ברוס לי
גישתו ומורשתו של ברוס לי לעניין תרגול אמנויות לחימה וספורט

כמורה לאמנויות לחימה היה פעיל לי בין השנים 1959–1973. עד לסוף שנת 1964 עדיין לימד בעיקר את פרשנותו לוינג צ'ון שלמד, אותה כינה כאמור "ג'ון פאן קונג פו". את גישתו המאוחרת יותר ללחימה, ג'יט קון דו, החל לפתח וללמד רק לאחר 1964. כלומר – לי לימד ג'יט קון דו לכל היותר בין השנים 1965–1973, עד מותו.
לי כתב הערות שונות בעניין מה שכינה "הדאו של אמנות הלחימה". לאחר מותו קובצו ההערות אלה על ידי אשתו לספר, ששמו "The Tao of Jeet Kune Do" ("ה-דאו של דרך האגרוף המיירט"). נוסף להערות שונות בענייני פילוסופיה קרבית ולתובנות שונות בעניינים טכניים (יתרונות וחסרונות של סוגי אגרופים, בעיטות ובריחים שונים, וכן הלאה), הוא מביע בספר זה את העמדה לפיה עדיף לפעול עם המקור מאשר פיתוח צדדי שיועיל למקור. כך לדוגמה, העדיף להתאמן בחבטות ולשפרן על ידי אימון חבטות, במקום לסמוך על כך שכוח החבטות ישתפר על ידי אימון עקיף באמצעות משקולות (בו בעת עסק לי גם באימון גופני אינטנסיבי באמצעות משקולות, ואף נפצע בגבו עקב כך).
לי האמין בשילוב של "הטוב ביותר עבורך מאמנויות לחימה שונות", והיה מפורסם באמירתו "שמור את מה שטוב (לך), וזרוק את מה שהוא חסר תועלת (עבורך)", בהתכוונו לכך שעל המתרגל בגישתו (ג'יט קון דו) להתאמן רק בשיטות ותנועות שיש בהן תועלת ישירה עבורו, מבחינה קרבית (לי לא נהג לשים דגש על ההיבט הבריאותי באמנויות לחימה). מאפיינים מסוימים של אמנויות לחימה מסורתיות סיווג לי כ"חסרי תועלת מעיקרם", ללא קשר למתרגל אותם. כך למשל פסל כל שימוש בסדרות תנועה (קאטות) כאמצעי תרגול, בטענה שהן מקבעות את המתרגל אותן ולא מאפשרות לו לפתח תפיסה קרבית זורמת ויעילה. בילדותו ונערותו אמנם, הרבה הוא בעצמו בתרגול סדרות באמנויות שלמד.
הג'יט קון דו כפי שלימד אותו לי הושפע בעיקר מכמה אמנויות ספציפיות. ההשפעה המרכזית, יש הגורסים "כ-50% מהחומר שלי לימד", הגיעה מהוינג צ'ון שלי למד כנער. השפעות עיקריות נוספות הגיעו מכיוון אגרוף מערבי, סיף מערבי מודרני (של המאה ה-20) והיאבקות. גישות, שיטות וטכניקות מכל האמנויות הללו הועברו על ידי לי וממשיכי דרכו לתלמידיהם. מעבר לאלה, עודד לי את תלמידיו ללכת בדרכם שלהם, ולאחר תקופת לימודים בסיסית להתפתח הלאה לכיוונים נוספים באמנויות לחימה. לי לא "המציא" אמנות לחימה, אלא פיתח שיטה לשילוב אמנויות לחימה. על עיקרון זה עמד בעצמו במהלך חייו, ולא רצה להיחשב "ממציא" או "מייסד" (על כך כתב גם בספריו).
בניגוד להנחה הרווחת בתרבות הפופולרית, הטכניקה "אגרוף אחד האינץ'" (One Inch Punch) בה הרבה להשתמש לי אינה פרי המצאתו, או טכניקה ייחודית לוינג צ'ון. מדובר למעשה במיומנות מסוימת של שחרור כוח מתפרץ, ולא טכניקה בפני עצמה (מיומנות זו ניתן בהתאם "להלביש" על סוגים שונים של מכות). סוג זהה או דומה של מיומנות קיים באמנויות לחימה סיניות רבות, ומן המפורסמות בשימוש במיומנות זו הן שינג אי צ'ואן, בה ג'י צ'ואן וקונג פו גמל שלמה דרומי. מיומנות זו, כפי שהדגים אותה ברוס לי, אינה קטלנית.
בראיונות שונים וכן בסרטיו, הביע לי לעיתים קרובות עמדה מתנשאת כלפי אמנויות לחימה יפניות, ובמיוחד ביחס לקראטה, תוך נקיטת העדפה מובהקת לקונג פו (הכינוי בו השתמש בהתייחסו לאמנויות הלחימה הסיניות). עם זאת, ללי היו יחסים ענפים עם מורים משיטות יפניות שונות, ותרגל בחייו מספר לא מבוטל של אמנויות לחימה. הוא היה למשל חבר של אד פרקר, מפתח השיטה החצי-סינית-חצי-אוקינאווית אמריקן קנפו ("קנפו קראטה"). את מיומנותו המפורסמת בשימוש בנשק נונצ'קו למד בארצות הברית מאמן הלחימה פומיו דמורה, אשר תרגל קראטה וקובודו אוקינאוויים, וככל הנראה גם מתלמידו, דן אינוסנטו (שהיה ועודנו בעל רקע באמנויות לחימה רבות). מורה הג'וג'וטסו המפורסם וואלי ג'יי (Wally Jay) היה מספר כי לי למד תחתיו, אולם במהלך חייו של לי עובדה זו נשמרה בסוד. גין פו מארק, מורה מפורסם לאמנויות לחימה מארצות הברית, טוען כי לי תרגל גם את אמנותו – קונג פו גמל שלמה דרומי. טענות אלה בדבר אמנויות שתרגל לי נותרו שנויות במחלוקת, משום שמן העת שלימד לי את ג'יט קון דו כשיטת הלחימה שלו, לא נהג לפרט מאילו אמנויות לחימה שאל כל שיטה או טכניקה.
החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, התפתחה באופן משמעותי תופעת אמנויות הלחימה המשולבות התחרותיות במערב (MMA). באותה העת ועד ימינו, נהוגה האמירה כי ברוס לי היה "אבי ה-MMA", משום שהיה אחד מאמני הלחימה הראשונים לכאורה ששילב מספר אמנויות לחימה בהוראתו, אולם אין הדבר מדויק, שכן הוא התפרסם ככזה משום שהיה ידוען, בעוד שאחרים לא נודעו באותה המידה. במהלך המאות האחרונות, אמני לחימה רבים, במיוחד בסין, נהגו לשלב אמנויות לחימה וליצור מהן סגנונות חדשים. מן המפורסמים שבין אלה בסין היו לי רוידונג (מפתח סגנון לי של טאי צ'י) ו-וואנג שיאנג ג'אי (מפתח האמנות אי צ'ואן). לי לא היה הראשון שעשה זאת, ותופעת ה-MMA המודרני במערב (ולאחר מכן ברחבי העולם) התפתחה למעשה בנפרד מהשפעתו. נסיקת ה-MMA לתרבות הפופולרית הייתה כשני עשורים לאחר מותו של לי, והושפעה בעיקר מהאמנויות אגרוף, אגרוף תאילנדי, קיקבוקסינג, קראטה (ספורטיבי), ג'ו ג'יטסו ברזילאי, והיאבקות מערבית. אף שבין מעריציו של לי (כשחקן) נמנים מספר רב של לוחמי MMA בעבר ובהווה המעידים כי לי היה השפעה גדולה עליהם (למשל אנדרסון סילבה), לא היה אף אמן לחימה אחד שהשפיע על התפתחות ה-MMA שהיה לו רקע טכני שמקורו באמנויות או בגישות הלחימה שלימד לי. לי עצמו מעולם לא תועד משתתף בתחרויות אמנויות לחימה בארצות הברית כלוחם, אף שנכח בתחרויות רבות לצורכי הדגמת אפליקציות לחימתיות עם משתפי פעולה – חלקם תלמידיו וחלקם אמני לחימה אחרים (דוגמת תצוגת התכלית שהוזכרה קודם בערך בתחרות שערך אד פרקר). כמו כן מעולם לא זכה בתואר "אלוף עולם" בשום עיסוק שהוא או הוכתר כ"אלוף עולם" או "אמן הלחימה הטוב בעולם" על ידי ארגון כלשהו של אמנויות לחימה.
אחד התחומים בתרבות הפופולרית עליהם השפיע לי במידה רבה היה פיתוח גוף. הוא לא הפך שרירי ונאה בזכות אמנויות הלחימה, אלא בזכות שילוב של גנטיקה טובה ואימוני כוח ומשקולות. לי לא היה מפתח גוף מקצועי, ומעולם לא עשה שימוש בסטרואידים. צורת שריריו הבולטת היא תולדה של אחוז שומן נמוך במיוחד – נטייה גנטית עמה נולד. מסת השריר שלו לא הייתה גבוהה באופן משמעותי ביחס למפתחי גוף או מרימי משקולות, אלא ששריריו בלטו הרבה יותר בשל אחוז השומן הנמוך שלו. כיוון שבכל זאת היה שרירי באופן מובהק ביחס לאדם ממוצע, והרבה להציג את שריריו וגופו העירום למחצה בסרטיו, הפך שלא במכוון לנציג של תרבות פיתוח הגוף המודרנית. ההשפעה המרכזית על השיטות בהן לי עשה שימוש לאימוני הכוח והמשקולות שלו הגיעו עצמן כאמור מתחום פיתוח הגוף, ולא מתחום אמנויות הלחימה, ועל כן רבים שראו בו מודל לחיקוי שאפו ללכת בעקבותיו ולהתאמן באמצעות משקולות כדי לפתח גופם לצורה נאה. לפופולריות זו סייעה אמירה מאת ארנולד שוורצנגר, ששיבח את לי והישגיו עם אימוני המשקולות.