stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זליג קלמנוביץ'
הערות שוליים

↑  זליג קלמנוביץ', באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית)
1 2  זליג קלמנוביץ', במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית).
1 2  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות, תל אביב: מחברות לספרות, 1968, עמ' 115, 116
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302150905171  PLWABN: 9810647828705606  BIBSYS: 14070009  GND: 13790732X  ISNI: 0000 0001 0796 7642  LCCN: nr95043448  LNB: 000253882  SELIBR: 239155  SNAC: w6n153bp  SUDOC: 179354736  VIAF: 7284894   WorldCat (עם VIAF): 7284894
חורבת כנף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°52′17″N 35°41′11″E﻿ / ﻿32.871266184795°N 35.686434909642°E﻿ / 32.871266184795; 35.686434909642
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) חורבת כנף(למפת הגליל העליון רגילה) חורבת כנף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת כנף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת כנף he
 
חורבת כנף (חֻרְבַּת כָּנָף) הוא אתר ארכאולוגי בדרום רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד, וכן בית כנסת קדום.
החורבה שוכנת על שלוחה בגובה של כ-190 מטרים מעל פני הים, למרגלות המושב כנף, וכארבעה קילומטרים ממזרח לחופי צפון מזרח הכנרת.
בית הכנסת שבאתר נחקר עוד בשנות השבעים של המאה ה-19, ועל שרידיו נבנה בתקופה זו מבנה מודרני, ששימש כמחסן. מידותיו של בית הכנסת הן כ- 13 על 16 מ"ר, וחזיתו למערב. בית הכנסת היה עשוי כולו מאבני גזית העשויות בזלת.
באתר נתגלו כותרות ומזוזות מעוטרות בשריגי גפנים, ומעל למשקוף בית הכנסת נתגלתה כתובת הקדשה בארמית. כתובת זו נחשפה לראשונה בידי החוקר לורנס אוליפנט, ופורסמה בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 בידי פרופ' אליעזר ליפא סוקניק שסייר במקום.
לשון הכתובת היא: ”..תה דכיר לטב יוסה בר חלפו בר חנ..”.
על בסיס הממצאים באתר, תוארכה הקמתו של בית הכנסת לראשית המאה השישית לספירה הנוצרית. מתחת לחורבות מתקופה זו, נמצאו בחפירות שנערכו במקום גם שרידי יישוב קדומים יותר, החל מתקופת ההתנחלות (המאה ה-12 לפני הספירה).
כשני קילומטרים ממזרח לאתר נמצאו שרידי בית הכנסת העתיק בדיר עזיז (שנקרא במקור לפי הכתובת שנמצאה במקום - עזיזו).
לקריאה נוספת

חנה ודוד עמית, מראי מקום - לטייל עם המקורות בצפון הארץ, הוצאת יד יצחק בן-צבי, עמ' 213-212.
Maoz, Zvi U. (2015). Horvat Kanaf excavations in 1978—1980 and 1985, final report. Archaostyle scientific research series 14. Qazrin: Archaostyle.
חוויאר מריאס

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1951 מדריד, ספרד 
 פטירה:  11 בספטמבר 2022 (בגיל 70) מדריד, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדריד 
 שפות היצירה:  ספרדית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  מחר בקרב חשוב עלי, A Heart So White 
 הושפע מ:  הנרי ג'יימס, ויליאם פוקנר, ולדימיר נבוקוב, רוברט לואיס סטיבנסון 
 פרסים והוקרה:  פרס אמריקה לספרות (2010)  פרס נונינו (2011)  פרס חוסה דונוסו (2008)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (2011)  פרס העיתונות של מיגל דליבס (2003)  פרס פורמנטור (2013)  פרס Femina לספרות (1996)  פרס נלי זק"ש (1997)  פרס רומולו גייגוס (1995)  פרס הספרות הלאומי לסיפורת (2012)  פרס פסטרנאת 
 javiermarias.es
 חתימה:   
 
חוויאר מריאס פרנקו (בספרדית: Javier Marías;‏ 20 בספטמבר 1951 – 11 בספטמבר 2022) היה סופר, מתרגם ופובליציסט ספרדי.
ביוגרפיה

