stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרצח בברנוער
הרצח

במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, בשעה 22:40, התפרץ אלמוני חמוש ל"ברנוער" בתל אביב, מועדון למפגש חברתי של בני נוער, הממוקם בבית אגודת הלהט"ב ברחוב נחמני בלב העיר תל אביב. החמוש, לבוש בבגדי הסוואה שחורים ומסכה על פניו, ירה בנוכחים ללא הבחנה ונמלט מהמקום. מהירי נהרגו במקום ניר כץ - מדריך בברנוער, וליז טרובישי - נערה בת 16. מדריך נוסף ותשעה בני נוער נפצעו, חלקם קשה. שניים מתוכם נותרו נכים לצמיתות. המדריך הנוסף, חן לנגר, שנותר נכה בעקבות כדור שחדר לרגלו ונשאר בה עד יומו האחרון, התאבד ביוני 2020.
המשטרה פתחה בחיפושים אחר היורה, וסגרה מספר מקומות בילוי של הקהילה שפעלו בסמוך באותה עת, מחשש לירי נוסף. שעות אחדות לאחר האירוע התארגנה בשדרות רוטשילד שבעיר הפגנת מחאה בה השתתפו כמה מאות אנשים. המפגינים צעדו ברחוב אלנבי ורחוב המלך ג'ורג' עד למרכז העירוני לקהילה הגאה בגן מאיר, ובדרך לשם קראו קריאות כגון "הומופובים מסיתים, על ידיכם דם ילדים". למחרת, בשעה 17:00, התקיימה ברחוב רוטשילד הפגנה נוספת, ומשמרות מחאה נערכו גם במרכז הכרמל בחיפה ובכיכר ציון בירושלים. בבאר שבע, התקיימה תהלוכה שצעדה מקריית הממשלה ובית המשפט בעיר ועד לסניף אגודת הלהט"ב בעיר. בתהלוכה ובעצרת השתתפו כ-400 איש. תהלוכה זו הייתה למעשה מצעד הגאווה הראשון בעיר.
הרצח סוקר בהרחבה בכלי התקשורת וגונה על ידי אנשי ציבור רבים. נשיא המדינה, שמעון פרס הגיב על הרצח באומרו: "הרצח המזעזע שבוצע אתמול בתל אביב נגד בני נוער וצעירים הוא רצח שעם תרבותי ונאור לא יכול להשלים עמו. רצח ושנאה הם שני הפשעים הקשים ביותר בחברה, על המשטרה לעשות מאמץ עליון כדי לתפוס את הרוצח השפל, ועל העם כולו להתאחד בגינוי המעשה הנתעב הזה". גם ראש הממשלה בנימין נתניהו גינה את הרצח בראשית ישיבת הממשלה, וארבעה ימים לאחר ההתקפה הגיע למקום האירוע על מנת להביע הזדהות עם הקהילה. במוצאי השבת שלאחר מכן נערכה עצרת הזדהות עם הקהילה בכיכר רבין בהשתתפות עשרות אלפים. בין הנואמים היה חן לנגר, המדריך שנפצע באירוע הירי.
השלכות הרצח > אאוטינג

החשיפה הציבורית של הפצועים באירוע על ידי התקשורת בתוכניות החדשות, הובילה למספר מקרים שבהם בני נוער שטרם גילו לאיש על נטייתם המינית ולא יצאו מהארון, נדרשו להתמודד במקביל לפציעה גם עם חרדה מתגובת הוריהם וחבריהם לכיתה שלא ידעו על נטייתם המינית קודם האירוע. במספר מקרים הורים ובני משפחות סירבו להגיע בשלב הראשוני לסעוד את מיטת קרובם, או לאפשר את חזרתו לבית הוריו.
בדצמבר 2009, חמישה חודשים לאחר הפיגוע, התנצלה חברת החדשות של ערוץ 2 באופן רשמי על כך שבליל הרצח צולמו ושודרו תמונות הנערים הפצועים ללא אישור, ועל עוגמת הנפש שנגרמה בשל כך.
השלכות הרצח > מעמד הנפגעים וזכויותיהם

בעקבות הרצח פעלו גורמים שונים לדאגה לסיוע כספי לנפגעים. שניים מן הנפגעים ניסו לתבוע גורמים שונים, ובכלל זה את אגודת הלהט"ב, כדי לקבל סיוע. ביולי 2010 הגישו כמה חברי כנסת, ובראשם ניצן הורוביץ, הצעה לתיקון חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה שיעניק תגמולים גם לנפגעי פשעי שנאה. ההצעה הועלתה מחדש בשנת 2012 על ידי נינו אבסדזה, אך לא קודמה. ההצעה הועלתה מחדש בשנת 2020 על ידי איתן גינזבורג בתמיכתם של שני חברי כנסת חרדים, יעקב אשר מיהדות התורה וינון אזולאי מש"ס.
בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב דחה את תביעתו של אחד המדריכים כי המוסד לביטוח לאומי יכיר בו כנפגע עבודה, כיוון שמעמדו כמתנדב לא הוסדר בעיריית תל אביב קודם לאירוע.
סוגיה אחרת התעוררה ביחס למעמדו של בן-זוגו של ניר כץ שנרצח באירוע. בן-הזוג הוא אזרח זר, והשניים החלו בהסדרת תושבותו במשרד הפנים בתור 'ידוע בציבור'. אולם לאחר הרצח, משתמה אשרת השהייה שלו, הורה לו משרד הפנים לעזוב את ישראל. בעקבות לחץ ציבורי, ניאות משרד הפנים לאפשר את המשך שהייתו בישראל.
בטקס הזיכרון לזכר הנפגעים בפיגוע בשנת 2023 ציינו אנה שילנסקי ואודי מרדכי, שניים מהפצועים באירוע, שהם מקימים מנגנון סיוע ותמיכה ראשונית בקורבנות פשעי שנאה להט”בית שימלא אחר החלל שמותירה המדינה בהיעדר חקיקה ונהלים מתאימים.
השלכות הרצח > המשך פעילותו של המועדון

המועדון המשיך את פעילותו לאחר הרצח, אך התקשה מאז להשיג את התקציב הנחוץ להפעלתו. אחד הקשיים נבע מעלות ההחזקה של מאבטח שהוצב במקום לאחר האירוע. מייק המל, יו"ר אגודת הלהט"ב טען באותו זמן כי חברות מסחריות ישראליות חוששות לתרום למקום. קושי נוסף בהמשך הפעלת המקום נבע מרתיעתן של חברות ביטוח מלבטח את המקום.
בעקבות האירוע שופץ המועדון בעלות של רבע מיליון ש"ח. עיריית תל אביב השתתפה חלקית
במימון, אך במאי 2011 איימה להוציא צו הריסה לחלק מן המבנה. עם זאת, המועדון המשיך להתקיים.
תגובות לרצח > הזדהות

הרצח עורר גלי הזדהות עם חברי קהילת הלהט"ב בישראל. אף שהמניע לרצח טרם התברר, הוא נתפס בקרב ציבור רחב וגורמי תקשורת רבים כפשע שנאה נגד קהילת הלהט"ב. בעקבות זאת, קיימו ארגוני הלהט"ב מספר עצרות הזדהות ומחאה נגד ההומופוביה בישראל. לעצרות אלו הצטרפו גם ארגונים נוספים, בהם תנועות נוער, תנועות מפלגתיות וארגונים לזכויות אדם ואזרח. ב-8 באוגוסט, כשבוע לאחר הירי, נערכה בכיכר רבין בתל אביב עצרת הזדהות, שבה נכחו רבבות משתתפים, הופיעו אמנים חברי הקהילה ותומכיה, ואישי ציבור שנשאו נאומים, בהם נשיא המדינה שמעון פרס, שרים וחברי כנסת. עצרות זיכרון התקיימו בנוכחות אישי ציבור וקהל של אלפים לרגל יום השנה לרצח בשנת 2010, ובשנת 2011 בגן מאיר בתל אביב.
קהילות להט"ב במדינות אחרות יצאו אף הן בעצרות הזדהות. בברלין, בירת גרמניה, התקיימה ב-4 באוגוסט הפגנת הזדהות ותמיכה של כ-1,500 איש עם קורבנות הירי.
בכנסת הוקדש דיון מיוחד לנושא הרצח וההומופוביה בישראל. ב-6 באוגוסט ביקר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בבית אגודת הלהט"ב שבו אירע הרצח, מלווה בשר החינוך גדעון סער. חלק ניכר מהמחאה בעקבות הרצח הופנה כלפי חבר הכנסת נסים זאב מסיעת ש"ס שאמר כשנה וחצי לפני הירי כי "צריך לטפל בהומואים כמו בשפעת העופות". רבים ראו בהתבטאות זו כהתרת דמם של חברי הקהילה הלהט"בית.
בעקבות הרצח הקימה עמותת בת קול - נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות את "המניין הגאה" לתפילה קהילתית משותפת.
תגובות לרצח > האשמת גורמים דתיים וחרדים

לאחר הרצח, כתב חוקר התקשורת ד"ר גלעד פדבה טור בשם "גם טרור נגד הומו הוא טרור", ובו האשים את הציבור הדתי לאומי והציבור החרדי בהסתה. בטור זה הוזכרו עמדותיהם השליליות של דתיים לאומיים ושל חרדים גם כלפי מצעדי גאווה קודם לכן, והוזכרה דקירה של צועדים במצעד הגאווה בירושלים בשנת 2005, על ידי ישי שליסל (שבשנת 2015 רצח במצעד הגאווה בירושלים את שירה בנקי). גורמים במגזר החרדי יצאו במתקפה תקשורתית משלהם וקראו לתקשורת להתנצל בפומבי. פובליציסטים אחדים השייכים לפי הגדרתם למגזר הדתי לאומי יצאו נגד הגדרת הרצח כפשע שנאה ונגד ההאשמות כלפי ש"ס ואחרים בטרם נודע המניע לרצח.
תגובות לרצח > גילויי הומופוביה בעקבות הירי

