stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית מילקן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1932
 תאריך פתיחה רשמי:  1932 
 
 קואורדינטות:  31°45′50″N 35°12′49″E﻿ / ﻿31.76395°N 35.21361389°E﻿ / 31.76395; 35.21361389
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית מילקן(למפת ירושלים רגילה) בית מילקן(למפת הרי ירושלים רגילה) בית מילקן(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית מילקן
 
מרפסת המבנה הפונה לרחוב רחל אימנו - סגנון מזרחי
חזית המבנה הפונה לרחוב תל חי - אר דקו
בית מילקן (בעבר נקרא וילת מורקוס) הוא מבנה בשכונת קטמון שבירושלים ברחוב רחל אמנו פינת רחוב תל חי, בו שוכן כיום המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
היסטוריה

המבנה תוכנן והוקם בשנת 1932 עבור איש העסקים הערבי-נוצרי העשיר ג'וליוס מתיא מורקוס, על ידי האדריכל הטמפלרי הרמן אימברגר. בשל קשיים כלכליים (התחרות הקשה בין מלון "גראנד ניו הוטל" שבעיר העתיקה, שהיה בבעלות מורקוס, למלונות החדשים שנבנו באותה עת בירושלים - מלון פאלאס ומלון המלך דוד) נאלץ מורקוס למכור את הבניין למשפחת ג'מאל, אשר מכרה אותו בשנת 1934 לאדריכל אימברגר עצמו. אימברגר, שהתגורר במושבה הגרמנית הסמוכה, השכיר אותו לדיירים שונים, בהם שופטים בריטים.
לאחר מלחמת העצמאות הועבר הבית לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים והושכר לחיילי החטיבה הירושלמית. בעקבות הסכם השילומים עבר המבנה לבעלות מדינת ישראל. בשנת 1957 הושכר המבנה לשגרירות אורוגוואי אשר עזבה את המבנה בשנת 1980 בשל חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. המבנה נותר ריק עד שנת 1990 עת מכרה אותו המדינה לחברה הקבלנית של אייל רותם ודני לויט.
על פי התוכנית המקורית של היזמים, הוצע להוסיף למבנה חד הקומתי שלוש קומות נוספות אולם התוכנית לא קיבלה אישורי בנייה בשל חשיבותו ההיסטורית של המבנה ויופיו. במסגרת הסכמה עם עיריית ירושלים, הוחלט להזיז את המבנה על מנת לאפשר בנייה במגרש שמאחוריו. חברה פולנית המתמחה בהזזת מבנים הזיזה את המבנה, השוקל 1,200 טונות, באמצעות בניית חגורות בטון סביב קירות המבנה החיצוניים, קשירתו לכבלי פלדה, ניתוקו מיסודותיו, הרמתו על ידי מנופים הידראולים, והנחת מסילות ברזל מתחתיו שאיפשרו משיכת המבנה קדימה למרחק של 16 מטרים. המבנה הועבר אל קדמת החצר, והועמד מעל קומת מסד חדשה שנבנתה. שיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1991 ומאז משמש המבנה את המרכז הירושלמי לעניין ציבור ומדינה, ונקרא בית מילקן.
על המגרש שהתפנה מאחורי המבנה נבנה בית מגורים בן שש קומות, בסגנון הדומה למבנה המקורי של אימברגר.
המבנה משלב בין שני סגנונות בנייה שונים. בחזית המבנה מרפסת הפונה אל רחוב רחל אימנו, וקשתות מזרחיות, אולם הכניסה הראשית למבנה בנויה בסגנון אר דקו שאינו אופייני לאזור.
כיום שוכן במבנה המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה והוא נקרא על שמו של הנדבן מייקל מילקן.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, כתר הוצאה לאור, 2002.
דוד קרויאנקר, ירושלים, מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור.
בית מוגנם

| --- | --- |
 בית משפחת מוגנם, ברחוב חובבי ציון 7 בית הדירות של משפחת מוגנם, ברחוב חובבי ציון 5
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 כתובת:  חובבי ציון 7 ו-5 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1920
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־20 של המאה ה־20 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 
 קואורדינטות:  31°46′14″N 35°13′04″E﻿ / ﻿31.770527777778°N 35.21775°E﻿ / 31.770527777778; 35.21775
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית מוגנם(למפת ירושלים רגילה) בית מוגנם(למפת הרי ירושלים רגילה) בית מוגנם(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית מוגנם
 
בית הדירות ברחוב חובבי ציון 5
בית מוגנם או בית מוגנם ומוגנם, הם שמם של שני בתים סמוכים המצויים בשכונת טלביה בירושלים. המבנים נמצאים ברחוב חובבי ציון 7 ו-5.
היסטוריה

שני המבנים נבנו בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי משפחה ערבית נוצרית (פרוטסטנטית) שבראשה עמד עורך הדין אליאס מוגנם. מוגנם, שלמד משפטים בארצות הברית, כיהן כמזכיר הקונגרס הפלסטיני הלאומי השביעי, שנערך בשנת 1928. רעייתו, מאתייל מוגנם, הייתה פעילה למען זכויות הנשים בחברה הפלסטינית.
בני המשפחה התגוררו במבנה שניצב כיום ברחוב חובבי ציון 7. המשפחה האמידה נהגה לארח בביתה את ראשי המנדט הבריטי ואף את מלך ירדן, עבדאללה הראשון.
המבנה הניצב ברחוב חובבי ציון 5, שימש בעבר (ואף כיום) כבית דירות להשכרה. במבנה התגורר איברהים כעאבני, שהיה המתרגם הרשמי מאנגלית לערבית של ממשלת המנדט הבריטי.
במהלך מלחמת העצמאות עזבה משפחת מוגנם את ירושלים, ולאחר המלחמה הועבר המבנה לאפוטרופוס על נכסי נפקדים. בשנת 1958 הושכרה הקומה העליונה של המבנה ברחוב חובבי ציון 5 למשפחתו של הפרופסור דן פטינקין, מייסד החוג לכלכלה באוניברסיטה העברית. בשנת 1978 רכש פטינקין את המבנה ממשפחת מוגנם. בשנת 2011 מכרה משפחת פטנקין את הבית.
המבנה ברחוב חובבי ציון 7 שופץ בשנת 2008, ובמסגרת השיפוץ נוספו לו שתי קומות נוספות.
תיאור המבנה

שני המבנים נבנו בסגנון הליוואן האופייני לבתי מגורים ערביים. המבנה ברחוב חובבי ציון 7, אשר שימש את משפחת מוגנם, נבנה בפאר רב. גג המבנה עוטר בשיני חומה, המזכירים את חומות ירושלים (שניים אלה שימשו מוטיב עיטורי גם במלון יסמין האוס הסמוך). חדר המגורים של המבנה (החדר המרכזי) בלט מקו מבנה באמצעות מרפסת סגורה משושה. חלונות הקומה השנייה של המבנה עוטרו בקשתות האופייניות לתקופה (בבית המגורים, בבית מס' 5, הקשתות מצויות גם בחלונות הקומה הראשונה).
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002
בית מונטסראט

ערך זה עוסק במבנה בירושלים. אם התכוונתם למנזר בספרד, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 כתובת:  מרכוס 4 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1930
 תאריך פתיחה רשמי:  1930 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 מידות
 קומות:  4 
 
 קואורדינטות:  31°46′14″N 35°13′01″E﻿ / ﻿31.770583333333°N 35.216861111111°E﻿ / 31.770583333333; 35.216861111111
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית מונטסראט(למפת ירושלים רגילה) בית מונטסראט(למפת הרי ירושלים רגילה) בית מונטסראט(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית מונטסראט
 
בית מונטסראט המכונה גם מנזר מונטסראט, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מרכוס 4, בסמוך לכיכר אורד וינגייט.
היסטוריה

בית מונטסראט נבנה בשנת 1930. המבנה נישכר בשנה זו על ידי הכומר הנוצרי בונוונטורה אובל שהגיע לארץ בשנת 1923 ממנזר מונטסראט שבקטלוניה, והקים במבנה מוסד ספרדי קתולי. המוסד פעל לחקר התנ"ך ולתרגומו לקטלאנית. בעת הקמתו שכן המבנה בסמוך לשטח פתוח גדול שנקרא "קארם אר רובאן" ומסיבה בו נבחר המבנה. בשל הפעילות הדתית שבו, ובשל זהות העומד בראשו כונה המבנה "מנזר מונטסראט". במבנה נערכה פעילות תרבות עבור תושבי השכונה הנוצריים, ונערכו בו תפילות יום ראשון. בשנת 1941, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פסקה התמיכה הכספית של ממשלת ספרד, המוסד הפסיק לפעול, והמבנה הפך לבית דירות. גם לאחר הפסקת פעולת המבנה המשיך המבנה להיקרא בשם "מנזר מונטסראט".
בין השנים 1935–1939 התגורר בקומה העליונה במבנה הפרופסור אלכסנדר דושקין, מייסד המחלקה לחינוך באוניברסיטה העברית.
בשנות ה-60 נוספו למבנה שתי קומות.
תיאור המבנה

המבנה המקורי היה בניין דו קומתי, בלא גג רעפים. המבנה נבנה בצורה סימטרית - שתי מרפסות נבנו בשני צידי המבנה, כאשר עמודי המרפסות נבנו בסגנון ניאו קלאסי. חלונות המבנה מקושתים ובסורגי מרפסת הקומה השנייה מופיעה האות M - על שם מנזר מונטסראט. בעת בניית הקומות העליונות, בשנות ה-60, לא נעשה כל מאמץ לשמר את סגנון המבנה המקורי, ומרפסות הקומות העליונות שונות מהותית ממרפסות הקומות הראשונות. כמו כן, חלונות הקומות העליונות הן ללא קשתות.
כניסת המבנה
סורג מרפסת הקומה השנייה ועליה האות "M"
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002
בית מחניים

ערך זה עוסק בבניין ברחוב הנביאים בירושלים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים, בניין משרדים 
 כתובת:  רח' שבטי ישראל 34 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1885
 תאריך פתיחה רשמי:  1885 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 
 קואורדינטות:  31°47′01″N 35°13′29″E﻿ / ﻿31.783725°N 35.22480833°E﻿ / 31.783725; 35.22480833
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית מחניים(למפת ירושלים רגילה) בית מחניים(למפת ירושלים רגילה) בית מחניים(למפת ירושלים מוגדלת) בית מחניים
 
בית מחניים בשנת 1937, כששימש כבית הספר אוולינה דה רוטשילד
הכניסה לבית: גמלון, שם הבית ושנת הקמתו
בית מחניים הוא בניין מפואר בסגנון נאו-קלאסיציסטי ברחוב שבטי ישראל 34 פינת רחוב הנביאים בירושלים. הבניין נבנה בשנת 1885 לשמש כביתו הפרטי של הבנקאי יוהנס פרוטיגר והיום משמש כלשכת שר החינוך של מדינת ישראל. שם הבית לקוח מהפסוק בספר בראשית (על פי שמו הפרטי של יוהנס - יעקב): "ויאמר יעקב כאשר ראם מחנה אלהים זה ויקרא שם-המקום ההוא מחנים". הבית משמש דוגמה טובה להמחשת הפאר והגודל של בתי עשירי ירושלים במאה ה-19.
היסטוריה

יוהנס (יעקב) פרוטיגר היה בנקאי שווייצרי פרוטסטנטי שעשה את הונו מבנק ומקבוצת משקיעים שהקים ונקראו על שמו. עם חברי הקבוצה נמנו שלום קונסטרום ויוסף נבון והקבוצה הייתה מעורבת בהקמת שכונות חדשות, ברכישת קרקעות (לימים השכונות ארנונה ותלפיות) ובהקמת מסילת הרכבת בין ירושלים ליפו. ב-1896 הכריז בנק פרוטיגר על פשיטת רגל ובית מחניים עבר לרשות הפטריארכיה הלטינית.
אגודה יהודית מלונדון בשם 'אגודת אחים', רכשה את הבית ושיכנה בו את בית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד (בהנהלת חנה יהודית לנדאו שכינויה היה "מיס לנדאו", שם שדבק גם בבית הספר אותו ניהלה), שעבר אליו מהרובע היהודי בעיר העתיקה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה מנהלת בית הספר, שהייתה אנגלייה, גורשה למצרים. בית הספר פונה והבית הוחרם לטובת מגורי קצינים עות'מאנים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, עבר לגור במבנה מנחם אוסישקין, מנהל הקרן הקיימת לישראל. ב-1927 פונה אוסישקין מהבית על ידי הנציב הבריטי העליון שמשכנו הקודם במתחם אוגוסטה ויקטוריה נפגע ברעידת אדמה. הנציב התגורר בבית מספר שנים, עד להשלמת משכנו החדש, ארמון הנציב. אוסישקין שהקים את ביתו החדש בשכונת רחביה קרא לו מחנים, אך הפעם כתב את השם בחזית הבית בעברית.
בשנות ה-30 חזר בית הספר לבנות לבניין, אך ב-1948 פונה שוב בשל קרבתו לגבול הירדני. ב-1949 הופקע הבניין על ידי ממשלת ישראל ושימש כמשרדו של זלמן שזר, שר החינוך הראשון. מאז ועד היום משמש הבית את לשכת שרי החינוך והנהלת משרד החינוך של מדינת ישראל.
ב-1992 הבניין עבר שיפוץ יסודי בעלות של כ-2.5 מיליון שקל.
עיצוב

הבית מעוצב בסגנון רנסאנסי, נאו-קלאסיציסטי, שהיה נפוץ באותה תקופה עבור בנייני פאר בעולם המערבי. הבית בן שתי קומות עם עליית גג ומרתף. על הגג הוקמה במה מוקפת מעקה לתצפית על העיר העתיקה. מסביב לבית חצר עצי נוי גדולה הכוללת גם ארזי לבנון.
הבניין מעוצב באופן סימטרי. בחזית הבניין כניסה ראשית המעוטרת משני הצדדים בפילאסטרים ועליהם גמלון משולש. באמצע הגמלון חקוק שם הבית באנגלית: Mahanaim. בשני צדי החזית יש שני אגפים בצורת חצי מתומן, הבולטים מחוץ לקיר ומעוטרים בגילופי אבן בצורת מעוין. עיטור דומה יש גם בדלת הכניסה הראשית העשויה עץ. שתי קומות הבית מעוצבות באופן דומה. בשתיהן אולם מרכזי שסביבו מפוזרים החדרים (בסך הכול מכיל הבית 40 חדרים). השירותים הוקמו בשני מגדלונים בצמוד לבית מאחוריו, והם מחוברים לאולם המרכזי על ידי מסדרון. בחצר, שהוקפה חומה גבוהה, נבנו בנייני שירותים כגון בית הגנן, אורווה ובורות מים, וניטעו בה עצי נוי רבים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה בכניסה לבניין עמדת שמירה וביקורת נכנסים. תוספת זו נבנתה ללא קשר לסגנון האדריכלי של הבניין עצמו.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוק ג'
בית טיכו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות והיסטוריה
 על שם:  אנה טיכו 
 כתובת:  טיכו 3 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  מוזיאון ישראל 
 מייסדים:  אנה טיכו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1864
 תאריך פתיחה רשמי:  1864 
 
 קואורדינטות:  31°47′02″N 35°13′11″E﻿ / ﻿31.784°N 35.2196°E﻿ / 31.784; 35.2196
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית טיכו(למפת ירושלים רגילה) בית טיכו(למפת הרי ירושלים רגילה) בית טיכו(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית טיכו
 
בית טיכו הוא אחד הבתים הראשונים בירושלים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה. הבית שימש למגוריהם ועבודתם של הציירת אנה טיכו ובעלה רופא העיניים והחוקר אברהם אלברט טיכו, שהיו דמויות בולטות בחברה הארץ ישראלית של תחילת המאה ה-20. כיום המקום משמש כמסעדה וכמוזיאון שהוא שלוחה של מוזיאון ישראל.
גלריה

שלט המרפאה, בתוך המבנה
שלט הרחוב ע"ש ד"ר אברהם טיכו
ראו גם

אנה טיכו
ד"ר אברהם אלברט טיכו
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, ההתנקשות החריגה שביצע הארגון שהתנגד להתנקשויות, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309422905171  LCCN: no95023755  VIAF: 129551642   WorldCat (עם VIAF): 129551642
קווין הקדוש

"קפלת קווין הקדוש" בגלנדלוך, אירלנד
קווין הקדוש (Kevin of Glendalough;‏ 498? – 618) היה קדוש נוצרי שהיה אב מנזר גלנדלוך במחוז ויקלו שבאירלנד. הוא ידוע גם בשמו האירי קואמגן (Cóemgen, Caemgen, באלפבית לטיני: Coemgenus).
אגדות רבות נקשרו לקווין הקדוש, אך מעט מידע עובדתי הנוגע אליו קיים. נטען כי הוא היה צאצא ממשפחת מלוכה וניתן לו השם "קווין" שמשמעו "נולד בטוב". בנוסף, נאמר כי התחנך אצל פטריק הקדוש, כאשר זה היה באירלנד. הוא היה בדיזרט-קואמגן זמן מה ואחר–כך ייסד כנסייה משל עצמו בגלנדלוך. המנזר שלו הוליד מנזרים נוספים ולבסוף הפך, עם שבע הכנסיות שבו, לאחד מאתרי העלייה לרגל המרכזיים באירלנד.
לפי האגדה קווין הקדוש חי 120 שנה.
יום החג שלו במסורותיהן של הכנסייה הקתולית ושל הכנסייה האורתודוקסית-מזרחית הוא ה-3 ביוני.
בית פאולוס

| --- | --- |

בית אימברגר, זהה בצורתו לבית פאולוס
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 כתובת:  עמק רפאים 18, ירושלים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  הרמן אימברגר
 
 קואורדינטות:  31°45′55″N 35°13′17″E﻿ / ﻿31.765166666667°N 35.221444444444°E﻿ / 31.765166666667; 35.221444444444
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית פאולוס(למפת ירושלים רגילה) בית פאולוס(למפת הרי ירושלים רגילה) בית פאולוס(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית פאולוס
 
בית פאולוס הוא מבנה הממוקם במושבה הגרמנית בירושלים. הבית ברחוב עמק רפאים 18 נבנה בשנת 1878, על פי תוכניות של האדריכל הרמן אימברגר. מתכונת הבית זהה לביתו של אימברגר עצמו הסמוך אליו (כיום עמק רפאים מספר 14). הבית נבנה עבור פאולה פאולוס, נכדתו של מייסד עדת הטמפלרים כריסטוף הופמן.
המבנה בנוי בסגנון טמפלרי קלאסי - בית בן קומה אחת, שמעל דלתו כתובת מהתנ"ך.
על המשקוף של הדלת חקוק, בגרמנית, הפסוק:
שאלו שלום ירושלם ישליו אהביך. יהי-שלום בחילך (שלוה בארמונותיך)
משקוף בית פאולוס.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים, מבט ארכיטקטוני, מכון ירושלים לחקר ישראל, הוצאת כתר, 1996.
בית משהיוף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים
 שימוש:  ישיבת קמניץ (2016)
 כתובת:  רחובות דוד חזן, רחובות הבוכרים ואדוניה הכהן בשכונת הבוכרים
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1890–1905 (כ־15 שנים)
 מידות
 שטח:  חמישה דונם
 
 קואורדינטות:  31°47′34″N 35°13′04″E﻿ / ﻿31.792777777778°N 35.217722222222°E﻿ / 31.792777777778; 35.217722222222
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית משהיוף(למפת ירושלים רגילה) בית משהיוף(למפת הרי ירושלים רגילה) בית משהיוף(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית משהיוף
 
בית משהיוף מכיוון דרום מזרח, 2021
בית הכנסת הראשון בבית משהיוף שנבנה על ידי מישאל בנו של שמחה בשנת 1928
בית משהיוף, הוא הגדול בבתי שכונת הבוכרים (כחמישה דונם), ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים.
היסטוריה

בית משהיוף, הממוקם בשכונת הבוכרים בירושלים ברחובות דוד חזן, רחובות הבוכרים ואדוניה הכהן, נבנה על ידי שלושה אחים אשר נמנו עם נכבדי ומנהיגי העדה הבוכרית - שמחה משהיוף, נשיא קהילת יהודי העיר טורקיסטן, בנימין (אמין-באי) משהיוף ויצחק משהיוף. בפינתו הדרום מזרחית של הבית, משני צדדיו, חקוק השם "רחוב משהיוף".
בשנת 1890 רכשו האחים משהיוף את הקרקע לבניית ביתם והיא נרשמה על שמו של האח שמחה משהיוף. בנייתו של הבית הושלמה בסוף שנת 1905 ואף על אחת מאבני הראשה בקשתות הפנימיות בחצר המזרחית של הבית, נחקקה השנה בה נחנך הבית - "תרס"ו".
בית משהיוף הוא מהגדולים בבתי שכונת הבוכרים ומהגדולים בבתיה הפרטיים של ירושלים. שטחו הכולל הוא למעלה מחמישה דונם.
במתחם זה התגוררו דמויות חשובות כיצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, פרופ' יוסף קלוזנר ועוד ומשום כך כונה הבית "בית הפקידים".
בשנת 1928 הוסב אחד האגפים במבנה לשמש כבית כנסת אשר נקרא "בית כנסת משהיוף" או "בית כנסת נעם שיח". בשנות השלושים הוקם במבנה תלמוד התורה "נזר אהרן".
כיום השתמרו רק קירותיו החיצוניים של המבנה ובמבנה שוכנת ישיבת קמניץ.
לקריאה נוספת

דרור ורמן, הבוכארים ושכונתם בירושלים, ירושלים תשנ"ב, עמ' 83–84.
ייטב פנחסוב, דברי פרידה: תולדות משפחות קולנגי ומשהיוף כפי שסופרו מפיה של פרידה פנחסוף, בתוספת הרחבה ודברים שנאמרו לזכרה, תשע"ו.
חריזה

ערך זה עוסק בחריזה בשירה. אם התכוונתם לחריזה כמלאכת יד, ראו .
.
חריזה היא טכניקה שירית המבוססת על חזרה של צליל דומה בסופי מילים או חזרה של תנועות, בדרך כלל בסיומו של הטור השירי. סדרת הצלילים החוזרת בשתי המילים מכונה בשם חֶרֶז.
בשפות שונות, ואף בתקופות שונות באותה שפה, נהוגים כללים שונים כדי לקבוע מהו חרוז הראוי לשימוש בשירה. כללים אלו עוסקים בדרך כלל במספר ההגיינים (פונמות) המשתתפים בחֶרֶז, בטבעם (עיצורים או תנועות), ולעיתים אף בהטעמה של הגיינים אלו. ראו להלן לפירוט על כללי החריזה הנהוגים בשפות שונות.
חריזה שימשה במשך מאות בשנים בשירה, בדרך כלל בשילוב עם משקל קבוע. הדוגמאות הראשונות לחריזה נמצאות בשירה הסינית הקדומה, והטכניקה הופיעה במקביל בשפות הקלאסיות האירופיות (יוונית ולטינית). אחד מתפקידיה המקוריים של החריזה היה להקל על זכירה בעל-פה של טקסטים שיריים, שנועדו לצורכי פולחן ולמטרות אחרות, אך כבר מראשיתה היה לחריזה גם תפקיד אסתטי. תפקיד נוסף של החריזה הוא הסחת דעת הקורא מתוכן השיר[דרושה הבהרה]. בשירה המודרנית, שהתנערה מחובת הכתיבה בחרוז ובמשקל, משמשת לעיתים חריזה בלתי-סדורה או יוצאת דופן למטרות שונות (על מנת למשוך תשומת לב לשורה מסוימת, לחידוד אלמנטים מוזיקליים בשיר, וכן הלאה).
סוגי חרוזים > חרוז זכרי ונקבי

חרוז שהטעמתו היא בהברה האחרונה, כלומר במלרע, נקרא חרוז זכרי (או 'גברי'), וחרוז שהטעמתו בהברה הלפני-אחרונה, כלומר במלעיל, נקרא חרוז נקבי (או 'נשי'). כך למשל, החרוזים מיטה-חיטה וכדור-שידור הם זכריים, ואילו החרוז פֶּרַח-קֶרַח הוא חרוז נקבי.
במספר שפות אירופיות נהוג גם חרוז דקטילי, שבו ההטעמה היא בהברה הלפני-לפני-אחרונה, בהתאם למשקל הדקטיל (לדוגמה: resident-president). בעברית, שבה ההטעמה היא כמעט תמיד בהברה האחרונה או הלפני-אחרונה, כמעט ולא מופיעים חרוזים בסגנון זה.
בשירים רבים מקובל להשתמש בחרוזים נקביים וזכריים חליפות, תוך שינוי מתאים במשקל. דוגמה לתחלופה כזו בחרוזים 'זכריים' ו'נקביים' מופיעה בשירו של נתן אלתרמן, "עוד חוזר הניגון":
שֶׁיָּדֶיךָ רֵיקוֹת וְעִירְךָ רְחוֹקָה

וְלֹא פַּעַם סָגַדְתָּ אַפַּיִם

לְחֹרְשָה יְרֻקָּה וְאִשָּׁה בִּצְחוֹקָהּ

וְצַמֶּרֶת גְּשׁוּמַת עַפְעַפַּיִם.
סוגי חרוזים > סיווג על-פי המיקום בטור

החרוז המקובל והמשמש בדרך כלל בשירה הוא החרוז הסופי - זהות של צלילים בסוף מילים המופיעות בסופו של הטור השירי. אך בשירים רבים מופיעה גם חריזה פנימית - חריזה של מילה המופיעה באמצע הטור עם מילה המופיעה בסופו: 'וענן בשמיו, ואילן בגשמיו' (מתוך אותו שיר של אלתרמן) או אף חריזה בין שתי מילים עוקבות: 'וְגֶשֶם עִוֵּר חִזֵּר עַל פְּתָחִים וְקִשְקֵש' (מתוך השיר 'חוני' מאת דן פגיס). כאשר החרוז מופיע בשתי מילים הפותחות את הטור, הוא נקרא חרוז פותח.
שימוש מעניין בחריזה פנימית הוא חריזה של מילה באמצע השורה עם מילה באמצע (או בסוף) השורה שאחריה, ואף בשורות הבאות. חרוז כזה נקרא בין-שורתי והוא משמש לעיתים כתחבולה להאטת הקריאה ולהפניית תשומת הלב אחורה, אל המילה הנחרזת בשורה הקודמת, או אף כדי ליצור קשר של זיקה בין המילים הנחרזות. בחריזה מסוג זה משתמש לא מעט המשורר נתן זך. לדוגמה, מתוך שירו של זך "כמו חול":
וַהֲרֵי נֶאֱמַר בִּמְפֹרָש כְּמוֹ חוֹל, וּמִמֵילָא מְדֻבָּר

גַם עַל הַיְכֹלֶת לִסְבֹּל. אוֹ שֶמָא אֶפְשָר לַחְשֹב שֶהַכֹּל.
כאן החרוז חוזר שלוש פעמים, פעמיים באמצע השורה ופעם אחת בסופה, ועל-אף שאינו חרוז עשיר במיוחד, הוא יוצר השפעה על הקורא, המקשר זו לזו את המילים 'חול', 'לסבול' ו'הכל'.
סוגי חרוזים > החרוז המדומה

בשירים רבים נעשה שימוש בחרוז המדומה (בלתי-מדויק) - חרוז שאינו מקיים באופן מלא את כללי החריזה, אך החזרה על הצלילים בו יוצרת עדיין קישור צלילי בין המילים. חרוזים מעין אלו שימשו פעמים רבות דווקא משוררים המתמחים בחריזה, כגון אלתרמן או לאה גולדברג, על מנת 'לשבור' את הסכמה המכנית של החריזה המדויקת. לחרוז הבלתי-מדויק יש מספר סוגים:
חרוז אסוננטי (בעברית: חרוז תנועה) אינו חורז את העיצור האחרון במילה, אלא תנועה+עיצור+תנועה לפניו (למשל: חֶדֶר-צֶדֶק, חתונה-חתולה). חריזה כזו מתבצעת לעיתים גם בהשמטת העיצור האחרון (עוֹלָם-עוֹלָה). החרוז האסוננטי קרוב (אך לא זהה) לטכניקה המצלולית הנקראת אסוננס.
חרוז קרוב חורז עיצורים סופיים או תנועות סופיות כאשר הם קרובים בצליל, אך אינם זהים.
בחרוז קרוב עיצורי מופיעים כעיצור האחרון שני עיצורים 'דומים', כגון הזוגות מ/נ, ל/ר, ב/פ, ד/ט או ת, צ/ז/ס/ש (למשל: עכשיו-אשף, הֶרֶס-קֶרֶש, ארנבת-יוכבד). דמיון העיצורים הוא תוצאה של התכונות הפונטיות שלהם.
חרוז קרוב תנועתי הוא חריזה של תנועות דומות (סגול/פתח-קמץ, סגול-צירה/חיריק, חולם/שורוק) כאשר העיצורים זהים. (למשל: אֹרַח-ארֶך, לִפְתֹחַ-שָטוּחַ)
הבית הבא, מתוך שירו של נתן יונתן "שיירה שלנו", מדגים כמה סוגים של חרוז בלתי מדויק:
הִנֵה הָאוֹר דּוֹעֵך עַל שִׁריוֹנַיִךְ

גַּם לֵב הַשִּׁיר נִפְתָּח בְּאַהֲבָה.

שַׁיָּרָה שֶׁלִּי, רֵאשִׁית הַמַּנְגִינָה הִיא,

וְאֵינִי יוֹדֵעַ אֶת סוֹפָהּ.
בין השורה הראשונה לשלישית יש חרוז אסוננטי, שבו העיצור האחרון ('ך') מושמט בחזרה השנייה על החרוז.
בין השורה השנייה לרביעית יש חרוז קרוב עיצורי (אהבה-סופה) המתבסס על דמיון הצלילים של ב' ופ' רפות.
חריזה בעברית > כללי חריזה

כללי החריזה בשפה העברית התפתחו והשתנו עם התפתחות השפה, והגיעו לבשלות בשתי תקופות עיקריות - שירת ימי-הביניים של יהדות ספרד והשירה העברית החדשה.
חריזה בעברית > כללי חריזה > בשירת ימי הביניים

בשירת ימי הביניים היו שלושה סוגי חריזה מקובלים, שנקבעו על פי מספר העיצורים המשתתפים בחרוז:
חרוז עובר – עיצור והתנועה שלפניו: אבד – מחמד
חרוז ראוי – שני עיצורים והתנועה שביניהם: לשמר - ייגמר
חרוז משובח – שלושה עיצורים והתנועות שביניהם: דברים – גברים
עם זאת, רוב הפייטנים ובעלי השיר בימי הביניים התייחסו במורת הרוח ל'חרוז עובר' ולא נטו להשקיע ב'חרוז משובח', ולכן רובם הגדול של החרוזים בשירת ימי-הביניים היו במתכונת 'חרוז ראוי'.
נורמות החריזה בשירת ספרד היו שונות מאלו המקובלות בימינו. ראשית, לא יוחסה חשיבות להטעמת המילים החורזות, כך שחריזת מילה מלעילית כגון "גבר" עם מילה מלרעית כמו "עובר" הייתה מקובלת לגמרי. החריזה המוטעמת הפכה לנורמה רק בשירה העברית החדשה. כמו כן, בפייטנות הקדומה (וכן בשירת הקודש של ימי-הביניים) נחשבה לחריזה גם חזרה על אותה מילה בסופי השורות.
דוגמאות לכללים אלו של החריזה בימי הביניים ניתן לראות בשירו של רבי שלמה אבן גבירול, "מה תפחדי נפשי":
מַה תִּפְחֲדִי, נַפְשִׁי, וּמַה תָּגוּרִי? / שִׁכְנִי וְגוּרִי בַּאֲשֶׁר תָּגוּרִי!

אִם נֶחְשְׁבָה תֵבֵל קְטַנָּה לָךְ כְּכַף, / אָנָא, עֲנִיָּה סֹעֲרָה, תָּתוּרִי?

טוֹב מֵהֲלֹך אָנֶה וְאָן כִּי תֵשְׁבִי / לִפְנֵי אֲדוֹנַיִךְ וְלֹא תָסוּרִי.

אִם מֵאֱנוֹשׁ תִּנָּזְרִי – תֵּעָזְרִי / וּשְׂכַר פְּעֻלָּתֵךְ אֲזַי תָּשׁוּרִי.

אִם תַּאֲוַת נַפְשֵׁךְ כְּעִיר מִבְצָר – הֲלֹא / תִּפֹּל בְּיָדֵךְ, אִם מְעַט תָּצוּרִי

אֵין לָךְ בְּקֶרֶב הָאֲדָמָה נַחֲלָה: / עוּרִי לְבַקֵּשׁ אַחֲרִיתֵךְ, עוּרִי!
החריזה בשיר היא במתכונת חרוז מבריח - חריזה בסופי הטורים, הנשארת קבועה לכל אורך השיר (הצליל החוזר הוא וּרִי). מכיוון שמדובר על שתי תנועות ועיצור, זהו למעשה 'חרוז עובר' בלבד, אך הוא עשיר יותר מכפי שנדמה, הן מכיוון שרוב השורות זהות בעיצור נוסף (תָ) המצוי לפני החרוז, והן מכיוון שהחרוז מכיל שתי תנועות ולא אחת. כמו כן ניתן לשים לב שאף כי חצאי-הטורים לא נחרזים, הרי שבשורה הראשונה מופיע החרוז החוזר גם בסוף חצי הטור (למעשה, בדיוק אותה מילה המופיעה בסוף הטור, אך במשמעות אחרת) וגם באמצעו של חצי-הטור השני.
מבנה זה, של חרוז משותף יחיד לכל טורי השיר, אופייני ביותר לשירת ספרד. על שירו, "על איילת השחר" מציין ביאליק, "מאורה על פי נוסח ספרד", ואמנם, כל טורי השיר, ואף חצי הטור הראשון, משתמשים באותו חרוז. (כדי לעמוד על כך, כדאי לשים לב שההדפסה המקובלת של שיר זה, שוברת כל טור לשתי שורות, כאשר בין כל שני טורים עוקבים מפרידה שורה ריקה.)
חריזה בעברית > כללי חריזה > בשירה העברית החדשה

בשירה העברית הקלאסית החדשה (החל מתקופת ההשכלה ותחיית השפה העברית) מקובלות מספר הגדרות שונות של חריזה תקנית.
הכלל העובר מגדיר חרוז תקני כחרוז הכולל זהות של כל ההגאים החל מהתנועה המוטעמת האחרונה ועד לסוף הטור. כך למשל אכלתי-שלחתי אינו חרוז (כי התנועה המוטעמת היא הלפני-אחרונה, והצלילים החל ממנה הם alti במלה הראשונה ו-achti במילה השנייה). לעומת זאת הצירוף אתה-חצה הוא חרוז תקני, משום שההברה המוטעמת היא ההברה האחרונה, התנועה המוטעמת האחרונה היא 'אָה', ואין אחריה צלילים נוספים.
'הכלל העובר' לא התקבל על דעתם של משוררים רבים, ביניהם אלתרמן, שלונסקי ורבים מבני דורם, בין השאר מפני שהוא מקבל כתקניים חרוזים דלים כמו 'אתה-חצה' בדוגמה לעיל. משוררים אלו פעלו על פי הכלל הקלאסי, הדורש זהות של עיצור+תנועה כאשר החרוז מסתיים בהברה פתוחה (הלכה-ברחה, שלווה-אהבה) וזהות של עיצור+תנועה+עיצור כאשר החרוז מסתיים בהברה סגורה (חלום-שלום, כדור-שידור). לפי כלל זה, זהות של תנועה+עיצור בלבד בסיומת סגורה (שור-חמור) או של תנועה בלבד בסיומת פתוחה (אני-סופי) מוגדרת כחרוז עני שאינו רצוי בשירה (בעיקר כאשר הסיומת פתוחה). דרישה זו מופיעה כבר בשיר היתולי המיוחס לאברהם אבן עזרא, ומבוסס על הפסוק "לא תחרוש בשור ובחמור יחדו":
יש מקרים שבהם לא קיימת הסכמה בין שני הכללים לגבי שאלת תקינותו של חרוז. עם זאת, כיום מקובל כי חרוז טוב הוא כזה העומד בתנאי שני הכללים הנ"ל. בכל מקרה, בשירה העברית החדשה חרוז אינו נחשב תקני אם ההטעמה של החֶרֶז בשני אברי החרוז היא שונה: כך למשל הצירוף נשימה-קדימה אינו חרוז, שכן ההטעמה בשתי המילים שונה (ההברה המוטעמת היא זו המודגשת).
כאשר נוספים בשני אברי החרוז צלילים משותפים (עיצורים או תנועות) מעבר לנדרש על-פי כללי החריזה, החרוז נקרא חרוז עשיר (לדוגמה: אישור-קישור). כאשר כל הצלילים בשני אברי החרוז זהים (קָרָא-כָּרָה; פֶּרָח-פֶּה רַךְ), נוצר חרוז עשיר במיוחד, המכונה צימוד.
אם צלילי החֶרֶז (הצלילים החוזרים בשתי מילות החרוז) נובעים מסיומת דקדוקית (כגון סיומת הגוף בפעלים או סיומת השייכות או הרבים בשם), החרוז נקרא חרוז דקדוקי והוא אינו תקני על פי אף אחד מהכללים. דוגמאות לחריזה דקדוקית הם הצמדים שומרים-דגלים, הלכו-ישבו, שלךָ-ידךָ. כדי שחרוז דקדוקי יחשב תקין עליו לכלול לפחות אחת מאותיות השורש (לדוגמה: שומרים-גברים, יצאו-קראו, ביתי-אשתי). עם זאת, אם הצלילים החוזרים מהווים סיומת דקדוקית רק באחת ממילות החרז, החרוז נחשב תקני (לדוגמה: שֶלָך-הלך, ברזים-הִגזִים).