רצח ויליאם מקינלי
הירי ומותו של מקינלי > ההחלמה לכאורה והמוות

תוך דקות ספורות לאחר הירי התפשטו החדשות ברחבי העולם באמצעות קווי הטלגרף ועורכי המהדורות המאוחרות של עיתוני ארצות הברית הספיקו להדפיסם עוד באותו הערב. בעידן שלפני הרדיו עמדו אלפים מחוץ לבנייני מערכות העיתונים בערים ברחבי ארצות הברית והמתינו לעדכוני החדשות שהגיעו מבאפלו. החששות שהנשיא מקינלי לא יצליח לשרוד עד סוף היום, הוזמו על ידי הודעות הרגעה שהוצאו על ידי קורטליו שהתבססו על מידע שנמסר על ידי הרופאים. המון רב התאסף מחוץ לבניין מטה משטרת באפלו לשם הובא צ'ולגוש. הידיעה שהוא מחזיק בתפיסת עולם אנרכיסטית הובילו לתקיפות של אנרכיסטים אחרים ובאחד מהם כמעט ובוצע מעשה לינץ' בפיטסבורג.
בבית מילברן נראה היה שהנשיא מתאושש. בשבת, 7 בספטמבר, הוא הצליח לנוח ואף שוחח עם הסובבים אותו. רעייתו הורשתה לראותו, וכן קורטליו. הנשיא שאל את מזכירו, "האם הם אהבו את הנאום שלי?" והוא שמח לשמוע על התגובות החיוביות. בינתיים מיהרו לבאפלו סגן הנשיא תאודור רוזוולט ששהה בוורמונט, רוב חברי הקבינט וסנאטור האנה. קורטליו המשיך לפרסם הודעות מעודדות. לנשיא הותר לקבל מעט אורחים והוא הלין על בדידותו. ב-9 בספטמבר, כשנראה היה שהמשבר חולף, החלו המכובדים לעזוב, כשהם משוכנעים שהנשיא יחלים. רוזוולט עזב לחופשה בהרי אדירונדק שבדרום-מזרח מדינת ניו יורק לאחר שהביע את זעמו על כך שעל פי חוקי מדינת ניו יורק, צ'ולגוש עשוי לרצות רק כמה שנות מאסר על ניסיון לרצח. העונש המרבי על עבירה כזאת עמד אז על עשר שנים. התובע הכללי של ארצות הברית, פילאנדר נוקס, יצא לוושינגטון כדי לבדוק את האפשרות שצ'ולגוש יישפט על פי החוק הפדרלי. מזכיר המדינה, ג'ון היי, היה מקורב מאוד לשני נשיאים שנרצחו. הוא היה מזכירו האישי של אברהם לינקולן וידיד קרוב של ג'יימס גרפילד. ב-10 בספטמבר הוא הגיע לבאפלו ובתחנת הרכבת התקבל על ידי בבקוק שדיווח לו על החלמתו של הנשיא. תגובתו הייתה שלדעתו הנשיא לא ישרוד.
הביוגרף של הנשיא מקינלי, ויין מורגן, כתב על השבוע שלאחר ההתנקשות:
הרופאים היו מלאי ביטחון ואף חדורי תקווה... קשה להבין את העידוד שהם שאבו ממצבו של החולה שלהם. הוא היה כמעט בן שישים, סבל מעודף משקל והפצע עצמו לא חוטא באופן יסודי ולא נבדק כראוי. יש להודות שב-1901 היה קשה לנקוט בצעדים למניעת זיהומים.
לדבריה של מרגרט ליץ' החלמתו לכאורה של מקינלי "הייתה רק ההתנגדות של גופו לנמק שהתפשט לאורך נתיב החדירה של הקליע דרך הקיבה, הלבלב והכליה". מכשיר רנטגן נוסף נשלח מניו ג'רזי על ידי ממציאו, תומאס אלווה אדיסון. במכשיר זה לא נעשה שימוש בטיפול בנשיא ועל הסיבה לכך יש כמה מקורות. ליץ' ציינה שהמכשיר, שלדבריה קורטליו דאג להבאתו ויחד איתו הגיע גם מפעיל מיומן, לא הופעל על פי הוראות הרופאים שטיפלו במקינלי. סקוט מילר סיפר שהרופאים ניסו לבדוק את המכשיר על אדם בגודל גופו של הנשיא, אך התברר שלמבוכתו של אדיסון חסר במכשיר חלק חיוני.
לגופו של מקינלי הוחדר מזון באמצעות חוקן. ב-11 בספטמבר הוא הצליח לאכול מרק צח באמצעות הפה. כשנראה שהמרק מיטיב עמו, הותר לו ביום המחרת לשתות קפה ולאכול טוסט ומרק עוף. כשלקה בכאב האבחנה הייתה שהוא נובע מקלקול קיבה. ניתנו לו משלשלים וכמעט כל חברי הצוות הרפואי עזבו לאחר התייעצות הערב. השכם בבוקר 13 בספטמבר התברר כי הנשיא לוקה בקריסת מערכות. נשלחה הודעה דחופה לסגן הנשיא רוזוולט לשוב לבאפלו. ההודעה נשלחה לתחנת הטלגרף שהייתה מרוחקת 19 ק"מ מהמקום בו הוא נמצא ופקח השמורה נשלח למצוא אותו. מומחים זומנו להתייעצות, אף על פי שכמה רופאים קיוו בהתחלה שמקינלי ישרוד, אחר הצהריים היה ברור להם שאפסה התקווה. מבלי שהרופאים היו מודעים לכך באותו שלב, הנמק המשיך להתפשט בדפנות הקיבה ורעלנים החלו לחדור אל מחזור הדם. הכרתו של הנשיא אבדה ושבה אליו לסירוגין במהלך היום. כאשר שבה אליו הכרתו הוא היה מטופל למופת. בערוב היום ידע גם מקינלי עצמו שקיצו קרב. "זה חסר כל תועלת, רבותי, אני חושב שעלי לומר את תפילותי", הוא אמר. ידידיו ובני משפחתו היו לצדו ורעייתו התייפחה כשהיא ניצבת לצדו ואמרה, "אני גם רוצה ללכת, אני גם רוצה ללכת". בעלה השיב, "כולנו נלך, כולנו נלך, רצונו של האל יעשה, לא רצוננו אנו", ובכוחותיו האחרונים הוא הניח את זרועו עליה. ככל הנראה הוא גם זימר את המזמור האהוב עליו, "קרוב אלוהי אליך" (Nearer, My God, to Thee), אם כי על פי עדויות אחרות רעייתו זימרה חרש את המזמור הזה באוזניו. לרגע מסוים הובלה אידה מקינלי מהחדר ואת מקומה תפס סנאטור האנה. מורגן ויין מציין שבהזדמנות האחרונה שהם היו יחדיו, "בזמן כלשהו באותו ערב נורא, התקרב מארק האנה לצידי המיטה, דמעות בעיניו, ידיו וראשו רעדו מתוך חוסר האמונה ששלושים שנות ידידות הגיעו לקיצן". כאשר הוא פנה אל הנשיא ולא זכה לתגובה, התייפח האנה, "על שנים של ידידות, 'ויליאם, ויליאם, האינך מזהה אותי?'"
בשבת, 14 בספטמבר 1901, בשעה 2:15 בלילה, הלך הנשיא ויליאם מקינלי לעולמו כשהוא בן 58. באותו זמן היה סגן הנשיא רוזוולט בדרכו חזרה לבאפלו, כשהוא דוהר בדרכים ההרריות בכרכרתו אל תחנת הרכבת הקרובה, שם המתינה לו רכבת מיוחדת. עם שחר, כאשר הוא הגיע לתחנה, הוא התבשר על מות נשיאו.