מריאס נולד במדריד. אביו, חוליאן מריאס, היה מורה ופילוסוף שנאסר לתקופה קצרה, ולאחר מכן נאסר עליו להמשיך ולהורות, בשל התנגדות למשטרו הפשיסטי של פרנקו. כתוצאה מרדיפתו הפוליטית של האב, בילתה המשפחה זמן מה בארצות הברית בילדותו של מריאס.
מריאס כתב את ספרו הראשון "הממלכות של הזאב" בגיל 17, לאחר שברח לפריז. הספר יצא לאור בשנת 1970. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, התרכז מריאס בתרגום מאנגלית לספרדית, ובין היתר תרגם מיצירות ג'ון אפדייק, תומאס הארדי, ולדימיר נבוקוב ורוברט לואיס סטיבנסון. בשנת 1979 זכה בפרס הלאומי הספרדי על תרגום יצירתו של לורנס סטרן "טריסטרם שנדי".
בשנת 1997 זכה מריאס בפרס IMPAC דבלין הבינלאומי, על ספרו "לב לבן כל כך". הספר זכה גם בפרסים רבים נוספים ביניהם בפרס על שם נלי זק"ש לשנת 1997.
מריאס לימד תרגום וספרות ספרדית באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1983 ל-1985, כמו גם בווסלי קולג', בשנת 1984 ובאוניברסיטת מדריד בין השנים 1987–1992.
כתיבתו הפובליציסטית של מריאס התפרסמה בעיתונים נפוצים בשפה הספרדית, בהם העיתון הספרדי "אל פאיס" והעיתון המקסיקני "לטרס ליברס".
מריאס נחשב לאחד מגדולי הסופרים שכתבו בספרדית. עם פרסום "לב לבן כל כך" בשנת 1992 הכיר בו המבקר הגרמני מרסל רייך רניצקי כאחד מגדולי הכותבים הפועלים בתקופתנו. כתיבתו הקנתה לו מעריצים ברחבי העולם, וספריו תורגמו לעשרות שפות. ספריו ניחנו בעומק פסיכולוגי, ובניתוח מעמיק של נושאים כאשמה ובגידה, טיבה של האהבה, האמת והשקר. יכולתו הלשונית, ושליטתו בלשונות הרבות, הפכו אותו לסופר אוניברסלי, אך בה בעת ספרדי מאוד. לעצם מרקם השפה ביצירתו הייתה משמעות לא פחותה מן העלילה, אותה הוא ידע לרקום ביד אומן. מריאס נחשב בין הסופרים הספרדים שזכו במספר הרב ביותר של פרסים בינלאומיים.
שמות ספריו הידועים "לב לבן כל כך" ו"מחר בקרב חשוב עלי" הם ציטטות מויליאם שייקספיר. "לב לבן כל כך" הוא ציטטה מן המחזה מקבת', ואילו "מחר בקרב חשוב עלי" מופיע מספר פעמים במחזה ריצ'רד השלישי.
מריאס נפטר ב-11 בספטמבר 2022.
האי רדונדה

רדונדה הוא אי בשטח של כקילומטר רבוע, הנמצא באיי הודו המערבית סמוך לאיי אנטיגואה וברבודה. באי זה התקיימה בעבר "ממלכה עצמאית". ביצירתו "גבו השחור של הזמן" תיאר מריאס תיאור אוהד את "מלכה" הקודם של רדונדה, אחד, ג'ון גאוסוורת'. תיאור זה כה נגע לליבו של "מלכה" הנוכחי של רדונדה, ג'ון ויין טייסון, עד שבשנת 1997 ויתר על "כתרו" והמליך את מריאס למלך רדונדה, בתואר "המלך חוויאר הראשון". על אף שהתואר אינו ודאי, וישנם מספר טוענים למלוכה, מה גם שהוא בריבונות אנטיגואה וברבודה, החשיב עצמו מריאס למלך. הוא ייסד פרס ספרותי אותו הוא חילק מעת לעת, ששוויו מספר אלפי אירו, ותואר דוכס ברדונדה. בתואר זה זכו אנשים כפדרו אלמודובר, ופרנסיס פורד קופולה. בבעלות מריאס הייתה הוצאה לאור קטנה בשם "מלכות רדונדה".
ספריו

