stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמיון שויחט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1931 דובסרי, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות 
 פטירה:  24 בדצמבר 2010 (בגיל 79) הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  הפוליטכניון של טשקנט 
 יצירות ידועות:  Monument to Nizami Ganjavi in Chișinău, Chișinău Circus 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של מולדובה 
 
סמיון שויחט (ברומנית: Semion Șoihet וברוסית: Семён Михайлович Шойхет;‏ 1 בינואר 1931 – 24 בדצמבר 2010) היה אדריכל ופעיל ציבור יהודי בברית המועצות וברפובליקת מולדובה.
שויחט נולד במשפחה יהודית בעיר דובסרי, אז בברית המועצות וכעת במולדובה ובהמשך המשפחה עברה לוורונז'. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס אביו, מיכאיל, לצבא האדום ואימו עם שלושת ילדיה פונו למרכז אסיה. אביו נהרג במלחמה. פרט לאימו ואחיו כל בני משפחתו המורחבת מתו בשואה. שויחט למד אדריכלות במכון הפוליטכני של טשקנט ולאחר סיום לימודיו עבד בבניית מסילות רכבת בנור-סולטן.
בסיומו של משא ומתן ממושך קיבל שויחט אישור לחזור למולדובה. העבודה הראשונה שקיבל במולדובה הייתה פיתוח תוכניות בניין ערים עבור הערים לאובה, טירספול, ריבניצה, דובסרי, טיגינה, קומראט וקאחול. ביצוע תוכניות אלה בהצלחה היקנתה לשויחט מוניטין טובים. לאחר תקופת ניסיון של שלושה חודשים התקבל לעבודה ב-Urbanproiect, שם עבד יותר מחמישים שנים והגיע לדרגת מנהל הפרויקט.
בשנים 1993 - 2004 הנהיג את התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות ברפובליקת מולדובה.
סמיון שויחט קיבל תואר אדריכל אמריט, ב-1984 קיבל את פרס המדינה בתחום הספרות, האומנות והאדריכלות, ב-1995 קיבל את אות תהילת העבודה וב-2004 את אות הכבוד (מולדובה).
מבנים שתוכננו על ידו

הקרקס של קישינב
היכל התרבות של עובדי הרכבת בקישינב
הבנק הלאומי של מולדובה
אתר הזיכרון "ראש הגשר בשרפני"
אתר הזיכרון "הנצח" בקישינב
האנדרטה לזכר קורבנות גטו קישינב
הערות שוליים

↑  Шойхет Семен (ברוסית)
גלות הצ'רקסים

תושבי ההרים עוזבים את כפריהם, ציור משנת 1872 מאת פיוטר גרוזינסקי
גלות הצ'רקסים או רצח העם הצ'רקסי (Tsitsekun) היה ניסיון ההכחדה המכוון והשיטתי של האוכלוסייה הצ'רקסית על ידי האימפריה הרוסית בתום המלחמה הרוסית-צ'רקסית. על פי ההערכות יותר ממיליון צ'רקסים נספו בין השנים 1860–1864. רצח עם צ'רקסי, נחשב על ידי היסטוריונים שונים כמסע הטיהור האתני הגדול הראשון שקרה בעידן התעשייתי של המאה ה-19
העם הצ'רקסי

הצ'רקסים הם קבוצת שבטים שישבה בעבר באזור גאוגרפי נרחב בצפון הקווקז וחלקה תרבות, היסטוריה ושפה משותפות. הצ'רקסים לא היו חלק מישות פוליטית אחידה כמעט מעולם, וגם הנהגתו הפנימית של כל שבט הייתה לרוב מבוזרת. הסברות הרווחות גורסות שמוצאם של השבטים הצ'רקסיים מהעם החאתי שהתקיים באזור טורקיה באלף השלישי לפנה"ס והיגר לצפון הקווקז בעקבות כיבוש החתים. בתקופה מאוחרת יותר קיימו הצ'רקסים הקדומים קשרים פוליטיים ומסחריים עם היוונים והרומאים. המונח "צ'רקסים" ניתן להם כנראה על ידי המונגולים שפלשו לשטחם במאה ה-13, ומשמעותו במונגולית "חוסם דרך" (ג'רקס). הרוסים אימצו את השם מאוחר יותר. בדגל הצ'רקסי מופיעים שנים עשר כוכבים, המציינים שנים עשר שבטים, אך בפועל קיימים יותר משנים עשר שבטים צ'רקסים.
המולדת הצ'רקסית

