stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם רוטציה
הסכמי רוטציה בתפקיד ראש ממשלת ישראל > בממשלת ישראל העשרים ואחת וממשלת ישראל העשרים ושתיים

בממשלות העשרים ואחת והעשרים ושתיים שכיהנו בתקופת הכנסת האחת עשרה, התקיימה לראשונה רוטציה בתפקיד ראש הממשלה: בין שמעון פרס ויצחק שמיר.
לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 נראה היה כי "המערך" (גוש פרלמנטרי של מפלגת העבודה ומפ"ם) יזכה ברוב מוחץ. אולם, התוצאות היוו הפתעה, ולא נחזו באף תחזית קודמת. המערך ירד מ-47 מנדטים בכנסת העשירית ל-44 מנדטים. ואילו הליכוד בראשותו של יצחק שמיר הצליח לצמצם את הירידה הצפויה שלו בבחירות והוא ירד מ-48 מנדטים ל-41.
נראה היה, כי קיים שוויון בין גוש הימין וגוש השמאל, כאשר לשון המאזניים הן המפד"ל ומפלגת יחד. הנשיא חיים הרצוג הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על שמעון פרס. לאחר סבב שיחות ומכיוון שהסיעות הדתיות לא אבו להצטרף לממשלה בראשותו, אלא אם כן יצטרף אליה גם הליכוד, הודיע פרס כי אין ביכולתו להקים ממשלת שמאל צרה.
בצעד חסר תקדים תיווך הנשיא הרצוג בין הסיעות השונות, והצליח להביא להסדר שכונה "רוטציה", לפיו במשך השנתיים הראשונות ישמש בתפקיד ראש הממשלה שמעון פרס, ויצחק שמיר ישמש כממלא מקומו וכשר החוץ, וכעבור שנתיים יחליפו השניים תפקידים. במהלך כל התקופה יהיה יצחק רבין מהמערך שר הביטחון, ואילו יצחק מודעי מהליכוד יהיה שר האוצר. ההסכם כובד, וחילופי התפקידים בוצעו לאחר שנתיים ב-20 באוקטובר 1986 באופן הבא: שמעון פרס הגיש לנשיא המדינה את התפטרותו והמליץ בפניו להטיל את הרכבת הממשלה החדשה על יצחק שמיר. למעט החילופים בין יצחק שמיר לשמעון פרס לא השתנתה חלוקת התפקידים בממשלה, ולא שונו קווי היסוד שלה (אולם, מאוחר יותר החליף משה נסים מהליכוד את יצחק מודעי בתפקיד שר האוצר).
ממשלה זו נשענה על רוב מוצק וחסר תקדים של 97 חברי כנסת. מבחינה חוקית-פורמלית היו שתי ממשלות, זו אחר זו, ולא ממשלה אחת, כיוון שהתפטרות ראש הממשלה דינה כהתפטרות הממשלה כולה, ומחייבת הקמת ממשלה חדשה.
הסכמי רוטציה בתפקיד ראש ממשלת ישראל > בממשלת ישראל השלושים וחמש

