stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צעקה (סדרת סרטים)
הערות שוליים

↑  B. J. Colangelo, Scream 6 Will See Courteney Cox Break A Cool Horror Movie Record, SlashFilm, ‏2022-07-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  rotten tomatoes, "Scream - Franchise - Rotten Tomatoes", rotten tomatoes
↑  MATTHEW PHELAN, How the Harvey Weinstein Scandal Changes the Way We Watch Scream 3, slate, ‏OCT 31, 20198:22 PM
↑  Germain Lussier, I've Been Wrong About Scream 4 for 10 Years, GIZMODO, ‏April 8, 2021
↑  Box Office History for Scream Movies, The numbers
↑  Tatiana Siegel, Spyglass Says Melissa Barrera Was Fired From ‘Scream’ Due to Rhetoric That ‘Flagrantly Crosses the Line Into Hate Speech’ (EXCLUSIVE), Variety, ‏2023-11-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jordan Moreau, Jenna Ortega Exits ‘Scream 7’ Due to ‘Wednesday’ Season 2 Schedule, Variety, ‏2023-11-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  Kroll, Justin (March 12, 2024).
"Neve Campbell Announces She Is Back For New Scream Movie". Deadline Hollywood. Retrieved March 12, 2024.
↑  Brent Lang, ‘Scream 7’ Sets Release Date for February 2026, Variety, ‏2024-10-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Anthony D'Alessandro, ‘Scream 7’: Isabel May Is Set To Play Sidney Prescott’s Daughter In Pic, Deadline, ‏2024-11-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Matt Grobar, ‘Scream 7’ Adds Celeste O’Connor To Cast, Deadline, ‏2024-12-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  Marc Malkin, Courteney Cox Returning for ‘Scream 7’ (Exclusive), Variety, ‏2024-12-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Michael Ausiello, Exclusive: MTV Developing Scream TV Series, TVLine
↑  KATHY SALES, Scream’s 10th episode, dedicated to Wes Craven’s memory, FREE DISTRICT
| צעקה |
| --- | --- | --- |
| סרטים | צעקה (1996) • צעקה 2 (1997) • צעקה 3 (2000) • צעקה 4 (2011) • צעקה (2022) • צעקה 6 (2023) • צעקה 7 (2026) |  |
| שחקנים ראשיים | נב קמפבל • קורטני קוקס • דייוויד ארקט • מליסה באררה • ג'נה אורטגה |  |
| דמויות | גוסטפייס • סידני פרסקוט • גייל ות'רס • דיואי ריילי • קייסי בקר |  |
הזירה הבין-תחומית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־26 שנים) 
 hazira.org.il
 קואורדינטות:  31°45′05″N 35°12′33″E﻿ / ﻿31.751361111111°N 35.209194444444°E﻿ / 31.751361111111; 35.209194444444
 he
 
הזירה הבין-תחומית (מלכ"ר) היא תיאטרון ובית הפקה השוכן בירושלים, המתמקד ביצירה מקורית בתחומי המיצג והתיאטרון. היא משלבת יוצרים מקשת רחבה של תחומים, בהם: תיאטרון, פרפורמנס, מחול, אמנות פלסטית, סאונד, מוזיקה ניסיונית ומולטימדיה.
היסטוריה

"הזירה" נוסדה במקור בשם "הבמה" בשנת 1989, במסגרת העמותה לקידום תיאטרון בין-תחומי, ביוזמת מריו חורחה קוטליאר והדס עפרת, לצד תיאטרון הקרון ובית הספר לתיאטרון חזותי (שהם גם היו בין מייסדיהם). תחילה פעלה במבנה תעשייתי ברחוב יד חרוצים באזור התעשייה תלפיות (אותו חלקה עם בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסטודיו למשחק ניסן נתיב). במקום העלו הפקות מקור והוא שימש גם לאירוח אירועי תרבות מגוונים.
בין ההפקות הראשונות שעלו ב"הבמה" היה המופע "על מיטה ומיתות" שאותו ביים מריו קוטליאר, במסגרת קבוצת התיאטרון הירושלמי, ששילב תיאטרון, שירה תנועה וסיפור על דמויות הנשים בתלמוד. ו"יומיומית" - אופרה קאמרית שיצרה המלחינה קיקי קרן־חום.
בשנת 1999 נוסדה "הזירה הבין-תחומית" כהתפתחות של תיאטרון ״הבמה. בשנת 2002 העבירה את פעילויותיה ברובן למתחם החאן הירושלמי, אך החזיקה משרדים ברחוב הרכבים בתלפיות בהם היה חדר חזרות וכן גלריית "ונטה" שהציגה תערוכות חודשיות מתחלפות של אמנים ירושלמים.
בשנת 2019, לאחר שבמשך כל תקופת פעילותה עבדה "הזירה" ללא אולם קבוע, הסבה את אולמות הקולנוע הישנים של מתחם ״רב חן״ בתלפיות לאולם תיאטרון מרכזי, ולצידו גלריות, סטודיו, בית מלאכה, מעבדת אלקטרוניקה, מתפרה, מחסנים ומשרדים. היוזמה החלה כאשר קואופרטיב אמנים פנה לבעל המתחם הנטוש, איש העסקים רמי לוי, במטרה לארגן במקום פעילות תרבות במהלך הקיץ. בהמשך קיבל הפרויקט את חסות עיריית ירושלים ושופץ המתחם תרבות עירוני שנחנך בספטמבר 2020.
פעילות

