stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות רפורמית
פרקטיקה > פתיחות

השיטה והפילוסופיה שלה עשו את היהדות הרפורמית, לגווניה, נכונה יותר לשינוי ולקבלת חידושים חיצוניים מכל זרם עיקרי אחר. היא הייתה הראשונה לאמץ את רעיון השוויון לנשים בתפילה ובחיי הדת: עוד ב-1846 הכריז כינוס הרבנים בברסלאו, בלי לנקוט בצעדים מעשיים, שנשים צריכות ליהנות מזכויות ומחויבויות שוות בקהילה. לילי מונטגיו הייתה פעילה מרכזית באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת והייתה אולי האישה הראשונה בהיסטוריה המתועדת לשאת דרשה בבית כנסת באירופה. רגינה יונאס, שנסמכה לרבנות ב-1935 מטעם התאחדות הרבנים הליברלים של גרמניה, הייתה האישה הראשונה הידועה שהתואר הוענק לה רשמית. ב-1972 החל היברו יוניון קולג' להסמיך נשים לרבנות באופן סדיר, לפני כל זרם אחר. באותה מידה הייתה הרפורמה חלוצת הישיבה המעורבת בבתי כנסת בהיסטוריה המתועדת, שהונהגה בארצות הברית לראשונה ב-1851. בקהילות בגרמניה היא הונהגה לאחר מלחמת העולם השנייה. שוויוניות מלאה בחיי הדת הונהגה בבתי כנסת מסוימים של התנועה ליהדות רפורמית בבריטניה רק על סף שנות האלפיים. גישה זו התבטאה גם בהכנסת שפה עוקפת-מגדר לתפילות. נוכחות הנשים בתנועה האמריקנית נעשתה דומיננטית במקביל לירידה חדה בהשתתפותם של גברים ונערים; למעשה, הזרם הרפורמי הוא הכי פחות מאוזן מגדרית ביהדות ארצות הברית.
הזרם היה גם חלוץ בסובלנות כלפי להט"ב וסמיכת רבנים שהזדהו בגלוי כלא-הטרוסקסואלים. יחסי מין בהסכמה בין גברים הוכרו כלגיטימיים בהכרעת הוועידה המרכזית של הרבנים האמריקנים מ-1977, ובשנות השמונים החלה סמיכת להט"ב לרבנות. בשלהי שנות התשעים החל הזרם גם לערוך חתונות חד-מיניות. ב-2015 אומצה בארצות הברית גם מדיניות של הכלה וקירוב כלפי טרנסג'נדרים.
התנועה הרפורמית, במיוחד באמריקה, הפכה את המאבק למען צדק חברתי ומטרות פרוגרסיביות שונות לאפיק המרכזי לפעילות ממשית בתוכה. מאז כהונתו של הרב מוריס אייזנדרט כנשיא האיחוד ליהדות רפורמית בין 1943 ל-1973 הפך המושג של "תיקון עולם" לסיסמה שבשמה השתתף הזרם באופן פעיל בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, בהתנגדות למלחמת וייטנאם, במאבק למען פמיניזם ושוויון ללהט"ב ובפעילות למען מטרות רבות אחרות. "המרכז לפעולה דתית" (Religious Action Center of Reform Judaism) בוושינגטון מהווה שדולה רבת-השפעה של האגף הפרוגרסיבי בפוליטיקה האמריקנית, וגם המרכז הרפורמי לדת ומדינה בישראל משרת מטרות דומות. העיסוק האינטנסיבי בתחום עורר מבקרים לטעון שהתנועה מאפשרת ליהודים רבים לפעול למען המטרות החברתיות הליברליות שבהן הם מאמינים ולשוות לכך גם מעין נופך דתי. דיינה אוואן קפלן כתב ”"תיקון עולם" הוא למעשה פוליטי, ומשקף את היסודות השמאלניים הרדיקליים ביותר במצע הדמוקרטי, עד כדי כך שרבים טוענים שהיהדות הרפורמית איננה אלא המפלגה הדמוקרטית עם חגים יהודיים.”
פרקטיקה > זהות יהודית

החלטות שאסרו על השתתפות או מתן הכרה כלשהי לנישואי תערובת עברו בוועידה המרכזית של הרבנים הרפורמים בצפון אמריקה (CCAR) ב-1909, 1947, 1962 ו-1973. ב-1978, למול התגברות התופעה, הוחלט על שינוי מגמה תחת מדיניות של "דחיית חתונות מעורבות, אבל לא את המתחתנים עצמם". בתי הכנסת קיבלו זוגות כאלה והחלו בהדרגה, תחת מגבלות רבות על השתתפות, לאפשר לבעלים או לנשים הלא-יהודים להיות חברים בקהילה. כיום, אף על פי שהמדיניות המוצהרת של ה-CCAR היא שהיא "מניאה" את החברים בה מלערוך או להשתתף בטקסים שכאלו, מתוקף עקרון האוטונומיה האישית אין כל ענישה על כך; דוברת הוועידה העריכה ב-2012 שבערך חצי מרבני הגוף מסכימים לכהן בהם, לעיתים קרובות תוך הצבת תנאים שונים (חינוך הילדים לפי דת הצד היהודי, שיעורי חובה לבן-הזוג האחר וכולי). ב-דצמבר 2013 הכריז הרב ריק ג'ייקובס, נשיא האיחוד ליהדות רפורמית באמריקה, כי מציאות ריבוי נישואי התערובת – מבין המשיבים לסקר PEW המקיף שהתפרסם חודש קודם לכן, 80% מאלה שגדלו בתנועה הרפורמית התחתנו עם לא-יהודי – היא עובדה קיימת ואין מנוס מלנסות לקבל את הזוגות כמיטב היכולת. אולם ניסיון לבטל את האיסור על קבלת מועמדים הנשואים ללא-יהודים להיברו יוניון קולג', נדחה באותה שנה.
בבריטניה, התנועה ליהדות רפורמית "מתנגדת נחרצות" להשתתפות רבנים בנישואי תערובת; אך ב-2012 בוטלה התקנה לפיה כל מעורבות היא עילה לפיטורי הרב העושה כן, והותר לערוך טקסים חגיגיים לכבוד הנישאים עם בני דת אחרת, בתנאי שאין בהם מוטיבים מדתות אחרות וגם לא כאלו של חתונה יהודית, כמו חופה. הליברלים הבריטים מתירים לרבנים לערוך טקסי ברכה, בתנאי שישנה התחייבות לקיים בית יהודי ולגדל כך את הילדים.
צעד אחר שהתנועה נקטה בו הוא הכרה בצאצאים להורה יהודי יחיד כלשהו, האב כמו האם, כיורשים את מעמדו ויהודים בעצמם בתנאי שהתחנכו בהתאם והביעו הזדהות עם הדת; צאצאים לאם יהודיה שאינם עושים כן לא נחשבים כיהודים, מאחר שבתנאים הנוכחיים אין עוד די בכך כדי להבטיח זהות דתית. רק ילדיהם של שני הורים יהודיים מקבלים מעמד כזה ללא תלות בחינוכם. מדיניות זו ננקטה על ידי הליברלים עוד בשנות ה-50, אושררה בצפון אמריקה ב-1983 והתקבלה על הרפורמים בבריטניה ב-2015. בקהילות הרפורמיות הקטנות ביתר הארצות, לרוב משיקולים של היחסים עם יתר הציבור היהודי, התקבלה תקנה זו רק במקומות מועטים.
ארגון ודמוגרפיה

גוף-הגג הבינלאומי המשותף ליהדות הרפורמית כולה הוא האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שקם ב-1926 מצירוף התנועות בגרמניה, בריטניה, צרפת וארצות הברית. החבר המרכזי באיחוד, בפער גדול מכל היתר, הוא האיחוד ליהדות רפורמית (URJ) בצפון אמריקה. ה-URJ מונה 831 בתי כנסת, מתוך כ-1,170 בתי כנסת רפורמים בעולם. מאומדנים המתבססים על סקר PEW מ-2013, העריך סטיבן מ. כהן כי ישנם 756,000 יהודים בוגרים הרשומים כחברים בארצות הברית; מספר זה לא משקף את התחלופה של עוזבים ומצטרפים רבים בכל עת, וגם לא ילדים שמנו, לפי הערכות, 195,000 ב-2001. כמו כן, בקהילות חבר מספר ניכר של בני-זוג לא יהודיים, כש-31% מהמשתייכים נשואים לבן זוג שלא התגייר. 35% מהמשיבים הזדהו כרפורמים, ועל בסיס כך העריך כהן שישנם עוד 1,154,000 יהודים בוגרים בארצות הברית שאינם רשומים בקהילה אך מזדהים באופן כללי עם הזרם. מספרים אלו נותרו ללא שינוי משמעותי גם בסקר PEW הגדול הבא, ב-2020: שיעור יהודי ארצות הברית שהזדהו כרפורמים עמד שם על 37%. בנוסף לכל אלו, ישנם עוד 30,000 חברים בקהילות בקנדה. הוועידה המרכזית של הרבנים האמריקנים (CCAR), המונה כ-2,300 רבנים מוסמכים שרובם הוכשרו בהיברו יוניון קולג', משמשת כהנהגה הדתית של ה-URJ. נשיאו מאז 2011 הוא הרב ריק ג'ייקובס, ונשיא הוועידה המרכזית הוא הרב לואיס קַמרָס.
לצד אמריקה הצפונית, הגופים הבאים בגודלם באיחוד העולמי הם התנועה ליהדות רפורמית והיהדות הליברלית בבריטניה; שני הזרמים פועלים בנפרד אך בשיתוף-פעולה מסוים. הם מתייחדים בכך שהרפורמים הבריטים מתונים ושמרנים יחסית, בעוד הליברלים הבריטים פרוגרסיבים יותר. ב-2010 מנו הרפורמים והליברלים, בהתאמה, 16,125 ו-7,197 בתי-אב רשומים ב-45 ו-39 בתי כנסת של כל תנועה. ציבורים אלה היוו אז 19.4% ו-8.7% מבתי-האב הרשומים בקהילה דתית כלשהי (שהם בתורם 73% מיהודי בריטניה), ובסך הכל 28.1% מתוך המשתייכים לבית-כנסת או 20.5% מכלל בתי-האב היהודיים בממלכה. שתי התנועות מפעילות ביחד סמינר רבני משותף, מכללת ליאו בק בפינצ'לי שבלונדון. בראש אספת הרבנים הרפורמים הבריטים עומדים מ-2021 הרבה קתלין מידלטון והרב ג'יימס באדן. בראש ועידת הרבנים הליברלים בבריטניה עומדים הרב רנה פֶרצֶל והרבה רבקה בּירק.
מלבד אלו, ישנה נוכחות רפורמית בעוד כארבעים ארצות בעולם. בגרמניה, "איחוד היהודים הפרוגרסיבים" מונה 25 קהילות עם כ-4,500 חברים; לאיחוד ההולנדי ליהדות מתקדמת יש 3,700 איש בעשרה בתי כנסת; 13 קהילות ליברליות שונות בצרפת מכילות כמה אלפי מתפללים; "התנועה ליהדות מתקדמת בחבר המדינות והמדינות הבלטיות" מפעילה 60 בתי תפילה ברחבי ברית המועצות-לשעבר; ל"איחוד ליהדות מתקדמת בדרום אפריקה" יש שמונה קהילות, ועוד. לתנועה ליהדות מתקדמת בישראל יש כחמישים בתי כנסת ומרכזים קהילתיים. האיחוד העולמי ליהדות מתקדמת מעריך שהוא מייצג לפחות 1.8 מיליון איש, חברי קהילה רשומים כמו גם מזדהים בלבד.
היסטוריה > מבשרים

משלהי המאה ה-18 נקלעו יהודי מרכז אירופה, בעיקר בנחלות דוברות הגרמנית, למהפך מטלטל. פירוק חברת המעמדות והכפפת נתיני הממלכות (כל שכן עם התפתחות הרעיון של מדינת לאום) לשליטה ישירה מהממשל הריכוזי החדש, הביאו קץ לאוטונומיה המשפטית ולבידוד התרבותי של הקהילות היהודיות. במקביל, השפעת הנאורות כרסמה במעמד האמונה הדתית ועודדה בהדרגה ניתוק של שיקולים דתיים מחיי הציבור והתנהלות השלטון. בחוגי המשכילים התחוללה תסיסה אינטלקטואלית ניכרת בשאלת עתידה של היהדות, שגונתה על ידי פילוסופים מובילים כעמנואל קאנט כדת טקסית ונוקשה החסרה מהות רוחנית אמיתית. משה מנדלסון ונפתלי הרץ וייזל, מנהיגי הרוב המתון, האמינו שאין סתירה בין שמירת מצוות לתקופה החדשה, אף כי קראו לליברליות רבה יותר מצד הרבנים. הרדיקלים בדור השני של השכלת ברלין אחזו בעמדה ביקורתית בהרבה: שאול אשר בספרו "לויתן" מ-1792 ניסה לנסח רשימת עיקרי אמונה שיתיישבו עם הנאורות; אלעזר בן-דוד קרא ב-1793 לבטל את המצוות המעשיות כדי להשתית את היהדות כדת טבעית של תבונה טהורה. דוד פרידלנדר נטה לדאיזם מופשט, וזנח כליל את הצורך בשימור היהדות. הם ואחרים כמותם הטיפו לעיצוב מחדש או התפוגגות של הדת בהתאם לקווים אלה. רעיונותיהם נותרו בוסריים ולא התפתחו למישור מעשי.
ב-1796 העתיקה קהילת עדת ישורון האשכנזית באמסטרדם את הנהוג אצל היהודים הספרדים המקומיים, והשמיטה את תפילת אב הרחמים, הקוראת לנקמה בגויים. "עדת ישורון" הייתה מבודדת והתפרקה תוך זמן קצר, ומעשיה נומקו במסגרת ההלכתית המקובלת, אך היסטוריונים ראו בכך צעד ראשון לכיוון חדש. ב-1808 הוקמה הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה. ראשה, ישראל יעקובסון, שאף לכך שהתפילה בבית הכנסת תשקף את הטעם האסתטי של הסביבה, ונעדר תפיסה דתית מגובשת. ב-17 ביולי 1810, תאריך הנחגג על ידי התנועה הרפורמית הבינלאומית כיום היווסדה, הוא פתח בית כנסת חדש בזֶזֶן, בו הונהגו שינויים מסוימים: הוצב עוגב, הבמה קורבה לארון הקודש בסידור פנימי שדמה לעמדת הדרשן בכנסייה, וקטעים אחדים בתפילה נאמרו בגרמנית. בדרשתו, הצהיר יעקובסון כי הוא יהודי מאמין וכי אל לה ליהדות להתפוגג או להתמזג לתוך דת אוניברסלית חדשה של תבונה, אך עליה לסגל את עצמה לתקופה. לאחר שהקונסיסטוריה נסגרה, עבר יעקובסון לברלין ב-1815. ב-1817 היה מן הדוחפים להקמת מניין מודרני דומה בברלין, בו גם נאמרו התפילות בהברה ספרדית שנחשבה אסתטית יותר (אימוץ של פיוטים ומנהגים ספרדיים משיקול זה הוסיף להיות מאפיין של הרפורמה עוד שנים רבות). ב-1818 נפתח ההיכל בהמבורג, שנועד אף הוא לפנות לדור הצעיר והמעורה. הפעם נכלל לראשונה רכיב בעל מטען עקרוני משמעותי: שונו חלק מהתפילות שייחלו לשיבה לציון כדי לחדש את עבודת הקורבנות. בעוד שהמניינים הקודמים לא עוררו יותר מאשר התנגדות אקראית, הפעם התאגדו רבנים מרחבי אירופה נגד ההיכל וגינו את מארגניו ככופרים. ההתארגנות הנרחבת נגדו לא הצליחה לסגור אותו אך בלמה את המגמה: הרפורמה המשמעותית נותרה מבודדת בהמבורג במשך עשרים השנים הבאות.
התפתחויות אלה התאפיינו בכך שמחולליהן השתמשו בהנמקות מסורתיות להצדקת מהלכיהם והתמקדו לרוב במישור האסתטי. התומכים בהיכל המבורג, כמו אליעזר ליברמן והרב אהרן חורין, ניסו להביא את השפעת הנאורות לביטוי בכלים מקובלים וסברו כי ההלכה גמישה דיה כדי לאפשר שינויים רחבים מאוד. לראייה זו היו מגבלות רבות; ”בסופו של דבר,” כתב ג'יי האריס, ”גישה כזו לא היתה יכולה לספק את הבסיס האינטלקטואלי לתמורות הרצויות. אלה שהיתר הלכתי היה חשוב להם, התייחסו בחשדנות לדמויות כמו ליברמן... ואלה שלא, דרשו הרבה יותר ממה שהוא והדומים לו יכלו למצוא עבורו סימוכין בספרות הרבנית.”
היהדות הרפורמית והציונות

עוד ב"רומי וירושלים" מ-1862 תקף משה הס את הרפורמים. כמוהם, ציין מאיר, הוא האמין שהיהדות מכילה ליבה עקרונית ו"קליפה רבנית נוקשה", אך מהותה הייתה לא אתיקה אלא הלאומיות. הוא גינה אותם על מה שתפס כשלילת היסוד הזה. תגובתם הייתה בעיקר התעלמות.
דחיית האמונה בביאת המשיח ובשיבה לציון כדי לחדש את עבודת הקרבנות וראיית הגלות כהגשמת שליחות ישראל להפיץ את האמונה בגויים הובילו ליחס עוין מצד הרפורמים כלפי הציונות כשזו הופיעה על הבמה בשנות ה-90 של המאה ה-19. אף כי קאופמן קוהלר חתם ב-1891 על עצומה לסיוע להתיישבות יהודית בארץ ותמך בהגירת יהודי רוסיה ורומניה אליה, הוא שלל את הציונות הפוליטית. לא פחות מכך, התנגדו רבניהם לניסיון הציוני לחלן את עצם היהדות; ב-1909 כתב הרב דוד פיליפזון כי "תהא זו אשר תהא, היא קודם כל דת." ב-1897 הוביל שיתוף פעולה מוצלח בין האורתודוקסים לליברלים בגרמניה, שזנחו לזמן מה את המחלוקות ביניהם, לכך שהקונגרס הציוני העולמי הראשון הועבר ממינכן, בה נועד להיערך, לבזל שבשווייץ. רבני המחאה שיצאו נגד הרצל באו משני המחנות. איגוד הרבנים בארצות הברית יצא בשנת 1917 בהצהרה שקבעה, מבלי להזכיר את הציונות במפורש, שיש להוקיע "כל פירוש בלתי-דתי או אנטי-דתי שניתן ליהדות ולשליחות ישראל בעולם". קלוד מונטיפיורי עשה כל שביכולתו כדי לסכל את מתן הצהרת בלפור. בו בזמן פעלו מנהיגים רפורמים כאבא הלל סילבר ויהודה ליב מאגנס בעד התנועה לעצמאות; גם בתקופה הקלאסית היו ציונים רבים ב-CCAR ובהיברו יוניון קולג'. הציונים עצמם רחשו איבה לזרם בין היתר בשל השפעתו הרבה של ההיסטוריון הקונסרבטיבי היינריך גרץ על המחשבה הלאומית. גרץ תיעב את גייגר והולדהיים וקרא לאחרון "האויב הגדול ביותר ליהדות שקם מאז שאול התרסי."
מחד הוקיעה התנועה הרפורמית ברובה את הציונות ואת דרכה הלאומית-חילונית, ומאידך גינו המנהיגים הציוניים את התנועה הרפורמית "המתבוללת". ככל שהתנועה הציונית התבססה וצברה תמיכה בציבור היהודי, הלכה התנגדותם של הרפורמים לציונות ופחתה. שני גורמים נוספים לשינוי זה היו רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית בשנות ה-30, והשינוי בהרכב התנועה בארצות הברית, עם הפיכתם של המהגרים מגרמניה למיעוט בתוכה.
בוועידת איחוד הקהילות הרפורמיות שנערכה ב-1937 ("ועידת קולומבוס") אימצה התנועה הרפורמית מצע חדש ("מצע קולומבוס") שחולל מפנה של ממש ביחסה של התנועה לציונות. המצע הכיר במרכזיותה של ארץ ישראל עבור השליחות הרוחנית היהודית, וקבע כי ישנה חובה לסייע בבניין ארץ ישראל. בגרמניה הטיף לאו בק לגישה דומה. השואה והקמת מדינת ישראל תרמו עוד למגמה זו. רבנים אנטי-ציונים הקימו את "המועצה האמריקנית ליהדות", אך לאחר מלחמת ששת הימים סחפה התמיכה בישראל את דעת הקהל. העקבי מבין מתנגדי המדינה, הרב אלמר ברגר, נאלץ לפרוש אף מהמועצה והוסיף להביע עמדות אנטי-ציוניות חריפות עד מותו. מאידך, היה הרב הרפורמי אמיל פאקנהיים, לרב הרפורמי היחיד שהתנגד עקרונית למסירת שטחים. בשנת 1972 הצטרפו הרפורמים לקונגרס היהודי העולמי ובשנת 1975 להסתדרות הציונית העולמית. במסגרת התקרבותה לאתוס הציוני, הקימה התנועה הרפורמית שני קיבוצים בערבה, לוטן ויהל, ויישוב קהילתי בגליל, הר חלוץ.
יהדות רפורמית בישראל

ניסיונות ראשונים להקמת קהילות ליברליות לפי המתכונת הגרמנית נעשו על ידי רבנים מעולי העלייה החמישית בשנות השלושים. ב-1935 הוקמו קהילות בחיפה ובירושלים, וב-1939 הוקם בית הספר "הלל" (כיום "ליאו בק"). ניסיונות אלה נכשלו, והקהילות הפכו אורתודוקסיות או קונסרבטיביות. גורמים שונים, מהיחס המתוח בין הציונות לתנועה ועד לאנטגוניזם עדתי מצד יהודים יוצאי מזרח-אירופה כלפי הרפורמים ה"יקים", תרמו לנוכחותה המעטה בארץ.
תחילתה של "התנועה ליהדות מתקדמת" הייתה בהקמת קהילת "הראל" בירושלים ב-1958. בשש השנים הבאות הוקמו חמש קהילות נוספות ברחבי הארץ. ב-1965 נערכה ועידה פתוחה לקהל המעוניין בחלופה דתית לאורתודוקסיה, שחיזקה את הקשר בין הקהילות והייתה אבן היסוד להקמת התנועה ליהדות מתקדמת, שנרשמה רשמית בשנת 1971. הרבנים הראשונים היו עולים, אבל בשנת 1974 החל הקמפוס הירושלמי של היברו יוניון קולג' להכשיר תלמידים ישראלים לרבנות, והסטודנט הראשון הוסמך בשנת 1980.
לפני נתוני התנועה הרפורמית, כ-5,000 משפחות ויחידים רשומים ב-50 הקהילות הפעילות בישראל, שמהווים בערך 10,000 נפש. עם זאת, בתנועה אומרים כי מעל 120,000 ישראלים משתתפים בכל שנה בטקסים ואירועים דתיים של התנועה. סקרים שונים הראו כי שיעור גדול בהרבה בין היהודים בישראל מביע הזדהות עם הזרם. בסקר גוטמן מ-2009 ובסקר המכון הישראלי לדמוקרטיה מ-2013, קרוב ל-4% הצהירו שהם רפורמים, ו-6% עשו כן בסקר המכון למדיניות העם היהודי מ-2018. רוב מוחלט מאלו הזדהו כחילונים או כמסורתיים.
בכנסת העשרים וארבע כיהן לראשונה רב רפורמי, גלעד קריב ממפלגת העבודה.
ראו גם

