stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התאחדות הכדורגל הפלסטינית
ליגת הכדורגל הפלסטינית

הליגה התקיימה באופן לא סדיר ולא רשמי גם בתקופת המנדט ולאחרי כן זמן מה. ידוע על מספר ליגות שאורגנו גם בשנות ה-70, ה-80 ושנות ה-90 המוקדמות אולם באופן לא תדיר ולא מוסדר רשמית. רק ב-1998 עם הקמת ההתאחדות הפלסטינית באופן רשמי, הוקמה ליגת הכדורגל החצי מקצוענית שהופרדה לשתיים: הגדה המערבית ורצועת עזה. כמו כן רק בעונת 2010/2011 החלה הליגה סטנדרטים מקצועניים בליגה והפכה לליגה מקצוענית מוסדרת. בגדה המערבית וברצועת עזה יש ליגות כדורגל לגברים ולנשים וברצועה ישנה רק ליגת כדורגל לגברים, בכל ליגה ישנם 12 מועדוני כדורגל.
חבורת הר הצופים

חתך סטרטיגרפי של חבורת הר הצופים מעל חבורת יהודה
האתר הארכאולוגי (ירוק), אזור המערות ונחל קומראן - ההר תצורת מנוחה הכיסוי מעליו (המחזיק אותו) תצורת מישאש
חבורת הר הצופים היא חבורה גאולוגית שתחום תפוצתה בישראל ובמדינות הסובבות אותה. החבורה מורכבת בעיקר מסלעי קירטון, אך יש בה גם מעט חוואר, פוספוריט, פצלים וצור. עובי החבורה מגיע ל-300 מטרים בקירוב. סלעים אלו אטומים בדרך כלל לזרימת מים ומשמשים כאקוויקלוד. סלעים אלו נחשפים בהרים, במדבר יהודה ובנגב הצפוני. החבורה נוצרה החל בגיל הסנון מתור קרטיקון ועד לתקופת פלאוקן בבסיס תור השלישון. אומדן הופעתה הוא מלפני כ-90 מיליוני שנים ועד לפני כ-65 מיליוני שנים. מתחת לחבורת הר הצופים מונחת חבורת יהודה ומעליה חבורת עבדת.
הנגב הצפוני

המסלע של חבורת הר הצופים נחשף בנגב במידה מועטה. בחתך סטרטיגרפי החשוף ניתן למצוא את סלעי החבורה, כמו גם של תצורת מישאש בראש "הרי השולחן" בנגב הדרומי ובערבה. במכתש רמון הצטמצמו מספר יחידות בחבורת הר הצופים עד להיעלמותן המוחלטת בזמן ההצפה הימית של האזור. ההשקעה של חבורת הר הצופים יצרה מבנים תת-ימיים רדודים.
הפעילות הטקטונית התקיימה מהסנון המוקדם, ולכן בחתך של חבורת הר הצופים הופיעה סידרה של אי התאמות, כלומר קיים פער זמן משמעותי בין יחידות מסלע או הבדלים בגאומטריה ובהרכב שלהן המתבטא בחסרונן של שכבות שלמות או חלקן בטור הסטרטיגרפי. בדרומו של הר הנגב הביאו תהליכים טקטוניים אלה ליצירה אינטנסיבית של יובלי ואדי אל עריש ונחל פארן היכן שהיה מסלע הרגיש לסחיפה של חבורת הר הצופים.
מחשופים של החבורה מתגלים גם באזורים הבאים: היישובים משאבי שדה וטללים ממוקמים באזור החשיפה של יחידות מהחבורה, בחלקו המרכזי של הר נפחה, במקביל לשולי מכתש רמון בולטת במיוחד תצורת מישאש המופיעה כדרגש כהה החוצץ בין הקרבונטים הקשים של חבורת יהודה שמתחתיה וסלעים דומים של חבורת עבדת שמעליה ובאזורים נוספים במערב המכתש.
החבורה נחשפת בנחל צין. בקניון זו נובע עין עבדת. הקניון נוצר במרחב של סלעי תצורת ע'רב ותצורת טקיה. שיטפונות שהתרחשו באזור הביאו לחתירה מהירה של קניון שנסוג בהדרגה אל מיקומו הנוכחי בקרבת עין עבדת.
הרי יהודה

בשרשרת ההרים קיימת שכיחות לתצורות אלו: מנוחה (קירטון לבן ורך) ומישאש (שכבות צור כהה וקשה). שתי התצורות נוצרו בסביבת היווצרות ימית ונוצרו בהם סלעי משקע. בגלל ההבדלים בעמידות הסלעים לבלייה נוצרו, בתחום החשיפה של סלעי החבורה, "הרי שולחן" ו"הרי כפתור". הקירטון הרך יוצר את מדרונות הגבעות, בעוד שסלע הצור משמר את שיא ההר. במקומות בהן הוסרה תצורת מישאש, העשויה מצור, התפתח הנוף במהירות לנוף של גבעות מעוגלות.
הקירטון הרך נוח מאוד לחציבה, אולם אינו מתאים כחומר גלם לבנייה. זו אחת הסיבות שרכס הר הזיתים לא נבנה בתקופות הקדומות אולם נבחר כאתר מועדף לחציבת מערות קבורה.
מדבר יהודה

מדבר יהודה הוא אחד האזורים בארץ בו נפוצה חבורת הר הצופים. היא חשופה יותר מסלעי חבורת יהודה העמידים לבלייה אירוזיבית. חבורת יהודה וחבורת הר הצופים שולטות בנוף המצוי ממערב לחופי ים המלח: מצוק ההעתקים, רמת המדבר ועד לגבול המערבי של מדבר יהודה.
בבקעת חתרורים ובמעלה אדומים מצויה תצורת חתרורים במקום תצורות ע'רב, טקיה, עבדת וכו'. הסיבה לכך היא שהשכבות של תצורת טקיה וע'רב ספוגות בביטומן, חומר אורגני שלעיתים מהווה עד 20% ממשקל הסלע. בתקופה שבין לפני 16 מיליון שנים ל-3 מיליון שנים נחשפו סלעים אלו לאוויר וניצתו. סלעי תצורת חתרורים הם תוצאה של בעירה זו.
השומרון

החבורה בשומרון עובייה בין 150 מטר לבין 350 מטר. בחלקה התחתון - קירטון לבן ובחלקה העליון חוואר חרסיתי. במחצית החבורה יש שכבת אבן צור חום דקה מתצורת מישאש. את אבני הצור ניתן לעיתים למצוא פזורים בשטח. הקרקע הנוצרת היא רנדזינה לבנה.
מחשופי החבורה ניכרים ב"קו התפר" בין הקמרים לבין הקערים בהרי השומרון. שורת מחשופים נצפים בכביש הבקעה מאזור סרטבה צפונה ליד היישובים בקעות וחמרה.
סלעי הקירטון והחוואר של החבורה אטומים למים ולכן מתחתית החבורה שמעליהם חבורת עבדת נובעים מעיינות אשר נספגו באבני הגיר הנקבוביים.
הגליל העליון

חבורת הר הצופים בגליל העליון מתחלקת לתצורות הבאות: תצורת עין זיתים, תצורת ע'רב ותצורת טקיה. מסלע החבורה בנוי בגליל העליון ברובו קירטון המחולק לסוגים: למעלה - קירטון פצלים אפור, במרכז - לבן ורך, כמקובל, ובחלקה התחתון - קירטון קשה שצבעו אדמדם, הנקרא כעכולה. המסלע של החבורה כולל גם מעט חוואר וכן שכבת צור דקה מתצורת מישאש.
חבורת הר הצופים מכוסה במעטה נארי בעובי של 1–3 מטר.
על תשתית חבורת הר הצופים, במרכז הגליל ובמזרחו, נוצרים שטחי עיבוד חקלאיים על קרקע רנדזינה אפורה, הנוחה לעיבוד חקלאי.
חבורת הר הצופים מקיפה את הגליל כחגורה כעדות למבנה אנטיקליני. זו עדות לכך שמבנהו הגאולוגי-טופוגרפי של הגליל נוצר מאז ששקעו סלעיה של החבורה ולא סבלו מתנועות חזקות של לוחות טקטוניים.
מעיין שכבה הזורם כל השנה, קניון צר ועמוק שהתחתר בתצורות ע'רב וטקיה
קירטון של תצורת מנוחה (בתחתית התמונה) ומעליה צור מתצורת מישאש (החלק הכהה), כביש 31, מדרום-מזרח לערד.
סלע פוספוריט מתצורת מישאש, כביש 31
הגימנסיה העברית בקרקוב

| --- | --- |

תמונת מחזור של כיתה משנת 1937
 מוסד חינוכי
 תקופת הפעילות:  1918–1939 (כ־21 שנים)
 מייסדים:  שלמה לזר
 בעלי תפקידים
 מנהל:  שלמה לזר  חיים הילפשטיין  אברהם נוסבוים  ד"ר איזידור קרֶל (קרעל)  חיים הילפשטיין
 מיקום
 מדינה:  פולין פולין
 קואורדינטות:  50°03′14″N 19°56′41″E﻿ / ﻿50.0538017°N 19.944668°E﻿ / 50.0538017; 19.944668
 he
 
הגימנסיה העברית בקרקוב (מאז 1937 נקראה רשמית בית ספר עברי תיכוני על שם ד"ר ח' הילפשטיין וכן "בית ספר מס' 445") הייתה גימנסיה יהודית-חילונית-ציונית בעלת רמה לימודית גבוהה שפעלה בקרקוב שבפולין. משנת 1918 ועד 1939 (שנת הלימודים של 1939 לא נפתחה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה).
רקע

בשנת 1902 נוסדה על ידי חובבי ציון בעיר קרקוב (אז בגליציה, אוסטריה) "חברת בית-הספר העברי היסודי", ששמה לה למטרה לפתוח מסגרת חינוכית כללית, ציונית ודוברת עברית עבור תומכי רעיונות אלה. על אף התנגדות עזה מצד החרדים אשר שלטו במוסדות הקהילה, הצליח שלמה לזר לפתוח בשנת הלימודים של 1908 כיתת בית ספר יסודי עם כיתה אחת בת 30 תלמידים. בית הספר נדד בין אתרים שונים בעיר, אך הצליח לגדול ולהתפתח. בשנת 1913 נרכש מגרש ברחוב בְּז'וֹזוֹבָה (Brzozowa)‏ 5 עבור הקמת בית קבע לבית הספר, שיכלול גם תיכון לצורך לימודי ההמשך של התלמידים. המבנה החדש נחנך ב-1918, ובאותה שנה נפתח המחזור הראשון של הגימנסיה (בית ספר תיכון) עם כיתה אחת ובה 15 תלמידים ותלמידות, שלמדו יחדיו.
הגימנסיה

מטרת המוסד הייתה להעניק "חינוך יהודי-לאומי, אגב טיפוח אהבת העם, אהבת ציון ונאמנות לשפה העברית מזה, והנחלת תרבות אבותינו בד בבד עם הכרת תרבות העולם מזה". 10 שעות בשבוע הוקדשו ללימודי תנ"ך, יהדות, לשון וספרות עברית ותולדות עם ישראל, שנערכו כולם בעברית. זאת בנוסף לתוכנית הלימודים הפולנית הממלכתית הכללית.
בין מוריו היו המורים-הסופרים נחמן מיפלב ושבח ולקובסקי.
ב-1921 נפטר לזר, שכיהן כנשיאו הראשון של בית הספר, ובמקומו נכנס לתפקיד עסקן הציבור ד"ר חיים הילפשטיין, למשך כשנה; אחריו כיהנו בתפקיד אברהם נוסבוים (1923), ד"ר איזידור קרֶל (קרעל) (25—1924), ולבסוף ב-1926 שב הילפשטיין לכהן כנשיא בית הספר, וכיהן בתפקיד עד קצו של המוסד ב-1939. ב-1937 נקראה הגימנסיה על שמו. בית הספר צבר פופולריות רבה, עקב רמתו הגבוהה והגידול בְּציבור שהאמין בשיטת החינוך שלו ואווירתו המיוחדת, ששילבה העמקה לימודית ואינטלקטואלית עם אווירה משפחתית וחיי חברה עשירים (שכללו, בין היתר, תחרויות ספורט, טיולים ארוכים, תזמורת כלי נשיפה, קייטנות קיץ וחורף, ריקודי עם בהפסקות, חגיגות ונשפים בחגי ישראל ובחגים לאומיים פולניים ובראשם תהלוכת ל"ג בעומר ונשף פורים). ב-1924 נוסף לבית הספר בניין נוסף. בשנת 1926 נערכו בגימנסיה בחינות הבגרות הראשונות, הכללית והעברית (הבגרות בעברית נערכה באמצעות המכון לחכמת ישראל בראשות יהושע טהון). אישים בעלי שם שביקרו בקרקוב, כחיים נחמן ביאליק, נחום סוקולוב, שמואל הוגו ברגמן, שמריהו לוין, יוסף אופטושו, נתן ביסטריצקי ומרדכי גבירטיג, ביקרו גם בבית הספר והתרשמו ממנו. ב-1930 נוסף לגימנסיה בניין שלישי (ברחוב פּוֹדְבְּזֶ'זֶ'ה (Podbrzezie)‏ 10 הסמוך) – מבנה מודרני מאוד לתקופתו, שכלל בנוסף לכיתות מודרניות גם חדרי מעבדות, אולם התעמלות ואולמות לאספות. באותה שנה הגיע מספר התלמידים ל-1,000, מתוכם 600 בגימנסיה. האווירה המשפחתית פחתה, אך ההישגים והביקוש עלו, יחד עם ההכרה הרחבה במוסד כמוסד עילית.
בשנת 1933 הוקם ביוזמתו של הילפשטיין בצד הגימנסיה בית ספר למלאכה לבנים עבור הקניית חינוך מקצועי במקצועות מכניקה, רתכות, נגרות ובנייה, במתכונת של תיכון מקצועי תלת-שנתי (מגיל 14 ועד 17) ששילב עבודה מעשית עם לימודים עיוניים. תלמיד שעמד בהצלחה בבחינות בתום הלימודים קיבל דיפלומה שאפשרה לו להתקבל לעבודה במקצוע.
ב-1934 הוקמה בקרב התלמידים תנועת נוער לא-מפלגתית בשם "הצופה" (במתכונת תנועת הצופים), שבוגריה הוכשרו להצטרף לתנועת "החלוץ". באותה שנה הודיעה הנהלת האוניברסיטה העברית בירושלים שהיא תעניק לבוגרי הגימנסיה פטור מבחינות הכניסה בעברית ובמקצועות היהדות, בחינות שהיו חובה לכל שבא מחוץ-לארץ וביקש להתקבל למוסד.
בשנת הלימודים 1936–1937 הגיע מספר התלמידים לכ-1,350 תלמיד ותלמידה (מהם כ-500 בבית הספר העממי, מעל 750 בבית הספר התיכון העיוני וכ-80 בבית הספר למלאכה), ובשנת 1938–1939 עלה מספרם על 1,400.
ב-1 בספטמבר 1939 לא נפתחה שנת הלימודים כמתוכנן, עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין באותו היום. מרביתם של אלפי תלמידי בית הספר, מוריו, עובדיו, בוגריו ובני משפחותיהם נספו בשואה.
לקריאה נוספת

מאיר בוסאק, "בית הספר העברי ע"ש הד"ר חיים הילפשטיין", בתוך: אריה באומינגר, מאיר בוסאק, נתן מיכאל גלבר (עורכים), ספר קראקא – עיר ואם בישראל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט, עמ' 329–333. (ספר יזכור לקהילת קרקוב, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 367 ואילך)
אריה בראונר, נתן גרוס (עורכים), זה היה בית הספר העברי בקרקוב: קורות וזכרונות, תל אביב: עקד, 1989.
הערות שוליים

1 2  שלמה לזר, בית הספר העברי בקראקוב, ועדת ההנצחה של יוצאי קראקוב בחיפה, 1981.
↑  אליעזר צוריאל, לאסוף את השברים - ל"ג בעומר בקרקוב, מעת לעט, 281 (26 במאי 2016), "גיל עוז": העמותה לוותיקי עמק המעיינות.
תרגום התנ"ך של לותר

התנ"ך המתורגם של לותר מ-1534, מוצג בבית לותר בויטנברג
עמוד השער של הוצאת התנ"ך מ-1534, צויר במקור על ידי לוקאס קראנאך האב ונצבע מאוחר יותר
תרגום התנ"ך של לותר (וליתר דיוק תרגום הביבליה של לותר) הוא תרגום הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים, לגרמנית שנעשה על ידי מרטין לותר. תרגום הברית החדשה יצא לאור ב-1522. הטקסט המלא שכלל גם את הברית הישנה, התנ"ך והספרים החיצוניים גם יחד, יצא ב-1534.
הודות להמצאת הדפוס כ-100 שנים לפני כן, הופץ התנ"ך המתורגם במהירות ברחבי גרמניה ותרם רבות להתפתחות השפה הגרמנית המודרנית ולהגברת האחידות שלה בפי דובריה ברחבי מרכז אירופה.
רקע

ב-1521 הוטל על לותר חרם קיסרי בעקבות עמדותיו נגד הכנסייה הקתולית. משמעות החרם הייתה שכל אחד יכול להורגו מבלי לעמוד לדין, ועל כן הוא התחבא בחסותו של פרידריך החכם בטירת וארטבורג. הוא התחזה ליונקר (מעמד אבירים גרמני) בשם גאורג והחל לעבוד על תרגום הברית החדשה מהשפה היוונית קוינה, שהייתה שפת המקור של הברית החדשה ושל כתבים נוצריים נוספים. מטרתו הייתה להנגיש את כתבי הקודש לכלל אנשי האומה הגרמנית שהשתייכה אז לאימפריה הרומית הקדושה.
תרגום הברית החדשה

הוא תרגם את הברית החדשה מיוונית, כשהוא משתמש בעותק מההוצאה השנייה, מ-1519, של ארסמוס מרוטרדם. הוצאה זו שימשה מקור לתרגומים של הברית החדשה גם לאנגלית. כמו ארסמוס בהולנד, גם לותר למד יוונית בבית ספר שהופעל על ידי "אחי החיים השיתופיים" ("Brüder vom gemeinsamen Leben", בלטינית Fratres Vitae Communis) במגדבורג, שפה שעוד לא נכללה בחומר הלימודים באוניברסיטאות ובבתי ספר אחרים. על מנת לשמור על שפה עכשווית ככל האפשר, שתהיה זמינה לכל העם, נהג לותר להסתובב בערים ובשווקים בסביבות הטירה, שם יכל להקשיב לשפה המדוברת בפי אנשים שאינם מלומדים. התרגום הודפס על ידי האנס לופט ויצא לאור בספטמבר 1522, חצי שנה לאחר שחזר לוויטנברג. על פי פיליפ שאף (Philip Schaff), היסטוריון של הכנסייה ותאולוג פרוטסטנטי, תרגום זה של הברית החדשה הוא העבודה החשובה ביותר של לותר מכיוון שעל ידיו הוא הביא וקירב את ישו ואת תורתו לליבם ולשכלם של גרמנים רבים, והפך את הספר למרכזי עבורם בכנסייה, בבית הספר ובבית. בהוצאה זו הודפסו 5,000 עותקים שנמכרו במחיר 152 גילדן, סכום גבוה שבאותם ימים היה מחירו של סוס. עם זאת, עד דצמבר אותה שנה אזלו הספרים מהשוק והודפסה מהדורה נוספת של התרגום עם 54 תיקונים.
תרגום התנ"ך המלא

בתחילת 1523, מיד לאחר ההוצאה השנייה של הברית החדשה, הוא החל לתרגם את הברית הישנה וכבר באותה שנה יצא תרגום החומש. ב-1524 יצאו ספר יהושע, מגילת אסתר, ספר איוב ותהילים. תרגום ספרי הנביאים נמשך שמונה שנים והסתיים ב-1532, וב-1534 יצא לאור תרגום התנ"ך המלא, כולל הספרים החיצוניים, בשישה חלקים. לותר נעזר בעבודתו במלומדים גרמנים רבים, בהם יוהנס בוגנהאגן, פיליפ מלנכתון ויוסטוס יונאס וכן ברבנים יהודים. הוא המשיך לשפר את התרגום ולתקן אותו עד מותו ב-1546. הספר כלל בין 117 ל-128 חיתוכי עץ של סצנות מהתנ"ך ומהברית החדשה שיצר לוקאס קראנאך האב. חלק מהציורים נצבעו בהוצאות מאוחרות יותר בצבעים על ידי אמנים אחרים.
ביטוי הרפורמציה בתרגום

אחד השינויים מהמקור שהכניס לותר לתרגום הוא באיגרת אל הרומאים, פרק 3 פסוק 23. לשון הפסוק במקור היא "ואמנם אנו קובעים שהאדם מצדק על ידי אמונה ללא תלות במעשי התורה". לותר הוסיף את המילה "לבדה" ותרגם את הפסוק "ואמנם אנו קובעים שהאדם מצדק על ידי אמונה לבדה ללא תלות במעשי התורה", כך שהפסוק יתאים לתורתו שהגאולה מגיעה על ידי האמונה לבדה, ללא צורך בתיווך הכנסייה והכמרים. לותר נשאל על שינוי זה בטקסט, אך הגן עליו בטענה שזו משמעות הפסוק מלכתחילה וכי המילה הנוספת הופיעה גם בתרגומים ישנים יותר של האיגרת ללטינית.
גם סדר הספרים והכללתם בתרגום הושפעו מדעותיו וסודרו בשונה מהקאנוניזציה הקתולית. כך לדוגמה הוא העביר את האיגרת אל העברים ואת איגרת יעקב ממקומם לסוף הספר יחד עם איגרת יהודה וחזון יוחנן כיוון שסבר שארבעתן פחות אמינות וחשובות משאר ספרי הברית החדשה. בהוצאה של 1534 הוא הוסיף את הספרים החיצוניים וסידר אותם בין הברית הישנה לחדשה כשבמבוא להם כתב "הספרים אינם משתווים לכתבי הקודש, אך הם שימושיים וטוב לקרוא בהם". בתרגום הספרים החיצוניים עסקו בעיקר פיליפ מלנכתון ויוסטוס יונאס ובעזרתם של מלומדים נוספים.
השפעת התרגום

התרגום התקבל בהתלהבות על ידי העם הגרמני וסייע להפצת ולהצלחת הרפורמציה. מספר דוכסים ממתנגדי לותר אסרו את מכירת הספר במדינותיהם, אולם לא הצליחו לאכוף בפועל את האיסור. תפוצת הספר הייתה גדולה מאוד כאשר האנס לופט לבדו הדפיס ומכר בין 1534 ל-1574 למעלה ממאה אלף עותקים, מספר עצום באותם ימים ומספר העותקים שהודפסו לאחר מכן על ידי אחרים גדול אף יותר ובלתי ניתן לשיעור. אחת ההוכחות להצלחת התרגום היא תלונתו של ההומניסט הגרמני יוהאן קוכלאוס שהיה ממתנגדיו של לותר שתפוצת התנ"ך של לותר היא כה גדולה עד כי אפילו פשוטי עם וחסרי השכלה מרשים לעצמם לדון בענייני אמונה עם נזירים וכמרים.
השפה הגרמנית הייתה באותה תקופה לא אחידה וכל אזור דיבר בדיאלקט נפרד, כך שדוברי דיאלקט אחד לא תמיד הבינו את דוברי האחר. מלומדים כתבו בעיקר בלטינית כדי להימנע מאי הבנות כאלו. בעיני לותר לא מצא הדבר חן והוא שאף להביא את השפה הגרמנית לרמה גבוהה ואחידה בפי כל דובריה. הוא בחר לתרגם את התנ"ך לשפה שהתבססה על הדיאלקט הסקסוני שהיה בשימוש במגעים בין הקיסר ובין המדינות, אך היה קשה לשימוש. הוא הוסיף שינויים לשוניים שנראו לו פשוטים יותר מצד אחד, ומצד שני העשיר אותה במילים וביטויים מאוצר המילים של כותבים ומשוררים גרמנים. כמו כן, כדי לקרב את השפה להמוני העם, תרגם מושגים עבריים ויווניים כגון שמות מטבעות ומידות לשמות גרמניים. את שפת הספרים החיצוניים הוא פישט עוד יותר והרשה לעצמו לתרגם אותם לאו דווקא בצורה נאמנת למקור, אלא נעימה לקריאה. ארסמוס אלברוס, הומניסט בן זמנו של לותר כינה אותו קיקרו הגרמני, בזכות המהפכה הלשונית שביצע. התרגום נחשב ליצירה הגרמנית הקלאסית הראשונה כשם שתרגום המלך ג'יימס נחשב ליצירה הקלאסית הראשונה בספרות האנגלית.
הערות שוליים

1 2  תרגום התנ"ך של לותר באתר Bible Researcher
↑  לותר והשפה הגרמנית
↑  Henry Zecher
↑  ארסמוס בהיסטוריית התנ"ך האנגלי
↑  לותר בהיסטוריית התנ"ך האנגלי
1 2 3 4  פיליפ שאף, ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית, פרק 4, פסקה 62
↑  על תרגום התנ"ך של לותר באתר Enomine Patris
↑  על תרגום התנ"ך של לותר באתר בית הספר הלותרני בשיקגו
↑  איגרת שאול אל הרומים פרק ג
↑  על תרגום התנ"ך של לותר, cogwriter
↑  באתר Bible Researcher
↑  Hebrew Bible / Old Testament. The History of Its Interpretation: Volume II: From the Renaissance to the Enlightenment, עמוד 399
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288913105171  GND: 4122499-1  VIAF: 213054815   WorldCat (עם VIAF): 213054815 
חזון העצמות היבשות מספר יחזקאל
עמוד השער של הברית החדשה, הוצאה מ-1769
ראובן פייזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באפריל 1931 פרדס חנה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  20 באוקטובר 2022 (בגיל 91)
 לאום:  ישראלי
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 לימודי רפואה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 התמחות:  גיניקולוגיה
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  מנהל מחלקת נשים ויולדות
 מחלקות ובתי חולים:  בית היולדות הקריה תל אביב
 
ראובן מ. פייזר (15 באפריל 1931 – 20 באוקטובר 2022) היה גינקולוג ישראלי. כיהן כפרופסור לגינקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וכמנהל מחלקת נשים ויולדות א', בבית היולדות הקריה בתל אביב (1981–1996).
ביוגרפיה

פייזר נולד בפרדס חנה לבתיה ואריך. אביו, אשר השתלם בגרמניה בגידולי הדרים, עבד בארץ בפרדסים של פרדס חנה. אימו, לפני נישואיה הייתה שחקנית בתיאטרון אהל.
פייזר סיים את בית הספר העממי ובית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, שהיה שלוחה של בית הספר הריאלי בחיפה. בתוספת ללימודים העיוניים למדו התלמידים גם לימודי חקלאות, ומסיבה זו למדו בבית הספר התיכון (גימנסיה) שנה נוספת, חמש שנים סך הכול. במהלך הלימודים גויס פייזר להגנה.
בשנת 1950 התגייס פייזר לצה"ל. השתחרר בדרגת סמל לאחר שירות כסמל מודיעין באילת.
בשנים 1953–1959 למד פייזר רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. כדי לעמוד בהוצאות הלימודים נאלץ לעבוד בעבודות רבות ושונות במהלך הלימודים.
פייזר התמחה בבית החולים רמב"ם בחיפה במיילדות וגינקולוגיה. בסיום התמחותו עבר לבית החולים העירוני ליולדות בקריה בתל אביב, ונתמנה לסגן מנהל המחלקה, סגנו של פרופ' שלמה יונה רנצו טואף.
במילואים בצה"ל שירת פייזר כרופא צבאי, והשתתף במלחמת ששת הימים ומלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1981 מונה פייזר למנהל המחלקה בבית החולים העירוני ליולדות בקריה בתל אביב, אותה ניהל עד שנת 1996.
כן בהמשך מונה לפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
נוסף לעיסוקו של פייזר ביילוד וגינקולוגיה הוא עסק בפריון ובמעקב הריון.
ביוגרפיה > מתלמידיו

פרופ' יוסף בנימין לסינג, לשעבר מנהל בית החולים ליס לנשים וליולדות; פרופ' אריאל יפו; פרופ' עמירם ברעם; פרופ' פואד מוחמד עאזם, מנהל היחידה לפריון ולהפריה חוץ־גופית בבית החולים איכילוב; פרופ' חיים יעבץ; פרופ' יובל ירון, מנהל היחידה לאבחון גנטי טרום-לידתי במרכז הרפואי תל אביב; ד"ר שפרה זוהר, לשעבר מנהלת מחלקה גינקולוגית בבית החולים זיו.
ביוגרפיה > מגילת הטמפלרים שהתגלתה במחלקה הגינקולוגית על ידי פייזר

ב-1930 הוטמנה מגילת היסוד של הטמפלרים בקיר בית הספר בשרונה, שהפך לבית החולים ליולדות בקריה. שנים לאחר מכן היא נחשפה במקרה במהלך שיפוץ.
לאחר גירוש הגרמנים והסתלקות הבריטים, הוסב המבנה ב-1949 לבית החולים ליולדות הקריה.
מאולם הכניסה נמתח מסדרון קצר שהוליך למשרדו של מנהל מחלקת היולדות הפרופ' פייזר ולקיר שלו הוצמד ארון גבוה ומסיבי.
באחד השיפוצים באמצע שנות השמונים החליט פייזר לפנות את הארון. הארון לא היה מחובר לקיר, וכשהוא סולק ממקומו התגלה בקיר שמאחוריו לוח אבן משיש חברוני בגוון לבן-ורוד. גודל הלוח היה כ-50 על 35 ס"מ, הוא בלט כשלושה ס"מ מהקיר, והוא נקבע בגובה פני אדם מעל הרצפה. בתוך האבן החברונית הקשה היה מונח גליל מתכת אפור מצופה אבץ שהולחם ונאטם משני צדדיו.
כשפתחו את הגליל נתגלה לוח נחושת שעוביו כסנטימטר ועליו חקוקה כתובת בגרמנית. מלבד לוח הנחושת, נארזו בגליל מטבעות מנדטוריים עטופים בנייר מיוחד משוח בשמן פרפין. המטבעות הוטבעו ב-1927 בהנפקה הראשונה של כסף ארץ-ישראלי. כן הוטמנו בגליל המתכת כעשרה שרטוטים אדריכליים בהעתקת שמש של תוכניות המבנה במבטים שונים.
האוצר הועבר להנהלת בית החולים ומוסגר בלוח תצוגה, וזה נתלה בחדר הישיבות. עם העברת בית החולים ליולדות למִתחם איכילוב ביוני 1997 הועברה הוויטרינה למשרדו של פרופסור יוסי לסינג, מנהל בית החולים ליס לנשים וליולדות.
פייזר נפטר ב-20 באוקטובר 2022. הותיר אחריו אישה, לילי לבית רסין, חברה בהנהגת ויצו העולמית, וחברת אגודת הידידים וחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, וחמישה ילדים: נעמי, דפנה, אביבה והתאומים ערן ודניאל. התגורר בצפון תל אביב.
דודו היה הד"ר דניאל (פריץ) פייזר. בן דודו היה הפרופ' עלי פייזר, אביו של הפרופ' עמוס פייזר.
הערות שוליים

↑  הסיפור של ראובן פייזר מאגר סיפורי מורשת
↑  שלוחת בית הספר הריאלי בתיכון החקלאי בפרדס חנה
↑  אריה תורג'מן (עורך), מרכז רפואי עירוני ממשלתי - ספר השנה 1971-1972,(ביה"ח ע"ש איכילוב, ביה"ח "הדסה", בית היולדות ע"ש אשרמן), הוצאת המחלקה ליחסי ציבור של בתי החולים העיריונים-ממשלתיים, עמ' 86
↑  פרופ' ראובן פייזר אינפומד - פורטל הרפואה של ישראל
↑   נחמה דואק, "תודה נתניהו על הסליחה שלך, אבל אני כבר לא צריך אותה", באתר "ידיעות אחרונות", 11 באוגוסט 2016
↑  ניר מן, האוצר שהתגלה במחלקה הגיניקולוגית, באתר nrg‏, 17 במאי 2099
↑  אוניברסיטת תל אביב הכריזה על הזוכים בתוארי דוקטור כבוד לשנת 2018 חוקרים פורצי דרך, פילנתרופים ויזמים ברשימת מקבלי תוארי ד"ר כבוד של אוניברסיטת תל אביב לשנת 2018 לילי פייזר רסין חברה בהנהגת ויצו העולמית, וחברת אגודת הידידים וחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב - קבלה תואר עמית כבוד לשנת 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012679146205171
נעמי כשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1942 (בת 82 בערך) דברצן, הונגריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב 
 עיסוק:  פילוסופית, עובדת סוציאלית 
 מדינה:  ישראל, הונגריה 
 בן או בת זוג:  אסא כשר 
 
נעמי כשר (נולדה בשנת 1942) היא מרצה לפילוסופיה ועובדת סוציאלית. מתמחה בהגותו של ישעיהו ליבוביץ.
ביוגרפיה

נעמי לבית ולדמן נולדה בדברצן שהונגריה. אביה שירת בצבא הונגריה במלחמת העולם השנייה. הוא נשבה על ידי רוסיה ושוחרר לאחר המלחמה. כשר גורשה יחד עם משפחתה ברכבת לברגן-בלזן אולם ניצלה. בשנת 1945 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבני ברק.
כשר למדה בבני ברק ולאחר מכן בבית ספר חרדי ברמת גן. היא למדה ספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן ותואר שלישי בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. נושא הדיסרטציה שלה "ספקנות, פרקטיקה ומוסר בעיקר על פי יום" (1989). כשר הייתה מרצה בכירה במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובאוניברסיטת חיפה. היא התמחתה בהגותו הפוליטית והדתית של ישעיהו ליבוביץ ואף הייתה עמו בקשר עד ימיו האחרונים. ליבוביץ שיבח את הבנתה בהגותו.
כשר הכירה את בעלה, אסא כשר, כשהייתה סטודנטית והם נישאו בשנת 1965. לזוג שלושה ילדים. בנה הבכור, יהורז, היה מפקד פלוגה בחיל השריון. הוא נהרג בתאונה בעת טיול בסיני בשנת 1991. האבל על אסון זה הפך למרכיב בולט בחייה ובחיי בעלה. יהורז נהרג בעת שהיה בחופשת לימודים וכשר הוכרה כאם שכולה רק בעקבות אישור ועדת חריגים שקבעה שינוי מדיניות כללי בסוגיה זו. לאחר מותו פנתה ללימודי עבודה סוציאלית. בתום לימודיה החלה לעבוד בתחנה לבריאות הנפש בפתח תקווה.
ספרים

תורת המוסר: מבוא, הוצאת משרד הביטחון, 1989‏, ISBN 9650503315
אמונתו של ישעיהו ליבוביץ, הוצאת משרד הביטחון, 2000‏, ISBN 9650510575
דרך ליבוביץ, הגותו של ישעיהו ליבוביץ - פרשנות וביקורת, נעמי ואסא כשר, הוצאת כתר, 2018‏, ISBN 1005408686
הערות שוליים

1 2  אסא כשר בראיון באתר עיריית רמת גן
↑  פרופ' אסא כשר, באתר פרס ישראל
↑  ביקורת: מיכאל ששר, מחלוקת לשמה, באתר הארץ, 13 במרץ 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278107205171  BnF: cb15536005h (data)  GND: 1159309442  ISNI: 0000 0000 2900 5834  LCCN: n88241052  VIAF: 44613473   WorldCat (עם VIAF): 44613473
יצחק חיותמן

| --- | --- |
יצחק וחיה חיותמן
יצחק וחיה חיותמן
 לידה:  1867 
 פטירה:  1938 (בגיל 71 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
יצחק חיותמן (24 בדצמבר 1867, כ"ז בכסלו תרכ"ח, פרילוקי, אוקראינה – 21 ביוני 1938, כ"ב בסיוון תרצ"ח, תל אביב), ממייסדי אחוזת בית ומטולה.
ראו גם

מייסדי תל אביב
לקריאה נוספת

זכריה חיותמן, עם יצחק חיותמן מייסוד מתולה ותל אביב, חיפה: הוצאת הרצל חיותמן תשכ"ח.
הערות שוליים

↑  מערכת שבטי ישראל חדשה מתוך גיליון אפריל 98 של הירחון "חיים אחרים"
↑  אפרים צבי חרל”פ
↑  התאגדויות פועלים לפני הקמת ההסתדרות, באתר תנועת העבודה הישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007503701405171  VIAF: 316603531   WorldCat (עם VIAF): 316603531
הומור בתרבות היהודית

ההומור הוא תלוי תרבות ותלוי נסיבות הזמן והמקום. הן מטרת השחוק, והן האופן בו מביעים אותו משתנים מתקופה לתקופה, ובין קהילות ישראל בזמנים שונים היו ועודם קיימים הבדלי סגנון ניכרים. עם זאת הביטוי "הומור יהודי" משמש כיום בעיקר לגלגולו של ההומור היידי בעל הלעג העצמי והמרירות ולעיתים מתכתב עם ביטויים מן המסורת, הומור שעבר מיהודי אירופה המשכילים והמסורתיים כאחד, והשתמר במידה רבה בידי יוצרים ממוצא יהודי בקולנוע והתיאטרון של ארצות הברית, ובמידת מה גם בישראל.
כפי שתועד בכתובים עוד בראשית ימי ישראל, אין סוגה של הומור שלא שימשה בתרבות זו לדורותיה. להומור מגוון רחב של סוגים וסגנונות, סיבות לשימושו ומטרות לאמירתו משנינויות קצרות וזכורות ועד עלילות מבודחות האוצרות בהן מתח ופורקות אותו בסופן, קיים הומור מריר לעומת הומור אוהד. המקורות היהודיים רוויים בהומור, בתנ"ך, בספרים החיצוניים, במשנה ובתלמוד, ובספרות ימי הביניים. בדרך כלל הומור זה הושפע מהתרבות המקומית שבה נכתבה, אך בעקבות הנסיבות, לרוב, היה להומור היהודי גם טעם מיוחד משלו ולעיתים אף התכתב עם ההומור האנטי יהודי. הלעג גם שימש תדיר במחלוקות הרבות שהיו בין הקבוצות השונות בעם לאורך הדורות.
עם הזמן אף נוצרה התייחסות דתית ומסורתית לשחוק הרצוי ולשחוק הדחוי, ואף נקבע מועד מיוחד: חג הפורים שבו "הותר הרסן".