אדיגיאה שכונתה צ'רקסיה על ידי שכנותיה השתרעה על שטח נרחב בצפון מערב הקווקז: גבולה המערבי היה ים אזוב; אסטרחן וצ'צ'ניה גבלו בה במזרח; מצפון גבולה היה נהר הקובאן, הנהר הגדול ביותר שמתנקז מהרי הקווקז האדיגים; מדרום – אבחזיה, גאורגיה ודאגסטן; ומדרום-מזרח תחם אותה חוף הים השחור. מרכיב השטח המרכזי ביותר להבנת חבל הארץ ויושביו הוא רכס הרי הקווקז שמתחיל להתרומם בשטחה של צ'רקסיה ותופס את רוב החצי המערבי שלה. המשקעים בהרי הקווקז, ובאזור זה במיוחד, רבים מאוד. אופיו הררי והקור העז השורר בו רוב השנה מקשים על היושבים בו לגדל תוצרת חקלאית, על כן החקלאות נחשבה אלמנט מקודש לבעליה, וחלק גדול מהפרנסה הגיע מרעיית צאן ובקר. צ'רקסיה הייתה מחולקת לצ'רקסיה המזרחית, או קבארדה, בה ישב שבט הקַבַּרְתָאי ולצ'רקסיה המערבית, בה ישבו שאר השבטים.
אורח החיים בהרי הקווקז הוביל את העם הצ'רקסי ליצור תרבות המאופיינת בכללים נוקשים שבה ציות למבוגרים וכבוד עצמי נחשבים מקודשים ובה בעת השלטון חופשי ומבוזר, וזאת על מנת לאפשר לקבוצות חברתיות קטנות לשרוד במקומות מבודדים.[דרוש מקור]
בצ'רקסיה פשיטוֹת ופלישוֹת היו חלק בלתי נפרד מהחיים:אומות וצבאות פלשו אליה במטרה לכבוש שטחים ונקודות אסטרטגיות. שבטים וחמולות תקפו ופלשו במטרה להשיג ממון ואמצעי מחיה. תנאי חיים אלו דרשו מאנשי ההרים להתאים את אורחות חייהם: הכפר הצ'רקסי הורכב מקבוצת בתים הבנויים בצפיפות מעץ וקש, והוסווה לרוב בעלים וענפים כדי להטעות את האויב. כך היה אפשר להעביר מידע במהירות ובקלות במקרה של מתקפת פתע. היחס לאזור המגורים היה רופף: כפרים היו ננטשים בנקל עם הגיע איום ונבנו במקום בטוח יותר עד יעבור זעם. למעשה התרבות הצ'רקסית כולה הייתה תרבות של לוחמים: כל ילד וילדה אומנו וחונכו מגיל צעיר להיות לוחמים, וכל גינוני החיים הותאמו למוכנות לתקיפה.
המלחמה הרוסית-צ'רקסית > תחילת המלחמה

את תקופת הלחימה ניתן לחלק לשלושה פרקי זמן כרונולוגיים: התקופה הראשונה, החל מ-1763, במסגרתה החלה הפלישה וההיאחזות הרוסית בקווקז; התקופה השנייה, במסגרתה הושלם כיבוש מזרח הקווקז והפלישה למערב הקווקז; והתקופה השלישית, החל מ-1822, שהסתיימה בכיבוש הקווקז, הגליית העמים המתנגדים תוך כדי ביצוע טיהור אתני.
ב-1763 החלו הרוסים לבצר את הערים שישבו במזרח הקווקז. ב-21 באוגוסט 1765 קרא הגנרל הרוסי דה-מדם לתושבי הקווקז לקבל את מרותה של הצארות הרוסית. הלחימה התגברה ונעשו ניסיונות רוסיים לבצע מספר פלישות תחת הנהגתו של הגנרל יאקובי. ב-29 בספטמבר 1779 תקפו הרוסים את קברדיה. ב־1804 התאחדו הקברדינים יחד עם עמים קווקזים נוספים (בין היתר הבלקרים, האינגושטים, הקאראצ'ים, האוסטים, הצ'צ'נים והאבזינים) בלחימתם מול הרוסים. ההתנגדות המשותפת הצליחה להדוף את הכוחות הפולשים ואף לאיים על מבצר קיסלובודסק. על אף הלחימה, המשיכו הרוסים לנסות ולהשפיע על הנסיכים הקברדינים איתם ניהלו יחסים לאורך שנים. למרות הלחימה עזה, הצליחו הרוסים להשלים את כיבוש מזרח הקווקז. בשנים 1779–1818, קרוב ל-350,000 קברדינים נרצחו על ידי הרוסים.
המלחמה הרוסית-צ'רקסית > המערכה במערב הקווקז

הגנרל הרוסי סטאל הוביל את ההתקפות על מערב הקווקז ב-1819. ב-1820 החלו הרוסים ליישב את האזור במתיישבים, ברובם קוזאקים הנאמנים לרוסים, ובמקביל הרוסים עסקו בניסיונות להפריד ולמשול בעמי האזור.
עם הפלישה למערב הקווקז החלו הטורקים להתערב בלחימה ותמכו בלוחמים הקווקזים. הרוסים החלו להתבצר ולחזק את כוחם באזור ובנו מספר קווי הגנה וקרבות התרחשו במישורי קובאן. עם המשך הפלישה הרוסית, הלוחמים הצ'רקסים החלו לקבל אספקה מהעות'ומאניים והאנגלים.
ב-1837 החלו הרוסים בפלישות מהים. תחת הובלתו של האדמירל אסמונט ובסיוע כוחות קרקעיים של הגנרל וולכובסקי, נבנה מבצר קייפ אדלר. ב-1813 נחתו הכוחות הרוסיים בסוצ'י ובטואפסי. למרות אבדות כבדות, הצליחו הכוחות הרוסים לנחות ולבסס את שליטתם לאורך החוף. ב-1840 הצליחו הלוחמים הצ'רקסים לכבוש ולהשמיד את מבצר לרוב. הכיבוש המוצלח הפיח תקווה בקרב הלוחמים הצ'רקסים שכבשו גם את מבצר וליאמינובסקי ותקפו את מבצר מיכיילובסקי.
הגליית הצ'רקסים והשמדתם > גיבוש תוכנית הגירוש (1856–1859)

