stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ואן דונוהיו
שופטת בבית הדין הבינלאומי לצדק

דונוהיו נבחרה לשופטת בבית הדין הבינלאומי בהאג ב-9 בספטמבר 2010, כדי למלא את המקום שהתפנה עקב התפטרותו של תומאס בורגנטל. בהתאם לתקנון בית הדין הבינלאומי לצדק, דונוהיו השלימה את שארית תקופת הכהונה שבה נבחר בורגנטל, אשר הסתיימה ב-5 בפברואר 2015.
דונהיו הייתה המועמדת היחידה למשרה של בית הדין הבינלאומי. בעצרת הכללית, תמכו במינויה 159 נציגים מתוך 167, ושמונה נמנעו. במועצת הביטחון היא קיבלה את כל 15 הקולות. דונהיו הושבעה כחברה בבית הדין הבינלאומי ב-13 בספטמבר 2010.
דונהיו הייתה האישה הרביעית שנבחרה להיות חברה בבית הדין הבינלאומי לצדק מאז 1945. כיום מכהנות בבית הדין ארבע נשים מתוך 15 (האחרות הן שוה האנקין, ג'וליה סבוטינדה והילרי צ'ארלסוורת').
בשנת 2014, מונתה דונהיו לכהונה שנייה בבית הדין הבינלאומי על ידי הקבוצה הלאומית האמריקאית של בית הדין הקבוע לבוררות (האג), ונבחרה מחדש עם 156 קולות בסבב הראשון של ההצבעה בבית הדין הבינלאומי.
כשופטת בית הדין הבינלאומי היא הוציאה חוות דעת מנוגדת בתיק ההשלכות המשפטיות של הפרדת ארכיפלג צ'אגוס ממאוריציוס ב-1965, שבו הוציא בית הדין האירופי חוות דעת מייעצת ב-2017 כתגובה לבקשת העצרת הכללית של האו"ם. בית המשפט ראה בהפרדה של בריטניה את איי צ'אגוס ממאוריציוס ב-1965, שהובילה לגירוש הצ'אגוסים כששניהם היו שטחים קולוניאליים, כבלתי חוקית.
ב-8 בפברואר 2021 נבחרה דונוהיו נבחרה כנשיאה-26 של בית המשפט במקומו של עבדולקאווי יוסוף, לתקופה של שלוש שנים. היא האישה השנייה שמחזיקה בתפקיד (לצד רוזלין היגינס) והאמריקאית השלישית (לצד סטיבן שוובל וגרין האקוורת').
ב-26 בינואר 2024, חתמה דונוהיו על החלטת בין הדין לדחות את בקשת דרום אפריקה להורות בצו על הפסקת הלחימה ברצועת עזה בטענה לרצח עם. ההחלטה כוללת מספר צווי ביניים, בהם צווים שמחייבים את ישראל לנקוט את כל האמצעים שבכוחה כדי למנוע רצח עם כהגדרתו באמנה, לאפשר הכנסת סיוע הומניטרי לרצועה ולמנוע הסתה לרצח עם.
ראו גם

תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם
הערות שוליים

↑  UN Audiovisual Library (2016-01-04), ICJ Judge Donoghue on Lawyering for Peace (Part I), נבדק ב-2024-06-18
1 2 3  "General Assembly document GA/10978". 2010-09-09. נבדק ב-2011-07-25.
1 2  International Court of Justice biography. Accessed December 4, 2010.
1 2  Olivier Ribbelink (2010-09-07). "Female judges bring new perspective to ICJ". Radio Netherlands Worldwide. נבדק ב-2011-07-25.
↑  "The Nomination of Joan E. Donoghue to the International Court of Justice". U.S. Department of State. נבדק ב-2021-07-13.
1 2  UN Lecture Series, Biography of Joan Donoghue, accessed at https://legal.un.org/avl/pdf/ls/Donoghue_bio.pdf
↑  "Elections to fill vacancies in principal organs: election of a member of the International Court of Justice". 2010-08-23. UN document ID:S/2010/443. נבדק ב-2011-07-25.
↑  "Swearing-in of two new Members of the Court at a public sitting on Monday 13 September 2010 at 10 a.m." (PDF) (הודעה לעיתונות). International Court of Justice. 2010-09-10. אורכב מ-המקור (PDF) ב-24 בדצמבר 2010. נבדק ב-2011-07-25. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  "Current Members | INTERNATIONAL COURT OF JUSTICE".
↑  Marcia Coyle (2010-09-13). "New Judge Will Mark Historic Moment for World Court". The National Law Journal.
↑  "Statement on the Nomination of Joan E. Donoghue to the International Court of Justice". U.S. Department of State. נבדק ב-2021-07-22.
↑  "Latest developments | Legal Consequences of the Separation of the Chagos Archipelago from Mauritius in 1965 | International Court of Justice". www.icj-cij.org. נבדק ב-2021-07-17.
↑  "Press Release (Unofficial): Judge Joan E. Donoghue (United States of America) elected President of the International Court of Justice; Judge Kirill Gevorgian (Russian Federation) elected Vice-President" (PDF). International Court of Justice. 8 בפברואר 2021. נבדק ב-9 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   חן מענית, שופטי בית הדין בהאג: על ישראל למנוע רצח עם בעזה; לא ניתן צו להפסקת אש, באתר הארץ, 26 בינואר 2024
↑  הודיה כריש חזוני, האג: בית הדין קיבל חלק מדרישות דרא"פ – אך לא הורה על עצירת הלחימה, באתר מקור ראשון, ‏26 ינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1189101939  NTA: 393711617  VIAF: 317185067   WorldCat (עם VIAF): 317185067
מקום בצמרת

