stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכמי לוקרנו
ביקורת על ההסכם > אכיפת ההסכם

ועידת לוקרנו עמדה בסימן של מדינאים שהבטיחו הבטחות ללא מהות של ממש. הערבות להגנה על הגבולות הקיימים בין צרפת, גרמניה ובלגיה, שניתנה במשותף על ידי בריטניה ואיטליה, התבררה כחסרת משמעות בשל המבנה הדו-צדדי שלה. ההבטחה הסתמכה על תוכניות הגנה סודיות שחולקו בין הצדדים, דבר שלא היה סביר שיקרה. היעדר תיאום צבאי הפך את הערבות לחסרת שיניים. בנוסף, הכוחות הבריטיים הזמינים באירופה היו מינימליים, והנחת היסוד האסטרטגית שלהם לא צפתה מלחמה. ההכללה של איטליה בלוקרנו נבעה ממניעים אישיים ולא מכוח אמיתי. הוועידה יצרה אשליה של כוח איטלקי, ועיוותה עוד יותר את התפיסות.
ביקורת על ההסכם > התעלמות מחיכוך אפשרי

הסכם לוקרנו לא הצליח לטפל במקורות חיכוך פוטנציאליים בין צרפת לגרמניה. הוא אינו חייב במפורש את גרמניה למלא את סעיפי הפירוק מנשק של חוזה ורסאי. צמצום המשקיפים הצבאיים הזרים בגרמניה הפחית את הסיכויים לגלות תוכניות חימוש סודיות. גם אם יתגלו הפרות, לא יינקטו צעדים של ממש. צרפת התחייבה שלא ליזום פעולה צבאית אלא אם כן גרמניה תבצע מתקפה בוטה, שתעניק לגרמניה חופש להזניח את הפיצויים וההגבלות לפירוק הנשק. ניסיונות צרפת להעניש את גרמניה הסתמכו על פנייה לאמריקאים, אך בהסכם לוקרנו לא היה מנגנון לסנקציות כאלה.
ביקורת על ההסכם > התעלמות ממזרח אירופה

הסכם לוקרנו התעלם מבעיות משמעותיות והחריג דיונים עליהם. הוא לא התייחס לגבולות המזרח של גרמניה ולא דרשה הסכמי בוררות עם פולין וצ'כוסלובקיה. הערבויות שניתנו על ידי בריטניה ואיטליה הוגבלו למערב אירופה, והותירו את מזרח אירופה ללא הגנה. ההסכם קבע היררכיה של גבולות גרמניה, התייחס לגבולות המערביים כקדושים ומקבל באופן מרומז את פוטנציאל השינוי במזרח. נציגים ממזרח אירופה הודחו מהמשא ומתן, מה שהדגיש עוד יותר את דחיקתם לשוליים. מצב זה היווה שלוש סכנות: הדלקת חשדות סובייטים, הזנחת חיכוך פוטנציאלי עם פולין וצ'כוסלובקיה וערעור יעילותן של הבריתות עם צרפת במזרח אירופה. ההגבלות הצבאיות שהוטלו על צרפת הגבילו את יכולתה לתמוך בבנות בריתה המזרחיות, שכן חציית הריין נאסרה בהסכם לוקרנו.
הערות שוליים

↑  Igor Lukes, Erik Goldstein, The Munich Crisis, 1938, Routledge, 1999, pages 49-50
↑  {{{מחבר}}}, The Avalon Project at Yale Law School: Documents in Law, History and Diplomacy, Reference Reviews 19, 2005-09-01, עמ' 18–19 doi: 10.1108/09504120510613094
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119947803 (data)  GND: 4168006-6  NDL: 00567369  SUDOC: 028030079  VIAF: 216178926   WorldCat (עם VIAF): 216178926
המשרד לפיתוח האזור הארקטי והמזרח הרחוק הרוסי

| --- | --- |


מבנה המשרד בחברובסק
 
 דגל המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה 
 תאריך הקמה:  21 במאי 2012
 סוכנות קודמת:  המשרד לפיתוח אזורי
 ממשלה:  רוסיה ממשלת רוסיה
 שר:  אלכסיי צ'קונקוב
 תאריך כניסה:  9 בנובמבר 2020
 מטה מרכזי:  רחוב שרונוב 22, חברובסק
 עובדים:  253 (2012)
 https://minvr.ru
 
המשרד לפיתוח האזור הארקטי והמזרח הרחוק של רוסיה (ברוסית: Министерство по развитию Дальнего Востока и Арктики (בקיצור Минвостокразвития России) הוא המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח חברתי וסוציאלי של אזורי ארקטיקה והמזרח הרחוק הרוסי, בעוד המשרד לפיתוח כלכלי אחראי לפיתוח הכלכלי באזור.
בניגוד לשאר משרדי הממשלה, מטה המשרד שוכן בחברובסק ולא במוסקבה, אף שישנם סניפים של המשרד במוסקבה ובולדיווסטוק.
היסטוריה

המשרד הוקם עם כינון ממשלת מדבדב הראשונה במאי 2012 לאחר שעלתה יוזמה לפיה המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה יפוצל לשלושה משרדים נפרדים: המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי, המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים (שפורק לאחר מכן). המשרד חדש נקרא בשם "המשרד לפיתוח המזרח הרחוק".
המשרד מתאם תוכניות ממשלתיות בתחום ההשקעות והפיתוח באזורי המזרח הרחוק הרוסי ומנהל נכסים פדרליים ממשלתיים בשטחים אלה (למעט שמורות טבע ויערות ומבנים בעלי חשיבות אסטרטגית צבאית, כדוגמת קוסמודרום ווסטוצ'ני). המשרד מפעיל סוכנות לתמיכה בעסקים ומשיכת משקיעים זרים לאזור, באמצעות הסוכנות להשקעות זרות במזרח הרחוק.
בפברואר 2019 שונה שמו ל"המשרד לפיתוח ארקטיקה והמזרח הרחוק".
שר

השר לפיתוח המזרח הרחוק הרוסי הוא מדינאי הממונה לתפקיד על ידי נשיא רוסיה, בהמלצת ראש הממשלה. ממאי 2012 ועד אוגוסט 2013 השר כיהן במקביל גם כנציגו המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי של המזרח הרחוק.
|  | שם | דיוקן | תחילת הכהונה | סיום הכהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | ויקטור אישאייב |  | ‏11 במאי 2012 | 31 באוגוסט 2013 |
| 2. | אלכסנדר גלושקה |  | ‏11 בספטמבר 2013 | 18 במאי 2018 |
| 3. | אלכסנדר קוזלוב |  | ‏18 במאי 2018 | 9 בנובמבר 2020 |
| 4. | אלכסיי צ'קונקוב |  | ‏9 בנובמבר 2020 | מכהן |
הערות שוליים

↑  Минвостокразвития переименовано в Министерство по развитию Дальнего Востока и Арктики
↑  https://lenta.ru/articles/2022/07/20/water/
↑  Козлов Александр Александрович биография и пресс-портрет, whoiswho.dp.ru (ברוסית)
↑  https://promdevelop.com/personality/alexander-kozlov/
↑  Роман Фандорин, Министр природопользования и экологии Александр Козлов: биографические данные, Газета «DAILY» — Новости России и мира, ‏2022-09-27 (ב־)
↑  Александр Козлов: вопросы к работе чиновника, Вслух.ru (ברוסית)
1 2  Министр природопользования и экологии РФ Козлов Александр Александрович: детали карьеры чиновника, viewout.ru (ברוסית)
המצור על בודפשט

חיילים הונגרים מאיישים תותח נ"ט 75 מ"מ בפאתי בודפשט
המצור על בודפשט או הקרב על בודפשט היה מצור ארוך על בירת הונגריה - בודפשט על ידי הכוחות הסובייטיים, בשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה. המצור התחיל כאשר בודפשט, שהייתה מוגנת בידי כוחות הונגריים וגרמניים, כותרה ב-26 בדצמבר 1944 על ידי כוחות הצבא האדום בסיוע יחידות של הצבא הרומני. במהלך החודשים הבאים ערך הצבא הגרמני  מספר ניסיונות כושלים לפרוץ את המצור הסובייטי. במהלך המצור מתו כ-38,000 אזרחים מסיבות שונות. לאחר לחימה קשה הושלם כיבוש העיר ב-13 בפברואר 1945, וכוחות הציר שכותרו בתוכה הושמדו כמעט לחלוטין. כיבוש בודפשט היה הישג אסטרטגי חשוב עבור ברית המועצות, ופתח בפני הצבא האדום את הדרך להמשך ההתקדמות לכיוון אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
רקע

ממלכת הונגריה לחמה לצד מדינות הציר במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. אולם ככל שהתקדמה המלחמה לרעת הגרמנים החל שליט הונגריה מיקלוש הורטי לנהל מגעים עם בריטניה וארצות הברית על פרישת הונגריה מהמלחמה. הגרמנים לא ראו התפתחויות אלו בעין יפה, וככל שהסתבכו במלחמתם ברוסיה, כן הלכה חשיבותה האסטרטגית של הונגריה וגברה, וכן גברו מאמצי הונגריה לפרוש מן הברית. ב-15 במרץ 1944 הזמין היטלר את הורטי לפגישה עמו בזלצבורג. הפגישה הייתה למעשה אחיזת עיניים, ובזמן שהורטי לא נכח בהונגריה, כבשו חיילי הוורמאכט את הונגריה במסגרת "מבצע מרגרטה", אשר התנהל במהירות וללא שפיכות דמים. כשירד הורטי מהרכבת ב-18 במרץ, הוא הופתע לגלות שהמברכים אותו לשלום הם חיילים גרמנים. הגרמנים אילצו את הורטי למנות את דמה סטויאי כראש ממשלה, בעוד הורטי עצמו איבד בפועל את כל סמכויותיו לטובת מיופה הכוח הגרמני אדמונד וזנמאייר. במאמץ אחרון להציל את ארצו, הורה הורטי באוגוסט על פיטוריו של סטויאי, והחליפו בגנרל גזה לקאטוש.
באוקטובר 1944, לאחר הניצחונות של בעלות הברית במערכה בנורמנדי ובקרב פאלז, ואחרי קריסת החזית המזרחית בעקבות הצלחת מבצע בגרטיון, ניסה הורטי שוב לנהל משא ומתן על שלום נפרד עם בעלות הברית. כששמע היטלר על המאמצים של הורטי, הורה לפתוח במבצע פאנצרפאוסט על מנת לשמור את הונגריה בצד מדינות הציר, ואילץ את הורטי להתפטר. הורטי וממשלתו הוחלפו בפרנץ סלשי, שהיה מנהיג מפלגת צלב החץ. הממשלה ההונגרית החדשה החלה בהגנת העיר בודפשט, תוך שהיא מקבלת סיוע מהצבא הגרמני, אשר אף שלח את קורפוס אס אס הררי התשיעי לצורך כך.
המתקפה הסובייטית > כיתור בודפשט

ב-29 באוקטובר 1944 פתחו הסובייטים במתקפת בודפשט, שבמהלכה התקדמו למעלה מ-1,000,000 חיילים של החזיתות האוקראיניות השנייה והשלישית לעבר העיר. ב-7 בנובמבר נכנסו כוחות רומניים לפרבריה המזרחיים של העיר, במרחק 20 ק"מ מהבירה. לאחר הפוגה קצרה כבשו הכוחות הסובייטיים ב-26 בדצמבר את הכביש המחבר בין בודפשט לווינה, ובכך הושלם כיתור העיר.
כתוצאה מכך כותרו בעיר 33,000 חיילים גרמנים ו-37,000 חיילים הונגרים, ובנוסף לכך נלכדו בעיר כ-800,000 תושבים. היטלר סירב לאשר נסיגה מהעיר, והכריז עליה כעיר מבצר, תוך שהוא ממנה את קרל פפר-וילדנברוך למפקד העיר.
מאידך, סטלין רצה להתפאר בכיבוש העיר בועידת ילטה, ובשל כך הורה לרודיון מלינובסקי לכבוש את העיר ללא דיחוי.
במהלך ליל 28 בדצמבר 1944 פנו הרוסים לגרמנים הנצורים על ידי קשר רדיו ורמקולים, והודיעו להם על משא ומתן עבור כניעת העיר. הסובייטים הבטיחו לספק תנאי כניעה אנושיים, ולא להתעלל בשבויים הגרמנים וההונגרים. בנוסף הבטיחו שישלחו קבוצת שליחים עם דגלים לבנים, וללא נשק בידיהם.
למחרת, הופיעו כצפוי שתי קבוצות של שליחים. הקבוצה הראשונה מהחזית האוקראינית השלישית, הגיעה בשעה 10:00 בבוקר, ונלקחה לבית המטה של גנרל וילדנברוך. המאמץ נכשל, ווילדנברוך שלל את תנאי הכניעה, ושלח אותם בחזרה לעבר הקווים הרוסיים. בדרכם לעבר כוחותיהם, פתחו לפתע הגרמנים באש, והרגו את קפטן י. א אוסטפנקו. סגן נ. פ. אורלוב וסמל יה. ט. גורבטיוק קפצו במהירות לתוך תעלה וניצלו בנס. כתוצאה מאש גרמנית כבדה, לא הצליחו הסובייטים להחזיר את הגופה של אוסטפנקו עד ליל 29 בדצמבר.
הקבוצה השנייה מהחזית האוקראינית השנייה הגיעה בשעה 11:00 בבוקר, אולם הגרמנים פתחו עליהם באש, וכתוצאה מכך נהרגו קפטן מיקלוש שטיינמץ ושני פקודיו.
המתקפה הסובייטית > ניסיון הפריצה הגרמני הראשון

המתקפה הסובייטית החלה בפרברים המזרחיים של העיר והתקדמה דרך פשט, תוך שהכוחות מתקדמים לאורך השדרות המרכזיות של הרובע כדי להאיץ את התקדמותם. המגינים הגרמנים וההונגרים ניסו לבלום את התקדמות הכוחות הסובייטיים, אולם בסופו של דבר נסוגו מפשט המישורית, בתקווה לנצל את האופי ההררי של בודה, ולהסתייע במצודה שלה.
היטלר היה נחוש למנוע את נפילת בודפשט לידי הסובייטים, ולכן הורה לשלוח תגבורות חזקות לקבוצת ארמיות דרום בהונגריה, מגזרות אחרות של החזית המזרחית ומעתודות הפיקוד הגרמני העליון. ב-1 בינואר 1945 פתחה הארמייה השישית, תחת פיקוד הרמן באלק, במבצע קונרד, במטרה לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית סביב בודפשט. הכוח התוקף, שכלל את קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי מתוגבר בשתי דיוויזיות רגלים, מנה כ-260 כלי רכב משוריינים וכ-70 אלף חיילים. הוא נע אל העיר מכיוון צפון-מערב, השיג התקדמות ראשונית נאה, אך נבלם לבסוף במרחק כ-28 ק"מ מהעיר. ב-7 בינואר ערכו הכוחות הגרמניים מתקפה נוספת ("מבצע קונרד 2") במטרה לפרוץ את טבעת הכיתור ולכבוש את שדה התעופה של בודפשט, על מנת לאפשר לתספק את הכוחות הנצורים בעיר דרך האוויר. אולם הכוח התוקף נבלם שוב לאחר הצלחה ראשונית. הפיקוד הסובייטי הזרים כוחות עתודה לאזור ועד 12 בחודש נסוגו הגרמנים לעמדות המוצא שלהם.
המתקפה הסובייטית > הקרבות בעיר

בינתיים הלוחמה בשטחים הבנויים בבודפשט התעצמה, והמחסור באספקה בעקבות אובדן שדה התעופה על יד העיר, השפיע מאוד על לחימת החיילים הגרמנים וההונגרים. עד 9 בינואר 1945 הצליחו החיילים הגרמנים להשתמש בשדרות המרכזיות של העיר, כמו גם בפארק ליד טירת בודה, כאזורי נחיתה לדאונים, שנחתו תחת אש ארטילרית בלתי פוסקת של הצבא האדום. כמו כן, לפני שקפאו מי הדנובה, היה ניתן לשלוח אספקה על דוברות, בחסות החשיכה והערפל.
אף על פי כן, המחסור במזון גבר, והחיילים חיפשו בעצמם מזון, וחלקם אפילו אכלו את הסוסים ששימשו אותם. כמו כן, הטמפרטורות הקיצוניות השפיעו גם הם על החיילים הגרמנים וההונגרים.
מאידך, הכוחות הסובייטים נגררו ללחימה בשטח בנוי, ומצאו את עצמם באותו מצב שהיו חיילי הוורמאכט בקרב סטלינגרד. הלוחמים הרוסים לא הצליחו להתקדם עקב פגיעות צלפים, שהיו פזורים בכל פינה. שני הצדדים ניסו להתקדם דרך תעלות הביוב, ואף שם פרצו קרבות קשים.
באמצע ינואר נכבש האי צ'פל, שבו היו מפעלים שהפיקו פאנצרפאוסטים ופצצות. בינתיים, בפשט מצב כוחות הציר התדרדר, וגבר החשש מכיתור על ידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים.
ב-17 בינואר 1945 התיר היטלר לסגת לעברה השני של הדנובה, על מנת להגן על בודה. כל חמשת הגשרים שהיו פרושים על הנהר היו פקוקים במכוניות, עקב פינוי החיילים והאזרחים. ב-18 בינואר הרסו חיילים גרמנים את הגשרים, ובכלל זה את גשר השלשלאות המפורסם שנבנה בשנת 1849, חרף מחאות קצינים הונגרים.
המתקפה הסובייטית > ניסיון הפריצה הגרמני השני

ב-18 בינואר 1945 פתחו קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי וקורפוס הפאנצר השלישי במאמץ נוסף לפרוץ את המצור על בודפשט (מבצע קונרד 3). המתקפה נפתחה בגזרה, שמצפון לאגם בלטון (מדרום-מערב לבודפשט), ותוך יומיים הצליחו הכוחות התוקפים להגיע עד לנהר הדנובה, ולפצל את כוחות החזית האוקראינית השלישית בגדה המערבית של הנהר. לאחר ההגעה לדנובה פנה הכוח התוקף צפונה, והתקדם במקביל לנהר לכיוון בודפשט. עד 26 בינואר הגיעו הכוח הגרמניים למרחק כ-25 ק"מ מטבעת המצור הסובייטית הפנימית סביב העיר.
הפיקוד הסובייטי העליון הופתע מעוצמת מתקפת הנגד הגרמנית, והודאג מהאיום החמור שהיא יצרה על תוכניותיו האסטרטגיות בחזית הדרומית. שני קורפוסים שוגרו בחופזה לתגבר את הכוחות הסובייטיים מדרום לבודפשט, כדי לבלום את המתקפה הגרמנית החדשה. על אף שכוח החילוץ הגרמני הגיע למרחק פחות מ-20 ק"מ מהעיר, הוא לא היו מסוגל להמשיך בהתקדמותו, עקב האבדות שספג, תשישות ומחסור באספקה. עד 25 בינואר נותרו לכוח החילוץ רק כ-50 כלי רכב משוריינים מבצעיים מתוך 306, עימם פתח את המתקפה. מהכוחות הנצורים בעיר ביקשו רשות מהיטלר לנטוש אותה ולחבור לכוח החילוץ, אולם האחרון סירב בכל תוקף. הארמיות ה-26 וה-27 של החזית האוקראינית השלישית פתחו במתקפת נגד על האגפים של הבליטה הפגיעה בקו החזית, שיצרה התקדמות כוחות הפאנצר הגרמניים, ותוך זמן קצר אילצה אותם לסגת לנקודת המוצא שלהם.
ב-28 בינואר 1945 הכוחות הגרמניים בבודפשט נסוגו לגבעת הטירה בבודפשט, למעט כוח שהחזיק בסקשפהרוואר.
המתקפה הסובייטית > הקרב על בודה

בניגוד לפשט שהייתה מישורית, בודה הייתה בנויה על גבעות, מה שאפשר לגרמנים ולהונגרים לפגוע קשות בסובייטים, על ידי ארטילריה וצלפים. מצודת גבעת גלרט שהוחזקה על ידי כמה פלוגות מהוואפן אס אס, החזיקה מעמד כנגד כמה התקפות סובייטיות, והדפה אותם בהצלחה.
הלחימה על האי מרגיט, באמצע הדנובה, הייתה חסרת רחמים במיוחד. האי שעדיין היה מחובר לשאר חלקי העיר, שימש כאזור הצנחה למשלוחי הסיוע. האי הותקף על ידי דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-25 הסובייטית, שספגה אבדות כבדות במהלך הקרב.
ב-11 בפברואר 1945 נפלה מצודת גבעת גלרט לאחר שישה שבועות של לחימה, כאשר פתחו הסובייטים במתקפה כבדה משלושה כיוונים בעת ובעונה אחת. כיבוש הנקודה השולטת, איפשר לצופי הארטילריה לכוון את אש הארטילריה הסובייטית באופן מדויק ולשלוט על העיר כולה, והיא החלה להפגיז את שרידי כוחות הציר, אשר בשלב זה נדחקו לתא שטח, שגודלו פחות משני קילומטרים רבועים, תוך שהם סובלים מתת תזונה וממחלות. למרות זאת, כוחות הציר סירבו להיכנע והגנו על כל רחוב ועל כל בית. בשלב זה, קבוצת חיילים הונגרים שערקו, ונודעו בשם "רגימנט המתנדבים של בודה", עברו להילחם לצד הצבא האדום.
לאחר לכידת תחנת הרכבת הדרומית, בתום קרב קשה שארך יומיים, התקדמו הכוחות הסובייטיים לעבר גבעת הטירה בבודפשט. ב-10 בפברואר לאחר לחימה עזה, תפסו כוחות נחתים סובייטיים מאחז בגבעת הטירה, ופיצלו לשניים את הכיס, בו החזיקו כוחות הציר.
המתקפה הסובייטית > בריחה וכניעה

על אף המצב הנואש אסר עדיין היטלר לנטוש את בודפשט, אך טיסות האספקה לעיר הופסקו לחלוטין. בייאושו החליט קרל פפר-וילדנברוך להוביל את שרידי כוחותיו אל מחוץ לבודפשט. שלא כדרכו נועץ פפר-וילדנברוך עם המפקד ההונגרי איוואן הינדי, ואף הוא תמך בפריצה החוצה.
בליל 11 בפברואר החלו כ-28,000 חיילים גרמנים והונגרים לנוע מערבה וצפונה הרחק מגבעת הטירה. הם נערכו לפריצה החוצה בשלושה דרגים, שנעו זה אחר זה, כשאליהם מצטרפים אלפי אזרחים. לרוע מזלם של הנמלטים, הסובייטים המתינו להם בעמדות מוכנות מסביב לאזור כיכר סל קלמן.
החיילים יחד עם האזרחים, נעזרו בערפל כבד שסייע לפריצתם. הגל הראשון הצליח להפתיע את הכוחות הסובייטים, ורבים מהחיילים שנכללו בו הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית הפנימית סביב בודפשט. אולם מזלם של הגלים הבאים לא שפר עליהם. סוללות ארטילריה ורקטות סובייטיות הפגיזו אותם ללא רחם, ואלפים נהרגו בהפגזות הללו. למרות האבדות הכבדות, 5,000 עד 10,000 איש הצליחו להגיע לגבעות המיוערות צפונית מערבית לבודפשט וניסו להמשיך לנוע מערבה כדי לחבור לכוחות הציר מחוץ לעיר. אולם הכוחות הסובייטיים פתחו במצוד נרחב אחרי החיילים הנמלטים, שלא היו מצוידים בנשק כבד, ורק 600-700 חיילים גרמנים הצליחו להגיע בשלום לקווים הגרמניים. כשליש החיילים הללו השתייך לדיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, ו-170 מתוכם השתייכו ליחידות הואפן אס-אס. מספר הנמלטים ההונגריים היה בסביבות ה-80 (כולל 44 אזרחים).
רוב הנמלטים נהרגו, נפצעו או נלקחו בשבי על ידי חיילים סובייטים. המפקדים הבכירים, פפר-וילדנברוך, שנפצע קשה במהלך הפריצה, והינדי, נתפסו על ידי חיילים סובייטיים, כשיצאו ממנהרה תת-קרקעית בעיר.
תוצאות הקרב

המגינים שנותרו נכנעו לבסוף ב-13 בפברואר 1945 נכנעו לבסוף כל שרידי כוחות הציר, והאבדות הגרמנים וההונגרים היו כבדות ביותר. הגרמנים איבדו את כל או רוב דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, דיוויזיית פרשים אס אס השמינית ודיוויזיית פרשים אס אס ה-22. כמו כן, הקורפוס ההונגרי הראשון הושמד כמעט לחלוטין, והדיוויזיות ההונגריות ה-10, ה-12 והמשוריינת ה-1 הושמדו לגמרי. מאידך, הכוחות הסובייטיים ספגו בין 100,000 ל-160,000 נפגעים במהלך הלחימה סביב בודפשט ובתוכה.
מקורות סובייטיים טענו כי כוחות הציר שכותרו בבודפשט כללו 180,000 חיילים גרמניים והונגריים, ושבמהלך כיבוש העיר הם שבו 110,000 חיילים. אולם מיד עם תום המצור, אסף הצבא האדום אלפי אזרחים הונגרים, ולקח אותם בשבי, על מנת לנפח את מספר השבויים שנפלו לידיו.
העיר בודפשט נהרסה לחלוטין במהלך הקרבות, ויותר מ-80 אחוזים מבנייני העיר נהרסו או ניזוקו, ובתוכם אף מבנים היסטוריים כמו בניין הפרלמנט ההונגרי וארמון בודה. בנוסף לכך, כל שבעת הגשרים הפרושים על הדנובה נהרסו.
במהלך ינואר 1945, 32,000 גרמנים אתניים תושבי הונגריה נעצרו והובלו לברית המועצות כעובדי כפייה. בחלק מהכפרים, כל האוכלוסייה הבוגרת נלקחו למחנות עבודה באגן הדונייץ, ורבים מתו שם כתוצאה ממצוקה והתעללות. בסך הכל, יותר מ-500,000 הונגרים הובלו לברית המועצות (כולל בין 100,000 ל -170,000 גרמנים הונגרים אתניים).
למעט מתקפת אגם בלטון (Unternehmen Frühlingserwachen), שנערכה במרץ 1945, המצור על בודפשט היה המבצע ההתקפי הגדול האחרון שניהל הוורמאכט בדרום-מזרח אירופה. במהלך הלחימה סביב העיר ספגו הוורמאכט, ובמיוחד יחידות הוואפן אס-אס אבדות כבדות, ששחקו את כוחו בחלק הדרומי של החזית הסובייטית. עבור הצבא האדום, המצור על בודפשט היה מעין חזרה כללית לפני הקרב על ברלין. הניצחון בקרב אפשר לסובייטים להשלים את כיבוש הונגריה, ולבצע את מתקפת וינה. ב-13 באפריל 1945, חודשיים בדיוק לאחר כניעת בודפשט, כבשו הסובייטים את וינה.
ראול ולנברג, שליחה המיוחד של שוודיה בבודפשט, בין יולי לדצמבר 1944 הציל לפחות 20,000 נפשות מיהודי הונגריה באופן ישיר - באמצעות חלוקת דרכוני חסות, שיכון בבתי המחסה השוודיים והשבת אנשים מרכבות המשלוחים וצעדות המוות. בנוסף, ניצלו רבבות רבות מתושבי גטו בודפשט הודות להצלחתו של ולנברג לסכל את הוראתו של אייכמן לחיסול הגטו טרם נפילת בודפשט בידי הצבא האדום. ב-17 בינואר 1945 נלכד ולנברג יחד עם נהגו וילמוש לנגפלדר, כאשר ביקש ליצור קשר עם הפיקוד הרוסי והממשלה ההונגרית החדשה. הוא נלקח למפקדה הסובייטית בדברצן, ונמסר לידי הנ.ק.ו.ד. שהעביר אותו לכלא לוביאנקה במוסקבה. משם הועבר לכלא לפורטובו, גם הוא במוסקבה, ומניחים כי בהמשך נשלח למחנה עבודה בסיביר.
לאחר כניעת העיר, גויסו בכוח כל הגברים ההונגרים הכשירים יחד עם בני הנוער, על מנת לבנות גשרי פונטון על נהר הדנובה. במשך שבועות לאחר מכן, ובמיוחד לאחר הפשרת השלגים, נערמו גופות נפוחות על יד הסירות ועמודי הגשר.
סבל האזרחים

במהלך המצור נהרגו כ-38,000 אזרחים: כ-13,000 כתוצאה מהקרבות, ו-25,000 כתוצאה מרעב, מחלות וסיבות אחרות. כאשר הסובייטים כבשו את העיר, הם פתחו במסע אלימות, בזזו ושדדו כל מה שיכלו לשים עליו יד, ואף רצחו הרבה אנשים. בנוסף, מספר גבוה של נשים וילדות נאנסו; הערכות נעות בין 5,000 ל-200,000 נשים ובנות שנאנסו. 129 נשים הונגריות נחטפו ונלקחו למחנות הצבא האדום, שם הם נכלאו, נאנסו שוב ושוב ולפעמים אף נרצחו. גם נשים שעבדו בשגרירויות של מדינות נייטרליות נתפסו ונאנסו, כפי שתועד כאשר חיילים סובייטים השתלטו על הצירות השוודית בהונגריה.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
הערות שוליים

↑  ריצ'רד לאנדווהר, בודפשט - סטלינגרד של הוואפן אס אס
↑  פיטר צוואק, מלחמת העולם השנייה: המצור על בודפשט
↑  ריצ'רד בסל, החיים אחרי המוות: גישה היסטורית, חברתית ותרבותית של אירופה
↑  נורמן ניימרק, הרוסים בגרמניה: ההיסטוריה של אזור הכיבוש הסובייטי, 1945-1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539674205171  LCCN: sh95001994  NKC: ph1182101
הפארק הגאולוגי הלאומי ג'אנגיה דאנשיה

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  2011
 נתונים ומידות
 שטח:  510 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין סין
 מיקום:  גאנסו 
 קואורדינטות:  38°54′56″N 100°08′00″W﻿ / ﻿38.91555°N 100.1332°W﻿ / 38.91555; -100.1332
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןגָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןגָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה
 
הפארק הגאולוגי הלאומי גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה (במנדרינית תקנית: 张掖丹霞国家地质公园) הידוע גם כ"גאופארק גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה" שוכן בסמוך לעיר ג'אנגיה (张掖) במחוז גאנסו בצפון מערב סין. הפארק משתרע על שטח של 510 קילומטרים רבועים. בעבר היה זה אזור נופי ופארק של המחוז, והוא קיבל מעמד של פארק גאולוגי לאומי בנובמבר 2011. הפארק מפורסם בשל תצורות הסלעים הצבעוניות, ונבחר במשאל בין עיתונאים כאחד מתצורות הנוף היפות ביותר בסין.
מיקום

הפארק שוכן למרגלות הצפוניים של הרי צִ'ילְייֵן (祁连山, בפין-יין: Qílián Shān), בנפת לִינְדְזֶה (临泽县), והנפה האוטונומית סוּנָאן (肃南裕固族自治县), השייכות מנהלית לנציבות העירונית גָ'אנְגִיֵה במחוז גאנסו. האזורים העיקרים בהם ניתן לצפות בתצורת דנשיה הם בפלכים קָאנְגְלֶה ובָּאיְיִין.
לב הפארק, האזור הנופי לִינְדְזֶה דָאנְשְׂיָה, שוכן כ-40 קילומטרים מערבית למרכז העיר גָ'אנְגִיֵה וכ-20 דרומית למושב הנפה לִינְדְזֶה. זהו האזור המפותח והמתויר ביותר בפארק. פארק לאומי נוסף, בִּינְגְגוֹאוּ (冰沟), או בתרגום שמו "תעלת הקרח", השוכן על הגדה הצפונית של הנהר לִייְוֵּ'אן (梨园河), כ-14 קילומטר מערבית לכניסה המערבית של ג'אנגיה-דָאנְשְׂיָה, נחנך רשמית ב-3 באוגוסט 2014. בִּינְגְגוֹאוּ משתרע על שטח של כ-300 קילומטרים רבועים, וגובהו נע בין 1,500 ל-2,500 מטרים מעל פני הים. אזור שלישי, האזור הנופי סוּנָאן דָאנְשְׂיָה, שוכן בגָאנְג'וּ'ן, דרומית ללִינְדְזֶה.
הנוף

פארק גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה נודע בצבעים יוצאי הדופן של סלעיו, שפניהם חלקות, שקצותיהם חדים ושגובהם מגיע לכמה מאות מטרים. סלעים אלה הם תוצאה של השקעה של אבן חול ומינרלים שהתרחשו לפני כ-100 מיליון שנה על פני תקופה של 24 מיליון שנים. התוצאה, הדומה לעוגת שכבות, קשורה לפעילות של לוחות טקטוניים שהיו אחראים ליצירת חלקים מהרי ההימאליה. רוחות, גשמים, ומשך הזמן שחלף פיסלו בסלעים צורות יוצאות דופן, כדוגמת מגדלים, עמודים ונקיקים, שהן בעלות גוונים, תבניות וגדלים משתנים.
אזכורים בתקשורת ותיירות

ב-2005 הצביעה קבוצת דיון של עיתונאים מ-34 אמצעי תקשורת מרכזיים על פארק גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה כאחד מאזורי נוף דָאנְשְׂיָה היפים ביותר בסין. ב-2009 בחר כתב העת "גאוגרפיה לאומית סינית" (中国国家地理), חיקוי של כתב העת נשיונל ג'יאוגרפיק, בפארק גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה כאחד מ"שש צורות הנוף היפות ביותר" בסין. האזור הפך ליעד תיירותי עיקרי באזור גָ'אנְגִיֵה. על מנת לסייע לתיירים לחקור את תצורות הסלעים בפארק הוקמו דרכי גישה ושבילי עץ מורמים. ב-2014 הושקעו 100 מיליון יואן על מנת לשפר את המתקנים בבִּינְגְגוֹאוּ.
הערות שוליים

1 2 3 4  הפארק הגאולוגי הלאומי גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה (בסינית)
↑  נחנך האזור הנופי בִּינְגְגוֹאוּ דָאנְשְׂיָה בפארק הגאולוגי הלאומי גָ'אנְגִיֵה דָאנְשִׁיָה (בסינית)
↑   Colourful rock formations in the Zhangye Danxia Landform Geological Park, The Telegraph, 18 September 2012
הנס כריסטיאן הנסן

הנס כריסטיאן סוון הנסן (בדנית: Hans Christian Svane Hansen; ‏ 8 בנובמבר 1906 - 19 בפברואר 1960) היה פוליטיקאי דני, שכיהן כראש ממשלת דנמרק ושר החוץ בשנים 1955–1960.
ביוגרפיה

הנסן נולד באורהוס. נבחר לפולקטינג בשנת 1936. כיהן כשר החוץ בממשלתו של הנס הדטופט ונתפש כיורש טבעי לאחר מותו של הדטופט ב-29 בינואר 1955. כראש ממשלה הנסן חיזק את מדיניות הרווחה הדנית שכללה הגדלת קצבאות וחיזוק מערכת החינוך.
הנסן נפטר מסרטן במהלך תפקידו ב-19 בפברואר 1960 בקופנהגן. הוא היה ראש ממשלת דנמרק השני ברצף שמת במהלך כהונתו.
המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה 
 סוכנות בת:  דואר רוסיה 
 תאריך הקמה:  יוני 1865 (כמשרד הדואר והטלגרף) 25 בדצמבר 1991 (כמשרד התקשורת) מאי 2008
 סוכנות קודמת:  Ministry of Communications of the USSR 
 שר:  מקסוט שדאייב
 תאריך כניסה:  21 בינואר 2020
 מטה מרכזי:  מוסקבה, גדת פרסננסקאיה 10, מבנה 2
 עובדים:  362 (נכון ל־2012) 
 http://www.minsvyaz.ru/ru
 קואורדינטות:  55°45′31″N 37°36′40″E﻿ / ﻿55.75860556°N 37.611125°E﻿ / 55.75860556; 37.611125
 he
 
בניין המשרד ששימש בעבר את הטלגרף המרכזי במוסקבה
מסמלי המשרד
המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה (ברוסית: Министерство цифрового развития, связи и массовых коммуникаций Российской Федерации, בקצרה "Минцифры") הוא המשרד הפדרלי ברוסיה האחראי על כלל תחומי התקשורת ברוסיה, בכללם טלוויזיה, רדיו, אינטרנט, טלפון, סלולרי, ודואר.
המשרד יונק את שורשיו ממשרד התקשורת הסובייטי שהיה ספק בלעדי של שירותי תקשורת (בעיקר דואר וטלפון) וכיום פועל המשרד כרשות פיקוח המפקחת על ספקי שירותים בדואר, בטלפון ובתחום האינטרנט. המשרד אחראי על יישום מדיניות המדינה בתחום התקשורת, פיתוח תשתית התקשורת, רישוי ופיקוח על ספקים של שירותי תקשורת, פיקוח על הדואר, מדיניות בקרה וניהול התקשורת הממלכתית.
המשרד הוקם כמשרד התקשורת ותקשורת ההמונים על בסיס המשרד לטכנולוגיות מידע ותקשורת במאי 2008, בתקופת ממשלת פוטין השנייה.