stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר ויתקין
היסטוריה > בית העם

בינואר 1935 הונחה אבן הפינה לבניין "בית העם" בכפר ויתקין במעמד ראשי המוסדות הלאומיים והתנועתיים: הקרן הקיימת, הסוכנות, המרכז החקלאי, ההסתדרות, מפא"י ותנועת המושבים.
את המבנה תכנן האדריכל אריה שרון. את מיקומו קבע האדריכל ריכרד קאופמן, שתכנן את הכפר כולו. בשנת 1936 החלה הבנייה, לאחר שהתקציב הושלם בעזרת תרומתו של בן ציון הערש מדרום אפריקה אשר תרם אלף לירה א"י. בית העם הכיל במה גדולה עם מסך מודרני ושני יציעים משני צדדיו. כשהסתיימה בנייתו ב-1937 הוקם על גגו מגדל עץ ובו פנס איתות בשיטת מורס, לקשר בין יישובי עמק חפר.
ועידת מפא"י בשנת 1942 התקיימה בבית העם, במהלכה הצליחו דוד בן-גוריון וחברי הנהגה אחרים להעביר החלטה לחיסול הסיעות והגושים הפנימיים במפלגה. בבית העם נערכה שוב ועידת מפא"י בה התפלגה המפלגה למפלגת מפא"י ולסיעת "אחדות העבודה".
המבנה שופץ בסביבות שנות האלפיים, ושופץ כעבור כעשרים שנה ב־2017. בית העם המחודש נחנך במאי 2022. בית העם שופץ בתמיכת משפחת בועז איתן ומועצת עמק חפר.
בכפר ויתקין נולד והתחנך הפסיכולוג מיכה אנקורי.
בכפר ויתקין נולד והתחנך השר והסופר גד יעקובי.
בכפר ויתקין נולד והתחנך הטייס רן פקר רונן.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'ישובים יהודיים ומעורבים 2018, באתר https://www.cbs.gov.il/he/pages/default.aspx
↑  חיים חרובי,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'מני אז ועד היום, דבר, 26 באפריל 1955
↑  ש. בן-סירא,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'התפתחות כפרנו במספרים, דבר, 26 באפריל 1955
↑  שמואל דיין,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'כפר לתפארת, דבר, 26 באפריל 1955
1 2  יורם מלצר,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'כפר ויתקין  70 שנים ראשונות, כפר ויתקין:'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'כפר ויתקין, 2000
↑  מושבי העובדים בשרון ובעמק חפר, דבר, 25 בספטמבר 1939
↑  ד"ר רינה אידן,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'תולדות מועצה מקומית עמק חפר
↑  eden line, בית העם, באתר כפר ויתקין, ‏2024-01-28
↑  לא צוין, פרוייקט חידוש בית העם כפר ויתקין, באתר כלכלית עמק חפר, ‏15/02/2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538002205171  LCCN: nr90024912  VIAF: 147015543   WorldCat (עם VIAF): 147015543 
בית העם המשופץ
יחזקאל בראון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בינואר 1922 ברסלאו, הרייך הגרמני 
 פטירה:  26 באוגוסט 2014 (בגיל 92) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 מוקד פעילות:  אוניברסיטת תל אביב 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2001)  פרס אקו"ם 
 www.tau.ac.il/~braun
 
יחזקאל בּרַאוּן (18 בינואר 1922 – 26 באוגוסט 2014) היה מלחין ישראלי, פרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב. חתן פרס ישראל למוזיקה (תשס"א).
קורות חיים > ילדות ונעורים

בראון נולד בברסלאו שבגרמניה, בן לאב מיהדות מזרח אירופה ואם קתולית גרמניה שהתגיירה. ב-1924, כשהיה בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, תחילה לתל אביב ואחר לרחובות. בשנותיו כילד ברחובות קלט את רשמיו המוזיקליים הראשונים, הן מתקליטי האופרות של הוריו והן משירת הנשים התימניות, שעסקו בכביסה בחצר ביתם. כשהיה בן שש, מיד אחרי שהתחיל את לימודיו ברחובות, עברה המשפחה לתל אביב, שם למד בבית הספר תל נורדאו. בין חבריו של בראון היו הסופרים משה שמיר ובנימין גלאי. בהמשך, לאחר נסיעה לגרמניה לבקר את המשפחה בברסלאו, עברו לגור בראשון לציון, שם למד בבית הספר חביב. לאחר סיום לימודיו שם למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. בילדותו ובנעוריו למד נגינה על כינור, אצל מורה מקונסרבטוריון שולמית בתל אביב, שהיה בא פעם בשבוע לראשון לציון. לאחר זמן הפסיק את שיעורי הנגינה בכינור והתחיל לנגן מוזיקה קאמרית עם מוזיקאים חובבים בראשון לציון
קורות חיים > שנים ראשונות בקיבוץ

בראון הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר ובמסגרתה הצטרף לקיבוץ משמר העמק, שם התוודע אל ע. הילל, בן הקיבוץ, ונקשרה ביניהם ידידות רבת שנים. במסגרת פעילותו בקיבוץ הדריך מקהלה להופעה בוועידת התנועה, ולצורך זה נסע לוועד הפועל, שם נפגש עם הממונה על מדור המוזיקה, נסים נסימוב, שצייד אותו בתווים ובעצות טובות של מנצח מקהלה מנוסה. תווים אלה העלו בו, לא בפעם הראשונה, את הדחף להלחין בעצמו, אך גם הפעם פטר משאלת-לב זו במחשבה, כי הלחנת סימפוניות וכיוצא בהן לא לו נועדה. "היא שייכת לענקים כמו באך, מוצרט ובטהובן, שחיו בעבר הרחוק ובארצות רחוקות".
קורות חיים > בבריגדה היהודית

בראון התגייס לבריגדה היהודית והשתתף בקרבות על נהר סניו באיטליה. בתקופה זו ביקר בעיירה אלטרי, שם ראה בכנסייה ספר ובו נוימות, שהכיר מספרי תולדות המוזיקה אך לראשונה הזדמן לו לראות כתב-יד מקורי של מזמור גרגוריאני. לאחר הניצחון במלחמת העולם השנייה פעלו אנשי הבריגדה בהוצאת ניצולים ממחנות הריכוז והבאתם אל מחנה פליטים באיטליה, שם המשיכו לבקר אותם, לטפל בהם ולהגיש עזרה. באחת המסיבות המשותפות שערכו עם הפליטים הופיעה ילדה, שקראה משירי קדיה מולודובסקה ביידיש והדהימה את בראון בהצלחתה לשרוד את אימי השואה
קורות חיים > חזרה לקיבוץ

לאחר שובו לארץ ישראל חזר לקיבוץ משמר העמק, משם נשלח ללימודים בסמינר למורים וגננות של התנועה הקיבוצית בתל אביב, ובמקביל לכך למד הרמוניה וקונטרפונקט אצל בוסקוביץ'. אז גילה לראשונה, שיכולתו המוזיקלית עולה בהרבה על הממוצע, בגדר משהו מיוחד ובלתי מצוי.
בראון נטל חלק בהגנת הקיבוץ בקרבות משמר העמק ועם קום המדינה גויס לצבא. ביוני 1948 נשא לאישה את שולמית גלזמן ובמרץ 1950 נולד בנם הבכור, רפאל, שנקרא על שם חברו הקרוב של יחזקאל, רפאל דויטש ממשמר העמק, שנפל במלחמה.
פעילות מוזיקלית ציבורית

משנת 1961 היה בראון פעיל בוועדות שונות בתחום המוזיקה, החל בחבר השופטים לפסטיבל הזמר הראשון. בין חבריו לוועדה היו בוסקוביץ, שמואלי ופרנק פלג, וכן הסופר יעקב שבתאי. בשנים הבאות היה חבר, בין השאר, במועצה הציבורית לתרבות ולאמנות שליד משרד החינוך ובוועדה המייעצת לענייני מוזיקה שליד קרן תל אביב לספרות ולאמנות. בשנת 1981, בתפקידו בוועד המנהל של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב, הטיל עליו שלמה להט, ראש עיריית תל אביב, להכין תוכנית מפורטת לקונסרבטוריון, שיפעל בבניין בית ספר ריק ברחוב שטריקר בתל אביב. כמנהל האקדמיה לשעבר, קיבל עליו בראון את התפקיד ובין השאר דרש, שבניין הקונסרבטוריון יכלול גם אולם קונצרטים ראוי לשמו. להט התחייב להקצאת המשאבים הכספיים הדרושים להגשמת התוכנית והקונסרבטוריון ברח' שטריקר קם והיה לגורם חשוב ומשמעותי בחיי המוזיקה בתל אביב ובישראל בכלל.
בשנת 1975 השתלם במזמור גרגוריאני אצל דון ז'אן קלייר במנזר הבנדיקטי ב- Solesmes שבצרפת. האב ז'אן קלייר היה מנצח מקהלת הנזירים ואחד מגדולי החוקרים של הזמרה הגרגוריאנית בעולם. במהלך שהותו במנזר הורשה בראון להיכנס גם אל קודש הקודשים, ה"סקריפטוריום", שם מוחזקים כתבי היד העתיקים של הנוימות, שהנזירים עוסקים בחקירתם ובהעתקתם. כתוצאה ישירה מביקורו במנזר פנה בראון לחקר נוסחי הקריאה בתורה בבית הכנסת והשוואתם לרבדים הקדומים בזמרה הגרגוריאנית. כמו כן הרבה בראון לעסוק בלחנים יהודים מסורתיים, גם במסגרת עבודתו כמורה באוניברסיטת תל אביב ובמדרשה למורים למוזיקה. במכון האפיפיורי למוזיקה דתית ברומא, לא רחוק מן הוותיקן, הרצה בראון על תפילותיהם של היהודים התימנים, שהקליט בבית כנסת קטן בכרם התימנים בתל אביב. שומעיו התרשמו מן האותנטיות של הזמרה הפשוטה והגרונית, השונה מאוד מן הזמרה הגרגוריאנית האמנותית.
תחומי התעניינותו האקדמית היו בעיקר נעימות יהודיות מסורתיות ומזמורים גרגוריאניים. הוא הוזמן להרצות בתחומים אלה ואחרים באוניברסיטאות וכנסים באנגליה, צרפת, ארצות הברית וגרמניה. באוקטובר 2009 באה המקהלה הגרגוריאנית של פריז לישראל בהזמנת בראון, אבנר איתי וחיותה דביר. המקהלה התארחה ושרה בגינת ביתם של יחזקאל ושולה ברמת אביב, ובהמשך גם באוניברסיטת תל אביב ובאולם הנרי קראון בתיאטרון ירושלים.
בראון היה פרופסור, ולאחר פרישתו פרופסור אמריטוס, בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-3 בפברואר 2007 התקיים בתל אביב קונצרט חגיגי לציון יום הולדתו ה-85. בין היתר, לקחו חלק בקונצרט, האנסמבל הקולי קולגיום תל אביב עם המנצח אבנר איתי, הזמרת תהילה ניני גולדשטיין, מקהלת הילדים "בת קול" בניצוח ענת מורג ושלישיית ענבר.
בראון היה נשוי לשולמית, שנפטרה חודשים אחדים לפניו, ולהם שני בנים ובת. אחיו היה ההיסטוריון מרדכי בר-און.
בערוב ימיו כתב את ספר זיכרונותיו, שעם מותו נותר בכתב יד. הספר, "יחזקאל בראון, חייו ויצירתו", הוצאת כרמל ירושלים, יצא לאור בשנת 2017 בעבודה משותפת של כתיבה ועריכה, של רתם לוז, בתו של בראון, פרופסור אמריטוס יהואש הירשברג ואחרים.
בראון נקבר בבית העלמין "גני אסתר" בראשון לציון.
ארכיונו שמור במרכז המוזיקה של הספרייה הלאומית. הפסנתר האישי של בראון נמסר על ידי משפחתו לקיבוץ משמר העמק.
יצירתו

בראון היה מלחין פורה ורבגוני של מוזיקה ווקאלית, תזמורתית וקאמרית, כמו גם מוזיקה לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה. בשנות השישים עבד עם האמנים נחמה הנדל, ליאור ייני ולהקת החלונות הגבוהים. הוא הוציא לאור אנתולוגיה של פיוטים מסורתיים, מאמרים בנושאי מוזיקה שונים, בעיקר מלודיה ומודאליות, ותרגומי שירה יוונית עתיקה.
ביצירותיו ניכרת השפעת מוזיקה מסורתית, יהודית ומזרח תיכונית, שאליהן היה מקורב.
פרסים והוקרה

תשס"א (2001) – פרס ישראל למוזיקה.
תשנ"ג (1993) – פרס אקו"ם למפעל חיים בתחום המוזיקה.
תשס"ג (2003) – יקיר תל אביב.
לקריאה נוספת

יחזקאל בראון, רתם לוז, יהואש הירשברג, יחזקאל בראון, חייו ויצירתו, מכון למוזיקה ישראלית, 2017.
הערות שוליים

↑  בראון, לוז והירשברג, "יחזקאל בראון, חייו ויצירתו", הוצאת כרמל, 2017, עמ' 14-15
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ' 25-22
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ' 31-30
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ' 35
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ' 44-43
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ' 54-53
↑  הירשברג ואחרים, עמ' 55-54
↑  על פי דברי בראון בתוכנית הרדיו "שלא יגמר לעולם", רשת ג', הוקלט ב-2001, שידור חוזר ב-4 בפברואר 2012
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ1 77
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ' 79
↑  הירשברג ואחרים, "יחזקאל בראון", עמ' 61-60
↑  הירשברג ואחרים, עמ' 63-61
↑  הירשברג ואחרים, עמ' 87
↑  הירשברג ואחרים, עמ' 95-91
↑  הירשברג ואחרים, עמ' 90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259071705171  BnF: cb15529265f (data)  CiNii: DA15625931  GND: 103873252  ISNI: 0000 0001 1497 5106  LCCN: n50000667  MusicBrainz: 3fbcb9e2-ad28-488f-b4d2-c3e30ddb2f7a  NKC: xx0062689  NTA: 126944989  VIAF: 119363985   WorldCat (עם VIAF): 119363985
אהוד יתום

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1948 (בן 76) נתניה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   שירות הביטחון הכללי
 תפקידים בשירות
 ראש אגף המבצעים בשב"כ
 
אהוד יצחק יתום (נולד ב-26 בספטמבר 1948) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד בכנסת ה-16. קודם לכן כיהן בשורת תפקידים בכירים בשב"כ, ונודע בשל מעורבותו בפרשת קו 300 שבה השתתף בהריגת שני המחבלים שנתפסו בחיים, לאחר שחטפו ב-1984 את האוטובוס.
ביוגרפיה

יתום נולד וגדל בשכונת עין התכלת בנתניה. בשנת 1966 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. הוא עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. לאחר תום המסלול השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות. בהמשך עבר לסיירת צנחנים, ושימש, בין היתר, כמפקד פלוגה בצנחנים. יתום השתחרר מצה"ל בשנת 1971 והתגייס לשב"כ בו שירת שנים רבות ושימש במספר תפקידים בולטים ובכירים בו, בין השאר כראש אגף המבצעים. במהלך תפקודו כראש אגף המבצעים התפרסם בפרשת קו 300, במהלכה הרג שני מחבלים בשטח ללא משפט ומסר מאוחר יותר עדויות שקר בנושא. יתום כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-16.
משפחתו

יתום נשוי לליאורה, לשנים בן משותף ונכד אחד. אהוד יתום הוא אחיו הצעיר של דני יתום, ראש המוסד לשעבר, וחבר הכנסת לשעבר. אח נוסף משה (מושיק) היה מפקד חטיבת אגרוף הברזל.
פרשת קו 300

ב־12 באפריל 1984 השתלטו מחבלים על אוטובוס קו 300 שנסע לאשקלון והחזיקו בנוסעיו כבני ערובה. חיילי צה"ל הצליחו להשתלט על האוטובוס מחדש ושני מחבלים נלכדו, נכבלו והובלו על ידי החיילים לשדה סמוך. ראש השב"כ, אברהם שלום, יחד עם אהוד יתום, ניגשו לראות את המחבלים הכבולים. לפני שעזב את המקום הורה ראש השב"כ ליתום להרוג את שני המחבלים. יתום פעל למילוי הוראתו של ראש השב"כ. הוא ואנשיו נטלו את המחבלים אתם ברכב ובמקום מבודד הכו את המחבלים בראשיהם באבנים ובמוט ברזל, עד למותם. גופות המחבלים הובלו לבית חולים, שם קבע רופא את מותם.
שר הביטחון, משה ארנס, מינה ועדת חקירה, בראשות האלוף במילואים מאיר זורע (ונודעה בשם "ועדת זורע") והטיל עליה לחקור את נסיבות המוות. יתום ואנשיו, שהעידו לפני הוועדה, העלימו מפניה את חלקם בנסיבות הריגתם של המחבלים. יתום מסר לוועדה עדות שקרית, ובה טען שראה כיצד תת-אלוף יצחק מרדכי, שפיקד על פעולת החילוץ, חובט באקדחו בראשי המחבלים. לאחר מכן, סיפר יתום, העלה את המחבלים על רכבו כדי להובילם לחקירה, אלא שהם דיממו במהלך הנסיעה ומצבם החמיר, ולכן הביאם לבית החולים, שם נקבע מותם. גם אנשיו של יתום מסרו עדויות שקריות לפני ועדת זורע, וזאת על-פי הנחייתו של יתום, שניתנה להם על-דעת ראש השב"כ ויועצו המשפטי. בסיועו של יוסי גנוסר, שכיהן כחבר בוועדת החקירה אך היה שותפם של אנשי השב"כ והדליף להם מידע מדיוניה, עלה בידי יתום ואנשיו לשבש את מהלכי החקירה. הפרשה במלואה נחשפה לבסוף ובעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה עם חשיפתה, נאלץ אברהם שלום להתפטר מתפקידו כראש השב"כ, אף שלהגנתו טען שכל מעשיו נעשו "בסמכות וברשות" (ראש הממשלה).
בעקבות התפטרותו של ראש השב"כ ניאות נשיא המדינה, חיים הרצוג, להעניק חנינה לראש השב"כ ולשלושה אנשי שב"כ נוספים, ובהם יתום. חנינה זו ניתנה עוד קודם להגשתו של כתב אישום. בבקשתו לקבלת חנינה כתב יתום, כי הוא ופקודיו הרגו את שני המחבלים בפקודת ראש השב"כ, וכי למיטב הכרתו ואמונתו, נעשה המעשה "על-מנת שמפיגוע חטיפה רצחני לא ייחלצו מחבלים חיים". יתום הודה כי בעדויותיהם בפני ועדת זורע ולפני הצוות בראשות פרקליט המדינה, העלימו הוא ואנשיו את העובדה כי הם הרגו את המחבלים. הוא האמין, לטענתו, כי אילוץ ביטחוני מחייבו לעבור על החוק, בהיות הדבר דרוש, למיטב הכרתו ואמונתו, לקיום ביטחונה של ישראל.
לאחר הפרשה

לאחר החנינה המשיך יתום לשרת בתפקידים בכירים בשב"כ במשך 13 שנים נוספות. בשנת 1986 עבר לכהן כראש אגף המנהל. במכתב הערכה ששיגר אליו ראש הממשלה יצחק רבין, נאמר:
בריאיון לעיתון ידיעות אחרונות משנת 1996 צוטט יתום כמודה שהוא היה זה שהרג את שני המחבלים, אך מאוחר יותר הכחיש את הדברים.
בפוליטיקה

ניסיונו של יתום להתמנות לתפקיד ראש המטה למלחמה בטרור נחסם על ידי בג"ץ, שקבע כי: ”בפרשת 'קו 300' עבר יתום שתי עבירות פליליות חמורות: הוא מילא תפקיד ראשי בתכנון ובביצוע הריגתם של שני המחבלים הכפותים והחבולים; ומילא תפקיד מרכזי בשיבוש מהלכי החקירות שנערכו בקורות האירוע. כל אחת משתי העבירות הללו בוצעה על ידיו בנסיבות חמורות ביותר”. עוד קודם לכן נמנע מיתום להתמנות לתפקיד קצין הכנסת. החלטות אלה לא מנעו, ונראה כי אף סייעו, להצבתו ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת ה-16, נבחר לכנסת ושימש כחבר הכנסת מטעם הליכוד, ופרש מתפקידו כנשיא קצא"א.
במהלך כהונתו בכנסת נמנה יתום עם "מורדי הליכוד", אשר התנגדו לתוכנית ההתנתקות.
בינואר 2006 כשל יתום בניסיונו להיבחר למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-17.
באותה שנה הופיע יתום בתוכנית מציאות של ערוץ 10 בשם "דה שואו" שבמסגרתה אנשים מתחומים שונים מראים את כישרונם בתחומי הזמרה, הנגינה והריקוד. התוכנית נכשלה כישלון חרוץ, ולאחר שתי תוכניות בלבד הודיעה הנהלת הערוץ על הסרתה מלוח המשדרים.
לקראת הכנסת ה-18 הודיע על התמודדותו בפריימריס במפלגת הליכוד, והגיע למקום ה-29 אך בעקבות עתירה, נדחק למקום ה-38.
בתגובה על החלטת השר לאיכות הסביבה, גלעד ארדן למנות את אהוד יתום ליו"ר רשות הטבע והגנים, פנתה הוועדה לבדיקת מינויים בנושא תאגידים ליועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בשאלה כיצד עליה לנהוג ביחס למעשים שביצע יתום בשנת 1984 במסגרת פרשת "קו 300". היועץ המשפטי לממשלה הכריע כי יתום יוכל למלא את התפקיד האמור כל עוד "לא יעסוק כלל בנושא האכיפה ברשות לשמירת הטבע והגנים הלאומיים." יתום מונה לתפקיד זה, אך התפטר ממנו במאי 2011, בנימוק שאינו מקבל שכר.
יתום משתתף בתוכנית "עושים צהריים" עם יעל דן בגלי צה"ל, בה הוא משיא עצות למאזינים בנוגע לטיולים.
במהלך הרפורמה המשפטית ב-2023, הביע יתום התנגדות לרפורמה של השר לוין בטענה שהדבר חיוני על מנת לשמור על שלמות העם. במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא יתום לממשלה לסיים את המלחמה ולעשות עסקת שבויים עם החמאס שתכלול את שחרור כל החטופים הישראליים בתמורה לשחרור כל האסירים הביטחוניים הפלסטיניים. במהלך מאי 2024, ביקר את הממשלה על הדרך בה ניהלה את המערכה ברפיח ודש לתת עדיפות להחזרת החטופים.
הערות שוליים

↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", כתר ספרים, 2000, עמוד 181.
↑  מרב לונדנר ועינת טורס,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'גם האבל במשפ' בן ארצי לא מקהה את כאב הגירושים מדליה רבין, באתר nrg‏, 11 ביולי 2010.
↑  רונן ברגמן, "יתום אני", הארץ, ‏ 12.02.1999.
↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", כתר ספרים, 2000, עמוד 207.
↑  בסרט שומרי הסף בבימויו של דרור מורה, טוען שלום שלא היה כלל במקום ולא ראה את השניים.
↑  אלכס ליבק,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'אלכס ליבק מצלם את אחד מצילומי העיתונות החשובים בתולדות ישראל: התצלום הנודע של קו 300, באתר הארץ, 27 במאי 2009.
↑  גידי וייץ,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'כך שברו בכירי השב"כ את קשר השתיקה סביב פרשת קו 300, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2011
↑  אפרת וייס,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'פרשת קו 300: יתום הודה שהרג מחבלים - ואז הכחיש, באתר ynet, 27 בדצמבר 2001.
↑  סטלה קורין-ליבר,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'‏נתניהו מינה את אורן שחור לנשיא קצא"א במקומו של אהוד יתום, באתר גלובס, 28 ביולי 2003
↑  אהוד יתום ישמור על החי והצומח ברשות הגנים, באתר וואלה, 28 ביוני 2010
↑  ח"כ לשעבר אהוד יתום מהליכוד כתב לנתניהו: "עצור את החקיקה למען שלמות העם", באתר ynet, 23 ביולי 2023
↑  אהוד יתום,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'‏על נתניהו לשחרר את כל המחבלים, תמורת כל החטופים, באתר מעריב אונליין, 25 באפריל 2024
↑  אהוד יתום,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'‏המוסרית והמעשית: ישראל עשתה שתי טעויות אסטרטגיות במלחמה, באתר מעריב אונליין, 27 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303766705171  ISNI: 0000 0000 6695 801X  LCCN: no2004119966  VIAF: 14493438   WorldCat (עם VIAF): 14493438
ניקו פירוסמני

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1862 (יוליאני) כנראה מירזאני, פלך טביליסי, גאורגיה 
 פטירה:  9 באפריל 1918 טביליסי, הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אמנות נאיבית 
 חתימה:   
 
ניקו פּירוֹסמָנַשווילי (בגאורגית: ნიკო ფიროსმანაშვილი;‏ 5 במאי 1862 – 9 באפריל 1918) הידוע יותר כניקו פירוסמני היה צייר גאורגי אוטודידקט שצייר בסגנון הנאיבי, ונחשב לגדול ציירי גאורגיה.
ביוגרפיה

פירוסמני נולד בכפר מיראזני שבקאחתי שהייתה באותה תקופה חלק מהאימפריה הרוסית (פלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז). משפחתו הייתה משפחת איכרים שהחזיקה כרם קטן. הוא התייתם בגיל צעיר וחסה תחת השגחתן של שתי אחיותיו הבוגרות. בשנת 1870 עברו אחיותיו לעבוד כמשרתות בטביליסי והוא עבר יחד עמן. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1872 הוא החל לעבוד כמשרת בבתי משפחות עשירות, וכאוטודידקט בכל מעשיו, הוא למד קרוא וכתוב ברוסית וגאורגית. עם מותה של אחותו הבכירה, בשנת 1876, הוא חזר לכפר הולדתו, מיראזני, יחד עם אחותו השנייה, והחל לעבוד כרועה צאן.
צימאון הדעת גרם לו לעזוב את כפרו ולחזור לטביליסי. אולם חוסר ביטחון והצורך להתפרנס למחייתו במלאכת כפיים מלהתקדם בלימוד העצמי. עוד בהיותו ילד צעיר הוא הוקסם מציור. הוא אהב לצפות בציירי-שלטים המציירים שלטים וציורי קיר עבור מסבאות ופונדקים. הוא לימד את עצמו לצייר בהדרגה. בתחילה הוא למד לצייר על שלטים ושעוונית, והתחיל למצוא לקוחות לציוריו. בשנת 1882, הוא פתח בטביליסי, יחד עם הצייר ג. זאזיאשווילי, בית-מלאכה לציור. אולם הוא לא היה איש עסקים מוצלח וזמן קצר לאחר מכן נאלץ לסגור.
החל משנת 1890, במשך זמן מה, הוא עבד ככרטיסן ברכבת גאורגיה אולם נאלץ לעזוב את העבודה בגלל בריאותו הרופפת. בשנת 1893 הוא פתח חנות למוצרי חלב אולם, כמו עסקיו האחרים, הוא סגר אותו בשנת 1901.
כאמן נודד, הוא נדד ממסבאה למסבאה בטביליסי מפונדק לפונדק הוא צייר את ציוריו על שלטים, שעוונית (בדרך כלל שעוונית שחורה), קרטון, פח וכל חומר מצוי אחר. לעיתים צייר גם ציורי קיר.
עד שנת 1912 ניתן היה לראות הדמויות הלא מציאותיות של פירוסמני בכל רחבי טביליסי. פטרוני המסבאות נהנו משיפודי עץ של מצבאדי או שישליק-קבב עם ציורי סועדים מתהוללים על ציורי קיר. הטבע הדומם שלו נקרא כתפריטי מסבאות: מתנאדי, ברבל (barbel, סוג של דג מאכל מקומי), חזיר צעיר, עוף, נקניקיות, פרות, בצל ירוק, צנוניות ומלפפונים מכל הסוגים בשורה, מבקשים את בחירתם של הצופים. הרבה מזמנו בטביליסי בילה פירוסמני בגני אורתצ'לה כשהוא מקשיב לשירי הקברט של אהובתו מרגריטה.
במהלך כל חייו היה פירוסמני עני ועבד בכל עבודה מזדמנת כמו צביעה וסיוד בתים. אף על פי שלציוריו הייתה פופולריות מקומית (מהם שרדו כ-200 ציורים), נותרו יחסיו, עם אמנים מקצוענים, לא קלים. היה לו חשוב יותר להתפרנס מאסתטיקה מופשטת. באפריל 1918 הוא נפטר מתת-תזונה ואי-ספיקת כבד. הוא נקבר בבית הקברות נינו, אולם מיקומו המדויק לא נרשם ונותר לא ידוע.
עבודתו

פירוסמני תופס מקום מיוחד בהיסטוריה של התרבות הגאורגית ובעולם. הוא יצר בעצמו את האופן שבו הוא צייר. הוא היה שרטט גדול ואף ציוריו משורטטים במידת מה באופן סכימתי. לוח הצבעים שלו כולל צבעי יסוד בשילוב הרמוני ניגודי. ציוריו כוללים דמויות אופייניות לגאורגיה הישנה, ציורים האופייניים לטביליסי העתיקה וחיי כפר באזור הולדתו, קאחתי, חיות וטבע דומם.
בתחילת המאה ה-20 התגורר פירוסמני בדירה קטנה לא רחוק מתחנת הרכבת של טביליסי. ציוריו באותה תקופה כללו הרבה נופים מקומיים ודיוקנאות דמיוניות של דמויות מההיסטוריה של גאורגיה כמו שותא רוסתוולי ותמר המלכה, כמו גם של גאורגים רגילים וחיי היומיום שלהם.
ממש באותה תקופה, זכה פירוסמני לתשומת לב מכרעת של המשורר הרוסי מיכאיל לה-דאנטיו, האמן קיריל זדאנביץ' ואחיו איליה זדאנביץ'. הם גילו עניין בציוריו והחלו לאסוף אותן. מיכאיל לריאונוב כלל את ציוריו של פירוסמני בתערוכה "טרגט" של קבוצת ג'ק דיאמונט (1913). איליה זדאנביץ' שלח מכתבים לעיתון הרוסי "זקווקזקייה רצ'" שפורסם ב-13 בפברואר 1913, ולעיתון פריזאי. הוא ארגן תערוכות לציוריו של פירוסמני במוסקבה, סנקט פטרבורג ופריז. העיתון המוסקובי, "מוסקובסקייה גאזטה", כתב על התערוכה "מישן", שבה מציגים ציירים אוטודידקטים את ציוריהם. מתוכם היו ארבע עבודות של פירוסמני: "פורטרט של זדאנביץ'", "טבע דומם", "אישה עם ספל בירה" ו"האיילה". המבקרים כתבו מאוחר יותר באותו עיתון את התרשמותם הרבה מהכישרון. באותה שנה פורסם מאמר על עבודתו של פירוסמני גם בעיתון הגאורגי, "תמי". פירוסמני עצמו לא עזב את גאורגיה מעולם.
איגוד הציירים הגאורגים, שנוסד בשנת 1916 על ידי דיטו שוורדנדזה, הזמין את פירוסמני לישיבותיו והחלו להוביל אותו. אולם יחסיו עם חברי האגודה היו לא קלים. אף על פי שהראה לאגודה את ציורו "חתונה גאורגית", פרסם אחד מחברי האגודה קריקטורה מעליבה במיוחד שלו. לעוניו המתמשך התווספו בעיות כלכליות שנגרמו בעטיה של מלחמת העולם הראשונה, והובילו לכך שחייו הסתיימו מבלי שעבודתו תוכר למעשה.
הכרה מאוחרת

עבודתו של פירוסמני זכתה להכרה בינלאומית לאחר המלחמה, והוא הוערך כאמן נאיבי בפריז ובמקומות נוספים. הספר הראשון על אוסף הציורים של פירוסמני פורסם בשנת 1926 בשפות גאורגית, רוסית וצרפתית. הוא השפיע גם על ציורי הדיוקן של פבלו פיקאסו (1972). תערוכות של ציוריו נערכו בקייב (1931), ורשה (1968), מוזיאון הלובר בפריז (1969), ניס (1983), מרסיי (1983), טוקיו (1968), ציריך (1995) וטורינו (2002).
פירוסמני מוכר גם ברוסיה בשל האגדה על פגישתו הרומנטית עם שחקנית צרפתייה שביקרה בעירו; הוא היה מאוהב בה עמוקות, וכדי להפגין את הבתו קנה לה פרחים בכמות כזו שכיסתה את כל הכיכר מול בית המלון שבו שהתה. יש הטוענים כי מפגן זה הביא אותו לפשיטת רגל. הסיפור התפרסם והופיע בפואמה של אנדריי ווזנסנסקי (Андре́й Вознесе́нский) ומאוחר יותר בשירה של זמרת הפופ הרוסיה, אלה פוגאצ'ובה (Алла Пугачёва), "מיליון ורדים אדומים".
בקולנוע

בשנת 1969 יצא לאקרנים סרט על חייו בבימויו של גיורגי שנגלאיה שזכה בפרס הגדול בפסטיבל הסרטים של שיקגו בשנת 1972.
ביולי 1991, יצא לאקרנים ביפן סרט דוקומנטרי קצר של הבמאי, סרגיי פרג'נוב, בשם "ערבסקה בנושא פירוסמני", שצולם בשנת 1985, על חייו של פירוסמני.
סרט קצר נוסף צילם הבמאי ההונגרי פטר מסזרוש, "אפיזודות מחייו המסתוריים של פירוסמני".
ראו גם

אישה עם ספל בירה
ציור שמן על שעוונית, המאה ה-20. המקור במוזיאון האמנות של גאורגיה בטביליסי
ג'ון מונש

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1865 מלבורן, אוסטרליה 
 פטירה:  8 באוקטובר 1931 (בגיל 66) מלבורן, אוסטרליה 
 מקום קבורה:  Brighton Cemetery 
 מדינה:  אוסטרליה 
 השכלה:  בית הספר למשפטים של מלבורן  Scotch College 
 בת זוג:  ויקטוריה מוֹנָש
 השתייכות:  צבא אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1884 
 דרגה:  general 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  הקרב הראשון על פאסצ'נדייל  קרב האמל  קרב אמיין  קרב ברודסיינדה  מערכת גליפולי  קרב מסינס  הקרב על תעלת סט. קוונטין 
 עיטורים
 אביר מפקד במסדר האמבט (1 בינואר 1918)  מדליית השירות המצוין (1919)  Peter Nicol Russell Memorial Medal (1929)  Kernot Memorial Medal (1930)  חבר במסדר האמבט (15 באוקטובר 1915)  אביר הצלב הגדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1 בינואר 1919)  קצין בכיר בלגיון הכבוד  צלב המלחמה  קצין גבוה במסדר הכתר הבלגי  צלב המלחמה הבלגי 
 
מונש
פסל של מונש במלבורן
מונש על שטר 100 דולר אוסטרלי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ג'ון מוֹנָש (באנגלית: John Monash; ‏27 ביוני 1865 – 8 באוקטובר 1931) היה מהנדס ותעשיין יהודי-אוסטרלי אשר הפך למפקד הכוחות האוסטרליים במהלך מלחמת העולם הראשונה. מונש נחשב למפתח עקרונות הקרב המשולב, לאחד המצביאים המוכשרים והגדולים בהיסטוריה של אוסטרליה ולאחד המצביאים המצטיינים של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.