"הזירה" פועלת כתיאטרון אוונגארדי בין-תחומי. ככזו, היא נותנת במה לתכנים מקוריים ואישיים, תמיכה לאמנים בתחילת דרכם וחותרת לרמה מקצועית ואמנותית גבוהה על פי כל קנה מידה. ברפרטואר הזירה מופעי תיאטרון מקוריים בהפקת הזירה, מופעי תיאטרון המאומצים ונתמכים על ידי הזירה, הפקות מחול, מוזיקה, וידאו-ארט, שירה ומיצג.
במהלך הפעילות השנתית השוטפת, העלתה העמותה מספר פסטיבלים:
"קולה של המילה" - פסטיבל לזכרו של מריו קוטליאר העוסק במילה הכתובה וביטויה באמנות הבין-תחומית.
"זירת מחול" - המביא ביכורי מחול של כוריאוגרפים בראשית דרכם לצד כוריאוגרפים מוכרים וותיקים.
"לילות קיץ" - פסטיבל מוזיקה שאירח עשרות יוצרים עצמאיים, בעיקר בתחום המוזיקה האלקטרונית והמולטימדיה מישראל ומהעולם
הזירה הבין תחומית פועלת לקידום אמנות המופע הבין תחומי, יוזמת הפקות מקוריות חדשות, מעודדת ומטפחת אמנים מוכשרים בעלי שפה אמנותית יוצאת דופן, חותרת לאיכות אמנותית גבוהה ולמצוינות בכל אחד מתחומי הפעילות המתקיימים בה, ונמצאת בלב השיח התרבותי והאמנותי. העמותה סוברת שלמרות ובגלל המצב הפוליטי-כלכלי-חברתי המורכב, ישנה חשיבות עליונה לאמנות, המחוברת להיסטוריה של זמן ומקום, אך אינה כבולה בחוקים היסטוריים של יצירה.
הזירה רואה עצמה בית ליוצרים מקוריים, העומדים באתגר הזה, ושואפת להתפתח ולהיפתח לאפשרויות חדשות של מפגש עם קהל. כך מהווה התיאטרון זירה למפגש חי בין קטבים תרבותיים, בשאיפה ליצור קהילת אמנים פעילה ומחוברת להוויה הרוחשת בישראל.
מטרות אלו משתקפות ברפרטואר הזירה - לכל הצגה שפה בימתית ייחודית משלה, כל הצגה מתקשרת באופן אחר; אבל המכנה משותף של כולן הוא החידוש, העדין, הבוטה - אותו חיבור איכותי וחמקמק בין צורה לתוכן. כך עפה הזירה לכל מיני כיוונים, בחוצפה צעירה השומרת כבוד למסורת, ובתוך אותה סחרחורת אמנותית רבגונית, לא שוכחת להושיט יד לקהל שלה, כי בלעדיו המסע לא שווה אפילו את הצעד הראשון.
ההצגות הקבועות שרצות בזירה הן: הדרך לעין חרוד, צבי סהר. ההפך מחי, מיכל ואקנין ואילנית בן יעקב. כלבה טובה ירושלים, הילה גולן. קופים, עמית דרורי. מכח אותה תנועה מיקה קופפר. עולמות, מחזור שירים כנעני-עתידני, אנה ווילד. כושלירבאק, נורית דרימר, בית הספר למזג אויר נון טרופו, גיא גוטמן.
מנהלי הזירה: מריו חורחה קוטליאר עד שנת 1999, הדס עפרת עד שנת 2002, גילי שנית עד שנת 2007, דורון תבורי וגיא בירן עד שנת 2009, גיא בירן עד שנת 2017 ,כיום (2021) עמית דרורי.
הזירה נתמכת ע"י: מנהל התרבות של משרד התרבות והספורט, אגף התרבות של עיריית ירושלים, הקרן לירושלים ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
הערות שוליים

