stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנגורו אילני אפרורי

| קנגורו אילני אפרורי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: קנגורו אילני
מין:: קנגורו אילני אפרורי
שם מדעי
 Dendrolagus inustus ‏מילר, 1840
תחום תפוצה


קנגורו אילני אפרורי (שם מדעי: Dendrolagus inustus; קרוי גם קנגורו אילני כהה), הוא מין של כיסאי גדול בסוג קנגורו אילני שאנדמי למערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1840 על ידי חוקר הטבע הגרמני סולומון מילר (אנ'). אף על פי שהקנגורו האפרורי התגלה כבר בשנת 1828, ואף שהוא היונק הגדול ביותר בגינאה החדשה, הוא לא נחקר רבות על ידי זואולוגים, והמידע אודותיו בטבע עדיין לוקה בחסר.
לקנגורו האפרורי 2 תת-מינים:
D. i. inustus תת-המין הנפוץ. מצוי בקצה המערבי של גינאה החדשה ובאיים הסמוכים. פרוותו בהירה.
D. i. finschi - מכונה קנגורו פינץ'. מצוי בחוף הצפון-מערבי של האי ובעל פרווה כהה יותר.
אנטומיה ומראה

הקנגורו האפרורי הוא המין הגדול והחזק ביותר מבין קנגוריי העצים, והכיסאי הגדול ביותר במלנזיה. יש לו גוף כבד, מוצק ומסיבי, אוזניים גדולות, פרווה חדגונית למדי, וראש קטן וצר משמעותית ממינים אחרים עם לוע שטוח. כתוצאה מכך, הוא מזכיר מאוד במראהו החיצוני את הקנגורים הקרקעיים מאוסטרליה דוגמת קנגורו אפור מזרחי, וניתן להתבלבל ביניהם במבט מרחוק. הירכיים שלו ארוכות ומסיביות יותר מקנגוריי עצים אחרים, אך עדיין קטנות בהרבה מאלו של הקנגורים הקרקעיים. הוא מתאפיין בזרועות ארוכות, חזקות ושריריות, ובטפרים ענקיים ומעוקלים המשמשים אותו לטיפוס. כפות ידיו ורגליו עבות ורחבות, והן גדולות יחסית ליונקים שוכני עצים; בצידן הפנימי יש כריות ספוגיות המסייעות לו להיצמד לענפים. זנבו של הקנגורו האפרורי ארוך, גלילי וכבד, והוא שעיר במיוחד. בבסיס הזנב לעומת זאת, יש כתם ייחודי קירח משיער שנגרם מתנוחת הישיבה יוצאת דופן שלו (הזנב שוכב בין שתי הרגליים כתושבת).
הקנגורו האפרורי הוא יונק גדול וכבד: אורך ראשו וגופו: 90-80 סנטימטרים ואורך זנבו 75–90 סנטימטרים; הדו צורתיות הזוויגית, באה לידי ביטוי בעיקר במסת הגוף: משקלו הממוצע של הזכר 15.5 קילוגרם ושל הנקבה 11.4 קילוגרם. הזכרים ממשיכים לגדול לאורך חייהם ומגיעים לעיתים קרובות למשקל 17 קילוגרם. הפרט הכבד ביותר שתועד אי פעם, היה זכר בגן חיות אמריקני שהגיע למשקל 23.8 קילוגרם. הציד האינטנסיבי לבשרו הטעים של הקנגורו, גורם לכך שהם אינם זוכים להגיע לגודל המקסימלי שלהם בטבע.
הפרווה של הקנגורו האפרורי צפופה, שעירה ועבה. באזור הכתף, השערות צומחות בכיוון מנוגד לשאר הגוף, ומשמשות לדחיית טיפות גשם מהגוף; מאפיין זה משותף לו ולמינים רבים בסוגו. צבע הפרווה הכללי הוא אפור צפחה, אשר נוטה להיות חיוור ולבנבן בבטן, בחזה ובמפשעה, וכסוף או כהה באזור הצלעות, הזרועות והירכיים. באזור הכתפיים, הגב ופלג הגוף האחורי, הפרווה האפורה מתכהה בהדרגה עם הגיל עד לשחור פחם מבריק, ולעיתים היא מקבלת גוון חלודה או ערמוני. ראשו של הקנגורו בצבע אפור בהיר, הפנים בצבע אפור כהה או ורוד, ואילו העיניים, המצח, החוטם והאוזניים בדרך כלל בצבע שחור פחם. הלחיים, הסנטר והגרון בצבע אפור בהיר עד לבן בוהק. זנבו של מין זה בצבע אפור כסוף עד שחור פחם, ולעיתים יש בו מקטעים בהירים וכהים לסירוגין, המעניקים לו מראה טבעתי. ההבדלים בין תת-המינים, מתבטאים בעיקר בגווני הפרווה.
תפוצה

הקנגורו האפרורי אנדמי לאי גינאה החדשה, בו הוא נמצא בעיקר בצד האינדונזי, ובמידה פחותה גם בצד הפפואני. בצד האינדונזי, הוא מצוי בכל רחבי חצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ) וחצי האי פקפק, ובאיים האינדונזים הסמוכים: סאלאווטי, וייג'יו, מיסול ויאפן. תת-המין קנגורו פינץ', מצוי לאורך רכסי ההרים בחוף הצפוני של האי (גבול אינדונזיה-פפואה), בעיקר על מורדות הרי פוג'ה והרי קיקלופס וכן באי בנטנטה. מסיבה שאינה ברורה, קנגורו פינץ' נעדר מרכסי ההרים הדרומיים שבקצה המערבי של החוף הצפוני. טווח התפוצה של שני תת-המינים משתרע על כ-45,000 קילומטרים רבועים.
בית הגידול של הקנגורו האפרורי, מגוון יותר משל מינים אחרים, וכולל סוגים רבים של יערות גשם טרופיים, החל משפלות בגובה 100 מטר מעל פני הים, ועד רכסי הרים בגובה של 1,500 מטר. אף על פי שהקנגורו מעדיף יערות בתוליים שבהם אין הפרעה אנושית, הוא נחשב לסבלני יחסית לנוכחות בני אדם, ומצוי גם ביערות המופרעים לעיתים קרובות.
אקולוגיה

הקנגורו האפרורי פעיל דמדומים, ואת שעות הבוקר והצהריים מבלה בשינה על ענפים חזקים המסוגלים לתמוך במשקלו הכבד. לא ידוע בבירור האם הוא יונק יחידאי או חברתי, אך מדיווחי מקומיים עולה שהוא פעיל לרוב בגפו, ומדי פעם פעיל בקבוצה משפחתית (זכר, נקבה וגורים). הקנגורו האפרורי הוא יונק טריטוריאלי במידה מסוימת, ושטחו של זכר אחר חופף לשטחן של מספר נקבות. אף שטרם נחקרה התקשורת אצל מין זה, בהתחשב בטריטוריאליות שלו, סביר להניח שחוש הריח משמש תפקיד חשוב כדי להימנע משטחים תפוסים או לאתר נקבות. הזכרים חזקים ואגרסיביים במיוחד; במהלך מפגש בין זכרים בגודל דומה, הם יפגינו תצוגה מאיימת הכוללת ראש מורם, זרועות מונפות מעלה, וטפרים מתוחים, ולאחר מכן ילחמו באמצעות נשיכות ושריטות.
חרף משקלו הכבד, על העצים, הקנגורו האפרורי מהיר וזריז ומשתמש בקפיצות בשביל לעבור מעץ לעץ. במהלך הזינוקים מעץ למשנהו, הקנגורו תמיד יזנק לכיוון מטה, כך שכעבור מספר עצים הוא יהיה קרוב יחסית לקרקע. התנהגות זאת עומדת לו לרועץ מפני ציידים אשר מסוגלים בדרך זו לתפוס אותו בזנב לאחר מרדף קצר בין העצים. עם זאת, בהתחשב במסה הגבוהה שלו ובטפריו הענקיים והחדים, הקנגורו האפרורי נחשב ליריב עיקש כנגד כלבי הציד, ומסוגל לגבור על כלב בודד. הקנגורו האפרורי מבלה את מרבית זמנו על העצים שבהם הוא מרגיש מוגן, אך בכל זאת נוהג לבקר לעיתים קרובות על הקרקע בחיפושיו אחר מזון. בעת הילוכו על הקרקע, הקנגורו האפרורי נע באמצעות ריצה קופצנית מגושמת ואיטית, כאשר הגוף נע קדימה והזנב מתוח לאחור כדי לאזן אותו.
הקנגורו האפרורי הוא יונק צמחוני, הניזון בעיקר מעלים, פירות, שרכים, אפיפיטים, לופיים, סרפדיים, פיקוסים ומיני גנטאים. בניגוד למספר מינים אחרים, בשבי מין זה אינו ניזון מהחי, אך אוכל תולעי קמח, וביצים מבושלות. התפריט שלו בגני חיות כולל גם גזרים, חסה ובננות. קצב חילוף החומרים של הקנגורו האפרורי גבוה יותר מקרוביו, מה שמסביר את הגדילה המהירה שלו. מלבד האדם וכלבי הציד, לא ידוע על טורף טבעי המאיים על הקנגורו האפרורי בטבע. כאמור, למין זה אוזניים גדולות משמעותית מקנגוריי עצים אחרים; בעקבות זאת, חוש השמיעה שלו מפותח יותר ומשמש אותו כדי לאתר סכנות מבעוד מועד. בעת שהוא יושב או נח, אוזניו שוכבות על הצדדים ואינן זקופות למעלה כאצל הקנגורו הקרקעי; ככל הנראה, הקנגורו האפרורי משתמש בתנוחה זאת כדי למקד את שמיעתו לעבר קרקעית היער ממנה צפויה לו עיקר הסכנה.
אין מידע רב על סגנון הרבייה של הקנגורו האפרורי, אך משערים שהיא מבוססת על פוליגמיה בדומה לקנגורו אילני לומהולץ. במהלך טקס החיזור, הזכר עומד מול הנקבה ובוחן ומרחרח אותה, והיא בתגובה תשמיע קולות רכים תוך כדי שהיא מרימה בעדינות את ראשה וכתפיה. כאשר הנקבה מתרחקת, הזכר עוקב אחריה ממרחק נגיעה. הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונת רבייה קבועה. לאחר תקופת היריון קצרצרה, נקבת הקנגורו ממליטה ולד יחיד (לעיתים נדירות תאומים), אשר שוהה בכיס במשך השנה הראשונה לחייו. כאשר הגור מתחיל לעזוב את הכיס, הנקבה ממליטה גור נוסף השוכן בכיס פרק זמן מסוים בחברת הגור הבוגר עד שהלה עוזב את הכיס לחלוטין. הגור הבוגר נשאר בחברת האם עד כשנתיים.
תוחלת החיים הממוצעת של הקנגורו האפרורי בטבע היא כ-10 שנים.
מצב שימור

קנגורו אילני אפרורי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל ירידה מתמשכת בגודל האוכלוסייה כתוצאה מציד ובירוא יערות, שמשוערת בכ-30% עד תחילת המאה ה-21, וכן בשל הצפי שאוכלוסייתו תתכווץ במהלך העשורים הבאים של המאה ה-21 בשיעור דומה. האוכלוסייה של תת-המין קנגורו פינץ' מאוימת יותר מהאוכלוסייה של תת-המין המצוי. בגלל כמות הבשר הרבה שניתן להפיק ממנו, הקנגורו האפרורי הוא אחד המינים הניצודים ביותר בגינאה החדשה, והוא סובל גם מלכידת פרטים צעירים ומתבגרים עבור גידול כחיית מחמד. המרת יערות טרופיים למטעי דקל, לשדות ולמטרות חקלאיות אחרות, מהווה אף היא איום חמור עבורו.
הקנגורו האפרורי רשום בנספח ב' של אמנת CITES, שפירושו שהסחר במין זה ובמוצריו צריך להיות תחת פיקוח הדוק. הוא נמצא במספר אזורי שימור מוגנים באינדונזיה. הברית לשימור הטנקיל אשר מתמקדת בשימורם של קנגוריים העצים בהרי טוריצ'ילי, פועלת להגביר את המודעות לשמירת הטבע אצל התושבים המקומיים, ולהמיר את צריכת בשר הבר בבשר חיות הבית. הברית הצליחה להגיע להישגים נאים ברחבי רכס טוריצ'ילי, וכפרים רבים הסכימו להפסיק את ציד הקנגוריים ולהתייחס עליהם כאל חיה מוגנת. נדרשים מחקרים נוספים על מנת לקבוע את טווח התפוצה המדויק של המין.
הערות שוליים

↑  קנגורו אילני אפרורי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
נוף אופייני לבית גידולו של הקנגורו האפרורי באי וייג'יו.
קנגורו אילני וונדיוואי

| קנגורו אילני וונדיוואי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: קנגורו אילני
מין:: קנגורו אילני וונדיוואי
שם מדעי
 Dendrolagus mayri ‏רוטשילד ודולמן, 1933
תחום תפוצה


קנגורו אילני וונדיוואי (שם מדעי: Dendrolagus mayri) הוא מין כיסאי פפואני גדול ונדיר בסוג קנגורו אילני שאנדמי לאזור מצומצם במרומי רכסי ההרים של חצי האי וונדיוואי במערב גינאה החדשה. מאז גילויו בתחילת המאה ה-20, קנגורו אילני וונדיוואי לא נצפה כלל במשך 90 השנים הבאות, וההערכה הייתה שהוא נכחד; בשנת 2018, שני חובבי טבע בליווי מדריכים מקומיים, ביקרו במשך כשבוע ביערות הטרופיים הסבוכים באזור המחיה ההיסטורי שלו ונתקלו בפרט אחד שאותו הצליחו לצלם לראשונה מאז גילוי המין.
תיאור

קנגורו אילני וונדיוואי הוא כיסאי בינוני הנראה כשילוב של דוב, קואלה וקנגורו; יש לו מבנה גוף מוצק ומסיבי, גפיים ורגליים שריריים, וזנב עבה באורך בינוני. ראשו עגלגל ורחב, עם חרטום קצר ואף גדול. האוזניים שלו קצרות ומשולשות. כמרבית קנגוריי העצים, הוא מתאפיין בטפרים גדולים ומעוקלים המשמשים בעיקר לטיפוס, ובכריות ספוגיות בכף הרגל והיד. הוא נבדל מקרובו קנגורו אילני דוריה בפרוותו הבהירה ובמשקלו הקל יותר. הפרט היחיד שנורה על ידי ארנסט מאייר, היה זכר בוגר ששקל 9.25 קילוגרם. משקלה של הנקבה טרם ידוע.
הפרווה של קנגורו אילני וונדיוואי עבה וצפופה. מתוך קבוצת המינים שדומים לקנגורו אילני דוריה, מין זה נחשב לנציג הבהיר ביותר. הצבע הבסיסי של הפרווה הוא חום שחרחר או קפה דהוי, אך היא שזורה בשערות כסופות וצהובות, עד שבזוויות מסוימות היא נראית יותר צהובה מאשר שחרחרה. החזה והבטן בצבע חום כהה, ולעומתם הגפיים, הירכיים, המפשעה ובסיס הזנב בצבע כתמתם או צהבהב; הראש בצבע חום צהבהב או חום אדמוני דהוי, והאוזניים בולטות בצבען השוקולדי והכהה; החוטם אפרורי או שחרחר. זנבו של קנגורו אילני וונדיוואי בצבע אפרפר חיוור עד לבנבן, וכפות היד והרגל כסופות.
תפוצה

כפי שמרמז שמו, קנגורו אילני וונדיוואי אנדמי לחצי האי וונדיוואי הנמצא בפפואה המערבית בקצה המערבי של גינאה החדשה בשטחה של אינדונזיה. קנגורו העצים היחיד שנמצא באזור זה מלבדו, הוא המין קנגורו אילני אפרורי אשר מאכלס בתי גידול נמוכים בהרבה ממנו. טווח התפוצה של קנגורו אילני וונדיוואי, מרוחק יחסית מקבוצת המינים הקרובה אליו חיצונית (קנגורו דוריה, קנגורו הוזר, האיפולה וקנגורו סרי) ומופרד מהם על ידי חסמים גאוגרפים טבעיים; ההימצאות שלו בחצי האי המבודד מרכסי ההרים החוצים את גינאה מהמזרח למערב, נחשבת לתעלומה זואוגרפית.
בית הגידול שלו מורכב מיערות עננים בגבהים יוצאי דופן של 4,000-1,600 מטר מעל פני הים. סביבת המחיה שלו מורכבת מצמחייה סבוכה וצפופה ביותר, וממורדות תלולים. הוא מבלה ככל הנראה את מרבית זמנו על העצים. מעבר לכך, אין שום מידע זמין אודות האקולוגיה והרבייה שלו, והיא דומה ככל הנראה בפרטים רבים לקנגוריי עצים אחרים.
היסטוריה וטקסונומיה

הפרט הראשון שנצפה ממין זה, היה זכר בוגר שנורה ונאסף על ידי פרופסור ארנסט מאייר בשנת 1928. מאייר שקל את הקנגורו (בתקופה שעדיין לא הייתה תשומת לב לפרטים כאלו). הודות לכך, יש מידע מהימן אודות מידות גופו של קנגורו אילני וונדיוואי. מאייר, שתיאר את הקנגורו כשילוב של דוב וקוף, שלח את הדגימה למוזיאון ההיסטוריה של הטבע בלונדון, ובשנת 1933 כתבו הזואולוגים הבריטים לורד וולטר רוטשילד וקפטן גאי דולמן את התיאור המדעי שלו, וקראו לו Dendrolagus mayri על שמו של מאייר. איור של הקנגורו החדש, המבוסס על הדגימה היחידה הידועה שקיבלו ממאייר פורסם מאוחר יותר בספר שהוציאו השניים אודות הסוג ב-1936.
אף שבתחילה קנגורו אילני וונדיוואי תואר כמין בפני עצמו, בהמשך הוא סווג בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה; טקסונומיות חדשות מהמאה ה-21 שחקרו את הגנטיקה והפילוגנטיקה של תת-מינים אחרים שנכללו תחת קנגורו דוריה, קבעו לבסוף שכולם זכאים למעמד של מין נפרד. אף שקנגורו אילני וונדיוואי לא נכלל במחקר בשל היעדר דגימה מתאימה, היה ברור שאף הוא צריך להיות מסווג כמין, בין השאר בשל תפוצתו המבודדת, וצבעי פרוותו השונים משמעותית משל השאר. התצפית של מאייר, התבררה למפרע כתצפית הראשונה והאחרונה של חוקר הטבע המערבי למשך 90 השנים הבאות; מאחר שקנגורו אילני וונדיוואי לא נצפה בטבע במשך זמן כה רב, ההנחה הייתה שהוא כנראה נכחד.
גילוי מחדש

ביולי 2018, חובב בוטניקה בריטי בשם מייקל סמית', יצא למסע ברכסים התלולים של הרי ווינדוואי עם עמית ומדריכים מקומיים, לאחר ששמע על מין הקנגורו הנדיר שחי בעבר באזור זה ולא נצפה במשך עשורים רבים; סמית נהג לבלות את החופשות שלו בטרקים באזורים נידחים ברחבי העולם כמו פקיסטן, כורדיסטן ואינדונזיה, בחיפוש אחר מינים נדירים של סחלבים, רודודנדרונים וצבעונים. בסיועם של 4 סבלים פפואנים, צייד מקומי ששימש כמדריך, וסטודנט חובב טבע מאוניברסיטת פפואה בשם נורמן טרוק, מייקל סמית נכנס לג'ונגל הסבוך והצפוף ב-23 ביולי ושהה שם במשך כשבוע. במהלך הטיפוס שלהם בטווח גובה של 1,700-1,500 מטר מעל פני הים, הם נתקלו בשריטות גדולות על העצים שנגרמו מטפריהם של קנגוריי העצים, וכן בחותמי ריח חזקים עם ניחוח "שועלי". המשלחת לא הצליחה לצפות בקנגורו במהלך שהותה בהרים, וכשהחלה לרדת מההרים באחד הימים האחרונים, הצייד המקומי הבחין ביצור גדול שהיה חבוי בין הענפים במרומי עץ בגובה 30 מטר, אשר דמה במראהו החיצוני לקנגורו דוריה. סמית שחשד שמדובר בקנגורו ווינדוואי, מיהר לצלם את הקנגורו מספר פעמים. בשובו מן הטיול, סמית פנה לשורה של מומחים עם הצילומים במטרה לאשש את השערתו לפני שיפרסם את התגלית; הביולוג מארק אלדרידג' מהמוזיאון האוסטרלי ורוג'ר מרטין מאוניברסיטת ג'יימס קוק, אישרו שאכן מדובר בקנגורו ווינדוואי, ובכך הצילומים של סמית הפכו לתיעוד הראשון אי פעם של מין זה בסביבתו הטבעית.
הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי (אנ') שחקר רבות את קנגוריי עצים ואף גילה בעצמו מספר מינים כמו הדינגיסו, אמר שהצילומים הברורים עולים בקנה אחד עם הדגימה שנאספה על ידי מאייר ב-1928, ומציגים את צבע הפרווה הייחודי. פלנרי העריך שהמין לא נצפה במשך שנים רבות בשל היותו מוגבל לאזור מצומצם ביותר בהרי וונדיוואי בגודל 40–80 קילומטרים רבועים לכל היותר, ובעיקר עקב סביבת המחיה הבלתי נגישה שלו. ציידים מקומיים שהורגים לעיתים קרובות את הקנגורו האפרורי ביערות הנמוכים, מטפסים רק לעיתים רחוקות ליערות העננים שנמצאים בגובה 1,300 מטר ומעלה, כתוצאה מהטופוגרפיה ההררית המורכבת, היעדר מקורות מים, ועקב סבכי הבמבוק הצפופים שהופכים את היער לכמעט בלתי עביר. על פי מייקל סמית, במהלך המסע הם נאלצו להשתמש בתדירות גבוהה במצ'טות כדי לפלס את דרכם בתוך הסבך הצפוף. סימני הטפרים הרבים שהמשלחת איתרה במהלך הטיפוס, עשויה להצביע על כך שקנגורו אילני וונדיוואי נפוץ למדי באזור המצומצם שאליו הוא מוגבל.
מצב

בהערכה האחרונה של הרשימה האדומה של IUCN משנת 2016, קנגורו אילני וונדיוואי סווג כמין הנתון בסכנת הכחדה חמורה (CR), תוך ציון שייתכן והמין נכחד. IUCN התבסס על כך שבביקורים מעטים של מקומיים בבית הגידול ההיסטורי של המין הוא לא נצפה. על פי הערכות הארגון, אם המין עדיין קיים, האוכלוסייה שלו בוודאות קטנה ביותר ומוערכת בכ-50 פרטים ומטה בלבד, כתוצאה מלחצי הציד. הגילוי מחדש שלו בשנת 2018, שלל את ההכרזה עליו כמין נכחד, אולם הערכות IUCN עודן תקפות, וקנגורו זה הוא המין הנדיר והמאוים ביותר בסוגו. על פי מייקל סמית שהיה אחראי לגילויו מחדש, הרי וונדיוואי עשירים במחצבים ומינרלים, וישנן תוכניות להקמת מכרה זהב באזור; אם התוכניות הללו יתממשו, הן יחריפו עוד יותר את מצבו הקריטי של קנגורו אילני וונדיוואי. פעילי שימור מתמקדים בניסיון להכריז על אזור מוגן סביב בית הגידול האחרון של מין זה.
הערות שוליים

↑  קנגורו אילני וונדיוואי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
הדגימה היחידה של המין שנאספה על ידי ארנסט מאייר.
קולה (סרביה)

ערך זה עוסק בעיירה בסרביה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל קולהסמל קולה
מראה העיירה מכיוון מערב בצילום אוויר (2013)
מראה העיירה מכיוון מערב בצילום אוויר (2013)
 מדינה:  סרביה סרביה
 פרובינציה:   וויבודינה
 מחוז:  באצ'קה המערבי
 תאריך ייסוד:  המאה ה-16
 שטח:  481 קמ"ר
 גובה:  88 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  17,866 (2011)
  ‑ במטרופולין:  43,101 (2011)
  ‑ צפיפות:  158 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°36′N 19°32′E﻿ / ﻿45.600°N 19.533°E﻿ / 45.600; 19.533
 אזור זמן:  UTC +1
 http://kula.rs
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי קולה(למפת סרביה רגילה) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי קולה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קוּלָה (בסרבית קירילית: Кула, בסרבית בכתב לטיני: Kula) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה, השוכנת במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה, לגדות תעלת מים המקשרת בין הנהרות דנובה וטיסה.
היסטוריה

האזכור הראשון ליישוב במקום הוא מהמאה ה-16 עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית. במקום בנו העות'מאנים מצודה ויישוב התפתח מסביבה. שמו של היישוב נגזר מהמילה מצודה בטורקית עות'מאנית. במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) נכבש היישוב על ידי צבא ממלכת הבסבורג, ובהמשך נותר בשטח הספר של הממלכה מתוקף הסכם שלום פוז'ארוואץ. במחצית השנייה של המאה ה-18 היגרו למקום משפחות מהמרחב הגרמני והם התגוררו לצד תושבים ממוצא הונגרי וסרבי. במקום היה מיעוט קטן של רוסינים ויהודים.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה קולה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. העיירה הפכה לצומת תעבורה מרכזי וצמחה בה תעשיית מתכת, טקסטיל, עיבוד עורות לצד טחנות רוח. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. ב-1944 שוחרר האזור על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה קולה לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית

נוכחות יהודים ביישוב מתועדת עוד מ-1709, אך יש פרטים מעטים על קהילה זו. לפי תיעוד שמות משפחה על גבי מצבות נפטרים כגון השם "אלבחרי", מניחים החוקרים שככל הנראה מדובר ביהודים ספרדים שרובם עזבו את המקום לאחר מספר שנים ביחד עם העות'מאנים. במהלך המאה ה-18 היגרו למקום משפחות יהודיות מהמרחב הגרמני ומאוחר יותר מהמרחב ההונגרי. ב-1840 מוסד שטח מגודר לבית עלמין יהודי. קהילה ממוסדת נוסדה לקראת מחצית המאה ה-19. ב-1861 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1852 כיהן ברבנות אברהם הוכמוט. הוכמוט פתח בקולה בית ספר ללימודי יום(אנ') בו לימדו יהדות ותכנים אוניברסליים. ב-1859 עבר הוכמוט לסגד ובמקומו מונה דוד בן יהודה שטראסר. ב-1866 נפתח במקום סניף של כל ישראל חברים ואליו הצטרפו כל בני הקהילה. ב-1880 מנתה הקהילה 348 נפשות, שהיוו כ-4 אחוזים מכלל האוכלוסייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות 4 מבני הקהילה כאשר לחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי. לקהילה זו השתייך מספר מצומצם של משפחות יהודיות מכפרי הסביבה: רוּסְקִי קְרְסְטוּר(אנ'), נוֹבָה צְרְוֶונְקָה(אנ'), טוֹרְזָ'ה (Torža) וקוּצוּרָה(אנ'),
לאחר המלחמה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה. ב-1931 נמנו בקולה 112 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 124 נפשות. בני הקהילה הובלו למחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה. איש לא ניצל. ב-1948 הרסו השלטונות היוגוסלביים את מבנה בית הכנסת. בית העלמין היהודי עדיין מצוי בשטח העיירה (ברחוב Marta). נכון ל-2017 היה בית העלמין מגודר בגדר אבן אשר חלקה שבור, הוא לא היה נעול ולא מתוחזק. במקום תועדה צמחייה עבותה. בבית העלמין אותרו כ-150 מצבות ומהן זוהו 120 שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובסרבו-קרואטית.
הערות שוליים

↑  , מפקד האוכלוסין בסרביה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסרביה, אוחזר ב-2 ביוני 2018 (בסרבית).
1 2  הקהילה היהודית בקולה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 294.
↑  הרב אברהם הוכמוט -  ביוגרפיה, באתר בית התפוצות (באנגלית).
↑  אתרי מורשת יהודית בסרביה, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית).
↑  בית העלמין היהודי בקולה, באתר q-media.rs (בסרבית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008914385005171  LCCN: n2008063736  VIAF: 124564072   WorldCat (עם VIAF): 124564072
קרב סלמיס

ערך זה עוסק בקרב ימי בספטמבר 480 לפנה"ס. אם התכוונתם לקרבות אחרים, ראו .
יוון בתקופת המלחמות עם פרס, 500–479 לפנה"ס
קרב סלמיס היה קרב ימי שניטש בספטמבר 480 לפנה"ס, במהלך פלישת חשיארש הראשון (שנודע גם בשמו היווני קסרקסס) מלך פרס לארץ יוון, בין הצי הפרסי לצי הברית ההלנית. לאחר שנכשלו הניסיונות הראשונים להדוף את הפולש בקרב תרמופילאי ובקרב ארטמיסיון, התייצבו היוונים לקרב הכרעה במימי המצר המפריד בין אטיקה לאי סלמיס, צפונית-מערבית לאתונה. ניצחון היוונים בקרב הימי הציל את ארץ יוון מכיבוש ומשעבוד בידי האימפריה הפרסית. בעקבות תבוסת הצי הפרסי, החיוני לתנועות צבא הנלחם מעבר לים הרחק ממולדתו, הפסיק חשיארש את מסע המלחמה ושב לפרס. צבאו, שנסוג צפונה ונערך לחידוש הלחימה ביבשה, הוכה גם הוא שנה לאחר מכן בקרב פלטאיה.
ייחודו של קרב סלמיס בהיותו אירוע היסטורי מכונן לא רק בתולדות היוונים, אלא גם בדברי ימי תרבות המערב בכלל. הניצחון היה שיאו של עימות, ובעקבותיו גיבשו היוונים זהות אתנית כלל-יוונית המבליטה את עליונותם התרבותית והפוליטית על "הבָּרְבָּרִים";  תוצאת הקרב במימי סלמיס היא שהולידה את המיתוס של אירופה ואת חלוקת העולם לשני גושים, "מערב" מול "מזרח", "אירופה" מול "אסיה".