stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאם קוסגרייב
קריירה פוליטית > באופוזיציה

קוסגרייב המשיך להיות פעיל באופוזיציה, אך באופן פרטי תמך במשאל העם שקיימה מפלגת פיאנה פול על ביטול שיטת הייצוג היחסי ביוני 1959, שלא צלח. עמדתו זו עלתה לו מאוחר יותר באותה שנה בבחירות למנהיגות המפלגה. באוקטובר 1959, פרשו צמד המנהיגים של המפלגה, מולקיי וקוסטלו. קוסטלו רצה להמשיך את עיסוקו כעורך דין ועדיין להמשיך להיות מנהיג המפלגה. הוא ביקש מקוסגרייב להיות "המנהל בפועל" של הסיעה בפרלמנט בעת שהוא נעדר לרגל עיסוקיו המשפטיים. קוסגרייב דחה את ההצעה. קוסגרייב וג'יימס דילון התחרו על המנהיגות וניצחונו של דילון היה החלטי. עם שובה של מפלגת פינה גייל לאופוזיציה בשנות השישים, החל מאבק פנימי על נשמתה של המפלגה. קבוצה גדולה של חברים הטיפו לשינוי במפלגה לכיוון הסוציאל-דמוקרטי. סדרה של שמונה עקרונות הידועים כ"חברה הצודקת" (Just Society), הוצגה בפני הנהגת המפלגה על ידי דקלן קוסטלו, בנו של ג'ון קוסטלו, ראש הממשלה לשעבר. העקרונות קראו להוצאה מוגברת של המדינה על בריאות ועל שירותי רווחה כחלק ממעורבות גדולה יותר של המדינה בכלכלה. למרות דעותיו השמרניות, אימץ קוסגרייב גישה חיובית משהו למסמך זה. בכל אופן, פיאנה פול ניצחה בבחירות של 1965 ופינה גייל נשארה באופוזיציה.
קריירה פוליטית > מנהיג המפלגה

ב-1965, כאשר פרש דילון מתפקיד מנהיג המפלגה לאחר התבוסה בבחירות, קיבל על נקלה ליאם קוסגרייב, שהיה דמות מובילה במפלגה ובנו של מנהיג המפלגה בתחילת דרכה הפרלמנטרית, את המינוי לתפקיד. תחת מנהיגותו נחלה המפלגה תבוסה גם בבחירות של 1969 והוא היה באיום מתמיד ומאתגר מצדם של גורמים סוציאל-דמוקרטים צעירים שיוצגו על ידי גארט פיצג'רלד שנבחר לפרלמנט של 1969. באותה שנה פרש מהחיים הציבוריים יריבו לשעבר של קוסגרייב, דקלן קוסטלו. מזלו של קוסגרייב השתנה ב-1970. הוא שיחק תפקיד מרכזי בשערוריית הנשק, כאשר הוא, כמנהיג האופוזיציה, לחץ על מנהיג מפלגת פיאנה פול וראש הממשלה, ג'ק לינץ', לנקוט בצעדים כנגד שרים בכירים שהיו מעורבים בייבוא כלי נשק שהיו מיועדים לצבא האירי הרפובליקני.
נחישותו של קוסגרייב לתמוך בממשלה בהצבעה בפרלמנט לחקיקה אנטי-טרוריסטית, מול התנגדות מוחלטת לכך במפלגתו, כמעט ועלו לו בכס המנהיג. האגף ההולך וגדל במפלגת פינה גייל התנגד לחקיקה המחמירה שהגבילה את זכויות האזרח. קוסגרייב שם את ביטחון המדינה ומוסדותיה לפני הכול. בוועידה השנתית של פינה גייל שהתקיימה במאי 1972, התמודד קוסגרייב עם יריביו הפוליטיים באופן מרהיב. שנה זו עמדה בסימן יום השנה החמישים לייסודה של מדינת אירלנד החופשית והייתה אבן דרך חשובה בהיסטוריה של מפלגת פינה גייל. ממשלת פיאנה פול התעלמה מהאירוע, בעוד שליברלים בפינה גייל זממו להדיח את קוסגרייב כמנהיג. בנאום שבו התייחס לאבות המייסדים של המפלגה, הדגיש את הניגוד בין הקשיים שהציב הצבא האירי הרפובליקני בצפון אירלנד לבין הקשיים שמדינת אירלנד החופשית התמודדה איתם בזמנו. כשהוא סוטה מנוסח הנאום המקורי שלו, תקף קוסגרייב את יריביו למנהיגות המפלגה. קוסגרייב הוביל את המפלגה לניצחון בבחירות ובחזרה לשלטון בשנה שלאחר מכן.
ראש ממשלה

קוסגרייב היה נחוש בדעתו לא לגרום לניכור באגפים מסוימים של המפלגה בבואו לבחור את שרי ממשלתו. הקבינט תואר כ"ממשלת כל הכישרונות", כולל כוכבים חדשים כמו מי שיהיה לימים ראש הממשלה, הסופר גארט פיצג'רלד, הדיפלומט לשעבר קונור או'בראיין, מגיש הטלוויזיה והפרופסור לווטרינריה, ג'סטין קיטינג ואחרים. קוסגרייב איזן את הרכב הממשלה עם נוצרים-דמוקרטיים תקיפים כמו ריצ'רד ברוק, מורה לשעבר, איש העסקים מקורק, פיטר בארי והחוואי ממערב דבלין, מארק קלינטון.
נטען שקוסגרייב נפל להגדרה של "יושב ראש" ולא של "מנהיג" ככל שהיה מדובר על הניהול היום יומי של ממשלתו. הוא היה קפדן בדבקותו ליישום תוכנית ארבע עשרה הנקודות שעל בסיסן נבחרה הקואליציה שלו. רבים משרי הקבינט היו אישים בולטים בזכות עצמם יותר מאשר קוסגרייב עצמו. להפתעת רבים, מינה את ריצי' ראיין במקום את גארט פיצג'רלד כשר האוצר, כאשר מנהיג הלייבור, ברנדן קוריש, דחה את ההצעה לכהן בתפקיד ב-1973. ראיין, עורך דין מדבלין, היה שמרן טיפוסי מקרב חברי פינה גייל. יתר על כן, הוא הוציא לפועל את תוכניות הקואליציה להחליף את מיסי הירושה בשורה של מיסי הון, כולל מס רווחי הון ומס על העושר. פיאנה פול התנגדה במרירות למיסים אלה ובכך קיבלה גיבוי משמעותי מהמעמדות של בעלי הרכוש.
משבר האנרגיה העולמי שפרץ בעקבות מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, גרם לאינפלציה. תבוסה ראשונה בבחירות הייתה לקואליציה בבחירות לנשיאות אירלנד ב-1973, כאשר המועמד של פינה גייל, טום או'היגינס, הובס על ידי המועמד של פיאנה פול, ארסקין המילטון צ'ילדרס, שנבחר לתפקיד נשיא אירלנד.
ראש ממשלה > הדיון על אמצעי המניעה

בדצמבר 1973 הכריז בית המשפט העליון שהחוק על איסור ייבוא של אמצעי מניעה על ידי אנשים נשואים, הוא בלתי חוקתי. פטריק קוני, שר המשפטים, הגיש נוסח חוק ב-1974 שיסדיר ויאפשר לזוגות נשואים לרכוש אמצעי מניעה. פיאנה פול התנגדה לכל צעד של ליברליזציה של החוק בדבר תכנון המשפחה ונאבקה על כך בפרלמנט, על רקע של הגנה על המוסר הציבורי ועל הבריאות. על רקע דעותיו השמרניות, ועל בסיס חופש הצבעה, חצה קוסגרייב ללא הודעה מוקדמת את הקווים כדי לסייע להפלת החוק שהגישה ממשלתו שלו בקיץ 1974.
ראש ממשלה > עימות עם מוסד הנשיאות

למוסד הנשיאות היו חיכוכים עם הקואליציה הלאומית. ארסקין צ'ילדרס נכנס לתפקיד הנשיא מתוך כוונה להפוך את התפקיד ליותר פתוח ונגיש. הוא תכנן להקים צוות חשיבה שיתכנס בבית הנשיא ויתווה תוכניות לפיתוח עתידה של אירלנד. קוסגרייב סירב לאפשר זאת, ותוכניותיו של צ'ילדרס המתוסכל ירדו לטמיון.
הנשיא צ'ילדרס מת באופן פתאומי בנובמבר 1974. המחליף המוסכם שלו היה קרול או'דלה, לשעבר התובע הכללי של אירלנד ושופט עליון. או'דלה היה חבר פיאנה פול והוא הובס בבחירות לפרלמנט. הוא גם היה מבקר בולט של הצעדים למניעת חופש הביטוי והתנגד להכנסתו של סעיף 31 לחוק השידור, שאסר על שידור קולם של חברי שין פיין. דעתו זו גרמה לו להיות בעימות עם קוסגרייב, שממשלתו תמכה בהכנסת הסעיף לחוק. קוסגרייב נמנע מלהגיע לארמון הנשיאות. בעוד שבעבר הקפידו ראשי הממשלה להגיע לפגישת עדכון של הנשיא אחת לחודש, קוסגרייב קיים את הפגישות הללו אחת לחצי שנה בממוצע. בנוסף, הוא התערב בתפקידים החוקתיים של הנשיא כנציגה של המדינה כלפי ממשלות זרות. הוא לא התיר לנשיא לקבל את אות לגיון הכבוד, אף על פי שהנשיא לשעבר, שון או'קלי קיבל את האות בזמנו. קוסגרייב נכח בחגיגות לרגל מאתיים שנות עצמאות ארצות הברית ב-1976 במקומו של או'דלה.
החלטתו של או'דאלג ב-1976 להפעיל את סמכותו להעברת נוסח חוק לעיונו של בית המשפט העליון לבדיקות התאמתו לחוקה, הביאו אותו לעימות אף יותר ישיר עם הקואליציה הלאומית. הממשלה הגישה את החוק לסמכויות חירום בעקבות רציחתו של שגריר בריטניה באירלנד, כריסטופר אברט-ביגס על ידי הצבא האירי הרפובליקני. החוק אושר על ידי הפרלמנט ב-21 בספטמבר. לאחר התייעצות עם מועצת המדינה (מועצה מייעצת לנשיא), העביר או'דלה את נוסח החוק לעיונו של בית המשפט העליון. אף שבית המשפט החליט שהחוק מתיישב עם החוקה, ובסופו של דבר חתם עליו הנשיא ב-16 באוקטובר, באותו יום הסתיימה פעולת טרור של הצבא האירי הרפובליקני במונטמליק במותו של שוטר אירי. ממשלתו של קוסגרייב, שכבר הייתה זועמת, האשימה את או'דאלג בהשהיית אישורו של החוק ובגרימת מותו של השוטר. ב-18 באוקטובר תקף שר ההגנה, פדי דונגן, את הנשיא על כך שהעביר את נוסח החוק לבית המשפט העליון וכינה אותו "חסר תקנה".
קוסגרייב נקרא לנשיא כדי לעדכן אותו על נאומו של דונגן, אך סירב לדבר איתו באופן אישי על הנושא, ובכך הגביר את זעמו של או'דאלג. הנשיא סירב לקבל את דונגן שהגיע להתנצל לשיחה אישית. כאשר סירב קוסגרייב לקבל את התפטרותו של דונגן, היה זה הקש האחרון עבור או'דאלג, שהתפטר ב-22 באוקטובר 1976, "כדי להגן על הכבוד והעצמאות של מוסד הנשיאות".
ראש ממשלה > צפון אירלנד

בדצמבר 1973 חתמה ממשלתו של קוסגרייב על הסכם סנינגדייל שנראה היה שיספק פתרון לבעיית צפון אירלנד. מועצה מנהלת לשני חלקי האי הוקמה, אך ההסכם קרס במאי 1974 כתוצאה משביתה של מועצת פועלי אלסטר. בנוסף, מצביעים רפובליקנים רבים זעמו עקב מה שהם ראו כקו הקשוח של קוסגרייב כנגד הצבא האירי הרפובליקני וכנגד הטיפול שלו בפיצוצים שאירועו ב-17 במאי בדבלין ובמונהן (Monaghan).
העיתונות האירית הייתה ביקורתית במיוחד כלפי מדינות דיכוי חופש הביטוי של הממשלה ובעיקר כלפי שר הדואר והטלגרף קונור או'בריאן. על רקע זה הואשם קוסגרייב שהוא אנטי-רפובליקני ופרו-יוניוניסטי במדיניותו כלפי הצפון.
ראש ממשלה > כלכלה

החוקים נגד הטרור שחוקקה ממשלתו של קוסגרייב, השניאו אותה על הציבור, כפי שגרמו לכך צעדי הצנע הכלכליים שלה. שיעור מס ההכנסה השולי הגיע לשיא של 77%. ציבור הבוחרים לא חווה שיעור אבטלה ומצוקה בהיקף כזה מאז שנות החמישים והאהדה כלפי הממשלה צנחה באופן משמעותי. ביחד עם פרשת דונגן והיד הקשה להשלטת חוק וסדר, גרמו הקשיים הכלכליים נזק רב לפופולריות של קוסגרייב.
ראש ממשלה > בחירות 1977

