התנועה הלאומית הפלסטינית
היסטוריה > מפלגות 1948-1932

החל מתחילת שנות השלושים החלו לקום בארץ ישראל מפלגות ערביות לאומיות. בינואר 1930 הודיעה קבוצה של אנשי אופוזיציה מצפון הארץ על הקמת המפלגה הליברלית. קבוצה זו הונהגה על ידי שיח' אסעד אל-שוקיירי ותופיק חקי אל-עבדאללה (ראש עיריית עכו). מצע המפלגה: עצמאות מלאה לפלסטין. במאי 1931היא פסקה מלהתקיים.
בשנות ה-30 וה-40 היו קיימות שש מפלגות:
מפלגת אל-איסתקלאל - מפלגה פאן-ערבית. הוקמה ב-4 באוגוסט 1932 כסניף פלסטיני של מפלגת איסתקלאל הכל-ערבית, שהייתה יותר חוג המשמש חוט שדרה למפלגות השונות. המפלגה הוקמה על ידי עווני עבד אל-האדי ואיתו, בין היתר, מועין אל-מאדי, עיזאת דראוזה סובחי אל-חד'רא וד"ר סלים סלאמה. תנועה זו יזמה מאוחר יותר את פרוץ המרד הערבי הגדול. לאחר מכן פסקה להתקיים כמפלגה מאורגנת והמשיכה להתקיים כחוג פעיל של עסקנים, כשבידיה "קופת האומה" להצלת קרקעות, שמאחוריה בנק האומה הערבית. המנהיגים הראשיים של החוג בשנות ה-40: עבד אל-האדי, חד'רא ורשיד אל-חאג' אבראהים.
מפלגת ועידת הנוער (או "קונגרס הנוער", "מואתמר א-שבאב") - ועידת היסוד נערכה ביפו ב-4 בינואר 1932. יושב ראש הוועדה המכינה, ראסם אל-ח'אלדי, נבחר לנשיא, ונבחר גם ועד פועל בן 38 חברים מכל הארץ. המפלגה נתארגנה בדצמבר 1932 ובספטמבר 1933 הועמד בראשה העסקן יעקוב אל-ע'וסיין (אנ'). הקונגרס קיים שני כינוסים בלבד, ב-1932 ובמאי 1935, אך המשיך להתקיים ללא ועידות נוספות. החברות בו לא שללה חברות במפלגות אחרות, וכמה מחברי הוועד המרכזי שלו היו חברים במקביל במפלגה החוסיינית. בזמן הכינוס השני היו לארגון כ-20 סניפים בערי הארץ ואפילו במספר כפרים, אולם למפלגה לא היה בהם בסיס ולא היו בה אישים בולטים. הלחץ שהפעיל הארגון הביא את הוועד הפועל הערבי להחליט על ההפגנות באוקטובר 1933 ואנשיה השפיעו על אופיין המיליטנטי. החל מסוף 1931 עסקו כמה מפעיליה הלאומנים בארגון פלוגות צופים ערבים. חברי ארגון הצופים קיימו משמרות בחופים כדי למנוע עלייה יהודית בלתי-חוקית, וכן כפו על בעלי חנויות לקיים שביתות פוליטיות. ב-1944 חידש קונגרס הנוער את פעילותו הרשמית, אולם השפעתו הייתה קטנה.
מפלגת ההגנה הלאומית ("חיזב א-דיפאע אל-וטני") - מפלגת האופוזיציה, שנתארגנה בדצמבר 1934, בראשות ראע'ב נשאשיבי. בין המייסדים הנוספים: יעקוב פראג' (הנוצרי), חסן צדקי דג'אני, עבד אל-רחמן אל-תאג'י, עאסם א-סעיד (ראש עיריית יפו), חאג' נימר אל-נאבולסי, סלימאן טוקאן (ראש עיריית שכם), מוסטפא אל-ח'יירי (ראש עיריית רמלה) ודאוד אל-עיסה (מבעלי העיתון "פלסטין"). מפלגה זו, שנסמכה על ההשפעה של משפחת נשאשיבי, התאפיינה באינטרסים מקומיים (מוניציפליים וכלכליים) ובפחות התעניינות פאן-ערבית, כמו גם בנכונותה לשיתוף פעולה עם השלטונות. מפלגה זו לא הצליחה לצבור כוח משמעותי ואנשיה הצטרפו לוועד הערבי העליון עם הקמתו. עם זאת, המפלגה המשיכה להתקיים ואף הודיעה על קבלת הספר הלבן השלישי (1939). עם הירידה בפעילותו הציבורית של ראע'ב נשאשיבי ושל מחנה נשאשיבי בכלל, הפך סלימאן טוקאן לראש המפלגה בפועל.
