stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלדד בר כוכבא
השכלה

בר כוכבא הוא בוגר בית המדרש למורים "מורשת יעקב" ברחובות בהצטיינות. בוגר תואר ראשון אוניברסיטת בר-אילן בחינוך, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה. בעל תעודת מנהל עירוני בכיר בפקולטה לתכנון ערים מטעם הטכניון בהצטיינות.
בוגר תואר ראשון במשפטים מהמכללה האקדמית נתניה ותואר שני בהצטיינות יתרה במשפטים באותה המכללה. בשנת 2013 קיבל תואר דוקטור למשפטים משלוחת האוניברסיטה הבין-לאומית לעסקים ומשפטים מחרסון. עבודת הדוקטורט שכתב התמקדה במשפט החוקתי ובדקה את יישום ייצוג הולם לארבע קבוצות בישראל.
התמחה במנהל ציבורי, מיסוי מקרקעין ותכנון ובנייה.
חיים אישיים

נשוי לקלרה, רואת חשבון, ואב ל-4 ילדים.
הערות שוליים

↑  הערב בחרה מועצת פרדס חנה כרכור בד"ר עו"ד אלדד בר כוכבא כראש המועצה, באתר www.pardes-hanna-karkur.muni.il
↑  מערכת מגדלור ניוז, אלדד בר כוכבא הודיע: אתמודד לראשות מועצת פרדס חנה כרכור 2023, באתר מגדלור ניוז, ‏2023-01-14
↑   טלי חרותי-סובר, ראש המועצה, אלדד בר כוכבא, מחזיק בתואר דוקטור בהתכתבות - ממוסד שלא באמת קיים, באתר TheMarker‏, 3 בדצמבר 2017
תחרות מס

תחרות מס (באנגלית: tax competition) היא מצב שבו מדינות מתחרות במדינות אחרות, בין היתר, בניסיון להשיג עדיפות במשיכת השקעות באמצעות מתן הטבות מס שונות (פטורים, הנחות, זיכויים, שיעור מס אפס וכדומה).
אחד המאפיינים של הגלובליזציה היא הניידות המוגברת של גורמי הייצור. תופעה זאת מתחזקת באמצעות התנהגות תחרותית של מדינות המבקשות להשפיע על זרם ההשקעות העולמיות. התחרות יכולה להיות בהגמשת דיני החברות המקומיים, הרגולציה של איכות הסביבה ועוד. גם תחום המיסוי עשוי לשמש כמכשיר חשוב למשיכת השקעות גלובליות.
ברור כי משטר המס מהווה נדבך חשוב במדיניות פיסקלית של מדינות העולם לצורך קביעת סדר עדיפויות כלכלי וחברתי, השונה ממדינה למדינה. אכן, בצד ההטבות למשקיעים זרים, מדינות מעניקות תמריצים ממשלתיים באמצעות משטר המס לתושבים מקומיים לצורך עידוד סקטורים מסוימים או עידוד הייצוא. במקרה זה, בשונה מההטבות למשקיעים זרים, המניעים למתן ההטבה אינם מהווים בהכרח אסטרטגיה בתחרות המס אלא קידום מדיניות-פנים.
ישנם שיקולים נוספים, מלבד שיקולי המס, הנחשבים כמהותיים בעיני הנישומים בעת קביעת התחום הגאוגרפי של העסק. הנישומים מסווגים את המדינות, בין היתר, בהתאם ליציבות הכלכלית והפוליטית, תשתיות בכלל ותשתיות תקשורת בפרט, הגידול הצפוי במשק, עלות כוח העבודה, זמינות כוח עבודה מיומן, מערכת בנקאות יעילה וטובה.
בישראל

מדינת ישראל משתתפת פעילה בתחרות המס. כך, החוק לעידוד השקעות הון התשי"ט-1959, פותח בפני משקיעי החוץ את האפשרות לקבל הטבות שונות עבור השקעות הון בתחומים מסוימים ובאזורים מועדפים במדינה. החוק קובע, בין היתר, שיעורי מס נמוכים על הכנסות מ"מפעל מאושר" בהתאם לשיעור הבעלות של המשקיעים הזרים. המטרה המוצהרת היא "למשוך" משקיעים זרים.
במטרה לעודד השקעות זרות ולמנוע בריחת הון לחו"ל משנת 2010 מס חברות נקבע על 25% במטרה להשוות לשיעור המס המקובל בחלק ממדינות אירופה.
ראו גם

הטבת מס
אמנה למניעת כפל מס
מקלט מס
תכנון מס
לקריאה נוספת

אבי נוב, תחרות מס מזיקה (Harmful Tax Competition) בשוק האירופי המשותף, הרבעון הישראלי למיסים, כרך כ"ט, גיליון 116 (2002), עמ' 72–86.
אבי נוב, יוזמת ארגון ה-OECD לריסון תחרות המס המזיקה, הרבעון הישראלי למיסים, כרך ל, גיליון 117 (2002), עמ' 57–73.
סמארט

ערך זה עוסק במותג רכב. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־31 שנים)
 משרד ראשי:  גרמניה בובלינגן, באדן-וירטמברג, גרמניה
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב
 מוצרים עיקריים:  מכוניות סופרמיני
  
 סמארט | מרצדס בנץ
סמארט (באנגלית: Smart) הוא מותג סדרת מכוניות מיקרו עירונית. מכוניות המותג מיוצרות בעיירה האמבך (אנ') שבצרפת על ידי חברת בת של תאגיד דיימלר AG בשם Smart GmbH.
היסטוריה

סמארט יוצרה בתחילה במסגרת מיזם משותף בין תאגיד כלי הרכב הגרמני מרצדס-בנץ וחברת השעונים השווייצרית סווטש (סווטש נסוגה בהמשך לחלוטין מהפרויקט) אשר מטרתו הייתה לייצר רכב עירוני דו-מושבי וחסכוני בדלק. השם smart, מורכב מ-S של סווטש, M של מרצדס והמילה Art. סמארט הכתה גלים לראשונה כשנחשפה בפריז ב-1998. המודל הראשון של סמארט אשר נקרא באותה העת קופה סיטי (השם שונה בהמשך ל-"Smart Fortwo") הושק ב-10 ביולי 1998 בתשע מדינות באירופה ומאז למעלה ממיליון יחידות נמכרו ברחבי העולם והמותג נהפך לסמל אורבני בבירות העולם מרומא לשאנגחאי, מלונדון לתל אביב.
לאורך העשור הראשון של המאה ה-21 יוצרו דגמים שונים תחת המותג. אף על פי כן, בעקבות שורה של הפסדים כספיים המשך הייצור של מרבית הדגמים הופסק לאלתר וכיום מיוצרים רק הדגם Smart Fortwo (הדגם המקורי של החברה אשר מיוצר החל משנת 2007 בגרסת הדור השני שלו) והמודל Smart Fortwo ED (גרסת הרכב חשמלי מונע מצבר של ה-Fortwo אשר מיוצר משנת 2008). כיום כל רכבי הסמארט מיוצרים בעיירה המבאך (Hambach) בצרפת, כשעתיים נסיעה מהנהלת דיימלר בשטוטגרט.
היסטוריה > כרונולוגיית דגמי סמארט

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנות ייצור  | דגמים  | תצלומים  |
| 1998–2007  | Smart Fortwo (דור ראשון) (סמארט פורטו)   |   |
| 2002  | Smart Crossblade   |   |
| 2001–2004  | Smart K (נמכר ביפן בלבד)   |   |
| 2003–2005  | Smart Roadster (סמארט רודסטר)   |   |
| 2004–2006  | Smart Forfour (סמארט פורפור (דור ראשון))   |   |
| 2007 – עד היום  | Smart Fortwo (דור שני) (סמארט פורטו)   |   |
| 2008 – עד היום  | Smart Fortwo ED   |   |
יתרונות הרכב

מכונית הסמארט מאפשרת חניה לרוחב באזורים שבאופן אחר החניה בהם היא לאורך במקביל למדרכה. אורכה של הסמארט 269 ס"מ, שווה לרוחב של משאית או של מקום חניה רגיל, מה שמאפשר לשתיים או שלוש מכוניות סמארט לחנות במקום סטנדרטי השמור למכונית יחידה. לסמארט יש את מנוע הבנזין החסכוני בעולם. הסמארט מספקת לנהג העירוני רכב שצורך מעט דלק (24–30 ק"מ לליטר) ומצטיין בפליטה נמוכה של פחמן דו-חמצני (100 גרם לקילומטר בממוצע).
בישראל

בקיץ 2002 קיבלה כלמוביל את הזיכיון לייבוא רכבי סמארט לישראל. תחילה, זכתה המכונית להתעניינות רבה מצד עיתונות הרכב והמכונית זכתה להצלחה יחסית בשוק הרכב הישראלי. אולם לאחר מספר חודשים קצר החלו מכירות הסמארט בישראל לדעוך, למרות מספר ניסיונות מצד היבואן לקדם את מכירותיה של המכונית ואף ניסיונות להביא ארצה את דגמי הרודסטר הספורטיביים. עיקר הביקורת כלפי המכונית עסקה במחירה הגבוה, שהתקרב מאוד למחירה של מכונית משפחתית, היעדר תיבת הילוכים אוטומטית והקשיים הכלכליים אליהם נקלע היצרן הקשו אף הם על מכירות הרכב בישראל. בשנת 2006 הגיעו המכירות לשיא שלילי, מכוניות אחרונות נמכרו והיבואן הפסיק את שיווקה בישראל.
בינואר 2011 הכריזה כלמוביל על כוונתה לחזור ולשווק בישראל את רכבי הסמארט וכעבור מספר חודשים הושק אולם התצוגה המחודש הראשון של החברה, במלון בוטיק קטן במרכז תל אביב.
ביולי 2011 הושק אולם התצוגה החדש של סמארט בתל אביב.
כיום משווקים בישראל שני דגמים של סמארט:
FORTWO
FORFOUR
ראו גם

סמארט רודסטר
סמארט פורפור
סמארט פורספיד
Shuanghuan Noble
סמארט 1 (מכונית)
הערות שוליים

↑  הסוף לסמארט בישראל, [], walla רכב
↑  שתי קטנות נוספות יגיעו לישראל, [] באתר CarsForum, ינואר 2011
יהדות פרוסיה

בית הכנסת "החדש" בקינגסברג סביבות 1900. קהילת יהודי קינגסברג הייתה אחת הקהילות הגדולות בפרוסיה ובית הכנסת נחשב אחד המפוארים בה.
פנים בית הכנסת "החדש" בקינגסברג
היהודים הראשונים בפרוסיה התיישבו בדוכסות כמעט עם הקמתה וסביר להניח שישבו שם עוד קודם לכן. ככול שהתעצמה פרוסיה, סיפחה שטחים חדשים ופרחה כלכלית כך גדל מספר היהודים שבה, התחזק מעמדם וגברה הזדהותם עם פרוסיה וערכיה. זאת עד לנפילתם הטראגית עם עליית הנאצים והשואה, נפילה שבישרה את נפילתה וביטולה של פרוסיה עצמה.
היסטוריה > יהדות דוכסות פרוסיה

ראו גם ערך מורחב קהילת יהודי קניגסברג
המידע הראשון שבידינו על יהודים בפרוסיה הוא על המצאות שני רופאים יהודיים בבירת פרוסיה, קניגסברג בשנת 1540, זמן קצר אחרי הקמת דוכסות פרוסיה בשנת 1525. אך התיישבות יהודית של ממש לא הייתה שם לפני המחצית השנייה של המאה ה-17, עת סוחרים יהודים מפולין ומליטא החלו להשתתף בירידי העיר. ב-1680 הותר להם לפתוח בית תפילה למשך כל ימי היריד.
בשנת 1618 הוקם האיחוד הפרסונלי שבו דוכסי פרוסיה ירשו גם את דוכסות ברנדרבורג שבירתו הייתה ברלין שבה לא היו יהודים מאז גירושם "לצמיתות" בשנת 1570, למעט בודדים כמו הספק הצבאי ישראל אהרון.
קהילת קינגסברג שנשארה עיר הבירה של דוכסות פרוסיה המשיכה להתפתח גם לאחר מיכן, ב-1704 קודש בית עלמין ונוסדה חברה קדישא. שלש שנים אחר כך התמנה רב במקום. בשנת 1716 ישבו בעיר 38 משפחות יהודיות, וב-1756, כאשר מספר היהודים בקניגסברג הגיע ל־300 נפש, נחנך שם בית הכנסת הראשון, בית כנסת זה היה קיים כ-200 שנה עד שחרב בשריפה שלאחריה הוקם בית הכנסת החדש, בשעה זו הייתה קהילת יהודי קניגסברג הקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה בכלל[דרושה הבהרה] ובפרוסיה בפרט.
ב-1640 ירש פרידריך וילהלם הידוע כ"אלקטור הגדול" את אביו כמושל. הוא יזם מדיניות של קידום הגירה וסובלנות דתית על מנת לשקם את פרוסיה לאחר מלחמות הדת.
במאי 1671 הותר ל-50 משפחות ממגורשי וינה (1670) להתיישב בבראנדנבורג למשך 20 שנה וב-10 בספטמבר אותה שנה הוציא הנסיך כתב-זכויות ראשון המציין את תחילת היישוב היהודי החדש בברלין, חרף התנגדותם של אנשי העיר, לרבות ישראל אהרן.
ב-1700 כבר ישבו בברלין 70 משפחות יהודיות בהיתר, 47 משפחות ללא היתר, וקצת רוכלים וקבצנים (ביחד כאלף איש). חנויות היהודים התרבו על אף האיסור ולבסוף נצטוו לסחור אך ורק בבגדים משומשים ובהלוואות תמורת פקדונות. השלטון ראה בהם מקור לא-אכזב לסחיטת תשלומים כבדים בצורת "דמי-הגנה".
היסטוריה > בקיסרות הגרמנית

לאחר מלחמת צרפת-פרוסיה הוכתר מלך פרוסיה כקיסר גרמניה באולם המראות של מלכי צרפת בוורסאי הכבושה, פרוסיה הייתה בשיאה.
טמיעתם והזדהותם של היהודים עם המדינה והאומה הפרוסית המשיכו וככול שנקפו השנים כך גם טיפסו במעלות החברה הגרמנית, תהליך שהתעצם עם התיעוש שעברה גרמניה ושהיהודים הובילו בו אם כי תמיד היו זרמי עומק אנטישמים רבי עוצמה, זרמי עומק שמצאו את ביטויים באמירתו המפורסמת של איינשטיין ערב התצפית שאמורה הייתה לאשר או להפריך את תורתו כי "אם יוכח שצדקתי יאמרו הצרפתים שאני אזרח העולם והגרמנים יאמרו שאני גרמני. אם יסתבר שטעיתי יאמרו הצרפתים שאני גרמני, והגרמנים יאמרו שאני יהודי"
התהליך הגיע בתקופה שקדמה לנאציזים לשיאו הטרגי במלחמת העולם הראשונה ובתחילת רפובליקת ווימאר.
12,000 חיילים יהודיים נפלו במלחמה בעוד משרד ההגנה הפרוסי מבצע מפקד של חיילים יהודים על מנת להוכיח כי הם משתמטים מהשרות.
בסיומה של המלחמה התאבד ידידו היהודי של קיסר גרמניה אלברט באלין משום שלא יכול לשאת את התבוסה.
היסטוריה > לאחר נפילת הקיסרות הגרמנית (תקופת ווימאר-התקופה הנאצית)

בתקופת רפובליקת ווימאר שירת שר החוץ וולטר רטנאו שהיה "התגלמות האידיאה היודו-גרמנית בשיאה" ש"גדל לתוך עושר מופלג באחוזה המפוארת של המשפחה בפרברי ברלין, מוקף משרתים ואומנות, מורים פרטיים ויצירות אמנות.... שלח ידו בציור, פיסול וספרות...שהתנכר בנעוריו למוצאו היהודי ושעתו הגדולה הגיעה במלחמת העולם הראשונה, כשמונה כמתאם-על לענייני כלכלה בזמן המלחמה ואיפשר במידה לא מועטה את הישרדותה הכלכלית של גרמניה." אך תמיד היה מי שהזכיר לו שהוא אינו גרמני וסופו שנרצח בידי לאומנים גרמניים על רקע מוצאו.
סופו של התהליך בא לידי סיום בגרמניה של היטלר, אולם אפילו אז, תוך כדי מלחמת העולם השנייה שרתו עשרות אלפי חיילים יהודיים למחצה בצבאו של היטלר, בעוד, כפי שהגדירו זאת, "הסבתות שלהם נשלחות לאושוויץ", בין החיילים היו ורנר גולדברג שאף תואר כחייל הנאצי המושלם (חיצונית) קנצלר גרמניה לעתיד הלמוט שמיט, כמו גם פלדמרשל (לופטוואפה) מילך, אדמירל רוגה וקולונל הלמוט ווילברג (לופטוואפה).
פרוסיה עצמה בוטלה לאחר מלחמת העולם השנייה בידי בעלות הברית שראו בה את מקור הרע.
היסטוריה > מורשת

יהדות פרוסיה גורשו מן החברה הפרוסית, הושפלו ונרצחו, פרוסיה עצמה חדלה מלהתקיים, אבל אלו ששרדו לא יכלו להינתק מהערכים שעליהם גדלו, מהשפה והתרבות הגרמניים.
יהודים אלו שכונו "יקה" וחלקם היו גאים על " שום הערכים המיוחדים שהם מסמלים, הערכים המערב-אירופיים, שעיקרם סדר, דיוק, אחריות, מהימנות, יחס ליפה ולאסתטי" וחלקם כאבו את "אי-ידיעתם את השפה העברית וקשיי קליטתה של זו."כמו גם את תדמיתם כיהודים קשי הבנה, עקשנים ודבקים בחוק ובמוסכמות (שבהלצה הוצע שהכינוי יקה הם ראשי תיבות יהודי קשה הבנה).
היקים שהגיעו לישראל תרמו בהקמת מערכת המשפט (פנחס רוזן שר המשפטים הראשון), כמו גם במערכת החינוך (ארתור בירם מייסד הראלי[25] היה אחד מהם וכך גם טוני הלה[26] מייסדת תיכון חדש, דר זיגפריד להמן מייסד כפר הנוער בן שמן ורחה פריאר מייסדת עליית הנוער שמטרתה ראשונית הייתה הצלת ילדים יהודיים מגרמניה הנאצית) ובהקמת קונצרנים כלכליים.
ייקים אחרים שהגיעו לארצות הברית נקלטו שם במערכת ההשכלה הגבוה ובין המפורסמים שבהם אלברט איינשטיין. שיצא נגד המיליטריזם הגרמני וויתר במחאה על אזרחותו הגרמנית אך גם היה מנהל המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם באוניברסיטת הומבולדט בברלין ונבחר לחבר באקדמיה הפרוסית הממלכתית למדעים.
ראו גם

יהדות גרמניה
פרוסיה המזרחית
גליקול מהמלין
ברטה פפנהיים
ויקטור קלמפרר
הערות שוליים

↑  קהילת יהודי קניגסברג, באתר בית התפוצות
↑  ברלין, באתר בית התפוצות
↑  קטוביץ-היסטוריה, באתר בתוך שטעטל וירטואלית בערך קטוביץ
↑  קטוביץ, באתר שטעטל וירטואלית
↑  יעקב מאור, פירוט על טיול יומי בפוּרְט, באתר ותוליכנו בשלום, ‏25 בינואר 2018
↑  מוטי בן ארי, תפילת כל נדרי במצור על העיר מץ, 1870, באתר יד יצחק בן צבי
↑  מאת דוד פולישוק, ביוגרפיה קצרה של אלברט איינשטיין, באתר אוניברסיטת ת"א
↑  מלחמת העולם הראשונה - לוחמים יהודים בצבא גרמניה, באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
↑  על ידי אושי דרמן, ייסורי ולטר הצעיר: שר החוץ היהודי הנשכח של רפובליקת ויימאר, באתר בית התפוצות
↑  היסטוריון: 150 אלף יהודים שירתו בצבא הנאצי, באתר הידען
↑  "החיילים שירתו בצבא הנאצי, ואיבדו את אמם באושוויץ", באתר הארץ, 30 באוקטובר 2003
↑  שי לוי, ‏החיילים היהודים של היטלר, באתר ‏מאקו‏, 12 באפריל 2018
↑  רות אלמוג, אני חושב כגרמני, אני גרמני. לא בחרתי בזה, איני יכול לעקור זאת מתוכי, באתר הארץ, 9 במרץ 2005
↑  ד"ר מרים גטר, [https://www.lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=19571 העלייה מגרמניה בשנים 1933–1939: היישוב: דימוי ומציאות
מחברת:], באתר מט"ח
↑  מאת זאב גלילי, "יקה" מקור השם, משמעותו, בדיחותיו וגילגוליו, באתר הגיון בשגעון, ‏פורסם בתאריך 12 במאי 2006
ברטה פפנהים ( 1859-1936) שתרגמה מיידיש לגרמנית את זיכרונותיה של גליקל מהמלין ( 1625-1724)ושהייתה מצאצאיותיה, לבושה כגליקל מהמלין.

חייהם של שתי הנשים ממחישים את מורכבות חיי יהודי פרוסיה בשתי תקופות, ראשית העת החדשה והאימפריה הגרמנית ולאחריה.

גליקול, אשת עסקים וכותבות זכרונות, גורשה מביתה בגירוש המבורג אך בחתונת בתה השתתפו בניו של הנסיך הבוחר מברדנבורג.

ברטה פפנהיים (אנה או של פרויד) נולדה בבית ששילב את התרבות היהודית עם הגרמנית והייתה מחלוצות המאבק לזכויות הנשים באירופה ובחברה היהודית, באחרית ימיה נחקרה במשטרה בעוון התבטאות מזלזלת בהיטלר ומפעלה נהרס על ידי הנאצים.
ארמונו של פייטל היינה אפרים (בגרמנית: Veitel Heine Ephraim; 1703–1775) הארמון נבנה בין השנים 1762–1766, נהרס בשנת 1936 ושוחזר בין השנים 1985–1987 כיום הוא חלק ממוזיאון העיר ברלין.
פרעות הפ הפ בפרנקפורט 1819, פרנקפורט עצמה סופחה לפרוסיה מאוחר יותר.

שימו לב לאיש הלבוש היטב (בורגני או משכיל) המכה סוחר יהודי בצד ימין ולהשתתפות הנשים בפרעות.
תפילת יום הכיפורים בשדה הקרב במץ 1870.יהודים בדתם אך גרמנים פרוסים בלאומיותם כך רצו לראות את עצמם יהודי פרוסיה.
חשיפת לוח הזיכרון לוולטר רתנאו, שר החוץ ואדריכל כלכלת המלחמה בגרמניה במלחמת העולם הראשונה, בחזית הקנצלר לשעבר Dr. Wirth ושר הביטחון וראש המטה הכללי האחרון של הצבא הקיסרי לשעבר גרנר. 15 שנה אחר כך נוכחות של קנצלר ושר הביטחון בטקס לזכרו של יהודי שנרצח לא הייתה עולה על הדעת שלא לדבר על הבאתם לדין של הרוצחים.
ורנר גולדברג מי שזכה לתואר "החיל הנאצי המושלם" והוורמאכט השתמש בתמונתו בכרזות גיוס, היה למעשה יהודי למחצה (מישלינג). ורנר עצמו לא ידע על מוצאו היהודי עד עליית הנאצים לשלטון. מאוחר יותר גורש מהוורמאכט על רקע מוצאו היהודי. ורנר עצמו הצליח להציל את אביו, היחיד ששרד ממשפחתו. בערוב ימיו זכה לתואר "זקן העיר ברלין".
מורשת, אבן נגף שהונחה לזכרה של מרתה ליברמן שבחרה להתאבד לפני גירושה מביתה בברלין לאושוויץ, מרתה הייתה אשתו של מקס ליברמן, צייר אימפרסיוניסט וראש האקדמיה לציור הפרוסית שהתפטר ממשרתו בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
ג'ייקוב דולסון קוקס

ג'ייקוב דולסון קוקס הבן (באנגלית: .Jacob Dolson Cox Jr;‏ 27 באוקטובר 1828 –  4 באוגוסט 1900) היה פוליטיקאי, עורך דין, איש צבא, מורה, סופר ומיקרוביולוג אמריקאי. הוא שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, כנשיא אוניברסיטת סינסינטי, כמושל אוהיו ה-28 וכמזכיר הפנים של ארצות הברית. כמושל אוהיו צידד קוקס לזמן מה בתוכנית השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון והתנגד למתן זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים במדינות הדרום, אם כי הוא תמך במתן זכות ההצבעה עבורם במדינתו, אוהיו. כמי שראה את עצמו לכוד בין ג'ונסון לבין הרפובליקנים הרדיקלים, בחר קוקס שלא להתמודד לכהונה נוספת כמושל. הוא נותר מחוץ לחיים הפוליטיים במשך שנה, אם כי הן ויליאם שרמן והן יוליסס ס. גרנט טענו שקוקס צריך להחליף את אדווין סטנטון כמזכיר המלחמה, צעד שעשוי היה לבלום את משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, אך ג'ונסון דחה את ההצעה. כאשר הושבע גרנט לנשיאות, הוא מינה את קוקס כמזכיר הפנים בממשלו, וקוקס הסכים להצעה מיד.
כמזכיר הפנים יישם קוקס את רפורמת השירות הציבורי הראשונה במחלקת ממשל פדרלית, כולל בחינות לקבלת רוב פקידי המחלקה. בתחילה תמך גרנט ברפורמה זו, והקים את נציבות השירות הציבורי הראשונה של ארצות הברית. עם זאת, לקוקס התנגדו גורמי ההנהגה של המפלגה הרפובליקנית, שבסופו של דבר שכנעו את גרנט להפסיק את רפורמות השירות הציבורי במחלקת הפנים, שהייתה מחלקת גדולה ונחשקת בתחום הפטרונות הפוליטית. הנשיא גרנט והמזכיר קוקס נקלעו למחלוקת בנוגע לתביעות מק'גראהן והסכם הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית. לאחר טבח מריאס, דחף קוקס לקיומה של מדיניות בת-קיימא, הגונה ומקיפה בנוגע לאינדיאנים, שתתבסס על חקיקה של הקונגרס. הוא התפטר מתפקידו כמזכיר הפנים לאחר שלא היה מסוגל להשיג את תמיכתו של גרנט בנוגע לרפורמת השירות הציבורי. אף על פי שקוקס היה רפורמטור בגישתו, סבר גרנט שקוקס חרג מסמכותו כמזכיר הפנים וחתר תחת סמכותו כנשיא. ב-1871 ייסד קוקס את המפלגה הליברלית הרפובליקנית כגוף שהתנגד לבחירתו של גרנט לתקופת נשיאות שנייה. ב-1876 שב קוקס לפוליטיקה וכיהן תקופת כהונה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו. כחבר בית הנבחרים תמך קוקס במאמציו של הנשיא רתרפורד הייז לביצוע רפורמות, אך כהונתו בבית הנבחרים לא הייתה מוצלחת בשל אי הצלחתו למסד רפורמה כזאת באופן קבוע.
לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים פרש קוקס סופית מן החיים הפוליטיים. הוא שימש כנשיא וכונס נכסים של חברת רכבות, כדקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי, וכנשיא האוניברסיטה. קוקס גם למד מיקרוסקופיה והפיק מאות תצלומים מיקרוסקופיים, וב-1881 הוא נבחר כחבר בחבר המיקרוסקופית המלכותית. ב-1882 החל קוקס לפרסם סדרה של ספרים פרי עטו אודות מערכות מלחמת האזרחים, שעד היום נותרו כמקורות מהיימנים לתקופה. הוא פרש מכלל עיסוקיו ב-1897 ונפטר ב-1900. במשך רוב המאה ה-20 נשכחו חייו של קוקס על ידי ההיסטוריונים, אך בראשית המאה ה-21 התחדש העניין בקריירה הצבאית שלו כקצין בכיר בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, ופעילותו בתחום השירות הציבורי כמזכיר הפנים.
ראשית חייו

ג'ייקוב דולסון קוקס נולד במונטריאול, אז בתחומי הפרובינציה הבריטית קנדה תחתית. אביו ואמו היו ג'ייקוב דולסון קוקס האב ותדיה רדליה (לבית קניון), קוקס, שניהם אמריקאים תושבי ניו יורק. אביו היה ממוצא הולנדי וצאצא של המהגר מהנובר, מיכאל קוקס (קוך), שהגיע לניו יורק ב-1702. אמו תדיה הייתה צאצאית של פיין קניון מקונטיקט, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ונכח בכניעתו של הגנרל ג'ון בורגוין בקרב סרטוגה. היא גם הייתה צאצאית של פרימן אליין, מקונטיקט, גם הוא ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שלחם נגד בנדיקט ארנולד בקרב גרוטון. משפחת אליין הייתה מהמתיישבים הראשונים בסיילם ובמנצ'סטר, מסצ'וסטס. היא גם הייתה צאצאית של ויליאם ברוסטר, מהאבות העולים, שהיגרו על סיפון המייפלאואר ב-1620.
ג'ייקוב דולסון קוקס האב היה קבלן בנין מניו יורק שפיקח על בניית הגג של בזיליקת נוטרדאם במונטריאול. שנה לאחר לידתו שב קוקס עם הוריו לניו יורק. השכלתו המוקדמת כללה קריאה עצמית בהדרכתו של סטודנט מקולג' קולומביה. משפחתו סבלה מקשיים פיננסיים במהלך הפאניקה של 1837 והוא לא היה יכול להרשות לעצמו ללמוד בקולג' ולקבל תואר במשפטים. על פי חוקי מדינת ניו יורק הייתה חלופה ללימודים בקולג' באמצעות עבודה כחניך במשרד עורכי דין במשך שבע שנים לפני קבלה ללשכת עורכי הדין. ב-1846 החל קוקס לעבוד כחניך במשרד עורכי דין ועבד שם במשך שנתיים. לאחר ששינה את דעתו בנוגע לעתידו כעורך דין, הוא עבד כמנהל חשבונות בחברת ברוקרים ולמד מתמטיקה ושפות קלאסיות לאחר שעות העבודה. ב-1846 הוא החל ללמוד בלימודי מכינה באוברלין קולג' והושפע על ידי סמואל ד. קוקרן וצ'ארלס גרנדיסון פיני להמשיך שם ללימודי תאולוגיה ולהיות כומר. אוברלין קולג' היה מוסד חינוכי פרוגרסיבי מעורב שקיבל לשורותיו תלמידים מכל הגזעים. ב-1850 או ב-1851 סיים קוקס את לימודיו באוברלין עם תואר בתאולוגיה. לאחר ויכוח עם חותנו בנושאים תאולוגיים, עזב קוקס את לימודי הכמורה והיה למפקח במערכת החינוך בעיר וורן, אוהיו. הוא למד משפטים וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין.
נישואים ומשפחה

ב-1849, בעת לימודיו באוברלין, נשא קוקס לאישה את הלן קלריסה פיני בת ה-19, בתו של נשיא הקולג', שהייתה אז כבר אלמנה ואם לבן קטן. הזוג חי בבית הוריה של הלן, אך קוקס וחמו התנכרו זה לזה בשל חילוקי דעות תאולוגיים. נולדו להם שמונה ילדים, ביניהם הצייר קניון קוקס. נכדו, אליון קוקס, היה גם הוא אומן שנודע בשל ציורי הקיר שלו.
ראשית הקריירה הפוליטית והצבאית

| --- | --- |

קוקס בתקופת מלחמת האזרחים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 צאצאים:  קניון קוקס 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית   צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1861–1866 (כ־5 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיווזיית קאנאווה   מפקד הגיס ה-23
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקאית
 
קוקס היה ויגי ובבחירות לנשיאות של 1852 הצביע עבור וינפילד סקוט. למשפחתו הייתה זיקה למתנגדי העבדות. ב-1855, כאשר התפרקה המפלגה הוויגית, סייע קוקס לארגן את המפלגה הרפובליקנית באוהיו ונשא נאומי בחירות לטובת מועמדיה במחוזות שסביב לוורן. ב-1859 נבחר קוקס לסנאט של אוהיו ויצר ברית פוליטית עם הסנאטור ג'יימס גרפילד, לימים נשיא ארצות הברית, ועם מושל אוהיו סלמון צ'ייס. בתקופה זו הוא קיבל גם מינוי למיליציה של אוהיו כקצין בדרגת בריגדיר גנרל ובילה את רובו של חורף 1860–1861 בלימודים צבאיים.
מלחמת האזרחים

עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, היה קוקס כבר אב לשישה ילדים, אך הוא בחר להיכנס לשירות הציבורי הפדרלי כמתנדב מאוהיו. הוא המשיך להיות חבר הסנאט של אוהיו כאשר פרצה המלחמה. קוקס התגייס לצבא האיחוד כדי לסייע במילוי המכסה של אוהיו. ב-3 באפריל 1861 הוא מונה על ידי מושל אוהיו ויליאם דניסון כקצין בדרגת בריגדיר גנרל בכוח המתנדבים של אוהיו.
משימתו הראשונה של קוקס הייתה פיקוד על מחנה טירונים ליד קולומבוס ולאחר מכן על בריגדת קאנאווה של מחלקת אוהיו, המחוז הצבאי של מדינות הצפון. הבריגדה הצטרפה למחלקת וירג'יניה המערבית ולחמה בהצלחה במערכת עמק קאנאווה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. ב-1862 עברה הבריגדה לוושינגטון הבירה, שם היא סופחה לארמיית וירג'יניה (אנ') בפיקודו של ג'ון פופ (אנ'), אך היא עוכבה על ידי מקללן ולא השתתפה בקרב בול ראן השני (אנ') עם שאר כוחות הארמייה. בראשית מערכת מרילנד (אנ'), הפכה הבריגדה של קוקס לדיוויזיית קאנאווה במסגרת הגיס התשיעי של ארמיית הפוטומק. במערכת מרילנד כבשו אנשיו של קוקס את העיר החשובה פרדריק, מרילנד, וקוקס הוביל את התקיפה על אנשי צבא הקונפדרציה ב-14 בספטמבר 1862 בקרב ההר הדרומי (אנ'). כאשר נהרג מפקד הגיס, מייג'ור גנרל ג'סי ל. רינו בקרב זה, לקח קוקס על עצמו את הפיקוד על הגיס. הוא הציע למייג'ור גנרל אמברוז ברנסייד (אנ'), שהיה באופן רשמי המפקד של הגיס התשיעי, אך פיקד על גף של שני גייסות של הארמייה, שיותר לו לשוב לפקד על הדיוויזיה שלו, תפקיד שהיה מתאים יותר לניסיונו בפיקוד צבאי. ברנסייד דחה את ההצעה, אך פיקח על קוקס בקרב אנטיאטם. ברנסייד התיר לקוקס לבצע את כל הפקודות שהתקבלו ממקקלן, בעוד שהוא נותר מאחורי הקווים. התקדמות הגיס התשיעי בפיקודו של קוקס תוך דקות הוכרעה על ידי האגף הימני של הדרומיים בקרב אנטיאטם, כאשר הם הוכו על ידי הדיוויזיה של איי פי היל (אנ'), שאילצה את כוחותיו של קוקס לסגת קרוב לקווי צבא האיחוד.
לאחר קרב אנטיאטם, קודם קוקס לדרגת מייג'ור גנרל החל מ-6 באוקטובר, אך תוקפו של המינוי פג במרץ הבא כאשר הסנאט של ארצות הברית סבר שהיו יותר מדי קצינים בכירים בדרגה זו בשירות. ב-7 בדצמבר 1864 הוגש מינויו לדרגה זו מחדש ואושר. רוב שנת 1863 הייתה רגועה מבחינתו של קוקס, שמונה לפקד על מחוז אוהיו ומאוחר יותר על מחוז מישיגן, במסגרת מחלקת אוהיו.
במהלך מערכת אטלנטה (אנ'), מערכת פרנקלין-נאשוויל (אנ'), ומערכת הקרוליינות, שהתקיימו ב-1864–1865, פיקד קוקס על הדיוויזיה השלישית של הגיס ה-23 של ארמיית אוהיו (אנ'), בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון סקופילד. הדיוויזיה שבפיקודו נתנה את המאמץ העיקרי בתקיפה בקרב אוטוי קריק ב-8 באוגוסט 1864. אנשיו של קוקס פרצו את קווי האספקה של צבא הקונפדרציה במייקון, ג'ורג'יה, ובקו הרכבת המערבי ב-31 באוגוסט, וגרמו לגנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד (אנ') לסגת מאטלנטה. בקרב ספרינג היל (אנ'), ניצלו כוחותיו של קוקס בקושי ממצור שהוטל עליהם על ידי הוד, ולזכותו של קוקס ניתן ולזקוף את הצלת מרכז קו החזית של האיחוד בקרב פרנקלין (אנ') בנובמבר 1864. קוקס הוביל את הדיוויזיה השלישית בקרב וילמינגטון (אנ') בקרוליינה הצפונית, ולאחר מכן פיקד על מחוז בופורט ועל גיס זמני שעליהם הוא פיקד בקרב וייס פורק, לפני שהם הוקמו רשמית כגיס ה-23.
מושל אוהיו

עוד טרם שחרורו מהצבא, ב-1 בינואר 1866, נבחר קוקס באוקטובר 1865 למשרת מושל אוהיו. הוא כיהן בתפקיד עד 1868, אך השקפותיו המתונות בנוגע לזכות הבחירה של האפרו-אמריקאים ותמיכתו המוקדמת במדיניות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון, גרמו לו להחליט לא להתמודד לבחירה מחדש לנשיא. לאחר מכן הוא עבר לסינסינטי, שם הוא עסק בעריכת דין.
מזכיר הפנים של ארצות הברית

עם השבעתו לנשיאות של יוליסס ס. גרנט ב-4 במרץ 1869, מונה קוקס כמזכיר הפנים של ארצות הברית. מינויו התקבל בברכה על ידי תומכי הרפורמות ואושר מידית על ידי הסנאט של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד עד 31 באוקטובר 1870. קוקס היה תומך נלהב של רפורמה בשירות הציבורי והציג מערכת לבדיקה ובחינה של מועמדים לשירות. בתחילה העניק גרנט לקוקס חופש לנהל את מחלקת הפנים. אך לאחר שלא עלה בידו של גרנט לתת לקוקס גיבוי אל מול הפוליטיקאים הרפובליקנים שמעמדם נשען על מערכת הפטרונות הפוליטית, שהייתה אז נפוצה מאוד במחלקת הפנים, התפטר קוקס. כמזכיר הפנים הוא נחשב לבעל מחשבה עצמאית. הדבר נגד את האינסטינקטים של גרנט כאיש צבא בכיר שסבר שקוקס חותר תחת סמכותו כנשיא. דעתו של גרנט על התפטרותו של קוקס, ככל הנראה שלא בצדק, הייתה ש"הבעיה הייתה שגנרל קוקס חשב שמחלקת הפנים הייתה הממשלה בכללותה, ושקוקס עצמו היה מחלקת הפנים".