stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארק-נינג'ה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  מארק רוזנצוויג
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־31 שנים)
 מיקום המטה:  ניהד'ם, מסצ'וסטס
 ענפי תעשייה:  מכשירי חשמל ביתיים
 נשיא:  מארק באררוקאס
  
 www.sharkninja.com
 
שארק-נינג'ה (באנגלית: SharkNinja) היא חברת עיצוב מוצר וטכנולוגיה בינלאומית שבסיסה בניהד'ם, מסצ'וסטס. החברה נוסדה בשנת 1994 על ידי מארק רוזנצוויג ומנוהלת על ידי המנכ"ל מארק באררוקאס, שהצטרף לחברה בשנת 2008 כנשיא. שם החברה משלב את שני המותגים העיקריים שלה: Shark ו-Ninja. פורטפוליו המוצרים של שארקנינג'ה כולל 27 קטגוריות משנה בתחום משק הבית, כגון ניקיון, בישול, הכנת מזון, סביבה ביתית וטיפוח.
שארק-נינג'ה היא חברה ציבורית אמריקאית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE). היא צמחה ממכירות נטו של פחות מ-250 מיליון דולר ב-12 החודשים שהסתיימו ב-31 במרץ 2008, ליותר מ-3.7 מיליארד דולר במכירות נטו בסיום שנת הכספים 2022. החברה מעסיקה יותר מ-2,800 עובדים בתשע מדינות וב-25 משרדים. לחברה תיק של יותר מ-3,000 פטנטים פעילים במדינות שונות, כולל ארצות הברית, קנדה, סין, יפן, דרום קוריאה, אוסטרליה, בריטניה, גרמניה וצרפת.
היסטוריה

החברה שארק-נינג'ה החלה את דרכה ב-1994 כ-"Euro-Pro Operating LLC", כאשר מארק רוזנצוויג ממונטריאול, שניהל את העסק המשפחתי, פיתח שואבי קיטור ושואבי אבק עומדים. הוא התחיל למכור את המוצר, דרך הפלטפורמה של ערוצי קניות בטלוויזיה האמריקאית. המותג התגלגל מפה לאוזן, לצד שיווק ויראלי ברשת, שהביא את החברה להצלחה גם מחוץ לגבולות ארצות הברית.
בשנת 2003, העביר רוזנצוויג את המטה ממונטריאול לנידהאם, מסצ'וסטס. המותג "שארק" נוסד ב-2007 עם טכנולוגיית הוואקום "ללא איבוד שאיבה", זמן קצר לאחר מכן, ספסל המנהלים הורחב כך שיכלול את מארק באררוקאס כנשיא "שארק-נינג'ה", מה שהניע את השקת המותג "נינג'ה" ב-2009. ב-2013 החלה החברה למכור מוצרים בבריטניה תחת המותג "שארק". בשנת 2015, החברה שינתה את שמה כדי לנצל את הפופולריות של המותגים שלה. בשנת 2017, רכשה "CDH Private Equity" נתח בחברה, והפכה אותה לחברה בת של "JS Global". בשנת 2018, שארק-נינג'ה היוותה כמעט מחצית מהכנסות "JS Global". ב-31 ביולי 2023 השלימה שארק-נינג'ה את הפרידה מ-"JS Global", ושארק-נינג'ה הפכה לחברה ציבורית עצמאית. מניותיה החלו להיסחר בבורסת ניו יורק תחת הטיקר "SN". באוקטובר 2024, הפכה החברה לנותנת חסות של Bellerive Oval, והסכימה על הסכם לשם "נינג'ה סטדיום" למשך ארבע שנים.
מוצרים

החברה מציעה מוצרים לשיפור איכות החיים בבית, הכוללים פתרונות מתקדמים לניקוי רצפות, כגון שואבי אבק מסוגים שונים (עם חוטים, דגמי מקל, מכלים, וריאציות כף יד), שואבי אבק רובוטיים, מגבי קיטור, ומכשירים לניקוי בשיטות רטובות ויבשות. בתחום סביבת הבית, החברה מספקת מערכות לטיהור אוויר, מאווררים, לצד מכשירי עיצוב שיער ומיכשור בתחום היופי. במטבח, החברה מציעה מכשירים מתקדמים כגון בלנדרים, מסחטות, מעבדי מזון, מכונות גלידה, מכשירי טיגון ללא שמן, תנורים, גרילים פנימיים וחיצוניים, רב כיריים, מכונות וופלים וטוסטרים, וכן מערכות להכנת קפה ומכשירים הגזה והוספת טעמים למים. בנוסף, החברה מספקת מכשירי חשמל טכנולוגיים המיועדים לשיפור הנוחות והפונקציונליות היומיומית.
תביעות משפטיות

