stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנימליה
דמויות ומדבבים בעברית

אלכס (דור סרוגו)
זואי (נעמה אוזן)
גבובו הגורילה (שמחה ברבירו)
איגי האיגואנה (צביקה שוורצברג)
ליווינגסטון האריה (זהר סדן)
ריני הקרנפה (עדי קוזלובסקי)
אלגרה התנינה (נורית בנאי קורן / שרית סרי)
טיראניקוס הנמר (יורם יוספסברג)
פושיה השועלה (טליה ברקאי)
אלני הפילה (שרון שחל)
ארנו הפיל (ניר רון)
הארי חזיר הבר (אלי לולאי)
הורבל חזיר הבר (לירון לב)
דגמונט הדרקון (אלי לולאי)
השרץ (לירון לב)
מלב העכברה (מאיה בר-שלום)
הורבל העכבר (עודד פז)
זי הזברה (אורלי קטן)
זד הזברה (קובי פרג')
הערות שוליים

↑  הודעות כלליות, ספטמבר 08 בערוץ לוגי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 באוגוסט 2008
אל-עראקיב

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°20′02″N 34°48′08″E﻿ / ﻿31.33388889°N 34.80222222°E﻿ / 31.33388889; 34.80222222 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון הנגב מוגדלת) אל-עראקיב(למפת צפון הנגב רגילה) אל-עראקיב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-עראקיב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-עראקיב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מראה כללי של אל-עראקיב באפריל 2010, כמה חודשים לפני הריסתו
צילום אוויר של האתר משנת 2007
הפגנה שנערכה בתל אביב במאי 2010, בדרישה להכיר בכפר ולמנוע את הריסתו
כמה ימים אחרי הריסת הכפר, ביולי 2010
כמה ימים אחרי הריסת הכפר, ביולי 2010
אל-עראקיבּ (בהגיה בדואית: אל-עראגיבּ, בערבית: العراقيب) הוא יישוב בדואי בלתי מוכר, שנמצא כ-10 קילומטרים צפונית לבאר שבע, בסמוך ליישוב גבעות בר ולא הרחק מרהט.
לטענת התושבים, מתיישבים בדואים שכנו באל-עראקיב לפני קום המדינה במעט בתי קבע ובאוהלים, ועיבדו את הקרקע. עם זאת, בג״צ קבע כי לא נמצאו בחלקות ראיות פיזיות המעידות על קיומו של יישוב בדואי קדום במקום, והמסמכים והתעודות ההיסטוריות באשר לקיומו של ישוב בדואי קדום בתחומי החלקות, אף הם אינם מבססים מסקנה זו.
ב-1951 הועברו נוודים בדואים מהאזור לאזור הסייג על ידי הממשל הצבאי, והקרקע הופקעה בחוק רכישת מקרקעין. האדמות הושכרו על ידי מינהל מקרקעי ישראל לעיבוד חקלאי עד 1998, אז התחילו בו עבודות יעור של קרן קיימת לישראל.
במשך השנים מאז ניהלו חלק מהמפונים וצאצאיהם מאבק על מנת לחזור למקום, ולזכות בבעלות על האדמות. החל משנת 1999 פלשו אנשי משפחת אל-עוקבי משבט א-טורי מרהט לאדמות מדינה באזור והחלו והקימו במקום כפר בלתי חוקי, בטענה כי אדמות אלו היו בבעלות משפחתם משך דורות רבים. הכפר נהרס בשנת 2010, מבנים זמניים שנבנו על ידי תושביו נהרסו 198 פעמים, והמקום הפך לסמל של מאבק הבדואים בנגב.
בסיומו של מאבק משפטי ארוך בין המדינה ובין אחת מהמשפחות שפונו מאל-עראקיב שדרשה להכיר בבעלותה על אדמות במקום, פסק בית המשפט העליון במאי 2015 כי מדובר באדמות מדינה המיועדות לשימוש ציבורי.
בשנת 2011 הגישה המדינה תביעה אזרחית כנגד 34 פעילים מרכזיים, בדרישה לשאת בעלותם של שמונה אירועי פינוי שהתרחשו בשנת 2010, בעלות כוללת של כ-1.8 מיליון שקלים.
גאוגרפיה

המילה "עַרַאקִ֫יבּ" היא לשון רבים של המילה "עֻרְק֫וּבּ", ופירושה בין השאר אזור הררי מבותר בערוצים וחריצים.
השטח ההיסטורי של אל-עראקיב נמצא ברובו ממערב לכביש 40 בין צומת גורל למחלף להבים, ועד לאזור של גבעות בר.
היישוב הבלתי מוכר שנהרס ב-2010, נמצא בצמוד לבית הקברות של שבט א-טורי, כקילומטר ממערב לכביש 40.
היסטוריה > לפני הקמת מדינת ישראל

עוד לפני קום המדינה נהגו בדואים לנדוד באזור, אך תצלומי אוויר משנת 1945 מראים כי לא הוקמו מבני קבע בשטח זה. גם על פי קביעת בג״צ, לא נמצאו ראיות פיזיות המעידות על קיומו של יישוב בדואי קדום במקום, והמסמכים והתעודות ההיסטוריות באשר לקיומו של ישוב בדואי קדום בתחומי החלקות, אף הם אינם מבססים מסקנה זו.
המקום מזוכר בספרו של עארף אל-עארף, תולדות באר שבע ושבטיה בתיאור מקום מושבם של בני עוקבה ובני בדינאת.
במפה מנדטורית מ-1942 הוא מופיע בשם Al-'Araqib כחלק מאזור המחיה של ערב אבן עוקבה. גם הוואדי שיוצא מאזור זה (ומכונה היום בעברית נחל דודאים) נקרא במפה Araqib'.
בצילום אוויר של חיל האוויר הבריטי משנת 1945 ניתן לראות באזור מספר בתי אבן, מאהלים, שדות מעובדים, טרסות וסכרים, בורות מים ובארות, שמפוזרים בשטח בדלילות יחסית. לטענת התושבים, בידייהם מסמכים מתקופה העות'מאנית ותקופת המנדט שמעידים על מכירת והשכרת אדמות ביניהם באל-עראקיב, אך טענות אלו נדחו בבית המשפט.
היסטוריה > הפינוי מאל-עראקיב ב-1951

במסגרת מדיניות ממשלת ישראל לפנות את הבדואים ממערב הנגב, ולרכז אותם באזור הסייג בצפון מזרח הנגב, פונו גם אנשי אל-עראקיב מאדמותיהם בסוף 1951 בצו המושל הצבאי. אנשי שבט אל-עוקבי עברו לאזור חורה. אחרים נשארו בסמיכות לאזור. לטענתם הובטח להם שהפינוי הוא זמני, לחצי שנה, לצורכי אימון זמני, אולם כשהזמן עבר סירבו לתת להם לחזור.
בתשובה לשאילתה שהגיש חבר הכנסת אמיל חביבי, בעקבות פניה של השייח' סלמן אל-עוקבי ועוד שני שייח'ים של שבטים שפונו ממערב הנגב לאזור הסייג, ובה שאל על הסיבות להעברת שבטים אלה מאדמתם, ענה ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון שהשייח'ים חתמו במשרד המושל הצבאי בנגב על הצהרה שהם מוכנים לעבור מרצונם הטוב תמורת תשלום מיוחד, שהם הועברו ­כי האזור שבו הם ישבו מקודם שימש צומת של דרכי ההברחה בין עזה וחברון, וכי ראשי השבטים עצמם בחרו בשטח אליו יעברו.
אדמות אל-עראקיב נכללו באדמות שהופקעו על ידי חוק רכישת מקרקעין מפני שבתאריך הקובע 1 באפריל 1952 לא היו ברשות בעליהם, והועברו לרשות הפיתוח.
עד שנת 1998 הושכרו קרקעות אל-עראקיב לצורך עיבוד חקלאי על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
היסטוריה > ניסיונות חזרה לאל-עראקיב

במשך השנים המפונים מאל-עראקיב וצאצאיהם ניסו לשוב לאדמות מהן פונו.
אחרי שהניסיונות של השייח' סולימאן אל-עוקבי לקבל אישור לחזור לאל-עראקיב, הוא ומשפחתו ניסו לחזור לביתם ללא אישור, אך פונו משם. בנו, נורי אל-עוקבי החל משנות ה-70 להאבק למען חזרה לאדמות משפחתו באל-עראקיב. שוב ושוב הוא זרע ונטע באדמות, אך כל פעם הוגשו נגדו תביעות וכתבי אישום, הגידולים נעקרו, ואוהל המחאה שהוא שהה בו בין 2006 ל-2009 נהרס.
בשנת 1998, המדינה החליטה שלא להשכיר עוד את הקרקעות לעיבוד חקלאי והקרן קיימת לישראל ביקשה לטעת עצים במקום, "למטרת שמירה על קרקעות הלאום". בשטח ניטע "יער השגרירים" ואחרי כך יער "טלויזית האלוהים". בעקבות זאת ב-2010 היישוב פונה ונהרס על ידי המדינה אך תושביו חזרו והקימו אותו מחדש מספר פעמים רב.
בעקבות כך החלו אנשים משבט א-טורי, שהתגוררו ברהט ובמקומות נוספים, לעבד את האדמות שעליהן הם טוענים לבעלות. החל משנת 2002 הם החלו גם להקים מבנים ולהתגורר בסמוך לבית הקברות של השבט, בו הם קברו את מתיהם מתחילת המאה ה-20, גם אחרי פינויים מאל-עראקיב.
מינהל מקרקעי ישראל ניהל מאבק ממושך לסילוק הבדואים מהקרקע שכלל גם פעולות של ריסוס ברעל של שדות מעובדים כדי להשמיד את היבולים. הבדואים עתרו לבג"ץ נגד הריסוסים, אשר ב-2007 קיבל את טענתם כי אף על פי שהסמכות נתונה ביד המדינה לסלק פולשים מקרקעותיה, אין סמכות זו כוללת בחובה פעולות ריסוס יבולים חקלאיים.
היסטוריה > הריסות הכפר ובנייתו מחדש

ב-27 ביולי 2010 הרסו פקחי מינהל מקרקעי ישראל, בחסות כוח של כ-1,300 שוטרים, את הכפר שהקימו אנשי שבט אל-טורי בסמוך לבית הקברות של שבטם. אחרי שעתירה שהוגשה ברגע האחרון נדחתה.
מיד לאחר עזיבת הכוחות החלו תושבי אל-עראקיב בסיוע של פעילי שמאל להקים מחדש את המבנים. שבוע לאחר מכן נהרסו גם המבנים החדשים שהוקמו. מאז נערכים מבצעי הריסה חוזרים ונשנים מחד, ומאידך בנייה מחדש של סככות וסוכות ואירועי מחאה נגד ההריסה. בספטמבר 2013 הוגש נגד שייח' סיאח אבו מדיע'ם א-טורי, ממובילי המאבק של תושבי אל-עראקיב, כתב אישום על הסגת גבול. הוא נדון לעשרה חודשי מאסר וערעורו על הרשעתו ועל העונש נדחו על ידי בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון. ב-2018 החל השייח' סיאח לרצות את עונשו בכלא מעשיהו, אחרי עצרת תמיכה מחוץ לשערי הכלא בה השתתפו פעילים וראשי הציבור הערבי בישראל, כולל ראש ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל וחברי כנסת מהרשימה המשותפת.
היסטוריה > אל עראקיב כסמל

אל-עראקיב הפך אחד הסמלים למאבק למען הכרה בכפרים הלא מוכרים. בכפר התקיימו מספר עצרות גדולות, כולל עצרת יום האדמה המרכזית של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל במרץ 2010, כמה חודשים לפני ההריסה הראשונה. תושבי הכפר עורכים[דרוש מקור] משמרת מחאה שבועית בצומת להבים.
ב-2017 העלו עינת ויצמן ותושב הכפר עזיז א-טורי בתיאטרון תמונע יצירה בשם "הבית ה-112 – שיעור בבנייה פוליטית" שבו מוצגת על הבמה בניית בית, לאחר 111 ההריסות שנערכו במקום, לדברי היוצרים, מאז 2010 ועד העלאת היצירה.
הליכים משפטיים > משפט בתביעות משפחת אל-עוקבי

בסוף שנת 2006 החל משפט ראשון שנערך לגבי רישום קרקעות באל-עראקיב, בשש תביעות של שבעה עשר מאנשי שבט אל-עוקבי להכרה בזכותם על חלקות באזור אל-עראקיב. הדיונים נערכו במשך חמש שנים, שני הצדדים הביאו למשפט את המומחים המובילים בישראל לענייני גאוגרפיה היסטורית, הציגו מסמכים היסטוריים ותצלומי אוויר המוכיחים את עמדתם.
פרופ' אורן יפתחאל הגיש חוות דעת מקצועית לטובת הצד הבדואי שנדחתה הן על ידי בית המשפט המחוזי והן על ידי בית המשפט העליון תוך ביקורת חריפה על יפתחאל. התובעים טענו שהשלטונות העות'מאנים והבריטים הכירו בבעלותם באדמות הנגב. מנגד, פרופ' רות קרק, אשר הציגה את מדינת ישראל, הסבירה שעד שנת 1858 לא היה שום יישוב קבע על אדמות אל-עראקיב או בסמוך אליהן.
בפסק דין שניתן במרץ 2012 קבעה השופטת שרה דברת כי הקרקעות שייכות למדינה בתוקף הפקעה על פי חוק רכישת מקרקעין, וקיבלה את עמדת המדינה כי עדיין יש צורך בהפקעה למטרות חקלאות ייעור ושטחים פתוחים. כמו כן קבעה השופטת כי התובעים לא הצליחו להוכיח שעם חקיקת חוק הקרקעות העותמאני בשנת 1858 היה באזור יישוב קבע, או אפילו יישוב סמי נוודי, ושגם אם הייתה התיישבות סמי-נוודית היא לא הייתה מספקת כדי להכיר בבעלותם על הקרקעות. כן קבעה שבסוף ימי המנדט הבריטי רק חלק קטן מהקרקעות בחלקות הרלוונטיות היה מעובד, וכי מהמסמכים הפנימיים שהציגו הבדואים התובעים עולה שהם ידעו על חובתם לרשום קרקעות בטאבו, אך החליטו לא לעשות זאת. "הפקעות במקרקעין בוצעו על פי חוק הרכישה כדין והתובעים לא הצליחו להוכיח טענותיהם לעניין הבעלות בחלקות התביעה", ציינה השופטת. ערעור על פסק דינה של השופטת דברת נדחה בבית המשפט העליון.
בשנים האחרונות היו מספר תביעות משפטיות בנושא בעלות על הקרקעות בנגב שהוגשו על ידי בדואים אך נכון לינואר 2013 בכל בירור שהגיע להכרעה נפסק כי הקרקע שייכת למדינה. התובעים הבדואים התקשו להוכיח את בעלותם על קרקעות אלה.
הליכים משפטיים > תביעות משפחת א-טורי

בהודעה לעיתונות שהוציא מינהל מקרקעי ישראל במרץ 2010 נטען כי חברי שבט א-טורי מבצעים פלישות חוזרות ונשנות לקרקעות מדינה מאז 1999 וכי אף על פי שהפסידו בכל הערכאות המשפטיות הם ממשיכים לפלוש לשטח.
נציגים של המשפחה הבדואית א-טורי טוענים כי קיבלו את הקרקעות שלהם מאנשי אל-עוקבי בתחילת המאה ה-20 וכיום מנסים להכריח את הרשויות להכיר בזכותם על הקרקעות באל-עראקיב על ידי בנייה חוזרת. מאז קיץ 2010 הבתים שהם בנו ללא אישור באל-עראקיב נהרסו על ידי המדינה מספר רב פעמים (39 פעמים נכון ל-28 במאי 2012). ניסיונות אלה זכו להד בתקשורת הבינלאומית.
בעקבות העלות הכספית של ההריסות המרובות ביולי 2011 הגישה המדינה תביעה נגד תושבי הכפר בסך של 1,790,000 ש"ח.
במקביל בני שבט א-טורי מנסים לקבל הכרה בזכויותיהם על הקרקעות באל-עראקיב בבית המשפט. משפט לגבי תביעות בעלות שלהם על הקרקע מתנהל בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ואנשי השבט דורשים שקרן קיימת תחדל מפעולות ייעור בקרקעות אלה.
לקריאה נוספת

אייל ויצמן, סף המדבר, קו העימות: יישוב ופינוי כשינוי אקלים בנגב, הוצאת בבל, 2016
אמציה חן

| --- | --- |

חן במלחמת יום הכיפורים
 לידה:  12 בספטמבר 1940 (בן 84) המנדט הבריטי חולדה, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 כינוי:  פצי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1959–1991 (כ־32 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת שקד  מפקד כוח פצי  מפקד חטיבה 434, חטיבת שריון במילואים  מפקד אוגדת מילואים 220  מפקד בסיס האימונים בצאלים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
אמציה "פצי" חן (נולד ב-12 בספטמבר 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף ומפקד אוגדת מילואים לשעבר.
ביוגרפיה

אמציה חן נולד בקיבוץ חולדה בשם אמציה חיימוביץ. כנער התאמן בסיירות בשדות מסביב לקיבוץ חולדה. בתיכון למד בבית ספר מקצועי במגמת אגרומכניקה בעמק הירדן. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר חן מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. בקורס קציני חי"ר פגש בצוער מסיירת שקד וביקש לעבור ליחידה זו. עם סיום הקורס מונה למפקד מחלקה בסיירת שקד עד שחרורו בשנת 1962. לאחר השחרור עבד בעסק משפחתי בבאר שבע, ובשיווק סיטונאי של ירקות בחיפה.
במלחמת ששת הימים השתתף בכיבוש מוצב כונתילה כקצין בסיירת שקד. בעקבות המלחמה התגייס לשירות קבע, ושרת בסיירת שקד תחת פיקודם של בנימין בן אליעזר ודני רהב (וולף). בתקופה זאת השתתף בפשיטות מעבר לקווי האויב במצרים, ירדן וסוריה ובהן מבצע ויקטוריה. בשנת 1971 נשלחה סיירת שקד לרצועת עזה, והייתה אחראית שם על המלחמה בטרור. לאחר שחלה דני רהב ונאלץ לפרוש מפעילות, פיקד חן בפועל על הסיירת. תחת פיקודו נטרלו חיילי צה"ל 90% מהמבוקשים, ולמעשה מיגרו את הטרור ברצועה. בשנת 1973 יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, וכשפרצה מלחמת יום הכיפורים נקרא לפקד על כוח סיור מיוחד באוגדה 143 שבפיקודו של אריאל שרון, שנקרא על שמו "כוח פצי", וכונה ברשת הקשר "רומאי". חן והכוח שבפיקודו לחמו בגזרת התעלה, ביצעו סיורים ותצפיות כדי להשיג מודיעין קרבי, וכן מרדפים אחר כוחות קומנדו וקציני ארטילריה מצריים.
לאחר המלחמה עשה חן הסבה לשריון. בשנים 1976 עד 1979 היה מפקד חטיבת שריון במילואים, חטיבה 434 ("עקבות הפלדה"). פיקד על אוגדת מילואים 220 ופיקד על בסיס האימונים בצאלים. בשנות ה-80 למד והדריך במכללה לביטחון לאומי.
חן השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף בשנת 1991, ומאז הוא עובד כקבלן כבישים ותשתיות. במילואים הוא מונה כאחראי על הפקת לקחים בצה"ל. חן מפרסם מאמרים בנושאים צבאיים בכתבי עת שונים, במטרה להניע שינוי בצה"ל.
השקפותיו

חן מבקר בחריפות את צה"ל על אי הפקת לקחים ומבקר את "מבחן התוצאה" שלטענתו מונע הפקת לקחים, כי הוא מתייחס רק לתוצאה ומתעלם מהסיבות שגרמו לתוצאה. לטענתו, כל הכשלים שהיו במלחמת העצמאות הופיעו שוב ושוב בשאר מלחמות ישראל בלא שתוקנו. עם כשלים אלו הוא מונה את היעדר השילוב בין החילות, פירוק והרכבה מחדש של יחידות בזמן מלחמה כך שהאימונים של היחידות מאבדים מהאפקטיבית שלהם, פיקוד ושליטה ברמה בלתי נסבלת מעל רמת הגדוד ובמקום זאת התערבות של מפקדים בכירים בהחלטות של מפקדים זוטרים בלא שיש להם מידע הנצרך לקבלת ההחלטות, מודיעין טקטי ואסטרטגי ברמה נמוכה, ובעיות בלוגיסטיקה. לטענתו, ועדות חקירה אינן עוזרות בשיפור המערכת הצבאית אלא מזיקות. חן טוען שלישראל מעולם לא היה צבא של ממש אלא רק אוסף של חילות ויחידות, והרמטכ"לים פעלו כמנהלי תאגיד המורכב מיחידות רבות ולא כמפקדי צבא. הוא ביקר את המכללה לביטחון לאומי אשר מלמדת את הקצינים נושאים מגוונים כמו כלכלה וציונות, אך לטענתו מזניחה את נושא הביטחון.
חן טען כלפי רבים ממפקדי צה"ל שהם לא הבינו מספיק בענייני צבא ובעקבות זאת הטעו את הממשלה. בין השאר טען שמשה דיין "לא הבין כלום בצבא" ועל יצחק רבין ודוד אלעזר אמר שלא העריכו נכונה את היכולות של צה"ל. את מוטה גור האשים במניעת הפקת לקחים לאחר מלחמת יום כיפור.
חן התנגד להסכמי אוסלו והעלה נגדם את הנימוק שצה"ל אינו כשיר להתמודד עם הפרת ההסכם. בבחירות לכנסת ה-18 הוא הביע תמיכה באיחוד הלאומי שבראשו עמד פקודו לשעבר, יעקב כץ (כצל'ה).
חן הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, "אהוב אהוב אהוב חזור אליי", הבלוג על הכוונת, ‏ 5 באוקטובר 2021.
↑  אייל לוי, גיבור מלחמת יום כיפור: "כבר 31 שנה צה"ל לא מספק את הסחורה", באתר nrg‏, 13 בספטמבר 2013.
↑  גל פרל פינקל, הפיראטים של סיני, הבלוג על הכוונת, ‏ 22 באוקטובר 2019.
↑  אמציה חן, מלחמת יום כיפור - אז והיום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 באוקטובר 2005
↑  גל פרל, "מלחמה מסוג זה – רגע אתה גנרל… וברגע הבא אתה חייל", הבלוג על הכוונת, ‏ 15 באוקטובר 2020.
↑  בן כספית, "התנתקות 2007", מעריב, ‏ 03.03.2006, אמציה חן: "אני זוכר את פניו של כל מצרי שקטלתי שם, על גדות התעלה. כל המלחמה".
↑  גל פרל פינקל, "הרבה אמיתות שקבענו לעצמנו התבררו כלא נכונות" - תובנות מ"בלימה" ומ"מגננה", "יסודות" כתב העת של המחלקה להיסטוריה, גיליון 6, דצמבר 2024, עמ' 295.
↑  אמציה חן, הסבר אמיתי למסקנות ועדת אגרנט, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 באוקטובר 2008
↑  אמציה חן, התחקירים רק מסרסים, באתר ynet, 12 בינואר 2007
1 2  אמציה חן, פירוק הפלמ"ח כלקח מלחמת יום הכיפורים ומלחמת של"ג 2006
↑  אורי מילשטיין, קריסה ולקחה, עמוד 84
↑  יוסי מלמן, תקשיבו לפצי (חלק ב' ואחרון), אתר קפה דה מרקר
↑  אמציה חן, עדות מ"סתם אחד העם" החרד לעתיד נכדיו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 ביולי 2008
↑  תא"ל (מיל.) אמציה חן (פאצ'י): כצל'ה הוא דמות של מנהיג, אתר האיחוד הלאומי
↑  תא"ל (במיל) חן אמציה - הביטחוניסטים, באתר הביטחוניסטים, ‏6 במרץ 2022
אמיר שגיא

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1956 (בן 68) בית זית, ישראל 
 ענף מדעי:  ביולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1989)  האוניברסיטה העברית בירושלים  הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1992)  המכון למחקר ביולוגי בישראל  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 פרסים והוקרה:  פרס החדשנות של ה-GAA ‏(2013) פרס לנדאו (2014) פרס המצוינות במחקר TCSERA של האגודה העולמית Crustacean Society‏ (2016)
 תרומות עיקריות
 מחקרים באנדוקרינולוגיה, גילויים יישומיים בביוטכנולוגיה
 
אמיר שגיא (נולד ב-22 במאי 1956) הוא פרופסור מן המניין בדרגת פרופסור מחקר בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר המחלקה למדעי החיים והמכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב. בעבר כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע. זוכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2014, בגין פעילות מדעית מצטיינת ותרומה לקידום המדע, בנושאי מחקריו (רבייה והתפתחות בחסרי חוליות). הוא נחשב למומחה בעל שם עולמי בנושא פיזיולוגיה ואנדוקרינולוגיה של חסרי חוליות.
ביוגרפיה

שגיא נולד במושב בית זית לשרה ויעקב הוכמן. למד לתואר ראשון במחלקה למדעי בעלי חיים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ולתואר שני באוקיינוגרפיה במסלול ביולוגיה ימית, באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים בהצטיינות. את התואר השלישי ביצע במסגרת התוכנית לחילופי סטודנטים בין האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת קליפורניה. את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1989 מהמחלקה לביוכימיה במכון למדעי החיים של האוניברסיטה העברית בירושלים. את הפוסט דוקטורט עשה כעמית פולברייט וקרן BARD באוניברסיטת קונטיקט ובמעבדה לביולוגיה ימית בוודס-הול(אנ'). שגיא הוא חוקר בתחום אנדוקרינולוגיה השוואתית. בשנת 1992 התחיל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב-1996 מונה כמרצה בכיר במחלקה למדעי החיים, וב-2001 כפרופסור חבר. בשנת 2005 קודם להיות פרופסור מן המניין ובשנת 2018 מונה לפרופסור מחקר באוניברסיטת בן-גוריון. בין השנים 2004–2008 הקים את התוכנית לביולוגיה וביוטכנולוגיה ימית במדעי החיים בקמפוס אילת וכיהן בראשה.
בין השנים 1997–2001 כיהן כמופקד על הקתדרה ע"ש שוסטרמן לפיזיולוגיה, ומשנת 2010 מופקד על הקתדרה בביוכימיה יישומית על-שם לילי וסידני אולבאום באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2001 נבחר לסגן נשיא האגודה הבינלאומית לרבייה והתפתחות בחסרי חוליות. בין השנים 2011–2013 שימש כנשיא האגודה.
מחקריו

קבוצת המחקר שבראשה עומד שגיא גילתה הורמון אנדרוגני דמוי-אינסולין המאפשר גידול אוכלוסיות סרטני Macrobrachium rosenbergii(אנ') זכריות או נקביות בלבד. המחקר מצא שכאשר משתיקים את הגן המקדד של ההורמון בקרב סרטנים זכרים, הם הופכים לנקבות. בעקבות גילוי זה מצא שגיא, שכאשר מכליאים בין סרטן זכרי לבין סרטן זכרי שהפכו אותו לנקבה, הצאצאים הם זכריים בלבד. פיתוח זה הוא השימוש המסחרי הראשון של RNAi בתחום חקלאות המים ויש לו השפעות כלכליות משמעותיות, מכיוון שסרטנים הם מוצרים חקלאיים מבוקשים ב-סין, תאילנד, וייטנאם ועוד. תעשיית הסחר נאמדת בכ-2.5 מיליארד דולר. המניפולציות שאינן בגדר הנדסה גנטית, עומדות לשימוש מסחרי אצל מגדלי הסרטנים ברחבי העולם, לאור העובדה שמיון ידני לפי מין, מהווה מגבלה מרכזית על היקף הייצור.
בשנת 2006 הצליח שגיא, יחד עם דוקטור אמיר ברמן, לשחזר במעבדה את תהליך הפקת סידן אמורפי שאינו בצורת גביש אצל סרטנים כחולים. בעקבות התגלית השתתף בהקמת חברת אמורפיקל, שמשווקת החל משנת 2013 תוסף סידן המבוסס על התגלית. בשנת 2007 עמד בראש מחקר על חסילון ימי מהמין Litopenaeus vannamei(אנ'), במהלכו התגלה כי במין זה יש מחזור רבייתי בזכרים.
בשנת 2013 הקים שגיא בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון וד"ר אסף שכטר את חברת ההזנק "אנזוטיק", המתמחה בייצור אוכלוסיות סרטנים כל נקביות, לשוק הגידול האינטנסיבי של סרטנים.
הנושאים שבהם חוקר שגיא הם בקרה של התמיינות זוויגית, רבייה, גדילה והתפתחות השלד החיצוני הסידני בחסרי חוליות, וכן שימוש באוכלוסיות חד זוויגיות לצורך הדברה ביולוגית.
שגיא פרסם פרקים בספרים מקצועיים וכתבי עת בתחומי הפיזיולוגיה והאנדוקרינולוגיה המשווה, ובסך הכול פרסם מאז 1985 מעל ל-200 מאמרים מדעיים.
פרסים והישגים

בשנים 1997 ו-2007 זכה שגיא לפרסים על הצטיינות בהוראה מטעם אגודת הסטודנטים והפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון.
חמישה פטנטים נרשמו על ידי קבוצת המחקר של שגיא.
ב-2013 זכה בפרס החדשנות בתחום החקלאות הימית הגלובלית מטעם "Global Aquaculture Alliance" (אנ') בטקס שנערך בפריז שבצרפת.
ב-2014 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר מטעם מפעל הפיס, על פעילות מדעית מצטיינת ותרומה לקידום מדע החקלאות.
ב-2016 זכה בפרס המצוינות במחקר TCSERA של האגודה העולמית Crustacean Society בטקס שנערך בניו-אורליאנס, לואיזיאנה.
ב-2018 זכה בפרס היזמות של קרן יק"א עם חברת אנזוטיק וחברת פרונית הצפון.
ב-2022 זכה בפרס מחקר יישומי פורץ דרך באוניברסיטת בו גוריון.
ב- 2024 זכה בפרס מפעל חיים שהוענק במסגרת הכנס של ACEEU Asia-Pacific Triple שהתקיים במלזיה.
ב-2024 זכה בהוקרה מטעם קרן BARD מטעם הקרן הדו-לאומית למחקר ופיתוח חקלאי ארצות הברית-ישראל.
ביאורים

↑  מדובר בסרטן הנהר הענק או סרטן המים המתוקים הענק, שהוא זן חשוב מבחינה מסחרית של סרטני מים מתוקים פלמוניים. סימוכין ראו כאן.
↑  שם נרדף Penaeus vannamei, הידוע גם בשם שרימפס לבן פסיפי או שרימפס מלך, והוא זן של סרטנים במזרח האוקיינוס השקט הנלכדים או שמגדלים אותם למאכל. תפוצתו מהמדינה המקסיקנית סונורה ועד דרומה לצפון פרו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פרופ' אמיר שגיא - נשיא האגודה הבינלאומית לרבייה והתפתחות בחסרי חוליות, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 02 פבר' 2011
1 2  מערכת הפורטל לחקלאות טבע וסביבה, פרופ' אמיר שגיא זכה בפרס החדשנות של GAA בתחום החקלאות הימית, באתר הפורטל לחקלאות טבע וסביבה, 09-10-2013
1 2  אורי בינדר, שיטה חדשה: הפיכת סרטנים מזכר לנקבה, באתר nrg
↑  פרופסור אמיר שגיא זכה בפרס החדשנות בתחום החקלאות הימית מטעם ארגון GAA באתר אוניברסיטת בן-גוריון
↑  גלי וינרב, ‏אמורפיקל שמפתחת סידן סיימה בהצלחה ניסוי קליני, באתר גלובס, 17 במרץ 2014
↑  אוניברסיטת בן גוריון, ‏חשיפה: התגלה זכר עם מחזור חודשי, באתר "הידען", 12 ביוני 2007
↑  Welcome to The Lab of Amir Sagi - What do we study, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - המחלקה למדעי החיים
1 2  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - פרופ' אמיר שגיא - נשיא האגודה הבינלאומית לרבייה והתפתחות בחסרי חוליות, באתר in.bgu.ac.il
↑  Prizes, Faculty of Natural Sciences
↑  Responsible Seafood Innovation Awards - 2013 Amir Sagi, Ben Gurion University, Israel, Global Seafood Alliance
↑  הזוכים בפרס לאמנויות ולמדעים ע"ש לנדאו 2014, באתר מפעל הפיס, 20 בנובמבר 2014
↑  The Crustacean Society Excellence in Research Award, Journal of Crustacean Biology, Volume 36, November 1st 2016, pp. 863–864
↑  פרס יק"א לחברת אנזוטיק ולחברת פרונית, באתר יוטיוב, 2019
↑  הוענקו פרסי האוניברסיטה לחוקרים וחוקרות מצטיינים לשנת תשפ"ב, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 02 יוני, 2022
1 2  גילוי ששווה 50 מיליון דולר: הזכייה היוקרתית של הפרופ' מאוניברסיטת בן גוריון, באתר וואלה, 29 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445980505171  ORCID: 0000-0002-4229-1059  VIAF: 89148874442449620983   WorldCat (עם VIAF): 89148874442449620983
אלי הורביץ

ערך זה עוסק בתעשיין ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1932 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  21 בנובמבר 2011 (בגיל 79) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2002) 
 
אליהו (אלי) הורביץ (20 באפריל 1932 – 21 בנובמבר 2011) היה תעשיין ישראלי. שימש מנכ"ל חברת "טבע" בין השנים 1976–2002 ויו"ר חבר המנהלים שלה בין השנים 2002–2010. הורביץ הפך את "טבע" לחברה הגדולה בישראל ולחברת התרופות הגנריות המובילה בעולם. כיהן כנשיא התאחדות התעשיינים וכיו"ר בנק לאומי.
ביוגרפיה

נולד לצבי וציפורה הורביץ בשנת 1932 בירושלים. בשנת 1934 עבר עם משפחתו לתל אביב, שבה למד בבית ספר כרמל ולאחר מכן בעירוני א'. במהלך מלחמת העצמאות הפסיק לזמן מה, עם בני מחזורו, את לימודיו, ולאחר מכן השלימם.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

התגייס לצה"ל במסגרת הנח"ל ונמנה עם מקימי קיבוץ תל קציר, שבו היה חבר.
במהלך שירות המילואים עבר בשנת 1956 קורס קצינים וקורס קציני תותחנים. במלחמת סיני היה קצין בגדוד מרגמות כבדות 340 בחטיבת יפתח, במלחמת ששת הימים היה קצין ניהול אש בגדוד, במלחמת ההתשה שירת כסמג"ד ומפקד הגדוד. במלחמת יום הכיפורים פיקד על כוח אלי בחזית המצרית, כוח לא אורגני שהורכב בזמן המלחמה מיחידות מרגמות כבדות מתנייעות. לאחר המלחמה פיקד על אימון ההקמה של גדוד 7042 שכלל הסבת האמל"ח לתותחי "רועם". הורביץ המשיך להתקדם במילואים בסולם הדרגות והתפקידים, עבר קורס מפקדי גדודים ובתפקידו האחרון בשירות שימש סגן מפקד אגד ארטילרי בדרגת סגן-אלוף.
ביוגרפיה > חברת "טבע"

בשנת 1953 נשא לאישה את דליה סלומון, בת לבעלי מפעל אסיא לתרופות, אחותה של רות חשין, מנהלת הקרן לירושלים ואשת שופט בית המשפט העליון מישאל חשין. כסטודנט לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים החל לעבוד כלבורנט בחברת "אסיא", ובמהרה עבר לתחום הניהול, התמחור והחשבונות. הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות, התקדמות שלצד כישרונו תרמה לה גם היותו חלק ממשפחת סלומון, ממייסדות "אסיא", בהיותו נשוי לבת המשפחה, דליה סלומון. בשנת 1963 הוא הצליח לנהל במהירות ויעילות את המשא ומתן עם עובדי מפעל "צרי" שנרכש באותה עת, כאשר לרובם העניק פיצויים והשאר שולבו במפעלי אסיא. בעקבות זאת מונה הורביץ למנהל אסיא. בשנת 1968, רכשה אסיא את טבע, והורביץ ניהל את ההתנהלות מול העובדים שבקשו בתחילה למנוע את הרכישה. בשנת 1976 הושלם המיזוג של אסיא וטבע, והורביץ היה למנכ"ל קבוצת "טבע". באותה שנה זכה בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה.
בהגיעו לגיל 70 פרש מניהול חברת "טבע" והותיר את ההובלה לישראל מקוב, כשהוא עצמו התמנה ליו"ר הדירקטוריון.