stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הדין העממי (גרמניה הנאצית)
רקע > רפובליקת ויימאר > בית הדין העממי של בוואריה

בשנת 1918, עם התפרקות השלטון של הקיסר והמעבר לשלטון רפובליקני, התחוללו עימותים אלימים בין כוחות קומוניסטיים, כוחות סוציאליסטיים וכוחות הממשלה בערים המרכזיות של גרמניה, ובעיקר בברלין ובמינכן בירת מחוז בוואריה. במהלך 1919 הוכרזה הרפובליקה העממית של בוואריה, ובאפריל תפסו הקומוניסטים את השלטון והכריזו על הקמת "הרפובליקה המהפכנית השנייה" על בסיס המודל הסובייטי. הממשלה הלאומית הכריזה על ממשל צבאי, שלחה חיילים "כדי להחזיר את הסדר", ובמשך ימי הלחימה נהרגו אלפי אזרחים. חלקם הוצאו להורג ללא משפט.
בחודש נובמבר 1918, במהלך המהומות בבוואריה, הוציא קורט אייזנר, ראש ממשלת הרפובליקה העממית הבווארית צו להקמת בתי דין עממיים, במתכונת של בתי דין מיוחדים, על מנת לשפוט במהירות, ותוך עקיפה של סדרי הדין המקובלים, את אלו שנאשמו בעבירות בגידה וכן רצח, הריגה, שוד, ביזה, אונס והצתה. בתי המשפט העממיים נבדלו מבתי המשפט הפליליים הרגילים בכך שהיו להם הליכים מקוצרים, ולא ניתן היה לערער על פסקי הדין. הם נקראו בתי דין עממיים מאחר שמבין חמשת השופטים בפאנל, רק שניים היו שופטים מקצועיים ושלושה שופטים נוספים היו מקרב "העם". עוד בחורף 1918/19 הוקמו בתי משפט עממיים בכל בית דין אזורי בבוואריה. ביום 12 ביוני 1919 אושרר הצו על ידי יוהנס הופמן (Johannes Hoffmann (SPD)) שהקים בבוואריה את הרפובליקה הסובייטית הבווארית. בגלגול זה הובאו בפני בית המשפט אנשים שהיו חשודים בפעילות אנטי-מהפכנית וב-29 באפריל 1919 נידונו שמונה אנשים למוות. עם דיכוי המרידה בבוואריה על ידי הצבא הגרמני, בסיוע מיליציות לאומניות שנשלחו לדכא את המרד על ידי פרידריך אברט, הוארך שוב תוקף פעילותם של בתי הדין העממיים, הפעם כבתי משפט צבאיים שבהם ישבו שופטים אזרחיים, והם כונו "בתי המשפט העממיים של בוואריה". חברי הממשלה המהפכנית וחברי מפלגות השמאל שנטלו חלק בהקמת הרפובליקה הובאו לדין באשמת בגידה חמורה. אחד נידון למוות ו-2,209 לתקופות מאסר משתנות. בתי המשפט העממיים של בוואריה פעלו עד שנת 1924 ודנו ב-31,000 מקרים של בגידה ובגידה חמורה. המפורסם במשפטים היה משפטם של מנהיגי המפלגה הנאצית ובראשם אדולף היטלר על חלקם בפוטש במרתף הבירה.
ההיסטוריון הגרמני פרנץ באואר (גר') קובע כי בתי דין אלו שימשו רקע והשראה לבתי הדין העממיים הנאציים, וכי הקמתם ופעילותם היו מנוגדים לכללי החוקה של ויימאר.
רקע > נאציפיקציה של הרשות המחוקקת > טיהור מערכת המשפט הגרמנית

