stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קדם-אירוויזיון
תולדות הליכי בחירת השיר הישראלי > שנות ה-70

בתחילת שנות ה-70 קיבלה הזמרת אילנית הצעה לייצג את גרמניה באירוויזיון. זמרות ישראליות ייצגו מדינות אירופיות באירוויזיון עוד קודם לכן, בשנת 1963, בטרם היו שידורי טלוויזיה בישראל. בשנה זו ייצגה אסתר עופרים את שווייץ עם שיר בשפה הצרפתית, וכרמלה קורן את אוסטריה. שידורי טלוויזיה סדירים החלו בישראל במאי 1968. אילנית ואמרגנה שלמה צח גילו באקראי כי רשות השידור הישראלית זכאית להשתתף באירוויזיון, כיוון שהיא חברה באיגוד השידור האירופי. לפיכך, הם העדיפו לפנות לרשות השידור ולהציע לה כי אילנית תייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון באדינבורו ב-1972. ברשות השידור נענו להצעה, אולם ההרשמה לתחרות כבר נסגרה, ולפיכך השתתפותה הראשונה של ישראל נדחתה בשנה אחת.
בזכות מהלך זה, החלה ישראל להשתתף בתחרות בשנת 1973. אילנית נשלחה ללוקסמבורג, והביאה לישראל הישג מכובד, מקום רביעי. ועדה מטעם רשות השידור הופקדה על בחירת השיר. אהוד מנור ונורית הירש כתבו את השיר שנבחר, "אי שם". השיר נכתב בעברית, אם כי באותה שנה ניתן חופש למדינות לבחור את שפת השיר המייצג אותן. מנור הסביר כי הם ראו חשיבות בכך שהשיר המייצג את ישראל יהיה בעברית, אך הקפידו שהמצלול של המילים לא יהיה צורם לאוזן האירופית.
בשנים שלאחר מכן, המשיכה ועדה לבחור את המבצעים שיישלחו לתחרות מטעם ישראל: להקת כוורת עם "נתתי לה חיי" (אלון אולארצ'יק ודני סנדרסון) שהגיע למקום השביעי, שלמה ארצי עם "את ואני" (מילים: אהוד מנור) שהגיע למקום האחד-עשר, שלישיית שוקולד מנטה מסטיק עם "אמור שלום" (אהוד מנור ומתי כספי) שהגיע למקום השישי וב-1977 נשלחה שוב אילנית, עם "אהבה היא שיר לשניים" (עדנה פלג ואלדד שרים) שהגיע למקום האחד-עשר.
לאחר הפעם השנייה שבה ייצגה אילנית את ישראל באירוויזיון, הוחלט לשנות את שיטת הבחירה, ובשנתיים שלאחר מכן (1978 ו-1979) נשלחו לתחרות השירים הזוכים בפסטיבל הזמר והפזמון. בשני המקרים זכו השירים במקום הראשון גם באירוויזיון - "אבניבי" (אהוד מנור ונורית הירש) של יזהר כהן ב-1978 ו"הללויה" (שמרית אור וקובי אושרת) של חלב ודבש ב-1979. ב"פסטיבל הזמר והפזמון" של 1978 הגיע "אבניבי" למספר נקודות זהה לזה שהגיע אליו השיר "בלב אחד" (חיים חפר ודובי זלצר) של חדווה עמרני ולהקת "פלפל לבן". על-פי התקנון, הוכרז "אבניבי" כזוכה במקום הראשון, שכן יותר נקודות שיפוט העניקו לו 12 נקודות מכמות ה-"12 נקודות" שקיבל "בלב אחד".
בשנת 1980 ויתרה ישראל על זכותה לארח את האירוויזיון ה-25, כיוון שלטלוויזיה הישראלית לא היה תקציב מספיק לאירוח שתי תחרויות רציפות (אירלנד היא המדינה היחידה שאירחה יותר מתחרות אחת ברציפות). לפיכך, התקיימה התחרות באותה שנה בהאג. באותה שנה התקיים פסטיבל הזמר והפזמון, אולם השיר הזוכה, "פזמון חוזר" (גידי קורן) של להקת האחים והאחיות, לא נשלח לתחרות האירוויזיון שכן זו נקבעה ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מה שאילץ את ישראל לבטל את השתתפותה.
תולדות הליכי בחירת השיר הישראלי > שנות ה-80

ב-1981 הוחלט לקיים במקום "פסטיבל הזמר והפזמון", תחרות המיועדת באופן ממוקד לבחירת השיר הישראלי לאירוויזיון. את תחרות ה"קדם-אירוויזיון" הראשונה במתכונתה המוכרת מייחסים לזו אשר התקיימה ב-3 במרץ 1981, על אף שנקראה בשנה זו "לקראת אירוויזיון 1981". השם "קדם-אירוויזיון" אומץ החל מהתחרות שהתקיימה בשנת 1982. ברוב השנים, למעט בשנת 1987 התקיימה תחרות הקדם-אירוויזיון במקום פסטיבל הזמר והפזמון. בשנת 1987 נעשה ניסיון לקיים את שתי התחרויות זו בצד זו. המחשבה מאחורי היוזמה הייתה כי יש מקום להפריד בין שירים שנועדו להשתתף בתחרות בינלאומית לבין שירים שנועדו בעיקר לקהל הישראלי המקומי. פסטיבל הזמר והפזמון באותה שנה לא צלח ולא התקיים מחדש עד שנת 2000, בה נעשה ניסיון לחדשו.
בתחרות זכתה להקת הכל עובר חביבי, שנסעה לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון ה-26 בדבלין עם השיר "הלילה" (יובל דור, שלומית אהרון ושוקי לוי). בין השירים הבולטים בקדם באותה שנה היו "סינדרלה" (מלים: ענת שרים, לחן: אלדד שרים) של סקסטה, "קרנבל" (מילים: שמרית אור, לחן: אבי טולדנו) של אבי טולדנו ו"תן לי" (מילים: יורם טהרלב וגידי קורן, לחן: יגאל בשן) של יגאל בשן.
אירוויזיון 1984 בלוקסמבורג שוב נקבע ביום הזיכרון, וישראל נאלצה לבטל את השתתפותה.
למעט 1984, הקדם-אירוויזיון נערך ברציפות עד שנת 1987. בין האמנים הבולטים בתחרות בתקופה זו: עפרה חזה, אבי טולדנו, ירדנה ארזי, צביקה פיק, אילנה אביטל, יזהר כהן, דורון מזר, שלישיית כמו צועני (יגאל בשן, עוזי חיטמן ויונתן מילר), וכן ההרכבים "איזולירבנד" ולהקת קסם, שרוב הופעותיהם היו במסגרת התחרות. שלישיית "כמו צועני" הוקמה במיוחד לצורך התחרות, והגיעה למקום השני. בעקבות התחרות יצא ההרכב למסע הופעות מוצלח. צוות השלישייה הוסיף לשתף פעולה עוד כמה שנים לאחר מכן. בשנת 1986 הזמר בעז שרעבי הציג בקדם האירוויזיון את שירו "הלוואי", שירו היה במקום האחרון עם רק נקודה אחת. לימים נבחר השיר להשתתף במופע שנות ה-50 של מדינת ישראל בביצועה של יהודית רביץ.
בשנת 1988 החליטה רשות השידור לשלוח את ירדנה ארזי לאירוויזיון ללא תחרות מקדימה, לאור הישגיה של ארזי בתחרויות הקודמות, ועקב רצונה של הרשות לחסוך בעלויות ארגון התחרות. בדומה למתכונת של תחרות "שיר למען אירופה" הבריטית בחלק משנותיה, ביצעה ירדנה ארזי ארבעה שירים במופע מיוחד, במסגרתו נבחר השיר "בן אדם" (אהוד מנור ובוריס דימיטשטיין).
ב-1989 חזר הקדם, בו זכו הצמד "גילי וגלית" לייצג את ישראל באירוויזיון בשיר "דרך המלך", וכן יצאו מספר שירים שהפכו ללהיטים מקדם זה, ביניהם השירים "לשמוח ולרקוד" של האחיות יוספי, "מביט מהצד" של אבי דור, ו"בחלום" של ענת עצמון (שיר הנושא של אלבומה הראשון שיצא באותה השנה).
תולדות הליכי בחירת השיר הישראלי > שנות ה-90

ב-1990 נבחרה ריטה כנציגת ישראל, ללא תחרות.
בין השנים 1991 ו-1996 נערכו תחרויות הקדם-אירוויזיון באופן סדיר, למעט שנת 1994 שבה ישראל לא השתתפה באירוויזיון. תוצאות התחרויות בשנים 1993 ו-1996 היו מאכזבות במיוחד. ב-1993 זכתה להקת "שירו" (עם הסולנית שרה'לה שרון), להקה שהוקמה במיוחד לתחרות, אך הוא הגיע למקום ה-24 בתחרות האירוויזיון עצמה. עקב השינוי בתקנון האירוויזיון (שנבע מצירוף מדינות מזרח אירופה לתחרות), המיקום הנמוך מנע מישראל להשתתף באירוויזיון 1994.
בקדם-אירוויזיון 1995 ייצגה הזמרת ליאורה את ישראל עם שירה "אמן". קדם אירוויזיון של שנה זאת משך תשומת לב, לא רק בזכות זכייתה של זמרת לא מוכרת, אלא גם בגלל הזמרת טלי קורן, אשר התמודדה בתחרות זו עם שירה הפרובוקטיבי "כמו בריז'יט" (מילים ולחן של קורן), כשהיא מופיעה בלבוש חושפני ושרה טקסט וולגרי.
ב-1996 זכתה גלית בל, זמרת לא מוכרת, אשר לבסוף, שירה כלל לא הגיע לגמר תחרות האירוויזיון. זאת משום שבאותה שנה קבע איגוד השידור האירופי שלב ניפוי מוקדם, במסגרתו סיננה ועדה מיוחדת את שבעת השירים הכי פחות טובים לטעמה וביניהם היה השיר שנשלח מטעם ישראל.
ב-1997 אמור היה האירוויזיון להתקיים בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה. כמה חודשים לפני כן העבירה הכנסת תיקון לחוק, שעל-פיו לא יחול עוד יום הזיכרון לשואה ולגבורה במוצאי שבת כדי למנוע חילול שבת, ותחת זאת יידחה ביום אחד. רשות השידור ניסתה להירשם לתחרות, אך התברר כי איחרה את מועד ההרשמה וכי רשימת המדינות המשתתפות כבר נסגרה.
לאחר היעדרות של שנתיים מהאירוויזיון, החליטה רשות השידור ב-1998 לחזור לבחירת השיר באמצעות ועדה. השיטה הביאה להצלחות: ב-1998 זכתה ישראל באירוויזיון עם השיר "דיווה" (יואב גינאי וצביקה פיק) בביצוע דנה אינטרנשיונל ובאירוויזיון 1999 בירושלים, הגיעה להקת עדן למקום החמישי.
התמודדות עם ירידה בפופולריות הקדם-אירוויזיון

בשל רצונה של רשות השידור לשקף בתחרות את הגיוון שבתרבות הישראלי השתתפו בקדם אירוויזיון זה לצד זה אמנים ממגוון גדול של גישות וסגנונות מוזיקליים, שבהם זמרים מהשורה הראשונה וגם זמרים ידועים פחות שהתחרות נועדה, בין היתר, להעניק להם הזדמנות להיחשף בפני הציבור. אולם החל ממחצית שנות השמונים החלה להסתמן ירידה איטית בפופולריות של קדם-האירוויזיון, שבאה לידי ביטוי בירידה בנכונותם של זמרים מפורסמים ופופולריים לקחת חלק בתחרות, לעיתים לצדם של אמנים אלמוניים לחלוטין. עם זאת, מדיניותה הלא מוצהרת של רשות השידור לאורך כל השנים הייתה העדפה לכך שהכוכבים הבולטים ביותר של הזמר הישראלי ייצגו את המדינה באירוויזיון.
בשנים 1986 ו-1987 זכו בקדם-אירוויזיון שני צמדים שהורכבו משחקנים (מוטי גלעדי ושרי צוריאל ונתן דטנר ואבי קושניר "הבטלנים", בהתאמה). הארבעה הללו היו אמנם מפורסמים, אך רק כשחקנים ולא כזמרים. עצם השתתפותם, וכל שכן זכייתם, בתחרות נתפשו כעניין מעט היתולי או פארודי, שיש בו פגיעה מסוימת ביוקרת התחרות. בעקבות כך החליטה רשות השידור לנסות לקראת אירוויזיון 1988 שיטת בחירה חדשה. הוחלט כי ירדנה ארזי תייצג את ישראל בתחרות ובידי הציבור הושארה רק בחירת השיר בין מספר שירים שביצעה ארזי במשדר מיוחד ("קדם פרטי"). שיטה זאת נוסתה פעם נוספת כעבור שנתיים ב-1990, הפעם עם ריטה, אך ללא "קדם פרטי", כשוועדה מיוחדת בוחרת בשיר. ארזי וריטה נחשבו לכוכבות גדולות מאוד באותן שנים אך לחובתן נרשמו בשנים שקדמו לכן ניסיונות כושלים לנצח בקדם אירוויזיון.
כשנערך הקדם-אירוויזיון ב-1989 זכה בו הצמד גילי וגלית, שלא רק שלא היה ידוע כלל קודם לכן אלא גם היה נעדר ניסיון בימתי כמעט לחלוטין. הייתה זו הפעם הראשונה שבה זכו בתחרות זמרים אלמוניים, שרובם נותרו אלמונים גם לאחר הזכייה. מאז ולאורך שנות ה-90 ושנות האלפיים נרשמו מספר מקרים כאלו, דבר שפגע ביוקרה של התחרות ובנכונות של זמרים מפורסמים לקחת בה חלק. ב-2002, שנה לאחר זכייתו של הזמר האלמוני טל סונדק בתחרות חזרה רשות השידור לבחירה אד-הוק בזמר פופולרי והפעם נבחרה שרית חדד, שהייתה אז בשיא הקריירה שלה. שנה לאחר מכן נבחר ליאור נרקיס, והפעם שוב נבחר השיר "בקדם פרטי", לראשונה מאז 1988. הבחירה בחדד ונרקיס שיקפה את הנסיקה בפופולריות של המוזיקה המזרחית באותה תקופה.
מאז ועד תחילת שיתוף הפעולה עם "שידורי קשת" ו"טדי" ב-2015, החליפה רשות השידור מדי כמה שנים בין שתי שיטות הבחירה (קדם אירוויזיון ו"קדם פרטי") בהתאם לרצון שלה לאזן בין המדיניות של העדפת זמרים פופולריים לבין הצורך לתת חשיפה למגוון מוזיקלי רחב.
להיטים במקומות האחרונים

ב"קדם-אירוויזיון" התמודדו מספר שירים שהגיעו למקום האחרון או זכו למיקום נמוך בתחרות עצמה, אולם הפכו ללהיטים גדולים לאחר מכן. ב-1983 התמודדה פנינה רוזנבלום עם השיר "תמיד אישה", והגיעה למקום האחרון. במהלך השנים התנגן השיר ברדיו שוב ושוב, ורוזנבלום הוזמנה לתוכניות טלוויזיה רבות לבצע את השיר, כולל בתחרות קדם האירוויזיון של שנת 2011.
ב-1992 התמודד ירון חדד עם "זודיאק" (דודו ברק ויוני רועה) והגיע למקום התשיעי. השיר הפך ללהיט לאחר התחרות.
הלהיט המוכר ביותר שהגיע למקום האחרון (עם נקודה אחת) ב"קדם-אירוויזיון" הוא "הלוואי" (מילים: אהוד מנור) של בעז שרעבי, שהתמודד בקדם אירוויזיון 1986.
ראו גם

הכוכב הבא לאירוויזיון (הכוכב הבא) - קשת 12
אקס פקטור ישראל - רשת 13
הערות שוליים

↑  103FM - בועז שרעבי - הלוואי, באתר 103fm.maariv.co.il
↑  ב"המוסף לשבת", 8 בדצמבר 2006
↑  עמוס אורן, פותח קופה: טוב שיר טוב מ-"כוכב נולד", 26 ביולי 2007
↑  עינב שיף‏, אינטרנשיונל, ולדי בלייברג והתקווה 6 בקדם אירוויזיון, באתר וואלה, 8 בפברואר 2011
↑  ערן סויסה, מ-2021: קדם-אירוויזיון במקום "הכוכב הבא", באתר ישראל היום, 12 בדצמבר 2019
↑  יונתן ריגר מור לוי, ‏אחרי ביטול אירוויזיון 2020: עדן אלנה תייצג את ישראל בשנה הבאה, באתר ‏מאקו‏, 22 במרץ 2020
↑  הנציג הישראלי לאירוויזיון 2023 ייבחר בפורמט שונה לגמרי, באתר אייס, 12 ביוני 2022
↑  אירופה לשלוש דקות- פרק 1, באתר יוטיוב, דקה 12:47, ‏22 באפריל 2018
↑  בשנת 1996 התקיים חצי גמר סגור מול ועדה מטעם איגוד השידור האירופי, במסגרתו נופו שבעה שירים, בהם השיר הישראלי.
היי! בינבה

.
| --- | --- |
 
היי! בינבה
 סוגה:  אנימה, קודומו

 אנימה
 אורך פרק:  10 דקות
 אולפני אנימציה:  Nippon Animation
 רשת שידור:  NHK (יפן)   הטלוויזיה החינוכית (ישראל)  ערוץ ג'וניור (ישראל)
 מדבבים בשפה העברית:  יפה גבאי (בינבה), אסף כחולי (בובי), אורי פרידמן (זעם), יוסי טימן (פונפון), אפי בן-ישראל (אדמת), שרית סרי (ניידת), מתי סרי, דודי בן-אדרת, עירית שילה, משה בכר, שמעון כהן, צלילה ינאי, אורנה לביא-פלינט, עידו מוסרי, עמי מנדלמן, דב רייזר, דבי בסרגליק, יוני חן.
 תקופת שידור מקורית:  8 באפריל 1985 – 3 באפריל 1986
 מספר העונות:  1
 מספר הפרקים:  130
היי! בִּינְבָּה (ביפנית: へーい！ブンブー, תעתיק: הֶיי! בּוּנְבּוּ) היא סדרת אנימציה יפנית. הסדרה בת 102 הפרקים (בגרסה היפנית המקורית היו 130 פרקים) הופקה על ידי ניפון אולפני אנימציה לטלוויזיה בין השנים 1985–1986.
בישראל הסדרה שודרה בתחילה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בדיבוב לעברית בין השנים 1988–1990 ובשידורים חוזרים לאורך השנים. ב-1 במרץ 2009 הסדרה עלתה לשידור בערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה בעברית ביצעה עליזה אברג'יל.
תקציר העלילה

הסדרה מתמקדת בבובי, נער צעיר אשר חלם תמיד על מכונית משלו, ובבינבה מכונית צהובה קטנה ומדברת שבקעה מתוך ביצה בתוך משחטת רכב. בובי, אשר שומע אותה בוכה יוצא לעזרתה רגע לפני שהיא נהרסת, ומאז הם נעשים חברים טובים.
בינבה, בובי והכלב שלו פונפון, יוצאים יחדיו למסע הרפתקאות בעולם במטרה למצוא את אמהּ של בינבה, ובמהלך דרכם הם נאלצים להתחמק מאיש מבוגר בשם זעם (שנקרא גם זעם הרשע) שמנסה לתפוס את בינבה בכל הזדמנות.
במהלך המסע הם עוברים הרפתקאות רבות, ועוזרים לאנשים בהם הם נתקלים בדרכם. הם גם נתקלים במכוניות מדברות אחרות עמן בינבה נוהגת להתחרות, ובינבה תמיד מנצחת בזכות הכוח והמהירות שהיא מקבלת כאשר היא מריחה פרחים.
בסוף הסדרה בינבה, בובי ופונפון מוצאים את אמהּ של בינבה, ולאחר מכן בובי ובינבה ביחד עם זעם, אביה ואמהּ של בינבה ושאר המכוניות המדברות שרים את שיר הסיום של הסדרה.
השפעות תרבותיות

בעקבות הפופולריות של הסדרה בישראל, נעשה נפוץ השימוש בכינוי "בימבה" (שיבוש נפוץ ונוח יותר להגייה של "בינבה") בעבור צעצועי פעוטות בצורת מכונית שניתן לשבת עליה.
כמו כן, הכינוי "בימבה" היה נפוץ למכונית מסוג מאזדה 121[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  https://shironet.mako.co.il/artist?type=lyrics&lang=1&prfid=2888&wrkid=5960
אוליסס 31

| --- | --- |
 
 סוגה:  אנימה, הרפתקאות, פעולה, פנטזיה, מדע בדיוני
 יוצר:  נינה וולמרק וז'אן צ'לופין, על בסיס היצירה "אודיסיאה"

 אנימה
 אורך פרק:  25 דק'.
 במאי:  ברנרד דייריה, אדוארד דויד, קנישי מוראקאמי, קנישי מארויאמה
 תסריטאי:  נינה וולמרק וז'אן צ'לופין
 רשת שידור:  צרפת France 3 יפן ANN(אנ')
 תקופת שידור מקורית:  10 באוקטובר 1981 – 3 באפריל 1982
 מספר העונות:  1
 מספר הפרקים:  26
אוליסס 31 (ביפנית: 宇宙伝説ユリシーズ, בצרפתית: Ulysse 31) היא סדרת אנימה בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1981 בשיתוף-פעולה יפני-צרפתי. סדרת האנימציה היא גרסת מדע בדיוני מודרנית לסיפור "אודיסיאה" של הומרוס.
הסדרה שודרה במקור בשפה הצרפתית בערוץ France 3 הצרפתי בין אוקטובר 1981 לאפריל 1982. לאורך השנים הסדרה שודרה בארצות שונות ודובבה למספר שפות.
תקציר העלילה

עלילת הסדרה אשר מתרחשת במאה ה-31 עוקבת אחר אוליסס, מפקד ספינת החלל הענקית "אודיסיאה", מנסה למצוא את הדרך חזרה לכדור הארץ בעודם נוסעים ברחבי החלל באמצעות החללית שלהם. לאוליסס מצטרפים בנו, טלמאקוס, ועוד מספר חברים. בתחילת המסע אוליסס הורג קיקלופ ענק על מנת להציל קבוצת ילדים משועבדים, אשר כללה את בנו טלמאקוס. עם זאת, מעשה התרסה זה מכעיס את האלים האולימפיים, ובעקבות כך זאוס גוזר על אוליסס לשוטט ביקום עד שימצא את ממלכת האדס, ורק אז יוכל למצוא את דרכו חזרה לכדור הארץ. בדרכם הצוות נתקל במספר רב של דמויות בולטות מהמיתולוגיה היוונית, אשר בגרסה זו הם לרוב חייזרים או רובוטים מהעתיד.
דמויות

אוליסס - הגיבור הראשי אשר מבוסס על דמותו של אודיסאוס מהמיתולוגיה היוונית. אוליסס הוא מפקד ספינת החלל "אודיסיאה" ולוחם מיומן.
טלמאקוס - בנו הצעיר של אוליסס אשר מצטרף אליו למסעו. טלמאקוס בעל התושייה מסייע לאביו לעיתים רבות להתגבר על מכשולים שונים.
תמיס - נערה חוצנית דמוית אדם מכוכב הלכת זוטרה בעלת עור כחול, שיער לבן, אוזניים מחודדות ועיניים מלוכסנות בסגנון של עיני חתול. לתמיס יש כוחות טלפתיים, היא מסוגלת לבצע טלקינזיס, והיא חסינה מפני ירי. דמותה מבוססת על דמותה של אלת הצדק תמיס. אוליסס הציל גם אותה מהקיקלופ ובעקבות כך היא הצטרפה לצוותו.
נונו - בן הלוויה הרובוטי של טלמאקוס אשר מיומן בתיקון מכונות ובעל כוח פיזי רב. קטן ואדום המשמש כדמות קומית. דמותו בסדרה משמשת בעיקר כאתנחתא קומית.
נומינור - נער חוצן דמוי אדם מכוכב הלכת זוטרה אשר הוא אחיה הגדול של תמיס. גם נומינור הצטרף לצוות לאחר שאוליסס הציל אותו מהקיקלופ. נומינור נמצא בהקפאה קריוגנית במשך רוב הסדרה.
זאוס - שליט האלים אשר מטיל קללה על אוליסס וצוותו שגורמת להם לשוטט ביקום. מבוסס על דמותו של זאוס מהמיתולוגיה היוונית.
פוסידון - אחד משלושת האלים המרכזיים והחזקים לצד אחיו זאוס והאדס. מבוסס על דמותו של פוסידון מהמיתולוגיה היוונית.
האדס - אל השאול. אוליסס חייב למצוא את הממלכה שלו על מנת למצוא את הדרך חזרה לכדור הארץ. מבוסס על דמותו של האדס מהמיתולוגיה היוונית.
פסקול

פסקול הסדרה הצרפתי, השונה מן היפני, הולחן ברובו על ידי דני קרוקט ואייק איגן. שישה נעימות נושא נוספות בסדרה הולחנו והופקו על ידי שוקי לוי וחיים סבן.
הפסקול היפני הולחן על ידי וואקאקוסה קיי.
מדיה ביתית

במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 יצאה לשווקים בבריטניה מהדורת ה-DVD של הסדרה בגרסה האנגלית.
הערות שוליים

↑  TMS ENTERTAINMENT, LTD., web.archive.org, ‏2008-09-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4052202  VIAF: 228028615   WorldCat (עם VIAF): 228028615
הבית המעופף

| --- | --- |
 
הבית המעופף
 סוגה:  אנימה, הרפתקאות, קודומו

 אנימה
 אורך פרק:  30 דק'.
 במאי:  מסקאזו היגוצ'י, מינאו פוג'י
 אולפני אנימציה:  Tatsunoko Productions
 רשת שידור:  יפן TV Tokyo   ישראל ערוץ המזרח התיכון
 תקופת שידור מקורית:  1982 – 1983
 מספר העונות:  1
 מספר הפרקים:  52
הבית המעופף (ביפנית: タイム教室トンデラハウスの大冒険, באנגלית: The Flying House) היא סדרת אנימה יפנית בת 52 פרקים שנוצרה בשיתוף בין רשת הטלוויזיה הנוצרית CBN בארצות הברית וחברת ההפקות היפנית טאטסונוקו לטלוויזיה בשנת 1982.
הסדרה נוצרה בעקבות ההצלחה של הסדרה סופרבוק, והראתה באופן כרונולוגי את האירועים מתוך ספר הברית החדשה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בדיבוב לאנגלית עם כתוביות בערבית, בתחילה בשנות השמונים ובשידורים חוזרים לאורך כל השנים.
תקציר העלילה

הסדרה מתחילה כאשר שלושה ילדים משחקים מחבואים ביער, כאשר אחד הילדים, ג'סטין קייסי, מסיים לספור ומתחיל לחפש את ידידיו אנג'לה וקורקי רוברטס.
בעודו ג'סטין מחפש אחר חבריו ביער, מתחילה סערה. ג'סטין מצליח לאתר את שני ידידיו לפני שהגשם מתחיל לרדת, והשלושה מחפשים יחד מחסה מהגשם. לבסוף הם מוצאים בית אשר ממוקם בתוך היער, אותו הילדים לא ראו מעולם בעבר. לאחר שאף אחד אינו פותח לילדים את הדלת, הילדים נכנסים לבית. במבט ראשון נראה כי הבית נטוש, עד אשר הם מגלים רובוט בשם SIR (ראשי תיבות של Solar Ion Robot) ואת הבעלים של הבית, פרופסור האמפרי באמבל אשר מציג בפני הילדים את יצירתו הגדולה ביותר, מכונת זמן. בעודם בתוך הבית, פרופסור באמבל מנסה לגרום למכונת הזמן לפעול בעזרת הטסת עפיפון הקשור לבית אשר גורם למכת הברק לשלוח את כל הבית לעבר. מכת הברק משפיעה גם על אישיותו של SIR. הילדים והפרופסור אינם מבינים בהתחלה עד כמה רחוק הבית חזר בזמן בשל טעות בחישוב של פרופסור באמבל אשר העבירה אותם 2,000 שנה אחורה בזמן ובמימד לארץ ישראל לתקופת הברית החדשה. במהלך הסדרה הילדים לקחו חלק באירועים מתוך ספר הברית החדשה ופגשו את ישו.
הדמויות הראשיות

ג'סטין קייסי (Justin Casey) - הגיבור הראשי של הסדרה. ג'סטין הוא ילד סקרן והרפתקן שמצטרף להרפתקאות בבית המעופף.
אנג'י רוברטס ( Angie Roberts) - חברתו הטובה ביותר של ג'סטין אשר מצטרפת להרפתקאות בבית המעופף. אנג'י היא אחותו הגדולה של קורקי.
קורווין "קורקי" רוברטס (Corkey Roberts) - אחיה הצעיר של אנג'י אשר מצטרף גם הוא להרפתקאות בבית המעופף.
S.I.R. - העוזר הרובוטי של פרופסור באמבל אשר מסייע לקבוצה במהלך הרפתקאותיה.
פרופסור המפרי באמבל (Professor Humphrey Bumble) - הממציא האקסצנטרי אשר יצר את הבית המעופף. הפרופסר מסייע להוביל את הילדים לצפות באירועים תנ"כיים בולטים, ומקפיד תמיד להסביר לילדים על המשמעות ההיסטורית והדתית של כל אחד מאותם האירועים.
ראו גם

סופרבוק
יוהנס ברהמס

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1833 המבורג, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  3 באפריל 1897 (בגיל 63) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם במה:  G.W. Marks 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  Letovice 
 תקופת הפעילות:  מ-1843 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר, צ'לו, קרן יער 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (1886)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' (1877)  אזרחות כבוד של המבורג (1889)  מסדר לאופולד (1893)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ורוצלב (11 במרץ 1879)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (ינואר 1874)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1877)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
יוהנס ברהמס (בגרמנית: Johannes Brahms, הגייה: בְּרַאמְס; 7 במאי 1833, המבורג – 3 באפריל 1897, וינה) היה מלחין גרמני שפעל בתקופה הרומנטית ויצירתו התאפיינה בסממנים קלאסיים מובהקים. הוא נחשב ל"יורשו" המובהק של בטהובן ולאחד משלושת ה-B.
ביוגרפיה

ברהמס נולד בהמבורג. אביו, שהיה המורה הראשון שלו למוזיקה, היה נגן קונטרבס. ברהמס גילה כישרון בנגינה בפסנתר ולמד לנגן בכלים נוספים, ביניהם כינור וצ'לו. הוא תרם להכנסה המשפחתית בנגינה במסעדות ובתיאטראות, וכן במתן שיעורי מוזיקה.
ברהמס הצעיר אף הופיע במספר קונצרטים כפסנתרן אבל לא קנה לעצמו מוניטין בתחום זה.
את קריירת הניצוח שלו החל בגיל ארבע עשרה כאשר, בהתראה קצרה, התבקש לנצח על מקהלת הגברים בווינסן. הוא יסד את מקהלת הנשים שלו בהמבורג ב-1859, ובשנותיו המאוחרות ניצח על רבות מיצירותיו.
בשנת 1850 פגש ברהמס את הכנר ההונגרי אדה רמני וליווה אותו במספר רסיטלים במהלך השנים הבאות. כך למד להכיר מקרוב מוזיקה "בסגנון הונגרי-צועני", כמו הצ'רדש. לימים היו היצירות שכתב בסגנון זה רווחיות ופופולריות ביותר. מפורסמים ביותר הם שני המחזורים של מחולות הונגריים (המחזור הראשון פורסם בשנת 1869 והשני בשנת 1880). ניסיונותיו הראשונים בהלחנה לא זכו לתשומת לב ולהכרה, אך ב-1853 יצא ברהמס לסיבוב קונצרטים ובו פגש את יוזף יואכים, פרנץ ליסט ורוברט שומאן. יואכים היה לימים לחברו הטוב, ושומאן תרם לביסוס שמו. במאמר מיוחד בכתב העת Neue Zeitschrift für Musik הביע שומן התלהבות מהכישרון הצעיר, ואף הגדיל לעשות וכינה את ברהמס "יורשו של בטהובן".
השפעות על יצירתו

ברהמס היה מעריץ מושבע של בטהובן. בחדר עבודתו השקיף על שולחנו דיוקן שיש של המלחין הנערץ עליו. ביצירותיו של ברהמס ניתן להבחין בהשפעות ברורות, ואף בחיקויים, לכתיבתו של בטהובן. ברהמס העריץ גם מלחינים קלאסיים אחרים, ובמיוחד את מוצארט והיידן. הוא אסף מהדורות ראשונות של יצירותיהם, וערך גרסאות ביצוע שלהן. מלחינים נוספים שהשפיעו עליו הם באך, שוברט, מנדלסון, ושומאן.
הערכתו של ברהמס למלחינים הקלאסיים מתבטאת גם בצורות המוזיקליות שבחר ליצירותיו. הוא הרבה לכתוב בצורות הקלאסיות של סונאטה, סימפוניה וקונצ'רטו. ניתן לומר כי ברהמס הוא הקלאסי ביותר מבין המלחינים הרומנטיים. בכך הוא נבדל מריכרד וגנר ותלמידיו. המחלוקת בין שתי האסכולות (זו של ברהמס וזו של וגנר) הייתה מאפיין בולט של עולם המוזיקה הגרמני בשלהי המאה ה-19.
השפעה נוספת על יצירתו של ברהמס נודעה למוזיקה העממית. ברהמס עיבד 144 שירי עם גרמנים לקול ופסנתר, ורבים מבין הלידר שכתב מתארים סביבה כפרית ועוסקים בנושאים מחיי העם. המחולות ההונגריים הם בין יצירותיו האהובות והמוכרות ביותר עד ימינו, במיוחד בגרסתם לתזמורת.
ברהמס עשה שימוש נרחב בחידושים הטכנולוגיים שהוכנסו לפסנתר במהלך חייו. ביצירותיו לפסנתר ובלידר שלו הוא מרבה להשתמש בצלילי הבס העמוקים ובדוושה – לשם יצירת צליל עשיר וחזק.
אישיותו

בדומה לבטהובן הנערץ עליו, ברהמס אהב את הטבע ויצא תכופות לטיולים רגליים ביערות המקיפים את וינה. הוא נטה חיבה לילדים, ובטיוליו היה מחלק להם ממתקים, שהכין מבעוד מועד. יחסו למבוגרים, לעומת זאת, היה סרקסטי וקצר רוח. לעיתים התנהג בביישנות ובריחוק שגרמו לתקלות בתקשורת. לא בקלות התקרב לאחרים, אף שמי שהתמידו בקשרים עמו, שמרו לו אמונים ללא סייג.
אף שבבגרותו היה ברהמס אדם אמיד למדי בזכות יצירותיו, שנמכרו בתפוצה רחבה, הוא אימץ סגנון חיים פשוט והתגורר בדירת שלושה חדרים צנועה עם סוכנת בית. חלק נכבד מכספו העניק לקרוביו, וכן תמך בסתר במוזיקאים צעירים (בהם גם אנטונין דבוז'אק הצעיר).
ביצירתו שאף ברהמס לשלמות, ויש הסבורים כי הסימפוניה הראשונה שלו איננה הראשונה שכתב, שכן נהג להשמיד יצירות שלא עמדו בסטנדרטים הגבוהים שהציב לעצמו.
שנים של פופולריות

ביצוע הבכורה של הרקוויאם הגרמני, יצירתו הכוראלית הגדולה ביותר, בברמן בשנת 1868, העניקה גושפנקה למוניטין של ברהמס באירופה והוכיחה שגבר על חששותיו ממורשת בטהובן והסימפוניה. הכרה זו נסכה בו לבסוף ביטחון להשלים יצירות, שעמן נאבק שנים רבות, כמו הקנטטה "רינלדו", רביעיית המיתרים הראשונה, רביעיית הפסנתר השלישית, והידועה בכולן – הסימפוניה הראשונה. שלוש הסימפוניות הבאות הופיעו בשנים 1877, 1883 ו-1885. משנת 1881 בוצעו יצירותיו התזמורתיות החדשות על ידי תזמורת החצר של דוכס מיינינגן בניצוחו של הנס פון בילו. ברהמס היה הסולן בביצוע הבכורה של הקונצ׳רטו השני שלו לפסנתר.
בשנת 1889 הגיע תיאו ונגמן (Theo Wangemann), נציגו של הממציא האמריקאי תומאס אדיסון, לביקור אצל ברהמס בווינה והציע לו לערוך הקלטת ניסיון. ברהמס ניגן בפסנתר גרסה מקוצרת של המחול ההונגרי הראשון שלו. ההקלטה יצאה בהמשך על תקליט ארך נגן של ביצועי פסנתר מוקדמים (בעריכת גרגור בנקו). ההקדמה המדוברת לקטע המוזיקה הקצר ברורה לגמרי, אך נגינת הפסנתר כמעט שאיננה ניתנת לשמיעה בשל רעש רקע כבד. ערכה של ההקלטה הוא בכך, שזו ההקלטה המוקדמת ביותר של מלחין חשוב. אנליסטים וחוקרים חלוקים בשאלה, אם הקול הדובר בהצגת הקטע הוא קולו של ונגמן או של ברהמס.
יצירות חשובות שכתב > מוזיקה לתזמורת

פתיחה אקדמית חגיגית בדו מינור אופוס 80
פתיחה טרגית ברה מינור אופוס 81
ארבע סימפוניות:
סימפוניה מס' 1 בדו מינור אופוס 68
סימפוניה מס' 2 ברה מז'ור אופוס 73
סימפוניה מס' 3 בפה מז'ור אופוס 90
סימפוניה מס' 4 במי מינור אופוס 98
ואריאציות על נושא מאת היידן בסי במול מז'ור אופוס 56a
שני קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת:
קונצ'רטו מס' 1 ברה מינור לפסנתר ותזמורת אופוס 15
קונצ'רטו מס' 2 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת אופוס 83
קונצ'רטו ברה מז'ור לכינור ותזמורת אופוס 77
קונצ'רטו בלה מינור לכינור, צ'לו ותזמורת אופוס 102 "הקונצ'רטו הכפול"
שתי סרנדות לתזמורת:
סרנדה מס 1 ברה מז'ור אופוס 11
סרנדה מס 2 בלה מז'ור אופוס 16 (בסרנדה זו הוציא ברהמס את הכינורות הראשונים והשניים, את החצוצרות ואת הטימפני מהפרטיטורה, לכן לסרנדה זו יש תצליל שונה. כלי הנשיפה מעץ מקבלים תפקידים משמעותיים לעומת הוויולות, הצ'לי והקונטרבסים.)
מחולות הונגריים ללא מספר אופוס.
מספר 1, 3 ו-10 בתזמור ברהמס.
מספר 2 ו-7 בתזמור יוהאן אנדריאס האלין (Johan Andreas Hallén)
מספר 4 בתזמור פאול יואון(Paul Juon)
מספר 5, 6 ו-7 בתזמור מרטין שמלינג (Martin Schmeling)
מספר 8 ו-9 בתזמור הנס גאל (Hans Gál)
מספר 11, 12, 13, 14, 15 ו-16 בתזמור אלברט פארלוב (Albert Parlow)
מספר 17, 18, 19, 20 ו-21 בתזמור דבוז'אק.