בהייז בסיבוב השביעי. הוועידה בחרה בויליאם א. וילר מניו יורק כסגנו, אף על פי שהייז טען שלא הכיר אותו. הייז הסכים עם מצע המפלגה, שתמך בשוויון זכויות לכל (כולל הנשים), המשך תקופת השיקום, איסור מימון ציבורי לבתי ספר דתיים, ותמיכה בכסף יציב. הייז קיבל את תמיכת העיתונות, וגם הדמוקרטים הודו שהיה אדם כן. במכתב פומבי עם קבלת המועמדות הבטיח לתמוך ברפורמה בשירות הציבורי ולכהן רק כהונה אחת.
הדמוקרטים בחרו בסמואל טילדן, מושל ניו יורק. טילדן נחשב ליריב ראוי שהיה ידוע ביושרו, כמו הייז. בנוסף, כמו הייז, תמך טילדן בכסף יציב וברפורמה בשירות הציבורי. כנהוג באותה התקופה, שני המועמדים לא ניהלו את מסע הבחירות שלהם אלא יועציהם. המצב הכלכלי הרעוע והשחיתות החלישו את הרפובליקנים וגרמו להייז לחשוש שיפסיד. שני המועמדים התמקדו בניו יורק ובאינדיאנה שנחשבו למדינות חצויות, וגם בשלוש מדינות דרומיות – לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית ופלורידה – בהן עדיין שלטו ממשלות מתקופת השיקום, והייתה אלימות פוליטית רבה. הרפובליקנים הדגישו את הסכנה במתן ניצחון לדמוקרטים זמן קצר כל כך לאחר מלחמת האזרחים, ואת הסכנה שממשל דמוקרטי יהווה לזכויות האזרח של השחורים בדרום. הדמוקרטים הדגישו את יושרתו של טילדן לעומת השחיתויות בממשלו של יוליסס ס. גרנט.
כשהתוצאות החלו לזרום מהבחירות, היה ברור שהמירוץ צמוד: הדמוקרטים ניצחו ברוב הדרום, וגם בניו יורק, אינדיאנה, קונטיקט וניו ג'רזי. בצפון מזרח המדינה, קהילת המהגרים הגדולה תמכה בדמוקרטים. טילדן זכה לרוב הקולות באופן רשמי (כמה מצביעים רפובליקנים לא הצליחו להצביע בגלל אלימות), אולם הרפובליקנים הבינו שאם ישתמשו במדינות הדרום שעוד שלטו בהן יחד עם מדינות המערב, הם יכולים לנצח בחבר האלקטורים.
בחירות 1876 > ערעורים על התוצאות

ב-11 בנובמבר, שלושה ימים לאחר הבחירות, היה ברור שטילדן זכה ל-184 אלקטורים, והיה חסר לו אחד כדי להשיג רוב. הייז זכה ב-166 אלקטורים, כש-19 הקולות של פלורידה, לואיזיאנה וקרוליינה הדרומית היו שנויים במחלוקת. הרפובליקנים והדמוקרטים טענו לניצחונות במדינות הללו, אולם היה ברור שהיו זיופים רבים. העניין רק הסתבך לאחר שאלקטור אחד מתוך שלושה באורגון נפסל, וכך הייז זכה רק ב-165 קולות, כשעשרים קולות היו שנויים במחלוקת. עשרים הקולות היו חיוניים לכל מועמד, והיו אמורים להכריע מי יהיה הנשיא.
היה ויכוח בנוגע לספירת הקולות. הסנאט היה רפובליקני ואילו בית הנבחרים היה דמוקרטי, וכל אחד מהם דרש לספור את הקולות. בינואר 1877, הסכימו הקונגרס והנשיא גרנט להעניק את סמכות ההחלטה בנושא לוועדה דו מפלגתית, שתכריע בעניין הקולות השנויים במחלוקת. הוועדה הורכבה מחמישה חברים מבית הנבחרים, חמישה סנאטורים וחמישה שופטים מבית המשפט העליון של ארצות הברית. כדי להבטיח איזון, הוועדה הורכבה משבעה דמוקרטים, שבעה רפובליקנים, והשופט דייוויד דייוויס, שהיה עצמאי ומקובל על שתי המפלגות. הדמוקרטים באילינוי בחרו בדייוויס לסנאט, וקיוו שדבר זה ישפיע על תמיכתו. אולם דייוויס החליט לפרוש מהוועדה ולשרת כסנאטור. השופטים שנותרו היו רפובליקנים, ולכן נבחר השופט ג'וזף ברדלי, שנחשב לעצמאי ביותר מביניהם. הוועדה נפגשה בפברואר ושמונת הרפובליקנים תמכו בהענקת עשרים האלקטורים להייז. הדמוקרטים זעמו על כך ואיימו בפיליבסטר שימנע מהקונגרס את קבלת התוצאות.
כשהתקרב 4 במרץ, יום כניסתו של הייז לתפקיד, נפגשו הרפובליקנים והדמוקרטים במלון בוושינגטון וניסו לנסח פשרה. הרפובליקנים הבטיחו הבטחות בתמורה לתמיכה דמוקרטית במינויו של הייז. ההבטחה המרכזית של הייז הייתה הוצאת הצבא מהדרום וקבלת הממשלות הדמוקרטיות במדינות הללו. הדמוקרטים הסכימו, וב-2 במרץ, הסתיים הפיליבסטר. הייז נבחר, אולם תקופת השיקום הסתיימה. ב-3 באפריל, ציווה הייז על מזכיר המלחמה שלו, ג'ורג' מקרארי, להוציא את החיילים מקרוליינה הדרומית. ב-20 באפריל, הצבא יצא גם מניו אורלינס וכך הסתיימה תקופת השיקום.
נשיאותו (1877–1881)

