stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזירה האווירית במלחמת ההתשה
בעלי תפקידים בעת המלחמה > בישראל

בצד הישראלי הובילו את הלחימה: ראש הממשלה, גולדה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל, חיים בר-לב, אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, מפקד חיל האוויר, מרדכי הוד.
מפקדים נוספים בחיל האוויר הישראלי:
מפקד מחלקת אוויר: תא"ל יחזקאל סומך
מפקד מחלקת המודיעין: אל"ם ישעיהו (שייקה) ברקת ואחריו אל"ם שמואל שפר (שטופר)
מפקד מחלקת הציוד: תא"ל ישראל רוט.
מפקד מחלקת כוח האדם:
מפקד בסיס חצרים: אל"ם ג'ו אלון
מפקד בסיס חצור: אל"ם יעקב (יאק) נבו, ואחריו אל"ם רפי הר-לב
מפקד בסיס תל נוף: אל"ם שמואל שפר (שטופר)
מפקד בסיס רמת דוד: אל"ם יעקב אגסי.
מפקד בסיס רפידים: ישעיהו (שעיה) לזרסון ואחריו יואל דן
מפקד שדה אופיר:
בעלי תפקידים בעת המלחמה > במצרים

במצרים הובילו את הלחימה נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, שר ההגנה, מוחמד פאוזי, מפקד צבא מצרים, עבד אל-מונעם ריאד שנהרג בתחילת המלחמה, ומחליפו אחמד איסמאעיל עלי.
מפקד חיל האוויר המצרי בתחילת מלחמת ההתשה היה מוסטאפה שאלבי אל חינאווי. בעקבות בום על-קולי של מטוס ישראלי מעל קהיר הוא הודח, ובמקומו מונה עלי מוסטפא בגדאדי.
אמצעי לחימה > חיל האוויר הישראלי

בתחילת מלחמת ההתשה התבסס חיל האוויר הישראלי בעיקר על המטוסים מתוצרת צרפת ששימשו אותו במלחמת ששת הימים. מרבית מטוסים אלה היו מיושנים, ואלה שהתאימו לזירת הלחימה במלחמת ההתשה היו מטוס הקרב מיראז' 3 ומסוק הסער סופר פרלון. מעט לפני מלחמת ההתשה החל החיל להצטייד במטוסים מתוצרת ארצות הברית.
ב-29 בדצמבר 1967 הגיעו לישראל לראשונה מטוסי תקיפה מדגם סקייהוק. המטוסים הראשונים יועדו לטייסת 109 ("העמק") שהטיסה קודם לכן מטוסי דאסו מיסטר IV ולטייסת 102 ("הנמר המעופף") שהייתה טייסת חדשה. ב-9 במרץ 1969 הוקמה מחדש טייסת 115 ("הדרקון המעופף") כטייסת סקייהוק שלישית. מטוסי הסקייהוק השתתפו בכל חזיתות המלחמה, בהפצצת מטרות במצרים, בירדן, ובסוריה.
ב-5 בספטמבר 1969 הגיעה לישראל רביעייה ראשונה של מטוסי פנטום. היו אלה מטוסים מדגם F-4E שהיוו פריצת דרך בחיל: המטוס היה מהיר יותר מהמיראז' 3, נשא כמעט פי 6 יותר חימוש, צויד במערכות מכ"ם מתקדמות ביותר, היה לו מגוון נרחב טילי אוויר–אוויר וטווח הטיסה שלו היה כמעט כפול מזה של המיראז'. השם שניתן למטוס בחיל האוויר הישראלי הוא "קורנס" והטייסת הראשונה שהוקמה הייתה טייסת 201, בפיקודו של שמואל חץ. כחודש לאחר מכן יצאו מטוסי הפנטום הישראליים לתקיפה הראשונה שלהם - סוללת SA-2 ליד פורט סעיד. בהמשך המלחמה נשלחה שמיניית פנטומים למשימת התקיפה הארוכה ביותר שידע עד אז חיל-האוויר הישראלי, לראס-בנאס במצרים, סמוך לגבול סודאן.
המסוק העיקרי של חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה היה איירוספסיאל SA 321 סופר פרלון, שנקלט בחיל החל משנת 1966.
ב-26 באוקטובר 1969הגיע לישראל מסוק ראשון מדגם סיקורסקי CH-53 סי סטליון, שכונה בחיל האוויר "יסעור", ובעקבותיו הגיעו שישה נוספים עד ינואר 1970. המסוקים הוצבו תחילה בגף בטייסת 114, שהפעילה באותה עת מסוקי סופר פרלון, ולפיכך כונתה אז "טייסת הסופר פרלון" (מאוחר יותר הוחלף שמה לטייסת "מובילי הלילה"). הגף הפך לטייסת עצמאית ב-6 באוגוסט 1970, טייסת 118 ("דורסי הלילה"). המסוקים הופעלו במבצעים שונים במהלך המלחמה.
החל מסוף 1967 נקלטו בטייסת 124 ובטייסת 123 מסוקים מדגם בל 205, שנועדו לתובלה כללית, פינוי נפגעים, חיפוש והצלה, ומשימות תובלת סער בשיתוף עם יחידות מובחרות.
עוד סיפקה ארצות הברית לחיל האוויר טילי אוויר-אוויר, טילי אוויר-קרקע, מערכות מכ"ם ואמצעי לוחמה אלקטרונית.
מערך הנ"מ הישראלי היה מפוצל בין שני חילות: טילי MIM-23 הוק הופעלו על ידי חיל האוויר ואילו תותחי נ"מ הופעלו על ידי חיל התותחנים. ביוזמה בעת מלחמה, הרכיב חיל האוויר תותחי 20 מ"מ שהורדו ממטוסי אורגן ישנים על משוריינים שהיו בבסיסי חיל האוויר ומהם הקים את סוללת תותחי הנ"מ המתנייעים הראשונה בצה"ל.
אמצעי לחימה > הצבא המצרי

מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר המצרי היה מיג 21. כמפציצים שימשו מטוסי טופולב Tu-16 ואיליושין Il-28, שלקחו חלק בגיחות תקיפה וצילום מעל שטח ישראל והופעלו בתגובה למבצעים ישראליים. במהלך המלחמה קיבל חיל האוויר המצרי שלושה מטוסי מיג 25 ששימשו לטיסות סיור מעל סיני, בלי שלחיל האוויר הישראלי הייתה יכולת לירטם. בנוסף היה חיל האוויר המצרי מצויד במסוקי מיל מי-8.
ההגנה האווירית המצרית כללה מערכים משולבים של סוללות טילי קרקע-אוויר SA-2 נייחות, ששימשו את מצרים מתחילת שנות ה-60, וסוללות SA-3, שהגיעו מצרים בפברואר 1970 ודילגו מאתר לאתר וביצעו מארבי טק"א. המערכת הצליחה במספר מקרים ליירט מטוסים של חיל האוויר הישראלי ולצמצם את חופש הפעולה שלו באזור תעלת סואץ.
מערכת SA-3 נפרסה בשלב ראשון סביב קהיר. זמן קצר לפני הגעתה החלו המצרים בהקמת מחפורות לסוללות בסמוך ממערב לתעלת סואץ שצורתן שונה מהמחפורות המוכרות של סוללות טילי SA-2. מפקד חיל האוויר הישראלי, מרדכי הוד ביקש בישיבת מטכ"ל לתקוף את הסוללות ולהשמידן מהאוויר אך בקשתו נדחתה מחשש לפגיעה בצוותים הסובייטיים שהפעילו אותם. במקום זאת התקבלה החלטה למנוע מהמצרים מלקדם את הסוללות למרחק קטן מ-30 ק"מ מהתעלה כך שלא יפגע חופש הטיסה של חיל האוויר מעל לתעלה. ב-1 במרץ 1970 החל חיל האוויר הישראלי בתקיפת תחנות מכ"ם החטיבתיות שעמן עתידות לפעול הסוללות וכן הופצצו המחפורות שהיו בבניה. הפצצות חיל האוויר עיכבו את הקמת המחפורות והעתקת הסוללות אל התעלה אך לא מנעו אותה.
לקראת סוף מלחמת ההתשה הגיעו למצרים גם סוללות טילי קרקע-אוויר ניידות מדגם SA-6, ואלה הופעלו לראשונה נגד מטוסי חיל האוויר הישראלי במבצע "שיער 265".
תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי בזירת מצרים

פעילות חיל האוויר היוותה את עיקר הפעילות ההתקפית של צה"ל במלחמת ההתשה, בעוד שבלחימה היבשתית בקו התעלה קיים צה"ל מגננה סטטית.
תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי בזירת מצרים > קרבות אוויר

