מלחמת הירושה האוסטרית
המערכה באיטליה 1741–1747

במרכז איטליה נאסף צבא של ספרדים ונאפוליטנים לצורך כיבוש דוכסות מילאנו. בשנת 1741 התקדם צבא של כ-40,000 ספרדים ונאפוליטנים בפיקודו של הדוכס ממונטמאר אל מודנה, והדוכס ממודנה הצטרף אליהם, אך המפקד האוסטרי, הרוזן אוטו פרדיננד פון טראון, תפס את מודנה והכריח את הדוכס לעשות שלום נפרד.
תוקפנותם של הספרדים באיטליה אילצה את הקיסרית מריה תרזה מאוסטריה ואת קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה לנהל משא ומתן בתחילת 1742. המשא ומתן הזה התקיים בטורינו, כאשר מריה תרזה שלחה את הרוזן שולנבורג, והמלך קרלו אמנואלה שלח את המרקיז ד'אורמה. ב-1 בפברואר 1742 חתמו שולנבורג וד'אורמה על אמנת טורינו, אשר פתרה (או דחתה את ההחלטה) חילוקים רבים ויצרה ברית בין שתי המדינות. בשנת 1742, מרשל טראון החזיק בעמדותיו בקלות נגד הספרדים ונאפוליטנים. ב-19 באוגוסט 1742 הגיעה שייטת של חיל הים המלכותי למפרץ נאפולי, ועל כן נאפולי השיבה את 10,000 חייליה מהכוח של מונטמאר כדי להגן על ביתם. הכוח הספרדי תחת מונטמאר היה עכשיו חלש מכדי להתקדם בעמק הפו, וצבא ספרדי שני נשלח לאיטליה דרך צרפת. אף על פי שסרדיניה קשרה את עצמה לאוסטריה באמנת טורינו, בו בזמן היא לא הייתה במלחמה עם צרפת, דבר שהוביל לסיבוכים מוזרים, כאשר אירעו קרבות בעמק האיזר בין כוחות סרדיניה וספרד, שבהם הצרפתים לא נטלו שום חלק. בסוף שנת 1742 הוחלף הדוכס ממונטמאר כראש הכוחות הספרדים באיטליה על ידי רוזן גאז'ה.
בשנת 1743 הכוח הספרדי על הפנארו השיג ניצחון על טראון בקרב קמפו סנטו ב-8 בפברואר 1743. עם זאת, ששת החודשים הבאים בוזבזו בחוסר מעש וגאורג כריסטיאן, נסיך לובקוביץ, שהצטרף לטראון עם תגבורות מגרמניה, הדף את הספרדית לרימיני. בהתייחסו לוונציה, הציג רוסו את הנסיגה הספרדית כ"תרגיל הצבאי היפה ביותר של כל המאה". מלחמת ספרד-סבויה בהרי האלפים נמשכה ללא תוצאות רבות, האירוע היחיד שהיה משמעותי היה קרב קסטלדלפינו הראשון (7 - 10 באוקטובר 1743), כאשר הכוח הצרפתי ספג מפלה.
בשנת 1744 הפכה המלחמה האיטלקית לרצינית יותר. לפני מלחמת הירושה הספרדית ספרד ואוסטריה נשלטו שניהם על ידי בית הבסבורג. כתוצאה מכך, למדיניות החוץ של אוסטריה וספרד ביחס לאיטליה הייתה סימטריה של אינטרסים, ואינטרסים אלהו התנגדו בדרך כלל לאינטרסים של בית בורבון ששלט בצרפת. עם זאת, מאז הסכם אוטרכט וסיום מלחמת הירושה הספרדית, המלך האחרון ההבסבורגי (קרלוס השני, מלך ספרד) הוחלף על ידי נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת פיליפ מאנז'ו, שהפך לפיליפ החמישי, מלך ספרד, וכעת נוצרה סימטריה של האינטרסים של מדיניות החוץ לגבי איטליה בין בית בורבון הצרפתי ובית בורבון הספרדי, אשר התנגשו בדרך כלל עם האינטרסים של בית הבסבורג האוסטרי. המלך קרלו אמנואלה מסבויה ניהל את מדיניות החוץ הממושכת של סבויה בהתנגדויות לנוכחות הספרדית בצפון איטליה. בשנת 1744, התמודדה סבויה עם תוכנית צבאית גרנדיוזית של הצבאות הספרדים והצרפתים המשולבים (המכונה צבא גליספאן) לכיבוש צפון איטליה.