במאי 1977, פנה קוסגרייב לאספה הכללית של מפלגת פינה גייל שהייתה תחת אופוריה והתכנסה ערב הבחירות, ותקף את מבקריו.
שר הפנים ג'יימס טולי, על פי סמכותו, שינה את גבולותיהם של מחוזות הבחירה באופן שיקנה יתרונות למועמדיהם של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור. בסופו של דבר, תוצאות הבחירות היוו תבוסה למפלגות הקואליציה שהובסו על ידי פיאנה פול, שזכתה ברוב מוחץ בפרלמנט.
עם היוודע תוצאות הבחירות, התפטר קוסגרייב מתפקידו כמנהיג פינה גייל וכראש הממשלה. הוא הוחלף על ידי שר החוץ לשעבר בממשלתו, גארט פיצג'רלד. קוסגרייב פרש מהחיים הפוליטיים ערב הבחירות הכלליות של 1981. ניתן לומר שהחלטתו על עריכת הבחירות ב-1977 הייתה מוקדמת מדי, שכן, בראשית השנה החלה הכלכלה האירית להתאושש ובחירות לקראת סוף השנה היו יכולות להיות במועד נוח יותר לקואליציה הלאומית.
לאחר הפרישה

לאחר פרישתו ב-1981 נבחר מטעם מחוז הבחירה שלו, בנו, ליאם קוסגרייב הצעיר. קוסגרייב צמצם את מעורבותו בחיי הציבור, אם כי לעיתים קרובות הוא משתתף באירועים פוליטיים.
ב-2010 הוא השתתף בהשקת הספר "ראש הממשלה הסרבן" (The Reluctant Taoiseach) שנכתב על ראש הממשל לשעבר, ג'ון קוסטלו על ידי הסופר והעיתונאי דייוויד מק'קאלה. הוא גם הופיע באירוע לציון מאה שנה למרידת חג הפסחא ב-2016 ונראה צופה על האירוע ממכונית כאשר מצעד צבאי עבר ברחובות דבלין. ב-8 במאי 2016 הוא הסיר את הלוט מעל טבלה שמנציחה את המרידה בבית החולים סנט ג'יימס בדבלין יחד עם נכדו של אימון קנט ונכדו של קאהל ברוהה, מראשי מרידת חג הפסחא.
ליאם קוסגרייב מת ב-4 באוקטובר 2017 בגיל 97 לאחר מחלה קשה.
הערות שוליים

↑  "Mr. Liam Cosgrave". Oireachtas Members Database. Retrieved 26 May 2010.
↑  "Liam Cosgrave". ElectionsIreland.org. Retrieved 26 May 2010.
↑  Fanning, Ronan (29 October 2006). "The many resignations of O Dalaigh". The Irish Independent. Retrieved 20 January 2011.
↑  "The Reluctant Taoiseach". RTÉ News and Current Affairs. 15 October 2010.
↑  Plaque unveiled to commemorate sacrifice of Easter Week, Independent.ie, May 9 2016
↑  Former Taoiseach Liam Cosgrave dies at 97, breakingnews.ie, 04/10/2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120016516  ISNI: 0000 0003 7425 5914  LCCN: n79067405  VIAF: 22961543   WorldCat (עם VIAF): 22961543
וינאקספו

| --- | --- |

 סוג:  יריד מסחרי 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מיקום:  Parc des expositions de Bordeaux 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1981–הווה (כ־44 שנים) 
 קואורדינטות:  44°53′38″N 0°34′23″W﻿ / ﻿44.894°N 0.573°W﻿ / 44.894; -0.573
 www.vinexposium.com
 he
 
וינאקספו (בצרפתית: Vinexpo) היא תערוכת יין המתקיימת בבורדו, צרפת.
היסטוריה

וינאקספו היא תערוכת היין החשובה בעולם, היא מתקיימת מאז שנה 1981, מדי שנה אי-זוגית, בחודש יוני, ברובע צפון-לאק, השוכן בצפונה של העיר בורדו. משתתפים בה יקבים מכל רחבי העולם, אבל נעדרים ממנה טובי היקבים בעולם. עקב ההצלחה הרבה הוגבלה הכניסה לתערוכה למקצועני ענף היין ולעיתונאים.
בתערוכת וינאקספו ה-16 במספר שנערכה בשנת 2011 השתתפו 2,400 מציגים מ-47 מדינות בעולם.
לקריאה נוספת

שלמה פפירבלט, עולם היין, הוצאת אריה ניר, תשס"ב 2002; עמ' 131-130.
אביטל ענבר. התענוגות של יינות בורדו. ירושלים, הוצאת כתר, 2005, עמ' 16, 26, 63, 78, 79, 102, 118, 147, 150, 153, 223-222.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 סוכנות אם:  שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית
 תאריך הקמה:  1966
 חוק:  National Historic Preservation Act of 1966 
 מנהל:  ג'ולי ארנסטיין
 תקציב:  16.8 מיליון דולר (2018)
 National Register of Historic Places
 