במהלך יולי 1969 יזם חיל האוויר הישראלי סדרה של קרבות אוויר באזורים שאינם מוגני טילים מצפון למפרץ סואץ באמצעות פטרול של מטוסי מיראז' מעל אדמת מצרים שפיתו הזנקת מיגים וזאת במטרה לשחוק את חיל האוויר המצרי. בקרבות אלה, שכונו קרבות טקסס ואריזונה, הופלו 20 מטוסי מיג מצריים לעומת שני מטוסי מיראז' 3 ישראליים. בקרב אוויר הראשון בסדרה זו, ב-2 ביולי נרשמה הפלה מבצעית ראשונה באמצעות טיל אוויר-אוויר שפריר 2. בקרבות אוויר אלה נקבעה שליטתו של חיל האוויר הישראלי בתחום האווירי בעומק של 30 ק"מ ממערב לתעלה.
ב-11 בספטמבר 1969, בתגובה למבצע רביב, יזמו המצרים סדרה של הפצצות של יחידות צה"ל במערב סיני באמצעות כ־60 מטוסי קרב. כנגדם הזניק חיל האוויר מטוסי ירוט. בקרבות האוויר שהתפתחו הופלו 11 מטוסים מצריים ומטוס ישראלי אחד.
בקרבות אוויר שנערכו בחודש מרץ 1970 הופלו לפחות 11 מטוסי מיג מצריים.
ב-23 ביולי 1970 נענתה מצרים בחיוב להצעת ארצות הברית להפסיק את האש, אך בפועל המשיכה בהפגזותיה. כאקורד סיום ללחימה נערך ב-30 ביולי 1970 מבצע "רימון 20" – קרב אוויר באזור התעלה שבו הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי קרב שטייסיהם רוסים.
תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי בזירת מצרים > בומים על-קוליים

ב-17 ביוני 1969 ביצעו שלא במתכוון מטוסי מיראז' 3 שהיו במשימת צילום מעל קהיר בום על קולי וגרמו לנזק למבנים ולניפוץ שמשות באזורי המגורים. זעם על אירוע זה, ולאחר דיון עם מפקדי הצבא הדיח את מפקד חיל האוויר מוסטאפה שאלבי אל חינאווי, שהספיק לכהן כשמונה חודשים בלבד, ומינה במקומו את עלי מוסטפא בגדאדי. הוא הדיח מפקדים נוספים ובהם מפקד ההגנה האווירית, חסאן כאמל, והעניש אחרים. מפקד חיל האוויר הישראלי, מוטי הוד, ראה אירוע זה כאמצעי נוסף להפעלת לחץ על המצרים, ולכן יזמה ישראל הרעשות דומות מעל קהיר, שנעשו במטוסי פנטום שהיו גדולים יותר מהמיראז'ים ולכן גרמו להדף חזק יותר, וגרמו נזק רב למבנים ברובעי היוקרה של קהיר.
תקיפות אוויריות של חיל האוויר המצרי

פעילות התקיפה של חיל האוויר המצרי הייתה מצומצמת מאוד יחסית לזו של חיל האוויר הישראלי.
בסוף ספטמבר 1969 חדרו שני מסוקי מיל מי-8 מצריים לסיני ותקפו מבנים נטושים, האחד ממזרח לבלוזה והאחר בחוף מפרץ סואץ, בלי שגרמו נזק.
ב-21 בינואר 1970 תקף מטוס Il-28 מצרי את כוחות צה"ל אשר כבשו את האי שדואן במבצע רודוס, ומטוס נוסף הוזנק לחיפוש אחר כוחות צה"ל במסגרת מבצע בוסתן 25א, בין 1 ל-2 ביולי של אותה שנה. במרץ אותה שנה הופל Il-28 שהיה במשימת גרירת מטרות כתוצאה מ"אש ידידותית", כאשר סוללת טילי קרקע-אוויר מדגם SA-3, שהייתה מאוישת בצוות סובייטי, זיהתה אותו בטעות כפנטום ישראלי. ב-25 באוקטובר של אותה שנה הופל Il-28 בטיל MIM-23 הוק ישראלי מעל האגם המר הגדול.
בתגובה למבצעי פריחה, תקיפות העומק של חיל האוויר בעומק מצרים ב-1970, ביצעו מטוסי Il-28 מצריים שתי תקיפות עומק בסיני: בליל 23 באפריל הפציץ מטוס בודד באזור נח"ל ים ופצצותיו נפלו באזור חולי ולא גרמו לנפגעים או לנזק. הפצצה של זוג מטוסים באל עריש בליל 25 באפריל שפגעה בבית חרושת לקרח והרגה כ-30 ראשי צאן, הסתיימה בהפלתם על ידי מטוס F-4 פנטום (בהפלה ראשונה של מטוס מצרי בטיל "לביד") ומטוס מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי.
ב-15–16 במאי 1970 נערכו תקיפות אחדות של מטוסי מיג 17 בקו התעלה. ארבעה מהמטוסים התוקפים הופלו בקרבות אוויר.
ב-21 ביולי 1969 הופלו שני מטוסי חיל האוויר המצרי על ידי אש תותחי נ"מ של צה"ל. ב-11 בספטמבר 1969, במהלך יום קרב אווירי שהתחולל לכל אורך אותו היום, יירטו כוחות הנ"מ של צה"ל שלושה מטוסים מצריים, אחד מהם על ידי סוללת הוק.
המעורבות הסובייטית

בפברואר 1970 התרחבה המעורבות הישירה של ברית המועצות לצד מצרים, בדמות כוחות נ"מ (ובהם טילי קרקע-אוויר מתקדמים מדגם SA-3), שלוש טייסות יירוט של מטוסי מיג-21 וארבעה מטוסי סיור מדגם מיג-25, שהוצבו על אדמת מצרים והשתתפו באופן פעיל בלחימה. הכוחות הסובייטיים הוצבו בעומק מצרים, באזורי קהיר, אלכסנדריה וסכר אסואן, והביאו להפסקת ההפצצות הישראליות בעומק מצרים. לאחר מכן החלו לקדם את מערך טילי הנ"מ מזרחה, לכיוון התעלה, תוך שהם מצמצמים את השליטה הישראלית במרחב האווירי. חיל האוויר השקיע מאמץ רב בעצירת התקדמותם של טילי הנ"מ, ובהפצצותיו נהרגו 4,000 פועלים שעסקו בהקמת עמדות הטילים.
כאמור לעיל, ב-30 ביולי 1970 ערכה ישראל את מבצע "רימון 20" – קרב אוויר באזור התעלה שבו הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי קרב שטייסיהם רוסים.
קידום סוללות טילים בסיום הלחימה

סעיף 3 בהסכם הפסקת האש קבע: "שני הצדדים יימנעו מלשנות את הסטטוס קוו הצבאי בתוך האזורים המשתרעים 50 קילומטר מזרחה ומערבה לקו הפסקת האש. אף צד לא יכניס או יקים מתקנים צבאיים חדשים כלשהם באזורים אלה". סעיף זה הופר על ידי מצרים מיד ביום כניסתו לתוקף (ראו גיחות צילום אמריקאיות בסיני 1970), בצורת קידום סוללות טילי קרקע-אוויר לקרבת התעלה. צעד זה נתן למצרים ביטחון ביכולתם לחצות את תעלת סואץ מבלי שיופרעו על ידי חיל האוויר הישראלי, ואיפשר להם להתקדם בתכנון מלחמת יום הכיפורים.
הערכת הלחימה האווירית

סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל, סיכם מלחמה זו:
קו המעוזים הכזיב במלחמת ההתשה. על אף האבדות הרבות שצה"ל סבל, לא מילא הקו את ייעודו. צבא היבשה ספג מכות כואבות במלחמת ההתשה, לא הצליח להגן על עצמו, לא הרתיע את המצרים ולא אילץ אותם להפסיק את האש, אלא היה מטרה נייחת לאורך תעלת סואץ ושימש מטווח לארטילריה המצרית. חיל האוויר הוא שהרתיע את המצרים, הוא שזעזע את מצרים וקעקע את האסטרטגיה המצרית. "מלחמת ההתשה" שלהם הפכה ל"מלחמת התשה נגדית", ונשיא מצרים, אחוז בהלה ותחושת חוסר אונים, נאלץ להזעיק את הסובייטים ולפתוח בפניהם לרווחה את דלתות מצרים ואת שורות הצבא המצרי.
עם זאת, שמואל גורדון עמד על המהפך שהביאה המעורבות הסובייטית:
הלוחמה האווירית אמנם הביאה הישגים במחצית הראשונה של מלחמת ההתשה והביאה את נאצר לסף הפסקת המלחמה, אולם ההתערבות הסובייטית שמה לכך קץ. חיל האוויר לא מסוגל להתמודד עם עוצמתה של מעצמת על, והמחצית השנייה של המלחמה מוכיחה זאת לכל מי שההצלחות סנוורו את עיניו.
תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי בזירת ירדן

הפעילות ההתקפית של צה"ל במלחמת ההתשה בבקעת הירדן הייתה בדרך של הפצצות אוויריות ופשיטות רגליות ומוסקות מעבר לנהר הירדן.
פעולות עיקריות:
21 במרץ 1968 - פעולת כראמה: זו הייתה בעיקרה פעולה קרקעית, שחיל האוויר פעל בה בפעולות סיוע. החיל ערך במהלך יום הקרב 360 גיחות תקיפה ו-40 גיחות מסוקים (מתוכן, 19 גיחות לפינוי נפגעים). הנשק היחידי שהופעל כנגד חיל האוויר הישראלי היה ירי ממקלעי נ"מ (שאינם מונחי רדאר). למרות שליטתו האווירית המוחלטת בזירה לא הצליח חיל האוויר הישראלי להביא לידי ביטוי את עדיפותו. הוא פעל למעשה כחיל תותחנים אווירי אך לא הצליח לעצור את טנקי חטיבה 60 הירדנית ולא הביא לשינוי במהלכי הקרבות. גם פעולת המסוקים שהנחיתו את סיירת צנחנים התבצעה באיחור של חצי שעה, דבר שהביא לנחיתת המסוקים באזור שהיה מאויש כבר במחבלים שנסוגו מכראמה עוד בטרם הגיעו אליה כוחות צה"ל. בפעולה איבד חיל האוויר 2 מטוסים: מטוס אוראגן ישראלי שנפגע מאש ירדנית התרסק ליד ג'נין, וטייסו, יצחק דוד, חולץ. כמו כן, מטוס מיראז' 3 שנפגע נחת נחיתת ריסוק.
1 בדצמבר 1968 - מבצע אירון - פשיטה שבה הובילו מסוקי בל 205 כוח של חטיבת הצנחנים שפוצץ שני גשרים על כביש ומסילת ברזל המובילים לרבת עמון, כ-60 ק"מ בעומק ירדן.
תחילת דצמבר 1968 - הפצצת סוללות תותחים, שריון ומכ"ם עיראקיים ליד מפרק.
10 באוגוסט 1969 הפצצת תעלת הע'ור ליד עדאסיה.
1 בינואר 1970 הפצצת תעלת הע'ור.
10 ביולי 1970 הפצצת מפקדה באירביד, תקיפה דומה נוספת ב-14 באוגוסט 1970.
לקריאה נוספת

זאב שיף, מלחמה ללא גבול, הוצאת שקמונה, 1970.(הספר בקטלוג ULI)
זאב שיף, כנפיים מעל סואץ, שקמונה, חיפה, 1970. (הספר בקטלוג ULI)
דימה אדמסקי, מבצע קווקז: ההתערבות הסובייטית וההפתעה הישראלית במלחמת ההתשה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006.(הספר בקטלוג ULI)
שמואל גורדון, 30 שעות באוקטובר – החלטות גורליות: חיל האוויר בתחילת מלחמת יום כיפור, ספרית מעריב, 2008, עמ' 57–118.(הספר בקטלוג ULI)
בוריס דולין, חומת סואץ - סיפורה של המלחמה הסודית בין מדינת ישראל לברית המועצות, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2020.
טל טובי, בז להיסטוריה - פיתוחו והגדרת מאפייניו הקרביים והמבצעיים של ה-F-15, מודן הוצאה לאור והוצאת מערכות, 2021, הפרק "מלחמת ההתשה (יולי 1969–אוגוסט 1970)", עמ' 158–165.
הערות שוליים

↑  את עדותו של תא"ל במילואים אהרן שביט על התקיפה ניתן לקרוא בספר חליפת לחץ, מאת מירב הלפרין ואהרון לפידות, הוצאת משרד הביטחון, ישראל תשמ"ז, עמ' 51-50.
↑  מבצע "בוסתן 22", באתר חיל האוויר הישראלי
↑  מבצע "בוסתן 25 א'", באתר חיל האוויר הישראלי
↑  זאב שרון, מבצע "בוסתן 39" - סיפור רגמי גדוד 13 של "גולני" במבצע", 2015
↑  פרק מורשת 6: חטיבת גולני בין השנים: 1967 – 1973 (לא כולל המלחמות), אתר עמותת גולני
↑  שי טל, ‏בוסתן מצרי, באתר חיל האוויר הישראלי, 24 באוגוסט 2008
↑  יוסף ארגמן, "זה היה סודי ביותר", משרד הביטחון, אפריל 1998, עמוד 299.
↑  יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017, עמ' 419–421
↑  אלי לנדאו, חיל האוויר גמל למצרים על טיבוע "אורית"; טיבע משחתת וספינת טילים מצריות בים סוף, מעריב, 17 במאי 1970
↑  תוקפים במצרים, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  את עדותו של עיני על התקיפה ניתן לקרוא בספר מאת מירב הלפרין ואהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל-האויר, הוצאת משרד הביטחון, ישראל תשמ"ז, עמ' 68-65.
↑  2 מטוסי " 'מיג" הופלו בקרב אוויר, למרחב, 8 במרץ 1970;
הופלו 4 מטוסי "מיג 21" מצריים, דבר, 26 במרץ 1970;
חמישה מטוסי "מיג 21" מצרים הופלו  בקרב־אוויר, דבר, 29 במרץ 1970
↑   עופר אדרת, כשישראל נלחמה בברית המועצות ואיש לא ידע, באתר הארץ, 10 בינואר 2020
↑  יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017, עמ' 406
↑  דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר חלק א', עמודים 71–76, 79, 298, 312, 526–529
↑   דני שלום, ‏רוח רפאים מעל קהיר חלק ב' - חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (1967–1970), באוויר פרסומי תעופה וחלל, עמודים 736–739, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
↑  דוד מושיוב, !טובעו משחתת וספינת טילים; הופלו 5 מטוסים בקרבות־אוויר, דבר, 17 במאי 1970
↑  שמשון עופר, חיל האוויר תקף והשמיד ביצורים וסוללות טילים ותותחים בצפון התעלה, דבר, 21 ביולי 1969
↑  דויד מושיוב, 11 מטוסים מצריים הופלו באזור התעלה, דבר, 12 בספטמבר 1969, המשך.
↑  משה דיין, אבני דרך, עידנים, 1976, עמ' 522.
1 2 3 4  סא"ל בני מ., ‏מבצע "תופת", מערכות 293-292, מרס-אפריל 1984
↑  קביעה זו עומדת בניגוד לכתוב באתר סיירת צנחנים, הטוען כי חיל האוויר הירדני העלה מטוסי הנטר כדי להתמודד עם מטוסי חיל האוויר הישראלי(הקישור אינו פעיל, 27 בפברואר 2017)
↑  אלי לנדאו, צה"ל פוצץ שני גשרים גדולים בירדן, מעריב, 2 בדצמבר 1968
↑  שמואל שגב, העדר "מטרייה אווירית" - הליקוי הגדול של הכוח העיראקי בירדן, מעריב, 9 בדצמבר 1968
↑  יעקב ארז, מי תעלת הע'ור זורמים לירמוך אחרי היפגעותה ע"י חיל האוויר, מעריב, 11 באוגוסט 1969
↑  מטוסי חיל האויר פגעו בתעלת ע'ור הירדנית, מעריב, 2 בינואר 1970
סקייהוק מדגם A-4N של טייסת הנמר המעופף
טילי קרקע אוויר SA-3
קרון האנטנה של מכ"ם P-12 וקרון הפיקוד, שנלקחו במבצע "תרנגול 53"
לוחמים חטיבת הצנחנים עולים על מסוק סופר פרלון בשדה אופיר (שרם א-שייח') לקראת הפשיטה על האי שדואן
מיראז' 3C מס' 159 במוזיאון חיל האוויר, אחד משני מטוסי המיראז' בחיל האוויר שלהם 13 הפלות של מטוסי אויב
מפציץ איליושין 28 מצרי תוקף מטרות קרקע בסיני
מדליה על השתתפות במלחמת ההתשה שהוענקה לחיילים סובייטים.
הנרי ארנולד

| --- | --- |

הנרי ארנולד
 לידה:  25 ביוני 1886 ארצות הברית גלדווין, פנסילבניה, ארצות הברית
 פטירה:  15 בינואר 1950 (בגיל 63) ארצות הברית סונומה, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  Hap
 השכלה:  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית  תיכון לוור מריון  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  Wright Flying School 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1903–1946 (כ־43 שנים)
 דרגה:   גנרל הצבא   גנרל חיל האוויר
 תפקידים בשירות
 יחידת התעופה של גיס האיתות   שירות האוויר של צבא ארצות הברית   מפקד הגיס האווירי של צבא ארצות הברית  מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין  לגיון ההצטיינות  צלב התעופה המצוינת
 תפקידים אזרחיים
 תאגיד ראנד
 
הנרי הארלי ארנולד (באנגלית: Henry Harley Arnold;‏ 25 ביוני 1886 - 15 בינואר 1950) היה גנרל הצבא וגנרל חיל האוויר בצבא ארצות הברית. מראשוני הטייסים הצבאיים ומפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
תחילת הקריירה הצבאית והצטרפות לחיל האוויר

ארנולד התקבל לאקדמיית ווסט פוינט ב-1903, וסיים אותה ב-1907 בדרגת לוטננט שני.
בתום לימודיו הוצב בגדוד חיל הרגלים ה-29 בפיליפינים ועסק במיפוי האי לוזון. ב-1911 עבר לדייטון, אוהיו והתקבל לקורס טיס בבית הספר של האחים רייט. ב-1913 זכה לאישור כטייס צבאי. הוא שימש כמדריך טיסה בחטיבה האווירונאוטית שהייתה מסופחת לגיס הקשר במרילנד. לאחר סגירת בית הספר חזר לחיל הרגלים וב-1916 חזר לשירות האוויר בהמלצתו של בילי מיטשל.
במלחמת העולם הראשונה שימש ארנולד עוזר במחלקת המודיעין. בנובמבר 1918 הגיע לצרפת כדי לחקור את הפעולות האוויריות במלחמה. לאחר מכן התרכז בבניית חיל האוויר. התקדמותו בחיל האוויר נעצרה ב-1925 לאחר שהעיד לטובת חברו בילי מיטשל במשפט צבאי שנערך לו. הוא הועבר לתפקידי פיקוד בחיל הרגלים, וב-1929 סיים קורס לפיקוד ומטה בפורט לוונוורת'. בפברואר 1931 חזר לחיל האוויר כקצין המבצעים של החטיבה האווירית. ב-9 במרץ 1935 מונה למפקד הכנף הראשונה שמפקדתה במרץ' פילד, קליפורניה. בדצמבר 1935 מונה לעוזר מפקד גיס האוויר בוושינגטון.
ב-29 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה

ב-20 ביוני 1941 הפך הגיס האווירי לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בפיקודו של ארנולד. הוא היה אחראי על כל הפעולות האוויריות במלחמה בחזית אירופה ובחזית האוקיינוס השקט. ב-מרץ 1942 הורה משרד המלחמה על אוטונומיה של חיל האוויר וארנולד היה חבר בפורום המטה הכללי של הצבא ובפורום המטות המשולבים אף על פי שמבחינה רשמית היה כפוף לגנרל ג'ורג' מרשל.
הוא הקים את חיל האוויר השמיני ומינה את גנרל קרל ספאץ למפקדו. הוא הגדיל את חיל האוויר מ-22.000 קצינים וחיילים ל-2,500,000 ואת מספר המטוסים מ-3,900 ל-75,000. הוא הגדיל את כוח המפציצים הכבדים והקים את חיל האוויר העשרים בפיקודו של גנרל קרטיס לה מיי שהיה אחראי להפצצות הכבדות על יפן.
ב-21 בדצמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל הצבא (5 כוכבים), דרגה שהוענקה לארבעה מפקדים אמריקאים נוספים בלבד, לפי סדר קבלתה: ג'ורג' מרשל, דגלס מקארתור, דוויט אייזנהאואר, ועומר ברדלי.
לאחר המלחמה

ארנולד סבל ממחלת לב ועבר מספר התקפי לב שגרמו להחלטתו לפרוש בסיום המלחמה.
ב-28 בפברואר 1946 פרש ארנולד מחיל האוויר ובמקומו מונה גנרל קרל ספאץ. הוא פרש לחוותו וכתב את זכרונותיו. ב-7 במאי 1949 הוענקה לו דרגת גנרל חיל האוויר (5 כוכבים) והוא היחיד שקבל דרגה זו. הוא גם היחיד שהייתה לו דרגת גנרל 5 כוכבים של שתי זרועות: צבא ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר פרישתו הקים את תאגיד ראנד למחקר ולפיתוח למען הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
התחיה-צומת

| --- | --- |
סמליל התחיה-צומת
 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  יובל נאמן
 כנסות:  11
 שיא כוחה:  5 מנדטים (הכנסת ה-11)
 נוצרה מתוך:  צומת והתחיה
 
התחיה-צומת הייתה רשימה שהתמודדה בבחירות לכנסת האחת עשרה.
הקמת התנועה

תנועת צומת והתחיה הופיעו בכנסת ה-11 ברשימה מאוחדת ימנית חילונית. הרשימה המאוחדת זכתה ל-5 מנדטים. התנועה למעשה הוקמה מרשימת התחיה שכבר הייתה בכנסת קודם לכן, ומתנועת "צומת" של רפאל איתן שהוקמה לאחר מלחמת לבנון הראשונה, בה שרת רפול כרמטכ"ל. חברי הכנסת היו יובל נאמן, רפאל איתן, גאולה כהן, אליעזר ולדמן וגרשון שפט.
הכנסת ה-11

הרשימה שמיקמה עצמה כאופוזיציה של ממשלת האיחוד הלאומי בראשותו של שמעון פרס לא היוותה גורם משמעותי כנגד הממשלה בעלת רוב עצום. למרות האיחוד בין התנועות ב-1986 לתנועה אחת בשם "תחיה", רפול עזב את התנועה ב-1987 עקב חילוקי דעות שהיו בקרב הקבוצה. חילוקי הדעות לא היו ממש על רקע אידאולוגי מאחר שבין גאולה כהן ורפול לא היו חילוקי דעות מהותיים. גאולה כהן שעוד קודם לכן פרשה ממפלגת הליכוד על רקע אידאולוגי מובהק עקב הסכם השלום עם מצרים. מאז היא הובילה קו נוקשה והתנגדה למהלכיו של בגין. הייתה זו גאולה שבעצם הבינה את החשיבות של רפול והעמידה אותו בראש הרשימה המאוחדת כדי למנף את הרשימה הימנית גם בקרב עובדי האדמה וחברי הקיבוצים והמושבים, שאולי הזדהו עם כיווני הרשימה פוליטית ותמכו בממשלה בקו שלה במלחמת לבנון הראשונה אבל לא היו יכולים נפשית להצביע עם הימין. צירופו של רפול אפשר לאותם אנשים לעשות את הצעד של עזיבת מפלגת העבודה, והצבעה לרשימה ימנית יותר.
עזיבת רפול

בנובמבר 1987 שנה לאחר ייסוד המפלגה המאוחדת שנקראה התחייה, עוזב רפול את התנועה ומקים מחדש את תנועה "צומת" שרצה לכנסת ה-12 באופן עצמאי. במכתבו בעיתון "על המשמר" ביום 11 בנובמבר 1987, כותב רפול לאחים חקק שהחליטו לעזוב את תנועת התחייה ולחזור לליכוד, 
את הדברים הבאים:
אל: בלפור והרצל
מאת: רפול
שלום לכם,
קראתי את מכתבכם בעיון רב. אני בטוח שאתם צודקים בהרבה מדבריכם. אני חושב שאם לקחת את הבחירות אז ללכת בגוש לאומי חזק אחד. אני חושש מאוד שמסיבות קטנוניות זה לא יצא לפועל. אמרתי את זה לפני הבחירות ב-84, ואני אומר את זה גם היום.
אתם צודקים באשר לנעשה ב"תחיה" וזה מעמיד אותי בפרשת דרכים. אני לא חוזר ל"ליכוד" כי מעולם לא הייתי שם, אבל כיום הם הרע במיעוטו.
שלום לכם וכל טוב,
רפאל איתן
מחלוקת

רפול אינו היחידי שעזב את התנועה. בנה של גאולה כהן צחי הנגבי, החליט לעזוב את התנועה ולחזור לליכוד. הנגבי, שנלחם כנגד מנחם בגין בפינוי ימית והיה לאחד הסמלים של המלחמה כנגד נטישת היישובים בסיני, אמר כי "בכנסת ה-12 אני לא אהיה עם אמא".
הנרי ארנסט אטקינס

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1872 לסטר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  31 בינואר 1955 (בגיל 82) הדרספילד, הממלכה המאוחדת 
 הישג בולט:  היה מס' 6 בעולם בשנת 1902
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בין-לאומי 
 מד כושר מרבי:  2702 (בינואר 1903)
 השכלה:  קולג' פרטהאוס, הקולג' על שם וייגסטון והמלכה אליזבת הראשונה, בית הספר לבנים ויגסטון 
 מקצוע נוסף:  הוראה
 מדינה:  בריטניה
 
הנרי ארנסט אטקינס (באנגלית: Henry Ernest Atkins;‏ 20 באוגוסט 1872, לסטר – 31 בינואר 1955) היה שחמטאי בריטי. אומדן מד הכושר מציב אותו עם 2702 בינואר 1903, במקום השישי בעולם.
קריירה

אטקינס למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'. לאחר מספר תפקידי הוראה שמילא בבתי ספר שונים מונה בשנת 1909 למנהל הקולג' החדש בהודרספילד באזור יורקשייר והאמבר, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו.
בשנת 1895 הגיע למקום השני בתחרות המשנה של הייסטינגס, אחרי גזה מארוצי, תוצאה שהקנתה לו תואר של אלוף אנגליה לחובבים. בשנת 1899 ניצח בתחרות אמסטרדם, בהפרש של ארבע נקודות מהמקום השני, אדולף אולנד.
אטקינס זכה באליפות בריטניה בשחמט תשע פעמים, בשנים 1905-1911, בשנת 1924 ובשנת 1925. בגיל 65, בשנת 1937 השתתף פעם נוספת באליפות והגיע למקום השלישי. הוא הופיע רק לעיתים נדירות בתחרויות בינלאומיות. בהנובר בשנת 1902 זכה במקום השלישי לאחר דוד ינובסקי והרי נלסון פילסבורי ובשנת 1922 בתחרות לונדון, אותה ניצח חוסה ראול קפבלנקה.
בין השנים 1896-1911 השתתף ב-12 אירועי שחמט באמצעות הטלקס בין נבחרת ארצות הברית לנבחרת אנגליה. הישגו הטוב ביותר היה בשנת 1902 עת ניצח את פרנק מרשל.
אטקינס כתב את ההקדמה למהדורה הראשונה של הספר Modern Chess Openings שיצא בשנת 1911.
בשנת 1950 הוענקה לאטיקנס דרגת אמן בינלאומי על ידי פיד"ה על סמך השגי העבר שלו.
הופעות באולימפיאדות

אטקינס ייצג את אנגליה בשתי אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1927 |  | אנגליה | 7 מ-12 | 3+ 8= 1- | 58.3 | 3 קבוצתי, 17 אישי |
| 1935 | 4 | אנגליה | 6 מ-13 | 3+ 6= 4- | 46.2 | 12 קבוצתי, 12 אישי |
לקריאה נוספת

Coles, R. N. (1952). H.E. Atkins, doyen of British chess champions: A biography, with fifty of his best and most characteristic games. Pitman.
הערות שוליים

↑  Amsterdam 1899
↑  Bill Wall,‏ Cable Chess
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4618 7617  LCCN: no97048146  NTA: 143309447  VIAF: 34063964   WorldCat (עם VIAF): 34063964
הקורפוס ה-20 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת קורפוס בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1912 – 29 בנובמבר 1918 (6 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
הקורפוס ה-20 (בגרמנית: XX. Armee-Korps) היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית שלחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה.