stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנוסע השמיני
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1980 | פרס אוסקר | פרס אפקטים מיוחדים הטובים ביותר | זכייה |
| 1980 | פרס אוסקר | העיצוב האמנותי הטוב ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס סאטורן | הבמאי הטוב ביותר | זכייה |
| 1980 | פרס סאטורן | סרט המדע בדיוני הטוב ביותר | זכייה |
| 1980 | פרס סאטורן | שחקנית המשנה הטובה ביותר | זכייה |
| 1980 | פרס סאטורן | השחקנית הראשית הטובה ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס סאטורן | האיפור הטוב ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס סאטורן | האפקטים המיוחדים הטובים ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס סאטורן | התסריט הטוב ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס באפט"א | העיצוב הטוב ביותר | זכייה |
| 1980 | פרס באפט"א | הפסקול הטוב ביותר | זכייה |
| 1980 | פרס באפט"א | המוזיקה הטובה ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס באפט"א | עיצוב תלבושות הטוב ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס באפט"א | העריכה הטובה ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס באפט"א | שחקן המשנה הטוב ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס באפט"א | השחקנית המבטיחה בתפקיד ראשי | מועמדות |
| 1980 | פרס גלובוס הזהב | המוזיקה הטובה ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס גראמי | אלבום המוזיקה הטובה ביותר | מועמדות |
| 1980 | פרס הוגו | הדרמה הטובה ביותר | זכייה |
הערות שוליים

↑  "Alien". British Board of Film Classification.
↑  Official documentation for the film states that the budget was $11 million, but other sources give different numbers. Sigourney Weaver has stated that it was $14 million, while Ridley Scott, Ivor Powell, and Tom Skerritt have each recalled it being closer to $8.4 million. McIntee, 14–15.
↑  "Awards database". Academy of Motion Picture Arts and Sciences. נבדק ב-2008-09-06.
↑  "Alien: Awards". אורכב מ-המקור ב-2011-07-31. נבדק ב-2011-07-02.
↑  "Past Saturn Awards". The Academy of Science Fiction, Fantasy, & Horror Films. אורכב מ-המקור ב-2008-02-07. נבדק ב-2008-09-06.
1 2  "Alien (1979) - Awards". Internet Movie Database. נבדק ב-2008-09-06.
↑  Films Selected to The National Film Registry, 1989-2010, באתר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית
↑  National Film Preservation Board, National Film Preservation Board
↑  AFI's 10 Top 10: Top 10 Sci-Fi, באתר מכון הסרטים האמריקאי
↑  "Empire's The 500 Greatest Movies of All Time". Empire magazine. 2008-09-25. נבדק ב-2010-12-01.
↑  Ebert, Roger (2003-10-26). "Great Movies: Alien (1979)". Chicago Sun-Times. נבדק ב-2008-07-14.
↑  "Alien‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| סדרת סרטי הנוסע השמיני |
| --- | --- | --- |
| סרטים | הנוסע השמיני (1979) • שובו של הנוסע השמיני (1986) • הנוסע השמיני 3 (1992) • הנוסע השמיני 4: התחייה (1997) • פרומתאוס (2012) • הנוסע השמיני: קובננט (2017) • הנוסע השמיני: רומולוס (2024) |  |
| הנוסע השמיני נגד הטורף | הנוסע השמיני נגד הטורף (2004) • הנוסע השמיני נגד הטורף 2: רקוויאם (2007) |  |
| יוצרים ושחקנים | פול אנדרסון • מייקל ביהן • ג'נט גולדשטיין • איאן הולם • ג'ון הרט • סיגורני ויבר • ז'אן-פייר ז'נה • הארי דין סטנטון • ג'ורג סטראס • קולין סטראס • רידלי סקוט • דייוויד פינצ'ר • ביל פקסטון • ג'יימס קמרון • פול רייזר • מארק רולסטון • איזבלה מרסד • ארצ'י רנו • קיילי ספני • דייוויד ג'ונסון • ספייק פרן •   פדה אלוורז |  |
| שונות | הטורף • זינומורף |  |
| סרטים בבימויו של רידלי סקוט |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-70 של המאה ה-20 | הדואליסטים (1977) • הנוסע השמיני (1979) |  |
| שנות ה-80 של המאה ה-20 | בלייד ראנר (1982) • אגדה (1985) • זר שומר עלי (1987) • גשם שחור (1989) |  |
| שנות ה-90 של המאה ה-20 | תלמה ולואיז (1991) • 1492: מעבר לאופק (1992) • ים של חברים (1996) • ג'י איי ג'יין (1997) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | גלדיאטור (2000) • חניבעל (2001) • בלאק הוק דאון (2001) • אנשי המזימות (2003) • ממלכת גן עדן (2005) • שנה מופלאה (2006) • אמריקן גנגסטר (2007) • גוף השקרים (2008) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | רובין הוד (2010) • פרומתאוס (2012) • היועץ (2013) • אקסודוס: אלים ומלכים (2014) • להציל את מארק וואטני (2015) • הדו-קרב האחרון (2020) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | בית גוצ'י (2021) • נפוליאון (2023) • גלדיאטור 2 (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588667305171  BIBSYS: 98039344  BNE: XX3751482  BnF: cb16601184d (data)  CANTIC: a12009970  GND: 4301472-0  LCCN: n83314511  LNB: 000325249  SUDOC: 11431702X  VIAF: 316751628   WorldCat (עם VIAF): 316751628
טוביה שלונסקי

ערך זה עוסק בחסיד חב"ד, פעיל בתנועת ההשכלה ובתנועת חובבי ציון. אם התכוונתם לחוקר ספרות, פרופסור באוניברסיטה העברית, ראו .
אין תמונה חופשית
טוביה שלונסקי (1874 – 22 במרץ 1928) היה חסיד חב"ד ופעיל בתנועת ההשכלה ובתנועת חובבי ציון באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית ובאחרית ימיו ביישוב היהודי המתעורר בארץ ישראל. הוא ידוע כמלחין השיר "אני מאמין" ("שחקי שחקי") של שאול טשרניחובסקי, למרות שהדבר נתון לוויכוח (ראו בהמשך הדברים). טוביה שלונסקי הוא אביהם של המשורר אברהם שלונסקי, המלחינות והפסנתרניות ורדינה שלונסקי ופניה וגמן שלונסקי וסופר המדע הפופולרי דב (בוריה) שלונסקי (ידוע גם בשם העט, ד' איבטוב, לעיתים היה חותם בשם דב שליונסקי).
קורות חיים

טוביה שלונסקי היה בן למשפחה של חסידי חב"ד, "איש המזיגה של חב"ד והשכלה וציונות, שהיה קורא שיעורים ב"תניא" בפני חסידים", מעריץ של אחד העם וחבר באגודתו, "בני משה". הוא היה משורר, מלחין וכנר חובב. לדברי בנו אברהם שלונסקי, אבי בקיא גדול היה בתורת חב"ד מנעוריו, גם משכיל גדול בספרות העברית החדשה, הצטיין בכשרונות מוסיקליים... איש התרבות העברית והכללית ועם זה בעל רגשות רליגיוזיים, מין דתיות שבאה עליו ב"התקפות" פעם בפעם.
הסופר יעקב רבינוביץ, שפגש בטוביה שלונסקי בביקורו בעיירתו קריוקוב בחודש תשרי תרס"ה (1905), כתב לימים: "זה היה אדם בקי במכמני ספרותנו העברית ובבעיות ציבורנו, ויהודי חריף מאוד".
שלונסקי נישא לציפורה בת טוביה בּרָוֶורמן. צפורה, שמצד אמה הייתה נכדתו של הרב אברהם דוד לבוט, הייתה בעלת נטייה סוציאליסטית ובנעוריה לקחה חלק בתנועה המהפכנית ברוסיה והייתה חברת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ביתם היה בית-ועד למשכילים ציונים ומהפכנים.
בית המשפחה התאפיין בשילוב בין המסורת היהודית ובין מודרניות וקוסמופוליטיות. לדברי בנו אברהם, "בית-אבי היה בית לאומי-ציוני... בבית כיבדו את המסורת, שמרו על החגים וכו', אך בעניינים של כשרות, למשל, לא דקדקו ביותר.
לדבריו, בבית הייתה לאביו ספרייה גדולה, שהכילה ספרים תורניים לצד ספרי חול בעברית, ברוסית ובשפות נוספות שלמד אביו.
בשירו 'רמב"ם ובַקונין', שבו מתאר אברהם שלונסקי את בית ילדותו, מסופר:
”הערב הִבְהין בטרקלין המדֻמדם. / כָּתלי בית אבא דִכְּאוּני. / ר' משה בן מימון המכֻנה רמב"ם / צופה אל מול דיוקן בָּקוּנִין... והילד שומע בחוש, כי / בארון מתנגחים האדמור מלאדי / עם אלכסנדר סרגֶיֶביטש פושקין.”
המשפחה התגוררה בעיירה קְריוּקוֹב (Крюков), פרוור של קרמנצ'וג, שם עבד שלונסקי כמנהל עסקיו של סוחר עצים גדול חסיד חב"ד.
בעקבות המצוקה הכלכלית לאחר פרעות 1905 עברה המשפחה ליקטרינוסלב, שם היה לקבלן של עבודות ציבוריות, ובנה עבור הממשלה בתי ספר ובנייני ציבור ושלטון ברחבי המדינה.
ביקטרינוסלב התגוררו במשך כמה שנים בבית אחד, דלת מול דלת, עם הרב לוי יצחק שניאורסון, רבה של העיר, שהיה קרוב המשפחה. הבן הצעיר אברהם למד ב"חדר" עם בנו של הרב, מנדל (לימים רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מליובאַוויטש).
ב-1921 עלתה המשפחה לארץ ישראל. היות שהתמחה בצד הטכני של עבודתו, סייע לאחר עלייתו בהוראת מקצוע המחצבות לחברי גדוד העבודה בירושלים. עבד כמחסנאי ומנהל חשבונות בבית החרושת "שמן".
בשבתו בארץ פרסם מאמרים בשאלות הזמן, שעליהם חתם "השילוני". בפרט כתב בענייני חינוך, ותמך בהכשרה החלוצית לבני הדור.
טוביה שלונסקי נפטר בחיפה במרץ 1928 לאחר מחלה קשה וממושכת, בן 56 במותו.
לאחר מותו התמוטטה המשפחה. בנו אברהם המשיך לפרנס את אמו ואחיותיו במקומו.
אלמנתו צפורה נפטרה בשנת 1961, בגיל 83.
קורות חיים > שחקי שחקי

המשורר שאול טשרניחובסקי כתב את השיר בשנת 1894 באודסה. טשרניחובסקי היה מבאי ביתה של משפחת שלונסקי, ובאחד מביקוריו קרא בפניהם את מילות השיר. מסופר כי שלונסקי התאים את הלחן לשיר תוך זמן קצר. על פי מספר מקורות, הלחן איננו מקורי: לפי אברהם צבי אידלסון, הלחן עממי; לדברי חוקר המוזיקה החסידית והזמר העברי יעקב מזור, בישיבות ליטאיות היו שייחסו אותו לרבי אברהם אליהו קפלן, משום שהוא הושר עם שירו של קפלן "שקעה חמה"; ועל פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן, מקורו של הלחן בשיר רוסי על נהר דון.
לקריאה נוספת

חגית הלפרין, המאֶסטרו: חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, בני ברק: ספרית פועלים; הקיבוץ המאוחד; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – המרכז לחקר הספרות והתרבות העברית על-שם לאורה שוורץ-קיפ, תשע"א 2011. (במיוחד פרק א')
הערות שוליים

↑  חגית הלפרין, המאסטרו - חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, תל אביב: ספרית פועלים, הקיבוץ המאוחד, המרכז לחקר הספרות ע"ש קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011, עמ' 14
1 2  ס. ס, בוריה, משמר, טור 2, 17 בינואר 1947.
1 2 3 4  'מתוך שיחה של אברהם שלונסקי' (עם עורכי הספר, הרב ד"ר צבי הרכבי ויעקב גולדבורט), בית א. שלונסקי, תל אביב, ניסן תש"ל; נרשם על ידי יודן הרכבי, בתוך: צבי הרכבי, יעקב גולדבורט (עורכים), ספר יקאטרינוסלאב–דנפרופטרובסק: (הקהילה היהודית מהיווסדה ועד היום), ירושלים – תל אביב: ארגון יוצאי יקאטרינוסלאב–דנפרופטרובסק בישראל, תשל"ג, עמ' 84 (ספר יזכור לקהילת יקאטרינוסלאב–דנפרופטרובסק, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 88).
↑  יעקב רבינוביץ, 'על יעקב קרול', בתוך: ג' קרסל (עורך), הפרדסן הציוני: יעקב קרול – הלוחם לעבודה עברית, פתח תקווה: בית נטע הרפז, תשל"ה 1975, עמ' 28.
1 2  צפורה שלונסקי, דבר, 11 ביוני 1961 (נקרולוג); צפורה שלונסקי, מעריב, 11 ביוני 1961;
צפורה בת טוביה שלונסקי, דבר, מודעת אבל, 11 ביוני 1961; צפורה שלונסקי ז"ל הובאה למנוחות, חרות, 12 ביוני 1961.
1 2 3 4  יעקב רבי, ראשי פרקים בתולדות המשורר, על המשמר, טור 2, 24 בפברואר 1950.
↑   אביבה קרינסקי, מסע אל מחוזות ילדותו של אברהם שלונסקי, באתר הארץ, 24 ביוני 2013.
↑  טוביה שלונסקי, דבר, 22 במרץ 1928 (ידיעה על מותו)
טוביה בן אשר-זליג שלונסקי, דבר, מודעת אבל, 22 במרץ 1928
חיפה: להלויתו של טוביה שלונסקי, דבר, 23 במרץ 1928
1 2  יעקב מזור, ‏מן הניגון החסידי אל הזמר הישראלי, קתדרה 115 (תשס"ה), 123.
↑  אליהו הכהן, נאום בערב הענקת אות הוקרה על מפעל חיים בחקר מורשת הזמר העברי, אוניברסיטת בר-אילן, 7 ביוני 2010, בתוך חדשות בן עזר 551 (כ"ח בסיוון תש"ע, 10 ביוני 2010). וראו עוד: מילות השיר "אני מאמין" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  אילת נגב, "המאסטרו: חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי" מאת חגית הלפרין, באתר הארץ, 30 במרץ 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307990605171  MusicBrainz: 0ea1a2e9-8825-41e7-8e4b-8b02b0efb62d  VIAF: 97281841   WorldCat (עם VIAF): 97281841
אנרגיה היברידית

אנרגיה היברידית (באנגלית:Hybrid Power) היא מערך אנרגיה המשלב בתוכו טכנולוגיות שונות לייצור אנרגיה. מערכות היברידיות לייצור אנרגיה לעיתים קרובות מכילות רכיב של אנרגיה מתחדשת (כגון לוחות סולאריים, שמתבססים על השמש), המאוזן באמצעות צורה שנייה של הפקת אנרגיה כגון תא דלק או סוללה, כאשר המטרה היא לספק חשמל, חום או צורות אחרות של אנרגיה בצורה היעילה ביותר.
מנוע היברידי

מנוע היברידי הוא מנוע המורכב משני סוגי מנועים, לרוב מנוע בעירה פנימית ובנוסף מנוע חשמלי. המטרות בשילוב המנועים הן ניצול טוב יותר של דלק, חיסכון בעלות נסיעה, ופליטת מזהמים מופחתת מהמכונית. בחלק מהמנועים ההיברידיים יהיה שימוש במנוע בעירת דלק פנימית על מנת שתהיה הטענה לגנרטור. הגנרטור מטעין את מנוע העזר החשמלי, ממנו יוצא כוח אל הגלגלים לפי הכוח הנדרש. שאר המנועים ההיברידיים משתמשים במנוע הבעירה הפנימית אשר מונע בדלק וכן במנוע העזר החשמלי בו זמנית על מנת להניע את הרכב.
תאים סולאריים היברידיים

תאים סולאריים היברידיים משלבים יתרונות של חומרים אורגניים ושל קרינת השמש, ומפיקים מהם חשמל. תא פוטו-וולטאי (או תא סולארי) הוא התקן סולארי להפקה ישירה של אנרגיה חשמלית על ידי קליטת קרינה אלקטרומגנטית (אור מן השמש). בתאים סולאריים היברידיים, חומר אורגני משולב עם חומר מוביל אלקטרונים כדי ליצור שכבה פוטו-אקטיבית (שכבה העשויה מחומר המגיב בשינוי כימי או פיזי להארה). מערכת פוטו-וולטאית טיפוסית מכילה פאנלים סולאריים, שכל אחד מהם מונה מספר תאים סולאריים, המייצרים חשמל. תאים סולאריים היברידיים יכולים להיות מותקנים על הקרקע או על הגג. הם יכולים להיות מקובעים, או לעקוב אחר השמש על פני השמים.
טורבינות רוח היברידיות

טורבינות רוח היברידיות משתלבות עם מקורות ייצור אנרגיה אחרים. חלק מטורבינות הרוח ההיברידיות משלבות דיזל (דלק) עם טורבינות רוח כדי לייצר חשמל. הם נועדו להגדיל את הקיבולת (כוח, אנרגיה) ולהפחית את העלות ואת ההשפעה הסביבתית. טורבינות רוח היברידיות שימושיות בעיקר בימים בהם יש כוח מניע מספק מהרוח. הטורבינות הן מערכות המיועדות לספק חשמל רוב הזמן במקומות בהם אין רשת חשמל ארצית. לטורבינות רוח היברידיות יש מגוון שימושים כגון: הפקת חשמל למתקנים חקלאיים, ייצור חשמל למתקני תקשורת שאינם מחוברים לרשת ולבתים שאינם מחוברים לחשמל ועוד.
שילוב טורבינות רוח ותאים סולאריים

שילוב טורבינות רוח ותאים סולאריים הוא למעשה שילוב של שני מתקנים לייצור חשמל ממקורות אנרגיה שונים. מטרת השילוב היא להפיק כמה שיותר אנרגיה במשך כמה שיותר שעות ביממה על ידי שימוש במשאבי הטבע היום-יומיים מבלי לזהם. המתקן מורכב מתאי שמש ומטורבינות רוח. תאי השמש במתקן סופגים את קרינת השמש, ובאמצעות חומר מוליך למחצה ממירים אותה לחשמל. במקביל, טורבינות הרוח משתמשות באנרגיית הרוח ובעזרת גנרטור ומפיקות ממנה חשמל. המתקן משלב את היתרונות של השניים ובכך יוצר מתקן בעל יעילות גבוהה יותר.
ראו גם

אנרגיה מתחדשת
אנרגיה ירוקה
אנרגיה חלופית
אנרגיה סולארית
אנרגיה הידרואלקטרית
אנרגיית רוח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549351705171  LCCN: sh98006694
סטון טאון

סטון טאון (בערבית: مدينة زنجبار الحجرية; בסוואהילית: Mji Mkongwe - מְגִ'י מְקוֹנְגְוֶוה - "העיר העתיקה"; מכונה גם זנזיבר טאון) הוא כינויה של העיר העתיקה של זנזיבר סיטי, עיר הבירה של זנזיבר והעיר הגדולה ביותר בה. היא ממוקמת על חצי אי דמוי משולש בחופו המערבי של האי אוּנגוּגָ'ה, האי הראשי בארכיפלג זנזיבר. מבחינה מוניציפלית, מנוהלת העיר כחלק מנפת זנזיבר אורבן ("זנזיבר האורבנית"), שהיא חלק ממחוז אורבן וֶסט. בשנת 2000 התגוררו בנפה 206 אלף תושבים, שהם כשליש מתושבי האי.
בעיר ניכרת השפעתם של כובשיה האירופים והערבים ושל הסוחרים ההודים שעברו בה. לאחר עצמאות זנזיבר אולצו רוב תושביה ההודים והערבים לעזוב אותה, אך השפעתם התרבותית, הארכיטקטונית והקולינרית עדיין ניכרת בעיר.
השילוב בין התרבויות השונות, וחשיבותה ההיסטורית של העיר, הביאו את אונסק"ו להכריז עליה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
היסטוריה

עד ראשית המאה ה-16 לא היה במקום שבו שוכנת סטון טאון אלא כפר קטן, והסוחרים הערבים שפקדו את זנזיבר העדיפו לעגון את ספינותיהם באוּנְגוּגָ'ה אוּקוּאוּ ובקיזימְקָזי. כאשר הגיעו הפורטוגלים לאי, ב-1503, הם החליטו להקים במקום את עיר הנמל המרכזית באי. אף שהפורטוגלים שלטו בזנזיבר קרוב למאתיים שנה, ניתן למצוא כיום בסטון טאון רק שרידים מועטים לשלטונם, ובהם כנסיית אבן קטנה ותותחים שיוצרו בפורטוגל במאה ה-16, ומוצבים כיום בחזית בית הפלאים.
עם הגעת העומאנים לזנזיבר ב-1698, הם החלו בביצורה של סטון טאון, והקימו את המבצר המכונה כיום "המבצר הישן", על חורבותיה של כנסייה. עם זאת, מעבר לביצורים, העיר לא התפתחה באופן משמעותי. רק בראשית המאה ה-19 החלה סטון טאון להתרחב, אם כי רוב בתיה החדשים היו בקתות קש, ולא בתי אבן. בשנת 1840 החליטו העומאנים להעביר את בירתם ממוסקט לסטון טאון, ובעיר החלה תנופת בנייה. למעשה, מרבית המבנים בסטון טאון נבנו החל מתקופה זו ועד סוף המאה ה-19. נוסף על השינוי הוויזואלי, חל בעיר גם שינוי דמוגרפי. עם הסולטאן הגיעו גם סוחרים ובעלי מטעים רבים, שזיהו את הפוטנציאל שבתבלינים שגודלו באי, ובמיוחד הציפורן. הסוחרים שהתיישבו בעיר הקימו לעצמם בתי אבן גדולים, המאופיינים בדלתות עץ מגולפות ומרפסות מקושטות.
ככל שהתרחבה העיר, גדלו גם ההכנסות ממסים, והסולטאן, סעיד בן סולטאן, החל בבניית מבנים ציבוריים שונים, כגון מסגדים ושווקים. בנו, ברע'ש בן סעיד, המשיך בתנופת הבנייה במחצית השנייה של המאה ה-19. בין היתר, הקים שני ארמונות - בית אל-סאהל, ששימש את סולטאני זנזיבר עד 1964, ובית אל-אָגָ'איבּ ("בית הפלאים"). כן הקים בעיר חמאם. פיתוח העיר דחק את התושבים הילידים של זנזיבר לפאתי העיר, מעבר לנחל הדָרָגָ'אני. אזור זה נקרא "נְגְ'אָמְבּוֹ" - "הצד האחר".
כשהגיעו הבריטים לזנזיבר, ב-1880, כבר היה רוב שטחה של העיר בנוי בצפיפות, ותוספות הבנייה שלהם היו בעיקר בשוליה. הבריטים הפכו את האזור הביצתי שבפאתיה הדרומיים לפארק, שסביבו הוקמו בנייני מגורים, קונסוליות, בתי חולים, בתי ספר ומוזיאונים. גשר הוקם מעל נחל הדרגא'ני, וקישר בין נג'אמבו לבין אזור השוק. עם השנים התמלא הנחל בפסולת, עד שב-1957 נסתם לגמרי. במקומו נסלל כביש (המכונה "Creek Road" - "דרך הנחל"), ומצידיו ניטעו גנים.
מורשתם העיקרית של הבריטים בסטון טאון הייתה הקמתו של נמל המים העמוקים בצפון העיר, ב-1925. בעקבות הקמת הנמל התפתח גם רובע מאלינדי, המשמש עד היום כמרכז התעשייתי של סטון טאון. עם המבנים החשובים הנוספים שהקימו הבריטים נמנים ה-State House ("בית המדינה", ששימש בעבר את המושל הבריטי, וכיום שוכנים בו משרדיו של נשיא זנזיבר), בית הדואר ובית המשפט.
לאחר קבלת העצמאות ב-1963, שאפה זנזיבר להתנער מזיכרונות שליטיה הזרים - הפורטוגלים, העומאנים והבריטים, ובין היתר, חיפשה סגנון אדריכלות שונה. הממשלה קשרה קשרים עם מדינות מהגוש המזרחי, ובפאתיה המזרחיים של סטון טאון הוקמו שיכוני רכבת, שתכננו אדריכלים מזרח גרמנים.
רבים מתושביה ההודים והערבים של סטון טאון אולצו לעזוב אותה לאחר העצמאות, ולא נותרו בה רבים מהם. ממשלת זנזיבר שיכנה בבתים תושבים מקומיים. התושבים החדשים היו עניים מכדי לתחזק את הבתים, ולחלקם הייתה זו הפעם הראשונה שבה התגוררו בבית אבן. כתוצאה מכך, סבלו רבים מהבתים, לרבות בתים ששימשו את הממשלה, מהזנחה מתמשכת.
ההכרה בצורך לשמר את המבנים הישנים הביאה את הממשלה להקים בשנת 1986 את הרשות לשימור ולפיתוח סטון טאון (STCDA). ב-1989 הכריזה הממשלה על סטון טאון כולה כעל אזור לשימור, והוטלו הגבלות על בניית מבנים חדשים ועל בנייה לגובה. בשנת 2000 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
אתרים חשובים > מבני הממשל

בית הפלאים (בית אל-אָגָ'אִיבּ) נבנה בין השנים 1870–1888, והוא נחשב לאחד המבנים המרשימים בעיר. הסולטאן ברע'ש בן סעיד הקים אותו על חורבותיו של ארמון קודם מהמאה ה-17, לשימושים טקסיים ומנהליים. בית הפלאים ניזוק קשות במלחמה הקצרה בין אנגליה לזנזיבר ב-1896, אך שופץ מאוחר יותר. הבניין תוכנן על ידי מהנדס ימי בריטי, דבר שיכול להסביר את השימוש בפלדה ואת המרפסות דמויות הרציפים. בבניין ארבע קומות, ולאורך כל חזיתותיו מרפסות הנתמכות בעמודים. במרכזו אטריום מקורה ורחב ממדים. כיום הוא משמש את המוזיאון הלאומי של זנזיבר להיסטוריה ולתרבות.
המבצר הישן נבנה על ידי העומאנים במשך 30 שנים, בין 1698 ל-1728. חומותיו עבות במיוחד, ולכל אורכן חרכי ירי. אף אחת מהמתקפות שנערכו על המבצר לאורך ההיסטוריה לא צלחה. במהלך השנים שימש המבצר למטרות שונות. עד 1906 היה בו בית סוהר, ואז הפך לבית מכס והוקמה בו תחנת רכבת. ב-1949 הועבר בית המכס לנמל, והמבצר הפר למועדון טניס לנשים. כיום שוכנים במבצר המרכז לתרבות זנזיבר וכמה חנויות אומנים. בחצר המבצר נערכים מופעי תיאטרון.
בניין ברמאל (Bharmal Building) נבנה בשנת 1900, ובו שכן משרדו של הנציב הבריטי. הבניין היה הראשון מבין שורה של מבנים שתכנן בעיר האדריכל ג'ון סינקלר בראשית המאה ה-20. המשותף למבנים אלו הוא ניסיונו של סינקלר להתנתק מהסגנון הבריטי ולתכנן לפי הסגנון המקומי. מאחר שבניין ברמאל היה הראשון שתכנן בזנזיבר, הוא נראה כשילוב בין בית אנגלי כפרי לבין ארמון ערבי.
הסטייט האוס ("בית המדינה") נבנה בשנת 1903, עבור השלטונות הבריטים. הוא היה בין ראשוני המבנים שתכנן סינקלר, וניכר בו השילוב בין הסגנון האירופי לבין הסגנון הערבי. מאז 1963, משמש הסטייט האוס את משרדיו של נשיא זנזיבר.
אתרים חשובים > הנמל

נמל המים העמוקים נחנך באוגוסט 1925. אבני הבניין ששימשו להקמתו הובאו מצ'וּקְוָואנִי שבצפון האי באמצעות רכבת קלה שנסעה לאורך החוף. לצד ספינות מטען, קווים סדירים של מעבורות מקשרים את סטון טאון עם דאר א-סלאם, פמבה ועם מומבסה שבקניה. בתוך מתחם הנמל רציף קטן יותר, המיועד לסירות ד'או (dhow). סירות אלה שימשו את תושבי זנזיבר במשך מאות שנים, ובעבר הפליגו בהן הסוחרים לארצות ערב ולהודו. כיום תנועת הסירות היא בעיקר לכיוון דאר א-סלאם.
אתרים חשובים > מבנים דתיים

מסגד מאלינדי הוא המסגד העתיק ביותר הפועל כיום בסטון טאון, ואחד מארבעת המסגדים היחידים בעיר שבהם יש גם מינרט. הוא נבנה בשנת 1831, והורחב פעמיים, ב-1841 וב-1890.
הקתדרלה האנגליקנית קרייסט צ'רץ' הוקמה בין השנים 1873–1879, במקום שבו שכן עד אז שוק העבדים הגדול, לאחר שאדמותיו נרכשו על ידי מיסיונרים בריטים. את הקתדרלה תכנן הבישוף של זנזיבר באותה תקופה, ד"ר אדוארד סטיר. הכנסייה החלה לפעול בחג המולד של שנת 1877, אף שטרם הושלמה בניית הגג. את הקתדרלה סובבות מספר אמונות . לפי אחת מהן, הסולטאן ברע'ש בן סעיד תרם את שעון הקתדרלה, בתמורה להתחייבותו של הבישוף שגובהה לא יעלה על גובהו של בית הפלאים. אמונה נוספת היא שהצלב שבקתדרלה נבנה מענפיו של העץ שתחתיו נקבר לבו של דייוויד ליווינגסטון בזמביה. אמונה רווחת נוספת היא שהמזבח הוקם בדיוק במקום שבו הייתה קודם לכן "עמדת ההצלפה" - המקום שבו נהגו סוחרי העבדים להצליף בהם, כדי להראות לקונים הפוטנציאליים את כושר עמידותם, בטרם יועמדו למכירה פומבית.
קתדרלת סנט ג'וזף היא כנסייה קתולית שהוקמה בין השנים 1897–1900 על ידי מיסיונרים צרפתים. למפליגים בספינות המגיעות לנמל זנזיבר זהו המבנה הבולט ביותר בקו הרקיע של סטון טאון.
אתרים חשובים > שווקים

שוק דרג'אני הוא השוק המרכזי בסטון טאון. המבנה המקורה בגג פח המשמש אותו נבנה על ידי הבריטים ב-1904, ויועד בתחילה לשמש רק כשוק לבשר ודגים, במקום השוק ששכן עד אז בסמוך למבצר הישן. עם הזמן התווספו לשוק גם דוכנים של פירות וירקות, עופות ומאפים. בימי רביעי ושבת פועל במקום גם שוק פשפשים.
הסולטאן סעיד פתח את שוק העבדים הגדול בשנת 1811, ועד מהרה הוא הפך לאחד החשובים במזרח אפריקה. בשנות השיא, בשנות ה-30 של המאה ה-19, נמכרו בשוק כ-60,000 עבדים מדי שנה. בשנת 1873 היה השוק לאחרון שוקי העבדים באפריקה שנסגר, ובמקומו הוקמה הקתדרלה האנגליקנית. מהשוק לא נותר זכר, פרט לכמה תאים הנמצאים כיום בשטחה של אכסניה.
אתרים חשובים > מבנים אחרים

בית אל-אמאני ("בית השלום") הוקם בשנת 1925, ותוכנן על ידי ג'ון סינקלר. המבנה בנוי בסגנון ערבי, והוא כולל כיפה וקשתות וסורגים בעלי פרטים רבים. המבנה מוקף בגן. עד להעברתו לבית הפלאים, שכן בבית אל-אמאני המוזיאון הלאומי של זנזיבר. כיום נותר בו רק מוזיאון הטבע.
החמאם הוקם בין השנים 1870–1888, בעזרת מומחים פרסים. החמאם היה פתוח לציבור הרחב עד שנסגר ב-1920. הוא שופץ ב-1978, אך אינו פעיל עוד.
בית מרקחת איתנַאָשֶרי (The Ithnaasheri Dispensary), שחזיתו מאופיינת במרפסות מעוטרות, נבנה בשנת 1890 עבור סיר תאריה טופאן, הודי ששימש כיועץ הסולטאן לענייני מכס. בשנת 1899 תרם טופאן את הבניין לקהילה ההודית, מתוך כוונה שישמש כבית חולים. בסופו של דבר, לאחר מותו נמכר הבניין, והוקם בו בית מרקחת. הבניין שופץ באופן מסיבי בשנת 1996.
מָמְבּוֹ מָאסִיאִיגֶה ("היחיד במינו") נבנה בשנת 1847, וזכה לכינוי זה על שום אלפי הביצים שבהן השתמשו לשם חיזוק המלט בעת בנייתו. הבניין נבנה על ידי סוחר, אך שימש בהמשך כמעונו הרשמי של הקונסול הבריטי, וממנו יצא הנרי מורטון סטנלי למסעותיו באפריקה. מאוחר יותר, בין 1913 ל-1924, היה בבניין בית חולים. כיום הוא משמש את רשם החברות הזנזיברי, ולפי התוכניות עתיד לקום בו מוזיאון לגילוי ארצות.
מועדון החברים האנגלי אפריקה האוס הוטל נבנה בשנת 1888. הוא כלל בית מלון, בר, מסעדה, ספרייה, חדר ביליארד ואולם כנסים. בתחילה יועד מועדון החברים לאנגלים בלבד, ומאוחר יותר פתח את שעריו גם לאירופים אחרים ולאמריקאים. מדי שנה נערך באפריקה האוס נשף מפואר לרגל ראש השנה האזרחית, ושמלותיהן המהודרות של האורחות בו היו לשם דבר. לאחר עצמאות זנזיבר ננטש אפריקה האוס, וסבל מהזנחה רבה. כיום פועל בו פאב.
ביתו של פרדי מרקיורי
מרקיורי נולד בסטון טאון (תחת שלטון בריטי) ב-6 בספטמבר 1946 הוא נולד להורים זורואסטרים. וכיום ביתו לשעבר הוא מוזיאון מורשת שלו במרכז השכונה.
הדלתות המגולפות

לפי המסורת הזנזיברית, דלתות הבתים מעידות על שוכניהם, ועל כן מיוחסת להן חשיבות רבה. חשיבות זו באה לידי ביטוי בכך שבבנייה המסורתית, נבנית קודם כל הדלת, ורק אחר כך הקירות הסובבים אותה. בזמן שבו עומדת הדלת בשיממונה, יכולים עוברי האורח לבחון את גודלה ואת משקלה של הדלת, וכך לעמוד על עושרם של בני הבית שעתיד לקום.
מלבד גודלה של הדלת, גם לעיצובה משמעות רבה. הגילופים בדלתות מייצגים את אמונותיו, רגשותיו ושאיפותיו של בעל הבית. ככל שהפרטים בדלת רבים יותר, הדבר מעיד על השכלתו של בעל הבית, ועל הערכתו למדע ולאמנות.
האלמנטים העיצוביים של הדלתות, שאותם ניתן למצוא במקומות נוספים בחופה המזרחי של אפריקה, הושפעו מהסוחרים ההודים, הפרסים והערבים שפעלו באזור. ככלל, הדלתות המושפעות מהסגנונות הפרסי והעומאני מעוטרות בקישוטים מורכבים ומליציים יותר, ובדרך כלל יש מעליהן קשת עליה מצוין תאריך הבנייה, שם בעל הבית ופסוק מהקוראן. ידיות הדלתות עשויות בדרך כלל פליז. לעומתן הדלתות ההודיות פשוטות יותר. הן מלבניות ואינן בנויות תחת קשת. פיתוחי העץ שבהן מצועצעים פחות, ודומים במראם לאלה שנמצאים במערב הודו.
אלמנטים נוספים הנמצאים במרבית הדלתות כוללים בליטות פליז, שלפי המסורת נועדו למנוע מפילים לשבור אותן, אם כי ככל הנראה מעולם לא היו פילים בזנזיבר, והדבר נועד לקישוט. בנוסף, ברוב הדלתות מגולפת שרשרת, שמסמלת את ההגנה על דיירי הבית מפני פריצות, מזל רע ואסונות אחרים. על חלק מהדלתות מגולף פרח הלוטוס, שמסמל פוריות לפי המסורת המצרית או שלום ושלווה לפי המסורת ההודית. גם דגים הם סמל לפוריות. צורות נפוצות נוספות הן אריות, טווסים, ציפורנים ותבלינים.
הדלתות נבנו בעיקר מלחמן ומעץ פרי-הג'ק המקומיים או מטיק שיובא מהודו. עצים אלה חזקים במיוחד, ועמידים יחסית בפני טרמיטים ועובש. רבות מהדלתות בסטון טאון מחזיקות מעמד כבר למעלה מ-150 שנים.
תמונת פנורמה של סטון טאון, זנזיבר
בית הפלאים בשנת 1907
בית הפלאים
חצר המבצר הישן. ברקע: צריחי קתדרלת סנט ג'וזף
קתדרלת סנט ג'וזף
קתדרלת קרייסט צ'רץ'
שוק דרג'אני
בית מרקחת איתנַאָשֶרי
ג'ני מסטוראקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בפברואר 1949 Zografou, יוון 
 פטירה:  30 ביולי 2024 (בגיל 75) אתונה, יוון 
 מדינה:  יוון 
 מקום קבורה:  Zografou cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אתונה 
 שפות היצירה:  יוונית מודרנית 
 סוגה:  שירה, תרגום 
 תקופת הפעילות:  1972–1989 (כ־17 שנים) 
 פרסים והוקרה:  אוניברסיטת קולומביה  האגודה הבינלאומית לספרות ילדים 
 
ג'ני מסטוראקי (ביוונית: Τζέννη Μαστοράκη;‏ 21 בפברואר 1949 – 30 ביולי 2024) הייתה משוררת ומתרגמת יוונייה.