stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוטאן שהריר

סוטאן שהריר (באינדונזית: Sutan Syahrir;‏ 5 במרץ 1909 – 9 באפריל 1966) היה ראש הממשלה הראשון של אינדונזיה.
שהריר נולד בפאדאנג פאנג'אנג שבמערב סומטרה. אביו שימש יועץ לסולטאן של "מדינת דלי" בעיר מידאן. את לימודיו קיים במדן ובבאנדונג, בסיומם למד משפטים באוניברסיטת ליידן שבהולנד. שהותו בהולנד הייתה בשלהי שנות העשרים של המאה העשרים ובה הוא נחשף לערכים סוציאליסטיים והיה חבר באיגודי עובדים במסגרת עבודותיו השונות. זמן קצר עמד שהריר בראש ארגון הסטודנטים בהולנד של יוצאי אינדונזיה.
בשנת 1931 שב שהריר לאינדונזיה, בטרם סיים לימודיו, ולקח חלק בהקמת המפלגה הלאומית האינדונזית (Partai Nasional Indonesia). השלטון הקולוניאליסטי של הולנד אסר אותו פעמיים בנובמבר 1934 בגין פעילותו, ומאוחר יותר שוב ב-1941. בתקופת שלטון יפן באינדונזיה הצטמצמה פעילותו הציבורית.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאותה. ב-14 בנובמבר מונה שהריר לראש ממשלת אינדונזיה על ידי הנשיא סוקרנו, בזכות מה שכתב שהריר את עלונו PERJUANGAN KITA (במלאית: "(ה)מאבק שלנו / מאבקנו"), וכנראה גם עקב כך שמועמד אחר לתפקיד, היה בכיר ששמו היה סופריאדי היה בגדר נעדר בקרב מאז 14 בפברואר 1945 מאז "מרד בליטאר" נגד הכבוש היפני. שהריר שימש בתפקיד עד יוני 1947 וצלח את פרשת תאן מאלאקא, ב-3 ביולי 1946. בשנת 1948 ייסד את המפלגה האינדונזית הסוציאליסטית (Partai Sosialis Indonesia), אשר הוחרמה בהוראת הנשיא סוקרנו בשנת 1960. לפי טענות של אינדונזי אלמוני, תמכו חלק מאנשי מפלגת PSI, לא רק שהריר, במרידות PRRI\PERMESTA ב-16 בינואר או ב-17 בינואר 1962 נאסר שהריר ללא משפט. בעניינו אמר סובאנדריו "לאנשים כמוהו אין מקום בחברתנו". בשנת 1965 לקה שהריר בשבץ בכלאו. הותר לו לנסוע אל שווייץ לצורך טיפול רפואי. בשנת 1966 נפטר בהיותו בגלות בשווייץ, ביום מותו 9 באפריל, הכריזו סוקרנו כגבור לאומי. ב 17 באפריל 1966, הגיעה גופתו אל שדה התעופה "כמאיוראן" בג'קארטה. בין הנוכחים בלויתו הייתה אשתו פופי, שאמרה בבכי: "לפני כמה ימים מאסר, ועכשו גבור", אחרים שהיו שם היו שלטאן יוגיקרטה האמנגקובווונו ה 9, הגנראל סוהארטו, ומחמד האתא שספד לו: "אחי סוטאן שהריר...".
הערות שוליים

↑  "למה נאסר סוטאן שהריר על ידי סוקרנו". תשובת Anonim לשאלה בעניין. (באינדונזית) https://id.quora.com/Mengapa-Sutan-Syahrir-dipenjara-oleh-Soekarno-Padahal-mereka-sama-sama-memiliki-ideologi-politik-sayap-kiri
↑  באותו מקור: "למה נאסר סוטאן שהריר..." בתשובת Trystan Ramadhane, (באינדונזית) סוקרנו בקר במאקאסאר וב 7 בינואר 1962 "הוכה מתקיפת פצצה". הוא "זעם בגדול" והאשים את סוטאן שהריר ומחמד רום כמוחות שמאחרי התקיפה. לדבריו: "סוקרנו כבר יותר מדי פאראנואיד", כלשונו. מקור לתרגום המדויק: https://www.kamus.net/ לפי מקור אחר https://sulsel.idntimes.com/life/education/ahmad-hidayat-alsair/7-januari-1962-sukarno-nyaris-jadi-korban-ledakan-granat-di-makassar?page=all, אחד מכמה מקורות, מדובר ברמון יד, וסוקרנו נצל ממות, מספר הרוגי הפצוץ ופצועיו, שונה מדווח אחד למשנהו. הנאשמים: Ida Bagus Suja Tenaja נשפט למות, יחד עם 5 משותפיו, ופורטו שמותיהם. מקור:
https://sulsel.idntimes.com/life/education/ahmad-hidayat-alsair/7-januari-1962-sukarno-nyaris-jadi-korban-ledakan-granat-di-makassar?page=all. (באינדונזית). בין הנצולים: גרמן טיטוב. מקור: https://time.com/archive/6830829/indonesia-into-space/ (באנגלית), ולפי דווח זה היה סוקרנו במרחק 100 יארדים ממקום הפצוץ, הנסיבות קושרו אל "מלחמת איריאן / מבצע TRIKORA" שכבר התנהלה באותו זמן, וסוקרנו זעק לאחר מכן: "הם נסו להרוג אותי" ולפי מחבר המאמר, עוזרי סוקרנו טענו שבמלה "הם" התכוון סוקרנו להולנדים.
↑  ב31 במארס, 1985 נסגר שדה התעופה, "כמאיוראן", כל הטיסות הופנו החל מ-1 באפריל 1985 לנמל התעופה "סוקארנו-האתא". המקום נהרס והוקמה שם שכונה, ששמות רחובותיה מזכירים ענייני תעופה. בין המקורות: https://www.setneg-ppkk.co.id/profil/sejarah (באינדונסית)
↑  מקור: https://langgam.id/dari-tahanan-ke-pahlawan-masa-masa-akhir-sutan-sjahrir/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274901405171  BnF: cb12044233r (data)  GND: 11935828X  ISNI: 0000 0000 8137 731X  LCCN: n82158402  NARA: 76048842  NDL: 00621483  NLA: 35502999  NTA: 068178115  SNAC: w6819x5g  SUDOC: 078769221  Trove: 976640  VIAF: 59101322   WorldCat (עם VIAF): 59101322
נוויל מסקליין

