stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסימפוניה השנייה של בטהובן
צורה > פרק ראשון

ההקדמה (אדג'יו מולטו) מורכבת ממודולציות: מהטוניקה (סולם רה מז'ור) לסולם סי במול מז'ור, לדומיננטה (סולם לה מז'ור) ובחזרה לטוניקה. נעימת הנושא של הפרק הראשון (בקטע: אלגרו קון בריו) מתפתחת מספר פעמים ומתבצע מודולציה רק לדומיננטה ולטוניקה בחזרה. בטהובן משתמש בשני מוטיבים מרכזיים החוזרים ונשנים עד הקודה המסיימת.
צורה > פרק שני

הפרק הזה (לרגטו) בסולם לה מז'ור (דומיננטה) והוא אחד מהפרקים האיטיים ביותר בסימפוניות של בטהובן. ניתן לשמוע בפרק השני את השפעות המוזיקה העממית על היצירה, מה שמנבא במעט את הסימפוניה השישית של המלחין.
צורה > פרק שלישי

הפרק השלישי (סקרצו: אלגרו), משלב קוורטט של אבובים ובסונים עם נעימות ריקודי-עם אוסטרים.
צורה > פרק רביעי

הפרק הרביעי (אלגרו מולטו) ידוע במיוחד בשל המעברים המהירים של כלי הקשת.
לריסה ברנצביץ'

| --- | --- |
 מדינה:  פולין
 מידע חסידת אומות העולם
 תאריך הכרה:  22 במרץ 1965
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (23 במרץ 1965) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  לריסה ברנצביץ'
 
לריסה ברנצביץ' (בפולנית: Larisa Barańcewicz;‏ תאריכי לידה ופטירה אינם ידועים) הייתה קתולית מפולין, שהוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

עם פלישת הגרמנים לעיירה קאמין-קושירסקי בסוף יוני 1941 היו פוגרומים אנטישמיים נרחבים. יהודים רבים נספו; אחרים הושפלו, הוכו ונפצעו. כשנדמה היה כי כל התקווה אבדה, הופיעה אישה פולניה מקומית, לריסה ברנצביץ' ברובע היהודי הצפוף. היא העניקה את עזרתה ליעקב גולדשטיין, שהיה מכר ותיק שלה, למשפחתו ולשתי משפחות יהודיות אחרות. למרות הסכנה הרבה, לריסה הסתירה בביתה חמישה מבני משפחת גולדשטיין. בנוסף סייעה גם ליוסף ויסמן ושלושה מבני משפחתו; לאברהם לרמן ואשתו. בסך הכל הסתירה 11 נפשות. היא שמרה וסייעה להם כמיטב יכולתה עד נובמבר 1942, אז נערך מצוד, שאילץ את היהודים שהסתירה לעזוב את ביתה. הם מצאו מקלט בכפר סמוך, בביתו של חקלאי עני, שהיה חבר בקהילת הסובוטניקים. למרות הרצון הטוב לעזור, הוא לא הצליח לתמוך בקבוצה כה גדולה. בשל דאגתה ואהבתה לחבריה, ומבלי לקבל תמורה, לריסה שוב נחלצה לעזרתם, ועד השחרור בקיץ 1944, הביאה להם מזון ותרופות לבית האיכר אחת לשבועיים.
לאחר המלחמה

עם סיום המלחמה נשארה לריסה לגור בפולין ורוב הניצולים עלו לישראל. בשנת 1965 הם הזמינו את לריסה לישראל ואירחו אותה בבתיהם.
שמאי גולשטיין, אחד הניצולים, פנה במכתב ליד ושם בבקשה להכיר בה כחסידת אומות העולם. במכתבו כינה אותה "אישה אצילה".
הכרה והנצחה

ב-22 במרץ 1965 הכיר יד ושם בברנצביץ' לריסה כחסידת אומות העולם. הטקס התקיים ביד ושם וניטע עץ לזכרה בגן חסידי אומות העולם.
הערות שוליים

1 2 3  Barańcewicz Larisa, The Righteous Among the Nations Database, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  מכתב מאת שמאי גולדשטיין ליד ושם, תיק מספר M.31.2/122, ארכיון יד ושם
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לריסה ברנצביץ'".
לזלי אוגוצ'וקוו

לזלי צ'ימואניה אוגוצ'וקוו (בצרפתית: Lesley Chimuanya Ugochukwu; נולד ב-26 במרץ 2004 ברן שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת סאות'המפטון בהשאלה מצ'לסי.
קריירת מועדונים