שארק-נינג'ה הייתה מעורבת במספר סכסוכים משפטיים.
בשנת 2014, דייסון תבעה את החברה בגין הפרת שלושה פטנטים בתחום טכנולוגיית שואבי האבק, אך לאחר ארבע שנים נפסק כי לא הייתה הפרה.
בשנת 2019, שארק-נינג'ה תבעה את יצרנית "Emeril Lagasse Pressure AirFryer" בגין הפרת פטנט, אך התיק נדחה.
בינואר 2021, iRobot תבעה את שארק-נינג'ה על פרסום כוזב והפרת פטנטים הקשורים לשואבי אבק רובוטיים, תביעה שעדיין תלויה ועומדת נכון למרץ 2023.
באוקטובר 2023, נתבעה שארק-נינג'ה על פרסום מטעה לכאורה, שבו פורסם כי המחבתות שלה יכולות להתחמם ל-30,000 מעלות פרנהייט (כ-16,600 מעלות צלזיוס), כלומר פי שלושה מטמפרטורת השמש.
הערות שוליים

1 2  "CDH Private Equity Acquires SharkNinja Operating". mergr.com. Mergr. 2017. ארכיון מ-13 ביולי 2020. נבדק ב-10 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SharkNinja". Bloomberg.com. ארכיון מ-11 ביולי 2020. נבדק ב-10 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "SharkNinja, Inc. Prospectus". www.sec.gov. 28 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SharkNinja CEO reveals what consumers are looking for now". Yahoo! Finance. נבדק ב-1 באוגוסט 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  בשירות שיווקיסט, הנינג'ה של השיווק: מערוץ הקניות לשיש של המטבח, באתר כלכליסט, 1 ביוני 2023
↑  Schulties, Rachel (2020-08-28). "Mark Rosenzweig, Founder, and Mark Barrocas, President, SharkNinja named 2021 HomeWorld Business "People To Watch"". Marketsmith, Inc. (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2023-02-14. נבדק ב-2023-04-12.
↑  Cave, Andrew. "How Shark Ate Dyson's Lunch In America". Forbes (באנגלית). ארכיון מ-2023-04-12. נבדק ב-2023-04-12.
↑  "Shark Anti Hair Wrap & About Shark". Which Vac?. ארכיון מ-22 בנובמבר 2022. נבדק ב-22 בנובמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Euro-Pro Cleans Up with New SharkNinja Identity" (הודעה לעיתונות). SharkNinja Operating LLC. 22 ביולי 2015. אורכב מ-המקור ב-12 ביולי 2020. נבדק ב-10 ביולי 2020. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  "SharkNinja aims to suck up Dyson vacuum business". Financial Times. 2018-10-16. נבדק ב-2023-08-16.
↑  "CDH Acquires Stake in Home Appliance Brand SharkNinja". The Free Library. 17 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "JS Global Lifestyle Co Ltd, 1691:HKG profile - FT.com". markets.ft.com. נבדק ב-2023-08-17.
↑  "Chinese owner of SharkNinja revives Hong Kong IPO amid US tariff risks". South China Morning Post. 2019-12-09. ארכיון מ-2022-12-05. נבדק ב-2023-03-21.
↑  "SharkNinja Becomes Independent, Publicly Traded Company and Begins Trading on New York Stock Exchange". 31 ביולי 2023. נבדק ב-31 ביולי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  לי סיביליה‏, בכירי שארק-נינג'ה משתפים: כך הפך המותג הבינלאומי למוביל בישראל, באתר וואלה, 15 בינואר 2024
1 2 3  "Roomba, SharkNinja, and the $3 billion battle of the robot vacuums". The Boston Globe. ארכיון מ-2023-03-22. נבדק ב-2023-04-16.
↑  בשכבת הפוטוספירה
גריל חשמלי Ninja Grill XL AG551
שואב אבק רובוטי מבית "שארק"
פגמי תכנון

פגם בתכנון הוא הסדר נזיקי שמקורו בחוק האחריות למוצרים פגומים. חוק זה, אשר נחקק בישראל ב-1980, יועד להגדיל את אחריותם של יצרנים ובה בעת להעלות את היקף זכאותם של צרכנים לפיצוי עבור נזקי גוף שמקורם בפגם במוצר. חלק מהוראותיו של חוק זה עוסקות בנזקים הנגרמים לצרכן בשל פגם בתכנונו, וקובעות הסדר פיצוי במקרים אלו. 
פגם בתכנון הוא ליקוי שנוצר במוצר כבר בשלב תכנונו ומאפיין את כל המוצרים בקו הייצור. כתוצאה מהליקוי נוצר פוטנציאל לגרימת נזק מכל המוצרים שיוצרו בקו הייצור הנוכחי, ופסיקת בית המשפט שקיים במוצר פגם תכנוני משמעותה הן פיצוי הצרכן הניזוק והן פסילת כל קו המוצרים.
הגדרה > פגם בתכנון

על מנת להכיר בפגם בתכנון על בית המשפט לקבוע כי תכנון האבטיפוס יצר סיכון בלתי סביר.
§A402 ל – Restatment (second) Of Torts סייג את הכלל לנזקים שנגרמו לצרכן או למשתמש בלבד, אך ב-§2d ל – Restatment (third) Of torts הושמטה הגבלה זו והומלץ להעניק זכות תביעה לכל מי שנגרם לו נזק על ידי המוצר.
סיכון בלתי סביר: מרבית הפעולות המתבצעות בחיי היומיום טומנות בחובן סיכון לגרימת נזק. למרות זאת, ישנם סיכונים אשר החברה מוכנה לקבל את קיומם עקב תוחלת נזק קטנה (כלומר שהסיכוי שהנזק ייגרם בד בבד עם גובה הנזק שייגרם אינם כה משמעותיים) או עקב תועלת משמעותית מעצם ביצוע הפעולה שהסיכון נלווה אליה. סיכונים אלה יוגדרו כסיכונים סבירים. לדוגמה, נסיעה במכונית בלילה היא פעולה שמולידה לצידה סיכון לא מבוטל להתרחשותן של תאונות. חרף זאת, איסור נסיעה בלילה עשוי ליצור נזק רב משל עצמו, וזהו נזק שהחברה לא מעוניינת לקחת על עצמה. לפיכך, נסיעה בלילה, חרף סיכוניה - היא סיכון סביר. מכאן, ניתן להגדיר סיכון בלתי סביר כסיכון שהחברה לא מוכנה לשאתו, אך היא מוכנה לשלם את המחיר הכרוך במניעתו.
הקושי באבחנה כאשר ביהמ"ש בוחן פגם בייצור עליו להשוות את המוצר גורם הנזק לשאר המוצרים בפס הייצור – פעולה פשוטה למדי. גם החלטה הנוגעת לפגם באזהרות לא יוצרת קושי ממשי עבור ביהמ"ש; מרגע שיש סיכון ממשי במוצר, יהיה זה לא סביר שלא לציין אזהרה מתאימה שכן עלות האזהרה זניחה (לצד עמדה זו קיימת גישה לפיה ריבוי אזהרות עשוי לעמעם את האזהרות החשובות או להרתיע את הצרכנים מלהשתמש במוצר ולכן עלותן גבוהה מאוד). להבדיל, כאשר ביהמ"ש בוחן פגם בתכנון המוצר עליו להגיע למסקנה שמתכנני המוצר יצרו סיכון בלתי סביר, סיכון שעליהם לפצות בגינו את התובע. מסקנה כזו תתקבל לאחר השוואה עם אלטרנטיבות ותוך התמודדות עם שאלות מדעיות, כלכליות וחברתיות שיש הטוענים כי לביהמ"ש אין את הכלים לענות עליהן. לדוגמה, בשנת 2007 אישר משרד התמ"ת ייבוא של בירה המכילה כמות מסוימת של גז Nitro (הידוע יותר כגז צחוק). גז זה יוצר השפעות של אופוריה ושחרור שרירי הגוף, ושאלת בטיחות השימוש בו נמצאת במחלוקת בין מדענים. לפי גישתם של המשפטנים האמריקאים טוורסקי והנדרסון, ממחברי הרסטייטמנט השלישי, השאלה האם יש ליקוי תכנוני שיוצר סיכון בלתי סביר אינה צריכה להיענות על ידי ביהמ"ש כי אם על ידי גופים מקצועיים ומומחים כגון הרשות הלאומית למלחמה בסמים או מדענים העוסקים בדבר. כמו כן, לפי גישה זו ניתן לטעון כי אישור הייבוא מהווה כשלעצמו הכשר לסבירות הסיכון ואל לביהמ"ש לנקוט קו מדיניות שונה משל הרשות המבצעת.
משמעותו העיקרית של ההסדר בחוק האחריות למוצרים פגומים, ומתוך כך גם לגבי פגמי התכנון, הוא המעבר למשטר של אחריות חמורה במקום השימוש במשטר של רשלנות לגבי נזקים מסוג זה. יש לזכור כי משטר של רשלנות פירושו חיוב היצרן המזיק בנשיאת נטל הפיצוי כאשר הוא נושא באשמה חברתית, כלומר כאשר מוכח שאדם סביר בסיטואציה זהה היה נוקט במשנה זהירות ומתכנן אחרת את המוצר. מאידך, המעבר למשטר של אחריות חמורה מבטא כי היצרן יחויב גם אם אין אינו נושא באשמה (לדוגמה, אם לא היה יכול לדעת על הסיכון שהמוצר יוצר). להחלטה על משטר האחריות בכל הנוגע לפגם בתכנון יש השלכות משמעותיות על כמות המזיקים שיחויבו בפיצוי וכן על היקף הניזוקים שיפוצו. שיטות המשפט השונות נמצאות בהתלבטות מתמדת מהו משטר האחריות הרצוי לגבי אחריות יצרנים בכלל ואחריותם לפגמי תכנון בפרט.
הגדרה > היסטוריה חקיקתית