תקופת נשיאותו של הייז החלה ב-4 במרץ 1877, והסתיימה ב-4 במרץ 1881. בתפקידו ניסה הייז ליישב את ההדורים ממלחמת האזרחים ותקופת השיקום לצד הגנה על זכויות האזרח של השחורים, ניסיון שכשל ברובו. הייז תמך ברפורמה בשירות הציבורי, וביצע מינויים שלא על דעת מפלגתו. הוא לא הצליח לבצע רפורמה ארוכת טווח, אולם ביצע כמה שינויים בדרך לרפורמה מקיפה יותר. הוא שבר את שביתת הרכבות הגדולה של 1877 בעזרת הצבא, התעקש לשמור על תקן הזהב, וניסה לפשר בין תומכי התקן ותומכי האינפלציה. מדיניותו כלפי האינדיאנים דרשה הטמעתם בחברה, ובמדיניות החוץ הבטיח את השפעת ארצות הברית באמריקה הלטינית והמשכה של דוקטרינת מונרו. הוא נחשב לנשיא ממוצע יחסית.
נשיאותו (1877–1881) > כניסתו לתפקיד

מפני ש-4 במרץ היה יום ראשון, הושבע הייז באופן פרטי ביום שבת, 3 במרץ, בחדר האדום בבית הלבן, והיה הנשיא הראשון שעשה זאת. הוא הושבע באופן פומבי ב-5 במרץ. בנאום כניסתו לתפקיד, טען הייז שישרת את כל המדינה, למרות המחלוקת שבבחירתו, יתמוך בממשלה הוגנת ושקולה בדרום, וגם ברפורמות בשירות הציבורי ובתקן הזהב. למרות זאת, בחירתו השאירה את הדמוקרטים בהרגשה מרירה, והייז זכה לכינוי ראת'רפרוד (משחק מילים על שמו והמילה הונאה).
נשיאותו (1877–1881) > אישים > ממשל וקבינט

הייז ביקש מכל חברי הקבינט של הנשיא יוליסס ס. גרנט להתפטר, ולא מינה אישים שחפצו לרשת אותו בתפקיד הנשיא לקבינט. הוא היה נחוש להראות את עצמאותו מול המנהיגים הרפובליקנים, ובחר כמה אישים שלא היו מהזרם הרפובליקני המרכזי. לתפקיד מזכיר המדינה מינה את ויליאם אברטס, שהגן על הנשיא אנדרו ג'ונסון במהלך משפט ההדחה של האחרון. לתפקיד מזכיר המלחמה מונה ג'ורג' מקרארי שעזר להקים את הוועדה לטיפול בנושא הבחירות ב-1877, ולתפקיד מזכיר הפנים מונה קרל שורץ, שתמך במפלגה הרפובליקנית-ליברלית ב-1872. בניסיון לפייס את המתונים בדרום, בחר בדייוויד קיי, חייל לשעבר מהקונפדרציה, לתפקיד שר הדואר. ג'ון שרמן, שהיה בעל ברית קרוב להייז ומומחה לנושאי מטבע, מונה למזכיר האוצר, ואילו ריצ'רד טומפסון מונה למזכיר הצי כדי לפייס את אוליבר מורטון שתמך בהייז. מינויים של שורץ ואברטס הוביל לביקורת מצד סיעת "האיתנים" במפלגה, וגם מצד סיעת "בני התערובת". למרות זאת, כמה סנאטורים דרומיים הצליחו לסייע להייז לאשר את מינויי הקבינט שלו בסנאט.
נשיאותו (1877–1881) > אישים > מינויים לבית המשפט

