stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עוצמה יהודית
היסטוריה > הבחירות לכנסת העשרים וחמש

ב-15 באוגוסט, לקראת הבחירות ולאחר כישלון המשא ומתן לריצה משותפת נוספת עם מפלגת הציונות הדתית, הודיע בן גביר במסיבת עיתונאים ברמת גן כי המפלגה תתמודד עצמאית בבחירות.
ב-26 באוגוסט בן גביר וסמוטריץ' חתמו על הסכם לריצה משותפת ברשימת הציונות הדתית כשהנציגים ימוקומו בשיטת ריץ' רץ'. ברשימת עוצמה יהודית לכנסת העשרים וחמש הוצבו היו"ר בן גביר, ואחריו המתמודדים הבאים: מנכ"ל עוצמה יהודית יצחק וסרלאוף, אלמוג כהן, הרב עמיחי אליהו, תא"ל צביקה פוגל, לימור סון הר-מלך ויצחק קרויזר. הרשימה המאוחדת השיגה 14 מנדטים.
בסוף אוגוסט, הכריזו מיכאל בן ארי וברוך מרזל, ממקימי המפלגה, על הסרת תמיכתם במפלגה, זאת בעקבות התמתנות לטענתם של בן גביר והפסקת התייעצויות עם הנהלת המפלגה. לעומתם, בנצי גופשטיין המשיך לתמוך במפלגה. כשבועיים לאחר הבחירות, שנערכו בנובמבר, פורסם בתקשורת שמיכאל בן ארי וברוך מרזל החליטו להקים מפלגה חדשה. בתגובה לדיווח מסרו השניים כי "מדובר ביוזמה של פעילים".
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, מונה יושב ראש המפלגה איתמר בן גביר לתפקיד השר לביטחון לאומי, יצחק וסרלאוף, מונה לשר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי ועמיחי אליהו מונה לשר המורשת (שפוצל ממשרד ירושלים ומורשת). חברי המפלגה צביקה פוגל ולימור סון הר-מלך מונו ליושבי ראש הוועדה לביטחון לאומי והוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל, בהתאמה. יו"ר הסיעה הוא ח"כ יצחק קרויזר. בעקבות אישור הסכם חמאס–ישראל בינואר 2025 פרשה המפלגה מהקואליציה, שריה התפטרו מהממשלה, וסון הר-מלך חדלה לכהן כיו"ר הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל.
עמדות

בין עקרונות המפלגה:
ארץ ישראל: "מכח ההבטחה האלוקית לעם ישראל, ארץ ישראל לכל מרחביה המפורשים בתורה, שייכים לעם ישראל לכל דורותיו, לאלו שקדמו לנו ולאלו שיבואו בעקבותינו. אין זכות לשום מנהיג או דור לעשות ויתורים על אדמת המולדת".
בין מטרות המפלגה:
הטמעת המשפט העברי במערכת המשפטית של מדינת ישראל
עונש מוות למחבלים פלסטינים
התיישבות יהודית בכל חלקי הארץ
השבת הריבונות והבעלות היהודית להר הבית
החלת ריבונות על יהודה ושומרון וחבל עזה
מתוך חתירה לשלום אמת, עוצמה יהודית תפעל להוצאת אויבי ישראל מארץ ישראל. תוקם רשות לאומית לעידוד הגירה.
ערכי המדינה היהודית יהיו על פי המוסר היהודי, והמשטר יהיה: דמוקרטיה יהודית, השומרת על האינטרסים של מדינת הלאום היהודי, כערך הדוחה כל ערך אוניברסלי.
עמדות > מצע המפלגה

נכון לספטמבר 2022:
חקיקת חוק עונש מוות למחבלים פלסטינים בלבד.
חקיקת חוק חסינות לחיילים ושוטרים.
הקלת הוראות הפתיחה באש.
בחירת שופטים בבית המשפט העליון על ידי פוליטיקאים והצגת מועמדות לבית המשפט בעליון בפני הכנסת, באמונה שזהות השופטים קובעת איך יראו הפסיקות שלהם.
חלוקת קרקעות בחינם לחיילים משוחררים ולבוגרי ישיבות.
ביטול הרשות הפלסטינית.
בחינות בגרות בתנ"ך ובמחשבת ישראל.
ביטול הפנסיות לעובדים זרים.
ביצוע סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור ברצועת עזה בכל פעם שמשוגרות רקטות משם לעבר ישראל.
נציגים

| כנסת | מושבים | חברי כנסת / מועמדים | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הכנסת ה-17 (2006) |  | הרשימה לא עברה את אחוז החסימה |  מועמדים בולטים: ברוך מרזל, ישראל חנוקוגלו, מיכאל בן ארי |
| הכנסת ה-18 (2009) במסגרת האיחוד הלאומי | 1 / 120 | מנדט אחד (מתוך 4 לרשימה כולה): מיכאל בן ארי |  רשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן.  מיכאל בן ארי התמודד בבחירות כנציג ארץ ישראל שלנו, אליה חברה חזית יהודית לאומית  ב-19 בנובמבר 2012 פרשו בן ארי ואריה אלדד מסיעת האיחוד הלאומי והקימו את סיעת עוצמה לישראל |
| הכנסת ה-19 (2013) במסגרת עוצמה לישראל |  | הרשימה לא עברה את אחוז החסימה |  מועמדים בולטים: מיכאל בן-ארי, ברוך מרזל, איתמר בן-גביר רשימת כלל מועמדי עוצמה לישראל, ראו כאן |
| הכנסת ה-20 (2015) במסגרת יחד |  | הרשימה לא עברה את אחוז החסימה |  מועמד המפלגה: ברוך מרזל  רשימת כלל מועמדי יחד (אלי ישי), ראו כאן |
| הכנסת ה-21 (2019) במסגרת איחוד מפלגות הימין |  | הרשימה עברה את אחוז החסימה אך נציגי המפלגה לא נכנסו לכנסת |  שני מועמדי המפלגה: איתמר בן-גביר, יצחק וסרלאוף  מועמדותו של מיכאל בן ארי, שהיה מועמד במקום ה-5 ברשימה מטעם המפלגה ברשימה המשותפת, נפסלה על ידי בית המשפט העליון לפי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת ושמו נמחק מהרשימה.  רשימת כלל מועמדי איחוד מפלגות הימין, ראו כאן |
| הכנסת ה-22 (2019) |  | הרשימה לא עברה את אחוז החסימה |  מועמדים בולטים: איתמר בן-גביר, אדווה ביטון, יצחק וסרלאוף  מועמדותם של ברוך מרזל ובנצי גופשטיין נפסלה על ידי בית המשפט העליון לפי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת |
| הכנסת ה-23 (2020) |  | הרשימה לא עברה את אחוז החסימה |  מועמדים בולטים: איתמר בן-גביר, יצחק וסרלאוף, אדווה ביטון, יצחק קרויזר |
| הכנסת ה-24 (2021) במסגרת הציונות הדתית | 1 / 120 | מנדט אחד (מתוך 6 לרשימה כולה): איתמר בן-גביר |  רשימת כלל מועמדי הציונות הדתית, ראו כאן  ב-3 ביולי 2022 התפצלה עוצמה יהודית לסיעה נפרדת בכנסת. |
| הכנסת ה-25 (2022) במסגרת הציונות הדתית-עוצמה יהודית | 6 / 120 | 6 מנדטים (מתוך 14 לרשימה כולה): איתמר בן גביר, יצחק וסרלאוף, אלמוג כהן, עמיחי אליהו, צביקה פוגל, לימור סון הר-מלך, יצחק קרויזר |  הסיעה התפצלה מרשימה המאוחדת ב-20 בנובמבר 2022.  ב-1 בינואר 2023 התפטר מהכנסת עמיחי אליהו במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס יצחק קרויזר |
לורנה וג'ון בוביט

ג'ון בוביט
לורנה לאונור גאלו בוביט (נולדה ב-1970 באקוודור) וג'ון ויין בוביט (נולד ב-23 במרץ 1967 בבאפלו, ניו יורק) הם בני זוג אמריקאים שזכו לפרסום תקשורתי גדול לאחר שהאשה כרתה את אבר מינו של בעלה.
רקע

לורנה גאלו נולדה ב-1970 באקוודור והגיעה לארצות הברית בסוף שנות ה-80.
בארצות הברית היא עבדה כמלצרית בבר ובמסגרת עבודתה פגשה את בעלה, ג'ון ויין בוביט, אשר היה בעבר חייל במארינס. השניים נישאו ב-18 ביוני 1989, לאחר תקופת היכרות קצרה, דבר שאיפשר לה להישאר ולעבוד באופן חוקי בארצות הברית בעוד שקודם לכן הייתה מועמדת לגירוש. לאחר הנישואין החלה לורנה לעבוד כמניקוריסטית, בעוד בעלה עזב את הצבא ועבד במספר עבודות, ביניהן שומר סף. השניים התגוררו בעיר מנאסיס, במחוז "הנסיך ויליאם" במדינת וירג'יניה בארצות הברית.
נישואי השניים ידעו עליות ומורדות. משנכנסה לורנה להריון, בניגוד לרצונו של בעלה, הוא הכריח אותה  לעבור הפלה מלאכותית. הדבר גרם לשבר ביחסיהם, במהלכו סירבה לורנה לקיים עם בעלה יחסי מין, והוא החל לבגוד  בה. לטענתה, הוא כפה עליה יחסי מין באופן משפיל ובניגוד לרצונה.
האירוע

class=notpageimage|הצגה
בליל ה-23 ביוני 1993 לקחה לורנה סכין מטבח חדה באורך של כ-25 סנטימטרים, וחתכה את איבר מינו של בעלה בעודו ישן. היא נמלטה מן הדירה כשהיא אוחזת בסכין, באיבר הכרות ובחפצים נוספים, ובמהלך הנסיעה ברכב השליכה את האיבר מן החלון. לאחר מכן הגיעה לביתם של חברים, שם דיווחה למשטרה על המעשה. במקביל, בעלה התעורר והבין מה קרה לו, הוא הצליח לעצור את הדימום (בזכות הכשרתו הצבאית) והגיע יחד עם חברו לבית חולים באזור. בוביט איבד כשני שלישים מכל כמות הדם בגופו עד שהגיע לבית החולים שם ייצבו את מצבו. אנשי המשטרה, שקיבלו דיווח על הפשע האלים איתרו את הפין הכרות והביאו אותו לבית החולים שם הוא חובר בחזרה בהצלחה בניתוח שארך למעלה משמונה שעות והתבצע על ידי המנתח הפלסטי ד"ר דוד ברמן.
בעדותה במשטרה לורנה טענה כי עשתה את המעשה משום שבעלה היה "אנוכי" ומשום שהוא "תמיד קיבל אורגזמה וסיפק את עצמו, אבל מעולם לא גרם לה לאורגזמה". כמו כן, לפי עדות ידידתה הקרובה של לורנה, לורנה אמרה לה במפורש, שאם היא אי פעם תתפוס את בעלה בוגד בה, היא "תחתוך לו את הבולבול" והחוותה בתנועה את אשר היא עתידה לעשות לו.
יותר מאוחר (כאשר הועמדה לדין), לורנה שינתה את גרסתה המקורית ואמרה כי עשתה זאת כיוון שבעלה היה מכריח אותה לקיים יחסי מין. לורנה טענה כי בליל האירוע, בסביבות 3 בלילה, בוביט חזר עם חברו מלילה של בילויים ושתייה. היא התעוררה כאשר הוא נכנס למיטה, ואנס אותה. בעדותה במשפט היא טענה שהיא זוכרת כי כעסה עליו מאוד, היא הלכה למטבח לשתות מים, ראתה את הסכין החדה בכיור ומיד לאחר מכן הלכה למיטה וחתכה את האיבר. לטענתה, היא לא זוכרת שום דבר מהאירועים עצמם ורק כאשר היא התקשתה לבצע פנייה בעודה נוסעת מביתם המשותף, היא הבינה שהפין של בעלה בידיה והשליכה אותו מהחלון.
בעלה הכחיש סיפור זה וטען כי לאחר שחזר מבילוי עם חבריו ניסה לקיים יחסי מין עם לורנה בהסכמתה. לדבריו הוא נכשל בכך עקב היעדר זקפה, נרדם, והתעורר רק לאחר ביצוע המעשה על ידי לורנה.
המשפטים

ג'ון בוביט, הועמד ראשון לדין באשמת אונס בספטמבר 1993, הוא זוכה על ידי חבר מושבעים, שכלל 8 נשים ו-4 גברים, הזיכוי בא בעקבות קביעת המושבעים הנחרצת כי לא היו שום ראיות לאונס.
לעומתו, לורנה בוביט, הועמדה למשפט בגין הטלת מום וחבלה חמורה בתחילת 1994 (אחרי שהמשפט של בעלה נסתיים), במהלך משפטה התגייסו למענה ארגונים פמיניסטיים וארגונים דרום-אמריקאיים רבים, אשר הפגינו מחוץ לבית המשפט ודרשו כי היא תשוחרר לאלתר. במהלך המשפט, טענה בוביט שעשתה את המעשה בעקבות שנים של התעללות על ידי בעלה דאז, ג'ון בוביט. בסופו של דבר, בית המשפט החליט לשחרר אותה מחמת אי שפיות ופסק כי עליה להיות בהשגחה של בית חולים פסיכיאטרי למשך 45 ימים.
תוצאות האירועים

מיד לאחר המשפט ג'ון ולורנה בוביט התגרשו.
לאחר הפרשה, ג'ון בוביט השתתף במספר סרטים פורנוגרפיים כמו Frankenpenis וכן John wayne Bobbitt Uncut. הוא עבד במספר עבודות מזדמנות (כולל מוביל רהיטים וכומר). הספיק להתחתן עם אישה בשם דוטי ברוור ולהתגרש ממנה. ריצה עונש בכלא בגין גנבה, ונכון ל-2006 הוא נשוי לאישה בשם ג'ואן פארל. ב-2014 נפצע קשה בתאונת דרכים.
לעומתו, לורנה בוביט, שמרה על פרופיל נמוך, מאז הפרשה היא נעלמה מן הכותרות למעט מספר הופעות קצרות: בשנת 1995 עמדה בראשות ארגון פמיניסטי כראש קרן לנשים מוכות (ומיד לאחר מכן נעלמה וכך גם הארגון). בשנת 1998 נעצרה שוב על ידי המשטרה בגין אלימות במשפחה, הפעם היא תקפה את אמה (אוליביה גאלו) והכתה אותה בפניה, האישום נגדה הוסר על ידי האם מבלי שהן הגיעו לבית המשפט. בשנת 2002, היא הופיעה ברשת רדיו מקומית בארצות הברית ותרמה חזייה חתומה שלה לטובת קבוצת בייסבול של נשים. נכון לחודש ספטמבר 2014 היא עוסקת בנדל"ן, נשואה ואם לילד ומתגוררת בעיר גאינסוויל במדינת וירג'יניה.
ראו גם