מפעל הטקסטיל סלייטר ברוד איילנד היה הנכס הראשון שנרשם במרשם הלאומי ב-13 בנובמבר 1966
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (באנגלית: National Register of Historic Places, בראשי תיבות NRHP) הוא רשימה רשמית המנוהלת על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית של נפות היסטוריות, אתרים, בניינים, מבנים, ואובייקטים הנחשבים ראויים לשימור בשל חשיבותם ההיסטורית. נכסים הכלולים במרשם הלאומי, או השוכנים בתחומי נפה היסטורית הכלולה במרשם הלאומי, עשויים להיות זכאים להנחות במס הנגזרות מהערך הכולל של ההוצאות לשימור הנכס.
הקמת המרשם הלאומי התאפשרה בעקבות חקיקת "החוק הלאומי לשימור ההיסטוריה" (National Historic Preservation Act) ב-1966. החוק שימש בסיס להקמת המרשם הלאומי והוא קבע את התהליך להוסיף אליו נכסים. מתוך יותר ממיליון נכסים במרשם הלאומי, 80,000 מתוארים פרטנית. השאר הם נכסים משתתפים בתחומי נפות היסטוריות.
במשך מרבית תקופת קיומו, נוהל המרשם הלאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, סוכנות השייכת למחלקת הפנים של ארצות הברית. מטרותיו הן לסייע לבעלי נכסים ולקבוצות עניין, כגון הקרן הלאומית לשימור היסטורי (National Trust for Historic Preservation), לתאם, לזהות ולהגן על אתרים היסטוריים בארצות הברית. בעוד שהוספת נכסים למרשם הלאומי היא בעיקר פעולה סמלית, ההכרה בחשיבותם מהווה סוג של תמריץ כספי לבעלי נכסים רשומים. ההגנה על הנכס אינה מובטחת. במהלך תהליך המינוי, הנכס מוערך במונחים של ארבעה קריטריונים להכללה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. היישום של אותם קריטריונים היה נושא לביקורת של אנשי אקדמיה בתחום היסטוריה ושימור, כמו גם של הציבור והפוליטיקאים.
מדי פעם מוסיפים למרשם אתרים היסטוריים השוכנים מחוץ למדינה, אך קשורים לארצות הברית (כגון שגרירות ארצות הברית בטנג'יר שבמרוקו). נכסים יכולים להיות מועמדים במגוון צורות, כולל נכסים בודדים, נפות היסטוריות, והצעות לנכסים מרובים (Multiple Property Submissions או MPS). המרשם מסווג את הרישומים הכלליים לאחד מחמישה סוגים של נכסים: נפה, אתר, מבנה, בניין או אובייקט. "המרשם הלאומי של נפות היסטוריות" הם אזורים גאוגרפיים מוגדרים המורכבים מנכסים משתתפים ושאינם משתתפים. נכסים מסוימים מתווספים באופן אוטומטי למרשם הלאומי כאשר הם מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים. אלה כוללים אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark), פארק היסטורי לאומי (National Historical Park), פארק צבאי לאומי (National Military Park), אנדרטה לאומית (National Memorial) וחלק מהמונומנטים הלאומיים. נכסים פדרליים יכולים להיות מוכרזים כמונומנטים לאומיים על בסיס חוק העתיקות בשל החשיבות ההיסטורית או הסביבתית שלהם, הם מנוהלים על ידי כמה סוכנויות. רק מונומנטים היסטוריים באופיים המנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים רשומים מנהלית במרשם הלאומי.
תהליך הרישום

כל אחד יכול להציע מועמד למרשם הלאומי, אם כי לעיתים קרובות מועסקים לשם כך היסטוריונים ויועצים לשימור היסטוריה. הצגת המועמדות נעשית בטופס סטנדרטי המכיל מידע בסיסי על המראה הפיזי של הנכס ועל סוג החשיבות הגלומה בבניין, במבנה, בעצם, באתר או בנפה. המשרד המדינתי לשימור ההיסטוריה (SHPO) מקבל את טופסי המועמדויות ועונה לאדם או לגוף שהציג את המועמדות. לאחר בדיקה ראשונית, שולח ה-SHPO כל מועמד לוועדת הביקורת ההיסטורית של המדינה, אשר לאחר מכן ממליצה האם על מנהל המשרד לשימור ההיסטוריה (State Historic Preservation Officer) לשלוח את המועמדות לשומר המרשם הלאומי. רק מנהל המשרד לשימור ההיסטוריה רשאי להציע נכס שאינו בבעלות פדרלית כמועמד להכללה במרשם הלאומי. לאחר שה-SHPO ממליץ על הכללת המועמד במרשם הלאומי נשלחת ההמלצה לשירות הפארקים הלאומיים, המאשר או הדוחה את המועמדות. אם המועמד מאושר מוסיף שומר המרשם הלאומי רשמית את הנכס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בעלי הנכס מקבלים הודעה על המועמדות במהלך הבחינה שמבצע ה-SHPO וועדת הביקורת ההיסטורית של המדינה. אם הבעלים של נכס פרטי מתנגד למועמדות, או במקרה של נפה היסטורית, אם מרבית הבעלים מתנגדים, אזי לא ניתן להכליל את הנכס במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
תהליך הרישום > קריטריונים

על מנת שנכס יהיה זכאי להתווסף למרשם הלאומי הוא חייב לעמוד באחד מארבעת הקריטריונים העיקריים של המרשם הלאומי. מידע על סגנונות בנייה, קשר עם היבטים שונים של היסטוריה חברתית ומסחר ובעלות הם כולם חלקים אינטגרליים במועמדות. כל מועמדות כוללת קטע סיפורי הכולל תיאור פיזי מפורט של הנכס וההצדקה מדוע הנכס משמעותי מבחינה היסטורית בהתייחס להיסטוריה המקומית, המדינתית או הלאומית. ארבעת הקריטריונים של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הם:
קריטריון A – אירוע. הנכס חייב לתרום לדפוס הראשי של ההיסטוריה של ארצות הברית.
קריטריון B – אישיות. הנכס קשור לדמויות חשובות בהיסטוריה האמריקנית.
קריטריון C – עיצוב/מבנה. קשור למאפיינים הייחודיים של הבניין בשל האדריכלות שלו והבנייה, כולל ערך אמנותי רב או עבודה של אומן.
קריטריון D – פוטנציאל למידע. הנכס היה מקור או עשוי להיות מקור למידע חשוב על ההיסטוריה או הפרהיסטוריה.
הקריטריונים יושמו בצורה שונה לסוגים שונים של נכסים. לדוגמה, לנכסים ימיים יש הנחיות יישום שונות מאלו של בניינים.
תהליך הרישום > נכסים שנרשמו

רישום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הוא הכרה ממשלתית בנפה היסטורית, אתר, בניין או נכס. עם זאת, המרשם הוא בעיקר "מעמד מכובד שאליו נלווים כמה תמריצים כספיים פדרליים". המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים כולל אוטומטית את כל האתרים ההיסטוריים הלאומיים כמו גם אזורים היסטוריים המנוהלים על ידי שירות הפארקים. אתרים הנכללים בהגדרה כוללים פארק לאומי היסטורי (National Historical Park), פארק צבאי לאומי / שדות קרב (National Military Park/Battlefields), אנדרטאות לאומיות (National Memorials) וחלק מהמונומנטים לאומיים. מדי פעם מוסיפים למרשם אתרים היסטוריים השוכנים מחוץ למדינה, אך קשורים לארצות הברית (כגון שגרירות ארצות הברית בטנג'יר שבמרוקו).
הרישום במרשם הלאומי אינו מגביל בעלים של נכס פרטי מלהשתמש בנכס שלו. עם זאת, בכמה מדינות ועיריות יש חוקי עזר לגבי נכסים הנרשמים במרשם הלאומי. אם מעורבים מימון פדרלי או תהליך אישור פדרלי מופעל פרק 106 של חוק שימור ההיסטוריה הלאומי מ-1966. פרק 106 מחייב את הסוכנות הפדרלית המעורבת בנושא להעריך את ההשפעות של פעולת הבעלים על המשאבים ההיסטוריים. הגוף שאמור לפקח על כך על פי פרק 106 הוא סוכנות פדרלית עצמאית, המועצה המייעצת על שימור ההיסטוריה (Advisory Council on Historic Preservation), בראשי תיבות ACHP. הפרק דורש שמנהל של כל סוכנות פדרלית שיש לה סמכות ישירה או עקיפה על הפרויקט שעשוי להשפיע על הנכס הרשום או שהוחלט כי הוא זכאי להיות רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים חייב לדווח תחילה למועצה המייעצת. המנהל של הסוכנות האמורה נדרש "להביא בחשבון את ההשפעה של הפעילות" על הנכס של המרשם הלאומי, כמו גם לאפשר ל-ACHP הזדמנות נאותה להגיב.
אף שפרק 106 אינו מחייב במפורש שמנהל הסוכנות הפדרלית יקבל את ההצעות של ה-AHCP, יש לעצות שלו השפעה מעשית, בייחוד החובות הסטטוטוריות של חוק המרשם המחייבים סוכנויות פדרליות "להביא בחשבון את ההשפעה של הפעילות".
באותם מקרים בהם מחליט ה-ACHP שלפעילות הפדרלית תהיה "השפעה שלילית" על הנכסים ההיסטוריים מחפשים דרך למנוע זאת. בדרך כלל נוצר מזכר הבנות שבו הצדדים המעורבים מסכימים לתוכניות מסוימת. למדינות רבות יש חוקים הדומים לפרק 106. בניגוד לתנאים הקשורים לנפה היסטורית המוגדרת פדרלית, חוקי העזר העירוניים הקובעים לגבי נפות היסטוריות מקומיות מגבילים לעיתים קרובות סוגים מסוימים של שינויים לנכסים. בכך הם עשויים להגן על הנכס יותר מאשר מאפשר הרישום במרשם הלאומי.
השימוש בשפה הרחבה יותר אפשרה לנכסים רבים יותר ולפארקים ליהנות ממעמד של אזורים מוגנים באמצעות חקיקה זו, מדיניות שהתפתחה מוקדם בהיסטוריה של קיום החוק. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפסק הדין במשפט "אזרחים לשימור פארק אוברטון נגד וולפה" (Citizens to Preserve Overton Park v. Volpe) מ-1971 שלפארקים יכול להיות אותו מעמד מוגן כמו ל"אתרים היסטוריים".
תהליך הרישום > הגשת הצעה לנכסים מרובים

"הגשת הצעה לנכסים מרובים" (Multiple Property Submission), בראשי תיבות MPS היא הצעה לרישום במרשם הלאומי של "קבוצה נושאית" (thematic group), קבוצת נכסים קשורים שיש להם נושא משותף וניתן להציע אותם כקבוצה. הגשת הצעה למספר נכסים יחד חייבת לעמוד בקריטריונים בסיסיים מסוימים על מנת שקבוצת הנכסים תצורף למרשם הלאומי.
התהליך מתחיל במילוי "טופס תיעוד נכסים מרובים" (Multiple Property Documentation Form), שבניגוד לטופס המועמדות הרגיל למרשם הלאומי מתפקד כמסמך גג. תפקיד טופס התיעוד הוא לקבוע את הבסיס לזכאות של הנכסים הקשורים. המידע בטופס תיעוד נכסים מרובים יכול לשמש להציע מועמדות ולרשום נכסים היסטוריים קשורים יחד, או לקבוע קריטריונים לנכסים שעשויים להיות מוצעים בעתיד. לפיכך, תוספות ל-MPS יכולות להתרחש לאורך זמן.
המועמדות של נכסים פרטניים ב-MPS מושגת באותה דרך כשל מועמדויות אחרות. השם של "הקבוצה הנושאית" מציין את הנושא ההיסטורי של הנכסים. הוא נחשב "רישום של נכס מרובה". מהרגע שמועלית מועמדות של נכס פרטני או קבוצה של נכסים ומבוצע רישום במרשם הלאומי, טופס תיעוד נכסים מרובים, יחד עם טופסי המועמדות של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים מהווים הגשת הצעה לנכסים מרובים.
דוגמאות ל-MPS כוללות את "הצעת נכסים מרובים של מחוז לי" (Lee County Multiple Property Submission) בפלורידה, "המחסנים באומהה" באומהה בנברסקה, "אבני הגבול של מחוז קולומביה המקורי" (Boundary Markers of the Original District of Columbia) בין מרילנד לווירג'יניה ו"ספריות קרנגי באילינוי" (Illinois Carnegie Libraries). לפני שהומצא המונח "הגשת הצעה לנכסים מרובים" ב-1984 היו רישומים כאלו ידועים כ"משאבים נושאיים" (Thematic Resources), כדוגמת "המשאב הנושאי של התחנות הפעילות של רכבות הנוסעים" (Operating Passenger Railroad Stations Thematic Resource) בניו ג'רזי, או כ"אזורים של משאבים מרובים" (Multiple Resource Areas).
הטבות לבעלי הנכסים

הרישום במרשם הלאומי אינו מגן על הנכסים בכל צורה שהיא. מדינות, עיריות ומועצות אזוריות עשויות לבחור או שלא לבחור להגן על מקומות היסטוריים רשומים. הגנה עקיפה אפשרית באמצעות תקנות של גוף מוניציפלי או של המדינה בנוגע לפיתוח של נכסים רשומים, ובאמצעות הטבות מס.
עד 1976 לא ניתנו הטבות מס לבניינים רשומים. לפני 1976 העדיפו דיני המיסים הפדרליים בנייה חדשה על פני שימוש מחדש של מבנים קיימים, לעיתים היסטוריים. ב-1976 שונו דיני המיסים כך שניתנו הטבות מס לקדם שימור של נכסים היסטוריים מניבי הכנסה. שירות הפארקים הלאומיים קיבל על עצמו את האחריות להבטיח שרק שיקום ששימר את אופיו ההיסטורי של בניין יהיה זכאי להטבות מס פדרליות. שיקום מאושר הוא כזה ששירות הפארקים הלאומיים סובר שהוא עולה בקנה אחד עם הסטנדרטים לשיקום של מזכיר הפנים. נכסים ואתרים רשומים במרשם, כמו גם אלו השוכנים בנפות היסטוריות הרשומות במרשם הלאומי ותורמים לתקופה שבגינה יש לנפה חשיבות, הפכו זכאים להטבות מס פדרליות.
בעלים של נכסים מניבים הרשומים פרטנית במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים או של נכסים המוגדרים כמשאבים משתתפים בנפה היסטורית לאומית רשומה עשויים להיות זכאים לקבלת זיכוי ממס בגובה 20% בשיקום מבנה היסטורי. השיקום עשוי להיות מסחרי, תעשייתי, או למגורים להשכרה. תוכנית הטבות המס מופעלת באמצעות תוכנית הטבות המס הפדרלית של שימור ההיסטוריה (Federal Historic Preservation Tax Incentives), המנוהלת במשותף על ידי שירות הפארקים הלאומיים, המשרדים המדינתיים לשימור ההיסטוריה ושירות הכנסות הפנים. מלבד הזיכוי במס בן ה-20%, מציעה תוכנית ההטבות במס זיכוי מס בן 10% לשיקום לבעלים של בניינים שאין להם ערך היסטורי, שאינם מבני מגורים ושנבנו לפני 1936.
חלק מבעלי הנכסים עשויים להיות זכאים למענקים, כדוגמת התוכנית שפעלה בעבר "הצילו את אוצרות אמריקה" (Save America's Treasures) שחילקה מענקים ספציפית לנכסים שנרשמו במרשם הלאומי שיש להם חשיבות לאומית או שהוגדרו כאתרים היסטוריים לאומיים.
חוק השימור לא מבדיל בין נכסים הרשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ואלו המוגדרים כאתרים היסטוריים לאומיים בהקשר לזכאות להטבות מס או מענקים. זה נעשה במכוון, שכן כותבי הצעת החוק למדו מניסיונם שהבדלה בין קטגוריות של חשיבות עבור תמריצים כאלו גרמה לקטגוריה הנחותה להתכלות. בעיקרו של דבר, הפכה החלטה זו את האתרים ההיסטוריים הלאומיים לסוג של הנכסים המשמעותיים ביותר של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אתרים "צעירים"

בשימור ההיסטוריה של ארצות הברית "כלל חמישים השנים" הוא האמונה המקובלת שנכס לא יכול להירשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים אם הוא לא בן חמישים שנים לפחות. למעשה כלל זה אינו כלל מחייב. הוא חריג בקריטריונים של הערכת הזכאות להתווסף למרשם הלאומי. כי שציין ג'ון ספרינקל, סגן המנהל של מכון השימור הפדרלי: "'כלל' זה הוא רק חריגה מהקריטריונים המעצבים את הרישומים בתוך המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים". מתוך שמונה החריגים (או שיקולי קריטריונים), שיקול G, לנכסים שקיבלו חשיבות בתוך חמישים השנים האחרונות, הוא כנראה עיקרון השימור הידוע ביותר, ועם זאת גם אינו מובן נכונה.
עם כל שנה חולפת חוצה קבוצה חדשה של משאבים את סף החמישים שנים, שקודם לכן נחשבו "מוקדם מדי" מכדי להירשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (אלא אם היו חשובים באופן יוצא דופן). השימור של משאבים "קטינים" זוכה לעניין גובר במאה ה-21.
רישומים שבוטלו

נכון ל-1999 בוטלו 982 נכסים מהמרשם, לרוב משום שנהרסו. בין הנכסים שנהרסו לאחר שנרשמו היו "הנפה ההיסטורית ג'וברס קניון" (Jobbers Canyon Historic District) באומהה (נרשמה ב-1979, נהרסה ב-1989), "ארמון השעשועים" (Palace Amusements) באסברי פארק בניו ג'רזי (נרשם ב-2000, נהרס ב-2004), ושבעה מתשעת הבניינים שנכללו ב"נפה ההיסטורית של אוניברסיטת קונטיקט" (University of Connecticut Historic District) בקונטיקט (נרשמו ב-1989, נהרסו ב-2017).