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1732 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  9 בפברואר 1811 (בגיל 78) גריניץ', הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה, orbital mechanics, מסה, מכניקה שמימית, מתמטיקה, כבידה, מצפה כוכבים 
 מקום לימודים:  בית הספר וסטמינסטר  טריניטי קולג'  סנט קטרינס קולג', קיימברידג'  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מוסדות:  מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מדליית קופלי (1775)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית החברה המלכותית של אדינבורו  עמית החברה המלכותית 
 בן או בת זוג:  סופיה רוז (21 באוגוסט 1784–?) 
 צאצאים:  מרגרט מסקלין 
 
כהן הדת ד"ר נוויל מַסְקֶליין (באנגלית: Nevil Maskelyne, עמית בחברה המלכותית, 6 באוקטובר 1732 - 9 בפברואר 1811) היה האסטרונום המלכותי החמישי של בריטניה. הוא כיהן במשרה זו מ-1765 עד 1811.
חייו

מסקליין נולד בלונדון. אביו מת בהיותו בן 12 ואילו אמו מתה בשנת 1748, כאשר היה עדיין תלמיד בבית הספר וסטמינסטר. עניינו באסטרונומיה התעורר בשנות לימודיו בווסטמינסטר, זמן קצר לאחר ליקוי החמה של 25 ביולי 1748.
בשנת 1749 החל את לימודיו בקולג' סנט קתרין, קיימברידג', וסיים ברנגלר, אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1754. בשנת 1755 הוסמך לכהן דת והיה לחבר ועד המנהלים של המוסד בשנת 1756 ולעמית החברה המלכותית בשנת 1758.
בסביבות 1785 נשא מסקליין לאישה את סופיה רוז. בתם  היחידה, מרגרט (1858-1786) הייתה אמו של נוויל סטורי-מסקליין (1911-1823), פרופסור למינרלוגיה  באוקספורד.
חייו > קריירה

