stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שומרי הבית
הרחקת אסדות הגז

הארגון תומך במעבר משק האנרגיה לשימוש באנרגיות מתחדשות על מנת להגיב למשבר האקלים הגלובלי. כשלב ביניים הארגון מסכים לשימוש בגז, כל עוד זה נעשה באופן אחראי, המתחשב באינטרס הציבורי, שלום הציבור, בריאותו וביטחונו.
על פי הארגון קיימת בעיה בתהליך הפקתו של גז טבעי, שהוא תהליך מזהם ביותר הטומן בתוכו סכנות בריאותיות, בטיחותיות וביטחוניות, במיוחד בשלב זיקוק הגז באסדת גז. תהליך זה נדרש על מנת להפוך גז טבעי, המופק מבטן האדמה, ל"גז יבש" (גז המיועד לשימוש בתחנות הכוח). אי לכך נאבק הארגון על הרחקת אסדות הגז לעומק הים, מעל פי הבאר, כפי שנהוג ברוב המדינות בעולם. הרחקה כזו תתרום לשמירה על הסביבה הימית, חופי הרחצה, החי והדגה בים, על מקורות מי שתייה המופקים במפעלי התפלה הנמצאים בקרבת החוף, וכן תמנע הצבת מטרות אסטרטגיות לאויב בקרבת החוף והתושבים.
הארגון מתייחס לאסדת גז כאל מפעל פטרוכימי או בית זיקוק הפולט לסביבה כמויות זיהום גבוהות הכוללות חומרים מסרטנים וחומרים המסוכנים לאדם ולסביבה, כגון מתכות כבדות ופחמימני נפט. כמו כן קיים חשש שבמקרה של תקלה או פגיעה באסדת גז ייגרם אסון בקנה מידה עצום שעלול להחריב את חופי ישראל למשך דורות קדימה ולפגוע בבריאות התושבים.
טענות אלה מבוססות על רמת הפליטות הידועות מאסדות זיקוק גז בעולם, וכן על רמת הפליטות מאסדת תמר, הממוקמת כ-22 ק"מ מחופי אשקלון. על פי נתונים של חברת נובל אנרג'י, מפעילת האסדה, רמות הפליטה גבוהות פי 30 מההערכות שניתנו על ידי השותפות במאגר. הארגון פועל להרחקת אסדת לוויתן, המתוכננת לקום במרחק של 10 ק"מ מחוף דור, וכן אסדות גז נוספות ומיכלי קונדנסט המתוכננים לקום ליד יישובים מול חופי ישראל.
בנוסף, סבורים בארגון כי הפקת וזיקוק הגז מהמאגרים שהתגלו במים הכלכליים של ישראל צריכה להיעשות אך ורק למטרות שימוש המשק המקומי ולא למטרות ייצוא. כך, הארגון תומך בהפקה מתונה של הגז על פי צורכי המשק, ומתנגד לפיתוח המאגרים במהירות הנוכחית. טענת הארגון היא כי מדינת ישראל צריכה לעבור למשק אנרגיה מבוסס אנרגיות מתחדשות, ולשמור את מאגרי הגז בבטן האדמה עבור העתיד הבלתי ידוע ולמען הדורות הבאים, למקרה שיתעורר בכך צורך עתידי.
הארגון מתנגד לפעולות חיפוש והפקת גז ונפט נוספים, הן בשטח המים הכלכליים והטריטוריאליים, והן בשטח המדינה, בכל צורה שהיא, מתוך התפיסה שפעולות כאלו משיתות סיכונים לא מידתיים על האוכלוסייה האזרחית במדינה, וכן מעכבות את מעבר המשק לאנרגיות מתחדשות.
פעילויות הארגון

הארגון עתר לבג"ץ בתביעה לעצור את פיתוח אסדת לוויתן מול חוף דור. בתשובת המדינה לבג"ץ טענה המדינה כי בדיקות שערכו משרד האנרגיה ופיקוד העורף הראו כי בשום תרחיש האסדה אינה צפויה לסכן את מי שנמצא במרחק של 10 קילומטרים ממנה ומעלה. לעתירה לבג"ץ צורף דו"ח המתאר כשלים ביטחוניים בתכנון וסיכונים לפגיעה באסדת הגז ובמתקניה היבשתיים, אם תמוקם בקרבת החוף. גם תחקיר של שקוף על ההיבט הביטחוני של מיקום אסדות הגז תומך בעמדת הארגון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הצטרף יוני ספיר יו"ר "שומרי הבית" למפלגת צדק חברתי של גד הרן. יוני ספיר, יושב ראש העמותה, אמר: "המאבק להרחקת אסדת הגז לווייתן המוקמת בקרבת חוף דור, והאסדות האחרות אל עומק הים חשוב מכדי להפקיר אותו בידי פוליטיקאים, הנתונים ללחצים מצד בעלי ההון האינטרסנטיים. נפעל כדי לקדם נושאים סביבתיים בכנסת הבאה ובכללם הרחקת אסדות הגז ותוצרי הלוואי שלהן מהחופים, הרחקת מפעלי ומתקני התעשייה הפטרוכימית מאזורים מיושבים ומעבר מהיר של ישראל לשימוש באנרגיות מתחדשות." עמותת "שומרי הבית" שמרה על אופייה הא-מפלגתי, למרות חבירתו של ספיר למפלגת "צדק חברתי".
ארגון "שומרי הבית" ארגן את העצרת הסביבתית הגדולה ביותר בהיסטוריה של ישראל בכיכר רבין בערב ה-1.9.2018, מספר כנסים מדעיים בנושא אסדות הגז ואנרגיה מתחדשת, ופעילויות אזרחיות רבות ברחבי הארץ. כמו כן היה בין המארגנים של מצעד האקלים השנתי בשנת 2019 בתל אביב.
בעקבות טענות לניטור לקוי, מחיקת נתונים ונישובים שלא בתיאום עם משרד להגנת הסביבה, הארגון השיק קמפיין מימון המונים למימון מערך ניטור עצמאי.
הערות שוליים

↑  מטרות ארגון שומרי הבית, באתר הארגון.
↑  בעד פיתוח משק הגז באופן אחראי ושמירה על שלום הציבור והסביבה, באתר הארגון.
↑  ראיון עם יוני ספיר – מייסד ארגון שומרי הבית, באתר "getx", ‏6 בספטמבר 2018.
↑  יואב איתיאל‏, ניסיונות דריסה ו"נערות פיתוי": ההתנכלויות לפעילים נגד אסדות הגז, באתר וואלה, 19 ביוני 2018.
↑  אסדת לוויתן – רק 120 ק"מ מהחוף, באתר הארגון.
↑  עמירם ברקת, ‏בג"ץ: מיקום האסדה מול החוף התקבל בתמיכת משרד הביטחון, באתר גלובס, 27 במרץ 2019.
↑  דו"ח ביטחוני: לחיזבאללה ולאיראן יש את היכולת להבעיר את אסדת לוויתן ומתקני אחסון הגז והקונדנסט, באתר הארגון, ‏24 בינואר 2019.
↑  יובל בגנו, ‏הקמפיין הסביבתי של "צדק חברתי": להרחיק את אסדות הגז מחופי ישראל, באתר מעריב אונליין, 13 במרץ 2019.
↑  יובל בגנו, ‏הדור הבא של לוחמי הסביבה: "לא מוכנים לרשת עולם חרב", באתר מעריב אונליין, 28 במרץ 2019.
↑  דף הקמפיין
שושנה לוי-הוכמן

אין תמונה חופשית
שושנה לוי-הוכמן (אוגוסט 1913 – אוגוסט 2003) הייתה רופאה ישראלית, מחלוצות הרופאות בארץ ישראל, הרופאה הכירורגית השנייה בארץ. חברת סגל בית החולים הדסה, בירושלים.
קורות חיים

לוי-הוכמן נולדה בירושלים, בת הזקונים של צפורה לבית ארקין ויצחק בעל חנות בגדים בירושלים. אחיה: אפרים ויהודה ואחותה חיה עזרו בסיוע הפרנסה ועבדו בחנות המשפחתית. סבה מצד אמה, ישראל ארקין, היה ממשפחות הכורמים הוותיקות, במזכרת בתיה.
לוי-הוכמן סיימה את הגימנסיה העברית בירושלים, התקבלה ללמודי רפואה בפריז וסיימה את לימודיה ברומא.
כשחזרה לארץ ישראל בתום לימודיה, נאלצה לעבוד ללא שכר במעבדה להורמונים בהנהלתו של פרופ' הרמן צונדק בבית החולים ביקור חולים. בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כשהחלו להתפנות משרות של רופאים התקבלה להתמחות בכירורגיה אצל פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בבית החולים הדסה בירושלים.
חשוב לזכור כי הכירורגית הראשונה בארץ ישראל הייתה ד"ר שושנה שקופ-פרנקל שהתקבלה להתמחות בשנת 1937 בבית החולים הדסה (תל אביב) במחלקתו של פרופ' מכס מרכוס, ולוי-הוכמן הייתה כנראה הכירורגית השנייה שהתמחתה בארץ ישראל.
ב-1942 נישאה לד"ר אברהם הוכמן, אותו הכירה מתקופת הלימודים בגימנסיה. הוכמן מחלוצי האונקולוגיה בארץ, ומאוחר יותר פרופסור לאונקולוגיה ומשנת 1949 ניהל את המכון האונקולוגי בבית החולים הדסה.
ב- 1947 נסעו בני הזוג להשתלם בארצות הברית.
במלחמת העצמאות השתתפה בניתוחים רבים של אזרחים וחיילים פצועים שנותחו במחלקתו של פרופ' ג'וזף.
בשנת 1979 התאלמנה.
בהמשך השנים עברה לעבוד ככירורגית בקופת חולים עד לפרישתה ב-1974.
בשנת 2003 נפטרה בשיבה טובה בגיל 90. השאירה בת (רופאת עור), ובן.
ראו גם