ממשלת ישראל השלושים וחמש כיהנה בתקופת הכנסת העשרים ושלוש ובה הייתה אמורה להתקיים רוטציה בין בנימין נתניהו לבני גנץ. שלא כבמתווה הרוטציה בין שמעון פרס ויצחק שמיר שקויים במלואו מבלי שהיה מעוגן בחוק כלשהו, למתווה הרוטציה בין נתניהו לגנץ בממשלה זו נלווה תיקון נרחב לחוק יסוד: הממשלה שאמור להביא לכך שהסכם רוטציה זה והסכמי רוטציה עתידיים בראשות הממשלה, יכובדו. ממשלת רוטציה מסוג זה נקראת ממשלת חילופים.
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש שהתקיימו במרץ 2020 לא הביאו לרוב ברור להרכבת ממשלה עבור כל אחד מהגושים הפוליטיים. אמנם הפעם 61 חברי כנסת המליצו לנשיא ריבלין להטיל על בני גנץ את מלאכת הרכבת הממשלה, אך בפועל לא התגבש רוב בכנסת בעד הקמת ממשלה צרה בראשותו. במשך הזמן בו גנץ אחז במנדט להרכבת הממשלה, הוא קיים משא ומתן עם הליכוד על הקמת ממשלת אחדות עם רוטציה בין נתניהו לבינו. מפלגת יש עתיד וחבר הכנסת משה יעלון, סירבו בתוקף לשבת תחת נתניהו, שכנגדו עומד כתב אישום בגין עבירות חמורות שביצע לכאורה, כאשר זה מכהן כראש ממשלה. כתוצאה מכך, התפצלה ממפלגת כחול לבן סיעת יש עתיד - תל"ם. המשא ומתן להקמת ממשלת אחדות עם רוטציה נמשכה גם לאחר שהסתיים המנדט של בני גנץ, והחלו שלושה שבועות אחרונים בהם ניתן לבקש מהנשיא להטיל על חבר כנסת את מלאכת הרכבת הממשלה.
בסופו של דבר, ובצל משבר התפרצות נגיף הקורונה בישראל, נחתם הסכם לרוטציה בראשות הממשלה בין נתניהו לגנץ, וכחלק ממימוש ההסכם, ביצעה הכנסת תיקוני חקיקה נרחבים לחוק יסוד: הממשלה, שמאפשרים הקמה של ממשלת רוטציה במתווה של ממשלת חילופים. בממשלה כזו, שעל-פי החוק שנחקק תוכל אף לקום בעתיד, עם הצגת הממשלה בכנסת לשם קבלת אמונה, מוכרזים בין השאר זהותו של ראש ממשלה המיועד, מועד חילופים שבו תבוצע הרוטציה, וראש הממשלה החלופי שיכהן כראש הממשלה החל ממועד החילופים שהוכרז. החוק אף מתייחס למקרים שונים באופן שנועד למנוע מאחד מהצדדים להפר את הסכם הרוטציה.
על-פי ההסכם, ממשלת ישראל השלושים וחמש החלה לכהן כאשר ראש הממשלה הראשון הוא בנימין נתניהו ויכהן בתפקיד זה במשך שנה וחצי מיום כינון הממשלה. במקביל, יכהן בני גנץ כשר הביטחון. לאחר מכן, תתבצע רוטציה בראשות הממשלה, ובני גנץ יהיה ראש הממשלה במשך שנה וחצי נוספות. במסגרת המתווה ובהתאם לחוק היסוד שתוקן, שני ראשי הממשלה הצהירו אמונים ביחד עם הקמת הממשלה, והרוטציה תתקיים מבלי שנתניהו, או הממשלה, יתפטרו, ומבלי שיהיה צורך להקים ממשלה חדשה בראשות גנץ. כל זאת, בניגוד לרוטציה בין שמיר ופרס ב-1984, אז לשם קיום הרוטציה כיהנו שתי ממשלות שונות. בנוסף, נחקקה הוראת שעה לחוק יסוד: הכנסת, שעל-פיה הבחירות לכנסת העשרים וארבע יתקיימו לאחר תום שלוש שנים מכינון הממשלה. עוד נקבע כי אם תרצה הכנסת העשרים ושלוש לשנות את סעיפי חוק יסוד: הממשלה הנוגעים לממשלת החילופים או את הקדמת הבחירות, היא תוכל לעשות זאת ברוב של שבעים חברי כנסת.
בסופו של דבר, חתמו 72 חברי כנסת על בקשה מנשיא המדינה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על בנימין נתניהו, ונתניהו הציג את ממשלת החילופים בפני הכנסת ב-17 במאי 2020, אז הושבעה הממשלה החדשה והסתיים המשבר הפוליטי בישראל.
אף שעיגון ההסכם בחקיקת יסוד נועד להבטיח את קיומו בפועל, נותרה פרצה המאפשרת שלא לממש את ההסכם במקרה שבו הכנסת לא תאשר תקציב מדינה, ואכן, בתאריך 23 בדצמבר 2020, התפזרה הכנסת העשרים ושלוש לאחר שלא העבירה תקציב מדינה, והסכם הרוטציה שנקבע בה לא התממש בסופו של יום.
הסכמי רוטציה בתפקיד ראש ממשלת ישראל > בממשלת ישראל השלושים ושש

אף שרבים ראו בתיקוני החקיקה של ממשלת החילופים משום צורך פוליטי חולף ורגעי, והיו מי שאפילו כינו אותם זילות של חוקי היסוד ושיטת המשטר, עם התכנסותה של הכנסת העשרים וארבע התבהר כי כמעט בכל תרחיש אפשרי, ממשלת החילופים תמומש גם בהקמת הממשלה השלושים ושש. בנימין נתניהו הציע הסדרי רוטציה במתכונות כלשהן לשלושה חברי כנסת נוספים. בסופו של דבר הוקמה ממשלת חילופים בראשותם של שני שותפים פוליטיים אחרים: נפתלי בנט ויאיר לפיד, כאשר מועד החילופים נקבע ל-27 באוגוסט 2023. הממשלה נפלה לאחר כשנה ובסמוך לקבלת חוק התפזרות הכנסת העשרים וארבע, לפיד החליף את בנט בתפקיד ראש הממשלה ב-1 ביולי 2022.
הסכמי רוטציה בתפקיד ראש ממשלת ישראל > רוטציות פנים מפלגתיות שלא יצאו אל הפועל

לפני הבחירות לכנסת העשרים סיכמו יצחק הרצוג וציפי לבני על הקמת המחנה הציוני ועל הסכם רוטציה בראשות הממשלה; אולם יום לפני יום הבחירות הודיעה לבני שהיא מוותרת על זכותה לרוטציה.
לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת ב-21 בפברואר 2019, החליטו יו"ר מפלגת חוסן לישראל, בני גנץ, ויו"ר מפלגת יש עתיד, יאיר לפיד, על ריצה ברשימה משותפת, שנקראה כחול לבן. השניים הסכימו על הסכם רוטציה בתפקיד ראש הממשלה, אך לא זכו לממשה לאחר הבחירות. אף לפני הבחירות לכנסת העשרים ושתיים עמד בעינו ההסכם לרוטציה בין גנץ ללפיד, אך גם לאחר בחירות אלו הוא לא יצא אל הפועל. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הודיע לפיד כי הוא מוותר על זכותו לרוטציה.
הסכמי רוטציה בתפקיד ראש הממשלה במדינות אחרות