בשנת 1760 מינתה החברה המלכותית את מסקליין לאסטרונום באחת ממשלחותיה לצפות במעבר נוגה על פני השמש בשנת 1761. הוא והמתמטיקאי רוברט וודינגטון נשלחו לאי סנט הלנה. התצפית הייתה חשובה, משום שמדידות מדויקות היו מאפשרות חישוב מדויק של מרחק כדור הארץ מן השמש, ואלה מצדן יאפשרו חישוב מציאותי, ולא יחסי, של גודל מערכת השמש. מכאן, נטען, אפשר יהיה להפיק לוחות אסטרונומיים מדויקים יותר, בייחוד אלה המנבאים את תנועת הירח.
מזג אוויר סגרירי מנע את התצפית בליקוי; אף על פי כן, מסקליין ניצל את מסעו לניסוי שיטה לקביעת קו אורך, תוך שימוש במיקום הירח, שנודעה בהמשך כשיטת הניווט על פי מרחק הירח. אחרי שובו לאנגליה ב-1761 חזר מסקליין למשרתו ככהן דת בצ'יפינג בארנט והחל לעבוד על ספר, שהסביר את שיטת מרחק-הירח לחישוב קו האורך וסיפק טבלאות ככלי עזר לשימוש בו. הספר יצא לאור ב-1763 כ"מדריך לימאי הבריטי", שכלל הצעה לחשב מראש את מרחקי הירח לכל שנה והודפס בפורמט נוח לשימוש לנווטים.
בשנת 1763 שלחה ועדת קו האורך את מסקליין לברבדוס, כדי לבצע שם ניסוי רשמי של שלושה מתמודדים על פרס קו האורך. היה עליו לבצע תצפיות על גבי ספינה ולחשב את קו האורך של עיר הבירה, ברידג'טאון, על ידי צפייה בירחי צדק. שלוש שיטות הניסוי השעון הימי של ג'ון הריסון (הידועה עתה כH4), הלוחות הירחיים של טוביאס מאייר וכיסא ימאים שבנה כריסטופר אירווין, בכוונה לסייע לתצפיות לווייני צדק מעל גבי ספינה. הן השעון של הריסון והן תצפיות הניווט באמצעות מרחק הירח, שהתבססו על לוחות הירח של מאייר, הניבו תוצאות שתאמו את תנאי חוק קו האורך, אם כי נראה שהשיטה הראשונה מדויקת יותר. השעון של הריסון ציין את קו הורך של ברידג'טאון בשגיאה של פחות משישה-עשר ק"מ, ואילו תצפיות מרחק הירח הגיעו לדיוק בטווח של 30 מייל ימיים.
מסקליין מסר את תוצאות הניסוי שלו למועצת קו האורך ב-9 בפברואר 1765. במועד זה כבר התמנה לאסטרונום המלכותי והיה, בתוקף תפקידו, לאחד מ"מפקחי קו האורך". המפקחים הבינו, שמדידת הזמן והשיטות האסטרונומיות למציאת קו האורך משלימות אלו את אלו. שיטת מרחק-הירח הייתה נוחה יותר לפרסום מהיר, הודות להצעתו של מסקליין להוציא לאור לוחות כגון אלה שב"מדריך הימאי הבריטי" שלו מדי שנה בשנה. הצעה זו הביאה לייסודו של "האלמנך הימי", שעל הפקתו היה מסקליין אחראי, בתוקף תפקידו כאסטרונום מלכותי. קיום תצפיות אסטרונומיות, גם אם לעיתים מזומנות בלבד, הייתה גם הדרך היחידה לבדוק, שמד הזמן אכן עומד במשימתו כהלכה לאורך מסע ימי ממושך. המפקחים צריכים היו גם לוודא, שאפשר להתקין יותר משעון ימי אחד ושיש אפשרות להעביר את השיטות של הריסון ליצרני שעונים אחרים.
מועצת קו האורך החליטה אפוא על  מתן מענקים להריסון (10,000 ליש"ט), מאייר (3000 ליש"ט, לאחר מותו) ואחרים, שהייה להם חלק בפיתוח שיטת מרחק-הירח. להריסון נאמר, שיזכה במענק נוסף של 10,000 ליש"ט אם יוכל להוכיח, שהשעון שלו ניתן לשיחזור. אף על פי שהריסון ובנו האשימו לאחר זמן את מסקליין בדעה קדומה נגד שיטת מדידת הזמן שלהם, האשמות שעליהן חזרו כותבים כמו דאוה סובל ורופרט גולד, מסקליין מעולם לא הציג שיטה או רעיון משלו לשיקול מועצת קו האורך. הוא מילא תפקיד חשוב בבדיקה, בפיתוח ובשימוש בכרונומטרים ימיים ובשיטת מרחק-הירח על סיפון ספינות במסעות ימיים.
הואיל ונתצפיות שהוזנו אל תוך האלמנך הימי נערכו במצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', המרידיאן  של גריניץ' הוא שהיה לנקודת הייחוס למדידות קו האורך בצי המלכותי ובמפות האדמירליות הבריטית. ב-1884 הומלץ לאמץ אותו כמרידיאן הראשי הבינלאומי.
חייו > מדידת קו רוחב

מסקליין התעניין מאוד במבצעים גאודטיים, בייחוד מדידת אורכה של מעלת קו רוחב במרילנד ובפנסילבניה, שביצעו מייסון ודיקסון בין 1766 ל-1768, בתוצאה של קביעת קו מייסון-דיקסון, ובהמשך קביעת קו האורך היחסי של גריניץ' ופריז. בצד הצרפתי ניהלו את העבודה הרוזן קאסיני, אדריאן-מארי לז'נדר ופייר משן; בצד האנגלי היה אחראי לעבודה הגנרל ויליאם רוי. הטריאנגולציה הייתה ראשיתו של הסקר הטריגונומטרי הגדול של בריטניה, שהתרחב בהמשך להקיף את כל בריטניה. תצפיותיו של רוי הופיעו בארבעה כרכי פוליו גדולים בין השנים 1776 ל-1811, וכמה מהם הודפסו מחדש ב"יסודות האסטרונומיה" של סמיואל וינס.
סונאטה מס' 23 (אפאסיונטה)

סונאטה מס' 23 של בטהובן בפה מינור, אופוס 57, הידועה בשם "אפאסיונטה" ("סוערת"), נחשבת לאחת משלוש הסונאטות הגדולות לפסנתר מתקופת יצירתו האמצעית של בטהובן (האחרות הן סונאטת ואלדשטיין, אופוס 53 ו"הפרידה", אופוס 81a). האפאסיונטה חוברה במהלך השנים 1803, 1804, 1805 ואולי 1806, והוקדשה לרוזן פראנץ פון ברונסוויק. ההוצאה הראשונה התפרסמה בפברואר 1807 בווינה.
בשונה מסונאטה מס' 8, "הפאתטית", לא המלחין הוא שנתן ל"אפאסיונטה" את שמה, אלא מי שהוציא לאור בשנת 1838 עיבוד לארבע ידיים של היצירה.
בטהובן ראה באפאסיונטה את הסונאטה הסוערת ביותר שלו לפסנתר עד לכתיבת סונאטת ה"האמרקלאוויר". היא תוארה כ"תצוגה מזהירה של רגש ומוזיקה". 1803 הייתה השנה, שבה נאלץ בטהובן להכיר סופית בחירשותו המוחלטת והאפאסיונטה משקפת בבירור את סערת הרגשות העזה, שהיה נתון בה במהלך חיבורה.
הסונאטה בנויה משלשה פרקים. ביצוע ממוצע של שלשתם נמשך כ-23 דקות.
כתב היד של היצירה שמור בספרייה הלאומית של צרפת.
צורה

שלשת פרקי הסונאטה הם:
אלגרו אסאי - מהיר מאוד
אנדנטה קון מוטו - בקצב הליכה, בתנועה
אלגרו מא נון טרופו - מהיר, אבל לא יותר מדי
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה אלגרו ללא חזרות, במקצב 12/8 ואורכו כ-10 דקות, פחות או יותר. הפרק מתקדם במהירות בשינויים מפתיעים בטון ובדינמיקה. מאפיין אותו שימוש חסכוני בנושאים. הנושא הראשון, באוקטבות, שקט ומבשר רעות. מקצב הנושא מבוסס על שיר עם סקוטי. שירי עם בריטיים היו מוכרים בווינה של אותם ימים ובטהובן, כמו היידן, כתב מוזיקה לשירים רבים בשביל מוציאים לאור בריטיים). כבר אחרי ארבע תיבות חוזר הנושא הראשי בסול במול מז'ור ויוצר ניגוד בולט. חוזר ומופיע מוטיב קצר אך חשוב, בן ארבעה צלילים, המזכיר את הנושא הראשי בסימפוניה החמישית של בטהובן. ברפריזה חל מעבר חוגג ניצחון בפורטיסימו לפה מז'ור. הנושא השני הוא ציטוט ישיר משתי השורות הראשונות של שיר העם, מעובד להתאימו למפעם של 12/8  (ממפעם 3/4 שבהם נכתב במקור). הקודה, כמו בסונאטת ואלדשטיין, ארוכה במיוחד ומכילה ארפג'ים כמו-אלתוריים, המקיפים את רוב מנעד הפסנתר (במצבו בראשית המאה ה-19). הבחירה בסולם פה מינור מתבהרת כאשר עומדים על כך, שהפרק הזה מרבה לעשות שימוש בטון העמוק והכהה של הפה הנמוך בפסנתר, הצליל הנמוך ביותר שבטהובן יכול היה להגיע אליו בזמנו.
הפרק השני הוא נושא ווריאציות על מעין מזמור תפילה, איטי וחרישי, ברה במול מז'ור, המורכב משני חלקים בני שמונה תיבות, ששניהם חוזרים על עצמם; החלק השני מתחיל בלה במול מז'ור. הווריאציות הן כדלהלן:
דומה לנושא המקורי, כשיד שמאל מנגנת את הפעמות הלא-מודגשות.
קישוט של הנושא בתווים של 1/16.
קישוט מהיר בצלילים של 1/32. במקום חזרה, יד שמאל ויד ימין מתחלפות ביניהן בנגינת חלקים מן הנושא, כל אחת בתורה.
רפריזה של הנושא המקורי, בשינויים קלים. במקום לסיים בצליל שקט, הצמד החותם של ספט-אקורדים מוקטנים, שבורים, הראשון פיאניסימו והשני פורטיסימו, מידרדרים כמכת-רעם ומובילים ללא הפסקה אל תוך הפרק השלישי. בטהובן מסיים את הפרק השלישי (סקרצו) בסימפוניה החמישית שלו במתח בלתי-פתור. ללא הפסקה בין הפרקים, הפרק הרביעי נפתח בתרועת חצוצרה חוגגת. בדומה לכך יש גם כאן רגע קצרצר של מתח ללא פתרון, המסיים את הפרק האמצעי הזה (השהייה כאן קצרה מזו שבסימפוניה החמישית).
הפרק השלישי כתוב בצורת סונאטה אלגרו ובשונה מן המקובל, רק בחלקו השני מופיעה הוראת חזרה. הפרק מבוסס על נושא פרפטואום מובילה, בתווי 1/16 מהירים, המופסקים רק לרגעים קצרצרים בפיתוח ובקודה. הקודה, בבואה, מכילה נושא חדש לגמרי, דו-חלקי ובעל אופי נקשני מאוד. נושא זה מוליך אל שיא, שאיננו סוטה מסולם פה מינור וספט-אקורד על הדומיננטה שלו, הקורס לבסוף באורח דומה לזה שבפרקה האחרון של הסונאטה אופוס 27, מס' 2, סונאטת אור ירח. הפרק מאופיין במורכבות ובתנועה מהירה. יש בו כמה מקטעים מלודיים וקאנונים קצרים.
נטליה וורוז'ביט

