stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיתולוגיה כנענית
המיתוסים הכנעניים מאוגרית > עלילת כרת

כרת מלך חֶבֶר שכל את כל בניו, ואף אשתו נטשה אותו. כרת בוכה במיטתו ונרדם, ובחלומו מופיע אל ושואל אותו לפשר בכיו. כרת מספר לו שעושר וכוח אינם שווים ללא בנים. אל מצווה על כרת לבצע פולחן לו ולבעל, ולאחר מכן לצאת עם צבא לנגב, לאֱדום רבה ואֱדום זעירה ('אֻדמ רבת ואֻדמ תֿררת'). פֶּבֶל מלך אדום רבה ואדום זעירה יציע לכרת טובין רבים בתמורה להתרחקותו ממלכתו, אך כרת יחזור בפניו על תלונותיו לְאֵל, ויבקש את מרת (גברת) חָרַי היפה. כאן נגמר החלום וכרת מתעורר, וכרת מבצע את צו אל – העלילה חוזרת בדיוק על ציווי אל לכרת, אך במקום בגוף שני, בגוף שלישי. כרת יוצא למסע כפי שצווה, אך בניגוד למופיע בחלום, הוא עוצר במקדש אשרת צורים ואלת צידונים, ונודר להעניק מנחה לאשרה אם יצליח ויחזור עם מרת חרי. ההמשך זהה לתיאור המסע והמצור בציווי אל. בחלק זה נגמר הלוח המרכזי. מהלוחות האחרים עולה כי עדת האלים כולה עסקה בכרת, ובראשה אל שהחליט לברך אותו בבנים. לאחר שנולדו לכרת בנים ובנות ממרת חרי, אשרה זוכרת את נדרו, ושואלת האם כרת יפר את מוצא פיהו.
אחר הדברים האלה, כרת מוטל על ערש דוי, ובנו אִלחאו מהרהר כיצד נצר האלים יכול למות. כרת מבקש מבנו לקרוא לאחותו שתמנת, אך לא לספר לה שכרת חולה אלא שכרת עורך זבח והיא בין הקרואים. שתמנת מנחשת מיד כי ארעה רעה. בגלל מחלת כרת מגיעה בצורת, ובלוחות מתואר טקס (שלא ברור מי מבצעו) לעידוד הבעל להוריד גשמיו. האלים מנסים טקסים שונים לריפוי כרת, אך לא מצליחים. כאשר אל שואל שבע פעמים מי באלים יגרש את החולי ואין עונה, יוצר יצור מגרש חולי בשם 'שעתקת' (כלומר מעתיקת החולי), ושעתקת מטפלת בכרת עד שמחלים. במהלך חוליו של כרת התיישב בנו יצִיב על כס מלוכתו, מתוך אמונה שמחלת כרת היא עונש על אי־צדק. לאחר החלמת כרת, מטיח בו יציב את ההאשמות, וכרת קוצף על בנו המתיימר לרשתו עוד בחייו, ומקלל אותו שיענישוהו חורון ועשתרת שמ־בעל.
המיתוסים הכנעניים מאוגרית > עלילות קצרות

