ניקולאי לסקוב
ביוגרפיה

לסקוב נולד בכפר גּוֹרוֹחוֹבוֹ (Горохово; כיום במחוז אוריול). סבו היה כומר; אביו, סמיון לסקוב, קיבל חינוך דתי נוצרי, אבל עבד כחוקר פלילי וקיבל עבור זה תואר אצולה ואדמות. אמו, יליזבטה הייתה בית למשפחת אצילים ממוסקבה, אלפיירוב,
בגימנסיה לא היה לסקוב תלמיד מצטיין, ובמקום להמשיך את לימודיו הלך לעבוד כמעתיק בבית משפט מקומי, אבל המשיך ללמוד באופן עצמאי וליצור קשרים עם אנשי האינטליגנציה המקומית. עם מות אביו עבר לקייב אל דודו, פרופסור באוניברסיטה, ועבד שם כפקיד בלשכת המס. בקייב הכיר לסקוב את התרבות האוקראינית והפולנית, והעמיק את הידע שלו במסורת הנוצרית הרוסית.
ב־1857 התחיל לעבוד בחברת מסחר של סקוט, קרוב משפחתו האנגלי, ובמסגרת העבודה הזאת נסע בכל רחבי רוסיה ולמד את התרבות העממית והן את התרבות האנגלית של סקוט. במהלך הנסיעות התחיל לכתוב רשימות קצרות על חיי האנשים באזורים המרוחקים של המדינה. את הרשימות שלח לעיתונים בקייב ובסנקט פטרבורג, ובשנת 1860 נדפסה לראשונה אחת מהן. ב־1861 עבר להתגורר בסנקט פטרבורג, ובמהרה התפרסם כעיתונאי מוכשר. בשל סגנונו הביקורתי הוא אף קנה לעצמו מספר אויבים.
לאחר תקופה קצרה של התעניינות בסוציאליזם, החליט לסקוב לדגול בשמרנות, ופרסם מאמרים בגנות קבוצות מהפכניות. ב־1864 התחיל לפרסם בהמשכים את הרומן "לשום מקום" (Некуда), שבו גינה את הרוחות הניהיליסטיות של חלק מהמהפכנים הרוסים, אם כי הביע תמיכה ברפורמות חברתיות הדרגתיות. בעקבות הרומן איבד לסקוב סופית את תמיכת חוגי השמאל באינטליגנציה הרוסית, שהאשימה אותו בשיתוף פעולה עם המשטרה החשאית. בעקבות זאת כמה מיצירותיו של אותה תקופה לא זכו אז לפרסום ציבורי, בהן הנובלה "ליידי מקבת של נפת מְצֶנְסְק" (Леди Макбет Мценского уезда), שהייתה לימים לאחד מחיבוריו הידועים ביותר.
עם השנים הלכה והתגברה יכולתו האמנותית, והוא לא בחל ביצירה ספרותית ניסיונית: בסיפורים אחדים חיקה את השפה המיושנת של המאה ה-18, באחרים כתב בלשון עממית פשוטה. לעיתים חיקה את סגנון מספרי הסיפורים הרוסים הכפריים ושיבש במכוון מילים לועזיות כך שיישמעו רוסיות יותר – כך, למשל, הוא הופך את המילה пропаганда ("פרופגנדה", תעמולה), ל־пропуганда, שמזכירה את המילה הרוסית пуганый ("מבוהל") ורומז לכך שתעמולה היא הפחדה. הוא עסק רבות בחיי פשוטי העם הכפריים ובנתק שבינם לבין האצולה והשלטונות. אחד מסיפוריו הידועים והמייצגים ביותר, "האיטר" (Левша), עוסק במכונאי איטר, פוזל ולכאורה רפה שכל מהעיר טולה שמגויס על ידי הצאר כדי לבנות מכונה חדשנית זעירה שתציג למכונאים האנגלים את היכולת הגבוהה של האומנים הרוסים. האיטר מצליח לבנות מכונה שמרשימה לטובה את האנגלים, שמזמינים אותו להישאר לעבוד אצלם, אך הוא בוחר לחזור למולדתו. עם חזרתו השלטונות זונחים אותו והוא מת ממחלה, אך נשאר נאמן לרוסיה עד הרגע האחרון של חייו.
לסקוב הרבה לעסוק ביצירותיו בדת. בחלק מספריו המוקדמים אנשי הכמורה הם הדמויות החיוביות, שמפשרות בין המהפכנים החברתיים לבין השמרנים. הוא אף למד מקרוב את אורח חייהם של אדוקי האמונה הישנה, שהתפצלו מהכנסייה הרוסית במאה ה־17 ושל כתות רוסיות אחרות. למרות נאמנותו לנצרות הרוסית המסורתית, החל בשנות ה־80 של המאה ה־19 לבקרה ולהאשימה בשמרנות יתרה, בלאומנות ובקשר הדוק מדי עם המדינה, והגדיר אותה "ביזנטית יותר מנוצרית". לסקוב החל להתעניין בנצרות פרוטסטנטית ולפרסם מאמרים בזכות האקומניזם – איחוד בין הזרמים הנוצריים השונים ברוח הברית החדשה הטהורה. בכך היה קרוב להשקפותיו של לב טולסטוי, שהתרשם ממנו וקרא לו "סופר העתיד". לסקוב גם סירב לגנות את הביקורת החריפה של טולסטוי כלפי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שעוררה באותה תקופה תסיסה ציבורית רחבה. בשל הביקורת של לסקוב כלפי הדת והמשטר הוא פוטר מעבודתו במשרד החינוך הרוסי, אך זכה לאהדה מחודשת של החוגים הליברליים והמהפכניים בחברה הרוסית.
לסקוב היה נשוי פעמיים. מאשתו השנייה הוא התגרש ב־1877 והמשיך לגדל את בנו אנדריי לבדו. לסקוב מת בסנקט פטרבורג ב־1895.