המפלגה הערבית הפלסטינית ("אל-חיזב אל-ערבי אל-פלסטיני") - התארגנות חוגי החוסיינים בצורת מפלגה ב-27 במרץ 1935, אולם גם עתה טענו כי אין הם "מפלגה" אלא מייצגי "העם" הערבי הפלסטיני על כל שכבותיו. בראש המפלגה הועמד ג'מאל אל-חוסייני, ולא המופתי אמין אל-חוסייני, שרצה להשאיר עצמו במעמד של מנהיג דתי על-מפלגתי. בין שאר מייסדי המפלגה: אלפרד רוק (נוצרי מיפו), שייח' מוחמד עלי אל-ג'עברי (ראש עיריית חברון) ויוסף דיא דג'אני (יפו). במאי 1944 חידש המחנה החוסייני את ארגונו כמפלגה פוליטית ומאז הפך פעיל מאוד ונחשב לחזק ביותר. מנהיגיו הראשיים בשנת 1946 היו: ג'מאל אל-חוסייני, אמיל אל-ע'ורי, פריד ענבתאוי, רפיק אל-תמימי, כאמל דג'אני, יוסף צהיון, מוסא סוראני ותופיק סאלח. מוסא אל-עלמי היה מקורב למפלגה אך לא חבר בה באופן רשמי. המפלגה ראתה באמין אל-חוסייני הגולה כמנהיג הראשי.
מפלגת הרפורמה ("חיזב אל-איצלאח") - נוסדה ב-22 ביוני 1935 על ידי ראש עיריית ירושלים, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי. בין שאר המייסדים, ראשי העיריות: פחמי אל-חוסייני (עזה), חוסני ח'ליפה (עכו), דוקטור סעדאללה קסיס (רמאללה) ועיסא בנדכ (בית לחם). המפלגה הוקמה לאחר שמשפחת ח'אלידי ניתקה את קשריה עם משפחת נשאשיבי ולא הייתה מעוניינת להיות שותף זוטר במפלגה של החוסיינים. בניגוד להבטחותיו המוקדמות של ח'אלידי, אמצה המפלגה בוועידת היסוד שלה מצע אנטי-ציוני, שקרא ל"עצמאות פלסטין במסגרת אחדות ערבית", ראיית בעיית פלסטין כחלק מן העניין הערבי הכללי, מלחמה בבית הלאומי היהודי בכל האמצעים, והגברת הקשרים המדיניים בין פלסטין ובין ארצות ערב. במהלך שנות ה-40 הפסיקה המפלגה להתקיים.
מפלגת הגוש הלאומי ("אל-כותלה אל-וטניה") - המפלגה נוסדה ב-4 באוקטובר 1935 בשכם על ידי עבד אל-לטיף צלאח, עורך-דין משכם וחבר לשעבר במועצה המוסלמית העליונה, שעוד באמצע שנות ה-20 הקים בשכם את "מפלגת התושבים" (חזב אל-אהאלי). בין המייסדים היה עבדאללה מוח'לס, מוותיקי האופוזיציה ומאוחר יותר מנהל ארצי של הווקף. מטרת המפלגה: פעולה למען השגת עצמאות מדינית מוחלטת לפלסטין ולמען שמירה על אופייה הערבי, בתוך האחדות הערבית. זה היה חוג לא גדול, ללא בסיס בכפרים, ופרט למנהיג, לא היו במפלגה אישים חשובים. המפלגה זכתה לתמיכת משפחות הנכבדים מאזור שכם, אולם לא מחוצה לו. ב-1944 חידשה את פעולתה בעיקר בעריכת כינוסים ופרסום גילויי דעת.
כל שש המפלגות הללו לא הוקמו על ידי בחירות, אלא בדרכים שהיו מקובלות בציבור הערבי: פגישות של עסקנים ומשכילים עירוניים, לרוב ללא אספות מסודרות עם הצבעות ובחירת מוסדות מרכזיים. השם "מפלגה" היה חידוש, מתוך רצון להופיע בצורות ארגון מודרניות, אולם מהות הארגון והנהגתו נשארה בעלת הצביון העסקני-משפחתי המקובל. שתי המפלגות הגדולות, ה"חוסיינית" וה"נשאשיבית", הסתמכו בעיקר על התמיכה המסורתית של משפחות כפריות, ואילו המפלגות הקטנות נותרו חבורות קטנות של משכילים ועסקנים עירוניים, ומשום כך נגררו תמיד אחרי אחד המחנות הגדולים. מעבר לכמה קווי אופי מיוחדים, לא היו בדרך כלל הבדלי דעות רעיוניים בין המפלגות, וכל מפלגה קבעה לעצמה מדי פעם את עמדתה בעניין בעיות השעה.
הקמת המפלגות הביאה לכך שבזמן שהחוסיינים התלכדו למפלגה אחת, התפצלו חוגי האופוזיציה בין מפלגות שונות שהתחרו ביניהן והדבר הקטין את כוחה.
ב-1943 קמה הליגה לשחרור לאומי, ארגונם הפוליטי של הקומוניסטים ואוהדיהם. עמדו בראשם: אמיל תומא, בולוס פרח, מוח'לס עמרו ואמיל חביבי.