stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זעמן אמריקאי מזרחי

| זעמן אמריקאי מזרחי |
| --- | --- |
 זעמן אמריקאי מזרחי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
סוג:: זעמן
מין:: זעמן אמריקאי מזרחי
שם מדעי
 Coluber constrictor ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


זעמן אמריקאי מזרחי (שם מדעי: Coluber constrictor) הוא מין של נחש לא-ארסי ממשפחת הזעמניים החי באמריקה הצפונית ומרכז אמריקה באזורים לחים והוא קרוב לסוג כרכן. נחש זה הוא הזוחל הלאומי של מדינת אוהיו.
תיאור

נחש זה נפוץ ממזרח להרי הרוקי, לרוב בארצות הברית, אך גם בדרום קנדה ובמקסיקו, גוואטמלה ובליז. לרוב הוא מגיע לאורך 50 עד 152 סנטימטרים, כשהגודל משתנה בין התת-מינים השונים. הפרט הגדול ביותר הגיע לאורך 185.4 סנטימטרים. צבע קשקשי הנחש לרוב שחור או חום כהה עם גוונים צהובים, חומים ואף ירוקים על הצד או הבטן. הצעירים נולדים בהירים יחסית אך מתכהים במהירות עם התבגרותם. לנחש זה ראש מוארך עם עיניים שחורות גדולות והוא בעל ראייה טובה.
הנחש חי לרוב בסביבות לחות וביערות והוא פעיל במשך היום. נחש זה מסוגל לנוע במהירות הן על הקרקע והן על עצים והוא רודף אחרי טרף כמו יונקים קטנים, עופות, צפרדעים וזוחלים אחרים כמו לטאות, זעמניים אחרים ואף נחשים ארסיים. הצעירים ניזונים בעיקר מחרקים ועכבישים.
נחש זה אינו ארסי, והוא משתמש בשרירי גופו כדי למחוץ את טרפו או למחוץ אותו על הקרקע וטרף קטן הוא נוטה לבלוע בחיים. הנחש בעל חושים טובים והוא מתרומם כדי לחוש את סביבתו ולגלות סכנות.
במקרה של סכנה הנחש נוטה לנוע במהירות הרחק. אם לא הצליח להמלט, ינסה הזעמן להרתיע את הטורף באמצעות יריקה מפחידה והנעת זנבו במהירות כחיקוי של עכסן. במידה והסכנה לא חלפה, הוא ינשוך או יפלוט ריח מושק דוחה מהביב שלו.
תת-מינים

Coluber constrictor anthicus
Coluber constrictor constrictor
Coluber constrictor etheridgei
Coluber constrictor flaviventris
Coluber constrictor foxii
Coluber constrictor helvigularis
Coluber constrictor latrunculus
Coluber constrictor oaxaca
Coluber constrictor paludicola
Coluber constrictor priapus
Coluber constrictor mormon
הערות שוליים

↑  זעמן אמריקאי מזרחי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4293089-3
חובה קטנה

| חובה קטנה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חובתאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חובתיים
סוג:: חובה קטנה
מין:: חובה קטנה
שם מדעי
 Tetrax tetrax ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חובה קטנה (שם מדעי: Tetrax tetrax) היא מין עוף בינוני ממשפחת החובתיים והמין היחיד בסוג Tetrax. החובה חיה באזורים פתוחים שונים כמו ערבות, סוואנות ומדבריות, באירופה ובמערב ומרכז אסיה ולעיתים מגיעה לישראל.
למרות שהיא הקטנה ממיני המשפחה באזור הפלארקטי, היא עדיין גדולה יחסית, בגודל של תרנגול, כשמשקלה עד 830 גרם, אורכה 42-45 ס"מ ומוטת כנפיה 90-110 ס"מ. הנוצות חומות והבטן לבנה אך הצוואר שחור עם פס לבן לאורכו והראש אפור. הנקבות חומות וקטנות מהזכרים, אך שני המינים שקטים מאוד. הם חיים על הקרקע ואוכלים חרקים, צמחים ומזונות שונים. באזורים הצפוניים הם מתלהקים בחורף כדי לנדוד דרומה לארצות חמות יותר. החובה מעדיפה אזורים פתוחים אך תעדיף שדות או ערבות עם עשב שופע בו ניתן יהיה להסתיר את קינה.
החובה הקטנה נמצאת במצב שימור קרוב לסיכון, עקב אובדן בתי גידול. הדבר גרם להכחדתה באזורים רבים, בהם חיה בעבר, כמו, למשל, הונגריה. גם ציד בלתי חוקי תרם להתמעטות המין.
הערות שוליים

↑  חובה קטנה באתר הרשימה האדומה של IUCN
Museum specimen
| חובתיים |
| --- | --- | --- |
| חובה קטנה (סוג ומין יחיד) | חובה קטנה |   |
| חובה גדולה | חובה גדולה |   |
| חובה זהובת-עורף | חובת לודוויג • חובת דנהם • חובה נובית • חובת הוגלין |   |
| חוברה גדולה | חוברה אפריקנית • חוברת ערב • חוברה אוסטרלית • חוברה הודית גדולה |   |
| חוברה | חוברה צפון-אפריקאית • חוברת מקווין |   |
| חובה לבנת-עורף | חובה לבנת בטן • חובה כחולה • חובת קארו • חובת ריפל • חובה חומה קטנה |   |
| חוברה שחורה | חוברה שחורה צפונית • חוברה שחורה דרומית |   |
| חובה בנגלית | חובה בנגלית |   |
| חובה מנוקדת | חובת הארטלוב • חובה שחורת בטן |   |
| חובה מצוייצת | חובת סביל • חובה צהובת ציצה • חובה אדומת ציצית |   |
| חובה זוטרת | חובה זוטרת |  |
חובה גדולה

| חובה גדולה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חובתאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חובתיים
סוג:: חובה גדולה
מין:: חובה גדולה
שם מדעי
 Otis tarda ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חובה גדולה (שם מדעי: Otis tarda) היא מין של חובה גדולה יחידה בסוגה, החיה בערבות עשב ובתות, בעיקר בדרום אירופה ובמרכז ומערב אסיה ומזדמנת נדירה ביותר בישראל. היא שוכנת קרקע ואחד העופות המעופפים הגדולים ביותר בעולם. היא גם המין הגדול ביותר במשפחת החובתיים.
לחובה הגדולה מוכרים שני תת-מינים:
Otis tarda tarda
Otis tarda dybowskii
החובה היא עוף גדול ממדים - אורכה 105 ס"מ בממוצע, גובהה 90–105 ס"מ ומוטת כנפיה 240 ס"מ. משקלם של הזכרים בין 5.8 ל-18 ק"ג ושל הנקבות בין 3.1 ל-8 ק"ג, אף שלעיתים יש פרטים גדולים יותר. למעשה החובה היא אחד העופות המעופפים היותר גדולים בעולם, יחד עם שקנאי מסולסל, קונדור האנדים, ברבור מחצצר ואלבטרוס נודד. אלה עופות עם נוצות כתומות בחזה ובבטן וכנפיים חומות עם דוגמה סרוגה של קווים, זנב גדול עם אברות רחבות פרועות מעט וראש אפור עם עיניים קטנות וצוואר לבן ושעיר בעל זיפי נוצות הפונים אחורה בקצהו. הרגליים כהות וארוכות מאוד.
חובה גדולה היא אוכלת כל מובהקת הניזונה הן מהחי והן מהצומח.
חובות אלה חיות לבד אך בחורפים הן מתקבצות ללהקות כדי לנדוד דרומה. זאת הן עושות בעיקר במרכז אסיה ורוסיה, שם החורפים קשים מאוד.
החובה יכולה לרוץ במהירות על הקרקע כדי להימלט מטורפים כמו שועלים, וביכולתה להגיע למהירות של עד 48 קמ"ש.
מצב השימור של חובה גדולה הוא בסכנה.
הערות שוליים

↑  חובה גדולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חובתיים |
| --- | --- | --- |
| חובה קטנה (סוג ומין יחיד) | חובה קטנה |   |
| חובה גדולה | חובה גדולה |   |
| חובה זהובת-עורף | חובת לודוויג • חובת דנהם • חובה נובית • חובת הוגלין |   |
| חוברה גדולה | חוברה אפריקנית • חוברת ערב • חוברה אוסטרלית • חוברה הודית גדולה |   |
| חוברה | חוברה צפון-אפריקאית • חוברת מקווין |   |
| חובה לבנת-עורף | חובה לבנת בטן • חובה כחולה • חובת קארו • חובת ריפל • חובה חומה קטנה |   |
| חוברה שחורה | חוברה שחורה צפונית • חוברה שחורה דרומית |   |
| חובה בנגלית | חובה בנגלית |   |
| חובה מנוקדת | חובת הארטלוב • חובה שחורת בטן |   |
| חובה מצוייצת | חובת סביל • חובה צהובת ציצה • חובה אדומת ציצית |   |
| חובה זוטרת | חובה זוטרת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541956205171  NKC: ph114363 
זכר של חובה גדולה במצג ראווה
חובה גדולה בגן חיות בגן החיות של בייג'ינג
ביצי חובה גדולה
זעמן מלכותי מצוי

| זעמן מלכותי מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
סוג:: זעמן אלמוגי
מין:: זעמן מלכותי מצוי
שם מדעי
 Lampropeltis getula ‏לינאוס, 1766

זעמן מלכותי מצוי או זעמן אלמוגי מצוי (שם מדעי: Lampropeltis getula) הוא מין של נחש ממשפחת הזעמניים המצוי באמריקה הצפונית בארצות הברית ובמקסיקו.
מאפיינים

אורכו של נחש זה יכול להגיע ל-208 ס"מ ומשקלו נע בין 285 ל-2,268 גרם. הוא בעל גוף כבד בצבע שחור עם פסים לבנים ובטן לבנה. הראש גדול ובעל לסת גדולה עם לשון מפוצלת.
נחש זה מצוי במגוון בתי גידול הכוללים בעיקר שדות ועשבים גבוהים אך גם שפלות, הרים, חופים, יערות, מדבריות, מערות ועוד. הוא מסתווה ומנסה לתפוס טרף ממארב. הנחש ניזון בעיקר מנחשים אחרים שיכולים להיות ארסיים אך הוא חסין לארסם וטורף אותם עם שיניו הגדולות. הוא ניזון גם מדוחיים, לטאות, עופות, ביצים ויונקים שונים אותם הוא מוחץ בעזרת הגוף הגדול.
הוא מגודל במקרים רבים כחיית מחמד.
תת-מינים

Lampropeltis getula floridana - מצוי בפלורידה
Lampropeltis getula getula
Lampropeltis getula holbrooki
Lampropeltis getula nigra
Lampropeltis getula nigrita - מצוי במקסיקו
Lampropeltis getula splendida
Lampropeltis getula meansi
בעבר נכלל גם זעמן מלכותי קליפורני במין זה, אך הוא הופרד למין עצמאי.
הערות שוליים

↑  זעמן מלכותי מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
דג-חרב

| דג-חרב כלל-ימי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דגי גרם
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-מקרל
משפחה:: דגי חרב
סוג:: דג חרב
מין:: דג-חרב כלל-ימי
שם מדעי
 Xiphias gladius ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


דַּג–חֶרֶב כְּלַל-יַמִּי (שם מדעי: Xiphias gladius) הוא מין יחיד של דג במשפחת דְּגֵי-חֶרֶב (Xiphiidae). דג-החרב הוא טורף גדול בעל גוף עגול ומאורך, המרבה לנדוד, המאופיין בלסת עליונה מאורכת ושטוחה הדומה לחרב שמשמשת את הדג ככלי נשק. במהלך התבגרותו מאבד דג החרב את שיניו ואת קשקשיו, אך עדיין מהווה טורף קטלני בזכות מהירותו הגבוהה וחרבו הארוכה. דג-החרב הוא דג גדול מאוד: אורכו המקסימלי הוא כ-455 סנטימטרים והוא מגיע למשקל של 650 ק"ג.
בשל גודלם וטעמם, דיג דגי חרב הוא פופולרי. דג-החרב נחשב לאחד הדגים הנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי בעיקר בשל רוח הלחימה שלו, ההופכת את לכידתו בדיג בחכה למאתגר, ופוחלצים של דגי חרב הם גביע נחשק.[דרוש מקור]
אטימולוגיה ושם

שמו המדעי של דג-החרב מורכב מ"כספיאס" - השם ביוונית עתיקה לדג-החרב, ו"גלדיוס" - סוג של חרב קצרה ששימשה כנשקו העיקרי של הלגיון הרומאי. הן שם הסוג והן שם המין מתייחסים לחרב של דג-החרב.
השם בעברית ברור מאליו ומתייחס לחרבו של דג-החרב, שם המין "כלל-ימי" נוסף כדי לשמור על המתכונת של שם מדעי כפול (binomial nomenclature) ומציין את העובדה שדג-החרב נפוץ כמעט בכל האוקיינוסים והימים (למעט באקלים הקוטב).
שמו העממי באנגלית הוא Broadbill Swordfish שתרגומו הוא "דג-חרב רחב-מקור". התוספת broadbill ("רחב-מקור") באה לבדלו מהמפרשניים שגם להם מקור מאורך, אך בעל חתך עיגולי ודומה לרומח, בעוד שהמקור של דג-החרב הוא שטוח ודומה לחרב רחבה.
מראה ומאפיינים

שמו של דג-החרב ניתן לו עקב מבנה העצמות הארוך והשטוח בקדמת ראשו, התאחות של עצמות הלסת, המצח והאף הדומה לחרב. בניגוד ל"חרב" או ל"רומח" של המפרשניים, חרבו של דג-החרב היא רחבה ושטוחה (למפרשניים רומח בעל חתך עגול), ולכן הוא מכונה באנגלית Broadbill Swordfish. החרב של דג-החרב חזקה וקשיחה מאוד, ובעלת יכולת ריפוי, בתהליך דמוי איחוי עצמות (אנ'). החרב בשילוב מבנה גופו של הדג משפרים את תנועתו במים. החרב משמשת אותו לפרקים לתנועת שיסוף הפוצעת את טרפו ומקלה על לכידתו, ורק לעיתים רחוקות לדקירה.
מלבד חרבו הארוכה, מבנהו של הדג הוא הידרודינמי ונועד לאפשר לו תנועה מהירה במים. לכך מסייע גם נוזל סיכה שמפריש דג-החרב מגופו, שמקטין את החיכוך עם המים. סנפיריו הם בצורה דמוית חרמש חד. סנפיר הגב שלו גבוה ובדגים בוגרים אינו כולל "מפרש" הנמתח מאחוריו (בניגוד למפרשניים). סנפירי הגחון ארוכים, סנפיר השת קצר ורחב יותר. הזנב ממוזלג ואונותיו גבוהות, ובסך הכל יוצר צורה של סהר. צבעו של דג-החרב הוא כסוף עם נטייה לכחלחל בתוך המים. צבע גופו איננו אחיד אלא מופיע בתבנית הצללת נגד (Counter-Shading) המשמשת להסוואה: גחונו בהיר יותר (כך שייצור ימי שצופה בו מתחת רואה אותו מתמזג על רקע השמיים הבהירים ביום) וגבו כהה יותר (כך שייצור המתבונן בו מלמעלה רואה אותו מתמזג על רקע המצולות).
דג-החרב הוא אחד מדגי הגרם הגדולים: אורכו עשוי להגיע עד ל-4.5 מטר ומשקלו עד ל-650 ק"ג. הנקבות גדולות יותר מהזכרים, שמשקלם לרוב לא עולה על 200 ק"ג. האורך הממוצע של דג-חרב הוא כ-3 מטר. החרב מהווה כשליש מאורכו הכולל.
לדג-החרב עיניים גדולות מאוד (קוטרן כקוטר תפוז) והן בולטות בגוון הכחול הבוהק שלהן המקיף את האישון. האישונים עצמם גדולים ונועדו לאפשר לדג-החרב ראייה טובה במים עמוקים, אליהם חודר רק מעט אור. לדג-החרב ראייה מצוינת והיא כוללת זיהוי מיידי של תנועות מהירות וראיית צבעים. חוש הראייה הוא החוש העיקרי עליו מסתמך דג-החרב באיתור טרף.
ככל הדגים, גם דג-החרב הוא הטרותרמי (בעל "דם קר"), אך בגופו איברים מיוחדים המעלים את טמפרטורת עיניו ומוחו. נמדדו הפרשים של 10–15 מעלות צלזיוס ביניהם לבין המים הסובבים את הדג. חימום העיניים משפר את ראיית הדג ומעלה את סיכוייו לציד מוצלח. מתוך יותר מ-25,000 מינים של דגי גרם, נמנו רק 22 מינים בעלי יכולת לחמם איברים מסוימים בגופם, בהם דגי-חרב וטונה.
פוחלץ של דג-חרב בוגר
שלד של דג-חרב המוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בוושינגטון די. סי.
אורח חיים

לדגי-חרב מיוחסות תכונות של לוחמים חזקים ואיתנים. חרבו של דג-החרב משמשת בעיקר לשיסוף ורק לעיתים רחוקות לנגיחה ודקירה.
למרות שהחרב היא המאפיין הבולט ביותר של דג-החרב, כלי נשקו העיקריים של הדג הם לא חרבו אלא מהירותו וזריזותו במים.
בעבר הוערכה מהירותו המרבית של דג-החרב בכ-80–97 קמ"ש (43–52 קשר) והערכה זו מופיעה בספרים רבים ואף בפרסומים מדעיים ישנים. מספר מחקרים מודרניים טענו שמהירות כזאת לייצור ימי איננה אפשרית והעריכו שאף על פי שדג-החרב הוא דג מהיר, מהירותו לא עולה על 50 קמ"ש (27 קשר) וכנראה עומדת רק על 30–40 קמ"ש (16–22 קשר). מסקנה זו נכונה גם לגבי המפרשניים ודגי גרם גדולים אחרים שנחשבים למהירים.
דגי-חרב אינם דגי להקות, הם שוחים לבדם או בקבוצות מפוזרות, כעשרה מטרים בין דג לדג. לרוב הם נצפים בגפם או בקבוצות קטנות.
דגי-החרב מבלים את רוב היום במעמקי הים, בעומקים של 600 מטר ומעלה. שם הם כנראה גם ניזונים מדגי מעמקים ודיונונים. מדי פעם הם עולים כלפי מעלה ואף שוחים קרוב לפני המים, סנפיריהם הגביים מחוץ למים. במגוון ההתנהגות של הדג נמנית גם קפיצה אל מחוץ למים. סיבות אפשריות לקפיצות הן הסרת טפילים או דרך להמם דגים קטנים יותר ולטרוף אותם. בלילות עולים דגי-החרב אל פני המים וצדים דגים ששוחים שם. בגלל הרגלי האכילה הללו וזמניהם, ההופכים אותם לפחות נגישים, תיעוד של דגי-חרב בעת הטריפה הוא נדיר.
אורח חיים > ציד ותזונה

שעות האכילה המועדפות על ידי דגי-החרב הן בלילות. בשעות אלו מתקרבים הדגים לפני המים ותרים אחר טרפם. דגי-חרב נצפו כשהם שוחים דרך להקות דגים תוך ביצוע תנועות שיסוף בחרבם החדה ובכך פוצעים את דגי הלהקות ומהממים את טרפם, לאחר מכן הם סבים על עקבותיהם וטורפים את שללם. בוגרים ניזונים מדגי מים פתוחים כגון טונה, מקרל, רעמתן כחלחל, ברקודה, ורדונים, אורנוניים, דגים מעופפים והרינג ומדגי קרקעית כגון ורדונים. גם דיונונים מזדמנים נמצאים בתפריטו של דג-החרב, במיוחד של האוכלוסייה במערב האוקיינוס האטלנטי הצפוני. לעיתים דג-החרב צולל למעמקים כדי לשחר לטרף ובתפריטו נכללים גם חכאים וחסרי חוליות שונים.
מחקר שנעשה על דגי-חרב באזור מזרח האוקיינוס השקט (חופי אמריקה המערביים) מצא שחלק עיקרי בתזונה של דגי-חרב שם הם דיונוני רחף מהמין דיונון הומבולדט שאורכו מגיע לכ-2 מטר ומשקלו לכ-50 ק"ג. דג-החרב מבתר את הדיונון בחרבו ואז בולע אותו בחתיכות.
אורח חיים > טורפים ואיומים

מעטים הם אויביו הטבעיים של דג-החרב שכן על אלו להדביק אותו (שכן דג-החרב הוא אחד הדגים המהירים ביותר) ולהתמודד עם גודלו של דג-חרב בוגר.
הטורפים העיקריים של דגי-החרב הם כרישים גדולים (בעיקר העמלץ הכחול, שידוע במהירותו, אך גם עמלץ לבן וכריש טיגריסי), ראשתנים גדולי-ראש ולווייתנים-קטלנים. דגים צעירים יותר נטרפים על ידי דגי מים פתוחים גדולים.
לעיתים עושה הדג בחרבו שימוש הגנתי והוא משסף או נוגח ברודפיו, פגיעות מדויקת דיין של החרב עשויות להרוג אותם. דבר זה הוכח מדעית בעקבות מציאת גופות כרישים בהן נעוצים שברי חרב של דג-החרב. באזור סיציליה תועדו גופות של עמלצים כחולים שבראשם או בזימיהם הייתה נעוצה חרב שבורה של דג-חרב שסביר מאוד שגרמה למותם.
דגי-חרב חוששים מסירות קטנות אבל לא נרתעים מכלי שיט גדולים. תכונה המקילה על לכידתם בעזרת צלצל. אין דיווחים על תקיפות בני אדם ללא התגרות כלשהי, אך דגי-חרב שנלכדו בצלצל יכולים לסכן את ציידיהם. דגים פגועים החדירו את חרבם דרך תחתיות של סירות קטנות.
רבייה והתפתחות

נקבות הדג גדולות מהזכרים (נדירים זכרים השוקלים יותר מ-135 קילוגרם). הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 4–5 והזכרים מגיעים לבגרות בגיל 3–4. הנקבות משריצות במים חמים מ-24 מעלות צלזיוס בחודשים מרץ עד יולי בצפון האוקיינוס השקט ולאורך השנה בחלק המשווני של האוקיינוס השקט. באוקיינוס האטלנטי משריצות הנקבות בעומק של פחות מ-75 מטרים, לאורך כל השנה ובעיקר בחודשים יולי ואוגוסט. אתרי ההשרצה העיקריים שלהן הם הים הקריבי, מפרץ מקסיקו, לחופי פלורידה ואזורים משווניים נוספים. בים התיכון משריצות הנקבות אל מול חופי איטליה.
נקבות דג החרב משריצות ביצים בכמויות המשתנות לפי גודל הנקבות, מספר הביצים מוערך כמיליון עד כ-29 מיליון. קוטרן של הביצים 1.6–1.8 מילימטר והן צפות במים הפתוחים. העובר בתוכן מתפתח ביומיים וחצי שלאחר ההפריה.
מביצי הדגים בוקעות פגיות באורך של כארבעה מילימטרים החיות במים הפתוחים סמוך לפני המים. גופן כמעט חסר צבענים, חרטומן קצר והן מכוסות קשקשים. לפגיות שגדלו לאורך של כ-12 מילימטרים חרטום בולט שחלקו העליון וחלקו התחתון שווים באורכם וסנפיר גב הנמשך לכל אורך גופן. בפגיות בוגרות יותר צומח החלק העליון של חרטומן מהר יותר מהחלק התחתון עד לצורה האופיינית לדג חרב. עם הזמן חלקו הקדמי של סנפיר הגב שלהם גדל וחלקו האחורי קטן, משהגיעו לאורך של 52 סנטימטרים מתפתח סנפיר גב שני ומשהגיעו לאורך של 150 סנטימטרים נותר מסנפיר הגב הראשון שלהם רק חלקו הקדמי.
דיג

עד התפשטות הדיג בעזרת מערך חכות (longline fishing), נידוגו דגי חרב בכמויות קטנות במגוון שיטות, בעיקר בעזרת צלצלים. מערך חכות משמש להשלכת מאות ואף אלפי קרסים לים, בעומקים ועם פתיונות המכוונים ללכידת דגי חרב.
דגי חרב הם דגי מאכל שמנים (גופם עשיר בשמנים). נהוג להתקין אותם כאומצות על מנגל. צבע בשרם משתנה לפי תזונתם, כך למשל בשר דגים שנידוגו באזור החוף המזרחי של אמריקה הצפונית ורדרד יותר.
דיג > דיג חובבים

דג-החרב הוא אחד הדגים הפופולריים והנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי ודיג חובבים.
השיטה הנפוצה לדיג חובבים של דגי חרב היא דיג מסירה במים עמוקים. ניצול יתר של דגי חרב בעזרת מערכי חכות במים רדודים, הביא לצמצום במספרם במקומות אלו. הדגים עדיין נפוצים במרחק העולה על 60 קילומטרים מהחופים ונגישים רק באמצעות כלי שיט. באתרים אלו הטלת עוגן אינה מעשית ולכן הדייגים מניחים לסירה להיסחף ומשליכים למים חכות מחוזקות המתאימות לכוח שיכולים להפעיל דגי החרב. לפתיון משתמשים בחתיכות גדולות של דגים או בפתיונות מלאכותיים המדמים את מזונם של דגי החרב או מקלורים.
הדיג עצמו נעשה בדרך כלל בטרולינג, הדייגים משליכים חכה מסירה נעה ומחכים שדג יבלע את הפתיון. עיקר העניין בדיג של דגי חרב אינו בשרם אלא המאבק להעלותם לסירה. הדגים החזקים נאבקים ומנסים להימלט והניסיון להתישם יכול להימשך מספר שעות ולעיתים אף להסתיים בניצחונו של הדג.
עד לתחילת המאה ה-21 פוחלצים של דגי-חרב שנידוגו בדיג חובבים היוו גביעי דיג (trophy) נחשקים ודייגים נהגו להצטלם לצד הדג התלוי אותו דגו. עם התגברות המודעות האקולוגית בקרב הציבור הרחב והדייגים, יותר ויותר נהוגה שיטת "תפוס ושחרר" כדי לא לפגוע באוכלוסיית דגי החרב.
דג-החרב נחשב לאחד מהדגים הנחשקים והיוקרתיים ביותר בדיג ספורטיבי בשל האתגר הרב שבלכידתו, המאבק העיקש של הדג וגודלו המרשים. דגי-חרב נשקלים ונמדדים ואחד האתגרים בדיג ספורטיבי הוא שבירת שיא גודל הדג שנתפס בחכה.
כותבים כגון זיין גריי וארנסט המינגוויי, שהיו גם דייגים חובבים, תיארו באופן מליצי ומהלל את החוויה והאתגר שבדיג דגי חרב, ואף דגו מספר דגי חרב גדולים מאוד בעצמם.
דג-החרב הוא סמלה של האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי (International Game Fishing Association) - ארגון המקדם דיג ספורטיבי ומפקח עליו, ובין השאר מחזיק ספר שיאים של דגי ענק שנידוגו לפי כללי הארגון.
דיג > כשרות

עוד בגמרא מוזכרים ה"כטספטייס ואכספטייס" (תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ל"ט, עמוד א'; אולי גרסה ארמית של המילה היוונית ξιφιός, ממנה נגזר שמו המדעי של המין גם כיום) כדגים שיש להם קשקשים אך עתידים להשירם, ולכן כשרים. המקור הראשון הידוע שהכשיר את "דג בעל החרב" הוא הרב חיים בנבנישתי, שהתבסס על טענה לפיה הדג המוזכר משיר קשקשיו בכעס כשמעלים אותו מן המים. התשובה צוטטה על ידי פוסקים רבים במאות הבאות, שהעידו כי דגים מסוג זה נאכלו בקהילות ישראל. במאה ה-20 גופי כשרות כמו אגודת הרבנים התירו את דג-החרב ספציפית. פקפוק בכשרותו עלה לראשונה, ככל הידוע, ב-1951. הרב משה דוד טנדלר, שהיה דוקטור למיקרוביולוגיה, ציין אותו כאסור ברשימה שערך עבור מחלקת הכשרות של האיחוד האורתודוקסי, ונימק שלא מצא לו קשקשים בבגרותו. ב-1961 התפוצץ העניין כשהרב איסר יהודה אונטרמן ענה בשו"ת שדג החרב מותר; טנדלר פרסם בתגובה כי למין אין קשקשים כשהוא בוגר, ושלדעתו הסוג אליו התייחס הרב בנבנישתי היה למעשה המפרשן. בכך נפתח פולמוס סוער שנמשך כעשור, נסוב על דקויות ומחלוקות עבר בשאלת הקשקשים והשלכותיהם על כשרות דגים, ועירב מספר איכתיולוגים. הציץ אליעזר הצטרף לאוסרים והרב שמעון אפרתי נמנה עם המתירים. הדיון נטה לצד טנדלר בייחוד אחרי שהרב הקונסרבטיבי יצחק קליין התיר את הדג, והסוגיה הפכה לאבן בוחן בין הקונסרבטיבים לאורתודוקסים. משנות ה-70 של המאה ה-20 התקבל האיסור על דג החרב בחוגים האורתודוקסיים בפועל, על אף הסתייגויות רבות, אם כי יהודים במדינות הים התיכון כמו טורקיה הוסיפו לאכלו.
מצב שימור

דג חרב אינו נמצא בסיכון עולמי לפי IUCN‏ אולם בצפון האוקיינוס האטלנטי הוא עמד בסכנת הכחדה.
בשנת 1998 פתחו מספר ארגונים סביבתיים בארצות הברית במסע יחסי ציבור הקורא להפסקת צריכת בשר דגי חרב עקב הסכנה הנשקפת למין. סיסמת המסע "תנו לדגי חרב מנוחה" (במקור "Give Swordfish a Break") והמסע עצמו נחל הצלחה שהתבטאה בהכרזה פומבית של שפים ושל רשתות מזון על הפסקת השימוש בדגי חרב. בעקבות מסע יחסי הציבור, הציע "שירות הדיג הימי הלאומי" ("National Marine Fisheries Service" ארגון פדרלי הכפוף למחלקת המסחר של ארצות הברית) תוכנית לשימור דגי החרב הכוללת את עקרונות מסע יחסי הציבור. נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, קרא לאסור מכירה ויבוא של דגי חרב והממשל קבע אזור באוקיינוס האטלנטי, בשטח של 343,670 קילומטרים רבועים, בו נאסר הדיג. מיזם השימור נחל הצלחה ואוכלוסייתו כיום מתאוששת ועומדת על כ-5% יותר מהיעד שנקבע. גם בצפון האוקיינוס השקט מצבו טוב והאוכלוסייה ככל הנראה בת-קיימא, כאשר האוכלוסייה המזרחית סובלת מדיג-יתר אך לא הוכחדה והאוכלוסייה המערבית בריאה ולא סובלת מדיג-יתר.
דגי חרב נפוצים גם בים התיכון אך מספרם פחת עקב דיג אינטנסיבי וכיום נדיר לראות אותם במרחקים שקטנים מ-30 קילומטר מהחוף. אוכלוסיית דגי החרב בים התיכון מוגדרת כ"נתונה בסכנה". דגי חרב נצפו בעבר (כולל בשנים האחרונות) גם בחופי ישראל.
ראו גם

דגי מקור
מפרשניים
דיג ספורטיבי
לקריאה נוספת

ריצ'רד אליס, Swordfish: A Biography of the Ocean Gladiator, הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 2013
הערות שוליים

↑  דג-חרב כלל-ימי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Why a Swordfish’s Sword Doesn’t Break, National Geographic, October 2014
↑  Natural Lube Powers One of World's Fastest Fish, National Geographic, July 2016
↑  The One Thing Everyone knows about Swordfish is Wrong, BBC Earth
↑  https://www.independent.co.uk/news/science/sharks-swordfish-spider-silk-strength-suckerfish-oxen-dinosaur-brain-b1720280.html
↑  "The Shark Gallery – Shortfin Mako Shark (Isurus oxyrinchus)". The Shark Trust. אורכב מ-המקור ב-2011-07-14. נבדק ב-2008-10-02.
↑  ארי זיבוטופסקי, The Turning of the Tide: The Kashrut Tale of the Swordfish. בד"ד, ינואר 2008.
↑  ראו גם מאמר של הרב רווח http://www.hamachon.co.il/UploadFiles/machon/Catalog/klali.pdf#page=4, ושל הרב דוד מוסקוביץ, אור ישראל עמוד פט-צ http://www.hebrewbooks.org/13611
↑  דג חרב בצפון האוקיינוס האטלנטי, באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  דג חרב, באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  דג-חרב צפון אטלנטי באתר FishWatch של הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
↑  דג-חרב צפון-פסיפי באתר FishWatch של הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
1 2  אחיה ראב"ד וארז ארליכמן, צפו: דג חרב ענק מתעופף באוויר מול נהריה, באתר ynet, 3 במאי 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553536105171  BnF: cb13511922p (data)  LCCN: sh85131354 
איור של דג-חרב צעיר ובוגר
דג-חרב בוגר שנתפס בחופי פקיסטן
איור של דג-חרב צעיר מאוד
איור של דג-חרב צעיר
בשר דג חרב שהושרה בטרם נצלה
דג חרב על ספינת דיג המשתמשת במערך חכות
דגם של דג-חרב במוזיאון הטבע התנ"כי ולצידו שלט המסביר את הדיון ההלכתי לגבי כשרותו.
זנב סנונית יוליסס

| זנב סנונית יוליסס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: צבעוניים
סוג:: זנב סנונית
מין:: זנב סנונית יוליסס
שם מדעי
 Papilio ulysses ‏לינאוס, 1758

זנב סנונית יוליסס (שם מדעי: Papilio ulysses) הוא מין של פרפר מהסוג זנב סנונית, הנפוץ באינדונזיה, אוסטרליה, פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה. הוא דומה מאוד למין מורפו כחול המצוי באמריקה הדרומית.
מין זה תואר בשנת 1758 בידי החוקר קארולוס ליניאוס.
אטימולוגיה

הפרפר נקרא על שם יוליסס, שמו הרומי של הגיבור היווני אודיסאוס שהוא אחת הדמויות של הספרות היוונית העתיקה והדמות המרכזית באודיסיאה.
תפוצה

המין נפוץ בצפון-מזרח אוסטרליה, האי גינאה החדשה, איי מאלוקו, ארכיפלג ביסמרק וצפון-מערב איי שלמה.
מאפיינים

לפרפר זה מוטת כנפיים של כ-14 סנטימטרים אך האורך משתנה בתת-מינים שלו. החלק העליון של הכנפיים הוא כחול ססגוני ואילו החלק התחתון שחור. הנקבה שונה מהזכר בכך שיש לה סהרונים קטנים וכחולים מאחורי הגב ושצבעה חום.
בית גידול

מין זה חי ביערות טרופיים ובגנים.
זית (סוג)

| זית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: זיתיים
סוג:: זית
שם מדעי
 Olea ‏לינאוס, 1753
זַיִת (שם מדעי: .Olea L) הוא סוג של עצים ושיחים ירוקי-עד ממשפחת הזיתיים. הסוג מונה 12 מינים. המין המוכר ביותר והיחיד הגדל בר בארץ ישראל ובאגן הים התיכון הוא הזית האירופי ובו 6 תת-מינים. כל המינים התרבותיים בישראל הם זנים ותת-מינים של זית אירופי מלבד זית אפריקני (Olea capensis), כמו גם צמחי הבר של זית אירופי משויכים לתת-מין (Olea europaea subsp. europaea) והם אינם נבדלים מצמחי התרבות שלו אלא בענפיהם הקוצניים ובעליהם הקטנים. ההבחנה בין זית אירופי לבין בר-זית בינוני הוא בעלים. עלי בר-זית בינוני הם קצרי פטוטרת, קירחים משני צידם ושפתם משוננת.
בעבר נכלל הסוג יצהרון (Elaeagnus) כמין בסוג זה.