stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלי מרצבך
משפחתו

נשוי למרים לבית פיקאר, (מרצה במכללה להוראה בירושלים, משרד החינוך), מתגורר בשילה, אב ל-10 ילדים.
הוריו, ד"ר עזריאל(צר') ושושנה, שעלו לישראל בעקבותיו, נהרגו בתאונת דרכים בצומת נצרים ב-1985. אחיו, הרב דן מרצבך, נהרג ב-11 בנובמבר 2011, כאשר נסע עם רכבו מעתניאל למערת המכפלה, וכוח צה"ל שחשד שמדובר במחבל ירה בו למוות. אח נוסף שלו הוא הרב ראובן מרצבך מראשי נטורי קרתא. גיסו הוא ד"ר מיכאל ויגודה.
אחד מבניו הוא הרב הלל מרצבך, מחבר סדרת ספרי "שירת הים" ללימודי ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל, ורב קהילה ביד בנימין. בעבר שימש כרב אולפנת דרכי נעם וראש כולל ההלכה בישיבת תורת החיים. בתו בת-שבע היא ר"מית במדרשת מגדל עז ונשואה לרב נעם סמט ראש ישיבת שיח יצחק.
נכדו, סמ"ר גלעד נחמיה ניצן נהרג ביום ה-28 של מלחמת חרבות ברזל בצפון רצועת עזה.
הערות שוליים

↑  זוכי פרס כץ 2022, באתר www.katzfoundation.com
↑  אלכסנדרה לוקש, נאמן לטקסס הולדם: "החלק של המזל קטן", באתר ynet, 28 בדצמבר 2015
1 2  רבקי גולדפינגר, עניין אישי והפעם עם פרופ' עלי מרצבך, באתר ערוץ 7, 24 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265354705171  BIBSYS: 90550374  BnF: cb123707590 (data)  CiNii: DA05931170  GND: 124501125  ISNI: 0000 0001 0867 0402  LCCN: no89014614  MGP: 98479  NKC: zmp20231177880  NTA: 112320627  ORCID: 0000-0003-2671-2025  RERO: 02-A009155124  SUDOC: 032734166  VIAF: 7468835   WorldCat (עם VIAF): 7468835
נטלי דדון

| --- | --- |

נטלי דדון
 לידה:  24 ביוני 1983 (בת 41) י"ג בתמוז ה'תשמ"ג קריית ביאליק, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 בן זוג:  עמית פרליס
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  nataly.dadon.5
 טוויטר (X):  natalydadonn
 
נטלי דדון (נולדה ב-24 ביוני 1983, י"ג בתמוז ה'תשמ"ג) היא דוגמנית, מנחת טלוויזיה ופעילת הסברה ישראלית.
ביוגרפיה

דדון נולדה וגדלה בקריית ביאליק למשפחה מיהדות מרוקו. היא הבכורה בין שלוש בנות, להורים בעלי מסעדת דגים ומועדון לילה. כשהייתה בת 12, התגרשו הוריה. לדדון אח נוסף מנישואיה השניים של אמה, ואח מנישואיו השניים של אביה. דדון החלה בלימודי הוראת המתמטיקה במכללת אורנים אך עזבה בשלב מוקדם.
בתחילת שנות האלפיים פתחה בקריירת דוגמנות. תחילה השתתפה בתחרות מלכת היופי 2002. בשנת 2008 נבחרה להשתתף בתוכנית הריאליטי "הדוגמניות", בה הייתה אחת המתמודדות הבולטות וסיימה במקום הרביעי. לאחר התוכנית, השתתפה בכמה פרסומות, וחזרה למסך כשהשתתפה בתוכנית "לילה בכיף" (בפינת "הבכיפיות") בערוץ ביפ. בהמשך הנחתה בביפ תוכנית בשם "קומדי בר", שבה התארחו קומיקאים בתחילת דרכם. בנוסף, כיכבה עם אמה בסדרה הדוקומנטרית "חלומות מפלסטיק" בהוט בידור ישראלי.
בשנת 2012 השתתפה בתוכנית המציאות "הישרדות VIP" בערוץ 10. בהמשך, הגישה את התוכנית "לייק בישראל" בערוץ 24. בנובמבר 2014 הנחתה את טקס פרסי המוזיקה של MTV ישראל לצדו של ג'ייסון דנינו-הולט. ב-2019 השתתפה בתוכנית "האח הגדול VIP עונה 3" ברשת 13, ובגמר התוכנית הגיעה למקום הרביעי. במרץ אותה שנה, עם סיום דרכה ב"האח הגדול", הצטרפה לפאנל התוכנית "הדו"ח היומי" ברשת 13.
דדון מתבטאת בנושאים חברתיים ופוליטיים בתקשורת וברשתות החברתיות ובשדולה לחיזוק הזהות היהודית בכנסת.
חייה האישיים

דדון היא אם לבן. מתגוררת בהרצליה פיתוח. היא מנהלת זוגיות עם אבי בנה, עמית פרליס.
הערות שוליים

