stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איילט האווס באקנר
ביוגרפיה

באקנר נולד ב-14 בדצמבר 1816 בפרדריקסבורג, וירג'יניה, למד בג'ורג'טאון קולג', וושינגטון הבירה ובאוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל. הוא עסק בהוראה מספר שנים. הוא עבר לפלמירה, מיזורי, ב-1837. הוא שימש כסגן השריף, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1838 והחל לעסוק בכך בבאולינג גרין, מיזורי. הוא הפך לעורך של Salt River Journal.
באקנר נבחר לפקיד בית המשפט של מחוז פייק ב-1841. הוא עבר לסנט לואיס, מיזורי, בשנת 1850 והמשיך בעיסוק בעריכת דין. הוא היה עורך דין של הבנק של מדינת מיזורי בשנת 1852. הוא מונה לממונה על עבודות ציבוריות ב-1854 וכיהן עד 1855. הוא חזר למחוז פייק והתיישב בחווה ליד באולינג גרין.
באקנר נבחר לשופט של המחוז השיפוטי השלישי ב-1857. הוא שימש כציר לוועידה שהתקיימה בוושינגטון הבירה ב-1861 במאמץ לתכנן אמצעים למניעת המלחמה הקרבה. הוא עבר לסנט צ'ארלס, מיזורי, ב-1862 והתעניין בייצור טבק בסנט לואיס. הוא גם עסק במסחר, ועבר למקסיקו, מחוז אודריין. הוא כיהן כחבר בוועד המרכזי הדמוקרטי ב-1868, וכציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1872.
באקנר נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-43 ולחמשת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1885. הוא כיהן כיו"ר הוועדה למחוז קולומביה (הקונגרס ה-44), הוועדה לבנקאות ומטבע (הקונגרסים ה-45, ה-46 וה-48). הוא היה בעל עבדים. כמו חברי קונגרס רבים מאותה תקופה החזיקו בדעות גזעניות, באקנר היה תומך חזק במיוחד בעליונות הגזע של הלבנים. בעודו תומך בהתלהבות בהגבלות על ההגירה הסינית, הוא גם קרא להרחיק את האפרו-אמריקאים מארצות הברית, ושאל "איזו סיבה אפשר לייחס שאנו לא מתכוננים להסיר, לא על ידי גירוש כפוי או על ידי כל צורה של כפייה, את זה. חלק מהאוכלוסייה שלנו, שכמו הסינים, הם זרים לגזע שלנו, שדמו אינו מתערבב עם זה של הגזע הלבן מבלי להשחית אותו, ושדם נחיתות מהגזע הלבן היא עובדה מודה?" בעוד חברי קונגרס אחרים מתחו ביקורת על הענקת זכויות לאפרו-אמריקאים, אפילו רוב חברי הדרום לא הרחיקו לכת ודגלו בהוצאת מיליוני אזרחים מהמדינה.
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1884 ופרש מהחיים הציבוריים. הוא מת במקסיקו, מיזורי ב-5 בפברואר 1894, ונקבר בבית הקברות אלמווד.
אלעזר הכהן

ערך זה עוסק בכהן גדול בן אהרון. אם התכוונתם לכהן גדול מימי בית שני, ראו .
אֶלְעָזָר הוא דמות מקראית, בנו השלישי של אהרן הכהן (ספר שמות, פרק ו', פסוק כ"ג) ואחיינו של משה. היה הכהן הגדול השני, אחרי מות אביו.
שני אחיו הגדולים - נדב ואביהוא - מתו ביום חנוכת המשכן, בהקריבם אש זרה לפני ה'. אחיו הקטן, איתמר, נותר עמו בחיים ושימש ככהן.
אלעזר היה גם "נשיא נשיאי הלוי" (ספר במדבר, פרק ג', פסוק ל"ב), והיה האחראי העליון על שמירת הקודש וכליו בזמן העברת המשכן בעת המסעות במדבר ובכך נחשב לאמרכל הראשון.
בנו היה פינחס, שהמשיך אותו בתפקיד הכהן הגדול.
קבר אלעזר

לפי מסורות יהודיות, שומרוניות וערביות, נמצא קבר אלעזר בגבעת פינחס שבעוורתא, מדרום-מזרח לשכם. אלפים פוקדים את הקבר ביום ההילולה שחל בא' באב. ביום זה מאבטחים כוחות צבא רבים את המקום. ארגון "אגודת יסוד עולם" שעומד מאחורי העליות, דואג למחוק את כתובות הנאצה שנכתבות על המצבה.
העדות הראשונה על מיקום הקבר נמסרה על ידי רבי יעקב (תלמיד רבי יחיאל מפריז) שביקר בארץ בסביבות שנת אלף לספירת הנוצרים:
וכפר עוורתא לשמאל העולה לירושלים... הוא קבר אלעזר בן אהרן הכהן והוא בנין מפואר מאוד.."
ב-31 באוגוסט 2011 חולל הקבר בגרפיטי בערבית ובציור של משגר רקטות.
בפברואר 2012 חולל שוב הקבר ורוססו בו כתובות המשבחות את רוצחי משפחת פוגל.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
לקריאה נוספת

הרב ישראל דנדרוביץ, בני אהרן הנותרים, בתוך: קובץ פעמי יעקב, גיליון סה-סו, כסלו תשס"ח, עמודים: קה - קי.
מיכאל מיכאל

| --- | --- |

מיכאל מיכאל במדים
 לידה:  6 באוקטובר 1918 קרקוב, פולין פולין 
 פטירה:  19 במאי 1997 (בגיל 78) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 
מיכאל מיכאל (6 באוקטובר 1918 – 19 במאי 1997) היה איש צבא ודיפלומט ישראלי.
ביוגרפיה

מיכאל נולד באוקטובר 1918 בקרקוב שבפולין. אביו, ד"ר שמעון פלדבלום, היה פעיל ציוני וכיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית בגליציה המערבית ובשלזיה. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. למד הנדסה בטכניון בחיפה ולאחר מכן למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. בשנת 1939 התגייס לארגון "ההגנה" והיה חבר בה עד לפירוקה בשנת 1948. בין היתר היה אחד המפקדים על מבצע פריצת מחנה עתלית[דרוש מקור] ומפקד העיר חיפה. לאחר הקמת צה"ל שירת באגף כוח אדם כמפקד מחלקת אכ"א/1, מחלקת החיול והקליטה, כיהן כמפקד מחוז תל אביב ופיקד על מצעד צה"ל בחגיגות יום העצמאות ה'תשי"ד. ב-1954 מונה למושל צבאי באזור הגליל. מיכאל סיים את שרותו הצבאי בדרגת אלוף-משנה.
קריירה דיפלומטית

בשנת 1956 הצטרף למשרד החוץ. בתחילת שירותו היה הנספח הצבאי בטורקיה וביוגוסלביה. בשנת 1959 מונה לקונסול הכללי במומביי (הנציג הישראלי הבכיר בהודו).
ב-1962, עם עצמאות אוגנדה, מונה מיכאל לשגריר ישראל הראשון במדינה בתקופתו העמיקו הקשרים בין המדינות. לאחר סיום תפקידו באוגנדה שב לישראל והיה למנהל מחלקת המחקר במשרד החוץ. בשנת 1969 נשלח מיכאל לכהן כממונה על נציגות ישראל בדרום אפריקה, בדרגת שגריר.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1975 נתמנה לשגריר בפרו.
ב-1982 מונה לשגריר בזאיר, וב-1984 יצא לגמלאות.
נפטר במאי 1997, בגיל 78. נקבר בבית העלמין ירקון.
הערות שוליים

↑  מ. מיכאל - קונסול כללי בבומביי, דבר, 16 באוקטובר 1959.
↑  היום תוכרז עצמאות אוגנדה, דבר, 9 באוקטובר 1962.
↑  מיכאל מיכאל – ממונה (כשגריר) על נציגות ישראל בדרום-אפריקה, מעריב, 7 בינואר 1969.
↑  מינויים במשרד החוץ, דבר, 17 באפריל 1975.
↑  מיכאל מיכאל באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
צבי צימרמן

צבי הנריק צימרמן (בונה) (2 בינואר 1913 - 10 ביוני 2006) היה פעיל ציוני ואיש ציבור ישראלי, ניצול השואה. במהלך חייו עסק בפעילות פוליטית וציבורית, וכיהן בתפקידים רבים בהם חבר הכנסת, עורך דין ונוטריון, סגן יושב ראש הכנסת, סגן ראש עיריית חיפה ושגריר ישראל בניו זילנד ואיי אוקיאניה.
ביוגרפיה > נעוריו, השואה ודרכו באירופה

צימרמן נולד בסקאלה בחבל זברוביץ' בפולין. כשנה לאחר לידתו פרצה מלחמת העולם הראשונה והוריו נמלטו מסקאלה עם חמישה מילדיהם, ונדדו בסביבה. הוריו נפטרו ממחלת הכולרה, והוא ואחיו ואחיותיו נותרו לבדם. כאשר הסתיימה המלחמה חזרו לסקאלה, שם סיים את בית הספר העממי. בנעוריו עבר אל בית אחותו הבוגרת, שנישאה לפני המלחמה, בעיר טרנופול, שם סיים את הגימנסיה העברית. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה היגלונית בקרקוב. היה פעיל בתנועת הנוער של הציונים הכלליים ב-1928, יו"ר אגודת הסטודנטים הציונית קדימה בקרקוב וסגן יו"ר האגודה בפולין. משסיים את לימודיו התכונן לעלות לארץ ישראל, אך פריצתה של מלחמת העולם השנייה מנעה ממנו את העלייה. צימרמן עבר את רוב המלחמה בגטו קרקוב, בו היה פעיל במחתרת הציונית "הסנה", שאיגדה נוער ציוני מתנועות שונות, והיה מקשר עם גרעין "החלוץ הלוחם" בגטו.
לאחר חיסול הגטו ב-13 במרץ 1943, הועבר למחנה עבודת כפייה וולק 3 בשליטת הנאצי אמון גת.
צימרמן ברח ממחנה עבודת הכפייה להרי הקרפטים, שהיוו את הגבול בין סלובקיה ופולין. הוא נעזר בשרשרת ארוכה של קשרים שהיו לו בארצות כמו צרפת, אנגליה, פולין והונגריה. הוא וחבריו השתמשו בקשריו, להברחת יהודים מהגטאות וממקומות מסתור, דרך הרי הקרפטים, להונגריה, שם ציידו את המוברחים בתעודות מזויפות. צימרמן היה ראש הוועד של פליטי פולין בבודפשט ובוקרשט.
בשנת 1944 אורגנה בריחה לרומניה כפולנים הבורחים מפני רוסיה הקומוניסטית. בעזרת המחתרות השונות הצליחו צימרמן וחבריו לארגן עלייה לארץ ישראל באונייה קזבק מרומניה לטורקיה, ומשם ברכבת דרך סוריה ולבנון עד לארץ ישראל.
מרבית בני משפחתו נרצחו בשואה.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ופוליטית > מעלייתו לארץ ועד היבחרו לכנסת

בהגיעו לארץ ישראל ביוני 1944, הרצה צימרמן על השואה בעברית, כשהמלחמה הייתה עדיין בעיצומה. הוא נמנה עם ניצולי השואה הראשונים שהגיעו ארצה ודיברו עברית רהוטה, ובכך עורר את המוּדעוּת לשואה בקרב הציבור, שהופתע לשמוע עליה. תגובתו הקרה והספקנית של הציבור היהודי בא"י לעדותו של צימרמן (שהוכחה לימים כנכונה ומדויקת) הביאה לסגירת הגולל על הנושא בחייו האישיים והציבוריים. צימרמן שב לעסוק בנושא רק במחצית השנייה של שנות ה-80, לאחר סיום תפקידיו הציבוריים. כשפרצה מלחמת העצמאות ב-1948 התגייס ל"הגנה" והיה פעיל בה. במקביל עבר להיות מזכיר כללי של התאגדות הסוחרים בחיפה והצפון. משם גויס להיות קצין קיצוב לאזור חיפה והצפון. כאשר הסתיימה המלחמה ותפקידו תם, עבר בחינות לעורכי דין זרים ופתח משרד עורכי דין. בשנת 1951 התמודד מטעם הציונים הכלליים נגד אבא חושי בבחירות לעיריית חיפה, וכיהן כסגן ראש עיריית חיפה.
בשנת 1953 נישא לאשתו מרים.
בשנת 1961 העיד במשפט אייכמן. בעדותו סיפר על פעולת מחתרת "הסנה" שהייתה מורכבת מן האליטה האינטלקטואלית היהודית בעיר, על צבירת נשק ותעודות מזויפות ועל שאלת אחריותו של אייכמן כפי ששמע מאסירים וסוהרים במחנות.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ופוליטית > בכנסת

בשנת 1959 נבחר צימרמן להיות חבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים, שהתאחדו ב-1961 עם המפלגה הפרוגרסיבית למפלגה הליברלית והיה חבר כנסת במשך ארבע קדנציות מטעמה ומטעם גוש חרות ליברלים (גח"ל). בשנים 1969–1982 כיהן כיו"ר המועצה הארצית של הציונים הכלליים.
היה חבר בוועדת הכנסת, ועדת הפנים, ועדת העבודה והרווחה וועדת הכספים. בקדנציה האחרונה לכהונתו היה סגן יושב ראש הכנסת.
מהחוקים שיזם:
ביטול היתר יציאה מהארץ: צימרמן פעל ונאבק בכנסת למען נושאים רבים, ובין היתר היה מראשוני הלוחמים למען זכויות הפרט. זמן קצר לאחר היבחרו, פתח במאבק למען ביטול היתר יציאה מן הארץ. הוא טען כי הדרישה להיתר יציאה פוגעת בחופש הפרט ובדמוקרטיה. הוא הגיש הצעת חוק פרטית לביטול היתרי היציאה. זמן קצר לאחר מכן, הגישה הממשלה הצעת חוק משלה בנושא, והיתרי היציאה בוטלו.
החוק למניעת האזנות סתר: בשנת 1960 הגיש צימרמן הצעת חוק פרטית למניעת האזנת סתר. הוא כתב בספרו כי עשה זאת לאחר שהופיעו ידיעות בעיתונים על מקרים של האזנת סתר, בעיקר אצל גורמים פוליטיים. במפלגתו עלה חשד שמאזינים לשיחותיו של יו"ר המפלגה, שר המסחר והתעשייה פרץ ברנשטיין. היה זה מאבק נגד הפגיעה בחופש הפרט ובצנעתו, שנמשך שנים רבות. כאשר הגיש את הצעת החוק שלו, הוא פתח בנימה מבודחת: "מאזינים לכל מי שיש לו מעמד במדינה, לפחות ההרגשה הכללית במדינה היא כזו. אפשר לומר כי ההאזנה למכשירי הטלפון של האזרחים הפכה אצלנו להיות מסימני ההיכר של חשיבות. עוד נגיע למצב שאזרחים יתביישו להודות כי לטלפון שלהם אין מאזינים..."
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ופוליטית > פעילות ציבורית

בשנת 1978 התמודד לראשות עיריית חיפה וכיהן כסגן ראש העיר ויו"ר הוועדה העירונית לתכנון ובנייה. לקראת סוף כהונתו בעיריית חיפה, הסכים להצעה להתמנות כשגריר בשירות משרד החוץ. בין השנים 1983-1986 מונה לשגריר ישראל בניו זילנד ובאיי אוקיאניה - טונגה, טובאלו, פפואה גינאה החדשה, פיג'י וסמואה. צימרמן סירב להצעה לכהן כשגריר ישראל בגרמניה כיוון שחשש שיתקשה ללחוץ את ידיהם של פושעי מלחמה ושותפי מלחמה שאחראים לרצח משפחתו ועמו, על אף שראה באפשרות זו גם סוג של תקומה ונקמה. עם תום כהונתו בוולינגטון סירב להצעת משרד החוץ להתמנות כשגריר ישראל בפולין.
צימרמן המשיך בפעילות ציבורית, כתב את ספריו ובעיקר פעל לאיתור חסידי אומות העולם ולחשיפת פרשות הצלה וגבורה שלא היו ידועות.
במהלך בריחתו של צימרמן מהנאצים, הוא הגיע בשנת 1943 לבודפשט, שבה שלטו אז הונגרים משתפי פעולה עם הנאצים. פליטים יהודים שהגיעו לשם, היו נתונים בסכנת מוות. לפיכך, התחזו הפליטים היהודים לפליטים פולנים קתוליים. מאחר שלצימרמן היו קשרים עם הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון, הוא נפגש בהמלצתם, עם מי שהיה השגריר מטעם הממשלה הפולנית הגולה בבודפשט, ד"ר הנריק סלביק. הד"ר סלביק, יחד עם צימרמן, בעזרת רוזנת הונגריה בשם ארזבט סאפארי, ובעזרת פקיד הונגרי בכיר בשם יוז'ף אנטל (אביו של ד"ר יוז'ף אנטל, שהיה לימים ראש ממשלת הונגריה, לאחר נפילת מסך הברזל), סיפקו אלפי תעודות מזויפות ואשרות של פליטים פולנים נוצרים - לפליטים יהודים שהגיעו לבודפשט, ובכך הצילו את חייהם. כמו כן הם הקימו בית יתומים לפליטים יהודים ילדים, אף הם במסווה של נוצרים.
כשהנאצים כבשו את הונגריה הם עינו ורצחו את ד"ר סלביק, אך ד"ר יוז'ף אנטל שרד. גורלם של סלביק ואנטל נודע לצימרמן רק לאחר נפילת מסך הברזל, והוא דאג לחשוף את גבורתם. שניהם הוכרו, בזכות פועלו של צימרמן, כחסידי אומות עולם, על ידי מוסד יד ושם. כמו כן הצליח צימרמן לאתר ולהביא להכרתם כחסידי אומות עולם של שני חברי המחתרת הפולנית אשר הדריכו ועזרו לפליטים יהודים, וגם לו עצמו, להבריח את הגבול בהרי הקרפטים, מפולין לסלובקיה: סטפן קוצון ומיכאל לומניצקי. בתו של מיכאל לומניצקי, ונדה לומניצקה דולק, היא משוררת חשובה בפולין והקדישה משיריה למאורעות אותם הימים.
כתביו

צימרמן כתב שני ספרים על חייו.
"בין פטיש הכנסת וסדן המפלגה" מתאר את קורותיו ופועלו כחבר כנסת במשך שנים רבות, יצא לאור ב-1994 על ידי המכון לחקר הכלכלה והחברה בישראל על שם יוסף ספיר.
"הסנה הבוער" - מתאר את קורותיו מלידתו וחייו בפולין שבין שתי מלחמות העולם, דרך השואה, עלילות בריחה, הצלה וחשיפת גבורתם של חסידי אומות עולם ועד לעלייתו ארצה, יצא לאור במקור, בפולין, בשפה הפולנית בשנת 1997 בשם "שרדתי, זוכר, מעיד". ספר זה התקבל בפולין בעניין רב לאחר שחשף את סיפורו של הנריק סלביק שאף זכה בתקשורת הפולנית לכינוי ראול ולנברג הפולני עקב הדמיון שבין שני הסיפורים. בעקבות הספר פורסמו בפולין כתבות, מחקרים וסרטים רבים והוא תרם רבות לקשרים הטובים שנוצרו בין ישראל ופולין לאחר הוצאתו. בארץ הוא יצא בעברית ב-2004, בשם "הסנה הבוער" (הוצאת כותרות).
במבוא לספרו הראשון, הסביר:
רוברט סמיילי

רוברט איבן סמיילי (באנגלית: Robert Eben Smylie;‏ 31 באוקטובר 1914 –  17 ביולי 2004) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי ה-19 של איידהו בשנים 1947–1955, ולאחר מכן ועד 1967 כמושל איידהו ה-24. הוא היה הראשון מבין מושלי איידהו שנולד במאה ה-20.
ראשית חייו

רוברט סמיילי נולד במרקוס, איווה. ב-1932 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בקרסקו. כאשר הוצע לו להתגורר אצל דודו, הוא עבר לאיידהו כדי ללמוד בקולג' איידהו בקולדוול. במהלך שנות לימודיו הוא השתתף בדיבייט, היה בצוות הכתיבה של ספר השנה, השתתף בנבחרת הפוטבול, בארגון הסטודנטים, ובעונות הקיץ הוא נסע לאיווה בטרמפים.
קריירה

ב-1938, לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים, עבר סמיילי לוושינגטון די. סי., שם הוא היה במקביל פקיד במשרד עורכי הדין קובינגטון ברלינג, שירת במשטרת הקפיטול של ארצות הברית, ולמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון עד לסיום לימודיו ב-1942.
לאחר סיום לימודיו התגייס סמיילי למשמר החופים של ארצות הברית כעורך דין, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא הוצב בפילדלפיה ובפיליפינים. ב-1946 הוא שב לעיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1943 נשא סמיילי לאישה את לוסיל אירווין, ולשניים נולדו שני בנים.
התובע הכללי של איידהו

בינואר 1947 התמנה סמיילי לסגן התובע הכללי של איידהו, תחת התובע הכללי שנבחר אז, רוברט איישלי. בנובמבר אותה שנה נפטר איישלי בגיל 39 באופן פתאומי כתוצאה מהתקף לב. סמיילי, שהיה אז בן 33, מונה על ידי המושל צ'ארלס ארמינגטון רובינס למלא את מקומו, וב-1950 הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה של ארבע שנים.
מושל איידהו

ב-1954 התמודד סמיילי בבחירות למשרת מושל איידהו. באותה עת כהונת המושל נמשכה ארבע שנים, אך עם הגבלת כהונה של תקופת כהונה אחת. המושל המכהן היה אז הרפובליקני לאונרד ג'ורדן. החל מהבחירות של 1946 האריכה איידהו את משך תקופת כהונת המושל משנתיים לארבע שנים, אך בה בשעה הונהג שינוי שעל פיו לא התאפשרה בחירת מושל לשתי תקופות כהונה רצופות. סמיילי, שהיה אז בן 40, הוביל ב-1955 חקיקה שעל פיה תוקנה חוקת המדינה שוב כך שהתאפשר למושלים להיבחר לכהונות רצופות, ובסופו של דבר היא אושרה במשאל עם שנערך בבחירות הכלליות של 1956. ב-1958 נבחר סמיילי לתקופת כהונתו השנייה, וב-1962 לשלישית.
במהלך תקופת כהונתו של סמיילי כמושל, הוקמה מערכת הפארקים המדינתיים של איידהו, והונהג מס קנייה. בפברואר 1955, בעקבות כתבה ב-BBC, העביר סמיילי חקיקה מהירה כדי לשים קץ לחריגה על פיה הייתה איידהו המדינה היחידה מבין 48 מדינות ארצות הברית שלא ציינה את יום הולדתו של וושינגטון כחג רשמי. בעת כהונתו כמושל, שימש סמיילי כיושב ראש אגודת המושלים המערביים בשנים 1959–1961 וכן כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים. הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1960. בשנים 1956, 1957, 1959, 1960 ו-1963 הוא היה חבר בוועדה המנהלת של ועידת המושלים הלאומית.
ב-1966 התמודד סמיילי בבחירות לתקופת כהונה רביעית, אך נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על ידי יורשו בתפקיד דון סמואלסון, שאותו הוא עודד להתמודד בבחירות לסנאט של איידהו שש שנים קודם לכן. סמיילי ייחס את תמיכתו בהנהגת מס הקנייה בשיעור של 3 אחוזים ב-1965 כגורם המרכזי לתבוסתו.
שנותיו האחרונות

לאחר 12 שנות כהונה כמושל, בגיל 52, שב סמיילי ב-1967 לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי. הוא שימש כחבר חבר הנאמנים, כיושב ראש חבר הנאמנים וכנשיא בפועל של קולג' איידהו. ב-1972 הוא היה מועמד לסנאט של ארצות הברית, אך בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית הוא הגיע למקום הרביעי.
רוברט סמיילי נפטר ב-17 בינואר 2004 בבויסי בגיל 89. רעייתו לוסיל נפטרה פחות משישה חודשים אחריו. הם נטמנו בבית הקברות פיוניר שבבויסי.
הערות שוליים

↑  "Attorney General names Idaho aides". Spokane Daily Chronicle. (Washington). January 8, 1947. p. 3.
↑  "Robert Ailshie". Spokesman-Review. (Spokane, Washington). advertisement. June 9, 1946. p. 22.
↑  "Attorney General Robert Ailshie dead of heart attack at home". Lewiston Morning Tribune. (Idaho). November 17, 1947. p. 1.
↑  "Republicans rack up almost clean sweep of Idaho candidates". Lewiston Morning Tribune. (Idaho). Associated Press. November 9, 1950. p. 1.
↑  "Idaho voters adopt three amendments". Lewiston Morning Tribune. (Idaho). Associated Press. November 7, 1956. p. 1.
↑  Corlett, John (March 31, 1963). "It's mystery why law barring self-succession not repealed". Lewiston Morning Tribune. (Idaho). p. 5.
↑  "Smylie accorded dedication honor for parks legacy". Spokesman-Review. (Spokane, Washington). Associated Press. September 20, 1998. p. B3.
↑  US national Holidays - 28 November 1997 - BBC
↑  Myers, Robert (August 4, 1966). "1964 post-election fight seen as factor in Smylie's sound defeat by Samuelson". Lewiston Morning Tribune. (Idaho). Associated Press. p. 1.
↑  Boone, Rebecca (July 18, 2004). "Former Gov. Smylie dies at 89". Spokesman-Review. (Spokane, Washington). Associated Press. p. B1.
↑  "Robert Smylie, ex-Idaho governor". Allegheny Times. Associated Press. July 19, 2004. p. A4.
↑  Hall, Bill (August 10, 1972). "McClure and Davis win by sections". Lewiston Morning Tribune. (Idaho). p. 4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3044 8296  LCCN: n88179550  NARA: 10572755  SNAC: w6vd802n  SUDOC: 095140735  VIAF: 16325159   WorldCat (עם VIAF): 16325159
אליפות וימבלדון 1908

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  22 ביוני 1908 – 1 ביולי 1908 (10 ימים) 
 מספר תחרות:  32 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:ארתור גור (בריטניה) נשים:שרלוט קופר (בריטניה) זוגות גברים:יאשיהו ריצ'י (בריטניה)/אנתוני וילדינג (ניו זילנד)
 → אליפות וימבלדון 1907 אליפות וימבלדון 1909 ← 
 
אליפות וימבלדון 1908 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים. באליפות וימבלדון 1907 טניסאים בריטיים לא זכו באף תואר. לתחרות 1908 רוב אלופי שנה שעברה לא התייצבו וטניסאים בריטיים ניצלו את ההזדמנות וניצחו בתחרויות.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון היה אמור להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1907 על התואר. לתחרות זו נרשמו 64 טניסאים, מהם 48 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים ארתור גור ניצח את הרברט רופר-בארט ב-5 מערכות. מכיוון שנורמן ברוקס (מנצח אליפות וימבלדון 1907) לא התייצב למשחק הקובע, ארתור גור זכה בניצחון טכני. כך הוא זכה בתואר נוסף (בפעם הראשונה הוא זכה בשנת 1901).
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 30 טניסאיות (מהן 29 בריטיות) שחולקו ל-2 בתים. בגמר התחרות שרלוט קופר (מנצחת תחרות בשנת 1895, 1896, 1898, 1901) נפגשה עם אגנס מורטון וניצחה אותה ב-2 מערכות. מכיוון שמיי סטן (מנצחת אליפות וימבלדון 1907) לא התייצבה למשחק הקובע, שרלוט קופר זכתה בניצחון טכני.
התחרות > תחרות הזוגות

בתחרות הזוגות השתתפו 34 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1907. מכיוון שנורמן ברוקס, שהיה חלק מהצמד המנצח בשנה הקודמת, לא נרשם לתחרות היה ברור שמנצחי השלב הראשון יהיו אלופים. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות הזוג שכלל את אנתוני וילדינג (ניו זילנד), שהיה שותפו של נורמן ברוקס בשנה הקודמת, ויאשיהו ריצ'י (בריטניה) ניצח את הבריטים ארתור גור והרברט רופר-בארט ב-4 מערכות. כך אנתוני וילדינג זכה בתואר השני ברציפות בתחרות זוגות.
ארתור גור, מנצח תחרות הגברים
שרלוט קופר, מנצחת תחרות הנשים
אליפות וימבלדון 1909

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  21 ביוני 1909 – 5 ביולי 1909 (15 ימים) 
 מספר תחרות:  33 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:ארתור גור (הממלכה המאוחדת) נשים:דורותי בוטבי (הממלכה המאוחדת) זוגות גברים:ארתור גור/הרברט רופר-בארט (הממלכה המאוחדת)
 → אליפות וימבלדון 1908 אליפות וימבלדון 1910 ← 
 
אליפות וימבלדון 1909 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1908 על התואר. לתחרות זו נרשמו 86 טניסאים, מהם 69 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים יאשיהו ריצ'י ניצח את הרברט רופר-בארט ב-4 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד ארתור גור (מנצח אליפות וימבלדון 1908) והפסיד ב-4 מערכות. ארתור גור ניצח בתחרות בפעם השנייה ברציפות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 38 טניסאיות (מהם 37 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות דורותי בוטבי נפגשה עם אגנס מורטון וניצחה אותה ב-3 מערכות. מכיוון ששרלוט קופר (מנצחת אליפות וימבלדון 1908) לא התייצבה למשחק הקובע, דורותי בוטבי זכתה בניצחון טכני.
התחרות > תחרות הזוגות

בתחרות הזוגות השתתפו 40 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1908. אומנם מכיוון אנתוני וילדינג (ניו זילנד), שהיה חלק מהצמד המנצח בשנה הקודמת, לא נרשם לתחרות היה ברור שמנצחי השלב הראשון יהיו אלופים. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות הזוג הבריטי שכלל ארתור גור והרברט רופר-בארט ניצח את הצמד האוסטרלי סטנלי דאסט והארי פרקר ב-3 מערכות.
ארתור גור, מנצח תחרות הגברים
דורותי בוטבי, מנצחת תחרות הנשים
ארי פזובסקי

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1887 (יוליאני) פרם, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 בינואר 1953 (בגיל 65) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור אות הכבוד  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום של העמל  אמן העם של ברית המועצות  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית 
 
ארי פזובסקי (ברוסית: Арий Моисеевич Пазовский‏; 2 בפברואר 1887 - 6 בינואר 1953) היה מנגן כינור ומנצח סובייטי ממוצא יהודי.
קורות חיים

ארי פזובסקי נולד בשנת 1887 בפרם למשפחה יהודית. אביו היה ממשפחת קנטוניסטים ועסק במסחר.
בשנת 1897 פזובסקי החל ללמוד הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. הוא סיים קורס נגינה בכינור אצל לאופולד אואר. לאחר סיום הלימודים בשנת 1904 הוא התחיל להופיע ככנר.
בשנת 1905 פזובסקי החל קריירה כמנצח תזמורת. הוא היה מנצח בתיאטראות ביקטרינבורג, פרם, קאזאן, סראטוב, וילנה וערים נוספות.
בשנת 1918 פזובסקי היה מנצח בתיאטרון מרינסקי. בשנים 1923/1924 ו-1925/1928 הוא היה מנצח בתיאטרון בולשוי.
החל משנת 1929 פזובסקי היה מנהל תיאטראות לאופרה במספר ערים ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1936 פזובסקי חזר ללנינגרד והיה מנצח ראשי ומנהל אמנותי של תיאטרון מרינסקי. בתקופה זו הועלו אופרות רבות של מלחינים רוסים מהמאה ה-19.
בשנת 1943 פזובסקי הועבר לתיאטרון בולשוי ומונה למנצח ראשי ומנהל אמנותי במקום סמואיל סאמוסוד. בעקבות מחלה הוא עזב את התפקיד כעבור 5 שנים.
על פעילותו פזובסקי קיבל פרס ברית המועצות (1941, 1942, 1943) ומספר עיטורים. בשנת 1940 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
הוא כתב מספר ספרים על פעילות המנצח, הם התפרסמו רק אחרי פטירתו.
פזובסקי נפטר בשנת 1953 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ודנסקויה.
איגנטיוס מאנטיוכיה

| --- | --- |

 לידה:  35? פרובינקיה סוריה, רומא העתיקה 
 הוצאה להורג:  108 ייתכן רומא, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מקום קבורה:  בזיליקת פטרוס הקדוש 
 תפקיד:  בישוף (69 לספירה–107)  פטריארך אנטיוכיה 
 השקפה דתית:  נצרות 
 
איגנטיוס מאנטיוכיה (ביוונית: Ἰγνάτιος Ἀντιοχείας;‏ 35? – 110?) היה בישוף העיר אנטיוכיה, מאבות הכנסייה הראשונים ודמות מרכזית בנצרות הקדומה. איגנטיוס הוצא להורג תחת הקיסר טראיאנוס, ונחשב כמרטיר ולקדוש. האגרות שחיבר בעת מסעו הקצר לרומי כאסיר, הפכו למסמכים קאנוניים במסורת הכנסייה, והן מקור חשוב לתולדותיה בראשיתה.