ההחלטה על משטר האחריות המתאים בכל הנוגע לאחריות יצרנים עברה שינויים בעולם ובישראל. לפני קבלת החוק נהג בישראל משטר של רשלנות לגבי אחריות היצרן למוצרים פגומים. המעבר למשטר של אחריות חמורה נעשה לאחר אימוץ עמדות שהתקבלו זה מכבר באירופה ובארצות הברית.
 
התפיסה המסורתית לאחריותם של יצרנים הטילה משטר של אחריות חמורה. במאה ה-19 התהפך הגלגל ובהשראת המהפכה התעשייתית ותהליכים אינטלקטואליים באירופה ובארצות הברית עלתה לגדולה גישת הרשלנות המתבססת על פיצוי לפי אשמה. האחריות החמורה נתפסה דאז כאיום על התפתחות התעשייה ובשינוי בסיס האחריות היה מעין מתן סובסידיה לתעשיינים. פסק הדין המפורסם ביותר בתקופה זו ניתן בבית הלורדים האנגלי בעניין Donoghue V. Stevenson בשנת 1932. בפרשה זו, לקוחה במסעדה הופתעה למצוא שבלול מת בתוך כוס הבירה שמזג לה המלצר. בית הלורדים ביסס את אחריות היצרן בנזיקין לאחר שקבע כי הייתה לו חובת זהירות (ראה ערך חובת הזהירות) למנוע מצבים מעין אלה ומרגע שחובה זו הופרה הוא נושא באשמה על נזקה של התובעת. לצד חיוב היצרנים על בסיס עוולת רשלנות התקיימה באותן שנים דוקטרינה נוספת שהכירה בקיומו של חוזה לכאורה בין היצרן לצרכן, וכך איפשרה לניזוקים לקבל פיצוי על יסוד הפרת היחסיים החוזיים על ידי היצרן. בפס"ד בעניין MacPherson V. Buick Motor Co שניתן בניו-יורק ב-1916 הכריז ביהמ"ש על סופה של דוקטרינה זו.
הגלגל החל מתהפך חזרה עם פרסום ה- Restatment (second) of torts בשנת 1963 בארצות הברית בו הוחמרה האחריות של יצרן על פגמים במוצר בסעיף A402. חוקים ופסיקות רבות ניתנו בשנים אלו בארצות הברית וביססו את הדוקטרינה החדשה. באירופה החל השינוי בשנות ה-70 ולישראל הגיע בשנת 1980 עם חקיקת חוק האחריות למוצרים פגומים. במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 פורסמו ביקורת רבות בספרות המשפטית בארצות הברית על ההסדר החקוק ב-§402. כמו כן, ביהמ"ש לא שבע נחת מהמבחן הקבוע בו (מבחן "ציפיית הצרכן") והתקשה ביישומו, וארגוני תעשיינים וצרכנים גם יחד הפעילו לחצים רבים על מעצבי המדיניות לפעול לשינוי ההסדר הקיים. תחת מציאות זו נוסח בשנות ה-90 הרסטייטמנט השלישי אשר יוחד בשלמותו לאחריות היצרן.
המחוקק הישראלי החליט להחמיר את אחריותו של היצרן על יסוד שיקולי צדק מחלק וצדק מתקן. בדברי ההסבר להצעת החוק צוינו חמישה שיקולים עיקריים אשר הניעו את הכנסת להציע את שינוי משטר האחריות מרשלנות לאחריות חמורה. מצד שיקולי הצדק המתקן ניתן לציין את העובדה שהיצרן הוא שיצר את הסיכון על ידי הכנסת המוצר למחזור העסקים, וכן כי ניסיונותיו לקדם ולפרסם את המוצר יצרו אצל הקהל ציפיות למוצר בטוח. מצד שיקולי הצדק החלוקתי נציין כי היצרן נמצא בעמדה טובה יותר להקטין את הסיכון על ידי פיקוח מחמיר על איכות מוצריו, החמרת האחריות תצמצם את מספר ההתדיינויות המשפטיות וכן כי יש ביכולתו של היצרן לפזר את הנזק על ידי ביטוח והטלת הוצאות הפרמיה על כלל הצרכנים (על ידי העלאת מחיר המוצר).

על יסוד שיקולים אלה שונה בסיס אחריותם של יצרנים ממשטר של רשלנות למשטר אחריות חמורה. שינוי זה לבדו לא פתר את הקשיים באבחונו של פגם בתכנון המוצר. בפרק הבא יוצג בפירוט חוק האחריות למוצרים פגומים ויודגמו המבחנים השונים מהפסיקה הישראלית והאמריקאית שנועדו לסייע לביהמ"ש לאבחן פגם בתכנון.
הצגת התשתית הנורמטיבית - הקושי במציאת משטר האחריות הראוי > סקירת הוראות חוק האחריות למוצרים פגומים הנוגעות לפגמי תכנון

עד כה נדונו סעיפי החוק השונים בכל הקשור לאחריותו הכללית של היצרן לפצות את הצרכן הניזוק כתוצאה משימוש במוצר. פרק זה יתמקד בהתייחסותו של חוק האחריות למוצרים פגומים בכל הקשור לפגמי תכנון.
 
ההתייחסות הישירה היחידה של החוק כלשונו כיום למושג פגמי תכנון ממוקמת בסעיף 4 לחוק, סעיף הכולל את ההגנות ליצרן (משחרר אותו מאחריות בתנאים מסוימים):
4. הגנות
§4(א)(2) – אחריות היצרן לפגמי תכנון (סעיף ההגנה):
סעיף 4(א)(2) קובע את הגנתו של היצרן מאחריות לפגמי תכנון, ועל ידי כך מגדיר באופן עקיף את התייחסותו של המחוקק למבחנים הראויים לאבחונו של פגם זה בביהמ"ש ואת משטר האחריות המתאים עבור פגמים מסוג זה.
אין ספק כי הוראת חוק סתומה זו, המציעה התייחסות אגבית לפגמי תכנון בתוך הסדר ההגנות, מעלה שאלות רבות על המבחן שהתכוון המחוקק הישראלי לקבוע למען אבחון פגמי תכנון כמו גם לגבי משטר האחריות הנוהג לפגמים מסוג זה. על מנת לברר את השאלה עד תומה, נציע כעת סקירה רחבה של המבחנים הנהוגים בשיטות המשפט השונות ואשר הוצעו בספרות המשפטית, הישראלית והזרה. לאחר מכן תובהר כוונתו של הסדר חוק האחריות למוצרים פגומים בכל הנוגע לפגמי תכנון.
מבט לעתיד - חסרונות הדין המצוי והצעת חוק דיני ממונות > חסרונותיו של הדין המצוי

על חוסר יעילותו של ההסדר הקיים ניתן ללמוד יותר מכל ממיעוט התביעות לפי חוק זה, על אף שעברו למעלה מ-27 שנים מיום כניסתו לתוקף. אדם הניזוק כתוצאה מפגם בתכנון יודע שאין לפניו למעשה הסדר של אחריות חמורה, ואם כבר עליו לתבוע דרך משטר של רשלנות, מוטב לו לעשות זאת במסגרת עוולת הרשלנות שבפקודת הנזיקין ולהיות משוחרר ממגבלות סכום הפיצויים ודין ההתיישנות הייחודי.
 
מקריאה מעמיקה של סעיף 4(א)(2) ניתן לעורר ספקות נוספים באשר לכוונתו של המחוקק, שמא אולי הסעיף לא החזיר את הדין למשטר של רשלנות במלואו:

1. כזכור, את המידע שניתן לייחס ליצרן במסגרת מבחן סבירות הסיכון חילקנו ל-4 סוגים שונים. לשונה של הגנת "מצב המידע" בחוק מציינת הגנה על מידע מאוחר שמקורו בהתפתחות מדעית טכנולוגית. אך מידע באשר לאופן השימוש במוצר ולגישת החברה לסיכון שבו לא בהכרח נכללים במסגרת הגנה זו, וניתן לטעון שלגביהם חל משטר של אחריות חמורה. יש לסייג ולהבהיר כי כלל לא בטוח שהמחוקק התכוון ליצור הבחנה זו וסביר יותר להניח שמדובר בניסוח לא מוצלח.

2. הגנת 'מצב המידע' לא חלה על פגמים שמקורם באזהרות שעל המוצר. ההשלכות של אבחנה זו מרחיקות לכת מבחינת הסדר האחריות החמורה. כאמור, פגמים רבים שמקורם בתכנון (הפיזי) ניתן היה לפתור על ידי אזהרות והנחיות מתאימות (דוגמת פרשת דרוקר). מרגע שהגנת המידע לא חלה על אזהרות אלה, העובדה שהמידע על הסיכון שהמוצר יוצר לא היה ידוע לא תסייע יותר ליצרן.
 
3. האם בהכרח הסעיף מייחס את נקודת הזמן והמבט הרלוונטיים לאלו של בסיס הרשלנות (קרי, זמן יצירת הסיכון ונקודת המבט של היצרן הסביר)? הזמן הקובע מבחינת ההסדר שבחוק הוא יציאת המוצר משליטת היצרן (בדרך כלל שיווקו). זהו זמן שונה מזמן התכנון ולעיתים מדובר בפער של שנים רבות. בהסדר של רשלנות היינו בוחנים את מצב המידע בזמן התכנון, אך לפי לשון הסעיף יש לבחון את מצב המידע בזמן השיווק. עובדה זו יוצרת כיס אחריות חמורה מסוים ושוני מבסיס הרשלנות. 

הספקות הללו רק מגבירים את חוסר הבהירות לגבי הדין המצוי ויש לתהות לגבי נחיצותו של חוק האחריות למוצרים פגומים במתכונתו הנוכחית בכל הנוגע לפגמי תכנון.
מבט לעתיד - חסרונות הדין המצוי והצעת חוק דיני ממונות > הצעת ועדת הקודיפיקציה – חוק דיני ממונות

הצעת הקודקס מביאה עמה מספר שינויים בהתייחסות החוק הישראלי לפגמי תכנון. ראשית, §404 מבחין בין 3 סוגי הפגמים ומגדיר לראשונה בישראל פגם תכנון:
404. (א) מוצר הוא פגום בכל אחד מאלה:
השינויים המהותיים יותר מתרחשים בסעיף ההגנה:
405. (א) לא יישא אדם באחריות בנזיקין לפי סימן משנה זה בהתקיים אחד מאלה –
הצעתה של ועדת הקודיפיקציה סותמת לחלוטין את הגולל על החלתה של אחריות חמורה על היצרן בכל הקשור לפגמי תכנון. השינוי הראשון מייחס את שאלת סבירות הסיכון ליצרן הסביר וכך מונע אימוצה של נקודת מבט מחמירה יותר (כגון של מומחה) כפי שהציע מבחן סבירות הסיכון. השינוי השני מחיל את הגנת מצב המידע גם כלפי פגם באזהרות ובזה מונע את הניסיון להחיל את האחריות החמורה על פגמי תכנון בדלת האחורית.

בפרק הבא ייבחן ההסדר המתגבש בחוק דיני ממונות תחת שבט הביקורת של שתי הגישות העיקריות להגדרת מטרתם של דיני הנזיקין, גישת הצדק המחלק וגישת הצדק המתקן.
הסדר פגמי תכנון בראי הביקורת > תאוריות הצדק המחלק והצדק המתקן – כללי

במציאות, לא כל נזק מתרחש הוא בר פיצוי, ודיני הנזיקין לא מאפשרים לפצות כל ניזוק אפשרי. תאוריות אלה באו לענות על השאלות מדוע דיני הנזיקין נותנים סעד ומהו העיקרון שמוביל אותם.

צדק מתקן:

גישה זו רואה את מטרתם העיקרית של דיני הנזיקין כענף המיועד להטיל את האחריות לנזק על פי חלוקה צודקת והוגנת בין שני הצדדים המעורבים באירוע (המזיק והניזוק). בכל סוג של יחסים בין שני צדדים יש חלוקת סיכונים הדדית. כאשר נגרם נזק יש לבחון מי גרם לנזק, מהם פערי הכוחות בין הגורמים ובעיקר מי שבר את מאזן ההדדיות בין הצדדים שעה שנגרם הנזק. מצדדיה של גישה זו טוענים שיש להעדיף חלוקה צודקת גם אם הדבר כרוך בהקטנת עוגת הרווחה המצרפית.

צדק מחלק (ידוע גם בשם "שיקולי יעילות מצרפית"):

גישה זו רואה בדיני הנזיקין כתחום שתפקידו להגדיל את הרווחה החברתית הכוללת. כדי להכריע האם נזק מסוים ראוי להיות בר פיצוי צריך לבחון מהו הפתרון שיגדיל את העוגה הרווחתית באופן המקסימלי. מובילי הדגל של גישה זו, פוזנר וקלברזי טוענים שחלוקת הרווחה בין הצדדים אינה מעניינם של דיני הנזיקין מכיוון שהם ענף יוצר עושר ולא מחלק עושר. 
הניתוח המוצע בפרק זה תמציתי למדי ולמתעניין מומלץ לקרוא את כתביהם של קלברזי, פוזנר ופלטשר להעמקת שיקולי הצדק והיעילות שמאחורי הטלת משטר האחריות הנאות.
הסדר פגמי תכנון בראי הביקורת > גישת הצדק המחלק – מהו הסדר האחריות היעיל יותר?

פעילות משולבת של ייצור מוצרים, רכישתם ושימוש בהם היא פעילות רצויה שכן יוצרת רווחה לגורמים רבים. ליצרן, לעובדיו ולגורמים הקשורים עמו נוצרת רווחה עקב התמורה המתקבלת עבור המוצר, בעוד צרכני המוצר נהנים מהשימוש בו. תועלת זו ידועה במינוח עודף כלכלי. עם זאת, כל מוצר מביא עמו סיכון מסוים. התממשותו של אותו סיכון תפגע ברווחה שהוא מביא עמו ולכן תפגע ברווחה המצרפית. מאידך, מניעת הסיכון יוצרת בעצמה עלות (שמתבטאת בהתקנת אמצעי זהירות או בהפסקת הייצור). לפיכך הסדר יעיל הוא הסדר שמתמרץ את היצרן והצרכן לפעול לביטול הסיכון המיותר – סיכון שגדול יותר מעלות מניעתו. ההסדר הנבחר יוצר הרתעה כלפי היצרן והצרכן, וזו משפיעה על התנהגותם. הרתעה מושגת על ידי הטלת נטל עלות הנזק על מי שנבחר להיות מורתע. לדוגמה, אם יאומץ הסדר של אחריות חמורה, יורתע היצרן כיוון שיידע כי הוא נושא בכל נטל הסיכון. אם יקרה נזק, הוא ישלם אותו ולכן יש לו תמריץ להקטינו. כמובן שאי הטלת כלל משפטי תותיר את הניזוק כמורתע העיקרי, שכן אם ייגרם לו נזק כתוצאה משימוש במוצר, הוא לא יפוצה.
לסיכומו של דבר, הסדר האחריות המועדף הוא זה המחלק את נטל הנזק בין היצרן לצרכן באופן שיביא למזעור העלות הכוללת של הסיכון ודרכי מניעתו. 

דוגמה: חברה מסוימת עוסקת בייצור מסורים חשמליים. השימוש במכשיר מלווה בסיכון למשתמש. כיצד ניתן להקטין את הסיכון? הקטנת סיכון יעילה פירושה התקנת אמצעי זהירות על ידי היצרן ושימוש זהיר ומחושב מצד הצרכן; שני אלה יתרמו להקטנת הסבירות להתממשות הסיכון. איזו שיטה תורמת יותר להקטנת סיכון יעילה? מבחן הרשלנות אותו אימץ המחוקק הישראלי מחלק למעשה את האחריות בין שני הצדדים. היצרן צריך להתקין כל אמצעי זהירות שיוגדר כסביר בעיני ביהמ"ש, והצרכן חייב להשתמש במסור בזהירות מרבית שמא התנהגותו תוכר כבת אשם (אשם תורם). על פניו נראה הסדר זה כיעיל. אך כעת נניח מקרה שבו על ידי השקעה ניכרת במחקר ופיתוח יש ליצרן אפשרות להמציא רכיב שיקטין משמעותית את האפשרות לגרימת נזק מהמסור. במשטר של רשלנות היצרן יודע כי כל שעליו לעשות הוא להתנהג כמו יצרן סביר, ולכן זול לו יותר "להקטין ראש" ולא להשקיע בפיתוח היעיל.

מה היה קורה לו היה מאומץ מבחן סבירות הסיכון ודרכו משטר של אחריות חמורה? ליצרן היו את כל התמריצים להשקיע בחיפוש רעיונות שיקטינו את הסיכון, ויחד עם זה לא ניתן לומר שהצרכן אינו מורתע במשטר זה, שהרי סכנת הפגיעה הגופנית יוצרת תמריצים אלה ממילא. עם זאת, גם שיטה זו אינה חפה מכשלים. עלויות משמעותיות של מחקר ופיתוח יגולמו בעליית מחיר המוצר. הצרכן, שאינו מודע בדרך כלל לסיכונים ולהסדרי האחריות יסרב לשלם את מלוא המחיר והיקף המכירות יקטן. תוצאה זו בוודאי שאינה מתיישבת עם שיקולי היעילות שכן תקטין את העודף הכלכלי לחברה.

המסקנה היא שלא ניתן לקבוע בצורה גורפת מהו הפתרון היעיל יותר. תוצאה זו תומכת במתן חופש רב יותר לביהמ"ש להתאים את המשטר הנוהג ואת ההתחשבות במידע המאוחר בצורה שונה בין שווקים ומוצרים שונים. להצגה רחבה של פתרון זה מומלץ לקרוא את מאמרו של י. גלעד, "אחריות חמורה למוצרים" (1990).
הסדר פגמי תכנון בראי הביקורת > גישת הצדק המתקן – מהו הסדר האחריות הצודק יותר?