↑    אפרת וכטל, קפצנו לבקר, באתר "ידיעות אחרונות", 14 במרץ 2017
↑  דוגמנית מלידה: נטלי דדון, באתר ynet, 18 בפברואר 2002
↑  נטלי דדון, באתר nana10‏, 13 ביולי 2008
↑  שי פרץ, נערות זוהר, באתר ynet, 9 בספטמבר 2009
↑  זיו יצחקי, "הישרדות VIP" וגם האח הגדול VIP: הדרך אל הסוף של נטלי דדון, באתר הארץ, 17 ביוני 2012
↑  אופנה ולייפסטייל עשר, הלם בבית האח: לא תאמינו כמה עלה הלוק המפתיע של נטלי דדון, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 13 בינואר 2019
↑  אורלי הררי, נטלי דדון מפחדת: "ביטלתי כבר שלוש מוניות כי השם היה של ערבי", באתר ערוץ 7, ‏03/04/2022
↑  יהונתן גוטליב, נטלי דדון לקחה חלק בשדולה לחיזוק הזהות היהודית בראשות אבי מעוז, באתר ערוץ 7, ‏16/05/2022
↑  אפרת וכטל, מזל טוב: נטלי דדון ילדה בן בכור, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 21 ביולי 2016
אוריאל הד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביולי 1913 קלן 
 פטירה:  13 במאי 1968 (בגיל 54) 
 ענף מדעי:  מזרחנות 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קלן  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 צאצאים:  דוד הד, מיכאל הד 
 מספר צאצאים:  3 
 
אוריאל הד (הייד; Uriel Heyd;‏ 26 ביולי 1913 – 13 במאי 1968) היה מזרחן, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, נודע במחקריו על טורקיה.
תולדות חייו

הד נולד בקלן שבקיסרות הגרמנית בשנת 1913, בן לברתי (לבית לוי) ומקס הייט (Heydt). בין השנים 1931–1933 למד באוניברסיטאות קלן, מינכן, היידלברג וברלין. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל כדי ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר מוסמך בשנת 1939 ותואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בשנת 1947. במסגרת לימודיו למד טורקית בהנחייתו של פרופ' גוטהולד אליקים וייל. הד עבד מספר שנים במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ואחר כך היה מזכיר ראשון של שגרירות ישראל בארצות הברית, ומסוף דצמבר 1949 יועץ בצירות ישראל באנקרה. באוקטובר 1951 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, ומאז ועד מותו לימד בחוג ללימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ועסק בחקר האימפריה העות'מאנית, תוך סריקה שיטתית של ארכיונים עות'מאניים. בשנת 1957 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה. בין השנים 1956–1963 עמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. בין תלמידיו היו המזרחנים אריה שמואלביץ, אמנון כהן, משה מעוז ושמעון שמיר.
הנחה את אלכס כרמל במהלך כתיבת ספרו "תולדות חיפה בימי הטורקים" אשר פורסם בשנת 1969.
הד נפטר בפתאומיות במאי 1968, בגיל 55. בהלווייתו השתתף נשיא המדינה זלמן שזר. היה נשוי לשושנה זליגזון ואב לשני בנים ובת. שני בניו המשיכו בדרכו והיו לחברי סגל באוניברסיטה העברית. מיכאל הד היה פרופסור בחוג להיסטוריה, ודוד הד הוא פרופסור לפילוסופיה העוסק באתיקה רפואית.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
כתביו בעברית

דאהר-אלעמר: שליט הגליל במאה הי"ח: פרשת חייו ופעולותיו, ירושלים: ר' מס, תש"ב-1942.
זיא גיק-אלפ, הוגה הדעות של התנועה הלאמית בטורקיה: חייו ותורתו, [ירושלים: חמו"ל], הקד' תש"ז-1946.
יהודי ארץ ישראל בסוף המאה הי"ז: על-פי פנקסים טורקיים של מס הגולגולת, ירושלים: [חמו"ל], תשי"ב.
קאנון ושריעה בחוק הפלילי העות'מאני הקדום, ירושלים: דפוס מרכז, תשכ"ח.
כתביו בעברית > הרצאותיו שכונסו

התמערבות ורפורמות באימפריה העות'מאנית: הרצאתו של אוריאל הד ז"ל (ערכו והתקינו לדפוס: חיים גרבר ויהושע פורת), [ירושלים: חמו"ל, אחרי 1968].
ארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני: הרצאותיו של אוריאל הד (עורך: מעוז משה), ירושלים: אקדמון, תשכ"ט.
מוסדות האימפריה העות'מאנית: הרצאתו של א' הד (ערכו והתקינו לדפוס: רחל סימון ויהושע פורת), ירושלים: [חמו"ל], תשל"ד.
לקריאה נוספת

מיכאל הד, שאול כ"ץ, תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, 2005, עמ' 585–586.
הערות שוליים

↑  מר אוריאל הד, מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון, חזר אתמול, קול העם, 10 באוקטובר 1949
↑  חברי הצירות הישראלית יצאו לטורקיה, דבר, עמ' 1, 28 בדצמבר 1949
↑  Yaron Ben-Naeh, Jews in the realm of the Sultans: Ottoman Jewish society in the seventeenth, 2008, page 12
↑  פרופ' אוריאל הד הובא למנוחות, למרחב, 15 במאי 1968
↑  ארכיון אוריאל הד, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283997905171  PLWABN: 9810629918205606  BnF: cb14366410b (data)  GND: 1052703879  ISNI: 0000 0000 5559 5516  LCCN: no96000635  NTA: 071446826  SUDOC: 091503280  TDVİA: heyd-uriel  VIAF: 73442119   WorldCat (עם VIAF): 73442119
בעיטה

הדגמה של בעיטות באמנויות לחימה
בעיטה בכדורגל
באלימות, באמנויות לחימה ובספורט, בעיטה היא התקפה בעזרת כף הרגל, הברך או הרגל. לעיתים קרובות משתמשים בהתקפה זו בקרב פנים אל פנים. באופן כללי, בעיטות איטיות יותר אך חזקות יותר ממכות הנעשות עם הידיים.
בעיטות תופסות חלק מרכזי באמנויות לחימה רבות, כמו קראטה, אגרוף תאילנדי וטאקוונדו. באומנויות אחרות, כמו ג'ודו ואגרוף, אין משתמשים בבעיטות בכלל. יש אומנויות שבהן משתמשים בבעיטות, אך מגבילים את טווח הפגיעה שלהם לרגליים ולפלג הגוף התחתון.
קיים מספר רב של בעיטות, ולמקצתן יש שמות משלהן. לעיתים קרובות לתנועה מסוימת יהיו שמות שונים באמנויות לחימה שונות.
בכדורגל הנגיעה בכדור מותרת בכל חלקי הגוף, למעט הידיים, אך מקובל בעיקר לבעוט בו ברגל. ישנם כמה סוגי בעיטות מיוחדים בכדורגל: בעיטת עונשין, בעיטה חופשית ובעיטת קרן.
ראו גם

בעיטת מספריים בכדורגל
בעיטת מספריים באמנויות לחימה (אנ')
לקריאה נוספת

דוד בן־סירא, משה איילון, היבטים ביומכניים בבעיטת כדורגל, בתנועה 8 (4-3), 2007, עמ' 286-239 .
אל-מאלחה

| --- | --- |

המסגד במרכז הכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז ירושלים
 נפה:  נפת ירושלים
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני המאה ה-6
 שטח:  6,828 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  15 ביולי 1948
 יישובים יורשים:  השכונות מלחה, עיר גנים, גבעת משואה, וקטמונים ה', ח', ט' בירושלים
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,940 (1945)
 קואורדינטות:  31°45′10″N 35°11′0″E﻿ / ﻿31.75278°N 35.18333°E﻿ / 31.75278; 35.18333
 אזור זמן:  UTC +2
  (למפת ירושלים מוגדלת) אל-מאלחה(למפת ירושלים רגילה) אל-מאלחה
אַל-מָאלִחָה (בערבית: المالحة, מילולית: "הַמְּלוּחָה") היה כפר ערבי ששכן בדרום-מערב ירושלים, צפון-מערבית לבית צפאפא. במהלך מלחמת העצמאות עזבו רוב המשפחות את הכפר לאחר פרשת דיר יאסין והשמועות שנלוו אליה, ורק גברים ולוחמים נשארו בו כדי להגן עליו. ב-15 ביולי 1948 נכבש הכפר סופית לאחר קרב קשה בידי כוח אצ"ל ו"פלוגת יהונתן" של ההגנה.
היסטוריה

אין עדויות לגבי מועד הקמתו של הכפר אל-מאלחה, אם כי כבר במאה ה-6 ישנן עדויות על גאורגים שהשתקעו בכפר, באזור ירושלים וטיפחו שם גני ורדים. תושבי הכפר באותו הזמן היו יהודים, ובהמשך השתנתה אוכלוסיית הכפר למוסלמית.
מן מאה ה-12 ישנן עדויות על נזירים גאורגים תושבי הכפר ששירתו כאריסים במנזר המצלבה.
במאה ה-16 השתלטה חמולת דארוויש הערבית על הכפר, וסיפחה אדמות באזור, שכללו את הקרקעות עליהן שוכנים בימינו קריית הממשלה והקטמונים. אדמות אלו נקנו בחלקן עוד לפני הקמת המדינה על ידי הרב וסוחר הקרקעות ניסים אלישר, והוקמו בהן בתים לאוכלוסייה יהודית. במאות ה-17-18 התאסלמו תושבי הכפר כתוצאה מירידת כוחה של הכנסייה הגאורגית בירושלים.
על פי מיפקד 1931 היו בכפר 1410 תושבים ו-229 בתים. ב-1945 הכפר מנה 1,940 תושבים, והשתרע על פני שטח של 6,828 דונם. כ-13% מתוכם היו בבעלות יהודית והשאר בבעלות תושבי הכפר. הכפר היה גדול יחסית, ובנוי מאבן ירושלמית. במרכז הכפר, ברום של 750 מ', עמד מסגד עם צריח שקיים עד היום. מלבד חקלאות מסורתית, שכללה, בין היתר, כרמי ענבים וזיתים, התפרנסו תושבי הכפר אף מגידול ורדים ומכירת מי ורדים לתושבי הסביבה. עם זאת, פחות מ-10% מתושבי הכפר התפרנסו מחקלאות באופן בלעדי. רובם עבדו כשכירים בירושלים ומעטים התפרנסו מהובלת סחורות מהכפר ומכירתן.
במאורעות תרפ"ט ובמאורעות תרצ"ו-תרצ"ט השתתפו תושבי הכפר בתקיפת השכונות היהודיות במערב העיר, ובייחוד שכונת בית וגן הסמוכה.
היסטוריה > מלחמת העצמאות

תושבי הכפר נטלו חלק בהתנגשויות האלימות שפרצו לאחר קבלת תוכנית החלוקה. הכפר שימש בסיס ללוחמים הערבים שתקפו את השכונות היהודיות במערב העיר, ובייחוד את שכונת בית וגן. לאחר פרשת דיר יאסין והשמועות שנלוו אליה, עזבו רוב המשפחות את הכפר, ורק גברים ולוחמים נשארו בו כדי להגן עליו. אל הכפר הגיעו גם כוחות לוחמים לא סדירים מתימן ומעבר הירדן. בתום ההפוגה הראשונה (10 ביולי 1948) הוחלט לכבוש את הכפרים שממערב ומדרום לירושלים, וב-14 ביולי, של אותה שנה, החלה המתקפה על הכפר, והוא נכבש עוד באותו היום. עם זאת, ביום המחרת, השיבו הערבים במתקפת נגד, שגבתה את חייהם של 18 מלוחמי האצ"ל שהשתתפו בהגנת המקום לאחר כיבושו. לאחר המתקפה נסוגו הערבים, וכוח של מפקדי גדנ"ע עלה לכפר והתבצר בו. לזכר הנופלים הוקמה מצבה ברחוב גולומב, ועליה חקוקים שמותיהם.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שוכנו בכפר עולים מכורדיסטן ומצפון אפריקה. הכפר סופח לתחום שיפוטה של עיריית ירושלים, כשכונת ספר דרום-מערבית המרוחקת מלב העיר, שמו הוסב ל"מנחת". שם זה לא נקלט בציבור הירושלמי, שהמשיך לקרוא לשכונה מלחה.
בינואר 1992, בעת עבודות פיתוח בשכונה, נהרס בית הקברות של הכפר. מספר מצבות נשארו סמוך לבית הספר אורט.
תמונות

מבט מזרחה מאיזור קרית יובל אל הכפר
הכפר בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20
אזור אַל-מָאלִחָה בשנת 1934, ברקע על הרכס נראים בתי הכפר ומסגד הכפר.
הערות שוליים

↑  זהו השטח הכולל מתוכו היו 922 דונם בבעלות יהודית ו−108 דונם שטחים ציבוריים
↑  על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945
1 2
↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיית וילנאי לירושלים, כרך 2, עמ' 668.
↑  יהושע בן-אריה, ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, עמ' 74
↑  רות קרק, ירושלים וסביבותיה, אקדמון, 1995, עמ' 304.
↑  ירושלים לדורותיה - כרך 10, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 83; יהודה סלוצקי, קיצור תולדות ההגנה, 1986, עמ' 193: זאב וילנאי, אנציקלופדיית וילנאי לירושלים, כרך 2, עמ' 668.
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה : ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948. אור יהודה: דביר, 2004, עמ' 214.
↑  הילה טוב, טרקטורים השחיתו קברים מוסלמיים ב״פרויקט מנחת", חדשות, 26 בינואר 1992
גרעין הכפר אַל-מָאלִחָה בתוך שכונת מלחה המודרנית - 2023
מסדר צלב הוורד

צלב הוורד, סמלו של המסדר.
מסדר צלב הוורד או ה"רוזיקרוציאני" (בגרמנית: Rosenkreuzer, רוזֶנקרויצֶר) מתואר כאגודת סתרים אשר נוסדה על ידי כריסטיאן רוזנקרויץ במאה ה-15, והייתה מקושרת עם פרוטסטנטיות ולותרניות. הקתולים דחו את המסדר בטענה כי מחזיקים הם מידע שונה מהתפיסה המקובלת באירופה באותה תקופה. מכיוון שהידע המיסטי שהיה ברשותם היה מוקדם מדי לאותה התקופה, הדבר נשמר בסוד במשך 120 שנה עד לאקלים האינטלקטואלי המתאים יותר אשר יהיה עשוי לקבל אותו.
פילוסופים שונים של המאה ה-17 כגון מיכאל מאייר (אנ'), רוברט פלאד ותומס ווהן (אנ') התעניינו בהשקפת העולם על פי מסדר צלב הוורד. על פי ההיסטוריון דייוויד סטיבנסון (אנ') השפיעה פילוסופיה זו של הרוזיקרוציאנים על הקמת מסדר הבונים החופשיים בסקוטלנד.
על פי הסיפור המכונן של המסדר הוא נוסד בשנת 1407 על ידי כריסטיאן רוזנקרויץ, כאשר החליט להעביר את הידע הרב אשר רכש במהלך מסעותיו במזרח התיכון, לקבוצת תלמידים אשר אסף מרחבי אירופה.
הידע המיסטי של המסדר מתמקד בהתפתחות הגופנית והרוחנית, ובהבנת היקום לעומק. חלק מהידע של המסדר נחשף  ב-1909 על ידי סופר אנונימי, שככל הנראה היה חבר לשעבר שחשף ידע שניתן לו בסוד. את המידע ניתן למצוא בספר סודות היקום של מסדר הורד.
לקריאה נוספת