ערך זה עוסק בסרט קולנוע בריטי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
כרזת הסרט "מקום בצמרת"
כרזת הסרט "מקום בצמרת"
 מבוסס על:  Room at the Top 
 בימוי:  ג'ק קלייטון
 הופק בידי:  ג'ון וג'יימס וולף
 תסריט:  ספר: ג'ון בריין תסריט:  נייל פטרסון, מרדכי ריכלר
 עריכה:  ראלף קמפלן
 שחקנים ראשיים:  לורנס הארווי סימון סיניורה הת'ר סירס
 מוזיקה:  מריו נשימבם
 צילום:  פרדי פרנסיס
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברה מפיצה:  British Lion Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 בינואר 1959
 משך הקרנה:  115 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (סימון סיניורה)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (נייל פטרסון) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מקום בצמרת (באנגלית: Room at the Top) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1959 
המבוסס על רומן בשם זה משנת 1957 של ג'ון בראיין, עם לורנס הארווי וסימון סיניורה בתפקידים הראשיים.
זה היה הראשון בסרטי הגל החדש הבריטי שנמשך מסוף שנות ה-50 לאורך כל שנות ה-60 ותיאר באופן ריאלי בצבעי שחור-לבן את חיי המעמד הנמוך ואת הבדלי המעמדות במדינה. דוגמאות לכך הם: "הבט אחורה בזעם" של ג'ון אוסבורן ו"קורטוב של דבש" של שילה דלייני. הוא משרטט את קו הגבול בין המעמדות החברתיים. מעמד הביניים - פועלים ופקידים והמעמד העליון - בעלי ההון שהם גם בעמדות שלטון, שולטים בכוחם זה על שאר המעמדות ומסרבים לקבל מצטרפים חדשים ממעמד נחות.
סימון סיניורה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לשנת 1959 כן זכה הסרט באותה שנה לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד באותה שנה לפרס אוסקר על פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (לורנס הארווי), פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לשחקנית הרמיוני באדלי - שהופיעה בסרט במשך 2 דקות ו20 שניות בלבד, התפקיד הקצר ביותר אי פעם עליו הועמדו שחקן/נית לאוסקר.
סימון סיניורה זכתה עבור תפקידה בסרט גם בפרס גלובוס הזהב ובפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 1959.
ב-1965 הופק סרט המשך ל"מקום בצמרת" בשם "חיים בצמרת" (Life at the Top) המבוסס גם הוא על ספר בשם זהה של ג'ון בראיין עם לורנס הארווי וג'ין סימונס.
ב-2012 הפיק ה-BBC סרט טלוויזיה המבוסס על הספר "מקום בצמרת".
תקציר העלילה

ג'ו למפטון (לורנס הארווי) מגיע מעיירה תעשייתית קטנה, דפטון, לעיר וורנלי ומתקבל לעבודה במחלקת הגזברות של העירייה. חברו לעבודה, צ'רלי סומס (דונלד יוסטון), עוזר לו למצוא חדר מגורים ולהיקלט בעיר. ג'ו מביט בבניין גבוה ואומר שבכוונתו לגור בעתיד בחדר בראש הבניין (באופן מטפורי - לכבוש "מקום בצמרת") אך סומס מבהיר שאין לו סיכוי.
סומס מביא אותו לחזרה של שחקנים חובבים. על הבמה מופיעות שתי נשים: אליס איסגיל (סימון סיניורה), אישה בגיל מתקדם וסוזן בראון (הת'ר סירס). סומס מבהיר לג'ו כי סוזן היא בתו היחידה של מר בראון, האיש העשיר והחזק בעיר שגר באחוזה מפוארת ושולט על כל מה שקורה בעיר ובסביבתה.
ג'ו מתחיל לחזר אחרי סוזן, היא מתייחסת אליו בנימוס אבל הוא נתקל בהתנגדות מטעם בן זוגה העשיר והשחצן והוריה. בראון שולח את סוזן לצרפת על מנת שתתרחק מג'ו. ג'ו מקבל הזמנה למשרה בעיירתו דפטון אך דוחה אותה כשמסתבר לו שההזמנה הייתה ביוזמתו של בראון.
אליס היא צרפתית המתגוררת באנגליה ונישואיה אומללים. ג'ו מוצא בה אהבה אמיתית למרות שהיא מבוגרת ממנו בעשר שנים. יחסיהם מתהדקים עד שהיא מוכנה להתגרש למענו.
בינתיים חוזרת סוזן מצרפת ויחסיה עם ג'ו מתהדקים, היא מעדיפה אותו על חברה השחצן והמתנשא. סוזן נכנסת להריון ואביה מזמין את ג'ו לשיחה ומבהיר לו כי הוא מוכן לנישואיו עם בתו וכן שיהיה שותף בעסקיו. התנאי הוא שיפסיק לאלתר את יחסיו עם אליס איסגיל.
בעלה של אליס אומר לג'ו שאין בכוונתו להתגרש מאשתו ואם לא יפסיק את יחסיו אתה הוא יהרוס את שניהם עד שיצטרכו לברוח מהעיר.
ג'ו מגיע לאליס ומודיע לה לתדהמתה כי החליט להפסיק את היחסים אתה. אליס ההמומה הולכת לבר, משתכרת, נכנסת למכוניתה ונהרגת בתאונת דרכים.
ג'ו מגיע לעירייה ומתקבל בפרחים ובשמחה על ידי העובדים השמחים על נישואיו עם בת הגביר. באמצע השמחה הוא שומע על מותה של אליס בתאונה ומרגיש שהוא אשם במותה.
הוא הולך לבר, משתכר ומסתבך בקטטה עם בריונים שחובטים בכל גופו.
הסרט מסתיים בחתונתם של ג'ו וסוזן בכנסייה. ג'ו צועד כאילו מנותק מהמציאות ועונה בקושי על שאלות הכומר. במכונית הוא מתחיל לבכות על אליס אבל סוזן חושבת שאלה דמעות שמחה על חתונתם.
אלכסנדר-גבריאל דקאן

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1803 פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 פטירה:  22 באוגוסט 1860 (בגיל 57) פונטנבלו, צרפת 
 מקום קבורה:  cemetery of Fontainebleau 
 תחום יצירה:  ציור, הדפס 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה, אוריינטליזם 
 יצירות ידועות:  Searching for Truffles, Christ on trial, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (27 ביוני 1839) 
 
אלכסנדר-גבריאל דקאן (בצרפתית: Alexandre-Gabriel Decamps;‏ 3 במרץ 1803 – 22 באוגוסט 1860) היה צייר צרפתי שהשתייך לזרם הרומנטי באמנות ונחשב לאחר מגדולי הציירים בדורו.
ביוגרפיה

דקאן נולד בפריז למשפחה בורגנית, נשלח על ידי אביו לעבור הכשרה כצייר. ב-1820 כבר היה צייר עצמאי וצייר ליתוגרפים סאטיריים וסיפורים. ב-1823 החל לגלות עניין במזרח הקרוב וצייר סצנות מדומיינות העוסקות בו. הוא החל להציג את יצירותיו ב-1827, ושנה לאחר מכן, עוד בהיותו נער, היה בין הראשונים באירופה שנסעו לטורקיה ולצפון אפריקה. הוא חזר לפריז עם סקיצות רבות, ששימשו אותו עד סוף הקריירה שלו, והפכו אותו לאחד מבכירי הציירים האוריינטליסטיים.
בהמשך הקריירה חזר לליתוגרפים וביקר באיטליה. בעקבות ביקורו זה צייר סצנות תנכיות ברקע מזרח תיכוני.
באמצע המאה ה-19 כבר זכה דקאן לכבוד רב, ואף דורג לצד דלקרואה ואנגר כאחד האומנים הצרפתים המובילים של תקופתו ; בתערוכה הפריזאית של שנת 1855 קיבל את מדליית המועצה הגדולה.
הוא חיבב חיות, בעיקר כלבים, והתענג על כל מיני ענפי ספורט שדה.
הוא חי את מרבית חייו בפריז, והוא נפטר בשנת 1860 כאשר נזרק מסוסו במהלך מסע ציד בפונטנבלו.
האב המייסד של האוריינטליזם

