קלאמת (נהר)
היסטוריה > הבהלה לזהב והקמת שמורות האינדיאנים

בשנות ה-50 של המאה ה-19 נתגלו מרבצים עשירים של זהב באזורים השייכים לשבט שסטה בנחלים קלאמת, טריניטי, שסטה ובנחלים נוספים בצפון מערב קליפורניה. מקור הזהב בפעילות געשית בהרי קלאמת. כורים שחיפשו זהב בהרי קלאמת וברכס האלפים של טריניטי (רכס בהרי קלאמת) לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב בקליפורניה גילו זהב לראשונה לאורך סלמון קריק (Salmon Creek) באביב 1850, ומרבצים נוספים נתגלו בערוץ הנחל הראשי ביולי של אותה שנה. זהב נתגלה בכמויות גדולות באדמות שבט שסטה במקומות שבהם שוכנים כיום היישוב הקטן פרנץ' גולץ' והעיירה ואיריקה, מושב המחוז של מחוז סיסקיו. מקורם של כמה משמות מקומות באגן קלאמת הוא בתקופה זו, כולל הנהר סקוט, הקרוי על שמו של מגלה הזהב ג'ון סקוט (John Scott). מרבצי זהב עדיין קיימים באגן הניקוז של הנהר קלאמת אף על פי שזהב נכרה במקום זמן רב לאחר תום הבהלה לזהב.
לאחר הקמת מדינת קליפורניה ב-1850, חתמה ממשלת המדינה על הסכמים עם הקארוק לקביעת שטחים בשליטתם, אך ההסכמים מעולם לא אושרו בסנאט ולכן הקארוק מעולם לא קיבלו אדמת שמורות משלהם. ב-1864 חתמו הילידים האינדיאנים של אגן קלאמת והאזור סביבו על הסכם שבו ויתרו על שטח בן 81,000 קילומטרים לממשלת ארצות הברית ושאילץ אותם לעבור לשמורת אינדיאנים שזה עתה הוקמה, שמורת האינדיאנים קלאמת. שמורה זו קיבצה את שבטי היורוק, הקארוק וההופה לאזור אחד קטן. אדמות שמורה אלו נוצרו כתוצאה ממלחמות בין מתיישבים אמריקאים ועמים ילידים, לרבות מלחמת הכיפה האדומה (Red Cap War) בשנת 1855. ממשלת ארצות הברית רצתה לעצור את ההתנגשויות האלימות הללו ולהעביר את הילידים לשטח מוגבל שבו הם יכולים להיות ריבונים. מדיניות שמורות הזו התהפכה בשנת 1887 עם חקיקת חוק דאוס (Dawes Act) אשר ייעד הקצאות ליחידים ממוצא ילידי שיכולים לטעון לבעלות על הקרקע. עם זאת, בשנות העשרים של המאה ה-20 רבים מבעלי הקרקעות הללו מכרו את החלקות שלהם לחברות עצים מכיוון שלא יכלו להרשות לעצמם את המיסים.
לאחר חתימת ההסכם החלה תקופה של שגשוג כלכלי. בני השבטים גידלו וסחרו בבקר, והקימו מנסרת עצים רווחית, בייחוד לאחר שהרכבת הגיעה לאזור ואפשרה לשנע את העץ. בהגיע שנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית והגיעו למצב של חוסר תלות כלכלי. בני השבט מתגאים בהיותם השבט היחיד ששילם עבור כל השירותים שקיבלו מהממשל הפדרלי האמריקאי, ממדינת אורגון ומארגונים פרטיים.
עם זאת, ההכרה בקלאמת כשבט נתמך הופסקה כחלק מ"חוק סיום הקלאמת" (Klamath Termination Act), או חוק ציבורי מספר 587 (Public Law 587), שנחקק ב-13 באוגוסט 1954 כחלק ממדיניות חיסול התרבות האינדיאנית הנפרדת (Indian termination policy). על פי חוק זה, כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בשל מעמדם המיוחד כאינדיאנים הופסק. לאחר שהושלמו הסידורים בעקבות החוק הופסקו שירותי החינוך, הבריאות, השיכון, והמשאבים הנלווים לשבט. החוק גרם ישירות לשקיעה בשבט שהתבטאה בעוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים דלים בלימודים, התפרקות משפחות, נשירה גבוהה מבתי הספר, אחוז גבוה של עבריינים, הגברת תמותת תינוקות, הקטנת תוחלת החיים ואובדן הזהות. בנוסף אבדו עוד אדמות ילידיות בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר השלמת בנייתו של קטע מכביש 96 שעבר בטריטוריה מסורתית של הקארוק ונסלל מעל בתי קברות, כפרים, אתרים רוחניים וחלקות השייכות לקארוק.
מנהיגי השבט פעלו תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים בקונגרס לשנות את המצב וב-1986 נחקק חוק השבת הקלאמת (Klamath Restoration Act) שקבע את מעמד הקלאמת מחדש כשבט, יחד עם בני המודק ויאהוסקין, תחת השם "שבטי קלאמת" (Klamath Tribes), כשמקום מושב הממשל השבטי בעיירה צ'ילוקווין במחוז קלאמת באורגון. אף ששטחי השמורה לא הוחזרו, הם התבקשו להכין תוכנית לעצמאות כלכלית, ולאחר שבחנו מספר הצעות הם פתחו קזינו המכונה קלא-מו-יא (תחילת שמות שלושת השבטים) ב-1997.