stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כן, לשבור!
טענות המאמר

"כן, לשבור!" היווה תגובה להאשמות שהוטחו ברוויזיוניסטים, על כך שהם מנסים לכאורה לשבור את העבודה המאורגנת בארץ ישראל. בפרט הוא מגיב להאשמה שהתפרסמה בעיתון הפועלים היהודים בארצות הברית, "פֿאָרווערטס" (Forverts, 'קדימה'). "כן, לשבור!" התפרסם ב"היינט" ב-4 בנובמבר 1932 ותרגומו לעברית התפרסם בשער "חזית העם" ב-2 בדצמבר אותה שנה. בשורה הראשונה במאמר נאמר:
איש אינו רוצה לשבור את ההסתדרות של הפועלים העברים – חס ושלום. פועלים חייבים להיות מאורגנים. קיים רצון לשבור את אחת מההסתדרויות של הפועלים, יותר נכון – רוצים לשבור (וגם ישברו) את התביעה שלה למונופולין ולשלטון. זה נכון. כן, לשבור.
המאמר תוקף את ההסתדרות במספר מישורים. תחילה הוא מתאר את הפגיעה האדירה של השביתות בבעלי ההון שכל רצונם הוא להשקיע במפעל הציוני ולפרנס יהודים:
באים בני אדם וקצת הון בידם, קונים פרדסים, רוצים לייסד בתי חרושת חדשים, בכל מקום ומקום בונים בתים – בקיצור יש חיים ושמח: אולם כל שבוע, כמעט כל יום, מגיעה ידיעה על שביתה חדשה. איזו סתירה פנימית טמונה בכל העניין של "התיישבות המעמד הבינוני". מצד אחד נשבעים השמאליים, כי גם הם תומכים בעלית המעמד הבינוני, כי יימנעו מלחרף ולגדף את אנשי ה"עליה הרביעית"; אולם אין זה מונע מהם מלהתכונן להתקפה חדשה על ה"רכוש" היהודי.
ז'בוטינסקי מפליג מכאן אל בעיות היסוד, כפי שהוא תופס אותן. ההסתדרות היא "עבודה זרה".
מה פירוש ההגדרה "עבודה זרה"? מבחינה דתית זהו המנהג להשתחוות לפני מזבחות הרבים, מבלי לבדוק אם אלה הם המזבחות של אלוהי האמת. הוא הדין גם מבחינה רעיונית: זוהי כריעת ברך בפני סיסמאות פופולאריות ללא חקירת נכונותן... אולם מצבו של עם בגולה הוא המצב הבלתי נורמלי מכל שאפשר לתאר; זהו מצב של מחלה אורגנית עמוקה. ואין זו מחלה, שאותה אפשר לרפא באותן השיטות, שלפיהן חי האדם הבריא... ייתכן שבארצות אחרות זאת היא אמת קדושה, כי חובתו העליונה של הפועל היא הסולידריות המעמדית שלו עם כל יתר הפועלים, הגם שאפילו בנידון זה קיימים ספקות גדולים וחשובים, אבל בשעה שעם רוצה לבנות את מולדתו, אין סולידריות מעמדית זאת יכולה להיות החובה ה"עליונה": הסולידריות הלאומית עומדת מעליה. ולעובדה, שהאינטרסים הלאומיים שלנו בארץ-ישראל אינם עולים בד בבד עם מלחמת המעמדות, ובייחוד עם שביתות, מסכימים, בלי ספק, תשעים אחוז מכל אלה, הקוראים את השורות האלו, אם כי איני יודע מהי השתייכותם המפלגתית.
הערות שוליים

↑  ראו אניטה שפירא, המאבק הנכזב: עבודה עברית 1929–1939, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב והקיבוץ המאוחד, 1977; ברל: ביוגראפיה, חלק ב, עמ' 394; וכן יהודה לפידות, לידתה של מחתרת, אתר "דעת"
↑  ראו למשל: שלמה אבינרי, הרעיון הציוני לגווניו, עם עובד, 1980, עמ' 171–173 (בורוכוב) ו-233–238 (בן- גוריון); אניטה שפירא, ברל, תל אביב: ספרית אופקים, הוצאת אוניברסיטת תל אביב ועם עובד, 1980, עמ' 124–126, 151, 174.
↑  אלקנה מרגלית, ‏תנועת העבודה הציונית-סוציאליסטית בארץ ישראל בשנות העשרים, קתדרה 16, תש"ם, עמ' 87. הציטוט הוא מדברי שלמה קפלנסקי בוועידת ההסתדרות השלישית (1927).
↑  אניטה שפירא, ברל, עמ' 379; אריה שנידרמן (שן-ארי), אנו מאשימים!: הירידה והרקבון בהסתדרות העובדים בא"י (הקדמה מאת מ. גרוסמן), תל אביב: איש-ברוריה, 1933, עמ' 54–56.
1 2  אניטה שפירא, ברל, חלק ב, עמ' 394–395.
↑  זאב ז'בוטינסקי, שלטון האגרוף בארץ-ישראל, באתר מכון ז'בוטינסקי, 28 באוקטובר 1932
| זאב ז'בוטינסקי |
| --- | --- | --- |
| פעילות פוליטית וחברתית | גדוד נהגי הפרדות • הגדודים העבריים • ברית החייל  • ציונות רוויזיוניסטית • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • בית"ר • ארגון צבאי לאומי • הסתדרות ציונית חדשה • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הסתדרות העובדים הלאומית • תוכנית האווקואציה |  |
| משפחתו | יוענה ז'בוטינסקי (אשתו) • ערי ז'בוטינסקי (בנו) • זאב ז'בוטינסקי (נכדו) |  |
| כתביו | מגילת הגדוד • שמשון (ספר) • חמשתם • כן, לשבור! • על קיר הברזל • האתיקה של קיר הברזל • מתוך קרירות ואיתנות |  |
| שיריו | שיר אסירי עכו • שיר הדגל • שיר תל-חי • שמאל הירדן • שיר בית"ר • הנדר • שיר אל-על • כולה שלי • תרגום: העורב (פואמה) |  |
| הנצחה | יום זאב ז'בוטינסקי • פארק ז'בוטינסקי • מצודת זאב • גבעת זאב • פסגת זאב • כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי • מכון ז'בוטינסקי • ארכיון מכון ז'בוטינסקי • כביש 481 • כביש 441 • נחלת ז'בוטינסקי • תחנת ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו |  |
| שונות | קבורה בישראל • חלקת משפחת ז'בוטינסקי • מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי • פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר |  |
כיבוש מלאקה (1511)

כיבוש מלאקה (1511) התרחש כאשר מושל הודו הפורטוגזית אפונסו דה אלבוקרקי כבש את העיר בשנת 1511.
עיר הנמל מלאקה שלטה במיצר הצר האסטרטגי של מאלקה, דרכו עבר כל הסחר הימי בין סין להודו. כיבוש מלאקה היה תוצאה של תוכנית של המלך מנואל הראשון מפורטוגל, שמאז 1505 התכוון להכות את הספרדים במזרח הרחוק. הפרויקט של אלבוקרקי היה להקים יסודות איתנים להודו הפורטוגזית, לצד כיבוש הורמוז, גואה ועדן, כדי לשלוט בסופו של דבר במסחר ולסכל את השליטה המוסלמית באוקיינוס ההודי.
לאחר שהפליג מקוצ'ין באפריל 1511, המשלחת לא הייתה יכולה לנועה לכיוון מזרחה, בגלל רוחות המונסון המנוגדות. אילו הכיבוש היה נכשל, הפורטוגלים לא היו יכולים לקוות לקבל תגבורת ולא היו יכולים לחזור לבסיסיהם בהודו. כיבוש מאלקה היה הכיבוש הטריטוריאלי הרחוק ביותר בתולדות האנושות עד אז.
רקע

ההתייחסויות הפורטוגזיות הראשונות למאלקה מופיעות לאחר חזרתו של ואסקו דה גאמה ממסעו לקליקוט שפתח מסלול ישיר להודו סביב כף התקווה הטובה. היא תוארה כעיר שנמצאת 40 יום מהודו, בה נמכרו ציפורן, אגוז מוסקט, חרסינה ומשי, וכביכול נשלטה על ידי ריבון שיכול היה לאסוף 10,000 איש למלחמה והיה נוצרי. מאז, המלך מנואל גילה עניין ביצירת קשר עם מאלקה, מתוך אמונה שזה יהיה האנטימרידיאן של חוזה טורדסיאס. בשנת 1505 מונה דום פרנסיסקו דה אלמיידה על ידי המלך מנואל הראשון מפורטוגל כמשנה למלך בהודו הפורטוגזית, שהוטל עליו בין השאר, לגלות את מיקומו המדויק.
עם זאת, דום פרנסיסקו, לא הצליח להקדיש משאבים למיזם, שלח באוגוסט 1506 רק שני שליחים פורטוגזים סמויים, פרנסיסקו פריירה ואסטבאו דה וילנה, על סיפון ספינת סוחר מוסלמית. המשימה בוטלה לאחר שהתגלתה וכמעט נעשה בהם לינץ' והם חזרו לקוצ'ין בנובמבר.
העיר מאלקה

נוסדה בראשית המאה ה -15, דרכה עבר כל הסחר בין סין להודו. כתוצאה ממקומה האידיאלי. בעיר גרו קהילות רבות של סוחרים שכללו ערבים, פרסים, טורקים, ארמנים, בנגלים, סיאמיים ועוד, כאשר המשפיעים ביותר היו הגוג'ראטים המוסלמים והג'אוונים, הינדים וסינים. על פי דבריו של הרופא הפורטוגזי טומם פירס, שחי במאלקה בין 1512 ל -1514, דיברו במאלקה 84 דיאלקטים. הפורטוגלי רואי דה אראוג'ו אמר כי היו בה 10,000 בתים, עם אוכלוסייה מוערכת של לפחות 40,000.
העיר נבנתה על אדמת ביצות והוקפה ביער טרופי, והייתה צריכה לייבא הכל למען קיומה, כמו אורז, המסופק על ידי הג'וואנים.
קשר ראשון עם הפורטוגזים

המלך מנואל לא התרשם מחוסר התוצאות של אלמיידה, באפריל 1508, ושלח צי ישירות למאלקה, שהורכב מארבע אוניות בפיקודו של דייגו לופס דה סקיירה, שהוטל עליו גם לתאר את מדגסקר ולאסוף מידע על הסינים. סקיירה קיבל הוראות מלכותיות המורה לו באופן ספציפי לקבל אישור לפתיחת עמדת סחר בדיפלומטיה ובשלום, לא להגיב על שום פרובוקציות ולא לפתוח באש אלא אם יורים עליו.
באפריל 1509 הצי היה בקוצ'ין והמשנה למלך, דום פרנסיסקו דה אלמיידה, שילב צי נוסף כדי לחזק אותו. ההחלטה לא הייתה לגמרי תמימה, שכן על סיפונה נסעו כמה מתומכי יריבו הפוליטי של אלמיידה, אפונסו דה אלבוקרקי. בין אנשי הצוות שלה היה גם פרדיננד מגלן.
המשלחת הגיעה למאלקה בספטמבר 1509 ומיד ביקש סקיירה ליצור קשר עם הסוחרים הסיניים בנמל. הם הזמינו אותו אל סיפון אחת ספינות המסחר שלהם וקיבלו אותו יפה לארוחת ערב וקבעו פגישה עם הסולטאן מחמוד. הסולטן העניק מייד לפורטוגל את האישור להקים נציגות וסיפק מבנה פנוי למטרה זו. עם זאת, מתוך חשש מהאיום שהפורטוגלים הציבו באינטרסים שלהם, קהילות הסוחרים החזקות של גוג'ראס והג'אוויים המוסלמים שכנעו את הסולטאן מחמוד לבגוד וללכוד את הפורטוגזים.
סקיירה בינתיים היה כל כך משוכנע בחביבותו של הסולטאן, עד שהוא התעלם מהמידע אותו קיבל דוטרטה פרננדס, נוצרי שקיבל מידע בפונדק פרסי על ההכנות להשמדת הצי. המידע אושר אפילו על ידי הסוחרים הסיניים. הוא שיחק בשחמט על ספינת הדגל שלו כשהצי המלאי, המחופש לצי סוחר, ארב לספינות הפורטוגזיות. הפורטוגלים הדפו כל ניסיון עלייה לספינה, אך התמודדו עם מספר גדול של ספינות מלאיות, ולא הצליחו להנחית כוחות כדי להציל את הפורטוגלים שנשארו בנציגות בחוף. דה סקיירה קיבל את ההחלטה לשוט חזרה להודו לפני תחילת המונסון והשאיר אותם בדרום מזרח אסיה.
לפני היציאה הוא שלח הודעה לסולטן בצורת שני שבויים כל אחד עם חץ דרך גולגולתו כעדות על מה שיקרה להם אם ייגרם נזק ל -20 הפורטוגזים שנשארו מאחור.
הכנות לכיבוש

כשהגיע לטרוונקור באפריל, שמע סקיירה כי אפונסו דה אלבוקרקי החליף את דום פרנסיסקו דה אלמיידה כמושל הודו הפורטוגזית. מתוך חשש מפני פעולות תגמול מאלבוקרקי על תמיכתו בעבר באלמידה, סקיירה הפליג מייד לפורטוגל.
באותה תקופה בליסבון, שלח המלך מנואל צי נוסף קטן יותר בפיקודו של דייגו דה וסקונלוס כדי לסחור ישירות עם מאלקה, מתוך הנחה שסקיירה הצליח ליצור קשרים מסחריים עם העיר. וסקונלוס הגיע לאי אנגדיבה באוגוסט 1510 ושם מצא את המושל אפונסו דה אלבוקרקי, כשהוא מארגן את כוחותיו לאחר שלא הצליח לכבוש את גואה כמה חודשים לפני כן, וחשף את כוונותיו להפליג מייד למאלקה. אלבוקרקי קיבל בינתיים הודעות מהשבויים במאלקה. המכתבים נשלחו באמצעות השליחים של הסוחר החזק ביותר במאלקה, הינדי בשם נינה צ'אטו שהתערב עבור הפורטוגזים. במכתבים היה פירוט כוחו הצבאי של הסולטאן, החשיבות האסטרטגית של מאלקה כמו גם את היחס אליהם. אלבוקרקי היה מודע לחלוטין לכך שאם וסקולנוס ימשיך למאלקה בכוח צבאי קטן הדבר יהיה כמעשה התאבדות. הוא הצליח לשכנע אותו לסייע לכבוש את גואה בהמשך אותה שנה במקום מאלקה.
כשגואה נכבשה בידי הפורטוגלים בדצמבר, התעקש וסקונסלוס לאפשר לו להמשיך למאלקה. וסקולנוס ניסה להפליג כנגד הוראות אלבורקיקי, ולכן הוא נכלא. אלבוקרקי לקח לעצמו פיקוד ישיר על המשלחת ובאפריל יצא מקוצ'ין יחד עם 1000 איש ו -18 אוניות.
מעבר האוקיינוס ההודי

במהלך המעבר לדרום מזרח אסיה, הארמדה איבדה שתי אוניות. בסומטרה חילץ הצי תשעה אסירים פורטוגזים שהצליחו להימלט לממלכת פדיר. הם הודיעו לאלבוקרקי שהעיר מפולגת בתוכה, וכי לאחרונה נרצח גזבר העיר. שם הם פגעו בכמה סדנאות של סולטנות גוג'אראט, אויבי הפורטוגלים.
כאשר עבר על יד ממלכת פאסם, בסומטרה, הפורטוגלים נתקלו באונייה מאוד גדולה, יותר מאשר ספינת הדגל שלהם, ה"פלור דו מאר". התפתח קרב ימי, שבתחילה נראה כי הפורטגלים לא מצליחים להשמיד את האוניה העצומה, אך לאחר יומיים של הפגזה רצופה, נהרס ההגה התורנים שלה נפלו ורוב אנשי הצוות נהרגו. כשעלו על סיפונה מצאו הפורטוגלים בן למשפחת המלוכה של פאסם, שאלבוקרקי קיווה שיוכל להחליף אותו עבור האסירים הפורטוגלים.
הכיבוש הפורטוגלי

באחד ביולי הגיעה הארמדה הפורטוגזית למאלקה, פרשה את תותחיה והסתדרה במערך קרבי, מה שגרם למהומה רבה בנמל. אלבוקרקי הצהיר ששום ספינה לא תוכל להפליג ללא רשותו ומיד ניסה לנהל משא ומתן על החזרתם הבטוחה של כל האסירים שנותרו עדיין לכודים במאלקה. כיוון שאלבוקרקי ראה בהתנהלותו של הסולטאן בגידה, הוא דרש להחזיר את האסירים ללא כופר, אך מחמוד שאח השיב בצורה מעורפלת ומתחמקת והתעקש שאלבוקרקי יחתום על הסכם שלום לפני כן. במציאות, הסולטאן ניסה לקנות זמן כדי לבצר את העיר ולהחזיר את הצי.
אלבוקרקי בינתיים המשיך לקבל הודעות מהאסיר רואי דה אראוג'ו, שהודיע לאלבוקרקי על כוחו הצבאי של הסולטאן, באמצעות נינה צ'אטו. הסולטאן יכול היה לגייס 20,000 איש, שכללו חיילים טורקים ופרסים, אלפי כלי ארטילריה ועשרים פילי מלחמה, אך הוא ציין כי התותחים היו ישנים. אלבוקרקי עצמו ידווח אחר כך למלך כי רק 4,000 אנשים מהם היו מוכנים לקרב.
הסולטאן מצידו לא נבהל יותר מדי. בהמשך כתב אלבוקרקי למלך מנואל כי למורת רוחו הגדולה הצליח הסולטאן איכשהו להעריך נכונה את המספר הכולל של החיילים שעל סיפון האוניות. לפיכך, הוא, הסולטאן נשאר בעיר וארגן את הגנתה, "ולא הבין את הסכנה הגדולה שהוא מכניס את עצמו".
לאחר שבועות של משא ומתן תקוע, באמצע יולי, הפציצו הפורטוגלים את העיר. הסולטן נבהל, ושחרר מייד את האסירים ואלבוקרקי ניצל את ההזדמנות ודרש עוד פיצויים מהסולטאן: 300,000 קרוזדו ואישור לבנות מבצר בכל מקום שירצה. הסולטאן סירב. יש להניח כי אלבוקרקי כבר צפה את תגובתו של הסולטאן. המושל אסף את קברניטיו וחשף את תוכניתו - כי התקיפה תתרחש למחרת בבוקר, 25 ביולי, יום סנטיאגו.
במהלך המשא ומתן ביקרו את אלבוקרקי נציגים של כמה קהילות סוחרים, כמו ההינדים, שהביעו את תמיכתם בפורטוגזים. הסינים הציעו לעזור בכל דרך שיוכלו. אלבוקרקי ביקש רק מספר דוברות שיעזרו להנחית את הכוחות ואמר כי הוא לא מאחל לסינים לסבול פעולות תגמול אם התקיפה תיכשל. הוא גם הזמין אותם כדי לצפות בלחימה בבטחה מרחוק, והרשה לכל מי שרוצה לצאת להפליג ממאלקה. דברים אלה הותירו על הסינים רושם טוב מאוד.
תקיפה ראשונה

אלבוקרקי חילק את כוחותיו לשתי קבוצות, הקטנה יותר בפיקודו של דום ז'ואו דה לימה וכוח גדול יותר עליו פיקד באופן אישי. הנחיתה החלה בשעה שתיים לפנות בוקר. בזמן שהצי הפורטוגזי הפגיז עמדות אויב בחוף, חיל הרגלים חתר בסירות לחופים משני צדי גשר העיר. הם נתקלו באש ארטלרית לא יעילה.
אלבוקרקי הנחית את כוחותיו ממערב לגשר, המכונה Upeh, ואילו דום ז'ואאו דה לימה נחת בצד המזרחי, שם נמצאו ארמון הסולטאן והמסגד. הפורטוגזים התקיפו את עמדות ההגנה, שברו כל התנגדות לפלישתם. עם התגברות הקרב הם תקפו ברחוב הראשי והמשיכו לעבר הגשר, שם התמודדו עם התנגדות נוקשה והתקפה שהגיעה מאחוריהם.
בצד המזרחי התמודדה הקבוצה של דום ז'ואאו במתקפת נגד של חיל המלכות עם פילי מלחמה, בפיקודו של הסולטאן עצמו, בנו אלאדין וחתנו, הסולטאן מפאנג. הפורטוגלים הרימו את החניתות שלהם ותקפו את הפיל המלכותי, וגרמו לו לפנות בבהלה, שאר הפילים ברחו וגרמו לאי סדר בכוחות המגינים. הסולטאן נפל מהפיל שלו ונפצע, אך הצליח להימלט בתוך הבלבול שנוצר. באמצע היום נפגשו שתי הקבוצות הפורטוגליות על הגשר, ותקפו את אחרוני המגינים שקפצו לנהר ושם יירטו אותם צוותי דוברות הנחיתה. כשהגשר מאובטח, הרימו הפורטוגלים יריעות קנבס כדי להגן על הרגליים המותשים מהשמש העזה. המשך ההתקפה נדחה.
למחרת, כדי למנוע מהמוסלמים לתפוס מחדש עמדות על הגשר, הכניסו הפורטוגלים כוחות ימיים נוספים, עם ארטלריה שביצעה ירי מהיר. כוחות אלה נתקלו באש כבדה, ומפקדם אנטוניו דה אבראו נפגע בפניו, אך המשיך לפקד על הכוח.
תקיפה שנייה

ב -8 באוגוסט, קיים אלבורקיקי התייעצות עם רבי החובלים והביע את הצורך באבטחת העיר על מנת לנתק את זרימת התבלינים לעבר קהיר ומכה דרך קליקוט ולמנוע את השתלטות האסלאם. לצורך תקיפה זו, נחת אלבוקרקי שוב במלוא כוחו, המחולק לשלוש קבוצות משנה. בצד המערבי של מאלקה - אופה - נחת כוח שנתמך על ידי ספינת קרוול קטנה, וספינות נחיתה שהיו חמושות כספינות מלחמה. בעקבות גאות הבוקר הגוברת החלה הנחיתה ואילו הארמדה הפציצה את העיר. לאחר שנחתו על החוף התגברו הפורטוגזים במהירות על עמדות המגינים וכבשו מחדש את הגשר. משני צידיו הציבו הפורטוגלים בריקדות עם חביות מלאות לכלוך, והציבו שם גם ארטילריה. מהצד המזרחי המשיכה השייטת לתקוף את המסגד, והכניעו את המגינים לאחר מאבק מתמשך.
כשהגשר היה מבוצר ומאובטח עם מספיק אמצעים, אלבוקרקי הורה לרוץ ברחובות ולנטרל את התותחים של מלאיה שהיו מוצבים על הגגות, ולהרוג את כל מי שהתנגד להם.
ב־24 באוגוסט, עם התגברות ההתנגדות של הסולטאן, החליט אלבוקרקי לבצע השתלטות מלאה על העיר, ופיקד על 400 חיילים שצעדו, לצלילי תופים וחצוצרות, תוך חיסול כל כיס ההתנגדות שנותר.
פעולת הכיבוש הסופי ארכה 8 ימים. הסולטאן לא הצליח יותר להתנגד לפורטוגלים אסף את אוצר המלוכה שלו ומה שנותר מכוחותיו ונסוג לג'ונגל.
הביזה

עם אבטחת העיר, אלבוקרקי הורה על ביזת מאלקה, בצורה הכי מסודרת שאפשר. במשך שלושה ימים, מבוקר עד רדת הלילה, קיבלו קבוצות פורטוגזים זמן מוגבל להיכנס לעיר ולחזור לחוף הים עם כל מה שיכלו לקחת. חל איסור מוחלט לפשוט את רכושם של הסינים, ההינדים והפגואים, שתמכו בפורטוגזים וקיבלו דגלים לציון בתיהם. האוכלוסייה הכללית במאלקה לא נפגעה. הביזה הייתה עצומה: למעלה מ -200,000 קרוזדו הגיעו לכתר עם כלי נשק ועבדים. חיילים סדירים קיבלו מעל 4,000 קרוזדו כל אחד, הקברניטים קיבלו עד 30,000 באותה תקופה, 1,000 קרוזדו היו שוות להכנסות השנתית של רוזן בפורטוגל. אלבוקרקי לקח שרפרף משובץ אבנים יקרות, ארבעה אריות מוזהבים וצמיד מוזהב שנאמר כי יש לו את תכונות של ריפוי.
המשך הזמן

הפעולה עלתה לפורטוגזים ב-28 הרוגים, בתוספת פצועים רבים. למרות המשאבים הגדולים של הסולטאן בכלי ארטילריה ונשק, הם לא היו יעילים ברובם. מרבית הנפגעים הפורטוגזים נפגעו על ידי חיצים מורעלים.
הסולטאן ברח, אך לא יצא מהמאבק. הוא נסוג כמה קילומטרים מדרום למאלקה, לשפך של נהר, שם נפגש עם הצי שלו והקים מחנה, והמתין שהפורטוגלים ינטשו את העיר ברגע שיסיימו לבזוז אותה.
המשך הזמן > מבצר

בניגוד לתקוותיו של הסולטאן, אלבוקרקי לא רצה לעזוב את העיר, אלא להחזיק אותה לצמיתות. לשם כך הורה לבנות מבצר קרוב לקו החוף, אשר התפרסם בשם פמוזה. זה היה מבצר גדול, שגובהו יותר משמונה עשרה מטרים. חומרי הבניה מאבן הובאו על ידי אוניות מכיוון שלא היה מספיק חומרי גלם בעיר להשלמת המבצר. השתכן בו חיל מצב של 500 חיילים, 200 מהם תפקידם היה שרת על סיפונן של 10 הספינות שנותרו מאחור כצי השירות של המצודה.
המשך הזמן > מינהל ודיפלומטיה

עם הפסקת פעולות האיבה, אלבוקרקי הבין מיד כי תחזוקתה של עיר כה רחוקה, תלויה מאוד בתמיכה שיכולים הפורטוגלים לקבל מהאוכלוסייה המקומית ומהמדינות השכנות. הוא הבטיח לתושבים שהם יוכלו להמשיך בענייניהם כרגיל. נינה צ'אטו מונה למושל החדש של מאלקה ונציג הקהילה ההינדית. גם הקהילות הג'אווניות, והמלאיות קיבלו נציגים משלהן.
מטבע חדש הוטבע בתמיכתו של נינה צ'אטו, שארגן מצעד ברחובות העיר, בו הושלכו המטבעות החדשים מקערות כסף לאוכלוסייה מעל 11 פילים. כרוזים הכריזו על החוקים החדשים, האחד בפורטוגזית והשני במלאית, ואחריהם צעדו הפורטוגלים שהם מנגנים בחצוצרות ותופים, "לתדהמת המקומיים",.
משלחות דיפלומטיות נשלחו לממלכות פגו וסיאם כדי להבטיח יחסי בעלות ברית אתן, כמו גם הן הפכו לספקיות נוספות של מזון חיוני כאורז, כדי להחליף את הג'אוונים שהפכו לעוינים לפורטוגזים. אלבוקרקי שלח שליח, דוארטה פרננדס, לסיאם בחודש יולי, בזמן שההתקפה על העיר עדיין נמשכה. חילופי הדיפלומטים הבטיחו את תמיכתו האיתנה של מלך סיאם, ששנא את הסולטאן ממאלקה. ממלכת פגו אישרה גם את תמיכתה בפורטוגזים ובשנת 1513 הגיעו סוחרים ממלכת פרגו לסחור במאלקה.
בעודו נשאר בעיר, אלבוקרקי קיבל שליחים ושגרירים מממלכות מלאיות ואינדונזיות רבות (שכללו אפילו את חתנו של הסולטאן מחמוד, הסולטאן מפאנג), עם מתנות שהוקדשו למלך פורטוגל.
כשעזב אלבוקרקי את מאלקה בינואר 1512, הצטערו התושבים על עזיבתו. מסביב לקצה הצפון-מערבי ביותר של סומטרה, הצי התמודד עם סערה שהרסה את ספינת הדגל של אלבוקרקי, הפלור דו מאר, עם אובדן הניירת, מכתב רשמי ממלך סיאם ושלל המתנות שהיו מיועדות למלך מנואל, למעט תכשיט גדול, חרב מעוטרת וגביע זהוב שנשלחו על ידי מלך סיאם והצוות הצליח להציל אותם.
המשך הזמן > הגנה על מאלקה וגורל הסולטאן

זמן קצר לאחר עזיבתו של אלבוקרקי, העיר סבלה מהטרדה מצד כוחות הסולטאן, אך באותה עת יכלו הפורטוגלים לסמוך על למעלה מ -500 חיילים מתושבי העיר, שסייעו להם להדוף את ההתקפה. בחודש מאי אילצו הפורטוגלים, יחד עם למעלה מ -2000 בעלי ברית מקומיים בפיקודו של גספר דה פאיבה, את הסולטאן לצאת מהמאהל שלו על ידי הנהר. לאחר מכן נסוג הסולטאן ועבר לבינטן, ממלכת אי דרומית-מזרחית לסינגפור. ממלכת בינטן הפנתה עורף לפורטוגלים במאלקה, והטרידה את העיר, וחיבלה ביחסים הדיפלומטיים שלהם עם סין. בסופו של דבר הפורטוגלים הרסו את בינטן בשנת 1526.
בנו של הסולטאן של מאלקה, אלאדין, המשיך בהקמת סולטנת ג'והור, ופיתח יחסים פרגמטיים פחות או יותר עם הפורטוגזים.
לאופולד השלישי, מלך הבלגים

לאופולד השלישי, מלך הבלגים (3 בנובמבר 1901 – 25 בספטמבר 1983) היה מלכם הרביעי של הבלגים, החל מה-23 בפברואר 1934 ועד לוויתורו על הכס לטובת בנו ב־16 ביולי 1951.
ביוגרפיה

לאופולד השלישי נולד ב-3 בנובמבר 1901 בבריסל, לאלברט הראשון מלך הבלגים ולאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל.
בשנת 1926 פגש לאופולד בסטוקהולם את אסטריד, נסיכת שוודיה, בתו של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד, ואחייניתו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה. הם התחתנו באותה השנה ונולדו להם שלושה ילדים.
בתאונת דרכים שאירעה בשנת 1935 בקיסנאכט שבשווייץ, נהרגה המלכה אסטריד והמלך נפצע.
אל מול האיום הגרמני, החליטה ממשלת בלגיה בשנת 1936 לשמור על נייטרליות, על אף היותה בת ברית של צרפת ובריטניה עד אז. למרות זאת, נכבשה בלגיה על ידי גרמניה ב-10 במאי 1940. לאופולד אשר שימש כמפקדו העליון של הצבא החליט על כניעה מוחלטת ללא תנאי למרות התנגדות הממשלה, בראשותו של איבר פיירלו. החלטה זו הייתה בין הסיבות ל"שאלת המלוכה", אשר הייתה הבסיס לוויתורו על כס המלכות מאוחר יותר.
הוא נישא שוב בנישואים מורגנטיים בשנת 1941 לליליאן באלז; ביקורת נמתחה על העובדה שהוא חוגג את נישואיו בעוד ארצו שרויה תחת כיבוש. נולדו להם שלושה ילדים. על אף היותם נסיכי בלגיה, ילדים אלו אינם יכולים להיות יורשי הכתר, מאחר שאמם היא מפשוטי העם.
בניגוד לבית המלוכה של הולנד, שעבר כולו לגלות עם הכיבוש הגרמני, המשיכו לאופולד ובני משפחתו לחיות בארמונם בלאקן במהלך רוב שנות הכיבוש. ליאופולד אף נסע להיוועד עם היטלר בברכטסגאדן. ממשלת בלגיה הגולה בלונדון סירבה להכיר בו כשליט לגיטימי באותן שנים. בשנת 1944, נלקח לאופולד יחד עם משפחתו על ידי הנאצים למעצר בית בטירה בגרמניה ולאחר מכן באוסטריה, והם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית במאי 1945. רבים בבלגיה ראו במלך משתף פעולה עם הנאצים, והתנגדו נמרצות לשובו לכס המלכות. אחיו, הנסיך שארל, מילא בינתיים את תפקיד העוצר, בעוד המלך ומשפחתו ממתינים בשווייץ.
בשנת 1950, נערכה בבלגיה "התייעצות עממית" (שכן החוקה הבלגית אוסרת – גם כיום – על ביצוע משאל עם) והוחלט ברוב קטן כי המלך ישוב לתפקידו, למרות התנגדות גדולה של הוולונים, שדוכאו תחת הנאצים (להבדיל מהפלמים, שנתפסו על ידי הנאצים כ"ארים" ולכן הופלו לטובה). משחזר לאופולד לבריסל הוא התקבל בגל של הפגנות ושביתות, שהידרדרו עד מהרה לאלימות. עימותים פרצו ברחבי המדינה, במיוחד בולוניה, בדרישה לבטל את מוסד המלוכה, ומספר מפגינים נהרגו; בשלב מסוים נראה היה כי בלגיה עומדת על סף מלחמת אזרחים. בסופו של דבר נאלץ לאופולד השלישי לתת את המושכות בידי בנו בודואן, על מנת לשמור על אחדות המדינה, ולוותר סופית על הכס לטובת בנו בשנת 1951. לאופולד השלישי השפיע על מלכותו של בנו עד לנישואיו של זה. לאחר מכן, פרש לאופולד לארמון המלכותי בארז'נטיי, והשקיע את מירב זמנו במחקר מדעי ובמסעות מחקר.
לאופולד השלישי נפטר ב-25 בספטמבר 1983.
משפחתו

ב-4 בנובמבר 1926 התחתן לאופולד עם אסטריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה (1927–2005), התחתנה עם ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
בודואן, מלך הבלגים (1930–1993)
אלברט השני, מלך הבלגים (נולד ב-1934)
ב-6 בדצמבר 1941 התחתן לאופולד עם ליליאן באלז, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלכסנדר, נסיך בלגיה (1942–2009), התחתן עם לאה וולמאן.
מארי-כריסטין, נסיכת בלגיה (נולדה ב-1951), התחתנה עם פול דרוקר, התגרשה ממנו תוך זמן קצר, ונישאה שוב לז'אן-פול גורז'.
מארי-אזמראלדה, נסיכת בלגיה (נולדה ב-1956), התחתנה עם סלוודור מונקאדה. עובדת כיום (2006) כעיתונאית בשם אזמראלדה דה-רטי, שם הנעורים של אמה.
לקריאה נוספת

Veranneman, Jean-Michel. Belgium in the Second World War. Pen and Sword, 2014.(הספר בקטלוג ULI)
Belien, Paul. A throne in Brussels: Britain, the Saxe-Coburgs and the Belgianisation of Europe. Andrews UK Limited, 2014.(הספר בקטלוג ULI)
לודוויג השני, רוזן וירטמברג-אוראך

| --- | --- |
 לידה:  3 באפריל 1439 וויבלינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  3 בנובמבר 1457 (בגיל 18) באד אוראך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
לודוויג השני, רוזן וירטמברג-אוראך (3 באפריל 1439 – 3 בנובמבר 1457) היה הרוזן של וירטמברג מ-1450 עד 1457.
ביוגרפיה

לודוויג נולד ב-3 באפריל 1439 בווייבלינגן, והיה בנם של הרוזן לודוויג הראשון ומכטהילד מפפאלץ.
לאחר חלוקת רוזנות וירטמברג, על ידי הסכם נירטינגן ב-1442, הוא גדל באוראך, בירתו החדשה של אביו. לאחר מותו המוקדם של אביו, לודוויג הראשון, התעורר סכסוך על חונכותו. בסופו של דבר, הרוזן של וירטמברג-שטוטגרט, דודו אולריך החמישי, זכה להשפעה. לבסוף הוכרז לודוויג השני כבגיר והוא לקח אחריות על הממשלה בגיל 14.
עקב מצב בריאותו לקוי, הוא מת באוראך בטרם עת ב-3 בנובמבר 1457 בגיל 18.
הערות שוליים

↑  "Ludwig II. von Württemberg". Deutsches Epilepsiemuseum Kork - Museum für Epilepsie und Geschichte der Epilepsie. נבדק ב-3 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Das Land Baden-Württemberg: Allgemeiner Teil. Kohlhammer. 1974. p. 189. ISBN 9783170018358. נבדק ב-3 בפברואר 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 134143922  VIAF: 65216404   WorldCat (עם VIAF): 65216404