מהומת אלוהים
תוכן

מהומת אלוהים נפתח בתיאור ספרותי של יום בחייו של מחבל מתאבד – יומו האחרון. בעיני רוב האמריקאים בתקופת כתיבת הספר התשובה לטרור הייתה חיזוק האמונה הדתית. האריס סבר שיש לעודד חוסר אמונה דתית - לכן "סוף האמונה" הוא דבר חיובי לדעתו.
שמו של הספר באנגלית - "סוף האמונה" מתייחס ל-"אמונה עיוורת" (Faith), ומצביע על האבסורד שבה, על השלכותיה והסכנות שבה. הוא גם דן בהבדל בין אמונה זו לבין אמונה המגיעה מהיסק או חוויה (Belief).
בפרק מבוא, האריס קורא להפסיק את הכבוד והסובלנות למערכות האמונות המתחרות של הדת. האריס מתאר אותן כ"כולן בלתי נגועות בראיות במידה שווה". בעודו מתמקד בסכנות הנשקפות מקבוצות קיצוניות דתיות החמושות כיום בנשק להשמדה המונית, האריס מבקר גם את הדתיים המתונים, שאותם הוא מתאר כ"ההקשר שבו לעולם לא ניתן להתנגד כראוי לאלימות דתית".
האריס ממשיך בבחינת טבעה של האמונה עצמה, מאתגר את התפיסה שאנו יכולים ליהנות מחופש אמונה בכל מובן, וטוען כי "אמונה היא מקור של פעולה בפוטנציה". במקום זאת הוא טוען שכדי להיות שימושיות, אמונות חייבות להיות גם קוהרנטיות מבחינה לוגית וגם מייצגות באמת את העולם האמיתי.
אם האמונה הדתית לא מצליחה לבסס את עצמה בראיות אמפיריות, האריס משווה את הדת לסוג של מחלת נפש, שלדבריו "מאפשרת לבני אדם נורמליים לקצור את פירות הטירוף ולחשיב אותם כקדושים". הוא טוען שאולי יש "שפיות במספרים", אבל זה "רק תאונה של ההיסטוריה שזה נחשב נורמלי בחברה שלנו להאמין שבורא היקום יכול לשמוע את תפילותיך, בעוד שזה מעיד על מחלת נפש להאמין שהוא מתקשר איתך באמצעות טפטוף הגשם בקוד מורס על חלון חדר השינה שלך." האריס שואל מדוע בתקופה המודרנית עלינו לכבד אמונה כמו לידת בתולין (בנצרות).
אחת הטענות המרכזיות של האריס מול הדת היא שבעלי האמונה מתנגדים להתפתחות ושינוי. לטענתו ההתמקדות שלהם בטקסטים עתיקים גורמת להם להעתלם מתובנות מצטברות ששינו את העולם. בכל תחום אחר אנו משנים את השקפותינו לאור נתונים חדשים. רק הדת מתגאה בכך שהיא נשארת ללא שינוי.
האריס מכיר בכך שיש כוהני דת שמנסים להתאים את האמונה שלהם לרוח הזמן. עם זאת האריס מתנגד לכך בטענה שמדובר בסוג של פתיונות שמקשים עלינו לראות את אחיהם המסוכנים. המאמינים האמיתיים לפי האריס הם הפונדמנליסטים ואלו רוצים להחזיר את החברה אלפי שנים לאחור.
האריס מבצע סקירה קצרה של הנצרות לאורך הדורות, בוחן את האינקוויזיציה ורדיפות של מכשפות ויהודים. לטענתו, דבר זה רחוק מלהיות סטייה מהדת, עינוי האפיקורסים היה לדבריו ביטוי הגיוני של הדוקטרינה הנוצרית – כך שהיא הוצדקה באופן ברור על ידי אנשים כמו אוגוסטינוס הקדוש. הוא מרחיק אף מעבר לכך וטוען כי האנטישמיות הנוצרית לאורך ההיסטוריה יצרה את ההשראה לשואה. "במודע או לא", הוא אומר, " הנאצים היו סוכני דת".
בין ההיבטים השנויים במחלוקת של הספר ישנה הערכה וביקורת בלתי מתפשרת על האיסלאמיזם, שהאריס מתאר כ"כת מוות". הוא טוען כי קיים קשר ברור בין הוראה אסלאמית לזוועות טרור כמו 9/11. הוא מספק אישושים לקשר הזה באמצעות ציטוטים מהקוראן הקוראים לשימוש באלימות.
הוא גם מציג נתונים ממרכז המחקר פיו, בטענה שהדבר מראה שאחוזים משמעותיים מהמוסלמים ברחבי העולם יצדיקו פיגוע התאבדות כטקטיקה לגיטימית. בהתקפה על מה שהוא מכנה "חוסר היגיון שמאלני", האריס מותח ביקורת על נועם חומסקי, בין היתר על כך שהפגין, לדעתו, נכונות לא הגיונית להטיל את כל האשמה על עמדות כאלה על מדיניות החוץ של ארצות הברית .
עם זאת, האריס מבקר גם את תפקידו של הימין הנוצרי בארצות הברית, בהשפעה על תחומים כמו מדיניות תרופות, מחקר בתאי גזע עובריים ומניעת איידס בעולם המתפתח. במה שהוא רואה כסחיפה מתמדת לעבר תיאוקרטיה, האריס מותח ביקורת חריפה על דמויות מובילות הן מבית המחוקקים והן ממערכת המשפט על מה שהוא תופס ככישלון בלתי מעורער בהפרדת הדת והמדינה. "לא רק שאנחנו עדיין אוכלים את הפסולת של העולם העתיק", הוא טוען, "אנחנו זחוחים לגבי זה".
לאחר מכן, האריס ממשיך ומתאר את מה שהוא מכנה "מדע של טוב ורע" – גישה רציונלית לאתיקה, שלטענתו חייבת להיות מבוססת בהכרח על שאלות של אושר וסבל אנושיים. הוא מדבר על הצורך לקיים "קהילות מוסריות", מיזם שבו הוא מרגיש שהזהות המוסרית הדתית הנפרדת של "המושלים" וה"ארורים" אינה יכולה לשחק תפקיד. אבל האריס מבקר את עמדת הרלטיביזם המוסרי, וגם כלפי מה שהוא מכנה "הבחירה הכוזבת של הפציפיזם ". בקטע שנוי במחלוקת אחר, הוא משווה את השאלות האתיות שהעלו נזקים נלווים ועינויים במהלך מלחמה. הוא מסיק שהנזק הנלווה בעייתי יותר מבחינה אתית. "אם אנחנו לא מוכנים לענות, אנחנו צריכים להיות לא מוכנים לנהל מלחמה מודרנית", מסכם האריס.
לבסוף, האריס פונה לרוחניות, שם הוא שואב במיוחד את השראתו ממנהגי דתות המזרח. הוא כותב שהיו מיסטיקנים במערב ומכנה כמה מאותם "גברים ונשים יוצאי דופן", כמו מייסטר אקהרט, יוחנן מהצלב, תרזה מאווילה, סרפים סארובסקי, אבל לפי האריס, ככל שזה נוגע לרוחניות מערבית, "נראה שעמדנו על כתפי הגמדים".
הוא דן בטבעה של התודעה, וכיצד ניתן לגרום לתחושת ה"עצמי" שלנו להיעלם על ידי שימוש בטכניקות של מדיטציה. האריס מצטט ממיסטיקנים מזרחיים כמו פדמאסמבהאבה ו-Nisargadatta Maharaj, אך הוא אינו מודה בשום אלמנט על-טבעי בטיעונו –לטענתו "המיסטיקה היא מפעל רציונלי, דת איננה." בהמשך הוא מרחיב: "למיסטיקן יש סיבות לאמונות שלו, והסיבות הללו הן אמפיריות". הוא קובע כי ייתכן שחווית העולם תעבור "טרנספורמציה קיצונית", אך עלינו לדבר על האפשרות במונחים רציונליים.