stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תפילת שחרית של שבת
מהלך התפילה > הוצאת ספר תורה וקריאת התורה

לאחר סיומה של חזרת הש"ץ (ולאחר אמירת השיר הנ"ל, לפי מנהגי הקהילות השונות) מוציאים ספר תורה מארון הקודש לצורך קריאת התורה. קודם להוצאת הספר נאמרים בהרבה קהילות פסוקים מיוחדים, כגון בנוסח ספרד "אתה הראת", ובנוסח אשכנז המזרחי "אין כמוך", הפיסקה "ויהי בנסוע הארון" ובריך שמיה (אפילו בקצת קהילות שלא אומרים אותה ביום חול). לאחר מכן, מגיש אדם מיוחד את ספר התורה לשליח הציבור וסוגר את ארון הקודש, ולפי נוסח אשכנז המזרחי ונוסח ספרד שליח הציבור קורא שמע ישראל 'אחד אלוהינו' המיוחדים לשבת, ו'גדלו' כמו ביום חול ואומרים "על הכל", והשליח ציבור מוליך את ספר התורה אל הבימה.  בנוסח אשכנז המערבי, סדר הוצאת ספר תורה בשבת זהה לשל חול, חוץ מהוספת הקטע "על הכל יתגדל ויתקדש" בשעה שמוליכים את ספר התורה לבימה, ולא מוסיפים לא "אין כמוך" ולא "שמע ישראל", ואף פעם לא אומרים "בריך שמיה".
בנוסח הספרדים אומרים "אתה הראת", בריך שמיה, וסדרת פסוקים המתחיל "גדלו לה' אתי".
בנוסח איטליה אומרים סדרת פסוקים המתחיל ב"ויהי בנסוע", ואז אומרים פרק תהלים מיוחד לכל פרשה או שבת מיוחדת. בסוף אומרים "גדלו" וסדרת פסוקים כשמלווים את ספר התורה.
בנוסח הספרדים, נוסח איטליה המאוחר, תכלאל, נוסח רומניא ונוסח פרובאנס, מגביהים את ספר התורה קודם הקריאה.  בנוסח אשכנז ורוב קהילות נוסח ספרד, מגביהים את ספר התורה רק אחרי הקריאה.
כשספר התורה מונח על הבימה מתחילה קריאת התורה בפרשת השבוע. קריאת התורה בשבת היא תקנה קדומה של משה רבנו, ולמעשה היא מצווה מדרבנן. על פי המנהג המקובל כיום קוראים בכל שבת את אחת מפרשות השבוע, ומסיימים את כל החומש במהלך שנה. (בעבר היה גם מנהג בארץ ישראל של חלוקת פרשיות התורה לסדר של 3 שנים.)
מפני קדושתה ומעלתה של השבת, תקנו חכמים שיעלו לתורה בשבת שבעה קרואים, כנגד שבעת ימי השבוע. רש"י על המשנה מבאר שביום השבת שהוא יום מנוחה מאריכים יותר בקריאת התורה מאשר בימות החול. בנוסף לשבעת העולים ישנו המפטיר, הקורא בהפטרה ועולה לתורה לאחר שבעת העולים. במידת ויש רצון להעלות עולים נוספים, נעשות הוספות ל־7 העליות הרגילות.
בניגוד לכל המועדים בהם קרב קורבן מוסף, בשבת אין קוראים בפרשת מוסף של שבת. הסיבה לכך היא שפרשת מוסף של שבת היא 2 פסוקים בלבד (בעוד המינימום לקריאה בתורה הוא פרשה בת 3 פסוקים), ואין קוראים את הפסוקים הקודמים שאינם נוגעים לעניין שבת. סיבה נוספת המוזכרת במדרש היא שקורבן מוסף של שבת אינו בא לכפרה (קרבים רק עולות), בניגוד לשאר קורבנות המוספים בהם ישנו גם קורבן חטאת. סיבה נוספת היא שההפטרה צריכה להתאים לקריאה אליה עלה המפטיר, ובמקרה ותהיה קריאת מפטיר בפרשת מוסף של שבת, יהיה צורך בהפטרה אחידה לכל שבתות השנה.  בשבת רגילה, במקום לקרוא מפטיר מיוחד, חוזרים על השלשה (או קצת יותר) פסוקים האחרונים שבפרשה למפטיר.  בשבתות מיוחדות, כולל שבת ראש חודש, שבת חנוכה, שבת פורים (בירושלים), ארבע פרשיות וכו' קוראים את הפרשה המיוחדת במקום הפסוקים האחרונים שבפרשה.
מהלך התפילה > הפטרה

