stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה היהודית בעת החדשה

במאות ה-17 וה-18 פעלו הוגים בולטים כברוך שפינוזה, ששלל את אלוהות התורה והדת, מחד, והמקובל-הפילוסוף רמח"ל מאידך. מקובל לראות את תקופת ההשכלה, שראשיתה בסוף המאה ה-18, כראשיתה של הפילוסופיה היהודית המודרנית. בשם התבונה האוניברסלית ביקשה תנועת ההשכלה, שמשה מנדלסון נחשב למייסדה, את שילובם של ערכים והשקפות מתוך תרבות הסביבה באופק הרוחני-יהודי. בהמשך קמו תנועות דתיות שקראו לחדש את פניה של היהדות ההלכתית - המרכזיות שבהן הן התנועה הרפורמית והתנועה הקונסרבטיבית.
במאה ה-19 התנגשה ההשכלה עם החסידות, גם היא תנועה יהודית מודרנית בעלת פילוסופיה ייחודית, שראשיתה באמצע המאה ה-18, מיסודו של הבעל שם טוב. בין הוגיה הפילוסופיים הבולטים נמנו רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, ורבי נחמן מברסלב (אלא שרבי נחמן הדגיש בספריו שהוא מתנגד לפילוסופיה ושהיא הדרך לכפירה).
בין הפילוסופים היהודים החשובים במאה ה-19 ניתן למנות את ר' נחמן קרוכמל (רנ"ק), שבספרו "מורה נבוכי הזמן", הציג תפיסה פילוסופית על ההיסטוריה של עם ישראל; הרש"ר הירש, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה במאה ה-19 ואבי שיטת "תורה עם דרך ארץ"; שד"ל, ממייסדי חכמת ישראל, הבסיס ל"מדעי היהדות" כתחום מחקר; וכן שלמה מימון והרמן כהן, שהשפעתם הייתה גדולה גם בחוגי הפילוסופיה הכללית.
במאה ה-20 חלה פריחה בהגות היהודית הקיומית (אקזיסטנציאלית) והדיאלוגית. בין ההוגים החשובים בזרם זה ניתן למנות את מרטין בובר, פרנץ רוזנצוויג, עמנואל לוינס, אברהם יהושע השל, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק והרבי מליובאוויטש - מנחם מענדל שניאורסון, אשר אחד החידושים בדברי הגותו הוא, יישוב הקונפילקט בין היהדות המסורתית למדע המודרני של המאה ה-20, תלמידו של הרבי מליובאוויטש הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), דבק בגישה זאת ואף שילב אותה בפירושו לתלמוד. לפילוסופיה הדתית של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ניכרה השפעה רבה על המחשבה בציונות הדתית. כמו כן פעל ישעיהו ליבוביץ. קיימת גם הגישה הפילוסופית של הרב יונתן זקס שמנסה לגשר בין הפילוסופיה הכללית לזו היהודית.
ראו גם

מחשבת ישראל
קטגוריה:פילוסופים יהודים
פילוסופיה יהודית - מונחים
פולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה
לקריאה נוספת

שמעון ברנפלד, דעת אלהים: תולדות הפילוסופיא הדתית בישראל, ורשה: אחיאסף תרפ"ב.
ישראל אפרת, הפילוסופיה היהודית העתיקה, הוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה, הסוכנות היהודית, תשי"ט-1959.
ישראל אפרת, הפילוסופיה העברית העתיקה: הסתכלות במטפיזיקה ובאתיקה, תל אביב: דביר, תשכ"ה.
ישראל אפרת, הפילוסופיה היהודית בימי הבינים: שיטות וסוגיות, תל אביב: דביר, תשכ"ה.
ישראל אפרת, הפילוסופיה היהודית בימי הבינים: מונחים ומושגים, תל אביב: דביר, תשכ"ט.
שמחה בונם אורבאך, עמודי המחשבה הישראלית: חמש דמויות בפילוסופיה, אנתולוגיה להגות ישראל, כרכים א' ב', ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית – המחלקה לחנוך ותרבות תורניים בגולה, תשט"ו.
דוד בן שלמה נימרק, תולדות הפילוסופיה בישראל, כרך ראשון: פתיחה, שטיבל: ניו-יורק, ורשה, מוסקבה, תרפ"א; כרך שני: חומר וצורה, פילדלפיה תרפ"ט.
דוד בן שלמה נימרק, תולדות העיקרים בישראל, כרך ראשון - אודסה: מוריה תרע"ג, כרך שני - אודסה: מוריה תרע"ט.
יצחק יוליוס גוטמן, הפילוסופיה של היהדות (תרגם מגרמנית: י.ל. ברוך), מוסד ביאליק, ירושלים, 1951.
יחזקאל קויפמן, תולדות האמונה הישראלית, א-ד, הוצאת מוסד ביאליק; כנרת זמורה-ביתן דביר, תרצ"ז-תשכ"ג.
אליעזר שביד, חשיבה מחדש: פריצות דרך במחשבה היהודית הדתית והלאומית במאה ה-20, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1992.
אליעזר שביד, הפילוסופים הגדולים שלנו: הפילוסופיה היהודית בימי הביניים, הוצאת ידיעות ספרים, 1999.
אליעזר שביד, הפילוסופיה של התנ"ך כיסוד תרבות ישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2004.
אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש, א-ה, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2006-2001.
רפאל ישפה, פילוסופיה יהודית בימי הביניים: מרב סעדיה גאון עד הרמב"ם, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 2006.
יעקב קלצקין, אוצר המונחים הפילוסופיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח-1928.
אלי שיינפלד, האפולוגיה של מנדלסון: הולדת הפילוסופיה היהודית המודרנית, הוצאת כרמל, ירושלים 2019.
אלה בלפר, זהות כפולה: על המתח בין ארציות לרוחניות בעולם היהודי, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ד.
פליכס ולטש, "מהי פילוסופיה יהודית?", עיון א/א, אוקטובר 1945. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
שלום רוזנברג, פילוסופיה יהודית, מהי?, סימפוזיון: התגלות, אמונה, תבונה, תשל"ו עמודים: 145-169.
הערות שוליים

↑  רפאל ישפה, פילוסופיה יהודית של ימי הביניים מרס"ג עד הרמב"ם, כרך 1, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2006
↑  ראו: אליעזר שביד, הפילוסופים הגדולים שלנו, עמ' 11.
↑  ישראל אפרת, הפילוסופיה היהודית העתיקה, ירושלים: הוצאת הסוכנות היהודית, תשי"ט, עמ' 7.
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'מיכה,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'ג','"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'י"א
↑  סוכה, ה' ע"א.
↑  רבקה הורביץ, הרחבת גבולות הפילוסופיה היהודית, עיונים בתקומת ישראל'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'3, 1993, עמ' 562-560
↑  ביקורת: גדעון כ"ץ,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏שניוּת יהודית, קתדרה 116, יולי 2005, עמ' 166-165.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541260505171  BNE: XX527328  BnF: cb119578928 (data)  GND: 4136677-3  LCCN: sh85100947  LNB: 000048171  NDL: 00574412  NKC: ph127987  SUDOC: 027565874 
פילון האלכסנדרוני
גשר הזיו

| --- | --- |
המדשאה המרכזית וחדר האוכל
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מטה אשר
גובה ממוצע: ‎20 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,646 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,622 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) גשר הזיו(למפת הגליל המערבי רגילה) גשר הזיו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר הזיו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר הזיו33°02′21″N 35°06′43″E﻿ / ﻿33.0391170870036°N 35.1118427019994°E﻿ / 33.0391170870036; 35.1118427019994  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה אשר באדום - גשר הזיו בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
http://www.gesher-haziv.org.il
שביל בין בתי הקיבוץ שתוכננו ללינה משפחתית על ידי האדריכל פרדי כהנא
גֶּשֶׁר הַזִּיו הוא קיבוץ מתחדש, בגליל המערבי, צפונית לעיר נהריה. זהו היישוב היהודי הגדול ביותר במועצה אזורית מטה אשר.
היישוב מוגדר כ"אגודה שיתופית להתיישבות כפרית" ומנוהל על ידי אגודה מוניציפלית.
היסטוריה > ראשית הקיבוץ

הקיבוץ הוקם ב-27 בינואר 1949 על ידי חלק ממפוני קיבוץ בית הערבה, אשר מצפון לים המלח, שתמכו אז רעיונית בתנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים", אשר הייתה מקושרת באותה תקופה למפא"י. אלו נטשו אז את מושבם בעקבות מלחמת העצמאות ולצורך הקמת קיבוץ, חברו לאנשי תנועת הבונים, אשר הגיעו מאמריקה הצפונית.
הקיבוץ הוקם על גבי בסיס נטוש של הצבא הבריטי, אשר שימש כוחות של הבריגדה הניו־זילנדית במלחמת העולם השנייה, ועל אדמות הכפר הערבי המרוקן א-זיב. שמו של היישוב ניתן לו לזכרם של ארבעה־עשר לוחמי הפלמ"ח שנפלו בפעולת פיצוץ גשר א-זיב בליל הגשרים בשנת 1946. שם היישוב שואב את השראתו מ-יזכור עם ישראל - ההספד שחיבר ברל כצנלסון לנופלים במאורעות תל-חי שבו מתאבלים על "זיו עלומיהם" של הלוחמים. השם נבחר כך שיזכיר גם את אכזיב הקדומה, עיר על חוף הים בנחלת שבט אשר. על פי המשנה נמצאת כזיב בגבולה הצפוני של ארץ ישראל. שמה נשתמר בשמו של הכפר הערבי שננטש "אֶ-זִיב".
בשנת 2022 גילו שני היסטוריונים שיחידת הקומנדו הבריטית SAS השתכנה במחנה הבריטי בגשר הזיו ב-1943 לצורך אימונים לקראת פלישה ראשונה לאירופה הנאצית. התגלית נחשפה על ידי פול מקיו מהעמותה הבריטית Secret WW2 Network ותא"ל ארז דוד מייזל מעמותת מורשת ההגנה. בסיס האם שלהם היה בגשר הזיו, ממנו יצאו לאימונים אינטנסיביים בכל הארץ בפקודו של רב-סרן פאדי מיין. המבנים שימשו לצורכי היחידה הכלליים והחיילים השתכנו באוהלים. יחידה זו שימשה חוד החנית בפלישה לסיציליה במבצע האסקי, ב-9 ביולי 1943. היחידה קיימת עד היום, והיא בקשר עם סיירת מטכ"ל שרואה בה מודל לחיקוי.
ביוני 2023 התקיים טקס בגשר הזיו, במבנה בריטי משופץ,(שהפך לגלריה) לכבודם ולזכרם של לוחמי הקומנדו. בחסות העמותה הבריטית, עמותת ההגנה, מורשת גשר הזיו, ונציגי סיירת מטכ"ל. הטקס חובר בזום לנציגים מבריטניה ואוסטרליה. במהלכו הוסר הלוט משלט מיוחד שחובר לקיר המבנה ומספר את סיפור היחידה. מבנים בריטים אחרים בגשר הזיו שופצו והוסבו ל -"מסעדת ג'אק" לכבודו של ג'אק, הלוחם האחרון שנשאר עדיין בחיים, פתיחת המסעדה נדחתה לאור מלחמת חרבות ברזל.
החיילים הבריטים על רקע המבנה בגשר הזיו
השלט שחובר למבנה הבריטי בטקס ב־2023
מסעדת ז'אק
מבנים בריטים משופצים
היסטוריה > השינויים בקיבוץ

עד לסוף שנות ה-90, היישוב תיפקד בצורה המסורתית של קיבוץ שיתופי. פעלו בו ענפי משק, חדר־אוכל, בתי ילדים וכו'. בשנת 1998 התבצעה ביישוב הפרטה. מאז ההפרטה פועל הקיבוץ על פי מודל כלכלי של "רשת ביטחון" ומשכורות אישיות לחבריו. בעזרת שינוי זה התגבר גשר הזיו על חובותיו לבנקים. בשנות האלפיים בנוי היישוב מאגודה חקלאית המאגדת את מה שהיה שייך ל"קיבוץ הישן" (חבריו ונכסיו), ואגודה מוניצפאלית, הכוללת את כלל תושבי היישוב. הנהלת האגודה המוניציפלית מנהלת את חיי היום יום של הקהילה ומהווה גם הוועד המקומי של היישוב.
בשנת 2004 הוחל אכלוס של 200 בתים חדשים שנוספו ליישוב כשכונה חדשה. כמו כן, עוד כ־30 משפחות של "בנים חוזרים" רכשו בתים קיימים או בנו בתים חדשים ונקלטו כחברי האגודה החקלאית ולקהילה בכלל. העברת זכויות בשטחים שהיו בעבר של הקיבוץ לטובת בתים צמודי קרקע לתושבי האגודה הייתה חלק עיקרי בתהליך ההבראה הכלכלית של היישוב.
מוסדות חינוך, קהילה ותרבות

ביישוב ישנם בתי-תינוקות, גני ילדים, בית ספר יסודי ("חופי הגליל"), ובית ספר על-יסודי ("סולם-צור"), בו לומדים תלמידים מקיבוצים ומהיישובים בסביבה. המקום מהווה מרכז תרבותי אזורי: יש בו מתנ"ס אזורי של המועצה,  בעבר נערכו במקום מדי שנה מרוץ "אורן" לזכרו של בן הקיבוץ אורן הדרי שנפל במלחמת יום הכיפורים וטורניר טניס מסורתי "זוגות בסוכות" שהיה מיועד לתושבי היישוב ונוסד והופעל על ידי "העורף" (שמה של חברת הנעורים באותן שנים).
מוסדות חינוך, קהילה ותרבות > הלינה המשפחתית

גשר הזיו הייתה חלוצה בתחום הלינה המשפחתית. כבר בשנים הראשונות 1949-1950 החלו דיונים בנושא בהשפעת הגרעין האמריקני שהביא רוחות חדשות לחינוך. נערך משאל והוחלט לעבור ללינת ילדים בבתי ההורים. הבניה הראשונה למגורים בגשר הזיו, לאחר האוהל והצריף, הייתה בית-משפחה שכלל שני חדרים, מקלחת ומרפסת פתוחה. ב 1952 החלו המשפחות להיכנס לבתים הראשונים. כל התהליך נמשך 9 שנים. יש אומרים שהשינוי הזה השפיע על אופיו הכללי של הקיבוץ להיות פתוח יותר וליברלי.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, עמוד 37
↑  יהודה זיו, על דעת המקום: הלילה בו רעדה הארץ ונֶעְתְּמוּ שָׁמַיִם, באתר עונג שבת (עונ"ש), ‏27.06.2014
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, ידיעות אחרונות ספרי חמד,2001, עמ' 36
1 2  אירוע מורשת משותף בריטי – ישראלי, באתר hahagana.org.il
↑  Stewart McClean, SAS - The History of the Special Raiding Squadron 'Paddy's Men', Spellmount, 2006, עמ' 12
↑  אירוע מורשת משותף בריטי – ישראלי, באתר hahagana.org.il
↑  ציפורה כהן, מים לים ומה שביניהם, לא ידוע: רותי אורני, 2015, עמ' 112-113
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007487060405171  LCCN: n2003064595  SUDOC: 124364403  VIAF: 128040415   WorldCat (עם VIAF): 128040415 
חדר האוכל הישן מ-1956
אריה ברנע

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1957 (בן 68) חדרה, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אריה ברנע (נולד ב-22 בינואר 1957) הוא מחנך ישראלי וחוקר השואה. מכהן כיו"ר המועצה למנהיגות חינוכית, עמותת עמך והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה המשתפת פעולה עם ארגון בני ברית. בעברו כיהן כמנהל תיכון דנמרק בשכונת הקטמונים בירושלים, מנהל הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, מנהל התיכון האזורי בבאר טוביה ומנהל קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר (רופין).
ביוגרפיה

ברנע נולד בחדרה, בן לרעיה וישראל וברמן, ניצולי השואה מפולין. הוא למד בתיכון חדרה. עבודת הגמר שכתב על פרשת אייכמן זכתה בפרס "יד ושם" (1975). לאחר שירותו הצבאי, כלוחם, כמפקד מוצב וככתב צבאי, למד משפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין. בשירות המילואים התמנה ליועץ קצין חינוך ראשי.
בשנת 1985 פרסם ברנע את ספרו "לא נכנענו" (בהוצאת משרד הביטחון) העוסק בעמידה היהודית בשואה. ב-1987 יצא לאור ספרו "גורל אחד" העוסק ביהודים דוברי הספניולית ויהודי ארצות האסלאם בתקופת השואה. ספר זה זיכה את ברנע בפרס "משואה" לספרות השואה. כמו כן פרסם ברנע חוברות ומאמרים בנושא השואה ובנושאים משפטיים בכתבי עת מקצועיים ובעיתונות היומית.
בשנת 1986 הקים ברנע את "לפיד - התנועה להנחלת לקחי השואה", שעסקה עד 1994 בהסברה וחינוך בקשר למשמעות השואה עבור החברה הישראלית: לקח ציוני, גורל יהודי המזרח בתקופת השואה, הצלת נפשות כמופת (כולל פעלו של ד"ר ישראל קסטנר בהונגריה) וחובתנו לסייע לעמים נרדפים ולפליטי רצח-עם. תנועת לפיד אף ניהלה מאבק נגד תנועת כ"ך. לפי עבודת הדוקטורט של ד"ר לאה גנור, שנכתבה במסגרת אוניברסיטת בר-אילן, הייתה תרומתם של תנועת לפיד וברנע נקודת ציון משמעותית בהתייחסותו של צה"ל למשמעות השואה.
במאמריו מביע ברנע, בין היתר, ביקורת נגד הצגת לוחמי מצדה כמופת.
בשנת 1995 החל לנהל את בית-הספר התיכון "דנמרק" בשכונת הקטמונים בירושלים. ברנע הנהיג בבית-הספר תוכנית לשוויון בחינוך ותוכנית לחינוך ערכי. על תוכניות אלה זכה "דנמרק" בפרס החינוך של ירושלים ובפרס החינוך של מדינת ישראל. ברנע זכה גם בפרס החינוך של יד ושם.
בשנים 2001–2004 ניהל ברנע את הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. ב-2004 פרש מתפקידו על רקע מחלוקת בעניין האינטגרציה בחינוך שלמענה לחם.
ב-2004 נבחר על ידי העיתון "הארץ" כאחד מ-50 אנשי החינוך המשפיעים בישראל.
בשנים 2004–2005 הכין את תוכנית-האב החינוכית של העיר ערד. ב-2005 התמנה לתפקיד מנהל בית הספר התיכון האזורי בבאר טוביה.
החל בשנת 2007 עומד ברנע גם בראש ארגון "עמך", הפועל למען רווחתם הנפשית והחברתית של ניצולי השואה. כמו כן ברנע הוא מרצה בנושא "שואה ומשפט" בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2015 פרסם את הספר "חינוך: על פיתוחם של אדם וחברה".
בסוף שנת הלימודים תשע"ו עזב את תפקידו כמנהל תיכון באר טוביה לאחר 11 שנה.
החל מ-2016 ניהל את קריית החינוך על שם בן-גוריון בעמק חפר.
בסוף שנת הלימודים 2019 הודיע ברנע על פרישתו מתפקידו כמנהל קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר.
ברנע חבר הנהלה בעמותת חלו"ן. עמותת חלו"ן מעניקה סיוע לימודי, רגשי וחומרי לתלמידים מרקע סוציו-אקונומי נמוך, הפזורים בכ־30 בתי ספר ברחבי הארץ.
ב-2020 הקים את המועצה למנהיגות חינוכית: גוף המורכב מעשרות אנשי חינוך בכירים ואנשי ציבור נוספים אשר מגבש ומפיץ המלצות לגבי מדיניות החינוך בישראל.
ב-2021 התמודד ברנע בפריימריז של מפלגת העבודה לבחירות לכנסת העשרים וארבע, ונבחר במקום ה-37 אך לא הוצב ברשימה.
ב-2024 החל לנהל את תיכון מקיף יהוד.
ברנע נשוי ואב לשני ילדים. הוא מתגורר במבשרת ציון.
מספריו

"זהות יהודית :תוכנית יסוד לבתי ספר יהודיים ממגמות חינוך שונות בישראל ובתפוצות"
"התיכון בן ארבעים :תרצ"ח-תשל"ח, 1978-1938"
"לא נכנענו : העמידה היהודית בשואה", הוצאת משרד הביטחון, 1985
"גורל אחד" - היהודים דוברי הספאניולית ויהודי ארצות האסלאם בתקופת השואה - חוברת למורה, הוצאת משרד הביטחון, 1986
"יהודי לוברטוב והסביבה :חיים, שואה, שרידים", הוצאת ועד עולי לוברטוב, 1987
"איים של חיים : על י"ד חסידי אומות-העולם בשואה", הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1991
"משמעות השואה לדורנו", 1996
"חינוך: על פיתוחם של אדם וחברה", הוצאת בית עלים, 2015
מספריו > מהרצאותיו

אריה ברנע, קסטנר - מציל או בוגד, כיוונים חדשים 19, ינואר 2009, עמ' 148-109, באתר ההסתדרות הציונית העולמית
פרשת ישראל קסטנר, חלק ראשון, (34:21 דקות) יו-טיוב, (ראו ישראל קסטנר)
פרשת ישראל קסטנר, חלק שני, (28:16 דקות) יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 1  , (9:56 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 2  , (9:01 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 3  , (10:00 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 4  , (9:59 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 5 , (9:59דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 6 , (10:00 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 7 , (10:00 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 8 , (10:00 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 9 , (8:52 דקות), יו-טיוב
פרשת קסטנר,  ד"ר אריה ברנע באוניברסיטה העברית - חלק 10 , (8:36 דקות), יו-טיוב
ראו גם

עמך
הערות שוליים

↑  אריה ברנע יו"ר "עמך", 6:04 דקות, יו טיוב
↑  אריה ברנע - סגל הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית
↑  "על פיתוחם של אדם וחברה - אריה ברנע, (4:15 דקות), יו-טיוב
↑  "שלום שבת" מברנע  17 ביוני 2016, (1:19), יו-טיוב
↑  קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר - דבר המנהל / אתר קריית החינוך, עמק חפר
↑  עמותת חלון - חבר הנהלה אריה ברנע
↑  אריק בנדר, עו"ד אריה ברנע, מחנך וחוקר השואה, בעבר מנהל בי"ס דנמרק בירושלים ומנהל יגמנסיה הרצליה, מתמודד בפריימריז בעבודה., באתר מעריב, טוויטר, ‏31.01.2021
↑  אייבי בנימין, [https://www.facebook.com/photo?fbid=3737943966284080&set=a.123961311015715 אלה התוצאות.
תחושת כישלון], באתר פייסבוק, ‏01.01.2021
↑  מפלגת העבודה בראשות מרב מיכאלי, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590877705171  GND: 1158568207  LCCN: n2016036269  VIAF: 483144782727778880720   WorldCat (עם VIAF): 483144782727778880720
רב בית חולים

רב בית חולים הוא רב המעניק הדרכה הלכתית ורוחנית במרכזים רפואיים במדינת ישראל. הרב אחראי על נושאים שגרתיים במרכז הרפואי, כגון תחומי כשרות, שבת, עירוב, תפילות ושיעורי תורה בבית הכנסת של בית החולים, טומאת כהנים, מכירת חמץ, מזוזות, ועוד.
פעילות

הרב מהווה סמכות הלכתית למשגיחי הכשרות, הצוותים הרפואיים, והמטופלים ולבני משפחותיהם בעניינים הנוגעים להלכה, הן בעניינים שגרתיים, והן בבעיות מגוונות המתעוררות בפעילות השוטפת של המרכז הרפואי ובחיי המטופלים, כגון: טיפולים שונים וניתוחים בשבת, הנחיות אישיות בדיני הצומות לחולים מסוגים שונים, תרומת איברים, קבורת איברים, ועוד.
הרב מעניק גם ליווי רוחני, הכולל קשר ומפגשים עם אנשי צוות ועם חולים ומטופלים, ליווי לקראת פטירה ואחריה, ומתן מענה למגוון רחב של שאלות וצרכים. במקרים רבים הרב גם נמצא בפועל במרכז הרפואי בשבתות וחגים ומוביל את התפילות, עובר במחלקות ודואג לקידוש והבדלה, קורא בתורה, תוקע בשופר וכדומה. הרב עוסק גם בעריכת חופות וטקסים ואירועים אחרים במרכז הרפואי.
היסטוריה

רב בית החולים הראשון בישראל היה הרב רפאל יעקב מן רקובסקי, שהחל לכהן ברבנות המרכזים הרפואיים הדסה בירושלים בשנת תשכ"ב (1962), וכיהן בתפקידו במשך כ-50 שנה, עד לפטירתו והחלפתו בידי הרב משה קליין.
במרכזים רפואיים חרדיים, ניתן דגש על ביצוע כל ההליכים הרפואיים על פי ההלכה, והרב דואג לביצוע מדויק של הנחיות הלכתיות בכל היבטי הפעילות הרפואית. במרכזים רפואיים אלו, ממונה פוסק הלכה בכיר שמכריע בשאלות סבוכות ומנחה את רב בית החולים בפעילותו היום-יומית: הפוסק של המרכז הרפואי שערי צדק הוא הרב אשר וייס (קדמו לו בתפקיד זה הרב יהושע ישעיה נויבירט והרב משה הלברשטאם); למרכז הרפואי מעיני הישועה יש ועד רבנים שחברים בו הרב יצחק זילברשטיין, הרב משה שאול קליין והרב שריאל רוזנברג, (קדמו להם בתפקיד זה הרב שמואל ואזנר, הרב חיים קניבסקי ואחרים). במרכז הרפואי לניאדו, ענייני ההלכה מנוהלים "תחת עינו הפקוחה של הנשיא", הרב צבי אלימלך הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג.
מעמד מנהלי ומעסיקים

רבני בתי החולים מועסקים על ידי משרד הבריאות. יש מקורות שמוסרים כי הקריטריון להקצאת תקן לרב בית חולים הוא גודל של כ-900 מיטות אשפוז, אך במכתב רשמי של משרד הבריאות משנת תשע"ט (2018) נאמר ש"לא קיימת הגדרה של מפתחות תקינה הקובעים את כמות התקנים הנדרשת". הרב פנחס פרנקל ממונה מטעם משרד הבריאות על בתי החולים הממשלתיים. המעמד של רב בית חולים עודנו בשלבי הסדרה בחקיקה, אך בפועל הוא נחשב לחלק מהצוות המנהל של בית החולים, ולרוב הוא אף חבר בוועדות שונות של בית החולים. בנוסף לרבנים, במרכזים הרפואיים מועסקים גם משגיחי כשרות האחראים על השגחת כשרות המטבחים, המחלקות ותפריטי המזון, ועבודתם נעשית בשיתוף פעולה ובפיקוח של רב בית החולים. לעיתים אין תקן לרב בית חולים, או שהתקן לא מאויש בפועל מסיבות שונות, ומתקיים תהליך שבו משגיח הכשרות ממלא בפועל חלק מתפקידי הרב.
שיתופי פעולה

רבני בתי החולים עובדים בשיתוף פעולה עם רבנים ופוסקים שונים, וכן עם מכונים תורניים המומחים בתחומים הלכתיים הנוגעים לפעילות המרכזים הרפואיים, בין היתר עם מכונים אלה:
מכון פוע"ה - עוסק בנושאים הקשורים לפוריות, כשרות טיפולים רפואיים והפריה.
מכון צומת, ומכון מדעי טכנולוגי להלכה - מסייעים במציאת התאמות טכנולוגיים לצורך שמירת שבת והפעלת מכשור רפואי מתקדם בשבתות ובחגים, וכן במתן הנחיות להפעלת מטבח ושירותי הסעדה על פי ההלכה, בדגש על נושאי כשרות ושבת.
הערות שוליים

↑  בני למדן, במרכז רפואי וולפסון מכרו את החמץ, באתר חבורה – חדשות חרדים, ‏4 באפריל 2023
↑  יוסף הופנר, באתר מרכז רפואי מעיני הישועה, ‏2024-10-21
1 2   הרב יואב חנניה אוקנין | רב מרכז רפואי שיבא | תפקידו של רב בית חולים | יום שכולו תורה | עצמאות תשפ"ד, סרטון בערוץ "הרב יצחק לוי – רב העיר נשר", באתר יוטיוב (אורך: 46:32)
↑  איציק ברנדויין, אלמוג מאיר ג'אן שחולץ מהשבי: "התגעגעתי לחגים, מה שהחזיק אותי זו האמונה", באתר ערוץ 7, 23 ביוני 2024
↑  רופא הנפשות: רב בית החולים "זיו" בצפת מסכם 36 שנות שליחות, באתר הידברות , ‏26 בינואר 2016
1 2  רבני בתי החולים: "אנחנו קורסים תחת העומס", באתר www.hidabroot.org, ‏2015-05-28
↑  רולי קירשטיין, ארבע שנים אחרי שהתגרשו, בני הזוג נישאו מחדש – במחלקה הפנימית, באתר כלבו – חיפה והקריות, ‏2024-07-21
↑  קווים לדמותו של מורנו הרב יהושע ישעיה נויבירט זצ"ל – מכון שלמה אומן, באתר www.machonso.org
↑  ועד הרבנים, באתר מרכז רפואי מעיני הישועה, ‏2024-10-21
↑  שירותי דת בבית החולים לניאדו בנתניה, באתר בית חולים לניאדו
↑  טליה בן אבי שטיינברג, תקנים לרב במרכז הרפואי לגליל, ‏יט בטבת תשע"ט
↑  שאלות על סוף החיים, באתר ערוץ 7, 30 בספטמבר 2021
מחנה ריכוז

מחנה ריכוז הוא מתקן כליאה רחב ידיים, שנועד לאסירים פוליטיים, קבוצות אתניות או קבוצות דתיות, הנכלאים ללא כל הליך משפטי. לעיתים משמש מחנה הריכוז גם לעבודות כפייה (מחנה עבודה), ולעיתים להשמדה של האסירים (מחנה השמדה).
המשטרים הקומוניסטיים בברית המועצות, סין וקוריאה הצפונית הפעילו בעבר ומפעילים בהווה מחנות ריכוז המוניים בהם נכלאו ונכלאים מיליוני אזרחים ללא משפט ועוברים עינויים קשים. כמו כן, גם הנאצים הקימו מחנות ריכוז בגרמניה ובפולין, בהם נכלאו, הורעבו, עונו והושמדו מיליוני יהודים, שבויי מלחמה סובייטים, צוענים והומואים.
היסטוריה

לראשונה נעשה שימוש במונח "מחנה ריכוז" ביחס למחנות שהפעילה בריטניה בדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים (1899–1902).
בין השנים 1904–1907 השלטון הקולוניאלי הגרמני בדרום-מערב אפריקה הגרמנית הקים מחנות ריכוז כחלק מרצח העם של ההררו והנאמה, שם נטבע לראשונה התרגום הגרמני למושג האנגלי "מחנה ריכוז".
מחנות הגולאג בברית המועצות נחשבים גם הם כמחנות ריכוז, אף על פי שפורמלית אוכלוסייתם הגיעה אחרי הליך משפטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקימה גרמניה הנאצית מחנות ריכוז רבים לקבוצות אתניות רבות ומגוונות, בשטחה ובשטחי הכיבוש שלה באירופה ובצפון אפריקה. ארצות הברית כלאה אזרחים ממוצא יפני במחנות, אולם בשל רגישות המונח "מחנה ריכוז" יש המעדיפים להשתמש במונחים אלטרנטיביים. על־פי ההערכות הקימו הנאצים 42,500 מחנות וגטאות לריכוז והשמדת יהודים.
אחר כך, הוקמו מחנות ריכוז לאויבי המשטר בסין, קוריאה הצפונית, ובמדינות יוגוסלביה לשעבר בתקופת המלחמות הפנימיות.
מחנות ריכוז בגרמניה הנאצית

המשטר הנאצי הפעיל מחנות ריכוז (בגרמנית: Konzentrationslager, "קונצנטרציונסלאגר"; בר"ת: KZ, מבוטא "קָה-צֶט") ממספר סוגים: מחנות מעבר, מחנות מעצר, מחנות עבודה ומחנות השמדה. לעיתים שימשו המחנות למספר מטרות, ולעיתים הוחלף ייעודם במהלך הזמן. פעמים רבות, גם אסירים במחנות עבודה הורעבו והועבדו בפרך עד מותם. על-פי ההערכה, עשרה מיליון אנשים מצאו את מותם במחנות הריכוז הגרמניים נאצים, שישה מיליון מתוכם ב-15 המחנות הגדולים.
מחנות ריכוז הוקמו בגרמניה זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון. מחנה הריכוז הראשון היה דכאו, שהוקם ליד מינכן, מיד לאחר עליית היטלר לשלטון ב–1933. בעקבותיו הוקמו מחנות נוספים, כמו בוכנוואלד ומאוטהאוזן. הם נועדו לכליאת מתנגדים פוליטיים וקבוצות חברתיות שהוגדרו כבלתי רצויות: אסירים פליליים, הומוסקסואלים, חסרי בית ועוד. מחנות הריכוז נועדו לשבירתם של הכלואים בהם ולעיתים אף לחיסולם. המחנות הפכו לחלק ממערכת האס אס, ומלקות ואפילו עונש מוות היו בהם דבר שבשגרה.
טרם מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנות הריכוז יותר מרבע מיליון אסירים. בכמה מחנות הוקמו מפעלים לעבודות כפייה ומעבדות לניסויים בבני-אדם, שבהן נבדקו אפשרויות של עיקור המוני או של מידת סבילותו של האדם לקור ולמחלות. לאחר פוגרום "ליל הבדולח" החל לראשונה מעצר המוני של יהודים ושילוחם למחנות ריכוז.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו על ידי הנאצים מאות מחנות ריכוז בשטחי הכיבוש, כמכשיר לדיכוי העמים הנכבשים, וכדרך לנצל את התושבים לעבודות כפייה לצורכי כלכלת המלחמה הנאצית.
ראו גם

גולאג
השואה – מונחים
סימון אסירים במחנות ריכוז נאציים
מחנה השמדה
לקריאה נוספת

מנבר, רחל. מחנות הריכוז הנאציים: מבנה ומגמות, דמות האסיר, היהודים במחנות. הרצאות ודיונים בכינוס הבינלאומי הרביעי של חוקרי השואה. ירושלים, שבט תש"מ-ינואר 1980. ירושלים: יד ושם, 1984