stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה החסיד (ירושלים)

ערך זה עוסק ברבי יהודה חסיד, שעלה מפולין לירושלים בסוף המאה ה-17. אם התכוונתם לרבי יהודה החסיד, מחבר "ספר חסידים" ובעל הצוואה המפורסמת, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1660 דובנו, אוקראינה 
 פטירה:  17 באוקטובר 1700 (בגיל 40 בערך) ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 באוקטובר 1700 
 
רבי יהודה חסיד (סג"ל; ה'ת"כ, 1660, דוּבְּנוֹ – ו' בחשוון ה'תס"א, 1700, ירושלים) היה דרשן בליטא. יזם תנועה חברתית-משיחית לעלייה לארץ ישראל, ועלה לירושלים בראש חבורה של אוהדיו ותלמידיו. רכש בירושלים את המגרש שעליו הוקם מאוחר יותר בית הכנסת הקרוי על שמו. נודע בחסידותו, וכונה על שמה "רבי יהודה החסיד". חבורתו כללה גם שבתאים ובעלי נטיות שבתאיות, ויש חוקרים אחדים הסבורים שאף הוא היה בעל זיקה לתנועה השבתאית.
תולדותיו

רבי יהודה נולד למשפחת סג"ל בדוּבְּנוֹ (דובנא) שבפולין, כאחת-עשרה שנים לאחר גזירות ת"ח ות"ט, שבהן טבחו ביהודים בערי דרום אוקראינה. הוא פעל כדרשן בעיירה שידלוב שבליטא, והתפרסם בחסידותו, ועל כן נוסף לשמו התואר "חסיד".
תנועת העלייה לארץ ישראל

בשנת ה'תנ"ז 1697 חולל תנועת עלייה לארץ ישראל, מתוך מטרה לקרב את ביאת המשיח. יש הגורסים, שהושפע ממגידים שבתאיים שסובבו בערי פולין. תחילה התארגנה קבוצה מצומצמת של כ-31 משפחות, אך במהלך המסע הארוך שארך כ-3 שנים, הצטרפו לחבורה יהודים רבים נוספים. בסופו של דבר מנתה הקבוצה כ-1,500 איש, שביניהם תלמידי חכמים ורבנים חשובים, חלקם נודעו כשבתאים מובהקים, כחיים מלאך, או שנחשדו בכך. הקבוצה זכתה גם לקבל תמיכה כספית מקהילות יהודיות שדרכן עברה. בווינה קיבלו סיוע משמואל אופנהיימר שהעמיד לרשותם שתי אוניות וכסף למסע. בהמשך המסע נטשו את הקבוצה יהודים רבים שנשארו בארצות שאליהן הגיעה הקבוצה, או אף חזרו לארץ מוצאם. רבים נוספים נספו במחלות, בסערות הים ובפגעים שונים. בסופו של דבר, לירושלים הגיעו ביום ה', ראש חודש מרחשוון של שנת ה'תס"א (14 באוקטובר 1700) רק כ-1,000 איש. (מספר כלל היהודים בעולם באותה תקופה היה פחות ממיליון נפש).
הקהילה היהודית בירושלים מנתה באותה העת כ-1,200 יהודים, והגעת הקבוצה כמעט והכפילה את גודל הקהילה. עוד בטרם הגיעה הקבוצה לירושלים, נעשו הכנות בשיתוף עם היישוב האשכנזי בירושלים והוקמו עבורם 40 בתים לדירות וכן הוקמו בית כנסת, בית מדרש, מקווה ובורות מים לקליטתם הראשונית.
ימים ספורים לאחר הגיעו לירושלים, בו' בחשוון תס"א 1700, נפטר רבי יהודה חסיד, בהיותו כבן 41 שנים.
לאחר מותו פרצו בקרב קהילתו מחלוקות רבות, בעיקר סביב האמונה המשיחית סביבו, ששררה בחלקים ממנה. רבים מבני הקבוצה חזרו לארצות מוצאם, מקצתם התפרסמו מאוחר יותר כשבתאים מובהקים, נרשמו כמה מקרים של התאסלמות והתנצרות, ומועטים בלבד נשארו בירושלים. מפני שאחדים מהקבוצה נודעו בהזדהות עם השבתאות, הקבוצה ככלל, נדחתה על ידי הקהילה היהודית בירושלים ולא זכתה לקבל שום סיוע כלכלי, בניגוד למקובל בקהילה יהודית. ר' גדליה מסמיאטיץ, מתלמידי רבי יהודה, יצא לחו"ל כשד"ר לגייס תרומות עבור הקבוצה בירושלים. ר' גדליה חיבר ספר בשם "שאלו שלום ירושלים" שמתאר את מסע הקבוצה לא"י, והפיץ אותו בתקווה שיעורר אהדה, אך הצלחתו הייתה מעטה.
בית כנסת חורבת רבי יהודה חסיד ואיסור האשכנזים להתיישב בירושלים

כמה ימים לפני שנפטר, הספיק רבי יהודה חסיד לרכוש את המגרש הסמוך לבית הכנסת הרמב"ן העתיק, (שהיה ידוע כ"חצר האשכנזים" העתיקה בה התגוררו השל"ה הקדוש מפראג ותלמידיו שעלו לארץ כמאה שנים קודם לכן), כדי לבנות בית כנסת לעדה האשכנזית בעיר, אך בשל מותו הבלתי צפוי נותרו אחריו חובות גדולים לבנאים העֲרָבים. בעקבות החובות הללו, נאסר על יהודים אשכנזים במשך כמאה שנים לגור בירושלים. בעקבות כך נאלצו האשכנזים שהתעקשו לגור בירושלים להתחזות לספרדים, כפי שהעיד ר' משה הירושלמי:
"אסור לו ליהודי ממדינותינו מפולין או מארצות אשכנז אחרות להיכנס לירושלים, אלא אם כן הוא מלובש במלבושי תוגרמה ומדבר בלשון תוגרמה עד שאין יודעים בו שמאשכנז הוא, וכל זאת בגלל מעשה חבר החסידים שעלו עם רבי יהודה החסיד השני ע"ה."
רק בשנת תקצ"ו 1836 הצליח רבי אברהם שלמה זלמן צורף מן היהודים האשכנזים שעלו בעליית תלמידי הגר"א להסדיר את החובות, ולהתיר ליהודים אשכנזים להתיישב בירושלים. אז נגאלה החצר ונבנה בה בית הכנסת האשכנזי הגדול שנודע בכינויו "חורבת רבי יהודה חסיד". כינוי זה נשתמר גם לאחר שחרב בשנית במלחמת העצמאות.
מורשתו וחשיבות העלייה

בשנת ה'תס"ב 1702 הפליג ר' אברהם רוויגו מליוורנו יחד עם קבוצה מבני משפחתו ובאי ביתו ועם משפחתו של ר' מרדכי אשכנזי ותלמידיו כ-25 איש לנמל יפו כדי לעלות לארץ ישראל.
רבי אברהם רוויגו ייסד בירושלים ישיבה מיוחדת ללימוד תורת הסוד ועם חכמי הישיבה נמנו בעיקר חכמים מסיעתו של ר' יהודה חסיד.
ההיסטוריון בן-ציון דינור ייחס לעלייה זו חשיבות רבה, משום שהיא פתחה לדעתו תקופה של עליות "ריאליסטיות", שהן הבסיס ליישוב החדש בארץ ישראל.
שאלת שבתאותו

רבי יעקב עמדין היה סבור שרבי יהודה חסיד היה שבתאי. הוכחה לכך ראה בכניסת רבי יהודה חסיד לעזרת הנשים ודרשתו בפניהן.
אח״כ עמד רי"ח בבתי כנסיות ודרש תוכחת בהתעוררות גדול ובכיה רבת, ועשה רושם אצל המון העם, אף על פי שבאמת לא היה למדן כמו ששמעתי מפה קדוש אמ״ה ז"ל (אבי מורי הרב זכרונו לברכה), ושח לנו:
שפ"א (פעם אחת) המשכיל פו"מ ר' הענדלי ע״ה (עליו השלום) בן פ״ו החכם המושלם המפורסם ר' משה בר' ליבש זצ״ל (שהית עמוד הימני לק"ק אלטונא - ופאר קציני אשכנז בזמנו) שאל לאביו שיאמר לו איך ומהו בעיניו המוכיח הל"ז.
והשיב אותו דבר כאשר עם לבבו ויאמר: מה אומר לך בני לא ע"ה (עם הארץ) חסיד.
וזה רי"ח - לא לבד עשה דרשות של תוכחות בין האנשים, כי גם לבית הנשים הלך, והוציא ס״ת והביא עמו בחיקו לבית כנסת של נשים, ודרש שם דברי תוכחה לנשים והיה הדבר זר ותמוה לרבים, רק הטעו את ההמון לחשוב הכל לקדושת יתירה ורוח יתירה דאית ביה, ודדמיין נשי באפיה כקאקי חיורא, ובאמת היא רמות רוחא, ויוהרא. דבר שלא נשמע בישראל עד כה, ואפי' בימי הנביאים מצינו ירמיהו וצפניהו היו נביאי ה' שלוחים לאנשים, וחולדה אל הנשים, ואפי' לע"ל (לעתיד לבוא) אחר שחיטת יצה"ר (יצר הרע) נאמר: וספדו משפחות משפחות לבד.
לכן עד"ז (על דבר זה) בלבד היו ראוי להתנדותו לדעת
אעפ״כ לא עצרו כח הרבנים ז"ל למחות בידו דבר זה, לפי שהיו המון העם האנשים והנשים כרוכים אחריו, ומחזיקים אותו לאיש אלקי...
ממכתבים רבים שמקורם בקבוצות שבתאיות שונות בפולין ובטורקיה עולה כי השבתאים החשיבוהו כשבתאי מוצהר.
ישנם חוקרים הסבורים, על פי ממצאים של כתבי-יד, כי רבי יהודה חסיד היה שבתאי מוצהר בעצמו, אם כי מתון יותר מחיים מלאך וחבורתו, בכך שסבר שיש לשמור תורה ומצוות כהלכה, אך אולי האמין ששבתי צבי יתגלה שוב. למרות זאת, יש הסבורים שהוא רק התכתב עם שבתאים ואולי אף הושפע מהם, אך לא היה שבתאי בעצמו. הם הסתמכו בעיקר על כך שחיים מלאך, אחד הרבנים החשובים בעליה זו, עלה בעליה נפרדת מעט קודם, וחסידיו של מלאך נותרו מופרדים מקהל העולים העיקרי שהסתייגו מהם וממנהגיהם.
קברו

בספרות התקופה מתוארת הלווייתו וקבורתו במערה בהר הזיתים. בספרו תולדות חכמי ירושלים מתאר אריה לייב פרומקין מערה זו, הכוללת כוכים רבים ועליהם כתובות עם שמות העולים הקבורים שם.
בשנת ה'תשע"א (סביבות 2011) החל תהליך שיקום קברים בהר הזיתים והסרת עפר, בחלקה שכוסתה על ידי הירדנים במסגרת השחתת בית הקברות לאחר מלחמת העצמאות בתש"ח. בחלקה זו נתגלתה המערה המקורית שבה נקברו רבים מהעולים בעלייה זו.
ראו גם

בית כנסת חורבת רבי יהודה חסיד ("החורבה")
לקריאה נוספת

מאיר בניהו, ה'חברה הקדושה' של רבי יהודה חסיד ועלייתה לארץ ישראל, ספונות ספר שלישי ורביעי תשי"ט-תש"ך, עמ' קלא-קפב.
בן-ציון דינור, במפנה הדורות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב, עמ' 19–68.
שניאור זלמן שזר, אורי דורות : מחקרים והארות לתולדות ישראל בדורות האחרונים, ירושלים : מוסד ביאליק, תשל"א 1971.
ראובן גפני, אריה מורגנשטרן, דוד קאסוטו (עורכים), החורבה : שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים, ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תש"ע 2010.
מרדכי נאור, ירושלים עיר ועם, מדוד המלך עד ימינו, יד יצחק בן-צבי, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, תשנ"ה, עמ' 166–167.
הערות שוליים

↑  מאיר בלבן, לתולדות התנועה הפראנקית, הצפירה, 6 במאי 1927
↑  בן-ציון דינור, במפנה הדורות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב, עמ' 19–68.
↑  מאיר בניהו, ה'חברה הקדושה' של רבי יהודה חסיד ועלייתה לארץ ישראל, ספונות ספר שלישי ורביעי תשי"ט-תש"ך, עמ' קלא-קפב (כתבי ספונות סרוקים - באתר יד בן צבי)
↑  בניהו, עמ' קמ"א. בהערה 49 שם, מפנה לדברי גרשם שלום בספרו חלומותיו של השבתאי רבי מרדכי אשכנזי עמ' נ"א, לגבי קיומן של שתי חבורות האחת שבתאית קיצונית, על סמך דברי ר' גדליה מסמיאטיץ בספרו שאלו שלום ירושלים שאחיו ר' משה "ביער את הקוצים מן הכרם". חוקרים אורתודוקסים לעומתם טענו שהכוונה לביעור השבתאים והשארת הנאמנים לתורה בלא אמונה בשבתאות.
↑  איגרת חכמי ירושלים - ספר זאת תורת הקנאות, לרבי יעקב עמדין עמ' כ"ז (אתר כתבים עבריים)
↑  בספר שאלו שלום ירושלים, של רבי גדליה מסמיאטיץ, אחד העולים עם רבי יהודה החסיד, המתאר בספרו את העלייה וקורות העולים.
↑  תולדות חכמי ירושלים, ר' אריה לייב פרומקין, חלק שני פרק ט' (עמ' 145) - באתר כתבים עבריים
↑  המה נסעו למנוחות ואותנו עזבו לאנחות - על ר' יהודה החסיד והמערה בשיפולי ההר (אתר הר הזיתים)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299014305171  VIAF: 299039028   WorldCat (עם VIAF): 299039028
יצחק שמעיה אלישר

| --- | --- |

יצחק שמעיה אלישר
 לידה:  11 בנובמבר 1872 י' בחשוון ה'תרל"ג ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  9 ביולי 1933 (בגיל 60) ט"ו בתמוז ה'תרצ"ג ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פעילות בולטת:  חבר מועצת העיר ירושלים
 
יצחק שמעיה אלישר (11 בנובמבר 1872, י' בחשוון ה'תרל"ג – 9 ביולי 1933, ט"ו בתמוז ה'תרצ"ג) היה איש ציבור ירושלמי בולט, חבר מועצת העיר, ציר אספת הנבחרים הראשונה והשנייה, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא "קהילת ירושלים".
לקריאה נוספת

'אלישר, יצחק שמעיה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 528–529. (הספר בקטלוג ULI)
נתן אפרתי, משפחת אלישר בתוככי ירושלים, בהוצאת ראובן מס, ירושלים ה'תשל"ה (עמ' 299 - 306)
הערות שוליים

↑  אליקים רובינשטיין, ‏יהודים וערבים בעיריות ארץ-ישראל (1926-1933) ירושלים וערים אחרות, קתדרה 51, (ניסן תשמ"ט / אפריל 1989) עמ' 122-147
↑  ירושלים ליותה בהמוניה את ר' יצחק אלישר ז"ל למנוחתו האחרונה', דואר היום, 10 ביולי 1933
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499131105171  VIAF: 308275383   WorldCat (עם VIAF): 308275383 
שלט רחוב יצחק ש. אלישר בירושלים
ישעיה בכר שמואל

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1844 ה'תר"ד סופיה, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  24 ביוני 1928 (בגיל 84) ה'תרפ"ח ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 כינוי:  ישעיהג'י או ישעיהצ'י
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום פעילות:  סופיה בבולגריה, סלוניקי ביוון וירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 24 ביוני 1928 
 תחומי עיסוק:  פעילות ציבורית
 
ר' ישעיה בכר שמואל (23 במאי 1844 – 24 ביוני 1928) היה איש עסקים ואיש ציבור בולגרי-ירושלמי, ממנהלי בית החולים משגב לדך וחבר ועד העדה הספרדית בירושלים.
קורות חיים

נולד בסופיה שבבולגריה לבייה ולרב שמואל בכר משה. בצעירותו עסק במסחר בעיר מגוריו, ונישא לריינה ירוחם (לאחר שנפטרה, נישא לרחל בן אדו).
כשהחלה המלחמה העות'מאנית-רוסית בחבל הבלקן בשנת 1877 (ה'תרל"ח), היגר לסלוניקי שביוון יחד עם מספר משפחות יהודיות נוספות. לאחר כשנתיים בסלוניקי, עלה לארץ ישראל בשנת 1880 (ה'תר"ם) והשתכן בירושלים בעקבות שכנועים מצד תנועת חיבת ציון.
בשנת 1881 (ה'תרמ"א) הועמד למכירה מטעם רשות ההוצאה לפועל בעיר העתיקה מבנה "חצר הרבי מרדשיקביץ", לאחר שעל בעליו רבצו חובות. מחשש שיימכר לאנשים שאינם יהודים, פנו אנשי כוללות העדה האשכנזית לר' ישעיה, וזה האחרון רכש את הבית לאחר שלא נמצא אף אדם שישלם את הסכום הגבוה שנדרש. עם הזמן שיפץ את המבנה, הוסיף לו חדרים לישיבה ולבית כנסת, והפך אותו למרכז תפילה ולעלייה לרגל בחגים.
בארץ ישראל התפרנס תחילה מנכסיו שהשאיר בסופיה, ובהמשך הקים בירושלים יחד עם אנשי עסקים עולי בולגריה בית חרושת לטבק טורקי שהחזיק מספר שנים, אך נאלץ להיסגר לאחר שנקבע תחום זה כמונופול של השלטונות והוחכר לחברה צרפתית.
לאחר שסגר את בית החרושת עזב את עסקי המסחר והתמסר לפעילות ציבורית לבקשת רבני העדה הספרדית, ובעצת הרב יעקב שאול אלישר הצטרף כחבר בוועד העדה בירושלים.
בפעילותו הציבורית נמנה עם מנהלי בית החולים משגב לדך, חברת שבת אחים ומוסדות חסד נוספים. כן נודע כנדבן שביתו היה פתוח לכל.
בשל מחלה מידבקת שהתפשטה בעיר העתיקה, עבר להתגורר בשכונת מחנה יהודה בשנת 1910 (ה'תר"ע).
הלך לעולמו בירושלים ב-24 ביוני 1928 (ו' בתמוז ה'תרפ"ח).
קורות חיים > משפחתו

בין צאצאיו הבולטים:
בתו - סולטנה בכר, נישאה לשמואל טאג'יר, ויחד נמנו עם מייסדי תל אביב.
בתו - מתילדה בכר, נישאה לדוד אבולעפיה.
נכדתו - ציונה תג'ר.
נינו - אברהם כ"ץ-עוז.
בן נינו - אראל מרגלית.
הערות שוליים

↑  סבא רבא של אמו, מצד משפחת טאג'יר
יותם ישי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בינואר 1980 (בן 44) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 http://ishayyotam.wix.com/actor
 פרופיל ב-IMDb
 
יותם ישי (נולד ב-25 בינואר 1980) הוא שחקן וקולנוען ישראלי, פעיל בישראל ובגרמניה.
ביוגרפיה

ישי הוא בוגר מגמת התיאטרון של תיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב (1998) והחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2010).
משנת 2010 הוא עובד במחלקות בימוי בהפקות קולנוע וטלוויזיה ישראליות וגרמניות.
ביוגרפיה > קולנוע

במהלך השנים השתתף ישי במספר סרטי קולנוע. בשנת 2006 שיחק בסרטו של איתן פוקס, "הבועה". בשנת 2008 שיחק בסרט "A House Devided" ובסרט "בית מפוצל". ב-2009 שיחק בסרט "Ultimatum". באותה שנה שיחק בסרטו של איתן גפני, "תפר פתוח" ובסרט הקולנוע "הפריצה מכלא עכו".
בשנת 2011 שיחק בסרטים "מבול", "ג'ו + בל" ו"מיקי ברקו". בשנת 2013 שיחק בסרטי הקולנוע "פרדייז קרוז" ו"רוק בקסבה", שם גילם את דמותו של הסמל אריאל, שעומד לפני סיום שירותו הצבאי. הסרט זכה בפרס C.I.C.A.E בפסטיבל ברלין 2013 ובשנה לאחר מכן השתתף ישי בברלינאלה טאלנטס, מסגרת לקולנוענים ושחקנים צעירים מכל העולם במסגרת פסטיבל ברלין.
בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט הקומדיה "אני לא מאמין, אני רובוט?!" בכיכובו. ישי מגלם את דמותו של דני ברנשטיין, בחור רגיש שמגלה יום אחד שהוא רובוט מתוחכם.
בשנת 2016 יצא לאקרנים סרטה של רוני קידר "סופעולם", וכן הוקרן לראשונה סרטו של איתן גפני "ילדי הסתיו" בהם לקח ישי חלק.
ב-2018 שיחק בסרט הקצר הגרמני "Wir Sind Wieder Da" ‏("We're Back Again"), לצד נופר בלכנר.
ב-2019 שיחק בסרט "Heute oder Morgen" שהשתתף בפסטיבל ברלין באותה שנה.
בשנת 2023 שיחק בסרט הבריטי ההיסטורי "שושנה" (אנ') אודות ההתנקשות באברהם שטרן (יאיר), ממנהיגי ארגון לח"י.
ביוגרפיה > טלוויזיה

ישי שיחק במספר סדרות טלוויזיה. בשנת 1993 שיחק בסדרה "קליידוסקופ (מה שנקרא)". ב-2004 הנחה בערוץ 24 את התוכנית "המבוקשים", בשנת 2005 שימש ככתב שטח של התוכנית "AXNמאניה" בערוץ AXN. בשנת 2007 גילם את דמותו של איתמר בסדרה "מסכים".
בשנת 2008 שיחק בטלנובלה "חשופים". ב-2010 גילם את יוגב בסדרה "טקסי דרייבר" ואת דמותו של ישי בסדרה הקומית "המשרד".
בטלוויזיה הגרמנית השתתף ישי בסרטים "A Bitter Mix" ו-"Das Jerusalem Syndrom" שהצטלמו בישראל.
ביוגרפיה > תיאטרון

ישי שיחק בהצגות "הומולודיס", "מוכים", "חבל היינו המצאה טובה", "זונות", "משחקים" ו"הצגה מאולתרת".
ביוגרפיה > עוזר במאי

במסגרת עבודתו כעוזר במאי ישי שיתף פעולה עם הבמאי הקנדי ברוס לה-ברוס, במהלך הפקת סרטו "Pierrot Lunaire" בברלין ב-2013. הסרט זכה בפרס "טדי" בפסטיבל ברלין 2014 וכן בסרט "The Misandrists" שעתיד לצאת לאקרנים ב-2017.
ב-2015 לקח חלק בהפקת הסרט הגרמני "Dinky Sinky", שזכה בפרס Fipresci בפסטיבל מינכן 2016 ובקופרודוקציה הישראלית-גרמנית "משפחה" של רוני קידר.
ב-2016 היה עוזר הבמאית בקופרודוקציה הישראלית-גרמנית-צרפתית "עץ תאנה" שצולם באתיופיה.
לאחר מכן היה עוזר הבמאית בעונה השנייה של "איש חשוב מאד" (2018) ובעונה השלישית של "רון" (2019).
הערות שוליים

↑  יותם ישי קורות חיים
↑  הערך על הסרט בוויקיפדיה באנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061767876  VIAF: 311654627   WorldCat (עם VIAF): 311654627
רצח העם בבורונדי

רצח העם בבורונדי היה רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי ממשל בורונדי (טוטסי) כנגד בני ההוטו בשנת 1972 ובו נרצחו כ-200,000 - 300,000 בני אדם.
רקע

בורונדי היא מדינה קטנה באפריקה, ענייה וצפופה אשר רוב תושביה חיים בכפרים ועוסקים בחקלאות. בורונדי הייתה במשך מאות שנים ממלכה מאוחדת שבה חיו שלוש קבוצות אתניות עיקריות – ההוּטוּ (84%), הטוּטסִי (15%) והטוּוָה (1%). שלוש הקבוצות האתניות חלקו שפה שנקראת קִירוּנדי, תרבות ומנהגים משותפים, ואף התקיימו ביניהן לא מעט נישואי תערובת.
רקע > התקופה הקדם קולוניאלית

ממלכת בורונדי נוסדה לקראת סוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, והורכבה משלוש קבוצות אתניות ששכנו במרחב – הטוּטסִי, ההוּטוּ והטוּוָה. הטוטסי נקראים גם וָטוּסִי – עם של נוודים, רועי בקר, גבוהים, החיים בשבטים לוחמים ושייכים כנראה לשבטים הנילוטיים שהגיעו מאזור אתיופיה בסביבות המאה השש-עשרה. ההוּטוּ נקראים גם בָהוּטוּ – עם של חקלאים, נמוכים, מצאצאי הבָנְטוּ, שהגיעו לאזור בין המאה השישית למאה השתים עשרה. מיסיונרים וחוקרים שעברו שם במסעותיהם תיארו את צורת הארגון של הממלכה הקטנה כדומה לאימפריה היוונית. הטוּטסִי ברובם היו רועי בקר והיוו את הרוב במעמד השליט בממלכה. עובדי האדמה (רובם הוּטוּ ומיעוט טוּטסִי) השתייכו למעמד נמוך יותר. הבעלות על הבקר, שהיוותה כאמור את "כרטיס הכניסה" למעמד השליט, נאסרה בחלק מהמקרים על בני ההוּטוּ. ההוּטוּ סיפקו את תוצרתם החקלאית לבעליהם הטוּטסִי ובתמורה קיבלו את הגנתם. כן היו נהוגות עבודות כפייה בממלכה שחלו על ההוּטוּ בלבד.
עד היום חלוקים החוקרים באשר לדמותה האתנית של בורונדי הקדם קולוניאלית – האם ההוּטוּ, הטוּוָה והטוּטסִי היו בני שבטים שונים שהרכיבו יחד כל אחד מהקלנים והממלכות באזור, או שמא היו אלה שמות למעמדות כלכליים שונים בתוך הקלאנים ולא הייתה להם כל משמעות אתנית. בכל סברה שהיא, מוסכם כי הטוּטסִי היוו את המיעוט השליט שנהנה מזכויות יתר לעומת המוני העם, שהיו בעיקר מבני הוּטוּ וטוּוָה. בין כה וכה, החוקרים האירופאיים הראשונים שהגיעו לאזור בסוף המאה ה-19 מצאו חברה שבה בני שלוש הקבוצות מחזיקים בלשון ותרבות משותפת, משרתים בצבא משותף וחולקים אזורי מחיה משותפים. חרף החלוקה, בבורונדי הקדם-קולוניאלית התקיים גורם מאחד אחד והוא המלך, שמוצאו על פי האמונה הוא אלוהי, ועל סמכותו אין מערערים. כבר בתקופות קדומות אלה, רובם המוחלט של הצ'יפים (ראשי הקלאנים) הם מבני הטוּטסִי.
רקע > הקולוניאליזם הגרמני 1899- 1916

בשנת 1899 הפכה בורונדי לחלק ממזרח אפריקה הגרמנית, אחת משלוש הקולוניות הגרמניות באפריקה, ושטחה העצום כלל את בורונדי, רואנדה, טנזניה ועוד. הכובש הגרמני היה ידוע באכזריותו כנגד ניסיונות מרד. הגרמנים גבו מיסים בעזרת המערכת המקומית של המלוכה וראשי השבטים. בתחילה התנגד המלך בבורונדי להשפעה האירופאית, ושלא כמו שכנו ברואנדה סירב לשלם מס וללבוש בגדים אירופאים. בתגובה הגרמנים השתמשו בכוח וארגנו מרד נגד המלך שבסופו של דבר קיבל על עצמו את השלטון הגרמני.
רקע > הקולוניאליזם הבלגי 1962-1916

לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקה מזרח אפריקה הגרמנית בין האנגלים לבלגים. הטריטוריה, שנקראה רואנדה-אורונדי עברה לידי הבלגים. בשנות השלושים של המאה ה-20, הגדירו הכובשים הבלגיים קריטריונים גופניים להבחנה בין בני טוּטסִי לבני הוּטוּ תוך שימוש ב"אנתרופולוגיה פיזיולוגית" – שיטה בה נמדדו גולגולותיהם של האנשים והוחלט מי משתייך לאיזו קבוצה, בדומה לשיטות שרווחו בתקופה זו באירופה והיוו את המסד התיאורי "המדעי" לתורת הגזע של הנאצים. הטוּטסִי זוהו כגבוהים יותר, יפים יותר, אינטליגנטים יותר, בעלי אף עדין יותר ומצח פחות רחב מזה של בני ההוּטוּ שהיוו את הרוב. הבלגים השתמשו בשונות זו כדי לאשרר את תפיסתם כי בני הטוטסי חכמים יותר ו"עליונים" על פני ההוּטוּ, וראו בהם גזע עליון. הבלגים התייחסו לטוּטסִי כשותפים מקומיים לשלטון למרות היותם מיעוט באוכלוסייה. הבלגים הנהיגו מדיניות של עבודות כפייה, בעיקר במטעי קפה, תחת פיקוח של בני טוּטסִי. בכך הוחרפה האיבה וחודדו ההבדלים בין הטוּטסִי להוּטוּ. כדי להשתייך לאליטה השלטונית היה צורך להשתייך לכנסייה. פעילות מיסיונרית הובילה להתנצרות המונית של האוכלוסייה האפריקאית בקולוניות. בשנת 1929 החליטו הבלגים על איחוד תפקידי הצ'יפים וצמצום במספרם ובהזדמנות זו פוטרו רוב הצ'יפים מבני ההוּטוּ, כך שבשנת 1945 לא נותרו צ'יפים מבני הוּטוּ. מהלך זה תרם לריכוזו של יותר ויותר כוח בידי פחות אנשים. בשנת 1948 הפך האזור למנדט בלגי בחסות האו"ם ובשנת 1962 קיבלה בורונדי עצמאות.
רקע > עצמאות בורונדי

בסוף שנות החמישים ובראשית שנות השישים עזבו הבלגים את האזור וברואנדה השכנה התרחשה מהפכת ההוּטוּ. המוני בני שבט ההוטו הדיחו את שלטון המלוכה של הטוּטסִי ובתמיכת הבלגים ערכו בחירות דמוקרטיות. ההוטו שנבחרו לשלוט ברואנדה טבחו בעשרות אלפי טוּטסִי. בתקופה זו שרר חוסר יציבות שלטוני בממלכת בורונדי. באוקטובר 1965 לאחר ניסיון הפיכה כושל של קציני הוטו, החלו פרעות בבני ההוטו בבורונדי. בתגובה חיילים בני ההוטו רצחו מאות אזרחים מבני הטוטסי. הטוּטסִי החליטו לעשות הכול כדי שגורלם לא יהיה דומה לגורלם של הטוּטסִי ברואנדה, על כן החלו להוציא להורג עשרות קצינים בני ההוּטוּ והשתלטו כליל על הצבא והמשטרה. בשנת 1966 התקיימה במדינה הפיכה צבאית כנגד המלוכה, בראשות קולונל מיקוֹמְבוּרוּ. המשטר הצבאי החדש והקשוח, שהונהג בידי קציני טוּטסִי, החל במדיניות של אפליה מחמירה כנגד ההוטו. כל ניסיון התקוממות של ההוּטוּ הוביל למעשי טבח נרחבים באזרחים בני הוּטוּ.
בספטמבר 1969 התבצע במדינה ניסיון הפיכה נוסף שנכשל. תגובתו של השלטון הייתה אכזרית במיוחד: כ-50,000 בני הוּטוּ, שזוהו עם הקבוצות הפוליטיות שניסו לבצע הפיכה, נטבחו בידי כוחות הביטחון; כל ההנהגה הפוליטית של ההוּטוּ הוצאה להורג.
מרד ההוּטוּ

בשנת 1971 החל פילוג בשלטון הצבאי של בורונדי, הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ טוּטסִי מקְלֶן הימבה, מינה לממשלתו ולתפקידים בכירים בצבא את בני הקלן שלו והדיח אנשי טוּטסִי מקלן בניארוגורו. ביולי 1971 אנשי בניארוגורו הואשמו בניסיון הפיכה כנגד ההימבה. בית דין צבאי הורה להוציא להורג תשעה קצינים בכירים ולכלוא למאסר עולם אחד עשר נוספים, כולם בני בניארוגורו. המשטר הצבאי היה חלש מתמיד והגביר את השימוש באלימות. ב-29 באפריל 1972 השתלטה קבוצת מורדים מבני ההוטו שנוסדה בטנזניה ורוב חבריה ילידי טנזניה, על העיר רוּמוׂנְג שבמערב בורונדי. עוד באותו היום הותירה הכנופיה לבני ההוטו באזור לרצוח ולבזוז את בני הטוּטסִי. מעשי טבח רבים דווחו על ידי עדים. בעיירה בּוּרוּרִי הסמוכה נרצחו כל האזרחים, החיילים ונציגי השלטונות הטוטסי. לאחר שהשתלטו המתקוממים על רצועה של 70 ק"מ על חוף אגם טנגניקה במערב בורונדי, מרוּמוׂנְג ועד אגם נְִיאַנְזָה שבדרום מערב, הצהירו כי יהרגו כל טוּטסִי וכל הוּטוּ שלא יצטרף אליהם. באזור זה הוכרזה עצמאות של "רפובליקת מָרְטיאַזוֹ" שנשלטה בידי מיליציית מורדי ההוטו הקיצונית. במרד השתתפו לכל היותר אלפים בודדים של בני הוּטוּ, רובם מטנזניה, ונהרגו כאלף בני טוּטסִי. ביוני 1972, בשיאו של רצח העם, עתידה ממשלת הטוטסי של בורונדי לטעון כי 25,000 הוּטוּ השתתפו במרד ו-50,000 טוּטסִי נרצחו.
רצח העם

המנהיגים מקלן הִימְבַה ניצלו שעה זו, עת שרר כאוס פוליטי בשלטון בורונדי, לשינויים רדיקלים במבנה השלטון. שעות ספורות לפני פרוץ המרד, ב-29 באפריל, הורה הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ לפזר את ממשלתו והרחיב את סמכויותיו. בערבו של יום פרוץ המרד, ב-29 באפריל 1972, שב מלך בורונדי, נְטָרֶה החמישי, לראשונה מגלות של שש שנים באירופה, כי חשב שבשעה זו הוא יוכל להועיל. עוד באותו הלילה הוא הוצא להורג בארמונו בהוראת הנשיא. למחרת, ב-30 באפריל, קבוצה של קצינים בכירים ממוצא טוּטסִי-הִימְבַה, המקורבים לנשיא, התחילו לתכנן את ההשמדה של כל ההוּטוּ בבורונדי. לאחר פרוץ המרד הורה הנשיא להרחיב את סמכויותיו של שר החוץ סִימְבָנְייה והוא מונה להיות גם שר הפנים. ב-12 במאי נתן השר סִימְבָנְייה "יד חופשית" לתנועת הנוער הקיצונית של הטוּטסִי 'בריגדות הנוער המהפכניות' (JRR). כל בני ההוּטוּ בתנועת הנוער הושמדו עוד באותו היום. מנהיגי תנועת הנוער הונחו להגיש לצבא רשימות של כל ההוּטוּ הלומדים בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
מרד ההוּטוּ הוכרע תוך ימים ספורים בראשית מאי. מרגע שהוכרע המרד החלה ההשמדה המאורגנת של האזרחים בני ההוטו בבורונדי. תחילה הורו למפקדי הצבא והמשטרה להרוג את כל הפקודים שלהם בני הוטו, ו-750 חיילים וכ-300 שוטרים נרצחו. הבאים ברשימה היו המורים והתלמידים בבתי הספר התיכוניים והמקצועיים. משאיות ורכבים צבאיים הגיעו לבתי הספר וחיילים ציוו על תלמידים ומורים בני ההוטו לעלות למשאיות, שהובילו אותם לבורות הריגה, לבתי כלא ולמתקנים צבאיים בהם הוצאו להורג. חברי תנועת הנוער (JRR) השתתפו גם הם בהוצאות להורג ובמעשי הטבח ושימשו ככוח איכותי לזיהוי הקורבנות. גם לבתי הספר היסודיים הגיעו חיילים, תחילה אספו את המורים בלבד ולאחר מכן גם את התלמידים. בחודש יוני דווח כי לא נותרו מורים בני הוטו בבתי הספר התיכוניים ובבתי הספר היסודיים נותרו רק 45% מהם. אלפי תלמידים נחטפו מבתי הספר התיכוניים ומהאוניברסיטאות והוצאו להורג. בעיר בוג'ומבורה לבדה, 4,000 תלמידים הועלו על משאיות והובלו לבורות הריגה. אלפי עובדי מדינה וכמרים בני הוּטוּ הוצאו להורג. ברדיו הממלכתי שודרה תעמולה מוסווית הקוראת להרג הוטו, "לצוד את הפיתון שבדשא". במקרים רבים הגיעו החיילים עם רשימות קורבנות שהוכנו מראש. בני טוּטסִי מתונים נרצחו גם הם. עד סוף אוגוסט דווח כי יותר מ-200,000 נרצחו ומאות אלפים נמלטו למדינות שכנות, וכי לא נותרו בבורונדי בני הוּטוּ מלומדים.
סכסוך ההוטו והטוטסי לאחר רצח העם

רצח העם הוביל לעשרים שנות שלטון של הטוטסי בבורונדי. בשנת 1976 קולונל ז'אן-בפטיסט בגאזה הדיח את הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ מכיסאו וביצע רפורמות רבות בשלטון. שלטונו של בגאזה היה מתון יותר מקודמו. בשנת 1987 הדיח פייר בוּיוֹיָה את בגאזה בהפיכה צבאית נוספת. לאחר שעלה לשלטון גברו שוב המתחים בין הרוב ההוּטוּ במדינה למיעוט הטוטסי השליט. האלימות הציפה שוב את הרחובות ועשרות אלפים נהרגו במה שהפך למלחמת אזרחים של ממש. בשנת 1991, בלחץ המערב, בוצעה רפורמה דמוקרטית ראשונה במדינה ונקבע מועד לבחירות. ביולי 1993 נבחר הנשיא ההוטו הראשון בבורונדי.
סכסוך ההוטו והטוטסי לאחר רצח העם > מלחמת האזרחים בבורונדי

שלושה חודשים לאחר היבחרו נרצח הנשיא על ידי קצינים בני טוּטסִי. הרצח היה לטריגר למאורעות דמים נוספות, אלפי איכרים בני הוטו החלו להתמרד בבני הטוּטסִי שהיוו האליטה של המדינה ועדיין שלטו בה. הטוטסי וההוטו הרגו זה בזה בפורענות איומה, יותר מ-100,000 אזרחים נהרגו באותה שנה ויותר מחצי מיליון נמלטו למדינות שכנות. מלחמת האזרחים הרצחנית הזו הייתה גורם מכריע להתפרצותו של רצח העם ברואנדה באפריל 1994 בו רצחו בני הוטו קרוב למיליון בני טוּטסִי בשלושה חודשים. המלחמה נמשכה לאורך שנים רבות אך ככל שנמשכה פחתו מעשי הטבח כנגד אוכלוסייה אזרחית. כ-300,000 בני אדם נהרגו במלחמת האזרחים עד ראשית שנות ה-2000.