נשים חלוצות במקצועות כירורגיים ביישוב ובמדינת ישראל
לקריאה נוספת

נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ ישראל 1848-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך : לוי הוכמן, שושנה עמודים 258–259.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  יוסף רוזנגרטן, פרופ' הוכמן מת בארה"ב, מעריב, 17 במאי 1979
ראלף ארל

| --- | --- |
 לידה:  11 במאי 1751 מחוז ווסטר, ארצות הברית 
 פטירה:  16 באוגוסט 1801 (בגיל 50) Bolton, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור פורטרטים, ציור נוף 
 צאצאים:  ראלף אליסר וייטסייד ארל 
 
ראלף ארל (באנגלית: Ralph Earl‏; 11 במאי 1751 – 16 באוגוסט 1801) היה צייר אמריקאי, הידוע בדיוקנאותיו. הוא גם צייר שישה נופים, כולל תצוגת פנורמה של מפלי הניאגרה.
ביוגרפיה

ראלף ארל נולד ב-11 במאי 1751 בשרוסברי או בלסטר, מסצ'וסטס, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של ראלף ארל ופיבי ויטמור ארל. ב-1774 עבד בניו הייבן בקונטיקט כצייר פורטרטים. בסתיו 1774 חזר ארל ללסטר שבמסצ'וסטס כדי להתחתן עם בת דודתו שרה גייטס. כעבור כמה חודשים נולדה בתם פיבי בינואר 1775. ארל השאיר את שתיהן עם הוריה של שרה וחזר לניו הייבן כדי להמשיך לצייר דיוקנאות. אשתו ובתו של ארל הצטרפו אליו לניו הייבן בנובמבר 1776, והם התגוררו שם עד מאי 1777, אז נולד בנם ג'ון. בהמשך העידה שרה כי תקופת ששת החודשים הזאת "הייתה כל הזמן שאחזקנו בית ביחד."
קריירה

כמו רבים מהאומנים הקולוניאליים, ארל היה אוטודידקט, ובמשך שנים רבות היה צייר נודד. בשנת 1775 ביקר ארל בלקסינגטון ובקונקורד, שהיו אתרי הקרבות האחרונים במהפכה האמריקאית. אביו אמנם היה אלוף-משנה בצבא המהפכה, אך ארל עצמו היה נאמן למלוכה הבריטית. בעבודה בשיתוף עם החרט עמוס דוליטל, ארל צייר ארבע סצנות קרב שהפכו להדפסי תעמולה פרו-מהפכניים.
בשנת 1778 הוא השאיר אחריו את אשתו ובתו וברח לאנגליה כשהתחפש למשרתו של קפטן בצבא הבריטי ג'ון מאני.
בלונדון הוא נכנס לסטודיו של בנג'מין וסט, וצייר את המלך ואצילים מוכרים רבים. ארל המשיך לצייר דיוקנאות בעיירה נוריץ'. מאוחר יותר הוא התחתן עם אן וויטסייד, אישה אנגליה, אף על פי שמעולם לא סיים את נישואיו עם שרה גייטס. ב-1785 או 1786 חזר ארל לארצות הברית עם אשתו החדשה.
חזרה לאמריקה

לאחר שובו לאמריקה, הוא צייר דיוקנאות של טימותי דווייט, המושל כאלב סטרונג, רוג'ר שרמן ואנשים בולטים אחרים. הוא גם צייר תמונה גדולה של מפלי הניאגרה. בספטמבר 1786, בעודו גר בעיר ניו יורק, נכלא ארל על כך שלא שילם את חובותיו האישיים. גם בעת שהיה בכלא צייר דיוקנאות של מבקריו, חבריו ומשפחתו כדי להקלה על החובות. הוא שוחרר בינואר 1788.
חיים אישיים

ארל ככל הנראה הכשיר את בנו, הצייר ראלף אליסר וייטסייד ארל, [2] והייתה לו השפעה על אחיינו אוגוסטוס ארל, שנחשב לאמן האירופי הראשון שביקר בכל חמש היבשות. אחיו של ראלף ג'יימס ארל (1761–1796) היה גם צייר פורטרטים.
הוא נפטר מאלכוהליזם בבולטון, קונטיקט, ב-16 באוגוסט 1801.
גלריה

הקצין ריצ'רד וריק
פרדריק אוגוסטוס ברון
אליזבת סקיילר
קלריסה סימור
אליה ברודמן
אסתר ברודמן
אוליבר ואביגיל אלסוורת'
גברת טלמדג' וילדיה
מרינוס וילט
הערות שוליים

↑  Early American Paintings" (biography),, www.worcesterart.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427523905171  BnF: cb12475084n (data)  GND: 119039311  ISNI: 0000 0000 6675 1772  LCCN: n91001028  NKC: xx0301006  RKD: 104347  SNAC: w6ff4k54  SUDOC: 033945276  ULAN: 500116241  VIAF: 13108966   WorldCat (עם VIAF): 13108966
שאול בוסתן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1983 (בן 41) באר שבע, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מוזיקאי, מעבד מוזיקלי, מלחין, מנצח
 כלי נגינה:  קונטרבס, מנדולינה, עוד
 www.shaulbustan.com
 