סירוס
Jet2.com

בואינג 737-800 של החברה
Jet2.com בע"מ היא  חברת תעופה במחיר נמוך בריטית. נמל הבית של החברה הוא נמל התעופה לידס.
החברה מפעילה כ-216 קווים סדירים מתשעה שדות תעופה בבריטניה (בלפסט הבינלאומי, ברמינגהאם, מזרח המידלנדס, אדינבורו, גלאזגו, לידס ברדפורד, לונדון סטנסטד, מנצ'סטר וניוקאסל) ואחד בספרד (נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס) ל-59 יעדים שונים, ומחזיקה רישיון טיס מסחרי להטסת נוסעים, מטען ודואר במטוסים בעלי 20 מושבים או יותר.
בנוסף, החברה מפעילה צי לילי שנושא מטענים בעבור רויאל מייל, ומשווקת שירות צ'רטר באמצעות המותג Jet2charters.
נכון לאפריל 2015 מעסיקה החברה כ-4,000 עובדים.
היסטוריה

Jet2.com בע"מ היא חברת-בת של "קבוצת דארט בע"מ", קבוצת שירותי תעופה והפצה.
החברה החלה את פעילותה בשנת 1978 תחת השם "ערוץ אקספרס".
בשנת 2002 עברה החברה לפעול תחת שם המותג הנוכחי, והחלה להפעיל טיסות במחיר נמוך לנוסעים במטוסי תוצרת בואינג ליעדים בינלאומיים, כאשר בהתחלה הפעילה קו בין שדה התעופה בראדפורד לשדה התעופה סכיפהול אמסטרדם.
במהלך אותה השנה החלה החברה לטוס לשבעה יעדים נוספים.
בחודש דצמבר 2004 החלה החברה לטוס גם מטרמינל 1 של שדה התעופה של מנצ'סטר, ובשנת 2005 החלה לטוס משדה התעופה בניוקאסל. באותה השנה רכשה החברה שני מטוסי בואינג 757-200 על מנת שתוכל להרחיב את טווח הטיסה שלה ליעדים שטווח הטיסה אליהם הוא "בינוני-ארוך", וכן להגדלת נפח הנוסעים בקווים הקיימים.
מטוסים אלו אפשרו לחברה לפתוח קווים נוספים לשדות התעופה בלקפול (שהפסיק לפעול ב-2014) ואדינבורו.
מאז 2006 רכשה החברה מטוסים נוספים מדגם בואינג 737-300 ובואינג 757.
בשנת 2011 הגדילה החברה את צי המטוסים שלה ורכשה מטוסים מדגם בואינג 737-800, ובאוקטובר 2012 רכשה החברה מטוס נוסף מדגם בואינג 757-200.
בשנת הפעילות הראשונה שלה הטיסה החברה מעל ל-600,000 נוסעים, ובשנת 2014 עמד מניין הנוסעים בחברה על כ-6,000,000 נוסעים בשנה, אם כי בשנת 2015 חלה נסיגה קלה בכמות הנוסעים אשר עמדה על 5,850,000 בשנה זאת.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון למרץ 2021:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A321-200 | 1 | 2 | 220 |  |
| בואינג 737-300 | 7 | — | 148 |  |
| בואינג 737-800 | 74 | 1 | 189 |  |
| בואינג 757-200 | 8 | — | 235 |  |
| סה"כ | 92 | 3 |  |  |
פעילות החברה בישראל

החברה הפעילה ממאי 2009 3 טיסות שבועיות בין נמל התעופה מנצ'סטר לנמל התעופה בן-גוריון על ידי מטוסי בואינג 737-800. הקו נסגר באוקטובר 2013, והחברה הפסיקה את פעילותה בנתב"ג.
הערות שוליים