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1975 (בת 49) קייב, ברה"מ 
 מדינה:  אוקראינה 
 מקום לימודים:  מכון גורקי לספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
נטליה וורוזביט (באוקראינית: Наталія Анатоліївна Ворожбит, נולדה ב-4 באפריל 1975) היא במאית, מחזיאת ותסריטאית אוקראינית. בשנת 2021 היא זכתה בפרס אוקריאנה הממלכתי על שם דובז'נקו.
ביוגרפיה

נולדה בקייב בשנת 1975. בשנת 2000 היא סיימה לימודים במכון לספרות על שם גורי במוסקבה. את המחזה הראשון שלה היא כתבה שנת 1994 והוא הוצג על במת תיאטרון בקייב. לאחר סיום הלימודים היא המשיכה בכתיבת מחזות שהועלו בעל במה בתיאטראות במוסקבה, ריגה, לונדון וערים נוספות.
בשנת 2013 היא לקחה חלק פעיל ביברומאידאן. בשנת 2015 וורוזביט הקימה בקייב תיאטרון חדש.
היא כתבה תסריט לסרטים כמו קיבורגים, "שדה פראי". על בסיס מחזה שהיא כתבה בשנת 2017 היא כתבה תסריט והייתה במאית של סרט "דרכים רעות". על מחזה זה היא זכתה בפרס אוקראינה על שם שבצ'נקו בשנת 2022.
בשנת 2021 היא זכתה בפרס אוקראינה הממלכתי על שם דובז'נקו.
בשנת 2022 היא התחילה לעבוד עד סרט נוסף שמתאר יחסים אוקראינה-רוסיה. צילומי הסרט הופרעו על ידי פלישת רוסיה לאוקראינה, אך הסתיימו והוא שוחרר להקרנה.
הערות שוליים

↑  Eric Kohn, Ukrainian Filmmaker Speaks Out from a Bomb Shelter in Kyiv: ‘We Need Your Support’, IndieWire, ‏2022-02-25 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011066499205171  PLWABN: 9810691751605606  GND: 1254817468  ISNI: 0000 0000 5109 2903  LCCN: no2008100878  NKC: mzk2018979862  VIAF: 20151776816918012898   WorldCat (עם VIAF): 20151776816918012898
סונאטה לפסנתר מס' 6 של מוצרט

סונאטה לפסנתר מספר 6 ברה-מז'ור, קכל 284 נכתבה על ידי מוצרט בחודש פברואר או מרץ של שנת 1775 במינכן. כתיבת היצירה נערכה במהלך מסע ארוך של מוצרט למינכן לשם כתיבת האופרה שלו La finta giardiniera, בינואר 1775 כשמוצרט היה בן 18-19. במהלכו של אותו מסע נכתבו כל הסונאטות לפסנתר הראשונות של מוצרט, עד הסונאטה השישית, במהלך חודשי הקיץ של שנת 1774. הסונאטה השישית מכונה גם סונאטת דירניץ (Dürnitz) על שם הברון הגרמני פון דירניץ, שהיה בסוניסט ופסנתרן חובב, שכנראה הזמין ממוצרט את היצירה, אבל בסופו של דבר לא הצליח לשלם בעבורה.
מבנה

לסונאטה שלושה פרקים:
allegro.
רונדו ופולונז- andante.
נושא ו-12 וריאציות.
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה. הוא מתחיל באקורד בסיסי של רה מז'ור וממשיך בקטע מעבר 
בפיאנו עם פורטה פתאומי, לסולמות יורדים בפורטה. משם שוב יש קטע מעבר חלש שמתפתח לקטע מעבר ארוך עם אוקטבות ביד שמאל ועובר לנושא השני בלה מז'ור. הנושא השני כולל נושאים רבים שבאים אחד אחרי השני. לאחר קטע מעבר קצר עוברת האקספוזיציה לקבוצות הסיום שלה, ולאחר מספר קבוצות סיום, האקספוזיציה נגמרת. הפיתוח הקצר יחסית מתחיל בחזרה על המוטיבים באקספוזיציה אך בנימה קודרת, ולאחר קטע מעבר קצר עובר הפיתוח לרפריזה. השינויי היחיד בריפרידה הוא בנושא השני, שהפעם נשאר ברה מז'ור, ונשאר אותו הדבר פחות או יותר, חוץ משינויים קלים בנושא השני ובקבוצות הסיום, שאחריהן, הפרק הראשון נגמר.
הפרק השני הוא רונדו ופולונז בסולם הדומיננטה של רה מז'ור, לה מז'ור. הפרק הוא במשקל משולש ובקצב איטי מאוד. הפרק כולו הוא נעים וזורם וכולל מלודיות רבות ושנות. בתחילה חוזר נושא הרונדו פעמיים, עם קטע מעבר ביניים. לאחר קטע ביניים קצר הפרק עובר במעבר חד לפולונז, שדומה באופיו מאוד לרונדו, למרות שיש בו מספר קטעים סוערים יותר. לקראת סוף הפרק, חוזר הנושא הרונדו מעורפל, וחבוי במלודיה שבסיום הפרק, שנגמר בפיאנו חרישי ושקט ביותר.
הפרק השלישי הוא נושא עם 12 וריאציות בסולם רה מז'ור. הנושא הראשי וכך גם רוב הווריאציות כתובות במשקל על הברווה, מלבד הווריאציה התשיעית (שכתובה בארבעה רבעים), האחת-עשרה (שגם כתובה במשקל של ארבעה רבעים) והאחרונה (שכתובה במשקל של שלושה רבעים). הנושא קליל ובנוי בצורה דו- חלקית, א-ב-א שחוזרת כמעט בכל הווריאציות. הווריאציה הראשונה בנויה על טריולות רבות שמבוססות על המלודיה של הנושא הראשי. הווריאציה השנייה כוללת מעין דו- שיח בין יד שמאל ליד ימין על בסיס שחוזר על עצמו. הווריאציה השלישית היא מהירה מאוד בשל חלקי השש עשרה הרבים שבה, ונותנים לה אופי קליל ומשעשע. הווריאציה הרביעית מתחילה באופן רשמי ביותר, והיא הדומה ביותר מבין כל ארבע הווריאציות הראשונות לנושא הראשי. הווריאציה החמישית איטית יותר ושקטה יותר, ורגועה יותר משאר הווריאציות. הווריאציה השישית חוזרת על מוטיב של אוקטבות ביד שמאל, ומעברים בין הידיים אחת מעל השנייה. הווריאציה השביעית היא הווריאציה המינורית הראשונה והיחידה. היא כתובה בסולם רה מינור. היא קודרת ביותר וכוללת צלילים כרומטיים רבים, והיא נעה בין רגעי שיא. הווריאציה השמינית היא שוב מז'ורית.היא מהירה יותר וקלילה. הווריאציה התשיעית מתחילה בצורה שקטה, אך בפתאומיות עוברת לפורטה. הווריאציה העשירית היא שקטה, והמנגינה בה עוברת בתחילה ליד שמאל בעוד יד ימין מלווה אותה באוקטבות בחלקי שש-עשרה, אך התפקידים מתחלפים מספר פעמים. הווריאציה האחת-עשרה היא האיטית מכולן. היא כתובה ב- adagio cantabile. הווריאציה מאוד שקטה ומלודית. היא כוללת קטעי סולמות מהירים אך בשל הקצב האיטי הם נישמעים כסולמות רגילים. הווריאציה נותנת תחושה של אלתור וחופשיות. הווריאציה האחרונה היא המהירה ביותר. היא כתובה ב-allegro והמשקל בה מתחלף לשלושה- רבעים. הווריאציה חגיגית ביותר וכוללת קטע קודה שמביא את הפרק, ואת הסונאטה כולה לסיום.
נגינת היצירה אורכת כ-24 דקות.
נוויל ברודי

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1957 (בן 67) סאות'גייט, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מידלסקס  בית ספר מינצ'נדן  מכללת לונדון לתקשורת 
 תחום יצירה:  עיצוב גרפי, טיפוגרפיה 
 פרסים והוקרה:  המעצב המלכותי לתעשייה (2011) 
 brody-associates.com
 
נוויל ברודי (באנגלית: Neville Brody; נולד ב-23 באפריל 1957) הוא מעצב גרפי, טיפוגרף וארט דיירקטור בריטי. אחראי על עיצובם המחודש של עיתון "הטיימס" הלונדוני, הגארדיאן הבריטי, אתר ה-BBC ועוד; בישראל אחראי על העיצוב של אתר ynet, על העיצוב של אתר "נענע10" בקיץ 2008 ועל המיתוג האחרון של סלקום בשלהי אותה שנה.
ביוגרפיה

ברודי, יליד לונדון, למד אמנות בבית הספר התיכון. בשנים 1976–1979 למד לתואר ראשון בעיצוב גרפי ב"קולג' לדפוס בלונדון" (London College of Printing).
בתחילת שנות השמונים, לאחר סיום לימודיו, עבד כמעצב עטיפות תקליטים. הוא זכה לפרסום כשהיה הארט דיירקטור של המגזין "הפנים" (The Face) בשנים 1981–1986. לאחר מכן עבד כארט דיירקטור במגזין "ארנה" (Arena) בשנים 1987–1990.
בשנת 1994 פתח בלונדון סטודיו משלו בשם "Research Studios" עם שותפו העסקי פווה ריצ'רדס (Fwa Richards).
עבודות מפורסמות משנות האלפיים כוללות עיצוב אתר עיתון "הגארדיאן". עיצוב מחודש של העיתון "הטיימס" במהלך 2005, ועיצוב מחודש של אתר ה-BBC ב-2010.
כטיפוגרף עיצב ברודי 24 משפחות גופנים. בין הגופנים הידועים שעיצב: "ארקדיה" (Arcadia), "אינדסטריה" (Industria), "בלר" (FF Blur), "גותיק" (FF Gothic), "דירטי" (FF Dirty), "דום" (FF Dome), "הארלם" (FF Harlem), "טוקיו" (FF Tokyo) ו"פופ" (FF Pop).
בישראל

ברודי אחראי לעיצוב הראשוני של אתר ynet בשנת 2000, שנחשב למהפכני בזמנו והצליח מאוד בקרב הגולשים ואתרים רבים הושפעו ממנו. ארבע שנים אחר כל הוזמן לעצב גם את האתר שדרוג לאתר.
בסוף 2007 הוזמן ברודי לעצב את אתר נענע10 לקראת השקתו החדשה. ברודי יצר שינוי דרסטי עם רקע אפור וצבעים זרחניים. ההשקה בקיץ 2008 הייתה רצופת כשלים; העיצוב החדש זכה לביקורות רבות בקרב מעצבים גרפיים ונדחה על ידי הגולשים; כמות הכניסות לאתר צנחה משמעותית. במהלך 2009 רוכך העיצוב כמה פעמים, עד ששנה לאחר מכן הוחלף לחלוטין בעיצוב סולידי יותר על רקע לבן.
בשלהי 2008 עיצב ברודי את השפה החזותית של סלקום באתר האינטרנט שלה ובפרסומיה ורענן את לוגו החברה. ברודי הפך את הלוגו למעין "תווית" בצבע סגול שהטקסט והכוכב מופיעים בה בלבן (היפוך צבעים לעומת הלוגו הקודם) והוסיף לפלטת הצבעים גם צהוב, מג'נטה ותכלת.
הערות שוליים

↑  Laura Snoad וBen Beaumont-Thomas, How we made the Face, The Guardian, ‏2 ביוני 2017
↑  מעיין כהן, מנענע את הרשת, באתר הארץ, 8 ביולי 2008
↑  Claire Cozens, Brody to tackle Times redesign, The Guardian, ‏1 בנובמבר 2005
↑  Jemima Kiss, The BBC News redesign: Hot, or not?, The Guardian, ‏3 ביוני 2010
↑  אליס רוסתורן, הניו יורק טיימס, הגופנים מקבלים מקום של כבוד במוזיאון, באתר הארץ, 4 בפברואר 2011
↑  הארץ, ‏ידיעות תקשורת שכרה את המעצב נוויל ברודי, באתר גלובס, 6 במרץ 2000
↑  רוני קורן-דינר, אנרג'י ב-Ynet: לקראת העלאת האתר של מעריב - המעצב נוויל ברודי נקרא לשדרג את פני אתר Ynet, באתר TheMarker‏, 6 ביוני 2004
↑  יעל גאוני, ‏נוויל ברודי יעצב את האתר החדש של נענע 10; צפוי לעלות לאוויר בעוד כשמונה חודשים, באתר גלובס, 21 באוקטובר 2007
↑  מעיין כהן, מעצב העל נוויל ברודי יציג את אתר נענע 10 בפני בכירי האינטראקטיב, באתר הארץ, 4 ביוני 2008
↑  נועה פרג, ‏ההשקה המחודשת של פורטל נענע 10 החלה, באתר גלובס, 3 ביוני 2008
↑  שנועה פרג, ‏נענע10 תעצב מחדש את האתר לאחר הביקורות מהגולשים, באתר גלובס, 17 בדצמבר 2008
↑  בועז שובל, ‏סמנכ"ל השיווק של נענע10: "היו טעויות בהשקה, אך נסיים את 2009 בחיוך ענק; נוויל ברודי היה ונשאר אליל", באתר גלובס, 6 באוקטובר 2008
↑  נועה פרג, ‏בפעם השלישית תוך שנה: נענע10 משיקה גירסה חדשה לאתר, באתר גלובס, 20 באוגוסט 2009
איילה צורף, מנכ"ל נענע10: "עד הקיץ לא יהיה  זכר לעיצוב של נוויל ברודי", באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2009
↑  איילה צורף, סלקום כבר לא סגולה: מוסיפה ורוד, צהוב ותכלת לשפת הפרסום שלה, באתר TheMarker‏, 18 בנובמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515386305171  BIBSYS: 90967006  BNE: XX1108610  BnF: cb13481486t (data)  CiNii: DA03137191  GND: 118857274  ISNI: 0000 0000 7823 1416  KulturNav: 43e683e5-291c-436a-902d-3580ae6c960c  LCCN: n88120327  LNB: 000193820  MusicBrainz: dbe181f8-0fe8-4357-8226-fa9f0210796a  NDL: 01156295  NKC: xx0079655  NTA: 073543861  SUDOC: 156953382  ULAN: 500020518  VIAF: 85825105   WorldCat (עם VIAF): 85825105
ניטרה

ערך זה עוסק בעיר בסלובקיה. אם התכוונתם למועדון כדורגל מעיר זו, ראו .
ניטרה (נכתב גם נייטרה או נייטרא, סלובקית: Nitra, גרמנית: Neutra, הונגרית: Nyitra או Nyitria) היא העיר הרביעית בגודלה בסלובקיה, ויחד עם ברטיסלאבה נמנית עם הערים העתיקות ביותר בסלובקיה, היישוב קיים כעיר לפחות מאז המאה ה-9. ניטרה נמצאת למרגלות הר זובור בעמק נהר ניטרה, בדרום מערב סלובקיה, ומשמשת כמרכז של מחוז ניטרה.
היסטוריה

ניטרה הייתה יישוב קלטי במאות שלפני הספירה ונמצאו שרידי התיישבות קודמים לתקופה זו. הסלאבים הראשונים הגיעו לניטרה במאה החמישית. בעיר העתיקה של ניטרה בולט ארמון עתיק הנחשב לאחד המעניינים ביותר בסלובקיה. למרות שהארמון נבנה רק במאה התשיעית, ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיום ארמון במקום כבר במאה השביעית. נסיכות ניטרה, אשר ניטרה הייתה בירתה, הייתה המדינה העצמאית הראשונה של הסלאבים. הכנסייה הנוצרית הקדומה ביותר הידועה לנו שנבנתה על ידי סלאבים נוסדה בשנת 828 על ידי הנסיך פריבינה. בשנת 833 הודח פריבינה מכסאו על ידי נסיך מוראביה אשר איחד את נסיכות ניטרה לתוך מוראביה הגדולה. עם זאת, השלטון בניטרה ניתנה ליורש העצר של מוראביה הגדולה, והוא זכה בעיר באוטונומיה נרחבת. העיר הגיעה לשיא פריחתה בימי הנסיך סבטופלוק הראשון ששלט בה בין השנים 850–871, ולאחר מכן היה למלך מוראביה הגדולה עד 894. בשנת 880 קמה בניטרה הבישופות הראשונה בסלובקיה ומנזר ראשון בסלובקיה הוקם בהר זובור.
בשנת 925 סופחה ניטרה לממלכת הונגריה בה המשיכה לזכות במידה של אוטונומיה עד 1108. בשנת 1248 העניק לעיר בלה הרביעי, מלך הונגריה, מעמד של עיר חופשית על מנת שהעיר תהווה מחסום בפני הטטרים.
בימי הביניים ניטרה הייתה מחולקת לעיר עליונה ועיר תחתונה, אשר בעצמה חולקה למספר חלקים, כאשר לכל חלק מנהל נפרד.
החל מאמצע המאה ה-18 העיר החלה לעבור פיתוח מואץ הודות לרגיעה הביטחונית בסביבה אשר הייתה עמוק בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם התפוררות האימפריה האוסטרו-הונגרית, הפכה ניטרה לחלק מהרפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה. בשנת 1939 עם הקמת סלובקיה העצמאית, בתמיכת גרמניה הנאצית, סופחה גם ניטרה אליה. עם תום מלחמת העולם השנייה חזרה שוב להיות חלק מצ'כוסלובקיה. ב-1 בינואר 1993, עם פירוק צ'כוסלובקיה לשתי מדינות, חזרה להיות חלק מסלובקיה.
גאוגרפיה

מרכז העיר ניטרה נמצאת בגובה של 190 מטר מעל פני הים. העיר נמצאת במרחק של כ-35 קילומטרים מהעיר טרנבה ובמרחק של כ-70 קילומטרים מבירת המדינה, ברטיסלאבה.
חינוך וספורט

בניטרה שני מוסדות להשכלה גבוהה: האוניברסיטה הסלובקית לחקלאות, והאוניברסיטה ע"ש קונסטנטינוס הפילוסוף, הידועה בראשי התיבות UKF. באוניברסיטת UKF חמש פקולטות: למדעי הטבע, מדעי החברה ובריאות, לימודים מרכז אירופאים, אמנויות ובית ספר לחינוך.
לניטרה קבוצת כדורגל (פ.צ. ניטרה) המשחקת בליגת העל הסלובקית.
דמוגרפיה

בסוף שנת 2012 נמנו בעיר 78,607 נפש. לפי מפקד משנת 2001, 95.4% מתושבי העיר הם סלובקים, 1.7% הונגרים, 0.9% צ'כים ו 0.4% צוענים. 74.2% היו קתולים, 2.8% היו לותרנים, והשאר הצהירו על עצמם כחסרי דת או השתייכו למיעוטים דתיים קטנים. בעיר שיעור גירושין של כמחצית ממספר הנישואים ושוויון של מספרי הלידות והפטירות.