עם זאת, ביישום תוכנית זו, הגנרלים של צבא גליספאן בחזית הוכבדו על ידי פקודות של ממשלותיהם בהתאמה. לדוגמה, מפקד הצבא הספרדי בחזית, נסיך קונטי, לא היה מסוגל להסתדר עם המרקיז דה לה מינה, המפקד העליון של כל הכוחות הספרדים. נסיך קונטי הרגיש כי המרקיז "נכנע בעיוורון לכל ההוראות שמקורן בספרד" ללא כל התחשבות במציאות בשטח. לקראת המערכה הצבאית ביקשו כוחות גליספאן לחצות את הרי האלפים ביוני 1744 ולהקים מחדש את הצבא בדופינה, שם התאחדו עם הצבא בפו התחתון.
התמיכה של ג'נובה אפשרה מעבר ישיר למרכז איטליה. בעוד נסיך קונטי נשאר בצפון, פנה הרוזן גאז'ה בדרך זו דרומה. אבל אז המפקד האוסטרי, הנסיך לובקוביץ' הנהיג את המתקפה והדף את הצבא הספרדי של הרוזן דה גאז'ה דרומה לכיוון הגבול הנפוליטני ליד העיירה הקטנה ולטרי. ולטרי הייתה מקום הולדתו של אוגוסטוס קיסר, אך כעת מחודש יוני ועד אוגוסט 1744 הפכה ולטרי לזירת תמרונים צבאיים נרחבים בין הצבא הצרפתי-ספרדי בפיקודו של הרוזן גאז'ה לבין הכוחות האוסטריים בפיקודו של הנסיך לובקוביץ'.
קרלו, מלך נאפולי היה מודאג יותר ויותר מהכוחות האוסטרים שפעלו כל כך קרוב לגבולותיו והחליט לסייע לספרדים. יחד, צבא משולב של צרפתים, ספרדים ונאפוליטנים הפתיע את הצבא האוסטרי בליל 16-17 ביוני 1744. האוסטרים נהדפו משלוש גבעות חשובות ברחבי העיר ולטרי במהלך ההתקפה. קרב זה נקרא לפעמים "קרב נמי" על שם העיירה הקטנה נמי הממוקמת בקרבת מקום. לאחר הקרב הזה, הצליח הצבא המשולב להשתלט על העיר ולטרי. לפיכך, התקפת ההפתעה נקראת גם "קרב ולטרי הראשון".
בתחילת אוגוסט 1744, ביקר מלך נאפולי באופן אישי בעיר החדשה של ולטרי. כששמעו על נוכחותו של המלך, תכננו האוסטרים פשיטה נועזת על ולטרי. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-11 באוגוסט 1744, כ-6,000 אוסטרים תחת פיקודו הישיר של הרוזן בראון פתחו במתקפת הפתעה על העיר ולטרי. הם ניסו לחטוף את מלך נאפולי במהלך שהייתו בעיר. עם זאת, לאחר כיבוש ולטרי וחיפוש בכל העיר, האוסטרים לא מצאו אותו. המלך הבחין במה שקורה ונמלט מבעד לחלון הארמון שבו שהה, ורכב חצי לבוש על סוס מחוץ לעיר. היה זה קרב ולטרי השני. כישלון הפשיטה על ולטרי פירושו שהצעדה האוסטרית לעבר נאפולי הסתיימה. האוסטרים המובסים נסוגו צפונה, שם ניתן היה להשתמש בהם בפיימונטה שבצפון איטליה כדי לסייע למלך סרדיניה נגד הנסיך קונטי. הרוזן דה גאז'ה הלך בעקבות האוסטרים צפונה בכוח חלש. בינתיים, מלך נאפולי חזר הביתה.
המלחמה בהרי האלפים ובאפנינים כבר התעוררה בחריפות לפני שהנסיך קונטי וצבא גליספאן ירדו מהרי האלפים. וילפרנקה ומונטבלאן הופגזו על ידי הנסיך קונטי ב-20 באפריל 1744. לאחר הנסיגה מהאלפים, הנסיך קונטי החל את ההתקדמות שלו לתוך פיימונטה ב-5 ביולי 1744. ב-19 ביולי 1744, צבא גליספאן נלחם בצבא הסרדיני בכמה מאבקים נואשים בפיירי-לונגו ב-18 ביולי 1744. כתוצאה מהקרב, הצבא גליספאן השתלט על קסטלדלפינו בקרב השני של קסטלדלפינו. קונטי עבר לדמונטה, שם בליל 8 - 9 באוגוסט 1744 (רק 36 שעות לפני שהצבא הספרדי בדרום איטליה נלחם בקרב השני של ולטרי, (כפי שצוין לעיל), הצבא של גליספאן כבש את מבצר דמונטה מן הסרדינים בקרב דמונטה. מלך סרדיניה הובס שוב על ידי קונטי בקרב גדול במדונה דל'אולו ב-30 בספטמבר 1744 ליד קוני (קוניו). עם זאת, קונטי לא הצליח לכבוש את המבצר הענקי בקוני והיה עליו לפרוש לדופינה למחנות החורף שלו. לפיכך, צבא גליספאן מעולם לא התאחד עם הצבא הספרדי תחת הרוזן גאז'ה בדרום ועכשיו הצבא האוסטרו-סרדיני הפריד ביניהם.
המערכה באיטליה בשנת 1745 היה גם לא מלחמה בלבד. אמנת טורינו של פברואר 1742 (שתוארה לעיל), שכוננה יחסים זמניים בין אוסטריה לסרדיניה, עוררה אי-נוחות מסוימת ברפובליקה של ג'נובה. עם זאת, כאשר היחסים הזמניים האלה קיבלו אופי יציב ואמין יותר בחתימה על חוזה וורמס (1743) שנחתם ב-13 בספטמבר 1743, הממשלה של ג'נובה חששה. חשש זה מהבידוד הדיפלומטי גרם לרפובליקה הגנואזית לנטוש את הנייטרליות שלה במלחמה ולהצטרף לבית בורבון. כתוצאה מכך, הרפובליקה הגנואזית חתמה על הסכם סודי עם השליטים הבורבונים של צרפת, ספרד ונאפולי. ב-26 ביוני 1745 הכריזה ג'נובה מלחמה על סרדיניה.
הקיסרית מריה תרזה, הייתה מתוסכלת מכישלונו של לובקוביץ לעצור את התקדמותו של גאז'ה. לפיכך הוחלף לובקוביץ ברוזן שולנבורג. השינוי בפיקוד האוסטרי, עודד את השליטים הבורבונים לפתוח ראשונים במתקפה באביב 1745. לפיכך, הרוזן דה גאז'ה עבר ממודנה לכיוון לוקה, וצבא גליספאן בהרי האלפים תחת פיקודו החדש של מרשל מיילבואה (הנסיך קונטי ומרשל מיילבואה החליפו תפקידים בחורף 1744–1745), התקדם דרך הריביירה האיטלקית לטנארו. באמצע יולי 1745 התרכזו שני הצבאות סוף סוף בין הסקריוויה והטנארו. יחד הצבא של הרוזן דה גאז'ה וצבא גליספאן כללו מספר לא רגיל של 80,000 חיילים. צעדה מהירה על פיאצ'נצה משכה את המפקד האוסטרי, ובהיעדרו נחתו בעלות-הברית והביסו לחלוטין את הסרדינים בבסיגננו ב-27 בספטמבר 1745, ניצחון שבמהרה הביא לכיבוש אלסנדריה, ואלנצה וקזאלה מונפראטו. ז'ומיני קרא לריכוז הכוחות אשר הביא את הניצחון "Le plus remarquable de toute la Guerre".
הפוליטיקה המורכבת של איטליה, לעומת זאת, משתקפת בכך שהמרקיז מיילבואה לא הצליח בסופו של דבר להפוך את ניצחונו להישג משמעותי. ואכן, בתחילת 1746 עברו חיילים אוסטריים, ששוחררו על ידי השלום האוסטרי עם פרידריך השני מפרוסיה, דרך טירול לאיטליה. מחנות החורף של צבא גליספאן באסטי, איטליה, הותקפו באכזריות וחיל המצב הצרפתי של באסטי, שמנה 6,000 איש, נכנע. במקביל, הרוזן בראון עם גיס אוסטרי הביס את בעלות הברית על הפו התחתון, ובכך ניתק את התקשורת עם הגוף העיקרי של צבא גליספאן בפיימונטה. סדרה של פעולות קטנות הרסו לחלוטין את הריכוז הגדול של צבא גליספאן, והאוסטרים כבשו את דוכסות מילאנו והשתלטו על חלק גדול מצפון איטליה. בעלות הברית נפרדו, מיילבואה כבש את ליגוריה, בעוד הספרדים צעדו נגד בראון. זה היה מיד חיזק בכבדות כל מה שהספרדים יכול לעשות היה להתבצר בפיאצ'נצה, האינפנטה פיליפ מספרד, שהיה המפקד העליון קרא למיילבואה לעזרתו. הצרפתים, שהתנהלו במיומנות וצעדו במהירות, התאחדו שוב, אך מצבם היה קריטי, שכן רק שני ימי צעדה מאחוריהם היה צבא מלך סרדיניה במרדף, ולפניהם היה הצבא העיקרי של האוסטרים. הקרב על פיאצ'נצה ב-16 ביוני 1746 היה קשה, אך הסתיים בניצחון אוסטרי, כשהצבא הספרדי נמלט בכבדות. העובדה שהצבא נמלט בכלל, הייתה בשל הרמה הגבוהה של מיילבואה של בנו ושל ראש מטהו. תחת הנהגתם צבא גליספאן התחמק הן מהאוסטרים והן מהסרדיניאנים והביס גיס אוסטרי בקרב רוטופרדדו ב-12 באוגוסט 1746. לאחר מכן הצבא האוסטרי עשה את דרכו בחזרה לג'נובה.
אף על פי שהצבא האוסטרי היה רק צל של מה שהיה קודם לכן, כשחזרו לג'נובה, האוסטרים השתלטו במהירות על צפון איטליה. האוסטרים כבשו את הרפובליקה של ג'נובה ב-6 בספטמבר 1746, אבל הם לא זכו להצלחה במסע שלהם לעבר הרי האלפים. עד מהרה התנערה ג'נובה משלטון הדיכוי של המנצחים, קמה וגירשה את האוסטרים ב-5-11 בדצמבר 1746. עם פלישת בעלות הברית לפרובאנס, והצרפתים, בפיקודו של שארל לואי אוגוסט פוקט, דוכס דה בל-איל, הדפו את המתקפה (1747), ג'נובה התנגדה למצור אוסטרי שני. כרגיל הייתה תוכנית המערכה מופנית לפריז ולמדריד. גייסות נבחרים של הצבא הצרפתי תחת האביר דה בל-איל (אחיו הצעיר של מרשל בל-איל) נצטוו להחזיק במעבר המבוצר של אקסיל ב-10 ביולי 1747. עם זאת, הצבא המשותף של אוסטריה וסבויה העניק לצבא הצרפתי תבוסה מוחצת בקרב זה, שנודע בשם "קולא דל'אסיטה". בקרב זה, האביר, ועמו רוב האליטה של האצולה הצרפתית, נהרגו על המתרסים. הקרבות הסוערים נמשכו בין האוסטרים והסרדינים לבין הצרפתים עד להסכם השלום באקס-לה-שאפל.