נוסחי תפילה לא אורתודוקסיים
לקריאה נוספת

מאיר אזרי, חושבים יהדות מתקדמת - מסע להכרת היהדות הרפורמית, הוצאת בבל, 2005.
מיכאל מאיר, בין מסורת לקדמה – תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, הוצאת מרכז שזר, 1989.
מיכאל מאיר, יסודות ועקרונות - לתולדות היהדות הרפורמית, התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
יהוידע עמיר, קול דממה דקה - מחשבות אמונה וביקורת ידיעות אחרונות, 2009.
David Philipson. The Reform Movement in Judaism.(זמין כולו ברשת) Macmillan, 1907.
אבינועם רוזנק (עורך), היהדות הרפורמית: הגות, תרבות וחברה, הוצאת מכון ון ליר בירושלים והקיבוץ המאוחד, תל אביב 2014.
ניקולא יוזגוף-אורבך, התנועה הרפורמית בישראל, רסלינג, 2018.
שמעון ברנפלד, תולדות הרפורמציון הדתית בישראל, אחיאסף, ורשה, 1908.
אלעזר בן לולו ועופר שיף (עורכים), התנועה הרפורמית בישראל: מבטים על זהות ועל קהילה, הוצאת מכון בן-גוריון, 2022.
שמואל משה מלמד – העודם יהודים? נדפס לראשונה ב'התורן', גיליון 45, 25.1.1918, ניו-יורק, ונדפס בשנית במדור הקריאה החוזרת של כתב העת 'דחק', כרך י', 2018.
גיליון בטיחות חומרים

דוגמה לגיליון בטיחות חומרים בפורמט אמריקני המספק הנחיות לטיפול בחומר מסוכן ומידע אודות הרכבו ומאפייניו
גיליון בטיחות חומרים (גב"ח) (באנגלית:  Safety Data Sheet, בראשי תיבות: SDS) הוא גיליון המכיל מידע הנוגע למאפייניו של חומר מסוים. הוא נועד לספק לעובדים המתעסקים עם החומר ולכוחות חירום את הנהלים לטיפול או לעבודה עם חומר זה בצורה בטוחה, ומכיל מידע כגון מאפיינים פיזיקליים (נקודת התכה, נקודת רתיחה, נקודת התלקחות, וכיוצא בזה), רעילות, השפעות בריאותיות, עזרה ראשונה, ריאקטיביות, אחסון, הובלה, סילוק, ציוד מגן, ונהלים לטיפול בשפיכה. הפורמט המדויק של הגיליון עשוי להשתנות ממקור למקור, ולעיתים קרובות ישנם שני סוגי גליונות בטיחות לחומר אחד – הראשון מקוצר, שנמצא בהישג ידו של הנהג המוביל, ושנקרא גם 'כרטיס בטיחות', ובו מידע קצר ועיקרי שרלוונטי לשימוש כוחות ההצלה במקרה חירום, ושני מורחב, לקריאה לפני שימוש ראשון בחומר (המיועד בדרך כלל למי שהזמין את החומר ואמור להשתמש בו).
שימוש נרחב נעשה בגיליונות בטיחות חומרים לקיטלוג מידע אודות חומרים תעשייתיים או סינתטיים. המידע בגיליון בטיחות חומרים עשוי להכיל הוראות לשימוש בטוח בחומר וסיכונים אפשריים הכרוכים בשימוש בו.
בישראל - יצרן, יבואן, סוכן או משווק של חומר מסוכן מחויב על פי חוק, לצרף גיליונות בטיחות לחומרים שהוא מספק. במקום עבודה שמוחזקים בו חומרים מסוכנים מעל כמות מסוימת חלה חובה להחזיק בהישג ידם של העובדים גיליון בטיחות לכל חומר מסוכן שמקום העבודה מחזיק. בנוסף, מחזיק מקום העבודה מחויב להביא לידיעת עובדיו את תוכנם של גליונות הבטיחות של החומרים איתם הם עובדים – ואלו מחויבים לפעול על פי ההנחיות הרשומות בו.
ראו גם

בטיחות וגיהות בתעסוקה
הערות שוליים

↑  תקנות הבטיחות בעבודה (גיליון בטיחות, סיווג, אריזה, תווי וסימון של אריזות), התשנ"ח – 1998, באתר המשרד להגנת הסביבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4282268-3
מלך האריות 2: מלכות סימבה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומיאו ויוליה 
 בימוי:  דרל רוני 
 הופק בידי:  ז'נין רוסל
 מדבבים:  מתיו ברודריק (סימבה) ארני סאבלה (פומבה) סוזאן פלאשט (זירה) רוברט גיום (רפיקי) אנדי דיק (נוקה) נייתן ליין (טימון) ג'ייסון מרסדן (קובו) ג'ניפר ליאן (ויטני) נב קמפבל (קיארה) מוירה קלי (נלה (דיסני)) 
 מוזיקה:  ניק גלני-סמית', הנס צימר 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטרליה 
 חברת הפקה:  חברת וולט דיסני, אולפני דיסניטון, סרטי וולט דיסני, אולפני הנפשת הטלוויזיה של דיסני 
 חברה מפיצה:  וולט דיסני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  27 באוקטובר 1998
 משך הקרנה:  81 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סיפור התבגרות, סרט רומנטי, סרט מוזיקלי 
 פרסים:  פרס אנני 
 סרט קודם:  מלך האריות (1994)
 סרט הבא:  מלך האריות 3: האקונה מאטאטה (2004)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלך האריות 2: מלכות סימבה (באנגלית: The Lion King II: Simba's Pride) הוא סרט המשך לסרט ההנפשה המצליח של חברת וולט דיסני משנת 1994, "מלך האריות".
הסרט יצא ב-27 באוקטובר 1998 ישירות לגרסת קלטות וידאו.
סרט זה ממשיך את העלילה מהסרט הראשון ומשמר האריות על חיי סימבה האריה ומשפחתו ועוסקת בעיקר בגדילתה של בתו, קיארה. עלילת הסרט שאבה השראה מהמחזה של ויליאם שייקספיר, רומיאו ויוליה (אך נגמרת עם סוף טוב יותר) והסיום של קיון ורני למלכי צוק התקווה (מיללה).
עלילת הסרט

