stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי ברמאיר
ביוגרפיה

צבי ברמאיר (אדלר) נולד בשנת 1915 ביִדוֹביצה (Jidovița) שבטרנסילבניה, רומניה (כיום חלק מנסאוד (אנ')). קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה וסיים בית-ספר תיכון בקלוז'. בגיל 17 הצטרף לתנועת נוער ציונית, היה חבר מערכת היומון הציוני "אוּי קֶלֶט" (Új Kelet, מזרח חדש) ופרסם קובץ שירים עבריים מתורגמים על ידו להונגרית. ב-1936 עלה לארץ ישראל עם קבוצתו, ולאחר הכשרה בקיבוץ שער הנגב עבר עם קבוצתו לכפר סאלד. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת עם פלוגת הנדסה בחזיתות צפון אפריקה ואיטליה. כל שנות שירותו שלח מכתבים ורשימות ל"דבר לילדים", שתיארו את חוויותיו ונדודיו של חייל עברי. בשנים 1944–1945 היה מעורכי עיתון הבריגדה העברית "לחייל", שנדפס ברומא. לאחר שחרורו השתקע בירושלים וערך את הפרסומים הספרותיים של המחלקה לנוער והחלוץ בסוכנות היהודית. ב-1948 היה מעורכי העיתון "דבר ירושלים", שהופיע בתקופת המצור על העיר. בשנותיו האחרונות עבד בעריכה במוסד ביאליק, היה חבר האקדמיה ללשון העברית והרצה בבית ספר ערב לפועלים.
ברמאיר החל לכתוב שירים וסיפורים היסטוריים מ-1938 (בעיקר על תקופת תור הזהב היהודי בספרד ובאיטליה), שפורסמו בעיתונות העברית. הוא עסק גם בתרגום שירה, סיפורת וספרי מחקר מלשונות שונות.
נפטר בעת ביקור ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בינואר 1981 בגיל 65, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
ספריו

כמו אבוקה דולקת.
חוזר חייל לארץ ישראל, (רישומים: מנחם שמי).
בני חורין.
ילקוט הרעיון הציוני.
מקארתיזם
מקורות המקארתיזם > טביעת המונח

ג'וזף מקארתי, ששמו הונצח בתיאור התופעה, נקשר לראשונה לאווירת האיום והפחד מפני הקומוניזם בנאום שנשא לפני מועדון נשים של המפלגה הרפובליקנית, ב-9 בפברואר 1950. במהלך הנאום הוציא מקארתי פיסת נייר, שעליה הופיעה, לטענתו, רשימה של עובדי מחלקת המדינה של ארצות הברית, שהם קומוניסטים ידועים. מקארתי מצוטט כמי שאמר: ”יש לי כאן בידי רשימה של 205 – רשימת שמות שהובאה לידיעת מזכיר המדינה שהם חברי המפלגה הקומוניסטית, ואף על פי כן הם עדיין עובדים וקובעים מדיניות במחלקת המדינה.” נאום זה הביא להתעניינות עצומה של התקשורת והכשיר את הדרך להפיכתו של מקארתי לאחד מהפוליטיקאים המוכרים ביותר בארצות הברית.
השימוש המתועד הראשון במונח "מקארתיזם" היה בקריקטורה פוליטית שהתפרסמה בעיתון וושינגטון פוסט. הקריקטורה צוירה על ידי הרברט בלוק (הרבלוק), והתפרסמה ב-29 במרץ 1950. הקריקטורה מציגה ארבעה מנהיגים רפובליקאיים מנסים לדחוף פיל (סמלה המסורתי של המפלגה הרפובליקנית) ולהביא אותו לעמוד על ערמה מתנודדת של עשרה דליי זפת, שהעליון שבהם נושא את הכתובת "מקארתיזם". בלוק אמר מאוחר יותר שלא ראה ביצירת המונח משהו גאוני, אלא תיאור של סבל לאומי שקשה לתאר בדרך אחרת".
מוסדות

מספר רב של גופים עסקו בחקירות, עבור חברות קטנות וגדולות, שנועדו לגלות עובדים קומוניסטיים בכוח העבודה של חברה. גופים אלה כללו ועדות, פנלים ו"וועדות לסקירת נאמנות". הן הוקמו על ידי ממשלים פדרליים, מדינתיים ומקומיים, וגם על ידי גופי פרטיים. הגופים העיקריים שעסקו בנושא בקונגרס היו ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, תת ועדת הסנאט לביטחון פנימי, וועדת הסנאט הקבועה לחקירות. ועדות אלה ערכו בסך הכול 109 חקירות בשנים 1949–1954, גם בשיתוף ועדות אחרות.
מוסדות > ממשלת ארצות הברית > מבחני נאמנות וביטחון

ב-1947 פרסם נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, את הצו הנשיאותי 9835, שהורה על הפעלת תוכנית לביצוע ביקורת בקרב עובדי הממשל הפדרלי, לבדיקת נאמנותם. עובד ממשל היה צפוי לפיטורים אם היה יסוד סביר להאמין שאינו נאמן לממשלת ארצות הברית. טרומן, איש המפלגה הדמוקרטית, הונע כנראה לפרסום הצו בשל ניצחונם הסוחף של הרפובליקנים בבחירות לקונגרס שהתקיימו ב-1946, וחש צורך לתת מענה לביקורת הגוברת מצד גורמים שמרנים ואנטי-קומוניסטים.
כאשר נבחר דווייט אייזנהאואר לנשיאות ב-1953 חוזקו מבחני הנאמנות, ומאידך צומצמו אפשרויות הערעור של עובדים מפוטרים. היירם בינגהאם השלישי, שכיהן כיושב ראש ועדת ביקורת הנאמנות של השירות האזרחי, התייחס אל החוקים החדשים, אותם היה מחויב לאכוף, בטענה ש"זו פשוט אינה הדרך האמריקנית שבה עושים דברים" (Just not the American way of doing things). בשנה שלאחר מכן נשלל הסיווג הביטחוני של רוברט אופנהיימר, המנהל המדעי של פרויקט מנהטן ובאותו זמן יועץ לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית. סיווגו של אופנהיימר נקבע ל"סודי ביותר" ב-1947, אך נשלל לאחר שימוע שנמשך ארבעה שבועות באקלים הפוליטי הקשה של 1954.
מבחני ביקורת נאמנות דומים נערכו בגופי שלטון רבים אחרים, בממשלי המדינות ובשלטון המקומי. גם גופים עסקיים פרטיים ערכו מבחנים כאלה. ההערכה היא שעד 1958 בערך כל עובד חמישי בארצות הברית נדרש לעבור בחינת נאמנות מסוג כלשהו. אדם שאיבד את משרתו עקב תוצאות לא טובות בהערכה כזו מצא עצמו במצב בעייתי מאוד, וסיכוייו למצוא עבודה אחרת היו נמוכים.
מחלקת המשפטים של ארצות הברית החלה בניהול רשימה של ארגונים שהוגדרו "חתרניים" בתחילת 1942. ב-1948 הפכה הרשימה לפומבית, ואז היו בה 78 פריטים. בשיאה מנתה הרשימה 154 ארגונים, ש-110 מתוכם זוהו כארגונים קומוניסטיים. בהקשר של מבחני הנאמנות, חברות באחד מתוך הארגונים הללו נועדה להעלות שאלה, אך לא להוות הוכחה לחוסר נאמנות.
מוסדות > ממשלת ארצות הברית > ה-FBI וג'יי אדגר הובר

בספרה "רבים הם הפשעים: מקארתיזם באמריקה" (Many Are the Crimes: McCarthyism in America) מכנה ההיסטוריונית אלן שרקר את ה-FBI "המרכיב החשוב ביותר במסע הצלב האנטי-קומוניסטי". עוד היא כותבת, שלאור המידע מתיקי ה-FBI שנחשף בשנות ה-70 של המאה ה-20 (מתוקף חוק חופש המידע בארצות הברית), מן הראוי היה לקרוא לתקופה "הובריזם" ולא "מקארתיזם". זאת, מכיוון שראש ה-FBI ג'יי אדגר הובר, היה אחד מן האנטי-קומוניסטיים הקנאים ביותר ובעלי העוצמה הרבה ביותר.
הובר היה זה שעיצב את תוכנית הנאמנות והביטחון של הנשיא טרומן, ובדיקות הרקע של עובדי הממשלה בוצעו בידי סוכני ה-FBI. זו הייתה אחת המטלות המרכזיות של הארגון, והדבר הוביל להגדלת מספר הסוכנים מ-3,559 ב-1946 ל-7,029 ב-1952. תחושת האיום הקיצונית מפני הקומוניזם שחש הובר, וההתייחסות השמרנית פוליטית לעדויות שנגבו על ידי סוכניו הביאה לפיטוריהם של אלפי עובדי ממשלה. הובר עמד על כך שזהותם של המודיעים (שמסרו ידיעות על מי שנחשדו בקומוניזם) תישמר בסוד, ובשל כך רוב הנחקרים לא היו יכולים לחקור את מאשימיהם בחקירה נגדית ואף לא ידעו את זהותם. במקרים רבים לא נאמר להם כלל במה הם מואשמים.
השפעתו של הובר התרחבה גם מעבר לתוכנית נאמנות-ביטחון. השימועים שנערכו לעובדי הממשלה כדי לבחון את נאמנותם היו אמורים להיות חסויים, אך הובר הדליף מהם לוועדות הקונגרס. מ-1951 עד 1955 ניהל ה-FBI "תוכנית אחריות", ובמסגרתה הופצו דיווחים אנונימיים מתיקי הארגון, על השתייכות של מורים, עורכי דין ובעלי מקצועות אחרים לארגונים קומוניסטיים. עובדים רבים שהוצגו נגדם האשמות בדרך זו (שנקראו "מזכרים עיוורים", blind memoranda), פוטרו מיד וללא הליכים נוספים. ה-FBI השיג ראיות לכאורה נגד חשודים גם בדרכים לא חוקיות, שכללו פריצה, פתיחת דואר והאזנות סתר. אחת המטרות המועדפות על הובר הייתה אגודת עורכי הדין הלאומית (National Lawyers Guild, ‏NLG), שחבריה היו אנשי שמאל והיו בין הבודדים שהיו מוכנים להגן על חשודים בתיקים הקשורים לקומוניזם. משרדי הארגון נפרצו לפחות 14 פעמים בין 1947 ל-1951. המידע שהושג בפריצות אלה הועבר לפרקליטי התביעה, כדי שיידעו על אסטרטגיית ההגנה המתוכננת על ידי עורכי הדין של החשודים.
ה-FBI ניהל גם מבצעי הסתננות לא חוקיים, שבהם חדרו סוכנים סמויים לארגונים קומוניסטיים וארגונים בדלניים אחרים. ב-1956 חש הובר תסכול גדל והולך מהחלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהטילו מגבלות על יכולתו של משרד המשפטים להעמיד לדין חשודים בקומוניזם. הובר החל בתוכנית סודית שקיבלה את שם הקוד COINTELPRO, ובמסגרתה הושתלו מסמכים מזויפים שיצרו רושם כאילו איש מפתח בארגון הנחקר הוא מודיע של ה-FBI, הופצו שמועות באמצעות מכתבים אנונימיים, הודלף מידע מוטה לעיתונות, הוזמנו חקירות של רשות המיסים בארצות הברית (IRS), ועוד. התוכנית המשיכה לפעול עד 1971.
מוסדות > ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית

ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (House Committee on Un-American Activities, או House Un-American Activities Committee, בקיצור – HUAC) הייתה הוועדה הבולטת והפעילה בין ועדות הקונגרס בחקירות אנטי-קומוניסטיות. הוועדה הוקמה ב-1938 ונקראה בתחילה "ועדת דייס" (Dies) על שם יושב הראש שלה, מרטין דייס. דייס היה יו"ר הוועדה עד 1944, ובאותן שנים עסקה הוועדה בחקירת מגוון של "פעילות", כולל אלו של גרמנים אמריקנים שהיו תומכי הנאציזם במהלך מלחמת העולם השנייה. עם זאת, תוך זמן קצר העמידה הוועדה את הקומוניזם כאחד ממוקדי החקירה העיקריים, חקירות שהחלו כבר ב-1938. צעד חשוב לוועדה היה חקירתו של אלג'ר היס ב-1948, חקירה שהובילה למשפטו ולהרשעתו בעוון שבועת שקר. חקירה זו שכנעה רבים בדבר היעילות של הוועדה בחשיפת חתרנות קומוניסטית.
לשיא תהילתה ופרסומה לשמצה הגיעה הוועדה כאשר חקרה את תעשיית הסרטים של הוליווד. החל מאוקטובר 1947 החלה הוועדה לזמן להופעה בפניה תסריטאים, במאים, מנהלים ובעלי תפקידים אחרים בתחום, כדי שיעידו על השתייכותם למפלגה הקומוניסטית, על קשריהם עם חברים אחרים במפלגה, או על תמיכתם בעקרונות הקומוניזם. אחת השאלות בשימועים אלה התפרסמה כ"שאלת $64" (על שם תוכנית הרדיו המפורסמת מאותה תקופה, שמאוחר יותר הפכה לתוכנית טלוויזיה): "האם אתה כיום, או היית פעם, חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית"? בין העדים שזומנו על ידי הוועדה היו עשרה שהחליטו לא לשתף פעולה. הם נקראו "עשיריית הוליווד", ובחקירותיהם ציטטו את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית המבטיח את חופש הביטוי וחופש ההתארגנות, שלדעתם מגן עליהם חוקית מפני הצורך לענות על שאלות הוועדה. ועדת הקונגרס לא קיבלה את דעתם, והם נידונו לעונשי מאסר על בזיון הקונגרס. שניים נידונו לחצי שנת מאסר, והאחרים לשנה.
בהמשך, נחקרים אחרים שלא רצו לשתף פעולה עם הוועדה בחרו להישען על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, המגן על זכות השתיקה ומונע הפללה עצמית. התנהלות זו מנעה האשמה בביזיון הקונגרס, אך נחשבה עילה לפיטורים על ידי מעסיקים ממשלתיים ופרטיים. ההגנה על ידי התיקון החמישי הייתה כזו שאדם לא יכול היה להעיד על קשריו עם המפלגה הקומוניסטית, אך לא יכול היה לסרב בהמשך למסור שמות של עמיתים בעלי קשרים כאלה. כך נאלצו הנחקרים לבחור בין "זחילה בבוץ כדי להיות מלשין", כפי שהגדיר זאת השחקן לארי פארקס, או להיות "קומוניסט של התיקון החמישי", כפי שכינה אותם הסנאטור מקארתי.
מוסדות > ועדות הסנאט

הוועדה העיקרית בסנאט שעסקה בחקירת קומוניסטים הייתה תת-הוועדה לביטחון פנימי (Senate Internal Security Subcommittee, ובקיצור SISS). הוועדה הוקמה ב-1950 ותפקידה היה לאכוף את החוקים הנוגעים לריגול, סבוטז', והגנה על ביטחון הפנים של ארצות הברית. יושב ראש הוועדה היה חבר הסנאט פט מקארן (Pat McCarran), והוועדה בראשותו זכתה למוניטין של ועדה הנוהגת בחקירותיה בזהירות וביסודיות. הוועדה חקרה במשך שנה את פעולותיו של גוף שנקרא "המכון ליחסים באוקיינוס השקט", ארגון חוץ-ממשלתי שהיה מורכב מחוקרים ודיפלומטים שעסקו במערכת יחסי החוץ של המדינות לחופו של האוקיינוס השקט, במטרה לקדם שיתוף פעולה כלכלי ומדיני ביניהן. לאחר מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים הסינית הפכה סין למדינה קומוניסטית, וזאת למרות ההשקעות העצומות של ארצות הברית במפלגה הלאומית הסינית. חברי הפורום היו בין אלה שהואשמו ב"איבוד סין", כלומר באחריות לנפילתה בידי הקומוניסטים. נטען, כי נמצאו עדויות לעמדות פרו-קומוניסטיות. תשומת לב מיוחדת הופנתה לאחד מחברי הפורום, אוון לטימור (Owen Lattimore), שהיה עורך כתב העת של הפורום, והוא הואשם בידי מקארן שהיה "כלי שרת מודע ורהוט בידי קונספירציות סובייטיות". אף על פי שהיה בסיס מסוים להאשמות על עמדות פרו-קומוניסטיות בפורום, לא נמצאו ראיות כנגד לטימור. עם זאת, הוא הואשם בעדות שקר בפני הוועדה ב-1952, אך לאחר שבית משפט פדרלי ביטל את רוב ההאשמות ואחד מן העדים נגדו הודה בעדות שקר, הסתיים ב-1955 המשפט בלא כלום.
מקארתי עצמו היה יושב הראש של תת-הוועדה הקבועה לחקירות של הסנאט ב-1953 וב-1954. במהלך כהונתו הפעיל את הוועדה לכמה משימות חקירה כנגד קומוניסטים. תחילה בחן מקארתי טענות להשפעה קומוניסטית בקול אמריקה, ולאחר מכן עבר לבחון האשמות דומות בשירות הספריות מעבר לים של מחלקת המדינה של ארצות הברית. קטלוגים של ספריות אלה נסרקו במגמה למצוא יצירות של סופרים שנראו למקארתי כלא ראויים. לאחר מכן מנה מקארתי בפני תת-הוועדה והתקשורת רשימה של סופרים פרו קומוניסטים, כביכול. מחלקת המדינה נכנעה ללחץ שנוצר, והורתה לספרנים בספריות אלה להסיר מן המדפים, "חומרים שנכתבו בידי אנשים שנויים במחלוקת, קומוניסטים, תומכי ואוהדי הקומוניזם, וכדומה". כמה מן הספריות שרפו את הספרים האסורים.
בשנת 1953 החלה הוועדה של מקארתי לחקור את צבא ארצות הברית. החקירה החלה במעבדת חיל הקשר של הצבא, בפורט מונמות. מקארתי הצליח לזכות בכמה כותרות כאשר טען שישנה רשת ריגול מסוכנת הפועלת בתוך מכוני המחקר של הצבא, אך בסופו של דבר לא הביאה החקירה לשום תוצאה. מקארתי הפנה את תשומת לבו למקרה שבו קודם רופא שיניים צבאי לדרגת מייג'ור, אף על פי שסירב לענות על שאלות במבחן נאמנות של הצבא. ניהול החקירה על ידי מקארתי, שהיה כרוך גם בהטחת עלבונות בקצין בכיר בדרגת בריגדיר גנרל, הביא לסדרת שימועים שנקראו "שימועי מקארתי-צבא" (Army-McCarthy hearings). שימועים אלה נמשכו 36 יום ובהם הטיחו מקארתי ונציגי הצבא זה בזה האשמות והאשמות נגד, בפני צופי טלוויזיה בכל רחבי ארצות הברית. לא הייתה הכרעה ברורה בשימועים אלה, אך חשיפתו של מקארתי בפני הציבור בארצות הברית הביאה לירידה תלולה בפופולריות שלו. בתוך פחות משנה ספג מקארתי ביקורת של הסנאט, ומעמדו ככוח בולט ומוביל במאבק האנטי קומוניסטי חוסל למעשה.
מוסדות > רשימות שחורות

ב-24 בנובמבר 1947 אישר בית הנבחרים זימון ל"עשיריית הוליווד" לשימוע לקראת האשמתם בביזיון הקונגרס. יום לאחר מכן הודיע אריק ג'ונסטון, נשיא איחוד הקולנוע של ארצות הברית (Motion Picture Association of America), כי חברי "עשיריית הוליווד" יפוטרו, וכי האולפנים ”לא יעסיקו במודע קומוניסט או חבר של כל מפלגה או קבוצה המצדדת בהפלת ממשלת ארצות הברית...” הודעה זו נמסרה כהודעה לעיתונות, בשם ראשי האולפנים הגדולים, וכונתה מאוחר יותר "הצהרת וולדורף", על שם המלון שבו נמסרה. אירוע זה מסמל את תחילתה של הרשימה השחורה של הוליווד. עם זאת, למרות העובדה שמאות פוטרו או נמנעה מהם עבודה בהוליווד, האולפנים לא הודו שקיימת רשימה שחורה כזו.
בשלב זה הפכו מבחני נאמנות וחקירות אנטי-קומוניסטיות לצורך גדל והולך בתחומים שונים, בהם רצו המעסיקים להוכיח שעובדיהם נקיים מחשד. חברות שחששו שעסקיהן רגישים מדי, או שחששו שהן פגיעות מדי לדעת הקהל (כמו תעשיית הבידור בהוליווד), עשו שימוש בחקירות אלה, שנוהלו על ידי גופים פרטיים. גופים אלה, שנשכרו על ידי החברות הגדולות, חקרו מועמדים לעבודה על דעותיהם הפוליטיות והשתייכותם לארגונים שונים. בחקירות של גופים מעין אלה לא הייתה לנחקר זכות לנוכחות של עורך דין מטעמו, ולעיתים התבקש הנחקר להגיב להאשמות מבלי שניתנה לו הזכות לחקור בעצמו את המאשים. ארגונים אלה גיבשו רשימות של ארגונים, פרסומים, אסיפות, ארגוני צדקה וכדומה שהיו קשורים או בעלי דעה בשמאל המפה הפוליטית, ובצידם רשימות של אנשים שהיו או נחשדו כקומוניסטים. פורסמו ספרים ועיתונים שעקבו אחרי ארגונים ויחידים קומוניסטים או נוטים לשמאל.
תמיכה ציבורית

מדיניות המקארתיזם נתמכה על ידי מגוון רחב של קבוצות בציבוריות האמריקנית, בהן קבוצות ימין כמו הלגיון האמריקאי וארגונים אנטי-קומוניסטיים שונים. אחת מעמודי התווך של התמיכה במקארתיזם היו מגוון ארגוני נשים אנטי-קומוניסטיים, כמו הפורום ליחסי ציבור אמריקאיים (American Public Relations Forum) ו"'נשות הדקה' של ארצות הברית" (Minute Women of the U.S.A, על שם "אנשי הדקה", Minutemen, שהתפרסמו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית). ארגונים אלה היו ארגוני נשים, ברובן עקרות בית, שהגיבו במיליטנטיות כלפי כל מה שנראה להן כגילוי של נטייה שמאלה. הן ארגנו קבוצות לימוד, רשתות חברתיות שכתבו מכתבי מחאה לגופי ממשל שונים, ומועדונים פטריוטיים שתיאמו את המאמצים לזהות ולהשמיד כל מה שנראה להן כחתרנות.
קבוצות ימין אלה היו אמנם התשתית למקארתיזם, אך הן לא פעלו לבדן. מנעד רחב של קבוצות, שכונו "הקואליציה של העשוקים" מצאה את המקארתיזם מושך, ולפחות שימושי פוליטית. לקבוצות אלו היו כמה נושאים משותפים: ההתנגדות למדיניות של שותפות בינלאומית, ובמיוחד לארגון האומות המאוחדות; התנגדות לתוכניות רווחה שונות, במיוחד לתוכניות שנוסדו במהלך הניו דיל; והתנגדות לתוכניות שנועדו להגביר את השוויון החברתי בארצות הברית. אלה נתפסו כפוגעות בעקרון החירות, בשם השוויון.
אחד המוקדים של המקארתיזם הפופוליסטי היה אספקת שירותי בריאות ציבורית, במיוחד חיסונים, שירותי בריאות נפשיים, ופלואוריזציה. כל אלה נתפסו כמזימות קומוניסטיות להרעיל או לבצע שטיפת מוח לציבור בארצות הברית. בשלבים שונים לבשה ההתנגדות המקארתיסטית לשיתוף פעולה בינלאומי אופי אנטישמי. גישות אלה הביאו להתנגשות בין קבוצות מקארתיסטיות קיצוניות ובין תומכים בתוכניות בריאות ציבורית. אחד המקרים הבולטים היה סביב "חוק שירותי בריאות נפשיים באלסקה", שהועבר בקונגרס ב-1956. מתנגדי החוק קראו לו "חוק סיביר" והאשימו שהחוק הוא חלק ממזימה קומוניסטית שנועדה לאשפז אמריקאיים ולשטוף את מוחם. בשיא הוויכוח טענה התעמולה נגד החוק כי הוא מהווה חלק ממזימה יהודית, קתולית או פסיכיאטרית להקים מחנות ריכוז על אדמת ארצות הברית, שינוהלו על ידי האו"ם.
תומכי המקארתיזם ראו בו "תנועה שסביבה יוכלו אנשים בעלי רצון טוב ומוסריות איתנה לאחד את שורותיהם". גם הציבור האמריקאי הרחב חש ש"אין עשן בלי אש", ותמך בתנועה. סקר דעת קהל שנערך על ידי מכון גאלופ בינואר 1954 מצא ש-50% מהאמריקאים תמכו במקארתיזם, לעומת 29% ראו בעין לא אוהדת את הסנאטור. ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, העיר שלו היו מעלים את מגילת הזכויות של ארצות הברית להצבעה, היא לא הייתה מתקבלת.
תמיכה ציבורית > תדמית הקומוניזם

תומכי המקארתיזם הצדיקו את דרכם בהסתמך על תפיסתם את הקומוניזם, ובמיוחד את המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. תדמיתה של המפלגה, כפי שהצטיירה בארצות הברית, הייתה של גוף שנשלט לחלוטין על ידי ברית המועצות, כך שלמעשה כל קומוניסט בארצות הברית נשלט ישירות על ידי שירותי המודיעין הסובייטיים. ג'יי אדגר הובר העיר בנאום ב-1950 ש"חברי המפלגה הקומוניסטית, ברוחם ובגופם, הם רכוש המפלגה". דעה זו לא הייתה נחלת שמרנים אדוקים בלבד; ב-1940 דחה האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union) את בקשתה של אליזבת גורלי פלין להצטרף לשורותיו, בטענה שעצם החברות במפלגה הקומוניסטית די בה כדי לפסול אותה מלהיות חברה בגוף העוסק בחירויות אזרחיות. בתביעות שהגישה הממשלה כנגד חברי המפלגה הקומוניסטית, מתוקף "חוק סמית'" (ראו לעיל), לא נשענה התביעה על מעשים מסוימים או אמירות של הנתבעים, אלא על הנחת היסוד שעצם קבלת עקרונות המרקסיזם-לניניזם יש בה קבלה של מחויבות להפלת השלטון באלימות, והיא חלק אינהרנטי של דוקטרינה זו. משפטים מתוך חוקתה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הדוחים במפורש אלימות נדחו כתרמית מכוונת. טענה נוספת הייתה שהמפלגה לא אפשרה לחבריה לפרוש ממנה, ולפיכך גם מי שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית לזמן קצר, גם בעבר הרחוק, עדיין מחשידה אותו בהיותו חבר עכשווי.
תיעוד שנחשף לאחר התפרקות ברית המועצות ופתיחת הארכיונים של ה-KGB, כמו גם חשיפת מסמכי וינונה, מסמכים סובייטיים מוצפנים שיורטו מתקשורת מסווגת על ידי המודיעין הבריטי והאמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשנים לאחריה, ופוענחו במשך העשורים שלאחר מכן, מצביעים על כך שחלק מתדמית זו של המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית אכן הייתה נכונה, וזו נשלטה לגמרי על ידי מוסקבה[דרוש מקור].
קרבנות המקארתיזם

קשה להעריך את מספרם של האנשים שנפגעו כתוצאה ממדיניות המקארתיזם. מספר האנשים שנאסרו עומד על מאות, וההערכה היא שבין 10,000 ל-12,000 איש איבדו את מקום עבודתם. עצם ההזמנה לשימוע בפני אחת הוועדות שעסקו בנושא הייתה לעיתים עילה מספיקה לפיטורים. רבים מבין אלה שנאסרו, הוזמנו לשימוע או פוטרו היו אמנם בעלי קשר כלשהו למפלגה הקומוניסטית, בעבר או באותה עת, עם זאת לרובם המוחלט היה קשר קלוש ופוטנציאל הנזק שהיו יכולים לגרום היה קטן, אם בכלל.
גם אנשים שנחשדו בהומוסקסואליות היו מטרות למקארתיזם. המצוד אחר "סוטי מין", שההנחה לגביהם הייתה שהם חתרניים בטבעם, הביא לכך שאלפים הוטרדו, פוטרו מעבודתם או שנמנעה מהם קבלה לעבודה. היו רבים שהגדירו היבט זה של המקארתיזם כ"בהלת הלבנדר". בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוגדרה הומוסקסואליות כהפרעה נפשית. באווירת האיומים ששררה במהלך המלחמה הקרה, שהועצמה עוד יותר על ידי גורמים פוליטיים שונים, נתפסה ההומוסקסואליות כמגפה חברתית, המציבה סכנה פוטנציאלית לביטחון המדינה. החברה בארצות הברית באותה תקופה ראתה במשפחה את אבן הפינה לחוזק ולשלמות החברה, ולכן הומוסקסואלים שנתפסו כסוטי מין נחשבו כמי שאינם יכולים לתפקד במסגרת משפחתית וכמי שמאיימים להרעיל את החברה. גם ה-FBI הפעיל מעקבים נרחבים כדי לזהות עובדי ממשלה הומוסקסואלים.
השימועים של מקארתי והחקירות כנגד הומוסקסואלים נראו כמונעים על ידי הרצון לזהות יחידים שיכולתם לתפקד כאזרחים נאמנים נפגעה. ג'וזף מקארתי החל את מסעו האנטי-קומוניסטי במיצוב עצמו כמי שמגלם את הערכים האמריקאיים המסורתיים, כדי להפוך לנושא דגל (ממונה מטעם עצמו) של המוסריות החברתית. באורח פרדוקסלי, האשמות על התנהגות הומוסקסואלית לכאורה היו אלה שבישרו על סופה של הקריירה הפוליטית של מקארתי.
כאמור, הרשימה השחורה של תעשיית הקולנוע כללה יותר מ-300 שחקנים, תסריטאים, במאים ועובדים אחרים. הרשימה השחורה אמנם לא הייתה רשמית, אך אלו שהופיעו בה לא היו יכולים לעבוד בתחום בארצות הברית. בכל תעשיית הבידור התקיימו רשימות שחורות, וכך גם באוניברסיטאות, בבתי ספר בכל רמות הגיל, בתחום המשפטים, ובתחומים רבים נוספים. גם בנמלי הים איבדו רבים את משרותיהם: תוכנית לביטחון בנמלים שיזם משמר החופים של ארצות הברית זמן קצר לאחר תחילת מלחמת קוריאה, ומטרתה הייתה למנוע חדירה של סוכנים זרים דרך הים, דרשה שכל עובד שהטעין או פרק סחורה מאונייה אמריקאית, או עבד על סיפונה, יעבור שימוע לבדיקת נאמנותו. השימוע נדרש מכל עובד בכל אונייה, ללא קשר למטען שנשאה או ליעדה. גם בסדרת שימועים אלה הוסתרה זהות המאשימים, ולחשודים לא הייתה דרך לחקור אותם ולעיתים אף לא לדעת את תוכן עדותם. כ-3,000 ספנים וסוורים איבדו את עבודתם בשל תוכנית זו.
קרבנות המקארתיזם > רשימה חלקית של נפגעי המקארתיזם

להלן רשימה של כמה מהאישים הידועים ששמותיהם נכללו ברשימה שחורה או שסבלו מרדיפה כלשהי במהלך תקופת המקארתיזם:
ג'ורג' א. אדי, כלכלן, מומחה למדיניות מוניטרית במשרד האוצר של ארצות הברית
לארי אדלר, נגן מפוחית פה
רוברט אופנהיימר, פיזיקאי, המנהל המדעי של פרויקט מנהטן
הנס אייזלר, מלחין
אלברט איינשטיין, פיזיקאי, מתמטיקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה
נלסון אלגרן, סופר
דייוויד בוהם, פיזיקאי ופילוסוף
לואיס בוניואל, במאי ומפיק
אלווה בסי, סופר ועיתונאי, לוחם בבריגדת אברהם לינקולן, אחד מעשיריית הוליווד
ברטולט ברכט, משורר, מחזאי ותסריטאי
אלמר ברנשטיין, מלחין ומנצח
ליאונרד ברנשטיין, פסנתרן, מלחין ומנצח
סאם ג'אפה, שחקן
רות גורדון, שחקנית
ג'ק גילפורד, שחקן
אלן גינסברג, משורר הומוסקסואל, מהדמויות הבולטות של "דור הביט"
לי גרנט, שחקנית
ג'ון גרפילד, שחקן
הווארד דה סילבה, שחקן וזמר
ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, סוציולוג, סופר ומשורר אפרו-אמריקאי, פעיל זכויות אדם
דולורס דל ריו, שחקנית
אדוארד דמיטריק, במאי, אחד מעשיריית הוליווד
ג'ולס דסין, במאי
אליזבת האוז, מעצבת אופנה
דשיאל האמט, סופר
מרשה האנט, שחקנית
לנה הורן, זמרת
לנגסטון היוז, סופר, משורר, מחזאי
ליליאן הלמן, מחזאית
יפ הרבורג, פזמונאי
ג'ין וולטפיש, אנתרופולוג
אורסון ולס, סופר, שחקן ובמאי
דלטון טרמבו, תסריטאי, עשיריית הוליווד
ארתור לאורנץ, מחזאי
רינג לארדנר ג'וניור, מחזאי, עשיריית הוליווד
פיליפ לואב, שחקן
ג'וזף לוסי, במאי
קורנליוס לנצ'וס, מתמטיקאי ופיזיקאי
אלברט מאלץ, מחזאי, עשיריית הוליווד
היינריך מאן, סופר
קלאוס מאן, סופר
תומאס מאן, סופר, זוכה פרס נובל לספרות
זירו מוסטל, שחקן
ג'סיקה מיטפורד, סופרת
דימיטרי מיטרופולוס, פסנתרן, מלחין, מנצח
ארתור מילר, מחזאי ומסאי
ברג'ס מרדית', שחקן
ג'וזף נידהם, ביוכימאי, סינולוג, פילוסוף של המדע
וולדו סאלט, תסריטאי
פול סוויזי, מתמטיקאי מרקסיסט
טסיאן סו-שן, פיזיקאי
ג'ין סיברג, שחקנית
פיט סיגר, זמר פולק, פזמונאי
ליונל סטנדר, שחקן
דירק יאן סטרויק, מתמטיקאי
לינוס פאולינג, זוכה פרס נובל לכימיה וללשלום
הווארד פאסט, סופר
ליון פויכטוונגר, סופר ומחזאי
קארל פורמן, סופר
מלבה פיליפס, פיזיקאית
דורותי פארקר, סופרת
צ'רלי צ'אפלין, שחקן ובמאי
תיאודור קאגאן, דיפלומט
גארסון קאנין, מחזאי ובמאי
אהרן קופלנד, מלחין
דני קיי, שחקן וזמר
אוטו קלמפרר, מנצח ומלחין
ג'יפסי רוז לי, שחקנית בורלסקה
בארטלי קראם, עורך דין
סמואל רבר, דיפלומט
פול רובסון, שחקן, אתלט, זמר קונצרטים, סופר, ופעיל זכויות אדם
אדוארד ג'י רובינסון, שחקן
מרטין ריט, שחקן ובמאי
ארטי שו, נגן קלרינט ג'אז, מלחין, ומנהיג להקה
אירווין שו, סופר
ויליאם שיירר, עיתונאי וסופר
צ'ארלס ת'אייר, דיפלומט
השלכות

המחלוקות הפוליטיות שיצר המקארתיזם בארצות הברית נוכחות בשיח הפוליטי והציבורי עד היום, והפולמוס סביב האנטי-קומוניזם עודו מתנהל. חלקים מהמנגנון הפוליטי-משפטי שנוצר בזמן המקארתיזם עדיין קיימים: חוקת קליפורניה דורשת גם כיום (2014) מכל עובדי ממשל המדינה שבועות נאמנות, דבר היוצר בעיה דווקא לקוויקרים ולעדי יהוה, שאמונתנם מונעת מהם להצהיר על נאמנות מלאה למדינה. חלקים מחוק מקארן, שהוזכר לעיל, עדיין בתוקף.
השלכות > שימוש במושג

המקארתיזם הפך למושג בשיח הפוליטי בארצות הברית ובמדינות מערביות אחרות, כמסמל רדיפה פוליטית מוגזמת ודרישת נאמנות למדינה הבאה על חשבון זכויות אזרח בסיסיות. השימוש במושג נעשה כדי לתאר הטלת ספק בדרך אגרסיבית בנאמנותו של אדם למדינתו; העלאת האשמות שאינן מבוססות, או הנשענות על בסיס קלוש; הטחת האשמות בחוסר נאמנות כדי לכפות על אדם לדבוק בתפיסות קונפורמיסטיות או כדי להטיל ספק ולהביך מועמד מתחרה; ערעור מעמדן של זכויות אזרחיות בסיסיות בשם הביטחון הלאומי; וכן שימוש בדמגוגיה. כל אלה נקראים לעיתים קרובות "מקארתיזם". המונח הפך לנרדף גם למונח "ציד מכשפות", ושני השמות הללו מתייחסים למצבים של היסטריה המונית ופאניקה.
משקיפים שונים השוו את רדיפת הקומוניסטים והליברלים במהלך תקופת מקארתי לפעולות שננקטו כנגד חשודים בטרור, ברובם מוסלמים, לאחר הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001, ועם תחילת המלחמה בטרור. היו שהשוו את חוק הפטריוט שהועבר בקונגרס ונכנס לתוקף בתחילת 2002 להחייאת תפיסת העולם המקארתיסטית, ובפשטות החלפת המילה "קומוניסט" במילה "טרוריסט". מאידך, היו שהשוו בין ההתנגדות הליברלית למקארתי לבין תפיסת העולם הליברלית בעשור השני של המאה ה-21. הנוקטים השוואה זו טוענים שהליברלים בשנות ה-50 של המאה ה-20 פגעו במאבק בקומוניזם, והליברלים בתחילת מאה ה-21 פוגעים במלחמה בטרור.