stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי דהאן
מבחר מאמרים בנושאי חינוך

יוסי דהאן, "המשפט בשירות ההפרטה: על אוטונומיה הורית ושוויון הזדמנויות", משפטים, כרך 43 (3) עמודים 1003-1065, 2013.
יוסי דהאן ויוסי יונה, ‏דוח דברת: על המהפכה הנאו-ליברלית בחינוך, תיאוריה וביקורת 27, סתיו 2005
יוסי דהאן ויוסי יונה, ‏דוח דוברת, שוויון הזדמנויות והמציאות בישראל, תיאוריה וביקורת 28, אביב 2006
Dahan, Y. (2010) Privatization, Marketization and Equality of Educational Opportunity, Journal of Law & Ethics of Human Rights, Vol. 4
Dahan, Y. Hammer Y. 2010., "Democracy, the Educational Autonomy of Cultural Minorities and the Law: The Case of the Ultra-Orthodox Minority in Israel" in Alexander, H., Pinson, H., and Yonah, Y. (2009) Citizenship, Education and Social Conflict, London: Routledge.
Dahan, Y. Levy, G. (2000) "The Multicultural Education in the Zionist State – The Mizrahi Challenge" Studies in Philosophy and Education 19: (5-6): 423-444
Yonah, Y., Dahan, Y. and D. Markovich. 2008. "Neo-liberal Reforms in Israel's Education System: the Dialectics of the State," International Studies in Sociology of Education 18(4): 199-216. Dahan, Y. Yonah, Y. (2007) "Israel's Education System: Equality of Opportunity: from Nation Building to Neo Liberalism" in Brock, C. and Levers, L. (eds) Aspects of Education in the Middle East and North Africa. Oxford University Press
Yonah, Y, Dahan, Y. (2008) "Neo Liberal Reforms in Israel's Education System", in Resnik, J. (ed.) The Production of Educational Knowledge in the Global Era, Sense Publishers. (121-145)
מאמרים ופרסומים בנושאים אחרים

יוסי דהאן ונעמי לבנקרון, ‏סחר בנשים בישראל בחסות שלטון החוק, תיאוריה וביקורת 24, קיץ 2004
עמירם גיל ויוסי דהאן, בין נאו-ליברליזם לאתנו-לאומיות: תאוריה, מדיניות ומשפט ביחס לגירוש מהגרי-עבודה בישראל, משפט וממשל י (תשס"ז)
יוסי דהאן, שלומית בנימין, מוטי גיגי, שלומית ליר, מתי שמואלוף, נפתלי שם טוב, מהקמפוס לנמל: סיקור שביתות ושובתים בתקשורת הישראלית. סוציולוגיה ישראלית, גיליון יד מס' 1 אוגוסט 2012. תשע"ב.
תרגום והערות בעברית לספרו של תומאס נייגל, מה המשמעות של כל זה? : מבוא קצר מאוד לפילוסופיה. תל אביב, פפירוס, אוניברסיטת תל אביב, 1994.
הערות שוליים

↑  ענת באלינט, יוסי דהאן התפטר ממליאת רשות השידור: "השידור  הציבורי בישראל הולך ונמוג", באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2003
↑  עתי"ם, ח"כים ואנשי אקדמיה למפגש עם אנשי אש"ף בשטוקהולם, מעריב, 28 ביוני 1990
↑  "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
↑  פוסט בפייסבוק
↑  ורד לי, אחד מדבר על צדק, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2007
↑  יוסף גורני, לאומיות כקונספירציה, או האם ארה"ב היא מודל אידיאלי למדינה, באתר הארץ, 18 במרץ 2007
יוסי דהאן, להמציא אומה, באתר "העוקץ", 20 באוקטובר 2006
↑  גיל גרטל, אי-צדק בחינוך מתחיל בהורים. שם צריך להתחיל לעבוד, באתר "שיחה מקומית", 23 בנובמבר 2018
↑  סקירה מאת השופט ד"ר אברהם טננבוים על הספר "תאוריות של צדק חברתי" בכתב העת המשפטי "המשפט" (כתב העת של הפקולטה למשפטים במכללה למינהל).
↑  דורון קורן, לחנך את המחנכים, באתר ynet, 24 בדצמבר 2009
↑  נועם אורדן, באטמן בחוג לפילוסופיה, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297303105171  BnF: cb167049986 (data)  GND: 110761404X  ISNI: 0000 0000 6693 7331  LCCN: no2004055816  NTA: 404025358  SUDOC: 195619099  VIAF: 7102515   WorldCat (עם VIAF): 7102515
כל עוד

