stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון קרטרט, רוזן גרנוויל השני

ג'וֹן קַרְטֶרֶט, רוזן גְרֶנֶוִיל השני (באנגלית: John Carteret, 2nd Earl Granville‏; 22 באפריל 1690 – 2 בינואר 1763), הידוע בדרך כלל בתוארו הקודם לורד קרטרט, היה מדינאי בריטי והלורד נשיא המועצה מ-1751 עד 1763 ועבד בשיתוף פעולה הדוק ביותר עם ראש ממשלת המדינה, ספנסר קומפטון, על מנת לנהל את הפלגים השונים של הממשלה. הוא היה הסניור של סארק (אנ') מ-1715 עד 1720, כאשר מכר את הפייף. הוא החזיק (בהיעדרו) במשרת השופט העליון של האי ג'רזי מ-1715 עד 1763.
ראשית חייו

ג'ון קרטרט התחנך בבית הספר וסטמינסטר (אנ'), ובכרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד. ג'ונתן סוויפט אמר כי "בייחודיות שאין לה הצדקה הוא למד יותר יוונית, לטינית ופילוסופיה מאשר התאים לאדם בדרגתו". במהלך חייו גילה קרטרט לא רק אהבה נלהבת לקלאסיקות אלא גם טעם וידע של שפות וספרות בת תקופתו. הוא היה כמעט האציל האנגלי היחיד בתקופתו שדיבר גרמנית, מה שאפשר לו לדבר עם ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, שדיבר מעט אנגלית, ולרכוש את אמונו. וולטר הארטה (אנ'), מחבר "חיי גוסטבוס אדולפוס", הודה בסיוע שהעניק לו קרטרט.
ב-17 באוקטובר 1710, קרטרט התחתן עם ליידי פרנסס וורסלי (Frances Worsley ) בבית לונגליט (אנ'). היא הייתה נכדתו של הוויקונט ויימאות' הראשון. אחת מבנותיהם, ג'ורג'ינה קרוליין קרטרט ספנסר (Georgiana Caroline Carteret Spencer), הפכה לסבתה של ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר.
כשהגיע לבגרות בגיל 21, תפס לורד קרטרט את מקומו בבית הלורדים ב-25 במאי 1711. אף על פי שמשפחתו, משני הצדדים, הייתה מסורה למען היעקוביטים, קרטרט היה נאמן קבוע לשושלת הנובר שהחליפה אותם. הוא היה ידידם של מנהיגי הוויגים סטנהופ (אנ') וצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, ותמך בהעברת חוק שבע השנים (אנ').
דיפלומט

תשומת הלב של קרטרט הייתה במדיניות חוץ, לא פנים. עבודתו הרצינית בחיים הציבוריים החלה עם מינויו, בתחילת 1719, לשגריר בשוודיה. במהלך שנה זו ובשנה שלאחר מכן הועסק בהצלת שוודיה מהתקפותיו של פיוטר הגדול, ובהסדרת הפיוס בצפון. מאמציו נשאו פרי לבסוף.
במהלך תקופה זו של עבודה דיפלומטית הוא רכש ידע יוצא דופן בענייני אירופה, ובפרט של גרמניה, והפגין טקט רב ומזג רגוע בהתמודדות עם הסנאט השוודי, אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה, פרדריק הרביעי, מלך דנמרק ופרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה. עם זאת, הוא לא היה כשיר להתמודד עם התככים של חצר המלוכה והפרלמנט בלונדון. בשובו הביתה הוא מונה למזכיר המדינה של המחלקה הדרומית (אנ'), עד מהרה הסתכסך עם התככים של טאונסנד וסר רוברט וולפול.
יריבות עם וולפול

בעיני וולפול, שהסתכל על כל עמית או כפוף מוכשר כאויב שיש להרחיק, קרטרט היה נתעב במיוחד. יכולתו לדבר גרמנית עם המלך לבדה הייתה גורמת לסר רוברט לתעב אותו. לכן, כאשר התסיסה האלימה באירלנד נגד מטבע חצי הפני של ווד (אנ') הצריכה להחליף את הדוכס מגרפטון (אנ') בתור לורד לוטננט של אירלנד, קרטרט נשלח לדבלין, שם נחת ב-23 באוקטובר 1724. טריניטי קולג' בדבלין, העניק לו תואר LLD של כבוד בשנת 1725.
בחודשים הראשונים לכהונתו, הוא נאלץ להתמודד עם ההתנגדות הזועמת לחצי הפני של ווד וכדי לנטרל את ההשפעה של הפמפלטים מכתבי דרייפייר (אנ') שכתב ג'ונתן סוויפט כנגד המטבע. לקרטרט היה חיבה אישית חזקה לסוויפט, שהיה גם חבר של משפחתה של אשתו. ספק רב אם קרטרט היה יכול ליישב את חובתו לכתר עם החברות הפרטית שלו אילו הייתה הממשלה ממשיכה במאמץ לכפות את המטבע הנתעב על העם האירי. עם זאת, מכתב ההרשאה של ווד בוטל, ואירלנד נרגעה. קרטרט היה מושל פופולרי, שהצליח לשמור על האינטרסים הבריטיים ובד בבד לגרום לשביעות רצון של האירים. הוא היה מכור בכל עת לאירוח מפואר, ולפי עדויות של בני זמנו, היה "אהב מדי בורגונדי". הוא נשאר בתפקיד עד 1730.
אמריקה