הייז מינה שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. באוקטובר 1877, הוא מינה את ג'ון מרשל הרלן במקום דייוויד דייוויס שהתפטר מבית המשפט כדי להפוך לסנאטור במהלך המחלוקת במערכת הבחירות של 1876. ב-1880, בעקבות התפטרות השופט ויליאם סטרונג, מינה הייז את ויליאם וודס, שופט בבית המשפט לערעורים מטעם הרפובליקנים שעבר לאלבמה מהצפון לאחר מלחמת האזרחים. וודס פירש את החוקה כמו הדמוקרטים הדרומיים, לצערו של הייז.
הייז ניסה, ונכשל, למנות שופט שלישי ב-1881. השופט נוח סוויין התפטר בציפייה שעורך הדין סטנלי מתיוס, חבר משותף שלו ושל הייז, יחליף אותו. אולם הסנאטורים התנגדו לכך, בטענה שמתיוס היה קרוב מדי לאיגודי הרכבות, ולכן הסנאט התפזר מבלי להצביע בנושא. כעבור שנה, עם היכנסו של ג'יימס גרפילד לבית הלבן, הוא הגיש שוב את מועמדותו של מתיוס לסנאט, שהפעם אישר את המינוי על חודו של קול.
בנוסף מינה הייז ארבעה שופטים לבתי המשפט לערעורים ושישה עשר שופטים מחוזיים.
נשיאותו (1877–1881) > אישים > מדיניות האלכוהול בבית הלבן

הייז ואשתו לוסי היו ידועים בכך שלא הכניסו אלכוהול לבית הלבן. לוסי אף כונתה "לוסי לימונדה" בגלל התנזרותה מאלכוהול. בקבלת הפנים הראשונה של הייז בבית הלבן, היה יין, אולם הייז הזדעזע מהתנהגות של שיכורים בקבלות פנים של שגרירים בוושינגטון, והחליט לתמוך בעמדת אשתו, ולא להגיש עוד אלכוהול בבית הלבן. המבקרים טענו שהייז קמצן, אולם הוא הוציא יותר כסף מכספו האישי לאחר מכן, וביקש שכל החסכונות מביטול הגשת האלכוהול יוקדשו להבאת בידור איכותי. הכמרים הפרוטסטנטים תמכו במדיניות זאת. אף על פי שמזכיר המדינה אברטס טען ששתו יין בארוחות ערב בבית הלבן, המדיניות שכנעה את תומכי חוק היובש לתמוך ברפובליקנים.
נשיאותו (1877–1881) > סיום תקופת השיקום

הייז תמך במדיניות השיקום הרפובליקנית בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, אולם עם כניסתו לתפקיד ביטל את מדיניות השיקום והחזיר את השלטון העצמי לדרום. כשהייז נכנס לתפקידו, רק קרוליינה הדרומית ולואיזיאנה נותרו בשליטת ממשלות רפובליקניות. לאחר שהצליח לגרום למושל קרוליינה הדרומית להבטיח לכבד את זכויות האזרח של השחורים, הוציא הייז את הצבא מקרוליינה הדרומית ב-10 באפריל 1877. בלואיזיאנה, מינה הייז ועדה שתתווך בין שתי הממשלות המתחרות. הוועדה תמכה בממשלה הדמוקרטית המקומית, והייז סיים את תקופת השיקום בלואיזיאנה, המדינה האחרונה שנותרה, ב-20 באפריל 1877. הנשיא קיווה שבזכות ההבטחות שקיבל, הדרום יכבד את התיקונים לחוקה ואת זכויות השחורים. חזונו לא התגשם במשך עשורים לאחר מכן.
אפילו ללא תנאי הבחירות של 1876, היה להייז קשה להמשיך את מדיניות קודמיו. בית הנבחרים נשלט בידי הדמוקרטים שסירבו להקצות משאבים לצבא לצורך אכיפת החוקים בדרום. רפובליקנים מסוימים, כבליין, ביקרו את סיום תקופת השיקום. למרות זאת, גם בקרב הרפובליקנים הייתה התנגדות להמשך השיקום בגלל האלימות בדרום.
הייז כן הצליח למנוע מהקונגרס לבטל את כוחה של הממשלה להשגיח במערכות בחירות. הדמוקרטים העבירו חוק תקציב שנועד לבטל את החוקים שדיכאו את הקו קלוקס קלאן. החוקים עברו במהלך תקופת השיקום ומנעו ממדינות למנוע מאדם להצביע בשל גזעו. הייז היה נחוש לשמר את החוק, והטיל וטו על החוק החדש. הדמוקרטים לא הצליחו לבטל את הוטו ולכן העבירו חוק חדש, שגם עליו הטיל הייז וטו. התהליך חזר על עצמו עוד שלוש פעמים. לבסוף, חתם הייז על חוק תקציב ללא הסעיף שביטל את החוקים, אולם הקונגרס סירב להעביר חוק למימון האכיפה של החוקים. חוקי הבחירות אמנם נותרו על כנם, אולם לא יכלו לאכוף אותם. הייז זכה לתמיכה בצפון בגלל התנגדותו לניסיונות הדמוקרטים לבטל את החוקים, אולם זכה להתנגדות של רפובליקנים רבים שהתנגדו לניסיונותיו להעביר רפורמה בשירות הציבורי.
הייז ניסה לפצות את הדרום בעקבות חקיקת חוקים למען זכויות האזרח, בכך שמינה דמוקרטים דרומיים לתפקידים שונים. אולם הייז לא הצליח לשכנע את הדרום לקבל את הרעיון של שוויון גזעי ולא הצליח לשכנע את הקונגרס להקצות משאבים למען זכויות האזרח. הדמוקרטים השתלטו על הדרום ושמרו על שליטתם בבית הנבחרים. בנוסף, ב-1878 זכו לרוב בסנאט.
נשיאותו (1877–1881) > רפורמה בשירות הציבורי

לאחר סיום תקופת השיקום, היה הייז נחוש להוביל רפורמה בשירות הציבורי, שהתבסס על מינויים פוליטיים מאז תקופת אנדרו ג'קסון. במקום לתת משרות לתומכים פוליטיים שלו או של חברי קונגרס, הנהיג הייז בחינות לתפקידים ומינה אישים לפי כישוריהם. הרפובליקנים התנגדו להייז על כך, בעיקר סיעת ה"איתנים". הסנאטורים התרגלו לכך שהתייעצו בהם בנוגע למינויים פוליטיים ופנו נגדו. המתנגד הגדול להייז היה הסנאטור רוסקו קונקלינג, שהתנגד לכל ניסיונות הרפורמה שלו.
כדי להראות את מחויבותו לרפורמה, הקים הייז ועדה מיוחדת שתקבע חוקים למינויים פוליטיים. ג'ון שרמן, מזכיר האוצר, הוביל חקירה נגד המועצה המחוקקת של ניו יורק, מעוז התמיכה בקונקלינג, שקבעה ש-20% מהמינויים הפוליטיים היו לא תקינים.
למרות התנגדות הקונגרס, הצליח הייז להוציא תקנה שמנעה מנושאי תפקידים להיות מעורבים פוליטית. צ'סטר ארתור, שהיה גובה המכס בניו יורק ותמך בקונקלינג, סירב להישמע להוראות הנשיא. בספטמבר 1877, דרש הייז את התפטרותו של ארתור. ארתור סירב לכך והייז לא הצליח למנות לו מחליף.
רק ביולי 1878, במהלך פגרת הקונגרס, פיטר הייז את ארתור והחליף אותו באחר. קונקלינג התנגד לכך אולם כשהסנאט התכנס מחדש בפברואר 1879, אושר המינוי. במשך שארית כהונתו, תמך הייז ברפורמה בשירות הציבורי, ובהודעתו השנתית לקונגרס ב-1880 קרא לרפורמה. החקיקה לא עברה במהלך כהונתו, אולם באופן אירוני, רוב החקיקה לרפורמה בשירות הציבורי עברה בתקופת נשיאותו של ארתור.
הייז התמודד עם שערוריות בשירות הדואר. ב-1880, ביקש שורץ מהייז לחסל את מערכת "נתיבי הכוכב" – מערכת חוזים מושחתת שהייתה קיימת בשירות הדואר. הייז הפסיק להעניק חוזים לחלוקת דואר, אולם שמר על החוזים הקיימים. הדמוקרטים טענו שהייז לא ניסה לעסוק בנושא כדי לא לפגוע במפלגתו לקראת הבחירות לנשיאות, אולם לא לחצו על הנושא כי גם דמוקרטים היו מעורבים בשחיתות.
במהלך נשיאותו חתם הייז ב-15 בפברואר 1879 על הצעת חוק שהתירה לעורכות דין נשים להופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
נשיאותו (1877–1881) > שביתת הרכבות של 1877

הייז התמודד במהלך שנתו הראשונה בתפקיד עם שביתת הרכבות הגדולה, שהייתה סכסוך העבודה הקשה ביותר עד אז בארצות הברית. לאחר המשבר הפיננסי של 1873, כדי לפצות על ההפסדים שלהם, קיצצו איגודי הרכבת בשכר עובדיהם כמה פעמים. העובדים מחו על כך והתחילו שביתה ביולי 1877. מספר השובתים נאמד באלפים. הייז שלח את הצבא כדי להגן על רכוש פדרלי מפני מהומות של השובתים בפנסילבניה, ובעוד מדינות. הכוחות הפדרליים של הייז לא נפגעו ולא הרגו שובתים, אולם שובתים וחיילים של המדינות כן נהרגו בהתנגשויות ביניהם. חברות הרכבת ניצחו בטווח הקצר, בעקבות חזרת העובדים לעבודתם במשכורת נמוכה. אולם הציבור האשים את חברות הרכבות באלימות, ולכן חברות הרכבות השתדלו לשפר את תנאי ההעסקה של העובדים ולא לקצץ עוד במשכורות. בעלי העסקים שיבחו את הייז, אולם הייז עצמו כתב ביומנו שהיה מעדיף פתרון של פשרה על פני שימוש בכח.
נשיאותו (1877–1881) > הצמדת הכסף

