stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות ביטולה
היסטוריה > התקופה העות'מאנית > משלהי המאה ה-16 ועד ראשית המאה ה-18

בשלהי המאה ה-16 פרצה שרפה במונסטיר אשר החריבה את רובע היהודים, ובכלל זה שני בתי הכנסת המרכזיים. לאחר השרפה הקימו שני הקהלים מחדש ובמשותף את בית הכנסת "קהל אראגון" ולצידו בית מדרש, והחלו להתפלל בו יחדיו. עם זאת חילוקי הדעות ההלכתיים בין הקהילות הובילו שוב להתרחקות בין הקהלים.
ב-1626 הגיעו לעיר מהגרים אנוסים מפורטוגל והתקשו להיטמע בשתי הקהילות המרכזיות. המהגרים החדשים רצו להקים לעצמם חלקה נפרדת בבית העלמין ולחפור את הקברים בעצמם, והנושא עורר מחלוקת כבדה בתוך הקהלים השונים שהובאה להכרעת בית הדין השרעי בעיר, אשר פסק שיש להמשיך את מנהגי העבר, ואין לפגוע בחופרים שעוסקים בנושא שנים ארוכות. ב-1656 מתועדת שכונת החצר היהודית שהוקמה לאחר השרפה. מסביב לחצר הוקמו בתי עץ נמוכי קומה בני חדר או שניים ובהם התגורר בצפיפות מספר דורות של בני משפחה. בבתים לא היו מטבחים. בחצר עמדו תנורים קהילתיים ולצידם ערימות פחם וכלי בית. נשות הקהילה היו מבשלות יחדיו בחצר.
באמצע המאה ה-17 סייר בעיר הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי ותיאר עיר שוקקת המחולקת ל-21 רבעים, ובה 3,000 בתי אבן ושוק נרחב, וכן מערכת סוציאלית לתמיכה בנזקקים. עוד תיאר שקיימות בעיות ביטחון אישי, משום שכנופיות שודדים מאזור אלבניה תקפו באופן תדיר את העיר ופגעו בתושביה. בשלהי המאה ה-17 מצוין כי בעיר גרים בין 12,000 ל-15,000 תושבים כולל יהודים. ב-1683 חלה הידרדרות במצב ביטחון הפנים כאשר חבורות שודדים מאורגנות תקפו את מונסטיר והכפרים הסמוכים. מתועדת פנייה של הקהילות היהודית והמוסלמית למושל להתערבות בנעשה.
ב-1694 הגיע הסכסוך בין קהל פורטוגל לקהל אראגון לשיאו, כאשר נכבדי קהל פורטוגל התלוננו אצל הוואלי המקומי נגד קהל אראגון על אופן חלוקת גביית המיסים בין הקהילות. הוואלי ביטל את חלוקת הגבייה של שליש לעומת שני שלישים שהיה נהוג עד אז, והטיל מס פרוגרסיבי על כל יהודי העיר ללא קשר לקהל אליו הוא משתייך. מתעודות עות'מאניות עולה, שנציגי קהל אראגון, שהיו אחראים על גביית המיסים מכל הקהלים, הפלו לרעה את בני קהל פורטוגל וגבו מהם מיסים מעבר לנדרש על ידי השלטונות.
בראשית המאה ה-18, תקופת שלטונו של אהמט השלישי, החמיר עוד מצבם הכלכלי של בני הקהילה, והם פנו לשער הנשגב בבקשה לדחות את תשלום המיסים. הבקשה נדחתה, ושוגר איום מהשער הנשגב, שאם המיסים לא ישולמו במועד יישלחו בני הקהילה לעבודות כפייה. בנוסף, הטיל הסולטאן מיסים נוספים עבור אספקת מזון לצבא העות'מאני. תקופה זו לוותה במתיחות בין הקהילה לשלטונות, והקהילה מאוזכרת במסמכים עות'מאניים בכינוי הגנאי הנפוץ בבלקן "צִ'יפוּט-מִילֶט" (čifut-Millet), שפירושו "עדת היהודונים".
היסטוריה > התקופה העות'מאנית > שריפת הענק (1863)

הקיץ של 1863 היה קשה במיוחד. באזור שרר מזג אוויר יבש וחם מהרגיל לאורך מספר חודשים שלווה ברוחות ערות בשעות אחר הצהריים והערב. כמויות המים הצטמצמו במידה ניכרת. ב-14 באוגוסט 1863 בארבע אחר הצהריים פרצה שרפה בטברנה בעיר העתיקה והיא התפשטה למספר בתי מגורים מעץ. כוחות כיבוי מקומיים, וכן כוחות שיטור וצבא עות'מאניים חשו למקום בניסיון להשתלט על האש. חוסר בציוד ובמים אל מול שטח בנוי מעץ שהתלקח ואש שלובתה על ידי הרוח הערה, מנעו כל סיכוי להשתלט על האש. כל המרכז המסחרי המקורה של העיר עלה בלהבות, בכלל זה 2,300 חנויות ומהן 1,008 בבעלות יהודית. הרובע היהודי נשרף כמעט כליל. 190 מבתי הקורטיז'וס נשרפו ורק 15 נותרו ללא פגע. 600 משפחות, כ-3,000 יהודים נותרו ללא קורת גג. כל בתי הכנסת, המלדארי ותלמוד התורה נשרפו כליל.
השלטונות העות'מאניים פעלו לסייע לבני הקהילה שבתיהם חרבו וסיפקו מזון ותרופות מדי יום, אך לא בכמות שהספיקה לכל הפליטים. לאחר השרפה פרצה מגפת טיפוס הבטן בקרב המוני הנותרים ללא קורת גג. מיסיונרים גרמנים ואנגלים סיפקו תרופות ומזון והשלטונות הקצו אוהלים, אך הם לא הספיקו לכל העקורים. חלק מבני הקהילה התגודדו בגנים הציבוריים ובחצרות בתים. ב-20 באוגוסט פנו בכתב רב הקהילה יעקב יוסף ישראל ונכבדיה למשה מונטיפיורי בבקשת עזרה. המכתב הועבר על ידי הקונסול הדיפלומטי הבריטי למונסטיר צ'ארלס קאלוורט, אשר הוסיף בקשה דומה מטעמו. בשלהי ספטמבר פורסם המכתב בג'ואיש כרוניקל ועורר הדים רבים בלונדון. מונטיפיורי פעל לסייע לקהילה באמצעות ועד שליחי הקהילות וגויסו תרומות מהקהילה היהודית בלונדון באמצעות בתי הכנסת כאשר את ההתרמה הובילו ראשי בית הכנסת בוויס-מרקס. נאספו כ-2,000 לירות שטרלינג ובאמצעותן נקנו מזון, תרופות ובגדים לבני הקהילה וכן מומנה בנייתם של בתי מגורים חדשים. עם זאת לא ניתן סיוע מטעם אנשי מונטיפיורי להקמת בתי הכנסת ובתי המדרש מחדש על רקע סירוב ראשי הקהילה לערוך שינויים ברוח הזמן במתכונת הלימוד ובאורח החיים הבדלני. עם זאת, הצורך בקבלת הסיוע מבחוץ כדי לשקם את חייהם, הוביל בהדרגה ובאטיות את בני הקהילה לשנות את דפוסי חייהם. סוחרים ובנקאים מקרב בני הקהילה ומחוצה לה ניצבו בחזית תהליך ההתמערבות ההדרגתי, בחלק לא מבוטל מהמקרים תוך עימות מול ההנהגה הוותיקה והמסורתית של הקהילה. הממסד הרבני איבד מכוחו בהדרגה והתהליך הוביל לכך שרבני הקהילה פסקו מלהיות ראשיה.
במקביל, חלו תמורות בחלוקה המנהלית העות'מאנית. ב-1864 חוקק חוק הווילאייטים, איילט רומליה חולק למספר וילאייטים, מונסטיר איבדה את מעמדה כבירת איילט רחב ידיים ונותרה מרכזו של איילט אזורי. שריפת הענק הובילה למשבר כלכלי בעיר, ולתושבים רבים לא היה כסף לרכישת מוצרים שונים, עניין שהוביל לפגיעה בסוחרים. ב-1867 הפכו העות'מאנים את אזור מונסטיר לסנג'ק תחת וילאייט סלוניקי ללא הצבת ואלי בעיר, שהיה סמל שלטוני עות'מאני. ההחלטה עוררה תרעומת רבה בקרב תושבי העיר ופגעה עוד יותר בסיכויי שיקומה. התושבים פנו לשער הנשגב בבקשה לבטל את ההחלטה, אך סורבו. ב-24 ביולי 1867 פרצה שוב שרפה בעיר שפגעה בעיקר בבני הקהילה היהודית, וכ-190 בתים אשר נבנו בכספי הסיוע לשיקום נזקי השרפה של 1863, נשרפו כליל. בבתים אלו התגוררו המשפחות העניות של הקהילה. כן נשרפו 674 חנויות, ובכללן מחסן סחורות מרכזי ששימש את אחד מעשירי הקהילה היהודית. העיר כולה מתוארת כנתונה באווירת נכאים והמנהל המקומי לא מסוגל עוד לנהל את ענייניה.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית > קריסת האימפריה העות'מאנית

מראשית המאה ה-20 החמירו בעיות הביטחון, ואליהן נלוו בעיות כלכליות לתושבי העיר. הקהילה הייתה ללא רב ראשי ויו"ר קהילה, במצב כלכלי קשה ואחוזי אבטלה גבוהים מאוד. ב-1893 כּוּנן הארגון המהפכני הפנים-מקדוני, ואליו הצטרפו תושבים מאזור מקדוניה. ב-1894 החל לפעול במונסטיר, וזכה להתעניינות מצומצמת בקרב הקהילה היהודית. ב-1897 לאחר הצתת הקורטיז'וס חל מפנה ביחס היהודים לשלטון העות'מאני וגברה ההצטרפות לארגון. ב-1903 עמד מספר המצטרפים מבני הקהילה על 80 נפשות.
ב-1903 פרץ מרד אילינדן נגד השלטון העות'מאני שהובל על ידי הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ונתמך על ידי נסיכות בולגריה ומרכזו במונסטיר. המרד פרץ בנפת מונסטיר ב-2 באוגוסט 1903 בחג "יום אילנדן" (יום אליהו הנביא). בנוסף ל-80 בני הקהילה חברי הארגון המהפכני, כ-200 משפחות מבני הקהילה תמכו בארגון אם כלכלית, או בסיוע להברחת נשק ואספקת דירות מסתור. אחד ממנהיגי הארגון המהפכני היה רפאל קמחי, בן קהילת ביטולה אשר נטל חלק בקרבות. מרבית ההתנגשויות הצבאיות היו בשטחי השדה במקדוניה מחוץ לערים הגדולות, אך מקצתן בתוכן והן גרמו לפגיעה ממשית בהן. הארגון המהפכני הפנים-מקדוני העמיד מיליציה בת 25,000 לוחמים אשר תקפו כוחות שיטור וצבא עות'מאניים, וכן פשטו על כפרים ויישובים קטנים והרגו בתושבים מוסלמים באזורי נפת ביטולה וקסטוריה. בנוסף חובלו כבלי הטלגרף בכל האזור. במונסטיר עצמה הוכרזה שביתת מסחר והחלו הפגנות. בתחילת המרד שררה אנדרלמוסיה בקרב השלטונות העות'מאניים, והם איבדו שליטה על כוחותיהם. העות'מאנים העבירו תגבורות גדולות לאזור ודיכאו את המרד בנוקשות תוך פגיעה באוכלוסייה האזרחית בכפרים ויישובים בעלי אוכלוסייה נוצרית, אשר הועלו באש ונשרפו כליל, והעניין הוביל לכ-50,000 פליטים נוצרים, יהודים ומוסלמים אשר הגיעו לערים הגדולות, רובם למונסטיר. הפליטים היוו עול כבד על העיר אשר נתונה הייתה ממילא במצב קשה בשל המרידה.
ב-1908, לאחר מרד הטורקים הצעירים החלו העות'מאנים לגייס בכפייה חיילים לצבא האימפריה ובכלל זה יהודים ממונסטיר. ב-1910 פרץ מרד אלבני נגד השלטון העות'מאני של הטורקים הצעירים. באזור מקדוניה ואלבניה התחוללו קרבות כבדים ומשפחות יהודיות רבות בעיירות וערי שדה איבדו את רכושן, הפכו לפליטים והגיעו לערים המרכזיות כגון ביטולה וסקופיה. הגעתם יצרה ריבוי וצפיפות אוכלוסין בקרב בני הקהילה, כאשר מצבם הכלכלי של הפליטים היה ירוד, הם נזקקו לתמיכה בשעה שקהילת ביטולה עצמה נתונה הייתה במצב כלכלי קשה. מצב זה הוביל להגירת בני קהילה ותיקים מביטולה לערים אחרות בשטחי האימפריה העות'מאנית כגון: סלוניקי, קסטוריה וירושלים, ומחוץ לשטחי האימפריה כגון לארצות הברית. מעריכים שעד למלחמת העולם הראשונה היגרו בהגירה פנימית וחיצונית 3,000 מבני הקהילה הוותיקים, ובמקביל הגיעו משפחות פליטים רבות.
היסטוריה > התקופה הסרבית והיוגוסלבית > מלחמות הבלקן

היחלשותה המתמדת של האימפריה העות'מאנית הובילה מדינות בבלקן לחבור בעידוד האימפריה הרוסית לברית צבאית נגד העות'מאנים. וכך, הוקמה הליגה הבלקנית שהורכבה מבולגריה, סרביה, יוון ומונטנגרו. ב-7 במרץ 1912 הסכימו הבולגרים והסרבים שמונסטיר תיכלל בשטחי בולגריה. ב-8 באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה כאשר חברות הליגה הבלקנית תקפו את העות'מאנים. ב-8 בנובמבר הגיעו הכוחות הסרביים לפאתי העיר, והכוחות העות'מאניים נסוגו לתוכה. העות'מאנים הצטיידו באספקה ממחסני העיר, ובכלל זה ציוד ומזון של סוחרים מבני הקהילה וזאת ללא תשלום תמורתה.
ב-16 בנובמבר החל קרב מונסטיר, ובמהלכו הביסו הכוחות הסרביים והיווניים בפיקודו של פטר בויוביץ' את הצבא העות'מאני. ב-19 בנובמבר 1912 נכבשה העיר. במהלך כיבוש העיר בזזו הסרבים חנויות, מחסנים ומבני ציבור של הקהילה. תועדו ניסיונות לפגיעה פיזית בבני הקהילה על ידי חיילים סרביים, אך הם נמנעו בהתערבות קצינים. בהמשך נחתם הסכם לונדון שסיים את המלחמה ובמסגרתו לא הושגה הסכמה לגבי מקדוניה עקב מחלוקות בין בולגריה, סרביה ויוון. ב-29 ביוני 1913 תקפה ממלכת בולגריה את חברותיה לליגה הבלקנית באזור מקדוניה ופרצה מלחמת הבלקן השנייה.
המלחמה שהסתיימה בתבוסה בולגרית, מיצבה את ממלכת סרביה כמעצמה אזורית בבלקנים והותירה את העיר בידיים סרביות. מונסטיר הפכה לעיר גבול עם יוון. מלחמות אלו הדגישו את הפן הלאומני של המדינות המעורבות בו. השלטון הסרבי הקשיח את עמדותיו כלפי אוכלוסיות המיעוטים. תושבים ממוצא טורקי ובולגרי גורשו בהמוניהם ואזורי מגורים שלמים בעיר נותרו ריקים מאדם. הסוחרים היהודים אולצו לאמץ את יום ראשון כיום שבתון ובנוסף לכך השביתו את עסקי המסחר ביום שבת, סוגיה שפגעה בעסקיהם והרעה עוד את המצב הכלכלי. בני הקהילה התקשו להסתגל לשינוי במעמדם מנתינים עות'מאניים לאזרחים סרביים. תבוסת האימפריה העות'מאנית שינתה סדרי עולם והתקבלה בדאגה גדולה בקרבם. בהמשך, הוטל על בני הקהילה גיוס חובה וכ-50 מבני הקהילה גויסו לצבא הסרבי למשך שנתיים והוצבו ביישובים מרוחקים. המשטר הנוקשה ואווירת הפחד שהטילו הסרבים על הקהילה, הובילה את ראשיה לקרוא למשפחות לעזוב את העיר ולהגר, כאשר היעד הנכסף היה ארצות הברית. מראשית המאה ה-20 ועד לסיום מלחמת הבלקן השנייה עזבו למעלה מ-3,000 יהודים את מונסטיר. רובם ממשפחות בעלות איתנות כלכלית שיכלו לעמוד בהוצאות ההגירה. גל עזיבה זה חפף לעזיבה של אלפי תושבים נוצרים ומוסלמים.
הממשלה הסרבית פנתה לראשי יהדות בלגרד בבקשה לשלוח לביטולה יהודים דוברי לאדינו כדי לשכנעם ביתרונות השלטון החדש על פני העות'מאני. הרב הספרדי של קהילת בלגרד הד"ר יצחק אלקלעי בלווי נכבדי הקהילה ד"ר דוד אלבלה, שלום רוסו ומשה פינטו הגיעו לערי מקדוניה ובכללם ביטולה, ונפגשו עם ראשי הקהילה. בהמשך, נשלחו מבלגרד להתגורר בביטולה יוחנן מאנדיל ושמואל אלקלעי במטרה לחזק את האוריינטציה של הקהילה לסרביה. מאנדיל היה הראשון לייסד עיתון סרבי שהופץ במקדוניה.
דמוגרפיה

ב-1544 לאחר התבססות מגורשי ספרד ופורטוגל בעיר מתועדת קהילה של 300 נפשות.
ב-1591 הגיע למונסטיר לורנצו ברנרדו שגריר הרפובליקה של ונציה לאימפריה העות'מאנית ונמסר לו שבעיר גרות 200 משפחות יהודיות.
לפני השרפה הגדולה של 1863 תועדו בעיר 3,000 יהודים, וב-1895 נמנו 6,500. בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה. להערכת ז'מילה קולונומוס מנתה לפחות 10,000 נפשות ולפי הערכות נוספות כ-11,000 נפשות. חוסר היציבות האזורי שהחל במרד אילינדן, נמשך במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה ועד לחורבן העיר במלחמת העולם הראשונה, הוביל להגירה המונית מהעיר ולקיטון משמעותי במספר בני הקהילה. ב-1919 התגוררו בביטולה 3,500 יהודים וב-1921 2,640. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 3,246 יהודים. בראשית אפריל 1941, לאחר הכיבוש הגרמני התגוררו בביטולה 3,351 יהודים. כאמור, הקהילה חרבה בשואה. ב-1945 התגוררו בביטולה 57 יהודים. חלקם היגרו לסקופיה וחלקם עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1952 התגוררו בעיר 2 יהודים, ד"ר חיים אברבנאל מנהל בית החולים הממשלתי ורעייתו.
דמוגרפיה > הגירת יהודי ביטולה

ראשית ההגירה של בני הקהילה הייתה לארץ ישראל והיא החלה בשלהי המאה ה-18 וראשית ה-19. התהליך גבר לאחר השריפות הקשות שפקדו את העיר ב-1835, 1863 ו-1897. במפקד מונטיפיורי שנערך ב-1839 תועדו 13 משפחות שהיגרו ממונסטיר והתגוררו בירושלים. בהמשך הגיעו משפחות נוספות, חלקן בסיוע כספי של אנשי הברון הירש.
תהליך קריסת האימפריה העות'מאנית הוביל למלחמות אזוריות, פגיעה בביטחון האישי והכלכלי ופגיעה בתשתיות ובתושבי ביטולה. ב-1908 התחוללה מהפכת הטורקים הצעירים אשר תפסו את השלטון באימפריה והנהיגו גיוס חובה בקרב נתיני האימפריה ובכלל זאת בקרב הקהילות היהודיות, והעניין הוביל להגירת יהודים אל מחוץ לשטחי האימפריה. תוצאותיהן ההרסניות של מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה האיצו את המגמה. החל משלהי העשור הראשון של המאה ה-20 החלה תנועת הגירה משמעותית של בני הקהילה. רובם היגרו לארץ ישראל, ארצות הברית, יוון וצ'ילה ומקצתם לאלבניה ולצרפת. מתקופת מרד אילינדן ועד לאחר מלחמת הבלקן השנייה, היגרו למעלה מ-3,000 יהודים ממונסטיר.
ב-1925 נמנו בירושלים 529 תושבים ב-171 בתי אב שעלו ממונסטיר והתיישבו בעיר. 315 התגוררו בעיר העתיקה ורובם בשכונות חצר, 62 בשכונת שמאעה, 37 בימין משה, 18 במשכנות ישראל ו-13 בג'ורת אל-ענב ובאהל משה. בני הקהילה הקימו בעיר שני בתי כנסת: יגל יעקב ב-1888 שמיקומו הועתק בהמשך מהעיר העתיקה לשכונת מקור ברוך, ובית הכנסת "אהבת חסד" ב-1893.
בראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים לעיר טמוקו שבצ'ילה. ב-1916 הוקם מרכז קהילתי ומועדון נוער. ב-1919 הצטרפה הקהילה לקונגרס הקהילות היהודיות בצ'ילה. ב-1929 נמנו בעיר 203 יהודים יוצאי ביטולה ובעיר הוקם בית כנסת לקהילה. הרב שבתאי ג'אין מונה לנשיא כבוד של הקהילה. ב-1930 הגיע לעיר גל מהגרים נוסף מביטולה, והקהילה שהייתה במצב כלכלי קשה התקשתה לקלוט אותם. במועד זה מנתה הקהילה 300 משפחות.
נתיב הגירה משמעותי של בני הקהילה הוביל לארצות הברית. בני הקהילה היגרו לניו יורק ורובם התיישבו בלואר איסט סייד, בדאונטאון ברוקלין ובניו לוטס בברוקלין. יוצאי מונסטיר הקימו את בית הכנסת "אמת ושלום" בלונג איילנד. ב-1915 התגוררו בניו יורק כ-1,000 מהגרים יהודים ממונסטיר, וב-1919 כ-2,000. קבוצת מהגרים נוספת התיישבה באינדיאנפוליס וב-1933 נמנו בקהילה 850 נפשות שהיגרו ממונסטיר. כ-500 מהגרים מבני קהילת מונסטיר התיישבו ברוצ'סטר. המהגרים שהגיעו במפנה המאה ה-20 היו בעלי מעמד כלכלי נמוך, אך התבססו באופן מהיר ורבים מהם הפכו בתוך דור אחד לתעשיינים וסוחרים אמידים. את ילדיהם הם שלחו ללימודים גבוהים, ואלו הפכו לעוזרים ולשותפים להוריהם בעסקים. הקהילה החדשה שנוצרה הייתה קהילה ספרדית מבוססת, דוברת לאדינו, ומשתייכת לזרם הקונסרבטיבי. השתייכותם לזרם זה הייתה מושפעת מעת שירותם בצבא ארצות הברית בו כיהנו רבנים קונסרבטיבים.
הגירה משמעותית הייתה לסלוניקי והוקמה בה קהילה של יוצאי מונסטיר, אשר בניה הקימו בית כנסת מרכזי לקהילה. לפלורינה היגרו עד סוף שנות ה-20, 48 משפחות ממונסטיר. כן הגיעו מספר משפחות לקוואלה ולקסטוריה. מראשית המאה ועד לראשית שנות ה-30 עזבו למעלה מ-6,000 מבני הקהילה את ביטולה.
בין 1931–1940 היגרו מביטולה 1,090 מבני הקהילה. 429 עלו לארץ ישראל המנדטורית והתיישבו בירושלים, אך גם ביישובים נוספים, 594 בהגירה פנימית בעיקר לזאגרב, סקופיה, בלגרד ונובי סאד ו-25 לממלכת יוון.
כלכלה > התקופה הסרבית והיוגוסלבית

לאחר מלחמת הבלקן השנייה וכניסתו של הממשל הסרבי לעיר השתנו סדרי עולם כלכליים בחייהם של בני הקהילה. הם אולצו לאמץ את יום ראשון כיום שבתון וזאת בנוסף ליום השבת. טרנספר האוכלוסיות שבוצע, ועזיבתם ההמונית של תושבים ממוצא טורקי גדעו באחת קהל לקוחות מסורתי של סוחרי הקהילה. הממשל הסרבי אסר על סחר פרטי במוצרים כגון טבק ומלח בישול, ואלו נסחרו רק באמצעות חברות ממשלתיות. החלטה זו גדעה ענפי פרנסה נוספים של סוחרי הקהילה. מחירי מוצרי היסוד האמירו באופן משמעותי וחלק ממשפחות הקהילה הגיעו לסף רעב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל משבר כלכלי חריף שהוביל להגירה משמעותית של בני הקהילה אל מחוץ ליוגוסלביה. הנותרים היו במצב כלכלי קשה, אחוז האבטלה בקרב בני הקהילה האמיר מאוד, ובמעגל העובדים מקרבם נמנו רוכלים זעירים, סבלים, ושכירים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 תועדו שני מעמדות כלכליים בקרב בני הקהילה. הרוב היו עניים, חלקם על סף רעב והייתה שכבה קטנה מאוד של משפחות עשירות. לא תועד מעמד ביניים, עניין שהקשה על התנהלות הקהילה. רבים מהסוחרים מקרב בני השכבות החלשות עסקו באותו ענף מסחר והתקשו להתפרנס. ענפי המסחר בהם עסקו בני הקהילה היו: חלפנות כספים, פחחות, סמרטוטרות, סבלות ואספנות בגדים ישנים.
ב-1932 תיאר הרב אברהם רומנו את מצבם הכלכלי הירוד של יהודי העיר. רומנו מציין כי המוגדרים סוחרים הם למעשה סוחרים זעירים במוצרי סדקית, כך גם הסנדלרים והחייטים העוסקים למעשה בתיקון ושחזור של מוצרים קיימים. בשל קשיי הפרנסה, הפסיקו ילדים רבים את לימודיהם ונשלחו על ידי הוריהם לעזור בפרנסת המשפחה בדוכני ממכר או כשוליות אומנים. חמישית מראשי המשפחה היו מובטלים. 72.5 אחוז מבין 825 המשפחות בקהילה הוגדרו עניות או חסרות כל. לא עלה בידי זוגות צעירים למצוא פתרונות דיור והם התגוררו בדוחק בבתי ההורים. בתי מגורים אלו היו במצב הנדסי וחזותי ירוד, ורבים מהם לא שוקמו מאז מלחמת העולם.
ב-1939 נמנו 210 משפחות ששילמו מיסים לקהילה. השאר הוגדרו עניות ולא עלה בידן לשלם. בשנה זו קיבלו 1,426 נפשות (318 משפחות) קמחא דפסחא, גידול של 23.4 אחוזים לעומת 1931. מקרב ראשי המשפחות בקהילה נמנו בשנה זו: 89 זבנים, 70 סבלים, 63 מחוסרי מקצוע, 57 סנדלרים, 54 ירקנים, 43 אלטע זאכן, 43 סוחרים, 42 פועלים יומיים, 34 רוכלים, 29 אופים וסוחרי קמח, 29 קבצנים, 26 חייטים ומתקני בגדים משומשים, 24 מוכרים בחנויות מכולת ו-22 קצבים.
חינוך > התקופה הסרבית והיוגוסלבית

לאחר מלחמות הבלקן ומעברה של ביטולה לחזקת סרביה עמדו בתי הספר של אליאנס ותלמודי התורה תחת הפיקוח של משרד החינוך הסרבי. השלטונות דרשו ללמד בסרבית בלבד, ולהכניס תוכני היסטוריה וגאוגרפיה של הממלכה לתוכניות הלימוד. מונו מורים מטעם השלטונות. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקה הפעילות בבתי הספר של רשת כי"ח. לימודי העברית פסקו, בהיעדר מורים. לאחר המלחמה השתלבו בני ובנות הקהילה במסגרת החינוך העירונית. מערכת זו התבססה על 12 כיתות, 4 יסודיות כחינוך חובה ו-8 תיכוניות. לימודי התיכון היו בשכר, ובשל מצבם הכלכלי של בני הקהילה, מעטים הצליחו להשתלב בכיתות התיכון ויצאו למעגל העבודה בגיל ילדות. במהלך מלחמת העולם הראשונה חרבו בתי הספר של אליאנס ותלמודי התורה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותר בית ספר אחד בבעלות הקהילה ובפיקוח ממשלתי. בבית הספר היו 5 כיתות מעורבות, 4 כיתות יסודי וכיתת פרו-גימנסיה. לא ניתנו שיעורי עברית. ב-1920 למדו 400 מילדי הקהילה בבתי הספר היסודיים הממלכתיים. לתוכנית הלימודים הוספו תוכני דת על ידי 4 מורים יהודיים שקיבלו את משכורתם ממשרד החינוך. בתקופה שלאחר המלחמה היה יצחק אליצפאן מבין הפעילים הבולטים. אליצפאן, שהיה חזן הקהילה וגם מורה, ניהל בית ספר דתי בעיר, וכן פעל להקמת תיאטרון יהודי שהציג תכנים בעברית בעלי אופי ציוני. הוא עלה לישראל ב-1932 ונפטר בחיפה ב-1948. ב-1932 עמד שיעור התלמידים שהמשיכו מבית ספר יסודי (כיתות א'–ד') לפרו-גימנסיה (כיתות ה'–ז') על 4 אחוזים בלבד.
ב-1924 מונה הרב שבתאי ג'אין לרב הראשי לקהילה, ועם מינויו פעל לקידום מערכת החינוך בעיר, תוך הכשרת הנוער לעלייה לארץ ישראל. במסגרת זו הובאו מורים וגננות מארץ ישראל אשר לימדו עברית. מביניהם ניתן למנות את הגננת הראשונה שלימדה עברית לאה בן-דוד, אשר זכתה בקרב ילדי הקהילה לכינוי "לָה גברת". בן דוד לימדה שנתיים בביטולה ועזבה בחזרה לארץ-ישראל. ניסיונות להבאת מורים לעברית מארץ ישראל נתקלו בהתנגדות השלטונות היוגוסלביים ומוֶרה וגננת שהגיעו לעיר ב-1927 גורשו על ידי השלטונות. במקביל, נשלחו מקצת מבני הקהילה לרכישת השכלה בארץ ישראל במספר מוסדות ובכללם מקוה ישראל ובית הספר אליאנס בירושלים. ב-1936 למדו בבתי ספר יסודיים עירוניים 625 מילדי הקהילה, ומתוכם 20 (3.2%) המשיכו ללימודי תיכון.
חינוך > התקופה הסרבית והיוגוסלבית > אגודות הנוער

כאמור, לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה הקהילה במצב קשה הן מההיבט הקהילתי והן מההיבט הקהילתי. מצב זה משך את הדור הצעיר לרעיונות התנועה הציונית והסוציאליזם ובהמשך התנועה הקומוניסטית שהציעו אלטרנטיביות אידאולוגיות, חברתיות ואישיות למצב, ובכלל זה עלייה לארץ ישראל.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 בגבור הפעילות הציונית בעיר הוקמו בעיר סניפים של תנועות נוער. מרבית בני הנוער הצטרפו לקן השומר הצעיר וכונו "שומרי המולדת". תנועת השומר הצעיר אשר שילבה בין ציונות לסוציאליזם, הפכה לדומיננטית בקרב הקהילה. פעילות חבריה כללה בין השאר שעורי עברית על ידי פעילים מארץ ישראל והכשרה לעלייה לארץ ישראל. בביטולה פעל סניף קטן של תנועת "תכלת לבן" וחברי התנועה כונו "הדגל העברי". בהמשך, הצטרפו חלק מחברי השומר הצעיר כגון בנו רוסו, אסתר עובדיה ואברהם סדיקריו לתנועת הנוער הקומוניסטית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בכל תנועות הנוער כ-800 חברים. עוד פעלו 4 אגודות ספורט: מכבי, שלוחת הספורט של אגודת התקווה (אספרנסה) שהפעילה קבוצת כדורגל בעיר, טרומפלדור ואולימפיק.
חיי הדת וקהילה > רבני הקהילות > התקופה העות'מאנית

בשלהי המאה ה-15 התיישב במונסטיר הרב דוד בן לב, וב-1505 נולד בנו יוסף, אשר נודע לימים כמהר"י בן לב. מהר"י בן לב עמד בראש בית מדרש שפעל בעיר, עד שעזב לסלוניקי. במהלך המאה ה-16 כיהן כרב העיר שלמה הכהן המכונה המהרש"ך, מגדולי הפוסקים הספרדים בתקופתו. עוד נודעו במאה זו הרבנים: יוסף אלרואיטי, דוד לוקה, שמואל נחמיאס ובנימין גסקון. במחצית הראשונה של המאה ה-17, כיהן הרב בנימין מדינה, תלמידו של מרדכי קלעי ולאחריו ב-1643 כיהן אברהם פאלקון, מחשובי חכמי סלוניקי כרב הראשי לקהילת מונסטיר.
במאות ה-16 וה-17 תועדה תסיסה משיחית בעיר. בשנות ה-20 של המאה ה-16 התיישב בעיר האנוס שלמה מולכו, שם כתב את ספרו "ספר המפואר" ובו חישב את הקץ. מתועדת הגירת יהודים לעיר בעקבותיו. הספר נדפס והופץ בסלוניקי לאחר שעזב את העיר. במהלך המאה ה-17 ביקר במונסטיר בתכיפות נתן העזתי, שהיה מעמודי התווך של תנועת השבתאות בבלקנים וגרף רבים אל התנועה.
בספרי שאלות ותשובות קיימים אזכורים רבים ליהודי מונסטיר החל מאמצע המאה ה-16 ועד לסוף המאה ה-19 והם עוסקים בדיני אישות, דיני כשרות, הגירה, הונאה, המרת דת, ירושה, מסחר, עלייה, נדוניה והתרת עגונות.
במהלך המאה ה-18 כיהנו בנימין מדינה, אברהם בן יהודה די בוטון בעל "מחזה אברהם", ודוד די בוטון כרבני הקהילה. באמצע המאה ה-19 כיהן ברבנות אברהם בן בנבנישתי גטניו בעל "צל הכסף" אשר נהרג ב-1859 בדרכו לסלוניקי. עוד כיהן כרב הקהילה הרב אברהם גר-צדק (1800 מונסטיר – 1875 סלוניקי) נוצרי אורתודוקסי אשר התגייר, הפך לדיין ובהמשך לרב הקהילה. בעוד מונסטיר עצמה עברה תהליך התמערבות מתוארת הקהילה כאדוקה מאוד, נאמנה למסורת ולא פתוחה לחידושים. הממסד הרבני תואר כבעל השפעה מכריעה על הקהילה והגישה הייתה נוקשה נגד התערות בחברה הנוצרית. עוד תוארו נציגי קהילה שתפקדו כסוג של משמרות צניעות וכונו "בירורי עבירות" אשר סיירו בקורטיז'וס ודיווחו לראשי הקהל על עבירות הלכתיות שבוצעו בקהילה. כמו כן לנשות הקהילה היה כיסוי ראש. לאחר שריפת הענק של 1863 החל תהליך מדורג של שינוי במעמד רבני הקהילה ולקראת ראשית המאה ה-20 הם פסקו מלהיות ראשי הקהילה. מ-1854, כיהן הרב יעקב בן יוסף ישראל בעל ה"יגל יעקב", כמורה צדק ורבה הראשי של העיר. ב-1888 הקימו לכבודו יוצאי מונסטיר ברחוב הקראים אשר בעיר העתיקה בירושלים סמוך לבית הכנסת החורבה, את בית הכנסת יגל יעקב. מאוחר יותר, בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הועבר בית הכנסת לשכונת מקור ברוך. ב-1902 התמנה דוד פאפו לרב הראשי של העיר והוא כיהן שנתיים במשרתו ועבר לבגדאד. בהמשך ולאורך מספר שנים לא מונה רב ראשי לקהילה. המצב הכלכלי והביטחוני הורעו מאוד, בעיקר לאחר מרד אילינדן. מוסדות הקהילה כמעט ופסקו מלתפקד ונוצרו בעיות כגון היעדר שחיטה כשרה. הועברה פנייה לרב יעקב מאיר מסלוניקי להתערב בדחיפות בנעשה. בהמשך, פנו יהודי העיר לרב חיים נחום אפנדי מקושטא שיתערב בנושא, ובעקבות כך מונתה ועדת איתור לרב ראשי. בפועל, מונה רב ראשי רק לאחר מלחמת הבלקן השנייה.
חיי הדת וקהילה > רבני הקהילות > התקופה הסרבית והיוגוסלבית

לאחר מלחמות הבלקן וסיפוח ביטולה לממלכת סרביה מונה הרב אריאל בן ציון לרב הראשי לקהילה. בן ציון היה בן למשפחה ספרדית-ירושלמית המיוחסת לאברהם אבן חסדאי וכיהן כשנה במשרתו. בהמשך, ושוב, לאורך תקופה ארוכה לא מונה רב ראשי בעיר. הממשל התייחס ליהודים כקבוצה דתית. כל יהודי נדרש להשתייך לקהילה כגון קהילת ביטולה, והקהילה נדרשה להיות מאוגדת תחת פדרציית קהילות יהודיות. הקהילה אימצה את המבנה הקהילתי של הקהילות הגדולות כגון: בלגרד וסרייבו. ב-1924 התמנה שבתאי ג'אין (חאין) לרבה הראשי של הקהילה. ג'אין כיהן 4 שנים במשרתו ובתקופת כהונתו עשה נפשות לתנועה הציונית, פעל להרחבת תוכני החינוך של בני הקהילה לכיוון האוניברסלי ובכלל זה הבאת מורים וגננות מארץ ישראל. בהמשך, פעל לגידור ושימור בית העלמין היהודי במקום בשל הנזק שנגרם לו במהלך המלחמות השונות, והן בשל שדידת מצבות מהמקום לשימוש משני על ידי תושבי הסביבה. הרב ג'אין יצא לסיור בארצות הברית ומדינות אמריקה הדרומית בהסכמת ועד קהילת ביטולה, כדי לפעול בקרב יוצאי הקהילה לסיוע לקהילה בשל מצבה. הרב לא שב מסיורו ומונה לרב הספרדי הראשי של יהודי ארגנטינה. לאחר עזיבתו נותרה הקהילה במשך 3 שנים ללא רב ראשי, וב-1931 מונה הרב אברהם רומנו לרב הראשי. רומנו הגיע לקהילה כאשר הייתה במצב קשה מהיבטים רבים ופעל בקרב קהילות יוגוסלביה במטרה לסייע לה. הרב כיהן עד לתקופת השואה, גורש לטרבלינקה ושם נרצח.