↑  אורלי פילוסוף, שישי תרבות - עוד מקום להעביר בו יום שישי בערב: הבמה, כל העיר, 17 במרץ 1989
↑  אלי שי, לישה ולישות - "על מיטה ומיתות" קבוצת התיאטרון הירושלמי, בימוי: מריו קוטליאר, משחק: גבריאלה לב, עליזה עליון־ישראל, כל העיר, 9 בפברואר 1990
↑  חנה ידור, קמתי, התרחצת, החלבשתי, מעריב, 20 בנובמבר 1991
↑  יפתח אורעד, עכבר העיר, שקרים קטנים - בתערוכה 'אי תנועה', בגלריה ונטה בירושלים, אורית ליבנה מציגה בחדר נקי, כמעט ריק, רישומים מרהיבים, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2006
↑  ניר חסון, אמנים ירושלמים השתלטו על שבעה אולמות קולנוע נטושים והפכו אותם למרכז תרבות, באתר הארץ, 19 ביולי 2019
צאלה קוטלר הדרי, ‏קניון כושל בירושלים עם בית קולנוע נטוש, יהפוך בקיץ הקרוב לפרויקט חתרני בשיתוף רמי לוי, באתר גלובס, 13 ביולי 2019
↑  המהפך של הקולנוע הנטוש בתלפיות – מרכז לתרבות ולאמנות, באתר כל העיר, 8 בספטמבר 2020
↑  אודות – הזירה, באתר hazira.org.il
↑  נעם בן זאב, פסטיבל "קולה של המלה" בזירה הבין-תחומית, באתר הארץ, 23 במרץ 2008
↑  עידית סוסליק, עכבר העיר, "זירת מחול": שינויים בהרגלי השפה, באתר הארץ, 15 ביולי 2016
שיר חכם, לחלץ את המחול הישראלי משנות ה-90, באתר הארץ, 23 ביולי 2012
↑  שאול ברוידא, מופעי מולטימדיה ופולקלור בפסטיבל הזירה הבין-תחומית, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2006
חגי חיטרון, פסטיבל "לילות קיץ" ייפתח הערב בירושלים, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2008
↑  הדרך לעין חרוד, באתר הזירה
↑  ההיפך מחי, באתר הזירה
↑  כלבה טובה ירושלים, באתר הזירה
↑  קופים, באתר הזירה
↑  מכח אותה תנועה, באתר הזירה
↑  עולמות: מחזור שירים כנען־עתידני, באתר הזירה
↑  כושלירבאק, באתר הזירה
↑  repertoires – הזירה, באתר hazira.org.il
↑  הזירה – תיאטרון ובית הפקה ליצירה מקורית בתחומי הפרפורמנס והתיאטרון העכשווי, באתר hazira.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 31150380609213372854   WorldCat (עם VIAF): 31150380609213372854 
המבנה בו פעלה "הזירה" (תחילה בשם "הבמה") בין השנים 1989–2002
משה מלכא

משה מלכא הוא במאי, מחזאי, יוצר תיאטרון אלטרנטיבי, מנהל אמנותי של פסטיבל תיאטרון רחוב הבינלאומי בבת ים, מורה למשחק ומורה לטכניקת אלכסנדר.
ביוגרפיה

משה מלכא התחיל את דרכו כשחקן בתיאטרונים: החאן, תיאטרון לנוער, הבימה ואנסמבל עיתים בניהולה של רנה ירושלמי.
בהמשך עבר ליצירה אישית ופיתח שפת תיאטרון פיזית ליצנית מקורית - "זיצ". מתוך שפת תיאטרון זאת יצר שבע עשרה עבודות תיאטרון רחוב ואולם. השתתף בפסטיבלים בארץ ובעולם וזכה בפרסים, בין הארצות בהן הופיע: הולנד, בלגיה, גרמניה, יוון, צרפת וארצות הברית.
יצירות בולטות: "שחורים" מאת ז'אן ז'נה, "זיבובו"- עיבוד מיוחד ל"מלך אובו" של ז'ארי, "הוביזיצ" - יצירה מתוך שפת הזיצ.
מלכא פרץ לתודעה ביחד עם שורה של יוצרי תיאטרון כמו דודי מעיין, רות קנר ונעמי יואלי כשהמשותף להם הוא פיתוח סגנון ושפת יצירה אישית בתיאטרון. משה מלכא משמש משנת 2004 כמנהל אמנותי, במאי ומחזאי של התיאטרון הישראלי-אתיופי "הולוגאב" שבבית הקונפדרציה בירושלים. התיאטרון הישראלי-אתיופי "הולוגאב" הוא אחד התיאטרונים החברתיים המרתקים והחשובים ביותר שפועלים כיום בארץ. "הולוגאב" הוא מעבדת זהות לסוגיות הקשורות לזהותו של המהגר מאתיופיה כמו מעמדו ומצבו במדינת ישראל וכן מערכת קשריו עם הקהילה הישראלית. מטרת התיאטרון היא להאיר רבדים שבתיאטרון הרגיל לא עוסקים בהם ולתת אפשרות לשחקנים יוצאי אתיופיה לבטא את רגשותיהם ואת הכישרון המיוחד שלהם. בכל שנה נוצרת בתיאטרון "הולוגאב" יצירת מקור שנובעת מתוך השוליים של מדינת ישראל. בשנת 2009 זכה התיאטרון בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו על ההצגה "הבית של מתוקו". שחקן התיאטרון ביינה גטהון זכה בפרס השחקן המצטיין.
משה מלכא משמש גם מורה למשחק, לימד ומלמד ברוב בתי הספר למשחק בארץ: "יורם לוינשטיין", "סמינר הקיבוצים", בית ספר לקרקס "סנדסיאל", אוניברסיטת חיפה והאקדמיה לאמנויות המופע ת"א. נושאי הלימוד מתפרסים מתיאטרון רחוב, תיאטרון פיזי דרך ליצנות מודרנית, אבסורד, ליצנות קלאסית עד לעבודה מדוקדקת על טקסטים של שייקספיר והעוצמה שבמילה. כל זאת על פי שיטה ייחודית שפיתח בעזרת טכניקת אלכסנדר.
לאחרונה פתח משה מלכא את "הכיתה" מרכז לימוד משחק ויצירה מתקדמים. המרכז מיועד לשחקנים בתחילת דרכם אשר רוצים לפתח את טכניקת המשחק שלהם ולעמוד ברשות עצמם וכמו כן לממש את חזונם היצירתי בתיאטרון.
פרסים

