stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק חינוך ממלכתי
הוויכוח על המעבר משיטת הזרמים לחינוך הממלכתי > עמדת המפלגות הדתיות

בבחירות לכנסת הראשונה התמודדה מפלגה דתית אחת - החזית הדתית המאוחדת שהיוותה איחוד של המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל.
החזית הדתית המאוחדת התנגדה לביטול הזרמים בשל הרצון לשמור על מערכת חינוך דתית. מבחינה אוטופית התנגדה המפלגה לקיומם של הזרמים וקיוותה ליצור מערכת חינוך אחת שמושתת על היהדות לכל ילדי ישראל, אולם מאחר שהיא ידעה שלא כך יהיה ומערכת החינוך תושתת גם על עקרונות חילוניים, התנגדה החזית לביטולו של החינוך הדתי ומכאן לביטול הזרמים. עם הזמן החלה להיסדק העמדה הנחרצת נגד ביטול הזרמים והאחדות של החזית הדתית. חלק מהציבור הדתי חש שההפסד בשיטת הזרמים עולה על הרווח ממנה. הציונים הדתיים הרגישו שהם לא חלק מהמדינה ושידם תהיה כמעט תמיד על התחתונה בוויכוחים על הזרמים לאור העליונות של זרם העובדים שנתמך על ידי מפלגת השלטון. להרגשה זו תרם הוויכוח על זרם העובדים הדתי. במהלך הדיון על החינוך האחיד ב-פברואר 1951 העלה חבר הכנסת דוד צבי פנקס, מבכירי החזית הדתית, את ההצעה להטיל על הממשלה לנסח הצעת חוק שתיצור מערכת חינוך דתי לצד מערכת חינוך ממלכתי. בהצעה זו תמכו כל חברי החזית הדתית. בסוגיה זו הצביעה החזית הדתית בניגוד לעמדת הממשלה לה השתייכה. בן-גוריון ראה בהצבעה הצבעת אי אמון, התפטר וביקש להקדים את הבחירות ליולי 1951 (כפי שאכן קרה).
בבחירות לכנסת השנייה התפצלה החזית הדתית חזרה למפלגות שהרכיבו אותה. במהלך המשא ומתן הקואליציוני עם הפועל המזרחי סוכם על הקמת שתי מערכות חינוך ממלכתיות, כאשר המערכת הדתית זוכה לאוטונומיה מרובה המתבטאת בחינוך ממלכתי דתי.
הוויכוח על המעבר משיטת הזרמים לחינוך הממלכתי > עמדת מפ"ם

מפ"ם שהייתה משויכת לשמאל הציוני התנגדה למעבר לחינוך הממלכתי. מפ"ם שהייתה מזוהה עם זרם העובדים לא ששה לוותר על מאגר הקולות האדיר שהיה טמון בהמשך קיומו. פרט לכך מפ"ם רצתה לשמור על ייחודיות של זרם העובדים - על הנפתו של הדגל האדום לצד דגל ישראל ועל שירתו של האינטרנציונל לצד התקווה.
הוויכוח על המעבר משיטת הזרמים לחינוך הממלכתי > עמדת הציונים הכלליים

הציונים הכלליים, שהיו משויכים למרכז הליברלי תמכו ועודדו את המעבר לחינוך ממלכתי. זאת על אף העובדה שהם היו מזוהים עם הזרם הכללי. במצעה של המפלגה בבחירות לכנסת השנייה (יולי 1951) הוכנסה הדרישה לאחד את זרמי החינוך כחלק מדרישה כוללת למתן את הפוליטיזציה של החברה הישראלית. התנגדותם להכנסת סממנים של זרם העובדים לחינוך הממלכתי הובילה למשבר הדגל ולפרישתם מהממשלה במאי 1953, עקב החלטת מפא"י לדרוש שבחוק המוצע יתאפשר להניף את הדגל האדום ולשיר את האינטרנציונל בבתי ספר שבהם רוב ההורים ירצו בכך. הם שבו לממשלה לאחר שסוכם על שינוי החלטה זו.
הוויכוח על המעבר משיטת הזרמים לחינוך הממלכתי > עמדת המפלגה הפרוגרסיבית

המפלגה הפרוגרסיבית שהייתה משויכת לימין המתון תמכה במעבר לחינוך ממלכתי. המפלגה טענה שיש להקים "בית ספר אחיד שימזג את כל החיובי והמשותף בשלושת הזרמים". המפלגה הפרוגרסיבית דרשה ליצור רשת חינוכית אחת לדתיים ולחילוניים. זאת בניגוד לניסוח הסופי שקבע את היווצרן של שתי מערכות חינוך "פורמליות" - חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי ועוד שתי מערכות חינוך "מוכרות" - המערכת החינוכית של אגודת ישראל ומערכת "החינוך העצמאי" של הזרמים החרדיים.
הוויכוח על המעבר משיטת הזרמים לחינוך הממלכתי > עמדת חירות