| --- | --- |

 סינגל בביצוע יוני רכטר ועלי מוהר
 מתוך האלבום "מחשבות ואפשרויות"
 יצא לאור:  1995
 סוגה:  פופ רוק
 שפה:  עברית
 אורך:  3:58 דק'
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  עלי מוהר
 לחן:  יוני רכטר
 הפקה:  יוני רכטר
 עיבוד:  יוני רכטר
כל עוד הוא פזמון שכתב עלי מוהר, הלחין יוני רכטר, וביצעו במקור רכטר, אבנר קנר וקבוצת בנות ממקהלת העפרוני. השיר יצא לאור בשנת 1995.
רקע

השיר נכלל באלבום "מחשבות ואפשרויות".
השיר עוסק במעגל החיים. בתחילתו תיאור של ילד ההולך אל בית הספר בחודש תשרי. אביו שומר עליו מן הצד. לאחר מכן מתואר שהאב נזכר בימים בהם היה תלמיד בעצמו, והובל על ידי אביו אל בית הספר. הגבר נזכר בימיו בבית הספר בו נלמדו אותם תכנים שלומד בנו.
עלי מוהר סיפר על כתיבת השיר: "יוני סיפר לי שהיה לו חלום שבו ילד הולך ברחוב, אולי מישהו עוקב אחריו, משהו מפחיד. כאן אני התחלתי לעבוד (...) לקחתי ממה שהביא יוני את הילד שהולך ברחוב וגבר הולך אחריו, אבל הגבר נהיה אבא. ופתאום השיר נהיה מאוד אישי".
השיר מזוהה ומנוגן רבות עם פתיחת שנת הלימודים.
גרסאות כיסוי

שרית חדד ביצעה חידוש לשיר עבור פרויקט של מפעל הפיס. רכטר ביצע לשיר גרסה מחודשת שהוקלטה באלבום הופעה, כשאיתי פרל משתתף בביצוע השיר. בשנת 2020 ביצעו חברי התוכנית "זהו זה" גרסת כיסוי לשיר, ובתוכו שולב קטע מהשיר "חמש שנים על מיכאל". השיר זכה גם לגרסה פארודית בתוכנית "ארץ נהדרת".
הערות שוליים

↑  דויד פרץ, בחיל ובקפסולה, באתר ישראל היום, 3 בספטמבר 2020
הוראת שעה

ערך זה עוסק בחיקוק במדינת ישראל. אם התכוונתם לתקנה בהלכה היהודית, ראו .
הוראת שעה היא חיקוק שתוקפו הוגבל בזמן מראש. זאת, להבדיל מיתר החוקים והתקנות, שעומדים בתוקף כל עוד לא בוטלו או תוקנו. בדרך כלל, הדבר נעשה כדי לאפשר לבחון את יישומה של החקיקה עד לקביעתה כהסדר קבוע.
היסטוריה

הוראת השעה הראשונה בישראל נקבעה בחוק המעבר (הוראת שעה), התש"ט-1949, שנחקק ב-6 באפריל 1949, ובו נקבע כי סמכויותיו של הנשיא יועברו ליושב ראש הכנסת בעת שהוא שוהה בחו"ל. מילוי מקומו של הנשיא טרם הוסדר אותה שעה, ומאחר שהנשיא עמד לצאת לחו"ל, נוצר צורך בהסדרת הנושא. מאוחר יותר נקבעו ההוראות בדבר מילוי מקומו של נשיא המדינה בחוק רגיל, וכיום הן מעוגנות בחוק יסוד: נשיא המדינה.
בדרך כלל, הליך חקיקתה של הוראת שעה אינו שונה מהליך החקיקה הרגיל: חוק שהוא הוראת שעה נחקק ככל חוק אחר, ותקנות שהן הוראות שעה מותקנות ככל תקנה אחרת. עם זאת, במספר חוקים נקבעו מנגנונים שמאפשרים את הארכתם בדרכים אחרות. בחוק טל ובחוק האזרחות והכניסה לישראל נקבע מנגנון שאפשר את הארכת הוראת השעה בצו באישור מליאת הכנסת. תוקפם של חוקים אלה אכן הוארך בדרך זו, ואולם כשרצתה הממשלה להכניס תיקונים בחוק האזרחות והכניסה לישראל במסגרת הארכת הוראת השעה, היה עליה לעשות זאת בהליך החקיקה הרגיל. מנגנון אחר נקבע בחוק פיקוח אלקטרוני על משוחררים בערובה ומשוחררים על-תנאי ממאסר (הוראת שעה), ולפיו השר לביטחון הפנים יכול היה להאריך את תוקפה של הוראת השעה בצו באישור ועדת המדע והטכנולוגיה. מאחר שההליך היה חריג, נקבע כי ניתן להאריך בדרך זו את תוקפה של הוראת השעה רק פעם אחת, ולתקופה שלא תעלה על שנה. הארכת החוק בפעם השנייה הייתה בהליך חקיקה רגיל.
הטעמים לשימוש בהוראת השעה

