stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוליגמיה ביהדות
הערות שוליים

↑  ראו משנה, מסכת סנהדרין, פרק ב', משנה ד'
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ב, עמוד א'
↑  ראה תלמוד בבלי, יבמות כו, א. משנה יבמות, פרק ב, י.
↑  תוספתא/כתובות/ה – ויקיטקסט, באתר he.m.wikisource.org
↑  חלק מהקביעות בפיסקה זו מסתמכות על הספר של משה דוד הר (עורך), ההיסטוריה של א"י – תקופת המשנה והתלמוד והשלטון הביזנטי, כתר ספרים ויד יצחק בן-צבי, עמ' 148–149.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף מ"ד, עמוד א', וראה רש"י שם.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף י"ג, עמוד א'.
1 2  שו"ת הרא"ש, כלל מד, סימן ח
1 2  הגהות הרמ"א, אבן העזר, סימן א, סעיף י.
↑  שו"ת מהר"ם פדובה סימן יד
↑  שו"ת הר"ן סימן מח
↑  עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סי' קפו בד"ה השואל, וכן בעוד ראשונים
↑  בית יוסף אהע"ז סי' א, ושו"ע שם י, וד"מ ס"ק י
↑  תשובות הרשב"א, חלק ג סימן תמו
↑  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן א', סעיף י'
↑  חיו"ד סי' קמ
↑  הרדב"ז בתשובה שהובאה בשו"ת מהר"י בי רב, סוף סי' סא
↑  מהר"ם אלשקר סוף סימן צה
↑  שו"ת מהר"י קולון שרש ק"א סי' ד
↑  ספר הגאון החסיד מווילנא, מאת הרב בצלאל לנדוי (עמוד קז) שהביא נוסח המכתב שכתב הרה"ג רבי שמואל העליר מצפת ביום י"ד טבת תרל"ו, אל הרה"ג רבי עקיבא יוסף שלזינגר
↑  שו"ת שאילת יעב"ץ חלק ב סימן טו
↑  עיין בשו"ת יביע אומר של הרב עובדיה יוסף, חלק ח' אה"ע סימן ב.
↑  חוק העונשין, סימן ח': ריבוי נישואין, סעיפים 176-183, כפי שנחקק בחוק לתיקון דיני עונשין (ריבוי נישואין), התשי"ט-1959.
↑  כך למשל במקרה של גואל רצון לא ניתן היה להאשים אותו בפוליגמיה היות שמעולם לא נישא לאף אחת מנשותיו
↑  פוליגמיה בקרב האוכלוסייה הבדואית בישראל באתר מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 17 באוקטובר 2006.
↑  ב' שרשבסקי, דיני משפחה, ירושלים תשנ"ג, עמ' 452.
↑  שולי רנד מגיב על "ההיתר" שקיבל לשאת אישה שנייה. צפו, באתר "סרוגים", 2 בדצמבר 2020
העולם של אתמול

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה השנייה
 מידע כללי
 מאת:  שטפן צווייג
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  אוטוביוגרפיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1943
 מספר עמודים:  319 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  צדוק ליינמן (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1944 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  ברוך קרופניק (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראו תרגומים לעברית
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002069636, 002054937, 000885706, 003910265
העולם של אתמול (בגרמנית: Die Welt von Gestern) הוא ספר אוטוביוגרפי מאת הסופר היהודי-אוסטרי שטפן צווייג. כתיבת הספר החלה בשנת 1934, בזמן עליית הנאצים. במהלך הכתיבה, בשנת 1938, עקר צווייג מאוסטריה לאנגליה, ומאוחר יותר גם לברזיל. כתב היד של העותק הראשון של הספר נשלח אל המו"ל יום לפני התאבדותם המשותפת של צווייג ואשתו השנייה, שרלוט (לוטה) אלטמן, ב-22 בפברואר 1942. המהדורה הראשונה יצאה לאור בסטוקהולם באוקטובר 1942.
הספר מתאר את חייו של צווייג דרך התפתחותה של אירופה מאז ילדותו. צווייג, שאירופה הייתה משאת נפשו, מתאר את נעוריו בווינה התרבותית והמשגשגת. הספר ממשיך ומתאר את חייו של צווייג לאורך השנים, את עבודתו בהוצאת אינזל ואת המתרחש באירופה, ולבסוף, לדבריו של צווייג, את "גסיסת" הציוויליזציה האירופית כפי שהכירה כל חייו.
כמו כן, מתאר צווייג מפגשים ודמויות נערצות עליו, כגון הוגו פון הופמנסתאל, תאודור הרצל, זיגמונד פרויד, אמיל ורהארן, מקסים גורקי, רודולף שטיינר, ועוד.
תרגומים לעברית

תרגם ברוך קרופניק, צדוק ליינמן תל אביב, 319 עמודים, 1944
תרגם צבי ארד, זמורה ביתן תל אביב, 317 עמודים, 1982
תרגם צבי ארד, אחרית דבר גלילי שחר, זמורה ביתן תל אביב, 350 עמודים, 2012
ראו גם

המגדל הגאה
הערות שוליים

↑  Stefan Zweig digital, stefanzweig.digital
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4436762-4  VIAF: 197804134   WorldCat (עם VIAF): 197804134 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
א.ס. אליצור אשקלון

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  2024 
 מדינה:  ישראל 
 אולם ביתי:  היכל הספורט העירוני אשקלון (3,000 מושבים)
 מיקום:  אשקלון, ישראל
 ליגה:  הליגה הלאומית בכדורסל 
 מאמן:  ישראל יאיר גבירץ
 
אגודת ספורט אליצור אשקלון היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר אשקלון, המשחקת בליגה הלאומית.
היסטוריה

המועדון הוקם במאי 2024, אז הודיעו אליצור "איתו" אשקלון מהליגה הלאומית בכדורסל וא.ס. אשקלון מהליגה הארצית בכדורסל, שתי קבוצות הכדורסל של העיר אשקלון, על איחוד ביניהן, כשאליצור התאחדה לעמותה של א.ס. המועדון החדש שמר על מחלקת הנוער של א.ס. אשקלון, המשחקת בליגה הלאומית לנוער, ועל צבעיה של אליצור, כחול ולבן. הקבוצה שמרה על מקומה של אליצור "איתו" אשקלון בליגה הלאומית.
הערות שוליים

1 2  דוד לוי, פרסום ראשון: נחתם האיחוד בכדורסל בין אליצור איתו וא.ס. אשקלון, באתר כאן דרום אשקלון, ‏19 במאי 2024
↑  אלירן כהן, איחוד באשקלון, באתר ספסל, 26 במאי 2024
↑  סגל, באתר איגוד הכדורסל הישראלי
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עידו שבת

עידו שבת (נולד ב-11 בפברואר 1999) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הרכז בהפועל מגדל העמק-יזרעאל מהליגה הלאומית.
ביוגרפיה

שבת נולד בגבעון החדשה משחק במועדון הכדורסל של עירוני נס ציונה מכיתה ג בקט-סל ועד קבוצת הבוגרים.
קריירה

שבת החל את פעילותו במועדון עירוני נס ציונה בכיתה ג' ועבר דרך כל הקבוצות הצעירות של המועדון. עם קבוצת הילדים זכה באליפות ילדים א.
בתיכון למד בגימנסיה הריאלית ובכיתה י"א זכה עם נבחרת בית הספר באליפות התיכונים לעונת 2015/16. במשחק הגמר נגד תיכון בליך רמת-גן קלע 25 נקודות, נתן 8 אסיסטים וקלט 7 ריבאונדים.

שבת ערך הופעת הבכורה בקבוצת בוגרים בעונת 2016/17. בעונה זו עירוני נס ציונה עלתה מהליגה הלאומית בכדורסל אל ליגת העל בכדורסל. בעונת 2017/18 שיחק במכבי שוהם מהליגה הארצית בכדורסל כחלק מ "שחקן אמיתי". בעונת 2018/19 שיחק במסגרת הכרטיס הכפול בהפועל כפר סבא וב עירוני נס ציונה. בעונת 2019/20 שיחק בעירוני נס ציונה. לקראת עונת 2020/21 חתם בקבוצת אליצור יבנה.
לקראת עונת 2022/2023 חתם במכבי מעלה אדומים מהליגה הלאומית בכדורסל.
באוגוסט 2023 חתם במכבי ראשון לציון גם היא מהליגה הלאומית
קריירה > בנבחרות הלאומיות

שבת, שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ישראל.
ב-2015 שיחק תחת המאמן רמי הדר באליפות אירופה דרג א' לנבחרות עד גיל 16 בטורניר שנערך בליטא. בשנים הבאות המשיך להיות חלק מסגל של נבחרת הנוער, אולם נעדר מטורנירי אליפות אירופה עקב פציעות.
ביולי 2018 זכה עם נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל תחת מאמן הנבחרת אריאל בית הלחמי באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה בגרמניה. בקיץ של השנה שלאחר מכן השתייך לנבחרת העתודה אך פספס את מרבית ההכנה לאליפות עקב פציעה ונופה רגע לפני תחילת האליפות.
מלחמת קבינדה

מפה מפורטת של קבינדה
אנגולה - מפה אתנית
מלחמת קבינדה היא סכסוך מתמשך לעצמאות וההגדרה עצמית, בין התנועה הבדלנית מקרב תושבי המובלעת קבינדה החזית לשחרור המובלעת של קבינדה (אנ') (FLEC), לבין כוחות הצבא והשלטון האזרחי של ממשלת אנגולה, השולטת במובלעת ורואה בה חלק משטחה. שורשיו של הסכסוך נטועים עמוק במשאבי הטבע ובעיקר בנפט ובהיסטוריה עוד מימי השלטון הפורטוגזי, והמשכו בתקופת עצמאות אנגולה.
גאוגרפיה ומבנה אתני

קבינדה היא מובלעת, שוכנת על החוף המערבי של אפריקה מצפון לשפך נהר הקונגו ומשתרעת על שטח של כ-7,780 קמ"ר. מצפון לה הרפובליקה של קונגו המכונה קונגו-ברזוויל, במזרחה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המכונה קונגו-קינשאסה ומדרום לה שפך נהר הקונגו, אזור של רצועת חוף תחת שליטת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המפרידה את קבינדה מארץ האם שלה אנגולה. קבינדה שייכת מבחינה פוליטית משפטית לרפובליקה של אנגולה, כפרובינציה ה-18. קבינדה היא צירוף של 3 ממלכות עתיקות קטנות: נגויה (Ngoyo); לואנגו (Loango ); קאקונגו (Kakongo או Cacongo) שהיו במקור חלק מממלכת קונגו הגדולה. היא מובלעת עשירה מאוד במשאבי טבע שונים בעיקר נפט ביבשה ובים. יש בה שפע של יערות, קרקעות לחקלאות ושדות דיג עשירים. אוכלוסייתה מונה פחות ממיליון תושבים, החיים ב-4 אזורים עירוניים מרכזיים. עיר הבירה היא קבינדה, הידועה בשם Tchiowa. השפה הרשמית היא איבינדה (Ibinda) שהיא שפת בנטו. האוכלוסייה בעיקרה שייכת מבחינה אתנית לקבוצת הבאקונגו, דוברי השפה המקורית הקיקונגו (Kikongo).
רקע היסטורי

קבינדה היא צירוף של 3 ממלכות קטנות, שהיו במקור חלק מממלכת קונגו הגדולה. כאשר בשנת 1482 גילה אותה מגלה הארצות הפורטוגזי בשם דיוגו קאו. אל הפורטוגזים הצטרפו גם הבריטים והצרפתים, בעיקר לסחר עבדים וסחורות. אחריהם הגיעה הכנסייה לעבודה מיסיונרית. ממלכת קונגו הגדולה הוקמה במאה ה-14, כמאה שנה לפני הגעת הפורטוגזים. הממלכה הייתה מאורגנת בשישה מחוזות עם מושל כפוף לשליט. לא חסרו מאבקים על שליטה וכוח. את המאבקים הפנימיים הללו ניצלו הפורטוגזים לטובתם. הפורטוגזים התמקמו במפרץ צ'יאואה שמוכר בשם קבינדה, לא הרחק משפך נהר הקונגו. יחד עם ההתיישבות, החלו גם סכסוכים בין המעצמות. הצרפתים כבשו את המפרץ בשנת 1783 לאחר מכן לטשו את עיניהם אל הנמל גם הבריטים וההולנדים. כדי להסדיר את כיבוש אפריקה בין המעצמות האירופאיות לבין עצמן ולמנוע את חילוקי הדעות וסכסוכי הגבולות בשטחי אפריקה, התכנסו (1884) המדינות בברלין לוועידת ברלין בהנהגתו של אוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה המאוחדת. ועידת ברלין הסתיימה בהסכם ברלין (1885) שלמעשה חילק את אדמת אפריקה בין המדינות וקבע כללים וסדר לגבי השליטה בשטחי אפריקה. למותר לציין שתושבי אפריקה ושליטיה לא השתתפו לא בכנס ולא בהחלטות. פורטוגל, עקב חולשתה, קבלה מעט טריטוריות ובעיקר הפסידה את הריבונות על רצועת שפך נהר הקונגו. כשעל טריטוריה זו קיבל לאופולד השני, מלך הבלגים את הריבונות, לרבות הכרה בשליטתו על מדינת קונגו החופשית (מדינה שהפכה לאחר יציאת הבלגים לזאיר ואחר כך לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו). כתוצאה מכך, קבינדה הופרדה מהשטח של אנגולה ונשארה כלואה בין שתי מדינות קונגו, קונגו החופשית של לאופולד השני וקונגו הצרפתית. את אנגולה השאירה פורטוגל כקולוניה, בעוד שאת קבינדה היא הפכה לפרוטקטורט, בחתימת הסכמים שהאחרון שבהם נחתם סמוך להסכם ברלין בשנת 1885 באזור שימולאמבוקו (Treaty of Simulambuco). שלוש הממלכות שהרכיבו את קבינדה סמכו ידן על ריבונות הפורטוגזים בתמורה לשמירת התרבות, המסורת, הסמכויות ושלמות הטריטוריה.
בתחילת המאה ה-20 עברה פורטוגל מספר תהפוכות פוליטיות וכלכליות שהשפיעו גם על הטריטוריות שלה באפריקה. כך בשנת 1933 הגדירה החוקה החדשה של פורטוגל את המדינה החדשה והכריזה על אנגולה וגם על קבינדה כחלקים בלתי נפרדים של המדינה – פורטוגל. כלומר אנגולה הפכה לחלק מפורטוגל, פרובינציה במעמד משפטי. בהמשך בשנת 1965 הכניסה פורטוגל תיקונים בחוק הקולוניאלי שלה, שינתה את הסטטוס של קבינדה, והפכה אותה כנגד רצונה לפרובינציה ה-18 של אנגולה, תחת המושל הכללי של אנגולה. וזו אולי תחילתו של הסכסוך המתמשך בקבינדה, שהלך והחמיר לאחר יציאת פורטוגל מאנגולה בשנת 1975.
ראו גם

קבינדה
מלחמת האזרחים באנגולה
לקריאה נוספת

Análise do Processo de Paz no Enclave de Cabinda" , Miguel Domingos Bembe. Journal Title: Cadernos de Estudos Africanos. Publisher: Instituto Universitário de Lisboa"
The Paradox of Terrorism, Armed Conflict and Natural Resources:An Analysis of Cabinda in Angoloa", by Victor Ojakoro ,Perspective on Terrorism - Volume 5 Issues 3-4"
"Blood for Oil: Secession, Self-Determination, and Superpower Silence in Cabinda" ,Brock Lyle,4 Wash. U. Global Stud. L. Rev. 701 (2005) . Provided by:Tel Aviv University Libraries
"The nadir of alliance: The British Ultimatum of 1890 and its place in Anglo-Portuguese relations", 1147–1945 Winslett, Matthew-- Richmond, Douglas (advisor) ; Jalloh, Alusine (committee member) ; Palmer, Stanley (committee member) 2008
"צמיחת המדינות החדשות באפריקה, יחידה 1: מבוא להיסטוריה של אפריקה", נחמיה לבציון, יקותיאל גרשוני, האוניברסיטה הפתוחה
"Crude Existence : Environment and the Politics of Oil in Northern Angola" , Reed, Kristin, Global, Area, and International Archive, Berkeley : University of California Press. 2009. Print/Save 100 pages. Copy/Paste Allowed Download Restricted. NATURE / Environmental Conservation & Protection
"The Right of Self-Determination in the Angolan Enclave of Cabinda". (Paper presented at the Sixth Annual African Studies Consortium Workshop, October 02, 1998). Elizabeth M. Jamilah Koné. Temple University School of Law
"ANGOLA'S PROTRACTED OIL CONFLICT: THE CYCLE OF OIL VIOLENCE & VICTIMS", Ojakorotu, V., & Akinbobola, D. (2012).Ife Psychologia, 20(1), 349-368. .
הערות שוליים

↑  Cabinda, en.angolaconsulate-ca.org (ארכיון)
↑  צמיחת המדינות החדשות באפריקה, יחידה 1: מבוא להיסטוריה של אפריקה, נחמיה לבציון, יקותיאל גרשוני, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 80-84
↑  The nadir of alliance: The British Ultimatum of 1890 and its place in Anglo-Portuguese relations, 1147–1945 Winslett, Matthew-- Richmond, Douglas (advisor) ; Jalloh, Alusine (committee member) ; Palmer, Stanley (committee member) 2008
↑  צמיחת המדינות החדשות באפריקה, יחידה 4: לאומיות אנטי-קולוניאלית – הממד הרעיוני, בנימין נויברגר, אלה קרן, האוניברסיטה הפתוחה (עמודים 61-64)
↑  Human Watch
↑  "Second group admits Togo attack" (באנגלית בריטית). 2010. נבדק ב-2018-03-21.
↑  UNPO: Cabinda: Cabinda statement at the United Nations Commission on Human Rights 60th session, unpo.org (באנגלית)
↑  Refugees, United Nations High Commissioner for. "Refworld | Human Rights Watch World Report 2006 - Angola". Refworld (באנגלית). נבדק ב-2018-03-21.
פסטיבל ביירוית

ה"פסטשפילהאוס", התיאטרון שבו נערכות ההופעות, כפי שנראה בשנת 1900
פנים האולם (תחריט מ-1870 לערך)
פסטיבל ביירוית (בגרמנית: Bayreuther Festspiele) הוא פסטיבל קיץ שנתי, המתקיים בחודשים יולי-אוגוסט בעיר בָּיְירוֹיְת שבגרמניה, ומוקדש בעיקר לביצוע אופרות של המלחין הגרמני בן המאה ה-19, ריכרד וגנר. וגנר עצמו הגה וקידם את רעיון הפסטיבל להצגת יצירותיו, ובמיוחד את מחזור האופרות המונומנטלי שלו "טבעת הניבלונג" והאופרה הדרמטית "פרסיפל".
פסטיבל ביירוית, שמתקיים לסירוגין משנת 1876, הוא פסטיבל המוזיקה הקלאסית הוותיק ביותר, ונחשב לבין המכובדים ביותר מבחינה אמנותית ולכן גם מבוקש מאוד (מספר הבקשות לכרטיסים עולה על חצי מיליון בשנה). מאז מותו של ריכרד וגנר, עברה הנהגת הפסטיבל לידי בני משפחתו והיא נגועה בלא מעט סכסוכים ומאבקים פנימיים. בעבר התנהל הפסטיבל כחברה פרטית ומאז 1973 הוא נמצא תחת חסותה של קרן ציבורית, ונעזר במימון ציבורי ובתרומות פרטיות.
במשך שנות קיום הפסטיבל הופיעו על במתו רבים מחשובי המנצחים והזמרים בעולם והוא נודע ברמת המצוינות של התזמורת והמקהלה. מאז מלחמת העולם השנייה עושים במאים שונים ניסיונות לחידושים שונים, שמקוממים עליהם חלק מקהל המאזינים הקבוע.
טבעת הניבלונג

"טבעת הניבלונג" (בגרמנית: Der Ring des Nibelungen, "טבעת הניבלונג") הוא מחזור אופרות של המלחין הגרמני ריכרד וגנר. זוהי טטרלוגיה (יצירה בעלת ארבעה חלקים) אפית המבוססת באופן רופף על שירת הניבלונגים, על אגדות גרמאניות פגאניות ועל המיתולוגיה הנורדית.
"טבעת הניבלונג" כוללת ארבע אופרות:
זהב הריין (Das Rheingold).
הוולקירה (Die Walküre)
זיגפריד (Siegfried)
דמדומי האלים (Götterdämmerung).
וגנר כתב הן את המוזיקה והן את הלברית (הטקסט). הוא היה כבן 30 כשהתחיל לכתוב אותה ובן 56 בסיומה. בכורת האופרה "זהב הריין" הוצגה לראשונה ב-1869, ה"וולקירות" הושלמה ב-1856 אך בכורתה נערכה רק ב-1870, ואילו "דמדומי האלים" הושלמה רק בשנת 1876.
העלילה מתבססת על טבעת קסומה אשר תמיט אסון על נושאיה. הטבעת עשויה להקנות לבעליה שליטה עולמית, אך הוא יתקשה מאוד להיפרד ממנה, מוטיב שהופיע גם בסיפורי "שר הטבעות" של טולקין. המיתולוגיה הגרמנית הייתה אהובה מאוד על לאומנים גרמנים. דיוויזיה 38 של האס אס נקראה בשם " ניבלונגן". "טבעת הניבלונג" הייתה לפי המסופר האופרה האהובה על היטלר.
ההופעות נערכות בתיאטרון שתוכנן במיוחד לכך, ה"פסטשפילהאוס" (Festspielhaus). וגנר פיקח אישית על תכנון ובניית התיאטרון, שהוכנסו בו שכלולים וחידושי אדריכלות רבים כדי להכיל את תזמורות הענק שדרשה המוזיקה שלו, ובה בשעה לענות על חזונו הייחודי בכל הנוגע לבימוי יצירותיו.
הפסטיבל, המתקיים מדי שנה החל מסוף יולי ובמהלך חודש אוגוסט, הפך כמעין אתר עלייה לרגל עבור חסידי וגנר, שנאלצים לעיתים לחכות שנים לכרטיסים.
הפקות חדשות של "הטבעת" מועלות כל חמש עד שבע שנים, לאחר שנה שבה "הטבעת" כלל אינה מוצגת. בשנים שבהן מבוצעת "הטבעת", מוצגות שלוש אופרות אחרות, וכשאין הפקה של "הטבעת", מוצגות חמש אופרות אחרות וכן, כיוצא מן הכלל יחיד, הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
הפקת הבכורה החדשה האחרונה של "הטבעת" התקיימה בשנת 2013.
מקורות הפסטיבל

מקורות הפסטיבל עצמו נעוצים ברצונו של וגנר לבסס את עצמאותו הכלכלית. נסיונותיו להשפיע על המלך לודוויג השני מבוואריה לפטר שרים בממשלתו, שלא נכנעו לרצונו של וגנר, הביאו להוצאת עצומה נגדו, שהוצגה, בחתימת ארבעת אלפים מאזרחי בוואריה, לפני המלך. זאת, בתוספת לחץ מצד דודו של לודוויג, הנסיך קארל מבוואריה, העיבו על יחסיו של וגנר עם פטרונו והביאו לגירושו ממינכן, שם היה בדעתו לייסד את הפסטיבל במקור. המלך ראה לנכון להמשיך לשלם לו את משכורתו הנדיבה, כך שווגנר לא סבל מחסרון כיס, אך עם כל הערכתו ללודוויג, הוא לא סלח לו על כניעתו ללחצים שהביאו לגירוש וגנר מבוואריה. אחר כך בדק וגנר את האפשרות לייסד את הפסטיבל בנירנברג, שהייתה מחזקת את משמעותן התמטית של יצירותיו כדוגמת "המייסטרזינגר מנירנברג". אך באופן מקרי, לאחר עיון ב"ברוקהאוס אנציקלופדיה", בחר לבסוף בביירוית, שלזכותה עמדו שלושה יתרונות ברורים. ראשית, בית האופרה המפואר, רחב הידיים ובעל האקוסטיקה המשובחת, שנבנה בה בשנת 1747, יתאים, כך סבר וגנר לפני שראה אותו, לדרישות הבימוי וההפקה שהציב וגנר בחזונו. שנית, העיר ביירוית נמצאה בתחום שבו החזיק וגנר בזכויות הביצוע ליצירותיו הוא, לאחר שמכר חלק מזכויותיו בשנת 1864 כדי להיחלץ ממצוקות פיננסיות. שלישית, העיר חסרה חיי תרבות, שיכלו להתחרות בעליונותו האמנותית של וגנר. ההערכה הייתה, כי הפסטיבל, לאחר שייצא לדרך, יהיה לסימן ההיכר הבולט ביותר בנוף התרבותי של ביירוית.
באפריל 1871 באו וגנר ואשתו קוזימה לביקור בביירוית. בבחינה מקרוב, נמצא שבית האופרה איננו עומד בציפיות. הוא נבנה להכיל את התזמורת הבארוקית של המאה ה-18 ומשום כך לא התאים לבימוי המורכב ולתזמורות הגדולות, שהיוו חלק בלתי נפרד מן האופרות של וגנר. ואולם, מנהיגי העיר גילו נכונות לסייע לווגנר בבניית תיאטרון חדש לגמרי, והשקת הפסטיבל נקבעה לשנת 1873. לאחר פגישה עקרה באביב 1871 עם הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק להשגת מימון, יצא וגנר למסע התרמה והפצת מינויים בגרמניה, כולל בלייפציג ובפרנקפורט.
היענות הציבור לשלב הראשון של הפצת המינויים הייתה מאכזבת. כחלק מן המאמץ להבטיח מימון נוסף לפסטיבל ולבניית תיאטרון חדש, הקים וגנר, בעצת ידידו ומעריצו אמיל הקל (Emil Heckel), מספר "אגודות וגנר" להגברת העניין ברכישת מינויים לפסטיבל. אגודות כאלה הוקמו, בין השאר, בלייפציג, בברלין ובווינה.
על אף המגביות הישירות, שביססו את פניותיהן על מעמדו של וגנר כמלחין הרייך הגרמני החדש, הכספים שהתקבלו מהאגודות ומשאר אפיקי ההתרמה היו רחוקים מההשקעה הנדרשת בסוף 1872. כתוצאה מכך יזם וגנר פנייה ישירה אל ביסמרק באוגוסט 1873, אך נדחה שוב.
בייאושו, פנה וגנר אל פטרונו הקודם, לודוויג השני, שעל אף חששותיו הסכים להגיש סיוע פיננסי. בינואר 1874 הקציב לודוויג 100,000 טאלר, ובניית התיאטרון, בתכנון האדריכל גוטפריד זמפר (Gottfried Semper), החלה זמן קצר אחר כך. הפתיחה, שתוכננה ל-1875, נדחתה בשנה, בשל העיכוב בהתחלת הבנייה וסיבות נוספות.
שנותיו הראשונות של הפסטיבל

מאז פתיחתו, בשנת 1876, היווה פסטיבל ביירוית תופעה סוציולוגית-תרבותית יוצאת דופן. באירוע מוזיקלי ייחודי זה נכחו אורחים רמי מעלה: הקייזר וילהלם השני, דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לודוויג השני, מלך בוואריה (שבא בחשאי, להופעה פרטית באולם ריק, לפי דרישתו, כנראה כדי להתחמק מפגישה עם הקייזר ומחשיפה לציבור) ובני אצולה אחרים. דברי קייזר וילהלם לווגנר שיקפו כנראה את מחשבותיהם של כל שאר הנוכחים: "לא האמנתי שתצליח לעשות את זה." בנוסף, נכחו בו מלחינים ידועי-שם כמו אנטון ברוקנר, אדוורד גריג, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופרנץ ליסט.
מבחינה אמנותית, נחל הפסטיבל הצלחה יוצאת דופן – "בביירוית אירע משהו, שנכדינו וילדיהם עתידים לזכור", כתב צ'ייקובסקי, שבא לפסטיבל כמבקר מוזיקה מטעם עיתון רוסי. מבחינה כספית, מכל מקום, היה הפסטיבל כישלון, ועברו עוד שנים אחדות עד שהחל להיות רווחי. וגנר זנח את תוכניתו המקורית, לקיים פסטיבל שני בשנה שלאחריה, ונסע תחת זאת ללונדון לנצח על סדרת קונצרטים, בניסיון לכסות את הגרעון. אף כי הפסטיבל סבל מבעיות כלכליות בשנותיו הראשונות, הוא החזיק מעמד הודות לתמיכה מתמשכת של חסידי וגנר בעלי השפעה, ובהם לודוויג, מלך בוואריה והנס פון בילו, שתרם את מלוא הכנסותיו ממסע קונצרטים לכיסוי הגרעון. כישלונו של וגנר לגייס די מנויים מקרב ידידיו, חסידיו ומוקירי המוזיקה שלו, אילץ אותו להיכנע ולפתוח את שערי הפסטיבל לפני קהל האופרה הרגיל, שהיה בזוי בעיניו.
מראשיתו, משך אליו הפסטיבל את גדולי המנצחים והזמרים, שרבים מהם הופיעו בו ללא שכר. בין אלה היה גם הנס ריכטר, שניצח על הצגת הבכורה של "מחזור הטבעת" בשנת 1876 בעזרת אנגלברט הומפרדינק הצעיר. כך גם המנצח המחונן הרמן לוי, שווגנר בחר בו אישית לנצח על הצגת הבכורה של "פרסיפאל" בשנת 1882. לוי היהודי, בנו של רב, היה למנצח הראשי של הפסטיבל במשך שני העשורים הבאים. פליקס מוטל, שהיה מעורב בפסטיבל משנת 1876 עד 1901, ניצח על "טריסטן ואיזולדה" בשנת 1886.
עד שנות ה-20 של המאה העשרים, התנהלו ההצגות בביירוית מתוך הקפדה מוחלטת על המסורות שנקבעו בחסות המלך לודוויג. אף לא תו יחיד "קוצץ" מן הפרטיטורות העצומות, וזאת מבלי להתחשב במגבלות הסיבולת של הקהל. ריכרד וגנר תבע נוכחות בעלי חיים אמיתיים על הבמה למילוי תפקידי החיות השונים, וקוזימה וגנר המשיכה בדרכו. כתוצאה מכך זכו עולי הרגל לביירוית לראות במחזור "טבעת הניבלונג" את בעלי החיים הנלווים אל גיבורי מחזור הטבעת, את העורבים של ווטאן, האל הראשי השוכן בוואלהאלה, להקת העזים החיות של פריקה, אשתו, ואת הדוב והקרפדה של זיגפריד, נכדו של ווטאן מבתו זיגלינדה. בנות הריין היטלטלו, על-פי הוראת וגנר, על כבלים שחוברו אל תקרת הבמה דרך "מי נהר" של אריג רשת כחול-ירוק. מקהלות הענק, בייחוד, היו אות ומופת לתוצאותיו של תרגול טבטוני יסודי.
ביירוית והרייך השלישי

בשנות ה-20, זמן רב לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נעשתה ויניפרד, כלתו של וגנר, לתומכת איתנה וידידה אישית קרובה של אדולף היטלר. ב-1930, לאחר מות בעלה זיגפריד, בנו של ריכרד וגנר, עמדה ויניפרד בראש הפסטיבל. הודות לתמיכה זו, שמר הפסטיבל על עצמאות אמנותית רבה יחסית לבתי אופרה רבים אחרים בימי המשטר הנאצי. ויניפרד אף ניצלה את קרבתה לשליט כדי להגן מחרמות ולחצים על שניים מזמריה שהיו נשואים ליהודיות, פרנץ פון הסלין ומקס לורנץ. קשריה של ויניפרד עם היטלר היו איתנים עד כדי כך שכתב לבקשתה אל המנצח האיטלקי האנטי-פשיסט ארטורו טוסקניני, והזמינו לעמוד בראש הפסטיבל ב-1933, אך טוסקניני סירב. משנת 1933 עד 1942 היה קרל אלמנדורף המנצח הראשי של הפסטיבל.
בשלטון הרייך השלישי התנתק הפסטיבל לראשונה מכבלי המסורת, כאשר ויתר על התפאורות המתפוררות מהמאה ה-19 שיצר ריכרד וגנר. רבים מחו נגד השינויים, בהם מנצחים חשובים כמו טוסקניני וריכרד שטראוס, ואף כמה מבני משפחת וגנר. לדעתם, כל שינוי בעקרונות המקוריים של הפסטיבל כמוהו כחילול זכרו של "המאסטרו" (וגנר). היטלר אישר את השינויים, ובכך סלל את הדרך לחידושים נוספים בעשורים הבאים.
בשנות מלחמת העולם השנייה נמסר הפסטיבל לידי המפלגה הנאצית, שהמשיכה לממן אופרות למען חיילים פצועים ששבו מהחזית. חיילים אלה נאלצו לשמוע הרצאות על וגנר לפני ההצגות, ורבים מצאו את הפסטיבל טרחני ומייגע. עם זאת, בהיותם "אורחי הפיהרר", איש מהם לא התלונן. אף על פי כן, נקל היה לראות, שהיו מעדיפים לבלות את הזמן עם משפחותיהם.
פסטיבל ביירוית במאה ה-21 > הנהלת הפסטיבל

הפסטיבל המשיך את דרכו בניהולו של וולפגנג וגנר, שסירב לפנות את מקומו, אם כי 21 החברים במועצת המנהלים של הפסטיבל הצביעו בשנת 2001 בעד החלפתו בבתו, אווה וגנר-פסקיה. וגנר תכנן להעביר בבוא היום את השליטה לאשתו השנייה, גודרון, ולבתם קתרינה. באפריל 2008 הודיע וולפגנג וגנר בן ה-88, שעמד בראש הפסטיבל מאז 1951, על פרישתו בחודש אוגוסט הקרוב, ולפיכך התנהל חיפוש אחר המנהל הבא. ב-1 בספטמבר 2008 מינה שר התרבות של בוואריה, תומאס גופל, את בנותיו של וולפגנג וגנר, אווה וקתרינה, אחיות למחצה. לתפקיד ניהול הפסטיבל. הן היו אמורות להיכנס לתפקידן תיכף ומיד, כיון שאביהן הודיע על פרישתו עם נעילת הפסטיבל של 2008. הן נבחרו על פני דודניהן, ניקה וגנר וז'ראר מורטייה, שהציגו את מועמדותם להנהלה באיחור, ב-24 באוגוסט. המנצח כריסטיאן תילמן הסכים לפעול כיועץ ראשי למנהלות החדשות, למעשה בתפקיד מנהל מוזיקלי של הפסטיבל.