בשנות ה-90 של המאה ה-20, הממשלה ה-53 של טורקיה תוכננה להיות ממשלת רוטציה בין מפלגת הדרך הנכונה למפלגת המולדת, כאשר ראשות הממשלה נועדה להתחלף בין שתי המפלגות מדי שנה. ראשות הממשלה יועדה למפלגת המולדת ב-1996 ו-1999, ולמפלגת הדרך הנכונה ב-1997, 1998 ו-2000. היה מדובר בממשלת מיעוט. ב-12 במרץ 1996, הממשלה החדשה, שקיבלה גם את תמיכת מפלגת השמאל הדמוקרטי באמצעות הימנעות בהצבעה, השיגה רוב בהצבעת אמון עם 257 קולות בעד, 207 נגד ו-80 נמנעים. הצבעת האמון הוכרזה כפסולה על ידי בית המשפט לחוקה מאחר שלא הושג רוב מוחלט (273) של הצירים. בעקבות תוצאה זו, מפלגת הרווחה יזמה הצעת אי-אמון נגד ראש ממשלת טורקיה מסוט ילמז ב-27 במאי 1996 והדיון בהצעה התקבל באספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-3 ביוני 1996. ראש הממשלה ילמז התפטר ב-6 ביוני 1996, ללא הצבעת אי-אמון.
לאחר שנפלה הממשלה, הוקמה ממשלת רוטציה חדשה, שזכתה ל-278 קולות בעד, 265 נגד ונמנע יחיד בהצבעת האמון ב-8 ביולי 1996. הממשלה ה-54 של טורקיה תוכננה להיות ממשלת רוטציה בין מפלגת הרווחה ומפלגת הדרך הנכונה. בתחילה, נג'מטין ארבקאן ממפלגת הרווחה היה ראש הממשלה וטנסו צ'ילר ממפלגת הדרך הנכונה סגניתו, כאשר הרוטציה בין השניים תוכננה להתקיים ב-1997. כאשר ארבקאן התפטר כדי להבטיח שהרוטציה תתקיים, הטיל הנשיא סולימאן דמירל את הרכבת הממשלה החדשה על מסוט ילמאז במקום זאת.
לאחר בחירות 2005 בגרמניה, הציעה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לחתום על הסכם רוטציה במשרת הקנצלר עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
בקמפיין לבחירות הכלליות במלזיה בשנת 2018, מפלגת האופוזיציה דאז פאקטן חראפאן הודיעה שאם תוקם ממשלה בראשותה, מאהאטיר מוחמד ישמש בתחילה כראש ממשלתה ויבטיח חנינה למנהיג האופוזיציה הכלוא אנואר איברהים, ואחר כך ראשות הממשלה תוענק לאנואר איברהים לאחר שחרורו. בעוד אנואר איברהים שוחרר מהכלא ב-16 במאי 2018, הרוטציה המתוכננת לא התרחשה עד לקריסת הממשלה ב-1 במרץ 2020.
לאחר הבחירות הכלליות באירלנד ב-2020 סוכם להקים ממשלת רוטציה (קואליציה של פינה גייל, פיאנה פול והמפלגה הירוקה) בין מיהאל מרטין (שישמש כטישך עד דצמבר 2022) וליאו ורדקר. הרוטציה התקיימה.
לאחר הבחירות לפרלמנט בצפון מקדוניה ב-2020, מפלגת האיחוד הדמוקרטי לשילוב דרשה את השתתפותה בכל קואליציה בכך שהמועמד לראשות הממשלה יהיה אלבני אתני. שתי המפלגות הגדולות, האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה ו-VMRO-DPMNE, סירבו . ב-18 באוגוסט, האיחוד הדמוקרטי לשילוב והאיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה הודיעו כי הגיעו להסכם קואליציוני וכן לפשרה בסוגיית ראש הממשלה. במסגרת העסקה, מנהיג האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה, זוראן זאאב, יוצב כראש ממשלה, ויכהן בתפקיד זה עד לא יאוחר מ-100 ימים מהבחירות הבאות לפרלמנט. במועד זה, האיחוד הדמוקרטי לשילוב יציע מועמד אלבני אתני לראשות הממשלה, ואם שתי המפלגות יסכימו על המועמד, מועמד זה יכהן בזמן שנותר עד הבחירות.
ממשלת ניקולאיה צ'וקה היא ממשלת הרוטציה הראשונה שתפסה את השלטון ברומניה, שהוקמה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, המפלגה הלאומית ליברלית והאיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה. הוסכם שניקולאיה צ'וקה מהמפלגה הלאומית ליברלית יכהן כראש הממשלה עד 2023, אז התפקיד יועבר לחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עד הבחירות הבאות ב-2024.
רוטציה פנים מפלגתית בישראל

