stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדימינאס
תואר

Gedeminne Dei gratia Letphanorum Ruthenorumque rex, princeps et dux Semigallie
גדימינאס, בחסד האל מלך הליטאים והרוטנים, נסיך ודוכס סמיגליה
ביוגרפיה

נולד בסביבות שנת 1275, ככל הנראה, כאחד משלושת בניו של סקלמנטאס.
בסביבות שנת 1295 עם עלייתו לשלטון של ויטניס, בנו של בוטווידאס (פוקובראס), התייצבה הדוכסות הגדולה של ליטא אחרי שנים של אי סדר.
בסביבות 1316 לקח גדימינאס את השלטון במקום ויטניס, שאולי מת או ויתר על כס הדוכסות כדי לנהל את ז'מאטיה או אאוקשטייאס, חבל ארץ עילי שבצפון-מערב ליטא.
ביוגרפיה > מוצאו

בנוגע לקשר המשפחתי בינו לויטניס יש במקורות הרבה סימני שאלה.
באגדות וחלק מהכרוניקות (כמו למשל, ב"ספר הקטיפה" הגניאלוגי הרוסי) הוצג גדימינאס כבנו של ויטניס. אולם ידוע כיום שהם חיו בערך באותן השנים והקשר אב-בן לא נראה אפשרי.
בסיפורים מגמתיים המופיעים בכרוניקה של יאן דלוגוש ובמקורות מוסקבאיים מאוחרים ,גדימינאס הוצג כמשרת או נושא כלים של ויטניס ונטען שהוא רצח את אדונו ועלה כך לשלטון.
לעומת זאת במכתבו של אחד ממנהיגי מועצת העיר ריגה, דובר על גדימינאס כעל אח של ויטניס כעל "אחיו"ויורשו, כאשר שניהם היו בניו של בוטווידאס.
החל משלהי המאה ה-19 זאת הייתה ההשערה שאומצה על ידי ההיסטוריונים כסבירה ביותר.
בסוף המאה ה-20 ההיסטוריון ייזי אוכמנסקי (1974) מצא שבפואמה הרוסית "זדונשצ'ינה" מהמאה ה-14 שני בניו של אלגירדאס מספרים שהם נכדיו של גדימינאס וניניו של סקלמנטאס, שהיה אביו או חמיו של גדימינאס. על בסיס מקור זה היה גדימינאס בנו או חתנו של סקלמנדאס, לדעתו של תומאס ברנאוסקאס סקלמנטאס היה אחיו של בוטווידאס ולא אביו ולכן ויטניס וגדימינאס היו בני דודים.
בשנת 1320 סיפח את הדוכסות של לוצק, ייסד את העיר ביאליסטוק ונחל ניצחון ראשון על האבירים הטבטונים. בשנה הבאה החל במשא ומתן עם האפיפיור באביניון, בנוגע להצטרפות אפשרית של עמו לדת הנוצרית. בשנת 1323 הפך את העיר וילניוס שייסד, לבירת ליטא.
כתב לאפיפיור כדי להודיע על רצונו לאמץ את הדת הרומית קתולית והזמין נזירים, בעלי מלאכה, סוחרים ואיכרים גרמנים ובני עמים אחרים להתיישב בארצו. אז הגיעו לליטא גם היהודים הראשונים.
מבחינת האבירים הטבטונים התעניינותו של גדימינאס בנצרות לא הייתה אלא אמצעי ערמומי שנועד להגביר את עצמת שלטונו ולהיפטר מהם.
בסופו של דבר, אחרי שהטבטונים הפיצו באירופה שמועות על כך שגדימינאס תומך בפגאנים ואף בנוצרים אורתודוקסים, ב- 1324 ויתר הדוכס על רעיון הטבילה לנצרות הקתולית.
במלחמתו נגד המסדר הטבטוני, כרת גדימינאס בשנת 1325 ברית עם מלך פולין, ולדיסלב הנמוך. בתו אלדונה נישאה לקזימיר, בנו של ולדיסלב. ברית ונישואין אלו הביאו רגיעה בגבול בין פולין ובין ליטא.
ב-10 בפברואר 1326, קואליציית הצבאות של פולין ושל ליטא יצאו במתקפה נגד המרקה החדשה של ברנדנבורג, וכבשו את מבצר מיידזיז'ץ' (Międzyrzecz).
בשנת 1327 זרעו האבירים הטבטונים, מצידם, הרס ואימה ברחבי קויאוויה בפולין, וסאמו גיטיה בתחומי ליטא. בחבל סמוגיטיה, הם השתלטו ביחד עם כוחות מצ'כיה (בוהמיה), על המבצרים החשובים. אך תגובת נגד של המלך הפולני, ולדיסלב הנמוך, שחדר עם צבאו לשטחים שבשליטת המסדר בפרוסיה, הכריחה אותם לסגת לפולין.
בשנת 1331 חיזק גדימינאס את קשריו עם שכן נוסף – על ידי ברית כלולות של אחת מבנותיו עם גאורגי השני, הקניאז של גליציה-ווהלין. אולם מריבה אישית עם ולדיסלב הנמוך הביא לקרע ביחסים עם פולין.
ב-15 בנובמבר 1337 החליט הקיסר לודוויג מבוואריה להעניק לאבירים הטבטונים את כל ארץ ליטא, אבל גדימינאס הצליח להביסם ולגרשם.
בשנת 1340, אחרי מותו של הקניאז גאורגי השני של גליציה-ווהלין, גדימינאס וחתנו, קזימיר השלישי הגדול, מצאו את עצמם בעימות צבאי זה נגד זה למען השליטה ברוס של האליץ'-ולדימיר.
בשנות מלוכתו הגדיל בצורה ניכרת את שטחי מדינתו על ידי סיפוחן של הדוכסויות (קנזאטים) של מינסק, פינסק, טוראוו וויטבסק. סיפח בנוסף את הוויבודאט של פודלסיה המזרחית וחלק מווהלין. השפעתו התפשטה עד לחבלי רוס – קייב, פסקוב, נובגורוד, טוור.
הצליח למנוע מהאבירים הטבטונים להשתלט על ליטא. השכיל לכונן יחסי מסחר עם ערי ליבוניה החברות ההאנזה, כמו ריגה, וייסד ערים רבות.
מדיניות פנימית