לאחר קריאת התורה, ההגבהה והגלילה קוראים את ההפטרה. קריאת ההפטרה היא תקנת חכמים לקרוא בשבת בנביא בנוסף לקריאת התורה, בעניין בו הייתה קריאת התורה, או מעניינא דיומא אחר. את ההפטרה קורא המפטיר, שעלה לעליית מפטיר הנ"ל.
לפני ההפטרה מברך המפטיר ברכה מיוחדת, ולאחריה סדרת ברכות.
מהלך התפילה > סיום התפילה

נהוג בקצת מקומות שהמפטיר ממשיך גם להיות שליח הציבור של חלקי התפילה שלאחר קריאת התורה, ושל תפילת מוסף של שבת בהמשכם, אך אין בכך חובה. לאחר ההפטרה נאמרות ברכות מיוחדות, לקהל המתפללים ולאחרים. מנהג האשכנזים לומר שני נוסחי ברכה עתיקים, שיסודם בבבל, "יקום פורקן", האחד כולל ברכה לחכמי ארץ ישראל וחכמי בבל, לראשי הישיבות, הדיינים ולכל לומדי התורה והשני ברכה לקהל, ולאחר מכן נוסח "מי שברך" מיוחד לקהל המתפללים ולעוסקים בצרכי ציבור. מנהג הספרדים לומר פיוטים ושירים מיוחדים לכבוד מאורעות של שמחה, כשבת חתן ולידת תינוק בחלק זה, וכן אומרים מי שברך לכל הקהילות הקדושות.
בחוץ לארץ מקובל לומר במקום זה את התפילה לשלום המלכות. במדינת ישראל לא נאמרת התפילה לשלום המלכות, ובחוגים דתיים לאומיים נוהגים להוסיף במקומה תפילה לשלום המדינה ותפילה לשלום חיילי צה"ל. בעת אמירתם נהוג שהקהל עומד. בשבת בה מברכים את החודש, אומרים את ברכת החודש. לפי נוסח אשכנז המזרחי אומרים ברוב השבתות תפילה בשם אב הרחמים, שנתחברה בשעת מסעות הצלב, בה מבקשים מאלוהים לנקום את נקמת יהודים שנהרגו על קידוש השם; בנוסח אשכנז המערבי תפילה זו אינה נאמרת אלא פעמיים בשנה. בשבתות בהם חלה שמחה, כשבת חתן, וכן בימים שאין אומרים בהם בימי החול תחנון ובשבתות ארבע פרשיות, אין אומרים את "אב הרחמים" גם במנהג המזרחי. אחר כך אומרים אשרי יושבי ביתך, שהיא פתיחה לתפילת מוסף, כאשר בינה לבין מוסף מחזירים את ספר התורה מהבימה לארון הקודש. בעת החזרת ספר התורה, בנוסח אשכנז, נוסח ספרד ונוסח הספרדים נוהגים לומר "מזמור לדוד, הבו לה' בני אלים", ונוסח אשכנז ונוסח ספרד אומרים לקט פסוקים המתחיל בפסוק "ובנחה יאמר", ואילו בנוסח הספרדים אומרים לקט פוסקים אחר. בנוסח איטליה אומרים לקט אחר של פסוקים, ולא אומרים שום מזמור. לאחר שספר התורה הוחזר לארון הקודש, הש"ץ אומר חצי קדיש, ולאחריו מתחילה תפילת עמידה של תפילת מוסף, שהיא המשך ישיר של תפילת שחרית.
הערות שוליים

↑  פרק "כל כתבי", סימן שצח.
↑  המרדכי מסמיך מנהג זה לכך שבתמיד של שחר נאמר בתורה לשון "בבוקר" (ספר במדבר פרק כח פסוק ד), שמשמעותה היא שיש להקדים את התמיד, ותפילת שחרית של חול נתקנה כנגד קרבן התמיד, ואילו במוסף של שבת נאמר "וביום השבת", ולא נאמר "בבוקר", ומכאן שאין להקדים כל כך את תפילת השבת.
↑  שולחן ערוך אורח חיים סימן רפ"א סעיף א.
↑  מגילה כג, א וכרש"י שם, ומסכת סופרים פרק י"ח הלכה ד'
↑  חוץ מבנוסח איטליה, בו הוא נאמר רק בשבת.  הלל משה סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטילי, סדר תפלות כמנהג בני רומה, ירושלים תשע"ד, עמ' קמד.
↑  איתי מרינברג, ישמח משה – ברכה או פיוט?, באתר הפיוט והתפילה.
↑  יש חילוקי מנהגים בין הקהילות בדיוק איזה פסוקים לומר.
↑  בבא קמא, פב, א
↑  מגילה, כא, א
↑  בגמרא, דף כא עמוד א
↑  שו"ע או"ח רפג.
↑  מ"ב שם.
↑  לדוגמה, בשבת ערב ר"ח קוראים הפטרת מחר חודש, יש נוהגים שחתן קורא "שוש אשיש" במקום הפטרה הרגילה, בשבע דנחמתא ההפטרה איננה מעין הפרשה, וכו'.
↑  היינו ברוב המקומות שקוראים מתוך ספר נדפס. בקהילות שקוראים את ההפטרה מתוך קלף, בדרך כלל נוהגים שהבעל קורא קורא את ההפטרה, והמפטיר רק אומר ברכות ההפטרה.
↑  בנוסח אשכנז המערבי, מדלגים מי שברך זה בשבת מברכים.
↑  בנוסח אשכנז המערבי, מדלגים גם על תפילה זו בשבת מברכים.
↑  כיום ישנן קהילות בחו"ל האומרות הן תפילה לשלום המלכות והן תפילה לשלום מדינת ישראל.
↑  תהלים כט ולקט הפסוקים על פי רוב לא מופיעים בסידורי אשכנז הישנים, ובחלק מהסידורים מופיע חלק מלקט הפסוקים.
| סדר השבת |
| --- | --- | --- |
| ערב שבת | מנחה לערב שבת • תוספת שבת • הדלקת נרות |  |
| ליל שבת | קבלת שבת • תפילת ערבית של שבת • קידוש • סעודת ליל שבת |  |
| יום השבת | תפילת שחרית של שבת • תפילת מוסף של שבת • סעודת יום שבת • דרשת השבת • תפילת מנחה של שבת • סעודה שלישית |  |
| מוצאי שבת | תפילת ערבית למוצאי שבת • הבדלה • מלווה מלכה |  |
פורטל שבת ומועדי ישראל
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
אברם המונד

אברם אדמס המונד (באנגלית: Abram Adams Hammond;‏ 21 במרץ 1814 –  27 באוגוסט 1874) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל אינדיאנה ה-13 בשנים 1857–1860 ולאחר מכן במשך כשלושה חודשים כמושל אינדיאנה ה-12.
ראשית חייו

אברם המונד נולד בברטלבורו, ורמונט כבנם של נתניאל ופטי בול המונד. כשהיה בן שש עברה המשפחה לברוקוויל, אינדיאנה. המונד התחנך בבית הספר המקומי ולאחר מכן למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1835 הוא עבר לגרינפילד, אינדיאנה ופתח שם משרד עורכי דין. ב-1838 נשא המונד לאישה את מרי אנסדן ולזוג נולדה בת אחת. ב-1840 הוא עבר שוב, הפעם לקולומבוס, אינדיאנה, שם הוא נכנס לשותפות במשרד עורכי דין עם ג'ון ה' ברדלי. לזמן מה הוא היה התובע של מחוז ברתולומיאו.
ב-1846 עבר המונד שוב לאינדיאנפוליס, לשם העבירו הוא ושותפו את משרד עורכי הדין שלהם. ב-1847 הם עברו שוב לסינסינטי, וב-1849 הם שבו לאינדיאנפוליס וצירפו למשרד את יו אוניל. ב-1850 הקים בית המחוקקים של אינדיאנה את בית המשפט לעתירות והמונד מונה כשופט הראשון בו. במשרה זו הוא החזיק לזמן קצר בלבד והתפטר ממנה ב-1852 כדי לעבור לסן פרנסיסקו, שם הוא פתח משרד עורכי דין חדש בשותפות עם רופוס א. לוקווד. ב-1853 שב המונד לאינדיאנה, וב-1855 הוא עבר לעיר טר הוט שבאינדיאנה, שם הוא פתח משרד עורכי דין חדש בשותפות עם תומאס ה. נלסון. בטר הוט הוא נשאר עד לבחירתו למשרת סגן המושל.
סגן מושל אינדיאנה

ב-1852 מינתה ועידת המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה את ג'ון סי. ווקר כמועמדה לתפקיד סגן המושל. אך כאשר התברר שהוא לא כשיר לתפקיד בשל גילו, בחרה הוועדה המרכזית של המפלגה בהמונד, שקודם לכן היה מזוהה עם המפלגה הוויגית. אחרוני חברי המפלגה הוויגית באינדיאנה השתלבו באותה שנה במפלג הדמוקרטית, והמונד היה אחד מבין אלה שהצטרפו למפלגה והיו תומכי העבדות. ב-1856 היה המונד מועמד המפלגה לתפקיד סגן המושל כשותפו למרוץ של אשבל וילארד, זאת בתקווה למשוך את קולותיהם של ויגים לשעבר שעברו לשורות המפלגה הרפובליקנית.
מושל אינדיאנה