שאול בוסתן (נולד ב-2 בינואר 1983) הוא מוזיקאי, מעבד מוזיקלי, מלחין ומנצח ישראלי.
חייו

בוסתן נולד בבאר שבע והוא בוגר תואר ראשון ושני מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בקומפוזיציה, ניצוח ומנדולינה. למד בכיתתו של אהרון חרל"פ ובין מוריו נמנים חיים פרמונט ומוטי שמידט.
בוסתן זכה בתחרות הקומפוזיציה ע"ש חנה אבני-ידור (תשס"ח), במלגת הצטיינות בחינוך מוזיקלי ע"ש דבורה גרוסמן (תשס"ו), ובמלגות קרן התרבות אמריקה ישראל במנדולינה ובקומפוזיציה החל משנת 2002.
בוסתן ניגן כסולן וכנגן אורח (במנדולינה) עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת הבמה הישראלית, ואנסמבל "קפריזמה".
הוא נמנה עם המייסדים של ה"מרכז למוזיקה ולמחול גוננים" – בית ספר למוזיקה בשכונת קטמונים בירושלים, שאותו ניהל בשמונה השנים הראשונות לקיומו (2003–2011).
יצירותיו נוגנו על ידי רוב התזמורות והאנסמבלים בישראל, בהם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, אנסמבל "קפריזמה" ואנסמבל מיתר. בחו"ל ביצעו אותן התזמורת הסימפונית היהודית של לוס אנג'לס (ארצות הברית) והאנסמבל הטירולי למוזיקה חדשה (אוסטריה) ובתיאטראות בגרמניהובהולנד.
יצירותיו הושמעו בתחנת הרדיו "קול המוסיקה" ונוגנו בפסטיבל "צלילים במדבר" משנת 2001. בוסתן מרבה לנצח על יצירותיו ובאפריל 2008 ניצח על "סיפורו של התו סול", אופרה לילדים פרי עטו.
בשנת 2011 עבר בוסתן להתגורר בברלין ומאז הוא מרבה לכתוב מוזיקה לתיאטרון. הוא מנצח על מספר מקהלות בעיר ברלין וכן כתב מוזיקה לגיורא פיידמן.
הערות שוליים

↑  העבר המוסיקלי של שאול בוסתן, באתר הארץ, 15 ביוני 2010
↑  נעם בן זאב, סיפור סינדרלה בנתניה, באתר הארץ, 14 באפריל 2008
↑  Das letzte Kleinod: אקסודוס, www.das-letzte-kleinod.de (ארכיון)
↑  צלילים במדבר, פסטיבל 11 - חנוכה תשס"ט, 2008, באתר צלילים במדבר, ‏חנוכה תשס"ט, 2008 (ארכיון)
↑  מרב יודילוביץ', פסטיבל "צלילים במדבר" חוזר, באתר ynet, 23 בנובמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007357473205171  GND: 1194310419  ISNI: 0000 0003 5645 0759  LCCN: n2011075839  VIAF: 186967963   WorldCat (עם VIAF): 186967963
שארל קאבורה

שארל קאבורה (בצרפתית: Charles Kaboré; נולד ב-9 בפברואר 1988) הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת הקשר בנבחרת בורקינה פאסו.
קריירת מועדונים

בשנת 2006 הוחתם בקבוצת ליבורן מהליגה השישית בצרפת. לאחר כשנתיים ראשי קבוצת מארסיי מהליגה הראשונה בצרפת התרשמו מקאבורה והחתימו אותו בקבוצה. בינואר 2013 חתם בקובאן קרסנודאר מההליגה הרוסית.
ב-25 באוגוסט 2015 הושאל ליריבה העירונית, קרסנודאר, עם אופציית רכישה. עשרה חודשים לאחר מכן קרסנודאר מימשה את האופציות ורכשה את קאבורה עד שנת 2019.
ביולי 2019 חתם בדינמו מוסקבה, עד קיץ 2021.
נבחרת בורקינה פאסו

קאבורה משחק בנבחרת מאז 2006 ואף מוביל את טבלת ההופעות במדים הלאומיים עם 100 הופעות.
הערות שוליים