המחזה "הולדת שחר ושלם" כולל בתחילתו קטעים ובהם קריאה למשתתפים, הוראות במה וסצנות מקדימות, ולאחריהם מוצגים אל ונשותיו, בשְׂדה אשרה ורחמי (כנראה ענת), על שפת הים. אל עוסק בגחלים, ומנסה לקיים יחסי מין עם נשותיו, ולאחר טקס הכולל ירי בציפור וצלייתה על הגחלים, החוזר על עצמו כמה פעמים, "ידו" (איבר מינו) מתוארת כארוכה כים, הוא משגל אותן והן הרות. לאחר חודשי ההריון נולדו שחר ושלם. תאבונם רב, והם מתוארים כאוכלים את כל הנקרה בדרכם; אל קורא קריאות צער ומגרשם למדבר קדש לשבע שנים. בשנה השמינית מגיעים למזרע בפאת המדבר, ודורשים מהשומר להיכנס, שיאכילם וישקם, והוא מכניסם ונותן להם לחם ויין. השורות האחרונות לא שרדו, אך נראה שתם סבלם של השניים והם התקבלו בחזרה בקרב האלים.
לוח חתונת ירח ונכל מתאר את האל ירח חובק את נכל ואב (והכושרות מסביב) ומבקש מאביה חֿרחֿב לתת לו את בתו; לאחר משא ומתן ובדיקת כנות כוונותיו, ירח מתעקש: "עם נכל חתונתי!". אז נותן ירח את המוהר לעיני המשפחה. בחלק הבא של הלוח, הנפרד מהקודם בקו אופקי, מופיע מזמור קצר לכושרות.
בשני לוחות מארכיוני אוגרית מובא לחש מאבק עלילתי בין האלים לנחש או נחשים. הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שפש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. בתבנית דומה מבקשת אם פחל להוביל את הלחש למעל שנים עשר אלים כנעניים מרכזיים, כל אחד במעונו; האל האחרון הוא חורון, ומטבעו של הטקסט כלחש רבות בו הרמיזות והסתומות על הברור, אך ניכר שלאחר שמוזכר חורון חלה תפנית: אחר הקריאה לחורון לפעול בא, בניגוד לקריאות לאלים האחרים, קטע ובו חורון כועס וככל הנראה מטהר את הארץ, באזור של "עיר זוּ קדם" (עיר מזרחית, הנזכרת גם בלוח הבא), ושב לביתו, כנראה בהתחמקות כלשהי; בחזרתו לביתו כנראה משחרר חלק מהנחשים לבקשת בת זוגו. בלוח הממשיך את הלוח הזה, שפש נקראת לאסוף מהרים ערפל כי ה"חמה" (ארס) גברה על הארץ, ולאחר מכן אלים רבים מוזכרים כאוספי "חמה", רובם בזוגות, בסדר דומה (אך לא זהה) להופעת האלים בלוח הקודם; אזכוריו המקוטעים של חורון בתחילת לוח זה, כמו גם היותו האל הראשון המוזכר אוסף "חמה", מעלה את האפשרות ששפש חשדה בבגידתו ובשחרור הנחשים מידיו. לאחר מכן מוצע לשפש "שמן משחת כשפים", והוא כנראה מכריע את הנחש, וכשבוקעים צאצאיו הם חסרי יכולת להפיק "חמה"; בעקבות כך דמות בשם "שר שרעזז" (או דמות הנמצאת במקום בשם זה) מתוארת "יבכה כמו נער, ידמע כמו צעיר", ושפש קוראת בשמים: "[...] נפלת בשר שרעזז, תבכה כמו נער, תדמע כמו צעיר"; שר שרעזז ענה בבכי, אך תשובתו לא שרדה. המשך הלוח מקוטע ביותר, אך נראה שהחיים שבו לתיקונם.
עלילות קצרות רבות אחרות נמצאו. לוח אחד מתאר את אל במרזח, אליו מגיע אורח לא קרוא, ולאחר שאֵל מכהו בחוטר, עשתרת וענת הגיעו והתקינו לו כלי נשק להכות את אותו אורח. שוער בית אל גוער בהן. בהמשך יוצאות ענת ועשתרת לשוטט ולצוד, אולי כדי לעזור לאל; בסופו, אחרי שנמתח קו, מובא מרשם רפואי דתי, שאולי קשור לשאר תוכן הלוח. לוח אחר מתאר גם הוא את משתה האלים. לוח נוסף מתאר את בעל יושב על כס מלכותו על הרו, עטור ברקים ותרועות, נשותיו עמו וטקסים מסביבו. עוד לוח מתאר בקצרה משפט ילד, באווירה דתית. בלוח מיתי אחד מתוארת עשתרת כציידת במדבר וב"תהומות" (בים). בלוחות אחרים נמצאו קבוצת לחשים, עוד לחש (אולי עלילתי), קינה מלכותית או תיאור פולחן מתים, וקינה מלכותית נוספת או רשימת מלכים לתרגול.
המיתוסים הכנעניים מאוגרית > לוחות דתיים שאינם שיריים־עלילתיים

בכתבי אוגרית שאינם שיריים־עלילתיים נמצאו לוחות רבים שנושאים העיקרי דתי: לוחות המפרטים טקסים, כגון את הטקסים והקרבנות בחודש מסוים, רשימות אלים, רשימות קרבנות לאלים, לוחות ריפוי סוסים (Hippiatrica), תיעודי קריאה בכבדים (Haruspex), לוח אחד שכולל דיווח אסטרונומי ואולי גם קריאה בכבד, תיעוד קריאה בריאה, חיזוי עתידות אסטרולוגי, לוחות המפרטים לידות חריגות (šumma izbu), נבואה בחלום, דיווחים על זבחים, רשימת חגים מלכותיים, טקסט ספרותי/אלגורי/מאגי, תפילה או ייעוץ, קריאה מעוררת לאל, כתובת הקדשה דתית על ידית כד, לוחות דתיים בחורית ואף באכדית.
המיתוסים הכנעניים מאוגרית > מידע על הדת האוגריתית מלוחות שאינם דתיים מעיקרם

פתיחות מכתבים באוגריתית (ביניהם מכתבים שנשלחו מערים אחרות, כגון צור וגבל; חלקם כנראה תורגמו, לאחר מסירתם לנמען האוגריתי, מאכדית) שנמצאו באוגרית מכילים נוסחאות די קבועות שכוללות לרוב את אזכור הנמען, נוסחת "השתחוות" (למשל "לרגלי אדוני אני משתחווה"), נוסחת ברכה, אזכור שלום המוען ושלום הנמען; ברוב נוסחות הברכה ברכו השולחים את הנמענים בשם האלים – "אלים יִשְלמוּך (ו)ינצרוך" או "אלים ינצרוך (ו)ישלמוך", ולעיתים הובאו נוסחים מורחבים יותר כגון "אלי אוגרית ינצרוך (ו)ישלמוך", ואף נוסחה אחת שאמנם לא כללה בקשת שלום מהאלים, אך כללה קריאה לאלים "בעל צפ[ן]", "שפש עלם" (שמש עולם או שמש הנצחית), עשתרת, ענת, "כל אלי אלשיה" ו"נמרי מלך עלם" (נמרי – אמנחותפ השלישי – מלך העולם או המלך הנצחי). במכתב למלך מצרים איחל לו מלך אוגרית חיים לפני בעל־צפון, ואורך חיים לפני אמון ולפני אלי מצרים הנוצרים (שומרים) אותו. בגוף מכתב שנשלח ממלך גבל מוזכרים, בהקשר מקוטע, "בעל גבל", "שפש" ו"בעל צפן".
גם בטקסטים מנהליים יש עדויות לדת באוגרית, למשל רשימת עובדי מקדשים, תיעודי קבוצות כהנים וקדשים, חלקם במסגרת תיעוד של קבוצות בעלי תפקידים רבות, רשימת אישים בעלי שדות בה מוזכר "דר כהנם" (קהל הכהנים) כאחד מבעלי השדות, רשימה מנהלית הקשורה בדת, וכמה לוחות מנהליים המזכירים מרזח. במטמון נשקים וכלי ברונזה נמצאו כמה קרדומים ומעדרים ועליהם הקדשה ל"רב כהנם" או ל"חֿרצן רב כהנם".
המיתוסים הכנעניים מכתבי סכניתן > מיתוס הבריאה

חוקר המקרא אוטו אייספלדט, שהתמחה בחקר תרבות הפיניקים (שקרבתה לחלקים מהמקרא הוכחה בממצאים), על פי ממצאי האוגריתית. אייספלדט מסתמך בפירושו על שני קטעים מכתבי פילון מגְבַל, העוסקים בתיאור דומה למה שאנו מוצאים במקרא. על פי כתביו של סנכוניאתון, סיפור הבריאה הפיניקי מתחיל באֵלָה בשֵם בָּאאוּ (Baau). באאו ה'אם הראשונית' מתוארת על ידיו בתור - לילה. האלה מופיעה במיתוסים: האכדי, הבבלי, הפיניקי והשומרי, בשמות בָּאאוּ (Baau), באהו (Bahu) או בוהו (Bohu) . חוקרים מוצאים קשר בין המיתולוגיה הפיניקית לבין הביטוי תֹהוּ וָבֹהוּ המופיע בבראשית א 2 . ומקשרים את תהו אל האלה תיאמת המופיעה באפוס אנומה אליש הבבלי ואת בהו אל האלה הפיניקית באאו. בקטע אחד המובא שם, מוצגת "סצנת־בראשית" ובה שני האלמנטים הקדומים, הרוח והכאוס, כשהרוח נושבת על פני הכאוס האפֵל. לאחר מכן בא תיאור של רוח זו כאחוזת תאווה־מינית.
המיתוסים הכנעניים מכתבי סכניתן > התפתחות התרבות

בכתביו סנכוניאתון מתאר את התהוות העולם במסורת הפיניקית, ראשית הפולחן וייסודה של התרבות החומרית. לאחר סיפור בריאת העולם הוא מספר על המצאת המזון, המצאת התפילה לאל בזמן של בצורת, המצאה של האש, המצאה של בית ומחסה, המצאה של בגד מגן לגוף מעורות חיות, תהליך קביעת המועדים ולאחר מכן המצאה של הציד והדיג, המצאה של הברזל המצאה של לחשים והגדת עתידות, המצאה של החקלאות ועוד.
הוא מרבה לתאר בכתביו את האל הכנעני אל, ובתרגום כתביו פילון איש גבל מזהה את אל עם קרונוס היווני.
מיתוס פיניקי המופיע בכתביו מספר שאיש בשם אוסוס שנלכד ביער בוער, כרת עץ, דחף אותו לים וכך ניצל מן האש, וזה היה הראשון שהפליג בים.
מנהגים דתיים

הפולחן לאלים הכנעניים כלל את 'האכלת האלים' בהקרבת קורבנות ובניסוך יין, טקסי המלכה של האל השולט, ועוד. כדי להתמודד עם הפחדים הקמאים מפני הים, והסכנות שהוא צופן בקרבו – שהתבטאו בדמותו של האל ים, הדייגים גייסו אל חזק שיעמוד לצידם שמסוגל להביס את ים ולהגן עליהם מפניו.
אסור היה לעשות מעשים שירגיזו את אל הים, כמו לשרוק, אמונה שנהוגה עד היום אצל יורדי הים. יכול להיות שהמנהג להביע משאלה בזמן שכוכב נופל היא שריד מאותה תקופה: אמונה שאל יורד לארץ, וזאת הזדמנות פז לבקש ממנו דבר מה.
בספר איוב מתאר איוב את נאמנותו לאלוהים, ומציין את הפעולה ”אם אראה אור כי יהל, וירח יקר הֹלך, ויפת בסתר לבי ותשק ידי לפי” (ל"א, כ"ו–כ"ז) כפעולה שנמנע מלעשות; יש בכך עדות למנהג הכנעני לנשק את היד ולהרימה כלפי הירח (ואולי השמש – ייתכן ש"אור" בפסוק זה משמעו שמש) היה אות כבוד סמלי להם.
בקרתחדשת ובתחומי השפעתה נהגו הפיניקים להציג מצבות ועליהן כתובות נדר המוקדשות לאלים, לרוב לתנת, בעל חמון או שניהם.
הכנענים בתקופת הברונזה ובתקופת הברזל (ובכללם הישראלים הקדומים והפיניקים) ערכו טקסי מרזח – סעודות ומשתים פולחניים, לרוב לזכר המתים, שנעשו במערת הקבורה המשפחתית, עם שלדי אבות המשפחה, במטעים ובגרנות, או בבתי מרזח המיועדים לטקסי מתים.
התנ"ך והמיתולוגיה הכנענית

התנ"ך, שנכתב ושוכתב לפי הנרטיב המונותאיסטי, מתפלמס עם המיתוסים הקדומים של ארץ ישראל (שהיו גם חלק מהדת הישראלית הקדומה) והדבר ניכר בפסוקים רבים מן המקרא. עם זאת, חלקים רבים בתנ"ך מכירים בקיומם של היצורים המתוארים במיתוסים אלו, כמו במקרה של מפלצות הים (לוויתן, תנין ורהב, למשל) אלא שלפי התנ"ך בגרסה בה אנחנו מכירים אותו, הם כוחות שנבראו על ידי האל האחד ותחת ממשלתו, וכמו המושג שאול, וכן בני האלוהים (בכינוי למלאכים), ואחרים. כבר בפסוק השני בבראשית, "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ וְחֹשֶׁךְ עַל-פְּנֵי תְהוֹם", יש דמיון רב לתיאור הבריאה הכנעני כאשר המילה "תהום" (=תהומות, בדומה לתיאמת, אלת האוקיינוס הבבלית) מופיעה בו, הכאוס הוא ה"תוהו ובוהו" ואפילו יש אזכור לכאורה לשמה של אלת הלילה הכנענית "בהו".
בתנ"ך מתוארת במספר מקומות גבורת מלחמתו של אלוהים (לשון רבים של "אל" הוא לשון של כבוד. אל עליון בתנ"ך המוזכר כאל הראשי במיתולוגיה הכנענית, אבל כמספר של אלים) מול מפלצות ימיות כמו בפסוק "עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי-עֹז, זְרוֹעַ ה'-עוּרִי כִּימֵי קֶדֶם, דֹּרוֹת עוֹלָמִים; הֲלוֹא אַתְּ-הִיא הַמַּחְצֶבֶת רַהַב, מְחוֹלֶלֶת תַּנִּין" (ישעיהו נא ט'), כאשר רהב ותנין הם מפלצות ים כנעניות מוכרות, או "אֱלוֹהַּ, לֹא-יָשִׁיב אַפּוֹ; תַּחְתָּו שָׁחֲחוּ, עֹזְרֵי רָהַב" (איוב ט י"ג). או ב (ישעיה כז א') "בַּיּוֹם הַהוּא יִפְקֹד ה' בְּחַרְבּוֹ הַקָּשָׁה וְהַגְּדוֹלָה וְהַחֲזָקָה, עַל לִוְיָתָן נָחָשׁ בָּרִחַ, וְעַל לִוְיָתָן, נָחָשׁ עֲקַלָּתוֹן; וְהָרַג אֶת-הַתַּנִּין, אֲשֶׁר בַּיָּם", שלוש המפלצות של האל ים בהן נלחם ה' המוכרות בכינויים כמעט זהים בספרות האוגריתית. דוגמאות נוספות הם ה"כרובים" (המתוארים כבר בסיפור גן עדן) וה"שרפים".
תיאורם ביחזקאל של הכרובים "מַרְאֵיהֶן--דְּמוּת אָדָם, לָהֵנָּה. וְאַרְבָּעָה פָנִים, לְאֶחָת; וְאַרְבַּע כְּנָפַיִם, לְאַחַת לָהֶם" (יחזקאל א ו'), ו"וּדְמוּת פְּנֵיהֶם, פְּנֵי אָדָם, וּפְנֵי אַרְיֵה אֶל-הַיָּמִין לְאַרְבַּעְתָּם, וּפְנֵי-שׁוֹר מֵהַשְּׂמֹאול לְאַרְבַּעְתָּן; וּפְנֵי-נֶשֶׁר, לְאַרְבַּעְתָּן" (יחזקאל א י'), זהה לתיאור דמויות של חיות או בני כלאיים במסורות האשוריות והבבליות. מקור השם הוא ככל הנראה במילה "כירובו" – דמות של שור מכונף הנמצא במקדשים מסופוטמיים קדומים.
ראו גם

שירה אוגריתית
סכניתן
הדת הישראלית הקדומה
פוליתאיזם
הנותאיזם
פגניות
לקריאה נוספת

דוד אמיר, אלים וגיבורים, הוצאת בית אוסישקין, 1987, עמ' 16–60
חיים אריה גינזברג, כתבי אוגרית – 50 שנות מחקר, מוסד ביאליק, ירושלים, תרצ"ו.
צבי ושפרה רין, עלילות האלים: כל שירות אוגרית. מהדורה חדשה, בדוקה ומרחבת, ענבל, 1996
משה דוד קאסוטו, האלה ענת: שירי עלילה כנעניים מתקופת האבות, מוסד ביאליק, 1951
אד גרינשטיין, "מורשת הספרות הכנענית בכתבי הסופרים העבריים", מכמנים 10 (תשנ"ו) 19–38.
שמואל אפרים ליונשטאם, "מיתוס הים בכתבי אוגרית וזיקתו אל מיתוס הים במקרא", ארץ ישראל ט (תשכ"ט) 96–101
טרי ל. פנטון, "גישות שונות של סופרי המקרא למיתוס התיאומכיה", בתוך: מחקרים במקרא ובמזרח הקדמון מוגשים לשמואל א ליונשטאם במלאת לו שבעים שנה, בעריכת י' אבישור ויהושע בלאו, ירושלים תשל"ח, 337–381
משה דוד קאסוטו, "שירת העלילה בישראל", ספרות מקראית וספרות כנענית חלק א, ירושלים תשל"ב, 62–90.
נגה וגיא דרשן, המיתולוגיה הכנענית (מיתוסים 15), הוצאת מפה, תל אביב תשס"ט
יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת, שער שלישי ב"תולדות ארץ ישראל" בעריכת יואל רפל, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1986, עמודים 129–132
לקריאה נוספת > ה'דת' הכנענית

Pierre de Miroschedji, at the Origin of Canaanite Cult and Religion: The Early Bronze Age Fertility Ritual in Palestine, Eretz-Israel 30, 2011, עמ' 74*–103*
Mark A. Christian, Phoenician Maritime Religion: Sailors, Goddess Worship, and the Grotta Regina, Die Welt des Orients 43, 2013, עמ' 179–205
מאיר בוזגלו

| --- | --- |

 לידה:  1959 (בן 66 בערך) קזבלנקה, מרוקו 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המתמטיקה, פילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של היהדות
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  ישראל 
 
מאיר בוזגלו (נולד ב-1959) הוא פרופסור חבר בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עוסק בתורת ההכרה ומטאפיזיקה, פילוסופיה של המתמטיקה, בפילוסופיה של הלשון ובפילוסופיה של היהדות. הוא היה חבר בוועדה הארצית להוראת מתמטיקה; חבר הוועדה לאחריות לאומית במרכז רבין; מנהל מרכז משגב לחקר והוראת מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטה העברית בירושלים; חבר בוועדה הלאומית לתרבות ובוועדה הלאומית לחינוך; ראש מכון המחקר NCJW לחדשנות בחינוך; ומשמש בחבר הנאמנים של קרן אבי חי. בוזגלו הוא גם ממובילי התנועה להתחדשות המסורת היהודית והשירה הליטורגית בישראל והוביל את תנועת "תיקון" להתחדשות החברה והתרבות בישראל.
ביוגרפיה

בוזגלו נולד בקזבלנקה שבמרוקו לרבי דוד בוזגלו, מגדולי משוררי ופייטני מרוקו. עלה עם משפחתו בגיל חמש לישראל וגדל בקריית ים.
בוזגלו סיים תואר ראשון (B.Sc) במתמטיקה פיזיקה ופילוסופיה של המדע ותואר שני במתמטיקה (M.Sc) תחת הנחייתו של מנחם מגידור באוניברסיטה העברית. לאחר מכן, עבר לחוג לפילוסופיה וכתב עבודת דוקטורט בנושא "הפילוסופיה של המתמטיקה של שלמה מימון", שהיה מגדולי המבקרים של עמנואל קאנט, בהנחיית גלעד ברעלי ושמואל שקולניקוב.
עבודתו של בוזגלו בתחומי הפילוסופיה מגוונת וחוצת תחומים, מלוגיקה, פילוסופיה של המתמטיקה ופילוסופיה של הלשון, דרך פילוסופיה אירופית ופילוסופיה יהודית של ימי הביניים. עם תום הדוקטוראט שהה בהארוורד כאורח של הפילוסוף הילרי פטנאם.
אחד הפרויקטים המרכזיים בהגותו של בוזגלו הוא הניסיון להגדיר את המושג "מסורתיות" הגדרה פוזיטיבית (בניגוד להגדרה השוללת: "לא חילוני ולא דתי", ראו לדוגמה בערך מסורתיים) ולצקת בה תוכן ממשי. לפי הגותו, המסורתיות מושתתת על ערך המסירה התרבותית הבין דורית. לטענתו, בקרבם של היהודים המסורתיים נמצאת היצירתיות הדתית הגדולה ביותר והחשובה ביותר להמשך קיום הדת כגוף חי ופורה.
בספרו שפה לנאמנים: מחשבות על המסורת (2008-תשס"ט), בוזגלו עוסק בפילוסופיה של המסורתיות. בספרו זה הוא קורא בין היתר תיגר על תפיסות חילוניות ודתיות-אורתודוקסיות (כגון של ישעיהו ליבוביץ) הרואות ביהדות את התגלמות ד' אמות של הלכה גרידא. לדידו של בוזגלו, המסורתיות (המאפיינת אחוז ניכר של היהודים בישראל) אינה דיכוטומית בבחינת 100% הלכה או 100% חילון, אלא מאפשרת אורח חיים צבעוני יותר, מורכב יותר. לדידו של בוזגלו המסורתי החושב, התלמיד החכם, מקבל עליו בהכרעה מודעת את הנאמנות למסורת. אין מדובר באדם אשר ממשיך פשוט את דרך הוריו.
בנוסף מדגיש בוזגלו את הצורך בפתיחות להתחדשות יהודית ובעידודה.
כדי לבנות עצמנו במדינה ריבונית דרושה התחדשות ופירוש מחודש, שעד כה ראינו מעט במקומותינו. השבת, הצדקה, התלמוד, הערבות ההדדית, העברית, הניגון, התרבות - כל אלה זקוקים לפירוש ולעדכון. היהדות תישאר רלוונטית לחיינו ולא תקרוס לאזרחות בעלמא אם תיתן מענה למצוקתינו.
חיבורו "שמע: עיון מטאפיזי לאור המקורות" (2022), הוא ניסיון לשקם את עמדת רמב"ם לימינו.
מבחינה פילוסופית בוזגלו מושפע מפילוסופים כלודוויג ויטגנשטיין, סול קריפקי, שלמה מימון, גוטלוב פרגה והרמב"ם.
מושג שעלה מן העבודה הפילוסופית הוא "נאורות מורשתית" הרואה בשילוב בין אלו מקור השראה לאופיה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית ויהודית בערכיה.
פעילות חברתית וציבורית

מאיר בוזגלו היה מיוזמי חידוש מסורת הפיוט בישראל, במיזמים כ"קהילות שרות" ו"ידידי, השכחת", שהתאגדו תחת אתר האינטרנט "הזמנה לפיוט", בו הוא משמש כחבר הוועדה האקדמית.
חבר הגרעין המייסד של עמותת קדמה לחינוך עיוני שוויוני בשכונות ובעיירות.
פעיל בתחום הוראת המתמטיקה, הקים את מכון "מעיינות" מכון המיישם את תפיסותיו של בוזגלו לגבי הוראת המתמטיקה. כמורה בבית ספר, כחוקר וכמפתח תוכנית להוראת המתמטיקה והלוגיקה.
בוזגלו משמש גם כמנהל המכון לטיפוח בחינוך.
חבר בכח המשימה הלאומי לקידום החינוך בישראל, של משרד החינוך (ועדת דוברת).
בוזגלו היה ממנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') וחתם עליה יחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בוזגלו חבר בקואליציית 'שבת שוויון'.
בשנת 2013 נבחר בוזגלו להדליק משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה-65 למדינת ישראל.
בשנת 2023 הוענק לו עיטור נשיא מדינת ישראל על תרומתו להגות הישראלית.
ב-2024, מספר חודשים לאחר טבח שבעה באוקטובר, פרסם מאמר ובו טען כי אחרי ה 7 באוקטובר ולאור גילויי האנטישמיות במערב יש להגדיר מחדש את היעוד היהודי.
ספריו

Solomon Maimon : monism, skepticism, and mathematics (Pittsburgh, Pa. : University of Pittsburgh Press, 2002)
The Logic of Concept Expansion - Cambridge University Press
"עד נכון היום" - הוצאת ראובן מס, 2007
"שפה לנאמנים" - הוצאת כתר וקרן מנדל, 2008
ערך והוסיף מבוא לספר "אחרים: שפינוזה ושלמה מימון" בסדרת עם הספר, 2009
הרמב"ם: קריאה ישראלית, אוניברסיטה משודרת, 2013.
"שמע" - עיון מטאפיזי לאור המקורות, הוצאת כרמל, 2022
ערך (יחד עם יפה בניה) את הייחוד והיחד: מורשות מבקשות גשר. ראשון לציון: ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2022
מאמרים

המסורתי החדש - פנומנולוגיה (מתוך: "פנים" להתחדשות יהודית בישראל)
חידה אחת על הר סיני (פורסם ב"אלפיים" גיליון 21)
מאיר בוזגלו, ‏סאלים, חיים ודוד: וריאציות של שכחה, תיאוריה וביקורת 22, אביב 2003
מאיר בוזגלו, וידוי של לוחם צדק, באתר "העוקץ", 12 בספטמבר 2013
לקריאה נוספת

מאיר בוזגלו, המסורתי, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 592–603, הוצאת כרמל, 2017
הערות שוליים

↑  פרופ' מאיר בוזגלו באתר החוג לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית.
↑  "מאיר בוזגלו - המרכז האקדמי שלם". המרכז האקדמי שלם. נבדק ב-2025-02-19.
↑  בוזגלו, מאיר 2008. שפה לנאמנים: מחשבות על המסורת, ירושלים: כתר. עמודים 50–52
↑  "שמע" - עיון מטאפיזי לאור המקורות, באתר כרמל ספרים
↑  מאיר בוזגלו, [https://cris.huji.ac.il/en/publications/שתי-תפיסות-של-נאורות https://cris.huji.ac.il/en/publications/שתי-תפיסות-של-נאורות
שתי תפיסות של נאורות], עיון: רבעון פילוסופי 72, 2023, עמ' 139–156
↑  מורן מימוני,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'סיפורו של הפנתר השחור שידליק משואה ביום העצמאות, באתר nrg‏, 9 באפריל 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259248605171  PLWABN: 9810631439005606  BIBSYS: 2004482  BnF: cb144312135 (data)  CiNii: DA13479384  GND: 128753153  ISNI: 0000 0001 1037 1575  LCCN: n2001114425  NTA: 252357647  ORCID: 0000-0001-9655-5497  SUDOC: 181151898  VIAF: 7605875   WorldCat (עם VIAF): 7605875
אינטר מילאנו

.
מועדון הכדורגל אינטרנציונלה מילאנו (באיטלקית: Football Club Internazionale Milano) הידוע כאינטר מילאנו, או בקיצור אינטר, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר מילאנו המשחק בליגה האיטלקית הראשונה, ונחשב לאחד המועדונים הגדולים והמצליחים בעולם.
אינטר נוסדה ב-1908 ומאז זכתה ב-37 תארים איטלקיים מקומיים ובתשעה תארים בינלאומיים, כולל שלוש פעמים בתואר האירופי החשוב ביותר, גביע אירופה לאלופות. היא הקבוצה היחידה באיטליה ששיחקה בסרייה א' בכל שנות קיומה ומעולם לא נשרה לליגת המשנה, והקבוצה האיטלקית היחידה שזכתה בחמישה תארים בשנה אחת (2010) ואף זכתה בטרבל, ובכך היא מצטרפת לשש קבוצות נוספות בתולדות הכדורגל האירופי שהשלימו טרבל.
אינטר היא הקבוצה השנייה האהודה ביותר באיטליה אחרי יובנטוס, ולאוהדיה יש יריבות ארוכת שנים עם אוהדיהן של קבוצות אחרות. היריבויות המפורסמות ביותר הן עם אוהדי מילאן, היריבה העירונית, במשחק שמכונה "דרבי דלה מדונינה" ועם אוהדי יובנטוס במשחק שמכונה "דרבי ד'איטליה".
כינוי הקבוצה הוא "הנראזורי", על שם מדיה השחורים-כחולים. בעל השליטה במועדון היא חברת אקטורי. נשיא המועדון הוא ג'וזפה (בפה) מוראטה. לפי הדירוגים השנתיים של מגזין פורבס המועדון הוא בין העשירים בעולם.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון "ג'וזפה מאצה", המוכר יותר בשם "סן סירו", אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר באיטליה בעל 80,018 המושבים, אותו היא חולקת עם יריבתה העירונית מילאן.
אינטר היא אחת ממייסדות ארגון ה-G-14, שייצג את הקבוצות הגדולות באירופה מול אופ"א, וחברה בארגון המועדונים האירופיים שהחליפה את ה-G-14.
היסטוריה > השנים הראשונות

המועדון נוסד בערב 9 במרץ 1908 במסעדת "L'Orologio" במילאנו, כשקבוצת אישים פרשה ממועדון הקריקט והכדורגל מילאן. הפורשים, קבוצה של 43 איטלקים ושווייצרים שהבולטים בהם היו הצייר ג'ורג'יו מוג'יאני (שעיצב את הסמל), בוסארד, ברטוליני, אנריקו הינטרמן, ארטורו הינטרמן, פייטרו דלה אורו, קרלו ארדוסי והנשיא הראשון ג'ובאני פארמידיוטי, שלא אהבו את השליטה האיטלקית במילאן, ולכן פרשו והקימו מועדון חדש שנקרא "מועדון הכדורגל אינטרנציונלה מילאנו". מימיו הראשונים היה המועדון פתוח לשחקנים זרים (הקפטן הראשון של הקבוצה, מאנקטי, היה שווייצרי), מה שהוביל לכינויו באותם ימים – לה בנאמטה, האהובים.
קטע מתוך כתבה שפורסמה בעיתון "לה גזטה דלו ספורט" במרץ 1908 על המועדון החדש במילאנו:
מועדון הכדורגל אינטרנציונלה מילאנו.
זהו השם של המועדון החדש שהוקם לפני מספר ימים במילאנו. המועדון החדש נולד כתוצאה
ממספר אי הבנות מצערות שהתרחשו במועדון מילאן, המועדון החדש מורכב בעיקר ממספר
שחקנים פעילים וכמה אוהדים. הרבה רצון טוב וכוונות טובות זהו הבסיס של המועדון החדש.
המטרה הראשית של המועדון החדש הוא לאפשר עיסוק בכדורגל לתושבים הזרים במילאנו
ולהעביר את התשוקה לכדורגל לדור הצעיר של המילנזים אשר קיבלו את המועדון החדש בהתלהבות רבה.
אנו מאחלים למועדון החדש חיים ארוכים ומשגשגים ומאחלים ליוצרים של המועדון החדש אשר נבנה מכוונת טובות לעתיד טוב יותר, המון הצלחה.
המועדון זכה לראשונה באליפות איטליה ב-1910 תחת הדרכתו של הקפטן והמאמן וירג'יליו פוסאטי (השחקן הראשון של אינטר בנבחרת איטליה), אחרי עונה צמודה עם פרו ורצ'לי אחת הקבוצות החזקות באיטליה של תחילת המאה ה-20.
בין השנים 1915–1919 הושבתה הליגה מפעילות בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה נהרג המאמן פוסאטי בעת שירותו בצבא האיטלקי. לאחר המלחמה, עם חידוש הליגה בעונת 1920/1919, זכתה הקבוצה באליפות השנייה תחת המאמן נינו ראסגוטי והכוכבים לואיג'י קאבניני וג'וזפה פוסאטי אחיו של וירג'יליו.
היסטוריה > עידן הפאשיזם

בשנת 1922, עם עלייתו של בניטו מוסוליני והפאשיזם לשלטון באיטליה, ימיו של המועדון נראו ספורים. האופי והמסורת הבינלאומיים של המועדון, שמו שדומה לאינטרנציונל, ההמנון הקומוניסטי, וריבוי השחקנים הזרים בקבוצה לא היו לרוחו של המשטר החדש וב-1928 אולץ המועדון להתמזג עם קבוצת יוניון ספורטיבו מילאנזה למועדון אחד אשר הוקם בחסות השלטון במילאנו, ושמו שונה ל"אמברוסיאנה ס.ס מילאנו" על שם אמברוסיו הפטרון הקדוש של מילאנו. גם מדיה המסורתיים בכחול שחור הוחלפו למדים לבנים עם צלב אדום בדומה לדגל של העיר מילאנו. על אף השינויים אוהדי הקבוצה המשיכו לקרוא לה "אינטר" ולשיר את אותם השירים כתמול שלשום, דבר שעורר את זעמו של מוסוליני. למרות המתח בין המועדון והמשטר, המשיך המועדון בדרכו וזכה בתארים גם בשנים קשות אלה.
בעונת 1929/1930 זכתה הקבוצה באליפות שלישית תחת המאמן היהודי ארפד וייס ובעזרתו של הכוכב הגדול ג'וזפה מאצה (מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 284 שערים), שכבש באותה עונה 31 שערים. באותה עונה שיחקה הקבוצה בגביע מיטרופה (גרסה מוקדמת של גביע אירופה לאלופות) והודחה בחצי הגמר.
בשנת 1932 שינה הנשיא החדש פרדיננדו פוזאני את שם המועדון ל"אמברוסיאנה-אינטר".
בעונת 1933/1934 הגיעה הקבוצה לגמר גביע מיטרופה אחרי שהדיחה בחצי הגמר את ספרטה פראג החזקה מצ'כוסלובקיה והפסידה לאוסטריה וינה.
בקיץ של שנת 1934 הוביל מאצה, כוכב הקבוצה, את נבחרת איטליה לזכייה במונדיאל ששוחק באיטליה, יחד עם עוד שלושה שחקנים מהקבוצה: אטיליו דה מריה, ארמנדו קסטלאצי והשוער לואיג'י אלמנדי.
בעונת 1936/1937 הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע מיטרופה והודחה על ידי ספרטה פראג, מאצה סיים כמלך השערים של המפעל עם עשרה שערים.
בעונת 1937/1938 זכתה הקבוצה באליפות רביעית תחת המאמן ארמנדו קסטלאצי. מאצה סיים כמלך השערים באותה עונה עם 20 שערים, ובקיץ הוביל את נבחרת איטליה לזכייה שנייה ברציפות במונדיאל ששוחק בצרפת יחד עם פייטרו פראריס, אוגו לוקאטלי, ג'ובאני פרארי ורנאטו אולמי חבריו לקבוצה.
בעונת 1938/1939, תחת המאמן החדש טוני קארגנלי האוסטרי, זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי בפעם הראשונה אחרי ניצחון 2:1 בגמר על נובארה.
בעונת 1940/1939 זכתה הקבוצה באליפות חמישית למרות פציעה קשה של מאצה שהחסיר את רוב העונה. שמונה ימים אחרי זכייתה של אינטר בתואר ב-10 ביוני נכנסה איטליה למלחמת העולם השנייה. ב-1942 רכש את הקבוצה איש העסקים קרלו מאסרוני.
בין השנים 1943–1945 הושבתה הליגה בגלל המלחמה.