יוסף דן, אפוקליפסה אז ועכשיו, 178 - 225, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000
פרנסיס ייטס:
The Rosicrucian Enlightenment
The Occult Philosophy in the Elizabethan Age
Ideas and Ideals in the North European Renaissance (1984) Collected Essays III
משטח יבשתי

חבלים גאולוגיים בעולם:

קרום יבשתי:
  שילד
  משטח יבשתי
  רכס הרים
  אגן מבני
  משטח בזלת נרחב
  התמשכות קרום
קרום ימי:
  סלעים בני עד 20 מ"ש
  סלעים בני 20–65 מ"ש
  סלעים בני יותר מ-65 מ"ש
משטח יבשתי או פלטפורמה הוא חבל גאולוגי, מישור בחלקו העליון של שילד הנוצר לאחר שסחיפה הסירה ממנו סלעים ומבנים. על המשטח שנוצר עשויים להצטבר סלעי משקע.
מקובל להשתמש ב"משטח" או "פלטפורמה" כמונחים כלליים להגדרת רצף של משטחים קרבונטיים המצויים במים רדודים. משטחים קרבונטיים עשויים להתפתח במרבית המיקומים הטקטוניים, אך הם נפוצים בעיקר בשולי יבשת סבילים. רבים משדות הנפט בעולם נובעים משכבות סלעי משקע המצויות לאורכם של משטחים קרבונטיים כאלה. דוגמה למשטח קרבונטי כזה היא מפרץ הדסון בקנדה.
היווצרות

לאחר שמסתיימת בניית השילד באמצעות אורוגנזה והוא חדל מלהתרומם, מתפתח בחלקו העליון מישור גידוע. מישור זה הוא תוצר סופי של סחיפה החלה על השילד בתנאים של ים רדוד. הסחיפה האיטית גודעת את הרכסים שהתהוו בשילד בשלבי היווצרותו, ומותירה פני שטח ישרים.
במישור הגידוע נחשפת התשתית הקריסטלינית של השילד המורכבת מסלעי יסוד וסלעים מותמרים. בהמשך השהייה בים הרדוד מצטברים על מישור הגידוע משקעים המצטברים לשכבות סלעי משקע.
משטח כזה החל להיווצר לקראת סוף הקמבריון בשילד הערבו-נובי, ועליו הורבדו במהלך הזמן סלעי משקע. משקעים קמבריים אלה נוצרו כנראה על ידי קרחון יבשתי נרחב, וכיום הם מוסרים בחלקם באמצעות סחיפה וחושפים את סלעי התשתית.
מאפיינים

בדומה לשילדים, גם המשטחים היבשתיים הם אזורי קרום יציבים מבחינה טקטונית ובעלי תבליט טופוגרפי שטוח למדי. משטחים אלה חסרי כיסוי משקעי או שהם מורכבים מכיסוי משקעי מועט שאינו עולה על קילומטרים ספורים. בסלעי המשקע המצויים על משטחים יבשתיים לא חל מעוות וגילם נע בדרך-כלל מהפרקמבריון ועד הקנוזואיקון. למשטחים היבשתיים מאפיינים סייסמיים דומים לאלה של שילד.
משטחים יבשתיים מרכיבים כ-35% מנפח הקרום ואת מרבית שטחו החשוף. המשטח הגדול ביותר מצוי בשטחה של אירואסיה ומשתרע על חלק גדול משטחה. משטח גדול נוסף הוא "אגן ויליסטון" (Williston basin) במרכזה של אמריקה הצפונית ובשוליו המערביים של השילד הקנדי.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
טקטוניקת הלוחות
אורוגנזה
סחיפה
קראטון
מסיב
לקריאה נוספת

עמנואל מזור, גיאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, מסת"ב 965-06-0276-3
שלמה שובאל, צפונות כדור הארץ, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, מסת"ב 965-06-0872-9
עקיבא פלכסר, גיאולוגיה, יסודות ותהליכים, אקדמון, 1992, מסת"ב 965-350-026-0
Encyclopedia of Geology, Elsevier Academic Press, First edition 2005, ISBN 0-12-636380-3
Glossary of Structural Geology and Tectonics, Satish Serial Publishing House, 2008, ISBN 81-89304-44-5
Dictionary of Geology & Mineralogy, McGraw-Hill, Second Edition 2003, ISBN 0-07-141044-9
הערות שוליים

↑  משטח יבשתי במילון המונחים של האוניברסיטה הפתוחה
↑  שולי יבשת סבילים – אזור מעבר בין קרום יבשתי לקרום אוקייני של אותו לוח טקטוני, שלא מתקיימת בו געשיות
↑  קריסטליני – סלע גבישי אנאורגני, בניגוד לסלעים הבנויים משרידים אורגניים כאבן גיר
↑  Encyclopedia of Geology, כרך 1, עמ' 4
↑  Encyclopedia of Geology, כרך 5, עמ' 173
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283190605171  GND: 4184336-8  LCCN: sh85019854 
מישור גידוע במערב מדינת ניו יורק
בעלת האוב מעין דור

וַתֹּאמֶר הָאִשָּׁה, אֶת-מִי אַעֲלֶה-לָּךְ; וַיֹּאמֶר, אֶת-שְׁמוּאֵל הַעֲלִי-לִי. וַתֵּרֶא הָאִשָּׁה אֶת-שְׁמוּאֵל, וַתִּזְעַק בְּקוֹל גָּדוֹל; וַתֹּאמֶר הָאִשָּׁה אֶל-שָׁאוּל לֵאמֹר לָמָּה רִמִּיתָנִי, וְאַתָּה שָׁאוּל.

— ספר שמואל א', פרק כ"ח, פסוקים י"א–י"ב
 ציור מעשה ידי ויליאם בלייק משנת 1783
שאול ובעלת האוב, תחריט מעשה ידי גוסטב דורה
בעלת האוב מעין דור היא דמות מקראית, המופיעה בספר שמואל א', פרק כ"ח, כחלק מסיפור שאול המלך.
שמה ומוצאה של בעלת האוב אינם ידועים. לפי ספר שמואל א', פרק כ"ח, מקום מושבה היה עין דור. עיסוקה, העלאה באוב, ידוע לנו מפסוק ז': ”הִנֵּה אֵשֶׁת בַּעֲלַת-אוֹב בְּעֵין דּוֹר”.
השתלשלות האירועים ודמותה > שאול שואל בה'

ערב המלחמה בגלבוע עם פלשתים מבקש שאול המלך להיוועץ באלוהים וה' מחריש: ”וַיִּשְׁאַל שָׁאוּל בַּיהוָה, וְלֹא עָנָהוּ יְהוָה - גַּם בַּחֲלֹמוֹת גַּם בָּאוּרִים, גַּם בַּנְּבִיאִם.” בייאושו מבקש שאול מעבדיו למצוא לו בעלת אוב. העלאה באוב אסורה על פי דין התורה.
בעקבות רדיפת שאול את בעלי האוב והידעונים מסתכנת האישה, אם תיענה לבקשת המלך המחופש, בעונש מוות. בעלת האוב שידעה על רדיפת שאול, ולא הכירה ששאול הוא זה שעומד מולה. תמהה: ”ותֹּאמֶר הָאִשָּׁה אֵלָיו, הִנֵּה אַתָּה יָדַעְתָּ אֵת אֲשֶׁר-עָשָׂה שָׁאוּל, אֲשֶׁר הִכְרִית אֶת-הָאֹבוֹת וְאֶת-הַיִּדְּעֹנִי, מִן-הָאָרֶץ; וְלָמָה אַתָּה מִתְנַקֵּשׁ בְּנַפְשִׁי, לַהֲמִיתֵנִי.” (ספר שמואל א', פרק כ"ח, פסוק ט') בשאלתה היא מביעה לא רק את סירובה למלא את בקשתו אלא גם את התמרמרותה המוסרית לנוכח הקלות בה הוא מבקש להמיט עליה אסון.
זאת ועוד, יש כאן כפילות: בתחילת הסיפור מסופר, כי שאול הכרית את האובות והידעונים (ספר שמואל א', פרק כ"ח, פסוק ג') ופעם שנייה לומדים הקוראים מפיה של בעלת האוב על הסרת האובות. כפילויות כאלה שכיחות בסיפור המקראי. בפרק זה יוצרת הכפילות ניגוד בין פעולתו של שאול בעבר לבין פעולתו כעת, כשהוא הולך לדרוש באוב בחשאי. ניגוד זה מבליט מה עגום מצבו ולאיזה שפל הגיע.
שאול מגיע מחופש אל האישה מעין דור. בפסוק ח' נאמר ”וַיִּתְחַפֵּשׂ שָׁאוּל, וַיִּלְבַּשׁ בְּגָדִים אֲחֵרִים, וַיֵּלֶךְ הוּא וּשְׁנֵי אֲנָשִׁים עִמּוֹ, וַיָּבֹאוּ אֶל-הָאִשָּׁה לָיְלָה; וַיֹּאמֶר, קסומי- (קָסֳמִי-) נָא לִי בָּאוֹב, וְהַעֲלִי לִי אֵת אֲשֶׁר אֹמַר אֵלָיִךְ”. ייתכן שהנימה החשאית הזאת מילאה את ליבה של האישה הנרדפת בחשד. שאול נשבע לה כי לא יאונה לה כל רע. שבועה זו מניחה את דעתה של האישה והיא מביעה את הסכמתה לביצוע הטקס. המקרא אינו מתאר את פעולות האישה כדי להעלות את רוחו של המת ומדלג מיד אל לתוצאה - האישה רואה את שמואל.
כאשר מתגלה לה זהותו של שאול בדרך לא ברורה, בעלת האוב פורצת בזעקה גדולה כלפי שאול בפסוק י"ב: ”לָמָּה רִמִּיתָנִי, וְאַתָּה שָׁאוּל”. שאול מרגיע אותה ושואל מה ראתה: ”וַיֹּאמֶר לָהּ הַמֶּלֶךְ אַל-תִּירְאִי, כִּי מָה רָאִית”. שאול לא היה מעוניין כלל בהפללתה של בעלת האוב אלא רק בהעלאת רוחו של שמואל על מנת לקבל ממנו הכוונה במצוקתו, לאחר שה' לא ענה לתפילתו. העובדה שבאמצעות ראיית המת היא רואה את שמוסתר מתחת ל"בגדים האחרים" מהווה אישור לכך שאמת דיברה. שאול מזהה את שמואל לפי תיאורה.
השתלשלות האירועים ודמותה > העלאת שמואל באוב

בין שמואל לשאול מתפתח דו-שיח של ממש. בתחילה שמואל מתרגז, ושואל את שאול: ”לָמָּה הִרְגַּזְתַּנִי לְהַעֲלוֹת אֹתִי”. שאול מתנצל בפניו, ואומר שצר לו מאוד כי הפלשתים לוחצים את מחנה ישראל, ואלהים אינו עונה לו. שמואל בתגובה שואל את שאול בתמיהה: ”וְלָמָּה תִּשְׁאָלֵנִי”, ומודיע לשאול שאלהים סר מעליו, וגם קרע את הממלכה מידו, ונתן לרעהו - דוד. בנוסף, שמואל מבשר לשאול שהוא ובניו ימותו במלחמה: "וּמָחָר, אַתָּה וּבָנֶיךָ עִמִּי" (פסוק י"ט).
השתלשלות האירועים ודמותה > ייאוש שאול לאחר דברי שמואל

שאול, שצם לילה ויום, שכב תשוש אחרי דבריו של שמואל. מהמילים ”וַתָּבוֹא הָאִשָּׁה אֶל-שָׁאוּל”, ניתן להסיק שהיא נעדרה מהחדר בעת הופעתו של שמואל. היעלמותו של שמואל לא נמסרת במפורש. אך בניגוד לשמואל, העזרה לשאול מגיעה דווקא מבעלת האוב. האישה רואה כי שאול נבהל, ”וַתֵּרֶא כִּי-נִבְהַל מְאֹד”, מכאן ניתן להסיק שברצונה לעזור לו, היא מונעת ממראה עיניה על ידי הבנתה לנפשו ועל ידי הזדהות עם סבלו.
בעלת האוב מציעה לשאול מאכל אך הוא מסרב. בעלת האוב זקוקה לכוח שיכנוע רב על מנת ששאול יאות לאכול. היא פונה אל המלך ביראת כבוד, נוקטת בלשון: 'שִׁפְחָתְךָ', והיא מציגה את ההיענות להזמנתה כחסד שיגמול לה שאול על האירוח. היא מוכיחה את דבריה בדרך אנלוגית: ”הִנֵּה שָׁמְעָה שִׁפְחָתְךָ בְּקוֹלֶךָ, וָאָשִׂים נַפְשִׁי בְּכַפִּי, וָאֶשְׁמַע אֶת-דְּבָרֶיךָ אֲשֶׁר דִּבַּרְתָּ אֵלָי. וְעַתָּה, שְׁמַע-נָא גַם-אַתָּה בְּקוֹל שִׁפְחָתֶךָ, וְאָשִׂמָה לְפָנֶיךָ פַּת-לֶחֶם, וֶאֱכוֹל”. חוקר המקרא, אוריאל סימון, רואה בכך טיעון לקוי, לכאורה: היא נתנה דבר גדול והיא מבקשת דבר פעוט. לשיטתו, בהגזמותיה הרטוריות מובלעת הטענה האמיתית, שמכוח נכונותה לסכן את חייה למענו היא קנתה לה מעין זכות על חייו.
לאחר ששאול מתרצה לאכול היא מכינה לפניו מאכלים: ”וְלָאִשָּׁה עֵגֶל-מַרְבֵּק בַּבַּיִת, וַתְּמַהֵר וַתִּזְבָּחֵהוּ; וַתִּקַּח-קֶמַח וַתָּלָשׁ, וַתֹּפֵהוּ מַצּוֹת. וַתַּגֵּשׁ לִפְנֵי-שָׁאוּל וְלִפְנֵי עֲבָדָיו, וַיֹּאכֵלוּ”.
פרשנות

הרד"ק מביא מחלוקת בין הגאונים האם בעלת האוב אכן העלתה את שמואל באוב:
לדעת רב שמואל בן חפני, כל מעשיה של האישה היו ברמאות כי באמת לא דיבר שמואל עם שאול וכלל לא עלה מקברו; אלא בעלת האוב שזיהתה את שאול מיד בבואו אליה ושמעה על מעשיו שמה בפי שמואל דברים אלו ועשתה כדרך בעלי האוב "להביא בן אדם שמדבר מתוך מחבואו בלשון נמוך" וכך האמין לה שאול. רב שמואל גאון מוסיף "שאף על פי שמשמעות דברי החכמים ז"ל בגמרא כי אמת היה שהחייתה האישה את שמואל, לא יקובלו הדברים במקום שיש מכחישים להם מן השכל".
הרד"ק מביא גם את דעתם של רב סעדיה גאון ורב האי גאון שסיפור המעשה התרחש כפשוטו שעלה שמואל מקברו ושוחח עם שאול, אך לא היה זה בכוחה של בעלת האוב אלא ה' החייהו כדי לגלות לו את העתידות והקורות שיהיו עמו. בדרך זו הם מסבירים את בהלתה של האישה בעת ששמואל אכן עלה: ”ותזעק בקול גדול”, שכן בדרך כלל אין בכוחם של בעלי האוב להחיות מתים ולדעת את העתידות, ורגילים לרמות את הבאים אליהם, אך מקרה זה היה חריג ואירע הדבר בפועל. על שיטה זו הרד"ק תמה, שאם רצה ה' לספר לשאול את הבאות עליו היה יכול לעשות זאת באמצעות נביא או אורים ותומים ולמה הזקיקו ללכת לבעלת אוב.
פרופסור אוריאל סימון מדגיש את הייחודיות של הסיפור בכך שבניגוד למקובל בספרות דידקטית, המשחירה את החוטא, המספר המקראי לא חושש להודות בכל זאת במידותיה המוסריות ולציירה באור שהוא גם חיובי: "חטאה כבעלת אוב לחוד, וצדקתה כאישה רגישה ונדיבה לחוד. נאמנות מרהיבה זאת לאמת החיים, למלאות ההוויה האנושית על מורכבותה, נפתוליה וריבוי פניה, נדירה למדי בסיפורת מגמתית".
שמה

לפי ילקוט שמעוני לספר שמואל, היה שמה של בעלת האוב 'צפניה', והיא הייתה אמו של אבנר בן נר (על פי הרב עזריה די פאנו בספרו "גלגולי נשמות", שמה היה צפנית). על פי גרסאות אחרות, היה שם בעלה צפניה, והיא נותרת באלמוניותה.
על פי קדמוניות המקרא היה שמה סֵדֶקְלָה בת אָדוֹד המדיני.
באסלאם

בקוראן גם כן מופיע סיפור על בעלת האוב מעין דור, אך אלישע היה זה שנפגש עם בעלת האוב, והמועלה באוב הוא יהושע בן נון.
בתרבות

דמותה של בעלת האוב מעין דור היוותה השראה לסופרים ומשוררים רבים. שאול טשרניחובסקי כתב את הבלדה המפורסמת בעין-דור.
"שאול אחוז טירוף" הוא שמו של מחזה פרי עטו של ז'או זה לה טאי, שראה אור בפריז, בשנת 1572 לערך. שמו המלא של המחזה "שאול אחוז טירוף, טרגדיה שאולה מן התנ"ך, שחוברה לפי דרכם ואמונתם של הטרגיקנים בני הזמן העתיק" מתאר את שאול מבעד לעיניו של נושא כליו. במחזה זה מקללת רוחו של שמואל את בעלת האוב ושולחה.
בשנת 1931 פרסם יצחק קצנלסון את מחזהו "הרועים". במחזה היתולי זה מתבקשת בעלת האוב העוברת בין חיים למוות על ידי אליהו הנביא להביא לפניו את שאול. בעלת האוב טוענת במחזה כי שאול אינו מלך אלא נביא אשר התחפש למלך. כמו כן מתבקשת בעלת האוב להעלות גם את שלמה באוב.
סיפורו של המפגש בין שאול לבעלת האוב הצית את דמיונם של ציירים רבים, ביניהם ויליאם בלייק, וושינגטון אלסטון, דמיטרי מרטינוב, וגוסטב דורה.
בסדרה מעשי כשפים, אמהּ של סמנתה קרויה "אנדורה" על שם מקום מושבה של בעלת האוב.
בסדרה הסודות של ניקולס פלאמל בן האלמוות, מוזכרת צפניה המכשפה מעין דור כקדמונית בעלת כוחות חזקים.
ראו גם

העלאה באוב
כישוף
סיאנס
בעין-דור
המלחמה בגלבוע