משטרת המנדט
היסטוריה > במאבק נגד העלייה והמחתרות > ימיה האחרונים של משטרת המנדט

בסוף 1946 עמדה המשטרה במערכה כנגד האצ"ל והלח"י שניהלו מדיניות של תקיפת תחנות משטרה, וטרור אישי במסגרתו ניסו לפגוע בבכיריה. האצ"ל ניסה להתנקש בחייו של ריימונד אוסוואלד קפראטה, וזה שב לבריטניה. בין פעולות האצ"ל בתקופה זו היו ההתקפה על מועדון קצינים בריטים בבית גולדשמיט בירושלים ופרשת הסרג'נטים, בה חטף האצ"ל שני סרג'נטים בצבא הבריטי ותלה אותם במחאה על תליית חברי האצ"ל בכלא עכו. הממשלה נאלצה למקד את מאמציה בהגנה על לוחמיה, שוטריה ומנגנוני הממשל שלה, מתוך הבנה כי ימי השלטון הבריטי ספורים. באוקטובר ובנובמבר 1946 ביצעו אנשי האצ"ל והלח"י פעולות רבות כנגד שוטרים וחיילים, אך לבקשת גולדה מאיר הסכימו להפסיק את פעולותיהם עד לאחר כינוס הקונגרס הציוני ה־22. בינואר 1947 חודשו הפעולות, בהן התקפת הלח"י על בניין המשטרה בחיפה באמצעות מכונית תופת הטעונה ב־400 קילוגרם חומר נפץ. בהתקפה נהרס הבניין, נהרגו חמישה שוטרים ועשרות נפצעו. במהלך שנת 1947 לא פסקו אנשי הלח"י מלנסות ולפגוע באנשי הצבא והמשטרה ובסמלי השלטון הבריטי. בערים הגדולות הוקמו "אזורי ביטחון" שפונו מתושביהם ושימשו מבצרים בריטיים בהם שוכנו פקידי הממשלה ומרכזי המשטרה. הידוע מבין אזורים אלו כונה "בווינגראד" ששכן במרכז ירושלים.
בדצמבר 1946 פורקה המשטרה הניידת. מומחה בשם צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם שהיה מפקד משטרת צפון אירלנד, יעץ למפקדת המשטרה לפרק את המשטרה הניידת ובמקביל לחזק את ה־CID. עקב השתלשלות האירועים המהירה לא בוצעו רוב הצעותיו, פרט לפירוק המשטרה הניידת. מפקדה האחרון של המשטרה הניידת, הבריגדיר ברנרד פרגוסון, היה לוחם בכוחותיו של אורד וינגייט במזרח הרחוק ובקיא בלוחמת גרילה. הוא הציע למפקד המשטרה, הקולונל ויליאם ניקול גריי, בעצמו איש הכוחות המיוחדים, כי יקים יחידה מיוחדת למלחמה בארגוני המחתרת שתפעל בשיטות לא שגרתיות. במסגרת זו הוקמו שני צוותים, האחד נועד לפעול באזור חיפה והצפון והשני באזור ירושלים והשפלה. ב־6 במאי 1947 עצרו אנשי צוות ירושלים, בפיקודו של רוי פאראן, נער בשם אלכסנדר רובוביץ כשהוא מדביק כרוזים של הלח"י. הנער נחקר בעינויים ומת תוך כדי החקירה. גופתו הושלכה ולא נמצאה. עדויות הצליחו לקשר את פאראן למעשה. על אף שפאראן הועמד לדין וזוכה, פורקו הצוותים ופאראן ופרגוסון נאלצו לעזוב את ארץ ישראל.
בסוף שנת 1947 המשיכה הלוחמה בין המשטרה הבריטית וארגוני המחתרת ביתר שאת, לאחר הפוגה שחלה בעקבות תליית הסרג'נטים. ב־11 בנובמבר 1947 תקפו חיילים ושוטרים בריטים מתקן של הלח"י ברעננה והרגו חמישה, רובם נערים. הלח"י הגיב במתקפה כלל ארצית בה נהרגו שוטרים וחיילים. חקירה של מחלקת המודיעין של לח"י העלתה שהבריטים הגיעו למקום לאחר הלשנה של שבט ערבי שהיה בקרבת מקום. יחידת לח"י הגיעה לשכונת החושות של השבט, לקחה שישה גברים והוציאה אותם להורג. בשנים 1946–1948 נהרגו 77 שוטרים בריטים, רובם בידי האצ"ל והלח"י.
שיתוף הפעולה הבריטי–יהודי בכוח הנוטרות, הצטמצם אף הוא מאוד בתקופה זו. עד לסוף שנת 1947 נפסק לחלוטין הגיוס ליחידות אלו, ורבים מהמשרתים התפטרו. ברור היה כי ככל שימי המנדט קרבים לסופם, כך קרב גם סופו של מוסד הנוטרות. עם זאת, עשתה הנהגת היישוב מאמץ לשמור על משטרת היישובים העבריים אל מול ניסיונות לקצץ במספר אנשיה ולהקטין את התקנים בה. מספר השוטרים העבריים במשטרה עצמה, לעומת מספר הערבים ששירתו בה ירד מ־50% בתחילת המלחמה ל־23%. כמו כן הגיעו לארץ יחידות חיל הספר העבר ירדני, שכוח האדם בהן היה ברובו ערבי. מצב זה הדאיג מאוד את הנהגת היישוב, ונעשה מאמץ לשפרו. קצינים יהודים ששבו מן השירות בצבא הבריטי גויסו אל חילות הנוטרים, ובהם יחזקאל סהר ועמוס בן-גוריון. בנובמבר 1947 הודיעו הבריטים כי חדלו מלגייס נוטרים. הנוטרים שהשתחררו גויסו ישירות לשירות המוסדות הלאומיים, וביחד עם הפלמ"ח היוו את גרעין הכוח הסדיר של היישוב במלחמת העצמאות שפרצה זמן קצר לאחר מכן.