1985 - "מיתה ורודה" – פרס ראשון בהצגה זוכה בפסטיבל עכו. [ שחקן ]
1993 - "זיצלנד פרומיסלנד" - הצגת רחוב פרס ראשון פסטיבל עכו. [ יצירה ובימוי ]
1997 – "בייזיצ" - הצגת רחוב פרס ראשון פסטיבל חיפה להצגות ילדים. [ יצירה ובימוי ]
1998 - "זיצלנד ברחוב" - הצגת רחוב פרס ראשון פסטיבל חיפה. [יצירה ובימוי]
2002 - "שחורים "- מאת ז'אן ז'נה תיאטרון נטלה צל"ש פסטיבל עכו. [עיבוד ובימוי]
2009 - "הבית של מתוקו" תיאטרון הולוגאב פרס ראשון פסטיבל עכו. [ כתיבה ובימוי]
2011 - "בבושידים" – פרס ראשון פסטיבל בת ים. [יצירה כתיבה ובימוי]
2014 – פרס הוקרה על תרומה לתיאטרון רחוב בארץ – ניתן במסגרת פסטיבל חיפה, הצגות רחוב.
ויליאם טרגו

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1858 יארדלי, ארצות הברית 
 פטירה:  24 ביוני 1909 (בגיל 50) North Wales, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור 
 חתימה:   
 
ויליאם ברוק תומאס טרגו (באנגלית: William Brooke Thomas Trego‏;  15 בספטמבר 1858 – 24 ביוני 1909) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות נושאיו הצבאיים ההיסטוריים, בפרט סצנות של המהפכה האמריקאית ומלחמת האזרחים.
ביוגרפיה

ויליאם טרגו נולד בירדלי, מחוז באקס, פנסילבניה בשנת 1858, בנו של האמן ג'ונתן טרגו ואמילי רוברטס לבית תומאס. בגיל שנתיים הידיים והרגליים של ויליאם הפכו כמעט משותקות כנראה מפוליו. משפחתו של טרגו עברה לדטרויט בשנת 1874 שם נרשם ויליאם לבית הספר המקומי, ואביו להחליט ללמד את ויליאם בסטודיו שלו.
למרות ידיו הנכות, ויליאם הצעיר גילה יכולת אמנותית, ולמד לצייר בעזרת מכחול תקוע בידו הימנית תוך שהוא מזיז אותה בשמאלו. ויליאם טרגו זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה כשהציג ציור שכותרתו "האשמה של קסטר" בווינצ'סטר בשנת 1879 ביריד מדינת מישיגן. הציור תואר על ידי העיתון ״קליבלנד פרס״ כ"אחד הציורים ההיסטוריים הטובים ביותר מהסוג שהופק אי פעם על ידי אמן אמריקאי."
שנות האקדמיה בפנסילבניה

מאוחר יותר באותה שנה, טרגו השתמש בהכנסות ממכירת הציור המהולל על ווינצ'סטר, כדי לרשום את עצמו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא למד שם במשך שלוש שנים בהדרכת תומאס אייקינס, בקורסים שכללו הדרכה בהיבטים של דמות האדם, כולל מחקר אנטומי של גוף האדם ובעלי החיים וניתוח כירורגי. טרגו לא העריך את סגנון ההוראה הקפדני של אייקינס.
בתערוכת האקדמיה בשנת 1882 זכה טרגו בפרס הראשון על עבודתו, "סוללת תותחים קלה בדרך", הציור נרכש לאחר מכן לאקדמיה על ידי פיירמן רוג'רס. בשנת 1883 חבר השופטים בתחרות ציורים היסטוריים, החליט שאין ציורים באיכות מספקת כדי לזכות במקום הראשון או השני, והעניק לטרגו את המקום השלישי על ציורו של ג'ורג 'וושינגטון וחייליו בשם "הצעדה לעמק פורג'". טרגו תבע את האקדמיה בטענה שאם הציור היה הטוב ביותר הוא אמור היה לקבל את המקום הראשון (והוא אמור לקבל את כספי הפרס של 3,000 דולר). בשנת 1886 הוא הפסיד בתיק, כאשר בית המשפט העליון בפנסילבניה קבע כי היה לחבר המושבעים סמכות על פי חוזה התערוכה להעניק פרסים כראות עיניהם.
אולפן צפון ויילס

לאחר שעזב את האקדמיה התגורר טרגו בצפון ויילס, פנסילבניה, עם אמו ואביו. פרט לטיולים לאירופה, טרגו גר שם כל ימי חייו ועבד בסטודיו מאחורי ביתו. הוא השתמש בתושבי העיר, בסוסיהם ובנוף שמסביב כמודלים ותפאורות לציוריו. טרגו התפרסם בזכות דיוק התיאורים הצבאיים שלו כמו גם הריאליזם הכנה, לפעמים הברוטלי, במיוחד בנושאי מלחמת האזרחים עבודות מלחמת האזרחים התקבלו היטב וטרגו זכה להצלחה רבה במכירת ציורים באותה תקופה.
לימודים בפריז

בשנת 1887 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל הציירים האקדמיים הצרפתים טוני רוברט-פלורי, ויליאם אדולף בוגרו. טרגו למד במוזיאונים הצרפתיים בזמן שהיה שם ונהנה מחיי הלילה בפריז עם בוגרי אקדמיה אחרים בפנסילבניה כמו רוברט הנרי, אוגוסטוס הנרי מק'קרטר ופרידריך ג'יי וו. טרגו השתתף גם בסלוני פריז של 1889 ו- 1890.
בחזרה מפריז בשנת 1890, טרגו הביא לאמריקה לא רק ידע חדש שנמצא בציור האקדמי הצרפתי, אלא גם חזר עם ארוסה צרפתית. אך על סיפון הספינה, "הנערה הצרפתייה הנאה" (כפי שדווח בעיתונים של אז) העבירה את חיבתה לסטודנט אחר מאקדמיה ז'וליאן ג'יימס ר. פישר.
שנים מאוחרות יותר

לאחר שובו לארצות הברית זכתה עבודתו של טרגו לשבחים רבים מצד המבקרים.
למרות השבחים ויוקרתו בפריז, טרגו התקשה למכור ציורים בגלל ירידת הפופולריות של יצירות אמנות צבאיות מציאותיות. הוא צייר דיוקנאות וציורי ז'אנר כדי להרוויח כסף ולקח על עצמו עבודה באיור ספרים ומגזינים.
הוא גם ניסה להיות ללא הצלחה מדריך באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. הוא חי עם הוריו במהלך שנת 1890 ונתמך על ידם. אביו של טרגו נפטר בשנת 1901 ואמו החורגת נפטרה כעבור שש שנים. הבעיות הכספיות הגוברות של טרגו בתקופה זו גרמו לו לקחת לעצמו סטודנטים, כולל ולטר אמרסון באום ואשתו פלורה.
טרגו ניסה להחיות את הקריירה שלו על ידי ביסוס ציור על הרומן הפופולרי בן חור עם אחת מיצירותיו האחרונות, מרוץ המרכבה של בן חור (1908). הוא שלח אותו לתערוכת האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1909 בניו יורק, אך היצירה לא הצליחה לעורר עניין.
ויליאם טרגו נמצא מחוסר הכרה בסטודיו שלו ב־24 ביוני 1909 ומת כבר כשהגיע הרופא. סיבת המוות שצוינה בתעודת הפטירה שלו הייתה התאבדות על ידי רעל לא ידוע.
תוכן הסטודיו שלו בצפון ויילס הושאר בידי ולטר אמרסון באום.
הערות שוליים

↑  MYD, James A. Michener Art Museum – Art and Education in Doylestown, PA, James A. Michener Art Museum (באנגלית אמריקאית)
↑  Abram Trego Shertzer, A historical account of the Trego family, Baltimore, Press of I. Friedenwald, 1884
↑  Gratz Gallery bio - William Trego
↑  The Artist as Interpreter of American History; essay by Mark Thistlethwaite, www.tfaoi.com
↑  Mark Thistlethwaite, Patronage Gone Awry: The 1883 Temple Competition of Historical Paintings, The Pennsylvania Magazine of History and Biography 112, 1988, עמ' 545–578
↑  The William B.T. Trego Centenary Project - Documents and Images
↑  transcript "Rival Artists in Love - The Parisian Romance in Which Two Young Philadelphians Figured"
↑  William Brooke Thomas Trego (1858-1909), The Chariot Race from Ben Hur williamttrego.org
↑  "Pennsylvania, Death Certificates, 1906-1964, for William Brooks Thomas Trego"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 101611768X  ISNI: 0000 0000 6706 8705  LCCN: n2002072544  RKD: 98154  SNAC: w6sz06bk  ULAN: 500064055  VIAF: 51049476   WorldCat (עם VIAF): 51049476
פרוסניום

פנים בניין האודיטוריום בשיקגו שנבנה ב-1887. המסגרת המלבנית מסביב לבמה היא קשת "פרוסניום"
תיאטרון פרוסניום הוא מונח מתחום התיאטרון שהמאפיין העיקרי בו הוא מסגרת קשתית גדולה (נקראת "קשת פרוסניום" למרות שאינה בהכרח קשתית), הממוקמת בקדמת הבמה. מקור המושג בתיאטרון הרומי. אטימולוגית, המילה פרוסניום (באנגלית proscenium, מלטינית proscaenium, מיוונית proskenion) מורכבת מ-pro במשמעות "לפני", ו-skene במשמעות "במה, אוהל, ביתן" (ו-ium סיומת לטינית).
בתיאטרון פרוסניום, הקהל משקיף ישירות על הבמה, אשר לרוב מורמת מטר או שניים מעל השורה הראשונה, וצופה בהופעה דרך "הקשת". החלל בו הצופים יושבים נקרא "בית". הבימה המרכזית היא החלל מאחורי קשת הפרוסניום, לרוב היא מופרדת במסך קדמי היכול לרדת או להיסגר מהצדדים ולאמצע. האזור מלפני המסך נקרא "אפרון" ("apron") או "קדמת-בימה". אזורים אחרים בבימה המופרדים בקשת פרוסניום או בכל מסך אחר, נקראים אגפים (wings), והחלל שמעל הבמה שמוחבא מאחורי הקצה העליון של הקשת נקרא "flyspace". כל חלל אחר המוסתר מהצופים נחשב "מאחורי הקלעים". גודל הבמות יכול לנוע בין חללים קטנים ועד לגובה של מספר קומות.
כיום, תיאטראות הנקראים "פרוסניום" הם אלו שבהם הצופים מביטים ישירות בבמה ואין קהל אשר נמצא מצדדיה האחרים של הבמה, גם אם אין קשת פרוסניום "רשמית" מעל הבמה.
ראו גם

הקיר הרביעי
הערות שוליים

↑  etymonline - proscenium
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסך (תיאטרון)

בתיאטרון, מסך הוא חוצץ עשוי בד בדרך כלל, המפריד בין הבמה לבין אולם הצופים. לפני תחילת ההצגה המסך סגור, והוא נסגר בין המערכות ובסוף ההצגה.
יש להבדיל בין מסך במובן זה לבין קוליסות המהוות חלקי תפאורה, שלעיתים עשויות בדים.
היסטוריה

ביוון העתיקה לא היה מסך בתיאטרון, הוא הופיע לראשונה במאה הראשונה לפני הספירה בתיאטרון הרומי. בתיאטרון בימי הביניים לא היה מסך ראשי, אבל השתמשו במסכים קטנים להסתרה של חלקים מהבמה. המסך החל לכבוש את הבמות בתחילת המאה ה-16 מאיטליה. גם בתיאטרון היפני המסורתי יש מסך ראשי.
כיום אין הרבה תיאטרות בהם נמצא מסך, את הסתרת הבמה בזמן ההצגה מבצע התאורן על ידי החשכת התאורה שמעל הבמה, והקהל נחשף לתפאורה עם כניסתו לאולם ההצגה.
מדד להצלחת ההצגה

בסוף ההצגה נסגר המסך ונפתח שוב לשם השתחוויות השחקנים ומחיאות הכפיים של הקהל. מספר הפעמים שבהם המסך נסגר ונפתח לשם כך, הוא מדד להצלחת ההצגה.
ראו גם

מסך ברזל
אלכסנדר גולדברג

| --- | --- |

אלכסנדר גולדברג (מימין) עם אריק אשבי (אנ'), 1967
 לידה:  1906 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1985 (בגיל 79 בערך) 
 ענף מדעי:  הנדסת כימיה 
 מקום לימודים:  בית הספר המלכותי למכרות 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  דשנים וחומרים כימיים  תעש מערכות  אימפריאל כמיקל אינדסטריז  תמי מכון למחקר ופתוח 
 פרסים והוקרה:  יקיר חיפה (1980) 
 
אלכסנדר (סשה) גולדברג (1906 – 1985) היה מהנדס כימיה ומנהל ישראלי ממניחי היסודות של התעשייה הכימית בישראל, כיהן כנשיא הטכניון בשנים 1965–1973.
ביוגרפיה

אלכסנדר גולדברג נולד בווילנה בשנת 1906, בן לברכה (ברטה) ודב (בוריס) גולדברג. אביו היה כימאי ותעשיין ציוני. דודו היה יצחק ליב גולדברג ממייסדי חברת "הכשרת היישוב", "כרמל מזרחי" ועיתון "הארץ".
אביו הגיע בשליחות התנועה הציונית ללונדון, שם מונה כמנהל מחלקת המסחר והכספים של ההנהלה הציונית, והיה מיודד עם חיים ויצמן ומשה נובומייסקי. בשנת 1921 הגיע אביו בוריס לארץ ישראל ועסק בהקמת חברת "הבונה" ומפעל למוצרי בניין "סיליקט", הוא נפגע בזמן מאורעות תרפ"א במאי 1921 ונפטר שנה אחר. בעצת משה נובומייסקי פנה אלכסנדר גולדברג ללמוד הנדסה כימית בבית הספר המלכותי למכרות (אנ') של אימפריאל קולג' בלונדון, שם סיים את לימודיו בהצטינות ב-1926.
בתום לימודיו החל לעבוד במכרות ברחבי הממלכה המאוחדת והתקדם במהירות ובמקביל השתלם בכימיה. אחר כך עבד במחלקת המחקר של תאגיד "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (ICI), שם היה שותף לרישום של מספר פטנטים. בהמשך עסק בהקמת מפעלים כימיים באנגליה וצרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה ניהל מפעל לייצור מגנזיום ומתכות אחרות, וייצור גופי מטוסים מאלומיניום. לאחר המלחמה תכנן ובנה בתים טרומיים מאלומיניום, אותם גם ייבא לארץ ישראל, ואחר כך הקים קו ייצור שלהם בישראל.
ביוני 1947 היה בדרכו מהודו ללונדון ועצר בארץ ישראל, גויס לתעשייה הצבאית שהייתה בשלבי הקמה במחתרת, החליט גם להביא את משפחתו ולהתיישב בישראל ואז גייס אותו משה נובומייסקי להנהלת מפעל "דשנים וחומרים כימיים" בחיפה, שהחל בהקמתו. יחד עם ארנסט דוד ברגמן ערך במסגרת חיל המדע סיורים בנגב לאיתור מחצבים, אז גילה את הפוטנציאל לניצול מרבצי הפוספטים באזור. באותה תקופה גם סייע לייצור מקומי של מטול נגד טנקים מדגם "פיאט".
לאחר הלאמת חברת "דשנים וחומרים כימיים" מונה למנכ"ל בינואר 1952, והוביל את הקמת מתקני הייצור שלה, שהביאו לכך שלמדינת ישראל הייתה יכולת עצמאית בייצור דשנים שנים ספורות לאחר הקמתה. גולדברג גם היה מעורב בניהול וייעוץ להקמת מפעלי ים המלח. בשנת 1958 מונה גם למנכ"ל חברת מחצבי ישראל. גולדברג סבר שיש להקים תשלובת אחת של מפעלים כימיים בישראל, שתוכל לפעול ביעילות רבה יותר על ידי שילוב משאבים וחסכון בכוח אדם. כך הביא לאיחודה של חברת "פוספטים בנגב" עם "דשנים וחומרים כימיים" בשנת 1962 והוא מונה למנכ"ל החברה המאוחדת, "כימיקלים ופוספטים" (שלימים הייתה את מהחברות שאוחדו לחברת "כימיקלים לישראל").
שימש כיו"ר הקורטוריון של הטכניון, ובשנת 1965 מונה לנשיא הטכניון, וכיהן בתפקיד זה עד 1973. בשנת 1974 נבחר ליושב ראש אגודת דורשי הטכניון בישראל.
במאי 1974 מונה על ידי שר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב, ליושב ראש ועדת המחירים הציבורית - ועדה המייעצת לממונה על המחירים בעניין מחירי מצרכים. הוא שימש בתפקיד זה עד מרץ 1978.
בשנת 1978 היה יושב ראש אתג"ר - קבוצת אזרחים תומכי אריה גוראל לראשות עיריית חיפה.
פרסים והוקרה

בשנת 1975 העניק לו הטכניון תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1980 קיבל את עיטור יקיר חיפה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מיכאל בר זוהר, מלחמתו הפרטית של סאשה גולדברג, הארץ, 27 באוגוסט 1965
↑  הצעיר הא"י אלכסנדר גולדברג, בנו של המנוח ב. גולדברג, גמר את חוק לימודיו בתור מהנדם באוניברסיטה לונדון בהצטיינות, הארץ, 3 בספטמבר 1926
↑  חברה להקמת בתים מוכנים בא"י, הַבֹּקֶר, 12 באפריל 1946
↑  לקראת ייצור המוני של בתים מטיפוס חדש, מעריב, 16 באוקטובר 1949
↑  הכלל והפרט - מר אלכסנדר גולדברג, מיוזמי בתי האלומיניום עושה בתל־אביב בדרכו חזרה מהודו ללונדון, הארץ, 29 ביוני 1947
↑  אורי מילשטיין, שמחה בלאס מייצר נשק, דבר, 30 ביולי 1982
↑  אלכסנדר גולדברג נתמנה מנהל כללי וחבר ועד המנהלים של חברת דשנים וחומרים חימיים בע"מ, דבר, 7 בינואר 1952
↑  פרופיל של חברה - דשנים וחומרים חימיים, הארץ, 13 בדצמבר 1961
↑  סיכויים להעלות ייצור האשלג, הארץ, 31 ביולי 1956
↑  א. גולדברג-מנהל -בי, הארץ, 30 במאי 1958
↑  חב' "דשנים" מוזגה עם חברת הפוספטים, הַבֹּקֶר, 23 בנובמבר 1962;
הוראה להעביר חב' הפוספאטים, הארץ, 8 בינואר 1963
↑  א. גולדברג - נשיא הטכניון, דבר, 4 ביוני 1965
↑  חורב נכנס לתפקידו כנשיא הטכניון, דבר, 2 באוקטובר 1973
↑  א. גולדברג – ראש אגודת דורשי הטכניון, מעריב, 26 במרץ 1974
↑  הרכב חדש לוועדת המחירים, על המשמר, 3 במאי 1974
↑  ד"ר משה מנדלבום – יושב ראש ועדת המחירים הציבורית, מעריב, 20 במרץ 1978
↑  אתג"ר - מודעה, מעריב, 6 ביוני 1978;
בחיפה התארגנה קבוצת אזרחים תומכי גוראל, דבר, 9 ביוני 1978
↑  "המערכה המדינית ותבטחונית בעיצומה", מעריב, 25 ביוני 1975
↑  תארי "יקיר חיפה" ל־20 מאבות העיר, דבר, 24 ביולי 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012748360305171
טרמיני (מטרו רומא)

| --- | --- |

הרציף של  קו B
  נגיש לאנשים בעלי מוגבלות מוטורית
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  9 בפברואר 1955
 מיקום
 מיקום:  piazza dei Cinquecento, Esquilino, Roma 
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  41°54′05″N 12°30′02″E﻿ / ﻿41.9015°N 12.5006°E﻿ / 41.9015; 12.5006
 אתרים סמוכים:  מוזיאון פאלאצו מאסימו  בזיליקת סנטה מריה מג'ורה  מרחצאות דיוקלטיאנוס
 תחנות סמוכות:    רפובליקה,  ויטוריו עמנואלֵה  קסטרו פרטוריו, קאבור
 מידע על התחנה
 סוג התחנה:  תת-קרקעית
 בעלים:  ATAC
 רציפים:   1 רציף מרכזי  2 רציפים צדדיים
 קווים העוברים בתחנה:    קו A   קו B
  (למפת רומא מוגדלת) טרמיני(למפת רומא רגילה) טרמיני he
 
הרציף של קו A
תחנת מטרו טרמיני בבנייה 1940
טרמיני היא תחנה המשמשת את הקווים A ו־B של המטרו של רומא.
היסטוריה

התחנה נחנכה, ב-9 בפברואר 1955, הייתה טרמיני התחנה הסופית של הקטע היחיד בקו התת-קרקעי ברומא, שמטרתו הייתה לחבר בין תחנת הרכבת לבין רובע ה-EUR . בזמנו הרכבות לכיוון לידו די אוסטיה, הסתיימו גם הן בטרמיני, בתדירות של שתי רכבות בכל שעה. בתקופת פתיחתו מסלול קו B היה מטרמיני עד ללורנטינה. מיון הרכבות הוסדר על ידי שני מתגים הממוקמים היכן שהתחנה מסתיימת היום, בצד קאבור, ונשלט על ידי חדר בקרה (שלימים נהרס) הנמצא ליד הרציף לכיוון לורנטינה.
ב-1980 נבנה קו A החדש, העובר גם הוא דרך התחנה. הקצה דאז של קו B עבר שינויים, אולם כניסה חדיש, עוד מפלס לקו החדש, ומקום מרווח יותר במפלס של קו B.
מאז 1987, רכבות מאוסטיה כבר לא מגיעות לטרמיני, אלא מסיימות את נסיעתן בתחנת פורטה סן פאולו, הצמודה לתחנת פירמיד .
כמה שנים לאחר מכן, בשנת 1990, נפתחה לציבור הארכתו של קו B לרבּיבּיה. הדבר היה כרוך בהעברת הרציפים כמה מטרים לכיוון תחנת קאבור, שכן בניית המנהרות החדשות הייתה צריכה להתבצע בעומק גדול יותר משאר הקו.
היסטוריה > שיפוץ התחנה

עבודות השיפוץ והשיפור של טרמיני בין השנים 2010 ו-2013 כללו:
ארגון מחדש של נתיבי ההחלפה בין הקווים A ו-B.
חידוש הגִמורים.
התאמת המערך למניעת שריפות, שטרם תאם את החוק.
שיפור נגישות הקו באמצעות התקנת מעליות ומדרגות נעות חדשות.
הפרויקט כלל גם את הסדרתה של תוכנית פיאצה דיי צ'ינקוונטו, כמו כן דרש הפרויקט הקצאה מחדש של מעברי החצייה ונתיבים לתחנת האוטובוס. הפרויקט כלל גם הריסה ובנייה מחדש של בניין הגישה למטרו B הממוקם בכיכר, בעוד העבודות הוגבלו לשיפוץ. העלות הכוללת נאמדת על – 63 מיליון יורו .