stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביגדור הורוויץ
עריכת אסופות

1. co-editor with Michael Fox, Avi Hurvitz, Michael Klein, Baruch Schwartz, and Nili Szupak, Traditions, Temples, and Texts. A Tribute to Menahem Haran, Eisenbrauns: Winona Lake, 1996
2. co-editor with Itzhak Sefati, Pinhas Artzi, Chaim Cohen, Barry L. Eichler, "An experienced scribe who neglects nothing”- Ancient Near Eastern Studies in Honor of Jacob Klein, Publications of the Samuel Noah Kramer Institute of Assyriology and Ancient Near Eastern Studies, The Faculty of Jewish Studies, Bar-Ilan University, (CDL Press, Bethesda, Maryland, 2005)
3. co-editor with Chaim Cohen, Avi Hurvitz, Y. Muffs, Baruch Schwartz, Jeff Tigay of Birkat Shalom - Studies in the Bible, Ancient Near Eastern Literature and Post-biblical Judaism presented to Shalom M. Paul on the Occasion of his Seventieth Birthday, (Winona Lake, ID: Eisenbrauns, 2008
4. יחד עם שמיר יונה, חכמות עמודיה שבעה: עיונים בספרות החכמה במקרא, ביהדות הבתר מקראית ובמזרח הקדום, באר שבע כ, (באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"א
5. "סיפור יוסף – בין אגדה להיסטוריה", בתוך מקדש, מקרא ומסורת – מנחה למנחם הרן, עורכים מ' פוקס, אבי הורביץ, אביגדור הורוויץ, מ' קליין, ב"י. שורץ, נילי שופק. אייזנבראונס, אינדיאנה, תשנ"ו, עמ' 125–133, 412 (עברית + תקציר באנגלית).
לקריאה נוספת

Marquis Who’s Who in the World Who’s Who in Biblical Studies and Archaeology (ed. Hershel Shanks)
עוזר מקליט

עוזר מקליט (במרכז) אוחז מיקרופון מול השחקן
עוזר מקליט או מפעיל בום (באנגלית: Boom operator), הנקרא גם "בום-מן", הוא אדם שתפקידו לסייע לטכנאי ולעורכי הקול במהלך צילום והקלטה של סרט קולנוע או תוכנית טלוויזיה. הוא אחראי על מיקום המיקרופונים עבור השחקנים, תוך התחשבות ברעשי רקע אחרים במהלך הסצנה.
עוזר מקליט משתמש לעיתים קרובות ב"בום" - מיקרופון המחובר למוט ארוך בקצהו (אורכו 1–6 מטרים), המאפשר שליטה כך שהמפעיל והמיקרופון לא ייראו בתוך הפריים של המצלמה. הוא משתמש גם במיקרופונים ללא כבלים אותם הוא מחבר לבגדיהם של השחקנים או המרואיינים באולפן טלוויזיה. בצילומי חוץ הוא משתמש לרוב גם במכסים פרוותיים מיוחדים למיקרופון, המגינים מפני קולות רוח.
לצורך קבלת ההחלטות לגבי מיקום המיקרופונים ותזוזתם לאורך הסצנות, נדרש עוזר המקליט להיכרות מעמיקה עם פרטי התסריט. בנוסף נדרש שיתוף פעולה ותקשורת בינו לבין הצלם.
מגיני רוח למיקרופונים, המשמשים את עוזר המקליט
בעת צילום סרטי תעודה, כתבות חדשותיות או סרטים דלי תקציב, בהם לרוב נדרש צוות הפקה מצומצם, משמש לעיתים עוזר המקליט גם בתפקיד טכנאי ועורך הקול. בסרטים בעלי תקציב גדול יותר פועלים לרוב מספר עוזרי מקליט, וכל אחד מהם מתמקד בשחקן אחר.
מתי טוכפלד

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1977 (בן 47) י"ז באב ה'תשל"ז גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  גלי ישראל, כאן מורשת, ישראל היום
 תחום סיקור:  פוליטיקה
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  tuchfeld
 
מתניה (מתי) חיים טוכפלד (נולד בי"ז באב ה'תשל"ז, 1 באוגוסט 1977) הוא עיתונאי חרדי. כתב ופרשן פוליטי של עיתון ישראל היום, ומגיש תוכניות ברדיו גלי ישראל וכאן מורשת.
קורות חיים

טוכפלד נולד וגדל בגבעתיים, במשפחה דתית לאומית. אביו הוא מיכאל טוכפלד, עיתונאי ואימו, דבורה. שירת בצה"ל בחיל השריון בחטיבה 7 באזור רמת הגולן, והשתתף כאיש מילואים במלחמת לבנון השנייה. בוגר אוניברסיטת אריאל ואוניברסיטת בר-אילן שם סיים בהצטיינות תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת.
בשנת 2000 החל את דרכו העיתונאית בעיתון "מקור ראשון", בסיקור תחום הפוליטיקה והמשפט. כשנה אחר כך הצטרף לחסידות חב"ד, ובהמשך עזב את העיתון. היה כתב במקומון מלאבס של רשת שוקן, באתר "חדשות מחלקה ראשונה" וברדיו קול חי. נבחר כאחד משלושת מזכירי תא כתבי הכנסת, בבחירות שנערכו בקרב כלל הכתבים הפרלמנטריים בישראל.
עם הקמת ישראל היום ב-2007 הצטרף לעיתון ככתב לענייני מפלגות. עסק בסיקור התחום הפוליטי והנעשה בלשכותיהם של ראש הממשלה והשרים, במרכזי המפלגות, חברי הכנסת ופעילי השטח. שימש ככתב הפוליטי של העיתון, ובעל טור שבועי קבוע העוסק בפרשנות פוליטית. באוגוסט 2018 החל לשמש כפרשן הפוליטי של העיתון.
ב"ישראל היום" חשף בין היתר, את פרשת הקמפיין המכפיש של יצחק הרצוג נגד שלי יחימוביץ' בפריימריז של מפלגת העבודה ב-2013, חשיפה שהביאה לחקירת משטרה וכתבי אישום ,את פרשת החוקר הפרטי שהפעיל נפתלי בנט נגד ראשי הבית היהודי, שורת חשיפות והקלטות על משבר המנהיגות בש"ס לאחר פטירת הרב עובדיה יוסף, ועוד.
קורות חיים > התקרבות לחב"ד

בשנת ה'תשס"א, בתקופת עבודתו ב"מקור ראשון", החל טוכפלד להתקרב לחסידות חב"ד. התהליך החל כאשר שבת בבית חב"ד באפר וסט סייד במסגרת טיול בניו יורק, ובעקבותיה נשאר לחגוג את יום הכיפורים, סוכות, ושמחת תורה במרכז חב"ד העולמי - 770. לדבריו, שם השתכנע באמת בהנהגת ובמשיחיות הרבי. בעקבות שאלה ב"אגרות קודש", החל ללמוד עם חסיד חב"ד בשם מנחם שמח מלוד. התחתן, והפך לחסיד חב"ד.
כשעבד ב"קול חי", הוצע לו לעבור לעבוד ב"ישראל היום", שעדיין לא קם, והוא חשש מהסיכון. לדבריו מה שהכריע, הייתה תשובתו של הרבי ב"אגרות קודש":”"מברך על מעבר לעבודה חדשה"... "ששם השפעתו תהיה גדולה יותר"”. בחורף ה'תשס"ז, לקראת מעברו לתפקידו החדש, הגיע שוב ל-770 עם בני טיטלבוים, רן יבנאי, וצביקה ברוט שהיו במשלחת לניו יורק באותו הזמן.
במסגרת עבודתו החל גם לעסוק בפעילות חב"דית במשכן הכנסת בירושלים, ולנצל את קשריו להפצת יהדות. בשנת ה'תשע"ד יזם שיעור שבועי בספר התניא במזנון הכנסת, אותו הוא מוסר בעצמו, בהשתתפות חברי כנסת.
בשנת ה'תשע"ב עורר סערה, כשאמר בריאיון ברדיו קול ברמה ש"הרבי הוא נשיא הדור, והוא ממשיך להנהיג את חסידות חב"ד", וטען שבביקורו ב-770, ראה את הרבי מחב"ד. בהמשך סייג והבהיר את דבריו, והתעמת בעניין עם דובר חסידות חב"ד הרב מנחם ברוד. בהמשך השניים שהו יחד בשבת.
קורות חיים > רדיו

טוכפלד משמש כשדר ברדיו גלי ישראל. בשנת 2012 הגיש תוכנית שבועית בתחנה ביחד עם אביו מיכאל. מיולי 2020 מגיש הוא את יומן הצוהריים בתחנה.
בשנת 2016 החל להגיש תוכנית שבועית-זוגית ברשת מורשת ביחד עם רעייתו. לאחר הקמת התאגיד התוכנית משודרת בכאן מורשת בשם "הטוכפלדים" בימי חמישי בלילה.
כמו כן מרבה להופיע כפנאליסט בתוכנית "חדשות הלילה" בערוץ עכשיו 14.
חיים אישיים

נשוי לנעמה, מנהלת פרסום ברשות הטבע והגנים ולזוג שישה ילדים. מתגוררים בגבעת מרדכי בירושלים.
הערות שוליים

↑  דוד ורטהיים‏, ישראל היום: שלזינגר ימונה לכתב הפוליטי; טוכפלד ישודרג למעמד פרשן, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2018
↑  עיתונאים בכירים בביקור בבית חיינו באתר חב"ד אינפו
↑  המיקום: מזנון הכנסת. הפעילות: שיעור תניא, חב"ד אינפו, כ"ט שבט ה'תשע"ד
↑  חזקי שטרן, ‏הפרשן הפוליטי הבכיר מצהיר: "הרבי מחב"ד - מלך המשיח", באתר כיכר השבת, 1 בדצמבר 2011
↑  ישראל אהרן, ‏הרבי מליובאוויטש חי? טוכפלד התעמת עם דובר חב"ד, באתר כיכר השבת, 4 בדצמבר 2011
↑  חיה כהן, ‏מתי טוכפלד ומנחם ברוד בשבת משותפת: "הפערים אינם גדולים", באתר כיכר השבת, 2 במרץ 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012679268505171  VIAF: 16170924983690152572   WorldCat (עם VIAF): 16170924983690152572
דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם

דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם (באנגלית: QS World University Rankings) הוא דירוג של אלף האוניברסיטאות המובילות בעולם, זאת מתוך כ-5,500 מוסדות הנבדקים לצורך הדירוג. הדירוג הנעשה על ידי החברה הבין-לאומית Quacquarelli Symonds‏ (QS) המתמחה בחינוך. משנת 2004 ועד 2009 פרסמה החברה את הדירוג בשיתוף עם השבועון הבריטי Times Higher Education, ומאז 2010 מתפרסמים שני דירוגים נפרדים, האחד של QS והאחר הוא דירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education.
בנוסף לשני דירוגים אלה, בולט דירוג נוסף של אוניברסיטאות בעולם, הידוע בכינוי "דירוג שאנגחאי".
השיטה

דירוג האוניברסיטאות הוא רק שיטה אחת להערכת ביצועים ולביצוע השוואות מוסדיות. דירוגים שונים משתמשים במדדים שונים, ולכן יש לקחת כל תוצאה בהקשר המתודולוגי שלה.
דירוג QS מנסה להתבסס על קשת נרחבת של פעילויות אוניברסיטאיות. חמישה מדדים באים לידי ביטוי בדירוג:
השיטה > ביקורת עמיתים אקדמית (40%)

מרכיב זה בדירוג מבוסס על סקר דעות המכונה "ביקורת עמיתים אקדמית", שלצורך ביצועו חברת QS עושה שימוש ברשימות דיוור שרכשה, בבקשות ובהצעות המוגשות לה, ופונה לאקדמאים פעילים בעולם כדי לזהות את האוניברסיטאות המובילות בתחומם. QS מפרסמת את תפקידיהם המקצועיים והתפוצה הגאוגרפית של משתתפי הסקר.
לצורך הדירוג לשנת 2010 ניתן משקל לתוצאות סקר בקרב 15,050 אנשי מקצוע אקדמאים, כולל משובים שהתקבלו מן השנתיים האחרונות אם לא התקבל מאותו אדם משוב עדכני יותר. המשיבים יכלו להציע עד 30 אוניברסיטאות, אולם אסור להם להצביע על המוסד בו הם פועלים. בממוצע כל משיב מציע 20 מוסדות, סך הכל יותר מ-170,000 פרטי מידע.
בשנת 2004, כאשר נערך הדירוג הראשון, חלקו של הסקר במשקל הכללי היה 50%. חלקו של הסקר הופחת ל-40% לאחר שהוסף מרכיב "ביקורת מגייסי כוח אדם".
השיטה > ביקורת מגייסי כוח אדם (10%)

מרכיב זה ביצירת הדירוג מתבצע בשיטה דומה לזו של מרכיב "ביקורת עמיתים אקדמית", אולם הסקר מופנה למגייסי כוח אדם, המחפשים מועמדים לעבודה בקנה מידה בין-לאומי. מספר הנשאלים בשנת 2010 היה 5,007 אנשי מקצוע. תוצאות סקר זה מרכיבות 10% מן הציון הכללי של האוניברסיטה. הסקר הזה נערך על בסיס ההנחה שמעסיקים יכולים להעריך באופן מדויק את איכות בוגרי מוסדות אקדמיים.
השיטה > יחס איש סגל/תלמיד (20%)

היחס שבין מספר אנשי הסגל למספר התלמידים באוניברסיטה נועד לבחון את מחויבות המוסד להוראה, אולם חברת QS הודתה כי מדד זה אינו מספק.
השיטה > ציטוטים ביחס לאנשי סגל (20%)

מספר הציטוטים שלהם זוכים מאמרי מחקר של אנשי סגל הוא אחד המדדים בהם נעשה שימוש נרחב בשיטות דירוג שונות של מוסדות אקדמיים. מאז שנת 2007 QS עושה שימוש במאגר המידע Scopus לצורך קביעת נתון זה. הנתון מורכב מן היחס שבין המספר הכולל של ציטוטי מאמרים בחמש שנים אחרונות, לבין מספר אנשי הסגל האקדמי באוניברסיטה.
חברת QS הסבירה כי היא מעדיפה שיטת חישוב זו על פני מניין מספר הציטוטים לכל מאמר, כפי שנעשה בשיטות דירוג אחרות, וזאת כדי להפחית את השפעת המחקר הביו-רפואי על התמונה הכוללת היות שבתחום הביו-רפואה קיימת תרבות שלטת של "פרסם או היכחד" (publish or perish).
השיטה > אוריינטציה בינלאומית (10%)

המרכיב האחרון בציון לצורך הדירוג מורכב משני מדדים שנועדו למדוד את הנטייה הבין-לאומית של האוניברסיטה: חצי ממרכיב זה מוקדש לאחוז התלמידים הזרים במוסד וחצי מוקדש לאחוז אנשי סגל זרים במוסד.
אוניברסיטאות ישראליות בדירוג

| שם המוסד | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 | 2025 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ישראל אוניברסיטת תל אביב | 219 | 230 | 255 | 260 | 215 | 209 |
| ישראל האוניברסיטה העברית בירושלים | 162 | 177 | 198 | 222 | 251 | 281 |
| ישראל הטכניון | 257 | 291 | 330 | 408 | 392 | 416 |
| ישראל אוניברסיטת בן-גוריון בנגב | 419 | 446 | 471 | 490 | 469 | 471 |
| ישראל אוניברסיטת בר-אילן | 551 | 551 | 477 | 501–510 | 545 | 671–680 |
| ישראל אוניברסיטת חיפה | 651–700 | 701–750 | 701–750 | 701–750 | 651–660 | 671–680 |
ביקורת

דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם ספג ביקורת מצד גורמים רבים על שהוא שם דגש רב מדי על ביקורת עמיתים, מרכיב המקבל 40% בציון הכללי של המוסד. היו שהביעו דאגה באשר לאופן שבו נאספים הנתונים למרכיב ביקורת העמיתים.
חברת QS אף הואשמה בטעויות שנפלו באופן איסוף המידע. כך, בדירוג לשנים 2006 ו-2007 נופלת אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס מן המקום ה-48 למקום ה-161 לאחר שחברת QS בילבלה את הנתונים בינה לבין אוניברסיטת וושינגטון הפועלת בעיר סיאטל במדינת וושינגטון. חברת QS ביצעה שגיאה דומה שנה קודם לכן, כאשר אספה נתונים עבור כתב העת Fortune ובילבלה בין שני בתי ספר לעסקים הפועלים בשני מוסדות חינוך במדינת קרוליינה הצפונית.
דווחו אף שגיאות באופן שבו בא לידי ביטוי מרכיב היחס בין מספר אנשי סגל לתלמידים. בכנס הבין-לאומי ה-16 לחינוך שנערך בקרייסטצ'רץ' בניו זילנד בשנת 2007 הוצג מאמר החושף טעויות יסודיות באופן ביצוע דירוג ה-QS לאוניברסיטאות בעולם. כמה מן הנקודות העיקריות עליהן עומדת ביקורת זו הן: מחצית ממשקל הדירוג מורכב מן התדמית הנוכחית של המוסד האקדמי: 40 אחוז מתוצאות סקר בין עמיתים באקדמיה ("ביקורת עמיתים"), ו-10 אחוז נוספים מסקר בין מעסיקים פוטנציאלים בעולם. באופן זה הסקר פתוח מדי למניפולציות כיוון שחברת QS אינה חושפת מי הם הנשאלים בסקר, או מהן השאלות המוצבות להם. על שינויים בקהל הנשאלים, או במשקל הניתן לשאלות, ניתן לשנות באופן מהותי את תוצאות הסקר. כך:
מאגר הנשאלים בסקר מוטה לטובת אנשי סגל אקדמי ממדינות שבהן Times Higher Education מוכר וידוע (כך עד לשנת 2009 שבה נערך הדירוג במשותף עם ירחון זה), כגון בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, מלזיה וכדומה.
יפה לשמוע שנשאלים מספרים על מוסדך דברים טובים, אך חשוב יותר שדברים אלה יהיה מדויקים. קשה להימנע מן הפיתוי לעשות שימוש בדירוג לצורך קידום ושיווק המוסד האקדמי, אולם זוהי שגיאה להניח כי מדובר בנתונים מבוססים היטב.
תוצאות הדירוג משתנות לעיתים בחדות משנה אחת לאחרת, במיוחד בין המקומות 100–200 בדירוג, שם הבדלים קטנים בנתונים עשויים ליצור קפיצות חדות בדירוג. כך לדוגמה, אוניברסיטת אמורי באטלנטה עלתה בשנה אחת מן המקום ה-173 בדירוג למקום ה-56, אוניברסיטת פרדו נפלה מן המקום ה-56 למקום ה-127.
בשנת 2007 הוכנסו מספר שינויים לשיטת הדירוג שנועדו להשיב על טענות אלה.
ראו גם

דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם
דירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education
הערות שוליים

↑  QS World University Rankings 2020
↑  QS World University Rankings 2021
↑  QS World University Rankings 2022
↑  QS World University Rankings 2023
↑  QS World University Rankings 2024
↑  QS World University Rankings 2025
↑  So That's how They Did It, University Ranking Watch, 05/09/2006
↑  Another Kenan-Flagler: The Case of Washington University in St. Louis, University Ranking Watch, 11/11/2007
↑  Simon Marginson, Rankings: Marketing Mana or Menace?,
נערת הטלפון והבלש

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אלן ג'יי פאקולה 
 הופק בידי:  אלן ג'יי פאקולה
 תסריט:  אנדי לואיס   דייב לואיס
 עריכה:  קרל לרנר 
 שחקנים ראשיים:  ג'יין פונדה   דונלד סאת'רלנד   צ'ארלס סיופי   רוי שיידר
 מוזיקה:  מיכאל סמול 
 צילום:  גורדון ויליס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 ביוני 1971
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  נאו-נואר, מותחן פשע 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  2.5 מיליון דולר
 הכנסות:  12.5 מיליון דולר
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ג'יין פונדה) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נערת הטלפון והבלש (באנגלית: Klute) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מתח בבימויו של אלן ג'יי פאקולה משנת 1971. תסריט הסרט נכתב על ידי אנדי ודייב לואיס. בסרט משחקים ג'יין פונדה, דונלד סאת'רלנד, צ'ארלס סיופי ורוי שיידר.
"נערת הטלפון והבלש" הוא הראשון בטרילוגיית הפרנויה של אלן ג'יי פאקולה. הסרט השני היה "ממבטו של פראנואיד" (1974) והשלישי והחותם היה "כל אנשי הנשיא" (1976).
ג'יין פונדה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר הראשון שלה על משחקה הווירטואוזי בסרט זה וגם בפרס איגוד המבקרים האמריקאי. הבמאי פאקולה סיפר כי הניח לפונדה חופש פעולה מלא על הסט ואיפשר לה לאלתר את הטקסטים בסצנות הפגישות עם הפסיכולוגית המטפלת בה.
עלילה

הסרט עוסק בטום גרונמאן, מנהל בחברה מפנסילבניה, שנעלם באופן פתאומי. לחוקרים מגיעים מכתבי זימה מודפסים במכונת כתיבה, ששלח לנערת ליווי בשם ברי דניאלס (ג'יין פונדה). לאחר שישה חודשים של היעדרותו של גרונמאן עמיתו לעבודה, פיטר כייבל (צ'ארלס סיופי), שולח את החוקר הפרטי, ג'ון קלוט (דונלד סאת'רלנד), לבדוק מה עלה בגורלו.
קלוט מגיע לניו יורק ומתחקר את דניאלס שאינה זוכרת את גרונמאן. קלוט מפגין כלפיה יחס מגונן ומכבד, ובין השניים נוצר רומן. 
לבסוף מתברר שפיטר כייבל היה אחראי למותו של גרונמאן שהיה עד לרצח שכייבל ביצע. דניאלס עוזבת את דירתה בניו יורק ואת מקצועה הקודם, ועוברת לחיות עם קלוט בפנסילבניה.
צוות שחקנים

ג'יין פונדה - ברי דניאלס
דונלד סאת'רלנד - ג'ון קלוט
צ'ארלס סיופי - פיטר כייבל
רוי שיידר - פרנק לגורין
דורותי טריסתן - ארלין פייג'
ריטה גאם - טרינה
נייתן ג'ורג' - טרסק
ויויאן נייתן - הפסיכולוגית
קבלה

ג'יין פונדה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בנוסף הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
פונדה גם זכתה בפרסי איגודי מבקרי הסרטים מניו יורק, מקנזס ומאיגוד המבקרים האמריקני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
הסרט זכה לדירוג של 96% מהאתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 28 ביקורות.
היסטוריה של אלימות

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  היסטוריה של אלימות (קומיקס) (ספר קומיקס של ג'ון וגנר ווינס לוק)
 בימוי:  דייוויד קרוננברג
 הופק בידי:  דייוויד קרוננברג, קנט אלטרמן, טובי המריץ', כריס בנדר, ג׳וש בראון 
 תסריט:  ג'וש אולסון
 עריכה:  רונלד סנדרס
 שחקנים ראשיים:  ויגו מורטנסן מריה בלו אד הריס ויליאם הרט
 מוזיקה:  הווארד שור
 צילום:  פטר סושיצקי
 מדינה:  ארצות הברית גרמניה קנדה
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה בנדר-ספינק Media I! Filmproduktion  München & Company
 חברה מפיצה:  ניו-ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 במאי 2005 (פסטיבל הקולנוע בקאן) 23 בספטמבר 2005 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן פשע, סרט פעולה, סרט בלשים, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  פנסילבניה 
 תקציב:  32$ מיליון
 הכנסות:  $60,740,827
 הכנסות באתר מוג'ו:   historyofviolence
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
היסטוריה של אלימות (אנגלית: A History of Violence) הוא מותחן משנת 2005 שבויים על ידי דייוויד קרוננברג ונכתב על ידי ג'וש אולסון. הסרט הוא עיבוד של ספר הקומיקס היסטוריה של אלימות של ג'ון וגנר ווינס לוק. בסרט מככב ויגו מורטנסן.
הסרט היה מתחרה בולט על פרס דקל הזהב ב-2005. הסרט יצא לאור בהפצה מוגבלת ב-23 בספטמבר 2005 ושוחרר בצורה נרחבת ב-30 בספטמבר 2005.
ויליאם הרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו וג'וש אולסון היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על כתיבת התסריט.
תקציר העלילה

טום סטול (ויגו מורטנסן) הוא בעלים של מסעדה מקומית בעיירה קטנה במילברוק, אינדיאנה. באחד הלילות לאחר שעת הסגירה מגיעים שני אנשים שמנסים לשדוד את המסעדה. אחד השודדים פונה להרוג את המלצרית; אך סטול מצליח לגבור עליו ולחסל אותו ואת השודד השני, לעיני עובד אחר וזוג שסועד במסעדה. פעולותיו של סטול מתפרסמות והוא הופך בין לילה לגיבור ותמונותיו מתפרסמות בעיתונות המקומית.
כמה ימים לאחר מכן מופיעים במסעדה שלושה אנשים. אחד מהם, ברנש מצולק ועיוור בעינו השמאלית העונה לשם פוגרטי (אד הריס), טוען שטום סטול הוא פושע בשם ג'ואי קיוזאק שהיה מעורב איתו בעניינים הקשורים למאפיה האירית בפילדלפיה, שנים קודם לכן. טום מכחיש בתוקף את הטענות. הוא מצהיר שמעולם לא היה בפילדלפיה ומעולם לא פגש את האדם הזה קודם לכן. האיש מתעקש, ובימים שלאחר מכן מתחיל לארוב למשפחת סטול. תחת האיומים וההפחדות הופכים היחסים בין בני המשפחה, טום סטול, אשתו אידי (מריה בלו), בנו בן העשרה ג'ק (אשטון הולמס) ובתו הקטנה שרה (היידי הייס), מתוחים.
לאחר ויכוח עם אביו שהוכיח אותו על שימוש מופרז באלימות, בורח ג'ק מהבית ונתפס על ידי פוגרטי ואנשיו. עם ג'ק המשמש כבן ערובה שלהם, פוגרטי ואנשיו מגיעים לביתו של סטול ודורשים כי "ג'ואי" יחזור איתם לפילדלפיה. טום מצליח להרוג את אנשיו של פוגרטי ורגע לפני שזה האחרון מחסל אותו, ג'ק, בנו, יורה בו בגבו והורג אותו.
בבית החולים מתעמתת איתו אשתו, אידי, ואומרת לו כי בשעה שנאבק עם הפולשים לבית היא ראתה בו את אותו "ג'ואי", ודורשת ממנו להודות באמת. טום מודה ששמו אכן ג'ואי קיוזאק ושהוא היה פושע בעברו. הוא אומר לה שבמשך 3 שנים הוא התאמץ לברוח מזהות הפושע שבתוכו כדי להתחיל חיים נורמלים כ"טום סטול".
לאחר שטום חוזר בית החולים, השריף המקומי סאם מגיע לביקור כדי לשוחח עמו. בשיחתם הוא מבהיר לו שהמאורעות האחרונים ״לא מסתדרים לו״. לדבריו, המאפיונרים הללו לא היו מגיעים אילולי היו בטוחים שטום הוא האיש שהם מחפשים. טום מתחיל לענות במטרה להודות, אך אידי נכנסת לדבריו ומשקרת לסאם כדי להגן על בעלה, כשהיא טוענת שטום הוא בהחלט מי שהוא הצהיר שהוא, ומבקשת שסאם יעזוב אותם לנפשם כי המשפחה שלהם סבלה מספיק. אידי פורצת בבכי וסאם עוזב. האירוע האחרון מחריף את המתח ביחסי בני הזוג.
בלילה מקבל טום טלפון מאחיו ריצ'י קיוזאק (ויליאם הרט), הדורש כי יחזור לפילדלפיה או שהוא עצמו יבוא אליו. טום נוסע לפילדלפיה שם הוא פוגש את אחיו, המספר לו שאותם מאפיונרים בהם הוא פגע לפני שנעלם, התנקמו בריצ'י ומנעו ממנו להתקדם בארגון הפשע. טום מציע לעשות שלום, אולם ריצ'י מבהיר לו שהדרך היחידה לכפר על פשעיו היא מוות. אחד מאנשיו של ריצ׳י מנסה לרצוח את טום, אך הוא מתגונן ובסופו של מאבק בן כמה דקות מצליח להרוג את ריצ'י ואת שאר אנשיו.
כשטום חוזר לביתו, המשפחה אוכלת ארוחת צהריים בדממה, ומתח רובץ באוויר. הראשונה שמכירה בו היא בתו, שרה, שמביאה מהשיש את כלי האוכל עבורו. כשהוא מתיישב, מעביר לו בנו, ג'ק את האוכל. האחרונה שמכירה בו היא אידי, שרק בשוט האחרון של הסרט מביטה בו ועיניהם נפגשות.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| ויגו מורטנסן | טום סטול / ג'ואי קיוזאק |  |
| מריה בלו | אידי סטול | עורכת דין |
| אד האריס | קרל פוגרטי | איש פשע מפילדלפיה |
| ויליאם הרט | ריצ'י קיוזאק | אחיו הבכור של ג'ואי |
| אשטון הולמס | ג'ק סטול | תלמיד תיכון, בנם הבכור של טום ואידי |
הפקה

רוב הסרט צולם במילברוק, אונטריו, וסצנת השיא בה מדבר טום עם אחיו, ריצ'י, צולמה באחוזת איטון הול ההיסטורית הממוקמת בקינג סיטי, אונטריו, קנדה.
הפקה > גרסאות אחרות

הגרסה האירופאית והגרסה האמריקנית שונות בשתיים מסצנות הלחימה: הראשונה היא הסצנה בה טום שובר את אפו של אחד מאנשיו של פוגרטי. השנייה היא סצנה בה דורך טום על גרונו של אחד מאנשיו של ריצ'י קוזק - בשתי הסצנות מוצג יותר דם בגרסה האירופאית. נוסף לכך, צליל שבירת העצמות מודגש יותר.
פרשנות

שמו של הסרט יכול להתפרש באופנים שונים. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב כי קרוננברג מתייחס ל-3 משמעויות:
א. חשוד בעל היסטוריה ארוכה של אלימות, ב. השימוש ההיסטורי באלימות כאמצעי פיתרון, ג. האלימות הטבועה באבולוציה הדראווינית, בה האורגניזמים האלימים יותר הם השורדים ומחליפים את מקומם של אלה שאינם מסוגלים להתמודד. "אני דרווניסט מושלם", אומר קרוננברג, שסרטו החדש הוא במובנים רבים סרט שבו החזקים שורדים - בכל מחיר.
רבים השוו בין הסרט לבין עבודותיו של סאם פקינפה. בראיון איתו קרוננברג לא הכחיש את הדמיון, אך הדגיש כי יש הבדלים משמעותיים הן בסגנון והן בעלילה. אולסון, התסריטאי, הודה כי הסרט שייך רבות לעבודותיו של פקינפה, ובמיוחד לסרט כלבי הקש. הוא גם אזכר את עבודתם של דייוויד פיופלס וקלינט איסטווד, בלתי נסלח ולמותחן של ג'קוס טורנור משנת 1947, מהעבר.
על הסרט

הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2005, והוא הופץ בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2005 לאחר הצלחתו קודם לכן בהפצה מצומצמת ב-23 בספטמבר.
על הסרט > הכנסות

הסרט הופץ תחילה ב-14 בתי קולנוע בלבד וגרף $515,992. שבוע מאוחר יותר הוא הופץ בצורה נרחבת ב-1,340 בתי קולנוע וגרף $8,103,077 בסוף השבוע הראשון לאחר הפצתו. בהמשך רווחי הסרט בארצות הברית הגיעו ל-$31,504,633, ו-$60,334,064 ברחבי העולם כולו.
על הסרט > ביקורות

הסרט זכה להערכה בינלאומית ממבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון חיובי של 87% (מבוסס על 201 ביקורות). ב-Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 81 מתוך 100, מבוסס של 37 ביקורות. אמפייר דירג את הסרט במקום ה-448 ברשימת הסרטים של כל הזמנים.
הערות שוליים

↑  "A History of Violence:rogerebert.com::Reviews" Chicago Sun-Times. Retrieved January 22, 2010.
↑  "A History of Violence (2005) – Box Office Mojo", Box Office Mojo, ,Retrieved March 7, 2010.
↑  "History of Violence היסטוריה של אלימות", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
↑  "History of Violence, A (2005): Reviews" Metacritic, from the original on 27 September 2007. Retrieved 2007-09-23.
↑  "Empireonline" Empireonline. Retrieved 2010-10-09.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16276770b (data)  GND: 7642790-0  SUDOC: 156822288  VIAF: 196921146   WorldCat (עם VIAF): 196921146
פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר

פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר הוא אחד מהפרסים המוענקים במסגרת טקס פרס גלובוס הזהב מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד.
היסטוריה של הפרס

לפני שנת 1974, הפרס ניתן באופן לא רציף, ובפרס זכו כמה סרטים במשותף.
עד לשנת 1986, הפרס היה ידוע כ"פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר", כאשר כל סרט לא-אמריקאי היה יכול לזכות בפרס.
בשנת 1987, שמו של הפרס שונה ל"פרס גלובוס הזהב לסרט בשפה זרה", כאשר כל סרט שבו שחקניו לא דיברו אנגלית-אמריקאית היה יכול להיות מועמד לקבלת הפרס. בנוסף, שינוי זה אפשר גם לסרטים אמריקאים, שלא דוברים אנגלית להיות מועמדים לטקס. דוגמאות לכך ניתן לראות בסרטים "מכתבים מאיוו ג'ימה", "אפוקליפטו" ו"רודף העפיפונים".
החל משנת 1987, חלו שינויים בקריטריונים לקבלת פרס זה, כאשר הקריטריונים לזכאות לקבלת הפרס נוקשים יותר מאשר בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
קריטריונים נוקשים אלו באים לידי ביטוי בכך שסרטים אמריקאים מעולם לא זכו בקטגוריה. עד שנת 2006, גם סרטים שנעשו מחוץ לארצות הברית היו צריכים לכלול בתוכם דיאלוג מרכזי בסרט שיתנהל בשפה הרשמית של המדינה השולחת את הסרט לטקס.
המדינה בעלת הפרסים הרבים ביותר היא הממלכה המאוחדת, עם שבע זכיות. כשאחריה נמצאות ספרד וצרפת.
קריטריונים לזכאות

כמו פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, הפרס לא דורש שהסרט המועמד אליו יופק בארצות הברית.
החוקים הרשמיים של הפרס קובעים שאורכו של הסרט חייב להיות לכל הפחות 70 דקות, כאשר לפחות 51% מהדיאלוגים בסרט הם בשפה שהיא אינה אנגלית. בנוסף, על הסרט להיות מוקרן במדינת המקור לפחות 14 חודשים.
איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד, הקובע את הזוכים בפרס גלובוס הזהב, לא מגביל גם את כמות הסרטים שנשלחים ממדינה מסוימת, בשונה מפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, המגביל שליחת סרט אחד לכל מדינה.
זוכים ומועמדים

הערה: הזוכה מסומן בצבע
הערה: הסרט עם הסימן † זכה בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר

הערה: הסרט עם הסימן * היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר
ראו גם

פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב