stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לארי גאורגי
ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה

| ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה> השלטון | ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה> שם המטבע | ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה> קוד | ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה> מתאריך | ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה> עד תאריך | ההיסטוריה של ההילך החוקי בגאורגיה> מטבעות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מלכות המשנה של הקווקז | רובל האימפריה הרוסית | RUER | 23/5/1810 | 22/4/1918 | כן |
| הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז | רובל טרנסקווקזי | ZKVR | 22/4/1918 | 26/5/1918 | לא |
| הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה | רובל גאורגי | GER | 26/5/1918 | 25/2/1921 | לא |
| הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה | רובל סובייטי | GESR | 25/2/1921 | 3/12/1922 | לא |
| הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז | רובל סובייטי טרנסקווקזי | ZKSR | 3/12/1922 | 3/7/1924 | לא |
| הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז | רובל זהב סובייטי | SUG | 3/7/1924 | 12/5/1936 | כן |
| הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה | רובל זהב סובייטי | SUG | 12/5/1936 | 29/12/1947 | כן |
| הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה | צ'רבונץ סובייטי | SUC | 27/12/1922 | 14/11/1935 | כן |
| הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה | רובל סובייטי חדש | SUN | 29/12/1947 | 31/12/1960 | כן |
| הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה | רובל סובייטי חזק | SUR | 1/1/1961 | 25/12/1991 | כן |
| גאורגיה | רובל רוסי | RUR | 25/12/1991 | 11/6/1993 | כן |
| גאורגיה | קופון לארי גאורגי | GEK | 5/4/1993 | 25/9/1995 | כן |
| גאורגיה | לארי גאורגי | GEL | 23/9/1995 | היום | כן |
שער השקל הישראלי

שערו של שקל חדש ישראלי נכון ליולי 2022 הוא: 1.19
שטרות הכסף

1 לארי
2 לארי
5 לארי
10 לארי
20 לארי
50 לארי
100 לארי
200 לארי
הערות שוליים

↑  The World Factbook, 2013
↑  מתוך  טבלה היסטורית של המטבעות בעולם
שירת המקהלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יהושע קנז
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  סיפורים קצרים
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך הוצאה:  2012
 מספר עמודים:  159
שירת המקהלה הוא ספר מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 2012 בהוצאת עם עובד. הספר כולל עשרה סיפורים; חמישה סיפורים חדשים, וחמישה סיפורים שנדפסו בשעתם בכתבי עת שונים בראשית הקריירה הספרותית של קנז ולא כונסו בספר. לטענת יוסף אורן, בעת הוצאת הספר כבר חלה קנז בדמנציה קשה ואת הספר ערכו שוחרי טובתו בהוצאת “עם עובד”, בית-ההוצאה שבו התפרסמו רוב ספריו.
הסיפורים > האורחת

הילד של הדרי, לקראת בר המצווה שלו, מצטרף לאביו ולשותפו הדתי לעבודה, שצרף גם הוא את בנו שמואל, נער מעט מבוגר יותר, ללוות את האורחת של המשפחה הדתית. האורחת, אוסטרית בורגנית ומגונדרת, זרה מאוד בנוף הארצישראלי של סוף שנות ה-40 וסובלת בחום הכבד שבסביבות הכנרת. במהלך הנסיעה ולאורך אותו יום חווה הילד של הדרי מספר חוויות של עולם המבוגרים אשר חלקן עוסק במובלע בתמות חברתיות (אשכנזים-מזרחיים-ערבים וחילונים (מודרניים) מול דתיים) וחלקן בתמות אישיות (יחסי אב-בן וחשד לרומן הנרקם בין האב והאורחת). יותם שווימר רואה בביקורתו על הסיפור את הפן האישי כשולט: "המפגש הטעון בין הילדות לבגרות, דווקא מתוך טריוויאליות וכמעט מתוך הבנאליות של אותו היום, כמוהו כחומר נפץ עבור הילד, וקנז מבטא אותו ברגישות רבה.". לעומתו, טוענת קרן דותן בביקורתה: "בסיפור הזה, כמו בסיפורים אחרים, המבנה הפוליטי הישראלי הוא שמניע את הסיפור: בלי להבין את התסביך הישראלי עם המודרניות אי אפשר להבין את הסיפור הזה.". יוסף אורן רואה בחשד הילד לרומן בין האב והאורחת כמוטיב המרכזי בסיפור: "החשיפה הזו היא דורסנית לגביו, כי במהלכה התוודע הילד לראשונה לכוחו של האֶרוֹס ולשקרים שבאמצעותם מחפים המבוגרים על חמדנותם המינית.".
הסיפורים > ההזדמנות האחרונה

המספר משאיל את מפתחות ביתו למלצר (כנראה מעדות המזרח) שרוצה להתייחד עם אהובתו בזמן שהמספר נמצא בארוחה אצל נחמה עם חבריו הקבועים. קרן דותן כותבת על הסיפור: "היסוד האפל שטמון במבנים החברתיים ובמפגש הבין־מעמדי משמר את עצמו גם כאשר האחיזה משוחררת וגולשת לקומי.". יוסף אורן רואה בסיפור זה את "היפה והעמוק מבחינה רעיונית מבין סיפורי הקובץ". הוא רואה את הנושא כ"מה קורה לרגש האהבה הטבעי והזך, כאשר הוא יוצא מהרשות האינטימית של הפרט ומתגלגל ברשות הרבים הרכלנית של החברה". על פי אורן, כל ההשערות הרכלניות והזנותיות של המספר ושל משתתפי הארוחה מתנפצות אל מול דמותם הצחה והצחורה של המלצר ובמיוחד של אהובתו.
הסיפורים > מותו של הוגו

צוות עובדים של מקום עבודה קטן מתחקה בעלילה בלשית אחרי מקום הימצאו של חברם, הוגו, בעקבות מציאת מודעת אבל מוזרה על דלת המשרד. יותם שווימר ומוטי פוגל מזהים קשר בין רצונו של הוגו למות ובין סיפורו הקצר של קפקא, "הגלגול". שווימר מזהה כי הסיפור עוסק בהיררכיה מעמדית המיטשטשת נוכח התפקידים שלוקחים על עצמם אנשי המשרד וכותב בסיום: "הפן הדרמטי החברתי הזה מתקיים כל העת לצד מערך עלילתי שיש בו מן הקומיות, כמעט כמו פארסה בלשית, המאפשרת לקנז להפנות את תשומת הלב לכל אחת מהדמויות באופן פרטי, ולחשוף את עולמה לקורא, גם אם לרגעים ספורים.". יוסף אורן סבור כי הסיפור "מעלה לבירור את השאלה הבאה: האם הספרות, זו שמציעה רעיונות לתיקון האדם ולשיפור החברה, אכן משפיעה על החיים, או שמא לשווא היא מייחסת לעצמה את יכולת ההשפעה הזו?". הוא מוצא כאן את הדו־שכבתיות האופיינית לקנז וטוען כי "התפרצותו של הוגו במעמד הזה, המתרחשת בעלילה החיצונית-חושית של הסיפור, מקורה בייאוש שהתגבש ברובד הנפשי שלו, בעלילה הפנימית והנסתרת של הסיפור ... שאם אין האנושות מאזינה לאזהרות סופרים מסוגו של קפקא – אזי באמת מוטב למות לפני המועד שבו יגלו בני-אנוש להפתעתם בוקר אחד, שאיבדו את צלמם האנושי והפכו לג'וקים.".
הסיפורים > כלב נאמן

המספרת מקבלת גור כלבים מהזוג פ., יקים חשוכי ילדים, העוסקים ברישום נתוני מזג האוויר בביתם. היא נקשרת אליו עד אשר הוא משתחרר פעם אחת ומרביע כלבה בגן הציבורי והיא הורגת אותו בחבטות בהתקף זעם. באוקטובר 1960 התפרסם בהארץ סיפור קצר מאת אבי עתניאל (שם העט של יהושע קנז באותה עת), בשם "מימי החמסין הגדול". סיפור מוקדם זה עוסק גם הוא בזוג פ. ובכלבתם רגינה (אם הכלבלב). "כלב נאמן" פורסם בכתב העת קשת (בעריכת אהרן אמיר) בקיץ 1961. עם פרסום הסיפור ב"קשת" כתב המבקר יונתן גורל, על סיפור זה ועל שני סיפורים נוספים של עליזה עמיר ותלמי גבעון: "הם בעלי אפי משותף בהתפסם לפסיכולוגיה של טיפוסים ולחטטנות נפשית חולנית שלדעתנו אינה מהנה בשל הסתבכותה בספורי משנה נוספים לספור העיקרי. אין להבחין כאן רישא וסיפא, בחינת שעטנז רב.
הסיפורים > מי ראה את קים

המספר סטודנט, כנראה בפריז, צופה בהתאבדותו של חברו ללימודים קים, בדירה שמולו מעבר לרחוב, בלי ידיעתו והבנתו שמדובר בקים. הוא נמלא מצד אחד פחד וחרטה ומצד שני צידוק עצמי בכך שלא ידע שמדובר בקים. פורסם בכתב העת גזית (בעריכת גבריאל טלפיר) באביב 1963, תחת השם "מותו של קים". לילך נתנאל רואה בסיפור זה כמדגים את המכנה המשותף לרוב סיפורי קובץ הסיפורים לדעתה, העד הבלתי מעורב הצופה באסון או בעוול: "העד הוא הרוצח החרישי שמעולם לא בא במגע עם הנרצח: "אבל אני הן לא הייתי נוכח בשעת מעשה, רק עיני ראו, אוזני שמעו ולבי הלם מפחד ילדותי, ואני לא הייתי נוכח". הוא מזדרז אפוא למרק את מצפונו".
הסיפורים > סונט 113

המחבר סוקר במהלך הלילה את עבודתו הספרותית ואת קורות חייו של ז'ואשן די בלה. הוא כותב על סונט 113 שכתב די בלה: "נכתב בהשראת סונט דומה של ברנרדינו דניאלו (איט'). התרוממות הנפש, כמיהה אל השלמות והיופי האידיאלי. אין ספק, היפה בסונטים שכתב די בלה.". המספר טוען כי הסונטה זהה בדיוק לזאת של דניאלו, למעט השלשה הראשונה, אך הוא כותב כי "משוררנו ידע כיצד להפוך סונט בינוני ליצירת מופת." בעלילה מקבילה, נמסר סיפורו של ר., שהתנהגותו מוזרה והוא דחוי בקרב הסטודנטים באוניברסיטה הצרפתית. בסוף הסיפור מבצע ר. פשע לנגד עיניו של המחבר. פורסם בכתב העת גזית (בעריכת גבריאל טלפיר) בתחילת שנות ה-60. גם בסיפור זה מוצאת לילך נתנאל את העד לאסון שצופה מהצד ואינו מתערב: "אחרי כמה דקות שמענו צעקות מן המטבח, צעקות אשה נוראות, והמגישה הקטנה ברחה בבהלה מן המטבח. כל האנשים נדחפו למטבח. צעקו: 'משטרה! משטרה!' לא קמתי ממקומי. השתדלתי להמשיך ולאכול בשקט"
הסיפורים > שנת אור אחת

אליעזר, נכה בן 28, מובא על כפי הוריו אל חדר בקומה השלישית בבית הגברת שטרן. הקשר היחיד שיש לו חוץ מהוריו וגברת שטרן, הוא ניסיונו ליצור קשר עם אתר בניה שבו הוא צופה מהחלון ועם אליעזר, ראש פועלי הבניין. הסיפור מסתיים כשהוא מציין 29 לאחר נפילת הפועל אליעזר מהפיגום, כנראה אל מותו. פורסם בכתב העת קשת (בעריכת אהרן אמיר) בקיץ 1962. לאחר פרסומו באנתולוגיה "סיפורים עבריים בני־זמננו" בחורף 1962, ביקרה גיטה אבינור את הסיפור: "הוא בנוסח הסימבוליזם הדל והשדוף מרוב שימוש... יצירת סמל הכפיל נעשית בצודה פרימיטיבית למדי ... סמל חייב להיות בעל משמעות רחבה יותר מן המושא שהוא בא במקומו. ברגע שהוא רק חופף אותו, אין כל הצדקה לשימוש בסממן ספרותי זה.". לעומתה, אלי שביד היה סבור באותה עת כי מדובר בסיפור שאינו יומרני ובולט לטובה.
הסיפורים > שירת המקהלה

המחבר סוקר שתי פעמים בהן לא ניתן לו להשתתף במקהלה שהייתה משאת נפשו. פעם ראשונה בבית הספר ופעם שנייה בהיותו סטודנט בירושלים. אלא שזיכרונותיו מוטלים בספק שכן י"ב (ייתכן יפה ברלוביץ) שלמדה איתו, זוכרת דברים שונים בתכלית. לטענת, יפתח אשכנזי, גם דמותו של עמוס עוז (שהיה ידידו של קנז מימי לימודיו באוניברסיטה העברית), מופיעה בסיפור: "לא רחוק ממני ישב חייל בלונדיני, שהייתי עתיד לעשות היכרות אתו בחוג לפילוסופיה. הוא הדליק לו סיגריה, הוציא מכיס המדים פנקס 'קוהינור' קטן, שלף מאותו הכיס עט כדורי ורשם משהו במהירות.".
הסיפורים > ענבים מגניגר

תיאור טיול שנתי של גמר בית הספר העממי. במוקדו שלושה אירועים: גניבת ענבים מכרם גניגר, לינה על חוף הכנרת בטבחה, והכאת המורה בֶּנוֹ, אשר בתגובה מכה את התלמיד אשכנזי. פורסם בכתב העת קשת (בעריכת אהרן אמיר) בחורף 1964. הסיפור בעל המאפיינים האוטוביוגרפיים מקדים את "בין לילה ובין שחר" גיבורי הסיפור המאוחר: אלי שפירא ורחל היימן כבר מופיעים בו כדמויות מפתח. עירן דורפמן מציין שב"ענבים בגניגר" בא לידי ביטוי מנהגו של קנז לתאר את העולם הזעיר־בורגני והמהוגן, "עולם המתואר רק כדי להיפרץ בסופו של דבר על ידי כוחות שיגעוניים וגרוטסקיים".
הסיפורים > מתנה לילד

תיאור ילדותו הצעירה של המספר בזמן מלחמת העולם השנייה השנייה בנווה שאנן בחיפה. אביו קונה לו מתנת יום הולדת כלבלב שסופו טרגי. יפתח אשכנזי מסיק כי זהו סיפור אוטוביוגרפי המתאים עצמו בתקופת הזמן גם לשניים מסיפורי "מומנט מוסיקלי" ולנובלה "נוף עם שלושה עצים". אשכנזי טוען כי "גם סיפוריו האוטוביוגרפים הם כבר יותר סיפור ופחות אוטוביוגרפיה. אך אותו דיוקן הפוך, שבו הסיפור, ולא החיים, הוא הדבר המרכזי, הופך את הסיפור לכזה שיכול להכיל את כל החוויה האנושית, על הצחוק והעצב, וחוסר הנוחות שבה. אצל קנז זו חוויה קשה אך גם מלאה ביופי." וכהדגמה לכך, הוא מצטט את סופו של הסיפור: "שותקים חזרו על עקבותיהם, עד שהניח את ידו על כתפו של הילד ונאנח: "אז לא נשארה לך מתנת יום הולדת..." ״לא צריך" אמר הילד, "יום הולדת וכל המתנות האלה זה מנהג של גרמנים." אביו הסתובב לרגע והשקיף אל הים כאילו נפרד ממנו. כשהרים אליו הילד את ראשו, ראה טיפה נקווית בזווית עינו של אביו, מתגלגלת על לחיו ונושרת ארצה.".
ביקורת כללית

מוטי פוגל רואה מכנה משותף לסיפורים הישנים ולסיפורים החדשים שבספר: "יש משהו משותף לסיפורי "שירת המקהלה". ואף אוסיף חטא על פשע, ואשתמש במונח שאין קלישאי ונדוש ממנו – "קפקאי". ... ומהי קפקאיות זו? עוול כללי, שאינו נובע מרוע מכוון ולעיתים אף אין לו מקור שאפשר להצביע עליו. זהו רוע שקיים בלעג לחלש, בניצולו, בעצימת עין, בהתעלמות. אבל הוא נעשה ללא רגש, לא מתוך תשוקה, כמעט כבדרך אגב."
לילך נתנאל רואה את הנקודה המשותפת בעיניים המתבוננות: "סיפורי "שירת המקהלה" מרכיבים קובץ סיפורים מגוון למראית עין, אך למעשה מופיעים בהם שוב ושוב עֵדי מוות, עדים שחוזים מהצד בעינויו או במיתתו של אדם. כמו עיניהם של תלמידי בית הספר ש"פזורים על הארץ כגחליליות" בליל הטיול השנתי, העיניים המשתאות והמשתוקקות שמתבוננות באימת המוות מופיעות ברוב סיפורי הקובץ.".
קרן דותן מבדילה בין הסיפורים הישנים ובין החדשים: "הסיפורים המוקדמים - מאופקים ומסוגננים לעילא - בונים בטון מורצן, כמעט קודר, דרמה של תפאורה בורגנית, כדי לקרוע את המעטה התרבותי בפרץ של אלימות קטלנית.". ... "לעומתם, האפלה שבסיפורים המאוחרים כבר מתירה לעצמה מגע יד קליל בהרבה. פני הפוקר של קנז ... זונחות את הסבר החמור לטובת חיוך ממזרי.".
כותרת רשימת הביקורת של דוד אדלר היא "ספר שנולד בחטא". הוא מתאר את כינוס כל הסיפורים בספר אחד במילים: "שוב ניצחו השיקולים השיווקיים את הספרותיים". הוא טוען כי רמתם של חלק מהסיפורים היא נמוכה וכי על פי נושאיהם וסיגנונם חלק מ"הסיפורים החדשים" הם כנראה סיפורים שנכתבו בשנות היצירה המוקדמות של קנז ולא התפרסמו. השערתו זו נסמכת על נושאי וסגנון הסיפורים וכן על כך "שהסיפורים האלה לוקים בתסמינים של סיפורי ביכורים עם סימני בוסר מובהקים.".
יוסף אורן רואה בתמה המשותפת לקובץ סיפורים זה ולספרו של קנז, "דירה עם כניסה בחצר", כ"מחאתו נגד שכיחות הזדון, הרשעות והכיעור מול מיעוט החסד, הנדיבות והיופי בחיים". אורן מאפיין חלק מהסיפורים ב"דו־שכבתיות" השכיחה בכתביו של קנז: "התופעה הדו-שכבתית בבניית עלילת הסיפור, זו המתבטאת בהצפנת ההצדקה לאירועי העלילה החיצונית בעלילה הפנימית של הסיפור, גם אם זו לפעמים רק מרומזת ופחות מפורשת מהעלילה החיצונית.".
ביאורים

↑  בתחילת הסיפור מתואר אביו של הילד כיוצא גרמניה, ואילו אימו, שהייתה יוצאת פולין, שונה וחוזרת באוזני בנה: "כל העניין של ימי הולדת, עם החגיגה והמתנות הכרוכות בזה, אינו אלא מנהג גרמני, שאינו מתאים לנו".
הערות שוליים

1 2  דוד אדלר משער שחלק מאותם סיפורים "חדשים" הם סיפורים ישנים שלא ראו אור לפני יציאת "שירת המקהלה". (דוד אדלר, ספר שנולד בחטא, באתר "יקוםתרבות", 10 ביוני 2013)
↑  יוסף אורן, "כך בחן אותי קנז, וכך קראתי את סיפוריו" (2020)" בפרויקט בן-יהודה
1 2 3 4  יוסף אורן, סיפוריו הקצרים של קנז, באתר "ארץ הצבי", 1 באפריל 2013
1 2  מוטי פוגל, שירת המקהלה – יהושע קנז, הרשימה התפרסמה לראשונה ב"עכבר העיר” ב-21 במארס 2013
↑  יותם שווימר, מפגש בלתי צפוי עם יהושע קנז, באתר ynet, 4 באפריל 2013
↑  אבי עתניאל, מימי החמסין הגדול, הארץ, 28 באוקטובר 1960
↑  יונתן גורל, "קשת" קיץ תשכ"א, חרות, 27 באוקטובר 1961
↑  מעולם הספרות והאמנות (בפסקה "גזית"), למרחב, 10 במאי 1963
1 2 3   לילך נתנאל, אנו, הצופים מהצד ברציחות הספרותיות, באתר הארץ, 27 בפברואר 2013
↑  גיטה אבינור, סיפורים עבריים בני־ימינו, על המשמר, 18 בינואר 1963
↑  אלי שביד, התלבשות במערומים, למרחב, 14 בדצמבר 1962
1 2  יפתח אשכנזי, יהושע קנז: דיוקן האמן כאיש ענו. מונוגרפיה קטנה על סופר ענק, באתר "אודות", 17 בינואר 2017
↑  "מכל הטיולים זכרתי עתה את טיול הגמר של בית־הספר העממי. נסענו אז לגליל ולנו תחת כיפת השמיים בחורשה של טבחה, על שפת הכנרת.", "בין לילה ובין שחר" ב"מומנט מוסיקלי", עמ' 137
1 2  עירן דורפמן, "איגרת לקנז", אצל חן שטרס, קרן דותן (עורכות), יופיים של המנוצחים: ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז, עם עובד, 2017.
↑   קרן דותן, פני הפוקר של יהושע קנז, באתר הארץ, 29 במרץ 2013
אברהם רפפורט

| --- | --- |

מצבת קברו בבית החיים בלבוב, צמוד לציון רבו רבי יהושע פאלק -סמ"ע/דרישה
 לידה:  1584 
 פטירה:  1651 (בגיל 67 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1651 
 רבותיו:  יהושע פלק כץ 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
ערך זה עוסק ברבה של לבוב במאה ה-17. אם התכוונתם לדיין בלונדון במאה ה-20, ראו .
רבי אברהם שרנצל הכהן רפפורט (לעיתים: אברהם שרענצל או שרענצלס; ד' בטבת ה'שמ"ה, 6 בדצמבר 1584 - י"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651) היה רב וראש ישיבה. רבה של לבוב, ומחבר ספר השו"ת איתן האזרחי.
ביוגרפיה

נולד לרב ישראל יחיאל הכהן רפפורט, מחכמי קראקא (נפטר 1614 או 1617) ובנו של הרב אריה ליב רפפורט אב"ד פראג; צאצא למשפחת הכהנים רפפורט. אחותו בריינדל נישא לפרנס קהילת קראקא רבי אייזיק יעקלס. אמו נפטרה בהיותו בן חמש. בילדותו התפרסם כעילוי ודרשת בר המצווה שלו נדפסה בשל חשיבותה בעיני בני דורו תחת השם "נקי כפים ובר מצווה" (קראקא ה'שנ"ח). נישא בגיל צעיר לבתו של הרב מרדכי שרנצל בנו של רבי יצחק אב"ד לבוב, ונקרא מאז על שמו: שרנצל או שרנצל'ס (=של שרנצל). בהיותו בן 15 בלבד נולד לו בנו הבכור יצחק, ודרשתו לרגל ברית המילה נדפסה לאחר פטירתו בספרו.
בילדותו למד אצל אביו ואצל ר' משולם פייבש רבה של קראקא. בהמשך היה מתלמידי רבי יהושע פלק כץ בעל הסמ"ע על שולחן ערוך. כיהן כ"פרנס ונשיא הארץ הקדושה" והיה בעל עמדה בוועד ארבע ארצות. בסביבות 1613–1615 כבר גר בלבוב ובשל מה שראה כפגיעה בכבוד רבו, הביא לסיום כהונתו של מהר"ם מלובלין שעמדה אז לדיון בשל פרשת הגט מווינה. בעקבות זאת עבר המהר"ם לכהן כרב בלובלין.
הוא הקים בביתו ישיבה ועמד בראשה במשך ארבעים וחמש שנים. נפטר בי"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651 ונקבר בלבוב.
איתן האזרחי

לאחר פטירתו השאיר אחריו מאות תשובות הלכתיות ומאות דרשות ומסמכים בענייני גיטין, אך הם נלקחו מביתו בידי מי שהתכוונו לסחור בהם. חלק מהכתבים נרכשו בחזרה בידי בני משפחתו. כתבי היד שנרכשו, הוכנו לדפוס אך הדפסתם התעכבה במשך שנים, בין היתר בשל הירצחם של כמה מהמעורבים בהכנתם בטבח אומן ‏(1768), והספר נדפס בשנת ה'תקנ"ו, 1796.
מלבד ערכו ההלכתי, משמש הספר כמקור היסטורי חשוב; הוא כולל במסגרת הדיונים ההלכתיים, עדויות מפרעות ת"ח ת"ט שנגבו לצורך התרת עגונות, וחומר ביוגרפי לתולדות רבני התקופה והקהילות שנחרבו במהלך הפרעות כמו: נמירוב, טולצ'ין, פולנאה וקוסטנטין.
הערות שוליים

↑  נהג לחתום את שמו רפאמפורט.
↑  לפי אהרן פריימאן שהדפיסה בשנית מתוך עותק יחיד, לרגל בר המצוה של עקיבא פרסיץ, פרנקפורט: "דפוס", תרפ"ה.
↑  משחק מילים על משקל הכתוב: "נקי כפים ובר לבב" (ספר תהלים, פרק כ"ד, פסוק ד').
↑  הסיבה למעורבותו בהדחה, לפי פנקס החברה קדישא של לבוב, מצוטט אצל פוטשובסקי, אמונת התחיה, ברדיטשוב תרנ"ד, עמ' יג הערה כא.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306806405171  ISNI: 0000 0000 4597 6585  LCCN: no2002038055  NTA: 391525557  VIAF: 26729743   WorldCat (עם VIAF): 26729743
יונתן אלון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בנובמבר 1981 (בן 43) ירושלים, ישראל 
 קבוצות כמאמן
 2003–2009   2009–2011   2011–2013   2014–2015   2016–2017   2017–2018   2018–2021   2021   2024-:  הפועל ירושלים (נוער) הפועל ירושלים (ע') בני השרון הרצליה (ע') הפועל חולון (ע') מכבי אשדוד באר טוביה (ע') הפועל חולון (ע') הפועל ירושלים (ע') הפועל ירושלים הפועל ירושלים
 הישגים כמאמן
 גביע המדינה בכדורסל (2024)
 קבוצות כג'נרל מנג'ר
 2021-2022   2022-2024:  הפועל גליל עליון   הפועל ירושלים
 
יונתן אלון (נולד ב-19 בנובמבר 1981) הוא מאמן כדורסל ישראלי המשמש כמאמנה של הפועל ירושלים מליגת העל והיורוקאפ.
ביוגרפיה

אלון החל את דרכו כמאמן בשנת 2003, במחלקת הנוער של הפועל ירושלים. בשנת 2009, שימש כעוזר מאמן בקבוצה הבוגרת.
ב-8 באוגוסט 2011 מונה לעוזר מאמן בבני השרון הרצליה, לצידו של רועי חגאי. גם לאחר עזיבתו של חגאי המשיך אלון בקבוצה לעונה נוספת לצידו של אריאל בית הלחמי.
בשנת 2014 חתם אלון כעוזר מאמן בהפועל חולון לצידו של אלעד חסין.
ב-3 ביולי 2016 חתם כעוזרו של מאיר טפירו במכבי אשדוד באר טוביה.
בשנת 2017 חזר אלון להפועל חולון ושימש כעוזרו של דן שמיר.
ב-19 ביוני 2018 חזר אלון להפועל ירושלים ושיתף פעולה בשנית עם עודד קטש, תחתיו שימש גם בקדנציה הראשונה שלו בהפועל ירושלים. הוא זכה עם הקבוצה שנתיים ברציפות בגביע המדינה בכדורסל, בשנים 2019 ו-2020. בינואר 2021, לאחר עזיבתו של קטש לפנאתינאיקוס, המשיך אלון לשמש כעוזר המאמן תחת דאיניוס אדומייטיס. ב-9 באפריל אותה שנה, לאחר פיטוריו של אדומייטיס, החליף אותו אלון בעמדת המאמן.
מתחילת עונת 2022/2023 שימש אלון כמנהל המקצועי של הפועל ירושלים, ולאחר פיטוריו של איליאס קנצוריס ומספר משחקים בהם שימש שי אולארצ'יק כמאמן זמני, הוא חזר להיות המאמן הראשי של הקבוצה והוביל אותה לזכייה בגביע המדינה לאחר ניצחון 85–72 על מכבי תל אביב.
הערות שוליים

↑  גלעד צוויק, יונתן אלון מונה לעוזר מאמן בני השרון/הרצליה, באתר nrg‏, 8 באוגוסט 2011
↑  יונתן אלון מונה לעוזרו של מאיר טפירו, באתר Ashdod4u, ‏3 ביולי 2016
↑  גלעד כהן, עוזר מאמן חדש לקטש בהפועל ירושלים, באתר ירושלים נט, ‏19 ביוני 2018
↑  תום נחום, ‏רשמי: אדומאיטיס סיים את דרכו בהפועל ירושלים, באתר ONE‏, 9 באפריל 2021
התרבות הירמוכית

כלי קיבול העשוי מחרס עם עיטור אידרה, משרידי התרבות הירמוכית, שער הגולן
התרבות הירמוכּית היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית הקרמית שהתקיימה בערך בין השנים 6400 - 5800 לפנה"ס, לפי תאריכי פחמן 14 מכוילים. התרבות הוגדרה לראשונה באזור שדות שער הגולן, והיא קיבלה את שמה על שם נהר הירמוך הזורם בסמוך. זוהי התרבות הראשונה שעשתה שימוש בכלי חרס בפרה-היסטוריה של ארץ ישראל בפרט ואחת מהעתיקות שעשו בהם שימוש באזור הלבנט בכלל. עוד ידועים באתרי תרבות זאת מבני חצר גדולים, באר, חפצי אמנות ועדויות לכלכלה חקלאית הנסמכת על גידול צמחי תרבות וחיות משק.
היסטוריית חפירות ארכאולוגיות בכפר הירמוכי בשער הגולן

בשנת 1941 במהלך חפירת בריכות דגים באדמות החרסית של שדות הקיבוץ בשער הגולן גילה יהודה רוֹת שברים של כלי חרס, כלי צור, עצמות בעלי חיים ומספר ממצאים נוספים. הממצאים שנתגלו הובילו להגעת משלחת מהאוניברסיטה העברית בירושלים ברשות פרופ' משה שטקליס בשנת 1943 שזיהתה פוטנציאל מחקרי באזור. המשלחת שבה לחפירות באתר לאחר תום מלחמת העצמאות בין השנים 1952-1949. שטקליס וחברי המשלחת זיהו מאפיינים של תרבות ייחודית, שלה תעשיית כלי צור, כלי חרס וחפצי אומנות רבים, וכינו אותה בשם "התרבות הירמוכית". גודל אתר החפירות, שכונה לאחר מכן "הכפר הירמוכי" הוא כ-0.2 קמ"ר (כ-200 דונם) וחיו בו 2,000-1,000 איש, דבר המלמד כי ההתיישבות הייתה אחת מהגדולות בעולם באותה עת.
בשעתו, הייתה זו תגלית חשובה במיוחד, מכיוון שעד אז שרידים של תרבויות מהתקופה הנאוליתית נמצאו בכול המזרח התיכון אך לא בישראל, והתגלית העמידה את ישראל בשורה אחת עם המדינות המהוות את המרכזים החשובים של מחקר התקופה הנאוליתית, תקופת המעבר לחקלאות.
בפרסום מחקרו המקדמי על החפירות בשער הגולן ציין שטקליס כמה מהמאפיינים של התרבות החומרית הירמוכית:
שימוש בכלי חרס מחורצים ומעוטרים בדגמים גאומטריים שונים, כדגם אידרת הדג.
שימוש במגלים בעלי להבי צור משוננים שינון עמוק.
ייצור ושימוש נרחב בחפצי אומנות מורכבים הכוללים מגוון רחב של פסלונים, צלמיות דמויות אדם וחלוקי נחל חרוטים.
על אף שנתגלו אתרים נוספים עם שרידי התרבות הירמוכית, הכפר הירמוכי בשער הגולן הוא הגדול והעשיר מכולם. לדעת חופר האתר יוסף גרפינקל, דבר זה מצביע על כך שככל הנראה האתר שימש כמרכזה של התרבות.
בחודש יוני 2022 התחדשו החפירות הארכאולוגיות באתר שער הגולן, מטעם המכון הצרפתי הלאומי של פריס ורשות העתיקות  בניהולם של אנה אייריך רוז וג'וליאן ויגו.
גילוי התרבות ומאפיינים עיקריים > ארכיטקטורה

שטקליס לא מצא עדויות משמעותיות לבנייה במקום ושיער שהירמוכים התגוררו בבקתות עגולות השקועות חלקית באדמה. עם זאת, ההנחה הראשונית של שטקליס נסתרה לאחר חפירות נוספות נערכו באתר בידי פרופ' יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1990-1989, 2004-1996. בתקופת החפירות נחשפו ממצאים רבים נוספים באתר ומאפיין נוסף של התרבות הירמוכית, בנייה בהיקף נרחב, שאין לו אח ורע באותה תקופה. המבנים שנחשפו היו בתי חצר בגדלים שונים, ששטחם נע בין 250–700 מ"ר. זהו הממצא המוקדם ביותר של בתי חצר, דבר המעניק למקום משמעות חשובה בפרה-היסטוריה של הארכיטקטורה. בניית בתי חצר היא תפישה ארכיטקטונית שעדיין מצויה בקרב חברות ים-תיכוניות.
לדברי גרפינקל, ייחודם של הבתים שנמצאו הוא גם בגודלם וגם במספר הרב של החדרים שהם מכילים, לעומת בתים ביישובים עירוניים מתקופות מאוחרות, שבהם נמצאו שניים או שלושה חדרים בלבד. מאפיין נוסף של חלק מיחידות הבתים הוא זוג חדרים צמודים, שבאחד רצפת אדמה כבושה, ובצמוד לו, רצפה מרוצפת חלוקים.
במהלך החפירות נחשפה גם מערכת של רחובות מרוצפים בחלוקי נחל ובטיח בוץ שהפרידה בין המבנים. אלו הם הרחובות מעשי ידי אדם המוקדמים ביותר שנחשפו בישראל. הרחוב המרכזי שנחשף היה ברוחב של כ-3 מטרים, ונמצאו סממנים נוספים המעידים על שילוב בין תכנון כפרי לתכנון עירוני שמהם ניתן להסיק על דרכי ההיווצרות של הערים הראשונות בעולם.
גילוי התרבות ומאפיינים עיקריים > מסחר ומלאכה

בין החפצים שנמצאו ברחובות היו קונכיות מהים התיכון, כלי אבן מלוטשים מאלבסטר או משיש ולהבים מזכוכית געשית אשר במקורם הם מטורקיה, שנוכחותם מצביעה על קיום יחסי מסחר באותה תקופה בין הכפר הירמוכי למרחקים של מעבר ל-700 ק"מ.
החידוש הטכנולוגי הגדול שנחשף בכפר הירמוכי הנאוליתי הוא ייצור כלי חרס. זוהי העדות הראשונה לקיומה של מלאכת הקדרות בארץ ישראל. כלי חרס במגוון צורות וגדלים אשר להם מגוון שימושיים ביתיים נמצאו ביישובים רבים בהם זוהתה התיישבות של התרבות הירמוכית. צבע הכלים כמעט תמיד הוא בגוונים של אדום. בשער הגולן נתגלו גם מספר חותמות, המגולפות באבן גיר.
מלבד כלי החרס נחשפו באתרים שנחפרו גם עשרות אלפי פריטים מאבני צור, ביניהם ראשי חץ מוארכים (בגודל 5–7 ס"מ), שנמצאו גם באתרים רבים מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית. עם זאת נחשפו גם שלושה סוגים של ראשי חץ קטנים (בגודל 2–3 ס"מ) שלא נמצאו באתרים מתקופות קודמות, וככל הנראה שימשו לתהליכים של ליטוש, יצירת כלי אבן, וככלי שחיקה. כמו כן נחשפו עשרות להבים משוננים בצד אחד וחלקים בצידם השני, ששימשו ככל הנראה לאותה מטרה.
כלים חקלאיים רבים בתהליכי עיבוד שונים העשויים חרס וצור נמצאו באתרים נוספים, ביניהם מעדרים, מגלים ומכתשים. כל אלו מעידים כי אנשי התרבות הירמוכית היו מראשוני עובדי האדמה.
גילוי התרבות ומאפיינים עיקריים > אומנות ופולחן

באתר בשער הגולן נתגלו בבתים שנחשפו כ-300 פסלונים בדמות אשה שהיקף ירכיהם גדול כמעט פי ארבעה מממדי גופם. פסלונים דומים נתגלו במספר מקומות נוספים בבקעת הירדן, בלבנון ואף סמוך לשפכו של נחל הירקון לים. כל הפסלונים מעוצבים בתנוחה דומה - יד אחת מונחת על החזה והשנייה מונחת על האגן הרחב.
לדברי גרפינקל, הזהות בין הדמויות מוכיחה כי מדובר בצלמיות אדם והפסלון שימש למטרות פולחן ולא כחפץ אומנות בלבד. בנוסף מסביר גרפינקל כי גם מינה של הדמות מתאים לרוח אותה תקופה, בה הפולחן הדתי התחלק לשתי רמות - ברמה הקהילתית, במקדשים, סגדו לרוב לדמויות גבריות; ואילו ברמה הביתית, במשפחה, שלטה הדמות הנשית.
הממצאים כללו גם שבע צלמיות מאבן שלא נעשו מחלוקי נחל. אחת הצלמיות הידועות היא "צלמית ונוס" שנקראה כך על ידי שטקליס תוך השוואה לצלמיות ונוס המוכרות מהפריהיסטוריה של אירופה. הצלמית התגלתה בשנות ה-40 של המאה ה-20 על פני השטח. זו צלמית של אשה מגולפת באבן גיר קשה, עם ראש מעוגל. האף והפה לא מסומנים כלל, העיניים מסומנות על ידי שתי גומות קטנות, השדיים מוגזמים ומובלטים בחריטה. חלקה התחתון של הצלמית הוא דמוי קונוס.
ממצאים מחפירות שער הגולן מוצגים במוזיאון הבריטי בלונדון, במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו-יורק. כן מוצגים פסלונים במוזיאון ישראל ובמוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
באתרים נמצאו גם צלמיות טין רבות של גבר. כן נמצאה באתר בשער הגולן אסטלת אבן שעליה מגולפים פני אדם בגודל טבעי. חלקה התחתון היה שבור ושוחזר בגבס, אך בשל היות ממצא זה ייחודי ויוצא דופן, לא ניתן היה לשחזר את כולו.