גדימינאס הצטיין בניהול חכם של מדינתו. הגן על הכמורה הקתולית ועל זו האורתודוקסית כאחת, הביא את הצבא הליטאי לרמת יעילות מיטבית לפי אמות המידה של זמנו, הגן על גבולות המדינה באמצעות שרשרת של מבצרים חזקים ובנה טירות רבות בויניוס ובערים אחרות. בתחילה העביר את הבירה לעיר החדשה טרקאי, אך בהמשך קבע שוב את וילניוס כעיר בירה קבועה.
מותו

גדימינאס נפטר בשנת 1341, ככל הנראה בחודש מאי. משערים כי נרצח, אולי בהרעלה, כחלק מהפיכה. גופתו נשרפה בטקס פאגאני שהתקיים בשנת 1342, ושכלל קרבן בני אדם. משרתו המועדף וכמה עבדים גרמנים נשרפו יחד עם גופתו. עובדה זו מעידה על הישארותו נאמן לחלוטין לדת האלילים הילידית של אבותיו, ועל כך שהעניין שגילה בנצרות הקתולית היה אחיזת עיניים שנועדה לרכוש בני ברית בסכסוכו עם המסדר הטבטוני.
אמנם אומרים שביקש לקרוא לנזירים פרנציסקנים מבוהמיה על מנת להטבילו לפני מותו, אך אלו נרצחו בדרך לליטא וההטבלה לא התקיימה.
לאחר מותו חולקה ליטא בין שבעת בניו שלחמו זה בזה. כתוצאה מההתפלגות כוחם הצבאי והמדיני של הליטאים נחלש
בווילנה ירש אותו בנו השני, יאונוטיס, שלא היה מסוגל להשתלט על אי הסדר שפרץ במדינה, והודח בשנת 1345 על ידי בנו, אלגירדאס.
נשותיו וצאצאיו

לא ברור כמה נשים נשא גדימינאס. ה"כרוניקה מביכובייץ" מזכירה שלוש נשים: וידה מקורלנד, אולגה מסמולנסק ויאונה (ייבנה) מפולוצק, שהייתה נוצרייה אורתודוקסית ומתה בשנת 1344 או 1345.
רוב ההיסטוריונים והמקורות המודרניים טוענים שאשתו של גדימינאס הייתה ייבנה, בעוד הדמויות של וידה ואולגה מוגדרות כפיקטיביות, מפני שאף מקור מבלד הכרוניקה הנ"ל אינם מציין אותן.
הועלתה גם הטענה שלגדימינאס היו שתי נשים, אחת פאגאנית והשנייה נוצרייה אורתודוקסית. תמכה בטענה השאות רק הכרוניקה "יונגרה הוכמייסטר" משלהי המאה ה-15, המציינת את נרימאנטאס כאח למחצה של אלגירדאס.
היסטוריונים אחרים סומכים בהשערה הזאת בגלל ההחלטה, שנראתה תמוהה בנסיבות אחרות, למנות את בנו האמצעי, יאונוטיס, כיורש. היה ניתן להבין החלטה זו רק אם יאונוטיס היה בנם הבכור של גדימינאס ואשה שנייה.
על פי המסורת, היו לגדימינאס שבעה בנים ושש בנות, ביניהם:
מנבידאס (Manvydas) ‏ (1348 - בערך 1288)
נרימנטאס (Narimantas)
קאריוטאס (Karijotas)
יאונוטיס (Jaunutis) שירש את וילניוס וסביבתה (1345-1341)
אלגירדאס (Algirdas) (1377-1345) שפעל באזורים מזרחיים של ליטא
קסטוטיס (Kęstutis)
ויטאוטאס הגדול (Vytautas)
מריה, שנישאה לדמיטרי מטוור
אלדונה של שליטא, שנישאה לקז'ימייז' השלישי, מלך פולין
אלזבייטה, שנישאה לוואצלב מפלוצק
אופמיה, שנישאה לבולסלב-יורי השני של הליץ'
ליוברטאס
הנצחה

רחוב ראשי בעיר וילנה הוא שדרות גדימינאס
בכיכר הראשית של העיר וילנה הוצב פסלו של גדימינס
ראו גם

גדימינים
לקריאה נוספת

Eric Christiansen - The northern crusades: the Baltic and the Catholic frontier, 1100-1525. Macmillan. 1980 p. 273. ISBN 0-333-26243-3
Zigmantas Kiaupa The history of Lithuania before 1795. Lithuanian Institute of History.2000 p. 402. ISBN 9986-810-13-2
Vjachaslaў Nasevіch. Gedzimin - Vialikaje kniastva Litoŭskaje: Encyklapedyja. U 3 t. / red. G. P. Paškoŭ і іnš. T. 1: Abalenskі — Kadencyja. — Minsk: Belaruskaja Encyklapedyja, 2005. p. 519 (בבלארוסית)
Jaroslaw Pelenski - The contest for the legacy of Kievan Rus. East European Monographs.1998 p. 325. ISBN 0-521-54155-7
Andrejs Plakans - A Concise History of the Baltic States. Cambridge University Press.2011 ISBN 978-0-521-54155-8
Steven Christopher Rowell, . Lithuania Ascending: A Pagan Empire Within East-Central Europe, 1295-1345. Cambridge Studies in Medieval Life and Thought: Fourth Series. Cambridge University Press.1994 p. 149. ISBN 978-0-521-45011-9.
Saulius A. Sužiedėlis, Historical Dictionary of Lithuania, 2ª ed., Scarecrow Press, 2011, ISBN 978-0-8108-4914-3.
J.Tęgowski . The first generation of Gediminas. Poznań-Wrocław 1999
הערות שוליים

1 2 3  T.Baranauskas 1996
↑  V.Nasevich 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393172705171  PLWABN: 9810598298805606  BnF: cb128172050 (data)  GND: 118746545  ISNI: 0000 0000 3647 0662  LCCN: n94017942  LNB: 000181218  NKC: js20221140253  NTA: 097555282  SUDOC: 08031807X  VIAF: 244378682   WorldCat (עם VIAF): 244378682
טיפול יונים לצהבת

טיפול יונים לצהבת היא צורה של רפואה עממית יהודית למחלת הצהבת. לטיפול אלטרנטיבי זה אין בסיס מדעי והוא עלול לסכן את החולה. יש המחשיבים טיפול זה כסגולה.
מקור

שימוש ביונים לצהבת מופיע לראשונה בספרות היהודית אצל הרב החסידי-הונגרי יצחק אייזיק וייס (סבליאבה), בספרו "דברי יצחק" (ליקוט שמועות וסגולות מתלמידי הבעל שם טוב), סגולה זו נעתקה בשמו בספר "סגולות ישראל" (שבתאי ליפשיץ) ובספר "טעמי המנהגים".
צורת הריפוי היא על ידי תלישת נוצות היונה באזור פתח הביב והצמדתו לטבור החולה. כתוצאה מכך חלק מן היונים מתות. לטענת המטפלים, היונה 'שואבת' את הצהבת מהחולה, ולכן היא מתה.
"קבלתי רפואה בדוקה לחולי ירקון שקורין 'געלי זוכט' [שיבוש של Gelbsucht, צהבת] שיקח יונה-זכר, לזכר. ונקבה, לנקבה. ויושיבנה על טבורו וישאוב היונה כל הירקות שבו עד גמירא, והיונה תמות. וזה בחון ובדוק"
פרופ' פרד רוזנר(אנ') מצא בכתב יד (מהמאה ה-16 או ה-17) מקור עברי קדום לטיפול בצהבת על ידי העברת המחלה לדג. בנוסף הוא מצביע על תפיסת 'העתקת המחלה' – העברת המחלה לבעל חיים אחר, ששימשה בקרב הרפואה בעולם העתיק, ומביא דוגמאות נוספות לשיטה זו, מהתלמוד ומספרי רפואה שונים.
תומכים ומתנגדים

בקרב אנשי הרפואה הקונבנציונלית ישנה התנגדות לשימוש בשיטה זו מאחר שלא הוכחה מדעית. כמו כן קיים חשש להידבקת החולה במחלות יונים והחמרת מצבו של החולה עקב אי טיפול.
מקרב הרבנים הביעו התנגדות הרב שלמה זלמן אוירבך, שלדבריו מדובר בהבל ואמונה טפלה, והרב צבי טאו, שתולה את תמותת היונים בחניקתם בידי המטפל. הרב שלמה אבינר, אף רואה בטיפול זה איסור הלכתי מטעם "דרכי האמורי". לעומתם יש רבנים אחרים שתומכים ומתירים את פעולה זו, בהם הרב יוסף בא-גד, שהקדיש לכך פרק בספרו (נחלי בא גד), והרב זמיר כהן, שמסתמך בין היתר על מחקר שלדבריו אישש את יעילות טיפול זה.
בהיבט של איסור צער בעלי חיים בהלכה, עבור רפואה 'סגולית' שאיננה בדוקה, מספר רבנים דנו בטיפול והתירוהו. הרב יצחק זילברשטיין כתב שהטיפול אינו מתיר חילול שבת.
לקריאה נוספת

פרד רוזנר, Pigeons as a remedy (segulah) for jaundice בתוך Jewish Bioethics עמ' 59
הערות שוליים

↑  Pigeons as a remedy (segulah) for jaundice
↑  קונטרס ההגהות, בסוף ספר "ויצחק יקרא" עמוד ה'. מובא גם אצל אברהם שטינברג, הערך "כבד ויותרת הכבד", מתוך אנציקלופדיה הלכתית רפואית, באתר מכון שלזינגר.
↑  הרב שלמה אבינר, רפואה חלופית באתר ספריית חווה
↑  הרב שלמה אבינר, נר באישון לילה, ספריית חוה, תשע"ג, עמ' 157
↑  חלק ב עמוד תקע"ז ובספרים נוספים
↑  ראו, הרב זמיר כהן, הטבור פתוח או נעול?, באתר הידברות
↑  כך גם ממליץ הרב מאיר מאזוז, ספר אסף המזכיר (ספר סגולות בני ברק תשע"ד עמוד שפ"ב).
↑  בהם הרב משה שטרן (דברצן), שו"ת באר משה, חלק ח', סימן קכ"ד; הרב עובדיה יוסף, שו"ת יביע אומר, חלק ט', סימן ל"ב;שו"ת שבט הקהתי חלק ד' סימן שי"ב; ועוד.
↑  חישוקי חמד מסכת סנהדרין דף יז, עמוד ב.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
יום הים (יפן)

יום הים (ביפנית: Umi no Hi ,海の日), הידוע גם בשם "יום האוקיינוס" או "יום הימאות", הוא יום חג לאומי ביפן הנחגג ביום שני השלישי בחודש יולי. מטרת החג היא להודות על נדיבותו של האוקיינוס ולהוקיר את חשיבות האוקיינוס ליפן כאומה השוכנת על אי.
אנשים רבים מנצלים את החג ואת מזג האוויר הקיצי לצאת לטיול לחוף. כמו כן נערכות חגיגות נוספות הקשורות לאוקיינוס. התאריך פחות או יותר עולה בקנה אחד עם סוף עונת הגשמים ברוב החלקים של יפן.[דרוש מקור]
הספינה מייג'י מארו משמשת כמוזיאון ומוצגת באוניברסיטה ללימודים ימיים וטכנולוגיה בטוקיו (אנ')
בטלוויזיה משודרות תוכניות מיוחדות דוגמת "Old Enough!" בערוץ NTV.
היסטוריה

היום היה ידוע בתור יום זיכרון הים (umi no kinen bi ;海の記念日)
עד 1996. שר התקשורת שוזו מוראטה ייעד את היום ב-1941 להנציח את הקיסר מוצוהיטו ואת מסעו ב-1876 במייג'י מארו (אנ'), ספינת ברזל שנבנתה בסקוטלנד בשנת 1874. המסע כלל טיול סביב אזור טוקוהו, סיור בסירה במגדלור באאומורי, ועצירה קצרה בהקודאטה לפני החזרה ליוקוהמה ב-20 ביולי באותה שנה. עם זאת, היום לא נקבע כחג לאומי עד שנת 1995, אז היום הפך לחג הראשון בחודשי הקיץ.
היום נחגג לראשונה ב-20 ביולי 1996, אך החקיקה במסגרת יום שני שמח העבירה את התאריך ליום שני השלישי של חודש יולי החל משנת 2003.
הערות שוליים

↑  国民の祝日について (ביפנית). Cabinet Office, Government of Japan. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Meiji-maru". Tokyo University of Marine Science and Technology. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Iida, Masao (ביוני 2002). 橋から見た隅田川の歴史 (History of the Sumida River as seen from a bridge) (ביפנית). 文芸社. p. 52. ISBN 9784835538945. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Marine Day (Third Monday of July)". JET Programme. Ministry of Education, Culture, Sports, Science and Technology. אורכב מ-המקור ב-2012-05-30. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Marine Day (Third Monday in July)". Cross Currents. University of Hawaii. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
הרה

| --- | --- |

 תפקיד:  אלת הנישואין והלידה
 תרבות:  יוון העתיקה
 מקום מגורים:  האולימפוס
 אלים מקבילים:  יונו
 אב:  קרונוס
 אם:  ריאה
 אחים:  הסטיה, האדס, דמטר, פוסידון, זאוס
 בן או בת זוג:  זאוס
 צאצאים:  ארס, אניו, הפייסטוס, איליתיה, אנגלוס, החאריטות, הבה, אריס, אלותריה, ארגה
 
הרה (משמאל) ופרומתאוס (מימין). כד יווני, 490 - 480 לפנה"ס מאטרוריה.
פסל של הרה במוזיאון הישן בברלין
הֶרָה (ביוונית עתיקה: Ἥραההיגוי ביוונית המודרנית: אירה ‏Ἥραקובץ:LL-Q9129 (gre)-Ionenlaser-Ήρα.wav‏Ⓘ‏) היא מלכת האולימפוס, אשתו ואחותו של זאוס, ראש האלים, במיתולוגיה היוונית. אלת הנישואין, האמהות והלידה, ופטרוניתן של הנשים הנשואות. בקרב הרומאים נודעה כיונו.
דמותה של הרה

הרה תוארה בדרך כלל כאלה אצילית ונשגבת, העונדת לראשה נזר מלכות. בידה נהגה להחזיק את פרי הרימון, שביוון העתיקה נחשב לסמל של נישואין, פריון, חיים ומוות. החיות הקדושות לה היו הפרה והטווס.
הקשר של הרה עם דמותה של הפרה עתיק מאוד (יש הסוברים שקשורה לאלת הפיריון לה דמות פרה), ונובע מהיותה של הרה אלת אמהות ופריון. אחד מכינוייה היה "הרה בופיס" (Hera Bopis), שמשמעותו המקובלת היא "הרה בעלת עיני הפרה", אך למעשה משמעותו המקורית היא "הרה בעלת פני הפרה".
ביצירות אמנות הלניסטיות הרה מופיעה רוכבת במרכבה רתומה לטווסים, שבין היתר, סימלו גם גאווה ויופי. עם זאת, הקשר בין הרה לטווס הוא מאוחר יחסית, שכן היוונים הקדמונים התוודעו לטווסים רק עם כיבושיו של אלכסנדר הגדול, וקודם לכן - הקוקייה הייתה הציפור המקודשת להרה. מוטיב הטווס הופיע מחדש ביצירות אמנות מתקופת הרנסאנס, שאיחדו את סיפוריהן של הרה היוונית ויונו הרומאית.
הרה הייתה אחת מהאלות המכובדות ונשואות-הפנים של פנתיאון האלים היווני, ופולחנה היה נפוץ עוד מלפני התקופה ההלנית, וקדום יותר מפולחנם של זאוס ופוסידון, למשל. מקדשה העיקרי היה בעיר ארגוס, והיא נחשבה לפטרונית העיר. בעיר זו גם נחוג חגה החשוב ביותר של הרה, ההראיה. מקדשים נוספים להרה עמדו באולימפיה, קורינתוס, ספרטה, מיקנה ובאיים דלוס וסאמוס.
לידה, נישואין ומשפחה

הרה הייתה בתם של הטיטאנים קרונוס וריאה, ואחותם של הסטיה, האדס, דמטר, פוסידון, וזאוס (לפי סדר הולדתם). עם היוולדה, אביה בלע אותה שלמה אל תוך בטנו, כמו את שאר בניו ובנותיו (למעט זאוס) בשל חששו מהנבואה שאחד מילדיו ידיח אותו ויתפוס את מקומו כבכיר האלים. על אף תוכניתו של קרונוס, הנבואה הוגשמה בסופו של דבר על ידי זאוס, שהכריח את אביו להקיא את אחיו ואחיותיו.
זאוס, יחד עם אחיו ואחיותיו המשוחררים, יצא למלחמה כנגד אביו ושאר הטיטאנים. בסופו של דבר, הוכרע קרונוס, הורד מכיסאו ונכלא. השלטון בעולם ובסדרי היקום עבר לידי האלים הצעירים, הם האלים האולימפיים. הרה התחתנה עם זאוס, ומתוקף היותו שליט האולימפוס, היא הייתה למלכת האולימפוס ולאלה נכבדת ונערצת. אחד מכינוייו של בעלה היה "זאוס הריוס" (Zeus Heraios), שמשמעותו היא "זאוס, בן זוגה של הרה".
הרה ילדה לזאוס ארבעה ילדים: את אל המלחמה ארס, אלת הלידה איליתיה, אל האש והנפחים הפייסטוס ואת אלת הנעורים הבה. על פי מספר גרסאות, הרה הרתה וילדה את ילדיה או רק את הפייסטוס ללא כל עזרה מצידו של זאוס או של גבר אחר, ועל מנת להתעבר היא הלמה על האדמה עם כפותיה או אכלה חסה.
על אף היותה אלת האמהות והמשפחה, הרה לא מצטיירת מסיפורי המיתולוגיה כדמות אמהית במיוחד. אחרי שילדה את בנה הפייסטוס, הבחינה בכיעורו ובצליעתו, והשליכה אותו מהר האולימפוס. הפיסטוס לא נהרג, ועם השנים שנאתו כלפי הרה גדלה והלכה, עד שבחמת זעמו החליט לנקום בה ובנה בשבילה כס מלכות מכושף. ברגע שהרה התיישבה על כס זה, היא נלכדה אליו ברשת זהב ולא יכלה להשתחרר. הבעיה נפתרה רק עם התערבותו של דיוניסוס, שהשקה את הפייסטוס יין, גרם לו לשכוח את עלבונו וכאבו ולקח אותו אל הר האולימפוס. בהיותו שם, הפייסטוס נאות לשחרר את הרה לאחר שהובטחה לו אפרודיטה, אלת היופי והאהבה, כאישה ומקום באולימפוס.
קנאתה של הרה

מיתוסים רבים מתארים את הרה כאישה קנאית, שפעלה נמרצות על מנת למנוע מזאוס בעלה לממש את אהבתו ותאוותו לנשים אחרות. בשל כך, עיקר עיסוקה היה להעניש את הנשים הרבות בהן התאהב זאוס, את ילדיהן ואת כל מי שסייע לזאוס, בדרך זו או אחרת, לחמוק מעינה הבוחנת. בדרך כלל זאוס העדיף לא להתעמת ישירות עם הרה, והוא הגשים את תשוקותיו באמצעות תחבולות ותכסיסים למיניהם. אולם לפרקים אף הוא קץ בקנאתה של הרה, ואזי הוא היה כובל אותה אל הר האולימפוס.
קנאתה של הרה > אכו

אכו הייתה נימפה, שתפקידה היה להעסיק את הרה בדיבורים כדי שלא תתפוס את זאוס בשעת ניאופיו. כשהרה גילתה זאת היא קיללה אותה וגרמה שלעולם לא תוכל לדבר כרצונה אלא רק לחזור על דברי אחרים (מכאן באה המילה האנגלית להד - Echo).
קנאתה של הרה > איו

מיתוס ידוע מספר שפעם אחת הרה כמעט תפסה את זאוס יחד עם נימפת מים בשם איו, אולם חיש מהר זאוס הפך את מאהבתו לעגלה לבנה יפהפייה. הרה למודת הניסיון לא השתכנעה ודרשה מזאוס שייתן לה את העגלה כמתנה.
ברגע שהעגלה ניתנה לה למשמורת, הרה הנחתה את נאמנה ארגוס, הענק בעל מאה העיניים, לשמור על העגלה כעל בבת עינו ולא לתת לזאוס להתקרב אליה. זאוס שלח את הרמס להרוג את ארגוס ולשחרר את איו, והרמס עשה כן. כשנודע להרה שאיו חופשייה היא שלחה זבוב לעקוץ אותה ולטרוד את מנוחתה ללא הפסקה.
בסופו של דבר, זאוס החזיר את איו לדמותה המקורית, והיא ילדה לו את אפפוס.
קנאתה של הרה > לטו וילדיה: ארטמיס ואפולו

כשנודע להרה שבת הטיטאנים לטו בהריון מזאוס, היא אסרה עליה ללדת ביבשה או על אי בים, ולכן לטו נאלצה ללדת את התאומים אפולו וארטמיס באי הצף דלוס ועקב כך האי נתקע במקום אחד. לדברי גרסאות אחרות של המיתוס, הרה חטפה את איליתיה, אלת הלידה, כדי למנוע מלטו המעוברת ללדת את ילדיה, אך האלים האחרים כפו עליה לשחרר את איליתיה. לחלופין, ארטמיס נולדה ראשונה וסייעה לאמה בלידת אחיה הצעיר אפולו.
קנאתה של הרה > לאמיה

לַאמְיָה (Lamia), בתו של פוסידון, הייתה מלכת לוב ואחת מאהבותיו הרבות של זאוס. הרה הכועסת הפכה אותה למפלצת ורצחה את ילדיה, או, לחלופין, היא קודם רצחה את ילדיה ויגונה הכבד של למיה הוא זה שגרם לה להפוך למפלצת טורפת ילדים. יתרה מזאת, למיה קוללה בחוסר יכולת לעצום את עיניה כך שלעולם לא תתאפשר לה מנוחה ממראה ילדיה המתים, אולם זאוס רכך את הקללה והעניק לה את היכולת לשלוף את עיניה החוצה ולהחזירן למקומן כעבור זמן-מה.
קנאתה של הרה > דיוניסוס

דיוניסוס היה בנו של זאוס מבת תמותה בשם סמלה. הרה גילתה את הרומן והופיעה לפני סמלה ההרה בדמותה של זקנה חכמה. השתיים התחברו והתיידדו, וסמלה אף נאותה להפקיד בידי הרה את הסוד בקשר לזהות אביו של התינוק. אולם הרה העמידה פני לא-מאמינה וזרעה ספקות ולבטים בלבה של סמלה, עד שהאחרונה דרשה מזאוס לחשוף את עצמו בפניה. זאוס עשה כן, אך תפארתו האלוהית הממה את סמלה והרגה אותה. עם זאת, זאוס הציל את העובר ונטעו בתוך ירכו, ולאחר מספר חודשים דיוניסוס נולד.
גרסאות אחרות של המיתוס מספרות שדיוניסוס היה בנו של זאוס מפרספונה, מלכת השאול. הרה ניסתה להרוג את הרך הנולד ושלחה טיטאנים מוכי שגעון לקרוע אותו לגזרים. זאוס אמנם הבריח אותם בעזרת ברקיו, אך רק לאחר שהם כבר טרפו את כל גופו של העולל מלבד לבבו (שניצל על ידי אתנה, ריה או דמטר). משריד בודד זה זאוס יצר מחדש את דיוניסוס ושתל אותו ברחמה של סמלה, וכך דיוניסוס נולד פעמיים.
קנאתה של הרה > הרה - הנמסיס של הרקולס

הגיבור היווני המפורסם הרקולס היה בנו הלא חוקי של זאוס מבת התמותה אלקמנה בת אלקטריאון מלך מיקנה, ולכן הרה שנאה אותו מיום היוולדו, רדפה אותו כל ימי חייו והייתה אויבתו הגדולה ביותר.
קנאתה של הרה > הרה - הנמסיס של הרקולס > השם

שמו של הרקולס קשור לשמה של הרה במטרה ללעוג לה - זאוס ואלקמנה החליטו להגדיל את בושתה של הרה ונתנו לבנם את השם כלעג, וכך, פירוש השם "הרקולס" הוא "תפארתה של הרה", כלומר שהרה גאה בכך שבעלה בגד בה.
קנאתה של הרה > הרה - הנמסיס של הרקולס > הריונה של אלקמנה

זאוס, כמו בכמה מקרים נוספים שהוזכרו, בגד בהרה עם אישה בת תמותה, אלקמנה אשת אמפיטריאון, נכדתו של פרסאוס (כך שהרקולס הוא גם אחיו למחצה של פרסאוס וגם נינו). בזמן ההיריון באה לבקר את אלקמנה ההרה בניסיון למנוע את לידת בנה. אולם, גאלנתיס, שפחתה של אלקמנה, הטעתה אותה ואמרה לה שהתינוק כבר נולד. כעונש על מעשה תרמית זה הרה הפכה אותה לסמור.
קנאתה של הרה > הרה - הנמסיס של הרקולס > ינקותו של הרקולס

כשהרקולס היה תינוק בעריסה שלחה הרה שני נחשים כדי להורגו, אך הם היוו לא יותר משעשוע לתינוק רב העוצמה שריצץ את ראשיהם בידיו. אגדה נוספת מספרת שזאוס הערים על הרה ושכנע אותה להניק את הרקולס, אך כשהיא גילתה את זהותו של התינוק היונק, היא שלפה את שדה מפיו וזרם של חלב ניתז באוויר. כך, מספרת האגדה, נוצר שביל החלב.
קנאתה של הרה > הרה - הנמסיס של הרקולס > 12 המטלות של הרקולס

בהיותו בוגר, הרה הכתה את הרקולס ברוח טירוף וגרמה לו לרצוח את אשתו ושלושת בניו. כדי לכפר על החטא הנורא הרקולס נאלץ לבצע שתים עשרה משימות קשות, הידועות בשם שנים-עשר מעללי הגבורה. הרה, מצידה, עשתה כל שביכולתה על מנת להקשות את המשימות הללו ולהפוך אותן למלכודת מוות להרקולס. כך, כשהרקולס נלחם בהידרה מלרנה הרה שלחה עקרב לנשוך את רגליו ולהפריע לו בביצוע משימתו השנייה. בהמשך, כשהוטל על הרקולס לרעות את עדר הבקר של גריאון הרה שילחה בבני הבקר זבובים שיטרידו אותם ויגרמו להם לפוץ לכל עבר.
קנאתה של הרה > הרה - הנמסיס של הרקולס > הרקולס האל

לאחר שאשתו, דיאנירה, הספיגה את חולצתו בדם הקנטאור המורעל שחשבה שיציל את הרקולס מלבגוד בה, הרקולס נתקף כאבים נוראיים בגופו, ושכנע את בנם הילוס לשרוף את גופו. נשמתו של הרקולס קיבלה חיים חדשים בגוף של אל שהשתכן בהר האולימפוס, שם אביו זאוס פייס בין הרה והרקולס. כאות לפיוס, הרקולס נישא לביתם של זאוס והרה, הבה, אלת הנעורים.
מיתוסים נוספים > טירסיאס

טירסיאס היה כוהן של זאוס, ובהיותו גבר צעיר נזדמן לו לראות שני נחשים גדולים מזדווגים. הוא הכה אותם עם המטה שלו, והפך לאישה. כאישה, טירסיאס היה לכוהן של הרה, התחתן והוליד ילדים. לאחר שבע שנים כאישה, שוב נזדמן לטירסיאס לחזות במעשה הזדווגות של נחשים. גם בפעם הזו הוא הכה אותם עם מטהו, והפך בחזרה לגבר. זמן-מה לאחר מכן, זאוס והרה ביקשו ממנו ליישב ביניהם את הוויכוח בשאלה איזה מין נהנה יותר ממעשה האהבה. זאוס טען שנשים נהנות יותר, ואילו הרה טענה שגברים נהנים יותר. טירסיאס צידד בזאוס, והרה בכעסה עיוורה אותו. כיוון שזאוס לא יכול היה לבטל את מעשה ידיה של הרה, הוא העניק לטירסיאס כפיצוי יכולת נבואה.
גרסה שונה ופחות נפוצה של הסיפור מספרת שאתנה עיוורה את טירסיאס כעונש על שראה אותה רוחצת בעירום. אמו, קאריקלו, התחננה בפני אתנה שתבטל את העונש, אך זו השיבה שאין בכוחה לעשות זאת, ובמקום זאת העניקה לו יכולת נבואה.
מיתוסים נוספים > קידיפה

קידיפה, כוהנת של הרה, הייתה בדרכה לחגיגות לכבודה של האלה, אך השוורים שהיו אמורים למשוך את עגלתה לא הגיעו ולא היה מי שימשוך את העגלה. במקום השוורים המאחרים, שני בניה של קידיפה, ביטון וקליאוביס, משכו את העגלה. קידיפה התרשמה ממעשה זה, וביקשה מהרה שתעניק לבניה את המתנה הטובה ביותר שאל יכול להעניק לבן אדם. הרה ציוותה ששני האחים ימותו בשנתם, ואכן הם עלו על משכבם ומתו.
מיתוסים נוספים > בחירתו של פאריס

לחתונתם של פלאוס ותטיס, הוריו העתידיים של אכילס, הוזמנו כל האלים והאלות, למעט אריס, אלת הריב והמדון, בשל נטייתה הטבעית לעורר מהומות. אולם, אריס הגיעה בהחבא לחתונה, הביאה איתה תפוח זהב שעליו היו חרוטות המילים "ליפה מכולן", וזרקה אותו בין האלות. כצפוי, בין שלוש האלות הגדולות - הרה, אתנה ואפרודיטה - התפתח ויכוח בשאלה למי מגיע התפוח.
נקבע שפאריס, נסיך טרויה, יחליט מי היפה מכולן ולמי יוענק התפוח. בתמורה לבחירה בה, הרה הציעה לפאריס כוח, מלכות ושלטון; אתנה הבטיחה לו חוכמה ומיומנות קרב, ואילו אפרודיטה הציעה לו את האישה היפה ביותר בעולם - את הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה. פאריס חשק בהצעתה של אפרודיטה, והעניק לה את התפוח. לאחר מכן, הוא חטף את הלנה; פעולה שהביאה לפרוץ מלחמת טרויה. במלחמה זו גם האלים הטו שכם ולחמו לצד בני חסותם: הרה נלחמה לצידם של היוונים כנגד הטרויאנים.
ראו גם

קליסטו (מיתולוגיה)
לקריאה נוספת

אפי זיו, סודות אלי האולימפוס, אור יהודה: כנרת, זמורה, ביתן, 2013, עמ' 53-72, מסת"ב 9789655525694