תיאטרון בישראל
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > שנות השמונים ואילך > חנוך לוין

חנוך לוין החל לכתוב ולהציג מחזות בסוף שנות השישים. בכתיבתו ניכרות כמה מגמות: סאטירה פוליטית, מחזות "משפחתיים" בסגנון הקומדיה השחורה, ומחזות "מיתולוגיים". במחזותיו שהוצגו בשנים 1968–1969 הסתמנו כמה מהקווים שהפכו אופייניים למחזותיו וכפי שהיו עתידים להתפתח בשנות השבעים והשמונים. מחזהו הראשון, "אני את והמלחמה הבאה", הוא סאטירה אנטי-מלחמתית. במחזה זה הציג לוין את המלחמה, ואת מלחמות ישראל בפרט, מנקודת ראות פציפיסטית אנטי-מיליטריסטית מובהקת. לדידו, המלחמה היא מציאות אפלה, גרוטסקית, בבחינת דה-הומניזציה של האדם. אין בה גבורה, אין עם, מולדת או היסטוריה, אלא רצח, מוות ושכול. לוין ניתק את נושא המלחמה מההקשר הישראלי ומהרקע ההיסטורי של מלחמת העצמאות, למרות התייחסותו הרלוונטית למציאות הישראלית. שלא כמו מחזאים שקדמו לו, הוא התנתק לחלוטין מה"קונצנזוס"; מחזותיו הפוליטיים הציגו נורמות חדשות של דרמה ישראלית אקטואלית. "אני את והמלחמה הבאה" ייצג אפוא את הגישה הסאטירית, האנטי-הרואית, לאתוס הלאומי שקידמו מחזאי שנות החמישים והשישים.
המחזה השני של לוין, "סולומון גריפ" (1969), מייצג פן אופייני אחר בכתיבתו: דרמה על עלובי חיים בשולי החברה, אנשים בודדים, חולים, בעולם מתנכר שיש בו היררכיה בוטה וחלוקה ברורה למשפילים ומושפלים. במחזה זה באה לידי ביטוי הלשון הציורית שאפיינה את הסגנון המיוחד של כתיבתו לתיאטרון. עם זאת, מחזה זה הביא לידי ביטוי גם את מגבלותיו של לוין: האחת, התייחסות דוגמטית ומגמתית מאוד למציאות הפוליטית אשר היא מורכבת ורב-צדדית יותר מעצם טיבה; השנייה, אפיון סטריאוטיפי, חד־ממדי של הגיבורים ושל החברה האנושית, המשפחה והקהילה. כך או כך, במשך השנים זכה לוין למעמד בלתי מעורער של יוצר בכיר - ביטוי לכישרונו ולמקוריותו, וגם לנורמות האידאולוגיות שהציב, אשר העמידו את יצירתו של לוין במרכז היצירה המחזאית הישראלית והשפיעו על תהליכי ההתקבלות של מחזותיו במהלך העשורים הבאים.
החל משנות השבעים ועד העשור הראשון של המאה ה-21 פעל לוין כמי שנחשב לגדול מחזאי ישראל, שעיצב שפה ותוכן ייחודיים ומובהקים. בתקופה זו הועלו על הבמות, לרוב בתיאטרון הקאמרי, למעלה משלושים מחזות של לוין, רובם התקבלו באהדה, למרות תוכנם הקשה. יצירתו של לוין, שהחלה כסאטירה פוליטית, עברה עד מהרה לפסים אוניברסליים ואף מיתולוגיים, שאינם קשורים דווקא למקום ולזמן הישראליים, עם זאת מחזותיו של לוין נחלו הצלחה כמעט אך ורק בישראל, אף על פי שנעשו ניסיונות לתרגמם ולהציגם בחו"ל. החל מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, כמה ממחזותיו תורגמו לשפות הבאות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, צ'כית, הונגרית, רומנית, ספרדית, יידיש, איטלקית, שוודית, ערבית מרוקאית, קנייתית, בולגרית, פולנית, פורטוגזית, סינית, קטלאנית, סלובנית, סרבית, יוונית, טורקית, קרואטית, טגלוג (פיליפינית). ובמדינות רבות מחזותיו זוכים להצלחה.
לוין עבד לרוב עם צוות קבוע של שחקנים, בהם זהרירה חריפאי, יוסף כרמון, אלברט כהן, ג'יטה מונטה, יצחק חזקיה, ששון גבאי, רבקה גור, רבקה נוימן, יהודה אלמגור, דרור קרן, תיקי דיין ועם המעצבים רות דר ורוני תורן.
המחקר ההיסטורי מאתר ומאבחן את קני המידה להתקבלותו של לוין בשלוש נקודות עקרוניות: ראשית, הצורך לפרוץ את המגבלות האסתטיות והאידאולוגיות של נוסח תש"ח ומחזאות שנות החמישים, שהניח מראש נכונות להתקבלות אוהדת וחיובית של כל מה שמבטא מקוריות וחידוש. שנית, שפת התיאטרון המיוחדת של לוין, העושה שימוש אפקטיבי באלמנטים של סגנון בימתי אקספרסיוניסטי שיש בו שילוב של תנועה, משחק, גלריה מגוונת של "טיפוסים", חלל במה מרשים, רטוריקה, תלבושות ומוזיקה. שלישית, המסר הפוליטי הפרובוקטיבי של לוין, כתיאטרון של מחאה, המערער על הקונצנזוס הלאומי-ביטחוני ברוח המגמות הרדיקליות, הנון-קונפורמיסטיות, שהחלו להתגבש בסוף שנות השישים על רקע מלחמת ששת הימים וכל מה שאירע בעקבותיה, מבחינת התכנים והמגמות של השיח הפוליטי האקטואלי. לראיה, מסר זה של לוין אכן זכה לאהדה ותמיכה בקרב החוגים שהייתה להם השפעה רבה על עיצוב הנורמות של התקבלות והערכה בשנות השבעים, השמונים והתשעים.