קרטרט ירש חלק שמינית בפרובינציית קרוליינה באמצעות סבא רבא שלו סר ג'ורג' קרטרט (אנ'). בשנים 1727 ו-1728 נודע לג'ון קרטרט שבעלי המניות הנותרות מתכננים למכור אותן בחזרה לכתר. קרטרט סירב להצטרף אליהם. ב-1729 מכרו האחרים את חלקם, אך ב-1730 הסכים קרטרט, כדי לשמור על הבעלות על חלקו, לוותר על כל השתתפות בממשל של הפרובינציה.
חלקו של קרטרט הוגדר מאוחר יותר כרצועת אדמה ברוחב 60 מייל בקרוליינה הצפונית הסמוכה לגבול עם וירג'יניה, שכונתה נפת גרנוויל (אנ'). אדמות מחוז גרנוויל נותרו בבעלות משפחת קרטרט עד למותו של רוברט בנו של ג'ון קרטרט בשנת 1776. לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, פוצו יורשי רוברט חלקית על ידי הכתר על אובדן האדמות.
המלכה קרוליין

קרטרט הצטרף לצד הפופולרי במחאה נגד וולפול על כך שלא הכריז מלחמה על ספרד. כשהתקרבה מלחמת הירושה האוסטרית, הייתה אהדתו כולה עם מריה תרזה מאוסטריה, בעיקר בטענה שנפילת בית אוסטריה תגביר בצורה מסוכנת את כוחה של צרפת גם אם לא תזכה לגישה לשטחה של אוסטריה. דעות אלו קיבלו אותו בברכה אצל ג'ורג' השני, מלך בריטניה, שקיבל אותו בשמחה כמזכיר המדינה של המחלקה הצפונית (אנ') ב-1742. ב-1743, הוא ליווה את המלך לגרמניה ונכח בקרב דטינגן (אנ') ב-27 ביוני 1743. קרטרט החזיק במשרת המזכיר עד נובמבר 1744.
קרטרט הצליח לקדם הסכם בין מריה תרזה לפרידריך השני, מלך פרוסיה. הוא הבין את היחסים של מדינות אירופה ואת האינטרסים של בריטניה הגדולה ביניהן, אבל הפגמים שבו, שגרמו שלא היה מסוגל להתמודד עם התככים של וולפול, גרמו לו באותה מידה שלא היה מסוגל להתמודד עם בני פלהם (הנרי פלהם ואחיו הבכור תומאס פלהם-הוליס, ראשי ממשלה ברציפות). תמיכתו של קרטרט במדיניות המלך הוקעה כהתרפסות להנובר. ויליאם פיט האב כינה אותו "מאוס, שר יחיד, שהתנער מהאומה הבריטית". כמה שנים מאוחר יותר, פיט אימץ מדיניות זהה והצהיר שכל מה שידע הוא למד מקרטרט.
הרוזן גרנוויל

ב-18 באוקטובר 1744 הפך קרטרט לרוזן גרנוויל (אנ') השני עם מות אימו. אשתו הראשונה, ליידי פרנסס וורסלי, נפטרה ב-20 ביוני 1743 בהנובר, ובאפריל 1744, הוא נשא לאישה את ליידי סופיה פרמור (Sophia Fermor), בתו של תומס פרמור, רוזן פומפרט הראשון (אנ') ויפהפייה מקובלת בחברה הלונדונית. היא הייתה צעירה מבנותיו. ההופעה היומרנית של גרנוויל בתפקיד המאהב ספגה לעג מהוראס וולפול כ"נישואי הקיחוטה הגדול שלנו וסופיה היפה", ו"אדוני נשאר איתה שם עד ארבע לפנות בוקר. שניהם מחמדים — הולכים ביחד, ועוצרים כל חמישה צעדים כדי להתנשק".
הרוזנת גרנוויל מתה ב-7 באוקטובר 1745, והותירה בת אחת, סופיה קרטרט, שנישאה לוויליאם פטי, רוזן שלבורן השני, ולימים מרקיז לנסדאון (אנ') הראשון. ייתכן שהנישואים השניים של גרנוויל עשו משהו כדי להגביר את המוניטין שלו כאקסצנטרי. בפברואר 1746, הוא הרשה לעצמו להילכד בתככים של בני פלהם כדי לקבל את המזכירות אך התפטר תוך ארבעים ושמונה שעות. ביוני 1751 הוא מונה ללורד נשיא המועצה, ועדיין מצא חן בעיני המלך שהאמין בו, אך חלקו בממשלה לא חרג ממתן עצות והשתדלות למנות שרים. בשנת 1756, הוא התבקש על ידי תומאס פלהם-הוליס להיות ראש ממשלה כאלטרנטיבה לפיט, אך הוא הבין היטב מדוע הוצעה ההצעה ולכן הוא סירב ותמך בפיט. כאשר, באוקטובר 1761, פיט, שהיה לו מידע על החתימה על "הסכם המשפחות (אנ')", ביקש להכריז מלחמה על ספרד והכריז על כוונתו להתפטר אלא אם תתקבל עצתו, השיב גרנוויל כי "דעת הרוב (של הקבינט) חייבת להחליט". הוא דיבר במונחים מחמיאים על פיט אך התנגד לטענתו להיחשב כ"שר יחיד" או כראש ממשלה.
ספק גדול אם הוא השתמש במילים שיוחסו לו בשנתון The Annual Register (אנ') לשנת 1761, אבל פרוטוקול המועצה מלמד שהן מבטאות את כוונתו.
נישואים וצאצאים

הוא התחתן פעמיים:
ראשית לפרנסס וורסלי (מתה ב-1743), בתו של סר רוברט וורסלי, הברונט הרביעי (אנ') , שממנה היו לו לפחות 6 ילדים; 2 בנים ו-4 בנות:
ג'ורג' קרטרט, נולד ב-14 בפברואר 1716, הוטבל ב-11 במרץ 1716 בסנט מרטין בשדות, וסטמינסטר, בנו הבכור שמת לפני אביו.
רוברט קרטרט, רוזן גרנוויל השלישי (אנ') (1721–1776), נולד ב-21 בספטמבר 1721, הוטבל ב-17 באוקטובר 1721 בסנט מרטין בשדות, וסטמינסטר, הבן בכור ששרד והיורש.
לואיזה קרטרט (אנ') (בערך 1712–1736) שנישאה לתומס ת'יין, ויקונט וימאות' השני (אנ') מלונגליט (אנ') בווילטשייר, והייתה האם הקדמונית של מרקיז באת' (התואר נוצר ב-1789) והברון קרטרט (התואר נוצר פעם שנייה ב-1784).
גרייס קרטרט (Grace Carteret) (נולדה ב-8 ביולי 1713, הוטבלה ב-22 ביולי 1713 בווסטמינסטר סנט ג'יימס (אנ')), שנישאה לליונל טולמאץ', רוזן דיסארט הרביעי (אנ'), והיו להם 16 צאצאים (9 מתו לפני שהגיעו לגיל 17).
ג'ורג'ינה קרוליין קרטרט (אנ') (נולדה ב-12 במרץ 1715, הוטבלה ב-5 באפריל 1715 בסנט מרטין בשדות, וסטמינסטר; נפטרה ב-1780), שנישאה תחילה לחבר הפרלמנט ג'ון ספנסר (אנ'), והייתה אימו של ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר הראשון (אנ'); היא נישאה בשנית לוויליאם קלוורינג-קופר, רוזן קופר השני (אנ').
פרנסס קרטרט (Frances Carteret) (נולדה ב-6 באפריל 1718, הוטבלה ב-1 במאי 1718 בסנט מרטין בשדות, וסטמינסטר), שנישאה (ב-1748) לג'ון היי, מרקיז טווידייל הרביעי (אנ').
הוא נישא בשנית ב-1744 לסופיה פרמור (Sophia Fermor) (נפטרה ב-1745), בתו של תומס פרמור, רוזן פומפרט הראשון (אנ') . היא מתה בשנה שלאחר מכן במהלך לידת בתם היחידה:
סופיה קרטרט (Sophia Carteret), שנישאה לוויליאם פטי, רוזן שלבורן השני, ולימים מרקיז לנסדאון (אנ') הראשון, והיו להם צאצאים.
מוות וקבורה

הוא נשאר בתפקידו כלורד נשיא המועצה עד מותו ב-2 בינואר 1763. מעשהו האחרון היה להאזין על ערש דווי להקראת המסמכים המקדימים של חוזה פריז על ידי רוברט ווד (אנ'), תת-המזכיר של מזכיר המדינה של המחלקה הדרומית (אנ'), מחבר המסה על "הגאונות המקורית וכתביו של הומרוס", שרצה לדחות את החתימה על החוזה, אבל גרנוויל אמר לו שזה "לא יוכל להאריך את חייו אם יזניח את חובתו" וציטט ביוונית עתיקה את נאומו של סרפדון (אנ') מהאיליאדה xii.‏ 322–328, כשהוא חוזר על המילה האחרונה ἴομεν ("איומן") (המילה הראשונה של פסוק 328) שמשמעותה "הבה נלך קדימה". ווד נזכר באירוע באופן הבא:
ואולם, במהלך אותה תקופה פעילה, חובות מצבי הפגישו אותי לעיתים עם נוכחותו של אציל, שבעודו עמד בראש מועצות הוד מלכותו, השאיר כמה רגעים לשעשוע ספרותי. אדנותו הייתה חלקית מאוד לנושא זה; ורק לעיתים רחוקות היה לי הכבוד לקבל את פקודותיו בענייני עבודה, שהוא לא הוביל את השיחה ליוון ולהומרוס. לאחר שהונחיתי להמתין להוד מעלתו, ימים ספורים לפני מותו, עם הסעיפים המקדימים של חוזה פריז, מצאתי אותו כל כך חלש, עד שהצעתי לדחות את המטלה שלי לפעם אחרת: אבל הוא התעקש שאשאר, באומרו, זה לא יכול היה להאריך את חייו, אם יזניח את חובתו; וחזר על הקטע הבא, מתוך נאומו של סרפדון, הוא התעכב עם דגש מיוחד על השורה השלישית, שהזכירה במוחו את החלק האופייני, שנטל על עצמו בענייני הציבור. הוד מעלתו חזר על המילה האחרונה כמה פעמים מתוך השלמה רגועה ונחושה: ולאחר הפסקה רצינית של כמה דקות, הוא ביקש לשמוע את החוזה מוקרא; והוא הקשיב בתשומת לב רבה: והתאושש מספיק כדי להכריז על הסכמתו של מדינאי גוסס (אני משתמש במילותיו שלו) על המלחמה המפוארת ביותר, והשלום המכובד ביותר, שאומה זו ראתה אי פעם.
הוא מת בביתו ברחוב ארלינגטון, לונדון, ב-2 בינואר 1763. שרידיו נקברו במנזר ווסטמינסטר.
ירושה

בנו רוברט ירש את התואר של הרוזן גרנוויל. רוברט קרטרט מת ללא צאצאים בשנת 1776, מה שגרם לכך שהתואר רוזן גרנוויל נכחד.
מורשת

שני מחוזות בקרוליינה הצפונית קרויים על שם הלורד קרטרט, מחוז קרטרט (נוצר ב-1722) ומחוז גרנוויל (1746). במהלך המאות ה-17 וה-18, האזור שהוא כיום קרוליינה הדרומית השתמש בשמות קרטרט וגרנוויל עבור כמה ממחוזותיו.
על שמו קרויים רחוב גרנוויל בוונקובר, בקולומביה הבריטית; והיישובים: גרנוויל (אנ') במסצ'וסטס; גרנוויל (אנ') במדינת ניו יורק; וגרנוויל סנטר (אנ') וגרנוויל פרי (אנ'), שניהם בנובה סקוטיה. המתרגם ג'ורג' סייל (אנ') הקדיש את תרגום הקוראן שלו (Alcoran of Mohammed) לגרנוויל.
דמותו של ג'ון קרטרט מגולמת על ידי אנטון לסר בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" משנת 2011.
לקריאה נוספת

Basil Williams: Carteret and Newcastle. A Contrast in Contemporaries. First edition, new impression. Cass, Cambridge 1966.
Ballantyne, Archibald. Lord Carteret: A Political Biography 1690 to 1763 (1887)  online
ביאורים

↑  האדון השליט של האי סרק, אי קטן, אחד מאיי התעלה
↑  בריתות בין מלכי בית בורבון של צרפת וספרד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  Granville, John Carteret, Earl, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  George Dames Burtchaell/Thomas Ulick Sadleir, Alumni Dublinenses: a register of the students, graduates, professors and provosts of Trinity College in the University of Dublin (1593–1860), p. 139: Dublin, Alex Thom and Co, 1935
↑  "Frances Carteret (née Worsley), Lady Carteret". National Portrait Gallery.
↑  "Sophia Carteret (née Fermor), Countess Granville". National Portrait Gallery.
↑  "Homer, Iliad, Book 12, line 277". www.perseus.tufts.edu.
↑  Wood, Robert (1769). An Essay on the Original Genius and Writings of Homer. pp. To the reader, vii.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429857705171  PLWABN: 9811500841105606  BnF: cb124056360 (data)  GND: 119558718  ICCU: CUBV035971  ISNI: 0000 0000 7248 2986  LCCN: n88139732  NTA: 163258333  SNAC: w69c7gs5  SUDOC: 184252326  VIAF: 120145857855423020739   WorldCat (עם VIAF): 120145857855423020739 
רוברט קרטרט
גרייס קרטרט
שוסטקה

שוסטקה (באוקראינית: Шостка) היא עיר במחוז סומי שבאוקראינה.
היסטוריה

העיר הוקמה ב-1739 בעקבות צו שניתן על ידי הממשל הרוסי, במקום הוקם מפעל ליצור אבק שרפה ורוב תושבי המקום עבדו בו. ב-1764 המפעל הפסיק את פעילותו, אך ב-1771 חודשה הפעילות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 המפעל שופץ. ב-1893 רכבת חיברה את שוסטקה עם שאר האימפריה הרוסית. בסוף המאה ה-19 התגוררו כאן 4,500 תושבים.
ב-1924 קיבלה שוסטקה מעמד של עיר. לקראת 1940 הפכה שוסטקה לאחד המרכזים החשובים של תעשייה כימית בברית המועצות.
אוכלוסייה

אוכלוסיית שוסטקה לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1771 | 51 |
| 2 | 1780 | 360 |
| 3 | 1875 | 3,900 |
| 4 | 1917 | 9,300 |
| 5 | 1926 | 8,500 |
| 6 | 1931 | 13,000 |
| 7 | 1939 | 28,600 |
| 8 | 1959 | 39,000 |
| 9 | 1979 | 80,000 |
| 10 | 1989 | 92,900 |
| 11 | 1999 | 91,900 |
| 12 | 2010 | 80,300 |
ערים תאומות

רוסיה ז'לזנוגורסק, רוסיה
בלארוס ז'ודזינה, בלארוס
בולגריה אוריאחובו, בולגריה
פולין סלוביצה, פולין
יאן הולנדה

יאן הולנדה (בצ'כית: Jan Holenda; נולד ב-22 באוגוסט 1985 בפראג שבצ'כיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה

יאן הולנדה התחיל את הקריירה שלו בספרטה פראג. בשנים 2003 עד 2004 שיחק בהרכב השני של הקבוצה, ולאחר מכן הושאל לפ.צ. דרנוביצה. במקביל שיחק בנבחרות הנערים והנוער של צ'כיה, ובמדי הנבחרת הצעירה ערך 14 הופעות וכבש שער אחד. בעונה 2005/06 הולנדה שיחק בסלובן, שאז הייתה אלופת צ'כיה. ב-2007 הושאל יאן לדינמו צ'סקה בודייוביצה. אחרי ששיחק שם חצי שנה הולנדה חזר לספרטה וישר הושאל לבאניק מוסט. רק ב-2008 הפך לשחקן הרכב קבוע של ספרטה. ב-31 בינואר 2010 עבר הולנדה  לאנז'י מחצ'קלה.
ב-3 ביולי 2012 חתם חוזה עם רוסטוב ל-3 שנים. כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה במשחק הבית מול קבוצתו הקודמת אנז'י מחצ'קלה, כאשר הוא נכנס בדקה ה-85 והבקיע בדקה ה-89 שער שכבר נראה היה כשער ניצחון (התוצאה נהייתה 1:2), אך בדקה ה-94 אנז'י השווה את התוצאה ל-2:2. ב-25 באוגוסט כבש את שלשער הראשון שלו בקריירה מול אלניה ולדיקווקז ובזכותו רוסטוב ניצחה 1-3. את כל שלשת שעריו יאן הבקיע בנגיחת ראש. בעונתו השנייה בקבוצה לא קיבל מקום בהרכב, ובינואר 2014 הושאל לחצי עונה לקבוצת טום טומסק.
תארים

אליפות צ'כיה - 2005/06 (סלובן ליברץ), 2009/10 (ספרטה פראג), 2014/15 ו-2015/16 (ויקטוריה פלזן)
קריית שאול

ערך זה עוסק בשכונה בתל אביב. אם התכוונתם לבית עלמין בשם זה, ראו .
#invoke:תבנית מידע
מגדל המים הראשון ולידו בית הבאר. רחוב הבאר 4 שכונת נווה-גן, רמת השרון
מגדל המים בשכונה
משתלה בשכונה
רחוב מאיר בינט אחד משני הרחובות בחלק התל אביבי של השכונה
קריית שאול היא שכונה בגבול תל אביב ורמת השרון, צפונית לתל ברוך, דרומית לכפר הירוק, מערבית לדרך משה סנה ומזרחית לנתיבי איילון. כל חמשת רחובותיה של השכונה - הגנים, הפרחים, השדות, הבריכה והבאר - מצויים בתחום שיפוטה של רמת השרון. אזור זה מכונה "נווה גן". עם זאת, מקובל להתייחס גם ליתר האזור שממערב לדרך משה סנה וצפונית לצומת הפיל, רחוב מאיר בינט הנושק לבית העלמין קריית שאול ורחוב לילי מנחם, המצויים בתחום שיפוטה של עיריית תל אביב-יפו, כחלק מהשכונה.
היסטוריה

ראשוני תושביה של קריית שאול היו בני 14 משפחות של סוחרים יוצאי סלוניקי, תושבי תל אביב ויפו. המתיישבים רכשו קרקעות בשטח של כ-260 דונם ועברו להתגורר במקום ב-1922. הם שאפו להמשיך ולהחזיק בעסקיהם בערים, אך להתגורר באזור כפרי יותר, בו יוכלו להשלים הכנסה באמצעות גידולים חקלאיים, שכללו בעיקר ירקות ובקר. המייסדים גם הקימו באר ומגדל מים, אך המושבה הקטנה שהקימו סבלה בכל זאת ממצוקת מים, ו-11 מהמשפחות עזבו בתוך שנה. השכונה קרויה על שם הרב שאול גרשון (1854–1926), אביו של חיים גרשון, אחד מן המייסדים, וסבם של נסים אלוני ושאול אלוני.
ב-1924 הגיעו מתיישבים חדשים, ובמקום התגוררו 15 משפחות. כדי לייעל את אספקת המים לחלקות החקלאיות הן חולקו מחדש. רוב הגידולים כללו עתה בננות והדרים. בסוף שנות ה-20 הגיעו משפחות חדשות, שרכשו קרקעות נוספות. שטח המושבה גדל ל-1,700 דונם. בתקופת המרד הערבי שימש מגדל המים גם לנקודת תצפית ועמדת שמירה, ונבנו בו חרכי ירי. ב-1949 הוחל בהקמת בית העלמין קריית שאול צפונית-מזרחית לשכונה.
המושבה נוהלה בידי ועד מקומי, אך זה התקשה באספקת שירותי תשתיות וחינוך. בראשית שנות ה-50 נדרשו התושבים להכריע האם ברצונם להסתפח לתל אביב או לרמת השרון. התושבים בחרו ברמת השרון, בשל מסי הארנונה הגבוהים בתל אביב. באותה העת, הייתה המושבה מרוחקת משתיהן, אך במהלך השנים התקרבה אליה תל אביב, עם הקמתן של השכונות הסמוכות - תל ברוך, צהלה ונאות אפקה. כך נוצר רצף טריטוריאלי בין השכונה לבין שכונות עבר הירקון של תל אביב, בעוד בינה לבין רמת השרון גופא מפרידים כביש 5, הכפר הירוק ושטחים חקלאיים. ניתוקה של השכונה מרמת השרון גרם לכך שחלק מהבעיות לא נפתרו, ועדיין היו קשיים באספקת שירותים לשכונה.
היסטוריה > השכונה בהווה

בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה השכונה לשנות את פניה, עם אישורן של תוכניות לבניית בנייני מגורים רבי קומות במקומם של הבתים צמודי הקרקע. ב-2005 אוכלסו ראשוני הבניינים, וב-2011 נחנך בית ספר יסודי ראשון לילדי השכונה. הבנייה החדשה עוררה מחלוקות בין עיריות רמת השרון ותל אביב-יפו. עיריית תל אביב-יפו דרשה לספח אליה את השכונה, בשל הרצף הטריטוריאלי בינה לבין שכונת תל ברוך צפון הסמוכה לה, ושגם בה בתי מגורים יוקרתיים בעלי אופי דומה. בשנת 2007 החלה עיריית תל אביב-יפו לקדם תוכנית לחסימת הרחובות המחברים בין השכונה לבין תל ברוך צפון, כדי למנוע מעבר של כלי רכב בתל ברוך צפון. תושבי שכונת קריית שאול הגישו עתירה מינהלית נגד החלטה זו, ואילו עיריית רמת השרון סללה כביש גישה חדש, לכיוון הכפר הירוק. במקביל, הקים משרד הפנים ועדת גבולות לבחינה מחודשת של השיוך המוניציפלי של השכונה.
בשטח השכונה, ברחוב הבאר סמוך לבית הספר, נותר מגדל המים הראשון ולידו בית הבאר, שרידים כמעט אחרונים למושבה קרית-שאול (פרט למספר בתי מגורים שגם הם עתידים להרס ובמקומם יוקמו מגדלי מגורים).
בסקר שימור אתרים שערכה עיריית רמת השרון בשנת 2010 הומלץ להכריז על מגדל המים ובית הבאר כאתרים לשימור בדרגה א' בשל ערך היסטורי וציבורי גבוה.
בשנת 2018 החלה קבוצת פעילים, הכוללת כמה מצאצאי המייסדים בפעילות, בשיתוף המועצה לשימור אתרים, במטרה לשמר את מגדל המים המקורי ולהפוך את בית הבאר שלידו למרכז להנצחת המושבה קרית-שאול. כתוצאה מפעילותם הציבה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שלט במקום המכריז "אתר היסטורי לשימור". במקביל, בחודש ינואר 2019 הכין משרד אדריכלים, עבור עיריית רמת השרון, תיק תיעוד "באר נווה-גן".
היסטוריה > בריכת החורף של נווה גן

בריכת החורף צפונית לשכונה היא אחד מאתרי הטבע הייחודיים של מישור החורף ומאחרונות בריכות החורף שנותרו ללא הרס, שריד לנוף המקומי שהיה נפוץ בעבר ואבד. השטח עשיר בצמחיית מים ייחודית כמו בצעוני וכף צפרדע איזמלנית. מבחינת החי בשטח נצפו בו תנים, דורבנים, ארנבות שדה ועופות מים כמו מגלנים וברכיות. במי הבריכה מתעוררים בחורף סרטנים ירודים. בנוסף היא משמשת כבית ריבוי לדו חיים כמו אילנית מצויה, קרפדה ירוקה וגם לטריטון הפסים שמצוי בסכנת הכחדה חמורה.
באפריל 2021 למרות עתירות של אקולוגים החלו העבודות על הרס שולי הבריכה והמשך הכנת תשתית לבנייה. בהמשך, שטח הבריכה שוטח ונהרס לצורך הקמת שכונת מגורים חדשה, לצד פארק אקולוגי. פעילי סביבה ותושבי שכונה יצאו למאבק לשמר שטחי הצפה מצפון לבריכה שעדיין עשירים בחי וצומח ולשלבם בפארק העתידי. לבסוף, הוחלט ב-2022, כי לפי התכנון החדש, יהיו כ-60 דונם של בריכות חורף ואחו לח, וייחפרו שתי בריכות שלא היו בתכנון הקודם. בחלק מהשטח יקימו חווה חקלאית, ורוב השטח יהיה יער פארק שרוני – שם יינטעו עצים וצומח מקומי. בסך הכל, מדובר בכ-270 דונם של פארק אקולוגי, שהעבודות עליו צפויות להסתיים ביולי 2025.
לקריאה נוספת

"תל אביב. עיר גלויה" מאת יוסי גולדברג, שולה וידריך ועירית עמית-כהן.
"מעיר שלום למושבה" מאת זאב ענר ודורית ישראל.
"סיפורה של קריית שאול מאז ועד היום" מאת בצלאל בזק
הערות שוליים

↑  המאבק הסביבתי שהצליח נגד כל הסיכויים, באתר YNET
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588749005171 
בריכת החורף של נווה גן, אפריל 2021
רומן רודנקו

רודנקו במהלך משפט נירנברג
רומן רודנקו (ברוסית: Роман Андреевич Руденко;‏ 7 באוגוסט 1907 – 23 בינואר 1983, מוסקבה, ברית המועצות), היה משפטן סובייטי, אשר כיהן כתובע הסובייטי במשפטי נירנברג וראש התביעה הסובייטית בשנים 1953–1981.
חייו

רומן רודנקו נולד בכפר נוסובקה בקרבת צ'רניגוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה. לאחר סיום שבע שנות לימוד החל לעבוד. ב-1926 התקבל למפלגה הקומוניסטית. בהמלצת המפלגה נסע למוסקבה וב-1929 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים בעיר וחזר לצ'רניגוב. רודנקו החל לעבוד במנגנון התביעה המחוזית. במהלך המחצית השנייה של שנות ה-30, עמד רודנקו בראש התביעה בכמה מחוזות באוקראינה הסובייטית. במהלך הטיהורים הגדולים, היה רודנקו חבר בצוות מצומצם ("שלישייה") אשר קיבל סמכויות ענישה במחוז דונייצק. בשנים 1940–1942, שהה רודנקו במוסקבה בהשתלמויות ואחר כך הועסק במנגנון התביעה הכללית בבירה הסובייטית. בשנים 1944–1953 עמד בראש התביעה באוקראינה.
ביוני 1945 כיהן רודנקו כתובע במשפט משתתפי המחתרת הפולנית שחבריה התנגדו להכללת פולין בתחום ההשפעה הסובייטית. בשנים 1945–1946, שהה רודנקו בגרמניה, עמד בראש המשלחת הסובייטית למשפטי נירנברג וכיהן בתפקיד התובע מטעם ברית המועצות. ב-1953, לאחר פטירת יוסיף סטלין, קודם לתפקיד ראש התביעה הכללית של ברית המועצות. בעת כהונתו בתפקיד, השתתף במשפטיהם של לברנטי בריה ומקורביו. החל מ-1956, נטל רודנקו חלק פעיל בתהליך מתן החנינות לקורבנות רדיפותיו של סטלין. ב-1960, כיהן כתובע מטעם המדינה במשפטו של פרנסיס גארי פאוורס, אשר הופל עם מטוס הלוקהיד U-2 אותו הטיס בשמי ברית המועצות. ב-1961, נבחר רודנקו לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית.
במהלך שנות ה-70, עסק רודנקו בהכנת מסמכים וחוות דעת על דיסידנטים הסובייטים, לראשי המפלגה הקומוניסטית.
רומן רודנקו הלך לעולמו ב-1981, בעודו מכהן בתפקיד ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאות הערכה על פעילותו בתחום התביעה, הוענק לו עיטור לנין (5 פעמים), עיטור הדגל האדום של העמל ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. רודנקו עמד בראש התביעה הכללית של ברית המועצות במשך 27 שנים, החל מתקופתו של ניקיטה חרושצ'וב וכלה בתקופתו של ליאוניד ברז'נייב.
שפעת כחולה

שפעת כחולה (באנגלית: blue flu) היא שביתה שבה מספר רב של שוטרים או עובדי ציבור יוצאים בו זמנית לחופשת מחלה.
השפעת הכחולה מקובלת בעיקר במדינות בארצות הברית בהן על פי החוק לשוטרים אסור לשבות. לעיתים הנושא מגיע לבית משפט, במטרה לחייב את השוטרים לעבור בדיקה רפואית שתוכיח את נחיצותה או אי-נחיצותה של חופשת המחלה. בניגוד לשביתות אחרות, ה"שפעת הכחולה" נוטה להיות קצרה וממוקדת.
היסטוריה

המונח "שפעת כחולה" ומונחים דומים משמשים בעיקר כאשר איגודי העובדים השובתים עלולים להיענש בחומרה במקרה של שביתה רגילה. מונחים דומים מוכרים הם "slowdown" ו-"virtual work stoppage".
השביתה המשטרתית הגדולה הראשונה הייתה בשנת 1919, אז כ-80% משוטרי משטרת בוסטון יצאו לשביתה. מושל מסצ'וסטס קלווין קולידג' (לימים נשיא ארצות הברית) גייס את המיליציות המקומיות כדי למלא את מקומם של השוטרים ולהפסיק את השביתה.
בינואר 1971 כ-20,000 משוטרי משטרת ניו יורק "חלו" בשפעת הכחולה, כתגובה לדחיית בקשתם להעלאת שכרם. השביתה נמשכה חמישה ימים, במהלכם הצליחה מחלקת המשטרה לפרוס כ-15% מכוחה הסדיר, כשהיא משתמשת בקצינים בכירים ובכוחות מילואים ומתנדבים.
שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית באוגוסט 1981 הייתה גם היא במסווה של "שפעת כחולה", משום שהיא הייתה מנוגדת לחוק שאסר שביתות של איגודי עובדים בארגונים ממשלתיים. בתגובה, הנשיא רונלד רייגן פיטר 11,345 עובדים כדי לסיים את השביתה.
בדצמבר 1981 שבתו כ-1,700 משוטרי משטרת מילווקי בטענה כי פקידי העירייה מתעלמים מבקשות המשטרה ומסכנים את שלומם של השוטרים. השביתה ארכה כ-16 שעות.
ביוני 2020 חלו ב"שפעת" 170 שוטרים ממשטרת אטלנטה במחאה על האישומים הפליליים שהוגשו נגד השוטרים המעורבים במותו של ריישארד ברוקס.
היסטוריה > בתרבות הפופולרית

ברומן "Mr. Monk and the Blue Flu", הדמות הראשית מקבלת הזדמנות לשוב לעבודתה עקב ה"שפעת הכחולה".
גם בסדרות "CSI: ניו יורק" ו"ברוקלין תשע-תשע" ישנם פרקים הסובבים סביב השפעת הכחולה.
שרבין אלנבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוגוסט 1995 (בן 29) באנה, איראן 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 מקום לימודים:  Xaverian College 
 פרופיל ב-IMDb
 
שרבין אלנבי (בפרסית: شروین النابی; נולד ב־26 באוגוסט 1995) הוא שחקן איראני-אנגלי, שהתפרסם בזכות משחקו בסדרה הישראלית "טהרן" של כאן 11.
ביוגרפיה

אלנבי נולד באיראן למשפחה פרסית והוא דובר פרסית וכורדית. בשנת 2007, כשהוא בן 12, היגר עם משפחתו למנצ'סטר בבריטניה וכיום הוא מתגורר בלונדון.
קריירה

בשנת 2019 שיחק בסרט "Baghdad in My Shadow" בתור נאסר, ולצורך משחקו בסרט זה למד ערבית.
בשנת 2020 שיחק אלנבי בסדרת הריגול הישראלית "טהרן" של כאן 11 ו-Apple TV+ בתור מילאד כאהאני, פעיל איראני ליברלי, אותו הכירה סוכנת המוסד תמר רבניאן (ניב סולטן) בדארקנט תחת הכינוי "סיק בוי". מילאד מנהל רומן עם תמר ובעונה השנייה של טהרן הם מתכננים הימלטות מאיראן ותחילתם של חיים חדשים בוונקובר שבקנדה. בעונה זו ידוע אלנבי גם בתור מהדי אנסארי, אח של ליילה אנסארי (תמר רביניאן).
בשנת 2023 שיחק בסרט הקומדיה האמריקאי "חתונה פרסית" (אנ') של הבמאית מרים קסווארז (אנ') ועלילתו מגוללת משפחת מהגרים איראנית-אמריקאית גדולה שמתאספת למפגש משפחתי ועל הפערים התרבותיים ביניהם. באותה שנה הצטלם לסרט האימה של רני הרלין, "Refuge" אשר יצא לאקרנים באפריל 2024.
חיים אישיים

בעקבות משחקו של אלנבי בסדרה טהרן, הוא מוחרם בארץ מוצאו איראן וכניסתו אל המדינה, אליה לא שב מאז 2012, נאסרה. אלנבי קרא לאחר פרסום האיסור לישראלים ליצור קשרים עם איראנים בשביל לחזק את השלום בין העמים.