stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף אהרונוביץ'
תולדות חייו ופועלו

אהרונוביץ' נולד בכפר קיריבקה שבקרבת העיירה ברשד (Бершадь) בדרום האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), נין ונכד למשפחת אדמו"רים. הוא היה אוטודידקט, שלמד בעצמו עד גיל הגיוס. בשנת 1905, לאחר סיום שירותו הצבאי, פרצה מלחמת רוסיה–יפן. על מנת להימנע מגיוס לשירות מילואים הוא עבר לברודי שבגליציה ושם עסק בחינוך נוער יהודי.
עלה לארץ ישראל בשנת 1906, בעקבות ה"קול קורא" שפרסם יוסף ויתקין. הוא החל לעבוד כפועל חקלאי פשוט ברחובות. יזם הקמת חנות קואופרטיבית של פועלי רחובות. אהרונוביץ' האמין שתחילה יש לכבוש את עבודת האדמה ורק אז לרכוש קרקעות, בניגוד לדעתו של ויתקין.
בשנת 1907 השתתף אהרונוביץ' כציר בקונגרס הציוני השמיני, שנערך בהאג. בקונגרס זה הוחלט על הקמת "המשרד הארצישראלי" ביפו ועל הקמת "חברת הכשרת היישוב". הוא נבחר כציר גם לקונגרס התשיעי ולקונגרס האחד-עשר.
כאשר נוסד עיתון "הפועל הצעיר" בשנת 1908, התמנה אהרונוביץ' לעורכו. הוא עמד בראשו עד תחילת שנת 1923. אהרונוביץ' היה מדובריה הראשיים של מפלגת הפועל הצעיר. הוא היה הוגה דעות ומראשי דובריה של "מפלגת פועלי ארץ ישראל" (מפא"י), שנוסדה בשנת 1930 מהאיחוד שבין שתי מפלגות הפועלים, "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה". אהרונוביץ' יזם את הוצאת הספרים "לעם" על۔ידי "הפועל הצעיר", ביחד עם יוסף שפרינצק והמורה ישראל יהודה אדלר. יחד עם ר' בנימין ואז"ר הוא ערך את כתביו של יוסף ויתקין, והיה אחד מעורכי כתביו של אהרון דוד גורדון.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התעת'מן אהרונוביץ', על מנת להישאר בארץ, והיה המזכיר של "הוועד להקלת המשבר" בראשותו של מאיר דיזנגוף. בחורף 1915 נאסר ביחד עם מנהיגים אחרים ביישוב – ברוך הוז, מרדכי בן הלל הכהן, בצלאל יפה ואחרים. הם הובאו לירושלים, אל המושל, ושוחררו בהשפעת ארתור רופין והנרי מורגנטאו, שגריר ארצות הברית בטורקיה. גם קבלת האזרחות העות'מאנית לא עזרה לו, והוא גורש למצרים יחד עם אשתו דבורה בארון ובתם צפורה אהרונוביץ. במצרים עסק בחינוך ולימד את הגולים.
אהרונוביץ' שימש כנשיא אגודת הסופרים וחבר במועצת עיריית תל אביב. ב-6 בדצמבר 1922 הוא הודיע על פרישתו מעריכת "הפועל הצעיר", ואשתו הודיעה על פרישתה מכתיבה. כחודש מאוחר יותר עבר לנהל את "בנק הפועלים", שבו עבד עד למותו. נפטר בשנת 1937, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
תנועת העבודה הנציחה את שמו במושב בית יוסף שבעמק הירדן. את קובץ מאמריו והגותו ערכה אשתו דבורה בארון, ביחד עם אליעזר שוחט, שהיה ידידו הקרוב. נקראים על שמו רחובות בתל אביב, רחובות, חולון, פתח תקווה, קריית חיים וכפר סבא. עוד קרוי על שמו בית הספר היסודי ממלכתי של מועצה אזורית דרום השרון ששוכן בנווה ירק.
כתביו

כתבי יוסף אהרונוביץ (2 כרכים), תל אביב: עם עובד, 1941.
העם והארץ: מבחר כתבים, תל אביב: תרבות וחנוך, 1970.
מבחר כתבים (מבוא מאת אליעזר שביד), ירושלים: הספרייה הציונית, 1983.
לקריאה נוספת

דוד זכאי, "תולדותיו", בתוך: כתבי יוסף אהרנוביץ, כרך א'.
'אהרונוביץ, יוסף', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 23–24.(הספר בקטלוג ULI)
יעקב מרקל, הפנתאון של תל אביב.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  יוסף אהרונוביץ תנועת העבודה, אישים
↑  אגודה צרכנית, באתר מפלגת העבודה הישראלית
↑  זאב צחור (עורך, העלייה השנייה: אישים, יד יצחק בן צבי תשנ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257424205171  BnF: cb11133450g (data)  ISNI: 0000 0000 6697 7210  LCCN: n96040568  VIAF: 53414603   WorldCat (עם VIAF): 53414603
אברהם אלנדאף

| --- | --- |

 לידה:  1866 קרית אלקאבל, תימן 
 פטירה:  21 בפברואר 1940 (בגיל 74 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בפברואר 1940 
 
מארי אברהם אלנדאף (ה'תרכ"ו – י"ב באדר א' ה'ת"ש; 1866 – 21 בפברואר 1940) היה ממנהיגי קהילת יהודי תימן בארץ ישראל, ראש ישיבה, דיין, שד"ר ומראשוני חוקרי ספרות יהודי תימן מבין יוצאי תימן.
קורות חיים

נולד בקריית אלקאבל בצנעא שבתימן למארי חיים וללולוה (מרגלית) אלנדאף, וגדל בעיר הבירה צנעא בשכונת היהודים. אחיו היה הרב סעדיה אלנדאף, מחבר הספר "עץ החיים". מצד אמו היה נכדו של מארי יחיא בדיחי. בתימן עבד בתור צורף. בשנת ה'תרנ"א (1891) עלה הרב אלנדאף לארץ ישראל יחד עם חברו הרב שלום אלשיך הלוי, ובדרך נפטרו אשתו ובתו. בארץ ישראל נשא אישה חדשה.
בהגיעו לירושלים התגורר בעיר העתיקה והיה ממקימי כפר התימנים בשילוח בסמוך לעיר דוד. שימש מנהיג קהילת התימנים בירושלים ועמד בראשה במשך 35 שנים. הקים בית עלמין בהר הזיתים ואת ועד קהילת התימנים. ייסד תלמודי תורה, ישיבות, בתי כנסיות, בתי מדרשות ועמד בראש ישיבת תורת משה. נלחם במיסיון שניסה להשפיע על בני קהילתו. יחד עם מארי יחיא יצחק הלוי ואחרים התנגד לתנועת הדרדעים. שימש כאב"ד בבית הדין של הקהילה שאותו הקים והעמיד בראשו את הרב שלום אלשיך הלוי.
בשנת ה'תרס"ג (1903) השתתף באספת ציוני ציון שכונתה "הכנסייה הארצישראלית" בזכרון יעקב.
בשנת ה'תרס"ד (1904) הקים את חברת "שיבת ציון", במטרה לרכוש קרקעות לצורך התיישבות חקלאית כפתרון לבעיות הדיור והפרנסה של עולי תימן. ניסיון זה לא הניב פירות בסופו של דבר.
בתמיכת רוב אנשי הקהילה, ובהתנגדות חוג מצומצם יחסית בראשות הרב יחיא צארום, פעל הרב אלנדאף להשגת "פרמאן", רישיון מממשלת טורקיה, על כך שיהודי תימן נחשבים לקהילה נפרדת. אנשי הכוללים הספרדיים התנגדו לכך בתוקף, ובמשך תקופה ארוכה נאלץ להסתתר מהם. הוא יצא בחשאי לאיסטנבול ופגש שם את הרב הראשי של הקהילות היהודיות באימפריה, הרב משה הלוי. הפרמאן הגיע בסופו של דבר כעבור חצי שנה, בערב ראש השנה בניסן ה'תרס"ח[דרושה הבהרה]. בעקבותיו הוקמו מערכות חדשות, ללא תלות בכולל הספרדים.
כתב את קורות חייו, ואת קורות יהודי תימן, בספר "זכור לאברהם". כתב קונטרס בשם "מבשר טוב" בשבחה של ארץ ישראל בו הוא מעודד את יהודי תימן לעלות לארץ ישראל וליישב אותה. טרח להביא לדפוס ראשון ספרי קודש של יהדות תימן, עריכת התאג' הראשון שיצא בדפוס של יהדות תימן (כתר תורה) וסידור התפילה נוסח יהודי תימן בלדי אשר מיוסד על פי כתב יד של מהרי"ץ אשר היה תחת ידו. הוציא לאור חיבורים של חכמי תימן.
הרב אלנדאף עבר לגור בשכונת הבוכרים ובשנותיו האחרונות בשכונת כרם התימנים שבתל אביב, יחד עם רעייתו, ידידה, שלושת בניו ובתו. כחודש לפני פטירתו ביקש מבניו להעבירו בחזרה לירושלים. נפטר בי"ב באדר א' ה'ת"ש, בגיל 74 ונטמן בבית העלמין בהר הזיתים בירושלים.
ספרים שחיבר

פתחון טוב - על התורה
ענף חיים - ביאורים ותיקונים על הסידור
השגות מאי"ש - כנראה השגות על ספר שושנת "המלך"[דרוש מקור]
שרידי תימן - תולדות הרב שלום שבזי, הרב שלום שרעבי, אוצר ספרי תימן ועוד, ירושלים תרפ"ח
מבשר טוב – בשבח העלייה לארץ ויישובה, ירושלים תרע"א
זכור לאברהם – זכרונות ותולדות יהודי תימן
פרסם מאמרי הלכה בכתב העת התורני "תורה מציון"
ערך והביא לדפוס את ספרו של אחיו, עץ החיים על חמישה חומשי תורה
ספרים שהוציא

תאג' - עם "חלק הדקדוק" למהרי"ץ
תכלאל - עם פירוש "עץ חיים" למהרי"ץ, בתוספת חיבורו "ענף חיים"
שערי טהרה - למהרי"ץ
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "הרב אברהם נדאף", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1148
↑  ראו אודותיו - חכם מארי סעדיה אלנדאף, באתר "החכם היומי"
↑  הכנסייה הארצישראלית - אתר מט"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265865405171  ISNI: 0000 0000 6697 3770  LCCN: nr94031117  VIAF: 19563531   WorldCat (עם VIAF): 19563531
תאוריית הלמידה החברתית

תיאורית הלמידה החברתית (באנגלית: Social learning theory, בקיצור SLT) היא תאוריה המסבירה את ההתנהגות האנושית כמושפעת מגורמים סביבתיים וקוגניטיביים. כמו תאוריות למידה אחרות, SLT מסבירה כיצד אנשים חושבים ומהם הגורמים המשפיעים על התנהגותם.
SLT נגזרה מתוך רעיון המסוגלות העצמית, המתייחסת לאמונת הפרט ביכולת שלו לבצע משימה והמידה שבה הוא מאמין שהפעולות שלו יובילו לתוצאות הרצויות.
התאוריה נגזרה לראשונה על ידי רוברט סירס, שניסה למזג תאוריה פסיכואנליטית עם למידת תגובה לגירויים על מנת להסביר את ההתנהגות האנושית. אלברט בנדורה, עמיתו של סירס, הלך בדרך שונה ממנו; הוא זנח את התאוריה הפסיכואנליטית ושם דגש בעיקר על יכולות קוגניטיביות ועיבוד המידע. הגישה של בנדורה הייתה דומיננטית יותר מבחינה תאורטית והובילה אותו לזכייה בפרסים ממוסדות אקדמיים רבים ברחבי העולם על מחקריו אודות תיאורית הלמידה החברתית.
התאוריה לפי אלברט בנדורה

תיאורית הלמידה החברתית עוסקת בתהליך הלמידה של הפרט אשר מתמקדת בלמידה מתוך חיקוי (כהן ופרידמן, 2002). התאוריה פותחה על ידי אלברט בנדורה ובוססה על יסודות הגישה ההתנהגותית (ברמן ויריב). תהליך הלמידה של הפרט מושפע תחילה מסביבתו באופן בלתי נשלט המכונה תהליך החיברות. בתהליך זה הפרט רוכש את התנהגותו וערכיו על פי הנורמות בסביבה בה הוא חי (ביטמן, 1992). כאשר הפרט יוצר קשרים חברתיים הדדיים עם הסובבים אותו ומחקה אותם, הוא רוכש לעצמו ידע ומושגים חדשים (כהן ופרידמן, 2002). בנדורה האמין כי הסביבה מעצבת את התנהגות הפרט, אך בנוסף גם קיימת פעילות גומלין בין הפרט לסביבתו, כלומר לא רק הסביבה משפיעה על התנהגותו, אלא הפרט גם משפיע על סביבתו (בר-אל ונוימאיר, 2009).
התאוריה לפי אלברט בנדורה > דטרמינזם הדדי (Reciprocal Determinism)

מתיאורית הלמידה החברתית נגזר שהתנהגות האדם מושפעת מהיחסים בין הגורמים הבאים:
גורמים קוגניטיביים
השפעות סביבתיות
השפעות התנהגותיות
קיימת השפעה הדדית של האדם על הסביבה ושל הסביבה על האדם: האדם יוצר ייצוגים מנטליים של הסביבה ואז פועל על פיהם, כלומר האדם הוא זה שיוצר את המציאות. במקביל, הסביבה משפיעה על התהליכים הקוגניטיביים שעיצבו את הייצוגים המנטליים. המשולש מתקיים בכל סיטואציה בחיים.
התנהגות הפרט היא פונקציה של שני פרמטרים: הסביבה שלו ותכונות האישיות שלו. אחת החולשות של קשר נוסחאתי שכזה היא ההתייחסות לסביבה ולנטיית הפרט כאל משתנים בלתי תלויים - שהרי הסביבה היא ישות משתנה התלויה בהתנהגות וההתנהגות של הפרט מושפעת מהסביבה. מדובר בקשר דו-צדדי בין הישויות.
לפי תאוריית הלמידה החברתית של בנדורה, גורם נוסף המשפיע על התנהגות הפרט הוא היכולת הקוגניטיבית שלו. יכולת זו משפיעה על הכיוון העתידי שלו בפתרון בעיות, חיזוי השלכות לעתיד של פעולות שונות והיערכות להן מראש.
התאוריה לפי אלברט בנדורה > ויסות עצמי (Self-Regulation)

ויסות עצמי הוא היכולת להניע תהליך או היכולת לא להגיב לגירוי מתוך בחירה מודעת ושליטה עצמית. האדם מווסת את עצמו על ידי מתן חיזוקים עצמיים ללא צורך בחיזוקים ממשיים. מערכת הוויסות העצמי אינה מולדת אלא התפתחותית. אנשים שונים נבדלים ביכולת הוויסות העצמי. הוויסות העצמי מתרחש דרך שלושה תהליכים:
התבוננות עצמית
שיפוט / הערכת התנהגות (ביחס לסטנדרטים עצמיים או בהשוואה לאחרים)
תגובה (תגמול או עונש).
הוויסות העצמי מתפתח באמצעות הפנמת תגובות של אחרים, ולמידה ממודל אחר שמווסת את עצמו (למשל ילדים שצופים בהוריהם).
התאוריה לפי אלברט בנדורה > מסוגלות עצמית

המסוגלות העצמית של הפרט מושפעת מהאמונה ביכולתו לבצע מטלה או אתגר שאיתם יצליח להתמודד. אמונה זו מושפעת מציפיות הפרט לתוצאות התנהגותו, כלומר האם הביצוע יוביל להצלחה או לכישלון. מסוגלות עצמית גבוהה תגדיל את מאמציו של הפרט להשגת המטרה או האתגר אשר הציב לעצמו. המסוגלות העצמית מבטאת את האמונה בכוחו וביכולתו של הפרט להשיג את מטרותיו (בר-אל ונוימאיר, 2009).
שימושים

מחקרים רבים עשו שימוש בתאוריית הלמידה החברתית. דוגמאות לשימושים:
בדיקת ההשפעה של למידה ממודל על פיתוח מיומנויות מחשב במוסדות חינוכיים ואקדמיים.
השפעת הסביבה הטכנולוגית על יכולת הלמידה - האופן בו מורכבות וחדשנות של טכנולוגיה להעברת מסרים משפיעות על יכולת הלמידה וביצוע המשימות של אנשים.
Distributed Learning - האופן בו למידה מבוזרת ללא תלות בזמן או במיקום גאוגרפי שונה בהשפעותיה מלמידה פרונטלית.
מחקר בתחום למידה המבוססת מערכות טכנולוגיות (E-learning) שנועד לבחון מהי הדרך הטובה ביותר לפתח ולבחון כישורים וידע. המחקר בוחן את האופן בו תשתיות ה-IT יכולות לתרום לתהליך הלמידה ולספק הזדמנויות חדשות של שליטה בקצב למידה של המשתמש.
הקניית משמעת בבית הספר.
ראו גם

למידה מרחוק
אלברט בנדורה
הגישה ההתנהגותית
חיקוי
מוטיבציה
תהליך החיברות
לקריאה נוספת

ביטמן, א', ואחרים (1992). אישיות: תאוריה ומחקר. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
בר-אל, צ', נוימאיר, מ' (2009). מפגשים עם הפסיכולוגיה, מפגש ראשון, פסיכולוגיה כללית. אבן יהודה: רכס. [150 בר-א, 1].
בר-אל, צ', נוימאיר, מ' (1999). מפגשים עם הפסיכולוגיה. אבן יהודה: רכס. [150 בר-א, 1].
ברמן מ', ויריב, א' (אין תאריך). זה שלי: מאבקי כוח וקונפליקטים בן הילדים
כהן, א', ופרידמן, ד' (2002). למידה: תאוריית הלמידה החברתית.
הערות שוליים

1 2 3 4  Bandura Aalbert (1973). Social Learning Theory
↑  Bandura Aalbert (1977). Toward a Unifying Theory of Behavioral Change. Psychological Review Vol.84, No 2, 191-215
↑  רוברט סירס, בוויקיפדיה האנגלית
1 2  John.E. (1992). Social Learning Theory and Development Psychology: The Legacies of Robert Sears and Albert Bandura. Development Psychology Vol. 28, No.5, 776-786
↑  , Bobo Doll experiment, 12.3.82
↑  Mun Y.Y & Davis.F (2003). Developing and Validating an Observational Learning Model of Computer Software Training and Skill Acquisition.Information System Research, Vol. 14, No 2, 146-169
1 2  Maryam A.&George M.&Youngjin Y.(2002). A Comparative Study of Distributed Learning Environments on Learning Outcomes. Information Systems Research, Vol. 13, No. 4
↑  Santhanam, R., Sasidharan, S., & Webster, J. (2008). Using self-regulatory learning > to enhance e-learning-based information technology training. Information Systems Research, 19, 26-47
↑  שרה שמעוני, שרית סגל וורדה שרוני (1997), "משמעת בכיתה: היבטים פסיכולוגיים וחינוכיים". מכון מופ"ת
שדמות

שער כתב העת שדמות, נ"ג, חורף תשל"ד 1974, צייר: יעקב אלוני
שדמות היה כתב עת של התנועה הקיבוצית. עם ייסודו ב-1960 נועד לשמש ככתב עת לנושאי הדרכה. סביב כתב העת נוצר חוג רעיוני לנושאי תרבות וחברה שביקש לבחון את יחסי והחברה הקיבוצית ליהדות ולמסורת, שנקרא חוג שדמות. חברי חוג שדמות עוסקים בגיבוש זהות יהודית חילונית-סוציאליסטית ובעיצוב טקסים יהודיים במסגרת חיי הקיבוץ, בהם טקסי חגים ושבת וטקסי מעבר (כגון טקסי בר מצווה, חתונה ולוויה). מרכז חוג שדמות הוא במדרשת אורנים לחינוך.
כתב העת

כתב העת "שדמות" (בחמש השנים הראשונות: "שדמות למדריך") נוסד על ידי אברהם שפירא (פצ'י) באפריל 1960 כחוברת לענייני הדרכה של מחלקת הנוער של איחוד הקבוצות והקיבוצים במתכונת רבעון. שמה של החוברת המשיך את שמו של כתב העת של התנועה המאוחדת.
שפירא החל לשלב בחוברות תכנים מגוונים ובהם סיפורי חסידים, סיפורים של מרטין בובר, קטעים מכתבי הרב קוק וקטעי תפילה יחד עם כתביהם של אישים כגון א. ד. גורדון, ברל כצנלסון ויוסף חיים ברנר, שעל אף שהביעו עמדה ביקורתית עדיין קיימו שיח חי וידע עמוק במסורת ישראל. כמו כן שילב שפירא בחוברות מאמרים של הוגים פילוסופיים כהוגו ברגמן, נתן רוטנשטרייך, גרשם שלום ועקיבא ארנסט סימון. גיוון החומרים, שהיו חידוש לבני הדור השני והשלישי בתנועה הקיבוצית, קסם לרבים והחוברת נפוצה ברחבי כלל התנועה הקיבוצית. באותם ימים, "כל הגבארדיה עוד חיה ובועטת - חזן, יערי, טבנקין - כולם עוד מצליפים בכולם", ולמרות זאת כתב עת של "האיחוד" מצא את דרכו גם לצעירי הקיבוץ הארצי והקיבוץ המאוחד ויצר סביבו חבורה קטנה ומסורה של קוראים ומגיבים.
בשנת 1970 פרש שפירא מעריכת כתב העת. כתב העת הפך מגוון יותר מבחינת התכנים החברתיים והאמנותיים וקיבל קו יוני יותר ויותר.
בין השנים 1974–1987 יצאה לאור גם מהדורה באנגלית (בעריכת דוד טברסקי) ולה שתי מגמות. אחת, יצירת קשר עם גורמים שמאליים בקרב יהדות ארצות הברית ותנועת הבונים דרור שם, שהכניסו למגוון ההשפעות היהודיות גם חומרים הקשורים ליהדות הרפורמית והקונסרבטיבית. השנייה, יצירת קשר בין התנועה הקיבוצית לבין סטודנטים ומתנדבים.
בשנים 1980–1994 עברה הפקת הרבעון לתק"ם ותדירותו הפכה פחות סדירה עד שנסגר למעשה במתכונתו המקורית. ב-1995 החלה מדרשת "אורנים" בהפקת "מחברת שדמות", שהיו חוברות ייעודיות לנושאים מסוימים. חלקן במתכונת "מדרש" סביב טקסט כגון "גילוי וכיסוי בלשון" של חיים נחמן ביאליק או "תמול שלשום" של שמואל יוסף עגנון.
חוג שדמות

באוקטובר 1967 יזם אברהם שפירא שורת שיחות עם צעירים שחזרו מקרבות מלחמת ששת הימים שיצאו לאור בספר רב-ההשפעה "שיח לוחמים". חלק מהשותפים ליצירת "שיח לוחמים" היו צעירים שהכיר דרך העיסוק ב"שדמות" ורבים מהם היוו את גרעינו של מה שנודע כ"חוג שדמות" או, כפי שהחוקרת אניטה שפירא כינתה, "חוג מחפשי-האלוהים בתנועה הקיבוצית". קבצים נוספים שיצאו במסגרת זו וברוח דומה הם "שנה לאחר המלחמה" (1968) ו"בין צעירים" (1969).
החוג, עד להתרכזות פעילותו ורבים מחבריו כאנשי חינוך במדרשת אורנים בראשית שנות התשעים, לא היה חוג רעיוני רשמי. הפעילויות המרכזיות של חברי החוג היו בתחום ה"אגדה", כהגדרתם, כלומר מדרשי-טקסטים מקוריים (ביחידים או בחברותא) וגילוי טקסטים יהודיים וזיקתם אל החיים הקיבוציים בארץ ישראל, אל עולם החקלאות, אל הסוציאליזם וכדומה.
הפעילות בתחום ה"הלכה" התמקדה בטקסי מעגל החיים בקיבוץ ובמיוחד טקסי בר ובת מצווה וטקסי חגים ושבתות. בשונה מוועדות התרבות של התנועות, החוג לא הפיץ משנה סדורה בנושאים אלו.
רבים מחברי החוג פעילים בתחום ההוראה והמחקר וכתבו ספרים רבים שיצאו בסדרות בסגנון "ארון הספרים היהודי" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספריית פועלים ועם עובד.
אין ולא הייתה לחוג אמירה מוסרית-חברתית-רוחנית-פוליטית ברורה והוא אינו מפרסם כל נייר עמדה או דעה אחידה בנושאים הנידונים בדיון ציבורי בישראל או בעולם היהודי. עם זאת, אישים בולטים המזוהים עם חוג שדמות (מוקי צור, עמוס עוז, אביעזר יערי) חותמים יחדיו על עצומות או משתתפים בארגון הפגנות וימי עיון בנושאים אלו.
מורשת חוג שדמות

צבי צמרת, שהיה מקורב לפעילות אף שלא בא מן התנועה הקיבוצית, פיתח סניפים ברוח דומה במדרשת שדה בוקר ובקריית שמונה והקים עם אברהם אינפלד את תוכנית מלי"ץ (מכונים לחינוך יהודי-ציוני) שעסקו גם בקליטת עלייה, מתוך מחויבות ליהדות התפוצות.
ב-1978 פתחו יריב בן-אהרן ומוקי צור את "הסדנה הבין-תחומית" בסמינר אפעל בה הודגש לימוד מקצועות היהדות לא כלימוד פרונטלי בלבד אלא כחוויה השתתפותית. הסמינר המשיך לאחר מכן במסגרת המכון לחינוך ציוני באורנים. בין המשתתפים הבולטים בסמינר ניתן למנות את מוטי זעירא, שי זרחי, רות קלדרון (שהקימה את בית מדרש אלול ואת מכללת עלמא, שניים מהמוסדות המרכזיים בהתחדשות היהודית החילונית). מוטי בר-אור, מבוגריה הראשונים של ישיבת הר עציון, שלמד בצפת, הציע לשלב לימודים של תלמידי ישיבה אורתודוקסים עם מנחים מהסמינר באורנים, תהליך שהבשיל לחוגים ולבתי מדרש משותפים ששיאם בארגונים כגון "קולות", בית מדרש "אלול" ועוד.
לאחר רצח יצחק רבין הוקם ארגון בינ"ה הממשיך אף הוא חלק מהכיוונים של חוג שדמות.
ביקורת על חוג שדמות

הביקורת על החוג ודרכו הגיעה ומגיעה גם מגורמים אורתודוקסיים שמרניים, וגם מגורמים חילוניים אתאיסטיים. בראשיתו סלדו ממנו כמה מהאבות המייסדים של הציונות הסוציאליסטית החלוצית מתוך מה שנראה כמהלך ריאקציונרי של חזרה בתשובה, זניחת ערכי ההומניזם, אחוות העמים מחד ושל ערכי החירות והליברליזם מאידך. היו שראו בעיסוק האובססיבי והאינדיבידואלי בתרבות וביהדות פירור היסודות השיתופיים המלכדים של החברה הקיבוצית העובדת. כן התקוממו המבקרים על מתן קדימות לערכים קדומים על פני ערכי הקידמה והמדע, שעמדו אף הם ביסוד התנועה הקיבוצית. גם מה שנראה כהתבססות על תפילה ועל פניה לאלוהים בא בסתירה לאמונה במרכזיותו של האדם ובכוחו לפעול בלי הסתייעות בכוחות עליונים.
מאידך, הוטחה ביקורת על כך שהחוג לא יצר יצירה קוהרנטית שלמה. הוא לא יצר תוכנית לימודים ולא ספרות קאנונית (בניגוד לספרים מחקריים ופופולריים רבים), הוא לא יצר, כפי שציפו חלק ממנו, "זרם יהודי-קיבוצי" חדש משמעותי. כמו כן לא זכה החוג לתרגם את רעיונותיו לעשייה פוליטית או חברתית נרחבת.
ביקורת מוטחת בחוג גם משום שהוא עומד ביסוד הטשטוש בין דתיות לחילוניות בחברה הישראלית, טשטוש מולו מתעצמת, לדברי המבקרים, תנועת היהדות החרדית וש"ס כאלטרנטיבות נהירות המספקות תשובות ברורות.
לקריאה נוספת

גד אופז, זיקת הקיבוץ למקורות היהדות במחשבת "חוג שדמות", עבודה דוקטור, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ו-1986.
מענית הלב - מנחת דברים למוקי צור, הוצאת הקיבוץ המאוחד ובינה. ספר יובל בו כונסו מאמרי עיון, מחקרים, מסות ודברי ספרות לכבוד מוקי צור.
אברהם שפירא, חוגים לדיון ושיח ביצירות ספרות, האוניברסיטה העברית בירושלים – מרכז בובר לחינוך מבוגרים, 1973.
הערות שוליים

↑  דברי בארי צימרמן, מאנשי חוג שדמות במאמר "הם הלכו בשדמות".
↑  ראו דברי הרב נרדי גרין בתגובות ל"הם הלכו בשדמות".
קנאים פוגעים בו

| --- | --- |
 משנה:  משנה, מסכת סנהדרין, פרק ט', משנה ו'
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף פ"א, עמוד ב'
 משנה תורה:  בועל ארמית: משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק י"ב, הלכה ד' גונב את הקסווה, מקלל בקוסם: משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, פרק י"ח, הלכה ו' מגדף את השם בשם עבודה זרה משנה תורה לרמב"ם, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, פרק ב', הלכה ט'
 
קנאים פוגעים בו היא הלכה יהודית שמתירה לאדם המונע מרגשי קנאות דתית להרוג עבריינים בשלוש עבירות: מעילה וגנבת כלי שרת, קללת ה' בשם עבודה זרה, ובעילת גויה בפרהסיא. הקנאי רשאי להרוג את העבריינים בלי משפט ובלי ידיעת בית דין. בניגוד להלכה המחייבת עונש מוות על הריגת יהודי, ואפילו יהודי שחטא בחטא חמור, הקנאי פטור מכל עונש אולם עדיין לא נשללת זכותו של החוטא להגן על חייו על פי ההלכה הקובעת כי "הבא להורגך השכם להורגו". יש הקובעים שדין "קנאים פוגעים בו" אינו תקף בימינו.
פירוט העבירות

העבירות מפורטות במשנה: ”הגונב את הקסוה, והמקלל בקוסם, והבועל ארמית – קנאין פוגעין בו”.
הגונב את הקסוה – המועל וגונב כלי שרת, על פי הפסוק (במדבר, ד', ז') ”וְאֵת קְשׂוֹת הַנָּסֶךְ”.
המקלל בקוסם – המקלל את ה' בשם עבודה זרה.
הבועל ארמית - יהודי המקיים יחסים עם גוייה עובדת עבודה זרה בפרהסיה, לפי תנאים מסוימים.
פירוט העבירות > בועל ארמית

הביטוי "הבועל ארמית" מובא במספר מקומות בהלכה בשינוי קל של לשון: "הבועל כותית", "הבא על גויה" וכדומה, אשר כולם מתייחסים ליחסי אישות עם נשים מכל האומות ולא רק עם ארמיות.
הרמב"ם מציין כי האיסור דווקא בעובדת עבודה זרה, אבל בבת גר תושב לא נאמר דין קנאים פוגעים בו. לדעת הרב יוסף רוזין לא רק בגר תושב לא נאמר הדין אלא בכל גוי שאינו עובד עבודה זרה. דין זה לא נזכר בשולחן ערוך אבל הובא ברמ"א, שם פסק כדעת הראב"ד שאחד מהתנאים הוא שיש להתרות בחוטא קודם.
יחסי אישות עם גויות אסורים בהלכה היהודית, מאחר שההלכה רואה ביחסים אלו התקרבות יתרה ודבקות בגוים, כזו שתגרום ליהודי לשוב מאחרי ה'.
יהודי שעושה מעשה כזה בפרהסיא, כלומר שעשרה מישראל או יותר יודעים על המעשה, אפילו שלא רואים את המעשה ממש, הוא מחלל את שם השם וגורם גם לאחרים לחטוא. כך מסביר הרמב"ם: ”ודבר זה גורם להדבק בגוים שהבדילנו הקדוש ברוך הוא מהם ולשוב מאחרי י"י ולמעול בו.” (משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק י"ב, הלכה ח').
מזמן קבלת התורה ועד לגיבוש ההלכה בימי בית שני, למרות חומרתו הרבה, לא נקבע למעשה זה עונש בית דין, כלומר, אם באו שני עדים והעידו כי פלוני בא על גויה, אין בית דין יכולים להעניש אותו לא בעונש מיתה ולא במלקות. לכן, בדומה לדין רודף, הותר להרוג את העובר עבירה בפרהסיה, אך רק בשעת המעשה, ומתוך רגשי קנאה לכבוד ה'.
מקור הדין

בתורה מופיע רק מקרה אחד של "הבועל ארמית - קנאים פוגעים בו" והוא בסיפור על חטא בעל פעור. זמרי בן סלוא זנה עם כזבי בת צור בפרהסיה והשניים נהרגו על ידי פינחס בן אלעזר:
וְהִנֵּה אִישׁ מִבְּנֵי יִשְׂרָאֵל בָּא וַיַּקְרֵב אֶל אֶחָיו אֶת הַמִּדְיָנִית לְעֵינֵי מֹשֶׁה וּלְעֵינֵי כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְהֵמָּה בֹכִים פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד. וַיַּרְא פִּינְחָס בֶּן אֶלְעָזָר בֶּן אַהֲרֹן הַכֹּהֵן וַיָּקָם מִתּוֹךְ הָעֵדָה וַיִּקַּח רֹמַח בְּיָדוֹ. וַיָּבֹא אַחַר אִישׁ יִשְׂרָאֵל אֶל הַקֻּבָּה וַיִּדְקֹר אֶת שְׁנֵיהֶם אֵת אִישׁ יִשְׂרָאֵל וְאֶת הָאִשָּׁה אֶל קֳבָתָהּ וַתֵּעָצַר הַמַּגֵּפָה מֵעַל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.
התורה משבחת את המעשה של פינחס, שבזכותו נעצרה המגפה, נצלו רבים מבני ישראל ופינחס עצמו קיבל ברית כהונה לעצמו ולצאצאיו לעולם.
וַיְדַבֵּר ה' אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר. פִּינְחָס בֶּן אֶלְעָזָר בֶּן אַהֲרֹן הַכֹּהֵן הֵשִׁיב אֶת חֲמָתִי מֵעַל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּקַנְאוֹ אֶת קִנְאָתִי בְּתוֹכָם וְלֹא כִלִּיתִי אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּקִנְאָתִי. לָכֵן אֱמֹר הִנְנִי נֹתֵן לוֹ אֶת בְּרִיתִי שָׁלוֹם. וְהָיְתָה לּוֹ וּלְזַרְעוֹ אַחֲרָיו בְּרִית כְּהֻנַּת עוֹלָם תַּחַת אֲשֶׁר קִנֵּא לֵאלֹהָיו וַיְכַפֵּר עַל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.
מקור הדין > מדרשי חז"ל

בתלמוד מסופר מעשה זמרי בהרחבה רבה (מובא כאן בקיצור):
אמר לו [זמרי למשה]: בן עמרם, זו [כזבי בת צור המדיינית] אסורה או מותרת [ביחסים]? ואם תאמר אסורה, בת יתרו [ציפורה בת יתרו המדייני] מי התירה לך [לקחתה לאשה]?  נתעלמה ממנו הלכה [משה שכח באורח פלא הלכה זו]. געו כולם בבכיה ... וכתיב (במדבר כה, ז) וירא פינחס בן אלעזר. מה ראה? אמר רב: ראה מעשה [שרצה זמרי לבוא על כזבי] ונזכר הלכה. אמר לו [פינחס למשה], אחי אבי אבא [אתה, אח של סבי אהרן], לא כך לימדתני ברדתך מהר סיני "הבועל את הארמית קנאין פוגעין בו"? אמר לו [משה לפינחס]: קריינא דאיגרתא איהו ליהוי פרוונקא [מי שקורא את האיגרת ראוי שיקיימנה בעצמו]"
התלמוד מבאר בהמשך, כי אילו משה היה זוכר את ההלכה והיה אומר אותה, לא יכול היה פינחס ליישם אותה כי אז לא היה פועל מתוך קנאות אלא הוראת בית דין. לכן השכיח אלוהים את ההלכה אצל משה ודיינים אחרים כדי שיוכל לתת שכר לקנאות של פינחס.
גדרי ההלכה > ההלכה ברמב"ם

הרמב"ם מונה כמה כללים לפגיעה בבועל ארמית במשנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק י"ב:
ידיעתם של עשרה יהודים על העבירה היא תנאי למעשה קנאות.
כל הבועל גויה, בין דרך חתנות בין דרך זנות, אם בעלה בפרהסיא והוא שיבעול לעיני עשרה מישראל או יתר, אם פגעו בו קנאים והרגוהו - הרי אלו משובחין וזריזין. ודבר זה הלכה למשה מסיני היא. וראיה לדבר זה מעשה פינחס בזמרי.
הקנאי יכול להרוג את עובר העבירה רק בשעת מעשה. לאחר מכן נשללת סיבת הקנאות, ואם יהרוג הקנאי את העבריין לאחר מעשה העבירה, הרי הוא ככל רוצח וחייב מיתה. כמו כן יש למנוע מן הקנאי את ביצוע ההריגה ככל דיני רודף.
מעשה קנאה הוא ספונטני, לכן אם בא הקנאי לשאול אם מותר לו להרוג את העבריין, יורה לו מורה ההוראה לא לעשות זאת.
הקנאי שבא להרוג יש עליו דין רודף, ואם הרג העבריין את הקנאי כדי להגן על חייו - אינו חייב על הריגתו כלום.
”הבא על בת גר תושב, אין הקנאים פוגעים בו, אבל מכים אותו מכת מרדות.”
גדרי ההלכה > ההלכה בשולחן ערוך

שולחן ערוך אינו מביא הלכה זו במפורש. הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך מביא דין זה להלכה על פי דברי הרמב"ם, אך מוסיף עליהם את חובת ההתראה:
הבא על הגויה בפרהסיא לעיני עשרה ישראלים, קנאין פוגעין בו ומותרין להרגו. ודוקא בשעת מעשה, אבל אם פירש אסור להרגו. ודווקא שהתרו בו ולא פירש. ודוקא שבא הקנאי להורגו מעצמו, אבל אם שאל לבית דין אין מורים לו כך.
גדרי ההלכה > תוקף ההלכה

דין הקנאי הוא רק בישראל שבעל גויה, ולא בגוי שבעל ישראלית. הדין אינו נוהג בשעת מלחמה והיתר "אשת יפת תואר".
יש הקובעים שדין "קנאים פוגעים בו" אינו תקף בימינו.