stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אקוודור–מקסיקו
היסטוריה

אקוודור ומקסיקו הן שתי מדינות שחולקות היסטוריה משותפת בכך שהן היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית. בשנת 1819, אקוודור הייתה חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה (שכללה את קולומביה, אקוודור, פנמה וונצואלה של ימינו). לאחר התפרקותה, הכירה מקסיקו באקוודור וכוננה עימה יחסים דיפלומטיים ביוני 1830. בשנת 1837 פתחה מקסיקו קונסוליה בגואיאקיל שהפכה לאחר מכן לשליחות הדיפלומטית הראשונה שלה בדרום אמריקה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו להתפתח באופן משמעותי בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1974, נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלברס ביקר באקוודור ונפגש עם הנשיא גיירמו רודריגס. שני המנהיגים חתמו על מספר הסכמים על שיתוף פעולה כלכלי, מדעי ותרבותי. מאז, היו מספר רב של ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות.
מזה מספר שנים, מקסיקו מחזירה אזרחים אקוודוריים ללא תיעוד מתאים בדרכם לארצות הברית לאקוודור. מאז 2006, סוחרי סמים וכנופיות מרכז אמריקה הגבירו את התקפותיהם על מהגרים העוברים דרך מקסיקו. כתוצאה מכך, גם אקוודור וגם מקסיקו הגדילו את שיתוף הפעולה כדי לספק הגנה טובה יותר ותמיכה קונסולרית למאות מהגרים אקוודורים שחוצים את מקסיקו מדי שנה.
בדצמבר 2018, נשיא אקוודור לנין מורנו הגיע למקסיקו כדי להשתתף בטקס השבעתו של נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור. באוגוסט 2021 ביקר נשיא אקוודור גיירמו לאסו במקסיקו ונפגש עם הנשיא לופס אוברדור ושר החוץ מרסלו אבררד.
היסטוריה > הפשיטה על שגרירות מקסיקו

ב-3 באפריל 2024, נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור עורר סערה דיפלומטית כשהתייחס במהלך תדריכי העיתונאים היומיים שלו, הידועים כ-'mañaneras', לאקוודור תוך רמיזה להונאה בבחירות לנשיאות אקוודור ב-2023 שבסופן נבחר דניאל נובואה. ממשלת אקוודור הגיבה בחריפות וגירשה את שגרירת מקסיקו באקוודור כאשר היא מכריזה עליה כאישיות בלתי רצויה. ב-5 באפריל שוטרים אקוודוריים ביצעו פשיטה חסרת תקדים על שגרירות מקסיקו בקיטו, כדי לעצור את חורחה גלאס, סגן הנשיא לשעבר אשר מספר חודשים קודם לכן ביקש מקלט מדיני בשגרירות לאחר הכרזתו על רדיפה פוליטית ושהה שם מאז. האירוע, שנחשב להפרה של אמנת וינה הקובעת את ריבונות השגרירויות, גרם לנשיא מקסיקו לבקש ממזכירות החוץ של מקסיקו לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם אקוודור.
ביקורים רמי דרג

ביקורים נשיאותיים מאקוודור במקסיקו
הנשיא קרלוס אלברטו ארויו דל ריו (1942)
הנשיא גאלו פלאסה (1951)
הנשיא לאון פברס קורדרו (1985)
הנשיא רודריגו בורחה סבאיוס (1991)
הנשיא סיקסטו דוראן באיין (1993)
הנשיא חמיל מאוואד (1999)
הנשיא לוסיו גוטיירס (2004)
הנשיא אלפרדו פאלאסיו (2006)
הנשיא רפאל קוראה (2008, 2010, 2014)
הנשיא לנין מורנו (2018)
הנשיא גיירמו לאסו (אוגוסט וספטמבר 2021, 2022)
ביקורים נשיאותיים ממקסיקו באקוודור
הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס (1974)
הנשיא קרלוס סלינס (1990)
הנשיא ויסנטה פוקס (2004)
הנשיא אנריקה פניה נייטו (2014, 2016)
הסכמים בילטרליים

שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם ידידות, מסחר וניווט; הסכם חילופי תרבות; הסכם שיתוף פעולה למאבק בסחר בסמים ובתלות בסמים; הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני; הסכם לשיתוף פעולה תיירותי; הסכם למניעת כפל מס ומניעת העלמת מס על הכנסה החייבת במס; הסכם על תחבורה אווירית; הסכם על סיוע משפטי בעניינים פליליים; אמנת הסגרה והסכם על הכרה הדדית בלימודי השכלה גבוהה שהונפקו על ידי שתי המדינות.
תחבורה

קיימות טיסות ישירות עם אארומקסיקו בין נמל התעופה הבין-לאומי של מקסיקו סיטי לנמל התעופה הבינלאומי מריסקל סוקרה בקיטו.
יחסי סחר

בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-850 מיליון דולר. היצוא העיקרי של אקוודור למקסיקו כולל: קקאו, סרדינים, נפט גולמי, ג'לי, קפה, אספרגוס ומנגו. היצוא העיקרי של מקסיקו לאקוודור כולל: שמפו, טלוויזיות עם מסך שטוח, טרקטורים, דאודורנטים לגוף ואנטי-פרספירנטים; ותכשירי שיניים. מקסיקו היא המשקיע הזר הגדול ביותר באקוודור. בין 2008 ל-2017, חברות מקסיקניות השקיעו 1.4 מיליארד דולר באקוודור. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו América Móvil, Cemex, FEMSA, Grupo Bimbo, Mabe, Mexichem ו-OXXO (בין היתר) פועלות באקוודור.
נציגויות דיפלומטיות

אקוודור מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי וקונסוליה במונטריי.
מקסיקו מחזיקה באקוודור שגרירות בקיטו.
שגרירות אקוודור במקסיקו סיטי
שגרירות מקסיקו בקיטו
ראו גם

הפשיטה על שגרירות מקסיקו באקוודור
היסטוריה של ירושלים

ההיסטוריה של העיר ירושלים מקיפה כשבעת אלפי שנות התיישבות, שראשיתן בסביבות 5,000 לפנה"ס, בשלהי תקופת האבן החדשה (נאוליתית קרמית). המתיישבים הראשונים היו ככל הנראה כנענים (יבוסים בלשון המקרא); מן האלף הראשון לפני הספירה העיר הפכה ליישוב ישראלי-יהודי, לבירת ממלכת ישראל המאוחדת ואחר כך לבירת ממלכת יהודה. מאז החליפה העיר ידיים במשך הדורות, בתור איליה קפיטולינה בתקופה הרומאית, אחר כך כעיר ביזנטית, מוסלמית, צלבנית, ממלוכית, עות'מאנית, עיר תחת מנדט בריטי, בירת ישראל מאז קום המדינה, עיר ירדנית-ישראלית ולאחר מלחמת ששת הימים כעיר שאוחדה תחת שלטון ישראל. כמאמר נשיא המדינה שמעון פרס בנאום לכבוד יום ירושלים
”אין עוד עיר בעולם שיצרה שפע היסטורי כזה כמו ירושלים. גם היסטוריה רוחנית, גם היסטוריה מדינית. ירושלים הייתה מעיר, למסר. ממקום, לתוכן. מיישוב בפריפריה, למוקד השראה עולמי”.
ירושלים החלה את חייה כיישוב צנוע בתקופת האבן ובתקופת הברונזה הפכה לעיר-מדינה כנענית. בתקופת הברזל הידועה גם בשם התקופה הישראלית הפכה ירושלים לעיר הבירה של ממלכת יהודה (לפי המקרא שמשה לפני כן כבירת ממלכת ישראל המאוחדת). מעמד זה, כמו גם בניית מקדש שלמה בתוכה, הציבו את ירושלים במרכז ההויה של העם היהודי; בתקופה זו נוצרו בירושלים יצירות מופת של הגות ודת המהוות אבני יסוד של המשפט, הפילוסופיה, השירה והספרות של העולם המערבי. פריחתה של ירושלים הייתה שיאה של תקופות זוהר, וחורבנה סימל את עומק אסונם של היהודים. שמה של ירושלים שונה לאיליה קפיטולינה על ידי האימפריה הרומית; תחת שם זה בתקופה הביזנטית הייתה לאחד המרכזים הראשונים של הנצרות. מול הר הבית שעמד בחורבנו, נבנתה כנסיית הקבר במלוא תפארתה – במתחם קטן בו כל שינוי באזורי ההשפעה עתיד לסמל את היחסים בין הדתות המקדשות את ירושלים. התפשטות האסלאם הביאה לתקופה חדשה בתולדות ירושלים ופאר מחודש להר הבית. התקופה הצלבנית בתולדות ירושלים שינתה סדרי עולם והפרה את מאזן הכוחות בין הדתות. מפסגה זו גלשה ירושלים למעמד שולי בתקופת האימפריה הממלוכית ובאימפריה העות'מאנית – עיר קדושה ומנוונת המתקיימת בדלות. במלחמת העולם הראשונה נכבשה ירושלים על ידי האימפריה הבריטית. הכרזת העצמאות של מדינת ישראל – שנערכה בתל אביב – העלתה את ירושלים למעמד של עיר בירה של המדינה הנולדת והחזירה מחדש עטרה ליושנה בהיסטוריה של עם ישראל. בסדרת קרבות עקובים מדם, תחילה במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, אחר כך במלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על כל חלקי ירושלים. גם בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 נותרה ירושלים בעין הסערה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ירושלים הקדומה > פרהיסטוריה

