stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בגידה כפולה
הערות שוליים

↑  "Haywire (2011) - Financial Information". The Numbers. נבדק ב-2 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Haywire (2012)". Irish Film Classification Office. נבדק ב-9 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Haywire (2011)". BBFC. נבדק ב-26 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Haywire (2012)". Box Office. Internet Movie Database. 27 במרץ 2012. נבדק ב-29 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Haywire (2012) (באנגלית), נבדק ב-2019-06-15
↑  "Haywire (2012) - Box Office Mojo". www.boxofficemojo.com. נבדק ב-2019-06-15.
↑  "UPDATE: Steven Soderbergh's Next Movie is a Knockout". ComingSoon.net. 7 בספטמבר 2009. נבדק ב-22 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brunsting, Joshua (22 ביוני 2010). "Steven Soderbergh's Full Frontal Now Available On Netflix Watch Instantly. Soderbergh's Knockout, Now Titled Haywire, Gets Early Test Screening". נבדק ב-22 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gina Working on Haywire Reshoots". MMA Gina Carano Fan Site (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-06-15.
↑  Edelstein, David. "Movie Review: Haywire, or The Vindictive Ex-Girlfriend Experience". Vulture. נבדק ב-2020-04-04.
↑  "Steven Soderbergh On Haywire And Creating The Anti-James Bond Heroine". CINEMABLEND. 2012-01-19. נבדק ב-2019-06-15.
↑  Robinson, Joanna (29 בנובמבר 2019). "The Mandalorian's Gina Carano Thought She Was Playing a Wookiee". Vanity Fair. נבדק ב-31 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Haywire". Rotten Tomatoes. Fandango.
↑  "Haywire". Metacritic. CBS Interactive. נבדק ב-15 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ross, Dalton (23 בינואר 2012). "Haywire' gets a D+ CinemaScore grade: What gives?". Entertainment Weekly. נבדק ב-8 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Claudia Puig (19 בינואר 2012). "Electric fight scenes make 'Haywire' work". USA Today. אורכב מ-המקור ב-2012-01-20. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Corliss, Richard (19 בינואר 2012). "Soderbergh's Haywire: Good workout, not so good movie". Time. נבדק ב-15 באוקטובר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ulrich, Keith. "Review: Haywire". Time Out New York. נבדק ב-15 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Subers, Ray (22 בינואר 2012). "Weekend Report: 'Underworld' Fends Off Soarin' 'Red Tails'". Box Office Mojo. נבדק ב-3 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Haywire". Bluray.HighDefDigest.com. Retrieved August 22, 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: f3f000a6-7f7e-46d4-9fde-c7c58be6e595
ארמין הארי

ארמין הארי (בגרמנית: Armin Hary; נולד ב-22 במרץ 1937) הוא אתלט גרמני בעבר, הוא אלוף אולימפי, שיאן עולם ואלוף אירופה בריצת 100 מטר. האתלט הראשון בעולם שרץ ריצה זו בזמן של 10 שניות.
ביוגרפיה

הארי נולד בקווירשיד שבחבל הסאר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכה הארי בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.2 שניות.
ביוגרפיה > שיאן עולם

בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-21 ביוני בשנת 1960 קבע הארי בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 10.0 שניות בדיוק.
ביוגרפיה > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת רומא (1960) זכה הארי בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.2 שניות לפני דייב סיים מארצות הברית 10.2 שניות ופיטר רדפורד מבריטניה (10.3 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר לאחר שהשוו את שיאם העולמי שקבעו בשלב המוקדמות 39.5 שניות, לפני ברית המועצות (40.1 שניות) ובריטניה (40.2 שניות). ארצות הברית שניצחה במירוץ בתוצאה של 39.40 שניות נפסלה.
איגוד האתלטיקה הגרמני השעה את הארי לאחר המשחקים האולימפיים מאחר שדרש תשלום עבור תחרות שבה אמור היה להשתתף, אף על פי שמארגני התחרות סירבו לשלם לו (באותה תקופה רק חובבים יכלו להשתתף באולימפיאדה). אירוע זה הוביל לפרישתו מספורט תחרותי.
בשנת 1980, כסוחר נדל"ן נמצא הארי אשם בהונאת הכנסייה הקתולית בסכום כולל של 3,200,000 מארק גרמני, הוא נידון למאסר על תנאי למשך 18 חודשים עד שנת 1983.
ראו גם

התפתחות שיא העולם בריצת 100 מטר (באנגלית)
בית הכנסת של אחלציחה

| --- | --- |

חזית בית הכנסת באחלציחה
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  אחלציחה 
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 זרם:  יהדות אורתודוקסית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1863–הווה (כ־161 שנים)
 קואורדינטות:  41°38′42″N 42°58′49″E﻿ / ﻿41.644965°N 42.980331°E﻿ / 41.644965; 42.980331
 he
 
בית הכנסת של אחלציחה (בגאורגית: ახალციხის სინაგოგა) או בית הכנסת הישן של אחלציחה או בית הכנסת הגדול של אחלציחה הוא בית הכנסת ספרדי של קהילת יהודי אחלציחה בשכונת היהודים באחלציחה למרגלות מצודת רבאתי (אנ'). בית הכנסת נחשב לבית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בגאורגיה. אף על פי שאין בו מניין קבוע, מתקיימים בו תפילות בחגים בהשתתפות תיירים או יהודי אחלציחה שמתגוררים בטביליסי.
בית הכנסת הגדול של אחלציחה הוא אחד משני בתי כנסת שנבנו בעיר אחלציחה שבדרום גאורגיה. מבנה בית הכנסת החדש, שנקרא בית הכנסת הקטן, נוסד בשנת 1902, נמצא כ-30 מטר ממנו במורד אותו רחוב, רחוב גורמישווילי (נקרא קודם לכן רחוב יברייסקי אוצ'סטוק). בית הכנסת הגדול נוסד בשנת 1863. והוא כולל תיבה מרכזית גדולה. ארון התורה נמצא בקיר המערבי, הכניסה מדרום, ועזרת הנשים עם מפריד סריג גבוה נמצאת בקיר המזרחי מול ארון התורה.
בשנת 1950 היו באחלציחה, כפי הנראה, שני בתי כנסת פעילים. בית הכנסת הקטן נסגר בשנת 1951. בראשית 1953 היה בית כנסת הישן פעיל. בשנת 1956 החרימו השלטונות הסובייטים את מבנה בית הכנסת והוא הפך לבית תרבות. לאחר נפילת ברית המועצות, נפתח בית הכנסת מחדש, והתקיימו במקום חיי קהילה כסדרם. עם עליית יהדות גאורגיה לישראל משנות ה-70 של המאה ה-20, נתדלדל מספר היהודים בעיר בתהליך הדרגתי, וכבר בשנת 2004 לא היו באחלציחה די יהודים לקיום מניין. בעשור השני של המאה ה-21 נותרו בעיר שתי משפחות יהודיות.
הערות שוליים

↑  איסמעיל סרגלדין (אנ'), Ephim Shluger, ‏חואן מרטין-בראון‏ (Q116726184), Historic Cities and Sacred Sites, 2001‏ ISBN 9780821349045 ‏(הספר בקטלוג ULI)
↑  Documenting the Rich Visual Legacy of Georgian Jewry, אתר www.georgianjews.org
↑  מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1964-1941, עמ' 480, מרכז זלמן לתולדות ישראל, ירושלים, מסת"ב 9789652272256 (הספר בקטלוג ULI) ו-(הספר בקטלוג ULI)
↑  სინაგოგა, ლაბორატორია, ამერიკის კუთხე – ამერიკის ელჩის ვიზიტი ახალციხეში - כתבה על ביקור שגרירת ארצות הברית בגאורגיה, קלי דגאן (אנ') בבית הכנסת באחלציחה, (בגאורגית), 24 באוקטובר 2022
↑  ახალციხის სინაგოგაში სათვალთვალო კამერები დაამონტაჟეს - כתבה בערוץ 9 הגאורגי על בית הכנסת. מובאת בו בקשתו של הגבאי שנותר בעיר לחיבור של מצלמות בית הכסת לאינטרנט, (בגאורגית) 30 באוקטובר 2020
בית הכנסת הישן (ברלין)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  מרקוס מגנוס 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 14 בספטמבר 1714
 תאריך פתיחה רשמי:  14 בספטמבר 1714 
 תאריך פירוק:  1945 
 קואורדינטות:  52°31′16″N 13°24′17″E﻿ / ﻿52.5211°N 13.4048°E﻿ / 52.5211; 13.4048
  (למפת ברלין מוגדלת) בית הכנסת הישן(למפת ברלין רגילה) בית הכנסת הישן
 
בית הכנסת הישן, תחריט מאת פרידריך אוגוסט קלאו (Calau)
בית הכנסת הישן בברלין (בגרמנית: Die Alte Synagoge) היה בית הכנסת העתיק ביותר בברלין. הוא נבנה בשנים 1712–1714 והיה בשימוש עד 1942.
מיקום

בית הכנסת שכן בהיידרויטרגאסה (Heidereutergasse), לשעבר היידרייטרגאסה (Heidereitergasse) 4, ליד רוזנשטראסה (Rosenstraße) ושפנדאוארשטראסה (Spandauer Straße), ממערב לנויר מארקט (Neuer Markt) במריינפירטל (Marienviertel). כיום יש במקום זה שטחי גינה.
היסטוריה

האזכור המתועד הראשון של יהודים בברלין מתוארך לשנת 1295. לאחר מספר גירושים, ביניהם בעת גירוש יהודי וינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1670, נוצרה התיישבות קבע יהודית בברלין. לפי צו של הנסיך פרידריך וילהלם מ-1671 הורשו 50 משפחות יהודיות שגורשו מווינה להתיישב במרקיזות ברנדנבורג, בתחילה לעשרים שנה. רובם הגיעו לברלין, שם גם ניהלו בית כנסת פרטי. בשנת 1684 קיבל פקיד החצר יוסט ליבמן את הפריבילגיה לקיים רק שם שירותי דת יהודיים. יוסט ליבמן ואשתו אסתר ליבמן (אנ') התנגדו להקמת בית כנסת ציבורי והוא הוקם לבסוף רק לאחר מותם.
תחילה נאסר על הקהילה היהודית בברלין לבנות בתי כנסת. בשנת 1712 רכשו היהודים בעיר גן מנשיא בית הדין לערעורים פון שטורם ואת הבית בהיידראוטרגאסה 4 מבנאי מומחה, וחתמו על חוזה עם האחראי על הבנייה בעירייה, מלכר (Melcher). הנגר הראשי מיכאל קמטר, שהיה בעל ניסיון בבנייה בעיר, היה אחראי על בניית הגג. לא ברור מי היה האדריכל – אולי אחד משני הבנאים. אבן הפינה הונחה ב-1712. חנוכת הבניין התקיימה ב-1714. עלות הבנייה אינה ידועה, ולא הייתה תמיכה כספית מהממשלה.
בית הכנסת נקרא "בית הכנסת הגדול" מכיוון שעד אז היו רק בתי כנסת פרטיים קטנים בעיר. הוא היה אולם מלבני עם תקרה מקומרת גבוהה, ללא המגדל האופייני לכנסיות נוצריות, עם חלונות גבוהים, קשתות עגולות וגג מפותל. הוא דמה לבניינים שהקים המלך פרידריך וילהלם הראשון: מבני כנסייה פשוטים כמו כנסיית המצבה (Garnisonkirche) בברלין-מיטה, שנבנתה ב-1720 על ידי פיליפ גרלאך ללא מגדל.
בשנים 1854/1855 נבנה בית הכנסת מחדש על ידי אדוארד קנובלאוך שהוסיף גלריית נשים עם ארבע הרחבות של מדרגות. בנוסף, המבנה הורחב מזרחה והבימה הועברה לאפסיס חדש.
במאה ה-19, הקהילה היהודית בברלין גדלה במהירות ומנתה בסביבות 28,000 בשנת 1860. בית הכנסת היחיד באותה תקופה כבר לא הציע מספיק מקום, ובית כנסת חדש נבנה ברחוב אורניינבורגר. באותה תקופה ניתן לבית הכנסת בהיידראוטרגאסה השם Alte Synagoge.
בליל הבדולח של 9 בנובמבר 1938 הוא לא נהרס. אחת הסיבות לכך הייתה כנראה המיקום המוגן – באמצע חצר מוקפת בתים מכל ארבעת הצדדים. התפילה האחרונה בבית הכנסת התקיימה בנובמבר 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נהרס כליל.
מאז 14 בספטמבר 2000, יש במקום עומדו לשעבר של בית הכנסת, לוח הנצחה ותיאור קווי המתאר של בית הכנסת, מסומן באבנים בשטח ירוק המזכירות את מקום התפילה הזה. שרידי קירות היסוד נמצאים במעמד של אנדרטה מוגנת, או אתר תרבות מוגן (Denkmalschutz) מאז 2011.
ספרות

אודות המחלוקת על בנין בית המדרש, ראו: יצחק דוב פעלד, קונטרס חלקי אבנים, נספח לשו"ת נשאל דוד, חלק ג', ירושלים תשל"ה, עמ' ריד, באתר היברובוקס.
Die Chronik Berlins. Chronik Verlag, Dortmund 1986, [[:de:Special:BookSources/3883790826|ISBN 3-88379-082-6]].
Synagogen in Berlin, Zur Geschichte einer zerstörten Architektur. Verlag Willmuth Arenhövel, Berlin, [[:de:Special:BookSources/3922912044|ISBN 3-922912-04-4]].
Moritz Stern – Geschichte der Alten Synagoge zu Berlin. Verlag Hentrich & Hentrich, [[:de:Special:BookSources/9783938485668|ISBN 978-3-938485-66-8]].
הערות שוליים

↑  Britta L. Behm: Moses Mendelssohn und die Transformation der jüdischen Erziehung in Berlin – Eine bildungsgeschichtliche Analyse zur jüdischen Aufklärung im 18. Jahrhundert. Waxmann Verlag, Münster 2002, ISBN 3-8309-1135-1, S. 49
↑  Carol Herselle Krinsky: Synagogues of Europe – Architecture, History, Meaning, Dover Publications, 1996, ISBN 0-486-29078-6, S. 261
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257783105171  GND: 7587483-0  LCCN: no2008099616  NKC: ko20201061624  VIAF: 148137316   WorldCat (עם VIAF): 148137316 
בית הכנסת באיור משנת 1811 (בניין חום באמצע)
פנים בית הכנסת הישן
לוח זיכרון בהיידרויטרגאסה, ברובע ברלין-מיטה.
בית ספר קהילתי

בית ספר קהילתי הוא בית ספר המושתת על התפיסה כי חינוך מבוסס על יחסי גומלין הדדיים עם הקהילה ולכן מטרתו היא ליצור זיקה בין בית הספר לקהילה.
בתי הספר הקהילתיים הם לרוב על-יסודיים ופעילותם בישראל החלה בשנת 1988.
החינוך הקהילתי רואה את בית הספר כמפגש של אוכלוסיות, תכנים וארגונים, שביניהם מתרחש תהליך התורם לאיכותו של בית הספר. מטרתו העיקרית של בית הספר היא מעורבות ואחריות של המורים, התלמידים ומשפחותיהם בקהילה, הם הקובעים את תוכניות הלימודים, אופן התוכניות והערכת התוכניות. לתלמידים יש אפשרות להתפתח ולפעול כתושבים ואזרחים פעילים התורמים ומשפיעים בקהילות שאליהן הם משתייכים.
המבנה הארגוני

לבית הספר הקהילתי מבנה ארגוני הכולל מסגרות שבהן משתתפים הנהלת בית הספר, מורים, הורים, תלמידים, רשות מקומית ונציגי מוסדות אחרים. מסגרות אלה נועדו ליצור שותפות בתהליך קבלת ההחלטות המשפיעות על מדיניות בית הספר ותוכניותיו.
הפעילות למימוש הרעיון

בבית הספר קיימת מסגרת חינוכית המשולבת מחינוך פורמלי ובלתי פורמלי. הדבר בא לידי ביטוי, בין השאר, בכך שבית הספר הקהילתי פתוח גם בימים ושעות בהם איננו פועל החינוך הפורמלי, על פי צורכי הקהילה ורוח בית הספר. בית הספר פועל לעידוד המורים לעבודה בצוות עם הקהילה ולעידוד הקהילה לעבודה ומעורבות בבית הספר, בנוסף נלמדים תכנים שמרכזם הוא הקהילה. לעיתים בית הספר משרת אוכלוסיות יעד נוספות: קשישים, נוער ומבוגרים.
אינטראקציה בין בית הספר והקהילה

בית הספר מחויב בשיתוף פעולה מלא עם ההורים, מועצת התלמידים ומערכת החינוך שיתוף הפעולה מתבטא בכמה היבטים: הלימודי-חינוכי, התרבותי-חברתי, הערבות ההדדית והתיאום הכללי. הקהילה שותפה לקבלת החלטות כגון: קביעת מטרות בית הספר, השתתפות בוועדות בית הספר, העשרה של תוכניות הלמידה, שיפור דרכי ההוראה באמצעות חידוש וקדמה וקביעת כללים וחוקים בבית הספר. תקציב ותוכניות בית הספר מנוהלים במשותף על ידי צוות בית הספר, ההנהלה או המועצה השכונתית וכך בעצם גוברת האחריות על התושבים.
לקריאה נוספת

הרפז, י', מהו בית ספר קהילתי?, הד החינוך, 1982
מכטר, א', מניעי מעורבות הורים בבתי הספר הקהילתיים בישראל, החינוך וסביבו - סמינר הקיבוצים, 2001
צדקיהו, ש', תחילת מעשה – בית הספר הקהילתי, הד החינוך, 1992
הרפז, י', בית הספר הקהילתי- חינוך באמצעות שותפות, גדיש: ביטאון לחינוך מבוגרים, 1997
הערות שוליים

↑  על פי הרפז - 1992 וגולדברגר - 1991
↑  חטיבות ביניים או תיכונים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545785705171  BnF: cb12647748x (data)  LCCN: sh85029263
בגובוי

נפת בְּגוֹבוֹי (ברוסית: Район Беговой) היא נפה במחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 5.56 קמ"ר[דרושה הבהרה] ואוכלוסייתו מונה 42,908 תושבים (2020).
בשטח הנפה נמצאים מפעלים מתחום תעשייתית כלי תעופה.
אתרים ראויים לציון

היפודרום מרכזי של מוסקבה (אנ')
בית החולים הקליני על שם בוטקין
מלון סובטסקאיה (אנ') ותיאטרון "רומן" (אנ') (ממוקמים באותו בניין)
Alcon Tower
מקדש אם-האלוהים אייקון "שמחה ונחמה"
בית הספר הממלכתי לאומנויות הקרקס והאסטרדה
מתחם מגורים "סובוטה"
בלימה אטמוספירית

הדמיית אמן של בלימה אטמוספירית, כפי שבוצעה על ידי ה-MRO.
בלימה אטמוספירית (באנגלית: Aerobraking) או בלימה אווירית היא שיטה לשינוי מסלולו של רכב חלל, הנעזרת בכוח הגרר שמפעילה האטמוספירה על  רכב החלל המקטין את מהירותו. המעבר באטמוספירה נעשה בפריאפסיד (הנקודה הנמוכה) של המסלול, והאטת המהירות גורמת לירידת האפואפסיד (הנקודה הגבוהה) של המסלול, כלומר ניתן לעגל את המסלול ואף להנמיכו. הבלימה האווירית משמשת חלליות הנדרשות לשנות את מסלוליהן תוך שימוש בכמות מינימלית של דלק רקטי. תהליך הבלימה האווירית נעשה בהדרגה ותוך ביצוע חישובים מדויקים כדי למנוע גרר רב מידי עם האטמוספירה, העשוי להביא לפגיעה בחללית בדומה לתהליך החדירה לאטמוספירה.
תיאור השיטה

כאשר גשושית בין-פלנטרית מגיעה ליעדה, עליה לשנות את מהירותה כדי "להילכד" בכוח המשיכה של גרם השמים ולהיכנס למסלול סביבו. כאשר יש צורך בכניסה למסלול נמוך סביב גרם שמיים בעל מסה משמעותית, שינוי המהירות עשוי להיות בסדרי גודל של מספר קילומטרים בשנייה. אם שינוי המהירות נעשה באמצעות דלק רקטי, נוסחת ציאולקובסקי מכתיבה כי על חלק ממסת החללית להיות דלק. דבר זה בתורו אומר שהחללית אינה יכולה לשאת רכיבים מדעיים רבים או משמעותיים (וכבדים), ו/או שיש צורך במשגר גדול ויקר לשיגור החללית. לכך באה שיטת הבלימה האטמוספירית, המאפשרת לבצע שינויים במסלול תוך שימוש בכמויות מזעריות של דלק. ניתן לשגר חללית למסלול אליפטי בעל אפואפסיד גבוה מאוד סביב גרם שמיים בעל אטמוספירה, ולעגל את המסלול תוך שימוש בגרר אטמוספירי. אם האטמוספירה צפופה מספיק, מעבר אחד בה עשוי להספיק. עם זאת, הבלימה האטמוספירית נעשית לרוב במספר מעברים באטמוספירה, ומכאן שבאזורים דלילים יותר שלה. דבר זה נעשה כדי למנוע חימום יתר כתוצאה מכוח הגרר, ומפני שאירועים שונים בתוך האטמוספירה, כגון מערבולות ושינויי טמפרטורה, מקשים על חיזוי שינוי המהירות שיושג במעבר יחיד. לעומת זאת, כשמבצעים את הבלימה במספר מעברים, יש מספיק זמן בסוף כל מעבר למדוד את שינוי המהירות ולבצע תיקונים נדרשים לקראת המעבר הבא. הכניסה למסלול הסופי בצורה זו עשויה לארוך זמן רב (מעל לשישה חודשים במאדים), ולדרוש מאות מעברים באטמוספירה. עם תום המעבר האחרון באטמוספירה יש לתת לחללית מעט אנרגיה קינטית, כלומר להפעיל את מנועיה, כדי להעלות את פריאפסיד המסלול אל מעל לאטמוספירה, שאם לא, סופה של החללית לחדור לאטמוספירה.
האנרגיה הקינטית ממהירות החללית מומרת במהלך הבלימה האטמוספירית לאנרגיית חום, ולכן על החללית להיות מסוגלת להתמודד עם חום זה. החללית צריכה להיות גם בעלת שטח פנים וחוזק מבני שיוכלו לשרוד את השפעות הגרר. החום והלחץ בעת בלימה אטמוספירית מבוקרת אינם גדולים כמו בחדירה ישירה דרך האטמוספירה: לשם המחשה, את הכוח אותו חוותה המארס גלובל סרוויור בעת ביצוע הבלימה האטמוספירית, שהיה כ-0.2 ניוטון למ"ר, ניתן להשוות לכוח שמפעילה רוח במהירות 60 קמ"ש על יד של בן אדם בגובה פני הים.
ראו גם

חדירה לאטמוספירה
הערות שוליים

↑  Surveyor Slow Slide Down The Gravity Well
↑  Spacecraft enters orbit around Mars
ארצות הברית במשחקים הפאראלימפיים

ארצות הברית שלחה משלחת לכל אחד מאירועי המשחקים הפאראלימפיים. הן במשחקי הקיץ, והן במשחקי החורף. המשלחת האמריקאית היא אחת המשלחות המצליחות בתולדות המשחקים, וברבים מהטורנירים זכתה בכמות המדליות הגבוהה ביותר.
ארצות הברית ארחה את משחקי הקיץ הפאראלימפיים בשנת 1984 (במשותף עם בריטניה) ובשנת 1996 ונערכת לאירוח המשחקים הפאראלימפיים לוס אנג'לס (2028). נוסף על ארחה ארצות הברית את משחקי החורף הפאראלימפיים בשנת 2002 בסולט לייק סיטי.
השחיינית האמריקאית טרישה זורן היא הספורטאית המעוטרת ביותר בתולדות המשחקים הפאראלימפיים. היא זכתה ב-55 מדליות, מהן 41 זהב, 9 כסף ו-5 ארד. ספורטאיות בולטות נוספת הן השחייניות ג'סיקה לונג (29 מדליות) וארין פופוביץ' (19 מדליות) והאתלט בארט דודסון (20 מדליות).
אנדי סול, זוכה מדליית הארד בתחרות הביאתלון במשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010)
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי הקיץ

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים רומא (1960) | 11 | 7 | 7 | 25 |
| המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) | 50 | 41 | 32 | 123 |
| המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) | 33 | 27 | 33 | 99 |
| המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) | 17 | 27 | 31 | 75 |
| המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) | 66 | 44 | 45 | 155 |
| המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) | 75 | 66 | 54 | 195 |
| המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) (מארחת) | 137 | 131 | 129 | 397 |
| המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) | 91 | 90 | 88 | 269 |
| המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) | 75 | 52 | 48 | 175 |
| המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) (מארחת) | 46 | 46 | 65 | 157 |
| המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) | 36 | 39 | 34 | 109 |
| המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) | 27 | 22 | 39 | 88 |
| המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) | 36 | 35 | 28 | 99 |
| המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) | 31 | 29 | 38 | 98 |
| המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) | 40 | 44 | 31 | 115 |
| המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) | 37 | 36 | 31 | 104 |
| סה"כ | 808 | 736 | 739 | 2,283 |
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי החורף

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
המשחקים הפאראלימפיים אורנסקולדויק (1976): 0
| המשחקים הפאראלימפיים גיילו (1980) | 4 | 1 | 1 | 6 |
| המשחקים הפאראלימפיים אינסברוק (1984) | 7 | 14 | 14 | 35 |
| המשחקים הפאראלימפיים אינסברוק (1988) | 7 | 17 | 6 | 30 |
| המשחקים הפאראלימפיים אלברוויל (1992) | 19 | 16 | 9 | 45 |
| המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994) | 24 | 12 | 7 | 43 |
| המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998) | 13 | 8 | 13 | 34 |
| המשחקים הפאראלימפיים סולט לייק סיטי (2002) (מארחת) | 10 | 22 | 11 | 43 |
| המשחקים הפאראלימפיים טורינו (2006) | 7 | 2 | 3 | 12 |
| המשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010) | 4 | 5 | 4 | 13 |
| המשחקים הפאראלימפיים סוצ'י (2014) | 2 | 7 | 9 | 18 |
| המשחקים הפאראלימפיים פיונגצ'אנג (2018) | 13 | 15 | 8 | 36 |
| המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2022) | 6 | 11 | 3 | 20 |
| סה"כ | 117 | 130 | 88 | 335 |
ראו גם

ארצות הברית במשחקים האולימפיים
ארצות הברית במשחקים האולימפיים לנוער
בגדים עושים את האישה

| --- | --- |

 בימוי:  Tom Terriss 
 הופק בידי:  ג'והן שטאהל 
 שחקנים ראשיים:  איב סאות'רן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Tiffany Pictures 
 הקרנת בכורה:  1928 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט אילם 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בגדים עושים את האישה (באנגלית: Clothes Make the Woman) הוא סרט אמריקאי אילם משנת 1928.
עלילה

הנסיכה אנסטסיה ניצלה מהתנקשות משפחתה על ידי ויקטור טרנט, מהפכן רוסי. ויקטור סיכן את חייו על מנת לסייע להימלט ומאז נפרדו דרכם והשניים לא התראו. ויקטור היגר היגר לארצות הברית, הוא מתגורר בהוליווד ולא מודע לכך שגם אנסטסיה גרה במקום, היא מנסה את מזלה כשחקנית, באותו זמן ויקטור הוא במאי ומפיק קולנוע מצליח. הוא רואה את אנסטסיה כשהיא אחת מצוות של ניצבים בהפקה קולנועית ומזהה אותה כנסיכה אותה הוא הציל. מיד לאחר מכן הוא מלהק אותה לסרט על חייה ומלהק את עצמו לתפקיד הגברי הראשי בסרט. במהלך צילומי הסצנה בו משוחזרת ההתנקשות במשפחתה הוא יורה בטעות באנסטסיה. הסרט מסתיים בנישואים של אנסטסיה וויקטור.
ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס

ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס (אנגלית: United States v. One Book Called Ulysses) הוא משפט שהתנהל בארצות הברית ב-1933 ועסק בשאלת חופש הביטוי  על רקע הניסיון להוציא לאור את "יוליסס", רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס.
רקע

ג'ויס החל לכתוב את "יוליסס" ב-1915. ב-1918 החלו שתי העורכות של המגזין האמריקאי  "The Little Review", מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, לפרסם פרקים מהספר בהמשכים. משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין  והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה.
על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן:
זו הפעם השנייה שנפל בחלקי העונג להישרף בעודי בחיים.
בגיליון יולי 1920 פורסם במגזין הפרק נאוסיקה, בו לאופולד בלום מאונן בקרבת כנסייה. נגד המגזין הוגשה תלונה  על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה. עורכות המגזין נעצרו, הועמדו לדין ב-1921 בבית המשפט המחוזי של ניו יורק, הורשעו ונקנסו ב-50 דולר כל אחת, והודיעו כי אין בכוונתן לפרסם עוד חומר פרי עטו של ג'ויס.
ב-2 בפברואר 1922, יום הולדתו ה-40 של ג'ויס, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר בפריז, באנגלית, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני". המהדורה יצאה לאור ב-1,000 עותקים ממוספרים. 
חלקים מסוימים של הספר, ובמיוחד הפרק האחרון, פנלופי, כללו טקסט שעלול היה להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפי. (דוגמה בחלונית משמאל)
בשתי הארצות המובילות של דוברי האנגלית, ארצות הברית ובריטניה, נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים. בבריטניה עשה עורך הדין השמרן ארצ'יבלד בודקין, ששימש כתובע הכללי החל מ-1920, כל אשר לאל ידו כדי למנוע את הפצת הספר והוצאתו לאור. בודקין כתב, בהתייחסו לפרק "פנלופי" הכולל את המונולוג של מולי בלום, כי:
לא קראתי, ואין לי זמן, או רצון...לקרוא את הספר עד תומו. קראתי (רק) את העמודים 732-690. אין ביכולתי להעריך במה הם רלוונטיים לשאר הספר... ככתבם, נראה שהם יצאו מפיה של אישה אנאלפביתית ווולגרית... יש (שם) כמות גדולה של זוהמה גמורה ותועבה.
ארצות הברית נהגה באותו אופן. באוקטובר 1922 הוציא בית ההוצאה של הארייט שו ויבר בלונדון, שנקרא "האגואיסט", את המהדורה השנייה, ושלח לארצות הברית 500 עותקים ממוספרים שנשרפו על ידי שלטונות המכס. ב-1929 יצאה בניו-יורק מהדורה פירטית של הספר.
המשפט

הניסיונות לאי-לגליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה. באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס", בעל הזכויות על הספר בארצות הברית, להכניס למדינה עותק אחד של הספר, בניסיון לבדוק אם השלטונות יאשרו זאת. העותק הוחרם על ידי שלטונות המכס.
במשפט שהתנהל בבית המשפט המחוזי של דרום מדינת ניו יורק טענה המדינה כי הספר מכיל דברי תועבה ולכן אין להכניסו לתחומי ארצות הברית.
בית ההוצאה יוצג על ידי הפרקליט מוריס ארנסט, ממייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות. ארנסט היה עורך דין שנרתם למאבקים בנושאים עקרוניים, ושזכה כבר במשפט סביב הוצאתו לאור של הספר "תהום הבדידות". הוא טען כי אין בספר תועבה וכי איסור הכנסתו לארצות הברית מנוגד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בפסק הדין קבע השופט וולסי ג'ונס:
"אני מודע היטב לכך, שבגלל סצנות מסוימות שבו, "יוליסס" יהיה קשה לעיכול לאנשים רגישים, אם כי נורמליים. אבל ... אף על פי שבמקומות רבים "יוליסס" עשוי לגרום לתחושת בחילה לקוראיו, הרי שבשום מקום אין הספר מעורר את היצר המיני.
לפיכך מותר להכניס את יוליסס לגבולות ארצות הברית."
ג'ויס אמר על פסק הדין כי "מחצית מהעולם דובר האנגלית כבר נכנעה; המחצית השנייה תלך בעקבותיה". הפרקליט שייצג את "רנדום האוס", מוריס ארנסט, ביקש מראש ששכרו יהיה תמלוגים מ"יוליסס", והוא זכה לתמלוגים עד יום מותו ב-1976.
בפברואר 1934, לאחר ניסיון כושל לערער על ההחלטה, יצא הספר לאור בארצות הברית באופן חוקי, ותוך חודשיים נמכרו ממנו 33,000 עותקים. בבריטניה נדרשו עוד כשלוש שנים של מאבק משפטי וציבורי, עד שבנובמבר 1936 אישרו השלטונות את פרסום הספר. לבקשת ג'ויס נכללו במהדורה הבריטית של הספר פסקי הדין באנגליה ובארצות הברית עד שנת 1960.