stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווה גרדנר
קריירה

בין השנים 1942 - 1945 הופיעה ב-17 סרטים, בהם עשתה תפקידים בני שורה אחת או במקרה הטוב תפקידים קטנים. ב-1944 הופיעה לראשונה בתפקיד משמעותי, בסרט "שלושה גברים בלבן". ב-1946 עשתה את הפריצה שלה כשכיכבה בסרטים "Whistle Stop" וביצירת המופת של הסרט האפל, "הרוצחים", בו כיכבה בתפקיד הנשי הראשי.
גרדנר הייתה תחת חוזה באולפני MGM במשך 17 שנים, בהן המפיקים ניצלו את הפופולריות שלה וצירפו אותה לסרטים רבים בתפקיד הנשי הראשי, כדי למשוך צופים. ב־1953 כיכבה בסרטו של ג'ון פורד "מוגמבו", עליו קיבלה מועמדות יחידה לפרס האוסקר. ב-1964 כיכבה בסרטו של ג'ון יוסטון "ליל האיגואנה", וקיבלה על תפקידה מועמדות לפרס גלובוס הזהב, במה שנחשב לתפקיד הטוב ביותר שעשתה בקולנוע. היא המשיכה לככב בקולנוע גם בשני העשורים הבאים, אולם הפופולריות שלה דעכה.
חיים אישיים

היא הלכה לעולמה בביתה שבלונדון בינואר 1990 מדלקת ריאות, לאחר שסבלה שנה קודם לכן מאירוע מוחי, שהותיר אותה משותקת. בת 67 הייתה במותה.
היא הייתה נשואה שלוש פעמים: לשחקן מיקי רוני, לנגן הקלרינט והמלחין ארטי שו, ולזמר פרנק סינטרה (בין השנים 1951 - 1957). משלושתם היא התגרשה, ובנוסף לכך הייתה במערכות יחסים עם הווארד יוז ועם ארנסט המינגוויי.
פילמוגרפיה נבחרת

שלושה גברים בלבן (1944)
Whistle Stop‏ (1946)
הרוצחים (1946)
הפרסומאי הנבגד (1947)
נשמות נבוכות (1949)
עברי האסור (1951)
ספינת השעשועים (1951)
כוכב בודד (1952)
שלגי הקילימנג'רו (1952)
אבירי השולחן העגול (1953)
רכב, בוקר, רכב (1953)
מוגמבו (1953)
הרוזנת היחפה (1954), של ג'וזף ל. מנקייביץ'
מפגש בוואני (1956)
על החוף (1959)
המלאך לבש אדום (1960)
55 יום בפקינג (1963)
ליל האיגואנה (1964)
שבעה ימים במאי (1964)
מאיירלינג (1968)
רעידת אדמה (1974)
מפגש קסנדרה (1977)
הקיץ הארוך והלוהט (1985) - סרט טלוויזיה
רוטב ראנץ'

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  תיבול 
 על שם:  חוות חקלאיות 
 מוצא:  ארצות הברית 
 תאריך יצירה:  שנות ה־50 של המאה ה־20 
 מרכיבים עיקריים:  מיונז, בצל, chives, dill, מלח שולחן, חובצה, שום, פטרוזיליה 
 
סלט עם רוטב ראנץ' גרמני
רוטב ראנץ' הוא רוטב לסלט אמריקאי, המכיל חובצה, מלח, שום, בצל, חרדל, עשבי תיבול (בעיקר עירית, פטרוזיליה ושמיר) ותבלינים (פלפל שחור, פפריקה וזרעי חרדל) המעורבבים עם מיונז או עם תחליב שומן אחר. שמנת חמוצה ויוגורט משמשים לעיתים כתוספת לרוטב או כתחליף לחובצה.
היסטוריה

הרוטב הומצא בשנת 1949 באנקורג', אלסקה, בידי קבלן אינסטלציה בשם סטיב הנסון. בשנת 1957 הוצעה לראשונה התערובת בתוך שקית להכנה בבית.
לאחר מספר שנים, הרוטב החל להיות משווק ברמה הארצית, והחל להיות פופולרי.
פופולריות

הרוטב הוא הרוטב לסלט הנמכר ביותר בארצות הברית מאז 1992, אז עקף את הרוטב האיטלקי. הוא פופולרי גם כמטבל וכתיבול לחטיף תפוחי אדמה ולמיני אוכל נוספים. בשנת 2017 כ-40% מהאמריקאים תיארו את הרוטב כמועדף עליהם.
הערות שוליים

↑  Redmon, Michael (20 בנובמבר 2015). "Ranch Dressing Originated in Santa Barbara's Mountains". The Santa Barbara Independent. נבדק ב-18 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brendan Koerner, America's love-affair with ranch dressing., Slate Magazine, ‏2005-08-05 (באנגלית)
↑  Moskin, Julia (2018-09-18). "Ranch Nation". The New York Times. נבדק ב-2018-09-24.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מגדל מאייר ברוטשילד

| --- | --- |

המגדל במאי 2024
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 שימוש:  מגורים
 כתובת:  שדרות רוטשילד 36 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2008–2014 (כ־6 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2014 
 אדריכל:  ריצ'רד מאייר 
 מידות
 גובה:  158.3 מ' 
 קומות:  42 
 
 קואורדינטות:  32°03′48″N 34°46′24″E﻿ / ﻿32.06333333°N 34.77333333°E﻿ / 32.06333333; 34.77333333
 www.meier.co.il
 תבנית:לשוניות2
 
עבודות בניית המרתף. בחלקו העליון נראה הקיר לשימור ברחוב אלנבי, דצמבר 2012
מגדל מאייר ברוטשילד הוא גורד שחקים הנמצא ברחוב אלנבי פינת שדרות רוטשילד 36 בתל אביב, בסמוך למגדל U-בנק. זהו הבניין השלישי הגבוה בישראל המשמש למגורים בלבד, בגובה של כ-158 מטרים, אחרי מגדל נוה נוף ומגדל המגורים של מגדלי מידטאון.
המגדל כולל 37 קומות שנבנו מעל מרכז מסחרי בשטח של 2,900 מטר רבוע. במרתף הבניין נבנה חניון בן שש קומות ובריכת שחייה חצי אולימפית נבנתה על גג המרכז המסחרי.
היסטוריה

חברת ברגרואין רזידנטיאל הוקמה על ידי יגאל צמח וניקולאס ברגרואין בשנת 2006, והונפקה בשנת 2007 בבורסה לניירות ערך בתל אביב והייתה יוזמת הפרויקט. בשנת 2009 הצטרפו לחברה האחים צחי ועידו חג'ג' וכן האחים אחיקם וליאור כהן.
המגדל תוכנן על ידי האדריכל הבינלאומי ריצ'רד מאייר ונקרא על שמו. פרט למגדל כולל הפרויקט גם שטחים מסחריים הפונים לרחובות אלנבי ויבנה, הכוללים שימור חזית של מבני המשרדים שהיו שם בעבר.
העבודות לבניית המגדל החלו בשנת 2008 על פי התוכנית המקורית שאישרה בניית 27 קומות. בשלב הראשון פונה המגרש בצומת הרחובות רוטשילד ואלנבי. בספטמבר 2009 נהרס בניין המשרדים הסמוך שבו היה פסאז' תמר, פסאז' קניון מרכזי, אך חזיתו נשמרה. במקביל נהרס גם בניין המשרדים במגרש הפונה לרחוב יבנה 38. בשנת 2010 אושר שינוי לבניית 32 קומות ו-92 דירות במגדל, ובמאי 2011 התקבל האישור להגבהת המגדל ל-158 מטרים עם 121 דירות ב-37 קומות. לקראת סוף שנת 2010 הסתיימו עבודות הדיפון והחפירה וחברת א. דורי נבחרה לקבלן הביצוע של המגדל. במחצית הראשונה של שנת 2011 הייתה עבודת בניית החניונים התת-קרקעיים בעיצומה.
המגדל כולל חדר ישיבות פרטי לדיירי הבניין, מרתף יין ייחודי כאשר לכל דייר ארון יין פרטי, בריכת שחיה חצי אולימפית, חדר כושר בגודל 500 מ"ר, סאונה יבשה ורטובה, מועדון דיירים, חדר משחקים, חדר אופניים ובריכת ילדים.
הבניין כולל שש קומות פנטהאוזים יוקרתיים, כאשר בראשו פנטהאוז המשתרע על קומות 41 ו-42, הכולל שתי בריכות שחיה שקופות פרטיות ומעלית פנימית.
בקומת הקרקע של המגדל נפתח בינואר 2017 מתחם מסעדות גדול בשם "שוק רוטשילד אלנבי". המתחם נסגר בתחילת 2018, ולאחר חודשים אחדים הפך לסניף של רשת קמעונאות הספורט "דקטלון" וחנות ISTORE.
גלריה

הקיר לשימור ברחוב אלנבי. החנויות במקום נותרו פעילות ללא הבניין שעמד בגבן
עבודות הבנייה, יולי 2011
עבודות הבנייה, אוקטובר 2013
עבודות הבנייה, אוקטובר 2013
הנוף מראש המגדל במבט לכיוון צפון מערב, ינואר 2014
הקמת בריכת השחיה המשיקה לרחוב אלנבי, ינואר 2014
מכון הכושר
בריכת השחייה
פינת אוכל בדירת הגג
מבואת כניסה
נוף לילי לכיוון יפו ומגדל שלום
ראו גם

גורדי שחקים בישראל
הערות שוליים

↑  תב"ע תא/3924, באתר רשות מקרקעי ישראל. הגובה המרבי המאושר בתוכנית 180 מטר מעל פני הים וגובה פני הקרקע כ-21 מטר מעל פני הים, לדוגמה, לפי תא/מק/3837
↑  חן בן יוסף, עכבר העיר אונליין, מצטרף לחגיגה: שוק רוטשילד אלנבי נפתח, באתר הארץ, 17 בינואר 2017
ליאונרד ברנשטיין

| --- | --- |

ליאונרד ברנשטיין, צילום של ג'ק מיטשל
 לידה:  25 באוגוסט 1918 ארצות הברית לורנס, מסצ'וסטס
 פטירה:  14 באוקטובר 1990 (בגיל 72) ארצות הברית ניו יורק, ניו יורק
 שם לידה:  Louis Bernstein 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1940–1990 (כ־50 שנה) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, מכון קרטיס למוזיקה, Eliot House 
 עיסוק:  מלחין, מנצח, פסנתרן
 סוגה:  סימפוניה, מוזיקה קלאסית, אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, דויטשה גרמופון, פיליפס רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  הפילהרמונית של ניו יורק, הפילהרמונית של וינה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית
 בן או בת זוג:  פליסיה מונטאלגרה (1951–1978) 
 צאצאים:  ג'יימי ברנשטיין, אלכסנדר ברנשטיין, Nina Bernstein 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מדליית ברהמס (7 בספטמבר 1988)  פרס מרכז קנדי (1980)  פרס ארנסט פון סימנס (1987)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1976)  מפקד בלגיון הכבוד (1986)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1965)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1987)  פרס גראמי למפעל חיים (1985)  פרימיום אימפריאל (1990)  טבעת הכבוד של העיר וינה (1982)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים  מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  פרס גראמי  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  מדליית סיבליוס  פרס דיטסון לניצוח 
 www.leonardbernstein.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ליאונרד ברנשטיין (נהגה: לנארד ברנסטין; Leonard Bernstein;‏ 25 באוגוסט 1918 – 14 באוקטובר 1990) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-אמריקאי. נחשב לאחד המלחינים האמריקאיים החשובים במאה ה-20. כתב יצירות גדולות שהשפיעו על המוזיקה המודרנית של היום, כגון "קנדיד" (Candide), "סלבה" (Slava) ועוד. ברנשטיין היה המנצח הראשון שהגיש תוכניות טלוויזיה אודות מוזיקה קלאסית, שהתחילו בשנת 1954 ונמשכו עד מותו. הוא היה פסנתרן מחונן ולעיתים ניצח על התזמורת מן הפסנתר. הוא הלחין בסגנונות שונים, מוזיקה תזמורתית, בלט, מוזיקה לקולנוע ולתיאטרון, יצירות למקהלה, אולם היצירה המפורסמת והמצליחה ביותר שכתב היא המוזיקה למחזמר "סיפור הפרברים" ולסרט המוזיקלי באותו השם.
קורות חיים > ילדות

ברנשטיין נולד בלורנס שבמסצ'וסטס למשפחה יהודית אשר מקורה ברובנו שברוסיה (כיום באוקראינה). סבתו התעקשה ששמו הפרטי יהיה לואיס, אך הוריו העדיפו לקרוא לו ליאונרד, ושמו שונה רשמית לליאונרד כשהיה בן שש-עשרה. נגינת פסנתר ששמע באחד הקונצרטים שאליו לקח אותו אביו, שבתה את לבו בקסמה, והוא החל ללמוד נגינה על פסנתר בגיל צעיר. כילד למד בבתי הספר גאריסון ובבית הספר הלטיני של בוסטון (אנ'). אביו, איש עסקים דומיננטי, התנגד לבחירת בנו במוזיקה כעיסוק לחיים, וחדל לממן את שיעוריו. למרות זאת החל ברנשטיין ללמד ילדים בשכונה תמורת דולר לשיעור, ואף לנגן בסופי שבוע בחתונות תמורת "שני דולר ואצבעות שותתות דם".
קורות חיים > תקופת הקולג'

לאחר סיום לימודיו בבית הספר הלטיני של בוסטון ב-1935, המשיך ברנשטיין את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, שם למד מוזיקה אצל וולטר פיסטון, ובהמשך במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד ניצוח אצל פריץ ריינר. במהלך שנות לימודיו בקרטיס המשיך גם בלימודי פסנתר עם איזבלה וֶנגֶרובה (אנ') והיינריך גבהרד.
ברנשטיין הושפע מהמנצח דימיטרי מיטרופולוס, ובזכות הכריזמה שלו בחר בניצוח. סגנון הניצוח של מיטרופולוס לא דמה לזה של ברנשטיין, אך השפיע עליו לנצח כמוהו מן הפסנתר, על הבחירה לוותר על שרביט המנצחים, ואף על התעניינותו הרבה במאהלר. ברנשטיין אף הושפע מן המלחין אהרן קופלנד, שאותו פגש בקונצרט ולאחר מכן במסיבה לכבוד יום ההולדת שלו בשנת 1938. באותה מסיבה ניגן ברנשטיין את "וריאציות לפסנתר" של קופלנד, יצירה קשה לביצוע שברנשטיין לא ידע מאומה על המלחין שלה עד אותו ערב. לאחר מכן, אף שלא היה באופן פורמלי תלמיד של קופלנד, נהג באופן קבוע להתייעץ איתו לגבי יצירתו והתייחס אליו כ"מורה היחיד שלו להלחנה". ברנשטיין הנציח את פגישתו עם קופלנד באקרוסטיכון שחיבר לכבוד יום הולדתו ה-80 בו הוא מודה בפתיחתו ובסופו לאנה סוקולוב על כך שהפגישה ביניהם.
קורות חיים > חייו האישיים

ברנשטיין היה הומוסקסואל גלוי. ברנשטיין נודע בקשריו הרומנטיים עם האמן יוסי שטרן ועם השחקן דני קיי, אך התחתן עם פליסיה מונטאלגרה, שחקנית צ'יליאנית בשנת 1951. מונטאלגרה התגיירה ולשניים נולדו שלושה ילדים. מונטאלגרה השתתפה בביצוע הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", עם הפילהרמונית של ניו יורק בשנות ה־60 של המאה ה־20, כקריינית (תפקיד שבוצע במקור על ידי השחקנית הישראלית חנה רובינא).
ברנשטיין והיהדות

ברנשטיין היה מודע ליהדותו, והתייחס לנושא זה ברבות מיצירותיו: הוא שילב בהן מוטיבים יהודיים (מן התפילה, קריאת התורה וכדומה) ואף כתב טקסט יהודי (כמו למשל ב"סימפוניית קדיש" או ב"מזמורי צ'יצ'סטר"). ביצירתו הביא לידי ביטוי את התמודדותו האמונית ואת יחסו ליהדות. ברנשטיין אף ביקר והופיע פעמים רבות בישראל, בעיקר עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין השאר חיבר את היצירה "חליל" (1981), שנכתבה לזכרו של ידין טננבוים, נגן חליל צעיר ומבטיח שנהרג בסיני במלחמת יום הכיפורים, בהיותו בן 19.
עוזרו האישי של ברנשטיין, ישראל אדלסון, לימד בעבר בישיבה המוזיקלית "כינור דוד", וכיום הוא מתגורר בניו יורק ומתעסק במוזיקה חסידית.
הנצחה

לאחר מותו החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא לכיכר התזמורת על שמו. כמו כן, נקרא רחוב על שמו בבאר שבע.
בשנת 2023 יצא הסרט ״המאסטרו״ המבוסס על חייו של ברנשטיין, בבימויו וכיכובו של בראדלי קופר.
האסטרואיד 4476 ברנשטיין קרוי על שמו.
יצירות > יצירות נבחרות

סימפוניה מס' 1, ירמיהו (1944)
סימפוניה מס' 2, עידן החרדה (1949, גרסה נוספת ב-1965, על פי פואמה הנושאת שם זה מאת ויסטן יו אודן)
מהומה בטהיטי (1951) - מחזמר
קנדיד (1956) - מחזמר
"סיפור הפרברים" (1957) - מחזמר
סלאבה - בדיחה פוליטית
סימפוניה מס' 3, קדיש (1963, גרסה נוספת ב-1977). ברנשטיין סיים את היצירה ביום 22 בנובמבר 1963 והקדיש את הפרק השלישי והאחרון "לזכרו האהוב של ג'ון פיצג'רלד קנדי". ביצוע הבכורה העולמי היה בישראל ב-10 בדצמבר 1963, בניצוח המלחין, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והפסנתרנית רות מנזה, מקהלה מעורבת ומקהלת הילדים ע"ש צדיקוב, עם חנה רובינא כקריינית וג'ני טוראל כסולנית. הטקסט המדובר תורגם לעברית על ידי דן מירון. ב-23 במרץ 2015 בוצע הקדיש בירושלים, בקונצרט מיוחד לזכר דוד עזריאלי בניצוחו של סטיבן מרקוריו, עם הקריין ריצ'רד דרייפוס והסופרן שרון עזריאלי-פרץ, בתו של הפילנתרופ המנוח, התזמורת הסימפונית ירושלים, מקהלת אורטוריו ירושלים, מקהלת אנקור והמקהלה הפילהרמונית תל אביב.
מיסה (1971) - מוזיקה לתיאטרון
יצירות > ספריו שתורגמו לעברית

חדוות המוזיקה (תרגום: יהואש הירשברג), הוצאת רשפים, 1960.
רבגוניותה של המוזיקה (תרגום: יצחק הירשברג ושלומית הירשברג), הוצאת רשפים, 1973.
היצירות היהודיות של ברנשטיין כוללות את:
סימפוניה מס' 1: ירמיה. (בפרק האחרון יש ציטוט ממגילת איכה)
הסימפוניה השלישית, "קדיש". היצירה היא דווקא אנטי-דתית. היצירה מבטאת קונפליקט בין רוח האדם לאל, קונפליקט עז וסוער שסופו פיוס והשלמה, במפלס שונה מזה שהחל את היצירה הסבוכה הזאת.
מזמורי צ'יצ'סטר. היצירה נכתבה במקור עבור כנסיית צ'יצ'סטר באנגליה. הטקסט הוא כולו בעברית. מדובר בחלקים מתהילים שהולחנו. מוזיקלית היצירה מחולקת לשלושה פרקים ומזכירה בצורתה סימפוניה. לסולן בביצוע היצירה בישראל בחר ברנשטיין בדניאל סיקסיק, בן 13, לאחר ששמע אותו שר.
לקריאה נוספת

ג'ואן פייזר, ברנשטיין: הביוגרפיה, מאנגלית: עמשי לוין, הוצאת כנרת, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
נתן דונביץ, מאסטרו - גדולי המנצחים בכל הזמנים, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2006, הפרק "לנרד ברנשטיין - תיאטרון החיים של איש הרנסאנס האמריקני", עמ' 251–277.
Nigel Simeone, The Leonard Bernstein Letters, Yale University Press, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Jamie Bernstein, Famous Father Girl: a Memoir of Growing Up Bernstein, Harper, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
Bary Seldes, The Political Life of an American Musician, University of California Press, 2009
סומו

| --- | --- |
 
 ארץ מקור:  יפן יפן
 מייסד:  לא קיים מייסד בודד
 סגנון:  גראפלינג
 ספורט אולימפי:  לא
קטע וידאו קצר של התמודדות סומו. המתמודד השמאלי (Mankajō) ניצח
לוחם סומו מפיל זר, יוקוהמה 1861
לוחם סומו. איור משנת 1850 לערך.
בציור: גג המסמל מקדש שינטו, הזירה המוקפת חבל ובתוכה שני המתמודדים ושופט הזירה (גיוג'י). מחוץ לזירה השופט הראשי וחמישה שופטי עזר, שני עוזרים וארבעה מתמודדים - שניים שסיימו - מימין ושניים שעומדים להתחרות - משמאל
סוּמוֹ (ביפנית: 相撲, ברומאג'י: sumō) הוא ספורט לחימה ואמנות לחימה יפנית בו מתקיים קרב בין שני מתאבקים גדולי גוף (נקראים: ריקישי) הנאבקים בתוך זירה עגולה. הספורט יפני במקורו ונקשר בתרבות היפנית לטקסים רוחניים רבים. ביפן קיים גם סגנון סומו מודרני והוא אחד מענפי הגֶנדַאי בּודוֹ, קבוצה של אמנויות לחימה מודרניות שפותחו ביפן.
לסומו מסורת רבת שנים, וגם בתחרויות הבידוריות שנערכות כיום ביפן ומחוצה לה נערכים סביבו טקסים רבים שמקורם בתקופה בה היה הסומו חלק מדת השינטו.
במקור היפני אין חלוקה לקבוצות משקל, כך שלעיתים מתמודד נאבק ביריב הכפול ממנו במשקל.
כחלק ממאמץ להנחיל את הסומו ברחבי העולם ולהפכו לספורט אולימפי, הוקמה הפדרציה הבינלאומית לסומו. על פי חוקי הפדרציה ישנן תחרויות לפי ארבע קבוצות משקל: עד 85 ק"ג, עד 115 ק"ג, מעל 115 ק"ג, ומשקל חופשי.
בכל 300 השנים עד 1993, שבהן הסומו היה מקובל כספורט תחרותי, היו בסך הכל 63 אנשים שזכו לתואר גראנד מאסטר (יוקוזונה) וכולם היו יפנים. בסוף 1992 ובתחילת 1993 זכה אקבונו טורה, מתאבק סומו מהוואי, בשני טורנירים ברציפות, וקיבל את התואר יוקוזונה, שהוענק לראשונה למתאבק לא יפני.
הסומו הולך ומתפשט בשנים האחרונות באירופה ובארצות הברית, בעיקר בחוף המערבי ובהוואי.
עקב המשקל הגבוה של לוחמי הסומו, הלחץ הנפשי ושתיית המשקאות החריפים הרבה, תוחלת החיים הממוצעת של לוחמי סומו נמוכה בכ-10 שנים מהממוצע ביפן.
חוקים לניצחון בקרב סומו

הקריטריונים לניצחון בקרב סומו מגדירים למעשה את המפסיד ולא את המנצח:
המתאבק הראשון שנוגע ברצפה בכל איבר למעט כפות רגליו - מפסיד.
המתאבק הראשון שנוגע עם כל חלק בגופו בשטח שמחוץ לזירה העגולה - מפסיד.
מתאבק אשר משתמש בטכניקה פסולה או מבצע קִינג'יטֶה (עבירה) - מפסיד.
נפילתו של המאוואשי (אבנט) גורמת לפסילת המתאבק.
מתאבק יכול להיות מוכרז כמפסיד גם ללא קשר לחוקים אלו אם הוא מגיע למצב שהוא לא יכול להילחם ביריבו. מצב זה נדיר מאוד בסומו של ימינו.
על פי רוב, קרבות הסומו נמשכים שניות ספורות בלבד עד שאחד המשתתפים מופל לרצפה או נהדף אל מחוץ לזירה.
הדוהיו - זירת הקרב

הזירה בה נערכים קרבות הסומו נקראת ביפנית דוהיו. זוהי במה עגולה מוגבהת בקוטר 4.55 מטרים, שעליה פזורה תערובת של חול וחימר. את הזירה תוחם חבל עגול הנקרא טאווארה והוא לרוב עשוי מסיבי אורז. החבל הוא סמל שינטו של הפרדה בין קודש לחול. בתוך המעגל ישנם שני קווים לבנים אותם אסור לעבור לפני תחילת הקרב. מחוץ לחבל מפוזר חול דק מאוד אשר מכונה "עין הנחש" ואשר עוזר לשופט לקבוע אם אחד המתמודדים נגע עם גופו מחוץ לזירה.
הבאשו - הטורניר

הסומו המקצועני כיום מכיל מספר ליגות: מקואוצ'י - הליגה הבכירה, ג'וריו, מקושיטה, סאנדנמה וג'ונידאן.
ליגת המקואוצ'י מורכבת משישה טורנירים בשנה, כאשר בכל טורניר כל אחד מהמתאבקים נלחם בחמישה עשר קרבות, והמנצח הוא זה אשר זכה במרב הקרבות. אם יש שוויון אזי שני המנצחים מתחרים ביניהם בקרב נוסף.
הדרגות בסומו

לכל אחד ממתאבקי הסומו דרגה הנקבעת לפי תוצאות הבאשו הקודם.
הדירוג הנמוך הוא מָאֵיגַשירה (Maegashira), וממוספר מהגבוה לנמוך, עד ל-15 או 16 - בהתאם למספר המשתתפים בטורניר.
סדרת הדרגות הבאה היא של האלופים ונקראת סנייאקו (Sanyaku). שמות הדרגות, מהנמוכה לגבוהה הם: קוֹמוּסוּבּי (Komusubi), סֶאקיוּוַאקֶה (Sekiwake) ואוֹסְזקי (Ozeki).
לכל דירוג יש שתי תת-דרגות, מזרח ומערב, כאשר דרגת מזרח היא הגבוהה יותר. לדוגמה: דירוג מאיגשירה 2 מזרח נמוכה ממאיגשירה 1 מערב, אך גבוהה מדירוג מאיגשירה 2 מערב.
הדרגה הגבוהה ביותר בסומו נקראת יוקוזונה (Yokozuna). לדרגה זו מגיע האוסזקי שניצח את הטורניר פעמיים ברציפות. מתאבק אשר הגיע לדרגת יוקוזונה אינו יכול להפסיד אותה והוא מחזיק בתואר זה עד פרישתו.
נכון לשנת 2020, מחזיקים בתואר זה - האקוהו-שו וקאקוריו שניהם ממונגוליה. היפני האחרון שהחזיק בדרגת יוקוזונה הוא קיסנוסאטו יוטאקה שהיה ליפני הראשון אשר זכה בתואר מאז שנת 1998 ופרש בינואר 2019 בעקבות פציעה.
מקורותיו של הסומו

כמו סוגים נוספים של היאבקות, גם שורשיו של הסומו אינם ידועים בבירור. אזכורים לסומו נמצאים בטקסטים מהמאה ה-8 לפנה"ס, אך הקשר שלהם לסומו של ימינו אינו ברור. קרבות של שני אנשים לא חמושים, לפעמים עד מוות, נקראו כבר בעבר ביפן בשם הכולל "סומו", על אף שלא היו ספורטיבים ולא כללו חוקים ספציפיים.
השילוב של טקסי השינטו כחלק מהמחוות של קרב הסומו נוצר במרוצת השנים, וקשה כיום להצביע על המקור המדויק לטקסים, הן בדת השינטו והן בסומו.
השימוש בזירה כתוחמת לקרב, החל ככל הנראה בתחילת המאה ה-16. שאר החוקים וההתפתחויות בנושא קרו בתקופת אדו (החל מהמאה ה-17) שם קיבל הענף את צורתו הסופית.
הסומו בישראל

התאחדות הסומו הישראלית לחובבים, הוקמה ב-1998 על ידי היו"ר אלדד בן-חורין, מומחה לאמנויות לחימה ולהיאבקות סומו, לאחר תשע שנות הסתגלות ובתמיכת ארגון הסומו העולמי הממוקם בטוקיו, יפן. התאחדות הסומו הישראלית הממוקמת במודיעין, חברה בהתאחדות הסומו האירופאית, והיא החברה ה-76 בפדרציית הסומו העולמית. בשנת 2006 דורגה ישראל במקום ה-7 בעולם לנוער מתוך 16 מדינות, ובמקום ה-7 לבוגרים, מתוך 33 מדינות. בשנת 2006 זכתה מדינת ישראל, לביקור היסטורי של מועדון הסומו המקצועני מבירת יפן טוקיו, סאדוגאטאקה. בכירי מקצועני הסומו היפנים הופיעו בקיסריה במשותף עם חניכי הסומו של אלדד בן-חורין. סגן יו"ר ההתאחדות הוא הזמר מוטי דיכנה, מומחה עולמי לסומו מקצועני ודובר יפנית.
במועדוני אמנויות לחימה בישראל, משמש הסומו כספורט נוסף וכמשחק מוביל לאלפי מתאמנים בישראל, בעיקר במועדוני ג'ודו וקראטה. בזכות הקלות בה ניתן לעסוק בסומו, החוקים הפשוטים, הבטיחות בקרב, מהירות הקרב ותרומת הסומו לשיפור יכולת הקרב פנים מול פנים, קנה הסומו מעריצים רבים בקרב המתאמנים, הציבור והתקשורת.
היאבקות הסומו פרצה לתודעת הציבור בישראל בשנת 2009, עם הופעתו של סרט הסומו "סיפור גדול" בכיכובם של איציק כהן, אלון דהן, שמוליק כהן, דביר בנדק ועירית קפלן, ובבימוים של שרון מימון וארז תדמור. יו"ר התאחדות הסומו, אלדד בן-חורין, שימש כיועץ מקצועי להפקה וככוריאוגרף.
הערות שוליים

↑  זאב אברהמי, האמריקאי שעשה בית ספר ליפנים: פרידה מלוחם הסומו המפורסם בעולם, באתר ynet, 13 באפריל 2024
↑  דסק הספורט, ‏מנצחים ומפסידים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 3 בפברואר 2017
↑  הפורטל של מודיעין Mnews / בן-חורין נגד עיריית מודיעין
↑  European Sumo Union | Members
↑  הפורטל של מודיעין Mnews / הישג חסר תקדים למשלחת ישראל בסומו
| אמנויות לחימה |
| --- | --- | --- |
| אמנויות לחימה סיניות | וו-שו • באג'י צ'ואן • בה גואה ג'אנג • וינג צ'ון • שינג אי צ'ואן • קונג פו גמל שלמה דרומי • טאי ג'י צ'ואן • אגרוף ארוך • אגרוף שאולין • אגרוף שיכור • אי צ'ואן • ג'ין גאנג בה שי • גמל שלמה צפוני • הונג גאר • טאן טוי • טונג ביי צ'ואן • יין-יאנג בה פאן ז'אנג • ליו חה בה פה • מיזונג אי • עגור לבן פוג'יאני • פאק מיי • פנגיי-נון • פיגואה ז'אנג • צ'ואו ג'יאו • שוואי ג'יאו • סאנדה (ספורט) |  |
| אמנויות לחימה יפניות | איאיידו • אייקידו • ג'ו ג'וטסו • ג'ודו • גנדאי בודו • נין ג'וטסו • סומו • שוטוקאן • שיטוריו • קיוקושינקאי • קיודו • קנדו • שורינג'י קמפו • קיק-בוקסינג יפני • שוט-בוקסינג • טנשין שודן קאטורי שינטו ריו |  |
| אוקינוואיות | קראטה • גוג'ו ריו • וויצ'י ריו • שוריי-ריו • שורין-ריו • ריוקיו קמפו • קובודו אוקינאווי |  |
| קוריאניות | הפקידו • טאקוונדו • טאי קיון • טאנג סו דו • טוקונג • סון קואן מו • קוק סול וון |  |
| הודיות | קאלרי-פאיאט • אדיטאדה • אמנויות לחימה הודיות • עגור לבן טיבטי |  |
| טיבטיות | עגור לבן טיבטי |  |
| פיליפיניות | ארניס • יו-יאן |  |
| תאילנדיות | אגרוף תאילנדי |  |
| קמבודיות | פראדאל סראי |  |
| בורמזיות | לאטוואי |  |
| לאוסיות | אגרוף לאוסי |  |
| אירופאיות | היאבקות בסגנון יווני-רומי • פאנקרטיון • סבאט • ברטיטסו • אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות |  |
| רוסיות | סיסטמה • סמבו • קיק-בוקסינג רוסי |  |
| ארצות הברית | היאבקות מקצועית • ג'יט קון דו • וו-ווי גונג-פו • קנפו אמריקאי • קג'וקנבו • קיק-בוקסינג אמריקאי |  |
| ברזילאיות | ג'ו ג'יטסו ברזילאי • קפואירה • ואלה טודו |  |
| ישראליות | אייקי • דניס הישרדות • קרב מגן ישראלי • קרב מגע • קרב פנים אל פנים |  |
| טורקיות | היאבקות בשמן |  |
| אחרות | אגרוף • סיף • קיקבוקס • היאבקות • אמנויות לחימה משולבות (MMA) • גראפלינג • ספורט לחימה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548497905171  BnF: cb12150526q (data)  GND: 4184091-4  LCCN: sh85130452  LNB: 000314643  NDL: 00616873  NKC: ph536711
דוד כהן (הנזיר)

ערך זה עוסק בתלמידו של הראי"ה קוק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  ספטמבר 1887 אלול ה'תרמ"ז האימפריה הרוסית מיישגולה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  8 באוגוסט 1972 (בגיל 84) כ"ח באב ה'תשל"ב ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  ישראל בית הקברות בהר הזיתים, ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–1972 
 השתייכות:  ציונות דתית, מקובלים
 תחומי עיסוק:  גאולה, עם ישראל, קבלה, נבואה, פילוסופיה, מידות שהתורה נדרשת בהן
 רבותיו:  החפץ חיים, המקובל הרב מנחם מנדל ניי מסנדומיר, הראי"ה קוק
 תלמידיו:  בנו, הרב שאר ישוב כהן; חתנו, הרב שלמה גורן, הרב יוסף טולדאנו, הרב יעקב אריאל, הרב יוחנן פריד
 חיבוריו:  קול הנבואה, ביאורים לאמונות ודעות ולכוזרי, "חוג הראי"ה" על אורות הקודש, ועוד
 בת זוג:  שרה כהן
 
 פרסים והוקרה:  פרס הרב מימון לספרות תורנית
 
הרב דוד כהן (אלול ה'תרמ"ז – כ"ח באב ה'תשל"ב; ספטמבר 1887 בערך – 8 באוגוסט 1972) היה נזיר ירושלמי מוכר, מקובל, הוגה דעות יהודי וחוקר תלמוד, קבלה והפילוסופיה היהודית. ר"מ בישיבת מרכז הרב, מתלמידיו הבולטים של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ומהחשובים שבעורכי כתביו. כונה "הרב הנזיר" בשל מנהגי נזירות שקיבל על עצמו.
תולדות חייו ואישיותו > שנים ראשונות

נולד בעיירה מיישָגולה (מיישעגאָלע) שליד וילנה, לרב יוסף יוזפא כגן, שהיה רב העיירה, בנו של הרב זכריה מנדל הכהן כ"ץ, רבה של העיירה ראדין, ולרבנית אסנת. שמו המלא היה "דוד יהודה אריה ליב".
בגיל שבע למד גמרא בחדר אצל בן דודה של אמו, הרב שלמה מקלר. העיד על עצמו שבגיל זה הצליח לענות על שאלות שתלמידים מבוגרים לא הצליחו להשיב עליהן. כבן תשע הובא לראדין לבית סבו, שם למד בשקידה בכל יום עד תשע בערב, בכיתה של תלמידים גדולים ממנו. רבו היה הדרשן הרב משה בנימין שניידר. בהיותו כבן עשר נפטר סבו והאירוע השפיע עליו מאוד.
תולדות חייו ואישיותו > בישיבות ליטא

בגיל עשר נסע לבית אביו, שהיה כעת בעיר קונוטופ באוקראינה, ללמוד בישיבה שפתח בן-דודו של אביו מליטא. הישיבה הייתה בחדרי בית הכנסת, שנקרא "החומה", שם התפללו גם הליטאים, אם כי הנוסח היה חב"די לפי השתייכות רוב המתפללים שם. בגיל שתים עשרה למד אצל דודו הרב ישעיה כ"ץ, שהיה רב בעיירה בקשט והמושבה היהודית הסמוכה בוריסובקה, על יד וולוז'ין. שם גם נערכה חגיגת בר המצווה שלו.
שנה לאחר מכן הובא ללמוד בישיבת וולוז'ין. לצד לימוד התורה נחשף בה לכתבים של סופרי תנועת ההשכלה היהודית. לאחר תקופה קצרה עבר עם דודו לעיר ריוול (כיום טאלין) שם נתקבל דודו לרב, ולמד שם כשנה. בשנת ה'תרס"ג (1903), כשהיה בן שש עשרה, שב לראדין ולמד מהחפץ חיים. בתקופה זו היה חברו לחדר של הרב יוסף כהנמן. בשלב זה החל לנהוג ברוח תנועת המוסר כאשר ערך רשימות אישיות של מעשיו בכל יום לפי טיבם. אז גם החל כותב רשימות תורניות שסגנונן הושפע מסגנון תנועת ההשכלה, מהן ידועים כיום רק מאמריו בענייני התפתחות מעמד האישה, חיי הנישואין וקדושת הבית היהודי.
בגיל שמונה עשרה החל ללמוד בישיבה בסלובודקה. בקיץ של אותה שנה, ה'תרס"ה 1905 עבר אל בית דודו הרב אברהם ויסבורד שהיה הרב של העיר טולה.