המסגרות הפוליטיות בישראל גורמות לקבוצות מיעוט להתאחד יחד בריצה משותפת לכנסת ולמועצות הרשויות המקומיות על מנת להבטיח את מעבר אחוז החסימה וקבלת ייצוג במוסדות הנבחרים. על מנת להרחיב את מספר הקבוצות המקבלות ייצוג בכנסת, מקובל במפלגות הקטנות לקיים הסכמי רוטציה על פיהם אם יתקבלו רק מספר מסוים של מנדטים, יתפטר אחד מאלו שנכנסו לכנסת באמצע הקדנציה על מנת לאפשר לבא בתור ברשימה שלא נכנס לכנסת, להיכנס גם הוא לכנסת.
הסכמי רוטציה מקובלים בעיקר במפלגות הערביות והחרדיות בהן החברה מחולקת לפלגים רבים הדורשים ייצוג.
רוטציה פנים מפלגתית בישראל > מפלגות ערביות

במפלגות הערביות כמו הרשימה הערבית המאוחדת והרשימה הערבית לבדואים וכפריים, ששימשו כמפלגות לוויין של המערך ומפא"י, הייתה נהוגה רוטציה. על מנת לאפשר למספר נציגים לכהן בכנסת, נהוג היה שח"כ מכהן מתפטר מתפקידו והבא בתור ברשימה, מושבע לכנסת במקומו.
בעיות בקיום הסכמי רוטציה

לקראת הבחירות לכנסת השנייה חתמו אברהם יהודה גולדראט והרב קלמן כהנא על הסכם רוטציה על פיו אם תקבל המפלגה רק שני מנדטים יתפטר זה שנבחר מהכנסת לאחר תום מחצית הקדנציה. אולם כשהגיע המועד לביצוע הרוטציה נשתנו הנסיבות, שכן גולדראט היה מהמתנגדים לישיבה בממשלה, בעוד כהנא היה סגן שר החינוך. בעקבות זאת הורתה מזכירות פועלי אגודת ישראל לקלמן כהנא שלא לפרוש מהכנסת, בטענה שיחסי הכוחות במפלגה השתנו והרוטציה אינה רלוונטית. גולדראט ביקש לתבוע את כהנא בדין תורה בפני הרב איסר יהודה אונטרמן, אולם חזר בו. על פי דיווחים בעיתונות, שהוכחשו על ידי בנימין מינץ, שילם קלמן כהנא 7000 לירות פיצויים לגולדראט על שלא מילא את הסכם הרוטציה. בינואר 1954 השמועות גררו גינוי מקיר לקיר בוועדת הכנסת ואף עלו דרישות לחקירה של הכנסת ואף לחקירה פלילית בנושא.
בכנסת התשיעית נבחר השייח חמאד אבו רביעה במסגרת "רשימה הערבית המאוחדת" במקומו של סיף-אלדין אל-זועבי, תוך הסכמה על רוטציה עם השייח ג'בר מועדי. אולם בשל העובדה שאבו רביעה לא התפטר מתפקידו כעבור שנתיים, על מנת לאפשר למועדי להיכנס לכנסת בשנת 1981, נרצח על ידי בניו של מועדי.
בכנסת השבע עשרה הוצב עבאס זכור במקום הרביעי ברשימת רע"מ-תע"ל, כנציג התנועה האסלאמית. לפי הסכם רוטציה, נקבע כי אם תזכה הרשימה בארבעה מנדטים, יפנה זכור את מקומו לבא בתור ברשימה, סלמן אבו אחמד, בחלוף "שנה וחצי עד שנתיים, כאשר תקופה זו תיקבע על פי החלטתו של ראש התנועה האיסלמית באותו מועד, לאור ההערכות לגבי תקופת כהונתה של הכנסת". ראש התנועה, אברהים צרצור קבע את המועד, אך זכור סירב לפנות את כסאו. בעקבות זאת, הוגשה עתירה לבג"ץ, שקבע בפסק דינו כי אף שיש צדק עם העותרים, אין בסמכותו להורות לחבר הכנסת להפסיק לכהן בה. זכור הודח מהתנועה האסלאמית ובבחירות לכנסת ה-18 התמודד ברשימת בל"ד.
בכנסת העשרים התמודדו כלל המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת שקיבלה בבחירות כ-13 מנדטים, לפי הסכם רוטציה במחצית הקדנציה תתקיים רוטציה בין חד"ש לבל"ד כך שעבדאללה אבו מערוף יתפטר לטובת ג'מעה אזברגה. אולם בעקבות הרשעתו של באסל גטאס מבל"ד והתפטרותו מהכנסת כניסתו של אזברגה הוקדמה. באוגוסט 2017 התפטר אבו מערוף בהתאם להסכם אך מיקומה של נציגת בל"ד הבאה ניבין אבו רחמון במקום ה-19 חייב את התפטרותם מהרשימה של המקומות 16,17,18, הדבר יצר מחלוקות בקרב מרכיבי הרשימה, וכתוצאה מכך חל עיכוב של כשנה במימוש הרוטציה. ב-8 באוגוסט 2018 הושלם המהלך לאחר התפטרותו של מקום 18 חבר הכנסת ואאל יונס (שהצטרף למקומות 16 ו-17 שהתפטרו לפני כן לאחר שכיהנו כחברי כנסת במשך תקופה קצרה) וכניסתה של אבו רחמון התאפשרה.
הערות שוליים

↑  סבב, אתר האקדמיה ללשון העברית
↑  עמרי נחמיאס‏, 12 שעות לפתיחת הקלפיות: לבני מוותרת על הרוטציה, באתר וואלה, 16 במרץ 2015
↑   חיים לוינסון, יהונתן ליס ויהושע בריינר, גנץ ולפיד סיכמו על ריצה משותפת ורוטציה בראשות הממשלה, באתר הארץ, 21 בפברואר 2019
↑  כיכר השבת, ‏לפיד הודיע: "מוותר על הרוטציה - בשביל ממשלת אחדות", באתר כיכר השבת, 3 באוקטובר 2019
↑  מורן אזולאי ויובל קרני, לפיד מוותר על הרוטציה: "כולנו מאחורי בני גנץ", באתר ynet, 9 בדצמבר 2019
↑  "İşte Koalisyon Protokolü" – Milliyet Gazetesi, 4 March 1996, Page 17.
↑  https://web.archive.org/web/20140827152740/http://www.tbmm.gov.tr/hukumetler/o53.htm
↑  https://web.archive.org/web/20150530072333/https://www.tbmm.gov.tr/hukumetler/o54.htm
↑  Sina Akşin: Kısa Türkiye Tarihi ,Türkiye İş Bankası Kültür yayınları, İstanbul, ISBN 978-9944-88-172-2, p.303
↑  https://web.archive.org/web/20120625104803/http://dosyalar.hurriyet.com.tr/fix98/75yil/1995.htm
↑  "Malaysian machinations: How Southeast Asia's veteran leader lost the plot". Reuters (באנגלית). 2020-03-06. נבדק ב-2022-07-02.
↑  N. Macedonia: Pro-Western party secures coalition deal, AP NEWS, ‏2020-08-18 (באנגלית)
↑  Zoran Zaev to Lead North Macedonia’s Government Again, Balkan Insight, ‏2020-08-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Cum arată Guvernul Ciucă. Rotativă în 2023 pentru premier și trei ministere. Premierul desemnat, prima ședință cu miniștrii propuși, www.digi24.ro (ברומנית)
↑  אין מדובר ברשימה הערבית המאוחדת (רע"ם) (שהוקמה לקראת הכנסת ה-14) אלא בסיעה קודמת בשם זה.
↑  אז עוד טרם נוסדה "דגל התורה" ופועלי אגודת ישראל פעלה בנפרד.
↑  צבי לביא, גלעד ארדן, היו"ר הנכנס של ועדת הכלכלה, מדבר, באתר ynet, 28 ביוני 2007
↑  יחימוביץ' יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, חסון יו"ר הסיעה, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2017
↑  מזכירות פאג"י על עניין גולדרט, דבר, 4 בינואר 1954
↑  מסקנות הוע' לעניין גולדרט, דבר, 10 בינואר 1954
↑  פרטים נוספים ב"עניין גולדראט", דבר, 5 בינואר 1954
↑  ועדת הכנסת מגנה מיקוח כספי על מנדטים, דבר, 6 בינואר 1954, המשך הידיעה, דבר, 6 בינואר 1954
↑  ‏בג"ץ 8921/07 מפלגת האיחוד הערבי נ' ח"כ עבאס זכור, ניתן ב־28 במאי 2008
↑  איתמר ענברי, זכור הודח מהתנועה האיסלאמית, באתר nrg‏, 12 בדצמבר 2007
↑  ג'קי חורי, מחלוקת על הרוטציה בין המפלגות מאיימת לפרק את הרשימה המשותפת, באתר הארץ, 30 ביולי 2017
↑   מתחזקת הביקורת על יישום הסכם הרוטציה בין מפלגות הרשימה המשותפת, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2017
↑   ג'קי חורי, המחלוקת סביב הסכם הרוטציה ברשימה המשותפת מעוררת ביקורת בחברה הערבית, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2017
↑  מורן אזולאי, ח"כ התפטר במכתב בערבית - יו"ר הכנסת סירב לחתום, באתר ynet, 8 באוגוסט 2018
שמעון פרס ויצחק שמיר, 1988, ראשי "ממשלת הרוטציה"
גבריאל שבתי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1847 ה'תר"ז סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  נובמבר 1910 (בגיל 63 בערך) ד' בחשוון ה'תרע"א ירושלים 
 מקום פעילות:  יוון, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – נובמבר 1910 
 תחומי עיסוק:  פעילות ציבורית ודיינות
 
 תפקידים נוספים:  נשיא בית היתומים הספרדי בירושלים
 
הרב גבריאל שבתי (יהושע) (1847, ה'תר"ז – נובמבר 1910, ד' בחשוון ה'תרע"א) היה דיין ואיש ציבור יווני-ירושלמי, נשיא בית היתומים הספרדי בירושלים, ממייסדי בית החולים משגב לדך, ומגדולי רבני דורו בירושלים.
קורות חיים

נולד בסלוניקי שבאימפריה העות'מאנית לרב שבתי בן גבריאל ולרחל בת הרב משה מילו, ובילדותו התחנך אצל אביו.
בשנת 1870 (ה'תר"ל) ייסד בסלוניקי את "חברת חסד ואמת", ונמנה עם גדולי רבני העיר, ונודע בקרבתו לרב יעקב קובו, שהיה הרב הראשי בעיר.
בשנת 1877 (ה'תרל"ז) עלה לארץ ישראל והשתכן בירושלים, ובשנת 1889 (ה'תר"ם) החל לשמש כחבר בית הדין של הרב יוסף רפאל עוזיאל.
במשך שנים רבות שימש כגבאי קופת התמחוי של העדה הספרדית בירושלים, לצד הרבנים שמואל נסים, יוסף נסים בורלא ושמואל מיוחס, ונמנה עם מייסדי בית החולים משגב לדך. בשנת 1907 (ה'תרס"ז) נבחר לשמש כממלא מקום הרב יעקב מאיר כנשיא בית היתומים הספרדי בירושלים עד לפטירתו.
נישא שלוש פעמים במהלך חייו, לאחר ששתי נשותיו הקודמות מתו בצעירותן.
הלך לעולמו בירושלים ב-6 בנובמבר 1910 (ד' בחשוון ה'תרע"א)
אחיו היה הרב חזקיה שבתי, בנו היה הרב חנניה גבריאל, נכדו היה יעקב יהושע, ונינו הוא אברהם ב. יהושע.
ההתנקשות בסאלח אל-עארורי

| --- | --- |

סאלח אל-עארורי, ספטמבר 2022
 תאריך:  2 בינואר 2024 
 מקום:  לבנון רובע הדאחייה, ביירות, לבנון
 סוג:  סיכול ממוקד, תקיפה אווירית
 תוקף:  ישראל
 יעדים:  חמאס סאלח אל-עארורי
 אבדות:  סאלח אל-עארורי, סגנו של אסמאעיל הנייה, חוסל. 7 הרוגים פעילי חמאס בלבנון.
  (למפת ביירות מוגדלת) ההתנקשות בסאלח אל-עארורי(למפת ביירות רגילה) ההתנקשות בסאלח אל-עארורי
 
ההתנקשות בסאלח אל-עארורי, סגן מנהיג הלשכה המדינית של חמאס ואחד מהאחראים על טבח שבעה באוקטובר, התרחשה על ידי מדינת ישראל ב-2 בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, באמצעות תקיפה אווירית ברובע הדאחייה של ביירות, לבנון, והייתה בולטת בין הסיכולים הממוקדים במהלך המלחמה.
בנוסף לאל-עארורי, נהרגו בתקיפה שישה פעילי חמאס נוספים. ההתנקשות התרחשה יום קודם ליום השנה הרביעי לחיסולו של מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני.
רקע

סאלח אל-עארורי שימש במשך שנים רבות כבכיר בארגון חמאס. הוא פיקד בעצמו על הרבה מפעולות הטרור נגד ישראל, ביניהן ידוע במיוחד רצח שלושת הנערים שאל-עארורי הודה בפומבי בביצועו.
באוקטובר 2017 מונה לסגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, ובנובמבר 2018 הציעה ארצות הברית פרס כספי של חמישה מיליון דולר על ראשו של אל-עארורי והוא הוכרז כ"טרוריסט בין-לאומי".
בבוקר 7 באוקטובר 2023, פתחו ארגוני הטרור ברצועת עזה בהובלת חמאס במתקפת פתע רחבת-היקף שכללה חדירת אלפי מחבלים ליישובי עוטף עזה ורצח אזרחים תוך ביצוע פשעים נגד האנושות. יום אחרי המתקפה הצטרפה חזבאללה ללחימה והחלה לירות רקטות מונחות ופגזי ארטילריה לעבר יישובים ומוצבים ישראליים.
התקיפה

לפי צילומי טלוויזיה במעגל סגור שפורסמו ב-MTV לבנון, התקיפה התרחשה בסביבות השעה 17:41 (שעון מקומי) לעבר דירה אשר שימשה למשרדי חמאס.
צילומים שהתפרסמו ברשתות חברתיות מראים שלפחות מכונית אחת עלתה בלהבות מול בניין מגורים שנפגע, כאשר עשרות מתאספים באזור מיד לאחר הפיצוץ. דיווחים מוקדמים אמרו כי ארבעה אנשי חמאס נהרגו אך המספר עלה לשישה מאוחר יותר. ערוץ אל-אקצא, המזוהה עם חמאס, הודיע כי ראש המבצעים של חמאס בלבנון, סמיר פנדי ועזאם אל-אקרע נהרגו שניהם במתקפה לצד אל-עארורי. מאוחר יותר זיהה אסמאעיל הנייה שלושה אנשי חמאס נוספים שנהרגו.
לפי פרסומים זרים, מטוס קרב של חיל האוויר הישראלי הטיל 6 פצצות ברד-חד על היעד וכך הרגו את אל-עארורי ומחבלי החמאס ששהו עימו. לפי פרסומים אחרים, התקיפה בוצעה באמצעות כלי טיס בלתי מאויש וחלק אף טענו שנעשה שימוש בכטב"ם מתאבד.
שני בכירים אמריקאים אמרו כי ישראל אחראית לתקיפה.
התקיפה > הרוגים

רשימת ההרוגים שבסופו של דבר הוכרזו על ידי חמאס:
| שם | תפקיד | מקור |
| --- | --- | --- |
| סאלח אל-עארורי | סגן יו"ר הלשכה המדינית של חמאס |  |
| סמיר פנדי | מפקדים בגדודי עז א-דין אל-קסאם |  |
| עזאם אל-אקרע | מפקדים בגדודי עז א-דין אל-קסאם |  |
| מוחמד א-רייס | פעילי חמאס |  |
| אחמד חמוד | פעילי חמאס |  |
| מוחמד בשאשה | פעילי אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה |  |
| מחמוד זכי שאהין | פעילי אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה |  |
תגובות

ממשלת ישראל לא לקחה אחריות על התקיפה שהרגה את אל-עארורי. מארק רגב, יועצו של ראש ממשלת ישראל, אמר בראיון כי ישראל "לא לקחה אחריות על התקיפה הזו. אבל מי שעשה את זה, זה חייב להיות ברור - זו לא הייתה מתקפה על מדינת לבנון... מי שעשה את זה ביצע תקיפה כירורגית נגד הנהגת חמאס". ב-11 במרץ 2024 אמר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, "חיסלנו כבר את מספר 4 בחמאס ו-3, 2, ו-1 בדרך", ויש המפרשים זאת כאישור שישראל הרגה את אל-עארורי.
לבנון לבנון :
ראש ממשלת לבנון נג'יב מיקאתי תיאר את ההתנקשות כ"פשע ישראלי חדש" שנועד "לגרור את לבנון לשלב חדש של עימות".
חסן נסראללה התבטא כמה פעמים כי חזבאללה יגיב על רצח אל-עארורי. בהמשך, חזבאללה תקף את ישראל מספר פעמים, בסוגי נשק שונים.
חמאס חמאס :
איש חמאס, עיזאת א-רישק, הצהיר כי אל-עארורי נהרג ב"התנקשות פחדנית" על ידי ישראל, והוסיף כי "זה מוכיח שוב את כישלונו החמור של האויב הזה להשיג כל אחת ממטרותיו האגרסיביות ברצועת עזה".
איראן איראן :
נשיא איראן אבראהים ראיסי אמר כי ההתנקשות היא פשע.
שר ההגנה האיראני הזהיר את ארצות הברית מפני ההשלכות של ההתנקשות באל-עארורי.
דובר משרד החוץ האיראני גינה את ההתנקשות וטען כי ישראל ותומכיה יישאו באחריות להשלכות של "הרפתקה חדשה זו".
האו"ם דוברת האו"ם פלורנסיה סוטו נינו אמרה לאחר התקיפה כי "המזכ"ל אנטוניו גוטרש קורא לכל הצדדים לנהוג באיפוק מרבי ולנקוט בצעדים דחופים להורדת המתיחות באזור".
צרפת נשיא צרפת עמנואל מקרון דחק בישראל "להימנע מכל יחס הסלמה, במיוחד בלבנון" בשיחה עם השר בני גנץ.
קטר (מדינה) ראש ממשלת קטר מוחמד בן עבד א-רחמן בן ג'אסם אאל ת'אני, נפגש עם בני משפחה של חטופים (5 בינואר 2024) ואמר ש"חיסולו של... סאלח אל-עארורי על ידי ישראל הקשה על קידום המשא ומתן על מתווה חדש לשחרור החטופים שמוחזקים בעזה".
פת"ח פת"ח, הרשות הפלסטינית, הכריזו על שביתה כללית בשלושה בינואר, יום לאחר ההתנקשות.
תגובות > הפגנות

מייד לאחר האישור על מותו של אל-עארורי, התקיימו הפגנות רבות:
בעיר רמאללה, סמוך לעיר הולדתו של אל-עארורי, שם קראו המפגינים "נלך בעקבותיך" ו"נקמה, נקמה, קסאם!".
הפגנות נערכו בכל הערים הערביות של יהודה ושומרון והחיסול הוזכר בדרשות יום השישי במסגדים.
הפגנות נערכו במחנות הפליטים הפלסטינים ובערים שונות בלבנון כולל מחנה הפליטים בדאווי בטריפולי.
לאחר התקיפה

בתגובה חזבאללה שיגר ב-6 בינואר מטח של עשרות רקטות לעבר הגליל המערבי והר מירון ותקף את יב"א 506 בהר מירון ברקטות וטילי נ"ט וגרם לנזק, אבל לא לאבדות בנפש.
זמן לא רב לאחר ההתנקשות באל-עארורי נעצרו ביהודה ושומרון אחיותיו דלאל ופאטמה בחשד לשיתוף פעולה עם חמאס. דלאל סאלימן נעצרה בינואר 2024 על ידי כוחות מג"ב בעיירה עארורה. בפברואר 2024 הוגש נגדה כתב אישום בגין ביצוע שירות עבור התאחדות בלתי מותרת, הסתה ותמיכה בארגון עוין, כיוון שהעבירה כספים לחמאס, והשמיעה דברי הסתה בריאיון ב-7 באוקטובר. לפי החשד הכספים אותם העבירה לחמאס שימשו את אחיה ובכירים אחרים בארגון למטרות טרור. משפטה יתרחש בבית המשפט הצבאי יהודה.
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020)
חמאס בלבנון
החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1959)

הבחירות לרשויות המקומיות בישראל התקיימו בפעם השלישית במדינת ישראל ב-3 בנובמבר 1959 במקביל לבחירות לכנסת הרביעית. בבחירות אלו שיטת הבחירות הייתה דומה לשיטת הבחירות לכנסת.
הבחירות ברשויות השונות > עיריות

בירושלים מפא"י שימרה את שלטונה, כשסיעתה בראשות מרדכי איש-שלום קיבלה 8 מושבים – כשניים יותר מהבחירות הקודמות. תנועת החרות הייתה השנייה בגודלה, עם כארבעה נציגים. שאר הסיעות קיבלו ממושב אחד עד שלושה. בבחירות אלו מק"י, העובד הדתי, מפ"ם והציונים הכלליים לא נבחרו כלל למועצה.
בבחירות בתל אביב התחרו זה מול זה שר העבודה מרדכי נמיר ממפא"י מול חיים לבנון מהציונים הכלליים. לקראת הבחירות נערכו כ-2,400 חוגי בית עם עשרות אלפי משתתפים, בעיקר בדרום העיר ויפו. בניגוד לשיח במערכות הבחירות הקודמות שהתמקדו בסוגיות ארציות, בחירות אלו התמקדו בסוגיות מוניציפליות. בסופו של דבר, אחוז ההצבעה ירד מבחירות 1955, ועמד על כ-77%. מפא"י קיבלה יותר מ-36% מקולות הבוחרים שהיוו כ-11 מושבים בעירייה, זאת בניגוד לציונים הכלליים שקיבלו פחות מ-20% וכשישה מושבים. בסופו של דבר מפא"י הצליחה להרכיב קואליציה של 19 חברים ביחד עם הדתיים, השמאל והמפלגה הפרוגרסיבית. במועצה החדשה מונו לא פחות משישה סגנים לראש העירייה – מספר שטרם נראה עד אז. עם מהפך זה היווה סוף לעשרות שנות הציונים הכלליים בתל אביב.
מפא"י הצליחה לשמר את כוחה גם בעיר חיפה עם ראש העירייה המכהן אבא חושי. המפלגה גם ניצחה בערים אילת עם המועמד יוסף לוי, אשקלון, חדרה ונתניה (שם מועמד מפא"י הצליח לנצח את ראש העירייה עובד בן עמי). מקומות נוספים שבהם מפא"י שימרה את שלטונה הקיים היו באר שבע (עם ראש העירייה דוד טוביהו), טבריה, בת ים וחולון.
לעומת זאת הציונים הכלליים הצליחו לשמר את שלטונו של אברהם קרני בעיר רמת גן.
ברחובות בוטלו תוצאות הבחירות בידי בית המשפט המחוזי בתל אביב, בשל טענות לגילויי שחיתות וקניית קולות ובחירות חוזרות התקיימו בתחילת 1960.
הבחירות ברשויות השונות > המועצות המקומיות

באופן חריג לתקופה זו, באבן יהודה ניצח יחיאל זלינגר שהוביל רשימה מקומית, ללא קשר לשום מפלגה ארצית שהיא. גם בגדרה ראש המועצה התמודד בראשות רשימה עצמאית וניצח בשנית. ביסוד המעלה כל חמשת מושבי המועצה אוישו על שתי רשימות מקומיות.
לראשונה נערכו בחירות בעיירה אופקים, שם ניצחה מפא"י. המפלגה ניצחה גם בבית דגן, גבעתיים, הרצליה, יהוד, באר יעקב, אזור וגבעת עדה.
בבית שמש ניצחה הרשימה הבלתי תלויה שאמנם קיבלה מספר מושבים זהה לזה של מפא"י (4), אך הצליחה להרכיב קואליציה עם הנציג הבודד של תנועת החירות.
בגן יבנה ניצחו באופן חריג המפלגות הדתיות, שהשיגו כחמישה מושבים, לעומת ארבעה של מפא"י.
הבחירות בקלנסווה בוטלו בידי בית המשפט המחוזי בתל אביב, ובחירות חוזרות נעכו בשלהי ינואר 1960.
הערות שוליים

↑  א. פלג, מה אומרים ברחובות על ביטול הבחירות, מעריב, 10 בינואר 1960
↑  תושבי רחובות קיבדו בסיפוק פסילת הבחירות, על המשמר, 7 בינואר 1960
↑  בחירות לעיריית רחובות, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
↑  ייערכו מחדש הבחירות בקלנסוואה, חרות, 8 בינואר 1960