stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות בת גלים
בתים בשדרה

בית מספר 1 - בית האחים אלסנדר ויוסף ניגר ואחר כך שלזינגר, שהוקם באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. בתחילה נבנתה קומה אחת וב-1933 נבנתה הקומה השנייה שתוכננה על ידי שמואל רימון, ויועדה להיות פנסיון. בשלהי המאה ה-20 פעלו בקומה התחתונה מספר מסעדות.
בית מספר 3 - בית ד"ר גבריאל אבייד, שהוקם בתחילת שנות ה-20 ותוכנן על ידי יוסף דנון. אבייד היה רופא ערבי שהתמחה במחלות פנימיות והיה סגן נשיא איגוד הרופאים הערביים בחיפה משנות ה-30 ועד מלחמת העצמאות. לאחר קום המדינה השתכנו בבניין עולים מגרמניה. הבית בנוי משתי קומות ולו כניסה רחבה ובעלת קשתות.
בית מספר 4 - הבניין היה שייך למשפחת קומפנייץ. למשפחה היה בית קפה בהדר הכרמל, והם פתחו אחד גם בשכונת בת גלים. כדי להוסיף עניין הוסף גם מקרן סרטים והחצר נהפכה לקולנוע פתוח בשם "גן ים". באמצע שנות ה-50 נרכש הקולנוע, נוסף בניין ושונה השם ל"בית קולנוע תכלת" (לאחר מכן "גיל"), שפעל עד שנות השבעים, ואז הפך לאולם שמחות בשם אולמי בת גל. ב-2022 נהרס הבניין ונבנה חדש תחתיו.
בית מספר 5 - בית חפץ, שהוקם ב-1925. תחילה נבנתה קומה אחת ואילו הקומות האחרות נבנו בשנות ה-30. דירת הגג נבנתה מאוחר יותר. חפץ עבד כאגרונום בפיק"א.
בית מספר 7 - בית עדה ויעקב כספי, שהוקם ב-1935 ותוכנן על ידי אלפרד גולדברגר שתכנן גם את בניין הקזינו בקצה השדרה. הבניין הוא בן שלוש קומות ובנוי בסגנון הבינלאומי. לבניין, שנמצא בצומת עם רחוב השרון, חזית מעוגלת ומרפסות מעוגלות הפונות לשדרה ולרחוב. כספי, כרבים מראשוני ענף הספנות בחיפה (צילה ויוסף הרשקוביץ, אולגה ואהרון רוזנפלד ועוד), היה בין התושבים הראשונים בשכונה.
בתים מספר 10–12 - מתחם בתי משפחת רחל וד"ר יצחק סמסונוב. יצחק היה רופא וטרינר שעבד בפיק"א ושימש כווטרינר מחוזי. המבנים נבנו בשני שלבים: ב-1921 הוקמו הבניין הקדמי, ששימש למגורים, והבניין האחורי ששימש כמרפאה לבעלי חיים וכמוסך. הבניינים תוכננו על ידי יוסף ברסקי. הבניין השלישי נבנה ב-1935 ותוכנן על ידי שינברג ורוזנהק. בתחילת יולי 1922, נערכה בבניין הראשי האספה הראשונה של הרופאים הווטרינרים היהודים בארץ ישראל, ובה הוחלט על ייסוד "אגודה של הרופאים הווטרינרים העברים בארץ ישראל". האגודה החדשה הצטרפה להסתדרות הרפואית העברית בא"י כסקציה וטרינרית "בעלת זכויות אוטונומיות בכל השאלות המקצועיות". באספה השתתפו בעל הבית יצחק סמסונוב, ד"ר יוסף שם-טוב (סינטו), ד"ר משה כספי (סרבריסקי) וד"ר יעקב קבקביץ-נריה, שהגיעו מירושלים ומתל אביב. נעדרו: ד"ר שלמה (זיגמונד) פרוינד-אביאלי, לימים מנהל השירותים הווטרינריים הראשון בישראל, ושני הווטרינרים העבריים הנוספים שפעלו אז בארץ – ד"ר יוסף דעואל וד"ר יוסף פרבר. בית סמסונוב הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
בית מספר 13 - בית משפחת כהן, בפינת שדרות בת גלים והרחובות העלייה השנייה ויונתן, תוכנן על ידי מנחם דברן, והוקם ב-1937. בחזית הבניין מרפסת הפונה לצומת שמולה, ולו שני חלקים, האחד בן שתי קומות והשני בן שלוש קומות.
בית מספר 16 - בית שרה ושמאי מיליס, שהוקם ב-1923 והיה הבית הראשון שנבנה בשדרה. לאחר מכן הייתה בבניין מכבסת טאובר. נכון לינואר 2022 החל שיפוץ הבית.
גלריית תמונות

חזית בית סמסונוב, מספר 10
בית סמסונוב, מספר 10
בית כספי, מספר 7
בית חפץ, מספר 5
קולנוע תכלת הנטוש, מספר 4
בית ד"ר אבייד, מספר 3
שלד בניין הקזינו המשוחזר בקצהָ הצפוני של השדרה
מבט על השדרה לכיוון רחוב העלייה השנייה (קצהָ הדרומי)
לקריאה נוספת

אדר' זיוה קולודני (עורכת), סקר שימור, היחידה לשימור אתרים, עיריית חיפה, 1994
הערות שוליים

↑  אף על פי שמספרי הבתים נמנים מן הים פנימה.
↑  כך על פי סקר שימור מ-1994. ברם, בעזבונו של רימון לא נמצא זכר לבניין
↑  נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948 (עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור), זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2008
↑  פרק 18 • קולנוע "גן ים"\"תכלת"\"גיל" - יורם כץ, באתר יורם כץ, ‏24 במאי 2023
↑  עוד אודותיו ראו אתר משפחת סמסונוב.
↑  על פי שלט מטעם הוועדה לשילוט היסטורי על הבניין ועל פי התיעוד על האספה שנערכה בו. הכתוב בחלק מהספרים ובסקר השימור שגוי.
↑  א' שמשוני, "הראשונים: פרק בהיסטוריה של הרפואה הווטרינרית בישראל", רפואה וטרינרית, כרך 66 (3), אלול תשע"א, 2011, עמ' 9-5
↑  פרוינד איחר את הרכבת מצמח.
המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית
 מייסד:  אויגן שיפר, ולדמר קוך
 תקופת הפעילות:  5 ביולי 1945 – 11 באוגוסט 1990 (45 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם כלכלי סוציאליזם
 שיא כוחה:  60 מושבים בפולקסקאמר
 שפל כוחה:  10 מושבים בפולקסקאמר
 התמזגה לתוך:  המפלגה החופשית-דמוקרטית
 מטה:  ברלין המזרחית
 ארגונים בינלאומיים:  Democratic Bloc, German People's Congress, החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית 
 
המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה (בגרמנית: Liberal-Demokratische Partei Deutschlands) הייתה מפלגה בגרמניה המזרחית. כמו מפלגות לווין אחרות של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ב"בלוק הלאומי", היו למפלגה 52 נציגים בפולקסאקמר.
הקמה

ההיסטוריה של המפלגה מתחיל ב-16 ביוני 1945, כאשר קבוצה ברלינאית שהונהגה על ידי ולדמר קוך, וגיסו, אויגן שיפר, לקחו על עצמם את היוזמה של בנייה מחדש של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית מתקופת ווימאר. קוח נבחר להיות יושב הראש של הוועדה המקימה, יחד עם וילהלם קולץ כסגנו, המחבר פרנץ קאפוס הצטרף לשורותיהם גם כן. בהתחלה היו כמה דיונים על הקמת מפלגת מרכז-ימין דמוקרטית מאוחדת יחד עם הנוצרים הדמוקרטים, אך הרעיון ננטש מעט אחר כך ושם המפלגה שונה ל"מפלגה הליברל-דמוקרטית", LDP. לפני הקמתה הרשמית של המפלגה ב-5 ביולי 1946.
מטרתה הראשונה הייתה קודם לאחד מחדש את חברי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, מפלגת העם הגרמנית, והאיחוד הנוצרי דמוקרטי מתקופת ויימאר, המפלגה הליברל-דמוקרטית תמכה בנחישות בבעלות פרטית והתנגדה להלאמה של חברות פרטיות חשובות. בין המפלגות האנטי-פשיסטיות החדשות, המפלגה הליברל-דמוקרטית הייתה המפלגה הכי אנטי-קומוניסטית באותו זמן.
לאחר ויכוחים פניים ותחת לחץ מסמכויות שטח הכיבוש הסובייטי, קוך הוחלף בנובמבר 1945 בוילהלם קולץ הגמיש יותר.
בבחירות החופשיות האחרונות בשטח הכיבוש הסובייטי ב-1946, הליברל-דמוקרטים גמרו במקום השלישי, מאחורי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והמפלגה הנוצרית דמוקרטית. בסוף 1948, בזמן שיא האופוזיציה שלהם לתפיסת השלטון על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, במפלגה הליברל-דמוקרטית היו יותר מ-200,00 חברים, 23% מהם היו מתחת לגיל 25.
ניסיונות לאיחוד

ביולי 1946 המפלגה הליברל-דמוקרטית והמפלגות הליברליות בשטחי הכיבוש המערביים ייסדו ועדה מתאמת משותפת במטרה להקים מפלגה ליברלית כלל גרמנית. הקמת המפלגה הדמוקרטית של גרמניה החלה בכנס ברוטנבורג על הטאובר ב-17 במרץ 1947. וילהלם קולץ ותיאודור הויס, (שייצג את הליברלים המערביים) היו יושבי ראש שותפים של הכנס. הניסיונות האלה נכשלו במהרה, עקב השתתפותו של קולץ ב"קונגרס העממי הגרמני", אשר אורגן על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
כישלון האיחוד הגיע לנקודת אל-חזור כאשר באספה של ההנהגה המאוחדת של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית שהתרחשה ב-18 בינואר 1948 שקולץ סירב להשתתף בה, תיאודור הויס טען שהאי-נכונות של הליברל-דמוקרטים לקחת כל צעד נגד קולץ הוכיחה את נאמנותן ל"גרסה הרוסית של אחדות גרמנית". ארתור לויטננט, הדובר של המפלגה הליברל-דמוקרטית, הצהיר שתחת הנסיבות הללו, כל שיתוף פעולה של הליברלים המזרח-גרמנים, נהיה בלתי אפשרי.
חברת קואליציה

לאחר 1949, למפלגה היה את אותו הגורל שהיה לשאר המפלגות המזרח-גרמניות החוקיות. כמפלגת לווין של "החזית הלאומית", היא נטשה את האידאולוגיה המקורית שלה, ופעלה בתיאום מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. מפלגת לוויין אחרת, המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה, משכה תשומת לב לכמעט אותו קהל יעד. באוקטובר 1951, המפלגה הליברל-דמוקרטית הוסיפה את האות "D" לציון המילה גרמניה, (דויטשלנד) לתוך שמה כדי לשרת את המוטיב הכלל-גרמני של התעמולה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בזמנו.
חבר המפלגה הליברל-דמוקרטית, יוהנס דיקמן, היה יושב הראש של הפולקסקאמר בין 1949 ועד 1969, ותיפקד כסגן הנשיא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באותו זמן.
העיתון המרכזי של המפלגה הליברל-דמוקרטית באותה תקופה היה העיתון "דר מורגן" (הבוקר).
מנפרד גרלך היה יושב הראש של המפלגה הליברל-דמוקרטית מ-1967 עד להתפטרותו ב-1990. גרלך היה בהתחלה פרטנר נאמן של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אך החל להתקדם לעבר קו פוליטי עצמאי יותר לקראת שנות השמונים. במושב המפלגה היוצא דופן שהתרחש ב-9–10 בפברואר 1990 בדרזדן המפלגה חזרה למדיניות הליברלית שאותה נטשה 41 שנים לפני כן והוציאה את הסיומת "של גרמניה" משמה. ב-12 בפברואר 1990 היא הצטרפה ל"התאחדות הדמוקרטים החופשיים" אשר בסוף התמזגה לתוך המפלגה הדמוקרטית החופשית ב-11 באוגוסט 1990.
קשרים זרים

המפלגה הליברל-דמוקרטית יצרה קשרים עם מפלגות ליברליות אחרות בגוש המזרחי: "המפלגה הדמוקרטית הפולנית", "המפלגה הלאומית-סוציאליסטית של צ'כוסלובקיה", "המפלגה הדמוקרטית של וייטנאם", "המפלגה הדמוקרטית של קוריאה". למפלגה הליברל-דמוקרטית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית היו גם קשרים עם המפלגה הדמוקרטית החופשית המערבית. בשנות השישים והשבעים הקשרים בין המפלגה היו קרים, אך התעצמו בשנות השמונים.
הערות שוליים

1 2  Dittberner, Jürgen (2012-12-06). Die FDP: Geschichte, Personen, Organisation, Perspektiven. Eine Einführung (בגרמנית). Springer-Verlag. ISBN 9783322935335.
1 2 3  Hilger, Andreas; Schmidt, Ute; Wagenlehner, Günther (2001). Sowjetische Militärtribunale (בגרמנית). Böhlau Verlag Köln Weimar. ISBN 9783412068011.
↑  which represented liberalism, despite its name
↑  Peter Joachim Lapp Die "befreundeten Parteien" der SED, 1988, p. 104
↑  Peter Joachim Lapp Die "befreundeten Parteien" der SED, 1988, pp. 108-109.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603648605171  BnF: cb12018426c (data)  GND: 6548-1  ISNI: 0000 0001 1945 6217  LCCN: n81032753  NKC: uk2016919559  SUDOC: 027615898  VIAF: 152978622   WorldCat (עם VIAF): 152978622 
וילהלם קולץ (בצד שמאל) בדצמבר 1947 עם וילהלם פיק (מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה) ואוטו נושקה (המפלגה הנוצרית-דמוקרטית) בקונגרס העממי.
אספת מפלגה ב-1987.
דגל המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה
יואב הופמייסטר

יואב הופמייסטר (נולד ב-25 בדצמבר 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקורונה קיילצה מליגת העל הפולנית ובנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21.
קריירת מועדונים

הופמייסטר נולד בהוד השרון. גדל במחלקות הנוער של הפועל הוד השרון ומכבי תל אביב.
בשנים 2019–2020 הושאל לבית"ר תל אביב בת ים ולהפועל ניר רמת השרון מהליגה הלאומית.
ב-1 באוגוסט 2020 חתם בל.א.ס.ק. לינץ מהבונדסליגה האוסטרית. אולם, יום לאחר מכן הושאל לעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-25 ביוני 2021 הושאל להפועל תל אביב מליגת העל.
ב-3 בפברואר 2022 הושאל למכבי פתח תקווה מליגת העל. בתום העונה עזב לאחר שהקבוצה נשרה לליגה הלאומית.
ב-6 ביולי 2022 חזר לעירוני קריית שמונה מליגת העל, עמה רשם ירידת ליגה שנייה ברציפות.
ב-25 ביולי 2023 חתם לשנתיים בקורונה קיילצה מליגת העל הפולנית.
קריירה בינלאומית

לזכותו 11 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19. היה חלק מסגל הנבחרת הצעירה עד גיל 21.
חיים אישיים

הופמייסטר הוא בעל דרכון גרמני.
הערות שוליים

↑  שלמה וייס‏, עירוני קרית שמונה: יואב הופמייסטר חתם לעונה, באתר וואלה, 2 באוגוסט 2020
↑  איציק כלפי ושלום אלבז, ‏יואב הופמייסטר חתם בהפועל ת"א: מחכה לקהל, באתר ONE‏, 25 ביוני 2021
↑  בפעם השלישית בתוך עשור: מכבי פתח תקוה ירדה ללאומית, באתר וואלה, 8 במאי 2022
↑  יגאל גולדשטיין, ‏רשמי: יואב הופמייסטר חתם בקריית שמונה, באתר ערוץ הספורט, 6 ביולי 2022
↑  קרית שמונה ירדה ללאומית עם 2:2 מול הפועל תל אביב, שהבטיחה הישארות, באתר וואלה, 6 במאי 2023
↑  אחרי שנצפה ביציע עם סוכניו: הופמייסטר חתם בקורונה קיילצה, באתר וואלה, 25 ביולי 2023
↑  Yoav Hofmayster, worldfootball.net'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000017-QINU`"'
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יואב הופמייסטר".
מעורבבים

| --- | --- |
 סוגה:  קומדיה 
 יוצרים:  ירון ארזי 
 כותבים:  נועה פניני
 בימוי:  נועה פניני
 שחקנים:  תותי ניניו עומר גולדמן ליאנה עיון ספיר בן רובי גאיה גור אריה עדי אלון עומר חזן דין הפנר מיכאל מושונוב יובל ינאי קים אור אזולאי לידור אדרי עידן שקרוקה יונתן רוזובסקי נועה קירל
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  3 
 הפקה
 מפיק:  ליאת רוויה, דרסט דורי מדיה, שחר אבירי
 חברת הפקה:  דורי מדיה דרסט 
 צלמים:  ישי ניקומרוב
 אורך פרק:  כ4–6 דקות
 שידור
 רשת שידור:  HOT VOD Young YouTube
 תקופת שידור מקורית:  8 באוגוסט 2018 – הווה
 
מעורבבים היא סדרת רשת קומית ישראלית המשודרת בערוץ היוטיוב של HOT VOD Young. הסדרה מערבבת ארבע סדרות נעורים של הוט: שכונה, נעלמים, כפולה ואילת. הסדרה בעלת 3 פרקים בלבד והופקה בעקבות הצלחת "נעלבים" שיצר ירון ארזי[דרוש מקור]. הסדרה הופקה על ידי דורי מדיה דרסט עבור מחלקת הדיגיטל בחטיבת התוכן של הוט.
תקציר עלילה

בפרק הראשון נתי ועדן נחטפים על ידי האויבים. רחלי, מיטל, ויקי ומצליח מגלים שנתי ועדן נחטפו, ונפגשים עם עידו אמה ודריה כדי לבקש מהם עזרה. בפרק השני מיטל ועידו מתאהבים, אך רחלי מסבירה למיטל כי שניהם לא קשורים אחד לשני. רחלי מגלה שלאחד מהאויבים יש יום הולדת, והתוכנית שלהם היא להתחפש לליצנים ולהסתנן למסיבת יום ההולדת שלו. בפרק הקודם האויבים השתילו מצלמה אצל החבורה, אך בפרק השני המצלמה נרטבת והאויבים מנסים לתקן אותה בזמן שהם לא שמים לב שעדן ונתי הצליחו להשתחרר ולברוח. בסוף הפרק מתגלה אישה בחדר כשהיא מחזיקה את מטה אהרון. על השולחן נמצאים מבחנות הרעל וטלפון כשמישהו ממספר חסום שואל את האישה איך הם מתקדמים. בפרק השלישי החבורה מסתננת למפקדת הרעים בתחפושות ליצנים וכשהאויבים מגלים כי הם הילדים, שני הצדדים מתחילים להיאבק. החבורה מגלה כי רוי רגיש לרעש של בלונים ולכן מתגרים בו עם זה. רחלי מגלה שנתי ועדן הצליחו לברוח מזמן ומספרת לשאר חבריה והם עוזבים את המקום. בסוף הפרק נתי ועדן מספרים לאישה המסתורית שהאויבים נכנסו לכלא ושהילדים חושבים שהם הביסו את כל האויבים ולמעשה היא הרשעה היחידה שנותרה. האישה המסתורית מתגלה כלא אחרת מנועה קירל.
דמויות > דמויות ראשיות > הפרוטגוניסטים

רחלי בן דוד (תותי ניניו) – דמות ראשית מתוך הסדרה שכונה, מגלה עם החבורה על החטיפה של נתי ועדן ומדברת איתם בטלפון. מצטרפת לדריה אמה ועידו כדי לפתור את התעלומה. מסבירה למיטל שהקשר שלה ושל עידו לא יעבוד. מגלה שלאחד מהאויבים יש יום הולדת.
ויקטוריה "ויקי" בן דוד (עומר גולדמן) – דמות מתוך הסדרה שכונה, מגלה יחד עם החבורה על החטיפה של נתי. מצטרפת לדריה אמה ועידו כדי לפתור את התעלומה.
מיטל מורי/בן דוד (ליאנה עיון) – דמות מתוך הסדרה שכונה. גילתה יחד עם החבורה על החטיפה של נתי ועדן, מצטרפת לדריה אמה ועידו כדי לפתור את התעלומה, התאהבה בעידו.
מצליח (עידן שקרוקה) – דמות מתוך הסדרה שכונה, מצטרף לדריה אמה ועידו כדי לפתור את התעלומה.
דריה (ספיר בן רובי) – דמות מתוך הסדרה נעלמים. מצטרפת לשכונקים כדי למצוא את נתי ועדן, גאיה חשבה שהיא אתרוג.
אמה קליין (גאיה גור אריה) – דמות ראשית מתוך הסדרה נעלמים ובת זוגו לשעבר של עידו. מצטרפת לשכונקים כדי למצוא את נתי ועדן.
עידו זיו (עדי אלון) – דמות מתוך הסדרה נעלמים, בן זוגה לשעבר של אמה. מצטרף לשכונקים כדי למצוא את נתי ועדן, מתאהב במיטל.
נתי גבאי (לידור אדרי) – דמות מתוך הסדרה אילת, נחטפת יחד עם עדן אך הם מצליחים להשתחרר, עבדה בשביל נועה.
עדן מולכו (יונתן רוזובסקי) – דמות מתוך הסדרה אילת, נחטף יחד עם נתי אך הם מצליחים להשתחרר.
עומרי אטיאס (עומר חזן) – דמות מתוך הסדרה אילת. הופיע לזמן קצר בפרק השני של הסדרה.
דמויות > דמויות ראשיות > האנטגוניסטים

גאיה סבן (גילה צ'רניאק) (דין הפנר) – דמות בסדרה כפולה. בת זוגו של בן, חשבה שדריה היא אתרוג ושדריה בעצם ההסוואה שלה.
בני "סינטרה" הופמן (יובל ינאי) – האנטגוניסט הראשי בעונה הראשונה של הסדרה נעלמים. מופיע בסוף העונה השנייה של נעלמים, בשביל לקחת את כספו.
נועה בן שושן (קים אור אזולאי) – דמות ראשית בסדרה אילת.
רוי דינר (מיכאל מושונוב) – האנטגוניסט הראשי בעונה השלישית של הסדרה שכונה. אף על פי שרוי נפל אל מותו בפרק האחרון של הסדרה שכונה, ב"מעורבבים" מסתבר כי ניצל, אך יצא ממנה עם שבר ביד ולכן נאלץ ללכת עם קביים, שונא רעש של בלונים.
נועה קירל – דמות ראשית בסדרה כפולה. האישה שמחזיקה במטה אהרון ובמבחנות הרעל. האנטגוניסטית היחידה שנשארה. שילמה לעדן ונתי. נראתה רק בסוף הפרק האחרון.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקס ומוזה

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  ילדים, קומדיה, מוזיקה, חינוכי
 כותבים:  אורי ישראלי
 בימוי:  אהרן קפלן
 שחקנים:  אמיר דוליצקי ליאת אזר רמי קלינשטיין אמנון וולף יעל עמית יובל כהן
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 אתר צילומים:  אולפני הרצליה
 צלמים:  ברוך אבן חן, יזהר טרמו, ירין שרון, רז תומסקו
 אורך פרק:  15 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ לוגי
 תקופת שידור מקורית:  2 באוקטובר 2012 – 2012
מקס ומוזה היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, מסוגת קומדיה מוזיקלית-חינוכית, אשר בוימה על ידי אהרן קפלן ונכתבה על ידי אורי ישראלי בהשראת 20 שירי ילדות שהולחנו על ידי רמי קלינשטיין למילותיה של רחלי שביט. הסדרה, הכוללת עונה אחת בעלת 20 פרקים באורך 15 דקות, שודרה לראשונה בערוץ לוגי למנויי HOT ב-2 באוקטובר 2012 והסתיימה באותה שנה.
הסדרה צולמה באולפני הרצליה, כאשר התפאורה שלה עוצבה על ידי בתיה סגל-פיק ומיכאל פיק.
תקציר העלילה

עמיקם, משורר העמק, נוסע לטיול מסביב לעולם בחיפוש אחר השראה לשירים חדשים. בשביל שלא יגלו שהוא עזב, עוזריו מקס ומוזה נאלצים לשמור על זה בסוד ולבצע את העבודה שלו במקומו. בכל פרק הם עוברים חוויות חדשות, וכותבים שיר חדש. בסיום כל פרק רמי קלינשטיין מבצע שיר שונה.
דמויות ושחקנים

מקס (אמיר דוליצקי) – העוזר של עמיקם. דייקן. נאלץ לעיתים להתחזות לעמיקם.
מוזה (ליאת אזר) – העוזרת של עמיקם. ציירת.
רמי קלינשטיין – זמר העמק.
עמיקם (אמנון וולף) – משורר העמק. בכל פרק שולח מכתב למקס ומוזה ועל הדרך מלמד על היסטוריה של מילה מסוימת בכל פרק. בפרק האחרון הוא שב, רק כשרגליו נראות.
חיותה (יעל עמית) – אחראית הסדר של העמק.
גבעון (יובל כהן) – מחבר שירים. רוצה להחליף את עמיקם. שיריו לא מתחרזים.
שירים שהופיעו בסדרה

בסיום כל פרק בסדרה מבוצע שיר על ידי רמי קלינשטיין, אותו הלחין למילותיה של שירי הילדות של הפזמונאית רחלי שביט.
"סוד" (פרק 1)
"אופנים" (פרק 2)
"אבבת חולפת" (פרק 3)
"רק לכלב שלי" (פרק 4)
"השסק הכי טעים" (פרק 5)
"קצת מזה ומזה" (פרק 6)
"מתולתל או חלק" (פרק 7)
"החדר שלי" (פרק 8)
"שקט מכל הסוגים" (פרק 9)
"הכריך הנכון" (פרק 10)
"בכל קיץ" (פרק 11)
"באמצע הביס" (פרק 12)
"החברה הכי טובה שלי" (פרק 13)
"ואני אמרתי שסתיו" (פרק 14)
"עץ לימונה" (פרק 15)
"הילדה שבאמצע" (פרק 16)
"החורף שלנו" (פרק 17)
"כשאני חולה" (פרק 18)
"איך זה קרה" (פרק 19)
"זמן" (פרק 20)
הערות שוליים

↑  מערכת ישראל היום, זמן רמי, באתר ישראל היום, 2 באוקטובר 2012
↑  מקס ומוזה, באתר של בתיה סגל-פיק ומיכאל פיק
↑  מקס ומוזה, באתר של רחלי שביט
תמונה של מוזה (מימין) ומקס (משמאל), מתוך הסדרה
קאראג'ורג'ה

הסמל ההרלדי של קאראג'ורג'ה
קאראג'ורג'ה או צרני ג'ורג'ה (בסרבית: Карађорђе, באלפבית לטיני: Karađorđe או Crni Đorđe, כלומר "ג'ורג'ה השחור", מטורקית "קארא" = שחור) בשמו האמיתי ג'ורג'ה פטרוביץ' (בסרבית: Ђорђе Петровић או Đorđe Petrović;‏ 16 בנובמבר 1762 וישובאץ – 24 ביולי 1817 ראדובנסקי לוג) היה מייסדה של סרביה המודרנית, ראש המרד הסרבי הראשון נגד השלטון העות'מאני (1804–1813). הנהיג אישית את כוחות המורדים במספר קרבות ובעקבות מלחמתו בטורקים הקים מחדש ישות מדינית סרבית, שבראשה עמד ב-14 בפברואר 1804 – 21 בספטמבר 1813. נשא את התואר "ויליקי ווז'ד" – "המנהיג הגדול" או "הדוכס הגדול". בניהול המדינה נעזר באספת העם ובמועצה.
קאראג'ורג'ה נולד ב-1768 כג'ורג'ה פטרוביץ', בנה של משפחה דלת אמצעים משומאדיה, במרכז סרביה. אבות המשפחה היו במקור ממונטנגרו. בגיל צעיר היה ג'ורג'ה משרת בבתים של סרבים וטורקים אמידים. אחרי שהרג אע'א מקומי משפחתו נמלטה מעבר לנהר סאווה לתוך אזור הספר שבשליטת האימפריה ההבסבורגית.
קאראג'ורג'ה עלה בהיררכיה במסגרת הצבא האוסטרי. השתתף במרד בקראינה של קוצ'ה. זכה בעיטור כבוד על מעשי גבורה. כשהעות'מאנים כבשו שוב את שומדיה מידי האוסטרים, קאראג'ורג'ה הצטרף למורדים הקרויים היידוקים. הוא עמד בראש קבוצת לוחמים שנלחמו בעות'מאנים עד שנת 1794. אחר כך חזר למשפחתו. בשנים הבאות יניצ'רים מקומיים מרדניים חיזקו את אחיזתם בסנג'אק, החמירו את דיכוי התושבים באמצעות מיסים כבדים ביותר ומעשי אלימות. הם חששו כי הסולטן ינצל נגדם את התנגדות הסרבים, ואז יזמו בשנת 1804 טבח של מאות סרבים מן המעמד הבינוני-גבוה, במה שנקרא "טבח הקנזים". 300 בני האצולה הסרבית התאספו בהמשך ובחרו בקאראג'ורג'ה כמנהיגם. עד סוף השנה הובסו היניצ'רים על ידי הסרבים שזכו בשבחים מהסולטן. אולם כאשר המושל העות'מאני, הפאשא הגיע לסרביה לקחת בידיו את ניהול האזור, הוא נרצח. בסרביה פרצה התקוממות סרביית רבת-ממדים שבמהלכה נחלו המורדים מספר ניצחונות רצופים והקימו ממשל אוטונומי בראשותו של קאראג'ורג'ה. המנהיג הסרבי ביטל את הסדר הפאודלי ששרר בארץ.
אחרי דיכוי המרד בשנת 1813 יצא קאראג'ורג'ה לגלות יחד עם עוד כמה ממנהיגי המרד. אולם בשנת 1815 מנהיג סרבי אחר, מילוש אוברנוביץ', הרים שוב את דגל המרד – במה שכונה "המרד הסרבי השני". המרד הזה הסתיים בשנת 1817 בהסכם בין אוברנוביץ' לשלטון העות'מאני, שהכיר בו כנסיך שליט של סרביה.
בשנת 1817 חזר קאראג'ורג'ה על מנת לארגן מרד חדש, בתזמור משותף עם המורדים היוונים בבלקן. אולם הוא רומה על ידי ידיד סרבי ונרצח בשנתו בפקודת מילוש אוברנוביץ', שראה בו יריב וחשש מיוקרתו ומן הפופולריות שלו. הטורקים עצמם חששו מפניו. בסופו של דבר ראשו הערוף של קאראג'ורג'ה נשלח לאיסטנבול ואוברנוביץ' המשיך בשלטונו.
קאראג'ורג'ה הקים שושלת – בית קאראג'ורג'ביץ', שהפך לימים למשפחה המלכותית השנייה של סרביה.
ילדותו וצעירותו

ג'ורג'ה פטרוביץ' נולד ב-16 בנובמבר (לפי לוח השנה היוליאני – ב-3 בנובמבר) 1762 בכפר וישבאץ, אז בסנג'אק סמדרבו, חלק מהאימפריה העות'מאנית, בימינו חלק מן הרשות העירונית ראצ'ה במחוז שומדיה של סרביה. הוא היה השלישי מבין חמשת ילדיהם ובנם הראשון של פטר או פטרוניה יובאנוביץ' ושל מריצה לבית ז'יבקוביץ' ממאסלושבו (בסטראגארי). הקדוש הפטרון של המשפחה היה קלמנס הראשון, בסרבית - קלימנטי.  לפי ההשערה המקובלת יותר, אבות המשפחה מצד האב באו לסרביה מן היישוב ואסוייביצ'י במונטנגרו. הם התיישבו קודם במצ'יטבו בסובה רקה ומשם הסבא רבא יובאן עבר לגור בווישבאץ. אנשי ואסוייביצ'י התגאו בייחוסם לסטפאן קונסטנטין, שליט סרביה מבית נמאניה. לימים קאראג'ורג'ה הפך גם כן לגיבורם וגאוותם.
קיימת השערה הנתמכת על ידי מחברים כמו דימיטרי טוצוביץ', לפיה היה קאראג'ורג'ה בעל שורשים אלבניים ואבותיו הגיעו מאזור האגם שקודרה.
משפחתו של קאראג'ורג'ה הייתה ענייה. מצבה הכלכלי ידע שיפור מסוים אחרי שהוא ואביו עבדו בשירותם של סרבים ומוסלמים אמידים. אחד ממעסיקיהם היה אלבני בשם פזליבאשה, שהתעשר משוד סוחרים ושקנה בית גדול בסמדרבסקה פאלאנקה. כשקאראג'ורג'ה נכנס לסכסוך עם כמה טורקים מקומיים פזליבאשה הגן עליו והעניש את אותם האנשים. בהמשך עברה המשפחה לגור בזאגוריצה, שם קאראג'ורג'ה התחתן בשנת 1785 עם ילנה יובאנוביץ', בת היישוב מאסלושבו. בני משפחתה, שהיו מבוססים, דחו את הצעת הנישואים ואז קאראג'ורג'ה חטף את אהובתו והתחתן איתה ללא הסכמת הוריה. אחרי תקרית בזאגוריצה, שבה הרג טורקי שתקף אותו, קאראג'ורג'ה הסתתר בביתו של פזליבאשה ואחר כך שב לביתו. בגלל השמועות על הרצח שנפוצו סביבו, הוא תכנן לחצות את הנהר סאבה, אל חבל סירמיה, באזור הספר של האימפריה ההבסבורגית. לפי אחת המסורות, המשפחה עזבה את זאגוריצה בחשאי, ועמדה לחצות את הדנובה, כשאבי המשפחה, פטר, חזר בו וביקש לשוב מדרכם, מה שסיכן את הפליטים. בנסיבות אלה החליט קאראג'ורג'ה בקור רוח לרצוח את אביו בעצמו או באמצעות אחרים והמשיך במסע לסירמיה, לשם הגיע בערך בשנת 1787. הוא מצא מחסה ועבודה במנזר קרושדול.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791)

בשנת 1787 בימי המרד של קוצ'ה אנדלקוביץ' בטורקים באזור הגבול עם האימפריה ההבסבורגית, התגייס קאראג'ורג'ה לפרייקור של הצבא האוסטרי שנאבק בטורקים. מפקדו היה הקפטן ראדיץ' פטורביץ' .השתתף במתקפה כושלת על בלגרד ובקרבות במערב ודרום סרביה וצבר ניסון צבאי רב. באמצע שנת 1791 כשהושג הסכם שלום, קאראג'ורג'ה זכה בעיטור כבוד אוסטרי. לאחר מכן הצטרף להיידוקים ועמד בראש כנופיה גדולה. אחרי שמאבק ההיידוקים שכך בשנים 1793–1794, חזר קאראג'ורג'ה למשפחתו וחי בשלווה ביישוב טופולה בשומדיה, מדרום לבלגרד. התחיל לעבוד את האדמה ולסחור בבקר, בין היתר, בגבול עם האימפריה ההבסבורגית.
המאבק ביניצ'רים

בתחילת המאה ה-19 חלה הרעה נוספת בדיכוי העם הסרבי כשמנהיגי היניצ'רים, ה"דאחיה", התקוממו נגד הסולטן ותפסו את השלטון בסנג'ק סמדרבו. הוא הגיע לשיא חדש בינואר ופברואר 1804 כשה"דאחי" הוציאו להורג כ-150 מקרב הנכבדים הסרבים, לרבות אצילים, מנהיגים קהילתיים, סוחרים מבוססים, מורדים לשעבר, במה שכונה בהיסטוריה "טבח הקנזים" או "טבח הנכבדים". קאראג'ורג'ה ועוד כמה מנהיגים לעתיד של המרד הסרבי,חמק ולשרוד.
כתגובה להוצאות להורג, האוכלוסייה הסרבית נקטה באמצעי הגנה עצמית ובאופן ספונטני תקפה את היניצ'רים. פרוטה מאטייה ואחרים ארגנו גדודים צבאיים שתקפו את ה"דאחי" בוואלייבו. ב-14 בפברואר 1804 ב"חג הצגת האדון" נפגשו 300 נכבדים סרבים באוראשאץ, על יד ארנג'לובאץ, ובחרו בקאראג'ורג'ה למנהיגם הבלתי מעורער. מצידו פרוטה מאטייה קרא לכל ראשי הסרבים להתקומם נגד ה"דאחי" והשלטונות העות'מאנים. הוא התמנה לסגן מפקד של הסרבים בוואלייבו ומאוחר יותר נשלח לרוסיה, אוסטריה, ולאכיה ואיסטנבול בשליחויות דיפלומטיות. עד לאביב 1804 מסביבו של קאראג'ורג'ה התאספו 30,000 לוחמים מוכנים לקרב. אחרי מאי 1804 הוכתר קאראג'ורג'ה בתואר "וויבוד עליון".
בתירוץ המאבק ב"דאחי", ההתקוממות התפשטה מהר. באזורים שהצליחו לשחרר ביטל קאראג'ורג'ה את המשטר הפאודלי ומינה את מפקדיו ונכבדים מקומיים למושלים של הנפות הקרויות "נאחי". אותם מפקדים של יניצ'רים שסירבו לעזוב נלקחו בשבי והוצאו להורג אחרי שחרור בלגרד.