stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון ראסקין
השקפותיו

עמדתו הבסיסית של ראסקין על תפקידה של האמנות הובעה כבר בספר הביקורת הראשון שלו. לדעתו, מטרת האמנות היא להעביר אמת עמוקה, ועל האמן לזנוח מסורות מקובלות לטובת התבוננות ישירה ומעמיקה בטבע. מטרותיה אלה של האמנות לא יושגו על ידי כישורים טכניים גרידא - היצירה צריכה לבטא את השקפתו המוסרית של האמן. הדחייה העזה שעורר בו ציורו של ויסלר נובעת מכך שראסקין ראה בו סימפטום להפיכתה של האמנות למעשה מכני.
דעותיו על אדריכלות נבעו מאותה השקפה יסודית. בסגנון הגותי המקושט ראה את הסגנון האדריכלי המושלם, מכיוון שהתגלמו בו באבן אותן אמיתות מוסריות שביקש למצוא באמנות. יצירות האדריכלות הגותית עירבו את הקהילה כולה, והביעו את כל טווח הרגש האנושי, מן הגרוטסקי ועד הנשגב.
היסטוריון האמנות קנת' קלרק מנה עקרונות יסוד מסוימים בתפיסת האמנות של ראסקין, אף על פי שלדבריו אין לראות בה שיטה לוגית שלמה (ואפשר שזה חלק מערכה):
האמנות אינה עניין של טעם, אלא מערבת את האדם כולו. בעת העבודה על יצירת אמנות או ההתבוננות בה אנו מביאים את כל עצמיותנו, רגשותינו, חושנו המוסרי, האינטלקט שלנו, ידיעותינו וכל יכולת אנושית אחרת. אדם אסתטי, היוצר או מעריך אמנות מנקודת מבט אסתטית בלבד, הוא בדייה.
גם בעל הדמיון המפותח ביותר צריך לבסס את יצירתו על עובדות ממשיות, גם אם בכוחו של אמן לעצב אותן בצורה כזו שלא יהיו קלות לזיהוי, ולא על אשליות או נוסחאות.
עובדות אלה צריכות להיתפס בחושים או ברגש, לא להילמד.
גדולי האמנות והאסכולות האמנותיות הגדולות ראו באמנות כלי להעברת אמיתות חיוניות, לא רק על הדברים הנראים בעין אלא גם על הדת ואורח החיים הראוי לאדם.
היופי ניכר באורגניזמים שהתפתחו בהתאם לכללי הגדילה הטבעיים שלהם, וממלאים באופן מלא את הפונקציות שלשמן נועדו.
מילוי אותן פונקציות תלוי בשיתוף הפעולה והתיאום מלא בין החלקים השונים.
אמנות טובה נוצרת מתוך שמחה; על האמן לחוש כי הוא חופשי, עבודתו רצויה, והרעיונות שברצונו להעביר הם חשובים.
אמנות גדולה היא ביטוי לתקופות שבהן בני האדם מאוחדים באמונות משותפות ובמטרות משותפות, מקבלים את החוקים, מאמינים במנהיגיהם ומתייחסים לגורל האנושי בכובד ראש.
מספריו

Unto this Last
האחים השחורים. הוצאת י. צ'יצ'יק
מלך נחל הזהב - או, האחים השחורים, מחברות לספרות, 1964
האבנים של ונציה
שבעת המאורות של האדריכלות
הערות שוליים

↑  (לצפייה בתמונה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267335905171  PLWABN: 9810628166405606  BIBSYS: 90052728  BNC: 000050295  BNE: XX986494  BnF: cb11923137m (data)  CANTIC: a10789194  CiNii: DA0027560X  DSI: 4755  GND: 118604279  HDS: 041467  ICCU: CFIV011932  ISNI: 0000 0001 2139 3446  LCCN: n79006950  LNB: 000130559  NDL: 00454991  NGV: 5306  NKC: jn19990007258  NLA: 36583544  NLG: 109482  NLK: KAC199623782  NSK: 000073803  NTA: 06898216X  PIC: 2137  RKD: 68928  SELIBR: 208803  SIKART: 13990442  SNAC: w6qn65qn  SUDOC: 027115607  TePapa: 2016  Trove: 1305703  ULAN: 500006262  VcBA: 495/38009  VIAF: 73859585   WorldCat (עם VIAF): 73859585 
ג'ון ראסקין, "נוף של אמאלפי" (1844)
הסתננות (פלסטינים)

הסתננות לתחומי מדינת ישראל הייתה דפוס התנהלות נפוץ של פליטים פלסטינים החל מהסכמי שביתת הנשק שנחתמו ב-1949 ועד למבצע קדש ב-1956[דרוש מקור].
מסתנן מרצועת עזה שנתפס בידי חיילי צה"ל, 1954
בסוף 1948 העריך צה"ל כי 3,000–4,000 פליטים ערבים כבר הסתננו חזרה לשטח מדינת ישראל, במטרה להתיישב בכפריהם או בכפרים שכנים.
בין השנים 1949–1956 חצו מדי שנה אלפי ערבים פלסטינים את גבולות ישראל משטחי המדינות השכנות. תופעת ההסתננות הגיעה לשיאה בשנת 1952, אז, לפי הערכה בצה"ל, בוצעו כ-16,000 חדירות – כ-11,000 לאורך הגבול עם ירדן וכ-5,000 לאורך הגבול עם מצרים. לאחר שנה זו ועד שנת 1956 חלה פחיתה הדרגתית של התופעה: לפי נתוני משטרת ישראל, בשנת 1953 בוצעו 7,018 חדירות, בשנת 1954 בוצעו 4,638 חדירות, בשנת 1955 בוצעו 4,351, ובארבעת החודשים הראשונים של 1956 בוצעו 2,786. עם זאת, הסתננויות רבות לא הובחנו ולא תועדו.
ההיסטוריון בני מוריס מונה מספר סוגי הסתננות של פלסטינים למדינת ישראל בתקופה זו, לפי מניעיה של ההסתננות: הסתננות פוליטית וטרוריזם; השבת רכוש ויבול; חציית גבול לעיבוד ומרעה, בעיקר מהגדה המערבית; איסוף מודיעין, בעיקר לאורך הגבול המצרי אך גם מסוריה; ביקור קרובים; התיישבות מחדש בשטח ישראל; גניבה ושוד מיהודים; מעבר מרצועת עזה לגדה המערבית וחזרה; הברחות; דיג.
בשנת 1949 החלה להתפתח תופעה של הסתננות מאורגנת – למטרות כלכליות או למטרות פוליטיות אלימות. ההסתננות המאורגנת למטרות כלכליות נעשתה ביוזמתם של "יזמים" בגדה המערבית וברצועת עזה, שביקשו לנצל את הפרשי המחירים של מצרכים שונים משני עברי הגבול. הם ניצלו את עוניים של הפליטים ואת דלילותה של השמירה בגבולות, וארגנו חבורות מסתננים, אותן שלחו לגנוב פריטים שונים מיהודים, כדי למכור אותם בשוק המקומי. פשיטות המסתננים המאורגנות למטרות פוליטיות (נקם, חבלה, רצח) נעשו ברמות שונות, בידי ראשי חמולות פליטים, סוכני "האחים המוסלמים", "הוועד הערבי העליון" וחג' אמין אל-חוסייני, או אנשי ממשל וקציני צבא ערביים. הן תפסו רק חלק קטן מכלל ההסתננות, אך הן שהפכו את תופעת ההסתננות לבעיה צבאית מדינית חמורה עבור ישראל.
בשנים 1948–1956 נהרגו קרוב ל-300 ישראלים מידי מסתננים. עם זאת, הרוב המכריע של המסתננים בשנים אלה היו מונעים כלכלית או חברתית, ולא מאורגנים.
להערכת בני מוריס, אמצעי ההגנה שנקטה ישראל נגד ההסתננות (ירי ומיקוש) הביאו להריגתם של בין 2,700 ל-5,000 מסתננים ערבים בין השנים 1949–1956 (רובם המכריע בשנים 1949–1952), בידי צה"ל, המשטרה ואזרחים ישראלים. רובם המכריע הסתננו ממניעים כלכליים וחברתיים ולא היו חמושים.
ההסתננות גרמה לנזקים כלכליים ישירים ועקיפים למשק הישראלי. נזק חומרי ישיר נגרם עקב גניבה או חבלה ברכוש בידי מסתננים, כמו גם עקב רציחתם או פציעתם של מפרנסי משפחות. עקב נזקים אלה הונהג נוהל למתן פיצויים לנפגעים. אולם הנזקים הכלכליים העקיפים היו רבים יותר ומשמעותיים יותר. אלה כללו את ההוצאות העצומות של צה"ל והמשטרה על פעילות נגד הסתננות, ציוד, ימי עבודה של מתיישבים שאבדו לטובת שמירה, אובדן תוצרת בשל גניבות וחבלות, נטישת חלקות מעובדות, אובדן מיסים. הממשלה גם הוציאה הוצאות עצומות עבור גידור יישובי הספר ותאורה סביבם. הוצאה עקיפה נוספת של הממשלה הייתה עלות הריסתם של כפרים ערביים, חרבים למחצה, שנותרו ריקים מאז מלחמת העצמאות ושימשו מחבוא ותחנות דרך למסתננים.
ההסתננות הלא אלימה

פעולות ההסתננות החלו כפעולות לא אלימות של ערביי ארץ ישראל שעזבו במהלך מלחמת העצמאות לארצות הסמוכות. במקרים רבים חציית הגבולות לתחומי מדינת ישראל הייתה כרוכה בסיכון אישי גבוה למסתננים. בתקופת ההפוגה הראשונה במהלך המלחמה, שבו וחזרו תושבים לכפריהם כדי לקצור את שדותיהם. בנימין שפירא, קצין ש"י בגליל העליון המזרחי, תיאר את המצב באזור לאחר תחילת ההפוגה הראשונה במילים הבאות: "בכל שטח הגליל המזרחי חדרו הערבים לכפרים הגובלים עם החזית הסורית וקוצרים באזורי ההפקר בין הקווים בחסות הצבא הסורי ומשורייניו. לכפר הונין [מרגליות] חזרו ערבים. לביצות החולה חדרו שוב ערבים וקוצרים בלילות. בשטח ההפקר בין הקווים שלנו ומשמר-הירדן קוצרים ערבים את שדות היהודים. בכל הכפרים בסביבת צפת, מערבית וצפונית לעין-זיתים וביריה, חזרו הערבים והתיישבו בחסות מזוינים וצבא מצבאו של קאוקג'י. "יונה רבניצקי (ירחי), חבר קיבוץ בית-השיטה וקצין בגולני, העיר לגבי הבדווים שנהרגו בעת חדירתם למטרות קציר בעמק בית שאן או ביזה בעיירה בית שאן: "כנראה שאין להם מה לאכול והם מסתכנים מחוסר ברירה".
ההסתננות הלא אלימה > הסיבות להסתננות הבלתי אלימה

ההסתננות הבלתי אלימה הגיעה מצד כמה סוגים של פליטים:
פליטים שרצו לחזור לבתים ולכפרים שאותם עזבו במהלך מלחמת העצמאות.
פליטים שרצו להגיע לבתיהם על מנת להוציא משם רכוש שהושאר (או הוטמן) בעת העזיבה או לאסוף מעט יבול מאדמותיהם.
פליטים שקצרו שדות ועיבדו קרקעות שהיו שייכים להם לפני המלחמה או שהיו סמוכים לגבול.
פליטים שניסו להתחמק מהתנאים הבלתי נסבלים במחנות הפליטים.
פליטים שרצו לעבור בין שטחי ירדן לשטחי מצרים.
הגבול המדיני של ישראל השתרע לאורך קילומטרים רבים. פליטים רבים חדרו לשטח המדינה בשוגג. בעיקר רועי צאן בדואים שאיבדו את דרכם בנגב.
ההסתננות הלא אלימה > ההתנגדות להסתננות הבלתי אלימה

גורמים בממשלת ישראל התנגדו להסתננות בטענה כי היא טומנת בחובה מספר סיכונים למדינת ישראל:
המשך חדירת ערבים לתחומי המדינה ישחוק את הרוב היהודי ויביא להכחדה של ישראל כמדינה יהודית.
אזרחים נוספים משמעם הקצאה נוספת של כספים ומשאבים שבמילא לא מצויים בשפע.
הסתננות תשחוק את גבולותיה של המדינה כגבולות קבע ותפגע בריבונותה של המדינה. כמו כן היה חשש שמצב כזה יבטל את הסכמי שביתת הנשק ויוביל לדרישה של המעצמות מישראל לוותר על שטחים מסוימים תמורת הסכם שלום.[דרוש מקור]
ההסתננות הלא אלימה > הדילמה המוסרית

צה"ל שצווה להילחם בהסתננות הבלתי אלימה עמד לא פעם בדילמות מוסריות קשות. מצד אחד מדובר באוכלוסייה אזרחית ומן הצד השני יש חובה לעצור אותה ולשמור על הגבולות. משה דיין ביטא את דעתו בעניין זה בישיבת סיעת מפא"י ביוני 1950: "הערבים העוברים לקצור תבואה שזרעו בשטח שלנו - הם נשותיהם וטפם - ואנו פותחים עליהם באש, האם זה יעמוד בפני ביקורת מוסרית?... אינני יודע כל שיטה אחרת לשמור על הגבולות. אם יתנו לרועים ולקוצרים לעבור את הגבולות, הרי מחר אין גבולות למדינת ישראל".
ההסתננות האלימה > הסכנות נוכח ההסתננות האלימה

בהדרגה קבלה ההסתננות אופי אלים ומטרתה הייתה גנבה, חבלה והרג[דרוש מקור]. ההסלמה לוותה בתחושה שאת פעולות ההסתננות מעודדות מדינות ערב כדי לשמור על מתיחות בגבול ולהבהיר שאין בהסכמי הפסקת האש בסיס להסדר של קבע. בגלל הישנות של ההתקפות והחומרה הרבה שלהם נוצרה בהלה בציבור ובעיקר אצל תושבי היישובים שהיו ממוקמים לאורך הגבולות הארוכים. הבהלה גברה גם בשל הזיכרון הטרי של השואה[דרוש מקור] – מדינת ישראל הייתה אמורה להיות מפלט ומגן לשארית הפליטה ולפליטים היהודים ממדינות ערב, והנה היא הופכת ל"מדינת גטו" כדברי פנחס לבון וגם בה נאלצים יהודים להתמודד עם סכנה יום-יומית. חשוב לציין שלבהלה לא היה קשר ישיר עם מספר הקורבנות או מספר החדירות.[דרוש מקור]
לקראת 1955 שינתה ההסתננות את מאפייניה והפכה לפעילות טרור. השפעה מיוחדת נודעה לפעילותו המתמשכת של מוסטפא סמואלי בפרוזדור ירושלים ולטבח נוסעי האוטובוס במעלה עקרבים.
ההסתננות האלימה > השינוי בדפוס התגובה

הפחד מנטישתם של יישובי הגבול וההבנה שמצב כזה לא יכול להימשך לאורך זמן הביאה את המדינה לפתוח בפעולות התגמול. בעקבות ההסלמה במטרות ההסתננות השתנתה גם גישתה של המדינה כלפי האחריות עליהן- בעוד שכאחראים לפעולות ההסתננות הלא אלימות נתפסו פליטים ערביים, לפעולות ההסתננות האלימות נתפסו ממשלות ערב כאחראיות. כמובן שהטלת האחריות הזו לא נשענה על ראיות מוסמכות. מדינת ישראל לא יכלה להגן על קילומטרים כל כך רבים של גבול או לחסום אותם למעבר, שכן הדבר יצריך כח אדם ומשאבים שאין בידיה. גם חיפוש מדוקדק אחרי מבצעי הפעולות ושולחיהן לא אפשרי שכן לצה"ל אין עדיין מנגנון מודיעין מספיק משוכלל והדבר עלול לעלות בחיי אדם. המדינה החליטה אפוא להטיל את האחריות על מדינות ערב שהערבים יוצאים משטחם ולתקוף מטרות צבאיות ואזרחיות של המדינות הערביות כדי לגרום להם לפעול כנגד המסתננים. זאת מכיוון שמדינת ישראל לא יכלה לעשות זאת וכי לממשלים הערבים יכולת לפעול והשפעה הרבה יותר גדולה על הפליטים. לעיתים הפעולות השיגו את מטרתן, ואחריהן הגבול נרגע (כמו בפעולת קיביה) ולעיתים לא (כמו במבצע חץ שחור ברצועת עזה).
ההחלטה להטיל על מדינות ערב את האחריות לא הייתה מיידית, בתחילה כשההסתננות הייתה לא אלימה או שהאלימות באה לביטוי רק בהיתקלות עם אזרחים וכוחות צה"ל, יוחסה התופעה לפליטים הערבים ולא למדינות הריבוניות. ההחמרה בפעולות יוחסה על ידי ממשלת ישראל למדינות ערב, שביקשו, על פי תפיסתה של מדינת ישראל, "להחליש, את ישראל מבלי להסתבך במלחמה כוללת". בסוף 1955 הקימו המצרים את גדודי ה"פידאיון" ואז כבר היה ברור שלפחות במדינה זו, ההסתננות היא פרי יוזמה ממשלתית ולא רק רגשית-מקומית.
חוק ההסתננות

ב-16 באוגוסט 1954 חוקקה הכנסת את "חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), תשי"ד-1954". החוק מחמיר את הענישה כלפי מסתננים כל עוד מוכרז בישראל מצב חירום, בקובעו להם חמש שנות מאסר ובקובעו את ההסתננות כפשע, לעומת מי שסתם נכנס לישראל שלא כדין, עבירה המוגדרת כעוון, ועונשה קבוע בחוק הכניסה לישראל. החוק מגדיר כמסתנן את:
במסגרת הניסיון לבטל את מצב החירום בישראל, חוק ההסתננות הוא מהחוקים הביטחוניים הראשונים שנעשה מאמץ להחליפם בחוק שלא יהיה תלוי בקיומו של מצב חירום.
ראו גם

שוהה בלתי חוקי
הסתננות מאפריקה לישראל
לקריאה נוספת

בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עם עובד, ספריית אופקים, תל אביב 1996.
שמעון גולן, "אתגרי ההסתננות והמענה להם בשנים 1949–1956", בתוך: חגי גולן, שאול שי (עורכים), ברעום המנועים – 50 שנה למלחמת סיני, מערכות, ההוצאה לאור של משרד הביטחון, צה"ל – המחלקה להיסטוריה, 2006.
שאול ברטל, הפלסטינים מהנכבה לפדאאיון 1949–1956, כרמל, ירושלים, תש"ע 2009.
הערות שוליים

↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 165.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 44.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 50–61.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 70–71.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 69–70; 113–114: ב-1948 נהרגו מספר ישראלים בידי מסתננים; ב-1949 נהרגו 22; ב-1950 נהרגו 19; ב-1951 נהרגו 48; ב-1952 נהרגו 42; ב-1953 נהרגו 44; ב-1954 נהרגו 33; ב-1955 נהרגו 24; ב-1956 נהרגו 54 – גידול חד במספר ההרוגים, שמוסבר בגידול שחל בטרור הערבי המאורגן.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 70.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 154, 156.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 522, הערה 110: "את מספר המסתננים שנהרגו ב־1949–1956 יהיה אפשר לסכם במדויק רק כאשר יסיר א"צ את החיסיון מעל כל התיקים הרלוונטיים".
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 114–116: לפי המודיעין של צה"ל, הסתכמו נזקי ההסתננות הישירים למשק הישראלי ב-307,000 לירות ב-1950, 225,000 ב-1951, 517,000 ב-1952, 583,000 ב-1953, 629,000 ב-1954, 263,000 ב-1955, ו-150,000 בארבעת החודשים הראשונים של 1956.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 117.
↑  מוריס, מלחמות הגבול, עמ' 118.
↑  יואב גלבר, חסימת השיבה, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, אור יהודה: דביר, 2004, עמ' 287
↑  בג"ץ 3091/99 האגודה לזכויות האזרח בישראל נ' הכנסת, ניתן ב־1 באוגוסט 2006
כתבי יד אבודים בתולדות ישראל

בהיסטוריה של עם ישראל נודעו כתבי יד אבודים לאורך הדורות, שהוזכרו בשמם או נרמזו בספרות המוכרת, אך אינם קיימים עוד בידינו.
כמה מהחיבורים האבודים מוזכרים כבר בתנ"ך, ומחלקם נשמרו ציטוטים קצרים. מימי בית שני אבדו כתבים רבים. לעיתים קרובות הם אבדו רק במקורם העברי, הארמי או היווני, בעוד הם נשמרו בתרגומים. כתבי יד אבדו גם מספרות חז"ל, ספרות הגאונים, הראשונים ואף האחרונים. התופעה לא נעלמה, וידועים כתבים רבים שנגנזו, נשרפו או אבדו בדרך כלשהי גם במאות השנים האחרונות.
בעת החדשה נמצאו בתגליות שונות כתבי יד עתיקים רבים שנחשבו לאבודים או לא היו ידועים קודם לכן, כגון במגילות מדבר יהודה, גניזת קהיר, גניזת אירופה והגניזה האפגנית.
כתבי היד האבודים בתולדות ישראל היוו מטרה לזיופים ויצירות פסאודואפיגרפיות רבות, ביניהם הספר דברי גד החוזה, ירושלמי על סדר קדשים, הגניזה החרסונית ועוד.
במקרא > חיבורים שהוזכרו במקרא

בתנ"ך הוזכרו שורת חיבורים שקדמו לו, וניתן למנות רשימה שלהם.
| חיבור | מקור | הערה |
| --- | --- | --- |
| ספר הברית | שמות, כ"ד, ז' |  |
| ספר מלחמות ה' | במדבר, כ"א, י"ד |  |
| שיר המושלים | במדבר, כ"א, כ"ז |  |
| ספר הישר | יהושע, י', י"ג, שמואל ב', א', י"ח | בחז"ל פירשו שהכוונה לספר בראשית, דברים או שופטים |
| ספר משפט המלוכה | שמואל א', י', כ"ה |  |
| ספר דברי שלמה (אנ') | מלכים א', י"א, מ"א |  |
| ספר דברי הימים למלכי ישראל (אנ') | מלכים א', י"ד, י"ט ועוד מקומות רבים |  |
| ספר דברי הימים למלכי יהודה | מלכים א', י"ד, כ"ט ועוד מקומות רבים |  |
| מספר דברי הימים למלך דוד (אנ') | דברי הימים א', כ"ז, כ"ד |  |
| דברי שמואל הרואה | דברי הימים א', כ"ט, כ"ט | סביר שמדובר בספר שמואל |
| דברי נתן הנביא | דברי הימים א', כ"ט, כ"ט ועוד | אולי מדובר בספר שמואל |
| דברי גד החוזה | דברי הימים א', כ"ט, כ"ט | אולי מדובר בספר שמואל. הספר דברי גד החוזה שנמצא בקוצ'ין הוא כנראה יצירה מאוחרת |
| נבואת אחיה השילוני | דברי הימים ב', ט', כ"ט |  |
| חזות יעדו החוזה | דברי הימים ב', ט', כ"ט |  |
| דברי שמעיה הנביא ועדו החוזה | דברי הימים ב', י"ב, ט"ו |  |
| מדרש הנביא עדו | דברי הימים ב', י"ג, כ"ב |  |
| דברי חוֹזָי | דברי הימים ב', ל"ג, י"ט |  |
| הקינה על יאשיהו | דברי הימים ב', ל"ה, כ"ה |  |
| ספר היחש | נחמיה, ז', ה' |  |
במקרא > חיבורים משוערים > השערת ארבעת התעודות

במחקר ביקורת המקרא עלו מספר השערות לחיבורים קדם-מקראיים עתיקים, שהוטמעו במקרא ברמת שימור כזו או אחרת. ניתוחים פילולוגיים העלו את השערת התעודות שמהן חוברה התורה, ועליהן נמנו ארבעת החיבורים המשוערים: מקור עממי-יהודאי, מקור עממי ישראלי, מקור מלכותי יהודאי ומקור כוהני. השערה נוספת מניחה שבתוך המקור הכוהני מצוי ספר קדום נפרד שנקרא ספר הקדושה.
במקרא > חיבורים משוערים > ספר המושיעים

במחקר עלתה גם השערה על ספר המושיעים שקדם לספר שופטים והיווה לו את הבסיס. במקורו נכתב בממלכת ישראל הצפונית, ומטרתו הייתה התנגדות למוסד המלוכה.
במקרא > חיבורים משוערים > יצירות כתובות הנזכרות בתנ"ך

ניתן למצוא רמזים נוספים בסיפורי התנ"ך ליצירות כתובות שונות. על משה מסופר שכתב - מלבד ספר הברית - את רשימת מסעות בני ישראל ואת שירת האזינו, ונצטווה לכתוב את מצוות מחיית עמלק. בתורה מסופר גם כי משה מסר ללוויים את "ספר התורה", ומשמעותו המדויקת של "ספר התורה" המדובר שנויה במחלוקת. בגישה המסורתית רואים בספר זה את ספר התורה המוכר לנו כיום, בעוד במחקר מניחים שמדובר בגרסה קדומה יותר, ושונה. זאת מאחר שבתורה עצמה מסופר על מסירת הספר השלם כמעשה שאירע כבר.
במקרא > הדיונים על גניזת ספרים מהמקרא

בספרות חז"ל מובא כי בשלב מסוים חכמים ביקשו לגנוז את מגילת קוהלת, ספר משלי, מגילת שיר השירים וספר יחזקאל, אך שיקולים שונים השאירו את הספרים בקאנון התנכ"י.
עם זאת, יש עדויות בתלמוד על ניסיונות לאבד במכוון תרגום לספר איוב, ולהשמיד עותקים שלו.
הספרים החיצוניים

מרבית הספרים החיצוניים נשמרו רק בתרגומים, לפעמים בכמה נוסחים שונים באותה שפה. ישנם גם תרגומים משובשים למדי. בעת החדשה התגלו גנזכים רבים של יהודים, ושניים מהם תרמו רבים מהכתבים האבודים: מגילות מדבר יהודה שהתגלו במערות קומראן שבמדבר יהודה, וגניזת קהיר מבית הכנסת העתיק "בן עזרא" בפוסטאט (קהיר העתיקה). נראה שהאקלים היבש המצוי בשני המקומות שימר כתבי יד אלו.
הספרים החיצוניים > ספרים חיצוניים שאבדו

ספר נח - אבד לחלוטין. מוזכר בספר היובלים וצוואת לוי, אך יש חוקרים המפקפקים בקיומו.
במגילת תענית נזכרת גניזתו של "ספר גזירתא" (=ספר הגזירות) שהיה ככל הנראה ספר של כת הצדוקים בתקופת בית שני. במגילה נכתב כי בארבעה עשר בתמוז עשו ישראל יום טוב שבו נגנז ספר גזרות. לפי הפרשנים, הספר עסק בעונשי מוות ודינים שונים שאינם על בסיס התורה שבכתב.
בתלמוד הירושלמי הוזכר ספר בן לענא או 'בן תגלא' כאחד מן הספרים החיצוניים שאין לקרוא בהם. כיום לא ידוע על ספר או מחבר כזה ממקורות אחרים, אם כי עלו השערות המזהות אותו עם פילוסופים רומאיים שונים.
בספר מקבים ב' המצוי בידינו נכתב כי הוא מתבסס על חיבור בן חמישה כרכים של היהודי ההלניסטי יאסון מקירנה, שנכתב במקור ביוונית ואבד. החיבור סקר את תולדות החשמונאים עד הניצחון על ניקנור (175–161 לפנה"ס).
הספרים החיצוניים > ספרים חיצוניים שאבדו במקור העברי, אך נשמרו ביוונית

תפילת מנשה
ספר מקבים א'
ספר יהודית
מזמורי שלמה
איגרת ירמיה
חזון ברוך היווני
תוספות למגילת אסתר
תוספות לספר דניאל
בן סירא – נמצאו חלקים ממנו בעברית במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר.
דברי איוב – המקור עברי או ארמי
חכמת שלמה – ייתכן שחלקים מספר זה מקורם בעברית. נשמר בתרגום ליוונית.
ספר אדם וחוה – נשמר גם בלטינית
ספר ברוך – חלק ממנו מקורו ביוונית
עזרא החיצון – המקור עברי או ארמי
ספר טוביה – המקור עברי או ארמי. במגילות מדבר יהודה התגלו קטעים בעברית ובארמית ולא ברורה לשון המקור.
צוואות השבטים (צוואות בני יעקב). המקור עברי או ארמי. נמצאו חלקים בעברית ובארמית במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר.
עליית משה (צוואת משה) – המקור עברי או ארמי. נשמרו כמה חלקים גם בתרגום ללטינית.
הספרים החיצוניים > ספרים שנשמרו בשפות אחרות > לטינית

חזיונות עזרא
קדמוניות המקרא
הספרים החיצוניים > ספרים שנשמרו בשפות אחרות > געז

ספר היובלים – במגילות מדבר יהודה התגלו מספר קטעים בעברית.
ספר חנוך החבשי – במגילות מדבר יהודה נמצאו חלקים בעברית ובארמית.
עליית ישעיהו – המקור עברי או ארמי
הספרים החיצוניים > ספרים שנשמרו בשפות אחרות > סלאבית

ספר חנוך הסלאבי – המקור עברי או ארמי
הספרים החיצוניים > ספרים שנכתבו במקור ביוונית

חזון ברוך הסורי – המקור היווני אבד. נשמר בתרגום לארמית סורית.
ספר מקבים ג' – חלקים ממנו אבדו. חובר ביוונית.
בספרות חז"ל

חיבורים חז"ליים שקיומם ידוע אך אין בידינו עותק:
מכילתא דרשב"י
דברים זוטא
מדרש אבכיר
מדרש אספה
מכילתא דברים
ספרי זוטא במדבר
ספרי זוטא דברים
פרקי רבי יוסי
ספר אגדתא דבי רב
מדרש הרנינו – כנראה התחיל בפסוק "הרנינו גוים עמו" (דברים, ל"ב, מ"ג). קיומו נודע מציטוטים של פוסקי הלכה בספריהם
מדרש ויכולו – מדרש שאבד ונותרו ממנו רק מאמרים מקוטעים
ספרי מגילת סתרים - סוג של חיבורים שנזכר בתלמוד, והוא כלל חידושים והלכות. נכתבו בהם דברים שהיה חשש שיישכחו אם לא ייכתבו, ומטרתם הייתה אישית.
בספרות חז"ל > אגדות על חיבורים שאבדו > מימי המקרא

פנקסיה דבלעם – מין אחד סיפר לרבי חנינא שהוא ראה את "פנקסו של בלעם" ובו נכתב ”בר תלתין ותלת שנין בלעם חגירא כד קטיל יתיה פנחס ליסטאה” (=בן שלושים ושלוש שנים היה בלעם החיגר כאשר הרג אותו פינחס השודד). יש מי שזיהה את הפנקס עם "פרשת בלעם" הנזכרת במקום אחר כחיבור עצמאי מהתורה. ויש שפירשו שזהו משל לישו שנצלב בגיל 33 בידי פונטיוס פילאטוס, והספר הוא בעצם האוונגליון.
מגילת בית המקדש – במדרש שמואל מסופר על מגילה שקיבל שלמה המלך מדוד אביו שמקורה במשה. לפי אגדה זו, המגילה הכילה את תוכנית המקדש כפי שניתנה בסיני.
ספר רפואות – בתלמוד מובאת ברייתא שחדרה גם למשנה, המספרת שחזקיהו מלך יהודה גנז "ספר רפואות", ועל כך הודו לו חכמים.
בספרות חז"ל > אגדות על חיבורים שאבדו > מימי בית שני

מגילת יוחסין – מגילה שנמצאה בירושלים בימי חז"ל ואבדה מאז. בתלמוד הובאו ממנה מספר ציטוטים: ”איש פלוני ממזר מאשת איש”, ”משנת רבי אליעזר בן יעקב קב ונקי”, ”מנשה הרג את ישעיה”.
ספר יוחסין – חיבור שאובדנו השפיע לרעה על חכמים. יש שזיהו אותו עם מגילת היוחסין שנמצאה בירושלים. לפי רב עמרם גאון היה בו את פירוט הייחוס של כל משפחה בישראל, ועל פיו היו החכמים יודעים עם מי להינשא ולהשיא, וממי להתרחק. לפי רש"י הוא הכיל ברייתות שמפרשות את ספר דברי הימים לפי ייחוסי השבטים ומשפחותיהם.
ספר גזירתא – "ספר גזירות" שגניזתו נזכרת במגילת תענית. היה ככל הנראה ספר של כת הצדוקים בתקופת בית שני. יום גניזתו הפך ליום חג בקרב הפרושים.
מגילת סממנין – רבי יוחנן בן נורי סיפר בתלמוד שראה "מגילת סממנין" של בית אבטינס ובה השמות והמתכונים של סממני הקטורת שהיו מקטירים בבית המקדש.
מגילה מגנזי רומי – רב חנן בר תחליפא שלח לרב יוסף עדות על מגילה שנמצאה בגנזי רומי, כתובה בכתב אשורית ובלשון העברית, ובה חישוב הקץ לשנת 4291 למניין השנים בלוח העברי (שנת 531 לספירה).
בספרות הגאונים

בשר על גבי גחלים
ספר המצוות לרב חפץ גאון.
ספר מתיבות
ספר אלעזר בן עיראי
בתקופת הגאונים חי חיוי הבלכי שכתב ספר ביקורתי כלפי המקרא. הספר לא שרד עד ימינו, וכלל מאתיים שאלות ותהיות על הכתוב במקרא, ככל הנראה בחרוזים. בספרו טען חיוי לסתירות פנימיות בכתבי הקודש, הסביר את הניסים המתוארים בהם בהסבר טבעי, ושלל מספר תפיסות תיאוסופיות תנ"כיות.
בספרות הראשונים

ספר כתב תמים שחיבר רבי משה תקו, ובו הוא משיג על תורת הפילוסופיה ובפרט על הפילוסופים היהודיים - כשכוונתו לבולטים שבהם כרב סעדיה גאון, רבי אברהם אבן עזרא, והרמב"ם - ומגדיר את דעות הסוברים כמותם כמינות. הספר לא שרד ברובו, והקטע ששרד נדפס לראשונה במאסף אוצר נחמד חלק ג'. מהדורת פקסימיליה של כתב יד פריז בצירוף מבוא ומפתחות יצאה לאור על ידי יוסף דן, הוצאת מרכז דינור, ירושלים תשמ"ד. מספר קטעים נוספים שרדו כציטוטים בספר "ערוגת הבושם" של ר' אברהם ב"ר עזריאל, מתלמידי רבי יהודה החסיד.
ספר ירושלמי הוא כינויו של כתב יד מיוחד שהיה באשכנז, בחוגו של ראבי"ה, (ואפשר שהגיע לראבי"ה מאיטליה על ידי ר' שמואל בן נטרונאי, המצטט ממנו לראשונה). זהו כתב יד שיש בו נוסח מעובד של התלמוד הירושלמי, עם הוספות מהבבלי, ממדרשים שונים וממקורות נוספים, והרבה פעמים שהראבי"ה וראשונים אחרים מזכירים בדבריהם "ירושלמי", התכוונו לספר זה ולא לתלמוד הירושלמי. את קיומו של הספר שיער אביגדור אפטוביצר, במטרה להסביר מדוע קטעים שהראשונים הללו מצטטים בשם "ירושלמי" אינם בירושלמי לפנינו. לאורך השנים קיבלו השערה זו חוקרים בודדים בלבד, עד שבשנות התשעים של המאה העשרים נמצאו קטעים של כתב יד אשכנזי בעל אותם מאפיינים בדיוק, ואף מצויות בו התוספות המצוטטות על ידי ראבי"ה וחוגו ושאינן בכתבי יד אחרים. הקטעים נשמרו בכמה ספריות אירופאיות מאחר שנעשה בהם שימוש משני לכריכת ספרים, והם פורסמו על ידי פרופ' יעקב זוסמן. מציאת הקטעים הוכיחה שהשערתו של אפטוביצר הייתה נכונה, ושספר מעין זה אכן היה קיים והוא המקור לדברי הראשונים האשכנזים הללו.
בספרות האחרונים > יצחק אברבנאל

בשנת 1494 איבד דון יצחק אברבנאל חלק מספריו בפלישת שארל השמיני, מלך צרפת לנאפולי כאשר שהה בעיר, לאחר גירוש ספרד. את חלקם פירט במכתב:
ספר צדק עולמים - שלושה מאמרים על תורת הגמול: בעולם הזה, בעולם הנשמות ובעולם שיתקיים בעתיד לאחר תחיית המתים. הוא שיחזר חלקית את הספר אך לא השלימו.
ספר מחזה שדי - העוסק בסוגי הנבואה ובפרשנות תפיסת הנבואה של הרמב"ם. גם אותו ניסה לשחזר בספר חדש שנקרא להקת נביאים, אך לא השלימו.
בספרות האחרונים > רבנים נוספים

הרב יאיר חיים בכרך כתב מספר חיבורים על אסטרונומיה מנקודת מבטה של ספרות חז"ל, אך היות שחש שהוא אינו בקי דיו בתחום, שרף את כל כתביו בעניין זה ואף ייעץ לידידו: "אל תוסף עוד ראות פני בחקירות בחכמה זו, כי איתי הייתה, ולרוב יגיעה ומיעוט השגה שלחתיה לנפשה; וגם אתה עשה כן".
בשנת 1841 נשרפה ספרייתו של רבי חיים פלאג'י באיזמיר ועמה רבים מספריו שאבדו, כגון חלק מהספר לב חיים. את חלקם ניסה לשחזר מחדש.