stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק העבד הנמלט 1793
החוק

שמו הרשמי של החוק הוא "חוק בעניין נמלטים מן הדין, ואנשים הבורחים משרות אדוניהם". החוק נוסח באופן המבטיח לבעלי עבדים להשיב אליהם את עבדיהם מכל מדינה בארצות הברית (סעיפים 3 ו-4), וכן לתת למדינות סמכויות לעצור אנשים הנמלטים מאימת החוק (סעיפים 1 ו-2), שני מקרים שאינם זהים. אף שחוקת ארצות הברית קבעה כי יש להשיב לאדוניהם עבדים נמלטים, הצעדים המעשיים הצריכים להינקט כדי להגשים מטרה זו לא נקבעו בחוקה והיה צורך לקבוע זאת בחוק. משכך הקונגרס האמריקאי עשה שימוש בסמכותו לחוקק חוק זה.
החוק יוצר מנגנון משפטי באמצעותו כל מדינה ממדינות ארצות הברית יכולה לעצור עבדים נמלטים, להביאם בפני שופט ולהשיבם לאדוניהם, וכן נותנת למדינות את הסמכות לדרוש השבת עבדים זו מזו. החוק הגדיר כפשע מעשי עזרה לאנשים הנמלטים מן החוק ולעבדים נמלטים. בעוד שסיוע לעבריין נמלט הוא עבירה שבצידה עונש מאסר וקנס, עזרה לעבד נמלט היא עבירה שבצידה קנס בלבד. על פי החוק עבד נמלט נותר במעמד עבריין לכל חייו (אלא אם כן אדוניו משחרר אותו מעבדותו), וניתן לעוצרו בכל עת בכל שטחי ארצות הברית, לצד כל ילד שנולד לו מאמהות שפחות. הקונגרס נתן תוקף לחוק העבד הנמלט בחודש פברואר 1793 ונשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון אישר אותו בחתימת ידו.
עיקר הוראות החוק

סעיף 3. יהא זה אף חוק, כי כאשר אדם המוחזק בעבדות בכל מדינות ארצות הברית, או כל טריטוריה מצפון-מערב או דרום לנהר אוהיו, תחת החוקים אשר שם, ימלט לכל חלק אחר ממדינות או טריטוריות אלה, האדם שלו הוא חב עבדות או שרות, סוכנו או עורך דינו, הוא בעל סמכות לתפוס או לעצור את הנמלט מעבדות, ולהביאו אותו בפני שופט של אחד מבתי המשפט הפדרליים של ארצות הברית, היושב או קיים באותה מדינה, או בפני כל שופט, בעדות שבעל-פה או בתצהיר שנגבה ואושר בידי שופט של כל מדינה או טריטוריה, ולפיו האדם שנתפס או נעצר הוא אכן עבד או שפחה שנמלטו, החייב שרות או עבודה לתובע אותו או אותה, תהא זו חובתו של שופט ליתן אישור לתובע שכזה, או לסוכנו, או עורך דינו, אשר יהא בו די כדי להעביר את הנמלט מעבדות אל המדינה או הטריטוריה ממנה הוא או היא נמלטו.
סעיף 4. עוד נחקק כי כל אדם אשר באופן מודע ומרצון יפריע או יכשיל תובע שכזה, סוכנו, או עורך דינו, בתפיסתו או מעצרו של הנמלט מעבדות, או שיציל את הנמלט מידי התובע, סוכנו, או עורך דינו, לאחר שנעצר מתוקף הסמכות הניתנת בזאת בחוק זה, או שישכן או שיסתיר אדם שכזה לאחר שהבחין כי הוא או היא נמלטים מעבדות, כפי שפורט לעיל, יהא חב בעבור כל אחת מן העבירות, לשלם קנס של חמש מאות דולר. את הקנס ניתן להעביר לידי התובע, במעשה או בחוב, בכל ערכאה המוסמכת לדון בעניין, ובכך לחסוך למי שתובע את העבד או שרותו את הצורך לפעול לתביעת נזקיו.
החוק נידון בקונגרס האמריקאי החל מ-5 בנובמבר 1792 ועד 2 במרץ 1793. בהצבעה רק 7 חברי קונגרס כולל ג'וזיה פרקר התנגדו. נוסח החוק המקורי נמצא בדברי ימי הקונגרס
השפעות החוק

לחוק הייתה השפעה משמעותית על עבדים למשך חייהם, אף שכמה מבעלי העבדים לא היו מרוצים מנוסח החוק. במקרה אחד, שפחה בשם אונה ג'אדג', אחת מן השפחות בשרותה של מרתה וושינגטון, עבדה עבורה בווירג'יניה ובבית הנשיא בפילדלפיה בעת שזו הייתה בירת ארצות הברית וג'ורג' וושינגטון היה הנשיא. ג'אדג' נמלטה בשבת, 21 במאי 1796. ג'ורג' וושינגטון ניסה פעמיים לתפוס את השפחה הנמלטת, זמן קצר לאחר שברחה, ואפילו גייס לעזרתו את מזכיר האוצר, אוליבר וולקוט, במכתב מיום 1 בספטמבר 1796. לאחר מכן ניסה לגייס את אחיינו למאמץ, אולם הוא כשל בשני הניסיונות שנעשו בחשאי כדי שלא לעורר עניין ציבורי.
השפחה הנמלטת ג'אדג' סיפרה על כך בריאיון לכומר בנג'מין צ'ייס, אשר התפרסם כמכתב למערכת בעיתון שיצא כנגד העבדות, The Liberator, ב-1 בינואר 1847. במאמר כתב צ'ייס שהעובדה שחלפו 50 שנה מעת שנמלטה לא תושיע אותה אם יורשיה של מרתה וושינגטון ירצו לפעול נגדה על פי החוק.
החוק אף תרם לשגשוג ענף איתור ותפיסת עבדים נמלטים, והביא להשבת עבדים רבים לאדוניהם. החוק הקשה באופן כללי על אמריקאים ממוצא אפריקאי בארצות הברית, בין אם היו עבדים או אנשים חופשיים, כיוון שרודפי עבדים נמלטים ניסו לתפוס גם אמריקאים חופשיים ממוצא אפריקאי. היו מקרים רבים שבהם שחורים חופשיים במדינות הצפון, אשר מעולם לא היו בעבדות, נתפסו והובאו למדינות הדרום, שם נמכרו לעבדות. אחד מן המקרים המתועדים היה סולומון נורת'ופ אשר נולד בשנת 1808 לערך, לאב שהיה עבד משוחרר והתגורר במדינת ניו יורק. סולומון פותה במעשה מרמה להגיע לוושינגטון די.סי., נתפס שם ונמכר לעבדות בשנת 1841. הוא היה עבד במשך 12 שנה, והיה אחד הבודדים שזכו בחירותם בנסיבות כאלה. מאוחר יותר תבע את האדם שהיה מעורב בתפיסתו, אולם לא היה זכאי למסור עדות בבית המשפט מכיוון שהיה שחור. עיתון "הניו יורק טיימס" פרסם מאמר על המשפט ב-20 בינואר 1853. בשנת 1855 נורת'ופ פרסם ספר זכרונות "שתים עשרה שנים של עבדות". לאחר שנים, המקרה פורסם בשנית כשיצא כסרט "12 שנים של עבדות" ב-2013.
ראו גם

חוק העבד הנמלט 1850
הערות שוליים

↑  Marcus D. Pohlmann, Linda Vallar Whisenhunt Student's guide to landmark congressional laws on civil rights
↑  Acts of Congress, pp. 1414-1415.
↑  Stephan Salisbury,
A slave's defiance. Philadelphia Inquirer, 1 July 2008
↑  Two 1840s Articles on Oney Judge
↑  THE KIDNAPPING CASE. Narrative of the Seizure and Recovery of Solomon Northrup. INTERESTING DISCLOSURES New York Times, 20 January 1853
↑  Solomon Northup,David Wilson, Twelve years a slave
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364305705171  LCCN: n94049351  VIAF: 174677402   WorldCat (עם VIAF): 174677402
חוק העבד הנמלט 1850

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  ארצות הברית 
 שם רשמי:  Fugitive Slave Act of 1850
 גוף מחוקק:  הקונגרס של ארצות הברית
 שטחים שעליהם חל החוק:  ארצות הברית 
 תאריך תחולה:  18 בספטמבר 1850
 חקיקה משלימה ל:  חוק העבד הנמלט 1793
 
כרזה שהתפרסמה בעיר בוסטון בשנת 1851 המזהירה אפריקאים אמריקאים להימנע משיחות עם שומרים ואנשי משטרה העלולים לגרום לחטיפתם לעבדות
חוק העבד הנמלט 1850 (באנגלית: Fugitive Slave Act of 1850) היה חוק שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-18 בספטמבר 1850 כחלק מפשרת 1850 בין מדינות הדרום, שבהן החזיקו בעבדים, לבין מדינות הצפון, שבהן זכו האפריקאים אמריקאים לחופש. היה זה אחד מן החוקים אשר עוררו מחלוקת במידה רבה ביותר, מתוך פשרת 1850. החוק עורר חרדות במדינות הצפון מפני קונספירציה של בעלי העבדים. החוק קבע כי כל העבדים שנמלטו מאדוניהם יושבו לחזקתם. אנשי התנועה לביטול העבדות כינו את החוק "חוק כלבי הדם" על שם כלבי הדם בהם עשו שימוש במצוד אחר עבדים נמלטים.
רקע

בשנות ה-40 של המאה ה-19 נמלטו מדי שנה מאות עבדים מאדוניהם בדרום לעבר מדינות הצפון ובכך הביאו לערעור היציבות של מוסד העבדות במדינות הדרום שלהן גבול עם מדינות שבהן אין עבדות.
חוק העבד הנמלט 1793 היה חוק פדרלי שנכתב מתוך כוונה לקבוע מנגנונים משפטיים ליישום סעיף 4 לפרק השני של חוקת ארצות הברית, אשר קבע את החובה להשיב עבדים נמלטים. מטרת החוק הייתה לאלץ את רשויות המדינות בהן בוטלה העבדות להשיב עבדים לאדוניהם.
חלק ממדינות הצפון חוקקו "חוקי חירות אישית" המחייבים משפט מושבעים בטרם יוחזר אדם המואשם בהיותו עבד נמלט למדינות הדרום. זאת כדי למנוע חשש שתושבים אפריקאים אמריקאים יחטפו לעבדות. במדינות אחרות נאסר על שימוש בבתי המעצר המקומיים כדי לסייע לאנשי ממשל במעצר ובהשבה של נמלטים. במקרים מסוימים חברי מושבעים סירבו להרשיע בני אדם שהועמדו למשפט בהתאם לחוק הפדרלי משנת 1793. יותר מכך, תושבים מקומיים באזורים מסוימים נלחמו באופן פעיל בניסיונות לתפוס נמלטים ולהשיבם לדרום. בכל מקום שלא היה קשור לעבדות השמיעו קולם אנשי התנועה לביטול העבדות.
בית המשפט העליון של מיזורי קבע באופן שגרתי כי הסעת עבדים מרצון לשטחי מדינות שביטלו את העבדות, מתוך כוונה לשכנם שם באופן זמני או קבוע, הפך אנשים אלה לחופשיים באופן אוטומטי. החוק משנת 1793 התמודד רק עם תופעת העבדים שנמלטו למדינות חופשית ללא הסכמת אדוניהם. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפרשת פריג נגד פנסילבניה (1842) כי מדינות לא מחויבות להציע עזרה במצוד או בלכידה של עבדים, ובכך גרם לערעור ניכר במעמדו של החוק משנת 1793.
לאחר 1840, צמחה האוכלוסייה השחורה במחוז הכפרי של קאס, במדינת מישיגן, בקצב מהיר. זאת מכיוון שמשפחות שחורות נמשכו לאזור שבו האוכלוסייה הלבנה יצאה באופן גלוי כנגד חוקים מפלים, וגם האדמות בו זולות. עבדים ששוחררו ועבדים נמלטים מצאו ארץ מקלט במחוז קאס. רווחתם במקום משכה את תשומת לבם של בעלי עבדים ממדינות הדרום. בשנת 1847 ו-1849 בעלי חוות ממחוזות בורבון ובון בצפון קנטקי פשטו על מחוז קאס כדי ללכוד עבדים נמלטים. הפשיטות כשלו אולם הן חיזקו את דרישות מדינות הדרום לחקיקת חוק העבד הנמלט בשנת 1850.
החוק

כדי לחזק את הוראות החוק משנת 1793, חוק העבד הנמלט 1850 קבע כי כל מרשל של ארצות הברית או איש ממשל אחר אשר אינו עוצר מי שמואשם בהיותו עבד נמלט יהיה חייב בקנס של 1,000 דולר. מעת שנחקק הוטלה חובה על אנשי משטרה בכל מקום לעצור כל אדם שנחשד בהיותו עבד נמלט, וזאת על בסיס הודעה בשבועה של בעל עבדים. החשוד לא היה יכול לדרוש לעמוד למשפט בפני חבר מושבעים, או להעיד מטעם עצמו. בנוסף, כל אדם שסייע לעבד נמלט בכך שנתן לו מזון או מקלט דינו היה מאסר חצי שנה וקנס של 1,000 דולר. אנשי חוק שעצרו עבד נמלט היו זכאים לבונוס בשכרם או לקידום במקום עבודתם. כיוון שהחשודים בהיותם עבדים נמלטים לא זכו עוד למשפט, הדבר הוביל לתפיסת אפריקאים אמריקאים חופשיים רבים שהובלו לעבדות ללא זכות להגן על עצמם כנגד ההאשמות שהוטחו בהם.
החוק > ביטול החוק הלכה למעשה

בשנת 1854 היה בית המשפט העליון של מדינת ויסקונסין הראשון שהכריז כי החוק בלתי חוקתי, לאחר שהובא לפניו מקרהו של העבד הנמלט ג'ושוע גלובר, והודות למאמציו של איש התנועה לביטול העבדות שרמן בות' אשר הוביל את המאמצים לסיכול השבתו של גלובר לעבדות. בסופו של דבר, בשנת 1859, ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפרשת אבלמן נגד בות', את החלטת בית המשפט של ויסקונסין.
בחודש נובמבר 1850 אישר בית המחוקקים של ורמונט חוק הביאס קורפוס, המטיל חובה על הרשות השופטת ועל רשויות אכיפת החוק לסייע לעבדים נמלטים שנתפסו. החוק המקומי בוורמונט הפך למעשה את החוק הפדרלי לחוק שלא ניתן לאוכפו במדינה וגרם לסערת מחלוקת בארצות הברית כולה, כיוון שהיה זה מקרה שבו מדינה חברה באיחוד מדינות ארצות הברית מבטלת למעשה חוק פדרלי שתוקפו בכל המדינות. אחד הדוברים הבולטים בתנועה לביטול העבדות, ג'ון גרינליף ויטיאר, קרא לחוקים דומים במדינות אחרות והגביר עוד יותר את הסערה במדינות הדרום. מושל מדינת וירג'יניה, ג'ון ב. פלויד, הזהיר כי חקיקה מבטלת דוגמת ורמונט עלולה לדחוף את מדינות הדרום לפרישה מן האיחוד, בעוד הנשיא מילרד פילמור איים כי יפעיל את הצבא כדי לאכוף את חוק העבד הנמלט במדינת ורמונט. איומים אלה לא התממשו.
ביטול חוק העבד הנמלט אד הוק אירע כאשר חברי מושבעים זיכו אנשים שהובאו בפניהם בחשד להפרת החוק. מזכיר המדינה דניאל ובסטר היה מן התומכים הבולטים בחוק העבד הנמלט. הוא רצה בהרשעות פומביות ובולטות של מי שהפרו את החוק. זיכויים על ידי חברי מושבעים מוטטו את שאיפותיו לנשיאות ארצות הברית ופגעו במאמציו ברגע האחרון להביא לפשרה בין מדינות הדרום לצפון. ובסטר עמד בראש התביעה כאשר נאשמים עמדו לדין באשמת הצלת אדם בשם שדרך מינקינס בשנת 1851 מאנשי חוק בבוסטון אשר התכוונו להשיבו לבעליו. חבר המושבעים זיכה את כל הנאשמים. ניסיונותיו של ובסטר לאכוף חוק דחוי בעיני הציבור בצפון כשלו ומפלגתו העדיפה להציב מועמד אחר על פניו לנשיאות.
החוק > השפעת החוק

חוק העבד הנמלט 1850, הציב בעיה בפני תושבים מתנגדי עבדות במדינות הצפון, כיוון שהטיל עליהם ועל מוסדותיהם אחריות אישית לאכיפת חוקי העבדות. כל מי שפעל לביטול העבדות התמודד עם ברירה מיידית בין הפרת חוק שבעיניהם היה לא צודק, לבין התנהגות הנוגדת את מצפונם ואמונותיהם.
חוק העבד הנמלט הביא לתגובה מתריסה מצד פעילי התנועה לביטול העבדות. אב כנסייה מתודיסטית בעיר סירקיוז במדינת ניו יורק, הכומר לותר לי, כתב בשנת 1855:
לעולם לא אציית לו. סייעתי לשלושים עבדים להימלט לקנדה במהלך החודש האחרון. אם הרשויות רצו ממני דבר, מעוני היה בבית 30 ברחוב אוננדגה. אני אודה בכך והם יכולים לקחתי ולכלוא אותי בבית הסוהר על הגבעה; אבל אם הם יעשו כדבר המטופש הזה יש לי די חברים במחוז אוננדגה כדי למחות את בית הסוהר מעל פני האדמה לפני עלות השחר. העבדים לא יכולים עוד לשלוט על מה שמעולם לא דמיינו.
הדברים לא היו רחוקים מן המציאות. שנים ספורות לפני שהתפרסמו, בשנת 1851, במקרה הידוע בשם "הצלת ג'רי" (Jerry Rescue), פעילי התנועה לביטול העבדות שחררו בכוח עבד נמלט שעמד להישלח בחזרה לאדוניו בדרום והבריחו אותו בהצלחה אל מעבר לגבול קנדה.
מתנגדים אחרים לחוק, כמו המנהיגה האמריקאית אפריקאית הארייט טאבמן התייחסו לחוק כאל מכשול אחד נוסף בדרך להשגת מטרתם. התגובה הברורה ביותר הייתה הפיכתה של קנדה ליעד המועדף על עבדים נמלטים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הגנרל בנג'מין באטלר הצדיק את סרובו להשיב עבדים נמלטים למדינות הדרום בהתאם לחוק, בכך שמאחר ומדינות האיחוד ומדינות הקונפדרציה נמצאות במצב מלחמה, ניתן להחרים את העבדים הנמלטים ולשחררם, כאילו היו שלל מלחמה. אף מדינות הדרום טענו כי חוק העבד הנמלט תקף אך ורק במדינות הצפון, ומעת שפרשו מן האיחוד אין לחוק עוד תוקף במדינות הדרום.
ב-13 במרץ 1862 הוציא הנשיא לינקולן פקודה האוסרת על קציני צבא האיחוד להשיב עבדים נמלטים למדינות הדרום. ב-1 בינואר 1863 פרסם הנשיא לינקולן צו נשיאותי, הידוע בשם "הכרזת האמנסיפציה" ובו הורה על שליחתם לחופשי של 3.1 מיליון העבדים שחיו בארצות הברית, עם התקדמות צבא האיחוד דרומה, בא החופש לשאר העבדים.
ראו גם

רכבת המחתרת
חוק העבד הנמלט 1793
זהות וירטואלית

דמות וירטואלית המופעלת על ידי שחקנית
זהות וירטואלית זו זהות חברתית דרכה משתמשי האינטרנט מגדירים עצמם בקהילות מקוונות ובאתרים. זהות מתמודדת עם השאלה 'מי אני' ובדרך כלל מתקשרת לשאלות נוספות של שייכות ומיקום עצמי בהקשרים חברתיים. בתקשורת בין אישית חיוני לדעת את הזהות של האדם איתו מתקשרים על מנת להבין ולהעריך את האינטראקציה. אף על פי כן, בעולם הווירטואלי, הזהות היא מעורפלת ונעדרים רמזים רבים על האישיות.
ישנם גולשים המעדיפים להשתמש בשמם האמיתי בעוד שאחרים מעדיפים להיות אנונימיים ולהזדהות בכינויים. במספר פלטפורמות כמו פורומים באינטרנט ומשחקים רבי משתתפים, המשתמשים יכולים לייצג עצמם וויזואלית באמצעות בחירת אווטאר (דמות וירטואלית ויזואלית) וכן אדם אחד יכול ליצור מספר זהויות וירטואליות.
מסכה על "הזהות האמיתית"

אדם יוצר את הזהות הציבורית שלו במהלך אינטראקציות חברתיות. 'העצמי החברתי' עוסק בהצגה של מי שאני באמת או מי שהוא רוצה שאחרים יחשבו שהוא.
הסוציולוג גופמן טוען כי ההחלטות של אנשים לגבי 'העצמי החברתי' שלהם, שולטות בחלק גדול מההתנהגות הציבורית שלהם. את המידע לתאוריה הוא אסף מתצפיות נטורליסטיות בהן בחן איך אנשים מתנהגים בציבור. הוא הסיק כי החיים בציבור מספקים לנו הזדמנות להציג את עצמנו בצורה אסטרטגית וליצור דימוי של עצמנו בעיני אחרים. אינטראקציות חברתיות הן הבמה בה אנו מציגים את הטענות הנ"ל, בהתעלם ממי שאנחנו באמת. האינטרנט מאפשר לגולשים להציג את 'העצמי החברתי' בכל דרך בה הגולש יבחר.
דוריאן וישנייבסקי וריצ'רד קווין בספרם 'בניית קהילות וירטואליות' חקרו זהויות וירטואליות עם דגש על רעיון "מיסוך" הזהות כלומר, יצירת 'מסיכה' על הזהות האמיתית. הם מצאו כי כאשר גולשים באינטרנט יוצרים אינטראקציה עם גולשים אחרים הם נוטים לבנות מסיכה על הזהות האמיתית שלהם. המסכה באינטרנט אמנם אינה חושפת את הזהות האמיתית של הגולש אך חושפת לעיתים רמזים על האדם שמאחורי המסיכה. לדוגמה, אם אדם בחר בכינוי של כוכב רוק זה חושף את התעניינותו במוזיקת רוק. אם אדם בוחר להסתיר לגמרי את הזהות שלו זה מסגיר את הפחד שלו וחוסר הערכה עצמית מאחורי המסכה השקרית. בגלל הדינמיקה הרגשית והפסיכולוגית אנשים יכולים שלא לרצות ליצור אינטראקציות ברשת. כשיוצרים את המסכה על הזהות, האדם יוצר לעצמו רשת ביטחון. אחד הפחדים הגדולים ברשת הוא החדירה לפרטיות, פחד זה מונע מאנשים לחשוף מי הם באמת, המסכה יוצרת תחושת ביטחון שגורמת ליצירת אינטראקציות ללא חשש.
זהויות וירטואליות בפלטפורמות שונות > בלוגים

בלוגים מאפשרים לאינדיבידואל להביע את דעותיו ברשת ולקבל עליהן תגובות. ישנם שישה אלמנטים עיקריים אשר בלוגרים מביעים בזהות שלהם:
זהות דרך שם וכותרת הבלוג - רוב הבלוגרים משתמשים בכינויים ולא בשמם האמיתי כדי לא ליצור קישור ישיר עם הזהות האמיתית. במחקר שנערך למדגם של 200 בלוגים, רק ארבעה מהם נכתבו על ידי אנשים שהשתמשו בשמם האמיתי. בלוגרים לעיתים חושפים פרטים בבלוג שלא היו חושפים לחברים או למשפחה, לפעמים הפרטים הללו יכולים ליצור תוצאות שליליות על מקום עבודה לדוגמה ומערכות יחסים.
פרופיל משתמש - התוכן של הפרופיל מציע מידע בסיסי על הבלוגר, כמו עיסוק, תחביבים או כל דבר שהבלוגר חושב לנכון שעליו לחשוף.
זהות דרך התוכן - עם הזמן, בלוגרים מספרים את הסיפורים שלהם, על המשפחות שלהם, מקום מגוריהם, ההיסטוריה שלהם ומערכות יחסים. הבלוגר יוצא מנקודת הנחה שהקורא עקב גם אחרי כל הסיפורים הקודמים שלו ולכן לא מפרט אם מזכיר סיפור שכבר כתב עליו בעבר. בלוג זה לא יומן אלא דיאלוג עם קוראים אחרים. ההחלטה של מה לשתף ומה לא תלויה בבלוגר בלבד, התוכן מאפשר להכיר את הבלוגר דרך הזהות שהוא מציג.
זהות דרך קול - או סגנון הכתיבה, כוללים אלמנטים כמו נימה וניסוח הייחודיים לכל בלוגר. מילים לא רק מספרות סיפור אלא מציינות למשל רמות של לחץ או חוש הומור.
זהות דרך לינקים מצורפים - בדרך כלל בלוגרים מצרפים קישורים לאתרים אחרים. קישורים אלו יכולים לספק מידע על הזהות. לדוגמה לינקים של מוזיקה שהבלוגר אוהב לשמוע, ספרים שקרא, צילומים שצילם, אתרים/ בלוגים אחרים שאהב וכו'.
זהות דרך עיצוב ויזואלי - רוב הבלוגרים מתחילים את הבלוג שלהם בתבנית סטנדרטית אך עם הזמן הם נוטים להפוך את העיצוב לאישי. חלק מהבלוגרים יוצרים לעצמם אווטאר ויזואלי ואחרים שמים תמונה של חלק מסוים מהגוף שלהם (לדוגמה רק החלק האחורי). בנוסף לכך, בלוגרים משתפים תמונות שצילמו היוצרות מרחב ייחודי לבלוגר. בזמן שהבלוגר בוחר לעצמו זהות שתביע מי הוא, הבחירות הללו מחזקות את הנורמות החברתיות.
זהויות וירטואליות בפלטפורמות שונות > אתרי הכרויות

באתרי הכרויות יש אפשרות ליצור לעצמך כל זהות שרק תרצה, יכולים להמציא נתונים פיזיים, עיסוק, גיל וכו'. האדם נמצא בין המציאות לפנטזיה ובאמצעות הזהות הווירטואלית שלעיתים קרובות אינה תואמת את המציאות לגמרי, הוא בונה לעצמו דמות שהיה רוצה להיות כזו.
זהויות וירטואליות בפלטפורמות שונות > טוקבקים

הכוח של הטוקבקיסטים מתקשר לאנונימיות, ניתן להזדהות בכתיבת הטוקבק וכן, ניתן להמציא זהות וירטואלית בדויה. כשכותב הטוקבק לא צריך לעמוד מאחורי הדברים שהוא אומר, יש תחושה של שחרור (כשם שגנב פורץ עם מסכה). האינטרנט מספק בצורה זו את תחושת האנונימיות ואי חשיפה של הזהות האמיתית. בשנת 2011 עבר בקריאה ראשונה חוק הטוקבקיסטים אותו הגה חבר הכנסת זבולון אורלב. חוק זה אמור להסדיר את התנאים בהם תותר חשיפת זהותו של אלמוני המפרסם מידע באינטרנט. אדם שסבור שיש פגיעה בשמו הטוב או בקניין הרוחני שלו רשאי לדרוש מספקיות האינטרנט את שם האדם האלמוני שפרסם את התוכן, ניתן לראות בחוק זה פגיעה בשמירה על הזהות הווירטואלית.
זהויות וירטואליות בפלטפורמות שונות > משחקי מחשב

משחקי מחשב אינטראקטיביים, רבי משתתפים ברשת מאפשרים לאנשים מכל העולם להצטרף לקהילת המשחקים הווירטואלית וליצור דמויות אישיות בספירה הווירטואלית. לדמות וירטואלית זו קוראים אווטאר (דמות וירטואלית). השחקן יכול לבחור את מין האווטאר, מאפיינים פיזיים כמו צבע שיער, צבע עור, צבע עיניים ותכונות אישיות. שאר השחקנים רואים את האווטארים של המשתתפים האחרים. במחקר מ-2009 התברר כי אף על פי שרוב הגיימרים הם גברים, הם בוחרים באווטארים נשיים. האפשרות לבחור בזהות וירטואלית השונה לחלוטין מהזהות האמיתית מאפשרת בריחה מהמציאות וניתוק מחיי היום יום. סיבה נוספת לכך היא האפשרות לבחור בדמות שהיא האידיאל של הגיימר, כיצד היה רוצה להיראות ב"עולם האמיתי" וכן, עיצוב אווטאר בולט גורם לו להיות במרכז תשומת הלב דבר שגיימרים רבים היו מעוניינים בו, גם במציאות.
זהויות וירטואליות בפלטפורמות שונות > רשתות חברתיות

ברשתות חברתיות מקוונות כמו פייסבוק המנויים יכולים ליצור לעצמם פרופיל משתמש אישי, לכתוב על עצמם, להוסיף תמונות, לשתף לינקים ועוד. בדרך כלל אנשים בוחרים להציג רק את הדברים השמחים והתמונות המחמיאות. אנשים נוטים שלא לפרסם סטטוסים ותגובות שליליות כדי שהחברים שרואים זאת לא יחשבו עליהם דברים שליליים וכן, שכולם יחשבו שחייהם טובים, רווי מסיבות והנאה. הפייסבוק מהווה מעין אשליה, סימולקרה - שיעתוק מזויף של משהו שאינו באמת אמיתי, אנשים מוסיפים חברים על מנת שיראו שיש להם הרבה חברים. הזהות האמיתית לא בהכרח מתבטאת ברשתות החברתיות, אלא נוצרת זהות וירטואלית כפי שהגולש היה רוצה שחבריו יראו אותו. הרשת החברתית של גוגל (google+) ו־FACEBOOK מקדמים מדיניות של הזדהות בשם האמיתי. לדוגמה הסופר סלמן רושדי נחסם בפייסבוק מאחר שהשם שמופיע לו בדרכון הוא אחמד רושדי. ניתן לראות במדיניות זו ניסיון לטשטש זהויות וירטואליות פיקטיביות ואנונימיות.
זהויות וירטואליות בפלטפורמות שונות > זהות וירטואלית בחינוך

זהות וירטואלית בחינוך באה לידי ביטוי באחת הפלטפורמות הבולטות למציאות וירטואלית, Second Life. פלטפורמה זו משמשת בין היתר, מחנכים ומורים ליצירת שיעורים אינטראקטיביים בהם תלמידים יכולים לשוטט במרחב מסוים שהגדיר המורה, ללמוד מגירויי הסביבה או מפורומים ושיחות צ'אט עם עמיתים. צורת השימוש בפלטפורמה זו מתחילה ביצירת אוואטר בדמות לבחירת המשתמש, בעזרתה משוטטים במרחב הווירטואלי. תהליך יצירת האווטאר, כמו תהליך גיבוש זהות "אמיתית" הוא תהליך מורכב, שתחילתו וסופו שונים זה מזה. האווטאר, יכול להיות כל דמות שייבחר יוצרו. במקרים אחדים, יוצר האווטאר מפתח אמפתיה כלפי הדמות שיצר ובוחר להשתמש בה לעיתים קרובות יותר. ככל שהשימוש באווטאר נהיה מגוון יותר, יוצרי אווטארים רבים מרגישים צורך ליצור יותר מדמות אחת שמייצגת אותם. במקום להחליף את מאפייני הדמות שיצרו אחת לתקופה, הם מעדיפים ליצור דמויות נוספות המייצגות אותם במצבים שונים בחייהם. מחנכים ומורים, עשוים להרגיש צורך לפתח מספר דמויות שכאלו, על מנת להשתמש בכל אחת מהן בסיטואציה אחרת, חברתית או מקצועית בנפרד.אחד הדברים המעניינים ביצירת זהות וירטואלית בהקשר של חינוך, הוא היכולת של תלמידים לחקור נושאים מורכבים או מאתגרים יותר מבלי להיות חשופים לביקורת, היות שהם משתמשים בשם בדוי, בוחרים בנראות פיזית שונה ומשוטטים במרחב כאשר לא ניתן לזהות אותם. הניתוק מהזהות ה"אמיתית" של הלומד, מאפשרת לו להיות חלק מסיטואציות תרבותיות שככל הנראה לא היה מתנסה בהן במרחב אחר. משתמשי Second Life מעידים על הצורך להשתמש בזהות שלא בהכרח מייצגת אותם בחייהם, כדי להיות חלק מקבוצות מסוימות ולחוות וללמוד על תחומים המעניינים אותם. זהות האווטאר מאפשרת ללומדים רבים לפרוץ את גבולות המראה החיצוני כדי להשתלב בסביבות המעניינות אותם מבלי לחשוש שישפטו או לא יקבלו אותם מסיבות שונות. עם זאת, השימוש בזהות שאינה מייצגת את האדם מאחורי האווטאר, לא תמיד מאפשרת לאותו אדם לייצר חברויות אמיתיות עם אווטארים אחרים במרחב ה-Second Life, לכן בסיטואציות רבות ייתכן שיוצר האווטאר ירגיש צורך לחשוף את זהותו האמיתית כדי ליצור חברות המבוססת על זהותו האמיתית. יצירת האווטאר והזהות בסביבת ה-Second Life, מאפשרת לתלמידים להיות עמיתים ללמידה של חבריהם ולא רק ללמוד בדרכים המסורתיות. למורים לעומת זאת, ניתנת האפשרות להיות מקדמים ומנחים של אותם תלמידים ולאפשר להם להתנהל בסביבה זו כפי שהיו רוצים לעשות במרחב הכיתתי של בית הספר.
הערות שוליים

↑  . Donath S. J.(1995) Identity and deception in the virtual community. Prepared for: Kollock, P. and Smith M. (eds). Communities in Cyberspace. London: Routledge
↑  Goffman, E (1959) The Presentation of Self in Everyday Life New York: Doubleday Anchor
↑  Dorian Wiszniewski and Richard Coyne: Building Virtual Communities
↑  Wiszniewski, Dorian., & Richard Coyne (2002), Mask and Identity: The Hermeneutics of Self-Construction in the Information Age. In K. Ann Renninger & Wesley Shumar (Ed.) Building Virtual Communities (pp. 191-214). New York, New York: Cambridge Press
↑  Dennen, Vanessa Paz (2009), "Constructing academic alter-egos: identity issues in a blog-based community", Identity in the Information Society (Springer) 2: 7
↑  Whitty, M.T. & Carr, A.N. (2003). Cyberspace as potential space: Considering the web as a playground to cyber-flirt. Human Relations, 56(7), 861-891.
↑  יהונתן ליס, חוק הטוקבקיסטים אושר בקריאה ראשונה, באתר ynet
↑  Turkle, S. (1997b). Multiple subjectivity and virtual community at the end of the Freudian century. Sociological Inquiry, 67(1), 72-84
↑  וויליאם דרסיוויץ, השראה: החברות מתה, באתר כלכליסט, 24 בדצמבר 2009
↑  אהוד קינן, סלמן או אחמד רושדי? שאלו את פייסבוק, באתר ynet, 15 בנובמבר 2011
↑  Steven Warburton, Loving Your Avatar
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549680405171  LCCN: sh2006002330  NKC: ph934288
חיים הלל פריד (רופא)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 באוקטובר 1913
 פטירה:  21 בנובמבר 2008 (בגיל 95)
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  קרדיולוג
 
פרופ' חיים הלל פְרִיד
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
חיים הלל פְרִיד (11 באוקטובר 1913 – 21 בנובמבר 2008) היה רופא קרדיולוג ישראלי, מנהל מחלקות ומנהל בפועל של בית החולים דונולו ביפו, פרופסור לרפואה פנימית וקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

פריד נולד בעיר וילנה שבליטא, בן לשושלת רבנים ארוכה ומיוחסת, נצר לרבי חיים מוולוז'ין (מחשובי תלמידיו של הגאון מווילנה, ומייסדה של ישיבת עץ חיים – ישיבת וולוז'ין, "אם הישיבות") וחתנו רבי הלל פריד. סבו, רבי חיים הלל פריד – נכדו של רבי הלל – היה משנה לראש ישיבת וולוז'ין, בעל שו"ת "חוט המשולש" (נפטר שנתיים לפני הולדתו, ופריד נקרא על שמו); אביו, הרב שמואל פריד, היה ממלא מקום הרב הראשי בווילנה.
פריד סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה וילנה. התכונן לעלות לארץ ישראל, אך נותר בליטא לסייע לאביו, שנפגע בתאונה. לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ב-1941 וכיבוש וילנה היה אביו מראשוני הנרצחים בפונאר. פריד עצמו חי בגטו וילנה ועבד בו כרופא, עד לחיסול הגטו בספטמבר 1943. לאחר מכן שהה בכמה מחנות ריכוז, ולבסוף הגיע למחנה העבודה דַאוּטְמֶרְגֶן (Dautmergen) שבדרום-מערב גרמניה. באפריל 1945 הוצעד עם יתר האסירים בצעדת מוות, ובמהלכה הצליח להימלט עם כמה מחבריו.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, עלה פריד לארץ ישראל דרך מצרים. הוא התיישב בירושלים, ובהיעדר תקנים, עבד כמתנדב במחלקה של משה רחמילביץ' (מאבות הרפואה בישראל) בבית החולים הדסה הר הצופים. לאחר נטישת בית החולים ב-1948, במלחמת העצמאות, עבר לנהל את מחלקה פנימית ב' בבית החולים הממשלתי ביפו. ב-1970 היה פריד למנהלו בפועל של בית החולים. לאחר מכן היה מנהל מחלקה פנימית בבית החולים וולפסון בחולון.
פריד היה מומחה לצנתור. הקורסים בקרדיולוגיה שהעביר היו הבסיס להקמת בית הספר ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כנשיא המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בשנת תש"ס-2000 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
היה נשוי לשרה פריד (1926–2011), ואב ליעל, שאלי ויהודה.
חיים הלל פריד נפטר בסתיו 2008, בן 95 במותו.
נקבר בבית העלמין קריית שאול. אשתו נפטרה כשנתיים וחצי אחריו, ונקברה לצדו.
בני-דודתו הם פרופ' חיים הלל בן-ששון ופרופ' יונה בן-ששון, אביו של פרופ' מנחם בן ששון.