אוגוצ'וקוו גדל במחלקת הנוער של סטאד רן. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-25 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 5-1 על דיז'ון במסגרת המחזור ה-34 בליגת העל הצרפתיתת לעונת 2020/2021.
ב-1 באוגוסט 2023 חתם בצ'לסי מהפרמייר ליג. ב-13 באוגוסט עלה כמחליף להופעת הבכורה בתיקו נגד ליברפול.
ב-17 באוגוסט 2024 הושאל לסאות'המפטון.
חיים אישיים

אוגוצ'וקוו נולד בצרפת למשפחה ממוצא ניגרי. דודו הוא כדורגלן נבחרת ניגריה וסטאד רן בעבר אוניקאצ'י אפאם (אנ').
הערות שוליים

↑  "Lesley Ugochukwu completes loan move to Saints". Southampton FC. 16 באוגוסט 2024. נבדק ב-16 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rohr Identifies 16 Year Old Rennes Midfielder Lesley Ugochukwu As Alternative To Ndidi באתר Own Goal Nigeria, ‏ 8 בספטמבר 2020 (באנגלית)
↑  Next Generation 2021: 60 of the best young talents in world football באתר הרשמי של הגרדיאן, 7 באוקטובר 2021 (באנגלית)
לאופולד קרונקר

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1823 לגניצה, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  29 בדצמבר 1891 (בגיל 68) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 ענף מדעי:  לוגיקה, מתמטיקה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום קבורה:  חצר הכנסייה הישנה סנט מתאוס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בון (1843)  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין (1843)  אוניברסיטת ורוצלב (1844) 
 מנחה לדוקטורט:  יוהאן אנקה, יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה 
 מוסדות:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  קורט הנזל, פרנץ מרטנס, Paul Stäckel, Mathias Lerch, לאיוש שלזינגר, אדולף קנזר, Ernst Kötter, Karl Färber, Richard Müller, Leopold Gegenbauer, Ernst Vorsteher 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (31 בינואר 1884) 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 תרם לפיתוח מושג הרצף, הדלתא של קרונקר, מחקרים בתחום שדות המספרים האלגבריים בתורת המספרים.
 
לאופולד קרוֹנֶקר (בגרמנית: Leopold Kronecker; ‏7 בדצמבר 1823 – 29 בדצמבר 1891) היה מתמטיקאי יהודי-גרמני.
חייו

קרונקר היה תלמידו וידידו הוותיק של ארנסט קומר.
קרונקר הגיש בשנת 1845 את התזה שלו באוניברסיטת ברלין, ובה חידש בתחום שדה המספרים האלגבריים בתורת המספרים.
לאחר הגשת התזה וקבלת תוארו, פרש קרונקר מעולם המתמטיקה למשך שמונה שנים, במהלכן ניהל את רכושו ועסקיו של דודו. בשנת 1853 פרסם מזכר שהרחיב את עבודתו של אווריסט גלואה על פתרון משוואות אלגבריות. בשנת 1883 מונה קרונקר לפרופסור בברלין. עם תלמידיו בברלין נמנה ליאו מוצקין, אשר התמסרותו לפעילות ציונית סיכלה את השלמת לימודיו.
קרונקר טען כי כל האריתמטיקה והאנליזה צריכות להתבסס על המספרים השלמים, כמשתקף היטב בדבריו: "אלוהים יצר את המספרים הטבעיים, כל היתר הוא מעשה האדם". קרונקר נודע כמתנגד בולט לתורת הקבוצות של גאורג קנטור.
קרונקר גם תרם לפיתוח מושג הרצף, בהראותו בנייה של מספרים אי-רציונליים. בעבודה שפרסם בשנת 1858 על המשוואה הפולינומית ממעלה חמישית, הוא הראה שלמרות שלא ניתן לפתור משוואות כאלה באמצעות ארבע פעולות החשבון והוצאת שורש, אפשר לפתור אותן באמצעות פונקציות אליפטיות מודולריות (תוצאות דומות הוצגו במקביל על ידי שארל הרמיט ופרנצ'סקו בריוסקי).
הפונקציה המתמטית "הדלתא של קרונקר" (פונקציה של שני משתנים, בדרך כלל מספרים שלמים, פונקציה השווה ל-1 אם שני משתניה זהים, ולאפס אחרת), קרויה על שמו.
לקריאה נוספת

אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 256–261.
לשכת מנהלי החשבונות בישראל

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  רמת גן 
 www.bookkeepers.org.il
 