ב-1857 כתב דמיטרי מליוטין, מפקד בצבא הרוסי שהיה מקורב למפקד הקווקז, אלכסנדר בריאטינסקי, מזכר שכותרתו ”על האמצעים לפיתוח האוכלוסיה הרוסית הקוזקית באזור הקווקז וליישובם מחדש של חלק מהשבטים המקומיים”. במזכר גורס מליוטין שיש שתי דרכים לכבוש שטח: להכניע את האוכלוסייה המקומית ולהפכה לנאמנה לשלטון או להחליף אותה באוכלוסייה אחרת הנאמנה מראש. לשיטתו, הדרך הראשונה לא הייתה אפשרית במקרה של העם הצ'רקסי כיוון שאופיו אנרכי מדי, ולעולם לא יסכים להיות כפוף למשטר אחיד. הוועדה שדנה בתוכנית התנגדה לאמצעים אלו בתוקף בטענה שתוכנית כזאת משמעותה היא השמדת העם הצ'רקסי, שכן קשריו של העם לארץ יביאו לכך שחבריו יעדיפו למות מאשר להתפנות.
מספר מסמכים מעידים על כוונותיהם האמיתיות של מליוטין ובריאטיסנקי: מליוטין נשא אִתו מזכר משנת 1863 שבו גרס ש"אם אי אפשר להכניע את הצ'רקסים, יש להשמידם". במכתב ששלח בריאטינסקי למליוטין בנובמבר של אותה השנה נכתב: ”רצונם של אנשי ההרים [הצ'רקסים] להישאר בחוף סותר את התכנית המוסכמת להשקטת מערב הקווקז הדורשת שנעבירם הרחק מהחוף […] עלינו להניח שנצטרך לחסל את אנשי ההרים לפני שיסכימו לדרישותינו”.
ב-1860, בישיבה של מפקדי הקווקז, הוסכם על תוכנית היישוב מחדש. יבדוקימוב שהיה קרוב בדעותיו לבריאטינסקי הוביל את התוכנית, ובריאטינסקי ומליוטין תמכו בה. היחיד שהתנגד לה, ותמך בסיפוח על בסיס קניית הנאמנות הצ'רקסית במקום מלחמה, היה הגנרל גרגורי פיליפסון, ראש המטה של הקווקז. יבדוקימוב נבחר להיות המפקד המבצע של התוכנית. ב-16 במאי 1861 מונה מליוטין לשר המלחמה במקום שר המלחמה הקודם שהתנגד לרעיונותיהם של מליוטין ובריאטינסקי. באותה השנה החליף בריאטינסקי את פיליפסון, שהציע סיפוח באמצעים אזרחיים, במפקד בשם קראטסוב. כך הודחו מתנגדי התוכנית לטובת תומכיה. עתה לא נשאר איש בעמדת כוח שיתנגד להשמדה.
גם כאשר הייתה בידיהם השליטה בתוכנית הכיבוש, נזהרו מפקדי הקווקז בניסוחיהם, והסתירו את כוונותיהם האמתיות: התוכנית גרסה שהצ'רקסים יוכלו לבחור אם יקבלו עליהם את מרותה של רוסיה ולהגר צפונה מהקובאן למקום שהרוסים יבחרו, או להיות מגורשים לטורקיה. בפועל קיימות מספר עדויות שיבדוקימוב תכנן מלכתחילה להחיל את הגירוש בכוח לטורקיה גם על שבטים שייכנעו. כך אכן קרה עם הבֵּיסְלָנִים, האָבְּדזָאח, החָאתִיקוָּאי וקבוצות נוספות.
ב-10 במאי 1862 אישר הצאר אלכסנדר השני ¡את התוכנית של מפקדי הקווקז. בפועל לא המתינו האחרונים לאישור, והחלו לפעול מיד אחרי החלטת הפיקוד בשנת 1860. כך יצאה רוסיה לחלק האחרון במלחמה: רצח הצ'רקסים וגירושם מאדמות הקווקז.
הגליית הצ'רקסים והשמדתם > ביצוע תוכנית הגירוש (1859–1864)