על אף שלא הוכח כי אירוע הירי נעשה על רקע הומופובי, עצם חשד זה עורר דיון ציבורי ותקשורתי בנושא ההומופוביה בישראל. הדבר גרר מנגד גילויי תמיכה בירי, בעיקר ברשת האינטרנט הן על ידי טוקבקים, והן באמצעות תגובות ברחבי הרשתות החברתיות, בדמות קבוצות שנפתחו במטרה לעודד ולהצדיק את הרצח, אליהן הצטרפו מאות משתמשים. באותו שבוע התפרסמה במקומון "העיר ת"א" כתבה תחת הכותרת "לקרוא ולשרוף – החומרים שמהם עשויה שנאה", ובה הוצגו עשרות דוגמאות לטוקבקים הומופוביים שפורסמו לאחר הרצח בערוצי החדשות של אתרי האינטרנט השונים, אשר מביעים תמיכה באירוע, מעודדים את הרוצח עצמו וביצוע אירועים דומים בעתיד. בכתבה מצוינים טוקבקים שצונזרו על ידי מנהלי האתרים, וכן כאלה שאושרו לפרסום.
לקראת העצרת שנערכה באוגוסט 2009 בכיכר רבין לזכר קרבנות הרצח, קיבלו פעילים שעסקו בארגון העצרת איומים בטלפון ובאינטרנט. בעקבות זאת עצרה המשטרה חייל מגדוד הנח"ל החרדי בחשד שאיים באמצעות אתר אינטרנט על משתתפי העצרת.
תגובות לרצח > הנצחה

בדצמבר 2009 העניקה האגודה לזכויות האזרח בישראל את "אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ז"ל" לניר כץ. את הפרס קיבלה בשמו אמו, איילה כץ. בנימוקי הוועדה שבחרה לתת את האות לכץ נכתב:
עבורו, ההתנדבות, התרומה לקהילה והחינוך היו לדרך חיים. הוא פעל מתוך גישה הומניסטית ואוהבת אדם, האמין שיש לתת לזולת, ובפרט לבני נוער וצעירים, את מירב התמיכה והכלים על מנת שיוכלו להתעצם ולמצות את יכולותיהם, כדי שבתורם יוכלו גם הם לתרום לחברה [...] על פעילותו האמיצה והתומכת בקרב בני נוער אשר נעשתה בהתנדבות ובצנעה; על נכונותו לתרום מזמנו וממרצו לקידום הסובלנות ולמאבק בדעות קדומות ובגזענות, החליטה האגודה לזכויות האזרח בישראל להעניק לניר כץ את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוייג.
באוגוסט 2011 הוצגה בדיזנגוף סנטר תערוכת כרזות שעיצבו סטודנטים לגרפיקה תחת הכותרת "חוזרים לברנוער".
בשנת 2013 הוצבה בסמוך למרכז הגאה בתל אביב גינת זיכרון של צמחי קקטוסים וסוקולנטים, לזכרם של ליז טרובישי וניר כץ.
חקירת המשטרה ופרשת פליסיאן

חקירת הרצח הוטלה על חוקרי היחידה המרכזית בתל אביב, והייתה אחת החקירות היקרות ביותר בתולדות משטרת ישראל.
הנחת העבודה הייתה שמבצע הרצח בברנוער פעל לבד והחקירה התמקדה תחילה בשלושה כיוונים אפשריים:
רצח ממניע דתי או הומופובי.
רצח ממניע לאומני.
נקמה או חיסול חשבונות על רקע אישי.
בתחילת שנת 2013 נמצא במקרה, על ידי מטיילים, ביער סמוך לראש העין, אקדח שעל פי בדיקה בליסטית נורו ממנו הקליעים בברנוער. האקדח היה קצה חוט ממשי ראשון, אך לא קידם את החוקרים משום שלא נמצאו טביעות אצבעות או כל ראיות פורנזיות אחרות, העשויות להוות ראיות נגד חשודים.
חקירת המשטרה ופרשת פליסיאן > מעצר חשודים והגשת כתבי אישום

כארבע שנים לאחר הרצח טען צעיר מוכר למשטרה, זאור (זוהר) חנקישייב, שהוא מכיר את החבורה שהשתתפה ברצח בברנוער, היה חלק ממנה וחבר קרוב של הרוצח. המשטרה כרתה איתו הסכם של עד מדינה והפעילה אותו כסוכן סמוי במשך כחודשיים וחצי, בהם ביצעה המשטרה מעקבים והאזנות סתר, וב-5 ביוני 2013 עצרה המשטרה את החשודים. המשטרה הגישה על סמך עדותו כתב אישום נגד חגי פליסיאן באשמת ביצוע הרצח.
לפי כתב האישום, כמה חודשים לפני הרצח התחבט אחיו של פליסיאן, אז קטין בן 15, בסוגיית זהותו המינית, נפגש במועדון הברנוער עם מנהל המקום, בטענה שהוא בן 20, ושם קיימו יחסי מין. לפי אותה טענה, סיפר הקטין לאחיו, חגי פליסיאן, שהותקף מינית ובעקבות כך תכננו פליסיאן ועד המדינה, לפגוע במנהל מועדון הברנוער, אך מכיוון שהמנהל לא היה במקום באותו זמן, פתח פליסיאן באש על כל מי שהיה במקום, מחמת עוינותו לנטייתם המינית של באי המקום. בעקבות כך חשדה המשטרה במנהל הבר נוער במעשה סדום באחיו הקטין של פליסיאן. אולם האח הכחיש את מעורבותו ואת הטענה כי נפגע מינית.
בפברואר 2014 נעצר עד המדינה בעקבות מידע חדש שנתגלה, ממנו עולה החשד שהוא בדה חלקים מעדותו. במרץ 2014 בוטל סופית כתב האישום. חגי פליסיאן שוחרר לביתו לאחר תשעה חודשים, בהיעדר ראיות הקושרות אותו לרצח.
הפרקליטות קבעה כי עד המדינה בדה את הראיות, והכתיב לפליסיאן את הדברים שנשמע אומר בהקלטה המפלילה. במקביל לשחרורו של פליסיאן מחוסר ראיות, הוחלט להגיש כתב אישום נגד עד המדינה בעבירות שעיקרן בידוי ראיות, שיבוש הליכי משפט וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות. באפריל 2014 התיר בית המשפט העליון לפרסם את שמו של עד המדינה, זאור חנקישייב. במאי הודה חנקישייב בבית המשפט בביצוע עבירות של שיבוש הליכי משפט, בידוי ראיות, קבלת דבר במרמה ומסירת ידיעה כוזבת, ובמסגרת הסדר טיעון הוא הורשע ונגזרו עליו חמש וחצי שנות מאסר. באוגוסט 2016 נחתם הסכם פשרה לפיו המדינה תשלם למשפחת פליסיאן 2.2 מיליון שקלים כולל שכר טרחת עורכי דין.
לאחר סגירת התיק נגד חגי פליסיאן, לא ידועים חשודים אחרים, והרצח נותר בלתי מפוענח.
בשנת 2019 נסגר התיק נגד מנהל הברנוער, שנחשד במעשה סדום, מחוסר אשמה. תביעת פיצויים שהגיש נגד המדינה על פגיעה בשמו הטוב הסתיימה בהסכם לפיו פוצה במאות אלפי שקלים ללא הודאה של המדינה באחריות.
בתרבות הפופולרית

במרץ 2018 הקדיש הפודקאסט בואי נדבר רצח פרק לרצח בברנוער. בחודש יוני באותה שנה שודר בשידורי קשת תחקיר תיעודי בן שלושה חלקים בשם "מי ירה בילדי הבר נוער?" על הרצח והחקירה בעקבותיו.
בשנת 2021 עלה בתיאטרון הבימה המחזה "את שאהבה נפשי" המציג התמודדותו של נער דתי בן 17 בארון אשר נפצע בפיגוע בברנוער, הן מול זהותו המינית והן מול משפחתו השמרנית.
בשנת 2022 יצא סרט הקולנוע "כאילו אין מחר" המתאר התמודדות של גבר הומוסקסואל עם פיגוע ירי נגד הקהילה הגאה בתל אביב.
בשנת 2023 יצא בחסות yes דוקו הסרט התיעודי "בעילום שם: בחזרה לברנוער". הסרט מציג את סיפורו של אודי מרדכי, שנורה בגבו בירי בברנוער. באותה השנה יצא שיר הנושא של הסרט "אם" אותו כתב וביצע אסף אלון, בן-דודתו של אודי.
ראו גם

הרצח במצעד הגאווה בירושלים
הומופוביה בישראל
פשע שנאה
שמעון גפסו

שמעון גפסו (נולד ב-15 בספטמבר 1959) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית נצרת עילית בשנים 2008–2015 (בפועל, בין 2013–2015 היה מושעה מספר פעמים והותיר את התפקיד לממלא מקומו). הורשע בלקיחת שוחד במהלך כהונתו ונגזר עליו מאסר בפועל.
ביוגרפיה

שמעון גפסו נולד בתוניסיה. עבר עם משפחתו לצרפת, ומשם עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בנצרת עילית.
שירת בצה"ל בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
ניהל את מפעל התכשיטים "האחים לדר" בנצרת עילית.
בשנת 2001 הצטרף למרכז הליכוד. בשנת 2002 נבחר למועצת עיריית נצרת עילית, ומשנת 2003 היה ראש האופוזיציה במועצה. עבד כיועץ לשר עוזי לנדאו. בשנת 2005 השתתף עם לנדאו בניהול מטה המאבק בתוכנית ההתנתקות.
בשנים 2006–2008 שימש כמנהל במפעל "תוסף" שבאזור התעשייה אלון תבור.
ב-2008 התמודד על ראשות העירייה מטעם סיעת "עורי עיר" ונבחר לראש עיריית נצרת עילית. במהלך כהונתו נאבק לשמור על צביונה היהודי של העיר, שכ-20% מתושביה הם ערבים ולשנות את מגמת העלייה בהגירת תושבים יהודים ממנה. במסגרת זו, ענה בשלילה לבקשת תושבים ערבים נוצרים להציב בעיר עצי אשוח בחג המולד (אך סייר בגני ילדים נוצריים והעניק לילדים בובות סנטה קלאוס משוקולד), וכן דחה דרישה לפתוח בעיר בית ספר לילדים ערבים. גפסו הבליט את גישתו זו במסע הבחירות שניהל בשנת 2013, שבו השתמש בסיסמה: "נצרת עילית יהודית לנצח!".
גפסו פעל בתקופת כהונתו ליצירת מרכיבי התחדשות עירונית בדמות קבוצות קהילתיות מעורבות אשר ביוזמתו ובסיועו בחרו להתיישב בעיר. בהן הקיבוץ העירוני "משעול" מטעם תנועות מחנות העולים והבונים דרור, ישיבת ההסדר נוף הגליל של מרכז ישיבות בני עקיבא, לצד גרעין תורני-ציוני וההמכינה הקדם צבאית "תבור".
ביוגרפיה > פרשות שוחד

ב-17 ביוני 2013 הוגש נגד גפסו כתב אישום בחשד של לקיחת שוחד (התניית שוחד). מועצת עיריית נצרת עילית התכנסה ב-13 באוגוסט והחליטה, ברוב דעות, שלא להעביר את גפסו מתפקידו. על כך הוגשו עתירות לבג"ץ, שהורה להפסיק את כהונתו של גפסו כראש העירייה, אך התיר לו להתמודד בבחירות לראשות העירייה. בבחירות אלה נבחר גפסו לתקופת כהונה שנייה בראשות עיריית נצרת עילית. ועדת הפנים של הכנסת קיימה דיון סוער בנסיבות הדחתו של גפסו. ב-5 בנובמבר נעצר גפסו בחשד לעבירת שוחד נוספת, ונשלח לארבעה ימי מעצר בית. ב-13 בנובמבר 2013 הוציא מבקר המדינה, יוסף שפירא, צו הגנה ליועצת המשפטית של העירייה, עקב כוונת גפסו לפגוע במעמדה.
במרץ 2014 החליטה ועדת ההשעיה של משרד הפנים להשעות את גפסו לארבעה חודשים מכהונת ראש העירייה, ובתום תקופה זו הוארכה השעייתו בשלושה חודשים נוספים. בזמן השעייתו, מילא את מקומו במינוי זמני של מועצת העירייה אלכס גדלקין כראש העירייה בפועל.
ב-19 בפברואר 2015 הרשיע אותו בית המשפט המחוזי בחיפה בלקיחת שוחד בהמשך נגזר עליו עונש של 6 חודשי עבודות שירות וקנס בסך 20 אלף ש"ח, ללא קלון. כיוון שלא הוטל עליו קלון, חזר גפסו לכהן כראש העירייה וביטל את סמכויותיו של ממלא מקומו, אלכס גדלקין. היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, פנה בבקשה להשעות את גפסו פעם נוספת, עקב החשד הנוסף התלוי נגדו, ובעקבות זאת הוסכם שגפסו יצא לחופשה עד לסיום ההליך הפלילי. בתפקיד ראש עיריית נצרת עילית כיהן מאז חודש מאי נתנאל טויטו.
ב-7 בדצמבר 2015 זוכה על ידי בית המשפט המחוזי בחיפה מאשמת מתן שוחד בחירות בפרשה אחרת במערכת הבחירות ב-2008. כשבוע לאחר הזיכוי חזר לכהן כראש העירייה.
על פסק הדין שבו הורשע גפסו בלקיחת שוחד (פסק הדין מ-19 בפברואר 2015) הוגשו ערעורים על ידי גפסו ועל ידי הפרקליטות. ב-31 במרץ 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של גפסו, וקיבל את ערעורה של הפרקליטות, ופסק כי היה קלון במעשיו, וגזר עליו 6 חודשי מאסר בפועל. ב-3 ביולי 2016 החל לרצות את מאסרו בכלא חרמון. לאחר שוועדת השחרורים החליטה על ניכוי שליש ממאסרו, שוחרר מהכלא ב-18 באוקטובר 2016.
הערות שוליים

↑  אחיקם משה-דוד, נצרת עילית מציגה: הקרב על חג המולד, באתר nrg‏, 22 בדצמבר 2010
↑  ברכת חג, באתר של עיריית נצרת עילית, 23 בדצמבר 2010
↑  ג'קי חורי, ראש העיר גפסו: נצרת עילית היא עיר ליהודים בלבד, באתר הארץ, 5 ביוני 2011
רן דגוני, ‏עיתון יהודי מוביל בארה"ב יוצא למתקפה על נצרת עילית, באתר גלובס, 25 ביוני 2013
↑  יובל יועז, ‏ראש עיריית נצרת עלית, שמעון גפסו, מואשם בלקיחת שוחד, באתר גלובס, 18 ביוני 2013
↑  בג"ץ 4921/13 התנועה למען איכות השלטון בישראל ואחרים נ' מועצת עיריית נצרת עילית ואחרים, ניתן ב-17 בספטמבר 2013
אביאל מגנזי, דרמה לפני בחירות: הודחו שני ראשי ערים, באתר ynet, 17 בספטמבר 2013
↑  יהונתן ליס, אלי אשכנזי, ח"כים: מירי רגב ערכה משפט שדה לחושפת שחיתותו של גפסו, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2013
↑  אחיה ראב"ד, גפסו חשוד בעוד שוחד: פרשת אולם האירועים, באתר ynet, 5 בנובמבר 2013
↑  אלה לוי-וינריב, ‏מבקר המדינה הוציא צו הגנה ליועמ"ש עיריית נצרת עילית, באתר גלובס, 13 בנובמבר 2013
↑  רויטל חובל, אלי אשכנזי, ראש העיר נצרת עילית גפסו הושעה מתפקידו לארבעה חודשים, באתר הארץ, 5 במרץ 2014
↑  אחיה ראב"ד, ראש העיר נצרת עילית הורשע בקבלת שוחד, באתר ynet, 19 בפברואר 2015
ת"פ (חיפה) 37380-06-13 מדינת ישראל נגד שמעון גפסו ואחרים, ניתן ב-19 בפברואר 2015
↑  חן מענית, ‏עונש קל לשמעון גפסו: 6 חודשי עבודות שירות, בלי קלון, באתר גלובס, 26 באפריל 2015
↑  גור מגידו, ‏וינשטיין: לחדש את השעיית ראש העיר נצרת עילית שמעון גפסו, באתר גלובס, 7 במאי 2015
↑  עת"מ 2070-05-15 אלכסנדר גדלקין נגד שמעון גפסו ואחרים, ניתן ב-3 ביוני 2015
↑  דניאל סיריוטי, שמעון גפסו זוכה מכל האישומים נגדו, באתר ישראל היום, 7 בדצמבר 2015.
↑  יאיר קראוס, גפסו חוזר לעירייה: "הייתי יותר מדי טוב לב", nrg 11.12.2015.
↑  פוראת נסאר וגיא ורון, כתב בצפון, ‏גפסו יישלח לכלא ל-6 חודשים, באתר ‏מאקו‏, 31 במרץ 2016
ע"פ 3295/15 שמעון גפסו נ' מדינת ישראל, ניתן ב־31 במרץ 2016
אלי ומריאנו

אלי ומריאנו הם צמד  קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים, אלי פיניש ומריאנו אידלמן.
הצמד החל את דרכו ב-1996 כשהם מופיעים יחד בתוכנית "הראשון בבידור" של דודו טופז, במופעי חקיינות וסאטירה.
ב-1998 הופיעו לכבודו של הקומיקאי ספי ריבלין ולכבוד היובל למדינת ישראל במופע בידור בפני אנשי תקשורת, ידוענים ובכירים מהצמרת הפוליטית. במקביל השתתפו אז בקליפ ללהיט של להקת אתניקס: "ב.מ.וו. שחורה". מ-1998 ועד 2000 הופיעו בארץ ובעולם בתוכנית "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", ומ-2001 הופיעו בתוכנית "אחלה סרט". ב-2002 הפיקו תקליטור די-וי-די עם חלק מהחומר הבידורי, שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים, וכמו כן הופיעו יחד ולחוד בתוכנית "לא נפסיק לצחוק" בערוץ ביפ.
באותה שנה השתתפו השניים בפסטיגל מהסרטים עם ליאור נרקיס, יהודה לוי, סופי צדקה ואחרים.
ב-2006 כיכבו השניים בקמפיין פרסומת לדואר ישראל
הפרסומות היו אמורות "לנער את האבק" מעל תדמית המוסד הזה, והיה אחד ההישגים שאלדד כהן (סמנכ"ל עסקי של החברה) זקף לזכות עצמו כשפוטר אחרי שנתיים. חרף ההצלחה, הקמפיין נותר שנוי במחלוקת בגלל ביקורת קשה מצד ארגוני נשים, שטענו כי הפרסומות סרות טעם ומשפילות אותן; ברם, היו גם נשים שטענו כי הצמד מציג דווקא דמות משוחררת של אישה השולטת במצבה.
הצמד עשה דיבוב לסרט האנימציה לילדים "הורטון שומע מישהו" לפי ספר מסדרת דוקטור סוס Horton Hears a Who, ב-2008.
בעונה התשיעית של ארץ נהדרת ב-(2012), בנוסף לתפקידים נפרדים, שיחקו השניים יחד בסדרת מערכונים על הכור הגרעיני של איראן, במטרה ללגלג על מדיניות הממשלה שם ולהדגיש את הצד האנושי - אפילו אצל עובדי הכור באיראן. זאת, חרף החתירה המוצהרת לפיתוח פצצת אטום, ולמרות קריאת המוני המפגינים ברחובות להשמדת ישראל. ב-2013 הצמד יצא עם תקליטור די-וי-די כפול ובו רבים ממערכוניהם. ב-2016 השיקו מופע חדש בשם "אלי ומריאנו 2", כשאת רובו כתב אמן הסטנד-אפ והקומיקאי יונתן ברק, שקיבל ביקורות צוננות.
הערות שוליים

↑  אלי ומריאנו באתר יוכלמן אשר הפקות
↑  יפעת יעקובסון, פירגון של זהב, באתר ynet, 5 בנובמבר 2003
↑  מופע חדש של אלי ומריאנו אתר עכבר העיר
↑  אלי ומריאנו בקמפיין לדואר ישראל (אתר מעריב)
↑  אמיר טייג, בלעדי: מנכ"ל בנק הדואר ברוך טפר הועבר מתפקידו, באתר כלכליסט, 8 ביולי 2008
↑  עטרה בילר, כדי להשלים מהפכה לשחרור האשה - הגיע הזמן לצאת מתפקיד הקרבן, באתר אייס
↑  זיו יצחקי, אלי ומריאנו בהופעה: הכי רחוק מ"ארץ נהדרת", באתר הארץ, 28 בינואר 2012
↑  בעניין המלחמה הבאה: "ארץ נהדרת" מסבירים את מערכוני הכור האיראני (אתר מעריב)
↑  עמי הורוביץ מראיין את שגריר איראן בסרטו יו אן מי (יוטיוב)
↑  נאום חמינאי למחיקת תל אביב וחיפה אם תותקף איראן בידי ישראל (יורוניוז, כתוביות באנגלית, אתר יוטיוב)
↑  יונתן ברק (אתר דוגו - אמנים ומופעים)
↑  זיו יצחקי, אלי ומריאנו בהופעה: הכי רחוק מ"ארץ נהדרת", באתר הארץ, 28 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307979905171  VIAF: 154144558   WorldCat (עם VIAF): 154144558
ישיבה קטנה לאומית

סמליל "איגוד הישיבות הקטנות הלאומיות"
ישיבה קטנה לאומית היא ישיבה קטנה המיועדת לנערים דתיים לאומיים בגיל בית הספר התיכון שבה נלמדים באופן בלעדי או כמעט בלעדי לימודי קודש, הכוללים גמרא, הלכה ואמונה. לרוב מתאפשרת הגשה לבגרות על ידי לימוד מצומצם ומרוכז בשנת הלימודים הרביעית (כיתה י"ב) בלבד.
היסטוריה

החל משנות ה-70, וביתר שאת משנות ה-80 ואילך החל להתפתח זרם חדש בציונות הדתית. המתינות שזוהתה עם מנהיגי המפד"ל בהיבטים מדיניים, חינוכיים, שאלות צניעות ושילוב בין הדת למודרנה זוהתה על ידי החוגים שצמחו מתוך ישיבת מרכז הרב כפשרנות.
בהיבט החינוכי דרשו חלק מבוגרי ישיבת מרכז הרב וישיבות אחרות, להתרכז בשנות הנעורים בלימודי קודש בלבד. דרישה זו זוהתה על ידם עם אישים כמו הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה.
בישיבה הראשונה שהוקמה על ידי תלמידי ישיבת מרכז הרב, ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה שהוקמה בשנת 1940 על ידי הרב משה צבי נריה, סירב בתחילה הרב נריה לשלב לימודי חול ואף הצהיר כי "יצמחו שערות על כף ידי לפני שילמדו לימודי חול בישיבה". מחלוקת פנימית בתוך הצוות החינוכי ולחץ מצד ההורים הביאו תוך זמן קצר להשלמה של הרב נריה עם שילובם של לימודי החול בישיבה, כפי שקרה גם בישיבות בני עקיבא האחרות. כך עלה גם בגורלה של ישיבת ירושלים לצעירים שהוקמה באמצע שנות ה-60 על ידי תלמידי הרב צבי יהודה קוק, ואף בה שולבו לימודי חול בלחץ ההורים.
בשנת התש"ן (1990) הוקמה ישיבת מעלה חבר ביישוב מעלה חבר, הישיבה הקטנה הלאומית הראשונה, על ידי הרב משה בלייכר. מאז הוקמו מספר ישיבות קטנות לאומיות נוספות.
מנגד, רבנים אחרים מהזרם החרדי לאומי, כמו הרב זלמן מלמד והרב ירחמיאל ויס, מעדיפים ישיבות תיכוניות עם מינימום לימודי חול ומקסימום לימודי קודש. כיום יש מספר מוסדות כאלו כגון: ישיבת נווה, ישיבת דגל ירושלים בנחלים, ישיבת בני צבי בבית אל, מסלול "בית המדרש (אתרו"ג)" שבישיבת ירושלים לצעירים ועוד.
בשנת תשע"ג הקים הרב נחום נריה את 'איגוד הישיבות הקטנות הלאומיות' שנועד לסייע להן מבחינה כלכלית וכן לסייע בפרסומן בציבור. האיגוד פרסם מודעות בעיתונים וערך שני כנסים בהם השתתפו מאות תלמידים מהישיבות.
מאפייני הישיבות

בישיבות הקטנות הלאומיות נלמדים, באופן בלעדי או כמעט בלעדי, מקצועות תורניים. עם זאת, בשונה מהישיבות החרדיות - בישיבות הקטנות הלאומיות נלמדים, בנוסף ללימוד העיקרי של גמרא והלכה, ספרי הגות ומחשבה בדרכו של הרב קוק, בייחוד הכוזרי, ספרי המהר"ל, רמח"ל, ספרות המוסר וספרי הרב קוק, תלמידיו וממשיכיו. בחלק מהישיבות נלמדת גם תורת החסידות.
כחלק מפיתוח עולם תרבותי ישיבתי, בישיבות הקטנות נקראות השכבות בשם 'שיעור' (שיעור א', שיעור ב' וכן הלאה) במקום 'כיתה' או 'חמישית'.
בישיבות הללו לא מתקיימים לימודי חול במשך שלוש השנים הראשונות (ט'-י"א). בשנה הרביעית (י"ב) מאפשרות חלק מהישיבות לימודי חול לבגרות מינימלית - במסלול תיכוני קלאסי כמו ישיבת דרך חיים, או במסלול אקסטרני כמו ישיבה קטנה מורשה, וחלקן לא משלבות כלל לימודי בגרות, כמו ישיבת שלום בנייך.
ישיבות קטנות לאומיות

ישיבת מעלה חבר - הוקמה ב-1990 על ידי הרב משה בלייכר והרב אברהם סטרוק (בעלה של אורית סטרוק) תלמידו שעמד בראשה. בשנתיים הראשונות הייתה בישיבת שבי חברון בחברון כשבשנה הראשונה למדו בה ארבעה תלמידים. לאחר שנתיים, הישיבה עברה ליישוב מעלה חבר, ובראשותה עמד הרב אהרן אגל-טל, תלמידו של הרב משה בלייכר. הישיבה מחשיבה את פיתוח כוחות הנעורים וההווי החברתי ולכן משופעת בחוגים, טיולים, ופעילות חברתית. בישיבה מחנכים רבנים שלמדו בישיבות "שבי חברון" ו"מרכז הרב". ראש הישיבה הוא הרב עמי חזן.
ישיבה קטנה מורשה - הוקמה בשנת ה'תשנ"ט (1999) על ידי הרב הלל פלסר שכיהן כראש הישיבה עד לפטירתו בשנת ה'תשפ"ב. כשנה לאחר פטירתו החל הרב אוריאל אבינר (בנו של הרב אלישע אבינר) לכהן כראש הישיבה. הישיבה שוכנת בירושלים, בשכונת גבעת שאול, ולומדים בה כ-80 תלמידים
ישיבת דרך חיים (מכונה: "גמזו") - הוקמה בשנת תשס"ג על ידי הרב מתניה אריאל בנשיאות דודו הרב יעקב אריאל. נמצאת בקריית החינוך שעלבים, ולומדים בה כ-120 תלמידים
ישיבת מדברה כעדן לצעירים - הוקמה בשנת תש"פ על ידי הרב נחמיה טאו (בנו של הרב צבי ישראל טאו) והרב צבי קוסטינר, בראשות הישיבה עומד הרב יוסי איגרא (בנו של הרב אליעזר איגרא). הישיבה מונה כ-50 תלמידים.
ישיבת עוז והדר - הוקמה בחדרה בשנת תשפ"א, על ידי הרב מתניה אריאל והיא שלוחה של ישיבת דרך חיים. בראשה עומד הרב יאיר בר-לוי והיא מונה כ-70 תלמידים.
ישיבת שלום בניך - הוקמה בשנת תשס"ג על ידי הרב מרדכי (מוטי) אריה טאו, (בנו של הרב צבי ישראל טאו). הישיבה ממוקמת ב"מתחם פנימיית כרמית", סמוך למקום שבו שכנה בעבר ישיבת הר המור. בשנת תשפ"א הוקמה הישיבה גדולה "שלום בנייך" כהמשך לישיבה הקטנה, ובשנת תשפ"ד השיעור הרביעי בישיבה הקטנה עבר ללמוד בישיבה הגבוהה ברובע המוסלמי בירושלים, ובכך הישיבה הקטנה החלה הצטמצמה  לשלושה שיעורים בלבד בדומה לישיבות קטנות חרדיות . הישיבה מונה כ-90 תלמידים בשלושה שיעורים
ישיבה קטנה ארחות מרדכי - בכוכב השחר. הוקמה בשנת ה'תשע"ד על ידי הרב מיכאל אלוש. הישיבה קרויה על שמו של הרב מרדכי אליהו.
ישיבת פרי הארץ - הוקמה בשנת תשע"ו, על ידי הרב יהודה ליבמן והרב דוד בן נתן, ביישוב רחלים. קרויה על שם הספר פרי הארץ.
ישיבת טל ישראל - הוקמה בשנת תש"פ, על ידי הרב חנן אדלשטיין, בשכונת בית וגן בירושלים. הישיבה מונה כ-70 תלמידים.
ישיבת אור חדש - הוקמה בשנת תשפ"ד, על ידי הרב יוסף וייסברט ביישוב נווה ומונה כ-30 תלמידים, בשנת תשפ"ד הישיבה פונתה למלון שלום בירושלים יחד עם היישוב נווה במסגרת מלחמת "חרבות ברזל ", הישיבה חזרה לנווה יחד עם היישוב לאחר חג החנוכה.
ישיבה קטנה נחלת יוסף - ישיבת בת של ישיבת נחלת יוסף. הוקמה בשנת תש"פ, ביישוב שבי שומרון.
ישיבה קטנה בת ים בישיבת אדר"ת בבת ים יש מסלול ישיבה קטנה. הישיבה הקטנה בבת ים היא חלק מקהילת אורות התורה שמנהיגה הרוחני הוא הרב דוד חי הכהן. בראש הישיבה הקטנה עומד הרב אשר וודקה.
ישיבת עטרת צבי - הוקמה בשנת ה'תשפ"א על ידי הרב אברהם סגרון ביישוב שבי דרום.
ישנן ישיבות כמו ישיבת כפר הרוא"ה, ישיבת היישוב החדש, ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת שומריה לצעירים והישיבה לצעירים תורת החיים שהוקמו כישיבה קטנה, ולאחר מספר שנים שולבו בהם לימודי חול, ובכך הפכו לישיבות תיכוניות.