דקאן היה האב המייסד של האוריינטליזם לאחר שחשף בסלונים של פריז את חיי היומיום של המזרח בשנת 1831. הסגנון שלו, שהושפע מרמברנדט, התבטא בניגוד חזק של אור וצל ושימוש בחומר עבה, אשר ציירים, צלמים וסופרים רבים התכתבו ברבות הימים עם סגנונו.
הוא היה הצייר המשפיע ביותר על האוריינטליזם והתמנה כמנהל בית הספר אוריינטלי חדש שהוקם.
השפעות והתכתבות עם עבודתו של דקאן ניתן למצוא בעבודותיו של דלקרואה כמו הנשים של אלג'יר (1834), והפנאטים של טנג'יר (1838). היצירה קונסטנטינופול של הסופר תאופיל גוטייה (1853) תוארה כ"דקאניזם מילולי מרשים" על ידי הנרי ג'יימס. גוטייה אף השווה את תפקידו של דקאן כמגלה האוריינטליזם לתגליותיו של ז'אן ז'אק רוסו בטבע האדם.
עוד נאמר עליו על ידי הוגי דעות צרפתים נוספים בני תקופתו שהוא הכריסטופר קולומבוס של האוריינטליזם, ושהמקבילה היחידה לתהילה שלו היא היצירה סיפורי אלף לילה ולילה.
עבודותיו

סגנון עבודתו של דקאן היה סגנון נועז המאפיין את צרפת של תקופתו. הוא נודע בתפיסה דרמטית חיה של המציאות, במשיחות מכחול נועזות ואף גסות, ובניגודים מדהימים של צבע ושל אור וצל.
הנושאים שבחר לציוריו היו מגוונים מאוד. פעמים רבות צייר סצנות שהכיר מתוך כתבי הקודש, אלא שהוא היה כנראה ראשון הציירים האירופאים שצייר את הסצנות הללו עם רקע האקלים והנוף ההולם אותם. כך צייר למשל את יוסף נמכר על ידי אחיו, משה נמשה מהנילוס, סצנות מחייו של שמשון, ועוד.
מבין הציורים ההיסטוריים שלו, אולי המרשים ביותר הוא תבוסתם של הקימברים, שייצגה מאבק בין המוני ברברים לבין צבא ממושמע. בנוסף ליצירות היסטוריות או מקראיות צייר דקאן גם סצנות רבות מחיי הצרפתים והטורקים, כשהמאפיין הבולט ביותר בתמונות אלו היה ההומור.
סגנונות אלו נמצאים גם בעבודותיו השונות בציורי החיות ; דקאן אהב במיוחד לצייר הקופים. הציור הידוע שלו "הקונוסייר הצרפתי" הוא סאטירה על חבר המושבעים של האקדמיה הצרפתית לציור, שדחה כמה מעבודותיו המוקדמות בשל סטייה מכל סטנדרט ידוע.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
לקריאה נוספת

אוריינטליזם
הערות שוליים

1 2  Cambridge University Press, Decamps, Alexandre Gabriel". Encyclopædia Britannica. 7, 1911 Encyclopædia Britannica disclaimer.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527014905171  PLWABN: 9810683596405606  BIBSYS: 2064065  BNE: XX4942311  BnF: cb140916296 (data)  GND: 122905040  ISNI: 0000 0001 1638 4828  KulturNav: 5a1c4bd6-f27e-48e2-bb65-0644f5945216  LCCN: n84017225  Léonore: 103653  NKC: xx0131923  NTA: 158573382  RKD: 21267  SNAC: w60g5pkf  SUDOC: 074017101  ULAN: 500022285  VcBA: 495/185405  VIAF: 49429540   WorldCat (עם VIAF): 49429540
אורי יוגב

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1960 (בן 64) צפת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 
אורי יוגב (נולד ב-3 בנובמבר 1960) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי. כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות, כממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר בשנים 2002–2004, בשנים 2009–2010 כיהן כיו"ר הוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה ובין השנים 2013–2017 כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות. בשנת 2018 החל יוגב לעסוק בקידום אגרת גודש בישראל ודה-רגולציה למען חברת אובר בעזרת חברת פיוצ'ר מוביליטי. בשנת 2020 הקים את קרן אלומה להשקעה בחברות תשתית.
ביוגרפיה

יוגב נולד בצפת להורים עובדי המגזר הציבורי, אביו עבד במשרד החקלאות ואמו בעיריית תל אביב. בילדותו התגורר יוגב בחיפה ובתל אביב שם למד בתיכון אליאנס. בצה"ל שירת כקצין בחיל המודיעין וסיים את שירותו בדרגת סרן. בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטה העברית בירושלים. מתגורר במודיעין-מכבים-רעות, נשוי ואב לחמישה ילדים.
בספטמבר 2018 הוציא ספר שכתב בשם "ללא שיקולים זרים" המתאר את תקופתו כמנהל רשות החברות הממשלתיות ואת ניסיונותיו להילחם במינויים לא תקינים על ידי פוליטיקאים.
ראשית הקריירה

את דרכו במשרד האוצר החל בגיל 26 כרפרנט בתחום סובסידיות וייבוא ממשלתי ולאחר שנה מונה ליועץ בכיר למנכ"ל משרד האוצר, תפקיד בו שימש עד עזיבתו את המשרד ב-1990.
ב־1990 מונה למנהל אזור ירושלים בחברת הביטוח "המגן". בשנים 1993–1994 הופקד על פירוק חברת הביטוח "הסנה". בשנים 1994–1997 כיהן כמנכ"ל "אומני מותגי מזון", זכיינית דומינו'ס פיצה. בתקופה זו הצליח להגדיל בצורה ניכרת את פעילותה של רשת הפיצריות, אולם הניסיון להחדיר את מותג הגלידות האגן דאז לשוק הישראלי לא התנהל כמתוכנן והוביל לירידה ברווחי החברה. ב-1997 מונה למנכ"ל בזק בינלאומי, בתקופה שהתאפיינה בפתיחת שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות וכניסת החברה לתחום של אספקת גישה לאינטרנט. מאבק החברה בתקופה זו בחברות החדשות בתחום השיחות הבינלאומיות גרר ביקורת חריפה כלפיה מצד דוד תדמור, הממונה על ההגבלים העסקיים, בטענה לפעילות על גבול החוקיות תוך הטעיית צרכנים. עם פתיחת שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות, חלקה של בזק בשיחות הבינלאומיות ירד משליטה מלאה בשוק לכ־40%. בתקופה זו החברה הצליחה לגייס תוך זמן קצר כ־260 אלף לקוחות לשירותי האינטרנט, אך רשמה הפסדים של כ־200 מיליון ש"ח. האסטרטגיה הניהולית של יוגב בבזק הוגדרה כחתירה לצמיחה מהירה תוך נטילת סיכונים גדולים, אשר הובילה גם להפסדים גדולים במקרים שונים.
כממונה על אגף התקציבים

בשנת 2002 מונה יוגב על ידי שר האוצר סילבן שלום לממונה על אגף התקציבים, אחת המשרות הבכירות ביותר במגזר הציבורי בתחום הכלכלי, בה כיהן עד אפריל 2004. בתקופת כניסתו לתפקיד סבל המשק הישראלי ממיתון על רקע בועת הדוט-קום והאינתיפאדה השנייה. משרד האוצר פעל לחקיקת חוק תוכנית החירום הכלכלית, ותחת הנהגתו של בנימין נתניהו, שהחליף את שלום ב־2003, בוצעה ליברליזציה, שכללה קיצוצים נרחבים בהוצאות הממשלתיות ורפורמות מקיפות, שיוגב היה שותף בכתיבתן וביישומן.
במהלך כהונתו בוטל הגידול האוטומטי בתקציבים ממשלתיים באמצעות מדדים כגון הצמדה וגידול טבעי באוכלוסייה, שהוחלפו בחוק שקבע כי הגידול השנתי בתקציב מוגבל לגובה של 1%. קצבאות המוסד לביטוח לאומי הוצמדו למדד המחירים לצרכן במקום לשכר הממוצע, הופחתו קצבאות הילדים והפנסיה התקציבית של עובדי המדינה הוחלפה בפנסיה צוברת. גיל הפרישה הועלה, והופחת מספר עובדי המגזר הציבורי. אוחדו רשויות מקומיות ומועצות דתיות והופחת מספר סגני ראשי הערים. בוטלה קרן השיווק לייצוא. הולאמו קרנות הפנסיה הגרעוניות. יוגב נאבק במענקים הממשלתיים למשכנתא, אותם ראה ככספים שעוברים ישירות לכיסי הקבלנים. יוגב התנגד להקמת מתקני התפלה על ידי המדינה. הוביל את הקמת בית הסוהר הפרטי בישראל (שבוטל בהוראת בג"ץ, לאחר שהושקע ממון רב בהקמתו). לדבריו, התוכנית הכלכלית שגובשה בתקופה זו נעשתה מתוך מחשבה שלא לפגוע בעשירים ובמבוססים על מנת שלא יעזבו את הארץ, לטענתו ניצל תקופה זו על מנת לקדם את שבירת העבודה המאורגנת במשק.
במאי 2003 מונה לעמוד בראש צוות שהוקם על ידי שר האוצר, בנימין נתניהו, ונגיד בנק ישראל, דוד קליין, לטיפול בבעיית העוני (הצוות המשותף למשרד האוצר ולבנק ישראל לצמצום ממדי העוני). חברי הצוות מבנק ישראל - קרנית פלוג, ניצה קסיר ודניאל גוטליב, וממשרד האוצר - יעל אנדורן ואודי בן-דרור. בדצמבר 2003 הגישה הוועדה את המלצות הביניים, המלצות שהובילו בהמשך להפעלת פנסיה תעסוקתית חובה, מס הכנסה שלילי ועוד.
יוגב נחשב לאחד האישים הבולטים והחזקים שכיהנו בתפקיד זה, מה שגם הביא לביקורת רבה כלפיו מצד גורמים בתוך משרד האוצר ובמשק, אך גם להערכה על פעולותיו למען שמירת קופת המדינה. לאחר סיום תפקידו המשיך יוגב לשמש במשך מספר חודשים כיועץ למשרד האוצר בתחום הרפורמה בנמלי הים, רפורמה אותה הוביל במהלך כהונתו. יוגב נחשב כאידאולוג הכלכלי של בנימין נתניהו.
ביוני 2016 התבטא וטען כי על אף שתוכנית הקיצוצים של 2002–2004 הייתה נחוצה בעיקרה - נעשו בה שורה של טעויות כגון העלאת תקרת ההכנסות לצורך תשלום ביטוח הלאומי, והביע תמיכה בהעלאה מחודשת של דמי האבטלה - אשר היה גורם מרכזי בקיצוצם.
עסקים פרטיים

במהלך 2004 החל יוגב לייצג את איש העסקים האוסטרלי ג'ון גנדל בהשקעותיו בישראל. בין הפעולות שביצע הייתה ההשקעה בחברה הציבורית "פלסטרו" שבשליטת קיבוץ גבת, יוגב מונה ליושב ראש דירקטוריון החברה, עד שמניות קבוצות גנדל נמכרו לחברת "ג'ון דיר" עשרים חודשים לאחר מכן, ברווח של 14 מיליון דולר.
בשנים 2005–2007 הוביל מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות את המשא ומתן בנושא השותפות עם חברת "אסם" בחברת "טבעול", ומכירת חלקו של הקיבוץ ל"אסם".
בשנים האחרונות עסק יוגב בתעשיית המים והקלינטק בישראל. יוגב ייסד עם מנכ"ל מקורות לשעבר בוקי אורן את "ווטרפרונטס - איחוד המים הישראלי" והוא מכהן כיו"ר העמותה. העמותה פועלת לקידום מעמדה של מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום פתרונות המים המתקדמים.
ב-2006 הקים עם גנדל את חברת וייטווטר הפועלת בתחום איכות ובקרת המים ומשקיעה בפיתוח טכנולוגיות להבטחת איכות וביטחון מי השתייה. לאחר מימוש החזקותיו ב"פלסטרו" רכש יוגב את חלקו של גנדל בחברה והכניס כשותפה את אשת העסקים חנה גרטלר. ב-2011 גייס יוגב לחברה 22 מיליון שקל וב-2012, 11 מיליון ש"ח נוספים.
קבוצת וויטווטר מונה שלוש חברות: וויטווטר טכנולוג'יס (בקרה ואיכות מים), גלקון (מערכות בקרה והשקיה) וצ'קלייט (טכנולוגיה ייחודית לניטור מים באמצעות ניצול חיידקים זוהרים המגלים זיהומים והרעלות מים באמצעות שינוי ברמת האור שהם מפיקים).
באפריל 2013, במסגרת הכינוס השנתי הבינלאומי ה-6 של Bloomberg New Energy Finance בניו יורק, זכתה חברת וויטווטר בפרס "חלוצי האנרגיה החדשה לשנת 2013". צוות מומחים בלתי תלוי בחר בעשר החברות הזוכות מתוך מעל 200 חברות מועמדות ממגזרי האנרגיה, המים והקלינטק. הבחירה נעשתה על פי שלושה קריטריונים: חדשנות, מומנטום מוכח בתחומן ופוטנציאל פריסה גלובלי. בנובמבר 2013 הגיעה החברה לסוף פעילותה, לאחר שצברה הפסדים כבדים.
החל משנת 2019 מכהן יוגב כיו"ר חברת Datumate אשר פיתחה טכנולוגיה לפיקוח על ביצוע פרויקטי תשתית גדולים באמצעות רחפנים.
בשנת 2020 הקים יוגב את קרן אלומה שמשקיעה בחברות תשתית. קרן אלומה, יחד עם קרסו מוטורס וקבוצת מגדל החלה ב-2021 להתמודד על רכישת נתח ממניות חברת התחבורה אגד ועלתה לשלב הסופי בתחילת 2022.)
יו"ר הוועדה המייעצת ויו"ר רכבת ישראל

בשנת 2009 מונה ליו"ר הוועדה המייעצת למועצה הכלכלית חברתית וליועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו. במסגרת תפקידים אלו הוביל את התוכנית הכלכלית של 2009.
ב־2009 דירג מגזין TheMarker את יוגב במקום התשיעי ברשימת האנשים המשפיעים על הכלכלה הישראלית, על סמך כהונתו כיועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו. הוא התפטר מתפקידו ביולי 2010.
בשנת 2010 היה מהוגי תוכנית "נתיבי ישראל" לפיתוח מסיבי של תשתיות רכבת ישראל. התוכנית אושרה בידי ממשלת נתניהו, ומספר חודשים אחר כך נתמנה יוגב לחבר בדירקטוריון חברת הרכבת ובהמשך כיהן כיו"ר דירקטוריון הרכבת בפועל, עד אמצע 2013. בתקופת כהונתו נחנכה רפורמה מבנית מקיפה ברכבת ישראל והודחה יו"ר ועד העובדים, גילה אדרעי.
מנהל רשות החברות הממשלתיות

מספטמבר 2013 עד ספטמבר 2017 כיהן יוגב כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
בנובמבר 2013 הושקה ברשות נבחרת הדירקטורים, שנועדה להביא להפסקת המינויים הפוליטיים בחברות הממשלתיות.
לנבחרת 2014 ניגשו 13,795 מועמדים, מתוכם נבחרו 500 המועמדים הסופיים. לנבחרת 2015 ניגשו כ-7,100 מועמדים, ומתוכם אותרו 500 המועמדים הסופיים שהומלצו לשרי הממשלה. לנבחרת הדירקטורים של שנת 2017 ניגשו 9,266 איש ומתוכם אותרו 400 מועמדים שהתווספו ל-500 המועמדים מנבחרות הדירקטורים משנים קודמות. נכון לשנת 2017, 250 הדירקטורים נבחרי הציבור הממונים הם מועמדי הנבחרת.
מאז כינונה של נבחרת הדירקטורים עלה מספר הנשים המיוצגות בדירקטוריונים לחמישים אחוז. בנוסף, עשרה אחוזים מהדירקטורים משתייכות לבני מיעוטים.
דו"ח שהוכן ברשות החברות הממשלתיות הצביע כי מאז הקמת נבחרת הדירקטורים ירד אחוז העסקת בני משפחה בחברות הממשלתיות ב-80%.
במרץ 2014 התפטרו גדעון סיטרמן, יו"ר דירקטוריון נמל אשדוד ועוד שני דירקטורים בנמל אשדוד בהמשך להליך שימוע שהוביל יוגב להדחתם לאור אי סדרים בנמל, ועל רקע החשדות נגד אלון חסן (שהסתיימו בזיכויו במרץ 2018). עד למקרה זה לא היה תקדים להעברת נושא משרה מתפקידו ולהדחת דירקטורים מכהנים על ידי מנהל רשות החברות הממשלתיות.
באוקטובר 2014 אישר הקבינט החברתי כלכלי את יוזמת יוגב להנפקת מיעוט בחברות ממשלתיות, זאת תוך מימוש כוונת המדינה לשמור על שליטה ממשלתית של 51% לפחות בחברות המונפקות. החברות שיונפקו בבורסה לני"ע בת"א הן: חברת חשמל, נתג"ז, תעשייה אווירית, מקורות, דואר ישראל, רפא"ל ורכבת ישראל.
במאי 2016 פרש רפי מאור מתפקידו כיו"ר התעשייה האווירית. פרישה זו נעשתה בעקבות הדחתו על ידי יוגב בחשדות לפגמים בהתנהלות החברה בד בבד עם ביצועים עסקיים נמוכים. עתירתו של מאור לבג"ץ בנושא נדחתה והוא אולץ לפרוש.
ביוני 2016, לאחר משא ומתן ממושך, מכרה המדינה את החזקותיה בשלוש חברות ממשלתיות שפעלו ברצועת החוף של תל אביב-יפו לעירייה.
במסגרת תפקידו כמנהל רשות החברות הממשלתיות, יזם יוגב את הרפורמה בחברות הממשלתיות. מטרת הרפורמה, המתבססת על תפיסת ה-OECD לניהול חברות ממשלתיות, היא הפיכת החברות הממשלתיות מנטל עבור הציבור לנכס בעבורו, תוך שיפור יעילותן ורמת השירות אשר הן מעניקות לאזרח בישראל.
החברות הממשלתיות שהפסידו בשנת 2013 כ-600 מיליון ש"ח עברו לרווח מצרפי של 2.6 מיליארד ש"ח בשנת 2016 וצפויות להרוויח למעלה משלושה מיליארד ש"ח בשנת 2017,כאשר לראשונה כל החברות הממשלתיות העיקריות מרוויחות. נכון לשנת 2017, נכסי החברות הממשלתיות מהוות שליש מהמאזן של מדינת ישראל.
בשנת 2018 יצא לאור, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרו "ללא שיקולים זרים", העוסק בתקופת כהונתו כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
משנה כלכלית

יוגב תומך בצמצום נרחב של המגזר הציבורי ובהפרטה ובהעברת פעילות ונכסים משליטת הממשלה למגזר הפרטי. לדבריו, המדינה צריכה לקנות שירותים מחברות פרטיות, ולא לספק אותם בעצמה, לרבות שירותים חברתיים וחינוך. יוגב מתנגד באופן תקיף לקיומם של מונופולים, לרבות מונופולים ממשלתיים, וקרא לפירוק מינהל מקרקעי ישראל ולהעברת האדמות שברשותו לבעלות פרטית, וכן לשבירת המונופול של הבנקים המסחריים הגדולים. עם זאת, הצהיר שעדיף אפילו מונופול בבעלות פרטית על פני שליטה ממשלתית. יוגב היה אחראי לקיצוץ הניכר בקצבאות הביטוח הלאומי בעשור הראשון של המאה ה־21, תמך בתוכנית ויסקונסין ובעידוד עבודה באמצעות הפחתת קצבאות ומנגד בהשקעה בתשתיות תחבורה. תמך במכירת בתי חולים ממשלתיים לגופים פרטיים או לקופות חולים. יוגב קרא לביטול ההסכמים הקיבוציים עם המורים ולמתן אפשרות למנהלי בתי ספר לשכירת מורים בחוזים אישיים וברכישת שירותי הוראה מחברות פרטיות. תמך במהלך של הפרדת מחלקות המים והביוב מהרשויות המקומיות והקמת תאגידי מים וביוב עצמאיים.
יוגב מתנגד תקיף לקיומה של עבודה מאורגנת ורואה בה משקולת על המשק וגורם המוביל לבינוניות וחוסר מקצועיות. לדבריו, אין צורך בעבודה מאורגנת בישראל, היות שהמדינה לקחת על עצמה את האחריות על שמירת זכויות העובד. לשיטתו, ההסתדרות מגינה בעיקר על הוועדים הגדולים, אך לא על העובדים במקומות העבודה הקטנים.
כחלק מפתרון בעיית הדיור הציע יוגב ביחד עם שלמה מעוז לפרק את המשרד להגנת הסביבה מאחר שהוא מקשה על מתן אישורי בנייה באזורים בעלי רגישות אקולוגית.
יוגב דוגל בקידום תהליכי עומק בחברות הממשלתיות כחלק מרפורמה מקיפה בהתנהלותן. לשיטתו, על החברות הממשלתיות להפוך לנכס ציבורי תוך שמירה על רווחיות, יעילות ושקיפות.
פיוצ'ר מוביליטי

לאחר שהצהיר יוגב שיעסוק בתיווך בין משרדי הממשלה לבין חברות בתחום הרכב, הודיע יוגב על הקמת פיוצ'ר מוביליטי. החברה שלחה מסמך המגייס תרומות בסך 70 אלף דולר עבור "פגישות מהלכי מדיניות אינטימיות עם גורמים ממשלתיים" לדוגמה עם ראש אגף תקציבים באוצר ומנהל רשות המיסים. חברות אשר מפתחות תוכנה או חומרה הניתנת לשימוש עבור גביית אגרת גודש, למשל חברת איתוראן וחברת מוביליטי אינסייט חברו עם פיוצ'ר מוביליטי על מנת לקדם החלת אגרת גודש בדיוני הכנסת ובכנסים וניירות עמדה של החברה. פיוצ'ר מוביליטי תומכת בהפעלה של חברות תחבורה ציבורית על ידי יבואני רכב. פיוצ'ר מוביליטי מקדמת דה-רגולציה למען חברת ההסעות אובר, שהיא התורמת הגדולה ביותר של פיוצ'ר מוביליטי.