אידה ב' ולס
מורה ועיתונאית

לאחר מות הוריה, נותר לאידה ולאחיה בית אבותיהם שהושאר ללא חוב וכשלוש מאות דולר חיסכון, אך על מנת לשרוד אידה הייתה צריכה למצוא עבודה. בעצת חברי איגוד "בי ברית", החליטה אידה לחפש עבודה כמורה. היא עברה את מבחן ההסמכה וקיבלה עבודה בבית ספר במרחק של שישה מייל מהולי ספרינגס (מקום מגוריה). היא מצאה מטפלת לאחיה והגיעה חזרה הביתה רק פעם בשבוע. בביקורים הייתה מכבסת, מנקה ומבשלת לפני חזרתה לבית הספר.
בשנת 1882 או 1883 (אין מידע מדויק על כך) הוזמנה ולס על ידי דודתה פאני בטלר לעבור לגור בממפיס, טנסי. הדודה חשבה שכך תוכל לעזור לוולס בשמירה על אחיותיה הצעירות שעדיין היו בחסותה, בזמן שהיא מלמדת. היא הסכימה ועברה לגור בממפיס. בזמן שלמדה למבחן ההוראה של ממפיס עבדה מחוץ לטנסי.
בסתיו 1884 קיבלה ולס הסמכה ללמד בבתי הספר בממפיס, שם היא לימדה שבע שנים. ולס הייתה ידועה כמורה טובה, אחראית ומסורה. היא התאמצה להעניק לתלמידיה השחורים את מה שלדעתה היה הדבר החשוב ביותר עבורם: חינוך טוב. היא עצמה המשיכה ללמוד ולהתקדם ברמה האקדמית. ולס לא אהבה ללמד, העבודה הייתה תובענית מדי לדעתה, ועם מעט סיפוקים רגשיים, אך היא ניסתה לעשות את עבודתה בצורה הנאמנה ביותר. לא היו לה אפשרויות פרנסה אחרות מלבד עבודות שירות נחותות, שלטענתה היא לא הייתה יכולה לעבוד בהן.
ללמד בממפיס הייתה משימה לא פשוטה. בבתי הספר של השחורים היו תנאים סניטריים קשים, והם היו צפופים בהרבה מבתי הספר של הלבנים. נשים שחורות רבות ראו בהוראה כדרך לתרום לקידום השחורים בארצות הברית, אך ולס רצתה לתרום בדרך אחרת. עצם היותה מורה שחורה בטנסי לימד את ולס רבות על הפוליטיקה הגזעית והגזענית. סוגיית ההשכלה הייתה מרכזית ביחסי שחורים לבנים וכללה סוגיות מרכזיות כמו אינטגרציה, אוטונומיה של שחורים, הפרדה גזעית, אלימות וזכות הצבעה. להיות מורה שחור/ה בסוף המאה ה-19 משמע להיות בלב הסערה הפוליטית.
בשנת 1884, הייתה ולס בדרכה לבית ספר בוודסטוק, טנסי, כאשר כרטיסן הרכבת דרש ממנה לעזוב את המחלקה הראשונה ולעבור לקרון המעשנים, האחורי, עקב צבע עורה. היא סירבה. נשים שחורות רבות היו מתיישבות במחלקה ראשונה מבלי לדעת האם יוכלו להמשיך כך את הנסיעה. לעיתים הצליחו ולעיתים התבקשו לעזוב. כאשר התבקשו לעזוב עשו זאת לרוב בשקט ובנימוס. ולס נהגה אחרת. כאשר התבקשה לעזוב את הקרון, וכאשר הכרטיסן אחז בידה באלימות היא החזיקה את הכיסא, שילבה רגליים על הכיסא מולה, ונעצה את שיניה בידו. חלק מהנוסעים באו לעזור לכרטיסן וכך עזרו לו להרים אותה ולהזיז אותה מהקרון.
ולס עזבה את הרכבת, חזרה לטנסי, ותבעה את חברת הרכבות. התביעה עוררה הדים רבים מכיוון שהחוק אפשר קרונות נפרדים אך שווים. במקרה הזה קרון המעשנים לא היה באותה הרמה כמו הקרונות האחרים, ומכאן שהקרונות היו נפרדים אך לא שווים. בשנת 1884 זכתה ולס בבית הדין המקומי, שאף פסק שהיא תקבל חמש מאוד דולרים כפיצוי. מאוחר יותר ביטל בית המשפט העליון את ההחלטה ופסק נגד ולס.
תביעתה הפכה למשמעותית מאוד בחייה ולמעשה החלה את הקריירה העיתונאית שלה. בשנת 1887 התחילה ולס לכתוב בעיתון של כנסייה, מאמרה הראשון עסק בתביעתה את הרכבת. במהרה פורסם המאמר בעיתוני כנסיות נוספים ובשבועונים של שחורים. כך גילתה ולס את יכולותיה העיתונאיות.
ולס כתבה על נושאים שהיא עצמה הייתה טרודה בהם: תפקיד הנשים בחברה, אפליה על רקע צבא העור, מעמד, אכזבתה משתי המפלגות בארצות הברית ואכזבתה מהמנהיגות השחורה. העיתונאות הפכה לדבר שהגדיר אותה. כעיתונאית היא מעולם לא הוגדרה ככותבת "נשית", כלומר ככותבת לקהל נשי או על נושאים נשיים. ולס החלה לפרסם מאמרים בעיתון השחור הפופולרי ביותר "פרי-ספיץ" (Free-Speech). בשנת 1885 החלה לפרסם בשם איולה (Iola). היא חשבה שעל העיתונות השחורה להשמיע את הקול הסובל של הציבור השחור ולהציף כל עוולה. ולס גם כתבה מאמרים שביקרו את ההנהגה השחורה, ואת העיתונאים והעורכים השחורים על שתקפו זה את זה.
בתחילת דרכה כעיתונאית ולס לא קיבלה ולא דרשה תשלום עבור עבודתה. בשנת 1885 החלה לחשוב על עצמה כעיתונאית מקצועית והחלה לדרוש שכר. ולס הפכה לכותבת חשובה, הייתה לה היכולת להביע במילים את התסכול של השחורים, היא הפכה לכוח חשוב בעיתונות השחורה, במיוחד לאחר שהפכה לעורכת ולשותפה בבעלות של העיתון "פרי ספיץ".