יוהנס ברהמס
יצירתו

ברהמס הלחין יצירות מופת לתזמורת, בהן ארבע סימפוניות, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לכינור, קונצ'רטו "כפול" לכינור ולצ'לו, ושתי פתיחות סימפוניות, וכן יצירה ווקאלית גדולה למקהלה: רקוויאם גרמני. ברהמס היה מלחין פורה גם בסוגת הנושא ווריאציות, וכתב בין השאר וריאציות לנושאים מאת הנדל, פגניני והיידן.
בשנת 2011 גילה המוזיקולוג והמנצח כריסטופר הוגווד בארכיון של אוניברסיטת פרינסטון יצירה לא נודעת שברהמס בן ה-20 הקדיש למארחו, מוזיקאי גרמני מגטינגן, בשנת 1853, כאשר ביקר בעיר לרגל הופעות עם הכנר אדה רמני. את תווי היצירה הקצרה (בת שתי דקות) כתב לצד דברי תודתו בספר האורחים של המוזיקאי, שם מונצחות גם יצירותיהם של מלחינים אחרים. נושא היצירה שימש את ברהמס כעבור 12 שנים לפרק הסקרצו של שלישיית הקרן. הפסנתרן אנדראש שיף אמר שהיצירה נושאת אופי אלתורי, ועל אף הוראות הביצוע הכלולות בה, הוא רואה בה את אחד האינטרמצי של ברהמס. על אף מידותיה המיניאטוריות זו יצירה שלמה העומדת בפני עצמה. ברהמס תיאר אותה כ"אלגרו און פוקו אג'יטאטו" (אלגרו, עם נופך התרגשות").
היצירה התזמורתית המוקדמת ביותר של ברהמס היא הקונצ'רטו ברה מינור לפסנתר ותזמורת אופוס 15. ליצירה זו היסטוריה משלה. בשנת 1854 עלה שלד סימפוני במוחו של ברהמס, והוא כתב את פרקי הסימפוניה בגרסה לשני פסנתרים. אך מכיוון שמלאכת התזמור לא הייתה קלה עבורו, לאחר זמן נטש ברהמס את הניסיון להפוך את היצירה לסימפוניה. ומכיוון שלא יכול היה להשתחרר לא מצליל הפסנתר ולא מצליל התזמורת, בחר לבסוף להפוך את היצירה לקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת. הוא ויתר על הפרק השני של הסימפוניה שהיה כתוב בצורת סרבנד וכתב פרק איטי חדש. הפרק שהוצא מצא את מקומו לאחר זמן ברקוויאם הגרמני כפרק השני של היצירה. כן חיבר ברהמס רונדו כפרק סיום לקונצ'רטו. התוצאה הייתה קונצ'רטו שאיננו מעמיד את הפסנתרן כעיקר, על מנת להראות את יכולתו הווירטואוזית, אלא מציב את הפסנתר ככלי המשתתף יחד עם התזמורת בבניית היצירה, כפי שהיה בימיהם של מוצרט ובטהובן. תפיסה זו הביאה על הקונצ'רטו כישלון חרוץ בביצוע הבכורה שלו. ברהמס סיים את כתיבת הקונצ'רטו בשנת 1859.
היצירה התזמורתית השנייה של ברהמס היא הסרנדה הראשונה ברה מז'ור אופוס 11, שנכתבה בשנים 1857–1858. ברהמס החל לכתוב יצירה לשמונה כלי סולו, אך לאחר זמן מה הרחיב את המסגרת לתזמורת שלמה על פי הדגם הקלאסי שהיה נהוג בתקופת בטהובן, עם שתי קרנות נוספות. היצירה, על ששת פרקיה, מייצגת את ההפך הגמור מהקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת. בקונצ'רטו התזמור מסיבי מאוד והיצירה נשמעת לעיתים אפלה. ואילו בסרנדה התזמור שקוף וצלול. היצירה נשמעת כאילו נכתבה בתקופה שבין מוצרט לבטהובן, ונושאים מסוימים בפרקיה השונים נשמעים כמו נכתבו על ידי מלחינים אלו ממש.
לאחר הסרנדה הראשונה כתב ברהמס סרנדה נוספת לתזמורת בלה מז'ור אופוס 16. סרנדה זו מזכירה דיברטימנטו. הפרקים קצרים יותר מאשר בסרנדה הראשונה ויש בהם חירות מסוימת מהמבנים הקלאסיים, האהובים כל כך על ברהמס. ברהמס על החצוצרות, תופי הדוד והכינורות. כלי המיתר הגבוהים ביותר הם הוויולות. ליצירה זו קסם מצלולי מיוחד בשל התזמור, המעניק לכלי הנשיפה מעץ תפקידי סולו רבים ובשל המצלול העמוק, הניתן לכלי הקשת הנמוכים. ברהמס אהב יצירה זו מאוד והקדיש לתזמורה מחשבה רבה.
בקיץ 1873 כתב ברהמס יצירה תזמורתית נוספת: ואריאציות על נושא מאת יוזף היידן בסי במול מז'ור אופוס 56a. היצירה נכתבה תחילה לשני פסנתרים, אך יש ראיות לכך שברהמס הועיד אותה מלכתחילה לתזמורת. ברהמס התוודע לנושא היצירה ב-1870, כאשר גילה את יצירתו של היידן, ה"פלדפרטיטה" בסי במול מז'ור. ברהמס בחר בפרק השני של יצירה זו, המכונה "כוראל אנטוני הקדוש", כבסיס ליצירתו שלו. הוא השאיר את התזמור של היידן לכוראל, ועליו בנה שמונה ואריאציות שונות. התזמור של ברהמס השתבח עם השנים. הוא רכש מיומנות בשיטת האינטנסיפיקאציה, שבה המוטיבים והמלודיות עוברים כל הזמן בין כלי התזמורת, ואין כלי שמנגן מלודיה שלמה מתחילתה ועד סופה. התזמור עשיר ומלא ועם זאת לא נשמע כבד או בומבסטי. ברהמס לקח לעצמו חירות רבה בחיבור הוואריאציות. כל ואריאציה מתבססת על מוטיב אחר מתוך הכוראל,  וכך נוצר מבנה המגיע אל שיאו בוואריאציה האחרונה – פאסאקליה הנבנית על בסו אוסטינאטו בן חמש תיבות, המבוסס על נושא הכוראל. ברהמס נקט קפדנות רבה בכתיבתו המוזיקלית, והקפדה זו עוררה את דמיונו למציאת פתרונות יצירתיים שיתגברו על מגבלות הצורה והמבנה שכפה על עצמו.
לאחר שנים רבות של מחיקות ושינויים פרסם ברהמס את הסימפוניה הראשונה בדו מינור אופוס 68. המתווים הראשונים לפרק הראשון של הסימפוניה נכתבו בשנת 1854, אך הפרק הראשון הושלם חלקית רק בשנת 1862. ברהמס חזר לעסוק בסימפוניה זו באינטנסיביות בשנת 1874 והיצירה הושלמה ב-1876.
הסימפוניה השנייה ברה מז'ור אופוס 73 הושלמה ב-1877. בניגוד לראשונה זוהי יצירה קלה וחופשית יותר, ויש המכנים אותה "הפסטורלית" של ברהמס.
ברהמס הלחין גם יצירות קאמריות רבות, בהן שתי סונאטות לצ'לו ופסנתר, שלוש סונאטות לכינור ופסנתר, שלוש סונאטות לפסנתר, שתי סונאטות לקלרינט ולפסנתר, שלישיות פסנתר (בהן אחת יוצאת דופן לפסנתר, כינור וקרן), רביעיות מיתרים, רביעיות פסנתר, חמישיית פסנתר, חמישיית קלרינט, שתי חמישיות מיתרים ושתי שִׁשיות מיתרים. כמו כן הלחין ברהמס קטעי סולו לפסנתר – בלדות, אינטרמצי, רפסודיות, מיניאטורות וכיוצא בזה. ברהמס נחשב גם בין המלחינים הבולטים בסגנון הליד ("השיר האמנותי"). הוא הלחין כמאתיים לידר.
בכתיבת השירים השתדל להתרחק מנושא ה"אהבה" (בולט בחריגותו השיר "היכן את, מלכתי?"), ועסק יותר נושאים נוסטלגיים: זיכרון ילדות, חזרה אל התמימות והתרפקות על העבר. שיריו מכילים מוטיבים עממיים וכפריים רבים (הן טקסטואלית והן מוזיקלית). בלידר של ברהמס הפסנתר מספק בדרך כלל תשתית ליווי, הנותנת תמיכה לזמר, והוא אינו שותף שווה ערך לזמר. בין שיריו המשובחים ביותר: "המוות, זהו לילה קריר", "היכן את, מלכתי?", "בדידות שדה", "מסע ים", "לו ידעתי הדרך חזרה", "בשורת אהבה" וכמו כן מחזור השירים "ארבעה שירים רציניים" אופוס 121 שכתב למלים מתוך ספרי קהלת ובן-סירא, מחזור של עגמומיות והרהורים עמוקים על הבלי החיים.