stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכל אגמון-גונן
ביוגרפיה

אגמון-גונן נולדה בירושלים בשם מיכל אדוני. בת למשפחה יוצאת טולדו. אימה היא פרופ' חנה אדוני, ממשפחת נחמיאס, מבלגרד שבסרביה, ואביה הוא פרופ' עמירם אדוני, רופא, דור 17 בירושלים. סבה מצד אביה, יצחק אדוני, כיהן בוועד העדה הספרדית בירושלים, וזכה בשנת 1985 בתואר יקיר ירושלים על פועלו זה.
למדה בתיכון ליד האוניברסיטה. לאחר שירות חובה בחיל המודיעין בצה"ל למדה משפטים באוניברסיטה העברית וסיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בשנת 1985. בהמשך, ובמקביל לעבודתה, למדה במסלול ישיר לתואר דוקטור, אותו השלימה בשנת 1999. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בעשיית עושר ולא במשפט, והיא נכתבה בהנחייתו של פרופ' יצחק אנגלרד.
עברה התמחות אצל השופט צבי כהן בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמשרד עורכי דין פרטי העוסק במשפט מסחרי, ולאחר מכן החלה לעבוד כעורכת דין באותו משרד. בהמשך הצטרפה למחלקת החקיקה של משרד המשפטים. היא נימקה את עזיבת המגזר הפרטי בכך שכאם עובדת הופלתה לעומת עמיתיה הגברים.
במשרד המשפטים עבדה לצידן של טנה שפניץ ודידי לחמן-מסר, וריכזה את הוועדה שניסחה את הצעת חוק החברות.
במהלך עבודתה בוועדה פגשה את השופט אהרן ברק. כשהתמנה לנשיא בית המשפט העליון, מונתה אגמון-גונן לעוזרת משפטית שלו ולרשמת. בשנת 1996 מונתה לרשמת בית המשפט העליון ולכהונת שופטת בית משפט השלום בירושלים. היא עסקה בעיקר בנושאים אדמיניסטרטיביים, ובין היתר קידמה את מחשוב בית המשפט העליון. אגמון-גונן עברה בשנת 1999 לכהן כשופטת בבית משפט השלום בירושלים ודנה הן בתיקים אזרחיים והן בתיקים פליליים.
אגמון-גונן הגישה את מועמדותה לכהונת שיפוט בבית המשפט המחוזי פעמיים מאז 2004, אך לא נבחרה למשרה. באחת הפעמים הגיש השופט דן ארבל לוועדה לבחירת שופטים התנגדות למינויה. אגמון-גונן שקלה לפרוש מתפקידה, ואף הגישה את מועמדותה לתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים (אותה הסירה בהמשך).
בשנת 2007 הגישה שוב את מועמדותה לבית המשפט המחוזי, אך הפעם, על פי המלצתה של דורית ביניש, נשיאת בית המשפט העליון, פנתה לבית המשפט בתל אביב. באפריל נבחרה לתפקיד, והחלה לכהן בו ביוני.
במארס 2023 נבחרה אגמון-גונן ל"נבחרת 50 המשפיעות של גלבוס לשנת 2023". המגזין ציין שהיא הפכה ל"פנים של שמירת זכויות הפליטים מאוקראינה", כמו גם את פסקי דינה לחייב את קופת הגמל של מיטב דש להחזיר לעמיתים סכום של יותר מרבע מיליארד שקל בשל גביית דמי ניהול בניגוד להסכמים, לבטל חלק מהאישומים נגד בעל השליטה לשעבר בבזק שאול אלוביץ' בגין הדלפת מידע. המגזין ציין שאגמון גונן נחשבת לשופטת עצמאית, אמיצה ופורצת דרך, והיא מהשופטים הבולטים בסוגיות של צדק חברתי וזכויות אדם. יחד עם זאת, החלטותיה זוכות לביקורת בטענה לאקטיביזם, גם מבית המשפט העליון שלא פעם ביטל פסקי דין שלה.
במסגרת עבודתה מונתה באפריל 2023 ליו"ר ועדת הבחירות האזורית לאזור הבחירות תל אביב לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושש, תפקיד במסגרתו היא דנה גם בעתירות לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2024.
במקביל לעבודתה השיפוטית, מרצה השופטת אגמון-גונן באוניברסיטת תל אביב, בקורס מיזוגים ורכישות.
חיים אישיים

הייתה נשואה לעו"ד צבי אגמון, ולשניים ילדים משותפים. בשנות האלפיים נישאה לחיים גונן, יועץ מחשוב בכיר במערכת המשפט.
עמדותיה ופסיקתה

אגמון-גונן מתחה ביקורת על האופן שבו נדרשים שופטים להאיץ את קצב דיוניהם. בכנס של העמותה למשפט ציבורי טענה כי העצמאות השיפוטית של השופטים נפגעת. במאמר שפרסמה ב-2004 ציינה כי "הסכנה החמורה יותר היא כי טעמי 'יעילות' ישמשו בערבוביה או יהוו כיסוי לניסיונות למנוע משופטים לתת החלטות בעניינים שאין דעת המערכת נוחה מהם. כך, שופט שרמת הענישה בפסקי הדין שלו נמוכה מדי או גבוהה מדי לדעת ראשי המערכת, יועבר משיקולי 'יעילות' לדון בעניינים אזרחיים". עוד ציינה במאמר זה כי "אם כבר משתמשים בשיטות ניהול היפות לבית חרושת, יש לעשות זאת באופן כלכלי-מדעי כפי שהדבר נעשה בעולם העסקי".
עמדותיה ופסיקתה > משפט פלילי

נחשבה לשופטת עצמאית, שביקרה לעיתים את הפרקליטות והמשטרה. במשטרה טענו כי היא נוטה לשחרר חשודים ממעצר בקלות יחסית, בשל פגמים קלים בהליכי המעצר ששופטים אחרים נטו להתעלם מהם.
אגמון-גונן נקלעה לעימות משפטי עם בית המשפט המחוזי בירושלים, המשמש כערכאת ערעור על בית משפט השלום בו כיהנה. לאחר שבית המשפט המחוזי בירושלים הפך פסק דין שכתבה, שבו לא אישרה הסדר טיעון שכלל עונש של מאסר על תנאי לגבר מכה, העדיפה להתבסס על פסיקת בית המשפט המחוזי בתל אביב. במקרה נוסף שבו דנה בהסדר טיעון בנסיבות דומות, קבעה כי "חוסר האחידות בקביעת עונשם של נאשמים פוגעת בשוויון הנאשמים לפי החוק, ודומה כי אף בשוויון הקורבנות בפני החוק. חוסר האחידות בין עונש מאסר בעבודות שירות שהטיל בית המשפט המחוזי בפרשת מחתסב לבין עונש מאסר בפועל שהוטל, בניגוד לעסקת טיעון בפרשת בן אריף, בולט לעין. לטעמי, נשות ירושלים זכאיות להגנה ראויה על גופן ונפשן כנשות תל אביב-יפו, וגברים מכים מירושלים ראויים לענישה שווה לזו המוטלת על חבריהם שבתל אביב". בשנת 2007 פרסמה השופטת אגמון-גונן יחד עם פרופ' ענת פירסט מאמר בנושא: "המכונית שווה יותר?! הענישה בעבירות אלימות נגד בנות זוג" בספר "עיונים במשפט מגדר ופמיניזם", בעריכת דפנה ברק ארז.
בשנת 2022 דנה בכתב אישום שהוגש כנגד בזק בו נטען שבזק עברה על עבירות ניירות ערך, בתיק הידוע כתיק בזק-yes. ביולי 2022 היא ביטלה שניים משלושת האישומים בפרשה, בנימוק שעובדות כתב האישום כלל אינם מגלים עבירה. החלטה זאת בוטלה על ידי בית המשפט העליון שהורה לה לקיים דיון מלא בתיק.
עמדותיה ופסיקתה > משפט אזרחי

בפרשת סבו סירבה להוציא צו לחשיפת זהותו של גולש בפורום באינטרנט, מאחר שהדברים שאמר הגולש לא הגיעו לכדי עבירה פלילית לפי חוק איסור לשון הרע, ומאחר שהתובע לא ניסה להסדיר את העניין עם הגולש בטרם פנה לבית המשפט. בעניין אחר העוסק בחשיפת זהות של גולשים אנונימיים, סירבה להורות על חשיפת זהותו של אדם שהפעיל אתר אינטרנט שכלל קישורים לשידורים ישירים של משחקי כדורגל מהפרמייר ליג בטכנולוגיית הזרמת מדיה. לגופו של עניין קבעה כי שידור המשחקים אינו מהווה פגיעה בזכויות היוצרים של הפרמייר ליג, וכי מדובר בשימוש הוגן, שכן השידור אינו נעשה למטרות מסחריות, אלא לשם הנגשת אירועי ספורט לציבור, פעולה המגשימה מטרה חברתית חשובה. לאחר מתן פסק הדין טענה כי הוא חסר חשיבות, שכן גם לו הייתה אוסרת על שידור המשחקים, היו קמים אתרים רבים אחרים שהיו עושים זאת. עוד טענה כי תביעות מעין זו הן בזבוז זמנם של בתי המשפט. בערעור הפך בית המשפט העליון את קביעותיה בקשר לזכויות יוצרים, אך הותיר על כנה את החלטתה שלא להורות על חשיפת הגולש. אגמון-גונן אף פרסמה מאמר אקדמי בנושא קשיי האכיפה באינטרנט בשם: "האינטרנט כעיר מקלט?! הסדרה משפטית לאור אפשרויות העקיפה הטכנולוגיות וגלובליות הרשת".
בפסק דין שעסק בסימני מסחר אגמון-גונן דחתה את בקשתה של חברת אדידס להשמיד משלוח של נעלי ספורט שבצידן ארבעה קווים אלכסוניים (הסימן המסחרי הרשום של אדידס מורכב משלושה קווים אלכסוניים) שעוכב במכס. סימני מסחר מיועדים למניעת תחרות לא-הוגנת, היבנות ממוניטין של אחר ודילול המוניטין. פסק הדין דן בשאלה אם יש מקום להרחבת ההגנה על סימני המסחר גם בהיעדר תחרות בלתי-הוגנת, תוך התייחסות מעמיקה למתח בין הרחבת ההגנה הניתנת לסימני מסחר ופגיעה בנחלת הכלל. בית המשפט העליון אישר את פסק הדין (בדעת רוב), הגם שהסתייג מאחד הנימוקים החברתיים יותר שהוצגו במסגרתו.
באוגוסט 2017 קבעה אגמון-גונן כי יש לסגור מועדוני חשפנות במתחם הבורסה ברמת גן משום שתוכנית בניין עיר למתחם מאפשרת להפעיל בו מועדוני בידור, אך מופעי חשפנות אינם נחשבים "בידור" מכיוון שכרוכים בהם "ביזוי, החפצת נשים ופגיעה בכבודן".
היא דנה גם בתיקי חדלות פרעון. באפריל 2022 סירבה לאשר את הסדר הטיעון אליו הגיעו הפרקליטות ומפרקי חברת יורוקום במסגרת תיקי בזק ו-4000. לדבריה, אישור של הסדר טיעון עם חברה כאשר האורגן שלה (שאול אלוביץ') מכחיש בתוקף את החשדות נגדו, הוא מהלך בעייתי. לאור זאת, קבעה כי הדיון על אישור הסדר הטיעון ייקבע למאי 2023.
עמדותיה ופסיקתה > הגירה

בפברואר 2024, קבעה אגמון-גונן כי על רשות האוכלוסין וההגירה להנפיק לכלל אזרחי אוקראינה השוהים בישראל תחת ההגנה הזמנית - וכל עוד ההגנה הזמנית בתוקף - אשרת כניסה. אשרה זו מעניקה למחזיקים בה זכויות בתחום העסקה, חינוך, בריאות ורווחה. אגמון-גונן פסקה כי נוכח אמנת הפליטים, אשר ישראל מחויבת לה, יש להעניק אשרה זו לכלל פליטי אוקראינה, שעה שהמדינה אינה מאפשרת להם להגיש בקשה פרטנית לקבל מעמד של פליט. כמו-כן, סעד זה ניתן חרף התייתרות הדיון בהליכים הפרטניים שעמדו בפני בית המשפט, שעה שאגמון-גונן מצאה בפסק דינה את הרשות (משרד הפנים) כמי שנמנעה במפגיע מלקיים את פסיקת בית המשפט בבקשות סרק למתן אורכה, וניסתה באופן לא הולם לייתר את ההליך באמצעות מתן אשרות לעותרים הספציפיים, על-מנת לסכל את האפשרות של אכיפת הדין. אגמון גונן הוסיפה וחייבה את הרשות בהוצאות משפט של העותרים בסך 45,000 ש"ח.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה דנה במקרים אחדים של פליטים מאוקראינה שהוחלט לגרשם מישראל, ומנעה את הגירוש, בין השאר תוך ציטוט שירו של נתן אלתרמן, "הלשון השוודית" ושיר של ויסלבה שימבורסקה, אותו ליוותה בתמיהה "כיצד ניתן לצפות בשיירות הפליטים, מרביתן נשים וילדים, הבורחים מקייב המופגזת קשות, כשרבים מהם נהרגים בדרכם, ולהורות על החזרתה של המבקשת?!". שרת הפנים, איילת שקד, מתחה ביקורת על השופטת אגמון-גונן, בטענה שהתרחקה מלשון החוק. ההחלטה בעניינים אלו הועברה לידיו של מנכ"ל רשות האוכלוסין והגשת הערר על ההחלטות הועברה לבתי הדין לעררים בירושלים.
בשנת 2024 פסקה גונן כי אין לרשות האוכלוסין וההגירה סמכות להחריג פלסטינים מהשטחים מהזכות לפליטות על פי האמנה הבינלאומית עליה חתומה ישראל.[דרוש מקור: יש לציין את זיהוי פסק הדין]
לקריאה נוספת

מיכל אגמון-גונן, ההשבה בהקשרים חוזיים: דיני חוזים או דיני עשיית עושר ולא במשפט
קודי סמית-מקפי

| --- | --- |

סמית-מקפי, 2019
 לידה:  13 ביוני 1996 (בן 28) אוסטרליה אדלייד
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 עיסוק:  שחקן
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (2021) 
 פרופיל ב-IMDb
 
קודי סמית-מקפי (באנגלית: Kodi Smit-McPhee; נולד ב-13 ביוני 1996) הוא שחקן אוסטרלי.
ביוגרפיה

סמית-מקפי נולד ב-13 ביוני 1996 באדלייד, דרום אוסטרליה, הוא בנם של סוניה סמית ואנדי מקפי. אביו הוא שחקן ומתאבק מקצועי לשעבר. אחותו הגדולה היא השחקנית והזמרת סיאנוה סמית-מקפי.
בגיל 16, סמית-מקפי אובחן עם דלקת חוליות מקשחת. עקב המצב הוא עיוור בעינו השמאלית.
תפקידו הראשון בקולנוע של סמית-מקפי היה ב"רומולוס, אבי", שזיכה אותו בפרס מכון הקולנוע האוסטרלי לשנת 2007 לשחקן הצעיר הטוב ביותר וכן במועמדות לשחקן הטוב ביותר. על הופעתו ב"הדרך", הוא קיבל מועמדות לפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי ומועמדות לפרסי מכון הקולנוע האוסטרלי לשנת 2010 לשחקן הבינלאומי הטוב ביותר. בשנה שלאחר מכן, הוא כיכב בסרט "תן לי להיכנס", ועל כך קיבל מועמדות לפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשנת 2010 לשחקן הצעיר הטוב ביותר על הופעתו בסרט.
לאחר מכן דיבב סמית-מקפי את התפקיד הראשי של נורמן ב"פארנורמן", סרט אימה קומי מצויר משנת 2012, שהיה מועמד לסרט האנימציה הטוב ביותר בפרס אוסקר לשנת 2013, וכן קיבל מועמדות לפרס באפט"א לקולנוע לשנת 2013 לסרט האנימציה הטוב ביותר. מאוחר יותר באותה שנה, לסמית-מקפי היה תפקיד בסרט "מסע באירופה", שהוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו 2012. תפקידו הבא הגיע ב"כל המדבר" בתפקיד הראשי של ג'יימס. הוא גם שיחק ב"מדריך הצפרים להכל", שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה 2013, ושיחק את בנבוליו בעיבוד קולנועי לרומיאו ויוליה. הוא השתתף בסרט "כוכב הקופים: השחר".
בשנת 2013, סמית-מקפי צילם את סרט המדע הבדיוני "הצעירים". הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2014. זמן קצר לאחר מכן הופיע ב"לאט במערב", שיצא לאקרנים ב-2015.
במרץ 2014 לוהק לסדרת הדרמה "גליפולי" בת שבעה הפרקים של ערוץ 9 ששודרה בפברואר ומרץ 2015.
בשנת 2016 סמית-מקפי גילם את נייטקרולר ב"אקס-מן: אפוקליפסה" דמות שאת גרסתה הישנה יותר גילם בעבר אלן קאמינג. סמית-מקפי שיחזר את התפקיד ב"אקס-מן: הפניקס האפלה", שיצא לאקרנים ב-2019.
ב-2018 הוא גילם ב"אלפא" את הדמות המרכזית קדה, מתבגר מתקופת עידן הקרח האחרון המאלף זאב.
בשנת 2021, סמית-מקפי שיחק בסרטה של ג'יין קמפיון "כוחו של הכלב". הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה, שם הוא זכה לשבחי המבקרים.
במרץ 2022, סמית-מקפי הצטרף ל-Disclaimer של אפל TV פלוס של אלפונסו קוארון.
באוקטובר 2024, סמית-מקפי לוהק להפקת "השחף" של צ'כוב בלונדון בשנת 2025. קייט בלאנשט וסמית-מקפי יגלמו אמא ובן גם בהפקת "השחף" וגם בסדרה "Disclaimer" של אלפונסו קוארון באפל TV פלוס, אשר תעלה לשידור ב-11 באוקטובר.
פילמוגרפיה ופרסים

| שנה> סרטים | שם> סרטים | דמות> סרטים | הערות ופרסים> סרטים |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | Fatal Contact: Bird Flu in America | טובי קונלי | סרט טלוויזיה |
| 2007 | The King | ג'ון ווסלי הצעיר | סרט טלוויזיה |
| 2007 | רומולוס, אבי | ריימונד | זוכה פרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקן הצעיר הטוב ביותר (2007) מועמד לפרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקן הראשי הטוב ביותר (2007) |
| 2009 | הדרך | בוי |  מועמד לפרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקן הראשי הבינלאומי הטוב ביותר (2010) מועמד לפרס סאטורן להופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר (2010) |
| 2009 | Tinytown | דייוויס |  |
| 2010 | תן לי להיכנס | אוון |  |
| 2010 | ג'ק תואם | פין | מועמד לפרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר (2010) |
| 2012 | מסע באירופה | ג'וזף |  |
| 2012 | פארנורמן | נורמן בבקוק | דיבוב |
| 2013 | מדריך הצפרים להכל | דייוויד פורטנוי |  |
| 2013 | כנס העתידנים | אהרון רייט |  |
| 2013 | רומיאו וג'ולייט | בנבוליו |  |
| 2014 | כל המדבר | ג'יימס צ'ארם |  |
| 2014 | כוכב הקופים: השחר | אלכסנדר | מועמד לפרס סאטורן להופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר (2015) |
| 2014 | הדבורה מאיה | ווילי | דיבוב |
| 2014 | הצעירים | ג'רום הולם |  |
| 2015 | לאט במערב | ג'יי קוונדיש |  |
| 2016 | אקס-מן: אפוקליפסה | נייטקרולר |  |
| 2018 | אלפא | קדה |  |
| 2019 | אקס-מן: הפניקס האפלה | נייטקרולר |  |
| 2019 | קוראים לי דולמייט | ניקולס יוזף פון שטרנברג |  |
| 2020 | 2067 | איתן ווייט |  |
| 2021 | כוחו של הכלב | פיטר גורדון | זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (2022) זוכה פרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה הבינלאומי לשחקן המשנה הטוב ביותר (2022) זוכה פרס סטלייט לשחקן המשנה הטוב ביותר (2021) מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (2022) מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (2022) מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (אנ') (2022) |
| 2022 | אלביס | ג'ימי רודג'רס סנואו |  |
| 2024 | מריה | מנדרקס |  |
| 2024 | זכרונות של חילזון | גילברט פודל | דיבוב |
טלוויזיה
| 2006 | מונארק קוב | ג'ייק הצעיר | 4 פרקים |
| 2006 | סיוטים וחלומות: מסיפוריו של סטיבן קינג | ברנדון/ג'קסון אוונס | פרקים: "Umney's Last Case", "The Fifth Quarter" |
| 2011–2016 | פופי קאט | רבי | דיבוב |
| 2015 | גליפולי | תומאס "טולי" ג'ונסון | מיני סדרה |
| 2020 | Interrogation | כריס קלר |  |
| 2024 | כתב ויתור | ניקולס רייבנסקרופט | מיני-סדרה |
תיאטרון
| 2025 | השחף |  |  |
מלחמת העבדים השלישית

מלחמת העבדים השלישית (המכונה גם מלחמת הגלדיאטורים או מלחמת ספרטקוס), אשר אירעה ברומא בין השנים 71-73 לפנה"ס, הייתה האחרונה מבין שלוש מלחמות העבדים הגדולות ברפובליקה הרומית. מלחמה זו גם הייתה היחידה שהציבה איום ישיר לעיר רומא עצמה. המלחמה החלה בבית ספר לגלדיאטורים בקפואה הנמצאת כ-200 ק"מ מרומא, כאשר 78 גלדיאטורים התרעמו על היחס המחפיר לו זכו מאדונם, מרדו בו ובמשך השנתיים שלאחר מכן הטילו אימה על אזרחי רומא. בזמן זה גדל צבא העבדים המורדים והגיע לשיא של 120,000 מורדים, תוך שהוא מנצח בקרב מספר רב של לגיונות רומאיים. הלחימה הגיעה אל סיומה בקרב גדול, במהלכו תקף צבאו של קראסוס (פוליטיקאי רומי שנודע בשל עושרו הרב) את צבא המורדים, והנחיל להם מפלה, שבמסגרתה מצאו את מותם כמעט כל העבדים המורדים, ביניהם גם מנהיגם ספרטקוס. לאחר חיסול המרד נצלבו כ-6,000 מורדים לאורכה של הדרך בין קפואה ורומא, וקראסוס עצמו זכה למצעד ניצחון (Ovatio).
עבדות ברומא

סחר בעבדים היווה נדבך חשוב בכלכלת הרפובליקה הרומית. חוקרים מעריכים שאחוז העבדים באוכלוסיית הרפובליקה נע בין 25% ל-75%. מספר מקורות הזינו את הביקוש המתמיד לעבדים בשטחי רומא: ילודה טבעית, ילדים שהתייתמו או ננטשו בידי הוריהם, ייבוא עבדים מהשטחים שמחוץ לשליטה הרומאית, פיראטים, רומאים שהורשעו בדין, ועוד. אך מקור אספקת העבדים העיקרי התבסס על בני אדם שנשבו במהלך מלחמות ההתרחבות של הרפובליקה. העבדים ברומא עסקו במגוון תפקידים, החל מחקלאות וכלה בניהול משקי בית, כך שהאזרח הרומאי מן השורה היה מצוי במגע מתמיד עם עבדים בתחומי חיים רבים. אופי הקשר בין העבד לאזרח הייתה תלויה ברצונם הטוב של אדוניהם, חלקם הפגינו נדיבות כלפי האנשים שנחשבו לרכושם, אחרים לא בחלו בהתעללות פיזית של ממש.
רקע למרד

למרות ההתייחסות המורחבת למלחמת העבדים השלישית, היו מקרי מרידה או התנגדות לעבדות רבים במשך השנים. ברובן היו אלה התלקחויות ספונטניות שכללו התנהגות מרדנית הנעה בין התרשלות בזדון, בריחה ואף רצח האדון. לצד זאת, חוותה רומא במשך תקופה קצרה של 62 שנה שלוש מרידות עבדים גדולות באופן משמעותי ומאורגנות. שתי המרידות הראשון אירעו בסיציליה שלאחריהם התרחש מרד העבדים השלישי של ספרטקוס. כל אלו אירעו בתקופה בה הרפובליקה הרומית חוותה תנופת התרחבות, שיצרה זרם עבדים רציף לשטחי הרפובליקה.
רקע למרד > מרד העבדים הראשון (132-136 לפנה"ס)

מרד העבדים הראשון פרץ בשנת 136 לפנה"ס באזור העיר אנה שבסיצליה. המקורות מספרים כי המורדים פתחו במרד בשל יחס בלתי-אנושי לעבדים, כפי שמתאר ההיסטוריון היווני דיודורוס:
ואילו העבדים, מדוכאים מן הייסורים והמכות, שברוב המקרים הונחתו עליהם בלא כל סיבה הגיונית, לא יכלו עוד לשאת זאת. זאת בהיפגשם אפוא אלו עם אלו בהזדמנויות שנקרו להם נדברו ביניהם על התמרדות עד שהגיע העת שבה הוציאו את תכניתם אל הפועל.
המרד הובל על ידי עבד ממוצא סורי בשם אאונוס (Eunus). לאחר זמן קצר ומספר ניצחונות של אאונוס פרץ מרד מקביל בצידו השני האי, באזור העיר טאורומניום (Tauromenium), שהונהג על ידי עבד בשם קלאון (Cleon) מאסיה הקטנה. עד מהרה קיבל קלאון את מרותו של אאונוס ואספת העם שארגנו המורדים הכתירה את אאונוס למלך. בעקבות כך שינה את שמו לאנטיוכוס. המרד הגיע אל סופו לאחר שהרומאים צרו על הערים ששחררו המורדים וכבשון בזו אחר זו. הגורם המרכזי שסייע לניצחונם של הרומאים על המורדים היה המתחים הפנימיים בתוך קבוצת המורדים: לאחר שהבינו כי סופם קרב פנו איש כנגד רעהו ואחדותם התפוררה.
רקע למרד > מרד העבדים השני (100-104 לפנה"ס)

כמעט 30 שנה לאחר המרד הראשון בסיציליה, פרץ מרד עבדים נוסף באי בשל סירוב בעלי-העבדים להישמע להחלטת סנאט שחייבה לשחרר כ-8,000 עבדים ילידי ביתיניה (Bithynia) על מנת שיסייעו לבלום את פלישתם של שבטים גרמאניים לתחומי האימפריה. כ-230 עבדים שציפו לשווא לשחרורם בשל צו הסנאט, החלו למרוד כנגד אדוניהם. אולם גם מרד זה הסתיים במהרה כאשר השטחים שבהם התבצרו המורדים נכבשו בידי הכוחות הרומאים. זמן קצר לאחר מכן החל הגל השני של המרד בהנהגת עבד בשם סלוויוס (Salvius). צבא העבדים של סלוויוס הנחיל תבוסה למשמר המקומי של הלגיון הרומאי. מרד מקביל בצדו האחר של האי הונהג בידי עבד בשם אתניון (Athenion). הרומאים שלחו שלושה קונסולים לסיציליה על מנת לדכא את המרד. על אף שעלה בידם לנצח את חילות המורדים, לא עלה בידם של השליחים להביא לסיום ההתקוממות. רק בשנת 101 לפנה"ס הגיע המרד אל קיצו בדו-קרב בין הקונסול אקוויליוס (Aquillius) ובין מנהיג העבדים אתניון, יורשו של סלוויוס. הקונסול הרג את אתניון והמורדים נכנעו.
שנת 73 לפנה"ס-פרוץ מרד העבדים השלישי

בשנת 73 לפנה"ס בעיר קפואה תכננו כ-200 עבדים שהשתייכו ללודוס (בית ספר) לגלדיאטורים לברוח לחופשי בשל התעללותו של באטיאטוס, מאמן הגלדיאטורים. פלוטרכוס כתב על פריצת המרד:
היה איש בשם לנטולוס באטיאטוס, שאימן לודרים בקפואה, רובם גאלים ותראקים; ולא מפני שסרחו, אלא בשל אכזריות אדוניהם בלבד, נכלאו עבדים אלו יחד, ונאנסו להילחם זה בזה.
תוכנית הבריחה נשתבשה כאשר דבר הבריחה נודע לבאטיאטוס, לבסוף עלה בידיהם של שבעים ושמונה גלדיאטורים לברוח, בנוטלם סכיני מטבח ביציאתם מהמתחם. בדרכה מחוץ לעיר פשטה החבורה על עגלה שהובילה ציוד לגלדיאטורים. נשק זה שימש אותם זמן קצר לאחר מכן, כאשר חיל המשמר המקומי ניסה לשווא לעצור את הימלטותם.
שנת 73 לפנה"ס-פרוץ מרד העבדים השלישי > הנהגת המרד

לאחר שהצליחו לברוח התבצרו המורדים על הר הוזוב (Monte Vesuvio) הממוקם ממזרח לנאפולי ובחרו להם את ספרטקוס התראקי, ואת קריקסוס ואוינומאוס הגאלים למנהיגיהם. לפי המקורות, ספרטקוס היה עריק מצבא רומא שנמכר לעבדות כעונש על מעשיו. יכולותיו הצבאיות ומבנה גופו הגדול של ספרטקוס הובילו למכירתו לבאטיאטוס שתכנן להכשירו כגלדיאטור.
שנת 73 לפנה"ס-פרוץ מרד העבדים השלישי > הקרב על הר הוזוב

מספר המורדים המתבצרים בוזוב החל לגדול עם הצטרפותם של עבדים נוספים. על מנת להתקיים יצאו המורדים למסעות ביזה ביישובים שסבבו את ההר. בתגובה לפשיטות שלחו הרומאים כוח צבאי שמנה כשלושת אלפי חיילים, בראשות הפראיטור ואריניוס קלאודיוס גלאבר (Varinius Claudius Glaber) שנועד לחסל את המרידה. ואולם, מאחר שהמרד נתפס בראשיתו כאירוע שולי ומקומי, כוח הדיכוי הורכב בחיפזון ולא התבסס על יחידה צבאית סדירה. כאשר הגיע הכח להר הוא הקים מחנה צבאי למרגלותיו שחלש על ציר העלייה והירידה היחיד מפסגתו. אל מול זאת, ספרטקוס ומורדיו מצאו דרך להתמודד עם המצור, כפי שתיאר זאת פלוטרכוס:
אבל למעלה צמחו גפני-בר במספר רב. מהן חתכו את הזמורות הראויות לשימוש וקלעו מהן סולמות חזקים וארוכים והיו תולים ומשלשלים בזיזי הסלעים מלמעלה למטה, עד שהגיעו אל רגלי הצוק.
פרט לאדם אחד שנותר כדי לשלשל לחבריו את נשקם מראש ההר, ירדו כל המורדים באמצעות חבלי הגפן מן ההר. הם תקפו את המחנה הרומאי במפתיע, כפי שתיאר פרונטינוס:
שם לא היתה כל שמירה, ובאופן זה לא זו בלבד שניצל, אלא בהופיעו לפתע באגף אחר, הטיל אימה במחנה קלודיוס וכמה קוהורטות ברחו מפני 74 גלדיאטורים.
לאחר הניצחון על קלודיוס ומחנהו, נשלח פראיטור נוסף בשם פובליוס ואריניוס (Publius Varinius), מלווה בסגניו פוריוס וארניוס על מנת לטפל במורדים. תחילה הטיל וארניוס על סגנו פוריוס לעלות בכוח של 2000 לוחמים ולתפוס את ספרטקוס, אולם הכוח הזה הובס בידי המורדים. לאחר מכן שלח וארניוס את סגנו קוסיניוס כדי להתמודד עם המורדים, אך גם זה נהרג בידי ספרטקוס. אחרי מספר התנגשויות הוביל ספרטקוס את צבא המורדים לניצחון על צבאו של וארינוס. הפראיטור עצמו הצליח לברוח, אולם ספרטקוס לקח שלל את סוסו האישי. בשלב זה הפכה ההתארגנות להמונית, כפי שתיאר אפיאנוס:
אחר-כך הוסיפו להצטרף אל מחנה ספרטקוס המונים, עד שהגיע צבאו ל-70,000 איש.
שנת 72 לפנה"ס-המשך המרד והניסיונות לחיסולו

ניצחון העבדים על הפראיטורים בקרב על הר הוזוב הגביר את קצב הצטרפות העבדים למרידה, וכך חזק את מחנם משמעותית. עבור הרומאים, תבוסת הצבא בידי צבא עבדים לא נתפש רק כהשפלה אלא גם הביא לתפישה כי המרד התפתח לכדי איום ממדרגה ראשונה. על מנת להתמודד עם איום זה החליט הסנאט להטיל למערכה את שני הקונסולים של שנת 72 לפנה"ס במטרה לחסל אחת ולתמיד את המרד. הקונסולים, לוקיוס גליוס פובליקולה (Lucius Gellius Publicola) וקורנליוס לנטולוס קלודיאנוס (Cornelius Lentulus Clodianus) יצאו לדרך מיד. במקביל אירע קרע במחנה המורדים; ספרטקוס תכנן להוציא את המורדים מחוץ לטריטוריה הרומאית ולהחזירם לביתם ואילו קריקסוס ותומכיו רצו להמשיך לעלות על רומא ולבזוז אותה. לגבי ההתרחשויות של אותה שנה ישנן שתי גרסאות, הראשונה של אפיאנוס והשנייה של פלוטרכוס.
שנת 72 לפנה"ס-המשך המרד והניסיונות לחיסולו > גרסתו של אפיאנוס

לאחר פיצול כוחות המורדים פגש קריקסוס שפקד על כח לוחם שנאמד ב-30,000 מורדים את הקונסול גאליוס. הקונסול ניצח את קריקסוס וצבאו בקרב למרגלות הר גארגאנוס, וכ-20,000 מורדים נהרגו ביניהם קריקסוס עצמו. באותו זמן ניסה ספרטקוס לברוח דרך הרי האפנינים אל האלפים, על מנת למצוא שם מחסה מן הלגיונות הרומאיים. אולם דרכו צפונה נחסמה על ידי הקונסול לנטולוס ונתיב הנסיגה נחסם על ידי הקונסול גאיוס. ספרטקוס, על כן, תקף את חוסמיו והנחיל מפלה לשני הקונסולים, תוך שהוא תוקף כל אחד מהם בנפרד. לאחר נסיגת הקונסולים הקריב ספרטקוס שלוש מאות שבויים רומאים לזכרו של קריקסוס, והחליט (ללא נימוק בכתיבתו של אפיאנוס) בכל זאת לצאת למתקפה על העיר רומא, בראשות צבא בן 120,000 מורדים. בדרכו אל העיר נתקל ספרטקוס בשנית בצבאותיהם המאוחדים של שני הקונסולים בפיקנום (אנ'). לאחר קרב עיקש ניצח ספרטקוס את הקונסולים המאוחדים. לפי אפיאנוס, הבין ספרטקוס לאחר הקרב בפיקנום כי אין בכוחו לכבוש את העיר רומא. זאת מאחר שכוחותיו הורכבו רק מעבדים ועריקים שלא נהנו אפילו מעיר אחת כבת-ברית. ספרטקוס שינה את תוכניותיו בשנית, ושם פעמיו דרומה. הוא כבש את הגבעות מסביב לעיר תוריאי (Thurii), ולאחר מכן גם את העיר עצמה. ביושבו בעיר אסר על סחר בזהב וכסף, אך עודד סחר של ברזל ונחושת בהם השתמש ליצור כלי-נשק. לאחר כיבוש תוריאי וסביבתה, התנגשו המורדים בכוח רומאי נוסף ויכלו גם לו. הם חזרו לעיר כמנצחים באספם שלל רב מן החיילים הרומאים המובסים.
שנת 72 לפנה"ס-המשך המרד והניסיונות לחיסולו > גרסתו של פלוטרכוס

לפי פלוטרכוס, לאחר שנפרדו דרכיהם של ספרטקוס וקריקסוס, פגש הקונסול גליוס את קריקסוס והמורדים שהלכו עמו. גליוס ניצח את קריקסוס והשמיד את צבאו. במקביל, כיתר הקונסול לנטולוס את ספרטקוס ואנשיו, אך ספרטקוס תקף את כוח הכיתור והצליח לשים את ידו על רכושם של סגני הקונסול. לאחר מכן, המשיך ספרטקוס עם אנשיו לכיוון האלפים, אך גאיוס קסיוס לונגינוס וארוס (Gaius Cassius Longinus Varus) שהיה באותו זמן נציב בגאליה שנמצאת מעבר לאלפים, חסם את דרכו של ספרטקוס בעזרת צבא של 10,000 לוחמים. בקרב שהתפתח בין הצבאות יצא ספרטקוס כשידו על העליונה, וקסיוס הצליח להימלט כשחלק גדול מצבאו הושמד, אך ספרטקוס הבין שלא יוכל לעבור שם.