Los dominios del lobo (1971).
Travesía del horizonte (1972).
El monarca del tiempo (1978).
El siglo (1983).
El hombre sentimental (1986). יצא לאור בעברית בהוצאת בבל, בכותרת "גבר סנטימנטלי". תרגום ליה נירגד, 2001.
Todas las almas (1989). יצא לאור בעברית בהוצאת עברית בכותרת "כל הנשמות", תרגום אסף אשכנזי, 2009.
Corazón tan blanco (1992). יצא לאור בעברית בהוצאת בבל, בכותרת "לב לבן כל כך", תרגום אורית קרוגלנסקי, 1998.
Mañana en la batalla piensa en mí (1994). יצא לאור בעברית בהוצאת "עברית" בשיתוף עם הוצאת "כתר", בכותרת "מחר בקרב חשוב עלי", תרגום: יערית טאובר בן יעקב, 2006. על ספר זה זכה בפרס פמינה.
Negra espalda del tiempo (1998).
Tu rostro mañana, 1: Fiebre y lanza (2002).
Tu rostro mañana, 2: Baile y sueño (2004).
Tu rostro mañana 3: Veneno y sombra y adiós ‏(2007)‏
Los enamoramientos‏ (2011), יצא לאור בעברית בהוצאת מודן בכותרת התאהבויות, בתרגום יערית טאובר.
חווי

ערך זה עוסק בקבוצה אתנית בסין. אם התכוונתם לאחד משבעת העממים, ראו .
חווי מתפללים במסגד דונגגוואן (אנ'), שינינג
משפחה מבני החווי חוגגת את עיד אל-פיטר, נינגשיה
החְווֵי או ח'ואי (סינית: 回族; פין-יין: Huízú) הם מיעוט אתני מוסלמי בסין, החי בעיקר בצפון-מערב ובמרכז המדינה, אם כי מפוזר בכל רחבי סין. נכון למפקד שנערך בשנת 2011, במדינה חיים כ-10.5 מיליון מבני המיעוט. לבני המיעוט מוקצית אוטונומיה, אולם מרביתם אינם חיים בנפרד, אלא במעורב עם שאר בני האן.
קיים בלבול רב בספרות בין "מוסלמים סיניים" ל"סינים מוסלמיים". הראשונים הם החווי, שגם אם מקורם בהגירה זרה, הם נטמעו בפועל במידת מה, ורבים רואים בהם בטעות בני האן בעלי דת שונה, בעוד שבסין ישנם מיעוטים מוסלמיים רבים אחרים כגון קירגיזים, קזאחים, טג'יקים, אויגורים ועוד, שאינם חווי.
החווי אינם מרוכזים בטריטוריה אחת וגם אין להם מורשת משותפת של טריטוריה עצמאית, בהיותם מהגרים ממקומות שונים. לחווי ניתנה פרובינציה אוטונומית משלהם (נינגשיה), אבל הם מפוזרים בכל מקום כשבפרובינציה זו עצמה הם מהווים מיעוט של כ-20 אחוזים בלבד. בעבר נהגו לדבר ערבית ופרסית, אבל כיום בכל מקום שבו הם נמצאים הם מדברים את הדיאלקט המקומי.
הממשל הסיני בהגדרתו למיעוט החווי איננו מכליל דוברי שפות זרות, ובמקום זאת מחלקם תחת מיעוטים שונים, על פי השפה המדוברת בפיהם: שפות טורקיות, איראניות ואחרות. רק בני חווי המדברים סינית נחשבים על פי הממשל כחווי. בכך מתייחדים החווי מבין כל 56 הלאומים המוכרים ברפובליקה, ששפתו הרשמית היא סינית.
אטימולוגיה

השם "חווי" שימש בעבר ליהודים, נוצרים ומוסלמים כאחד, כאשר כל אחת מן הדתות צוינה על פי הרגלי האכילה (המוסלמים בהימנעותם מאכילת חזיר, הנוצרים מאכילת בעלי חיים בעלי טלפיים והיהודים באי אכילת גיד הנשה). עם הזמן, השם הפך לשם ייחודי למוסלמים, והנוצרים והיהודים קיבלו שמות נפרדים.
דת או לאום?

בגלל מקור המושג, במשך השנים חל שינוי בהגדרת המושג חווי, האם הוא הגדרה לבני הדת המוסלמית או שזהו לאום. בעוד שבעבר, כאשר אדם שינה את דתו ממוסלמי (וככזה - חווי) לבודהיזם הנפוץ, הרי שגם לאומיותו השתנתה להאן, וכן להפך. אולם כיום, ההתייחסות לחווי היא כאל לאום בלבד, ללא קשר לדת או אמונה. כך שבקרב בני החווי ניתן למצוא מכל הדתות, כולל אתאיסטים. וכאשר אחד מבני ההאן מתאסלם, הוא נחשב רק כ"סיני מוסלמי", ולא כחלק מן המיעוט החווי.
חולד כרמלי

| חולד כרמלי> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: חולדיים
סוג:: חולד
מין:: חולד כרמלי
שם מדעי
 Spalax carmeli
חולד כרמלי (שם מדעי: Spalax carmeli) הוא מין של חולד במשפחת החולדיים, החי בצפון ישראל. חולד זה, ביחד עם שלושה מינים אחרים של חולדים החיים בארץ ישראל מכונה חולד ארץ ישראלי.
לאחר זיהויו של חולד יהודה בשנת 2001, הביולוג, אביתר נבו תיעד דגימות בסביבת יישוביי אפיק, כברי וציפורי.
חורבת כרך

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הרומית בארץ ישראל, התקופה הביזנטית בארץ ישראל 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°40′37″N 35°04′14″E﻿ / ﻿32.677°N 35.07052778°E﻿ / 32.677; 35.07052778
  (למפת הכרמל מוגדלת) חורבת כרך(למפת הכרמל רגילה) חורבת כרך(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת כרך(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת כרך
 
חורבת כרך (או חרבת כרך; מערבית: ח'רבת אלכַּרַך) היא שרידי יישוב, אולי יהודי, מהמאה השנייה עד השישית לספירה (התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית) ברכס הכרמל, בסמוך לקרן הכרמל.
בתקופה זו ישבו במקום יהודים אשר גורשו במרד הגדול על ידי הרומאים מאזור יהודה[דרוש מקור], שהיה אזור ההתיישבות העיקרי של יהודים באותה עת. התושבים במקום התבססו על חקלאות ומרעה. למרות שלא נמצא בחורבת כרך בית כנסת ייתכן שהאנשים אשר חיו ביישוב זה היו יהודים, וזאת בשל כך שקיימים יישובים דומים באזור אשר בהם נמצא בית כנסת[דרוש מקור]. בחורבת כרך בורות מים רבים שנחפרו כדי לפצות על מחסור במעיינות באזור הכרמל, מחסור במשקעים ובשל סוג הקרקע הסדוק.
 באתר מערכת חקלאותית מפותחת (שימוש בטרסות) בשל הטופוגרפיה המחייבת זאת וכן שוכנים בה בית בד, מערות קבורה, גת, מספר מאגרי מים מטויחים ומחצבה מקומית.

באתר אשר מעולם לא נחפר ניתן למצוא שברי חרסים, זכוכיות עתיקות ואפילו פסיפסים.
לקריאה נוספת

| --- | --- |
פורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב:  לפורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב
מנחם מרקוס,  הר הכרמל, סקר נוף ומסלולי טיול, ערך "חורבת כרך" עמ' 93-94
וחטנג צ'בוקיאני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בפברואר 1910 (יוליאני) טביליסי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 באפריל 1992 (בגיל 82) טביליסי, גאורגיה 
 שם לידה:  ვახტანგ ჭაბუკიანი 
 מדינה:  ברית המועצות, גאורגיה 
 מקום קבורה:  פנתאון מתאצמינדה 
 השכלה:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי 
 מעסיק:  תיאטרון מרינסקי 
 תפקיד:  חבר הסובייט העליון 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1941)  פרס סטלין, דרגה 1 (1948)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית של גאורגיה (1941)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1940)  פרס סטלין, דרגה 2 (1951)  עיטור לנין (1958)  עיטור לנין (1950)  עיטור לנין (1990)  עיטור הדגל האדום של העמל (1966)  פרס לנין (1958)  אמן העם של ברית המועצות (1950)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1939)  גיבור העמל הסוציאליסטי (19 במאי 1990)  עיטור הדגל האדום של העמל (1939)  עיטור אות הכבוד (1937)  עיטור לנין (1946)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין 
 
וַחטַנג צַ'בּוּקיאני (בגאורגית: ვახტანგ ჭაბუკიანი‏; 12 במרץ 1910 – 6 באפריל 1992) היה רקדן בלט וכוריאוגרף גאורגי.
ריקוד > תפקידים בתיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד

אחד מרקדני הוואלס במערכה השנייה בהצגה "מפצח האגוזים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1929)
ציפור חורפית בהצגה "בתולת הקרח" מאת אדוורד גריג (1929)
הנסיך זיגפריד בהצגה "אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1930)
אחד מעופות החול בהצגה "הפרג האדום" מאת ריינהולד גליאר (1930)
פולו בהצגה "כרמן" מאת ז'ורז' ביזה (1930)
תפקיד בהצגה "תור הזהב" מאת דמיטרי שוסטקוביץ' (1930)
בַּזיל בהצגה "דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס (1930)
המבצע של הריקוד ההונגרי בהצגה "ריימונדה" מאת אלכסנדר גלאזונוב (1930)
סוחר בהצגה "הפריבטיר" מאת אדולף אדם (1930)
גאון המים בהצגה "הסוסון הגיבן" מאת צ'זרה פוני (1931)
האקרובט בהצגה "הפרג האדום" מאת ריינהולד גליאר (1931)
העבד בהצגה "הפריבטיר" מאת אדולף אדם" (1931)
העלם בהצגה "שופניאנה" ("הסילפידות") מאת מיכאיל פוקין (1931)
הרוזן אלברט בהצגה "ז'יזל" מאת אדולף אדם (1932)
הציפור הכחולה בהצגה "היפהפייה הנרדמת" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1932)
ז'ילבר בהצגה "להבות פריז" מאת בוריס אספייב (1932)
הרוזן פון שטיין בהצגה "אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1933)
ואצלב בהצגה "מזרקת בחצ'יסראי" מאת בוריס אספייב (1934)
ליצן בהצגה "קרנבל" לפי יצירה לפסנתר מאת רוברט שומאן (1934)
אקטאון בהצגה "איזמרלדה" מאת צ'זרה פוני (1935)
המתפלל בהצגה "אשליות אבודות" מאת לאוניד דסיאטניקוב (1935)
ולדימיר בהצגה "קטרינה" לפי המוזיקה מאת אדולף אדם ואנטון רובינשטיין (1935)
ז'רום בהצגה "להבות פריז" מאת בוריס אספייב (1936)
קֵרים בהצגה "ימי הפרטיזנים" מאת בוריס אספייב (1937)
קולומן בהצגה "ריימונדה" מאת אלכסנדר גלאזונוב (1937)
גַ'רג'י בהצגה "לב ההרים" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1938)
פרונדוסו בהצגה "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1939)
אנדריי בהצגה "טאראס בולבה" מאת וסילי סולוביוב-סדוי (1939)
סולור בהצגה "הביידרית [רקדנית המקדש]" מאת לודוויג מינקוס (1940)
ריקוד > תפקידים בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי

גַ'רג'י בהצה "לב ההרים" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1941)
אַוותַנדיל בהצגה "האור" מאת גריגוֹל קילַדזֵה (1947)
פרונדוסו בהצגה "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1948)
גוֹרדַה בהצגה "גורדה" מאת ד' תוֹרַדזֵה (1949
סוקולוב בהצגה "בעד השלום!" מאת ד' תורדזה (1953)
אותלו בהצגה "אותלו" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני (1957)
השד בהצגה "שד" מאת סוּלחַן צינצַדזֵה (1961
אביר ספרדי בהצגה "בולרו" לפי המוזיקה של מוריס ראוול (1962)
כוריאוגרפיה > עבודות בימוי בתיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד

"לב ההרים" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1938)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1939)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1955)
"אותלו" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני (1960)
כוריאוגרפיה > עבודות בימוי בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי

"עלם שמש" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה (1936)
"לב ההרים" מאת אנדריַה בַּלַנצ'יווַדזֵה (עיבוד ל"עלם שמש" - 1941)
"ז'יזל" מאת אדולף אדם (1942)
"שופניאנה" ("הסילפידות") מאת מיכאיל פוקין (1942)
"ליל ולרפוגה" לפי קטע הבלט בהצגת האופרה "פאוסט" (בגרסתה מ-1869) מאת שארל גונו (1942)
"דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס (1943)
"איזמרלדזה" מאת "צ'זרה פוני (1944)
"אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1945)
"האגדה אודות טַריאֵל" מאת שַלווַה משווֵלידזֵה (עיבוד כוראוגרפי להצגת אופרה - 1946)
"האור" מאת גריגוֹל קילַדזֵה (1947)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1948)
"גוֹרדַה" מאת ד' תוֹרַדזֵה (1949)
"אורחים בלתי-מוזמנים" מאת א' בּוּקיַה (1950)
"בעד השלום!" מאת ד' תורדזה (1953)
"אותלו" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני (1957)
"היפהפייה הנרדמת" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1959)
"שד" מאת סוּלחַן צינצַדזֵה (1961)
"בולרו", לפי המוזיקה של מוריס ראוול (1962)
"סינדרלה" מאת סרגיי פרוקופייב (1966)
"השחר" מאת פּ' ר'לוֹנטי (1967)
"הביידרית [רקדנית המקדש]" מאת לודוויג מינקוס (1968)
"המלט" מאת ר' גַבּיצ'ווַדזֵה (1971)
"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1978)
"אפאסיונטה", לפי סונאטה מס' 23 לפסנתר מאת לודוויג ואן בטהובן (1980)
"פואמה-בלט", לפי הפואמות הסימפוניות מאת פרנץ ליסט
"בחיפוש אחר האושר", לפי "הרפסודיה הכחולה" מאת ג'ורג' גרשווין
"הזמנה למחול", לפי הקונצרט-ואלס לפסנתר סולו מאת קרל מריה פון ובר
כוריאוגרפיה > עבודת בימוי בתיאטרון בולשוי במוסקבה

"לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1956)
סרטים > תפקידים בסרטים

רוקד בקטעי הצגות הבלט "הביידרית [רקדנית המקדש]" ו"לב ההרים" ב"קונצרט על המסך" (סרט-הצגה, 1940)
תפקיד בסרט-קונצרט (1941)
הסיס בסרט הקולנוע "המגן של ג'וּרר'אי" (1944)
פיליפ בקטעי הצגת הבלט "להבות פריז" בסרט-הצגה "אמני הבלט הרוסי" (1953)
פרונדוזו, אַוותַנדיל וְוַרַזי בסרט-הצגה "אמני הבלט הגאורגי" (1955)
אותלו בסרט-הצגה "המורי מוונציה" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני (גרסה מצולמת להצגת בלט בבימויו של צ'בוקיאני - 1960)
סרטים > כתיבת תסריט ובימוי סרטים

"אמני הבלט הגאורגי" (סרט-הצגה, 1955)
"המורי מוונציה" (סרט-הצגה, 1960)
סרטים > הופעה בסרט תיעודי

"מלכת בלגיה אליזבט בברית המועצות" (תיעוד ביקורהּ של סבת המלך בודואן, שהייתה ידועה כפטרונית של אמנויות - 1958)
הערות שוליים

↑  נולד ב-12 במרץ 1910 או על פי לוח השנה היוליאני ב-27 בפברואר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810558510705606  BnF: cb140512596 (data)  GND: 129607584  ICCU: DDSV080069  ISNI: 0000 0001 1037 4979  LCCN: n97858082  NKC: xx0157473  SNAC: w6cc2642  VIAF: 8469879   WorldCat (עם VIAF): 8469879
השערת הביופיליה

השערת הביופיליה (באנגלית: The Biophilia Hypothesis, מכונה גם BET) היא השערה שפותחה בעידן המודרני, לפיה קיימת נטייה אנושית מולדת לחפש קשרים עם הטבע, ובפרט עם יצורים חיים אחרים. אדוארד א' וילסון, ביולוג, חוקר טבע וסופר אמריקאי, הציג ופרסם את ההשערה בספרו "ביופיליה" (1984). וילסון מגדיר את הביופיליה כ"דחף להתייחס לצורות חיים אחרות".
אהבת החיים

פירוש המונח ביופיליה הוא: "אהבת החיים או מערכות חיים". הפילוסוף אריך פרום השתמש לראשונה בביטוי זה כדי לתאר נטייה פסיכולוגית של משיכה לכל מה שחי וחיוני. אדוארד וילסון משתמש במונח ביופיליה באותו המובן, כאשר הוא טוען שביופיליה מתארת "את הקשרים שבני אדם מחפשים באופן בלתי מודע עם שאר הדברים החיים". וילסון הציע את האפשרות שהקשרים העמוקים שיש לבני אדם עם צורות חיים אחרות ועם הטבע בכללותו נעוצים בביולוגיה שלנו. בניגוד לפוביה, שמביאה לידי ביטוי את הרתיעה, הסלידה והפחדים שיש לאנשים מדברים בסביבתם, פיליה היא המשיכה והרגש החיובי שיש לאנשים כלפי אורגניזמים, מינים, בתי גידול, תהליכים וחפצים בסביבתם הטבעית. על אף שפרום הוא זה שנתן לתופעה את השם, הרעיון של ביופיליה הוצע והוגדר פעמים רבות גם לפניו. הפילוסוף היווני אריסטו היה אחד מרבים שהעלה קונספט שניתן לסכם כ"אהבת חיים". כשהוא מעמיק את המונח פיליה, או חברות, אריסטו מעורר את רעיון ההדדיות, במסגרתו מערכות יחסים מועילות לשני הצדדים בדרכים שונות, אך במיוחד בדרך של אושר.
בספר: "ילדים וטבע: חקירות פסיכולוגיות, סוציו-תרבותיות ואבולוציוניות" בעריכת פיטר קאהן וסטיבן קלרט, מודגשת חשיבותם של בעלי החיים, במיוחד אלו שאיתם ילד יכול לפתח מערכת יחסים מטפחת. בספר יש פרק שמתמקד בעזרה אותה יכולים בעלי חיים להעניק לילדים עם הפרעות על הספקטרום האוטיסטי.
תוצר של אבולוציה ביולוגית

ההעדפות האנושיות כלפי דברים בטבע, מעוצבות ומעודנות באמצעות ניסיונות, חוויות והקשרים תרבותיים, הן באופן היפותטי תוצר של התפתחות ביולוגית.
לדוגמה, יונקים בוגרים (בעיקר בני אדם) נמשכים לרוב לתינוקות ומוצאים בהם חמידות, גם אצל בני אדם וגם במינים אחרים. העיניים הגדולות ביחס לשאר המאפיינים הקטנים יותר בפניהם של היונקים הצעירים מושכים הרבה יותר מאלה של מבוגרים ובוגרים.
באופן דומה, ההשערה מסייעת להסביר מדוע אנשים דואגים ליצורים חיים ולסביבה, לעיתים עד כדי כך שהם מסכנים את חייהם כדי להציל חיות בית ופרא, ולשמור על צמחים ופרחים בבתיהם ובסביבה הקרובה. במילים אחרות, האהבה הטבעית שלנו לחיים מסייעת לעצם קיומם והמשך קיומם של החיים.
לעיתים קרובות מאוד, פרחים בצמח מעידים גם על פוטנציאל למזון בהמשך. מרבית הפירות מתחילים את התפתחותם כפרחים. עבור אבות אבותינו, היה זה חיוני לדעת לאתר, לזהות ולזכור את הצמחים שיספקו תזונה אחר כך.
ביופיליה ושימור

בעקבות תהליכי העיור שמזמן אורח החיים המודרני, כמות גדולה יותר של האוכלוסייה גרה בערים. ישנן טענות שבעקבות ההתפתחויות הטכנולוגיות ואורח החיים הזה בעידן המודרני, והעובדה שאנשים מבלים את רוב זמנם במקומות סגורים (מבנים, כלי תחבורה ועוד), היעדר פעילויות ביופיליות שונות וזמן בילוי בטבע עשויים לחזק את הניתוק של בני האדם מהטבע. אמנם, ניתן לראות גם שקיימים דחפים עזים בקרב אנשים להתחבר מחדש לטבע. חוסר קשר עם הסביבה הטבעית החיצונית, והתעלמות מצרכיהם של בעלי חיים וצמחים שונים באזורי בר, עלולה להוביל להידרדרות נוספת של המערכות האקולוגיות ולאובדן מינים. לכן, חיזוק הקשר והחיבור של בני אדם עם הטבע הפך חשוב יותר בתחום השימור. דוגמה לכך יכולה להיות שטחים ירוקים זמינים יותר בתוך ומסביב לערים, פיתוח סביבתי המבוסס על הטבע באזור ויישום של עיצוב חכם לערים "ירוקות" יותר המשלבות בתוכן מערכות אקולוגיות, כמו "ערים ביופיליות". ערים אלו יכולות להפוך לחלק מ"מסדרונות" לחיות בר שיסייעו לצורכי נדידת בעלי החיים ולצרכים טריטוריאליים של בעלי חיים אחרים.
התפתחות

ההשערה פותחה מאז כחלק מתיאוריות במסגרת ענף הפסיכולוגיה האבולוציונית בספר "השערת הביופיליה" בעריכת סטיבן קלרט ואדוארד וילסון ועל ידי הביולוגית האמריקאית לין מרגוליס. כמו כן, עבודתו של סטיבן קלרט מבקשת לקבוע תגובות אנושיות נפוצות לתפיסות ורעיונות של בני אדם לגבי צמחים ובעלי חיים, ולהסביר את התגובות האלו במונחים של תנאי ההתפתחות האנושית.
עיצוב ביופילי

בתחום האדריכלות, עיצוב ביופילי הוא אסטרטגיית עיצוב בר-קיימא המשלבת חיבור מחדש של אנשים לסביבתם הטבעית. אפשר לראות בכך השלמה הכרחית לארכיטקטורה ירוקה (או אדריכלות בת קיימא), שמפחיתה את ההשפעה הסביבתית של העולם הבנוי, אך אינה מתייחסת לחיבור האנושי לעולם הטבע. קפרנה וסרפיני מגדירים תכנון ביולוגי כסוג כזה של אדריכלות, המסוגלת לספק את הצורך המולד שלנו בחיבור לחיים ולתהליכים החיוניים. על פי קפרנה וסרפיני האדריכלות הביופילית מאופיינת באלמנטים הבאים:
1. המימד הנטורליסטי.
2. שלמות המקום, כלומר "המבנה הבסיסי של המקום".
3. "הקוהרנטיות הגאומטרית", כלומר המרחב הפיזי חייב להיות בעל תצורה גאומטרית המסוגלת לרומם את הקשרים בין המימד האנושי לבין סביבות טבעיות ובנויות.
באופן דומה, המרחב הביופילי הוגדר כסביבה המחזקת את החיים ותומכת במרכיבים הסוציולוגיים והפסיכולוגיים או במילים אחרות, יש לה את היכולות (i) לפרק את המערכת הקוגניטיבית שלנו ולתמוך בה באיסוף והכרה של מידע נוסף בדרך המהירה והיעילה ביותר; (ii) לטפח את המיקסום של המערכת החושית שלנו מבחינת השפעה נוירו-מוטורית, תוך הימנעות מהשפעות של דיכאון והתרגשות יתר; (iii) לגרום להתחזקות במערכת העיצבית, במונחים רגשיים וביולוגיים; (iv) לתמוך (על פי ראיות קליניות), במערכת הנוירואנדוקרינית והאימונולוגית, במיוחד עבור אנשים במצב גופני לא טוב.
כמו כן, נטען כי הימצאות של חלון המשקיף אל נוף של צמחייה מסייע להאיץ את תהליך הריפוי של חולים המאושפזים בבתי חולים. באופן דומה, גם צמחייה באותו חדר בו מאושפזים חולים בבית חולים יכולה לסייע בזירוז של תהליך הריפוי שלהם.
עולם העיצוב מגיב גם הוא למסע ההתעוררות הציבורי הנוגע למשבר האקלימי. בשנים האחרונות נוכחות בעולמות העיצוב מגמות הקשורות לאיכות הסביבה, כמו: ריהוט וינטג', שימוש מחודש בחומרים שונים שסיימו את תפקידם המקורי או בפיתוחים שונים של חומרים חדשים, ממוחזרים או "ירוקים" במובנים שונים.
בעיצוב הביופילי המטרה היא להרחיב את המקום שתופס הטבע בעיצוב של חללים פנימיים, גם כשמדובר בסביבות אורבניות מובהקת, למשל דירות בקומות גבוהות בבנייני מגורים, חללי עבודה ועוד. במסגרת עיצוב זה המטרה היא הכנסת אלמנטים מהטבע לחללי העבודה או המגורים כדי לפצות על הריחוק מהטבע ברוב שעות היום. דוגמאות לכך הן שימוש בכמויות גדולות של צמחים, שילוב חומרים מהטבע בעיצוב, כמו עץ, טקסטיל טבעי ואבן, יצירת חללים פנימיים במרחב כדי לאפשר אוויר וזרימה בין רהיטים או אביזרי נוי שונים.
ההכנסה של הטבע לתוך מרחב המחיה האורבני נעשית על ידי שילוב של צמחים, בעלי חיים ומקורות מים שמשולבים בעיצוב הבית והחצר כמו גם שילוב של מוצרים במראה ובגוונים שמזכירים לנו את הטבע בעיצוב פנים, כמו רהיטים בגוני אדמה, עיצובים המשלבים דגמי צמחייה שונים ועוד.
ביופיליה בסיפורת

הסופרת הקנדית הילרי קנינגהם שרפר, השתמשה במושג הביופיליה של וילסון לאחר שהתאימה אותו לסיפור, ברומן האקוגוטי שלה, פרדיטה. ברומן, פרדיטה (שפירוש המילה: "אבדה") היא דמות מיתולוגית שמביאה את הביופיליה לאנושות.
ראו גם

ביומימטיקה
אקולוגיה עמוקה
סביבה (פסיכולוגיה)
פרמקלצ'ר