הייז היה צריך להתעסק בשני נושאים מרכזיים בכלכלה. הראשון היה שימוש במטבעות מגובים בכסף, והצמדתם לזהב. ב-1873, הדולר התנתק מהכסף והפך באופן רשמי למטבע מגובה בזהב. כמות הכסף במחזור הצטמצמה והמיתון הלך והחמיר. בעלי החובות לא יכלו לשלם את חובותיהם. החקלאים והפועלים דרשו הצמדת הדולר לכסף והעלאת כמות הכסף שבמחזור. הדמוקרטים הגישו חוק שנועד להחזיר את הדולר להיות מטבע דו מתכתי, וכמה רפובליקנים אף הם תמכו בחזרה לתקן הכסף. החוק עבר בשני בתי הקונגרס ב-1878, אולם הייז חשש מהשפעת החוק על העסקים והטיל וטו על החוק. הקונגרס, בפעם היחידה בתקופת כהונתו של הייז, ביטל את הוטו.
הנושא הכלכלי השני בו התעסק הייז היה עניין השטרות, שהיו כסף פיאט ונוצרו במהלך מלחמת האזרחים. הממשלה קיבלה תשלום בשטרות אלו, אולם לא היה ניתן להמיר אותם בזהב. חוק מיוחד דרש תשלום על השטרות בזהב, כדי להוציא אותם מהמחזור. שרמן הסכים עם הייז בתמיכה בחוק, והם אגרו זהב בתמורה להמרת השטרות. אולם מעט מאוד מהציבור המיר את השטרות בזהב. כשהכלכלה החלה להתאושש, הוקטנה כמות השטרות במחזור.
נשיאותו (1877–1881) > מדיניות כלפי האינדיאנים

מזכיר הפנים קרל שורץ ניסה למנוע ממחלקת המלחמה לקחת אחריות על הלשכה לענייני אינדיאנים. הייז ושורץ פיתחו מדיניות שדרשה את הטמעת האינדיאנים בתרבות הלבנה, אימון חינוכי, וחלוקת האדמות האינדיאנים למשקי בית יחידים. הייז האמין שמדיניותו תוביל לשלום בין האינדיאנים והלבנים. אולם החוקים שהנהיג הובילו לאובדן אדמות האינדיאנים, שנמכרו במחיר נמוך לספקולנטים. הייז ושורץ ניסו להקטין את השחיתות בלשכה לענייני אינדיאנים.
הייז התמודד עם עימותים רבים מול השבטים האינדיאנים. הוא גם פיצה אינדיאנים על האדמות שנלקחו מהם במהלך המלחמות.
נשיאותו (1877–1881) > מדיניות חוץ

רוב מדיניות החוץ של הייז הייתה קשורה לאמריקה הלטינית. בשנת 1878, לאחר מלחמת פרגוואי, מונה הייז לבורר בסכסוך בין ארגנטינה ופרגוואי על גורלו של חבל הצ'אקו שהיה נתון לתביעות סותרות מצד שתי המדינות. הייז הכריע בסכסוך לטובת פרגוואי הקטנה, שאיבדה במלחמה את רוב שטחה, חלק ניכר מאוכלוסייתה ואת עצמאותה, אך השיבה לעצמה את עצמאותה שנתיים לאחר מכן. על מעשה זה נחשב הייז לגיבור לאומי בפרגוואי, ואחד ממחוזותיה של פרגוואי נקרא "פרזידנטה הייז" על שמו. נראה כי בשנות האלפיים, זכרו של הייז נערץ יותר בפרגוואי מאשר במולדתו. הייז הוטרד מתוכניותיו של פרדיננד דה לספס, בונה תעלת סואץ, לבניית תעלה במצר פנמה, אז בבעלות קולומביה. הייז התנגד למעורבות צרפתית במקסיקו, וטען שהתעלה צריכה להיות בשליטה אמריקנית, ללא התערבות אירופאית.
הממשל ביקש לכונן יחסים ידידותיים עם המעצמות האירופאיות. הייז תמך בהסכם וושינגטון מ-1871, שסיים את המתיחות עם הממלכה המאוחדת עקב בניית ספינות לקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים. הוא סירב לבקשת הסיפוח של סמואה והעדיף להקים שם שטח חסות יחד עם הממלכה המאוחדת וגרמניה.
גם הגבול המקסיקני היה בעייתי. במהלך העשור, נערכו פשיטות של שודדים על טקסס. בתוך שלושה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד, העניק הייז לצבא כוח לתפוס שודדים, אפילו אם יידרש מהם לפלוש אל מקסיקו. הנשיא המקסיקני שלח צבא אל הגבול שלו. לבסוף, הצליח הייז להגיע לפשרה שאפשרה לשתי המדינות לרדוף אחרי השודדים ואסרה על מהפכנים מקסיקנים מלגייס צבא בתוך ארצות הברית. האלימות בגבול פחתה, אולם ב-1880 התיר הייז לצבא לפלוש אל מקסיקו כדי לתפוס שודדים.
מחוץ ליבשת אמריקה, מדיניות החוץ של הייז עסקה גם בסין. ב-1868, הגיע הקונגרס להסכם עם סין שאישר הגירה בלתי מוגבלת למדינה. לאחר המשבר הכלכלי, הואשמו הסינים בהורדת השכר. במהלך שביתת הרכבות פרצו מהומות כנגד הסינים בסן פרנסיסקו, והועלו תביעות לעצירת ההגירה הסינית. הקונגרס העביר חוק שהגביל את ההגירה, אולם הייז ביטל אותו בטענה שאל לארצות הברית לבטל הסכמים ללא משא ומתן. הליברלים מהמזרח תמכו בהייז על כך, אולם המערב זעם וניסה להדיח את הייז. הרפובליקנים סירבו לתמוך בכך, ומנעו קיום קוורום במהלך הדיונים. לאחר מכן הגיע הייז להסכם עם סין להפחתת ההגירה.
נשיאותו (1877–1881) > שנתו האחרונה בתפקיד > טיול במערב, 1880

ב-1880, נסע הייז לשבעים ואחד ימים אל המערב, והפך לנשיא המכהן הראשון שטייל מערבה מהרי הרוקי. הייז נסע לשם עם אשתו ועם הגנרל ויליאם שרמן שעזר בארגון הטיול. הטיול החל בספטמבר 1880 בשיקגו. הייז נסע ביבשת ולאחר עצירות בוויומינג, יוטה ונבאדה, הגיע אל קליפורניה. לאחר מכן נסע צפונה לאורגון, ומשם לוושינגטון. הוא שט בספינת קיטור אל סיאטל וחזר אל סן פרנסיסקו. לאחר מכן ביקר במדינות דרום מערביות ואז חזר לאוהיו בנובמבר, כדי להצביע במהלך הבחירות הנשיאותיות.
נשיאותו (1877–1881) > שנתו האחרונה בתפקיד > הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880

אף על פי שהיו רפובליקנים שהיו מוכנים לתמוך בהיבחרו של הייז לתקופת כהונה שנייה, הוא רצה לפרוש, וקיים את הבטחתו לשרת כהונה אחת בלבד. כשהרפובליקנים התכנסו ביוני 1880, בשיקגו, המועמדים המובילים היו הנשיא לשעבר גרנט וג'יימס בליין. חבר הקונגרס ג'יימס גרפילד, ראש המשלחת מאוהיו, תמך בג'ון שרמן. אליהוא וושבורן גם הוא היה מועמד. במהלך שלושים ושלושה סיבובים, הוועידה הייתה חלוקה, כשגרנט מוביל, ואחריו בליין ושרמן. בסיבוב השלושים ושישה, השיג גרפילד 399 קולות לעומת 306 לגרנט ונבחר למועמד הרפובליקני.
בנוסף, נבחר צ'סטר ארתור כסגנו של גרפילד. הייז תמך בבחירה, וטען שהמועמדים איזנו בין סיעות בני התערובת וה"איתנים". בנוסף, פרסמה הוועדה הודעת תמיכה בנשיאותו של הייז. הייז תמך בגרפילד, שניצח ניצחון דחוק מבחינת הקולות אולם השיג רוב מוצק בחבר האלקטורים. לאחר מכן, עבד הייז עם גרפילד כדי לבצע חילופי שלטון חלקים.
סוף חייו ומותו

לאחר סירובו של הייז להתמודד בשנית וניצחונו של גרפילד, התייעץ גרפילד עם הייז לגבי המינויים לקבינט שלו. לאחר השבעת גרפילד, חזר הייז לאוהיו. ב-1881 נבחר למסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית. הוא היה נשיא המסדר בין 1888 למותו ב-1893. אף על פי שהיה רפובליקני, לא התאכזב מהיבחרו של גרובר קליבלנד ב-1884, ותמך בניסיונות הדמוקרט לבצע רפורמה בשירות הציבורי. בנוסף תמך בעלייתו הפוליטית של שותפו מהצבא וחניכו הפוליטי, ויליאם מקינלי.
הייז תמך בתרומות לחינוך, ותמך במימון לחינוך ציבורי כולל. הוא טען שהחינוך יפתור את חוליי החברה האמריקנית ויאפשר ליחידים לשפר את מצבם. הוא מונה לחבר הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אותה עזר להקים במהלך תקופתו כמושל, ב-1887. הוא הדגיש את הצורך שבחינוך מקצועי לעבודה. הוא ניסה ללחוץ על הקונגרס להעביר חוק למימון חינוך ציבורי, לשווא. ב-1889 נאם בפני תלמידים שחורים ועודד אותם להגיש מועמדויות למלגה. בין התלמידים הללו היה גם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, שקיבל את המלגה ב-1892. בנוסף תמך הייז בשיפור התנאים לאסירים.
הייז הוטרד מהפערים בין עשירים לעניים, וב-1886 נאם וטען שממשלה חופשית לא תוכל לשרוד כשהעושר מרוכז בידי מעטים.
הייז נעצב ממותה של אשתו ב-1889, וטען שהנשמה עזבה את ביתם לאחר שמתה. לאחר מותה של לוסי, הפכה בתו פני לשותפתו למסעות. ב-1890, נאם באספה של תומכי רפורמה בנושא חינוך לשחורים. הייז מת מסיבוך של התקף לב בביתו ב-17 בינואר 1893. מילותיו האחרונות היו "אני יודע שאני הולך למקום בו לוסי נמצאת". הנשיא הנבחר גרובר קליבלנד ומושל אוהיו ויליאם מקינלי ניהלו את הלוויה שלו עד לקבורתו.
אחרי שביתו ניתן במתנה למדינת אוהיו כדי לשמש חלק מהפארק הלאומי בחורשת ספיגל, הוא נקבר שם מחדש ב-1915.
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד הייז משמש אתר לזכרו.
לקריאה נוספת

Ari Arthur Hoogenboom, The Presidency of Rutherford B. Hayes, University of Kansas Press, 1988 (הספר בקטלוג ULI)
Ari Arthur Hoogenboom, Rutherford B. Hayes: Warrior and President, University Press of Kansas, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
Andrew Santella, Rutherford B. Hayes, Compass Point Books, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
Russell L. Mahan, Lucy Webb Hayes: a First Lady by Example, Nova Science Publishers, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Hans L. Trefousse, Rutherford B. Hayes, Times Books, 2002, p 3.
↑  Harry Barnard, Rutherford B. Hayes, and his America, Bobbs-Merrill, 1954, p 167.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463403505171  PLWABN: 9810557055805606  BIBSYS: 8038853  BnF: cb12133924f (data)  CiNii: DA05683782  GND: 118773518  ISNI: 0000 0000 8250 9919  LCCN: n50025146  NARA: 10583125  NKC: xx0105912  NTA: 070539677  RERO: 02-A003355605  SNAC: w64r8hwj  SUDOC: 02978901X  US Congress: H000393  VIAF: 64803399   WorldCat (עם VIAF): 64803399 
בית ילדותו של הייז בדלאוור, אוהיו
רתרפורד ולוסי הייז ביום נישואיהם
הייז במדי מלחמת האזרחים ב-1861
ג'ורג' קרוק היה המפקד של הייז, ועל שמו נקרא בנו הרביעי
הנשיא אנדרו ג'ונסון לחם ברפובליקנים בנוגע לשיקום
ביתו של הייז באוהיו
כרזת בחירות של הייז ושל וילר
מפת האלקטורים ב-1876. הייז ניצח במדינות האדומות, וטילדן במדינות הכחולות
הייז ב-1884
הקבינט של הייז ב-1877
אישור מינויו של סטנלי מתיוס לבית המשפט היה קשה יותר ממה שהייז צפה.
הייז בועט בצ'סטר ארתור מבניין המכס בניו יורק
שרפה בפנסילבניה, בין 21 ל-22 ביולי
מזכיר האוצר ג'ון שרמן עבד עם הייז לצורך החזרת המדינה אל תקן הזהב.
קריקטורה מ-1881 על ניהול לשכת האינדיאנים בידי קרל שורץ
קריקטורה מ-1882, שמבקרת את מניעת ההגירה הסינית
דיוקן הבית הלבן של הייז
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - קו המטרו M1

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  תל אביב-יפו, כפר סבא, רעננה, הוד השרון, הרצליה, רמת השרון, רמת גן, גבעתיים, חולון, ראשון לציון, באר יעקב, רמלה, לוד, נס ציונה, רחובות
 שם המערכת:  מטרו תל אביב
 מידע על ההקמה
 עלות:  82 מיליארד שקלים
 חברה בונה:  נת"ע
 פתיחת הקו:  2032
 מידע על הקו
 אורך הקו:  85 קילומטרים
 צבע על המפה:  כחול
 מספר נוסעים ביום:  1,000,000 (משוער)
 מספר התחנות:  62
 תרשים הקו
   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    תרשים של מערך הדנקל בגוש דן: רכבת (בשחור), הרכבת הקלה - הקו האדום (באדום), הרכבת הקלה - הקו הירוק המתוכנן (בירוק), הרכבת הקלה - הקו הסגול המתוכנן (בסגול), שלושת קווי המטרו M1 (בכחול), M2 (בכתום), M3 (בצהוב). 
 
קו המטרו M1 הוא קו רכבת תחתית עתידי במטרופולין תל אביב שמתוכנן כחלק ממטרו תל אביב שאמורה לספק את הדרישה העתידית לתחבורה ציבורית בתוך המטרופולין. קו זה הוא עמוד השדרה של המערכת.
הקו

קו M1 הוא קו עתידי המשתלב בדנקל. הקו עתיד להיות רכבת עירונית תת-קרקעית, דבר שיאפשר נסיעה במהירות גבוהה בהרבה מקו רכבת קלה והפעלה כרכבת אוטונומית, ללא נהגים.
מבין כל קווי המטרו המתוכננים, זהו הקו שאמור להסיע את המספר הרב ביותר של נוסעים והוא הארוך והיקר במערכת. עלותו 82 מיליארד שקל מתוך עלות כוללת של 150 מיליארד ש"ח עבור כל הקווים. התחנות צפויות לעלות 20 מיליארד, והמנהרות 13 מיליארד. בקו צפויים לפעול 464 קרונות בעלות כוללת של 2.5 מיליארד ש"ח.
הקו מחבר את ערי השרון מצפון וערי דרום המטרופולין עם מסדרון האיילון בו פועלת רכבת ישראל. הוא עובר במתחמי דיור ותעסוקה קיימים ועתידיים (רעננה מערב, מתחם תע"ש, מתחם גלילות, ואזור מחנה צריפין). עקב אורכו, נדרשים שני מתחמי דיור ותחזוקה (דיפו) לתפעול הקו, אחד בקצה השלוחה הצפון-מערבית, מצפון לכפר סבא, והשני מדרום לראשון לציון.
קו המטרו M1 מתוכנן במסגרת תת"ל 101/א (מקטע דרומי של הקו) ותת"ל 101/ב (מקטע צפוני של הקו).
היסטוריה

תכנון מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב החל בשנות התשעים של המאה הקודמת עם הקמת חברת נת"ע, התוכניות כללו 8 קווי רכבת קלה עיליים עם מקטעים תת-קרקעיים מסוימים, עם זאת במהלך העשור הראשון של המאה הנוכחית לאחר שחלק מקווי הרכבת הקלה כבר עברו את שלב התכנונים התברר כי המערכת לא תוכל לעמוד ביעדים שנדרשו לה והוחל התכנון מערכת שתשתלב במערכת הרכבת הקלה ותיתן מענה טוב יותר. בחודש ספטמבר 2016 פרסמה חברת נת"ע מכרז לתכנון שלושה קווי רכבת תחתיים.
בחודש פברואר 2017 אושרה עקרונית התוכנית הכוללת שלושה קווים עיקריים.
ביוני 2019 הממשלה החליטה כי לא יינתנו היתרים לתוכניות פינוי בינוי או תמ"א 38 באזורים בהם יעבור הקו.
באוקטובר 2021 הושלם תכנונו של המקטע הדרומי, והוא הועבר לאישור ממשלת ישראל.
במאי 2022, בשל הלחץ וההתנגדויות הרבות לתוכנית הצפונית של הקו, אושרה בות"ל התכנית לפיצול הקו למקטע דרומי (עד צומת גלילות) ולמקטע צפוני, כך ששתי התוכניות יקודמו בנפרד. ב-22 במאי אישרה ממשלת ישראל את המקטע הדרומי של קו המטרו M1.
ביולי 2022 פורסם כי התכנון הוא להשלים עד שנת 2032 את בניית קו M1 בין תחנת ראשונים שבדרום ראשון לציון לגלילות, כאשר השלוחה הדרום–מזרחית (לבאר יעקב, לוד ורמלה) והשלוחה הדרומית (לנס ציונה ולרחובות) יושלמו במועד מאוחר יותר.
תוואי

הקו עתיד לנוע בין הערים רעננה בצפון, לעבור בין רמת השרון והרצליה לאחר מכן לחלוף במנהרה מתחת לתל אביב בתוואי דומה לדרך נמיר ולדרך מנחם בגין ולהמשיך דרך הערים חולון ובאר יעקב לתחנת הקצה בלוד.
על פי תחזיות נת"ע צפויים לנסוע בשנת 2040 בחלק הצפוני והמרכזי של הקו כ-53,000 נוסעים בשעות העומס של הבוקר (שקול לכ-1,000 אוטובוסים) ו-515,000 נוסעים ביום שיא. השלוחה הצפון מזרחית של כפר סבא והוד השרון צפויה לתרום יותר נוסעים מהשלוחה הצפון מערבית ברעננה והרצליה. תחנות היעד העיקריות הן מרכז תחבורתי גלילות, אוניברסיטת תל אביב, נמיר והשלום.
ראו גם

מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב – קווי מטרו
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב – קו המטרו M2
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב – קו המטרו M3
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב – קווי רכבת קלה