ב-5 באוקטובר 1860, כאשר נפטר המושל וילארד, הושבע המונד במקומו וכיהן בתפקיד במשך שלושת החודשים שנותרו עד לתום הכהונה של המושל המנוח. מותו של וילארד הותיר את המפלגה הדמוקרטית ללא מועמד למשרת המושל. המונד לא ביקש להיבחר מחדש, שכן המפלגה הייתה בעיצומו של תהליך פיצול כאשר רבים מחבריה עזבו אותה כדי להצטרף למפלגה הרפובליקנית. בבחירות לנשיאות של 1860 הוא תמך במועמדותו של סטיבן דאגלס והמשיך לנסות לקדם פתרון של סוגיית העבדות בדרכי שלום.
הצעד המשמעותי היחידי של המונד כמושל היה נאומו בפני האספה הכללית של אינדיאנה ב-11 בינואר 1860. בנאום זה הוא הציע את חקיקתם של מספר חוקים חדשים, והציע פתרון זמני לבעיות שנגרמו עקב המבוי הסתום שנוצר באספה. המסר העיקרי שלו היה לשמור על ההרמוניה באיחוד. הוא אמר:
זה גורם לי לעונג רב לומר שאינדיאנה כמדינה, שמרה עד כה בנאמנות על הקשר עם האיחוד עם המדינות האחיות שלה. העבר שלה לא הוכתם בשל שום מעשה של חוסר נאמנות. היא אף פעם לא ניסתה, במישרין או בעקיפין, להתחמק או להימנע מביצוע כל שנדרש בחוקה הפדרלית, ואף אחד לא יכול להטיל ספק בכך שאם אותו דבר היה נאמר על כל מדינה אחרת, במקום מחלוקת, הייתה ההרמוניה שוררת בגבולותינו. הבה נתגאה בכך שאנו שומרים עד כה על מעמדנו כמדינה שמרנית שאוהבת את האיחוד, ובעוד שאנו מטילים את כובד משקלנו כדי שיוסדרו הבעיות של המצב הנוכחי, הבה נמשיך לסייע להשגת הסדר קבוע יותר וארוך טווח שחייב לנבוע מכל השבה על כנה של ידידות ולבביות בקרב עמנו, בצפון ובדרום.
בנאומו שכנע המונד את האספה לשלוח נציגים לוועידת השלום שהתקיימה בהשתתפות רוב המדינות בניסיון לדון על פשרה בשאלת העבדות ולמנוע מלחמה. בכל אופן, ארצות הברית הייתה על סיפה של מלחמה, ואינדיאנה הייתה הראשונה מבין מדינות המערב שגייסה כוחות לפלישה לדרום פחות מארבעה חודשים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר שסיים את כהונתו כמושל, לקה המונד בשיגרון ובאסתמה קשות, ופרש מהחיים הציבוריים. הוא עבר לדנוור, שם הוא האמין שהאוויר החם והיבש יותר יקל על סבלו. אברם המונד נפטר בדנוור ב-27 באוגוסט 1874. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 132-134.
דבוקית מעוצה

| דבוקית מעוצה |
| --- | --- |
 דבוקית מעוצה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי הפרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: חלמיתאים
משפחה:: חלמיתיים
סוג:: דבוקית
מין:: דבוקית מעוצה
שם מדעי
 Malvaviscus arboreus ‏קאוונילס, 1787
דְּבוּקִית מְעֻצָּה (שם מדעי: Malvaviscus arboreus) היא שיח בינוני ירוק-עד, שאינו דביק ממשפחת החלמיתיים. מין זה, שמוצאו מאמריקה משמש לנוי בישראל, לרוב כגדר חיה. דבוקית מעוצה מזכירה את קרובתה היביסקוס במראה הכללי, אך עליה קטנים יותר ופרחיה, שאורכם 2 ס"מ, נראים כאילו הם "לא נפתחים", כאשר עלי הכותרת נשארים גלולים ושזורים, ומתוכם בולטים צינור האבקנים והצלקות בכ-2 ס"מ נוספים. השם המדעי של הסוג נגזר מלטינית, malva (חלמית), ו-viscidus (דביק), הרומז למוהל דביק. למרות  השם המדעי מין זה אינו דביק. שם המין arboreus בלטינית מתאר צמח בעל מבנה מעוצה בעוד שהמילה "מעוצה" בעברית מתייחסת לתהליך שבו הגבעולים הירוקים הופכים למעוצים במהלך ההתפתחות.
הפריחה בישראל של השיח דבוקית מעוצה מתחילה בקיץ ונמשכת לאורך הסתיו ועד החורף. לעומתו העץ דבוקית משתלשלת (Malvaviscus penduliflorus) הפריחה בעיקר בסתיו אך גם לאורך השנה.
פרחים של דבוקית מעוצה
צינור האבקנים והצלקות
דבוקית מעוצה על מסלעה בירושלים
עלים מאונים של דבוקית מעוצה
הצמח שנקרא בישראל שנים רבות דבוקית מעוצה הוא למעשה דבוקית משתלשלת. שיח זה, המוכר כצמח נוי ותיק בישראל, הובא ואוקלם על ידי רות בנימין בחוות הנוי. הוא נחשב לצמח חסון ועמיד, המתאים למגוון תנאי גידול, ועם אורך חיים רב בגינות רבות ברחבי הארץ. לפי תיאורו, מדובר בשיח או עץ שגובהו מגיע עד 4 מטרים, המתאים לתנאי גידול של שמש מלאה או צל חלקי, ופרחיו משתלשלים ואורכם מגיע לכ-7 ס"מ. לעומת זאת, דבוקית מעוצה (Malvaviscus arboreus) היא שיח קטן יותר, שמגיע לגובה של מטר אחד בלבד, וגדל בתנאי צל חלקי או מלא. פרחיה קטנים יותר, אורכם נע בין 2 ל-4.5 ס"מ, והם זקופים.
בפרסומים השונים לא מצוין שפרחיה של דבוקית מעוצה (Malvaviscus arboreus), ולא של אחד מזניה בארץ מוצאה באמריקה, הם משתלשלים. ולכן, ברור שיש בלבול בין המינים. למעשה, הצמח הוותיק הנחשב בישראל כ"דבוקית מעוצה" הוא דבוקית משתלשלת (Malvaviscus penduliflorus) אשר נמצאת בגנים טרופיים והסובטרופיים ברחבי העולם הישן והעולם החדש ומשתמשים בה בגינות נוי רבות. ראו הרחבה בפרק מאפיינים של דבוקית משתלשלת.
מורפולוגיה של דבוקית מעוצה