לאחר אירועי הסרט הקודם, האריה הצעיר סימבה גדל, והוא שולט ב"צוק התקווה" יחד עם נלה. לזוג נולדה גורה בשם קיארה, גורה שובבה ועצמאית, שלעיתים קרובות לא שומעת להוראות הוריה ויוצאת מגבולות הממלכה אל הצד האפל. סימבה מגונן על בתו קיארה ושולח את טימון ופומבה לעקוב אחריה ולהשיבה בשלום אליו, אך היא מסיחה את דעתם.
במהלך שיטוטיה קיארה פוגשת את קובו, יורשו של סקאר, המלך העתידי והוא מקניט אותה אך לאחר שהם צועדים לעבר בור תנינים ומצליחים לברוח הם מתיידדים. בעוד השניים משחקים יחדיו, צופה בהם זירה, אמו של קובו ובת זוגו של סקאר ואינה מרוצה מהקשר שנרקם בין הגורים. סימבה מגיע עם נלה וכל הלביאות מצוק התקווה וזירה מתגלה להם. סימבה קורא לה לחזור ולקחת את גורה ולאחר שהם שבים סימבה אוסר עליה להתקרב לאזור.
שני הגורים גדלים לאיטם אך כל אחד מהם נועד לגורל אחד: קיארה נועדה למלוך בעתיד על צוק התקווה ומתחנכת לקבל את עול המלכות, בעוד קובו מדורבן בידי זירה הכעוסה לנסות להרוג את סימבה, להפוך למלך של צוק התקווה ולאפשר איכות חיים טובה לאלו החיים בצד האפל של הממלכה. לשם כך הם מחכים שקיארה תצא למסע ציד ראשון שלה לבדה, כשנוקה וויטני מלבים אש באזור הציד וקיארה מצליחה להימלט רק על קפיצה מצוק, דבר שמתיש אותה. קובו מגיע ומציל אותה וגם מחזיר אותה לצוק התקווה אך כשסימבה רואה את זה הוא כועס עליו. מפני שרפיקי מודה לקובו ונלה אומרת לו שהוא חייב לקובו את חיי בתו הוא מסכים לו להתקרב לצוק ולעבור צד.
לאחר מספר ימים בהם קובו וקיארה נעים יחד סימבה מחליט לבלות לבדו יחד עם קובו ולספר לו על אביו המאמץ סקאר. אך זירה ולביאותיה טומנות לו מארב ומביאה לידיעתו של סימבה כי קובו רצה להורגו, דבר שקובו מכחיש ונמלט משם. הלהקה מנסה להרוג את סימבה אך הוא מצליח לעלות על ערימת גזעים ולברוח, ובעודו בורח הורג בשוגג את בנה הבכור של זירה, נוקה. בתגובה זירה שורטת את עינו של קובו כאשם בנפילת אחיו וכבוגד ומנדה אותו וגם מכינה את הלהקה לתקוף את צבאו של סימבה.
סימבה חוזר פצוע ואומר שקובו טמן לו מארב, מה שקיארה מכחישה בתוקף. כאשר קובו חוזר, סימבה דן אותו להגליה בדומה לסקאר וזירה והוא נמלט מחיות זועמות. אך קיארה מחליטה לברוח ולחפש אותו וכשהם נפגשים קובו מבקש ממנה לברוח איתו לעד אך קיארה אומרת שהם לא יכולים לברוח ולהיות רחוקים מהמשפחה, אלא תפקידם לחזור ולחבר בין שתי הלהקות שהשנאה ביניהם נמשכה זמן רב.
בינתיים נפתח קרב פורץ בין שתי הלהקות שבשיאו זירה מגיעה להכות את סימבה. אך רגע לפני שנשפך דם, מגיעים קובו וקיארה ומשכנעים את כולם שאפשר לחיות יחד בשלום. סימבה נאלץ להסכים איתה אך זירה מעדיפה להילחם ולנקום את מותו של סקאר, אף על פי שלהקתה ואפילו בתה ויטני מעדיפים לעצור את הקרב.
זירה עדיין דבקה במטרתה: לחסל את סימבה ולכבוש את צוק התקווה ומנסה ברגע אחרון לתקוף אותו. היא נבלמת בידי קיארה ושתיהן נופלות למורד הצוק (אותו צוק ממנו הרג סקאר את מופסה). קיארה מצליחה להיאחז בסלע ומנסה להציל את זירה אך זירה מסרבת לקבל את העזרה. לבסוף זירה נופלת מהצוק אל הנהר השוצף.
לאחר מות זירה כל הלהקות מתאחדות וחוזרות יחדיו לצוק התקווה וקיארה וקובו מתאחדים ונישאים.
דמויות ודיבוב

