stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היבטים מוסריים של הפלות מלאכותיות
הערות שוליים

↑  רוברט קאבר, נומוס ונראטיב, עורך יוסף א' דוד, ירושלים, הוצאת שלם, 2012, 4-5.
↑  לסקירה כללית ראו "The Kindness of Strangers: The Abandonment of Children in Western Europe from Late Antiquity to the Renaissance", John Boswell ISBN 978-0-226-06712-4 Nov 1998, Intro.
↑  לסקירה כללית ראו Spivack, Carla, To Bring Down the Flowers: The Cultural Context of Abortion Law in Early Modern England, הקדמה.
↑  נוסחה לראשונה בתוך סטיב לוויט וסטיבן דבנר, פריקונומיקס: לתפוס את העולם בכלכלתו. הוצאת כתר, 2006 (2005).
↑  Kerckhove, Lee F.; Waller, Sara (June 1998). The Journal of Value Inquiry. 32 (2): 175–189.
↑  Warren, 1973
↑  וורן, 458. גם Glover, 1977:127  ו-English, 1975:316-317 מדברים על "צרור" של תכונות.
↑  Warren 1973: 458-459
↑  Singer 2000: 128 and 156-157; Pojman 1994: 281-2
↑  McMahan 2002: 260
↑  D Garreth Jones, “The Problematic Symmetry between Brain Birth and Brain Death”, Journal of Medical Ethics, vol. 24, 1988. 237-242.
↑  Marquis 1989: 197; Schwarz 1990: 89; Rogers 1992; Beckwith 1993: 108; Larmer 1995: 245-248; Lee 2005: 263
↑  Stretton 2004: 267.
↑  Warren 1982
↑  Singer 2000: 186-193
↑  McMahan 2002: 359-360
↑  Grisez 1970: 277-287; Lee 1996 and 2004; Lee and George 2005: 16-20; Schwarz 1990: 91-93; Beckwith 1993: 108-10; Reichlin 1997: 22-23
↑  Lee 2004: 254-255; Lee and George 2005: 18-19; Schwarz 1990: 108-109
↑  הנקודה השלישית נדונה בתוך McMahan 2002: 261-265
↑  McMahan 2002: 261-265; Stretton 2004: 281-282
↑  Stretton 2004: 270-274; McMahan 2002: 217
↑  McMahan 2002: 209-217; Stretton 2004: 275-276
↑  Stretton 2004: 276; Boonin 2003: 55
↑  הזכות החוקתית לחיים - המרכז הבינתחומי הרצליה, עמוד 540 והלאה, https://www.idc.ac.il/he/schools/law/documents/lawreview/vol19/roznai-sommer.pdf
↑  Marquis, 1989. לטיעון דומה ומוקדם יותר, ראו Stone, 1987, 1995.
↑  Marquis 1989: 189-190
↑  ראו שם, 192
↑  ראו שם, 183
↑  Stone 1987: 816-817; cf Marquis 1989: 201-202
↑  הטיעון הזה, המכונה "אנימליזם" משום שהוא מניח כי בני האדם הם במהותם בעלי חיים, ולא פרסונות במשמעות שנתן לוק למילה או "נפש בלבוש גוף", מוצג ומנומק בתוך Olson, 1997.
↑  Marquis 1989: 198
↑  Stone 1994: 282 n. 4
↑  Boonin 2003: 70-85
↑  Paske 1998: 365; Stretton 2004: 250-260
↑  לדוגמה, McMahan 2002: 240-265
↑  McMahan 2002: 247-248
↑  McInerney 1990; McMahan 2002: 271; Stretton 2004: 171-179
↑  Judith Jarvis Thomson: A Defense of Abortion. Philosophy & Public Affairs, Vol. 1, no. 1 (Fall 1971).
↑  Warren 1973; Steinbock 1992
↑  Beckwith 1993; McMahan 2002
1 2  Schwarz 1990; Beckwith 1993; McMahan 2002
↑  Finnis 1973; Schwarz 1990; Lee 1996; Lee and George 2005
↑  Boonin 2003: ch 4
↑  "The Morality of abortion: legal and historical perspectives" John T. Noonan, Harvard University Press, 1970
↑  John Arthur 'The Unfinished Constitution: Philosophy and Constitutional Practice', Wadsworth, 1989, p198-200.
היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר

היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר (בגרמנית: Heinrich XXVII Fürst Reuß jüngere Linie;‏ 10 בנובמבר 1858 - 21 בנובמבר 1928), היה נסיך רויס הקו הצעיר האחרון בין השנים 1913–1918.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-10 בנובמבר 1858 בגרה, להיינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר ולאגנס, דוכסית וירטמברג, בתם של אויגן, דוכס וירטמברג והלנה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1913 מת אביו, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו. בשל נכות פיזית ונפשית של דודנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ, שלט היינריך כעוצר אף בנסיכות רויס הקו המבוגר.
בשנת 1918, לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה פרצה המהפכה הגרמנית, והיינריך נאלץ להתפטר מתפקידו.
עם מותו של היינריך העשרים וארבעה בשנת 1927, איחד היינריך תחתיו את כל נחלות בית רויס. ב-21 בנובמבר 1928 מת היינריך בגרה, ובנו היינריך הארבעים וחמישה, נסיך הכתר של רויס הקו הצעיר ירש את תאריו.
משפחתו

ב-11 בנובמבר 1884 התחתן היינריך עם אליזה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ולאופולדינה, נסיכת באדן, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
ויקטוריה, נסיכת רויס הקו הצעיר (1889 – 1918), התחתנה עם אדולף פרידריך, דוכס מקלנבורג-שוורין.
לואיזה, נסיכת רויס הקו הצעיר (1890 – 1951).
היינריך הארבעים, נסיך רויס הקו הצעיר (1891).
היינריך הארבעים ושלושה, נסיך רויס הקו הצעיר (1893 – 1912).
היינריך הארבעים וחמישה, נסיך הכתר של רויס הקו הצעיר (1895 – 1945).
היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף

היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף (בגרמנית: Heinrich XXIV. Reuß zu Ebersdorf;‏ 22 בינואר 1724 - 13 במאי 1779), היה רוזן רויס-אברסדורף בין השנים 1747–1779.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-22 בינואר 1724 באברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להיינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף ולסופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף. שלא כמו אצל רוב שליטי אירופה, המספר הסודר שנוסף לשמו לא סימל שהיו כל כך הרבה שליטים עם השם הזה לפניו, אלא לפי המסורת, כל הגברים בבית רויס נקראו בשם היינריך, ומוספרו לפי סדר הלידה במשפחה באופן כללי. בנסיכות רויס הקו הצעיר, שיטת המספור הייתה לאפס בכל תחילת המאה.
בשנת 1747 מת אביו היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו. למרות שהוריו היו מאמינים נלהבים של הכנסייה המורבית היינריך פחות התעניין בדת, ולא התעניין בפייטיזם כמותם.
ב-28 ביוני 1754 התחתן היינריך עם קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן, ממנה נולדו לו 7 ילדים. ב-13 במאי 1779 מת היינריך באברסדורף, ובנו היינריך החמישים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו

ב-28 ביוני 1754 התחתן היינריך עם קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
היינריך הארבעים ושישה, רוזן רויס-אברסדורף (1755–1757)
אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף (1757–1831), התחתנה עם פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד
לואיזה, נסיכת רויס-אברסדורף (1759–1840), התחתנה עם היינריך הארבעים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ
היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס אברסדורף (1761 – 1822)
ארנסטינה פרדיננדה, רוזנת רויס-אברסדורף (1762–1763)
היינריך החמישים ושלושה, רוזן רויס-אברסדורף (1765–1770)
הנרייטה, נסיכת רויס-אברסדורף (1767–1801), התחתנה עם אמיך קרל, נסיך ליינינגן
המוזיאון היהודי האירי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  סביב כביש מעגלי דרום, פורטובלו, דבלין, אירלנד
 מיקום:  Portobello 
 מדינה:  אירלנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1985
 תאריך פתיחה רשמי:  יוני 1985 
 קואורדינטות:  53°19′51″N 6°16′11″W﻿ / ﻿53.3307°N 6.2696°W﻿ / 53.3307; -6.2696
 אתר רשמי
  (למפת דבלין מוגדלת) המוזיאון היהודי האירי(למפת דבלין רגילה) המוזיאון היהודי האירי he
 
המוזיאון היהודי באירלנד (באירית: Músaem Giúdach na hÉireann, באנגלית: Irish Jewish Museum) הוא מוזיאון הממוקם באזור פורטובלו שבדבלין, שבו התקיימה קהילה יהודית גדולה ומשגשגת. המוזיאון מוקדש להיסטוריה של הקהילה היהודית באירלנד.
המוזיאון נפתח ביוני 1985 על ידי נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג, שנולד באירלנד לאביו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שהיה הרב הראשי של דבלין.
המוזיאון נמצא בבית כנסת לשעבר, שנבנה בשנת 1917 בשני בתים מדורגים על כביש וולוורת'. האזור שמסביב, הידוע בשם "פורטובלו", היה בעבר אזור עם אחוז יהודים גדול יחסית ובו פעלו בתי כנסת, מוסדות חינוך ועסקים יהודיים, מה שהקנה לאזור את שמו- "ירושלים הקטנה". הקהילה היהודית במקום הידלדלה מאוד בשל ההגירה הגדולה של יהודי אירלנד בשנות החמישים ובית הכנסת חדל מלשמש כמקום תפילה.
בית הכנסת עצמו הוא מבנה לשימור, ובמקום מוצגים פרטי יודאיקה ששימשו את הקהילה המקומית, ותיעוד גנאלוגי.
המוזיאון כולל שתי קומות. קומת הקרקע מוקדשת לתצוגה כללית על חיי הקהילה ב-150 השנים האחרונות. במקום מוצג המטבח המקורי של משפחת בראון ובו ערוך השולחן לסעודת השבת. בקומה השנייה שוכן בית הכנסת המקורי ואוסף היודאיקה. כמו כן ישנן תצוגות מתחלפות ותצוגה קבועה המתייחסת לאלמנטים היהודים ביצירותיו של ג'יימס ג'ויס.
הערות שוליים

1 2  מוזיאונים בדבלין, באתר www.elal.com
↑  , אתר המוזיאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588413705171  ISNI: 0000 0004 0401 5330 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיאונים ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפועל בלפוריה

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1942 
 תאריך פירוק:  1965 
 
הפועל בלפוריה הייתה קבוצת כדורגל ישראלית שפעלה בשנות ה-40 ובשנות ה-50, ונחשבת לאחת מקבוצות ההגנה הגרועות ביותר ששיחקו אי פעם בליגת העל בכדורגל על גלגוליה השונים. הקבוצה ערכה את משחקי הבית שלה במגרש משופץ ששכן בחלק המזרחי של מושב בלפוריה ובמגרש של הפועל עפולה, והמימון לפעילותה הגיע מכיסם של שחקניה.
אודות הקבוצה

סניף "הפועל" בבלפוריה הוקם כבר בשנת 1938 וקבוצת הכדורגל של המושב הייתה מתחרה בליגת העמק ובתחרויות שונות.
הקבוצה נרשמה למשחקים רשמיים בשנת 1945 על ידי אהרון פודולר, מתושבי בלפוריה, והחלה את דרכה במחוז צפון של ליגה ב' (אז הליגה השנייה) בעונת 1946/1947, שבסיומה דורגה במקום החמישי מתוך 13. זמן קצר לאחר מכן הוקמה מדינת ישראל ופרצה מלחמת העצמאות, ובשל כך הופסקו כל פעילויות הכדורגל. הקבוצה חידשה את פעילותה בעונת 1949/1950, בה סיימה במקום השביעי מתוך תשעה במחוז צפון של ליגה ב'. הקבוצה כלל לא ערכה אימונים באמצע השבוע מאחר שהשחקנים היו חברי בלפוריה והיישובים שבאזור שעבדו במשך רוב שעות היום, והשחקנים היו מגיעים ישירות למשחקי הליגה שנערכו בשבת.
יכולתה של הקבוצה השתפרה במשך השנים. בעונת 1951/1952 היא התמודדה על העלייה לליגה א' במשך כל העונה, והבטיחה זאת לאחר שניצחה את זכרון יעקב במחזור האחרון של העונה. ברם, יריבתה של בלפוריה בצמרת, הפועל חדרה, ערערה בפני ההתאחדות לכדורגל על תוצאת המשחק בינה לבין בלפוריה, ובסופו של דבר ואף שהעונה הסתיימה החליטה ההתאחדות להורות על עריכת משחק חוזר שהיה עתיד לקבוע את זהות העולה לליגה א'. משחק זה נערך בסופו של דבר ב-20 בדצמבר 1952, והסתיים בניצחונה של בלפוריה בתוצאה 2 - 1.
הקבוצה פתחה את הופעותיה בליגה הראשונה בעונת 1953/1954 בהפסד חוץ למכבי נתניה, ובמחזור השני היא רשמה את ניצחונה הראשון במשחק מול הפועל כפר סבא. הקבוצה סיימה את העונה במקום האחרון עם מאזן של 4 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו ו-15 הפסדים, ויחס שערים של 20 לעומת 57. הפסדה הגדול ביותר של הקבוצה היה 0 - 6 למכבי תל אביב במחזור ה-7. על אף שהקבוצה הייתה אמורה לרדת בחזרה לליגת המשנה, היא ניצלה מכך כיוון שלאורך כל העונה היה סכסוך בין ארגוני הפועל ומכבי, ובשל כך החליטה ההתאחדות להגדיל את מספר הקבוצות בליגה הבכירה ל-14 ולבטל את הירידות.
עונתה השנייה של הקבוצה הייתה עוד פחות טובה מהראשונה. היא סיימה את הליגה במקום האחרון פעם נוספת, עם מאזן של 3 ניצחונות, 2 תוצאות תיקו ו-21 הפסדים. במחזור ה-12 הובסה הקבוצה בתוצאה 0 - 12 על ידי מכבי תל אביב, ובמחזור ה-23 ספגה את ההפסד הכבד ביותר בתולדותיה, 2 - 13 לאלופה הפועל פתח תקווה. הפסד זה הוא גם המשחק שהסתיים עם מספר השערים הגבוה ביותר בתולדות הליגה. הקבוצה סיימה את העונה עם הפרש שערים 32 - 129, שגם הוא שיא שלילי בתולדות הליגה. בלפוריה הייתה הקבוצה האחרונה בתולדות הליגה שספגה למעלה מ-100 שערים בעונה רגילה. גם סקציה נס ציונה (54 - 123) ספגה למעלה מ-100 שערים, אך היא עשתה זאת בעונה הכפולה של 1966/1968 שנמשכה על פני 60 מחזורים לעומת 26 מחזורים של בלפוריה.
בעונת 1956/1957 גברה הקבוצה במשחק בית על הכח תל אביב בשמינית גמר גביע המדינה, ולראשונה בתולדותיה העפילה לשלב רבע הגמר. בשלב זה היא התמודדה מול מכבי יפו, והובסה בתוצאה 1 - 4. היה זה ההישג המשמעותי האחרון של הקבוצה, ולאחר זמן לא רב היא התפרקה בעקבות היעדר מחלקת נוער שהוביל לצמצום סגל השחקנים עם פרישתם של השחקנים המבוגרים יותר, וגם בגלל היעדר תקציבים.
לקריאה נוספת

זוהיר בהלול, רמי ברוש, יגאל ביטון, האנציקלופדיה לכדורגל ישראלי (כרך ב', עמודים 278 - 279), דני הפצה, 2010
הערות שוליים

↑  החלו משחקי הליגה בעמק, בעיתון :אמר" 31 במרץ 1941
↑  בעמק יזרעאל, בעיתון "אמר" 2 בדצמבר 1941
היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ

היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ (בגרמנית: Heinrich XXII, Fürst Reuß zu Greiz;‏ 28 במרץ 1846 - 19 באפריל 1902), היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1859–1902.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-28 במרץ 1846 בעיר גרייץ, להיינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ ולקרולינה, נסיכת הסן-הומבורג, בתם של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג ולואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו. בשנת 1859 מת אביו היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו. מכיוון שהיה קטין שלטה אמו קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג כעוצרת הנסיכות עד לבגרותו. אמו, שהייתה בתו של גנרל אוסטרי ואשתו של קצין אוסטרי, שנאה את פרוסיה, ובשל כך הצטרפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה לצד אוסטריה. עד מהרה נכבשה נסיכות רויס-גרייץ על ידי הצבא הפרוסי, ונשארה תחת כוחות כיבוש עד לאחר תשלום של 100,000 טאלרים.
ב-28 במרץ 1867 נטל היינריך את מושכות השלטון לידיו, ומיד לאחר מכן העניק לנסיכות את החוקה הראשונה שלה. כמו הוריו נשאר היינריך אנטי פרוסי כל ימיו, ודחה שוב ושוב את הצעדים הפרוסיים כקולטורקמפף ונישואים אזרחיים. היינריך, כמו גם נתיניו ברויס, סירב לקבל את העובדה שלקיסרי גרמניה מבית הוהנצולרן יש עדיפות על פני בתי מלוכה אחרים, וכשנשאל על יחסיו עם הקיסר, היה היינריך פשוט משיב כי הם "הם בעלי ברית להגנה משותפת של הפדרציה הגרמנית". היינריך לא פספס שום הזדמנות להראות את סלידתו מהקיסר, וסירב לאפשר את הקמתו של כל זכר לקיסר וילהלם הראשון, סבו האהוב של וילהלם השני. היינריך גם סירב להתיר הפגנת אבל, רשמית או פרטית, בעת מותם של הקיסרים וילהלם הראשון ופרידריך השלישי, ואף אסר על כל חגיגה של ימי השנה לניצחונות הגרמנים בשנת 1870. על אף שנאתו הגדולה לפרוסיה, היה היינריך מפקד הגדוד השני ברגימנט הרגלים ה-96 (תורינגיה ה-7, החזיק בדרגת גנרל חיל הרגלים בצבא הפרוסי, ואף עוטר בעיטור מסדר העיט השחור בשנת 1892.
היינריך היה עשיר מאוד, שכן חלקו הגדול של השטח ששלט בו היה רכושו הפרטי. בסוף שלטונו, התגוררו ברויס-גרייץ פחות מ-70,000 אנשים, והיא השתרעה על שטח של 122 קילומטרים רבועים. ב-19 באפריל 1902 מת היינריך בגרייץ, ובנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס גרייץ עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-8 באוקטובר 1872 התחתן היינריך עם אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס גרייץ (1878-1927)
אמה, נסיכת רויס-גרייץ (1881-1961), התחתנה עם הרוזן אריך פון אהרנבורג
מריה, נסיכת רויס-גרייץ (1882-1942), התחתנה עם הברון פרדיננד מגנאגוני
קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ (1884-1905), התחתנה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (1887-1947), התחתנה עם יוהאן, נסיך שנאייך-קרולאט, ולאחריו התחתנה עם וילהלם השני, קיסר גרמניה
אידה, נסיכת רויס-גרייץ (1891-1977), התחתנה עם כריסטוף מרטין השלישי, נסיך שטולברג-רוסלה
היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג

היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Heinrich der Milde, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg;‏ 1355 – 14 באוקטובר 1416), היה דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1388–1416, ואשר שלט במשך תקופה קצרה עם אחיו גם בנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 1355, למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולקתרינה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ואגנס מסקסוניה.
בשנת 1373 מת אביו מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה של לינבורג, וכתוצאה ממנה השתלטו ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ואחיו אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג על שטחי הנסיכות. בשנת 1374 חתמו אחיו על הסכם שהם יירשו את הנחלות לאחר מותם של ונצל ואלברכט, אולם היינריך סירב לקבל את ההסכם. בשנת 1386 התחתנו אחיו פרידריך וברנהרד עם בנותיו של ונצל, ולאחר מותו של ונצל כתוצאה מהרעלה, ירשו שלושת האחים את הנחלות.
בשנת 1400 נרצח אחיו פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, והיינריך ובנהרד ירשו את נחלתו (נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל). בתגובה על הרצח יצאו היינריך וברנהרד למסע נקמה נגד הנסיך הבוחר ממיינץ ורוזן ולדק, אשר היו אחראים על תכנון הרצח וביצועו.
בשנת 1404 נחטף היינריך על ידי ברנהרד השישי, רוזן ליפה, ושוחרר רק לאחר תשלום כופר, אולם לאחר שחרורו נקם היינריך בברנהרד מליפה בסיוע רופרכט, מלך גרמניה. לאחר מותו של גיסו גרהרד השני, דוכס שלזוויג ניסתה מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק להשתלט על דוכסות שלזוויג, אולם היינריך בסיוע אצילי הולשטיין מנע זאת ממנה.
בשנת 1409 חילקו היינריך וברנהרד את הנחלות, והיינריך קיבל את נסיכות לינבורג, בעוד ברנהרד קיבל את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. ב-14 באוקטובר 1416 מת היינריך, ובניו היינריך השליח, דוכס בראונשווייג-לינבורג ווילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו.
משפחתו

בשנת 1388 התחתן היינריך עם סופיה מפומרניה-וולגשט, בתם של ולדיסלאב השישי, דוכס פומרניה ואנה ממקלנבורג-שטארגארד, ממנה נולדו לו שני ילדים:
וילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1392–1482). פרידריך השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה בנו.
קתרינה מבראונשווייג-לינבורג (1395–1442), התחתנה עם פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה
בשנת 1409 התחתן היינריך עם מרגרטה מהסן, בתם של הרמן השני, רוזן הסן ומרגרטה מהוהנצולרן-נירנברג, ממנה נולד לו בן אחד:
היינריך השליח, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1411–1473)
המוזיאון היהודי בסטוקהולם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון יהודי 
 כתובת:  Själagårdsgatan 19, Gamla Stan
 מיקום:  עיריית סטוקהולם 
 מדינה:  שוודיה 
 מנהל:  כריסטינה גמסטורפ (שו')
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1987
 תאריך פתיחה רשמי:  1987 
 קואורדינטות:  59°19′26″N 18°04′23″E﻿ / ﻿59.323888888889°N 18.072972222222°E﻿ / 59.323888888889; 18.072972222222
 judiskamuseet.se
  (למפת סטוקהולם מוגדלת) המוזיאון היהודי בסטוקהולם(למפת סטוקהולם רגילה) המוזיאון היהודי בסטוקהולם
 
המוזיאון היהודי (Judiska Museet) בסטוקהולם, בירת שוודיה, שוכן בגמלה סטאן (Gamla Stan), העיר העתיקה של סטוקהולם, במקום שבו שכן בשנים 1795–1870 בית כנסת. המוזיאון מציג פריטים הקשורים ביהדות, במסורת ובהיסטוריה של עם ישראל.
המוזיאון נוסד בשנת 1987 על ידי ויולה וארון נוימן בשכונת פריהאמנן (Frihamnen) סמוך לנמל בצפון-מזרח העיר. ב-1992 הועבר לשכונת ואסאסטן (Vasastan) שבצפון-מרכז העיר, למבנה שהוקם בשנים 1929–1931 בתכנון ראגנאר אסטברג (Östberg), האדריכל שתכנן גם את בית העירייה של סטוקהולם. המבנה שימש במקורו כבית ספר לבנות.
בשנת 2016 הועבר המוזיאון לעיר העתיקה של סטוקהולם, לאתר שבו נוסד בית כנסת בסוף המאה ה-18. בית הכנסת נסגר ב-1870, ובשנים 1890–1972 פעלה באתרו תחנת משטרה. בעת השיפוצים באתר החדש נחשפו ציורי קיר מן המאה ה-19, שכוסו מאז בשכבות צבע. המוזיאון נחנך באתרו החדש ב-2019, אך נסגר בגלל מגפת הקורונה ונפתח מחדש ב-2021.
מרבית המבקרים במוזיאון הם תלמידי בתי-ספר הזוכים לסיורים מודרכים על פני האוספים השונים וגם שומעים סיפורים על החיים היהודיים. בתערוכת הקבע מוצגים פריטים שנאספו ושלהם קשר לחיי יום-יום יהודיים, להיסטוריה ולדת. התערוכות, המתחלפות ומתעדכנות פעמיים בשנה, כוללות מגוון של דברי אמנות וצילום לצד תערוכות לימודיות. בתחום המוזיאון גם חלל שבו מועלים מיצגי מולטימדיה וסרטים.
עם התערוכות הקודמות נמנו "קבלה" (2002); "אוהל מועד", "לצד אבותינו", "שישה יהודים עירומים" (2003); "ולנברג" (2004); "שוודיה, שוודיה מולדתנו" (2005); "יהודים בפינה", "אקסודוס" (2006); "ירושלים הלוך וחזור", "לחיות בשני עולמות", "יוסף פרנק" (2007); ""פירסטנברג בעיר...!?", "1968" (2008); "2058", "שֵׁר מִיסְייֶה", "אישה קטלנית" (2009); "מאגו – האלגנט של הבמה השוודית", "פרנץ קפקא וברונו שולץ", "שליט הסְפָר" (2010); "גיבורי-על ואנטי-גיבורים בסרטים מצוירים: מסופרמן ועד למיס נובל" (2011); "האם אתם מכירים את היוספסונים (שו')? סאגה משפחתית מדהימה!" (2011-12); "אלזה גרינוולד עם גיר ביד: גם אחי יצחק מצייר" (2012); "היהודי ישו" (2013); "מזון לנשמה: על בישול מסורתי יהודי" (2013-14); "סיפור הצלחה שוודי..." (2014-15); "האלבום מאושוויץ" (2015-16).
ראו גם

יהדות שוודיה
הסר לפני טיסה

סרט "הסר לפני הטיסה" על גלגלי הנחיתה של קונקורד
מחזיק מפתחות "הסר לפני הטיסה"
הסר לפני טיסה היא אזהרת בטיחות הנראית לעיתים קרובות על רכיבי נשלפים של מטוסים וחלליות, בדרך כלל בצורת סרט אדום, כדי לציין שההתקן, כגון כיסוי מגן או סיכה למניעת תנועה של חלקים מכניים, משמש רק כאשר המטוס נמצא על הקרקע (חונה או מוסע). במטוסי תעופה כללית קטנים, זה עשוי לכלול כיסוי צינור פיטו או מנעול בקרה. האזהרה מופיעה באנגלית בלבד. סרטים אחרים המסומנים "משוך כדי לחמש" או דומים נמצאים על טילים ומערכות נשק אחרות שאינן מותקנות על מטוסים.
רכיבי הסרה לפני הטיסה מכונים לעיתים קרובות "פריטי תג אדום". בדרך כלל, לצוות הקרקע תהיה רשימת תיוג של פריטי הסרה לפני הטיסה. רשימות ביקורת מסוימות ידרשו לצרף את הסרט או התג לרשימת הבדיקה כדי לוודא שהוא הוסרו. אי הסרה של חלק מסומן גרמה בעבר להתרסקות מטוסים, כמו זו של טיסה 603 של אירופרו ובשנת 1975, מטוס רויאל נפאל איירליינס מסוג פילטוס PC-6A טורבו-פורטר אשר היו בו אשתו ובתו של סר אדמונד הילרי.
נהוג לראות מחזיקי מפתחות, חולצות, תגיות תיקים, חגורות ועוד מוצרים כאלה עם סרט זה, במיוחד אצל אנשים שעובדים בתעופה או חובבי תעופה.[דרוש מקור]
לעיתים נעשה שימוש בתג ירוק לזיהוי רכיבים שיש לחבר לפני הטיסה באופן דומה להסרה לפני הטיסה.[דרוש מקור]
ראו גם

Mind the gap
הערות שוליים

↑  "Aeroperu B757 Accident". www.rvs.uni-bielefeld.de.
המשטרה משתוללת

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ריצ'רד ראש
 הופק בידי:  ריצ'רד ראש
 תסריט:  רוברט קאופמן
 עריכה:  מייקל מקלין, פרדריק שטיינקמפ
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס קאן אלן ארקין
 מוזיקה:  דומיניק פרונטיר
 צילום:  לסלו קובקס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 1974
 משך הקרנה:  113 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט להט"בי, סרט באדי קאפ, סרט פעולה 
 הכנסות:  30,000,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
המשטרה משתוללת (באנגלית: Freebie and the Bean) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה וסרט פעולה משנת 1974 בבימויו של צ'ארלס ראש, עם ג'יימס קאן ואלן ארקין בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על זוג בלשים לא יוצלחים המשרתים כזוג באגף החקירות של משטרת סן פרנסיסקו וגורמים להרס רב ולפגיעה ברבים בניסיונם לתפוס ראש רשת סמים.
ואלרי הרפר המשחקת כאשתו של אחד הבלשים, הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
הסרט הצליח מסחרית והפך לסרט פולחן בארצות הברית. קוונטין טרנטינו כינה אותו "יצירת מופת".
תקציר העלילה

טים "פריבי" ווקר (ג'יימס קאן) ודן "בין" דלגדו (אלן ארקין) הם צמד בלשים הפועלים בלבוש אזרחי, ביחידת המודיעין של משטרת סן פרנסיסקו. הם עובדים כבר 14 חודשים כדי למצוא עדות נגד ראש רשת הסמים רד מאיירס (ג'ק קרושן). מדי לילה הם מחטטים בפח הזבל שלו עד שמצאו פתק מרשיע נגדו. בינתיים הם מתווכחים ורבים כל הזמן. הם חוקרים באלימות את העבריין וויטי (פול קוזלו) שמגלה להם כי עומד להגיע מדטרויט מחסל למאיירס.
הם עוצרים את מאיירס באשמה כי חשף את עצמו בפארק ומקבלים "שטיפה" מהתובע הכללי (אלכס רוקו) שאומר שהפתק המסריח לא שווה וכי כעת משימתם היא לשמור על מאיירס עד למשפטו. הם שומרים הדוק על מאיירס וכל אדם חשוד נראה להם כמתנקש. במהלך השמירה מבוצעים ארבעה מרדפים מטורפים ברחובות סן פרנסיסקו, יותר ממאה מכוניות נמחצות ואנשים נפצעים ונהרגים.
בין הפעילויות מתפנה "בין" לחקור את אשתו קונסואלה (ואלרי הרפר) בה הוא חושד בבגידה. הוא מנהל אתה כאילו חקירה משטרתית אך לכל טענה שלו יש לה תשובה.
מאיירס מעלה לרכבו אישה נאה שהיא למעשה דראג קווין (כריסטופר מורלי) ששודדת אותו. הוא יורה על "בין" ופוצע אותו ו"פריבי" ממשיך את המרדף אחריו לתוך אצטדיון בו נערך משחק סופר בול. במאבק שנערך בחדר השירותים נפצע "פריבי" אך מצליח להרוג את הדראג קווין.
לבסוף מסתבר לו שמאיירס מת מהתקף לב, העד המרכזי נרצח והמשפט בוטל. כן מסתבר שהפתק המרשיע הושם בפח הזבל על ידי אשתו של מאיירס מילדרד (לורטה סוויט) בידיעתו של מפקד הבלשים לוטננט רוזן (מייק קלין) שהיה ביחסים איתה.
פריבי מפונה באמבולנס בתכו גם בין מכוסה שהוא משוכנע שהוא מת. לפתע קם בין ופריבי כועס עליו כי "עבד" עליו. הם מתחילים לריב והאמבולנס נכנס לתוך חנות. הם נזרקים ממנו לתוך ערימת ארגזים וממשיכים להתקוטט.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'יימס קאן | טים "פריבי" ווקר | בלש |
| אלן ארקין | דן "בין" דלגדו | בלש |
| ג'ק קרושן | רד מאיירס | עבריין בכיר |
| לורטה סוויט | מילדרד מאיירס |  |
| ואלרי הרפר | קונסואלה דלגדו | אשתו של בין |
| אלכס רוקו | ולטר קרושק | תובע מחוזי |
| כריסטופר מורלי |  | דראג קווין |
| מייק קלין | לוטננט רוזן |  |
| פול קוזלו | וויטי | עבריין |
| לינדה מרש | ברברה | ידידה של פריבי |
הסכם פונטנבלו (1814)

התפטרותו של נפוליאון בפונטנבלו
הסכם פונטנבלו (1814) היה הסכם שנחתם בפונטנבלו, צרפת, ב-11 באפריל 1814, בין נפוליאון בונפרטה לבין נציגים מיופי כוח ממדינות המעצמות אשר לחמו נגדו במסגרת המלחמות הנפוליאוניות – האימפריה האוסטרית, האימפריה הרוסית ופרוסיה, לפיו יוגלה נפוליאון לאי אלבה. ההסכם אושר על ידי נפוליאון ב-13 באפריל, וסיים את תקופת שלטונו כשליט צרפת.
לאחר שנפוליאון התפטר, כוחות הקואליציה השישית החזירו את שושלת בית בורבון לשלוט בצרפת תחת לואי השמונה עשר, מלך צרפת, במה שנקרא הרסטורציה הבורבונית.
הערות שוליים

↑  Napoleon and the Marshals of the Empire, J. B. Lippincott & Co., 1855, עמ' 284
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.