חייקה קלינגר
היומנים

יומניה של חייקה קלינגר נחשבו בשעתם ונחשבים גם כיום כתעודה ראשונית רבת חשיבות להבנת תנועות הנוער בתקופת השואה, התפתחות הארגון היהודי הלוחם, ומערכת היחסים בין ארגוני המחתרת, היודנראט והציבור היהודי בתקופת השואה. עם זאת, בשל אופיים הנוקב וחסר הפשרות עברו פרסומיהם השונים תהליכי עריכה וצנזורה רבים שריככו מספר רב של פרשיות שלא היו נוחות לאקלים התרבותי והפוליטי של מדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
היומנים נכתבו במחבוא, בכפר דומברובקה שבאזור זגלמביה, שם הסתתרו קלינגר וחבריה, שרידי המחתרת החלוצית בבנדין. מציליהם היו בני משפחות קובילץ ובאנסיק, שהוכרו מאוחר יותר כחסידי אומות העולם. קלינגר החלה בכתיבה ב-25 באוגוסט 1943, ימים ספורים לאחר שנחלצה ממחנה החיסול בבנדין. התאריך המתועד האחרון היה 17 בדצמבר 1943, כעשרה ימים לפני שחצתה את הגבול לסלובקיה. במהלך תקופה זו רשמה את זיכרונותיה הקרובים על כעשר מחברות בית ספר (או חלקי מחברות). מחברות אלה שמורות כיום בארכיון מורשת בגבעת חביבה. היומנים כוללים כמה חלקים עיקריים:
מחשבותיה המיידיות של קלינגר מיד לאחר היחלצותה ממחנה החיסול;
תיאור הגירוש האחרון מבנדין וניסיונות ההתגוננות של המחתרת, חקירתה בעינויים על ידי הגסטפו והחיים במחנה החיסול;
קורות השומר הצעיר והמחתרת בבנדין בתקופת מלחמת העולם השנייה;
השלמות שונות;
סיפור ההתגוננות בוורשה;
רשימות הספד (נקרולוגים) וראשי פרקים למאמרים שונים;
עדותו של אברהם פוטאש על נפילת בונקר הלוחמים של פרומקה פלטניצקה וחבריה.
אופיים המיוחד של היומנים נעוץ בנסיבות הקיצוניות שבהן נכתבו. בעת שכתבה סברה קלינגר כי היא האחרונה ששרדה משכבת המנהיגות של "השומר הצעיר" בפולין הכבושה. יוסף קפלן, שמואל ברסלב, מרדכי אנילביץ', מירה פוכרר אנשי הארגון היהודי הלוחם בוורשה היו בין המתים, והייתה זו קלינגר שדיווחה עוד קודם לכן לארץ ישראל (באמצעות לשכת "החלוץ" בז'נבה) על מותם. כמוהם היו בין המתים כל חבריה להנהגת הארגון היהודי הלוחם בבנדין. אך בפרט הייתה חשובה העובדה שקלינגר נבחרה למשימת התיעוד עוד בטרם קרב. חבריה שהניחו כי לא ישרדו בהתגוננות בחרו בה כמי שנועדה לשרוד ולספר את סיפורם. היא הייתה "נידונה לחיים".
ההכרח לכתוב הביא אותה למחשבות אובדניות:
”קודם הייתי אומרת, רוצה אני לחיות כדי שאוכל לעשות משהו, כדי להשתתף בהגנה, וכיום כבר לאחר הכל, אני יצור עלוב. 'אין לך העוז לגמור עם עצמך', אנסה להצטדק, אולם לא תהיה זאת האמת, כי הלב רוצה לחיות. למה ולשם מה? כדי לזכור אותם, את חברי. הם רצו ואת זאת תקעו, קבעו יום יום בראשי. רצו שיישאר מישהו ויספר על אודותם. למה שלא יקומו לתחייה לפחות על גבי הנייר? אך לשם מה יהיה עליי להמשיך לחיות לכשיבואו הימים האלה והתפקיד לסיומם”.
תחושות אלה של כאב, אחריות ובדידות עמוקה ליוו אותה בכתיבתה. היא ביקשה לתעד את סיפור המחתרת וההשמדה ללא "מילה של הפרזה", ולהציג "את האמת בעירומה". תאוריה הנוקבים אינם חומלים על איש: אנשי היודנראט החוששים ממעשי פזיזות של אנשי תנועת הנוער ומתרים בהם לחדול מפעולות המחתרת; אנשי המשטרה היהודית המסגירים את חברי המחתרת לגסטפו; הציבור היהודי המציית לפקודות בפסיביות ובהכנעה; אמהות הנפטרות מילדיהן כדי לזכות בעוד שעת חיים; איש המחתרת בגטו ורשה הבוגד בחבריו ומסגיר את מנהיג "השומר הצעיר" לגרמנים; אנשי הארגון היהודי הלוחם בבנדין הנקלעים פעם אחר פעם לפעולות חובבניות המסתיימות באסון; המנהיגות הארצישראלית האדישה לסבל אנשיה בפולין; יהדות ארצות הברית השבעה והאדישה למצוקתם של אחיה בפולין; המחתרות הפולניות, שאינן מגישות סיוע ללוחמים היהודים. אל מולם הציגה כאידיאל רומנטי את חבריה שנספו בקרבות. ועם זאת, גם מהם (לרבות מרדכי אנילביץ') לא חסכה את ביקורתה.
למרות גישתה זו ואולי בגללה, כללו היומנים כמה וכמה עדויות נדירות ומדויקות בפרטיהן, המאפשרות להיסטוריונים בני זמננו תובנות חשובות באשר להבנת אופייהּ של ההתגוננות בגטאות והתגובה היהודית בכלל.