↑  Jet2.com, About Us
It’s all about Jet2.com
↑  Channel Express, wikipedia EN
↑  Dart Group PLC, dartgroup(הקישור אינו פעיל)
↑  UK Civil Aviation Authority, UK Airline Data, ‏01/06/2016
↑  פרטי צי המטוסים של Jet2, באתר airfleets.net (באנגלית)
↑  זוהר בלומנקרנץ, חברת Low Cost חדשה נכנסת לישראל: חברת התעופה jet2.com חונכת כעת קו תעופה חדש בין מנצ'סטר לנתב"ג, באתר TheMarker‏, 19 באפריל 2009
מיטשל וייזר

מיטשל-אליה וייזר (בגרמנית: Mitchell-Elijah Weiser, נולד ב-21 באפריל 1994 בטרויסדורף שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בורדר ברמן בעמדות המגן הימני והקשר הימני.
וייזר ניחן במהירות, ביכולת פריצה, ובמשחק התקפי טוב יחסית לשחקן הגנה.
קריירת מועדונים > פ.צ. קלן

וייזר שיחק בקבוצת הנוער של פ.צ. קלן, ובשנת 2011 עבר לשחק בקבוצה הבוגרת, אך שובץ בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה מול באייר לברקוזן, והיה לשחקן הצעיר ביותר בתולדות פ.צ. קלן המשחק בבונדסליגה.
קריירת מועדונים > באיירן מינכן

כישרונו של וייזר כשחקן כנף לא נעלם מעיני המועדונים הגדולים, ובקיץ 2012 חתם וייזר בבאיירן מינכן על חוזה לשלוש שנים. בינואר 2013 הושאל לקייזרסלאוטרן ששיחקה בליגת הבונדסליגה השנייה על מנת שיצבור ניסיון, ובתום העונה חזר לבאיירן מינכן. וייזר שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, אך גם קיבל הזדמנויות מהמאמן פפ גווארדיולה, בין היתר בליגת האלופות מול ויקטוריה פלזן בשלב הבתים של עונת 2013/14. לקראת סוף עונת 2014/15 וייזר קיבל יותר ויותר הזדמנויות והוכיח את כישרונו, אך סירב להאריך את החוזה מאחר שרצה לקבל יותר דקות משחק.
עם באיירן מינכן זכה וייזר בשתי אליפויות הבונדסליגה, גביע מקומי אחד, סופר קאפ מקומי אחד, סופר קאפ אירופי אחד, וזכייה אחת באליפות העולם לקבוצות בשנת 2013.
קריירת מועדונים > הרטה ברלין

בקיץ 2015 חתם וייזר על חוזה בהרטה ברלין לשלוש שנים. את תחילת העונה הראשונה שלו בקבוצה החמיץ עקב פציעה. לאחר מכן, הפך וייזר לשחקן מפתח בקבוצה, וסייע לה להתבסס בצמרת הכדורגל הגרמני.
קריירת מועדונים > באייר לברקוזן

ב-7 במאי 2018 חתם וייזר על חוזה בבאייר לברקוזן לחמש עונות.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל וייזר לורדר ברמן, ובהמשך גם חתם בה באופן קבוע ב-2022.
קריירה בינלאומית

וייזר שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה, לרבות נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. בשנת 2017 נטל חלק באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2017 עם הנבחרת הגרמנית הצעירה, והבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר בו ניצחה גרמניה הצעירה את נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21 בתוצאה 0–1.
חיים אישיים

וייזר הוא בנו של כדורגלן העבר פטריק וייזר, ששיחק בפ.צ. קלן ובוולפסבורג.
האימפריה הרומית הקדושה

האימפריה הרומית הקדושה (בלטינית: Sacrum Romanum Imperium, בגרמנית: Heiliges Römisches Reich, באיטלקית: Sacro Romano Impero), או בשמה המאוחר – הרייך הראשון (וגם HRE לעיתים באנגלית), הייתה אימפריה שהתקיימה במרכז אירופה ובמערבה לאורך ימי הביניים והעת החדשה. האימפריה צמחה בחלקה המזרחי של האימפריה הפרנקית, לאחר שזאת חולקה בהסכם ורדן (843), והתקיימה קרוב לאלף שנים, עד לפירוקה בשנת 1806 בעקבות תבוסת האימפריה בקרב אוסטרליץ.
על אף שמרכז האימפריה היה בגרמניה ובאוסטריה לאורך רוב שנות קיומה, האימפריה לא הייתה גרמנית בלבד, ובשיאה שלטה על כל מרכז אירופה.
שם

שמה של האימפריה המורכב משלוש המילים "אימפריה", "רומית" ו"קדושה" נמצא בשימוש מתקופת שלטונו של פרידריך ברברוסה:
sacrum imperium et diva res publica
אימפריה קדושה ורפובליקה קדושה (מילולית: אימפריום קדוש ורפובליקה אלוהית)
בשנת 1034 כונו השטחים שבבעלותו של הקיסר קונראד השני בשם האימפריה הרומית, ב־1157 היה שמם האימפריה הקדושה. תחילת השימוש במונח האימפריה הרומית הקדושה מתוארכת לשנת 1254, ואילו השימוש בביטוי האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית (בלטינית: Sacrum Imperium Romanum Nationis Germanicae) (בגרמנית: Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation) הופיע לראשונה בשנת 1512, לאחר שעבר וריאציות אחדות בסוף המאה ה־15.
בשפת היומיום אנשי העם השתמשו במילה "האימפריה", "heiliges Reich" (הרייך הקדוש) ובפעמים אחרות Römisches" Reich" (הרייך הרומאי). לעת סוף ימי הביניים חלו שינויים נוספים בשם, כשהאימפריה לפעמים מכונה (בהטיות לשוניות שונות) "dem heiligen Römischen Reich und Deutschen Landern" ולפעמים "dem heiligen Reiche und deutscher Nation" ("האימפריה הרומית הקדושה והארצות הגרמניות" ו"הרייך הקדוש והאומה הגרמנית" בהתאמה).
הגדרתה של האימפריה

אף בני הזמן התקשו להגדיר את מהותה של האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1667 כתב סמואל פופנדורף:
ולא נותר לנו אלא לקרוא לגרמניה גוף שאין כמותו, מעין מפלצת.
המקור בלטינית
Nihil ergo aliud restat, quam ut dicamus Germaniam esse irregulare aliquod corpus et monstro simile
הפילוסוף הצרפתי וולטר תיאר מאוחר יותר את האימפריה כך ש”האימפריה הרומית הקדושה אינה קדושה, או רומית, או אימפריה”.
מחד, האימפריה מעולם לא הייתה מדינת לאום. חרף מוצאם האתני-גרמני של מרבית שליטיה ונתיניה, כבר מראשית האימפריה ישבו בשטחה קבוצות אתניות רבות. מוצאן של משפחות אצולה חשובות ושל רבים מבעלי המשרות באימפריה היה מקהילות שאינן דוברות גרמנית. בשיא כוחה, החזיקה האימפריה במרבית השטחים בהן שוכנות גרמניה, אוסטריה, סלובניה, שווייץ, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, צ'כיה, כמו גם מזרח צרפת, צפון איטליה ומערב פולין. הלשונות המדוברות בה כללו, לצד הגרמנית על ניביה השונים, גם שפות סלאביות רבות, כמו גם השפות שהפכו לאיטלקית ולצרפתית המודרניות.
מאידך, האימפריה לא הייתה קונפדרציה רופפת בלבד. אידיאל הרייך (Reich), שהיה ביסודה של האימפריה לאורך רוב שנות קיומה, לא רק שתבע ממשלה קבועה בטריטוריה ברורה, אלא אף שיווה לאימפריה הילה נוצרית חזקה (ומכאן הכינוי "קדושה"). למעשה, עד 1508, נזדקקו המלכים הגרמנים לאישורו המפורש של האפיפיור, נציג האל עלי אדמות, על מנת שיוכתרו כקיסרי הרייך. הרייך, אם כן, היה בבחינת גשר בין קונפדרציה מדינית לבין ישות דתית-רוחנית.
מבחינה דתית, הייתה האימפריה הרומית הקדושה, כפי שניתן להסיק משמה, נוצרית רומית קתולית. אך עם חדירתם של זרמים פרוטסטנטיים, שמצאו את דרכם גם בקרב שכבת ההנהגה לקראת המחצית השנייה של המאה ה־16, הסכימו שליטי מדינות האימפריה דה פקטו, על סובלנות וקבלה הדדיים, וכל שליט יכול היה להכריע על דתה הרשמית של מדינתו, מדיניות זו נוסחה בפתגם הלטיני: ”cuius regio, eius religio”, כלומר: לאשר לו הארץ, לו הדת.
מעמד הקיסר באימפריה

בראש האימפריה עמד שליט חזק בעל מעמד הנגזר מהכרתו של האפיפיור בו, המיוחסת בנצרות לחסד האל. למען העצמת סמכותו של האירוע נבחר תאריך ייחודי: 25 בדצמבר, חג המולד. מעמד המלך נגזר מהקשר ההדוק לכנסייה הקתולית המכירה בו.
מבנה ומוסדות

החל משיא ימי הביניים ואילך, עמדה האימפריה בסימן מאבקי כוחות בין שליטי הטריטוריות השונות המרכיבות אותה, ובינם לבין השלטון הקיסרי. בניגוד לשליטים בחלקה המערבי של הממלכה הפרנקית, שהפך מאוחר יותר לצרפת, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה מעולם לא הצליחו לקיים שלטון בפועל באדמות שבבעלותם. במקום זה, הקיסרים נאלצו להעניק סמכויות רחבות יותר ויותר לדוכסים ולנסיכים של אותן אדמות. תהליך זה, שראשיתו במאה ה־12, הגיע במידה זו או אחרות לסיומו עם כינון שלום וסטפאליה בשנת 1648.
רשמית, בראש הרייך עמד מלך, שהוכתר לקיסר על ידי האפיפיור (עד 1508), אשר שלט – להלכה, ולא למעשה – באחוזות הקיסריות (Reichsstände). בנוסף, ההשפעה הדתית הקתולית האפיפיורית על האימפריה הייתה עצומה עד כדי כך בגודלה כך שיותר מ־10% מכלל תושבי האימפריה היו נזירים/כמרים/בישופים/ארכיבישופים וכדומה.
הממלכה המזרחית, כלומר האימפריה הרומית הקדושה, לא הייתה "גרמנית" כשם שהייתה "קונפדרציה" של השבטים הגרמאנים, כשהחשובים שבהם היו הפרנקים, הבווארים, האלמנים והסקסונים. נראה כי האימפריה שרדה כאיחוד מדיני בעיקר לנוכח השפעתם האישית הרבה של המלך היינריך הראשון ובנו אוטו הגדול. אף על פי שלהלכה נבחרו על ידי מנהיגי השבטים הגרמאניים, בפועל היו מסוגלים לקבוע את יורשיהם. עובדה זו השתנתה לאחר מותו של היינריך השני בשנת 1024, מבלי שהותיר אחריו צאצאים. קונראד השני, הראשון לקיסרים בני השושלת הסאלית, נבחר באותה שנה. הבחירה הייתה שילוב של השפעה אישית, סכסוכים בין־שבטיים, דיני ירושה וכן תמיכתם של מנהיגים מקומיים, שיימנו בסופו של דבר על מסגרת הבוחרים הקיסרית.
מבנה ומוסדות > המלך הגרמני

הכתרתו האפיפיורית של קרל הגדול לקיסר בשנת 800 כוננה מסורת עבור המלכים הבאים. הכתרה זו הייתה תגמול על הסיוע שהעניק קרל לאפיפיור כנגד מרד תושבי רומא, אירוע שיצר את התפיסה של הרייך כמגן הכנסייה.
המינוי לקיסר היה כרוך לרוב בכהונה קודמת כ"מלך הגרמנים" (Deutscher König). מלכי הגרמנים נבחרו בהצבעה; במאה התשיעית הבוחרים היו מנהיגי חמשת השבטים הגרמאנים (הפרנקים, הסקסונים, הבווארים, השוואבים והתורינגים). מאוחר יותר היו אלה שליטיה החילוניים והדתיים של נסיכויות הממלכה, ולבסוף הקורפירסטן (Kurfürsten, "הנסיכים הבוחרים"). מסגרת זו הוקמה בשנת 1356. תחילה, היו שבעה נסיכים בוחרים; המספר עבר שינויים מעטים במאות הבאות.
עד 1508, נהוג היה כי מלך הגרמנים הנבחר עולה לרומא, שם הוכתר לקיסר על ידי האפיפיור. פעמים רבות שלב זה התעכב שנים אחדות, במיוחד כאשר המלך היה טרוד בעיסוקים אחרים, לרבות סכסוכים צבאיים ופוליטיים במדינתו. עיכובים נוספים עשויים היו לנבוע ממתיחות בין המלך לאפיפיור עצמו. החל מימי אוטו השלישי, תוארם של שליטי האימפריה עד להכתרה לקיסרים היה גם מלך הרומאים.
גרמניה והיישויות המדיניות שקדמו לה החלה את דרכה כמקטע המזרחי של הממלכה הפרנקית, אשר נחצתה על ידי חוזה ורדן בשנת 843. שליטי הטריטוריה כינו את עצמם rex Francorum – מלך הפרנקים, ואחר כך רק rex – מלך. ההתייחסות ל"גרמנים" כאומה לא הופיעה עד המאה האחת־עשרה, כאשר האפיפיור גרגוריוס השביעי כינה את אויבו היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ-rex teutonicorum, מלך הטווטונים במטרה לתייג אותו כזר. מלכי גרמניה הגיבו בעקביות בכך שכינו עצמם rex Romanorum – מלך הרומאים, במטרה להדגיש את השלטון האוניברסלי שלהם. תואר זה נשאר עד תום האימפריה בשנת 1806, אם כי לאחר 1508 השליטים הוסיפו לתארם גם את התואר "מלך גרמניה".
קיסר האימפריה לא היה מסוגל לשלוט באופן עצמאי, קל וחומר אבסולוטי, על האימפריה כולה. כוחו הוגבל משמעותית על ידי המנהיגים המקומיים השונים; לאחר המאה ה־15, היה הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה (אנ') לגוף המחוקק של האימפריה, גוף מורכב שהתכנס באופן בלתי סדיר – בהתאם לבקשת הקיסר – במקומות שונים. רק אחרי 1633 קיבל הרייכסטאג מעמד של מוסד קבוע.
עד זמנו של אוטו השלישי (מלך 983, קיסר 996–1002), מקובל היה כי המלכים והקיסרים ישהו בעיקר באדמות מוצאם, ושם יקימו את ממשלתם. אוטו השלישי לא בחר במושב קיסרי קבוע, אלא נדד עם פמלייתו ברחבי הבישופויות באימפריה. בנוסף, יורשיו של אוטו, היינריך השני, קונראד השני והיינריך השלישי, פיקחו ומינו בעצמם את הדוכסים והנסיכים של הטריטוריות ברחבי האימפריה.
מבנה ומוסדות > האחוזות הקיסריות

טריטוריה נחשבה לאחוזה קיסרית, אם על פי המשפט הפיאודלי לא הייתה כפופה לכל סמכות חיצונית אחרת מלבד זו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושליטיה המקומיים נתפסו כזוטרים. האחוזות הקיסריות כללו:
שטחים הנמצאים תחת שליטתו של נסיך או דוכס מקומיים, ובמקרים אחדים – של מלך מקומי. (מלבד בוהמיה, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה לא הורשו לשמש במקביל לתפקידם כמלכים של נחלות בתוך האימפריה. ממלכות חיצוניות הורשו לעשות זאת, כמו ממלכת בריטניה הגדולה, ששליטיה שימשו גם כנסיכים בוחרים של נסיכות הבוחר מהנובר).
מחוזות דתיים שהונהגו על ידי הגמון (בישוף) או על ידי נסיך-הגמון. במקרה האחרון, נהנה השליט מעוצמה דתית ומדינית כאחת (קיסרופאפיזם). נסיך־הגמון בולט באימפריה הרומית היה ארכיבישוף מיינץ (Mainz).
ערים חופשיות קיסריות, תחת שלטונו הישיר של הקיסר, שאינן כפופות למרותו של שליט או בישוף מקומי.
מספר הטריטוריות היה רב, ובזמן שלום וסטפאליה כבר מנה מאות אחדות. גודלן של רבות מהן לא עלה על יותר מקילומטרים-רבועים ספורים. מסיבה זו יש המכנים את האימפריה "שטיח טלאים" (Flickenteppich).
טריטוריה הכפופה לנסיך בוחר
נסיכות
דוכסות
רוזנות
מחוז (Reichsgrafschaften)
עיר חופשית אימפריאלית (Reichsstädte)
אדנות (freie Herrschaften)
כפר חופשי (Reichsdörfer)
טריטוריה כנסייתית (praelaturae)
מבנה ומוסדות > הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה

הדיאט האימפריאלי (הרייכסטאג) (אנ') הורכב במאה ה־13 משני בתים: בית האלקטורים ובית הנסיכים, שתפקידם היה לייעץ לקיסר בנושא פעולותיו והחלטותיו. לעיתים קרובות השתתפו גם נציגים של הערים האימפריאליות באסיפות, אך לא הוכרו רשמית כחלק מהרייכסטאג עד שנת 1489. ההרכב של האספה היה:
בית האלקטורים: כל ששת הנסיכים הבוחרים חוץ מממלכת בוהמיה (שלקחה חלק רק בבחירות של קיסר חדש).
בית הנסיכים.
בית הנכסים האימפריאליים.
האספה משנת 1356 בה נחתמה בולת הזהב התנהלה כך.
בידי הארכיקנצלר (archichancellor) האימפריאלי (שהיה גם ארכיבישוף מיינץ), הייתה הסמכות לזמן את נציגי הנכסים האימפריאליים לאספה. עם זימון הנציגים לאספה, היה עליהם לדון ביחד, להגיע לכלל החלטה ולהגיש הצעה לקיסר כדי שיוכל לדון בה. הקיסר, או לעיתים נציגו, היו יכולים לקבל את ההצעה או לסרב לה. כלומר, אף לא אחד מן הגופים היה יכול לאשר חוק מלבד הקיסר.
מבנה ומוסדות > הרכב פוליטי

בשנת 1500 ביצע קיסר האימפריה הרומית הקדושה מקסימיליאן הראשון רפורמות בהרכב הפוליטי של האימפריה, ויצר מושג המכונה בעברית "מעגל" (בגרמנית: Reichskreis). מטרתו של המעגל הייתה לשמור על התקינות והסדר הפוליטי המיטבי ביותר באימפריה על כל מחוזותיה השונים. הממונה על כל מחוז נקרא נסיך בשם קרייסאוברסט (Kreisoberst) כל מעגל הורכב ממחוזות, דוכסויות וכדומה. תחילה (בשנת 1500) הוקמו שישה מעגלים לאימפריה, והם:
שוואביה
פרנקוניה
בוואריה
סקסוניה העליונה
וסטפאליה
סקסוניה התחתונה
בשנת 1512 נוספו:
ריין
אוסטריה
בורגונדיה
סקסוניה