לשכת מנהלי החשבונות בישראל היא איגוד מקצועי של ענף הנהלת החשבונות בישראל ומטרתה לקדם את האינטרסים המקצועיים והכלכליים של העוסקים בענף. הלשכה היא גוף וולונטרי המאגד את מנהלי החשבונות בישראל המוסמכים לעסוק במקצוע על ידי משרד הכלכלה.
הפעילות העיקרית של הלשכה מתמקדת בנושאים הבאים:
ייצוג כולל (מקומי ובינלאומי), תוך מעורבות רחבה ופעילות ענפית בכל הגופים והמוסדות הרלוונטיים לקידום האינטרסים המקצועיים והעסקיים של הענף.
הגנה על זכויות מנהלי החשבונות ופיקוח על חובותיהם אל מול כל הגופים הרלוונטיים.
קידום חקיקה, פעילות ציבורית מגוונת והפעלת ועדות מקצועיות.
ארגון ועידות, אירועים וימי עיון, הכשרה והשתלמויות מקצועיות בקורסים, סדנאות וסמינרים.
שיתופי פעולה מקצועיים עם הממשלה והכנסת, בתי המשפט, משרד הכלכלה, אגודים מקצועיים בינלאומיים ועוד.
בנוסף, הלשכה פועלת לקידום מעמדם המקצועי, הציבורי, והכלכלי של מנהלי החשבונות בישראל וכן לשימור ושיפור הכשירות המקצועית, המעמד וההכרה הציבוריים והמקצועיים של חבריה. הלשכה חברה בארגון מנהלי החשבונות הבינלאומי IAB והיא מקיימת קשר על בסיס קבוע עם ארגוני מנהלי חשבונות אחרים בעולם.
לשכת לאוטארו

לשכת לאוטארו (בספרדית: Logia Lautaro) הייתה אגודת סתרים שנוסדה בלונדון בשנת 1797 בידי המהפכן הוונצואלני פרנסיסקו דה מירנדה (Miranda). מטרת האגודה הייתה להביא לעצמאותה של אמריקה הלטינית.  האגודה קרויה על שמו של מנהיג המפוצ'ה בן המאה ה-16, לאוטארו, שהיה לסמל להתנגדות לכיבוש הספרדי בראשית מלחמת האראוקו, בצ'ילה.
הלשכה קיבלה השראתה והתבססה על הבונים החופשיים, אולם ככל הנראה לא נמנתה עליהם. בראשית המאה ה-19 הוקמו אגודות משנה אזוריות בחלקים שונים של אמריקה הספרדית שמנו יחדיו כמה עשרות חברים. בלשכה היו חברים מספר ממנהיגי העצמאות של אמריקה הספרדית, עליהם ניתן למנות את סימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואת ברנרדו או'היגינס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 99144647643992852615   WorldCat (עם VIAF): 99144647643992852615 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמריקה הלטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לאופולדו גלטיירי

לאופולדו פורטונטו גלטיירי קסטלי (בספרדית: Leopoldo Galtieri;‏ 15 ביולי 1926 – 12 בינואר 2003) היה איש צבא ארגנטינאי, מראשי החונטה הצבאית שהובילה את ההפיכה הצבאית בשנת 1976 נגד הנשיאה איסבל פרון. הוא כיהן כנשיא ארגנטינה מדצמבר 1981 עד ליוני 1982, הוא פוטר מן הנשיאות בעקבות כישלונו במלחמת פוקלנד מול בריטניה.
ביוגרפיה

גלטיירי נולד למשפחה ענייה ממוצא איטלקי, בגיל 17 נרשם ללימודי הנדסה אזרחית באקדמיה הצבאית הלאומית של ארגנטינה ועם סיום לימודיו עסק בתפקיד זה בצבא, בשנת 1975 מונה למפקד חיל ההנדסה בצבא, בעת התרחשות ההפיכה הצבאית נגד משטרה של איסבל פרון בשנת 1976 היה מתומכיה הנלהבים, בשנת 1977 קיבל דרגת אלוף ובשנת 1980 מונה למפקד הצבא.
תקופת כהונתו הייתה תקופה של דיכוי נגד מפלגות ואיגודים שהתנגדו לשלטון הצבא, התרחשו מקרים של מעצר אזרחים ורציחתם, במרץ 1981 התקבל גלטיירי בארצות הברית וממשלו של רייגן התייחס אליו בחיוב בשל תמיכתו בהם במלחמה הקרה, כראש הצבא תמך בארגוני הקונטראס בניקרגואה, אימן אותם וארגן להם משלוחי נשק ותמיכה כספית, בדצמבר 1981 מונה לנשיא ארגנטינה לאחר שהנשיא המכהן רוברטו אדוארדו ויולה הודח על ידי החונטה, הוא המשיך לכהן במקביל כמפקד הצבא, בתקופת נשיאותו ערך רפורמות פוליטיות והתיר תחת מגבלות ביטוי של ההתנגדות למשטר הצבאי.
באפריל 1982 כבש צבא ארגנטינה את איי פוקלנד שנשלטו אז בידי בריטניה ושהשליטה עליהם הייתה במחלוקת חריפה בין שתי המדינות, רוב מדינות העולם ובהם ארצות הברית גינו את ארגנטינה על הפלישה, בארגנטינה עצמה נערכו הפגנות תמיכה בגלטיירי, ביוני 1982 פתחה בריטניה במבצע צבאי להשבת האיים לידיה וכבשה אותם. מספר ימים לאחר התבוסה של ארגנטינה סולק גלטיירי מהשלטון. כשנה לאחר מכן עם השבת הדמוקרטיה לארגנטינה הואשם בפני בית דין צבאי על הפרת זכויות אדם ועל ניהול כושל של המלחמה בפוקלנד. בשנת 1986 נמצא אשם בעניין המלחמה בפוקלנד וקיבל עונש מאסר ל-12 שנים. בשנת 1988 בעודו מרצה את עונש המאסר נשללו כל דרגותיו הצבאיות. שנה לאחר מכן קיבל חנינה מהנשיא קרלוס מנם ושוחרר.
ביולי 2002 נפתחה נגדו חקירה בעניין פשעים שביצע בשנות ה-70 המאוחרות נגד אזרחים והוא הושם במעצר בית, באותה שנה התגלתה אצלו סרטן הלבלב וב-12 בינואר 2003 מת מן המחלה בבית חולים בבואנוס איירס.
הערות שוליים

↑  ארגנטינה: נעצר הדיקטטור לשעבר גאלטיארי, באתר נענע 10, 12 ביולי 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434272605171  BNE: XX1158958  GND: 1214716024  ISNI: 0000 0000 3716 9396  LCCN: n86822862  VIAF: 3967008   WorldCat (עם VIAF): 3967008
כלכלת גרמניה המזרחית

כלכלת גרמניה המזרחית הייתה כלכלה מתוכננת וריכוזית שבה המדינה שלטה בכלכלה כולה, בניגוד לכלכלה קפיטליסטית. המדינה החליטה על חלוקת ההשקעה בכלכלה הלאומית והקצתה את המשאבים.
את התוכניות הכלכליות קיפלה המדינה בתוכנית חומש. כיאה לכלכלה מתוכננת, אמצעי הייצור היו - רובם ככולם - בבעלות ממשלתית. המדינה סבסדה כ-80% ממחירי מוצרי יסוד כגון אוכל, בגדים ושכר דירה. ההילך החוקי של גרמניה המזרחית היה מארק מזרח גרמני.
סקירה היסטורית > השנים הראשונות

לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה המובסת לארבעה חלקים: סובייטי, אמריקאי, בריטי וצרפתי. שלושת האחרונים התאחדו ליצירת גרמניה המערבית בעוד שבשטח האזור הסובייטי קמה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית או בשמה הנפוץ גרמניה המזרחית.
מצבן הכלכלי של שתי המדינות, המזרחית והמערבית היה קשה עקב הנזקים העצומים שנגרמו לגרמניה בעת מלחמת העולם השנייה. ערים שלמות ובהן תעשיות, רחובות, מבנים ציבוריים נהרסו כמעט עד היסוד. בעוד שבגרמניה המערבית הונהג משק קפיטליסטי שבו כוחות השוק מניעים את הכלכלה, הונהג בגרמניה המזרחית משק מתוכנן.
ביולי 1948, הונהג מטבע חדש בגרמניה המזרחית, הוא המארק מזרח גרמני. השנים הראשונות בגרמניה המזרחית היו קשות עקב נזקי המלחמה ופיצויי המלחמה הרבים שדרשה ברית המועצות.
לאחר כיבוש גרמניה, החלה הכלכלה המזרח גרמנית לעבור תהליך של הלאמה. בשנת 1947 הושלמה רפורמה חקלאית: רפורמה זו הפקיעה את כל האדמות שהיו שייכות לחברי המפלגה הנאצית ולפושעי מלחמה והגבילה את הבעלות הפרטית של אדמה לקילומטר אחד. כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות ממשלתיות (גרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
עד שנת 1949 הולאמה שליש מהתעשייה וניתנה תחת שליטה מזרח גרמנית-סובייטית: לפי הערכות בשנת 1949 100% מתעשיית המכוניות, 90%-100% מתעשיית הכימיקלים, וכ-93% של תעשיית הדלק היו נתונות לשליטה סובייטית לצורך פיצויים. הפיצויים שעל גרמניה הוטל לשלם בשנים הראשונות היו עצומים והיוו נטל על הכלכלה שגם כך נהרסה (כ-6,000,000,000 מארק לשנה).
בשנת 1951 התחילה הממשלה ביישומה של תוכנית החומש הראשונה שתכננה גידול של 1,200% בתפוקת הפלדה, ו-200% בתפוקת המלט. התוכנית שמה דגש על שיקום התעשייה והגדלת הפריון של התעשייה הכבדה. במרץ 1953 מת סטלין מנהיגה של ברית המועצות. לאחר מותו נוצרה ציפייה בקרב מדינות הגוש המזרחי ובהן גרמניה המזרחית להורדת הנטל הסובייטי על כלכלות אלו וכך לגרום להעלאת רמת החיים. אמנם הוחל בתוכנית כלכלית שמטרתה הגברת התפוקה של מוצרי הצריכה, אך בה בעת הועלו מכסות הפועלים ב-10% ללא העלאת שכר. ההתמרמרות הובילה למהומות ב-17 ביוני 1953.
סקירה היסטורית > הורדת העול והגברת השיקום

כחודשיים לאחר סיום המהומות, יצאה באוגוסט 1953 משלחת לברית המועצות בראשותו של אוטו גרוטהוול ראש ממשלת גרמניה המזרחית: בביקור זה הוסכם שתשלום פיצויי המלחמה יסתיימו באחד בינואר 1954, ברית המועצות החזירה לגרמניה המזרחית מפעלי תעשייה בשווי 2.7 מיליארד מארק, עלות הכיבוש לא יעלה על 5% מההכנסה הלאומית, גרמניה המזרחית קיבלה אשראי של 485 מיליון רובל ומזון וחומרי גלם בשווי 290 מיליון רובל.
באמצע שנות ה-50 נרשמה התקדמות כלכלית מרשימה: בין 1954-56 נבנו 40,000 יחידות דיור, בעיקר בערים תעשייתיות כמו ברלין, רוסטוק ואייזנהיטנשטט.
תוכנית החומש השנייה (1956-1960) נתקלה בקשיים ולכן היא הוחלפה על ידי תוכנית שבע השנים (1959-1965). התוכנית החדשה שמה לה כמטרה להשיג את שיעור הייצור לנפש של גרמניה המערבית עד סוף 1961, הגדילה את מכסות הייצור, וכיוונה להגדלה של פיריון העבודה בשיעור של 85%.
סקירה היסטורית > השיטה הכלכלית החדשה (NES)

שיעור הצמיחה התעשייתית השנתי החלה לרדת משנת 1959. לכן ברית המועצות המליצה שגרמניה המזרחית תיישם את הרפורמות שהוצעו על ידי אווסי ליברמן, כלכלן סובייטי, שתורתו כללה שילוב ריווחיות ועוד עקרונות של שוק חופשי בשיטה הקומוניסטית. אולבריכט התאים את התאוריה של ליברמן ובשנת 1963 הכניס את השיטה הכלכלית החדשה (NES) לשימוש במזרח גרמניה, הרפורמה גרמה לביזור בקבלת ההחלטות וקבלת שיקולים של השוק ורמת ביצועים. ה-NES חתרה ליצור מערכת כלכלית יעילה והפיכת גרמניה המזרחית לאומה מובילה מבחינת רמת התיעוש.
תחת ה-NES משימת ביסוס ההתפתחות הכלכלית החדשה הייתה נתונה לפיקוח מרכזי. תהליך הביזור היה העברת סמכויות חלקית מן מוסדות המדינה אל חבר העסקים העממי (גרמנית: Vereinigungen Volkseigener Betriebe, VVB). המדינה קבעה את ייעד הייצור הכללי אבל כל VVB קבע את חלוקת התקציב שלו, השימוש בטכנולוגיה והקצאת כוח האדם והמשאבים. ה-NES קבע שהחלטות ייצור יעשו על בסיס ריווחיות, משכורות ישקפו את הביצועים בעבודה ושמחירים תלויים בביקוש השוק.
ה-NES יצרה אליטה טכנוקרטית ובשנת 1963 אולבריכט הודיעה על מדיניות חדשה בקשר לקבלה לדרגים הגבוהים של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. אולבריכט פתח את הפוליטביורו ואת הוועד המרכזי לחברי מפלגה צעירים בעלי חינוך טוב יותר וכישורי ניהול עליונים על קודמיהם בתפקיד. כתוצאה מזה האליטה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי נחלקה לפלגים בכל הקשור למדיניות כלכלית ופוליטית.
הדגש החדש על מדיניות טכניות וניהוליות איפשר לאליטה הטכנוקרטית להיכנס לדרגים הגבוהים ביותר של הבירוקרטיה הממשלתית, דרגים שקודם היו שמורים לאידאולוגים של המפלגה. מנהלים מן ה-VVB נבחרו על בסיס של יכולת מקצועית מאשר ציות אידאולוגי. מספר מקומות העבודה של בעלי כישורים טכניים גדל. המפלגה שמה דגש על חינוך לכישורים ניהוליים וטכניים וגמלה עליהם בהתקדמות חברתית וחומרית. לאורך כל אותה תקופה נרשמה עלייה יציבה ברמת החיים.
סקירה היסטורית > השיטה הכלכלית של הסוציאליזם (ESS)

בשנת 1968 אולבריכט פתח במסע תעמולה בקרב חברות הקומקון למען הגדלת התפתחותם הכלכלית "באמצעות עצמם". ה-NES הוחלף בשיטה הכלכלית של סוציאליזם (ESS) שהתמקדה בהיי טק כדי להפוך את הצמיחה הכלכלית העצמית לאפשרית. תכנון מרכזי הוחזר למגזרים שהוכרזו כזקוקים לבנייה כמו אלקטרוניקה, מחשבים, תקשורת, התעשייה הכימית ותעשיית הפלסטיק. פעלו לשילוב בין התעשיות השונות. ניתנו סובסידות כדי להאיץ את הצמיחה במגזרים מועדפים. במהלך התוכנית הייתה התפתחות כלכלית ניכרת אך המשק לא הצליח לעמוד בייעדי היצור הגבוהים שהתוכנית תבעה מה שגרם לחיסולה בשנת 1970.
בשנת 1968 הוקם הבנק הלאומי של גרמניה המזרחית שהיה אחראי על פעילות מוניטרית.
סקירה היסטורית > המשימה העיקרית

תוכנית "המשימה העיקרית" שהוכנה לשימוש על ידי אריך הונקר בשנת 1971 הדגישה גישה מרקסיסטית-לניניסטית ואת מאבק המעמדות הבינלאומי. במהלך התקופה הזאת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי פתחה במסע תעמולה נרחב כדי לזכות בתמיכת הציבור לסוציאליזם בנוסח סובייטי ולתוכנית לשים את "העובד" במרכז. המשימה העיקרית שמרה על מטרת התיעוש אבל הדרך להשגתה הייתה באמצעות תכנון ריכוזי על ידי המדינה. סוציאליזם צרכני, היה המרכיב העיקרי של המשימה העיקרית, היה ניסיון להגביר על הפופולריות של הסוציאליזם על ידי התחשבות בצרכים החומריים של מעמד הפועלים. המדינה העלתה משכורות ונתנה יותר תשומת לב להעלאת הזמינות של מוצרי צריכה.
המשטר גם האיץ בניית יחידות דיור ושיפוץ קיימות, 60% מהם שימשו את מעמד הפועלים, דמי השכירות המשיכו להיות מסובסדים ונשארו נמוכים. אימהות קיבלו תשלום במהלך חופשות לידה ונבנו מתקנים לטיפול בילדים. תשלום הפנסיה הוגדלו אף הם.
בשנות ה-70 נרשמה עלייה רצינית ברמת החיים של האוכלוסייה וגרמניה המזרחית הפכה לאחת מהמדינות המתועשות בעולם. בנוסף, המחירים באותה תקופה עלו מעט מאוד לאורך השנים, הודות לסבסוד ממשלתי מסיבי.
סקירה היסטורית > משבר החוב הציבורי

בשנות השמונים תפח חובה הציבורי (שהיה חיצוני) ליותר מ-40 מיליארד מארק, סכום שהיה סכום עצום ביחס ליכולת היצוא של גרמניה המזרחית למערב כדי להשיג מטבע חוץ. מסמך שהוכן לפוליטביורו באוקטובר 1989 חזה שכדי לייצב את המצב יהיה צורך להגדיל את הייצוא למערב מ-2 מיליארד מארק ליותר מ-11 מיליארד מארק עד שנת 1995. אף על פי שזה לא סביר שמאמץ כזה יכול היה להצליח בלי לעורר אי יציבות פוליטית.
רוב החוב נוצר על ידי ייבוא של רכיבי טכנולוגיה וחומרי גלם וניסיון לשמור על רמת החיים על ידי ייבוא מוצרי צריכה. הניסיון המזרח גרמני להתחרות במערב נידון לכישלון וגם גרם לבזבוז משאבים גדול. כמו כן בשנת 1981 ברית המועצות הפסיקה לספק למדינה נפט בזול, דבר שתרם לפגיעה בכלכלה.
התכנון המרכזי

העובדה שכלכלת גרמניה המזרחית הייתה כלכלה מתוכננת לא אומרת כי היא נוהלה באמצעות גוף או תוכנית אחת. הכלכלה נוהלה באמצעות מספר תוכניות לטווח קצר וארוך. התוכניות הקצו משאבים, יעדי ייצור ועוד לכלכלה וחזו בה שינויים. במשך השנים ככל שהכלכלה התפתחה משימת הניהול שלה הלכה והסתבכה ונעשה מורכב לחלק את המשאבים
התכנון המרכזי > התכנון לטווח קצר

התוכנית לטווח הקצר הייתה השנה הפיסקלית דהיינו שנת כספים, שהתחילה כמקובל ברוב מדינות העולם בראשון ב-1 ונסתיימה ב-31 בדצמבר. במסגרת התכנון לטווח קצר נקבע התקציב, נקבעו תחזיות צמיחה לסקטורים השונים של הכלכלה, ניוד של כוח עבודה וחומרי גלם ומבנה הייצוא והייבוא.
התכנון המרכזי > התוכנית לטווח בינוני

תוכנית זו הייתה תוכנית החומש. התוכנית לטווח בינוני (5-7 שנים) כללה תחזיות ואינדיקטורים בדומה לתוכנית לטווח הקצר אך יותר הכלליות. הדגש בתוכנית החומש (שפעלה לראשונה משנת 1951) קבעה את הכיוון הכלכלי אליו שואפות הרשויות ואת חלוקת המשאבים וההשקעות בכלכלה.
ענפי הכלכלה > תעשייה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ענפי הכלכלה > חקלאות

גרמניה המזרחית ירשה חקלאות המורכבת מחוות חקלאיות פרטיות כאשר חלק מהן בבעלות בכירים במשטר הנאצי.
בשנת 1946 יצאה לפועל הרפורמה החקלאית ("בודנרפורם") אשר הפקיעה את כל האדמות שהיו שייכות לחברי המפלגה הנאצית ולפושעי מלחמה והגבילה את הבעלות הפרטית של אדמה לקילומטר אחד. כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות קולקטיביות (גרמנית: Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, LPG) ויותר מ-30,000 קילומטר חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
בשנת 1958 המגזר החקלאי הורכב מרובו על ידי 750,000 חוות בבעלות פרטית שהיווה 65% מהאדמות הניתנות לעיבוד לעומת 6,000 חוות שיתופיות. בשנים 1958-59 נחקקו חוקים המגבילים את בעלי החוות הפרטיות ונציגי המפלגה נשלחו לכפרים בניסיון לעודד קולקטיביזציה מרצון. בנובמבר ובדצמבר 1959 כמה מן החוואים הפרטיים נעצרו באשמת הפרות ההגבלות שהשלטון הטיל עליהם. באמצע שנות השישים כמעט 85% מכל האדמות הניתנות לעיבוד נוהלו על ידי 19,000 חוות שיתופיות והחוות הממלכתיות היוו 6% נוספים. בשנת 1961 החוות הממשלתיות והשיתופיות (LPG) ייצרו 90% מתוצרתה החקלאית של גרמניה המזרחית.
ענפי הכלכלה > מסחר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  East Germany - THE CONSUMER IN THE EAST GERMAN ECONOMY, www.country-data.com
הפעילות הכלכלית בגרמניה המזרחית
לאונהרד גל

| --- | --- |

לאונהרד גל, אדולף היטלר ואלברט שפר בשנת 1936 בחזית המשכן לאומנות במינכן
 לידה:  24 באוגוסט 1884 מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  20 בינואר 1952 (בגיל 67) מינכן, גרמניה המערבית 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  אדריכלות נאצית 
 הושפע על ידי:  פאול טרוסט 
 
פרופסור לאונהרד גל (בגרמנית: Leonhard Gall; ‏24 באוגוסט 1884 - 20 בינואר 1952) היה אחד מאדריכליו של אדולף היטלר.
גל עבד עבור פאול לודוויג טרוסט ותכנן את לשכת קנצלר הרייך החדשה במינכן. הוא עזר לטרוסט בתכנון פרויקט האדריכלות הגדול הראשון של הרייך השלישי: המשכן לאמנות במינכן. לאחר מותו של טרוסט ב־1934, לקח גל את האחריות על הפרויקט לצד אלמנתו של טרוסט, גרדי. שמו הוסף הוסף לרשימת המבורכים של אמנים בעלי ערך למשטר הנאצי בשנת 1944.
חייו ועבודתו

לאונהרד גל היה אדריכל ראשי במשרד האדריכלות של פאול לודוויג טרוסט במינכן, אדריכל שאדולף היטלר העריך.
ליאונהרד גל הפך לחבר במפלגה הנאצית בשנת 1932.
לאחר מותו של טרוסט בשנת 1934 ניהל גל את המשרד יחד עם האלמנה גרדי טרוסט. המשכן לאומנות במינכן שתוכנן על ידי טרוסט הושלם בהנחייתו של גל ונחנך על ידי היטלר בשנת 1937. בשנת 1938 הציג גל את חדר קבלת הפנים של קנצלריית הרייך בברלין בתערוכת האדריכלות הגרמנית הראשונה בבית האמנות במינכן. גל היה עורך משותף של כתב העת "האמנות ברייך הגרמני" (Die Kunst im Deutschen Reich). בשנת 1943 הפך גל לסגן נשיא לשכת אומנות הרייך ולנאמן קרן קונסטלרדנק שיזם יוזף גבלס.
גל זכה להערכה כה רבה על ידי היטלר כאדריכל, עד שבאוגוסט 1944 לא רק הכניס אותו לרשימת המבורכים, אלא גם כלל אותו ברשימה המיוחדת של שנים עשר האמנים החזותיים החשובים ביותר.
לאונהרד גל היה פרופסור והיה חבר מועצה בעיר מינכן. הוא היה נשוי לפאני ריזבק ממינכן. אשתו נפטרה בשנת 1933. קברם של פאני ולאונרד גל נמצא באוסטפרידהוף שבמינכן.
פרויקטים > הפיהררבאו

הפיהררבאו נבנה במינכן בין השנים 1933 ל-1937 על פי תוכניותיו של האדריכל פאול לודוויג טרוסט. התוכניות הראשונות לבניין תוכננו עוד בשנת 1931. בנייתו הושלמה רק שלוש שנים לאחר מותו של טרוסט על ידי גל. במהלך תקופת המפלגה, שימש הפיהררבאו בניין מייצג עבור אדולף היטלר. הבניין הקיף את הקניגספלאץ יחד עם בניין הממשל של המפלגה הנאצית מבחינת התכנון העירוני לכיוון מזרח. בבניין זה, בין היתר, נחתם הסכם מינכן בשנת 1938.
פרויקטים > בניין הממשל של ההמפלגה הנאצית (מינכן, גאבלסברגרשטראסה)

גל היה מעורב בבניינים מייצגים רבים של הנאציונל-סוציאליזם, כולל בניין הממשל של ההמפלגה הנאצית ברחוב גאבלסברגרשטראסה במינכן. עם זאת, בשל תחילת המלחמה, התגלו קשיים ותקלים בבנייתו, ולכן הוא מעולם לא הושלם. לאחר המלחמה הוקם על יסודות אלה בניין חדש לאוניברסיטה הטכנית במינכן, שנהרס שוב בשנת 2007 כדי לפנות מקום לבניין החדש לאוניברסיטת הטלוויזיה והקולנוע במינכן (HFF).
פרויקטים > ברגהוף

לאונהרד ברג לקח חלק בעיצוב פנים, על סמך הצעותיו של היטלר בשיתוף פעולה עם גרדי טרוסט.
ראו גם

אדריכלות נאצית
הערות שוליים

↑  סאבינה ברנטל: "משכן האמנות במינכן: המקום והיסטורייתו במהלך תקופת הנאציזם". עמ' 37
↑  Das Kulturlexikon zum Dritten Reich. Wer war was vor und nach 1945. S. Fischer, Frankfurt am Main 2007, ISBN 978-3-10-039326-5, S. 172–173.
↑  Deutsche Bauzeitung 1938, H. 4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128716274  VIAF: 18283636   WorldCat (עם VIAF): 18283636
מאמעלע

| --- | --- |

 בימוי:  ליאון טריסטן, קונרד טום 
 תסריט:  קונרד טום, על פי מחזהו של מאיר שוורץ
 עריכה:  Jerzy Sten 
 שחקנים ראשיים:  מנשה אופנהיים, מאקס בוז'יק, גרטרודה בולמן, מקס ברין, אדם דומב ואחרים.
 מוזיקה:  אבא אלשטיין, מולי פיקון (שירים)
 צילום:  סברין שטיינוורצל 
 מדינה:  פולין 
 הקרנת בכורה:  1938
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  יידיש 
 סוגה:  קומדיית מידות, סרט יהודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מאַמעלע (פולנית: Mateczka) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1938. היה זה סרטו האחרון של ג'וזף גרין מתוך הארבעה בשפת היידיש שהוא יצר בין השנים 1936–1938.
בעת ההכנות לסרט "א בריוועלע דער מאמען" הגיע גרין למסקנה כי יחסוך בהוצאות אם יצלם עוד סרט בו-זמנית. גרין השתמש באותו צוות שחקנים ואותו צוות טכני שכבר הועסק ב"א בריוועלע דער מאמען". כדי להגיע ליצירת סרט זה היה על גרין להשתמש בחומר מוכן. גרין התייעץ עם בעלה של מולי פיקון, יענקל קאליך, והשניים סיכמו כי יש להסריט את אחת ההצלחות הבימתיות הגדולות של פיקון: "מאמעלע".
לקריאה נוספת

נתן גרוס, תולדות הקולנוע היהודי בפולין, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990, עמ'72–73, 132-131.
הערות שוליים

↑  גרוס, עמ' 72.