אין זה נדיר למצוא תיאורים שונים של דבוקית מעוצה במקורות שונים, במיוחד כשמדובר במין נפוץ בעל שימושים מגוונים כמו דבוקית מעוצה. זה יכול לנבוע מכמה סיבות: השפעת תנאי גידול, שונות גנטית וזנים תרבותיים. ייתכן שיש הבדל בין תיאור שנכתב על בסיס צמחי בר בתנאים טבעיים לבין תיאור שנכתב על בסיס זנים מתורבתים בגינות נוי.
לגבי המאפיינים הייחודיים של הזן דרומונד, הגדל בגינות בישראל, ניתן לקרוא בפרק הבא, שכולל מידע מפורט על הצמח ותנאי גידולו הייחודיים.
גובהה של דבוקית מעוצה נע מחצי מטר ועד 3 מ' ואף עשוי להגיע עד 10 מ'.
הגבעולים הצעירים וצידם התחתון של העלים שעירים.
העלים דמויי ביצה רחבה או כמעט עגולים, בסיסם דמוי לב, בעלי 3 אונות על פי רוב. שפתם משוננת או תמימה כמעט, באורך של 4 עד 20 ס"מ (לעיתים עד 25 ס"מ) וברוחב של 3 עד 12 ס"מ. פני העלים מכוסים בשערות פשוטות וכוכביות באופן דליל עד צפוף. החפים בתחתית הפרח (Involucellar bractlets) הם צרים דמוי מרית.
הפרחים אדומים, זקופים או נוטים כלפי מעלה ואינם נפתחים במלואם, אורכם 2.5 עד 5 ס"מ. לעומת פרחי היביסקוס, הפרחים של דבוקית מעוצה נראים כאילו הם "לא נפתחים"; עלי הכותרת נשארים גלולים ושזורים, כאשר מתוכם בולטים צינור האבקנים והצלקות בכ-2 ס"מ נוספים.
הגביע משתייר ומלווה גביעון בעל 7 עד 12 חפים מפורדים, זקופים וצרים מאוד וכמעט שווים באורכם לגביע. אונות הגביע מאוחות לאורך חצי עד שני-שלישים מאורכן, באורך של 8 עד 15 מ"מ, כשהן קרחות או שעירות.
עלי הכותרת חופפים בזמן הפריחה (עת הבשלת המאבקים והביציות), והם אסימטריים, בצורת ביצה הפוכה-יתד, ומאורכים לכיוון הבסיס, באורך של 1.5 עד 4 ס"מ (לעיתים עד 5 ס"מ). בתחתית העלה יש אוזנית בהירה.
צינור האבקנים שמקיף את עמוד השחלה מסתיים ב-5 שיניים. הצלקות בולטות החוצה.
הפירות שמלווים בגביע דמויי ענבה, בשרניים ואכילים בדרך כלל אדומים בהבשלתם. הם אינם מכונפים, ובאורך של 8 עד 13 מ"מ (לעיתים עד 16 מ"מ) וברוחב של 10 עד 17 מ"מ. הפירות בנויים מפרודות בשרניות רחבות-ביצתיות בצורת יתד, חלקות וקרחות המאוחות לגוף דמוי ענבה. עם הזמן, הפרי הולך, מתייבש ומתפרק לפרודותיו. הגביע המשתייר נותר על הצמח. סוג פרי זה נדיר מאוד בתת-משפחת החלמתיים (Malvoideae).
הזרעים בצורת כליה, רוחבם שווה לשלושת רבעים מאורכם.
טקסונומיה והזנים של דבוקית מעוצה

הסוג דבוקית (Malvaviscus) כולל 10 מינים של שיחים, מטפסים ועצים. הגדלים באזורים הטרופיים והסובטרופיים של אמריקה.
תפוצתה של המין דבוקית מעוצה היא ממקסיקו ועד טרינידד ופרו ובעיקר באזור הטרופי היבשה עונתית. מין זה כולל שני זנים:
הזן Malvaviscus arboreus var. arboreus היא שיח או עץ שתפוצתו ממקסיקו ועד טרינידד ופרו ובעיקר באזור הטרופי היבשה עונתית. הזן arboreus מאופיין בעלים בדרך כלל בלתי שסועים (חסרי אונות), ארוכים יותר מרחבים, קודקודיהם מחודדים, ובסיסיהם מעוגלים (עד כמעט לבובים, דמויי לב). הגבעולים מכוסים בשערות כוכביות עד כמעט קירחים (או קירחים לגמרי).
הזן Malvaviscus arboreus var. drummondii היא שיח שגובהו נע מחצי מטר ועד 1.5 מ' ואף עשוי להגיע עד 3 מ' ותפוצתו מדרום אמריקה הצפונית, מטקסס ועד מקסיקו ובעיקר באזורים הסובטרופיים. הזן דרומונד (drummondii) מאופיין הגבעולים קירחים בחלקם הקרוב לבסיס, ובחלקם המרוחק מכוסים בצפיפות בשערות קצרות ורכות. בעלים בעלי טרפים שסועים ל-3 אונות, אורכם 4 עד 9 ס"מ ורוחבם 4 עד 12 ס"מ, אורכם לפחות כאורך רוחבם. הקודקוד קהה (לעיתים מחודד), השוליים משוננים-מסוריים, והבסיס בדרך כלל בעל צורת לב ברורה. עלי הכותרת באורך של 1.5 עד 3.5 ס"מ.
בשנת 1999 הביאה סימה קגן הביאה ממשתלה בטקסס שני זנים גנניים של דבוקית מעוצה (Malvaviscus arboreus var. drummondii): זן דרומונד 'סופרבלומר', שמצטיין בפריחה שופעת בצבע אדום, והזן 'אלבה' (Malvaviscus arboreus var. drummondii) שפרחים לבנים. שני הזנים הללו הם סלקציה מעשה האדם. זהו המין היחיד בסוג דבוקית הגדל גם באזורים ממוזגים. הוא מאכלס מדרונות ומצוקים גירניים, ערוצים מיוערים, לאורך נחלים באזורים מוצלים ברום של עד 200 מ'. זן זה הוא הטקסון היחיד בסוג דבוקית בעל יכולת לייצר שורשים חדשים מה שמוביל ליצירת מושבות צפופות של שיבוטים (clones), שהם צמחים זהים גנטית לצמח המקורי, שנוצרים כתוצאה מהתפשטות השורשים. הפריחה בארצות מוצאו מתרחשת במהלך הקיץ ועד הסתיו.
דבוקית מעוצה כצמח נוי

דבוקית מעוצה מזן דרומונד היא צמח המתאים לצל, חצי-צל, וגם לאור מלא. הצמח עמיד בקור, בשרב ובקרקעות גיריות, אך רגיש למליחות. הוא גדל בכל אזורי ישראל ובקרקעות מנוקזות שונות. מתאים לשתילה בגינה בצל העצים, כצמח כיסוי במפנה צפוני או מזרחי. קצב הגידול של השיח מהיר, והמועד המומלץ לגיזום הוא באביב בלבד. הריבוי נעשה באמצעות ייחורים מעוצים למחצה בחורף, שעוברים השרשה בשולחן השרשה ותחת ערפל באביב ובקיץ. השרשה מתקבלת תוך עשרה ימים.
מאפיינים של דבוקית משתלשלת

דבוקית משתלשלת (Malvaviscus penduliflorus) היא שיח או עץ שגדל בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים. תפוצתו הטבעית משתרעת מטקסס שבדרום אמריקה הצפונית ועד ונצואלה ופרו שבאמריקה הדרומית. הפריחה בעיקר בסתיו אך גם לאורך השנה.
דבוקית משתלשלת נפוצה בגינות טרופיות וסובטרופיות ברחבי העולם הישן והעולם החדש. מין זה נראה כמכלוא עקר, שכן הוא אינו מניב פירות ואינו מצוי בטבע. צמחי דבוקית משתלשלת נחשבים חזקים יותר מאלו של דבוקית מעוצה, והם מתאפיינים בפרחים אדומים משתלשלים מרהיבים, שאורכם מגיע עד 7 ס"מ.
מאפיינים: דבוקית משתלשלת היא שיח או עץ נוי ירוק-עד חסון וענף שגובהו עשוי להגיע עד 4 מטרים. הצמח מהיר צימוח ומאריך חיים. הענפים עבים אך גמישים והעלים דמויי ביצה, חרוקה, והאונות אינן בולטות. הפרחים אדומים דמויי פעמון ארוך, סגור למחצה ותלוי על עוקץ ארוך. בניגוד למינים אחרים של דבוקית, האבקנים אינם בולטים לחלוטין, אם כי בדרך כלל עמוד השחלה והצלקות כן.
תנאי גידול: דבוקית משתלשלת מתאימה לגידול בתנאי קרינת שמש ישירה או הצללה חלקית. הצמח עמיד לשרב ולקרקע גירנית, אך רגיש לקרה ולמליחות (מתאים לגידול בקו חוף שני).
טיפול: דבוקית משתלשלת מגיבה היטב לגיזום בעונה החמה, אך אין לגזום בסתיו, שבו מתרחשת הפריחה. צריכת המים שלה בינונית. יש לבצע גיזום, הסחה, דילול וחידוש באביב. הריבוי נעשה באמצעות ייחורים בחורף.
תמונות של דבוקית משתלשלת

דבוקית משתלשלת פרחים צעירים
פרח שנשר והצלקות של דבוקית משתלשלת
גביע וגבעון פרח שנשר
אוזנית בציפורן עלה כותרת של דבוקית משתלשלת
תמונות של דבוקית מעוצה

פרח של דבוקית מעוצה
פרי ירוק
דבוקית על מסלעה בגינה בירושלים
הערות שוליים

↑  דבוקית מעוצה באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Malvaviscus arboreus Dill. ex Cav., POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Malvaviscus arboreus Dill. ex Cav, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-4-2022
↑  דבוקית מעוצה, באתר מינהל המחקר החקלאי - מכון וולקני, ‏14-3-2008
1 2  Malvaviscus penduliflorus Moc. & Sessé ex DC, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  Malvaviscus arboreus Cavanilles, Flora of North America
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 262
↑  דבוקית דרומונד 'סופרבלומר', באתר צמחיית הגן של סימה
פרי מתבקע של דבוקית מעוצה בירושלים
דבוקית מעוצה פרי פתוח באופן מלאכותי
פרי של דבוקית מעוצה
דבוקית מעוצה - פרי ביחס לעלה
דבוקית משתלשלת פרחים צעירים
פרח משתלשל של דבוקית משתלשלת
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה

שינויי הגבול ברמת הגולן מסומנים בקו סגול ובשטחים בצבע תכלת
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה (בערבית: اتفاقية فك الاشتباك, באנגלית: The Agreement on Disengagement) הוא הסכם שנחתם בין ישראל לסוריה ב-31 במאי 1974, וסיים את מלחמת יום הכיפורים ואת תקופת ההתשה שלאחריה בחזית הסורית.
הסכם זה הגדיר את גבול ישראל-סוריה ואת ההסדרים הצבאיים הנלווים מיום החתמו ועד לנפילת משטר אל-אסד ומבצע חץ הבשן ב-8 בדצמבר 2024.
רקע להסכם

ב-24 באוקטובר 1973, כשנכנסה הפסקת האש לתוקף, בתום מלחמת יום הכיפורים, החזיקה ישראל בכל שטח רמת הגולן הישראלית שלפני המלחמה ואת המובלעת בשטח סוריה שנכבשה במלחמה. המובלעת הייתה מול צפון הגולן, רוחבה היה כעשרים קילומטרים, ושטחה כ-400 קמ"ר. היא כללה כפרים סורים רבים, תילי געש וגם את רום החרמון. חוד המובלעת היה במרחק של כארבעים קילומטרים מדמשק.
למרות כניסת הפסקת האש לתוקף נמשכו תקריות האש, שהחריפו עד למצב של מלחמת התשה בין הצדדים. ההתשה נמשכה לכל אורך תקופת המשא ומתן בין המדינות, וגברה בכל פעם שהשיחות נקלעו למשבר.
המשא ומתן להסדר נפתח בעקבות החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם, אולם כבר בתחילתו נחשפו פערים לגבי פרוצדורות הדיונים, שמנעו את המשך השיחות. לאחר שנחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974 גברה ההתשה בחזית הגולן.
כתנאי לפתיחת המשא ומתן דרשה ישראל לקבל את רשימת השבויים הישראלים בסוריה, וביקשה שיורשו לקבל ביקורים של הצלב האדום. סוריה סירבה לדרישות אלה ודרשה תמורה טריטוריאלית בעבורם. נושא השבויים והנעדרים שימש כאמצעי הלחץ העיקרי של הסורים על ישראל. בהיעדר רשימת השבויים לא ידעו מי מהחיילים הנעדרים שבוי ומי נפל בקרבות.
שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר יצא למסע דילוגים בין ירושלים ודמשק בפברואר 1974 (קיסינג'ר העיד בספריו כי החליט לתווך בעקבות לחצים שהפעילו נשיא מצרים סאדאת ושליט סעודיה, שרצו לסיים סופית את מלחמת יום הכיפורים ואת משבר הנפט). ב-27 בפברואר שב קיסינג'ר מדמשק עם רשימת השבויים (בעקבות הבטחה שנמסרה לסורים שהעיר קוניטרה תימסר לידיהם), ואז החל רשמית המשא ומתן בשיטת הדילוגים.
במקביל לפתיחת המשא ומתן גברה מאוד ההתשה ובחודשים מרץ-מאי אירעו למעלה מאלף תקריות ובכללן הפגזות כבדות על יישובי הגולן, הפגזות בלתי פוסקות על כוחות צה"ל במובלעת וקרבות של ממש על השליטה בחרמון. לכל אורך התקופה היה חשש שהקרבות יהפכו למלחמה בהיקף מלא, ולכן עוכב שחרורן של יחידות מילואים שהיו מגויסות חודשים רבים (דבר ששימש כאמצעי לחץ סורי נוסף). הסורים דרשו לקבל הישג טריטוריאלי (בדומה למצרים), אך ישראל לא יכלה להסכים לנסיגות גדולות בגולן כמו בסיני.
בסופו של דבר ישראל הסכימה לסגת מכל השטחים שכבשה במלחמה, ומשטחים בהיקף של כ-25 קמ"ר בצדו הישראלי של "הקו הסגול" (קו הפסקת האש של 1967). בתמורה, הוקם אזור חיץ בהיקף של כ-235 קמ"ר בניהול אונדו"ף בצידו הסורי של הקו. לפי עדויות של המשתתפים במשא ומתן, התנהל מיקוח על הפרטים הקטנים ביותר עד שנחתם ההסכם בז'נבה ב-31 במאי 1974 (למעלה משבעה חודשים לאחר הפסקת האש). המשא ומתן לווה באי הבנות רבות שגרמו למשברים ובעקיפין לתקריות אש, למשל כשישראל הסכימה להעביר את קוניטרה לשליטה סורית, פירשו הסורים את קוניטרה ככל אזור פתחת קוניטרה, כולל הרי אביטל ובנטל הסמוכים, בעוד שישראל התכוונה רק לשטח העיר. כן לווה המשא ומתן בהפעלת לחץ אמריקאי על ישראל.
פרטי ההסכם

בהסכם נקבע ששתי המדינות תשמורנה על הפסקת האש, וישיבו מיידית את שבויי המלחמה. בחלק הטריטוריאלי נקבע שישראל תיסוג מכל שטחי המובלעת ופסגת החרמון שנכבשו במלחמה, וכן משטח של כ-25 קמ"ר הכוללים את סביבות העיר קוניטרה ועוד שטחים קטנים שנכבשו במלחמת ששת הימים. נקבעו שני קווי הפרדה, ישראלי (סומן בצבע כחול) וסורי (סומן בצבע אדום) וביניהם אזור חיץ. אזור החיץ נקבע רובו בצד הסורי.
קו ההפרדה הישראלי חופף ברוב אורכו לקו הישראלי הקודם, למעט אזור העיר קוניטרה, אזור צומת רפיד ומספר מוצבים בדרום הגולן שהועברו לאזור החיץ. קו ההפרדה הסורי ממוקם ממזרח לקו הישראלי במרחק שנע בין עשרות מטרים באזור קניון נחל רוקד בדרום הגולן ועד לכשישה קילומטרים בצפון הגולן ועשרה קילומטרים בחרמון.
אזור החיץ הוגדר כשטח מפורז הנתון לפיקוח צבאי של כוח אונדו"ף ולמנהל אזרחי סורי. משני צידי אזור ההפרדה נקבעו שתי רצועות דילול כוחות צבאיים, כל אחת ברוחב של כעשרה קילומטרים. ברצועה הראשונה הותר לכל צד להחזיק כ-75 טנקים, ו-6000 חיילים. ברצועה השנייה הותר להחזיק 450 טנקים. כמו כן נקבע שאסור להחזיק טילי קרקע-אוויר במרחק של עד 25 קילומטרים מקווי ההפרדה.
ההסכם קבע כי אזרחים סוריים שנאלצו לעזוב את בתיהם באזור החיץ יוכלו לשוב אליהם. הסורים התחייבו ליישב מחדש את קוניטרה, וכן התחייבו שלא יאפשרו פעילות טרור או חדירות מחבלים בגזרת הגולן. שתי התחייבויות אלו ניתנו בעל פה כהתחייבות לאמריקאים.
כוח אונדו"ף (UNDOF) הוא כוח של האו"ם שהוקם בעקבות ההסכם. הכוח מונה 1,043 חיילים ומפקח על ביצוע ההסכם. כוח זה אחראי צבאית על אזור החיץ וגם מפקח על רצועות הדילול. מנדט הכוח מחודש מדי שישה חודשים.