מארי קולטר
קריירה > עבודות נוספות

יצירת המופת החלוצית של קולטר הייתה אולי אל נבאחו משנת 1923 בגאלופ, ניו מקסיקו שהייתה ראויה לציון בזכות המיזוג צופה פני העתיד של עיצוב בהשראת התרבות הילידית המקומית על גבי בניין ארט דקו מאופק של אדריכל הרכבת סנטה פה, א. אי. הריסון. היצירה פורצת הדרך שלה שילבה ציורי חול של בני הנאוואחו עם שטיחים וריהוט מגולף וצבוע ביד. בתוכניות המקוריות שורטטו כמאה חדרי שינה ו-15 אמבטיות משותפות, מה שהפך את המבנה למיושן פיזית עוד לפני שנהרס כדי לפנות מקום להרחבת כביש 77 בשנת 1957, זמן קצר לפני מותה של קולטר. (היא ראתה את הריסתם של כמה פרויקטים אחרים לפני שמתה, דבר שגרם לה להתייאש, או במילותיה: "אי אפשר לחיות יותר מדי זמן.")
מרי קולטר עצמה הכריזה על מלון לה פוסדה משנת 1930 כיצירת המופת שלה. המבנה, דמוי החווה, שנבנה בסגנון הארכיטקטורה הספרדית הקולוניאלית המתחדשת, השתרע על פני שטח נרחב בווינסלו, אריזונה וכונה "מלון הרכבות הגדול האחרון שנבנה באמריקה". היא הייתה אדריכלית ומעצבת של כל פרט באתר הנופש הזה, מהמבנים עצמם, ועד לדונמים הרבים של גנים, הרהיטים, כלי החרסינה, ואפילו מדי העוזרות והמנקות. הוא נסגר בשנת 1957, אחרי התדרדרות מתמשכת במצבו. בשנות ה-60 הוא שימש כבניין משרדים, ואז נותר ריק עד כי הקרן הלאומית לשימור היסטורי הכריזה עליו ברשימתה השנתית כמבנה "בסכנת הכחדה גדולה ביותר".
אלן אפלד שמע על יצירת המופת הנמצאת בסכנת הכחדה, ובשנת 1996 הוא רכש את המבנה יחד עם אשתו טינה מיון, אמנית, ותוך זמן קצר הם פתחו חלקים מהמלון לעסקים. כיום ממוקם בקומה השנייה של המבנה מוזיאון לציוריה של מיון; יצירות מאת דן לוציק מעטרות את חצר הפסלים; ומוזיאון של כביש 66 מתאכסן שם אף הוא. המתחם והגנים, שוחזרו ושוקמו לרמת הגדולה המקורית לה יועדו, והם מהווים את מרכיבי הליבה של הרובע ההיסטורי של לה פוסדה הרשום במאגר הלאומי.
בשלהי הקריירה שלה, קולטר עיצבה את מסעדת בית הארווי המדהימה הממוקמת בתחנת הרכבת הגדולה ביותר של לוס אנג'לס. תחת תקרה מקושתת ומרהיבה, הרצפה מסנוורת נראית כזיגזגים אקראיים וגאומטרים; מזווית אחרת התבנית מתגלה כאריג נאוואחו עשוי אריחי לינולאום, המתפרש לאורך בלוק בניינים. חדר האוכל המופלא וטרקלין הקוקטיילים המודרני והסטרימי שלו, נסגרו לציבור למעט לצורך צילומי סרטים מדי פעם וסיורים היסטוריים של האגודה לשימור של לוס אנג'לס, עד 2018. ב־4 באוקטובר 2018 המסעדה נפתחה מחדש בשם חברת הבירה האימפריאלית המערבית.
זמן לא רב לפני פרישתה, ב-1947, קולטר קיבלה לידיה את השיפוץ של פונדק המדבר הצבוע בפארק הלאומי פטיפורד פורסט. במהלך השפל הגדול, שופץ הפונדק בשנת 1922 על ידי עובדי חיל השימור האזרחי בסגנון הארכיטקטורה המסיונרית המתחדשת, תוך שימוש בחומרים מקומיים ובמוטיבים ילידים -אמריקאים. תחת ידיה של קולטר היא פיקחה על הרענון וההתחדשות של המבנה, גיבשה סכימת צבעים חדשה והזמינה את אמן ההופי פרד קבוטי להציג ציורי קיר באזורי ההסעדה. תוך שהיא מראה כי היא אינה חוששת מהמודרני כשהמצב מצריך זאת, קולטר התקינה במבנה חלונות זכוכית כדי לפתוח אותו לנופים המרהיבים סביב. הפונדק נסגר ב-1963, שרד איום בהריסה, ונרשם במרשם הלאומי למקומות היסטוריים בשנת 1987. הוא נפתח מחדש בשנת 2006, ושוחזר על ידי קוטלר לתקופת מראהו של שנת 1949 לערך.
קולטר עיצבה את מערכת כלי האוכל מחרסינה בסגנון האקסקלוסיבי של פורצלן מימברניו העתיק (Mimbreño China) עבור שירות הרכבות היוקרתי סופר צ'יף בקו שיקגו-לוס אנג'לס, שהושק בשנת 1936 על ידי מסילות הרכבת של סנטה פה . קולטר, בעצמה כבר מומחית לאמנות אינדיאנית, ביססה את עיצוביה אלו על תבניות סגנון המימברס משנת 1100 לספירה שנחפרו על ידי חבריה הרייט וקורנליוס קוסגרוב באתר הארכאולוגי של עמק המימברס בניו מקסיקו בשנים 1924 -1927. הפורצלן יוצר על ידי חברת כלי החרס אונונדאגה של סירקוז, ניו יורק, תחת שמה המסחרי הידוע יותר, פורצלן סירקוז, עד 1970. שירותי הסופר-צ'יף היוקרתיים ושירותי העסקים במחלקת העסקים הופסקו לאחר שהרכבת הועברה לאמטרק במאי 1971. מאוחר יותר באותה שנה הפכו כלי החרסינה של מימברניו לראשונה לנחלתם של אנשים "רגילים", כשנמכרו לציבור בשני מכרזים ציבוריים גדולים.