בשנת 1859 החלו הרוסים בכיבוש המעוזים הצ'רקסיים, ואף כי הושגה הפסקת אש עם חלק מהשבטים, נמשכה התקיפה. עד 1860 כבר נכנעו רבים מהשבטים הפריפריאליים וקיבלו רשות להישאר בשטחם. למרות זאת, נמשך הכיבוש הרוסי והעמיק לתוך צ'רקסיה. בעקבות הפרות הסכמי הכניעה הוקמה ב-25 ביוני 1861 ממשלה רשמית לכל הצ'רקסים שעסקה בניסיון לאחד את הצ'רקסים, ובשליחת בקשות עזרה לאומות העולם. בניגוד להבטחות הרבות מצד הבריטים, שום עזרה כזאת לא נשלחה. אך בזכות כינוס זה, מאמצם של האָבְּדזָאחים ופקידים צבאיים חתרנים בתוך הצבא הרוסי, נפגשה ב-28 בספטמבר 1861 נציגות של הצ'רקסים עם הצאר בתקווה שיעצור את מסע הכיבוש וההרג.
המאמצים סוכלו, והצאר אלכסנדר השני נתן לצ'רקסים אולטימטום של חודש להחליט אם הם רוצים להישלח לטורקיה או לשטחים בתוך רוסיה. אחרי הכרזת האולטימטום התארגנו רוב השבטים לגירוש לטורקיה, בעוד שהאָבְּדזָאח, השָאפְּסִע' והוֻּבִּח היו חלוקים ביניהם: חלקם החליטו לעזוב וחלקם בחרו להישאר בהרים ולהילחם.
לאחר שנת לחימה אינטנסיבית שבמהלכה דחקו הרוסים את השבטים שעוד התנגדו עמוק יותר לתוך ההרים ודרום-מזרחה לעבר החוף, כמעט ולא נותר כוח צבאי צ'רקסי. לאחר שחיסלו את שטחי הנַתְח'וָּאי בחוף המערבי, ובשנת 1863 גם את שטחי הבּזָ'דוּע' בצפון, נשאר לרוסים רק שטח הליבה הפנימי של שלושת השבטים הגדולים: שארית שטחי האָבְּדזָאח, השָאפְּסִע' והוֻּבִּח.
בחורף 1863 ניהלו השָאפְּסִע', הוֻּבִּח והג'יגטים (שבט אבחזי) קרבות נגד הכוח הרוסי ההולך וסוגר עליהם. לבסוף, במאי 1864, משהתקרבו הרוסים לעמק קבאדה, שם אמורים היו להיפגש כל הכוחות הרוסים, נתקל הצבא הרוסי בהתנגדות עזה אחרונה של הוֻּבִּח והג'יגטים במה שנודע בתור הקרב האחרון במלחמה. המתנגדים הצליחו להחזיק מעמד ארבעה ימים ולהסב אבדות כבדות לרוסים, אך לבסוף הובסו ונטבחו בידי הצבא הגדול ביותר שהרוסים הרכיבו מול הקווקז מאז ומעולם. שמו של מקום הקרב שונה מאוחר יותר לקרסניה פוליאנה, "העמק האדום", לזכר הדם הצ'רקסי הרב שנשפך במערכה האחרונה.
ב-2 ביוני (21 במאי לפי לוח השנה הרוסי הישן) הכריז יבדוקימוב כי לא נותרו עוד "שוכני הרים" מדרום לקובאן, וכי מלחמת הקווקז בת מאה השנים הסתיימה בניצחון. נערכה חגיגה במקום וחולקו מדליות. במהלך השנה וחצי הבאה עד סוף 1865 סרק הצבא הרוסי שוב את כל השטחים הכבושים על מנת לוודא שלא נשאר אף צ'רקסי בצ'רקסיה. הגנרל איואן דרוזדוב שהיה המפקד של אחד הכוחות הגדולים ביותר במלחמה, סיכם באלו המילים: ”בהרים של מחוז קובאן תוכל להיתקל כעת בדוב או בשועל, אך לא בשוכן-הרים צ'רקסי”.
"ההכנעה הסופית" של הצ'רקסים > תוצאות המבצע

בסוף המבצע נשארו רק צ'רקסים בודדים מדרום לקובאן. ההיעדר השיטתי, ולכן המכוון ככל הנראה, של תיעוד ההרוגים במסע הטיהור הצבאי, שלא לדבר על אלו שנהרגו בשיירות או על החוף, יוצר קושי גדול להעריך את כמויות ההרוגים הצ'רקסים במבצע הגירוש וההרג הרוסי. העובדה שגם מספר הצ'רקסים במערב הקווקז לפני המלחמה אינו ברור, ושההערכות נעות בין חצי מיליון לשני מיליון, תורמת לערפול זה. לפי החישובים של וולטר ריצ'מונד, מספר ההרוגים הצ'רקסים תחת צבאו של יבדוקימוב, בהשמטת אלו שמתו על הספינות או בטורקיה, עומד על מעל ל-625,000 מתוך אוכלוסייה של לפחות 1,250,000 צ'רקסים, כלומר הרג של רוב הצ'רקסים. לפי אומדן אחר, של שנפילד, המתבסס על אוכלוסייה של שני מיליון צ'רקסים ואבחזים לפני הכיבוש הרוסי, חסרים בנתונים שלעיל כ-1,150,000 אנשים שלא נשלחו לטורקיה, לא יושבו מחדש ולא היגרו מרצון לפני המלחמה – כלומר מתו באש הרוסית, ביערות או בחוף. אליהם יש להוסיף את אלו שמתו בדרך לטורקיה, ולכן שנפילד מעריך שלפחות מיליון וכנראה קרוב יותר למיליון וחצי צ'רקסים מתו במהלך הכיבוש הרוסי ובמסע לטורקיה, כלומר שני שלישים מהעם.
גם אחרי שהגיעו שבטי הצ'רקסים לחוף הטורקי לא נגמר סבלם: הטורקים לא השקיעו מספיק משאבים בשיקום הפליטים שהגיעו מרוסיה. מוכי מחלות, רעבים, חלקם למודי התעללויות מצוותי האוניות, מתו רבים מהצ'רקסים בשטח הטורקי. לראיה: דו"ח אחד של השגריר הרוסי בטרבזון מציין 19,000 מתים מתוך גל של 240,000.
גורל הפליטים באימפריה העות'מאנית

לאחר שקיבלה האימפריה העות'מאנית את הפליטים הצ'רקסים, היא שלחה אותם לאזורי ספר ששליטתה בהם הייתה חלשה. העות'מאנים הסתמכו על הצ'רקסים גם בתור לוחמים מעולים וגם בתור מוסלמים. הטורקים קיוו לחזק את שליטת האימפריה העות'מאנית באוכלוסייה המקומית בעזרת הצ'רקסים. זאת ועוד, האימפריה שלחה אותם לאזורים לא מיושבים בתקווה שיצליחו לפתחם וכך להגביר את תפוקתם הכלכלית.
רבים מהצ'רקסים שקלטה טורקיה יושבו בבלקן. בעקבות סכסוך אתני בין האוכלוסייה הנוצרית באזור ובין המוסלמים, שעיקרם הצ'רקסים, הציבו מעצמות אירופה אולטימטום לאימפריה העות'מאנית שעד אליו חייב היה להיפסק הסכסוך. לאחר שסירב הסולטאן, פלשה רוסיה לרומליה – השטחים בבלקן שהיו בשליטה עות'מאנית – וביצעה בה טיהור אתני אלים ומהיר. רוסים, בולגרים וקוזקים הרסו כפרים ועינו, אנסו וטבחו במוסלמים, בארמנים וביהודים חסרי ההגנה שניסו להימלט לשטחים העות'מאניים הבטוחים. הפליטים ששרדו נשלחו להתיישב בחלקים אחרים של טורקיה ובמזרח התיכון.
הצ'רקסים שיושבו ברחבי האימפריה ידעו עשרות שנים קשות של הסתגלות שבמהלכן חוו לא פעם סכסוכים מזוינים עם הבדואים ועם הדרוזים המקומיים, ותוך כדי כך ניסו שוב ושוב לחזור למולדתם – לצ'רקסיה. לבסוף הצליחו קהילות הצ'רקסים בתפוצות להקים יישובים משגשגים.
הכחשת האסון הצ'רקסי

עוד במהלך ההגלייה התחילו הרוסים להסתיר ולהכחיש את השמדת הצ'רקסים. נעשה שימוש במושגים ב"לשון נקיה" כדי להסתיר את הפשעים. נפוץ השימוש במושגים כמו "טיהור", "הכנעה סופית" ו"הפחתת האוכלוסייה המזיקה". הממשל הרוסי לא דיווח לעם הרוסי על חיסול הכפרים, ההגליה ומעשי הטבח, והחדשות מהקווקז הכילו רק סיפורים על ההצלחות בהתיישבות הקוזאקית המתפתחת. לאחר שהגיעו דיווחים לצאר על המחסור במזון ותרופות במחנות הצ'רקסים שלחוף הים השחור, הוא שלח פקידים לבדוק את המצב, אלה חזרו ודיווחו שהכל בסדר. הרוסים הפיצו שקרים למעצמות ולטורקים ומנעו מהם את האמת אודות גורלם המר של הצ'רקסים.
העם הצ'רקסי הוא עם גאה, הדבק במסורת בת אלפי שנים של עמידה בכבוד ולחימה על עצמאות. האתוס המכונן את העם הוא אתוס הלוחמה וההגנה. שנים רבות בחרו הצ'רקסים לזכור את שאירע כמלחמה עקובה מדם בה עמדו בגבורה ולא כרצח עם. מכיוון שלצ'רקסים הייתה תרבות אוראלית ולא כתובה, נדירים תיעודים של פשעי המלחמה שלא נכתבו על ידי הצד הרוסי. המסמכים הרוסיים על מלחמת רוסיה-צ'רקסיה הוחזקו בארכיונים בטביליסי שהיו סגורים לציבור. במסגרת עימות פוליטי בין רוסיה לגאורגיה בראשית המאה ה-21, החליטה גאורגיה לפתוח את הארכיונים, וכך התאפשרה הגישה למסמכים ולתעודות המתעדים את הפשעים הנוראיים. פתיחת הארכיונים וההתחלה של המחקר בנושא הובילה את הצ'רקסים לדרוש שהאסון יוכר כרצח עם. בחלוף השנים, עם התעוררות התנועה הלאומית הצ'רקסית בעולם, לומדים הצ'רקסים לזכור את עברם מחדש, ולהכיר בסבל שעברו אבותיהם. המאבק להכרה התחדש רק במאה ה-21 והוא בראשית דרכו. הצ'רקסים נאבקים במאה וחמישים שנות הסתרה והכחשה. בשנת 2011 הכירה גאורגיה ברצח העם הצ'רקסי, אף מדינה אחרת לא מכירה ברצח העם.
ב-2006 הגישו הצ'רקסים בקשה רשמית מרוסיה להכיר ברצח העם, אך בקשה זו זכתה להתעלמות מהקרמלין.
יום הזיכרון הצ'רקסי

הצ'רקסים מציינים את גלות הצ'רקסים באמצעות יום זיכרון החל ב-21 במאי. טקסים אלו נערכים במקומות שונים בעולם בהם חיים צ'רקסים. בארץ ישראל הטקסים נערכים בכפר כמא ובריחניה.
ראו גם

המלחמה הרוסית-צ'רקסית
מלחמת קווקז
| --- | --- |
: ספר: העם הצ'רקסי
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
הערות שוליים

↑  Andrekos Varnava, Distinguishing between genocide and ethnic cleansing in the Ottoman Empire (1914–23) and why this matters, Griffith Law Review doi: 10.1080/10383441.2024.2413741
1 2 3 4 5 6 7  Richmond, Walter, The Circassian Genocide, Rutgers University Press, 2013
↑  RGVIA, Rossiiskii gosudarstvennyi voenno-istoricheskii arkhiv f. 38, op.1, d. 351, l. 62, l 66 ob.- 67
1 2  R. Kh. Tuganov, ed., Tragicheskie posledstviia Kavkazskoi voiny dlia Adygov. Vtoraia polovina XIX-nachalo XX veka. Sbornik dokumentov i materialov Nal’chik: El-Fa, 2000, p 81
↑  Stephen D. SHENFIELD, The Circassians – A Forgotten Genocide?, CircassianWorld.com
URL: http://lorriestalknewsradio.com/user/image/a_forgotten_genocide.pdf
↑  Georgia Recognizes 'Circassian Genocide', סיביל גיאורגיה, 20/5/2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813130621605606 
הצי הרוסי בחופי קווקז, ציור משנת 1890 מאת איוואן אייווזובסקי
שיירת צ'רקסים עוזבים את מולדתם במהלך הגירוש
נתיבי ההגליה של שארית הפליטה הצ'רקסית
גביע הזהב של CONCACAF לנשים

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1991
 ארגון מפעיל:  CONCACAF
 מספר מתמודדים:  8
 יבשת:  צפון אמריקה, מרכז אמריקה והאיים הקריביים
 זוכה:   ארצות הברית
 הכי הרבה זכיות:   ארצות הברית (תשע זכיות)
 אתר רשמי
 
גביע הזהב של CONCACAF לנשים (אנגלית: CONCACAF Women's Gold Cup), נקראת גם "אליפות W של CONCACAF‏" (CONCACAF W Championship) הוא טורניר כדורגל נשים בינלאומי הנערך בין החברות ב-CONCACAF, התאחדות הכדורגל של צפון אמריקה, מרכז אמריקה ומדינות האיים הקריביים. הטורניר נערך בכל 4 שנים החל משנת 1991.
מאז הקמתו, משמש הגביע כטורניר העפלה לגביע העולם, למעט פעמיים. בשנת 1993 הוזמנה נבחרת ניו זילנד כאורחת לטורניר שהתקיים בארצות הברית. הטורניר התקיים במתכונת של בית אחד וזכתה בו נבחרת ארצות הברית במקום הראשון, נבחרת ניו זילנד במקום השני וקנדה במקום השלישי. ב-2000 הוזמנו נבחרות ברזיל וסין כאורחות לטורניר שהתקיים אף הוא בארצות הברית. ארצות הברית סיימה ראשונה, ברזיל שנייה וסין שלישית.
תוצאות הטורנירים

האליפויות שלא שימשו כטורנירי מוקדמות לגביע העולם מודגשות בצבע ורוד.
| שנה | מארחת | גמר> זוכה | גמר> תוצאה | גמר> פיינאליסטית | מקום שלישי |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1991 פרטים | האיטי האיטי | ארצות הברית ארצות הברית | 5 - 0 | קנדה קנדה | טרינידד וטובגו טרינידד וטובגו |  |
| 1993 פרטים | ארצות הברית ארצות הברית | ארצות הברית ארצות הברית | לא נערך | ניו זילנד ניו זילנד | קנדה קנדה |  |
| 1994 פרטים | קנדה קנדה | ארצות הברית ארצות הברית | לא נערך | קנדה קנדה | מקסיקו מקסיקו |  |
| 1998 פרטים | קנדה קנדה | קנדה קנדה | 1 - 0 | מקסיקו מקסיקו | קוסטה ריקה קוסטה ריקה |  |
| 2000 פרטים | ארצות הברית ארצות הברית | ארצות הברית ארצות הברית | 1 - 0 | ברזיל ברזיל | הרפובליקה העממית של סין סין |  |
| 2002 פרטים | ארצות הברית ארצות הברית קנדה וקנדה | ארצות הברית ארצות הברית | 2 - 1   (שער זהב) | קנדה קנדה | מקסיקו מקסיקו |  |
| 2006 פרטים | ארצות הברית ארצות הברית | ארצות הברית ארצות הברית | 2 - 1   (הארכה) | קנדה קנדה | מקסיקו מקסיקו |  |
| 2010 פרטים | מקסיקו מקסיקו | קנדה קנדה | 1 - 0 | מקסיקו מקסיקו | ארצות הברית ארצות הברית |  |
| 2014 פרטים | ארצות הברית ארצות הברית | ארצות הברית ארצות הברית | 6 - 0 | קוסטה ריקה קוסטה ריקה | מקסיקו מקסיקו |  |
| 2018 פרטים | ארצות הברית ארצות הברית | ארצות הברית ארצות הברית | 2 - 0 | קנדה קנדה | ג'מייקה ג'מייקה |  |
| 2022 פרטים | מקסיקו מקסיקו | ארצות הברית ארצות הברית | 1 - 0 | קנדה קנדה | ג'מייקה ג'מייקה |  |
דירוג הזוכות

נבחרות אורחות מסומנות בכתב נטוי.
| # | נבחרת | מקום ראשון | מקום שני | מקום שלישי | מקום רביעי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  ארצות הברית | 9 (1991, 1993, 1994, 2000, 2002, 2006, 2014, 2018, 2022) | – | 1 (2010) | – |
| 2 |  קנדה | 2 (1998, 2010) | 6 (1991, 1994, 2002, 2006, 2018, 2022) | 1 (1993) | 1 (2000) |
| 3 |  מקסיקו | – | 2 (1998, 2010) | 4 (1994, 2002, 2006, 2014) | – |
| 4 |  קוסטה ריקה | – | 1 (2014) | 1 (1998) | 3 (2002, 2010, 2022) |
| 5 |  ברזיל | – | 1 (2000) | – | – |
| 5 |  ניו זילנד | – | 1 (1993) | – | – |
| 7 |  ג'מייקה | – | – | 2 (2018, 2022) | 1 (2006) |
| 8 |  טרינידד וטובגו | – | – | 1 (1991) | 3 (1993, 1994, 2014) |
| 9 |  סין | – | – | 1 (2000) | – |
| 10 |  גואטמלה | – | – | – | 1 (1998) |
| 10 |  האיטי | – | – | – | 1 (1991) |
| 10 |  פנמה | – | – | – | 1 (2006) |
הערות שוליים

1 2  לא נערכו משחקי גמר וחצי גמר באליפויות אלו. הוחלט שהנבחרות ישחקו במתכונת של בית אחד, והנבחרת שתסיים את הבית עם המאזן הטוב ביותר תזכה בגביע.
↑  נבחרת ארצות הברית לא השתתפה בטורניר, משום שהעפילה ישירות לגביע העולם בכדורגל נשים 1999 כמארחת.
↑  נבחרת קנדה לא השתתפה בטורניר, משום שהעפילה ישירות לגביע העולם בכדורגל נשים 2015 כמארחת.
ֻ
| כדורגל נשים בין-לאומי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
       פיפ"א | גביע העולם לנשים | אלגארבה | גביע קפריסין | הדירוג העולמי לנשים | כדורגלנית השנה                   (עד גיל 20 • עד גיל 17)        אוקיאניה: OFC – אליפות אוקיאניה      אירופה: UEFA – אליפות אירופה (עד גיל 19 • עד גיל 17)      אסיה: AFC – אליפות אסיה      אפריקה: CAF – אליפות אפריקה      דרום אמריקה: CONMEBOL – קופה אמריקה      צפון ומרכז אמריקה: CONCACAF – גביע הזהב
ליגת העל של בוסניה והרצגובינה

| --- | --- |

 שם מלא:  הפרימייר ליג של בוסניה והרצגובינה
 כינוי:  אמ.טל. פרימייר ליגה
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  התאחדות הכדורגל של בוסניה והרצגובינה 
 מדינות:  בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה
 קונפדרציה:  אופ"א
 קבוצות:  12
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים)
 אלופה נוכחית:  בוראץ באניה לוקה (2023/2024)
 מירב הזכיות:  זרינסקי מוסטאר (8)
 מפעל מקביל:  הגביע של בוסניה והרצגובינה
 מפעל נמוך:  הליגה הראשונה של בוסניה והרצגובינה, הליגה הראשונה של רפובליקה סרפסקה
 www.nfsbih.ba
 
סמליל הליגה בעבר
ליגת העל של בוסניה והרצגובינה (בבוסנית: Premijer liga BiH) היא ליגת הכדורגל העליונה בבוסניה והרצגובינה.
עד שנות ה-90 שיחקו הקבוצות הבוסניות בליגת העל היוגוסלבית, ולאורך השנים זכו הקבוצות הבוסניות שלוש פעמים באליפות יוגוסלביה (FK סראייבו זכתה בתואר ב-1967 וב-1985, ז'לייזניצ'אר סרייבו זכתה ב-1972). משחקי הליגה והגביע בבוסניה החלו רק במחצית השנייה של שנות ה-90 מאחר שמאז שחרור המדינה מיוגוסלביה התרחשה מלחמת בוסניה. תחילה שיחקו הקבוצות בליגות אזוריות ונפגשו למשחקי פלייאוף בין הזוכות, ובשנת 2000 הוקמה ליגת העל במתכונתה הנוכחית.
בליגה מתמודדות 12 קבוצות אשר משחקות ביניהן שלושה סיבובים, ובסך הכל 33 מחזורים, והקבוצה שמדורגת במקום הראשון בתום כל עונה זוכה באליפות ומעפילה למוקדמות ליגת האלופות. הקבוצות שסיימו במקומות 2–3 מעפילות למוקדמות הליגה האירופית, יחד עם זוכת זוכת הגביע של בוסניה והרצגובינה. בתום כל עונה יורדות שתי קבוצות לליגות המשניות: קבוצות אחת לליגה הראשונה של בוסניה והרצגובינה ואחת לליגה הראשונה של רפובליקה סרפסקה.
הקבוצות בליגה

להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל של בוסניה והרצגובינה בעונת 2024/2025:
| קבוצה | עיר | אצטדיון | מספר מושבים |
| --- | --- | --- | --- |
| איגמן קוניץ | קוניץ | האצטדיון העירוני של קוניץ | 5,000 |
| בוראץ באניה לוקה | באניה לוקה | אצטדיון באניה לוקה | 10,030 |
| גושק גבאלה | גבאלה | אצטדיון פריצה-פרו פבלוביץ' | 3,000 |
| ולז' מוסטאר | מוסטאר | אצטדיון רודאני | 7,000 |
| ז'לייזניצ'אר סרייבו | סרייבו | אצטדיון גרבאוויצה | 13,146 |
| זרינסקי מוסטאר | מוסטאר | אצטדיון פוד ביילים ברייגום | 9,000 |
| סלובודה טוזלה | טוזלה | אצטדיון טוסאני | 7,200 |
| סלוגה דובוי | דובוי | אצטדיון לוקה | 3,000 |
| סרייבו | סרייבו | אצטדיון אסים פרהטוביץ' האסה | 34,500 |
| פוסושיה | פוסושיה | אצטדיון מוקרי דולאץ | 8,000 |
| ראדניק ביילינה | ביילינה | האצטדיון העירוני של ביילינה | 6,000 |
| שירוקי ברייג | שירוקי ברייג | אצטדיון פצארה | 7,000 |
היסטוריה > תקופת מלחמת בוסניה (1992–1996)

עד שנת 1992, שיחקו המועדונים הבוסנים בליגה הראשונה של יוגוסלביה שהחלה בשנת 1923, ואספה את המועדונים הטובים ביותר מיוגוסלביה. בשנת 1991, לאחר פירוק יוגוסלביה, עזבו המועדונים מסלובניה וקרואטיה והקימו מערכות ליגה משלהם, ובשנת 1992 עזבו והקימו לעצמן ליגות גם מקדוניה ובוסניה והרצגובינה.
לאחר התפרקות יוגוסלביה, הכריזה מדינת בוסניה והרצגובינה על עצמאות בסוף חורף 1992, וכבר באפריל אותה שנה ביקשה ההתאחדות לכדורגל בבוסניה והרצגובינה (נקראה גם N / FSBiH ) להצטרף לפיפ"א ולאופ"א. בינתיים, בגלל פרוץ מלחמת בוסניה באפריל 1992 לא נערכו משחקים בעונת 1992/1993. בסוף 1993 חלק מהארץ השיקה מחדש תחרויות כדורגל עם היקף מצומצם. אבל כמו שהמדינה הייתה מחולקת בקווים אתניים, כך גם הכדורגל.
בשנת 1993 השביתו הקרואטים הבוסניים את הפדרציה לכדורגל של הרצג-בוסניה ואת הליגה הראשונה שלה של הרצג-בוסניה, בה רק מועדונים קרואטים התחרו, בגבולות מערב הרצגובינה וקבוצות מעטות אחרות. באותה שנה ארגנו הסרבים הבוסניים גם את "הליגה הראשונה של הרפובליקה של סרפסקה", על שטח שהוחזק על ידי משטר רפובליקת סרפסקה באותה תקופה. הכדורגל היחיד על שטח שנמצא בשליטת מוסדות אזרחי הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה באותה תקופה ובחסותה של ה-N / FSBiH, באותה תקופה כתוצאה מכך ברוב בוסניאקי, מלבד תחרות קצרה לענת 1994/1995 (בה זכתה צ'ליק זניקה), הוקפא. התחרות בחסות N / FSBiH לא חודשה אלא רק בעונת 1995/1996 כאשר הליגה הראשונה של בוסניה והרצגובינה הושקה.