היסטוריה של איטליה המודרנית המוקדמת
איטליה בתקופה הנפוליאונית

בסוף המאה ה-18, איטליה הייתה כמעט באותם תנאים פוליטיים כמו במאה ה-16; ההבדלים העיקריים היו שאוסטריה החליפה את ספרד כמעצמה זרה דומיננטית לאחר מלחמת הירושה הספרדית (וגם זה לא היה נכון לגבי נאפולי וסיציליה), וכי הדוכסים של סבויה (אזור הררי בין איטליה לצרפת) הפכו למלכים של סרדיניה על ידי הגדלת נחלותיהם האיטלקיות, שכללו כעת את סרדיניה והאזור הצפון-מערבי של פיימונטה.
המהפכה הצרפתית משכה תשומת לב רבה באיטליה מאז תחילתה, שכן ניסיונות הרפורמה של עריצים נאורים לאורך המאה ה-18 התבררו ברובם ככושלים. לשכות הבונים החופשיים צצו במספרים גדולים בתקופה זו שבה דנו השינויים הרדיקליים על ידי האינטליגנציה, הרחק מהמאמצים המגושמים שהוזכרו לעיל.
כצפוי, הממסד באיטליה היה עוין לחלוטין כלפי הרעיונות שיצאו מצרפת והושקו פעולות תקיפות קשות נגד התנגדות. כבר ב-1792 חדרו צבאות צרפת לאדמת איטליה, ובאותה שנה הזהירו האיכרים הפיימונטים העניים את מלכם שאולי גם הוא יעמוד בפני צדק כפי שקרה ללואי ה-16 בצרפת. מעמד הביניים ברומא התקומם נגד כוחו הפוליטי של הוותיקן, ועמיתיהם בוונציה יחד עם האצולה גינו את ממשלתה של אותה עיר.
עם זאת, רוב ההפגנות הללו השיגו מעט מחוץ לפיימונטה ולנאפולי, ובדרום התגלתה מזימה שנרקמה על ידי בונים חופשיים פרו-רפובליקנים והמנהיגים הוצאו להורג. עשרות מתנגדים נמלטו לצרפת בעקבות המשפטים. אחד המתנגדים הללו, פיליפו בונרוטי, בן למשפחת אצילים טוסקנית עתיקה, חזר לאיטליה יחד עם הצבאות הצרפתיים והקים לזמן קצר ממשלה מהפכנית בעיירה הליגורית אונגליה.  הפריבילגיות של האצולה בוטלו וממסד הכנסייה הוחלף בפולחן אוניברסלי של הישות העליונה. אבל לאחר שרובספייר (שבונוארטי עיצב את ממשלתו לפי המודל שלו) הודח מהשלטון בצרפת, הוא זומן חזרה הביתה והניסוי שלו הסתיים במהירות.
מצב זה התערער ב-1796, כאשר צבא איטליה הצרפתי בפיקודו של נפוליאון פלש לאיטליה, במטרה לאלץ את הקואליציה הראשונה לנטוש את סרדיניה (שם העמידו שליט-בובות אנטי-מהפכני) ולאלץ את אוסטריה לסגת מאיטליה. הקרבות הראשונים התרחשו ב-9 באפריל בין הצרפתים לפיימונטה ותוך שבועיים בלבד ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה נאלץ לחתום על שביתת נשק. ב-15 במאי נכנס הגנרל הצרפתי למילאנו, שם התקבל בברכה כמשחרר. לאחר מכן, לאחר שהביס התקפות נגד אוסטריות והמשיך להתקדם, הגיע לונטו ב-1797. כאן התרחשו הפסחא של ורונה, מעשה של מרד נגד הדיכוי הצרפתי, שריתק את נפוליאון למשך כשבוע.
באוקטובר 1797 חתם נפוליאון על הסכם קמפו פורמיו, שבאמצעותו סופחה הרפובליקה של ונציה למדינה האוסטרית, והרס את תקוותיהם של הלאומנים האיטלקיים שהיא עשויה להפוך למדינה עצמאית. הסכם זה העניק הכרה לאוסטריה בקיומה של הרפובליקה הציסלפינית (שהורכבה מלומברדיה, אמיליה רומניה וחלקים קטנים של טוסקנה וונטו), וסיפחה את פיימונטה לצרפת. גם אם, כמו שאר המדינות שנוצרו על ידי הפלישה, הרפובליקה הציסאלפינית הייתה רק מדינת לוויין של צרפת, המדינות הללו הציתו תנועה לאומנית. הרפובליקה הציסאלפינית הפכה לרפובליקה האיטלקית בשנת 1802, תחת נשיאותו של נפוליאון. מכיוון שכל הרפובליקות הללו נכפו על ידי כוח חיצוני, לאף אחת מהן הייתה תמיכה עממית באיטליה, במיוחד מכיוון שהאיכרים היו מנוכרים על ידי האנטי-קלריקליזם היעקוביני.  תידרש תנועה עממית אמיתית כדי להביא לשינוי. בנוסף, אפילו הרפובליקנים הילידים התפכחו כשהבינו שהצרפתים מצפים מהם להיות לוויינים צייתנים של פריז, שכללו התערבות תכופה בענייני המקום ומיסים מסיביים. עם זאת, חזרה לסדר הפיאודלי הישן לא הייתה רצויה באותה מידה, ולכן התנועה הרפובליקנית תבסס בהדרגה את מטרותיה כלאומיות ומדינה איטלקית מאוחדת.
לאחר סיום מלחמת הקואליציה הראשונה, התוקפנות הצרפתית באיטליה נמשכה ללא הפוגה, וב-1798 הם כבשו את רומא, שלחו את האפיפיור לגלות והקימו בה רפובליקה. כאשר נפוליאון יצא למצרים, פרננדו הרביעי, מלך סיציליה כבש מחדש את רומא והחזיר את האפיפיור. אבל כמעט ברגע שצבאותיו יצאו, חזרו הצרפתים וכבשו את נאפולי. חצרו של פרדיננד נלקחה לגלות על ידי צי בריטי. הוקמה רפובליקה נוספת (הפרטנופית) אשר שלטה בצורה רדיקלית ודמוקרטית יותר מהאחרות. אבל פרננדו ארגן במיומנות מרד נגד בראשות סוכנו הקרדינל פבריציו רופו, שנחת באיטליה וגייס המון איכרים, שלאחר מכן כבש מחדש את נאפולי והמשיך לבזוז ולהרוס את בתי האחוזה של האצולה השנואה. היו גם רציחות המוניות של בורגנים שתמכו בצרפתים. לאחר מכן חזר פרננדו לבירתו בניצחון. 100 מנהיגים מהפכנים נשפטו והוצאו להורג.
בצפון איטליה כבשו הצרפתים את טוסקנה באביב 1799 עד שמרד איכרים נוסף הרחיק אותם. היהודים והיעקובינים החשודים עברו לינץ' בהמוניהם על ידי ההמון, והאצולה והכנסייה חזרו במהירות לשלטון.  באותו סתיו, גם הרפובליקה הרומית התמוטטה והצרפתים כבר כמעט פונו מאיטליה.
לאחר שתפס את השלטון כקונסול בצרפת, פתח נפוליאון בפלישה מחודשת לאיטליה. מילאנו נפלה ב-2 ביוני 1800 ותבוסות אוסטריות שם ובגרמניה סיימו את מלחמת הקואליציה השנייה. אוסטריה שמרה רק על השליטה בוונציה, בעוד שצרפת שלטה בכל שאר צפון איטליה, והותירה רק את מדינות האפיפיור והנאפוליטניות החלשות בדרום. במהלך השנים הבאות איחד נפוליאון את נחלותיו האיטלקיות לרפובליקה אחת של איטליה, שנשלטה על ידי פרנצ'סקו מלצי ד'אריל. אבל בשנת 1805, הוא החליט להמיר את הרפובליקה לממלכה הנשלטת על ידי בנו החורג אז'ן דה בוארנה. ממלכת איטליה הורחבה בהדרגה כאשר אוסטריה ויתרה על ונציה ב-1806 ונוספו לה טריטוריות נוספות. אזורים נוספים באיטליה סופחו ישירות לצרפת. ב-1809, הצרפתים כבשו מחדש את רומא ולקחו בשבי את האפיפיור פיוס השביעי.
נחלותיו של פרננדו הרביעי בדרום איטליה נותרו עצמאיות בשנים הראשונות של המאה ה-19, אך הם היו חלשים מכדי להתנגד להתקפה מרוכזת, וצבא צרפתי כבש במהירות את נאפולי בתחילת 1806. חצרו של פרננדו נמלטה לסיציליה שם נהנו מהגנה בריטית.  נפוליאון מינה את גיסו ז'ואקים מירא למלך נאפולי, אך הוא שלט רק על היבשת שכן סיציליה וסרדיניה נותרו מחוץ לשליטת צרפת. במהלך שנות גלות בית בורבון בסיציליה, הבריטים באו להפעיל שליטה פוליטית על האי ואילצו את פרננדו לכפות מספר רפורמות דמוקרטיות. אך כאשר הסתיימו מלחמות נפוליאון ב-1815 והמלך חזר לנאפולי, הוא חזר לשלוט כמלך אבסולוטי.
ז'ואקים מירא המשיך בינתיים במדיניות עצמאית מצרפת, והנהיג כמה רפורמות שחיזקו את מעמד הביניים בנאפולי. עם זאת, הוא יחד עם שאר שליטי הלוויין של נפוליאון הודחו מהשלטון בשנים 1814–1815.
בשנת 1805, לאחר הניצחון הצרפתי על הקואליציה השלישית ושלום פרשבורג, נפוליאון כבש מחדש את ונטו ודלמטיה, סיפח אותן לרפובליקה האיטלקית ושינה אותה לממלכת איטליה. באותה שנה הופעל לחץ על מדינת לוויין שנייה, הרפובליקה הליגורית (היורשת של הרפובליקה הישנה של ג'נובה), להתמזג עם צרפת. בשנת 1806, הוא כבש את ממלכת נאפולי והעניק אותה לאחיו ולאחר מכן (משנת 1808) לז'ואקים מירא, יחד עם נישואי אחיותיו אליסה ופאולינה לנסיכי מאסה-קררה וגוסטלה. ב-1808 הוא גם סיפח את מרשה וטוסקנה לממלכת איטליה.
ב-1809, בונפרטה כבש את רומא, והתנגש עם האפיפיור, שנידה אותו. כדי לשמור על יעילותה של המדינה  הוא הגלה את האפיפיור תחילה לסבונה ולאחר מכן לצרפת, ולקח את אוספי האמנות של מדינות האפיפיור בחזרה ללובר. כיבוש רוסיה שלקח על עצמו נפוליאון ב-1811 סימן את סופה של תמיכת האיטלקים בנפוליאון, משום שאיטלקים רבים מתו במערכה הכושלת הזו.
לאחר רוסיה, מדינות אחרות באירופה התחברו מחדש והביסו את נפוליאון בקרב לייפציג, שלאחר מכן מדינות בעלות בריתו האיטלקיות, עם מירא הראשון מביניהן, נטשו אותו כדי ליצור ברית עם אוסטריה.  נפוליאון הובס בפריז ב-6 באפריל 1814, נאלץ לוותר על כסאו ונשלח לגלות על אלבה. קונגרס וינה שהוקם (1814) החזיר מצב קרוב לזה של 1795, וחילק את איטליה בין אוסטריה (בצפון-מזרח ולומברדיה), ממלכת סרדיניה, ממלכת שתי הסיציליות (בדרום ובסיציליה), וטוסקנה, מדינות האפיפיור ומדינות קטנות אחרות במרכז. עם זאת, רפובליקות ישנות כמו ונציה וג'נובה לא הוקמו מחדש, ונציה נמסרה לאוסטריה, וג'נובה נמסרה לממלכת סרדיניה.
עם בריחתו וחזרתו של נפוליאון לצרפת (מאה הימים), חזר מירא לתמוך בו, אך מירא לא הצליח לשכנע את האיטלקים להילחם למען נפוליאון בהכרזתו ברימיני והוכה ונהרג. כך נפלו הממלכות האיטלקיות, ותקופת הרסטורציה של איטליה החלה, כאשר ריבונים טרום נפוליאון רבים חזרו לכיסאותיהם. פיימונטה, ג'נובה וניס התאחדו, וכך גם סרדיניה (שהיוו יחד את מדינת סבויה), בעוד לומברדיה, ונטו, איסטריה ודלמטיה סופחו מחדש לאוסטריה. הדוכסויות של פארמה ומודנה הוקמו מחדש, ומדינות האפיפיור וממלכת נאפולי חזרו לבורבונים. האירועים הפוליטיים והחברתיים בתקופת השיקום של איטליה (1815–1835) הובילו להתקוממויות עממיות ברחבי חצי האי ועיצבו רבות את מה שיהפוך למלחמות העצמאות האיטלקיות. כל זה הוביל לממלכת איטליה החדשה ואיחוד איטליה.
בתקופת נפוליאון, בשנת 1797, התרחש האימוץ הרשמי הראשון של הטריקולור האיטלקי כדגל לאומי על ידי מדינה איטלקית ריבונית, הרפובליקה הסיספדיאנית, רפובליקה אחות של צרפת המהפכנית, על בסיס האירועים שלאחר המהפכה הצרפתית (1789–1799) אשר, בין האידיאלים שלה, דגלה בהגדרה עצמית לאומית.   אירוע זה נחגג על ידי יום הטריקולור. הצבעים הלאומיים האיטלקיים הופיעו לראשונה על קקדה משולשת ב-1789, בציפייה לשבע שנים לדגל המלחמה הצבאי האיטלקי הראשון הירוק, הלבן והאדום, אשר אומץ על ידי הלגיון הלומברדי ב-1796.