הפרהיסטוריה של ירושלים וסביבותיה לוטה חלקית בערפל, שכן רבים משרידיה הקדומים קבורים תחת שכבות מתקופות מאוחרות יותר.
עד תחילת המאה ה-20, כל שהיה ידוע על ירושלים הקדומה נבע מכתבי הקודש. חפירות ארכאולוגיות חשפו שפע ממצאים המציירים תמונה נאמנה של החיים בירושלים וסביבתה בטרם הפכה לעיר בירתו של דוד המלך. ממצאים אלה מעלים תמונה של פעילות אנושית ענפה, הכוללת מערכות בנייה מרשימות ומערכות חברתיות מורכבות, ומאפשרים לחוקרים מדיסציפלינות מדעיות שונות לשחזר את הפרה-היסטוריה של ירושלים ואזור ההר המרכזי.
חפירות ארכאולוגיות העלו ממצאים המעידים על פעילות אנושית מתקופת האבן. הממצאים כוללים בעיקר כלי עבודה ושרידי מזון המעידים כי בירושלים וסביבתה התהלכו קבוצות של ציידים-לקטים. ההתיישבות האנושית על השלוחה הידועה כעיר דוד החלה – ככל הידוע – בתקופה הכלקוליתית. היישוב החל לקרום עור וגידים כעיר במהלך תקופת הברונזה ולשיא התפתחותו הגיע בתקופת הברונזה התיכונה. העיר, שנבנתה על ידי אחד העמים הכנענים וכללה בתחומה את פסגת עיר דוד, הוקפה בביצורים מאסיביים. כמו כן נבנה בעיר מפעל מים חצוב באבן על מנת לאפשר לה אספקת מים גם בעיתות מצור. למרות קיומם של מקורות כתובים אין הסכמה בין החוקרים באשר להשפעה המדינית-פוליטית באזור: תאוריה אחת קובעת כי העובדה שאין במקורות כל אזכור למקומות יישוב מהתקופה מעידה על דומיננטיות של ירושלים באזור יהודה ובערים המבוצרות (בית אל ודביר, ששרידיהן נחשפו בחפירות, ושהיו ערים כפופות לשליטה והשפעה ירושלמית). תאוריה אחרת עולה ממחקרו של פרופסור נדב נאמן, על פיה שטח השפעתה של ירושלים היה מצומצם והוגבל על ידי בית אל ודביר, שהיו בעצמן ערי ממלכה עצמאיות.
ירושלים הקדומה > תקופת הברונזה המאוחרת

בתקופת הברונזה המאוחרת, הפכה ארץ כנען לאזור מריבה ושדה קרב בין האימפריה המצרית ואימפריות ממסופוטמיה. ירושלים, אחת מערי המדינה הכנעניות, הייתה נתונה תחת שלטון מצרי, ומוזכרת במכתבי אל-עמארנה בהם פונה שליט העיר עבד-חבה לפרעה בבקשות עזרה. המקרא הוא הבסיס העיקרי לתולדות ירושלים בתקופת המקרא, אף על פי שאמינות מקור זה – לפחות לגבי תקופת ההתנחלות מוטלת בספק. על פי הכתוב בספר יהושע פרק י', אדוני צדק, מלך ירושלים, עמד בראש ברית מלכי הדרום במלחמתם כנגד יהושע בן נון וצבא בני ישראל, בעימות שבסופו הושג ניצחון ישראלי ונכבש כל אזור ההר – ללא ירושלים. אף על פי שחורבנה של העיר לא מוזכר בפירוש במקרא, כתוב בספר שופטים כי שבט יהודה העלה אותה באש. ייתכן וחולשת העיר משכה אליה תושבים חדשים, היבוסים, שיש הקושרים אותם לחיתים. מאז ועד כיבוש העיר על ידי דוד, כעבור כ-200 שנה, נקראת העיר בשם המקראי יבוס. האזכור המפורסם ביותר של יבוס באותה תקופה, בהיותו יישוב נכרי יחיד בלב אזור ההר המיושב בשבטים יהודיים, היה במעשה פילגש בגבעה: ”וְלֹא אָבָה הָאִישׁ לָלוּן וַיָּקָם וַיֵּלֶךְ וַיָּבֹא עַד נֹכַח יְבוּס הִיא יְרוּשָׁלִָם וְעִמּוֹ צֶמֶד חֲמוֹרִים חֲבוּשִׁים וּפִילַגְשׁוֹ עִמּוֹ. הֵם עִם יְבוּס וְהַיּוֹם רַד מְאֹד וַיֹּאמֶר הַנַּעַר אֶל אֲדֹנָיו לְכָה נָּא וְנָסוּרָה אֶל עִיר הַיְבוּסִי הַזֹּאת וְנָלִין בָּהּ. וַיֹּאמֶר אֵלָיו אֲדֹנָיו לֹא נָסוּר אֶל עִיר נָכְרִי אֲשֶׁר לֹא מִבְּנֵי יִשְׂרָאֵל הֵנָּה וְעָבַרְנוּ עַד גִּבְעָה.” (ספר שופטים, פרק י"ט פסוקים י'–י"ב)
תקופת הברזל (תקופת המקרא) > תקופת הברזל הראשונה (מאות 10–12 לפנה"ס) – תחילת התיישבות ישראלית

גם אם נתחשב בעדויות ארכאולוגיות, המקורות אודות כיבוש ירושלים בידי דוד המלך הם מעטים מאוד. לכן, אנו נאלצים להסתמך על תיאור המאורע בתנ"ך, בלא שתהא בידינו היכולת לאמת זאת באופן מדעי.
על פי המסופר במקרא, הכיבוש החלקי של ארץ כנען על ידי שבטי ישראל הותיר את ירושלים בידי היבוסים, ועם הכתרת דוד למלך (בחברון) הוא החליט לכבוש את העיר ולהפכה לעיר בירתו. הסיבות להחלטה אינן ברורות לחלוטין: כשבוחנים את הנתונים הגאוגרפיים והפיזיים של ירושלים מסתבר שאינם אידיאליים לעיר בירה, מהיותה רחוקה ממוקדי הכוח ומדרכים ראשיות. ההנחה היא שההחלטה הייתה פוליטית, "עיר יבוס" שכנה על כתף הר בין שבט יהודה בדרום – לשבט בנימין בצפון, במובלעת שלא נכבשה מעולם, מה שהופך אותה ל"נייטרלית", עיר שאינה מזוהה עם אף אחד משבטי ישראל. לפי המסורת זהו המקום בו עמד אברהם אבינו להקריב את יצחק בנו, מקום העקדה, ולכן הבחירה במקום היא "אלוהית". ספר דברי הימים א, יא ד–ט מתאר את כיבוש ירושלים על ידי דוד המלך:
”וַיֵּלֶךְ דָּוִיד וְכָל-יִשְׂרָאֵל יְרוּשָׁלִַם, הִיא יְבוּס; וְשָׁם, הַיְבוּסִי, יֹשְׁבֵי, הָאָרֶץ. וַיֹּאמְרוּ יֹשְׁבֵי יְבוּס, לְדָוִיד, לֹא תָבוֹא, הֵנָּה; וַיִּלְכֹּד דָּוִיד אֶת-מְצֻדַת צִיּוֹן, הִיא עִיר דָּוִיד. וַיֹּאמֶר דָּוִיד--כָּל-מַכֵּה יְבוּסִי בָּרִאשׁוֹנָה, יִהְיֶה לְרֹאשׁ וּלְשָׂר; וַיַּעַל בָּרִאשׁוֹנָה יוֹאָב בֶּן-צְרוּיָה, וַיְהִי לְרֹאשׁ. וַיֵּשֶׁב דָּוִיד, בַּמְצָד; עַל-כֵּן קָרְאוּ-לוֹ, עִיר דָּוִיד. ח וַיִּבֶן הָעִיר מִסָּבִיב, מִן-הַמִּלּוֹא וְעַד-הַסָּבִיב; וְיוֹאָב, יְחַיֶּה אֶת-שְׁאָר הָעִיר. וַיֵּלֶךְ דָּוִיד, הָלוֹךְ וְגָדוֹל; וַ-ה' צְבָאוֹת, עִמּו.”
תקופת הברזל (תקופת המקרא) > תקופת הברזל השנייה (מאות 6–10 לפנה"ס) – תקופת בית ראשון

על פי המסופר בתנ"ך, ירושלים הפכה תחת שלטון דוד המלך למרכז המדיני-דתי של ממלכת ישראל המאוחדת ולמקום משכן ארון הברית. בנו של דוד, שלמה, בנה את בית המקדש הראשון בהר המוריה בסביבות המאה ה-10 לפנה"ס, כ"בית זבול" (בית משכן?) לאלוהים וכסמל לזיקת העם לבית דוד. הבית נבנה בשטחו של גורן (ארַוְנה היבוסי) שם רכש דוד את הקרקע, והקים בו מזבח לה'. בניית בית המקדש נמשכה כשבע שנים ולאחריה נבנה ארמונו של שלמה במשך 13 שנים, סך הכל 20 שנה. על פי המקרא, לצורך הבניה הטיל שלמה מיסים כבדים על העם, העסיק גם מומחים ובנאים צידונים ויבא עצים וחומרי בנייה. על אף בניית בית המקדש בירושלים לא בוטל הפולחן בבמות ברחבי הארץ, ואלה הוסיפו לשמש לצורכי זבח וקורבן, אף על פי שהתורה אסרה שימוש בבמות בזמן שבית המקדש קיים. ברם, בהיעדר עדויות ישירות מחוץ לתנ"ך, שאלת קיומה של הממלכה המאוחדת, במיוחד תחת שלמה, נתונה למחלוקת. חוקרים רבים, שהבולט בהם הוא ישראל פינקלשטיין מפקפקים בכך, וגורסים שירושלים באותה תקופה הייתה עיר קטנה למדי. עם זאת, כתובת תל דן בה מופיע השם "בית דוד" לציון בית המלכות ביהודה, מצביעה לכאורה על קיומו של אדם בשם "דוד", שייסד את בית המלוכה ביהודה.
רחבעם, בנו הבכור של שלמה, לא הצליח לשמור על שלמות הממלכה, ועם עלייתו לשלטון בשנת 928 לפנה"ס היא התפרקה לשתי ממלכות נפרדות, ממלכת יהודה שכללה את שבטי בנימין, שמעון יהודה (ולוי) ובתוכה ירושלים, וממלכת ישראל שכללה את עשרת השבטים הנותרים (למעשה תשעה שבטים בעלי נחלות, ושארית שבט לוי שהיו מפוזרים בכל הנחלות). עם פילוג הממלכה נותקה ממלכת ישראל, מהמקדש בירושלים – שהיה מעתה מרכז פולחן לממלכת יהודה בלבד. בממלכת יהודה הוסיפו לזבוח גם בבמות השונות עד לימי יאשיהו כשנהרסו הבמות, ובית המקדש נהיה למקום היחיד לעבודת האלוהים. מאז נאסרה כליל עבודת אלילים באיסור חמור, והציווי לעבודת האלוהים האחד הפך לייסוד האמונה היהודית.
בימי המלך חזקיהו, בסוף המאה השמינית לפנה"ס, צרו על העיר צבאות אשור; ואולם העיר עמדה במצור, בין השאר בזכות נקבת השילוח שהזרימה מים ממעין הגיחון שהיה מחוץ לחומות העיר לבריכת היקוות מפנים לחומות. לקראת סוף תקופת הבית הראשון העיר התרחבה לכיוון צפון מערב, לאזור אותו תופש הרובע היהודי, ואף מעבר לכך.
תקופת הברזל (תקופת המקרא) > תקופת הברזל השנייה (מאות 6–10 לפנה"ס) – תקופת בית ראשון > חורבן בית ראשון

על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון עמד על תלו כארבע מאות ועשר שנים עד שהועלה באש בשלהי קיץ שנת 586 לפנה"ס (חודש אב), על ידי נבוזראדן, שר צבאו של נבוכדנאצר מלך בבל, שכבש את ירושלים והחריבה. חורבן הבית היה סוף תקופת בית ראשון, ומאז ולאורך גלות בבל, חדל בית המקדש לשמש כמרכז רוחני ליהודים. כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוקים ח'–ט':
”וּבַחֹדֶשׁ הַחֲמִישִׁי בְּשִׁבְעָה לַחֹדֶשׁ הִיא שְׁנַת תְּשַׁע עֶשְׂרֵה שָׁנָה לַמֶּלֶךְ נְבֻכַדְנֶאצַּר מֶלֶךְ בָּבֶל; בָּא נְבוּזַרְאֲדָן רַב טַבָּחִים עֶבֶד מֶלֶךְ בָּבֶל יְרוּשָׁלִָם; וַיִּשְׂרֹף אֶת בֵּית ה' וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ, וְאֵת כָּל בָּתֵּי יְרוּשָׁלִַם וְאֶת כָּל בֵּית גָּדוֹל שָׂרַף בָּאֵשׁ.”
לאחר חורבן ממלכת יהודה ובית המקדש הראשון הוגלו רבים, ובראשם הצמרת השלטונית, לבבל. חסרים מקורות כלשהם לקורות יהודה, וארץ ישראל כולה, בין השנים 582 ל-539 לפנה"ס, היא השנה בה ניגפה ממלכת בבל בפני כורש מלך פרס. נוטים לשער שבמהלך תקופה זו לא חלו שינויים מהותיים ביישוב בארץ. משחרב הבית הראשון הפכה יהודה, כמו ממלכת ישראל 136 שנה לפניה, לחלק ממערכת הפחוות של האימפריה הנאו-בבלית. היישוב היהודי בארץ ישראל עתיד להתחדש רק עם שיבת ציון, 48 שנים מאוחר יותר.
תקופת בית שני

במשך כשש-מאות השנים שבין 538 לפנה"ס ועד לשנת 70 לספירה, תקופה היסטורית בתולדות עם ישראל וארץ ישראל המכונה תקופת בית שני, הייתה ירושלים בירת חבל יהודה. תקופה זו בדברי ימי ירושלים נתחמת בין שיבת ציון לחורבן בית שני, ולאחר חורבן זה חדלה ירושלים להוות עיר יהודית למשך דורות אחדים.
המבנה החשוב ביותר בירושלים בתקופה זאת היה בית המקדש השני, והיהודים היוו את הקבוצה האתנית-דתית הדומיננטית בעיר, ובכל פרובינקיית יהודה (על שמותיה השונים). ירושלים הייתה מרכז חיי הדת לכל היהודים, גם לאלה שחיו בגולה, שהמשיכו לשאת עיניהם לירושלים ועלו לרגל אליה. העיר היוותה כר פורה ליצירות דתיות, ובתקופה זו עוצב חלק גדול מדמות הדת היהודית כפי שהיא מוכרת בעת החדשה. באותה תקופה נחתם המבנה הקנוני של התנ"ך, ובה נאספו, נוצרו ונחתמו רוב פרקי המשניות.
מבחינה פיזית, ירושלים מתוחמת מדרום, ממערב וממזרח בגיאיות הגדולים של נחל קדרון וגיא בן הנום, בהתאמה. לכן, כיוון ההתפתחות הטבעי האפשרי של העיר היה תמיד צפונה, שם משתרעת רמה ללא מכשול טבעי, עובדה שהופכת את הצפון גם לנקודת התורפה הפגיעה ביותר שלה. ואכן, עם כל התרחבות של העיר צפונה נבנתה חומה נוספת, צפונית יותר, שנועדה להגן על שטח ההתיישבות החדש. החוקרים מונים שלוש חומות שנבנו מצפון לכל אזור הרחבה חדש, לאורך ימי הבית השני.
תקופת בית שני > התקופה הפרסית

בעקבות הכרזת כורש, החל משנת 538 לפנה"ס החלו יהודים לחזור לארצם, ואגב כך גם לירושלים. בין השנים 538 לפנה"ס ו-332 לפנה"ס הייתה ירושלים בירתה של מדינת-חסות באימפריה הפרסית שנקראה פחוות יהודה. בראש הפחווה עמד פחה (מושל), שבתחילה היה פרסי אך מאז מינוי נחמיה כפחה היהודי הראשון (445 לפנה"ס), התפקיד נועד ליהודי. במשך התקופה הראשונה שלאחר שיבת ציון, חומות ירושלים לא היו מבוצרות כדבעי, והמקדש במרכזה היה צנוע. כפי שמספר יוסף בן מתתיהו:
”וכשנגמר בניין בית המקדש...הכהנים והלויים וזקני בית האבות, שהעלו בזכרונם את (בית המקדש) הראשון הגדול והמפואר מאוד וראו את (השני) בבניינו והוא נקלה מן הישן מחמת עוניים... לא יכלו לכבוש צערם על כך ובאו לידי בכי ודמעות.”
עם זאת, התקיימו בעיר חיים שוקקים שהתבטאו גם ביצירה דתית ורוחנית מונומנטלית: חתימת התנ"ך, איסוף ועריכת המשניות הראשונות, והנחת היסודות לפרשנות העתידה להפוך את חומשי התורה – לתורת חיים.
תקופת בית שני > התקופה ההלניסטית

התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה עם כיבוש הארץ בידי אלכסנדר מוקדון בשנת  332 לפנה"ס, והסתיימה במרד החשמונאים בשנת 167 לפנה"ס. את התקופה ההלניסטית בירושלים אפיין פער הולך וגדל בין אנשי השכבה המבוססת, בני האליטה השלטונית שבחרו לאמץ את תרבות יוון (התייוונות), לבין רוב יהודי העיר, "עמך", ששמרו על מסורת אבותיהם. לקראת סוף התקופה העמיק הפער כאשר מתייוונים זכו בתפקיד הכהן הגדול, מה שהוביל בעקיפין למרד החשמונאים. עם זה, לאורך תקופה זו ידעה ירושלים, לרוב, שקט ושלווה. העיר נהנתה מאוטונומיה יחסית בניהול ענייניה, וזכתה לפיתוח עירוני ניכר – לקראת שדרוג מעמדה לפוליס.
דמותה של ירושלים בתקופה ההלניסטית אינה נהירה כל צרכה, במיוחד בימי שלטון מלכי בית תלמי ממצרים. באשר לתקופתם של שליטי בית סלאוקוס, הן ספר מקבים ב' והן יוסף בן מתתיהו
(קדמוניות היהודים ספר י"ב) מספרים על תנופת בנייה, בעיקר בימי יאסון, ששקד להפוך את ירושלים לפוליס, עם כל המוסדות המקובלים. ארכאולוגים התאמצו, מאז תחילת המחקר בשנת 1841, לאתר את המבנים המצוינים במקורות אלו – הגימנסיון, האפבאון, התיאטרון ועוד, ואולם – עד היום טרם התגלה דבר.
היקאטאיוס איש אבדירה, שחי בסוף המאה הרביעית לפני הספירה, מספר: "ירושלים היא העיר הבצורה היחידה ביהודה, גודלה כחמשים אצטדיות ומספר תושביה כשתים עשרה רבבות איש (120,000). באמצע עיר זו נמצא בית המקדש". היקאטאיוס מסר את מידותיו של בית המקדש, הזכיר את אש התמיד, את המזבח ואת המנורה, הדגיש שאין שם שום פסל ומצבה ושום חורשה המקודשת לעבודת אלילים, ואף הזכיר את עבודת הכהנים שאינם שותים יין בבואם אל ההיכל.
תקופת בית שני > תקופת החשמונאים

מרד החשמונאים פרץ ב-167 לפנה"ס, ובית המקדש טוהר כליל ב-164 לפנה"ס. מאז, במשך 25 שנה, שלטו החשמונאים בחסות סלאוקית, כאשר סמוך לבית המקדש – בחקרא, שכן חיל מצב סלאוקי. ב-141 לפנה"ס נכבשה החקרא על ידי שמעון התרסי, והוא החריבה עד היסוד. בשלהי תקופת בית שני, כעבור 70 שנה, פרץ ריב אחים מר בין יורשיו של אלכסנדר ינאי. שני הצדדים פנו אל נציג המעצמה החדשה שעלתה על במת ההיסטוריה, המצביא הרומאי פומפיוס שהגיע לאזור, וביקשוהו להכריע מי ישלוט בארץ. בשנת 63 לפנה"ס אבדה סופית הריבונות היהודית בארץ ישראל, כשפומפיוס נכנס בראש חיל רב אל בית המקדש. כעשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בשנת 37 לפנה"ס, התמנה בנו של אנטיפטרוס – הורדוס, למלך יהודה בחסות רומא.
במשך כ-80 שנה, מ-140 לפנה"ס ועד 63 לפנה"ס, הייתה ירושלים לבירת מדינה, ולאחר מכן לבירת ממלכה עצמאית. מעצם היותה בירת מדינה וממלכה עצמאית, נהנתה ירושלים מתנופת בניה, והוקמו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון. מנהג העלייה לרגל העשיר אותה, ועליית יהודים אליה מרחבי הארץ ומהתפוצות הרחיבה את גבולה באופן ניכר. ירושלים הייתה למרכז פוליטי חי ודינמי, מרכז דתי יצרי ויצירתי, ומרכז תרבותי – הן יהודי והן הלניסטי.
בתקופת החשמונאים החל המפעל רב-הממדים של יישוב העיר העליונה וביצורה בהיקף רחב. בין השנים 134–142 לפנה"ס נבנתה החומה החשמונאית, שהקיפה וביצרה את שטח הגבעה המערבית (הר ציון) ואת העיר העליונה. בתקופה החשמונאית נבנו בירושלים שני מבני-מידות שלא נותר מהם זכר: האחד היה מצודת הבירה, אשר שכנה בדיוק במקום בו הקים הורדוס את מצודת אנטוניה; מבנה שני אותו חיפשו החוקרים לשווא, היה ארמון החשמונאים. הארמון צפה אל המקדש, והמלך (שהיה באותו זמן גם כהן גדול) יכול היה לפקח על עבודת הכוהנים ממרפסת ארמונו. בתקופת החשמונאים נבנו גם מספר מפעלי מים לאספקת צורכי העיר ההולכת וגדלה; לשם כך הוקם מפעל להולכת מים אל בריכת אגירה באזור הצפון-מערבי של הר הבית, הנקרא "המנהרה החשמונאית". המנהרה ניקזה את מימי נחל בית זיתא והטירופיאון אל בורות בשטח מצודת הבירה, או הר הבית. בנוסף, נחצבה בתקופה החשמונאית, (כנראה בתקופת ינאי) האמה התחתונה ששימשה להובלת מי מעיין עין עיטם שליד בית לחם אל הר הבית. מפעל הנדסי זה היה מורכב ומתוחכם, ומעיד על יכולת טכנית והנדסית בלתי מבוטלת.
תקופת בית שני > תקופת הורדוס

ימי שלטונו של הורדוס עמדו בסימן שלום, שקט, שגשוג כלכלי ובנייה מרשימה. הוא שלט בירושלים במשך שלושים ושלוש שנה (4–37 לפנה"ס), וכל ימיו ניסה להתמודד ולתמרן בין הנאמנות לפטרוניו ברומא, לבין מחויבותו לנתיניו היהודים. הורדוס הפך את ירושלים לעיר הלניסטית, אלילית, שהייתה בו-זמנית גם עיר יהודית מרכזית. בית המקדש נבנה בפאר רב, והכהנים עסקו בעבודת הטהרה. מאות רבבות עולי רגל – ככל הנראה מיליון ומעלה – מילאו את רחובות העיר בימי שלושת הרגלים.
על תקופה זו נאמר בתלמוד:
”מי שלא ראה ירושלים בתפארתה לא ראה כרך נחמד מעולם, מי שלא ראה בית המקדש בבנינו לא ראה בנין מפואר מעולם. מאי היא? אמר אביי ואיתימא רב חסדא זה בנין הורדוס”
את העיר תחם ממזרח נחל קדרון, מעליו בנויה חומת-התמך האדירה של הר הבית, העופל. הר הבית היה למעשה רחבת ענק, שבמרכזה התנשא בית המקדש. הרחבה הייתה מוקפת באכסדרות מארבעת צידיה, כשמדרום היה הסטיו המלכותי, המפואר. בפינתה הצפון-מערבית נמצאה מצודת אנטוניה. ממצודת אנטוניה נפרשה חומה שהקיפה את שכונתה הצפונית של העיר. למרגלות קיר התמך המערבי של רחבת הר הבית ("הכותל המערבי") השתרע רחוב העסקים המרכזי של העיר, (הקארדו). בצידו הדרומי של רחוב זה נמצאה קשת רובינסון, אשר נשאה גרם מדרגות גדול ממדים שהוביל ממפלס הרחוב אל הסטיו המלכותי. הכותל הדרומי של הר הבית הכיל את שערי הכניסה העיקריים למתחם המקודש, הם שערי חולדה. דרומה משם השתרע אזור של מקוואות-טהרה ציבוריים לרווחתם של עולי הרגל, ורחוב המוביל עד בריכת השילוח. ממערב לכותל המערבי נמצא ערוץ הטירופיאון העמוק, ומעבר לו – העיר העליונה, מקום מגוריהם של בני מעמד הכהנים ובעלי הממון שבעיר. את העיר העליונה חיבר אל הר הבית גשר שנבנה על קשת (קשת וילסון דהיום). ממערב לעיר העליונה, בקצה הדרומי – ניצב ארמון המלוכה של הורדוס, ומצפון לו – באזור המצודה ("מגדל דוד" של ימינו) ניצבה מצודת המגדלים. עד למצודה (מגדל היפיקוס) הגיעה החומה המקיפה את העיר מדרום, וממנה נמתחה חומה מערבה עד לכותל המערבי, לאורך ערוץ נחל צולב. מפעל בנייה אדיר זה ניכר עד היום – כ-90% מן הממצאים הארכאולוגיים בירושלים של ימי בית שני – מקורם בתקופת הורדוס.
ירושלים הייתה "חלון הראווה" של הורדוס כלפי העולם, והוא נהג להזמין, במיוחד אישים בעלי עוצמה מן האימפריה הרומית שיחזו בפאר העיר ובנייניה. אכן, פארה של ירושלים הרשים את המבקרים, ושמעה יצא למרחוק. ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן כתב:
”ירושלים המפורסמת לאין שיעור מבין ערי המזרח”
תקופת בית שני > חורבן בית שני

לאחר מות הורדוס ומקץ תקופה קצרה של שלטון יורשיו, הפכה רומא את יהודה בשנת 6 לספירה לפרובינקיה רומאית בשם יודיאה שהייתה בשליטת נציבים. התקופה מתוארת בספרות כתקופה של אנרכיה, תסיסה ואלימות, כאשר פעילות השלטון מצטמצמת לגביית מיסים ותו לא. תחושת ההתמרמרות של הציבור היהודי גברה והלכה, עד שבשיאה פרץ המרד הגדול שהסתיים בחורבן הבית.
על פי ספר יוסיפון, במהלך השנה שבין 69 ו-70 התחוללה בירושלים מלחמת אחים עקובה מדם. מנהיגי הקנאים, לוחמי הגליל יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא, האשימו את ההנהגה המתונה בירושלים בסיבות לכישלון המרד בצפון ארץ ישראל ולא בחלו בהטלת שלטון טרור על מנת להשתלט על העיר.
בקיץ שנת 70 שב לרומא אספסיאנוס, המצביא הרומאי שניהל את המצור על ירושלים, והוכתר כקיסר. את מקומו ירש סגנו טיטוס, בנו, שהחל בכיבוש העיר מצפון, אזור החומה השלישית, משם התקדם אל מצודת אנטוניה וכבש אותה. בשלב זה התבצרו הקנאים בהר הבית ובעיר העליונה. בט' באב ג'תת"ל כבש טיטוס את הר הבית, והצית את בית המקדש. חודש לאחר מכן נפלה העיר העליונה, וירושלים נחרבה בשריפת ענק. במהלך המצור על ירושלים, שנמשך חמישה חודשים, נספו מאות אלפי אנשים. עם תום כיבוש העיר בידי כוחותיו של טיטוס, הייתה ירושלים לעיי חורבות.