השימוש בהוראות שעה נעשה משלושה טעמים עיקריים:
כוונה לתת מענה לסוגיה נקודתית מבלי לשנות את הנורמה הכללית. כך למשל אירע במקרה של חוק הרשויות המקומיות (מימון בחירות) (הוראת שעה), התשס"ו-2005. בסעיף 1 להוראת השעה נקבע כי היא תחול על "הבחירות לראש הרשות שיתקיימו ביום ה' בכסלו התשס"ו (6 בדצמבר 2005)". הבחירות היחידות שהתקיימו באותו היום הן הבחירות החוזרות לראשות עיריית נהריה, שנערכו בהוראת בית המשפט המחוזי. מאחר שהמחוקק לא נתן את דעתו למקרה מסוג זה, נקבעו בהליך חקיקה מהיר הוראות מיוחדות שיסדירו את מימון הבחירות בעיר.
קביעת נורמה לתקופת ניסיון שבסיומה ניתן יהיה לבחון את יעילותה והשלכותיה. כך, למשל, נקבע בשנת 2000 בתקנות להגנת חיית הבר איסור על ציד חוגלות וארנבות לתקופה של 3 שנים, בשל הידלדלות אוכלוסייתם של מינים אלה. תוקף התקנות הוארך מספר פעמים, ומשהתברר כי אוכלוסיית החוגלות והארנבות טרם התאוששה, הוחלט בשנת 2006 להפוך את הוראת השעה להוראת קבע.
חקיקה בעייתית הנדרשת מאילוצים שונים, בדרך כלל ביטחוניים. הוראות שעה מסוג זה נפוצות יותר מאז המהפכה החוקתית, שבעקבותיה התחזק מעמדן של זכויות האדם בישראל. החוק הבולט ביותר בהקשר זה הוא חוק האזרחות והכניסה לישראל, האוסר על איחוד משפחות של פלסטינים בישראל. בג"ץ אישר את חוקתיותו של החוק, ברוב של 6 מול 5, ואולם השופט אדמונד לוי חתם את פסק הדין במילים "אציע לחברי, כי בכפוף לאמור לעיל, נדחה את העתירות ככל שהן נוגעות לעשייתו בעת הזו של צו מוחלט המורה על בטלותו של חוק האזרחות מחמת היותו בלתי חוקתי. עם זאת, אדגיש כי אם לא ישכילו המשיבים למלא אחר שהתבקשו, ספק בעיני אם יוכל החוק להתמיד ולצלוח את הביקורת השיפוטית גם בעתיד". מאז ניתן פסק הדין, הוארכה הוראת השעה פעמים נוספות, עד 31 בינואר 2013, ובפסק דין נוסף בעניינו, שוב אושרה חוקתיותו, ברוב של 6 מול 5.
לעיתים החקיקה בהוראת שעה נעשית מיותר מטעם אחד, כמו החקיקה בנושא נגיף הקורונה החדש שהייתה הן נקודתית לנגיף מסוים, הן לתקופת ניסיון עד להתבהרות המצב והן בעייתית בשל הגבלות זכויות האזרח.
תקופת תוקפה של הוראת שעה

מעצם טיבה של הוראת שעה, תקופת תוקפה היא חודשים ספורים או שנים ספורות. עם זאת, כמה מהוראות השעה בישראל נשארו בתוקף במשך שנים רבות. כך, למשל, הוראת השעה המעמידה את תקופת השירות בצה"ל של גברים על 3 שנים, שנכנסה לתוקף ב-18 ביוני 1995, והוארכה לאחר מכן 14 פעמים, עד לביטולה בשנת 2013.
לעיתים פוקע תוקפה של הוראת שעה, וכעבור זמן מה הוא מוארך למפרע ממועד הפקיעה. מצב זה, הנובע מטיפול לקוי בהארכת התוקף של הוראת השעה, גורם לחוסר בהירות בתקופה שבין פקיעת התוקף לבין הארכתו, מפני שלא ברור האם המחוקק החליט בפירוש שאין לו עניין יותר בהוראת שעה זו, או שבכוונתו להאריכה. תקנות מס הכנסה (שיעור המס על הכנסה בעד עבודה במשמרות), תשמ"ז-1986, הותקנו בשנת 1986 בתוקף לשנה אחת, ומדי פעם הוארך תוקפן לשנה או שנתיים נוספות, כשפעמים אחדות ההארכה נעשתה למפרע.
הוראת שעה לתיקון חוק יסוד

חוקי יסוד הם הדרך שבחרה הכנסת לשם גיבוש הדרגתי של חוקה לישראל. אף שחוקה מתאפיינת ביציבות יחסית לחקיקה רגילה, חוקי היסוד עברו שינויים רבים, ולא רק תוקנו בהוראת שעה, אלא אף נחקק חוק יסוד כהוראת שעה.
בשנת 2009 נחקק כהוראת שעה, חוק־יסוד: תקציב המדינה לשנים 2009 ו־2010 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), שנועד לאפשר חקיקת תקציב דו־שנתי, בניגוד לחוק־יסוד: משק המדינה, שבו נקבע "התקציב יהיה לשנה אחת".
פסק־דין של בג"ץ, שניתן ב־23 במאי 2021, עסק בעתירה שביקשה להורות על בטלותו של תיקון מס' 50 לחוק־יסוד: הכנסת, שבו נקבעו, בהוראת שעה, הוראות ביחס לתקציב המדינה לשנת הכספים 2020. לפי הכרעת רוב ההרכב, בחקיקת הוראת שעה זו נעשה שימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת, ובפעם הראשונה במשפט הישראלי נפסל חוק יסוד:
הערות שוליים

↑  מאגר החקיקה הלאומי, הוראת שעה
↑  בג"ץ 7052/03 עדאלה-המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל נ' שר הפנים ואח'
↑  גילי כהן, שר הביטחון אישר את קיצור השירות לחיילים: 4 חודשים פחות מ-2015, באתר הארץ, 6 במאי 2013.
↑  תקנות מס הכנסה (שיעור המס על הכנסה בעד עבודה במשמרות), תשמ"ז-1986, באתר "נבו"
↑  דוד שי, תזכירו לכבוד השר, באתר TheMarker‏, 20 בפברואר 2003
דוד שי, זכויות עובדי המשמרות בתעשייה נזנחות, באתר כלכליסט, 27 בספטמבר 2021
↑  חוק יסוד: תקציב המדינה לשנים 2009 ו-2010 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), ס"ח 2196 מיום 7 באפריל 2009
↑  גלעד מורג, בג"ץ במסר לכנסת: נבטל דחיית תקציב נוספת, גם לחוקי יסוד יש תנאים, באתר ynet, 23 במאי 2021
↑  חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 50 - הוראת שעה), ס"ח 2845 מ-24 באוגוסט 2020
↑  בג"ץ 5969/20 סתיו שפיר ואחרים נ' הכנסת ואחרים, ניתן ב־23 במאי 2021
יהדות חילונית-הומניסטית

"מנורת האדם" (Humanorah), סמל המזוהה עם הזרם.
יהדות חילונית-הומניסטית, ולעיתים פשוט יהדות הומניסטית (באנגלית: Secular Humanistic Judaism), היא זרם הרואה את היהדות כמורשת שאינה דתית ואינה תלויה באל. תחת זאת, היא מדגישה את הערכים האנושיים בה ואת חשיבות ההזדהות של הפרט עם ההיסטוריה והתרבות היהודיים במקום עם אמונה או מעש דתיים. גישתה שואבת מרעיונות ההומניזם החילוני: הסתמכות על הפרט ואמונה ביכולתו לשפר ולקדם את עצמו, התנהגות מוסרית וכבוד האדם, והתרחקות מתפישות על-טבעיות. בניגוד לרקונסטרוקטיבים, החולקים גם הם ראייה של היהדות כתרבות יותר מדת, זרם זה מסרב להכליל ניסוחים דתיים כלשהם בטקסים שהוא עורך.
היהדות ההומניסטית-חילונית מציינת את המועדים המסורתיים כביטוי לערכים האנושיים המגולמים בהם. כך, השבת נתפסת כיום של איחוד משפחתי ומנוחה, ראש השנה נתפס בתור מועד להתחדשות ולקבלת החלטות לעתיד, יום כיפור כהזדמנות לחשבון נפש והתחבטות מוסרית, סוכות כביטוי להתחברות לטבע ולסביבה, וכיוצא בזה. הזרם מתנגד להגדרת טקסיו הקהילתיים כ"תפילה", ובמקום זאת מתייחס אליהם בתור "חגיגה של הזהות היהודית" באמצעות התכנסות, שירה ועוד. הקבלה לקהילה הומניסטית-חילונית נקראת "אימוץ היהדות" ולא "המרת דת" או "גיור", והתנאי לה הוא הזדהות עם העבר והמורשת היהודיים ונכונות להשתתף בפעילות. מנהיגים מוסמכים של הזרם מכונים "רבנים" (בשל זיקה למקורו של המונח במסורת), והזרם רואה בעצמו דת במובן של מערכת אמונות מסוימת ומסגרת קהילתית אך לא במובן של אמונה באלוהות.
התנועה היהודית חילונית-הומניסטית, נוסדה על ידי הרב שרווין ויין (אנ'). הוא נסמך כרב רפורמי, אך בשלב מוקדם זנח את האמונה. ב-1963 ייסד עם שמונה משפחות בית כנסת עצמאי בבירמינגהם, דטרויט. בתחילה התנהלו כקהילה רפורמית, אך תוך חצי שנה נמחקו כל ההתייחסויות לאלוהים מסידור התפילה והקהילה פנתה לכיוון ההומניסטי-חילוני שטיפח ויין. הוא ביקר את הזרמים הדתיים השונים על אמונתם באלוהים, ובמקביל הדף את הזלזול שספג מתנועות חילוניות יהודיות מובהקות יותר באמרו שמחיקת סממנים כגון בתי כנסת ורבנים הם ניתוק בלתי־מוצדק מהשורשים התרבותיים. קהילות רפורמיות קטנות אחרות פרשו ואימצו רעיונות דומים.
ב-1967 ייסד את "אגודת הרבנים ההומניסטיים" כדי לבסס את הזרם החדש, וב-1969 התאחדו הקהילות השונות שהזדהו עמה במסגרת "החברה ליהדות הומניסטית" (SHJ). ב-1985 הוקם "המכון הבינלאומי ליהדות חילונית הומניסטית" (IISHJ), שמשרדיו שוכנים בדטרויט ושיקגו ושהכשיר מאז כארבעים רבנים ורבות. ב-1986 ייסד ויין את "הפדרציה הבינלאומית של יהודים חילונים הומניסטים", שהתארגנה מחדש ב-2008 כ"פדרציה ליהדות חילונית הומניסטית." ב-2004 קמה שלוחה בישראל, "מכון תמורה". חברים בולטים בזרם הם אלבר ממי, אלן דרשוביץ, יאיר צבן ויהודה באואר. הגוף הבינלאומי מרכז כחמישים קהילות וקבוצות, כשלושים מתוכן במסגרת ה-SHJ בצפון אמריקה והיתר בעוד 14 מדינות. הקהילות האמריקניות, המהוות את עיקר הזרם, מנו כ־10,000 חברים נכון ל-2012.
ראו גם

יהדות רקונסטרוקציוניסטית
יהדות חילונית
הערות שוליים

↑  Christopher Partridge, Encyclopedia of New Religions, Lion Publishing, 2004. עמ' 118.
↑  יהדות חילונית ישראלית- יהדות חופשית מדת בישראל, באתר יהדות חילונית
↑  Arnold Dashefsky, Ira Sheskin, American Jewish Year Book 2012, Springer Science & Business Media, 2012. עמ' 30.
| זרמים ביהדות |
| --- | --- | --- |
| אורתודוקסים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסים מודרניים • נאו-אורתודוקסים |  |
| ליברלים | רפורמים • קונסרבטיבים (נאולוגים) • רקונסטרוקציוניסטים • התחדשות יהודית • חילונים-הומניסטים |  |
| תקופת בית שני | פרושים • צדוקים • איסיים • בייתוסים • תרפויטים • נצרות קדומה |  |
| ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת | רבניים • קראים • שבתאים • פרנקיסטים |  |
ניהאיה דאוד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 ביולי 1966 (בת 58) טירה, ישראל 
 ענף מדעי:  אפידמיולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (2007) 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2014) 
 מספר צאצאים:  3 
 
ניהאיה דאוד (נולדה ב-17 ביולי 1966) היא אפידמיולוגית חברתית, מרצה בכירה, פובליציסטית ופרופסור לבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. פרופ' דאוד מתמקדת במחקריה באי-שוויון בבריאות, במדיניות ובאסטרטגיות לצמצום אי-השוויון בין קבוצות מיעוט וקבוצות בעלות הכנסה נמוכה.
ביוגרפיה

ניהאיה דאוד נולדה בעיר טירה ומשנת 1990 מתגוררת בכפר נווה שלום. נשואה לאנואר ויש לה שני בנים ובת. סיימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2007. בשנת 2008 זכתה במלגת פארס על לימודי פוסט-דוקטורט ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנים 2008 – 2009. בשנת 2012 הצטרפה למרכז לחקר בריאות ועירוניות בבית החולים סנט מיכאל ובאוניברסיטת טורונטו, קנדה, למטרת ביצוע פוסט-דוקטורט שני. בשנת 2010 הצטרפה למחלקה לבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם היא חברה בוועדת האתיקה. בין השנים 2011–2019 שימשה ראש ועדת האתיקה של הפקולטה למדעי הבריאות. דאוד היא גם בוגרת מכון מנדל למנהיגות חינוכית.
מחקרים

תחומי מחקריה לאורך השנים:
בין היתר, פרופ' דאוד ערכה מחקר לאומי ובינלאומי בנושא אי-שוויון בבריאות הקשורים למעמד, מגדר ומוצא אתני במטרה להבין כיצד הצטלבות של מסלולים היסטוריים, פוליטיים, חברתיים וכלכליים משפיעה על הנגישות והזמינות של שירותי בריאות ומימוש הזכות לבריאות.
על אי שוויון בבריאות בקרב האוכלוסייה הילידית בקנדה, מיעוטים ומהגרים בבריטניה וקנדה ונשים נפגעות אלימות במדינות אירופה.
מחקר בקרב אזרחים ואזרחיות פלסטינים בישראל הבוחן את שורשי אי השוויון בבריאות, לרבות אפליה ממסדית וצורות אפליה מרובות, הפרדה בין סוגי ואזורי מגורים ואלימות.
מחקר על פליטים פנימיים של פלסטינים היה בין הבודדים ברחבי העולם שבחן את ההשפעה ארוכת הטווח על הבריאות.
בתחום האלימות נגד נשים חקרה את תפקידה של מערכת הבריאות בסיקור, איתור וטיפול בנשים נפגעות אלימות.
מחקרים נוספים עסקו בקשר שבין הריסת בתים, היעדר מעמד חוקי וצורות אפליה מרובות שהצביעו על בריאות לקויה והיעדר גישה לשירותי בריאות.
מחקרים > מענקים ופרסים

פרופ' דאוד זכתה במספר מענקי מחקר תחרותיים:
1. מענק ISF למחקר בנושא הפרדה לאומית/אתנית של נשים במחלקות היולדות של בתי חולים בישראל וטיפול מיילדותי מכבד לנשים מרקעים שונים.
2. מחקר בנושא גבריות המתנגדת לאלימות נגד נשים קיבל את מענק Gender-Net and MOST מטעם האיחוד האירופי, והוא נערך עם מדינות מהאיחוד האירופי.
3. מענק MOST - קורונה ואמון.
4. מענקים נוספים מטעם המכון הלאומי למחקרי בריאות ומדיניות בריאות, מתמקדים בנגישות לשירותי בריאות הנפש בקרב פלסטינים אזרחי ישראל ונשים נפגעות אלימות במשפחה בעקבות הרפורמה בבריאות הנפש.
5. מענקים קודמים של קרנות ISF, MOST ו – NIHPR התמקדו בנגישות לשירותי בריאות לאמהות מהחברה הבדואית שהן נפגעות אלימות.
פרסומים

פרופ' דאוד פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת אקדמיים בעלי דירוג גבוה.
פרסומים > פרסומים נבחרים

1. Daoud, N., Urquia, M. L., O'Campo, P., Heaman, M., Janssen, P. A., Smylie, J., & Thiessen, K. (2012). Prevalence of abuse and violence before, during, and after pregnancy in a national sample of Canadian women. American journal of public health, 102(10), 1893-1901.
2. Daoud, N., Smylie, J., Urquia, M., Allan, B., & O’Campo, P. (2013). The contribution of socio-economic position to the excesses of violence and intimate partner violence among Aboriginal versus non-Aboriginal women in Canada. Canadian Journal of Public Health, 104(4), e278-e283.
3. Daoud, N., Matheson, F. I., Pedersen, C., Hamilton-Wright, S., Minh, A., Zhang, J., & O’Campo, P. (2016). Pathways and trajectories linking housing instability and poor health among low-income women experiencing intimate partner violence (IPV): Toward a conceptual framework. Women & Health, 56(2), 208-225.
4. Daoud, N., Shoham-Vardi, I., Urquia, M. L., & O'Campo, P. (2014). Polygamy and poor mental health among Arab Bedouin women: Do socioeconomic position and social support matter?. Ethnicity & health, 19(4), 385-405.
5. Daoud, N., O’Campo, P., Minh, A. et al. Patterns of social inequalities across pregnancy and birth outcomes: a comparison of individual and neighborhood socioeconomic measures. BMC Pregnancy Childbirth 14, 393 (2014).
6. Daoud, N., Sergienko, R., & Shoham-Vardi, I. (2020). Intimate partner violence prevalence, recurrence, types, and risk factors among Arab, and Jewish immigrant and nonimmigrant women of childbearing age in Israel. Journal of interpersonal violence, 35(15-16), 2869-2896.
7. Daoud, N., O’Brien, K., O’Campo, P., Harney, S., Harney, E., Bebee, K., & Smylie, J. (2019). Postpartum depression prevalence and risk factors among Indigenous, non-Indigenous and immigrant women in Canada. Canadian Journal of Public Health, 110(4), 440-452.
8. Daoud, N., Saleh-Darawshy, N. A., Gao, M., Sergienko, R., Sestito, S. R., & Geraisy, N. (2019). Multiple forms of discrimination and postpartum depression among indigenous Palestinian-Arab, Jewish immigrants and non-immigrant Jewish mothers. BMC public health, 19(1), 1-14.
ספרים שערכה:
בראון-אפל, א., דאוד, נ., לוין-זמיר, ד. (2016). קידום בריאות – מתיאוריה למעשה. תל אביב. פרובוק-דיונון.
הערות שוליים

↑   הילה גלזר, "כשלמדתי לדוקטורט, אני והמנקים היינו הערבים היחידים שם", באתר הארץ, 22 בדצמבר 2021
↑  אורן פרסיקו, "מצב סוציו-אקונומי לא מסביר הכל", באתר העין השביעית, 23 במרץ 2016
↑  המרכז לקידום בריאות ושוויוניות
↑   לי ירון, מומחים: הממשלה הפרה זכויות אדם של קשישים ונהגה בהם בפטרונות, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2020
↑  צוות הבריאות, צוותי המומחים של המשבר
↑  מהם הכשלים שהקורונה חשפה במערכת הבריאות ואיך אפשר לתקן אותם?, באתר יוטיוב
↑  יוגב כרמל ועומר כביר, למה כל כך הרבה ישראלים מתחסנים?, באתר כלכליסט, 31 בדצמבר 2020
↑  שחר אילן, מחקר: תוכנית הרמזור מקפחת את היישובים החלשים, ומגדילה את הפער מהחזקים, באתר כלכליסט, 23 בפברואר 2021
↑  עודד בר-מאיר, אפקט הנגיף: "הקורונה העמיקה את הפערים בין באר שבע והנגב למרכז", ‏06.12.20
↑    ניהאיה דאוד, "אני רוצה להאמין שמשבר הקורונה יהיה הזדמנות לריפוי", באתר "ידיעות אחרונות", 30 בדצמבר 2020
↑  סיגל בן דוד, ‏קורונה במגזר הערבי: “המגיפה דרשה להימנע מהפגנת חיבה וחום, זה נוגד את הטקסיות שלנו", באתר מעריב אונליין, 12 באוקטובר 2021
↑  יניב שרון, ‏חיסון לקורונה / "אי הנכונות להתחסן בחברה הערבית נובעת מתחושת אמון נמוכה במערכת ובממסד", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 5 בינואר 2021
↑   סמאח בסול, רינה מצליח, אני לא עובדת בשבילך, באתר הארץ, 13 בינואר 2021
↑  אדיר ינקו, למרות רמת התחלואה: רק שלושה מוקדי חיסון נפתחו ביישובים הערביים, באתר ynet, 20 בדצמבר 2020
↑  ריכוז פרסומים אקדמיים של פרופ' ניהאיה דאוד, באתר https://www.researchgate.net/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300533805171  ORCID: 0000-0003-4542-8978  VIAF: 97419846   WorldCat (עם VIAF): 97419846
פאבל לונגין

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1949 (בן 75) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Па́вел Семёнович Лунги́н 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  הפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת מוסקבה (1971)  Top Courses for Scriptwriters and Film Directors (1980) 
 בת זוג:  ילנה לונגינה
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הפדרציה הרוסית (20 בנובמבר 2008)  פרס ניקה לבמאי הטוב ביותר (2007)  קצין בלגיון הכבוד (2012)  פרס פסטיבל הקולנוע בקאן לבמאי הטוב ביותר (1990)  עיטור הידידות (רוסיה) (24 בנובמבר 2010)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (24 בפברואר 2010)  פרס נשר הזהב לבמאי הטוב ביותר (2007) 
 http://www.lunginstudio.ru/
 פרופיל ב-IMDb
 
פאבל סמיונוביץ' לונגין (ברוסית: Па́вел Семёнович Лунги́н; נולד ב-12 ביולי 1949) הוא במאי קולנוע רוסי-יהודי. חתן פרס האמן העממי של רוסיה לשנת 2008. לונגין זכה להערכה רבה על סרטיו "טקסי בלוז", "טייקון", "האי", "הצאר" ו"המנצח" שצולם בישראל. ביים גם את הגרסה הרוסית לחטופים, "מולדת".
ביוגרפיה

פאבל לונגין נולד במוסקבה, במשפחה יהודית. אביו, סמיון לונגין, היה מחזאי ותסריטאי. אמו, ליליאנה מרקוביץ' - מתרגמת (תרגמה לרוסית את יצירותיהם של:אסטריד לינדגרן, הנריק איבסן, היינריך בל, מקס פריש, קנוט האמסון, קולט). לאחר סיום בית ספר תיכון, למד פילולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
בהמשך למד בקורס מיוחד לבמאים ותסריטאים, אותו סיים ב-1975. כתב תסריטים לכמה סרטים.
את סרטו הראשון כבמאי הפיק רק ב-1990. הסרט, "טקסי בלוז" היה הצלחה בברית המועצות ומחוצה לה. לונגין זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן בשנת 1990.
חייו האישיים

פאבל לונגין נשוי בשנית לילנה לונגינה. מאז תחילת שנות ה-90 הזוג מתגורר בצרפת ומחזיק באזרחות צרפתית. לונגין מגיע לרוסיה בעיקר לצילומי הסרטים.
לפאבל לונגין יש שני בנים - אלכסנדר (מנישואיו הראשונים) ואיוואן מאשתו השנייה. אלכסנדר לונגין הוא במאי, תסריטאי ומפיק סרטים. בין היתר, כתב תסריטים לשניים מסרטי אביו - "האחווה" ו"מלכת העלה". איוואן לונגין - צייר.
פילמוגרפיה > בימוי

| שנה | סרט | הערות |
| --- | --- | --- |
| 1990 | טקסי בלוז |  |
| 1992 | לונה פארק |  |
| 1996 | החיים באדום |  |
| 2000 | חתונה |  |
| 2002 | טייקון |  |
| ‏2005 | קרובים מבוקשים |  |
| ‏2005 | פרשת הנשמות המתות | סדרת טלוויזיה |
| 2006 | האי |  |
| 2007 | ענף של לילך |  |
| 2009 | הצאר |  |
| 2012 | המנצח |  |
| 2015 | מולדת | סדרת טלוויזיה |
| 2016 | מלכת העלה |  |
| 2019 | האחווה |  |
| 2020 | עשו |  |
הערות שוליים

↑  "Павел Семенович Лунгин. Биографическая справка". RIA Novosti.
↑  "Павел Лунгин". Russia-1.
↑  Указ Президента Российской Федерации "О присвоении почётного звания "Народный артист Российской Федерации" Лунгину П. С." (ברוסית). Президент России. Официальное интернет-представительство. 20 בנובמבר 2008. נבדק ב-2010-01-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אורי קליין, האזרח מ', באתר הארץ, 23 באוקטובר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440783205171  PLWABN: 9810546584105606  BNE: XX1300494  BnF: cb13934172v (data)  GND: 133818381  ISNI: 0000 0000 7975 0429  LCCN: no99042335  NKC: xx0142305  NLK: KAC201627644  NTA: 334211344  SNAC: w6hc3c73  SUDOC: 056822731  ULAN: 500472239  VIAF: 49411532   WorldCat (עם VIAF): 49411532 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הוויה (ארגון)

לוגו "הוויה"
הוויה הוא ארגון ישראלי ללא מטרות רווח שעורך טקסי חיים (חתונות, אבלות, לידה וכו') לפי פרשנות יהודית חילונית-פלורליסטית. בנוסף מפעיל הארגון תוכניות לימודים והעשרה בנושא טקסי חיים יהודיים, וכן יוזם ועורך כנסים וסדנאות בנושא.