יואכים סימון
תולדות חייו

יואכים סימון נולד בברלין לאביו פריץ ולאמו לוטה לבית סאלינגר, שנפטרה זמן קצר לאחר לידתו. לסימון היה אח אחד בשם יעקב. ב-1926 החל סימון את לימודיו בבית ספר יהודי חילוני-ציוני, שהיה מיוחד במינו ונוסד 5 שנים קודם לכן. בשנת 1930 הצטרף לתנועת הנוער הציונית "קדימה", אשר התאחדה בשנת 1933 עם "ברית העולים" ויצרה את תנועת הנוער "הבונים".
ב-1932, בגיל 13, נשא אביו אישה לא יהודייה בשם טוני שהבנים יואכים וסימון אהבו אותה מאוד ונקשרו אליה. שנה מאוחר יותר, עברו ההורים לבית קטן מוקף גנים, באל ורדר (Werder), מחוץ לברלין. סיימון עבר לעיר פרנקפורט לגור עם דודתו גרטה, אשר טיפלה בו בשנות ילדותו המוקדמות והתחיל ללמוד שם בגימנסיה הגרמנית, במגמה הריאלית.
בן דודו הרמן-צבי אהרוני, העיד כי לסימון הייתה "אהבה חולנית לספרים". היה לו ארון ספרים ש״עלה על גדותיו״, נעול על מפתח והוא לא הסכים להשאיל את ספריו לאף אחד. עוד עולה מעדותו של אהרוני, כי סימון קרא גם בשפה העברית, שכן כשהיה בן 16 כתב לאחיו שהיה בארץ-ישראל, שהוא קורא בעברית את הסיפור "בלבב ימים" של ש"י עגנון ואת ״מסעות בנימין השלישי״ מאת מנדלי מוכר ספרים.
הואיל ובפרנקפורט לא היה סניף של "הבונים", הצטרף סימון לפעולות של תנועת "ורקלויטה" (Werkleute), תנועת נוער יהודית-גרמנית שנוסדה בשנת 1932 ופעלה בגרמניה ובארץ-ישראל עד להצטרפות חבריה בשנת 1938 לתנועת ״השומר הצעיר״. "הוא לא אהב אותם ומתח עליהם ביקורת רעיונית" סיפר אהרוני. סימון היה בודד והִתְאַוָּה לחבר כפי שמשתמע ממכתבו לבן גילו שאיתו החליף באותה עת מכתבים: "אני בודד נורא" (furchtbar einsam), "וכך בעצם, הייתי תמיד. אני מה שקוראים ׳מיודד׳ עם כולם, אך ידיד שאני מתאר לי אותו, לא מצאתי ומכך אני סובל."
בשנת 1935 נפטר אביו והייתה זו הפעם האחרונה בעת ההלווייה של האב, שבה נפגשו שני האחים. סימון חזר לפרנקפורט ואחיו, שהיה בהנהגת "הבונים" עלה לארץ-ישראל. בחופשת החורף של 1935, הזדמן להנהלת "הבונים" בברלין ושם הצליח לשכנע אותו בוריס אייזנשטט (ברוך אזניה), שליח "החלוץ" ותנועת הנוער מתל-יוסף, שימשיך בלימודיו ויסיים את חוק לימודיו. החוקרים הניחו כי אייזנשטט ראה בסימון מועמד שנועד למלא תפקידי הדרכה או תפקיד בכיר בהנהגת התנועה. לפני צאתו מברלין הטיל עליו אייזנשטאט מספר מטלות ללימוד עצמי. אייזנשטט, במסגרת השיקולים לקראת המשך לימודיו העלה בפני סימון את אפשרות היציאה לארץ-ישראל בתהליך מקוצר ובהיותו תלמיד, יהיה לו קל יותר להשיג רישיון עלייה. אך ״שושו״ דחה את ההצעה. הוא רצה לעבור את המסלול הרגיל והמקובל לעלייה לארץ-ישראל: הכשרה ואחריה עלייה ולא לעבור במסלול המיוחד. באביב 1936, בעקבות חוקי נירנברג, נאלץ סימון להפסיק את לימודיו בגימנסיה בפרנקפורט.
המשך לימודיו (כיתה י"ב ובחינות הבגרות) הוא יכול היה לעשות רק בברלין, מסיבות ענייניות ומשפחתיות גם יחד. הוא שמח לחזור לברלין, ונקלט בבית הספר היהודי-דתי לשנה אחת כדי להשלים את לימודיו. היקלטותו לשנה אחת בלבד מעידה על נכונותו להסתגל למסגרת זרה וחדשה ועל כישוריו. ב-3 שנות לימודיו בילדותו בבית הספר היהודי-חילוני בברלין, הוא לא למד לימודי קודש. בן דודו אהרוני העיד שאת לימודי הקודש שלו למד לבד – במקום לשחק כדורגל או לקרוא ספרות בלשית הוא ישב ולמד לימודי קודש.
בברלין חזר אל קבוצתו ב"הבונים", האם מצא בה את מה שחיפש? האם מצא בה ידידות או לפחות "חֶבְרָה טובה" כפי שציפה וכתב לג'אקומו ידידו, כשהמילה "טובה" מודגשת ארבע פעמים? מסתבר שלא. על השנה בקבוצת "ברנר", בגדוד "ברנר" של "הבונים" בברלין, העידה המדריכה, אלי פרוינד (Freund). למעלה מ-50 שנה אחרי שנפרדה ממנו עוד ניכרת הייתה בדבריה חיבה עמוקה אל ״שושו״. לדבריה, ״שושו״ השתלב ולא השתלב. הוא היה "אינדיבידואליסט 200 אחוז", וזה כנראה גרם להסתייגות ממנו. אך בד בבד, ראה עצמו כחבר בכל 100 האחוזים, וזכה להערכת חבריו.
״שושו״ היה חלק מצוות ההדרכה, אך הוא לא מצא כל עניין בשיחות שנהוגות בגיל זה, הוא גם לא מצא כל עניין בשיחות בעניינים אישיים: "היה נזהר בקפדנות מהטות את השיחה לעניינים הנוגעים בו ובאישיותו." עם זאת, התייחס ברצינות רבה לפעילות הקבוצה: הופיע בדייקנות ובמסירות לכל הפעילויות – המסיבות, השיחות והטיולים, שהתקיימו בתנועת הנוער היהודית בגרמניה באותה עת. המשיכה מדריכתו וסיפרה שהיה משתתף בפעילויות בעניין ובכובד ראש, בטיולים היה הופך להיות נער שובב, ילדותי ועליז, ובפעולות הספורט נתגלה כאמיץ לב, הוא לא ידע פחד. אפשר שהייתה זו ירושת ילדותו וקשריו עם אביו.
בסיום לימודיו נעשה ניסיון נוסף שלא הצליח לאפשר לו עלייה מיידית לארץ-ישראל. הוא נשאר ב"חברה", והיה חלק בלתי נפרד ממנה. הוא חי את חיי הקבוצה בברלין בהסתייגות מה, כמו שהסתייג מווקלויטה בפרנקפורט, מטעמים של השתייכות תנועתית. מצד שני, נחתם מבחינתו בשנה האחרונה בברלין תהליך רב-שנים: הוא שייך לתנועת "הבונים" – הוא שייך לתנועה, כפי שהוא מבין שייכות זו. כל כולו היה בשייכות הזו, עם כל המחויבויות שבה. שוב, לא היה מבחינתו כל ספק ביחס למסלול שהוא עתיד ללכת בו – הכשרה ועלייה.
בסתיו 1937 פתח "החלוץ" חוות הכשרה חדשה, בעלת תפוסה של כ-90 חניכים, והייתה מיועדת לחניכי "הבונים" – אלגוט (Ellguth) שלזיה, שבה התרכזו עשרות מבוגרי התנועה, ובכללם מדריכיה המרכזיים באותה תקופה – גיאורג (גיורא) וסנטה יוספטל ואחרים. מיד עם סיימו את בחינות הבגרות בחודש מארס עזב ״שושו״ את ברלין. הוא הרגיש רגשות אשם שהציקו לו בשל נטישתו את הדודה גרטה, אך החלטתו הייתה נחושה. הוא לא יכול היה להישאר בעיר ולכן יצא מיד ליסן (Jessen), כדי לא להכביד על הפרידה מדודתו. יסן הייתה נקודת הכשרה קטנה ל"בינוניים", כפי שנקראו אז בתנועת הנוער בני ה-15–17 (Mittlerenhachschara). בחוות הכשרה זו עזר סימון בלימוד ובהוראת השפה העברית, ובינתיים חיכה בקוצר רוח לפתיחת חוות אלגוט והיה בין הראשונים שעברו לשם, כדי להכין את החווה לקליטת החניכים.