↑  קאבורה חותם בקובאן קרסנודאר הרוסית
↑  קאבורה מושאל ליריבה העירונית
↑  קרסנודאר מממשת את אופצית הרכישה ומציגה את שחקנה החדש, צ'ארלס קאבורה
| נבחרת בורקינה פאסו – גביע אפריקה לאומות 2017 |
| --- | --- | --- |
|  1 סוואדוגו •  2 יאגו •  3 פארו •  4 קונה •  5 מאלו •  6 סארה •  7 נאקולמה •  8 ע. טראורה •  9 דיאווארה •  10 א. טראורה •   11 פיטרויפה •  12 גוירה • 13 קואנדה •  14 דאיו • 15 באנסה • 16 קופי • 17 זונגו • 18 קאבורה • 19 ב. טראורה • 20 קוליבאלי • 21 באיאלה • 22 טורה • 23 ג. סאנו • מאמן: דוארטה |  1 סוואדוגו •  2 יאגו •  3 פארו •  4 קונה •  5 מאלו •  6 סארה •  7 נאקולמה •  8 ע. טראורה •  9 דיאווארה •  10 א. טראורה •   11 פיטרויפה •  12 גוירה • 13 קואנדה •  14 דאיו • 15 באנסה • 16 קופי • 17 זונגו • 18 קאבורה • 19 ב. טראורה • 20 קוליבאלי • 21 באיאלה • 22 טורה • 23 ג. סאנו • מאמן: דוארטה | בורקינה פאסו |
שחר (הגליל העליון)

שחר הייתה נקודת התיישבות בגליל העליון ליד גוש חלב. המקום יושב בינואר 1949 על ידי גרעין "שחר" של הקיבוץ הדתי, אך אלו עזבו לאחר כשנה ובמקומם התיישבו עולים מטריפולי. באוגוסט 1953 עברו המתיישבים למושב דלתון.
היסטוריה

גרעין שחר היה גרעין של הקיבוץ הדתי שהורכב מעולי טריפולי, טורקיה ומצרים. היה זה הגרעין הראשון של בני עדות המזרח. הם עברו הכשרה בטירת צבי, כפר עציון וקבוצת יבנה. לאחר ההכשרה, בסוף 1946 הקימו חברי הגרעים, כחמישים במספר, מחנה זמני בנתניה. בשנת 1947 עברו חברי גרעין שחר להתיישבות במקום זמני ליד כפר אתא, שם הם לקחו חלק בלחימה במלחמת העצמאות.
בסוף 1948 התיישבו באופן זמני בכפר ערבי נטוש ליד ביריה ובינואר 1949 התיישבו בנקודת קבע ליד גוש חלב. הקיבוץ קלט חברים נוספים ממרוקו וילידי ארץ ישראל, אך לא החזיק מעמד זמן רב. החורף הקשה של סוף 1950 פגע קשות במשק ובנוסף, רבים מחברי הקבוצה בקשו לחבור אל הוריהם שעלו אז לישראל. כ-25 חברים שבקשו להמשיך במסגרת קיבוצית עברו לבני דרום.
במחצית הראשונה של 1950 עלו למקום 32 משפחות מעולי טריפולי. היישוב הוכלל במועצה אזורית מרום הגליל בעת הקמתה
לאחר שהתברר שקרקעות כפר שחר הוחכרו לאנשים פרטיים עברו המתיישבים באוגוסט 1953 לכפר א-דלאתה הנטוש והקימו בו את מושב דלתון.
היישוב הוקם כחלק מגוש של מושבים דתיים של עדות המזרח בגליל המעליון המזרחי וביניהם פאר עם (חצור) שמוע (עין זיתים?), ביריה, מירון, דישון, שחר שהפכה לדלתון, עלמא וראס אל אחמר (כרם בן זימרה)
הערות שוליים

↑  הוקמה נקודה חדשה בגליל העליון, מעריב, 12 בינואר 1949
↑  קיבוץ דתי חדש בגליל העליון, הַבֹּקֶר, 14 בינואר 1949
↑  אברהם בר אוריין, בקבוצת "השחר" בנתניה, הצופה, 28 בפברואר 1947
↑  מפת האזור בהוצאת מחלקת המדידות, 1949, עם סימון היישוב 'שחר' דרומית מערבית לביריה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  ישעיהו עשני, דלתון - כפר המתמידים, דבר, 27 בדצמבר 1957
↑  יוצאי ארצות ערב להתיישבות בגליל העליון, על המשמר, 14 בינואר 1949
↑  קיבוץ של כמה גלויות, הצופה, 26 בינואר 1950
↑  הוא היה קיים בנובמבר 1949: חיילים דורזיים התנפלו על כפר ערבי, דבר, 14 ביולי 1949
כנס מתיישבי הגליל החדשים, הַבֹּקֶר, 23 בנובמבר 1949
↑  במושבים דתיים בגליל העליון, הצופה, 16 ביולי 1950
↑  הוקמה מועצה אזורית מרום הגליל, הַבֹּקֶר, 13 באוגוסט 1950
↑  סכסוך קרקע בין מושב שחר וגורמים פרטיים, על המשמר, 18 בינואר 1953
ריבוי טבעי

שיעור גידול האוכלוסייה באחוזים במדינות העולם
ריבוי טבעי הוא מדד המתייחס לגידול במספר האנשים במקום מסוים כתוצאה מנתוני ילודה ותמותה של האוכלוסייה. את שיעור הריבוי הטבעי מחשבים על ידי מציאת ההפרש בין מספר הנולדים למספר הנפטרים באוכלוסייה במהלך תקופה מסוימת. המדד מבוטא באחוזים מתוך האוכלוסייה. לעיתים מתבלבלים בין המושגים: ריבוי אוכלוסייה וגידול אוכלוסייה. בעוד ריבוי אוכלוסייה מתייחס לנתוני ריבוי טבעי של מקום מסוים בשנה מסוימת, גידול אוכלוסייה לוקח בחשבון את נתוני הריבוי יחד עם מאזן ההגירה מהמקום ואליו. ייתכן מצב שבו הריבוי הטבעי הוא שלילי, כלומר: מספר הנפטרים גדול ממספר התינוקות שנולדים מדי שנה. ריבוי טבעי שלילי מאפיין כיום את חברות השפע של מערב ומזרח אירופה וקיים בעיקר בחברות בהן נשים עובדות מחוץ למשק הבית המשפחתי וזוכות להשכלה גבוהה, וגם בעבר נודעו תופעות כאלו בקרב אוכלוסייה מבוססת (דוגמאות בולטות מהעת העתיקה הן אזרחי ספרטה ומעמד הפאטריקים ברומא). מצבים של ריבוי טבעי שלילי נגרמים פעמים רבות עקב מגפות.
כיום, אוכלוסיות נחשלות מתאפיינות בדרך כלל בריבוי טבעי גבוה, בשל נגישותן הגבוהה יחסית לטיפול רפואי מצד אחד, ומסורת של ילודה גבוהה מצד שני.
ריבוי טבעי גבוה אפיין את מדינות אירופה במהלך המאה ה-19 בד בבד עם התפתחות המהפכה התעשייתית. שיעורי הילודה נותרו גבוהים כבעבר (שיעורי ילודה טבעיים, בשל העדר שימוש באמצעי מניעה) אך התפתחות המודעות לתנאי היגיינה וטיפול רפואי משופר הפחיתו משמעותית את תמותת התינוקות, מה שהוביל בהכרח לשיעורי ריבוי טבעי גבוהים. כך למשל - במהלך המאה ה-19 צמחה אוכלוסיית אנגליה כמעט פי חמישה.
ראו גם

אוכלוסיית העולם
פריון תת-החלפתי
התפוצצות אוכלוסין
שאול בן-אדרת

| --- | --- |
שאול בן-אדרת
שאול בן-אדרת
 לידה:  6 בנובמבר 1964 (בן 59) פתח תקווה
 מסעדות:  "צצה" (נסגרה)  "קימל" (נסגרה אחרי 25 שנות פעילות)  "קימל בגלבוע"  "התרנגול הכחול"  "מיסטר אנד מיסיס לי" (נסגרה)
 טלוויזיה:  "השף הבריא" (ערוץ 10)  "מפגש השף" (ערוץ 10, ערוץ האוכל)  "מטבח עולמי" (ערוץ האוכל)  "ארוחת שבת" (ערוץ האוכל)
שאול בן-אדרת, יולי 2018
שאול בן-אדרת (נולד ב-6 בנובמבר 1964) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב. רכש את אהבתו למטבח מאמו וסבתו שהגיעו מעיראק, וקיבל חיזוק מהצד היווני של אביו. למד בתיכון "ליידי דייוויס" במגמת מכניקה ושירת בצבא כטכנאי מטוסים. לאחר שחרורו מהצבא פתח את המועדון-מסעדה-בר "צצה" ברמת השרון, שפעלה כ-6 שנים. במקביל ל"צצה" פתח אדרת במתחם הבורסה של רמת גן את "קפה סול", בית קפה איטלקי חלבי, אותו ניהל כשנתיים.
בשנת 1991 פתח את מסעדת "קימל" - מסעדת מעדנים כפרית ששכנה מול כלבו שלום בתל אביב, שהגישה מטבח צרפתי כפרי, המסעדה נסגרה ב-2017.
במרץ 2010 פתח את "קימל בגלבוע" – ביסטרו כפרי המשקיף מההר אל נוף עמק יזרעאל.
בינואר 2011 פתח את מסעדת "התרנגול הכחול" - מטבח עונתי עם בר גדול, בקניון G שבלב מתחם צמרת בתל אביב.
בן-אדרת השתתף בתוכנית "קרב סכינים" המשודרת בערוץ 10, שם העפיל לגמר ועונה אחר-כך היה שופט בתוכנית. כמו כן, הוא השתתף בתוכנית "השף הבריא" בהנחיית תיקי דיין בערוץ 10.
נכון לנובמבר 2011 מנחה את סדרת התוכניות "מפגש השף" שמשודרת בערוץ 10 ובערוץ האוכל. במסגרת התוכנית צולמו כ-40 פרקים בהם בן-אדרת מטייל בישראל ומבקר במסעדות, במפעלי מזון שונים, ויצרני אוכל מיוחדים.
תוכניתו האישית, המשודרת בערוץ האוכל, נקראת "מתכון לחופשה". במסגרת התוכנית הוא מבקר במקומות שונים בעולם ומעביר מהם טעמים ומתכון לחופשה המושלמת באותו האזור. בן-אדרת משתתף בתוכנית נוספת הנקראת "קולינריה מקומית" על מקומות בארץ, בהם פתח תקווה, רמלה, חבל מודיעין ואזור הגלבוע.
בן-אדרת משתתף בעונה השנייה של התוכנית "ארוחת שבת" בהגשת קובי אריאלי.
במסגרת עבודתו כשף נסע לייצג את ישראל דרך משרד החוץ לברזיל, לאורוגוואי, וליפן וערך שם אירועי אוכל גדולים, פסטיבלי אוכל ישראליים, ארוחות גאלה, ואירועי צדקה והדגמות.
בן-אדרת מעביר סדנאות בישול, ייעוץ קולינרי, כותב טור על אוכל בעיתון "גלובס", ומקיים אירועי קייטרינג עם חברת קימל אירועים.
שאול בן-אדרת נשוי לאורית, שעובדת עמו במסעדות. יש להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בתל אביב.
גלריה

פטה כבדי עוף בקלוודוס דבש וריבת גזר מתובלת
מניפת פילה בקר וכבד אווז עם שמנת ופלפל
סטרוגונוף, נתחי פילה בקר בשמנת, פטריות ובצלצלים
ים יבשה - נתחי פילה, עוף, חסילונים וקלמרי בקארי
קרם ברולה בארבעה טעמים: קינמון, קפה, שוקולד וקוקוס
סלט סלק בוויניגרט בלסמי צנוברים גבינת סנט מור בורלה
שארל פלומיה

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1646 מרסיי, צרפת 
 פטירה:  20 בנובמבר 1704 (בגיל 58) אל פוארטו דה סנטה מריה, ספרד 
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מנחה לדוקטורט:  ז'וזף פיטון דה טורנפור 
 פרסים והוקרה:  הסוג פלומריה
 תרומות עיקריות
 חקר צמחיית מרכז אמריקה
 
שארל פלומיה (בצרפתית: Charles Plumier;‏ 20 באפריל 1646 – 20 בדצמבר 1704) היה בוטנאי ומגלה ארצות צרפתי, הנודע בעיקר בשל חקר צמחיית מרכז אמריקה. גילויו אוגדו בספר 'Nova Plantarum Americanarum Genera' ('סוגי צמחים אמריקאיים חדשים') שפורסם בשנים 1703–1704. הוא מונה להיות הבוטנאי המלכותי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. על שמו נקרא הסוג פלומריה, השייך למשפחת ההרדופיים.
קורות חייו

פלומיה נולד במרסיי שבצרפת. בגיל 16 הצטרף למסדר הקתולי מינים (Minim). בצעירותו, הקדיש את חייו לחקר המתמטיקה והפיזיקה, וקנה לו שם כשרטט וצייר מעולה.
לאחר מכן, נשלח למנזר הצרפתי טריניטה דאי מונטי (Trinità dei Monti) ברומא, שם למד בוטניקה מידי הבוטנאי פאולו בוקון. לאחר שחזר לצרפת, הוא העמיק בלימוד התחום, תחת הבוטנאי ז'וזף פיטון דה טורנפור, והצטרף למסעות החקר שלו.
פלומיה הרבה לחקור את חופי פרובאנס ולנגדוק. עבודתו העצמאית החלה בשנת 1689, כאשר הצטוות לבקשת המלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לאספן ז'וזף דונאט סוריאן למסע חקר לאיים האנטילים שבמרכז אמריקה, ושימש כמאייר וסופר של המשלחת. בעקבות הצלחת המסע, שתועד בספר 'תיאור הצמחים של אמריקה' (Description des Plantes d'Amérique) שפורסם בשנת 1693, מונה פלומיה לבוטנאי המלכותי של לואי הארבעה עשר.
פלומיה ערך שני מסעות נוספים לאיים האנטילים. בעת שהותו שם, הוא נעזר בבוטנאי הדומיניקני ז'אן-בטיסט לאבא. הם אספו חומר בהיקף עצום ורב ערך, שתועד בחיבור 'Nova Plantarum Americanarum Genera' ('סוגי צמחים אמריקאיים חדשים').
מותו

בשנת 1704 יצא פלומיה למסעו הרביעי; מטרתו הייתה מציאת עץ הקינה, שנודעו לו סגולות רפואיות רבות, בפרו שבאמריקה הלטינית. אך הוא חלה בדלקת האדר עוד בתחילת המסע, בשהותו בספרד, ובסופו של דבר מת סמוך לעיר קדיס שבאנדלוסיה.
במותו הותיר אחריו כרכים רבים של כתבים, תיאורים בוטניים וכ-6,000 איורים של צמחים ובעלי חיים, בעיקר ציפורים ודגים. חלקים מאלו פורסמו לאחר מכן על ידי הבוטנאי הרמן בוהרב.
הישגיו המדעיים

פלומיה היה מוערך ביותר בקרב הבוטנאים בני דורו, הערכה שאותה ביטאו ז'וזף פיטון דה טורנפור וקארולוס ליניאוס בקריאת הסוג פלומריה, המוכר גם בשם העממי 'פיטנה', על שמו. בין שאר תגליותיו, הייתה כנימת קוצ'יניל, כנימת מגן שבאמצעותה הופק צבען אדום על ידי הילידים במרכז אמריקה. חומר זה נסחר בהיקף רחב באותה תקופה. כמו כן הוא תיאר לראשונה את הסוג פוקסיה.
פריחת הפלומריה, סוג ממשפחת ההרדופיים שנקרא על שמו של שארל פלומיה
שדה אריג הזהב

"שדה אריג הזהב", הדפס צבעוני מ-1774 מאת ג'יימס בסייר על פי ציור שמן מן המאה ה-16 באוסף המלכותי הבריטי
שדה אריג הזהב (בצרפתית: Camp du Drap d'Or, קַאן דִי דְרָא דְ'אוֹר; באנגלית: Field of the Cloth of Gold) הוא הכינוי שניתן למקום בבלינגם, בין גווין לארדרה שבצרפת, לא הרחק מקאלה, שם נפגשו הנרי השמיני מלך אנגליה ופרנסואה הראשון מלך צרפת בין ה-7 ל-24 ביוני 1520.
הפגישה הוסדרה כדי לחזק את קשרי הידידות בין שני המלכים לאחר חתימת החוזה ב-1514 בין אנגליה לצרפת, אשר הביא לקץ את העוינות בין שתי הממלכות במהלך מלחמת ליגת קמברה והשיא בין לואי השנים עשר לבין מרי, אחותו הצעירה של הנרי השמיני. הביטוי "Field of Cloth of Gold" מצוי בשימוש בשפה האנגלית מאז המאה ה-18 לפחות. פגישה נוספת בין השניים התקיימה ב-1532, כדי להסדיר את תמיכתו של פרנסואה בהפעלת לחץ על האפיפיור קלמנס השביעי, כך שיכריז על נישואיו הראשונים של הנרי כבלתי חוקיים.
השיחות נוהלו בניצוחו של הקרדינל האנגלי תומאס וולזי, ובמהלכן ניסו שתי המדינות החשובות של אירופה להסכים לחדול לתמיד ממלחמות ביניהן. ההיסטוריון הבריטי גארט מטינגלי, שחקר את גורמי המלחמות בתקופה זו, כותב כי כוחם של חוזי אי־התקפה שכאלו לעולם לא יכול היה להיות גדול יותר מכוח צבאות השליטים שחתמו עליהם. כאשר כוחות אלה היו שווים, גרמו החוזים בדרך כלל להתרחבות הסכסוך. במילים אחרות, הדיפלומטיה יכולה הייתה לעכב לעיתים מלחמה, אך לא יכלה למנוע מלחמות שהתלקחו בשל אינטרסים ושאיפות מנוגדים. מטינגלי מסכם ואומר, כי חסרה אז מעצמה נייטרלית שהצדדים הנצים יקבלו את דעתה, בין בשל היותה חסרת פניות ובין בשל כוחה העדיף.
שני המלכים ניסו להרשים איש את רעהו באוהלים ובבגדים נוצצים, משתאות ענק, מוזיקה, תחרויות אבירים ומשחקים. המקום נקרא על שום שפע אריגי הזהב, אותו בד יקר ערך שנטווה מחוטי משי וזהב, מהם נתפרו האוהלים והמלבושים המרהיבים.
שלט הנצחה בכביש D231‏ (Route de Marquis) מציין את המקום ההיסטורי.
הערות שוליים

↑  Mattingly, Garrett. "An Early Nonaggression Pact," Journal of Modern History, March 1938, Vol. 10 Issue 1, 1-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531341405171  LCCN: sh85048112 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שושנה לויסון

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1920 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  8 ביולי 1996 (בגיל 76) 
 תאריך עלייה:  1920
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  ציור פיגורטיבי, פעילה ב"קבוצת העשרה"
 
שושנה (שוש) לויסון (25 במרץ 1920 – 8 ביולי 1996) הייתה ציירת ישראלית. נמנתה עם מייסדי "קבוצת העשרה" – חבורה של עשרה ציירים צעירים שהציגו בתערוכות משותפות בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ראשית דרכה

לויסון נולדה בוורשה ליעקב וחנה לויסון, שהיגרו לארץ ישראל ממניעים ציוניים בשנת 1920 והתיישבו בתל אביב כאשר שושנה הייתה בת כחצי שנה. אב המשפחה עסק ביבוא ומסחר בנייר. למשפחה היו חמש בנות (שושנה הייתה הבת האמצעית) והם התגוררו בשדרות רוטשילד. בשנת 1936 סיימה את לימודיה בבית הספר למסחר "ספרא" בתל אביב. בשנת 1938 למדה בסטודיו של הצייר יצחק פרנקל בתל אביב, ובשנת 1945 ב"סטודיה" של הציירים יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי.