stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכסוך הקפריסאי
היסטוריה > קרבות בטיליריה (1964)

לאחר חודשים של פרעות ברחבי קפריסין, באוגוסט 1964 חלה הידרדרות נוספת בין הצדדים. ב-6 באוגוסט כוחות ההגנה הלאומיים של קפריסין החלו מצור על אזור כוחינה (טיליריה) בצפון האי – מובלעת של קפריסאים מוסלמים עם נוכחות מיליציות פרו-טורקיות. לכוחות הצרים הצטרפו שתי אניות הצי הקפריסאי. טורקיה התערבה בלחימה ב-8 באוגוסט ושלחה את חיל הים ואת חיל האוויר שלה להפציץ את עמדות הצבא הקפריסאי ואת שתי ספינות הצי הקפריסאי, כאשר בסיום הקרב אחת הספינות הקפריסאיות הוטבעה ומטוס טורקי אחד הופל. בהמשך חיל האוויר הטורקי הפציץ גם את הכפרים של קפריסאים יוונים באזור. הלחימה פסקה ב-10 באוגוסט, כאשר בסיומה כוחות קפריסאים טורקים השתלטו על יותר ממחצית המובלעת, אך לא הצליחו לכבוש אותה במלואה.
היסטוריה > עלייה במתיחות (1971–1974)

ב-1971 שוב הקים גריבס כוח מעין צבאי קפריסאי-יווני אשר נטל לעצמו את השם EOKA-B, בתגובה לכך שנשיא קפריסין, הארכיבישוף מקאריוס השלישי, נטש, לדעתו של גריבס, את רעיון האיחוד עם יוון. הכוח שהוגדר כארגון טרור, הן על ידי טורקיה והממלכה המאוחדת והן על ידי מקאריוס עצמו, נתמך בידי ממשלת הגנרלים היוונית. לאחר מותו של גריבס בינואר 1974 הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה בארגון, ובעידודה, ב-15 ביולי 1974, תפס הארגון את השלטון במסגרת הפיכה צבאית. התגובה הטורקית לא איחרה להגיע, וממשלתו של בולנט אג'וויט הורתה לצבא הטורקי לפלוש אל האי.
היסטוריה > פלישת טורקיה לקפריסין (1974)

הסכסוך הבין-עדתי בין קפריסאים יוונים לטורקים הגיע לשיא בשנת 1974, אז מנהיג הקפריסאים היוונים הצהיר על כוונתו להתאחד עם מדינת יוון, מה שהביא לתגובה טורקית צבאית חריפה שפלשה אל האי תחת תירוץ של הגנה על המיעוט המוסלמי, וכבשה את חציו הצפוני של האי קפריסין – מלחמה שהיו בה כאלפיים הרוגים.
היסטוריה > הקמת קפריסין הצפונית (1975)

הסכסוך עלה מדרגה במורכבותו הפוליטית עם הקמת ישות פוליטית בידי קפריסאים טורקים בתמיכת טורקיה. ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוקמה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה. בשנת 1983, צפון קפריסין הצהירה על עצמאותה, והוכרה על ידי טורקיה ואזרבייג'ן.
היסטוריה > תהליך השלום הקפריסאי

ניסיונות בינלאומיים ליישוב הסכסוך הקפריסאי החלו כבר בשנת 1964, עם שליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.
מאז הכיבוש הטורקי של 1974 נעשו ניסיונות רבים להגיע לאיחוד האי, חלוקת האי בהסדר או לפתרון קבע אחר, אך ללא הצלחה בתהליך שלום זה, שידע עליות ומורדות. שורה של שיחות שלום ותוכניות שלום נערכו במהלך השנים אך כולם נחלו כישלון:
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 355 (1974)
תוכנית קופי אנאן לאיחוד קפריסין (1999–2004)
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1250 (1999)
סקרי התוכנית של קופי אנאן בקפריסין (2004)
שיחות השלום על קפריסין (2008–2012)
החלטה 1898 של מועצת הביטחון של האו"ם (2009)
שיחות השלום על קפריסין (2014)
שיחות השלום על קפריסין (2015–2017)
נושאים במחלוקת > חילופי אוכלוסין

בתום המלחמה של 1974 האי למעשה חולק לשניים – החצי הדרומי בעל אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית והחצי הצפוני, הכבוש בידי צבא טורקיה, עם אוכלוסייה מוסלמית דוברת טורקית. כמעט כל המוסלמים נאלצו לעזוב את החצי הדרומי של האי, וכך גם כמעט כל הנוצרים עזבו את החצי הצפוני, בתהליך של חילוף אוכלוסייה. 200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-יוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים לצפונו. ההפרדה בין הקהילות הפכה לכמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
בשנת 2010 קבעו שופטי בית הדין האירופי לזכויות אדם כי פליטים קפריסאים-יוונים לא יוכלו לשוב לבתיהם, ועליהם להסתפק בפיצוי שהוצע להם על ידי השלטון הטורקי.
נושאים במחלוקת > עצמאות של קפריסאים טורקים

כמעט כל מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים, בכלל זה האו"ם, רואים ברפובליקת קפריסין, שנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין. טורקיה, שמכירה ב"רפובליקה הטורקית של צפון קפריסין", תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה. במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
ראו גם

מלחמת יוון–טורקיה
הערות שוליים

↑  Europe, the US, Turkey and Azerbaijan recognize the “unrecognized” Turkish Republic of Northern Cyprus
↑  נאום מקאריוס בעצרת הכללית של האומות המאוחדות – 19 ביולי 1974
↑  Europe, the US, Turkey and Azerbaijan recognize the “unrecognized” Turkish Republic of Northern Cyprus
↑  ynet, קפריסין: השיחות נכשלו; תוכנית אנאן תובא למשאל עם, באתר ynet, 1 באפריל 2004
↑  סבב שיחות השלום בקפריסין הסתיים ללא תוצאות, באתר וואלה, 13 בינואר 2010
↑  רויטרס, קפריסין: שיחות השלום יתחדשו בעוד שבועיים, באתר ynet, 21 באוגוסט 2007
↑  הלנה סמית, שיחות השלום בקפריסין נכנסות לישורת האחרונה, באתר הארץ, 10 בינואר 2017
↑  רויטרס, שיחות השלום בוטלו: "התייחסו למנהיג צפון קפריסין כראש מדינה", באתר ynet, 24 במאי 2016
↑  אירופה נגד זכות השיבה?, באתר ynet, 26 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538477905171  BNE: XX559093  BnF: cb11947200x (data)  GND: 4068335-7  LCCN: sh85035190  NKC: ph122067 
סיור כוח שלום של האו"ם באי קפריסין
אולוס גביניוס

אולוס גביניוס על מטבעות עתיקים
אולוס גביניוס (בלטינית: Aulus Gabinius‏; 110 לפנה"ס לערך – 48 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי רומאי שהיה פעיל בשלהי תקופת הרפובליקה.
תולדות חייו

לא ידוע כלום על מוצאו המשפחתי של גביניוס, לפי כתביו של מרקוס טוליוס קיקרו הוא חי חיי הנאה והפקרות ובילה את ימי נעוריו בשתייה, שירה, הימורים וריקודים.
גביניוס נבחר לטריבון הפלבס בשנת 67 לפנה"ס, במסגרת תפקידו הוא התגלה כתומכו של פומפיוס והיה זה שהציע את הצעת החוק שהעניקה לו את המנדט להילחם בשודדי הים שהיו פעילים ברחבי הים התיכון. ההצעה העניקה לפומפיוס סמכויות חסרות תקדים - הוא קיבל אימפריום בכל רחבי הים התיכון וחמישים מילים מהחופים, כמו כן הוא קיבל שליטה על צי גדול, סכומי כסף נכבדים, כוחות רגלים ופרשים גדולים ורשות לבחור מצביאים כראות עיניו.
אף על פי שנתקל בהתנגדות מצד הסנאט, הקונסולים וחלק מעמיתיו הטריבונים, גביניוס הצליח הודות לגיבוי מהמון העם, להעביר את הצעת החוק שלו ופומפיוס מונה למצביא.
כמו כן גביניוס חוקק מספר חוקים שנועדו להגביל את שחיתותו של הסנאט על ידי חוקים שאסרו קבלת "הלוואות" משגרירי מדינות זרות שבאו לרומא כדי להשיג את תמיכת הסנאט וחיוב הסנאט לקבל את השגרירים הזרים במועדים קבועים.
לאחר תום כהונתו כטריבון גביניוס שירת במזרח כאחד מהלגאטי של פומפיוס. לא ידוע על מעשיו במזרח מלבד העובדה שהוא ליווה את מרקוס סקאורוס לממלכת החשמונאים ובסכסוך בין הורקנוס השני לאריסטובולוס השני בנוגע לשליטה בממלכה הם הכריעו לטובתו של האחרון, ככל הנראה כתוצאה משוחד שקיבלו ממנו.
גביניוס חזר בשנת 61 לפנה"ס לרומא וכיהן כפראיטור ובשנת 58 הוא כיהן כקונסול יחד עם לוקיוס קלפורניוס פיסו, במהלך כהונתו הוא סייע לטריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר בהגלייתו של קיקרו.
תולדות חייו > מושל סוריה

לאחר כהונתו כקונסול גביניוס מונה למושל סוריה בדרגה של פרוקונסול. במסגרת תפקידו הוא התערב בענייניה של יהודה שלא מכבר הפכה למדינת חסות רומאית, בהבינו את ההתנגדות היהודית לשעבוד לרומא ואת צורכה של זאת בבסיס איתן לשלטונה בארץ ישראל הוא החל בייסוד מחדש, שיקום והחזרת השלטון העצמי לערים ההלניסטיות בארץ ישראל שנחרבו ונכבשו על ידי החשמונאים, מהטעם שהם יהפכו ליריבי היהודים על השליטה בארץ וכיוצא בזה, בנוסף על הקרבה התרבותית שלהם לרומא, המשענת לשלטונה ביהודה.
פעולותיו של גביניוס עוררו מורת רוח בקרב תושביה היהודיים של ארץ ישראל ונס המרד הורם על ידי אלכסנדר השני בנו של המלך המודח אריסטובולוס השני. תחילה אלכסנדר ניסה להשתלט על ירושלים ולהקים את חומותיה אולם ניסיון זה סוכל על ידי יחידות הצבא הרומאי שהיו מוצבות בעיר, אולם הוא הצליח בגיוס צבא שלדברי יוסף בן מתתיהו מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים.
גביניוס ירד מסוריה עם צבאו במטרה לדכא את המרד, בקרב הראשון שנערך כנגד אלכסנדר, בסביבות ירושלים הובס אלכסנדר ונאלץ לסגת. אחרי מפלתו אלכסנדר וכוחותיו התבצרו באלכסנדריון, מכוור והורקניה שם גביניוס הטיל עליהם מצור, לבסוף אלכסנדר נכנע לגבינוס ומסר את מבצריו לידי הרומאים ונשלח חזרה כשבוי לרומא.
תולדות חייו > מושל סוריה > שינוי סדרי השלטון ביהודה

לאחר ניצחונו, גביניוס שינה את סדרי השלטון ביהודה. על אירוע זה כתב יוסף בן מתתיהו:
בקרב החוקרים מקובלת הדעה שגביניוס ביקש להחליש את השלטון ביהודה, ועל הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, פירק את ממלכת יהודה וחילק אותה לחמישה מחוזות (סנהדריות) נפרדים: ירושלים, יריחו, ציפורי, חמתן שבעבר הירדן וגָדָרָה (או אולי "גָזָרָה", כלומר - גזר). לפי גישה אחרת במחקר, גביניוס ביקש לייצב את המצב יהודה ולחזק את השלטון, ובהכירו את חולשותיו של הורקנוס, חילק את הארץ למתחריו העיקריים (פיתולאוס, אנטיפטרוס ומליכוס).
יצחק אייזיק הלוי טוען שגביניוס כלל לא החליש את שלטונו של הורקנוס, אלא לבקשת הורקנוס ואנטיפטר, שלל מהסנהדרין את הסמכויות המדיניות שלה ובכך חיזק את השלטון של הורקנוס ואנטיפטר.
תולדות חייו > מושל סוריה > המשך המאורעות

אולם צעדיו של גביניוס לא השקיטו את המרדנות היהודית, בשנת 56 לפנה"ס ברח המלך לשעבר אריסטובולוס השני ובנו מתתיהו אנטיגונוס השני משביים ברומא ועשו דרכם ליהודה. ביהודה הם זכו לתמיכתו הרחבה של העם והחלו במלאכת ההכנה למלחמה, אריסטובולוס השתלט על אלכסנדריון והחל בביצורו אולם משלמד על התקרבותו של גביניוס לקראתו נסוג לעבר מכוור, הרומאים רדפו אחריו ובקרב שהתפתח הוכה צבא היהודים קשות, ורק אריסטובולוס ובנו ביחד עם אלף חיילים הצליחו להגיע למכוור שם הובסו על ידי הרומאים, נלקחו בשבי ונשלחו בחזרה לרומא.
אחרי הניצחון על היהודים גביניוס פנה למימוש תוכניתו לפלישה לאימפריה הפרתית. הוא ניצל את הסכסוך על המלוכה באימפריה בין האחים מיתרידטס השלישי ואורודס השני, הוא פלש לפרתיה והגיע עד נהר פרת אולם נקרא לשוב על ידי פומפיוס כדי להחזיר לתלמי השנים עשר את כתר המלכות במצרים.
גביניוס פלש למצרים למרות ההתנגדות של הסנאט והאזהרות כנגד צעד כזה שנמצאו בספרי הסיבילות, הוא שלח את מרקוס אנטוניוס להשתלט על המעברים החשובים לתוך מצרים ואחרי שהוא כבש את פלוסיון (כיום בלוזה) בעזרתו של אנטיפטרוס ששכנע את חיל המצב היהודי שהוצב שם לא לגלות התנגדות לרומאים, גביניוס פלש לפנים הארץ. המלך ארכלאוס נהרג ואלכסנדריה נכבשה, לאחר המלחמה גביניוס החזיר את הארץ לשלטונו של תלמי השנים עשר.
בעת שגביניוס היה עסוק במצרים מרד נוסף פרץ ביהודה. אלכסנדר השני נמלט מכלאו ברומא, הגיע ליהודה וגייס צבא של שלושים אלף חיילים, והחל עובר בארץ ונלחם ברומאים במקום מושבם תוך שהוא קוצר מספר ניצחונות. מהלך העניינים ביהודה אילץ את גביניוס לחזור כדי להשקיטה. תחילה הוא ניסה לשלוח את אנטיפטרוס לשכנע את אלכסנדר להיכנע, וכשצעד זה נכשל, נלחם כנגד צבא היהודים. בקרב שנערך ליד הר תבור הוכו כוחותיו של אלכסנדר מכה ניצחת והוא עצמו נפל בשבי והוצא להורג על ידי גביניוס.
תולדות חייו > סוף ימיו

בינתיים אויביו של גביניוס פעלו נגדו ברומא. בשנת 55 לפנה"ס הוא הודח ממשרתו כמושל סוריה ונקרא לחזור לרומא חזרה שהוא עיכב אותה ככל יכולתו. גביניוס עזב רק בשנת 54 לפנה"ס כשהמושל החדש מרקוס ליקיניוס קראסוס הגיע להחליפו, עם חזרתו לרומא הוא הועמד למשפט באשמת קבלת שוחד של 10,000 טאלנטים מידיו של תלמי השנים עשר, גביניוס הורשע ונגזר עליו לצאת לגלות.
גביניוס נשאר בגלות עד שנת 49 לפנה"ס, בשנה זאת יוליוס קיסר החזיר אותו לרומא ונתן לו פיקוד על כח צבאי, אחרי קרב פארסאלוס הוא נשלח לאיליריה כדי להצטרף ולתגבר את כוחותיו של קווינטוס קורניפיקיוס. גביניוס נתקל בהתנגדות קשה של הילידים שגרמו לכוחותיו אבדות כבדות, לבסוף הוא התבצר בסביבת סלונה (כיום סולין שבקרואטיה) ולמשך זמן מסוים הדף את התקפותיו של מרקוס אוקטביוס עד שכוחו תש כתוצאה ממגפה והוא מת בשנת 48 לפנה"ס.
הערות שוליים

↑  על פי יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 14, יז.
↑  קדמוניות היהודים, יד, ה, ד
↑  מהמילה היוונית 'סינהדריון', שפירושה בהקשר זה: מועצה.
↑  לגבי זיהויו של המחוז החמישי נחלקו דעות החוקרים. בכתבי היד הקדומים של מלחמת היהודים וקדמוניות היהודים ישנם נוסחים שונים לשם מחוז זה, דוגמת 'גדרה' או 'גדורה', וב' קנאל משער שבעל הנוסח 'גדורה' הוסיף בטעות את האות היוונית גמה, והוא קורא 'אדורה', כלומר הכוונה לאדוריים.
↑  אברהם שליט, "המשטר הרומאי בארץ ישראל", עמ' 34.
↑  ב' קנאל, "חלוקתו של גביניוס", ידיעות החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, י"ח, ג'-ד', 1954, עמ' 168-175.
↑  יצחק אייזיק הלוי, דורות ראשונים, חלק ראשון, פרקים י"ב-ט"ו, עמודים 53-70
1 2  דיו קסיוס, היסטוריה רומאית, ספר 39, פרק 56, סעיף 6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306046705171  GND: 118716034  NTA: 119830280  SUDOC: 085563366  VIAF: 30331705   WorldCat (עם VIAF): 30331705
פגסוס

ערך זה עוסק ביצור מיתולוגי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מפת קבוצת הכוכבים פגסוס; אטלס הכוכבים "אורנומטריה" של האסטרונום יוהאן באייר, 1603
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 מקום מגורים:  הר הליקון
 אב:  פוסידון 
 אם:  מדוזה 
 אחים:  קריסאור
 
פסל של פגסוס בגני בובולי, פירנצה, איטליה; אמצע המאה ה-19
בלרופון על סוסו פגסוס נלחם בכימרה; קטע משוחזר מרצפת פסיפס רומית שנמצאה בעיר אוטן, צרפת
פֵּגַסוֹס (ביוונית: Πήγασος) הוא סוס מכונף אגדי ואחת הדמויות המפורסמות ביותר מתוך המיתולוגיה היוונית. סוסים מכונפים מופיעים במספר מיתולוגיות שונות (אנ'), אך פגסוס הוא ככל הנראה הקדום[דרוש מקור] והמפורסם מכולם.
לפי האגדה, פגסוס היה בנם של הגורגונה מדוזה ואל הים פוסידון. הוא ואחיו קריסאור בקעו חיים מתוך ראשה הכרות של מדוזה לאחר שהיא נקטלה על ידי פרסאוס.
הגיבור המיתולוגי בלרופון ריסן את פגסוס בעזרת רסן מוזהב שקיבל מאתנה ורכב עליו בקרב מול הכימרה, מפלצת יורקת אש שמתוארת כבעלת ראש של אריה, גוף של עז וזנב של נחש או דרקון. בעקבות הצלחותיו נגד הכימרה ובהרפתקאות נוספות, ביקש בלרופון לרכוב על פגסוס למרומי האולימפוס ולחיות בין האלים, דבר שעורר עליו את חמתם. פגסוס השליך מעליו את בלרופון שנפל אל מותו, אולם הוא עצמו הגיע אל האולימפוס, חי באורוות זאוס וקיבל את התפקיד לשאת את ברקיו. כהוקרה על השירות הנאמן, הפך זאוס את פגסוס לקבוצת כוכבים.
הסיודוס קישר את שמו של פגסוס עם המילה היוונית ל"מעיין". ואמנם, בכל מקום בו הוא רקע בפרסותיו על הקרקע, מעיין שופע פרץ. כך נוצר המעיין המקודש היפוקרנה על הר המוזות.
ישנה סברה הקושרת את שמו לשם האלוהות pihassass(s)i- ("של הברק") בשפה האנטולית לווית, דבר המתיישב עם תיאורו של פגסוס כנושא הברקים של זאוס. אותו אל היה האל הפטרון של מוותלי השני, ושכן בתַרחֿוּנתַשַה (אנ').
הערות שוליים

↑  Ilya Yakubovich, Phoenician and Luwian in Early Iron Age Cilicia, Anatolian Studies 65, 2015, עמ' 40 doi: 10.1017/S0066154615000010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531426005171  GND: 1177950278  LCCN: sh85099233  NKC: jo2017956187  SUDOC: 031249086  VIAF: 49155042667672401407   WorldCat (עם VIAF): 49155042667672401407 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי ארצות הברית – לוב

| יחסי ארצות הברית – לוב |
| --- | --- |
ארצות הברית: לוב


ארצות הברית: לוב
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 1,759,540
אוכלוסייה
346,514,652: 7,426,594
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 50,492
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 6,799
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: ממשלת מעבר

יחסי ארצות הברית – לוב הם היחסים הדיפלומטים בין ארצות הברית של אמריקה לבין לוב.
כיום היחסים בין ארצות הברית ללוב הם לבביים, עם שיתוף פעולה רחב.
עם זאת, עד לפני מלחמת האזרחים בלוב בשנת 2011, שתי המדינות היו אויבות וממשלתו של מועמר קדאפי אף מימנה מספר פעולות טרור ארצות הברית. עם תחילת מלחמת האזרחים בלוב, ארצות הברית התערבה צבאית וסייעה למורדים במדינה.
היסטוריה > ממלכת לוב

ב-1951, ארצות הברית תמכה בהחלטת האו״ם, להעניק ללוב עצמאות. באותה שנה ארצות הברית העלתה את מעמדה הדיפלומטי במדינה מקונסוליה כללית לצירות. ב-1954, לוב פתחה נציגות בוושינגטון די. סי.. לאחר מכן, שתי המדינות העלו את רמת היחסים ביניהן לרמת שגרירות.
ב-1959, התגלה בארה״ב נפט, ולוב שהייתה עד אז אחת המדינות העניות בעולם, הפכה למדינה עשירה יחסית. ארצות הברית המשיכה במערכת יחסים מתמשכת עם לוב שמתמקדת באינטרסים האמריקאים בלוב, הכוללים את בסיס חיל האוויר האמריקאי בלוב ואת העניין הרב שעורר הנפט הלובי בארה״ב.
היסטוריה > לוב של קדאפי (1969-2011)

אחרי ההפיכה שביצע מועמר קדאפי בלוב ב-1969, נעשו יחסי ארצות הברית ולוב מתוחים יותר ויותר כאשר קדאפי הסיר את חברות הנפט האמריקאיות על ידי הלאמת תעשיית הנפט הלובית. ב-1972, הוחזר השגריר האמריקאי בלוב חזרה לארה״ב ואנשי צוות השגרירות האמריקאית הוחזרו מטריפולי בדצמבר 1979, לאחר שהשגרירות האמריקאית בעיר הוצתה. ב-29 בדצמבר 1979, ארצות הברית הגדירה את לוב כ״מדינת חסות לטרור״.
היסטוריה > לוב של קדאפי (1969-2011) > תקרית מפרץ סידרה

ב-19 באוגוסט 1981, אירעה תקרית המפרץ כאשר שני מטוסים סובייטים, מטעם הצבא הלובי הפציצו ספינה של הצבא האמריקאי, אשר עשתה תרגיל ימי במים בינלאומיים בים התיכון. בתגובה, הצבא האמריקאי הפיל את המטוסים התוקפים.
היסטוריה > לוב של קדאפי (1969-2011) > פיגועי טרור בחסות לוב

ב-5 באפריל 1986 ביצעו שליחי לוב את הפיגוע במועדון לה בל בברלין בו נהרגו שלושה בהם שני חיילים אמריקאים ואזרחית טורקית. בתגובה יצאה ארצות הברית למבצע קניון אל דוראדו, תקיפה אווירית נרחבת בלוב.
ב-21 בדצמבר 1988 פוצצה טיסה 103 של פאן אמריקן שיצאה מנמל התעופה הית'רו בלונדון לנמל התעופה קנדי. בפיגוע נהרגו 270 בני אדם.
היסטוריה > לוב של קדאפי (1969-2011) > נרמול היחסים

בדצמבר 2003, לוב חתמה על אמנת הנשק הכימי.
בהכרה בפעולות אלו, החלה ארה״ב בתהליך נורמליזציה עם לוב. בנוסף, הוסרו הסנקציות שהטילה ארצות הברית על לוב. ארצות הברית פתחה מחדש ב-8 בפברואר 2004, את מחלקת הריבית האמריקנית בטריפולי. ב-28 ביוני 2004, המשרד קושר למחלקת הקישור האמריקני ולשגרירות מלאה ב-31 במאי 2006. ב-30 ביוני 2006, ארצות הברית הסירה את הגדרתה של לוב כמדינה מממנת טרור.
באוקטובר 2008, ארצות הברית ולוב חתמו על הסכם דו-צדדי לשיתוף פעולה בתחומי המדע והטכנולוגיה.
היסטוריה > מלחמת האזרחים בלוב (2011)

היחסים שוב היו מתוחים, עם פרוץ מלחמת האזרחים בלוב, שבה ניסה קדאפי לדכא את המחאה הראשונה, ולאחר מכן מרד מזוין נגד שלטונו. הממשל האמריקאי חתך את קשריו עם שלטון קדאפי והטיל סנקציות נגד בכירים בממשלו. ארצות הברית יחד עם מדינות אירופאיות וערביות נוספות, קראה לאו״ם בדרישה שיאשר התערבות צבאית בסכסוך. שגרירת ארצות הברית לאו״ם, סוזן רייס, לחצה על רוסיה שלא להטיל וטו על הדרישה וההחלטה עברה ב-17 במרץ 2011.
הצבא האמריקאי, דיכא את חיל האוויר הלובי ותיאם עם כוחות בינלאומיים אזור אסור לטיסה מעל לוב. ההתערבות הקשה של הקואליציה בראשות ארה״ב הובילה לנפילת משטרו של קדאפי וניצחון המורדים, עם נפילתה של טריפולי באוגוסט אותה שנה.
היסטוריה > 2011 ואילך

ב-11 בספטמבר 2012, היחסים בין ארצות הברית לבין לוב, אשר שוקמו לאחר עידן קדאפי, ספגו מכה קשה בעקבות מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי, כאשר חמושים תקפו ופוצצו את משרד הקישור האמריקני בבנגאזי והרגו 4 אמריקאים, בהם השגריר כריסטופר סטיבנס. מנהיג ממשלת המעבר של לוב, מוחמד מגריף, גינה במהרה את ההתקפה והתחייב להעמיד לדין את הרוצחים. לוב שיתפה פעולה עם ארצות הברית כדי לחקור את התקיפה וסגרה את המרחב האווירי של בנגאזי למספר שעות, כדי לאפשר את הסיורים של מזל״ט על העיר ב-14 בספטמבר.
ב-27 במאי 2014, יעצה ארצות הברית לאזרחיה בלוב לעזוב את המדינה ולאזרחיה לא לנסוע ללוב מחשש למצב הלא-יציב במדינה.
קרב סן חסינטו

קרב סן חסינטו (בספרדית: Batalla de San Jacinto, באנגלית: Battle of San Jacinto) היה הקרב האחרון במהלך המהפכה הטקסנית, שאירע ב-21 באפריל 1836, שלושים קילומטרים ממזרח לעיר יוסטון המודרנית. בסיום הקרב לכדו הכוחות הטקסנים, בפיקודו של סם יוסטון, את הגנרל המקסיקני, אנטוניו לופס דה סנטה אנה. הקרב הביא לנסיגת הכוחות המקסיקנים דרומה מנהר הריו גראנדה ולהקמתה של רפובליקת טקסס.
רקע לקרב

במהלך המהפכה הטקסנית לעצמאות ממקסיקו ואיחוד עם ארצות הברית, יצא הצבא המקסיקני להפיל את הכוחות המורדים ביד ברזל. במהלך קרב אלמו תקף הצבא המקסיקני גם במורדים טקסנים אך גם באזרחים. אזרחי טקסס הגיבו להרס בקרב אלמו וטבח הטקסנים הלא חמושים בזעם. כוחות מתנדבים מיהרו להצטרף לצבא הגדל של רפובליקת טקסס הנאבקת לעצמאות בראשותו של הגנרל סם יוסטון. בינתיים, הגנרל המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה הצעיד את צבאו כדי לדכא את המורדים הטקסנים.
יוסטון נמנע ממגע עם הצבא המקסיקני המתקדם עד שצבאו בטקסס צבר כוח אדם נרחב והכשרה. סנטה אנה, לעומת זאת, פיצל את כוחו, ושלח כמה יחידות לאבטח את קו האספקה הארוך שלו ואילו אחרים נשלחו לכבוש את מעון ממשלת טקסס הזמנית. הוא הוביל באופן אישי את 600 החיילים הנותרים אחרי יוסטון.
הקרב

ב-20 באפריל נפגשו שני הצבאות באזור שפלה מלאת ביצות ליד נהר סן חסינטו. סנטה אנה ניסה להעריך ללא הצלחה את העמדה הטקסנית והיו חילופי אש ארטילריים. כאשר הגיעו כ-500 חיילים להיות לתגבורת מקסיקנית סנטה אנה החליט להקים מחנה ולתצפת עם חייליו החדשים והעייפים לפני יציאה למתקפה, אך הוא לא הצליח להציב תצפיתנים. כשלא הגיעה עוד אש חדשה מצד הטקסנים בבוקר, החיילים המקסיקניים נרגעו עוד יותר.
מועצת המלחמה הטקסנית הצביעה בינתיים בעד יציאה להתקפה, ויוסטון הכין את 900 החיילים הטקסנים תחת פיקודו לקראת תקיפה מסוכנת באותו אחר הצהריים. כוחותיו הרכובים נעו סביב האגפים המקסיקניים בעוד קו הקרב הטקסני נע במהירות ובשקט ישירות על פני הערבה הפתוחה. הם התגלו בטווח של 200 מטר מהמחנה המקסיקני. באותו הרגע, הארטילריה של יוסטון פתחה באש, וחיל הרגלים הטקסני ביצע גיחה. לאחר ימים של נסיגה, אנשיו של יוסטון ביצעו את ההתקפה, הפתיעו את הכוח המקסיקני הנח, וצעקו: ”זכור את אלמו!”.
הטקסנים ירו מטווח קרוב ונעו אל תוך המחנה המקסיקני בעודו ננטש על ידי חייליו המבוהלים. ההגנה של סנטה אנה קרסה כשמקסיקנים נבהלים ניסו לברוח מהפרשים מעבר לביצות. לאחר קרב של שמונה עשרה דקות, המקסיקנים שנותרו נכנעו, אך סנטה אנה ניסה לברוח משדה הקרב על סוסו. תוך 24 שעות נהרגו כ-600 מקסיקנים ונלכדו יותר מ-700, כולל בסופו של דבר סנטה אנה עצמו, ששוחרר אז לאחר שהגיע להסדר עם יוסטון לסיום המלחמה. תשעה מאנשי יוסטון נהרגו או נפצעו אנושות, וכ-30 נפצעו קלות.
מורשת

הקרב הביא לסיום המהפכה הטקסנית ולנסיגת הכוחות המקסיקנים דרומה מנהר הריו גראנדה. עם נסיגת המקסיקנים הוכרה עצמאות רפובליקת טקסס בידי האימפריה הבריטית וממלכת הצרפתים. מאוחר יותר סופחה טקסס לתוך ארצות הברית וטענותיה לשטח מקסיקני הפכו לטענותיה של ארצות הברית, דבר שהיה גורם מרכזי בפריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לזכר הקרב הוקמה אנדרטת סן חסינטו.
ראו גם

המהפכה הטקסנית
סם יוסטון
קרב אלמו
יניב רוזנאי

| --- | --- |

יניב רוזנאי בכנס חיפה למשפט 2021
 לידה:  17 בפברואר 1980 (בן 44)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת רייכמן  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 השתייכות:  אוניברסיטת רייכמן
 תחומי מחקר:  משפט חוקתי, תורת המשפט, עימות מזוין, משפט בין-לאומי פומבי, משפט ציבורי, משפט השוואתי, זכויות האדם 
 
יניב רוזנאי (נולד ב-17 בפברואר 1980) הוא פרופסור חבר למשפטים בבית ספר הארי רדזינר למשפטים של אוניברסיטת רייכמן.
ביוגרפיה

גדל ברמת גן. בשנת 2006 קיבל תואר ראשון במשפטים ובממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה, בשנת 2009 קיבל תואר שני במשפטים ובשנת 2014 קיבל תואר דוקטור במשפטים, שניהם מבית הספר למשפטים של בית הספר לכלכלה של לונדון (LSE). עבודת הדוקטורט שלו זכתה בפרס עבודת הדוקטורט המצטיינת לשנת 2014 של הוועדה האקדמית של הארגון האירופי למשפט ציבורי (European Group of Public Law). לפני לימודיו המתקדמים התמחה בלשכה המשפטית של הכנסת.
בשנת 2013 היה חוקר אורח ב־The Program in Law and Public Affairs - LAPA שבאוניברסיטת פרינסטון. בשנים 2015–2016 היה עמית פוסט-דוקטורט במרכז מינרבה לשלטון החוק במצבי קיצון של אוניברסיטת חיפה וב-Hauser Global Law School של אוניברסיטת ניו-יורק (NYU). היה פרופסור אורח באוניברסיטת מילאנו (אנ') באיטליה, באוניברסיטת מהא פה לונג (אנ') בתאילנד, באוניברסיטת קוץ' בטורקיה, באוניברסיטת חבל הבסקים בספרד, ובאוניברסיטת אמורי בארצות הברית.
באוקטובר 2016 מונה למרצה בבית ספר הארי רדזינר למשפטים של המרכז הבינתחומי הרצליה. ביוני 2017 קודם לדרגת מרצה בכיר ובמרץ 2020 קודם לדרגת פרופסור חבר. תחומי המחקר שלו הם משפט חוקתי השוואתי, תיאוריה חוקתית ותורת החקיקה.
הוא יו"ר משותף של הסניף הישראלי של הארגון הבינלאומי למשפט ציבורי (ICON-S) וחבר המועצה המנהלת של הארגון הבינלאומי למשפט ציבורי. הוא מייסד-משותף של האגודה הישראלית לחקיקה וכיהן כיו"ר משותף שלה בשנים 2017–2020. כיהן כמזכיר הכללי של העמותה למשפט ציבורי בישראל וכיום חבר הוועד המנהל שלה.
רוזנאי הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית, והוא נואם ומפרסם מאמרים נגד הרפורמה ומתראיין בנושא זה. השתתף בדיונים שנערכו בחסות נשיא המדינה, יצחק הרצוג, לגיבוש פשרה.
ספריו

Unconstitutional Constitutional Amendments - The Limits of Amendment Powers, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2017
Constitutional Revolution, יחד עם פרופ' גארי ג'יקובסון, הוצאת אוניברסיטת ייל, 2020
יניב רוזנאי, ביקורת חוקתית: התפתחות, דגמים והצעה לעיגון הביקורת השיפוטית בישראל, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2021
הוקרה

2018: פרס מטעם האגודה הבינלאומית למשפט ציבורי על ספרו "Unconstitutional Constitutional Amendments: The Limits of Amendment Powers"
2018: פרס גורני לחוקרים צעירים בתחום המשפט הציבורי.
2019: פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט.
2020: אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון.