סולם ריכטר – מידת רעש, מידת אדם (ספר)
תמצית תוכן הספר > פרק שישה עשר: לחזות את הבלתי ניתן לחיזוי (עמ' 253–268)

"רק טיפשים ושרלטנים חוזים רעידות אדמה"
הָאף פותחת את הפרק הזה בציטוט של ארנסט רתרפורד חתן פרס נובל מ-1908, ובפרשנות עליו שיכולה להוות תסכול לכל סייסמולוג. את פרשנותה לדבריו של רתרפורד היא מבטאת כ"אם יש מבחן לקמוס יחיד למדע המודרני, זה האם ההבנה שלנו מספקת לא רק לתאר את אירועי העבר, אלא גם להבין את הבסיס לחיזוי העתיד." היא מתארת את התסכול הזה בשאלה שלא מעט אנשים שואלים לאחר כל רעידת אדמה הרסנית: "מה מועילים סיסמולוגים אם הם לא יכולים לחזות רעידות אדמה?"
הָאף "מתגוננת" וכותבת שעדיין, ניתן לחזות את תאוצת קרקע מקסימלית בכל אתר בעת רעידת אדמה בגודל נתון; אנו יכולים גם לחזות במידה רבה של ודאות כמה רעידות אדמה בדרגות שונות יפגעו בממוצע באזור נתון ובפרק זמן נתון; הָאף טוענת שהמושג חיזוי רעידת אדמה הוא חמקמק, ונתפס ככזה שמציין, בתוך חלונות זמן צרים ושימושיים, את זמנה המדויק, מיקומה וגודלה של רעידת אדמה עתידית, ומשמש לעיתים שרלטנים וטיפשים. הציבור מבקש חיזוי ברמה של חיזוי מזג אוויר קונקרטי, או התרעה ספציפית, ומתעלם מהשלכות כלכליות וחברתיות של שיפור משמעותי ביכולת החיזוי.
בארצות הברית, הפופולריות של מחקרי חיזוי רע"א ירדה עם השנים, וריאיון עם ריכטר בנושא משנת 1979, סיפק רטרוספקטיבה על תחום זה במחצית הראשונה של המאה ה-20. עד שנות ה-80 לא בוצע מחקר רציני בנושא החיזוי, למעט הניסיון להתחקות אחר רעידות האדמה בפארקפילד, שגם הוא לא נשא פרי של ממש. ריכטר באותו ריאיון יצא כנגד כמה עמיתים מקאלטק, שלכאורה ניצלו את הבהלה שנוצרה בציבור אחרי רעה"א באלסקה בשנת 1964 במגניטודה 9.2, ודרש (הציבור) לקיים מאמצים להגיע ליכולת חיזוי.
הערותיו של ריכטר התייחסו לפחות בחלקן למקרה הבליטה של פלמדייל, כשמחקר פגום של מדען מהמכון הגאולוגי האמריקאי ה-.U.S.G.S טען שגילה התרוממות של 45 סנטימטרים על פני עשרות אלפי קמ"ר לצד העתק סן אנדריאס, אשר רימזה להתקרבות מאיימת של רעידת אדמה גדולה מאוד, ולאחר שנים התבררה טעותו, לאחר שהתברר בחישובים של מדידות לווייניות שמדובר בהתרוממות של סנטימטרים ספורים, ובאזור הרבה יותר מקומי ליד ההעתק. הָאף מאזכרת גם את המקרה של הגאולוג המפורסם ביילי ויליס משנות ה-20, שהסתמך על מדידות שגויות דומות של מדידות מוקדמות ("טריאנגולציה") שפורסמו ב-1924 על ידי סקר החוף והגיאודזיה. המדידות הראו שלכאורה שני הצדדים של שבר סן אנדראס, החליקו האחד ביחס לשני בקצב מדהים של עשרים וארבע רגל בשלושים שנה. מזה השתמע שכמות עצומה של מתח, או אנרגיה, הצטברה על דרום העתק סן אנדראס בשנים האחרונות. למעשה, נתונים מודרניים הראו שהתנועה היחסית שם משני צידיו של ההעתק היו בשיעור של כשלושה רגל בשלושים שנה. הָאף כותבת על הנזקים הכלכליים של התחזיות לכאורה לרעידת אדמה גדולה בקרוב בשנות ה-20 ובשנות ה-70, ותוקפת את הגאולוג ביילי וויליס שלכאורה ייחס לתחזית שלו מאמצע שנות ה-20, את הרעידה של לונג ביץ' במרץ 1933. ריכטר בעצמו יצא בעת ההיא נגד הסברה שרע"א קטנות או גדולות, משחררות חלק מהאנרגיה שהצטברה, ומרחיקה את הגדולה שממנה חוששים. להפך הוא כתב, זה רק מהווה זרז לרע"א גדולה.
הָאף חוזרת לדון במאמצי חיזוי רעידות האדמה בקרב המדענים, מזכירה את ההצלחה המסוימת של הסינים בחיזוי רעה"א של שנת 1975 (אנ'), ואת התייחסותו של ריכטר ל"נסיבות המקלות" של המקרה, מכדי שייחשב כהצלחה גדולה של חיזוי הרעידה, ופעולות פינוי אלפי התושבים מהעיר שחייהם ניצלו. היא גם דנה באופי הבעייתי של הסתמכות על התנהגות חריגה של בעלי חיים כסמן דטרמיניסטי במסגרת הניסיונות שמתקיימים להגיע לרמה מסוימת של חיזוי. עוד מזכירה המחברת, ששנה לאחר מכן, התרחשו אותם סימנים מעידים לפני רעידת האדמה בטאנגשאן (1976), והסינים נכשלו בחיזויה – רע"א שגרמה רשמית לרבע מיליון הרוגים, ורבים מאנשי המקצוע מאמינים שהיקף ההרוגים היה פי שלושה.
ההצלחה המסוימת של הסינים בחיזוי רעידות אדמה על בסיס אינדיקטורים דטרמיניסטיים שתוארו לעיל, הפיחה גל של אופטימיות בקרב כמה מחוקרי מדעי כדור הארץ, ששינויים פיזיים בקרום כדור הארץ עשויים להעיד על רע"א גדולה שמתקרבת. הופיעו מספר מחקרים של סייסמולוגים אמריקאים ורוסים כאחד, שמצאו שלפני רעידת אדמה גדולה, תכונות הסלעים המקיפות את אזור מישור ההעתק שצפוי להפעיל רעידת האדמה השתנו, באופן שמשתנה היחס בין המהירות של גלי P לזו של גלי S (סוגים של גלים סייסמיים). ניסויים במעבדה של מהירויות גלים בדגימות סלע, סיפקו בסיס פיזיקאלי לתצפית זו: כאשר סלעים נמצאים תחת לחץ הולך וגובר, ככל שהם עשויים להיות לפני רעידת אדמה גדולה, נוצרים סדקים קטנים בתוך הסלע, מה שגורם לנפחן לגדול מעט (דיליטציה; Dilitancy (אנ')). לתהליך כזה תהיה השפעה על המהירות של הגלים סייסמיים. המהירות של גלי P וגלי S יושפעו בצורה שונה, ולכן היחס בין השניים ישתנה. כתוצאה מכך, גם שינוי במפלס מי התהום יתרחש. ריכטר מצא עצמו בוויכוח עם מדעני .U.S.G.S שמיהרו להצהיר הצהרות לציבור אודות סימנים מעידים מהסוג המתואר לעיל לרעידת אדמה, ובמיוחד עם הגאולוג בוב קאסל ועמיתיו, שמחד פרסמו את דוחותיהם באיחור ניכר, זמן רב לאחר הצהרותיהם לתקשורת, וגרמו בהצהרותיהם להוצאת כספים גדולה מאוד ומיותרת, ומבלי שהתאפשרה בזמן אמיתי ביקורת עמיתים. ואכן, מאוחר יותר התבררו הטעויות. חלק מהערותיו של ריכטר נגעו למקרה הבליטה של פלמדייל שמוזכר לעיל, והוא מכנה בציניות את הפולמוס סביב העניין, שקיבל ממדים מכוערים ואישיים, כהקרב על הבליטה.
מכאן עוברת המחברת לדון ברעידות חוזרות (repeaters). הקרע החוזר על עצמו של קטע/סגמנט בודד של העתק, נתפס במודלים פיזיקליים כ"טלאי תקוע" על פני ההעתק, שסביבו מצטברת אנרגיית מתח. כאשר הטלאי נקרע, המתח משתחרר, ותהליך צבירת האנרגיה מתחיל שוב. אם קצב הצבירה (תנועת הלוחות) קבוע, התזמון של רעידות האדמה יהיה קבוע. ה-.U.S.G.S מביא כדוגמה את רעידות האדמה בפארקפילד. לטענת המחברת, ריכטר הבין את זה לפני כולם, אך לא האריך ימים בקריירה שלו ובחייו, כדי לכוון את התופעה למחקרי חיזוי רעידות אדמה.
במכתב מ-1958 למשל, הוא הזכיר את אפשרות שתנועה של מסות אוויר גדולות עשויה להשפיע על פעילות רעידת אדמה, אם כי הוא גם ציין שלא היה מתאם מוכח שכזה. "יש", הוא כתב, "נטייה ברורה שמספר רעה"א הקטנות בדרום קליפורניה, יעלה מעט בסוף חודשי הקיץ, בערך בזמן הגשמים הטובים הראשונים. באופן כללי ייחסתי את זה יותר להעברת מסות האוויר דרומה מאשר לגשם ממשי". האפשרות שלחץ אטמוספירי גדול משתנה עשוי למלא תפקיד בהפעלת רעידות אדמה, אינו מחוץ לתחום אֶפשָׁרוּת, כותבת הָאף ומסבירה מדוע.
תחום הסייסמולוגיה ראה התפתחויות רבות וחשובות בעשרות השנים שלאחר מותו של ריכטר. בין הבולטים ביותר היא הבנה טובה יותר של האינטראקציה בין רעידות אדמה: לא רק של רעידות עיקריות ועוקבות, אלא הדרך שבה רעידת אדמה אחת גדולה יכולה להשפיע על תזמון של אחרת. כמו כן, יש לנו הבנה טובה יותר, או יש הסבורים כך, של מה שנקרא "מחזור רעידת אדמה". עם זאת, חיזוי רעידת אדמה לטווח קצר הוכיח עצמו כ"אגוז קשה לפיצוח". וכאן מתארת הָאף מספר מחקרים שתכליתם לחתור לחיזוי רעידות אדמה – חיזוי שריכטר לא האמין שהוא אפשרי. למעשה, מבחינה זו, אנו נמצאים באותו מצב שריכטר מצא את עצמו בו לפני עשרות שנים.