stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארכיפלג ביסמרק

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  ים ביסמרק 
 קואורדינטות:  5°00′S 150°06′E﻿ / ﻿5°S 150.1°E﻿ / -5; 150.1
 שטח:  49,700 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  פפואה גינאה החדשה 
 אזור זמן:  UTC+10
 על שם:  אוטו פון ביסמרק 
  (למפת פפואה גינאה החדשה מוגדלת) פורט מורסבי לאה קונדיאבה גורוקה וואבג מדנג קוקופו וייווק אלוטאו איי שלמה  א י נ ד ו נ ז י ה  או. ים ביסמרק ים האלמוגים  ים שלמה  האוקיינוס השקט ארכיפלג ביסמרק(למפת פפואה גינאה החדשה רגילה) פורט מורסבי לאה קונדיאבה גורוקה וואבג מדנג קוקופו וייווק אלוטאו איי שלמה  א י נ ד ו נ ז י ה  או. ים ביסמרק ים האלמוגים  ים שלמה  האוקיינוס השקט ארכיפלג ביסמרק
 
ארכיפלג ביסמרק הוא קבוצת איים השוכנת צפונית לגינאה החדשה ובמערב האוקיינוס השקט, התוחמת את חלקו הצפוני והמזרחי של ים ביסמרק. ארכיפלג ביסמרק מכיל בעיקר איים גבוהים ושטחם הכולל הוא 49,700 קילומטר רבוע. ארכיפלג ביסמרק שייך לפפואה גינאה החדשה.
היסטוריה

תושבי הארכיפלג הראשונים הגיעו לאיים לפני כ-33,000 שנים מגינאה החדשה על גבי סירות לאורך ים ביסמרק או לאורך מעבר יבשתי זמני שנוצר עקב התרוממות קרום כדור הארץ. האירופאי הראשון שהגיע לאיים היה החוקר ההולנדי וילם שוטן בשנת 1616. האיים נותרו בלתי מיושבים על ידי מערביים עד סיפוחם למדינת החסות הגרמנית גינאה החדשה הגרמנית ב-1884. הארכיפלג נקרא על שמו של קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
ב-13 במרץ 1888 התפרץ הר געש באי ריטר וגרם למגה-צונאמי. לאחר ההתפרצות שקע ההר כמעט בשלמותו לתוך האוקיינוס והותיר אחריו קלדרה.
במלחמת העולם הראשונה כבש כוח המשלוח הצבאי והימי האוסטרלי את האיים ולאחר מכן קיבלה אוסטרליה את מנדט חבר הלאומים על הארכיפלג. הארכיפלג נותר תחת מינהל אוסטרלי – מלבד כיבוש יפני במלחמת העולם השנייה - עד הפיכת פפואה גינאה החדשה למדינת עצמאית ב-1975.
הערות שוליים

↑  Steven N. Ward, Simon Day, Ritter Island Volcano—lateral collapse and the tsunami of 1888, Geophysical Journal International 154, 2003-09-01, עמ' 891–902 doi: 10.1046/j.1365-246X.2003.02016.x
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282559405171  BNE: XX459609  GND: 4080417-3  LCCN: sh85014433  NARA: 10036983  NKC: ge675763  VIAF: 234151016   WorldCat (עם VIAF): 234151016 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איים ובנושא גאוגרפיה של אוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסט טולר

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1893 זאמוטשין, הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  22 במאי 1939 (בגיל 45) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים הבווארי 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה 
 בן או בת זוג:    Lotte Israel (1927–1932) 
 www.ernst-toller.de
 
ארנסט טולר (במרכז התמונה, מאחור, ללא כובע) עומד ליד מקס ובר (בחזית, משמאלו) בכנס לאונשטיין, מאי 1917
ארנְסט טוֹלֶר (בגרמנית: Ernst Toller;‏ 1 בדצמבר 1893 – 22 במאי 1939) היה מחזאי וסופר יהודי-גרמני אשר נודע בעיקר בזכות מחזותיו האקספרסיוניסטיים ובזכות כהונתו כנשיא הרפובליקה הסובייטית הבווארית, במשך שישה ימים באפריל 1919.
קורות חיים

טולר נולד בזָאמוֹטשין (Samotschin) שבפרובינציית פוזנן במזרח הקיסרות הגרמנית (כיום שאמוצ'ין (Szamocin) שבפולין) למשפחה יהודית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ושירת בחזית המערבית משך שלושה עשר חודשים. לאחר תקופה זו הוא סבל מהתמוטטות פיזית ונפשית, אשר היוותה מאוחר יותר את ההשראה למחזהו הראשון טרנספורמציה.
טולר היה מעורב בהקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית בשנת 1919, יחד עם אנרכיסטים מובילים, בהם ב. טראוון וגוסטב לנדאואר ועם קומוניסטים. הוא כיהן כנשיא הרפובליקה בין 6 ל-12 באפריל. הרפובליקה הופלה על ידי כוחות הימין, וטולר נאסר בשל חלקו ברפובליקה. בזמן שישב בכלא השלים את כתיבתן של יצירות רבות, בהן המחזות "איש ההמונים" (Masse Mensch), "שוברי המכונות", "הינקמאן הגרמני" (Der deutsche Hinkemann) וכן שירים רבים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 גלה טולר ללונדון, ומשם המשיך לסדרת הרצאות בקנדה ובארצות הברית, בניו יורק נשאר עד התאבדותו בתלייה ב-22 במאי 1939, בעיקר עקב דיכאון קשה (אחיו נשלחו למחנות הריכוז) וחובות כספיים.
כתביו שתורגמו לעברית

נעורים בגרמניה; עברית: צבי קדמי, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תש"ד.
ספר הסנוניות, תרגום: אהרן ברנר, הוצאת חנות הספרים, 2017.
הערות שוליים

↑  Fisher, Oscar (באוגוסט 1939). "The Suicide of Ernst Toller". New International, Vol. 5, No. 8. נבדק ב-22 באפריל 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269065705171  PLWABN: 9810694912205606  BIBSYS: 90123648  BNE: XX1137132  BnF: cb11926766k (data)  CANTIC: a11082379  CiNii: DA0036853X  GND: 118623230  ISNI: 0000 0001 0884 6199  LCCN: n78090544  LNB: 000091516  MusicBrainz: 05433def-1389-4473-afee-034f9781fb8c  NDL: 00550447  NKC: jn20011019074  NLA: 35552109  NLG: 110300  NLK: KAC199636955  NSK: 000064643  NTA: 068786913  RERO: 02-A003904252  SELIBR: 227171  SNAC: w6js9pqt  SUDOC: 027309703  Trove: 993370  VcBA: 495/71857  VIAF: 32003575   WorldCat (עם VIAF): 32003575 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריך אוארבך

| --- | --- |

 לידה:  9 בנובמבר 1892 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  13 באוקטובר 1957 (בגיל 64) וולינגפורד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  גרמניה, טורקיה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  הגימנסיה הצרפתית ברלין (1910)  אוניברסיטת גרייפסוואלד  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת מרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  ארהארד לומאץ' 
 מוסדות:  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת איסטנבול  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה 
 תלמידי דוקטורט:  פרדריק ג'יימסון 
 פרסים והוקרה:  סטרלינג פרופסור 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 פרסום ספר "מימזיס", היסטוריה של הייצוג מהספרות הקדומה ועד לספרות המודרנית
 
אריך אַוּאֶרבך (Erich Auerbach;‏ 9 בנובמבר 1892 – 13 באוקטובר 1957) היה פילולוג יהודי-גרמני-אמריקאי, חוקר ספרות השוואתית, היסטוריון ומבקר ספרות. עבודתו הידועה ביותר היא "מימזיס", על היסטוריה של הייצוג מהספרות הקדומה ועד לספרות המודרנית.
קורות חיים

אוארבך נולד בברלין למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני-גבוה. הוא למד באוניברסיטאות של ברלין, פרייבורג ומינכן, ובשנת 1913 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת היידלברג.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני, ולאחר מכן אומן במסורת הפילולוגיה הגרמנית (ואף הפך, בסופו של דבר, יחד עם לאו שפיצר, לאחד מהידועים שבחוקריה). הוא קיבל דוקטורט ב-1921. בשנים 1923 עד 1929 היה ספרן בספריית מדינת פרוסיה בברלין, וב-1929 נעשה חבר בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת מרבורג, ופרסם ספר על דנטה אליגיירי.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה אולץ אוארבך, שהיה יהודי, לפנות את משרתו ב-1935. הוא גלה מגרמניה, והתיישב באיסטנבול, שם לימד באוניברסיטת איסטנבול וכתב את "מימזיס", הספר שנחשב ליצירת המופת שלו (הספר יצא לאור ב-1946; בעברית הוא ראה אור ב-1958).
ב-1947 עבר לארצות הברית, לימד באוניברסיטת פנסילבניה, ועבד במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. לבסוף נעשה פרופסור לפילולוגיה של שפות רומאניות באוניברסיטת ייל ב-1950, והחזיק במשרה זו עד מותו ב-1957, בוולינגפורד שבקונטיקט.
מספריו

מימזיס - התגלמות המציאות בספרות המערב (תרגם: ברוך קרוא; הוסיף מבוא: דב סדן), ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח-1958.
ספרות, היסטוריה, היום האחר: אסופת מאמרים מאת אריך אוארבך, תרגמה מגרמנית: רות גינזבורג, ערך והקדים מבוא: גלילי שחר, הוצאת מוסד ביאליק ואוניברסיטת תל אביב, 2019.
Dante: Poet of the Secular World.
לקריאה נוספת

Kader Konuk, ‏East West Mimesis: Auerbach in Turkey, באתר גוגל ספרים
אביהו זכאי, דוד ויינשטיין, גלות ופרשנות: עיצובה של ההיסטוריה האינטלקטואלית המודרנית בעידן של נאציזם וברבריזם, הוצאת רסלינג, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
אביהו זכאי, אריך אוארבך ומשבר הפילולוגיה הגרמנית: גלות ומאבק בעידן של עריצות וברבריות נאצית, תרגם יוסי מילוא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
אביהו זכאי, צלקתו של אודיסאוס - פרקים בחייו וביצירתו של אריך אוארבך, הוצאת כרמל, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑   אביהו זכאי, המקרא עולה על הומרוס מבחינת ייצוג אמיתי, היסטורי וריאליסטי, של המציאות, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310745805171  PLWABN: 9810680562805606  BNE: XX840310  BnF: cb118895090 (data)  GND: 118505025  ICCU: CFIV045058  ISNI: 0000 0001 0890 917X  LCCN: n82023950  LNB: 000052559  NDL: 00462547  NKC: jn20000600503  NLG: 183665  NLK: KAC199601178  NTA: 067639178  SELIBR: 265214  SNAC: w64k3bp5  SUDOC: 089028600  Trove: 788735  VcBA: 495/80646  VIAF: 41836053   WorldCat (עם VIAF): 41836053
אנטונין סקאליה

אנטונין גרגורי סקאליה (באנגלית: Antonin Gregory Scalia;‏ 11 במרץ 1936 – 13 בפברואר 2016) היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1986–2016. נחשב לעוגן האינטלקטואלי של העמדה הטקסטואליסטית (אנ') והאוריגינליסטית (אנ') באגף השמרני בבית המשפט העליון. בפסיקותיו מיצב עצמו כאחד מדובריה החריפים והנחרצים ביותר של השמרנות האמריקאית.
קורות חייו ומשפחתו

סקאליה נולד בטרנטון שבניו ג'רזי, למשפחה קתולית, בן יחיד לקתרינה ולפרופסור יוג'ין סקאליה. אביו התמחה בחקר השפות הרומאניות, והיגר לארצות הברית מאיטליה. סקאליה למד בבית הספר התיכון הקתולי של חאוויר, במנהטן, ניו יורק ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי., בה סיים הראשון בכיתתו.
את התואר במשפטים קיבל מבית הספר הרווארד למשפטים ב-1960. במהלך לימודיו היה עורך ההערות של ביטאון האוניברסיטה. ב-1967 היה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1971 הצטרף לממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון והתמחה בהסדרת ענייני הטלוויזיה בכבלים. הוא שירת בתפקידים משפטיים שונים גם בממשל ג'רלד פורד. ב-1977 שב לאקדמיה, לאוניברסיטת שיקגו, וערך את כתב העת Regulation.
ב-1982 מינה אותו הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה במקום רוג'ר רוב. ב-1986 מינה אותו רייגן לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, מינוי שאושר בסנאט פה אחד. הוא היה לשופט הראשון בבית המשפט ממוצא איטלקי.
היה קתולי אדוק, אב לתשעה ילדים שאחד מהם הוא כומר. בנו יוג'ין סקאליה כיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית.
הוא נפטר בשנתו ב-13 בפברואר 2016, במהלך נופש באזור הפארק הלאומי ביג בנד שבטקסס. בנובמבר 2018 העניק לו הנשיא דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית.
בבית המשפט העליון > עמדותיו

מאז מינויו נחשב סקאליה לדוברה הנחרץ ביותר של השמרנות בבית המשפט העליון. השנינות והחריפות שבהן נהג לכתוב את חוות הדעת שלו, לעיתים קרובות בדעת מיעוט, הפנו אליו את תשומת הלב, אף יותר מאשר אל נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, שנחשב למעט מתון ממנו.
עם מינויו של השופט קלרנס תומאס ב-1991 מצא לעצמו סקאליה "תאום משפטי". לאורך השנים הסתמנו הבדלי דגשים קלים בין השניים, אך על פי רוב היו פסיקותיהם דומות מאוד. סקאליה היה זהיר מעט יותר מתומאס ביחס להפיכת תקדימים עתיקים של בית המשפט, ופחות קיצוני בעניין הזכויות של מדינות ארצות הברית.
כשנה לאחר מותו מינה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את השופט ניל גורסץ' לתפקיד שופט  בית המשפט העליון במקומו של סקאליה. בהודעה על מינויו הבהיר טראמפ כי חיפש במשך חודשים מחליף ברמתו ובהשקפותיו של סקאליה ולכך כיוון כשמינה את גורסץ' לתפקיד.
בבית המשפט העליון > עמדותיו > פרשנות חוקתית ומשפט סטטוטורי

כאוריגינליסט (אנ') מאסכולת המשמעות המקורית, ביסס סקאליה את פרשנותו לחוקה על הטקסט שלה והאופן המקורי שבו התפרש עם כתיבתה, והסתייג נמרצות מקריאה מרחיבה שלה, סגנון הידוע כחוקה חיה (אנ'). סקאליה התנגד גם לפרשנות החוקה על פי כוונות מנסחיה וסבר שיש לפרשה רק על פי 'המשמעות הרגילה של לשון החוקה, בעת חקיקתה'. כטקסטואליסט (אנ'), הבליט סקאליה את ההיצמדות לטקסט – במשמעותו 'הרגילה' – כמקור לפרשנות משמעותו של חוק. זאת תוך דחיית האפשרות של הסתמכות על כוונות המחוקקים וגורמים אחרים – שאינם החוק הכתוב – לצורך פרשנות.
על היחס בין טקסטואליזם לאוריגינליזם אמר:
הגישה האוריגינליסטית מתייחסת לחוקה כאל חוק, ומעניקה לה את המשמעות שהייתה למילותיה כפי שהובנו בתקופה שבה הוכרזו. לפעמים מתארים אותה כגישת הכַּוונה המקורית. אף פעם לא תשמעו אותי מדבר על כוונה מקורית, כי כמו שאני נוהג לומר, אני קודם כל טקסטואליסט ורק לאחר מכן אוריגינליסט. אם אתה טקסטואליסט, לא אכפת לך מהכוונה, ולי לא אכפת אם למנסחי החוקה הייתה איזו משמעות סודית בדעתם כשאימצו את מילותיה. אני מקבל את המילים כפי שהן הוכרזו לעם האמריקאי, ובהתאם להבנה ההוגנת של משמעותן.
בבית המשפט העליון > עמדותיו > סוגיות שונות

כעמיתיו השמרנים תמך סקאליה בצמצום כוחו של הקונגרס של ארצות הברית ובהגדלת כוחן של המדינות, לפי המבנה הפדרלי המקורי שאותו ראו כותבי החוקה לנגד עיניהם.
סקאליה התנגד נחרצות למציאת בסיס בחוקה להפלה מלאכותית. בשאלה זו, המפלגת את הציבור האמריקני ביחסו לבית המשפט יותר מכל, שלל סקאליה כל הכרעה שתתבסס על החוקה: הוא הדגיש שכפי שאין בחוקה היתר להפלות, גם אין בה איסור להן – והשאלה צריכה להיוותר לשיפוטן של המדינות. לגבי המתות חסד, הוא ניסח את עמדתו במילים ”אין זכות חוקתית למות”.
השקפתו הייתה שאפליה מתקנת בקבלה לאוניברסיטאות אינה חוקתית וסותרת את ההבטחה לשוויון לפני החוק. הוא צמצם את הפרדת הדת מהמדינה.
סקאליה תמך בפסיקה בת כללים רחבי היקף, אשר מונעים את ההטיה של פסק הדין בהתאם לרצון נקודתי. הוא סבר שעל בית המשפט העליון, כמי שעומד בראש הרשות השופטת, מוטלת החובה לנסח כללים המבהירים את הדין לבתי המשפט הכפופים אליו.
סקאליה פסק בעקביות בזכות עונש המוות, גם נגד מפגרים וקטינים. על אף התנגדותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני לעונש זה, הביע סקאליה את אמונתו כי אין בו סתירה להשקפה הקתולית. לדעתו, שופט קתולי שדתו מביאה אותו להתנגד לעונש מוות חייב לפסול עצמו מלשבת בדין. בהקשר זה, התנגד לשימוש במשפט השוואתי בפרשנות החוקה והתפלמס על כך עם עמיתו סטיבן ברייר, מייצג ההשקפה ההפוכה.
הקהילה ההומוסקסואלית החשיבה אותו לאחד מיריביה הגדולים. ב-2003 פסק בית המשפט שלא ניתן לאסור על קיום יחסי מין "שלא כדרך הטבע" (פסק דין לורנס נגד טקסס) והפך את היחסים החד-מיניים, אם הם נעשים בין בגירים ובהסכמה, לחוקיים בכל מדינות ארצות הברית. סקאליה כתב דעת מיעוט מתנגדת חריפה, בה ציין שלדעתו הפסיקה "נובעת כביכול מאג'נדה להט"בית הרווחת בחברה האמריקאית".
לעיתים נדירות קרה שהיצמדותו לחוקה ולכוונתה המקורית הביאה אותו לתמיכה בהשקפה ליברלית. כך פסק בתביעה נגד חוק של מדינת טקסס שאסר על שריפת דגל ארצות הברית אינו חוקתי, בהיותו סותר לתיקון הראשון לחוקה, המבטיח את חופש הביטוי.
בבית המשפט העליון > עמדותיו > ביקורת

כשהחליט הרוב, שאליו הצטרף סקאליה, להתערב בפסיקת בית המשפט של מדינת פלורידה להמשיך את ספירת הקולות בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, החלטה שהבטיחה את ניצחונו של ג'ורג' בוש הבן על אל גור, הותקף כצבוע. לדברי המתנגדים, ההחלטה סתרה את השקפתו לפיה אל לממשל הפדרלי להתערב בענייני המדינות. כבר בצו הביניים שנתן עורר סקאליה את חמת זעמם של תומכי המפלגה הדמוקרטית. הוא קבע שיש לעצור את הספירה לאלתר פן התמשכותה תפגע בלגיטימיות של ניצחון בוש, אם יזכה בעתירה לבסוף.
החלטתו של סקאליה שלא לפסול עצמו בדיון בעניינו של סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד צ'ייני עוררה מחלוקת, לאחר שנודע שהשניים יצאו יחד לציד ברווזים. סקאליה הסביר שלא הייתה הצדקה לפסילה מאחר שהעתירה שבאה לפני השופטים כוונה נגד צ'ייני בתוקף תפקידו בממשל, ולא באופן אישי. התשובה "קווה קווה" שהשיב בלעג לשאלה בנידון צוינה בתקשורת בתימהון.
לקריאה נוספת

בשם החוק: על בית המשפט, החוקה ושלטון החוק / אנטונין סקאליה; מאנגלית: שמעון ותמי נטף עורך אקדמי: ד"ר יהושע (שוקי) שגב; עריכת תרגום: יעל לקסמן בהט; עורך אחראי: צור ארליך. ירושלים: הוצאת סלע מאיר, תשפ"ב 2022.
הערות שוליים

↑  טרי איסטלנד, אנטונין סקאליה: שופט עליון מזן אחר באתר מידה, 15.01.2016
↑  בחוות דעתו בהורות מתוכננת נגד קייסי מ-1992
↑  רחביה ברמן‏, קוואק קוואק, אמר כבוד השופט העליון, באתר וואלה, 19 בפברואר 2004
↑   נתנאל שלומוביץ, המדריך לשופט הימני, באתר הארץ, 23 בפברואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010784491205171  PLWABN: 9810605817405606  BIBSYS: 98065244  BNE: XX1776335  BnF: cb15527131c (data)  CiNii: DA10623575  GND: 119217740  ICCU: UFIV122300  ISNI: 0000 0001 1461 9224  LCCN: n85351211  MusicBrainz: c0e955fc-3100-43db-b5f3-b5a6557395d7  NARA: 10569746  NKC: xx0131238  NSK: 000556389  NTA: 158347676  RERO: 02-A011634306  SELIBR: 393147  SNAC: w68m803w  SUDOC: 117646571  VIAF: 79211571   WorldCat (עם VIAF): 79211571 
טקס השבעת סקאליה לבית המשפט העליון, 26 בספטמבר 1986
מישוש

יד ממששת קיר בטון
מישוש
מישוש הוא הפעולה המשתמשת בחוש המגע, אחד מקבוצת החושים של המערכת הסומטוסנסורית. המישוש משתמש בחוש זה באופן אקטיבי ותוך כדי תנועה, לרוב על ידי האצבעות, כדי להעביר מידע על מכלול התחושות הנוצרות כתוצאה ממגע של המרקמים עם קולטני החישה. ניתן למשש גם בעזרת העור באזורים אחרים כמו השפתיים או הלשון. מישוש בעזרת אברי גוף אחרים יהיה פחות יעיל בשל צפיפות נמוכה של עצבי המגע.
תפיסה באמצעות מישוש

בדומה לחוש הראייה והשמיעה, גם חוש המישוש מסוגל לספק מידע מרחבי אודות מיקומם היחסי של עצמים במרחב. מידע זה מאפשר את התגבשותה של התפיסה המרחבית.
מבחינים בין תפיסה מישושית סבילה לתפיסה מישושית פעילה. בתפיסה הסבילה המידע עובר דרך העור אך מעובד ומאוחסן במוח ללא הדי הכרה משמעותיים. לעומת זאת, התפיסה הפעילה כוללת תפעול פעיל של איברי הגוף במגע עם חפצים והיא תורמת ללמידה במידה רבה יותר מהתפיסה הסבילה.
התפתחות תינוקות בדרכי חקירת חפצים על ידי מישוש

2.5–3 חודשים – כף היד לא פעילה, התינוק תופס חפצים, נוגע בהם או דוחף אותם, אך ללא חקירה פעילה באמצעות מישוש.
3–5 חודשים – מתחילה חקירה, אך היא עדיין גסה. היד תופסת את החפץ אך רק עם כף היד ומרכז האצבעות. בגיל 4.5 חודשים החקירה יותר גלובלית ומקרית, והיא כוללת חיפוש אחר אפיונים מסוימים.
5–6 חודשים – מתחיל שימוש שיטתי בשתי הידיים, וניתוח של אפיונים מסוימים בחפץ, אך עדיין ללא למידה של הצורה השלמה.
ראו גם

מערכת המישוש
כתב ברייל
הערות שוליים

↑  וי.אס. רמחנדרן, ed. (2012) Encyclopedia of Human Behavior, 2nd ed. Academic Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541463405171  BnF: cb11962402c (data)  LCCN: sh85136234  NKC: ph317205 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ילדים חוקרים גזע עץ על ידי מישוש.
אברהם יאן ברור

אברהם יאן ברור (בהולנדית: Jan Avraham Broer, ‏ 31 בדצמבר 1889 - 24 במאי 1992) היה מנהל סניף דואר בהולנד, שהוכר כחסיד אומות העולם לאחר שהציל יהודים בתקופת השואה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

יאן היה בן למשפחה נוצרית הולנדית, שעבד לפרנסתו בסניף דואר בעיירה פוכט שבמחוז צפון בראבנט בהולנד. יאן היה נשוי ליהודיה בשם טרזיה ברטה סייפרס. לזוג היו 3 ילדים קטנים..
בהתגבר הגזירות על יהודי הולנד, הורה יאן לאשתו ולילדיו להישאר בבית כדי שלא יחשפו בפני השכנים שעלולים להלשין ולהסגירם. הוא עצמו הצטרף למחתרת ההולנדית וסייע לאתר מקומות מסתור עבור יהודים. בין השאר, הוא החביא בביתו את ג'ו ולוס סטאד, קרובי משפחה של אשתו, ששהה בבית במשך שנתיים עד לשחרור דרום הולנד באוקטובר 1944. בני הזוג סטאד הוסתרו מתחת לגג הבית ואפילו ילדיו של יאן עצמם לא היו מודעים לנוכחותם במשך כל השנה הראשונה. ביתו של יאן היה ממוקם בסמוך למחנה הריכוז פוכט. כתוצאה מכך, קצינים גרמנים רמי דרג רכשו מספר בתים באזור, כולל את בתי השכנים הסמוכים לביתו. בשל הפעילות הרבה בביתו של השכן גברה הסכנה ויאן עשה הכל כדי לא לעורר חשדות. בנוסף נערכו מספר חיפושי בתים באזור אך במזל לא נעשה חיפוש בתוך ביתו של יאן.
ביוני 1943 פוטר יאן מעבודתו בשל היותו נשוי ליהודיה.
לאחר המלחמה

אחרי שהעיר פוכט שוחררה על ידי בעלות הברית, חזר יאן לעבוד במשרד הדואר ובהמשך אף זכה לקידום. בני הזוג סטאד נותרו עוד זמן מה בביתו של יאן ולאחר מכן עברו לדן-בוס. בשנת 1953 החליטה בתו הבכורה של יאן לעלות לישראל. כעבור שנתיים יאן עלה בעקבותיה עם שאר בני המשפחה. תחילה התגוררו בצריף עולים בקריית חיים ובהמשך עברו להתגורר בקריית ביאליק. יאן החליט להתגייר ואימץ לעצמו את השם העברי אברהם. הוא מצא עבודה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. יאן אברהם ואשתו נמנעו במשך כל השנים מלספר על קורותיהם בתקופת השואה. הם גם ויתרו על האפשרות לקבל הכרה כקורבנות הנאצים על לפי חוקי הולנד, משום שלא רצו לעורר מחדש את הזיכרונות הקשים מתקופת המלחמה.יאן הלך לעולמו בגיל 92 ב-24 במאי 1992.
הכרה והנצחה

ב-28 ביולי 1979 הוכר יאן ברור כחסיד אומות העולם, וב-5 בנובמבר קיבל תעודת הוקרה. הטקס התקיים ביד ושם נשתל עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר סיפורו ואותר קברו של יאן ברור בבית העלמין צור שלום בקרית ביאליק.
לקריאה נוספת

גרשון פינצ'בסקי. חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, הוצאת יד ושם, ירושלים, 2023
הערות שוליים

1 2 3  גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון, ישראל: עמי שטרנוס, 2023, עמ' 26-27
1 2 3  Broer Jan, יד ושם
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
קברו של אברהם יאן ברור
ליצ'ה אלבנזה

| --- | --- |

 לידה:  22 ביולי 1909 Torre a Mare, איטליה 
 פטירה:  15 באוגוסט 2014  (בגיל 105) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  איטליה, ארצות הברית, ממלכת איטליה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית לאומנויות (1995)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1960)  מדליון הנדל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ליצ'ה אַלְבָּנֶ֫זֵה (באיטלקית: Licia Albanese;‏ 22 ביולי 1909 – 15 באוגוסט 2014) הייתה זמרת סופרן איטלקייה ידועה ויושבת הראש לשעבר של "קרן ליצ'ה אלבנזה-פוצ'יני", שנוסדה בשנת 1974 למטרת סיוע לאמנים וזמרים צעירים.
ביוגרפיה

אלבנזה, ילידת בארי, הופיעה לראשונה, בהופעה בלתי רשמית, במילאנו בשנת 1934, כשהחליפה זמרת נעדרת במאדאם באטרפליי של פוצ'יני, האופרה שבה ייקשר שמה לעד. במשך למעלה מ-40 שנה הופיעה יותר מ-300 פעמים בתפקיד צ'ו-צ'ו סאן. אלבנזה קצרה שבחים ברבים מתפקידיה, בהם מימי, ויולטה, ליו ומאנון לסקו, גילומה את הגיישה שגורלה נגזר היה ונשאר האהוב ביותר. הקשר שלה עם יצירה זו החל בשלב מוקדם עם מורתה, בת-דורו של המלחין ומפרשת חשובה של התפקיד הראשי בדור הקודם.
חילוקי דעות מסוימים נוגעים לשאלה, מתי התקיימה הופעת הבכורה הרשמית של אלבנזה. ייתכן שהייתה באותה שנה (1934) בתיאטרון העירוני בבארי, כששרה בלה בוהם, או בפארמה, או במילאנו ב-1935 ב"מאדאם באטרפליי". בסוף אותה שנה הופיעה לראשונה בלה סקאלה בתפקיד לורטה ב"ג'אני סקיקי". עד מהרה נחלה הצלחה גדולה ברחבי העולם, בייחוד בהופעותיה בכרמן, "הידיד פריץ" ו"מאדאם באטרפליי" באיטליה, צרפת ואנגליה.
לאחר הצלחתה הניכרת באיטליה, צרפת ואנגליה, הופיעה אלבנזה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב-9 בפברואר 1940, בראשונה ל-72 הופעות על הגשר היפני של תפאורת "מאדאם באטרפליי" בבית האופרה הישן של המטרופוליטן. הצלחתה הייתה מיידית ואלבנזה נשארה במטרופוליטן למשך 26 עונות ושרה שם בסך הכל ב-427 הצגות של 17 תפקידים ב-16 אופרות. היא עזבה את הלהקה ב-1966 עקב סכסוך עם המנהל הכללי רודולף בינג, בלי פרידה רבת-פאר. אחרי שהופיעה בארבע הפקות במהלך 1965-66, נקבעה לה הופעה אחת בלבד לעונה הבאה. היא החזירה את החוזה בלי לחתום עליו.
ארטורו טוסקניני הזמין את אלבנזה אליו להצטרף לשידורי ההפקות הקונצרטנטיות של לה בוהם ולה טרוויאטה עם תזמורת NBC באולפן הרדיו בשנת 1946. שתי ההופעות המלאות יצאו אחר כך בתקליט אריך-נגן ובתקליטור בחברת RCA ויקטור.
אלבנזה הייתה גם מעמודי התווך של האופרה של סן פרנסיסקו, שם שרה בין 1941 ל-1961, 22 תפקידים ב-120 הצגות על פני 20 עונות. התמדתה בסן פרנסיסקו נבעה בחלקה מהערכתה הרבה למנהל הלהקה המהולל, גאטנו מרולה. לאורך כל שנות הקריירה שלה המשיכה להופיע בקשת רחבה של מקומות. קהלי מאזינים ברחבי הארץ שמעו אותה ברסיטלים, קונצרטים ואופרות; היא השתתפה במופעי צדקה, בידרה חיילים, הופיעה בתוכנית רדיו שבועית משלה והתארחה בתוכניות רדיו וטלוויזיה של אחרים, והרבתה בהקלטות.
ב-1956 הופיעה בתפקיד דסדמונה בסרט סרנדה לצדו של מריו לנצה.
אלבנזה באה לסן פרנסיסקו בקיץ 1972 לקונצרט הגאלה המיוחד בזיגמונד סטרן גרוב לחגיגת היובל לאופרה של סן פרנסיסקו. יחד עם עמיתים רבים ששרו בעבר עם הלהקה, שרה אלבנזה את דואט האהבה מתוך "מאדאם באטרפליי" של פוצ'יני עם הטנור פרדריק יגל, בליווי תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו בניצוח מנהל הלהקה הוותיק קורט הרברט אדלר. אחר, בספטמבר 1973, חזרה לסן פרנסיסקו להשתתף בקונצרט מיוחד בכנס המוזיקה בגולדן גייט פארק עם לוצ'אנו פאבארוטי ותזמורת האופרה של סן פרנסיסקו, גם הפעם בניצוח אדלר; הפעם צולם הקונצרט לשידור חי בטלוויזיה. היה זה יום קר, מעונן ונשוב רוחות וברגע מסוים לקח פאבארוטי חלק מן הצעיף הארוך והכבד שהיה כרוך על צווארו וחלק אותו עם אלבנזה.
גם לאחר קריירה המקיפה שבעה עשורים, עוד המשיכה אלבנזה להופיע מדי פעם. אחרי שסטיבן זונדהיים ותומס שפארד שמעו אותה שרה את ההמנון הלאומי של ארצות הברית בפתיחת העונה במטרופוליטן, שיבצו אותה לתפקיד זמרת אופרטה, הדיווה היידי שילר ב"פוליס" של זונדהיים בקונצרט עם הפילהרמונית של ניו יורק באולם אוורי פישר בשנת 1985. בעונת האביב של 1987 של התיאטרון הפתוח ביוסטון, טקסס, כיכבה אלבנז בהפקה בימתית מחודשת של אופרטה זו, שזכתה להצלחה רבה.
אותות הוקרה

אלבנזה קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1945. ב-5 באוקטובר 1995 העניק לה הנשיא ביל קלינטון מדליית ההוקרה הלאומית לאמנויות.
אלבנזה קיבלה פרסים ותארים לשם כבוד ממוסדות שונים להשכלה גבוהה בארצות הברית.
אלבנזה קיבלה את "מדליון הנדל" היוקרתי, אות הכבוד הרשמי הגבוה ביותר שמעניקה העיר ניו יורק ליחידים על תרומתם לחיי התרבות של העיר, בשנת 2000 מאת רודולף ג'וליאני. בטקס העלה ראש העיר ג'וליאני על נס את הקריירה של אישה, שהיא "ללא ספק [אחת] המבצעות האהובות והמכובדות ביותר בעולם."
נורמן פודהורץ

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1930 (בן 94) בראונסוויל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  בית המדרש לרבנים באמריקה  קלייר קולג' 
 מעסיק:  קומנטרי 
 בן או בת זוג:  מידג' דקטר (1956–?) 
 צאצאים:  ג'ון פודהורץ 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (2004)  פרס פרנסיס בויאר (2002) 
 
נורמן ב' פּוֹדְהוֹרֶץ (באנגלית: Norman B. Podhoretz; נולד ב-16 בינואר 1930) הוא סופר, פובליציסט, עיתונאי ועורך עיתונות יהודי-אמריקאי. נחשב לאחד מאבות הזרם הנאו-קונסרבטיבי. כיהן במשך 35 שנים (1960 –1995) כעורך הראשי של הירחון הנאו-קונסרבטיבי קומנטרי (Commentary), הנחשב לאחד המשפיעים ביותר בארצות הברית וכתב יותר מעשרים ספרים ומאות מאמרים מעוררי מחלוקת.