גישת הצדק המתקן מציעה בדרך כלל להטיל את האחריות לנזק על מי שנושא באשם לגרימתו. על פניו, נראה כי השימוש במשטר הרשלנות הוגן הרבה יותר, שכן הוא מתנה את הטלת האחריות על היצרן בקיומו של יסוד אשם בפעילות התכנון שלו (יש לזכור כי מדובר באשמה חברתית ולאו דווקא סובייקטיבית). אינטואיטיבית, אין זה נראה הוגן לייחס ליצרן מידע שלא היה ביכולתו לדעת בשעת תכנון המוצר כפי שמציע מבחן סבירות הסיכון. לכן, הגנת "מצב המידע" שאימץ החוק הישראלי נתפסת כהוגנת ומתיישבת טוב יותר עם גישת הצדק המתקן.
 
אך במציאות המודרנית אין התשובה כה פשוטה. בפועל, היצרן עושה שימוש במנגנוני הביטוח המוצעים לו ומפזר את עלות הפרמיה בין כל הצרכנים. לפיכך, גם אם החוק יטיל אחריות חמורה על היצרן וגם אם יינקט משטר של רשלנות, הצרכנים הם אלה שישלמו את עלות הפיצוי מאחר שפרמיית הביטוח תגרום לעלייה במחיר המוצר. במקרים רבים היצרן יפזר את עלות הביטוח אף כלפי צרכנים של מוצרים אחרים אשר הוא מייצר. תחת מאטריה זו ניתן לומר שהטלת האחריות עליו מוצדקת והוגנת, שכן בכל מקרה הוא אינו נושא בנטל לבדו.
לפיכך, גם תחת עמדתה הנורמטיבית של גישה זו לא ניתן לקבוע מסמרות לגבי משטר האחריות העדיף בכל הנוגע לפגמי תכנון. ייתכן ששוב הסדר גמיש שיותיר מרווח שיקול דעת בידי ביהמ"ש יאפשר יצירת מערכת דינים צודקת והוגנת יותר.
לקריאה נוספת

דברי הסבר להצעת חוק האחריות למוצרים פגומים, תשל"ט 1978, ה"ח 1376, 30 - 32
ישראל גלעד, אחריות חמורה למוצרים: חוק האחריות למוצרים פגומים תש"ם 1980, מחקרי משפט ח' 179, (תש"ן)
דניאל מור, "הצעת חוק האחריות למוצרים פגומים" עיוני משפט ז' 114, (תשל"ט)
Hon William A.Dreier, "Design Dfects under the proposed section 2(b) of the reastetment (third) of torts: production liability undr judge view." 30 U.Mich J.L. Reform 221, (1997)
J.A Henderson, jr., "Why creative judjing won't save the product liability system" Hofstra L.Rev. (1983) 845
דניאל מור, אחריות מזיקים בנזיקין למוצרים פגומים, עיוני משפט ה', 303, (תשל"ז)
J.L Diamond, "Eliminaiting the 'defect' in design strict product liability theory" 34 Hastings L.J. (1983) 529
(Hon William A. Dreier "Consumer expectations; A defective test for design defect" 10 Kan. L.J118 (2000
Angela C. Rushton "Design defects under the restatment (third) of torts; A reassessment of strict liabilty and the goals of a functunal aproach" 45 Emory L.J. 435 1996
Sheila L. Birnbaum "unmasking the test for design defect; from negligence [to warranty] to strict liability to negligence" 33 Vand L. Rev 593 1980
George W. Conk "Is there a drsign defect in the restatment (third) of torts; product liability" 109 Yale L.J. 1087 (2000)
J.W. Wade "On the nature of strict tort liability for products", 44 Miss. L.J 825 1973
דניאל מור, "אחריות חמורה למוצרים פגומים – שיקולי מדיניות" עיוני משפט ו', 78, (תשל"ח)
G. Calabresi, "The cost of accidents" 1970
G. Calabresi & J.T Hirschoff, "Toward a test for strict liability in torts" 81 Yale L.J. 1055 1972
R.A Posner, "A theory of negligence" 1 J.Legal studies 29 1972
G. P. Fletcher "Fairness and Utility in Tort liability" 85 Harv. L. Rev. 537 1972
ע"א 557/77 שפס נ' "פרימה" פריזנר ושות' בע"מ, פ"ד לב(3) 119
ע"א 288/79 דרוקר זכריה נ' פרילוצקי, פ"ד לה(2) 342
ת"א (כפר-סבא) 6756/03 אביטל דניאל נ' האסכולה הטבעונית בע"מ, (טרם פורסם, 6 ביולי 2005)
ת"א (י-ם) 6981/02 שישא שלום נ' סולמות חגית בע"מ, (טרם פורסם, 30 במרץ 2006)
Barker V Lull Engineering co., 573 P.2d 443, 454 Cal.1978
MacPherson V. Buick Motor Co, 217 NY (1916) 382
Donoghue V. Stevenson [1932] A.C. 562: [1932] ALL E.R
Port Auth. Of NY & NJ V Arcadian Corp. 189F. 3d 305 3rd Cir 1998