| דמות | תיאור | מדבב/ת> באנגלית | מדבב/ת> בעברית |
| --- | --- | --- | --- |
| סימבה | אריה ומלך צוק התקווה. אביה של קיארה ובן-זוגה של נלה. פירוש שמו הוא אריה. | מתיו ברודריק | אלון אופיר |
| קיארה | בתם של סימבה ונלה, בת זוגו של קובו. | מישל הורן (צעירה) ונב קמפבל (בוגרת) | יסמין עיון (צעירה) ומיכל ברנד (בוגרת) |
| קובו | בן זוגה של קיארה. הוא בנה של זירה, בנו המאומץ של סקאר ואחיהם למחצה של ויטני ונוקה, אך נטש את דרכם. פירוש שמו זהה לזה של סקאר (צלקת), אך בשפה אחרת. | ריין הודונהו (צעיר) וג'יסון מרסדן (בוגר) | גיל סגל (צעיר) ועידו מוסרי (בוגר) |
| טימון | סוריקטה, שותפו של פומבה וידידו של סימבה. | נייתן ליין | תומר שרון |
| פומבה | חזיר יבלות טיפש, שותפו של טימון וידידו של סימבה. | ארני סאבלה | עמי מנדלמן |
| ראפיקי | קוף דומה למנדריל חכם והמדריך הרוחני של סימבה וממלכתו. פירוש שמו הוא חבר. | רוברט גיום | שלמה בר-שביט |
| נלה | בת זוגו של סימבה ואימה של קיארה | מוירה קלי | שרית וינו-אלעד |
| זאזו | עוף טוקוס, יועצו של סימבה. | אדוארד היברט | אוהד שחר |
| זירה | אמם של קובו, נוקה וויטני ואלמנתו של סקאר. אויבת של סימבה ולהקתו. פירוש שמה הוא שנאה. הנבלית של הסרט. | סוזן פלאשט | יעל עמית |
| נוקה | אחיהם הבכור של קובו וויטני, בנם של סקאר וזירה, מקנא בקובו על כך שהוא יורשו של סקאר. נהרג על ידי סימבה. פירוש שמו הוא "ריח רע (מסריח)". | אנדי דיק | אורי הוכמן |
| ויטני | אחותם של קובו ונוקה, בתם של זירה וסקאר. בסוף הסרט עוברת לצד של סימבה. | לייסי שאברט (צעירה) וג'ניפר לין (בוגרת) | מיטל מיכאלי (צעירה) ונעמי פרומוביץ' (בוגרת) |
| מופסה | אביו של סימבה וסביה של קיארה. מת כבר בסרט הראשון אבל רוחו מדברת בקצרה בסוף הסרט, נוסף על קטע חלומי של סימבה. | ג'יימס ארל ג'ונס | משה טימור |
| סקאר | אחיו הצעיר של מופסה ודודו של סימבה וכן בעלה של זירה. הנבל של הסרט הראשון שנהרג אך נראה בחלום של סימבה (ובתור השתקפות של קובו). | ג'ים קאמינגס | אלי גורנשטיין |
בנוסף דיבבו בגרסה העברית דבי בסרגליק ושפרירה זכאי שתי לביאות.
שירים מתוך פסקול הסרט

"He Lives in You" (שיר פתיחה בביצוע מומי לוי)
"כאיש אחד" (סימבה וקיארה)
"שיר ערש" (זירה)
"ביופנדי" (ראפיקי)
"הוא לא שייך לכאן" (חיות אדמות התקווה)
"אהבה נולדה" (קיארה וקובו)
כללי האתיקה בספורט בישראל

שחקני טניס לוחצים ידיים לאחר מערכה
הקוד האתי בספורט בישראל הוא מסמך המתאר את קווי היסוד של האתיקה המקצועית של המעורבים בספורט בישראל. הקוד האתי קובע את הכללים ואת נורמות ההתנהגות בתחום זה, והוא כולל התייחסות ספציפית לספורטאים, מאמנים, שופטים, מנהלים וחברי ועד מנהל. הקוד האתי יוצר סדר חברתי, ומעניק פתרון לסוגיות ערכיות שעולות תוך כדי הפעילות השוטפת.
מטרת הקוד האתי בספורט היא לענות על צורך עולם הספורט בתשתית אחידה של כללים אתיים להתנהגות ספורטיבית שיש בה הוגנות, שקיפות ויושרה, כדי לחזק את מעמד הספורט ולבנות את אמון הציבור בו.
כפי שנכתב באמנת אונסק"ו: "תוכניות של ספורט וחינוך גופני צריכות ליצור, הן מבחינת תכנים הן מבחינת לוחות הזמנים שלהן, הרגלים ותבניות התנהגות שיובילו להתפתחות מלאה של האדם… גם אם קיימים מאפיינים של ראווה, על הספורט התחרותי לעמוד תמיד באידיאל האולימפי ולשרת את מטרות הספורט החינוכי... "