חירות שבאותה תקופה הייתה כח זוטר במערכת הפוליטית והשתייכה לימין הציוני תמכה ועודדה את המעבר לחינוך ממלכתי. חירות הייתה המפלגה הראשונה שהעלתה במצעה את עניין ביטול הזרמים. בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בנובמבר 1950 הצהירה חרות: "נילחם בעד ביטול שיטת הזרמים בחינוך... ובעד הבטחת מקום בגן הילדים ובבתי ספר לכל ילד". חירות תמכה בהשתת החינוך הממלכתי על "מסורת ישראל" כעל גורם מרכזי. זאת בניגוד לניסוח הסופי שקבע שהחינוך יהיה מושתת על "ערכי תרבות ישראל והישגי המדע".
מטרת החוק

החוק בא לבטל את שיטת הזרמים בחינוך וליצור מערכת חינוך אחת נייטרלית מבחינה אידאולוגית ומפלגתית, שתחנך את התלמידים על פי "ערכי תרבות ישראל והישגי המדע, ותנחיל לתלמידים את התרבות היהודית". עוד נקבע שבבתי הספר יחנכו את התלמידים ל"אהבת המולדת ונאמנות למדינה ולעם ישראל, על אימון בעבודה חקלאית והמלאכה, על הכשרה חלוצית ועל שאיפה לחברה בנויה על יסודות חירות, שוויון, סובלנות, עזרה הדדית ואהבת הבריות".
כמו כן נועד החוק לרכז את כלל הסמכויות על חינוך ילדי ישראל בידי שר החינוך ולצמצם את האוטונומיה של בתי הספר. לשר החינוך ניתנו סמכויות מרחיבות מאוד הכוללות סמכות להתערב בתוכנית לימודים, לסגור בתי ספר, לקבוע תוכניות השלמה מיוחדות לתוכנית הלימודים ולהכריז על בית ספר ניסויי.
חוקים מקבילים במדינות אחרות

חוק החינוך הציבורי בארצות הברית (Public Education).
חוק החינוך הכללי בבריטניה (Common Education).
מבנה מערכת החינוך בעקבות החוק

חוק חינוך ממלכתי איחד את הזרמים השונים שהתקיימו במערכת החינוך בישראל לשני זרמים: חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי. החלוקה הזו התבצעה למרות הכוונה המקורית ליצור רק זרם חינוכי אחד - חינוך ממלכתי - וזאת בעקבות לחצים כבדים של הדתיים. למעשה ניתן לומר שבחוק אוחדו שני זרמי החינוך החילוניים (זרם העובדים והזרם הכללי) והושאר על כנו זרם המזרחי הדתי. בחוק נקבעו פריבילגיות מסוימות לחינוך הממלכתי דתי והוחלט שיהיה עליו ממונה דתי אורתודוקסי וששר החינוך יידרש להתייעץ עם מועצה מיוחדת בכל הקשור בחינוך זה. כמו כן במשרד החינוך נשמר האגף לחינוך התיישבותי, שהיה אגף נפרד ושימש בעיקר את זרם העובדים.
מחוץ למסגרת האחידה של חוק החינוך הממלכתי נותרו בתי הספר של החינוך העצמאי של הזרמים החרדיים ובתי הספר של אגודת ישראל, שנותרו משויכים מפלגתית. הסיבה להכרה בזרמים הללו היה הרצון לחברת את הזרמים החרדיים למדינה ולשלבם במוסדות המדינה הישראלית, כמו גם האמונה של בן-גוריון ואחרים שהיהדות החרדית לא תמשיך להתקיים במתכונתה הנוכחית לאורך הרבה זמן, וזאת לאור המודרניזם והקמתה של המדינה. מטרתו של החינוך הממלכתי - "חינוך הניתן מאת המדינה על פי תוכנית הלימודים, ללא זיקה לגוף מפלגתי, עדתי או ארגון אחר מחוץ לממשלה" כאמור לא התקיימה במלואה - עדיין נותרו זרמים משויכים פוליטית (הזרם של אגודת ישראל), או משויכים באופן חלקי (החינוך הממלכתי דתי).
גם הקביעה שבבתי הספר לא תשמענה דעות פוליטיות לא התקיימה במלואה, כי לא ניתן היה לנתק את בית הספר ממכלול החיים. בבתי הספר של הקיבוץ המשיכו לדבר על שיתוף ותנועת העבודה, ובבתי הספר הממלכתיים-דתיים על דמותה היהודית של המדינה. גם בחלוף השנים המצב נותר על כנו, ועד היום בתי ספר שונים מנחילים אידאולוגיות שונות, תוך עיסוק בשאלות פוליטיות.
מטרות החינוך הממלכתי החל משנת 2000

בשנת 2000 עבר החוק שינוי בתחומים העוסקים במטרות החינוך הממלכתי בישראל. מטרות החוק, לאחר תיקון זה, מפורטות בסעיף 2 לחוק, שזו לשונו:
"חוק נהרי": מימון מוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים

חוק נהרי הוא כינוי לתיקון מספר 7 לחוק חינוך ממלכתי. לפני התיקון, קבע חוזר מנכ"ל משרד החינוך (בעקבות פסיקת בג"ץ מ-2003) שמוסדות מוכרים שאינם רשמיים יקבלו 75% מתקציבם של מוסדות רשמיים; אך קבע גם חריגים לכלל זה - מוסדות של החינוך העצמאי ומעיין החינוך התורני ימומנו בשיעור של 100% מתקציב המוסדות הרשמיים. "חוק נהרי" קבע שרשות מקומית אשר מתקצבת ממקורותיה מוסדות חינוך רשמיים - תחויב לתקצב גם את המוסדות המוכרים שאינם רשמיים, ביחס דומה לזה שקבעה המדינה. התיקון אפשר למנוע חלוקה לא שוויוניות של תקציבי הרשות לבתי ספר שבתחומה. התיקון קבע שרשות מקומית רשאית לממן מוסדות אלה גם בשיעור גבוה יותר מזה שקבעה הממשלה, אך אסור שיהיה נמוך יותר ממנו. התיקון לחוק הוצע על ידי הממשלה ב-7 במאי 2007, ביוזמתו של השר משולם נהרי מש"ס. התיקון עבר בכנסת ב-22 במאי 2007 בתמיכת הקואליציה ובהליך מזורז במיוחד, בהתנגדות חברי מרצ. בעת הדיון בחוק, הביעו שרת החינוך יולי תמיר וחבר הכנסת יוסי ביילין הסתייגויות וביקורת על החוק.
בשנת 2009 התקבל תיקון נוסף (מס' 11), שנודע בשם "חוק גפני", ובו נקבע שרשות מקומית רשאית לתקצב מוסד גם בשווה-כסף, כגון העסקה של עובדים; חוק זה התקבל בהתנגדות ציבורית, בגלל האפשרות לחוסר שקיפות. גם תיקון זה אושר בהליך מזורז, של יום אחד.
בעקבות התיקונים שלעיל, התקבל תיקון (תק' 9 ב 1) לתקנות מוסדות מוכרים, שקבע: השר רשאי לשקול שלא לממן מוסד מוכר, אם המימון עלול לפגוע במוסד ממלכתי. ביולי 2013 החליטה הכנסת על ביטולם של התיקונים לחוק. במסגרת "חוק ההסדרים" לשנים 2015 ו-2016 תוקן שוב חוק חינוך ממלכתי, והוחלף בו סעיף 11א, לסעיף המחייב רשויות מקומיות במימון "מוסדות מוכרים שאינם רשמיים", במתווה דומה למתווה המקורי.
חינוך ממלכתי משלב

בשנת 2008, ביוזמת ח"כ הרב מיכאל מלכיאור וח"כ אסתרינה טרטמן אישרה הכנסת את תיקון לחוק חינוך ממלכתי המכיר בחינוך ממלכתי משלב - זרם חינוך ממלכתי שלישי בישראל, המתאפיין בשילוב לימודי יהדות מוגברים בתוכנית הלימודים ולימוד משותף של תלמידים המשתייכים לקשת רחבה של זהויות יהודיות.
חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, תשס"ח-2008

בשנת 2008 נחקק ביוזמת חברי הכנסת יעקב ליצמן ואברהם רביץ חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים שבא להכיר במוסדות חינוך בעלי "ייחוד תרבותי" – בעיקר במגזר החרדי – המתמקדים בתכנים דתיים מסורתיים ואינם כוללים בהכרח לימודי ליבה מלאים. מוסדות אלו מוגדרים כמוסדות ייחודיים מבחינה תרבותית ולכן הם כפופים לתוכנית לימודים שונה מזו של החינוך הממלכתי. החוק מאפשר למוסדות חינוך ייחודיים לקבל הכרה ממשרד החינוך, גם אם הם אינם עומדים בדרישות החינוך הממלכתיות, כגון הוראת כל מקצועות הליבה. עם זאת, הם זכאים לקבל תקצוב חלקי מהמדינה, בהתאם להוראות החוק ולקריטריונים מסוימים.
מניעת פעילות ארגונים הפועלים נגד מטרות החינוך ונגד צה"ל

במסגרת תיקון מספר 17 לחוק, הידוע בכינויו "חוק שוברים שתיקה", נוספה עוד מטרה לחינוך הממלכתי, והיא "לחנך לשירות משמעותי בצבא הגנה לישראל או לשירות לאומי־אזרחי", וכן הוענקה בחוק סמכות לשר החינוך המאפשרת לו לקבוע כללים למניעת פעילות של גורם חיצוני במוסד חינוכי "שפעילותו עומדת בסתירה חמורה ומשמעותית למטרות החינוך הממלכתי" או גורם הפועל באופן יזום לנקיטת הליכים משפטיים או מדיניים מחוץ לישראל נגד חיילי צבא הגנה לישראל.
יוזמי החוק היו שולי מועלם-רפאלי, בצלאל סמוטריץ', יאיר לפיד, אמיר אוחנה, יואב קיש, מירב בן-ארי, דוד ביטן, עודד פורר, אלעזר שטרן, יואל רזבוזוב ויעקב מרגי. החוק אושר ב־16 ביולי 2018.
ראו גם

שיטת הזרמים בחינוך
לקריאה נוספת

טלי תדמור-שמעוני, שיעור מולדת : חינוך לאומי וכינון מדינה 1966-1954, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ע 2010.
דבורה הכהן, "חוק חינוך ממלכתי תשי"ג (1953): צומת הכרעה שהוחמץ?", בספר: דבורה הכהן ומשה ליסק (עורכים), צומתי הכרעות ופרשיות מפתח בישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2010.
יצחק שור, ממשלת מפאי'י-ציונים כלליים העבירה בכנסת "חוק חינוך ממלכתי" ובכך חיסלה זרם העובדים וחיזקה הזרמים הדתיים, על המשמר, 30 באפריל 1968
הערות שוליים

↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 1181-1183: חוק חינוך ממלכתי, אתר דעת.
↑  גיל גרטל, כשהדתיים דרשו סוף "להשתלטות על בני אדם באמצעות חינוך", באתר "שיחה מקומית", 27 ביוני 2019
↑  חוק חינוך ממלכתי (תיקון מס' 7), התשס"ז-2007, ס"ח 2096 מיום 30.5.2007
↑  בג"ץ 1614/00, בית הספר הריאלי בחיפה נ' משרד החינוך
↑  "תקצוב מערכת החינוך היסודי – מעבר לתקן דיפרנציאלי לתלמיד", חוזר מנכ"ל משרד החינוך
↑  הצעת חוק חינוך ממלכתי (תיקון מס' 8) (השתתפות רשויות מקומיות בתמיכה במוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים), התשס"ז-2007, ה"ח הממשלה 296, מיום 7.5.2007
↑  פרוטוקול הדיון בקריאה ראשונה במליאת כנסת בחוק נהרי באתר הכנסת
↑  אישור החוק - הצעת חוק חינוך ממלכתי (תיקון מס` 7), התשס"ז-2007, באתר הכנסת
↑  שחר אילן ואור קשתי, אושר חוק נהרי שיתיר לרשויות לממן מוסדות חרדיים, באתר הארץ, 22 במאי 2007
↑  אריק בנדר, הכנסת הכריעה: חוק נהרי בוטל, באתר nrg‏, 29 ביולי 2013
↑  חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2015 ו–2016), ס"ח 2511 מ-30 בנובמבר 2015
↑   שלבי החקיקה של חוק חינוך ממלכתי (תיקון מס' 10), התשס"ח-2008, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  נוסח התיקון כפי שפורסם ברשומות
↑  כל המידע באתר הכנסת אודות תיקון החוק – חוק חינוך ממלכתי (תיקון מס' 17), התשע"ח-2018.
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
מרטין בוצר

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1491 סלסטה, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  28 בפברואר 1551 (בגיל 59) קיימברידג', ממלכת אנגליה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת היידלברג 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג', היידלברג 
 תפקיד:  Regius Professor of Divinity 
 השקפה דתית:  קלוויניזם 
 בן או בת זוג:  ויברנדיס רוזנבלאט 
 
מרטין בוצר (בגרמנית: Martin Bucer;‏ 11 בנובמבר 1491 – 28 בפברואר 1551) היה רפורמטור כנסייתי ותאולוג פרוטסטנטי גרמני, מחשובי המנהיגים של הרפורמציה המוקדמת.
בוצר היה במקורו נזיר דומיניקני, אך נעשה פרוטסטנטי לאחר שפגש את מרטין לותר ב-1518. לאחר שהפיץ את הרפורמציה בלנדשטוהל ובווייסנבורג, התיישב ב-1523 בשטרסבורג, ממעוזי הדת החדשה, שם התבלט כהוגה ותאולוג. בוצר חיבר קטכיזמים פרוטסטנטיים ופרשנות מקרא, עסק בחינוך הנוער, הטיף בכנסיות העיר, ודרש לבטל את הסממנים הקתוליים בחיי הדת, ובייחוד טקס המיסה. הוא המשיך בפעילות זו כל ימי חייו. בוצר ניסה לגשר בין לותר לאולריך צווינגלי, שהמחלוקות ביניהם על מהות האוכריסטיה היו המכשול הקשה ביותר לאחדות פרוטסטנטית. בהצהרת האמונה של ארבע הערים מ-1530 ובאמנת ויטנברג מ-1536, שהוא היה בין כותביהן, הציע בוצר נוסחים מעורפלים שנועדו לרצות את שני הצדדים, אך מעולם לא התקבלו עליהם.
בין 1539 ל-1541 מילא תפקיד חשוב במשא-ומתן הכושל בוורמס, הגנאו ורגנסבורג, שנועד להשכין שלום דתי באימפריה הרומית הקדושה ולאחד מחדש בין הקתולים לפרוטסטנטים. בין 1542 ל-1547 שהה בוצר בבון, שם ניסה לסייע ליישם דגם מתון של הרפורמציה בנסיכות הבוחר מקלן. ב-1549, לאחר שהתנגד לצו הביניים של אוגסבורג שכפה את השבת רבים מהמאפיינים הקתוליים של חיי הדת באימפריה, גורש בוצר משטרסבורג ונמלט לממלכת אנגליה. הוא מונה לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', ניסה להשפיע על הרפורמציה בממלכה וסייע לתומאס קרנמר בחיבור סידור התפילה האנגליקני. בוצר מת בקיימברידג' בגיל 59. על אף שניסיונותיו להציע פשרות שיאפשרו איחוד פרוטסטנטי כשלו כישלון חרוץ, הגותו של בוצר הותירה חותם חשוב על הכנסיות הלותרניות, הקלוויניסטיות והאנגליקניות. מאות רבות מאוחר יותר, הוא נתפש כחלוץ ומקור השראה לרעיון הכנסייה האויקומנית (הכלל-נוצרית).
השנים המוקדמות (1491–1523)

מרטין בוצר נולד בשלטשטאדט שבאלזס, עיר חופשית של האימפריה הרומית הקדושה. אביו וסבו, ששניהם נקראו קלאוס בוצר, היו אומנים בעלי מלאכה. הוא סיים את בית-הספר בקיץ 1507 והצטרף כחניך למסדר הדומיניקני, כנראה בלחץ סבו. אחרי שנה, כבר היה עוזר בכנסייה. הוא נדר נדרי נזורה, ובשנת 1510 הוסמך לדיאקון. ב-1515 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת היידלברג. לאחר מכן השתלם בדוגמטיקה במיינץ. בתקופה זו הושפע מאוד מההומניזם והחל לקרוא את ארסמוס, ממנו הושפע עמוקות.
באפריל 1518 נערך בהיידלברג ויכוח פומבי בהשתתפות מרטין לותר, שהגן על 95 התזות שפרסם שנה קודם. בוצר נפעם מלותר, וכתב למורו ביאטוס רננוס שהוא מקבל את רעיונותיו של הלה ושל ארסמוס, אם כי הפציר ברננוס לשמור את הדבר בחשאי. הוא עמד בקשרים עם הומניסטים ורפורמטורים רבים. בראשית 1519 קיבל בוצר את תעודת בוגר האוניברסיטה, ובאותו קיץ החל לדרוש באוניברסיטה לטובת רעיונות הרפורמציה, כשהוא מדגיש את התנגדותו לסכולסטיקה המקובלת ולתורתו של תומאס אקווינס.
הוקעת ההומניסט יוהנס רויכלין על ידי הדומיניקנים הביאה את בוצר להגן עליו בפולמוס המתפתח, והוא עצמו הותקף בתורו על ידי האינקוויזיטור מקלן ואן הוגסטראטן. בעקבות אירועים אלו, פרש מן המסדר הדומיניקני.
לאחר מכן עבר לנירנברג, אחת הערים החשובות באימפריה, ששלטונותיה היו סובלניים כלפי הרעיונות הדתיים החדשים. שם היה בחברת רפורמטורים רבים שחלקו עימו את רעיונותיו, בין היתר גם אנדראס אוסיאנדר. ב-1522 נישא לאליזבת זילברייזן, אף היא נזירה לשעבר.
בשנים שלאחר מכן שהה בעיירה ויסמבורג, שם הטיף ברבים את מסריה הבוסריים של הרפורמציה. הוא הדגיש את עיקרון "כתבי הקודש לבדם", תקף את פרישות הכמרים ומנהגים קתוליים נוספים, אותם תיאר כבדיות חסרות בסיס של הכנסייה המנוגדות לרוח הכתובים. הוא העמיד את אמונתו על שש תזות, והזמין את הציבור להתפלמס עמו. הממסד הקתולי בעיר התעלם ממנו ומהזמנתו, אך לדרשותיו הייתה השפעה רבה על ההמון, שהחל עוין את המנזרים ודרש לפרקם. בתגובה, בישוף העיר שפייר הוציא עליו גזרת נידוי וחרם. באותה עת, מגינו ונותן-חסותו, האביר פראנץ פון זיקינגן נהרג במרד אצילים עניים נגד הקיסר. מחשש לחייו, נמלט בוצר לאזור שטרסבורג.
בשטרסבורג (1523–1525)

בוצר המרושש הגיע לשטרסבורג כפליט חסר מעמד. ביוני 1523 פנה בתחינה למנהיג הרפורמציה בציריך, אולריך צווינגלי, שיעניק לו מקלט וחסות. בוצר נחלץ מן המיצר לבסוף כשהתקבל כמטיף בכנסייתו של הרפורמטור הפרוטסטנטי מתיאס צל, שהשפעתו בעיר הייתה רבה. הצעיר התחבב על צל, ואיכות דרשותיו זיכתה אותו באהדה בקרב האליטות העירוניות. בעקבות כך זכה לקבל אזרחות.
עתה הצטרף בוצר לחוג ההוגים הפרוטסטנטיים החשובים בעיר, שצל היה רק אחד ממניינם. בין היתר הכיר בוצר את וולפגנג קפיטו, מגדולי התאולוגים בעיר, ואת המטיף קספר הדיו. הוא עצמו החל לעסוק בהגות דתית שיטתית, ובפולמוס בכתובים עם הקתולים. בין היתר, בוצר התעמת עם טיעוניו של תומאס מורנר, נזיר שכתב סאטירות נוקבות על לותר. בספטמבר 1524 הכריז ראש המסדר האוגוסטיני בשטרסבורג קונרד טרגר על הרפורמטורים בעיר ועל תומכיהם מבין האזרחים, ככופרים. ההמון החריב מנזרים, וטרגר נעצר. מועצת העיר, שעדיין הייתה מפולגת בשאלת הדת, ביקשה מהרפורמטורים להבהיר את משנתם ולחדד את טיעוניהם. בוצר התגייס לכך וכתב קובץ של 12 מאמרים אודות עיקרי האמונה לשיטתו. הוא התייחס לאמונה בכתבי הקודש לבדם ובכך שהצידוק בפני האל מוקנה בחסדו בכח האמונה לבדה, שלל את המיסה ואת מוסד הנזירות, תקף את פולחן הקדושים ואת האמונה בכור המצרף. הוא סירב להכיר בסמכות האפיפיור, ותחת זאת הדגיש את סמכות השלטון החילוני. מאורעות אלו סימנו את קץ ההתנגדות הקתולית לרפורמציה בשטרסבורג.
עתה שקדו בוצר ועמיתיו על גיבוש סדרי התפילה והטקס. הם הציעו לכונן סדרים אחידים לכל הפרוטסטנטים, ופנו לשם כך לסיעת לותר בוויטנברג ולצווינגלי ואנשיו בציריך. בדצמבר 1524 פרסם בוצר את ספרו "יסוד וסיבה" (Grund und Ursach). הוא תקף שוב את המיסה, את המזבח הכנסייתי (שהפרוטסטנטים דרשו לקרוא לו "שולחן" מתוך שלילת רעיון הקרבן במיסה), את מלבושי הכמורה וטקסים קתוליים אחרים. ב-1525 כבר עברו רוב הכנסיות בעיר לסדרים פרוטסטנטיים, ותפילות קתוליות התנהלו רק במתי מעט.
בוצר כמתווך בין לותר לצווינגלי (1524–1530)

מ-1524 משקיע בוצר מאמץ רב ליישב את המחלוקת הגדולה שמפלגת את תנועת הרפורמציה בנוגע לסוגיית האויכריסטה (טקס ארוחת האדון שנהגה במיסה). במחלוקת זו מנסה בוצר להוות לשון מאזניים ולתווך בין הדוקטרינה של לותר ובין זו של צווינגלי. השניים חלקו בנוגע לנוכחות הפיזית של גופו של ישו בלחם ויין הטקס. לותר האמין בנוכחות הפיזית ואילו צווינגלי האמין בנוכחות מתווכת של רוח הקודש. בוצר נטה לפרשנות הדוקטרינרית של צווינגלי. עם זאת, הוא ניסה לצמצם את מידת הקרדינליות שבמחלוקת עזה זו, וטען שעיקרי האמונה לא תלויים במחלוקת זו אלא באמונה בלבד. בטענה זו הוא חלק על צווינגלי, שראה בסוגיה זו אבן יסוד.
המפגש האחרון בין לותר לצווינגלי התרחש בקולקוויום של מרבורג, 1529, שיזם אותו פיליפ מהסן. בכנס השתתפו רפורמטורים ותאולוגים משתי השיטות, מוויטנברג ומציריך, וכן בוצר. לותר וצווינגלי הגיעו להסכמה בנוגע לרוב הסוגיות, אך המחלוקת בנוגע לאויכריסטה לא יושבה. בוצר, חרף מאמציו להציע נוסחה שתהיה מקובלת על השניים, כשל. הוא הביע צער על כך שדוגמטיקה נוקשה יוצרת פילוג במקום לראות את המאחד.
הפולמוס 1530–1533

עומק המחלוקת בין תומכי לותר לתומכי צווינגלי הפך לפילוג סופי כשהקיסר קרל החמישי ביקש מהם להציג את עמדותיהם החלוקות בדיאט (המועצה המחוקקת) של אוגסבורג, 1530. פיליפ מלנכתון, שהיה הטוען הראשי בשם התאולוגים של ויטנברג, הוציא מנשר שכונה הכרזת אוגסבורג. התאולוגים של ויטנברג דחו את בקשת אנשי שטרסבורג לנסח את המנשר ללא הפיסקה השנויה במחלוקת בנוגע לאויכריסטה על מנת להציג עמדה מאוחדת לפני הקיסר. בתגובה לעמדה הבדלנית והבלתי מתפשרת של מלנכתון, בוצר הוציא מנשר ובו הכרזה חדשה, המכונה טטרה פוליטאה, הכרזת ארבע הערים, שכונתה כך על שם ארבע הערים שאימצו אותה. המנשר של מלנכתון עמד בבסיסה, אך הסעיף הנוגע לאויכריסטה שונה. לטענת סמואל אילס, פילוסוף אמריקאי של הדתות בן המאה ה-19, נוסח הטטרה פוליטינה בנוגע לאויכריסטה היה: "בסקרמנט זה גופו האמיתי ודמו האמיתי ניתנים באמיתותם לאכילה ולשתייה כמזון לנשמותיהם" כשהניסוח המעורפל במילים "באמיתותם" שיכול להתפרש כאמת פיזית או כאמת מטאפורית, נועד להוות לשון מאזניים ונוסח מאחד לשתי הסיעות.
קרל החמישי, מצידו, לא השתכנע מריבוי הגרסאות, ודרש מכל הרפורמיסטים להתיישר לפי האמונה הקתולית, אחרת הוא יכפה זאת בכוח באמצעות צבאו. סכנה מרחפת זו גרמה למלנכתון להיפגש עם בוצר ולגבש עקרונות מוסכמים, אותם שלחו לשטרסבורג, שהעבירו את המסר לבזל לציריך, ולויטנברג (בהם ישבו צווינגלי ולותר). לותר נפגש עם בוצר בקובורג, וחרף זאת שלא גילה גמישות כלפי הצעותיו של בוצר, התרכך והפציר בו למצוא נוסחה מאחדת שתאחד את הרפורמטורים כולם. בוצר נפגש לאחר מכן עם צווינגלי, שלא הסכים ולא התנגד להצעתו.
כפי שקורה לעיתים קרובות למי שנוטלים על עצמם את משימת התיווך והשכנת השלום, גם בוצר שילם מחיר על ניסיונותיו למצוא את לשון המאזניים ולשמור על יחסים טובים עם שתי הסיעות הניצות. צווינגלי, שקשרי בוצר עם לותר היו בעיניו לצנינים, הודיע לו ב-1531 שהקשר הידידותי ביניהם בא אל קיצו. בעקבות זאת, ב-1532 בוצר המליץ באקט שהפתיע רבים, בוועידת העיר אולם, לקבל את המתווה של מלנכתון בהכרזת אוגסבורג, ולא את המתווה שלו עצמו עליו עמל רבות, הטטרה פוליטינה. צעד זה הפתיע את הערים השווייצריות. לותר, מצידו, המשיך לתקוף את בוצר ולהתפלמס עם רעיונותיו. אך אף על פי שנפל בין הכיסאות וספג תקיפות משתי הסיעות, התמיד בוצר בניסיונו לייצר מתווה אמצעי וטען שמשימתו לבקש אהבה ושלום ללא קשר ליחס שמופנה כלפיו. ב-1533 ערך מסע בערים הדרום גרמניות ובאלו השווייצריות על מנת לייצר ברית פרוטסטנטית. אך ערי שווייץ לא בטחו בו עוד ולא הצטרפו לברית.
תהליך הרפורמציה בשטרסבורג (1529–1534)

בעוד הקרע בין ערי דרום גרמניה לערי שווייץ מעמיק, כשניסיונו הכושל של בוצר ליישב את המחלוקת בין לותר לצווינגלי פוגע במעמדו ובאמון בו, בשטרסבורג הרפורמציה נוחלת הצלחה. ב-1529 שטרסבורג הייתה עיר פרוטסטנטית באופן גלוי ומוצהר וקיום טקס המיסה נאסר בשטחה. ב-1530 העיר הצטרפה לברית הערים השווייצריות ובמקביל הוסרו כל הצלמים פסלים וטקסי המזבח מהכנסיות. בוצר עצמו תחילה גילה גישה פשרנית כלפי הצלמים הפסלים ושרידי הקדושים, בטענה שעצם הימצאותם מקובלת כל עוד לא מייחסים להם קדושה וכוחות מאגיים. לבסוף שוכנע שיש להסירם מכל וכל, והורה למועצת העיר לדרוש מאזרחיה להסיר כל צלם אייקונה ושריד קדושים מביתם ומהכנסיות.
כעת דאגתו העיקרית של בוצר הייתה להדק את המשמעת ולמנוע מדרשנים עם חזיונות מיסטיים ואפוקליפטיים, ושאר גורמים שניצלו את תקופת השבר בכנסייה כדי לנסות לייסד כתות ודתות חדשות, לזרוע בלבול ואנרכיה בעיר, שהפכה למקלט לפליטים רבים שחיפשו מקום סובלני לחיות בו. עיקר דרשותיו כוונו כעת להמונים כשהוא מוקיע את האנאבפטיסטים, ואת הכתות הספירטואליות האחרות שצצו בעיר. בוצר עודד תקיפות שלהם כדי למזער את השפעתם ולפקח על הנוהים אחריהם.
פעילות לאיחוד העולם הפרוטסטנטי (1534–1538)

ב-1534 בוצר כבר היה דמות מפתח ברפורמציה הגרמנית. הוא ביקש כל העת ליזום ניסוח דוקטרינה שתהווה טיוטה מוסכמת על כל התאולוגים הנוגעים למחלוקת. בוצר ניהל מגעים חיוביים עם פיליפ מלנכתון, ואף הצליח להגיע להתקדמות ולניסוח 10 תזות שהתאולוגים בוויטנברג הסכימו לקבל. בין השנים 155–1536 לותר יזם ניסוחים שזכו לאישור זהיר מהיינריך בולינגר, ממשיכו של צווינגלי, ולהצהרת הלפטיק הראשונה שעוררה בבוצר תקוות לפתרון המחלוקת רבת השנים.
ההתכנסות עם לותר החולה התרחשה ב-1536, והייתה סוערת. לבסוף לאחר דקדוקי דקדוקים בנוגע לשאלה מה מקבלים הלא-ראויים והלא-מאמינים בטקס האויכריסטה. הגיעו הצדדים לניסוח מוסכם, הקונקורדאט של ויטנברג. שטרסבורג מיהרה לאמץ את המסמך, אך השווייצרים התנגדו לפני ניסוחו הסופי, ובוצר הציע לכנס סינוד בשווייץ שבה יכריעו בדבר, אך בהצבעה על כך ההחלטה נפלה על חודה של עיר אחת. נוסח הקונקורדאט מעולם לא הוכרע בשווייץ.
לאחר הכישלון בשווייץ הזמין בוצר את ז'אן קלווין, מי שיהיה הרפורמטור בז'נבה, להנהיג קהילת פליטים מצרפת שהתאספו בשטרסבורג. בוצר וקלווין חלקו השקפה דתית דומה, ורחשה ביניהם ידידות. המחקר חלוק בסוגיה עד כמה השפיע בוצר על הדוקטרינה של קלווין, אך רוב הרפורמות שהנהיג קלווין בז'נבה מאוחר יותר, גובשו בתקופה ששהה בשטרסבורג.