stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדבר (קומיקס)
אזכורים במדיות אחרות > בתרבות הפופולרית

"משפחת סימפסון":
בפרק "אני זועם (צהוב)", מופיעה גרסת סנילית מטורפת של סטן לי, אשר מנסה לדחוף צעצוע של הדבר לתוך צעצוע באטמוביל.
בפרק "Treehouse of Horror XIV", ישנו רגע מהיר בו בני המשפחה הופכים לחברי ארבעת המופלאים, כאשר הומר סימפסון נראה בתור הדבר.
בפרק "סקס, עוגות ושריטות שוטים", נראה הדבר כשהוא נלחם בענק הירוק באמצע מהומה אירית, ולאחר מכן כשהוא מכה את הומר יחד עם הענק הירוק.
דמותו של הדבר מוזכרת בסרט "כלבי אשמורת", כאשר מיסטר אונרג' אומר להולדוואי כי ג'ו קאבוט "נראה בדיוק כמו הדבר".
דמותו של הדבר מוזכרת בסרט "עכברי הקניון", כאשר ברודי ברוס דן עם סטן לי על איברי המין של הדבר.
הזמר אקזיביט הזכיר את דמותו של הדבר בשירו "X".
בפרק "ביל ומסעו המזויף של פיטר" בסדרת הטלוויזיה "איש משפחה", נראית דמותו של הדבר כשהיא מחפשת את איבר מינה.
מתאבק ה-"WWE" פיליפ ברוקס משתמש בסיסמת הקרב של דמותו של הדבר לפני כל קרב, "!It's clubberin' time" ("זה זמן החבטות").
הדבר, יחד עם שאר חבריו לקבוצת ארבעת המופלאים, מופיע בכמה וכמה פרקים בעונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "משפחה בהפרעה".
הערות שוליים

↑  Fantastic Four Vol.3 #56
↑  Thing #8
↑  Comic Faith: The Thing's Religion Revealed
↑  The 50 Greatest Comic Book Characters
↑  Top 100 Comic Book Heroes: #18 The Thing, IGN
↑  Thing #1
↑  Fantastic Four Annual #2
↑  Fantastic Four #367
↑  Captain Savage and his Leatherneck Raiders #7
↑  Before the Fantastic Four: Ben Grimm and Logan #1-3
↑  Fantastic Four #1
↑  Fantastic Four #8
↑  Fantastic Four #12
↑  Fantastic Four #38-40
↑  Fantastic Four #167-168
↑  Secret Wars #12
↑  Fantastic Four #265
↑  Fantastic Four #277
↑  West Coast Avengers #3
↑  West Coast Avengers #9
↑  Fantastic Four #300
↑  Fantastic Four #307-310
↑  Fantastic Four #326-327
↑  Fantastic Four #350
↑  Fantastic Four #357
↑  Thing Vol.2 #1-8
↑  Fantastic Four #539
↑  Fantastic Four #541-542
↑  Civil War #7
↑  Fantastic Four #543
↑  Fallen Son: The Death of Captain America #5
↑  World War Hulk #2
↑  World War Hulk #4
↑  World War Hulk: Aftersmash #1
↑  Secret Invasion: Fantastic Four #1
↑  Secret Invasion: Fantastic Four #3
↑  Secret Invasion #8
↑  Heroic Age: New Avengers #1
↑  Fear Itself #3
↑  Avengers Vol.4 #13-14
↑  Fear Itself: Spider-Man #3
↑  Fear Itself: FF #1
↑  Fear Itself #4
↑  Fear Itself #5
↑  Fantastic Four Vol.5 #6-7
↑  Fantastic Four Vol. 5 #8
↑  Fantastic Four Vol.5 #9
↑  Fantastic Four Vol.5 #12-13
↑  Fantastic Four #645
↑  Secret Wars #1
↑  Secret Wars #9
↑  Guardians of the Galaxy Vol.4 #1
↑  Guardians of the Galaxy Vol.4 #11-12
↑  Guardians of the Galaxy Vol.4 #15
↑  Infamous Iron Man #2
↑  Secret Empire #1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018115751   WorldCat (עם LCCN): no2018-115751
אורפיאו

| --- | --- |

שער הפרטיטורה של "אורפיאו", ונציה 1609
 מוזיקה:  קלאודיו מונטוורדי 
 סוגה:  favola in musica 
 הצגת בכורה:  24 בפברואר 1607 
 שפה:  איטלקית 
 
"אורפיאו" היא אופרה מאת קלאודיו מונטוורדי מתקופת הבארוק המוקדם, שבוצעה לראשונה במנטובה בפני האקדמיה דלי'אינווגיטי ב-24 בפברואר 1607. הלברית ליצירה נכתב על ידי אלסנדרו סטריג'ו לכבוד הפסטיבל השנתי במנטובה.
זוהי יצירה מוזיקלית-דרמטית בת חמש מערכות המגוללת את סיפור ירידתו אל השאול של אורפיאו, המוזיקאי המהולל בן העת העתיקה. היא אחת האופרות המוקדמות ביותר שעדיין מבוצעות בימינו. מונטוורדי הגדיר אותה כ"מעשייה מוזיקלית" (Favola in Musica) ולא כ"אופרה".
עלילה

אורפיאו (או אורפאוס) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, שחציו אדם וחציו אל, נגן נבל וזמר. כה גדול היה כישרונו, שכאשר שר היו כל חיות היער באות וסובבות אותו.
יום אחד פגש אורפיאו את אורידיצ'ה והתאהב בה. ביום חתונתם מתה אורידיצ'ה מהכשת נחש. אורפיאו החליט לרדת לשאול ולשכנע את האלים להחזיר לו את אורידיצ'ה. האלים, שהוקסמו מנגינתו ומשירתו, נענו לבקשתו אך התנו אותה בכך, שיתחייב שלא להחזיר את מבטו אחורה אל אורידיצ'ה בדרכם אל ארץ החיים. אם יפר את התנאי ויסתכל בה לפני צאתם מן השאול, תילקח ממנו ותוחזר לשם – הפעם לעד.
אורפיאו עמד בניסיון ממש עד ליציאה ואז נכשל והביט לרגע באורידיצ'ה. בו ברגע נפלה שוב אל השאול ואף כי סלחה לו על שלא עמד בתנאי, טען אורפיאו שאינו רוצה עוד להיות במערכת יחסים עם נשים. בתגובה נקמו בו נשות העיר, הרגו אותו ושיסעו את גופתו.
מאפיינים מוזיקליים

האופרה אורפיאו שואבת את השראתה מסגנון המכונה סטילה רפרזנטטיבו (stile rapresentativo). הכוונה היא לסגנון חדשני שהתפתח בעיקר בוונציה בסוף המאה ה-16 ואשר שם לו למטרה להדגיש את הבעת הרגשות באמצעות המוזיקה.
מונטוורדי משתמש באמצעים מוזיקליים שונים על מנת לבטא מגוון רחב ככל הניתן של רגשות. הוא משתמש בהרמוניות חריפות, חדשניות ואקספרסיביות. כמו כן הוא מבקש לביצוע יצירה זו תזמורת של יותר מארבעים נגנים במגוון רחב של כלים, בהם הוא משתמש באופן ייחודי ביותר ונדיר ביחס לתקופה.
באחת האריות מתוך האופרה, מוסיף מונטוורדי הסברים מפורטים ומתמשכים לגבי אופן הקישוטים שעל הזמר להוסיף בעת השירה. התוצאה היא שירה שופעת רגש ומיוחדת במינה, כמו גם מסמך אותנטי נדיר, ממנו ניתן ללמוד על אופני השירה שהיו נהוגים במאה ה-17.
פסיפס רצפה של אורפאו מוקף חיות, מוזיאון ארכאולוגיה בפלרמו
רבי אבא בר ממל

| --- | --- |
 מקום פעילות:  ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  שני ושלישי אמוראים
 השתייכות:  ישיבת טבריה
 רבותיו:  רבי יוחנן, רבי אמי, רבי אסי
 בני דורו:  רבי אבהו, רבי אלעזר, רבי זירא
 
רבי אַבָּא בַּר מַמֵּל היה אמורא בדור השני והשלישי לאמוראי ארץ ישראל.
מוזכר לרוב בדיונים שדן יחד עם אמוראי בית מדרש טבריה שבראשותו של רבי יוחנן, ועם תלמידיו רבי אבהו, רבי אלעזר ובר הפלוגתא העיקרי שלו - רבי זירא.
מוזכר גם יחד עם רבי אמי ורבי אסי שנחשבו גם כרבותיו, ככל הנראה לאחר פטירת רבי יוחנן. כמו כן למד אצל רבי אושעיא.
במחקר

לדעת כרמולי, רבי אבא בר ממל הוא המוזכר בתלמוד באופן סתמי כ"רב אבא".
הערות שוליים

↑  ראו למשל תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ס"ב, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף י"ג, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף כ"א, עמוד ב' תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קכ"ט, עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ט', עמוד ב' ועוד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף כ"א, עמוד א'.
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף קכ"ט, עמוד א' "אמרה קמאי" כתלמיד לרב.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת בבא קמא, פרק ב, הלכה א
| אמוראי ארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| הדור הראשון (עד 250) | אבא כהן ברדלא • אבא יודן •  רבי אושעיא • רבי אפס • בר קפרא • רבי בנאה • רבן גמליאל ברבי • רבי הלל • רבי חייא • רבי חנינא בר חמא •  חזקיה • רבי זכאי דכבול • יהודה בן רבי חייא • רבי יהודה נשיאה • רבי יצחק מגדלאה • רבי יוסי בן פטרוס • רבי יוסי בן שאול • רבי יונתן בן אלעזר • רבי ינאי • רבי יהודה בן קנוסא • רבי ירמיה (הראשון) • רבי יהושע בן לוי • רבי יוסי בן זמרה • רב כהנא (הראשון) • לוי בר סיסי • רבי נחוניא דמן חוורן • רבי שמעון בן יהוצדק • רבי שבתי |  |
| הדור השני (עד 280) | אבא דמן יפו • רבי אבא בר אבינא • רבי אבא בר זבדא • רבי אבא בר אחא • רבי אלעזר בן פדת • אילפא • רבי אביתר • רבי אפטוריקי • בר פדא • רבן גמליאל הרביעי • זעירי • רבי חייא בר יוסף • רבי חנינא תורתייא • רבי יוחנן •  רבי יהושע אוניא •  רבי יהודה בר נחמני • רבי יאשיה (אמורא) • רבי יצחק נפחא • רבי יוסי בר חנינא • רבי יעקב בר אידי • רב יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי • רב כהנא (השני) • רבי לוי • רבי מנחם • רבי מני בר פטיש • רבי סימון •  ריש לקיש • רבי שמעון בר אבא • רבי שמואל בר נחמני • רבי שמלאי • רבי שמעון בן אליקים • רבי שמעון חסידא • רבי תנחום • רבי תנחום בר חנילאי |  |
| הדור השלישי (עד 310) | רבי אמי • רבי אסי • רבי אבהו • רבי אבין • רבי אבדימי דמן חיפה • רבי אייבו • רבי אבא בר פפא • רב אושעיא • אמי ורדינאה • אבא בר קורייה • רבי אבא דמן עכו • רבי אבא הראשון • רבי אלכסנדרי • אבימי בר פפי • רבי אלעאי • רבי אבא מקרטיגנא • רבי אחא בר חנינא • רבי אבא בר ממל • רבי בנימין בר יפת • רבי חלבו • רבי חמא בר עוקבא • רבי חנינא בן עגיל • רבי חנינא בר פפא • רבי חנינא בן פזי • רב הושעיא • רבי זירא • רבי חייא בר אבא • רבי חנינא בר פפי • רב חנינא • רבי ירמיה (השני) • רבי יהודה נשיאה השני • רבי יוסי דמן יוקרת • רבי יודן בן ישמעאל • רבי יהודה בן פזי • רבי יצחק בר אבא • רבי יצחק • רבי יצחק עטושיא • רבי כרוספדאי • עולא • רבי עוירא • רבי ענני בר ששון • רבי פדת •  רבי פנחס בר חמא • רבי פרידא • רבה בר בר חנה • רבי שילא איש כפר תמרתא • רב שמואל בר יהודה • רב שמואל בר רב יצחק • תחליפא בר מערבא |  |
| הדור הרביעי (עד 340) | רבי אחא • רבי אבא בר זבינא • רבי אבא בר כהנא • רבי אבא בר פפי • רב אויא • אבימי בריה דרבי אבהו • אבימי בר טובי • רבי ברכיה • רבן גמליאל החמישי • אבא אושעיא איש טריא • רבי זריקא • חסא דאשתמוע • רבי חלקיה • רבי חזקיה • רבי ירמיה • רבי יונה • יצחק בן אלישיב • רבי יוסנא • רבי יהודה בר טיטס • רב יהודה בר שילא • רבי יהושע דסכנין • רבי יוסי צידוניא • יעקב איש כפר נבוריא |  |
| הדור החמישי (עד 380) | הלל נשיאה • רב חנניה • רבי יהודה בר שלום • רבי יוסי ברבי בון • רבי יוסי בר זבידא • רבי יונה בוצרייא • רבי יוסטא בר שונם • רבי מנא • רבי מתניא • רבי שמעון בר כרסנא |  |
| הדור השישי (עד 410) | רבי אבא (השלישי) • רבי יהודה נשיאה השלישי • רבי תנחומא • רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון |  |
| לרשימת אמוראי בבל | לרשימת אמוראי בבל |  |
קלסוס

אוריגנס, נגד קלסוס (מהדורת 1676).
קלסוס (ביוונית: Κέλσος) היה פילוסוף יווני בן המאה ה-2 לספירה ויריב לנצרות הקדומה. הוא ידוע בשל עבודתו הספרותית, היחידה הידועה לנו, "על הדוקטרינה האמיתית" (אנ') (ביוונית: Λόγος Ἀληθής, לוגוס אלתס; או לחלופין: "הדיון האמיתי", "השיחה", "התיאור", "המילה"), ששרדה רק בציטוטים מתוכה בנגד קלסוס (אנ'), חיבור הפרכה שנכתב בשנת 248 על ידי אוריגנס מאלכסנדריה. חיבורו של קלסוס מהווה את הביקורת המקיפה המוקדמת ביותר הידועה לנו כלפי הנצרות. הוא נכתב בסביבות השנים 175–177, מעט לאחר מותו של יוסטינוס מרטיר (שככל הנראה היה האפולוגטיקן הנוצרי הראשון), והיה ככל הנראה תגובה לחיבורו.
חיבורו

חיבורו של קלסוס נאסר לפרסום בשנת 448 על פי צו מאת ולנטיניאנוס השלישי ותאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, יחד עם 15 ספריו של פורפיריוס התוקפים את הנוצרים, כך שלא שרדו עותקים שלמים, אולם ניתן לשחזרו מתוך דיווחו המפורט של אוריגנס לגביו בחיבור ההפרכה בן 8 הכרכים שלו, המצטט את קלסוס בהרחבה. חיבורו של אוריגנס שרד וכך שימר יחד איתו גם את חיבורו של קלסוס. אוריגנס לפעמים ציטט את קלסוס, לפעמים כתב בפרפרזה ולפעמים רק התייחס לדבריו. כך שחזר את טיעוניו והשיב להם. מאחר שדיוק היה הכרחי להפרכה, רוב החוקרים מסכימים שאוריגנס הוא מקור אמין לדבריו של קלסוס.
נראה כי קלסוס התעניין בדת מצרים העתיקה, ונראה כי הכיר את התאולוגיה היהודית ההלניסטית, ושני הדברים מצביעים על כך שהחיבור נתחבר באלכסנדריה. קלסוס כתב בתקופה שהנצרות גדלה. אוריגנס מציין שקלסוס היה אפיקורי שחי בזמנו של הקיסר אדריאנוס; אולם טיעוניו של קלסוס מצביעים על כך שהיה דווקא אקלקטי (אנ') ופעיל בזמן שלטונו של מרקוס אורליוס.
חיבורו > על הנוצרים

קלסוס פתח בהתקפה ביקורתית על הנצרות, תוך לגלוג על רבים מעיקריה.
מאפיין עיקרי בחיבור הוא שהטיעונים נגד הנצרות מושמות בפיו של יהודי. היהודי של קלסוס מאשים את ישו בכך שבדה את סיפור הולדתו לבתולה, כאשר היה בעצם בנה של יהודיה כפרית ענייה שהתפרנסה מטווייה, שגורשה על ידי בעלה הנגר לאחר שהורשעה בניאוף עם חייל רומאי בשם פנתרה (אנ'). היא ילדה את ישו, שמאוחר יותר עבד כפועל במצרים, שם למד מהמצרים את אמנויות הכישוף ואז חזר לארץ יהודה. שם, בסומכו על כוחות הקסם שלו, הכריז על עצמו כאל. קלסוס הוא המקור היחיד להצהרה המפורשת שאביו של ישו היה חייל רומאי.
אוריגנס ראה בכך סיפור בדוי.
היהודי שואל בסרקזם אם אמו של ישו הייתה יפה ואם זה לא מסיבה זו שאלוהים קיים יחסי מין איתה. אחד הטיעונים שמציג היהודי הוא הפרכה של זכויותיו של ישו למשיחות. היהודי שואל מדוע דווקא ישו נבחר כמשיח של הנבואות התנ"כיות, בין המוני האנשים האחרים שחיו אחרי שנאמרו הנבואות. לאחר מכן נשאלת השאלה מדוע ישו, אם היה בנו של אלוהים, לא נעשה למלך כשגדל ובמקום זאת חי חיי נדודים, מכווץ בפחד ובעוני. בנוגע לנסים של ישו, היהודי טוען שאפילו אם אלה אכן נעשו, הם לא יותר ממעשי כישוף (γοητεία) בסגנון מצרי. בנוסף על כך, שלא כמו ישו, לא ייתכן שלאל יהיה גוף שניתן להשחיתו, הוא לא היה נולד כמוהו ולא היה אוכל את האוכל שאכל. מתוך ההקבלות שניתן למצוא בין הטיעונים של היהודי של קלסוס ואלה המופיעים בספרות התלמודית והיהודית המאוחרת יותר, ברור שקלסוס נסמך כאן על מקורות יהודיים, בין אם בכתב או בעל פה. מתוך הידע שהוא מפגין בספרות ומיתולוגיה יוונית, ניתן להסיק שהיהודי המתואר אצל קלסוס שייך ללא ספק לחוג תרבותי יהודי-הלניסטי.
קלסוס שואל: "כאשר האב שלח את ישו, האם שכח כבר אילו מצוות נתן למשה? או שמא הוא גינה את חוקיו שלו ושינה את דעתו, ושלח את שליחו בדיוק למטרה ההפוכה?".
קלסוס מודה כי הנוצרים מצליחים בעסקים, אך דורש מהם להיות אזרחים טובים, לשמור על אמונתם אך להעריץ את הקיסרים ולהצטרף אל שאר האזרחים בהגנת האימפריה. זו פנייה רצינית ומפתיעה בשם האחדות וסובלנות הדדית. אחת מתלונותיו המרירות ביותר של קלסוס היא על סירובם של הנוצרים לשתף פעולה עם החברה האזרחית ועל הבוז שלהם כלפי מנהגים מקומיים והדתות העתיקות. הנוצרים ראו באלו עבודות אלילים בהשראת רוחות רעות, בזמן שפוליתאיסטים כמו קלסוס ראו בהם כפעולותיהם של הדיימונים (אנ'), או שרי האל, ששלטו באנושות במקומו כדי לשמור עליו מ"זיהום התמותה". קלסוס תוקף את הנוצרים כמי שמזינים פילוג ואי-אחידות, ומאשים אותם בהמרת דתם של ההמונים והנבערים, תוך סירוב לשיח עם אנשים נבונים. באשר לדעתם על משימתם הקדוֹשה והקדוּשה הבלעדית, קלסוס מגיב באמצעות לעג לחוסר המשמעות שלהם ומשווה את היהודים והנוצרים יחדיו ל"נחיל עטלפים או נמלים המגיחות אל מחוץ לקן שלהן, או צפרדעים המתאספות מסביב לביצה, או תולעים המתקהלות באיזו פינה מטונפת, ומתווכחים ביניהם לגבי מי מהם הם החוטאים הגרועים יותר". קלסוס מבקר את הנוצרים, על שהם "מקיפים עצמם חומה ומתנתקים משאר האנושות". לא ידוע כמה נוצרים היו בזמנו של קלסוס (שיעור האוכלוסייה היהודית של האימפריה הרומית היה בין 6.6% ל–10% מתוך אוכלוסייה של 60 מיליון).
חיבורו > על היהודים

גישתו של קלסוס כלפי היהודים ודתם הייתה מותנית בעיקר בקשר הטבוע בין היהדות והנצרות. כדי להפריך את היסודות האינטלקטואליים והדתיים של הנצרות, הוא ראה זאת כהכרחי לתקוף את היהדות כשורש הרע. הוא מתייחס למשה בחוסר אהדה בולט ומציין שמשה והיהודים היו ממוצא מצרי, בהתאם לגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים. לדבריו, היהודים "עזבו את מצרים לאחר שמרדו בקהילה המצרית ובזו למנהגים הדתיים של המצרים". הוא אף יוצר הקבלות בין המצרים, היהודים והנוצרים וטוען שמה שהיהודים "עשו למצרים הם סבלו בתורם על ידי אלה שהלכו אחרי ישו", וש"בשני המקרים מרד נגד הקהילה הוביל להצגתם של רעיונות חדשים".
קלסוס כותב כי "ישנה דוקטרינה עתיקה (ארכאיוס לוגוס) שהתקיימה מההתחלה, שתמיד נשמרה על ידי האומות והערים הנבונות ביותר ועל ידי אנשים נבונים". הוא אינו מזכיר את היהודים ואת משה בין אלה שהוא מפרט ובמקום זאת מאשים את משה בהשחתת הדת העתיקה: "רועי העזים והכבשים שהלכו אחר משה כמנהיגם הושלו על ידי רמאויות מגושמות לחשוב שיש רק אל אחד, וללא שום סיבה הגיונית, רועי העזים והכבשים הללו נטשו את הפולחן לאלים רבים".
בהתייחסו לאל היהודי הוא מזכיר את השמות העבריים "אדוני" ו"צבאות". הוא גם מציין ש"היישות המתנגדת לאלוהים" נקראת "בלשון העברים, שטן". הוא אומר שהיהודים סוגדים למלאכים והם מכורים לכישוף, אותו לימד אותם משה.
קלסוס כותב ש"היהודים היו עבדים נמלטים שברחו ממצרים" וש"הם מעולם לא עשו משהו חשוב, וגם מעולם לא היו בעלי משמעות או חשיבות", וזאת בשל העובדה ש"אין דבר על ההיסטוריה שלהם שניתן למוצאו אצל היוונים". הוא תוקף את ספר בראשית וטוען שהיהודים שחיו "באיזו פינה בפלשתינה", היו בורים לחלוטין לגבי "הדברים הללו שהושרו זמן רב קודם לכן על ידי הסיודוס" ו"יצרו היסטוריה מאוד בלתי סבירה" על בריאת האדם.
קלסוס הוא הסופר הפגאני הראשון הידוע לנו שנסמך רבות על התנ"ך, בעיקר על ספר בראשית, אך תחום העניין שלו לא היה מוגבל רק לחומש והוא מתייחס גם לסיפורי דניאל ויונה.
לקריאה נוספת

מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem 1980, Vol.2, CXIII. Celsus Philosophus, pp. 224-305
הערות שוליים

↑  Celsus, באנציקלופדיה היהודית
1 2  M. Stern, Greeks and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, CXIII. Celsus Philosophus, p. 228
↑  Origen, Contra Celsus I, 28, 32
↑  M. Stern, Greeks and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, CXIII. Celsus Philosophus, p. 296
↑  Origen, Contra Celsus I, 39
↑  Origen, Contra Celsus I, 50
↑  Origen, Contra Celsus I, 61
↑  Origen, Contra Celsus I, 68
↑  Origen, Contra Celsus I, 69-70
↑  למשל, תוספתא, חולין, פרק ב, הלכות כב וכד: "יֵשׁוּעַ בֶּן פַּנְטֵרָא".
↑  M. Stern, Greeks and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, CXIII. Celsus Philosophus, pp. 229-230
↑  Origen, Contra Celsus VII, 18
↑  Origen, Contra Celsus IV, 23
↑  M. Stern, Greeks and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, CXIII. Celsus Philosophus, p. 226
↑  Origen, Contra Celsus III, 5
↑  Origen, Contra Celsus I, 14
↑  Origen, Contra Celsus I, 16
↑  Origen, Contra Celsus I, 23
↑  Origen, Contra Celsus I, 25; V, 41
↑  Origen, Contra Celsus VI, 42
↑  Origen, Contra Celsus I, 26; V, 41
↑  Origen, Contra Celsus IV, 31
↑  Origen, Contra Celsus IV, 33, 36
↑  ראו גם: 45-47, 43, Origen, Contra Celsus IV, 41
↑  Origen, Contra Celsus VII, 53
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299917205171  BNE: XX1131395  BnF: cb11895733n (data)  CANTIC: a10063286  GND: 118519883  ICCU: RAVV012642  ISNI: 0000 0000 6851 1852  LCCN: n50060680  NKC: uk2005272019  NLA: 49885973  NLG: 162092  NSK: 000539576  NTA: 069882517  RERO: 02-A000030225  SELIBR: 272372  SNAC: w6cp1qdk  SUDOC: 026774283  Trove: 1507586  VcBA: 495/47909  VIAF: 268390697   WorldCat (עם VIAF): 268390697
קומפטיביליזם

קומפטיביליזם (באנגלית: Compatibilism, מהמילה Compatible, "בר הלימה") היא האמונה שרצון חופשי ודטרמיניזם אינם סותרים, ושאפשר להאמין בשניהם מבלי להיות בלתי עקביים מבחינה לוגית.
קומפטיביליסטים מאמינים שחופש הבחירה יכול להיות נוכח או נעדר במצבים שונים, מסיבות שאין להן שום קשר למטאפיזיקה. הם טוענים שהדטרמיניזם הסיבתי אינו מוציא מכלל אפשרות אמיתותן של תוצאות עתידיות אפשריות שונות.
באופן דומה, חירות פוליטית היא מושג לא מטפיזי. הצהרות על חירות פוליטית, כמו מגילת הזכויות של ארצות הברית, מניחות חירות מוסרית: היכולת של אדם לבחור לעשות אחרת ממה שהוא עושה בפועל.
היסטוריה

סטואיקנים קדומים דגלו בקומפטיביליזם, וכן אסכולות סכולסטיות מימי הביניים. סכולסטים ובהם תומאס אקווינס ומאוחר יותר תומיסטים (כגון דומינגו בנייז, Domingo Báñez) גרסו, לפי פרשנויות שונות, שפעולה אנושית יכולה להיות חופשית, אף על פי שסוכן (agent, סובייקט, אדם) לא יכול היה לעשות פעולה אחרת במצב נתון. לעיתים מפרשים את אקווינס כאילו טען שאפשר לשמור על קומפטיביליזם רציונלי (הטענה שפעולה יכולה להיקבע על ידי הכרה רציונלית ועם זאת להיות חופשית באופן בחירתה). תומיסטים מאוחרים כמו בנייז פיתחו תיאוריה של דטרמיניזם תאולוגי, שלפיה פעולות של סוכנים חופשיים, למרות היותם חופשיים, נקבעות ברמה גבוהה יותר על ידי גזירות אלוהיות שאין להן יכולת להיכשל (שהן infallible, שבלתי אפשרי שייכשלו, מעצם מהותן האלוהית), והן מתבטאות בצורה של "קדמה פיזית" (praemotio physica): אלוהים מאציל חלק מרצונו על גורם ארצי, פיזי, וכך נדמה לאדם שבחירתו חופשית אבל היא הוכתבה מראש על ידי גורמים שהתווה האל. זוהי התערבות דטרמיניסטית של אלוהים ברצונו של האדם החופשי, באופן שנדרש כדי לצמצם את רצון האדם כשהוא עובר מיכולת תאורטית לפעולה מעשית (וראו סיבתיות כפולה). כך אדם המחונן ביכולת רבה, באופן תאורטי, יצטמצם, בפעולתו המעשית, לפעולה שאותה קבע האל. לעומת זאת, תפיסה בלתי קומפטיבילית חזקה של חירות פותחה במסורת הפרנציסקנית, במיוחד על ידי ג'ון דנס סקוטוס, ומאוחר יותר על ידי ישועים, במיוחד לואיס דה מולינה ופרנסיסקו סוארז. בתחילת העידן המודרני דגלו בקומפטיביליזם פילוסופים של עידן הנאורות כגון דייוויד יום ותומאס הובס.
במהלך המאה ה-20 הציגו קומפטיביליסטים טיעונים שונים מהטיעונים הקלאסיים של יום, הובס וג'ון סטיוארט מיל. הארי פרנקפורט פרסם את מה שידוע כיום כדוגמאות הנגד של פרנקפורט כדי לטעון נגד שוללי הקומפטיביליזם, ופיתח תיאור פוזיטיביסטי של רצון חופשי קומפטיבילי המבוסס על רצונות מסדר גבוה יותר. "קומפטיביליסטים חדשים" נוספים הם גארי וטסון, סוזן ר' וולף, פיטר סטרוסון ור' ג'יי ואלאס, וכן הפילוסוף ומדען הקוגניציה דניאל דנט, במיוחד ביצירותיו "Elbow Room" משנת 1984 ו-"Freedom Evolves" משנת 2003, והפילוסוף האקזיסטנציאליסטי פריטיוף ברגמן. מגן עכשווי נוסף של הקומפטיביליזם הוא ג'ון מרטין פישר.
סקר משנת 2020 מצא כי 59% מהפילוסופים תומכים בקומפטיביליזם.
הגדרת רצון חופשי

קומפטיביליסטים מגדירים לעיתים קרובות מופע של "רצון חופשי" ככזה שבו לסוכן היה החופש לפעול לפי המוטיבציה שלו. כלומר, הסוכן לא נכפה לעשות פעולה או נבלם מלעשות פעולה. ארתור שופנהאואר אמר: "האדם יכול לעשות מה שהוא רוצה אבל לא יכול לרצות מה לרצות". אדם לא בוחר מה לרצות. רצייתו מוכתבת לו מראש על ידי אופיו, נסיבות גידולו, הגנטיקה שלו וכו'. לפי גישה זו, לעיתים קרובות סוכן עשוי להיות חופשי לפעול על פי מניע, אך אופיו של מניע זה הוא דטרמיניסטי, קבוע מראש. הגדרה זו של רצון חופשי אינה מסתמכת על אמיתותו או פרכתו של הדטרמיניזם הסיבתי. לפי השקפה זו, הרצון החופשי קרוב לאוטונומיה, שהיא היכולת לחיות על פי הכללים שאדם טובע לעצמו, וזאת בניגוד לכניעות לשליטה חיצונית.
הגדרת רצון חופשי > היותן של חלופות פרי הדמיון

חלק מהקומפטיביליסטים מחזיקים גם בדטרמיניזם סיבתי (לכל התוצאות יש סיבות) וגם בדטרמיניזם לוגי (העתיד כבר נקבע מראש). לכן הצהרות לגבי העתיד (למשל, "יירד גשם מחר") הן נכונות או שגויות כשהן נאמרות היום. אי אפשר להבין את הרצון החופשי של הקומפטיביליסט בתור יכולת לבחור אחרת במצב זהה. קומפטיביליסט עשוי להאמין שאדם יכול להחליט בין מספר אפשרויות, אך הבחירה תמיד נקבעת על ידי גורמים חיצוניים. אם הקומפיטיביליסט אומר "אני יכול לבקר מחר, ואולי לא", הוא אומר שהוא לא יודע מה יבחר – הוא לא יודע אם יבחר ללכת בעקבות הדחף התת-מודע ללכת, או שיבחר לא ללכת.
הגדרת רצון חופשי > חלופה לנטורליזם

ישנן חלופות לנטורליזם, כגון דואליזם פילוסופי של נפש-גוף המעמיד נפש או נשמה הקיימים בנפרד מהגוף ולהן יכולת עצמאית לתפיסה, חשיבה, ובחירה באופן חופשי, וכתוצאה מכך יכולת לפעולה עצמאית בגוף. חלופות אלה כוללות מטפיזיקה דתית מסורתית ומטפיזיקה קומפטיביליסטית מודרנית. חלופות אלה עולות בקנה אחד עם תפיסת האוטונומיה ועם הדרוויניזם, ומאפשרות עצמאות אישית וחופש פעולה על סמך סיבתיות פרקטית במסגרת חוקי הפיזיקה. קומפטיביליזם לא נטורליסטי הוא פחות פופולרי בקרב פילוסופים במאה ה-21, אך קיים ברוב הדתות.
ביקורת

ביקורת בולטת על הקומפטיביליזם היא טיעון התוצאה של פיטר ואן אינוואגן.
מבקרי הקומפטיביליזם מתמקדים בהגדרות של רצון חופשי: הם עשויים להסכים שהקומפטיביליסטים מצליחים להראות שיש דבר מה שעומד בקנה אחד עם דטרמיניזם, אבל הם חושבים שדבר זה לא צריך להיקרא "רצון חופשי". הם עשויים לקבל את "החופש לפעול" כקריטריון הכרחי לרצון חופשי, אך לא בהכרח מספיק (הכרחי אך לא מספיק). מבקרי הקומפטיביליזם מאמינים שרצון חופשי מתייחס לאפשרויות חלופיות אמיתיות (כלומר, מוחלטות, אולטימטיביות, פיזיות) לאמונות, רצונות או מעשים, ולא רק לאפשרויות תאורטיות, כלומר קביעות מותנות, משפטי תנאי שעשויים היו להיות נכונים בהינתן מצבים דמיוניים מסוימים (Counterfactual conditional) (אנ').
קומפטיביליזם נקרא לפעמים דטרמיניזם רך (מונח של ויליאם ג'יימס). ג'יימס האשים קומפטיביליסטים ביצירת "ביצה של התחמקות" על ידי שימוש כוזב במילה "חופש" כדי להסוות את הדטרמיניזם הבסיסי שלהם. עמנואל קאנט כינה זאת "תחבולה עלובה" ו"להטוטנות מילים". הטיעון של קאנט מסתמך על ההשקפה לפיה, בעוד שכל התופעות האמפיריות חייבות לנבוע מסיבות, המחשבה האנושית מציגה משהו שלכאורה לא נמצא בטבע – היכולת לתפוס את העולם במונחים של איך שהוא צריך להיות. עבור קאנט, חשיבה סובייקטיבית נבדלת מהאופן שבו העולם קיים, כלומר מהאופן האמפירי. חשיבה יכולה להבחין בין הקיים לבין הראוי, ולכן היא יכולה "באופן ספונטני" ליצור אירועים חדשים מבלי להיקבע בעצמה על ידי מה שכבר קיים. על בסיס זה טוען קאנט נגד גרסה של קומפטיביליזם שבה, למשל, מעשיו של הפושע נתפסים כשילוב של כוחות דטרמיניסטיים ובחירה חופשית. קאנט רואה בכך עשיית שימוש לרעה במילה "חופשית". קאנט טוען כי קומפטיביליזם כרוך בהכחשת היכולת הסובייקטיבית המובהקת לחשוב מחדש על דרך פעולה המכוונת במונחים של "מה שצריך לקרות".
ראו גם

אשעריה
קומפטיביליזם למחצה
רבי חזקיה (זוהר)

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  דור רביעי לתנאים
 רבותיו:  רבי שמעון בר יוחאי, רבי אלעזר בן שמוע, רבי יצחק
 בני דורו:  רבי יוסי בן חלפתא, רבי יהודה בר אלעאי
 
רבי חזקיה (מכונה גם רבי חזקיה בר רב) הוא דמות המוזכרת בספר הזוהר, על פיו היה תנא מתלמידי רבי שמעון בר יוחאי והוא מצוין כאחד מעשרת בני חבורתו.
רבי חזקיה אינו מוזכר כלל בספרות חז"ל, אך מוזכר בספר הזוהר פעמים רבות.
מהמסופר עליו

פעמים רבות בספר הזוהר מסופר שהלך מקפוטקיא ללוד או להפך, לראות את רבי שמעון בר יוחאי.
לפעמים היה קם לעסוק בתורה באמצע הלילה, יחד עם רבי אלעזר בן שמוע או רבי יצחק. הוא אף אמר, שכל מי שמשתדל בתורה בחצות הלילה - ודאי שיש לו חלק בעולם הבא.
עוד מסופר עליו, שפעם אחת, כשהלך בדרך יחד עם רבי אלעזר, הם ראו נחש. רבי חזקיה רצה להורגו כיוון שהוא מזיק לאנשים והורגם, אך רבי אלעזר אמר לו שלא יהרגנו, כיוון שהנחש לא הורג אדם עד שהוא מקבל צו אלוהי להורגו.
במקום אחר מסופר, שפעם אחת הלך עם רבי ייסא (נראה שהוא רבי יוסי[דרוש מקור]) בבית הקברות של גוש חלב החרבה, והם דיברו עם אחד מהמתים על גלות התורה וצער העולם. לאחר שיחה זו הגיעו השניים למסקנה, שכיוון שאין צדיקים בעולם, מוכרח שהעולם מתקיים רק בשביל המתים!
בסוף האדרא רבא רבי חזקיה נפטר יחד עם רבי יוסי בר רבי יעקב ורבי ייסא