עם כניסתה של המפלגה הנאצית אל תוך מערכת השלטון הגרמנית, החל תהליך של השתלטות על המערכות האזרחיות על ידי הטמעתן בתוך מנגנוני המדינה ושילובן כחלק מכלי השרת של המפלגה הנאצית עצמה. תהליך זה כלל מספר מהלכי-בזק, שהראשון שבהם היה "ניקוי" מערכת המשפט מעורכי דין יהודים או עורכי דין שלא היו נאמנים למפלגה הנאצית. בשנת 1933 השתלטה אגודת המשפטנים הנאצים (BNSDJ), בראשותו של האנס פרנק, על לשכת עורכי הדין הגרמנית, וב-7 באפריל 1933 עבר החוק שקבע את הקריטריונים לקבלת רישיון לעריכת דין ובו נאסר על יהודים, קומוניסטים וחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לעסוק במקצוע. באותו יום נחקק גם החוק ל"שיקום שירות המדינה המקצועי" שסילק שופטים, תובעים ועורכי דין יהודים, סוציאליים או שהוגדרו "לא אמינים פוליטית" מתפקידיהם. נקבעו גם חוקים או מדיניות שמנעו ממשפטנים יהודים מלהחזיק במשרות אחרות הקשורות לחוק, ואסרו עליהם לשמש כנוטריונים, ולעבוד כעוזרים משפטיים, כמנהלי משרדי עורכי דין, או בהוראה.
הרשות השופטת הגרמנית לא הביעה התנגדות לפעולות אלה אלא שיתפה פעולה באופן מלא. ב-21 באפריל 1933 – שבועיים לאחר שהחוקים שאיפשרו הרחקת יהודים ומתנגדי משטר נכנסו לתוקף – איגוד השופטים הפרוסיים פרסם הצהרה שקוראת לחבריה "להיכנס לקו החזית של אדולף היטלר". בהתאם לחוקי ה-7 באפריל 1933, כל עורכי הדין והשופטים נדרשו למלא שאלון שעקב אחר מורשת הדם שלהם ודרש מהם לחשוף את כל פעילות פוליטית. מי שלא ענה לדרישות החוק סולק. משהושלם תהליך זה נדרשו כל השופטים ועורכי הדין להתיישר לפי מדיניות המפלגה הנאצית בתהליך שנקרא "תיאום" מערכת המשפט.
רקע > נאציפיקציה של הרשות המחוקקת > "תיאום" מערכת המשפט

החזון של אדולף היטלר היה שמערכת המשפט תהפוך לכלי שרת בידי מערכות השלטון, שההתחייבויות המקצועיות של עורכי דין יעברו מהלקוח למדינה, ושעורכי הדין יתנהלו לפי חוקים ותקנות שנכתבו על פי צורכי המדינה. מטרה זו הושגה בתהליך שהנאצים כינו "תיאום המקצוע". בסוף התהליך הפכו מערכת המשפט והמשפטנים לכלי שרת הפועל לפי תכתיבי המפלגה הנאצית והעומדים בראשה.
כאשר מקצוע עריכת הדין טוהר מיהודים וממתנגדי משטר על ידי החוק, המדיניות והפרקטיקה, המערכת המשפטית איבדה את מעמדה העצמאי והפכה לזרוע של הממשלה ובשליטתה המלאה. בפברואר 1934, נחקק חוק "העברת ניהול הצדק לרייך", שהעביר את השליטה על לשכת עורכי הדין ומערכת המשפט מכללה לידי הממשלה, והעניק את זכות החקיקה של צווים ותקנות לשם ניהול מערכת המשפט לידי משרד הצדק של הרייך. בשנת 1936 בוטל החוק שקבע את עצמאות לשכת עורכי הדין, והוחלף ב"קוד עורך הדין הלאומי", שעל פיו חברות בלשכה מחייבת נאמנות למפלגה הנאצית, לתורתה ולחוקיה. עורכי הדין נדרשו לתאם ולהתאים את חשיבתם ומעשיהם לתכתיבים של המפלגה הנאצית. על פי התקנות והצווים של משרד הצדק של הרייך, עורכי הדין והשופטים היו צריכים "לצעוד כחיילים בצבא של הפיהרר". הם נדרשו בשבועת נאמנות כדלקמן:
”אני נשבע בפני האל, שאני נכון לציית למנהיג הרייך הגרמני והעם, אדולף היטלר, אני מתחייב לקיים את החוק ואת חובות המשרה שלי”
הכללים החדשים של אתיקה מקצועית שנקבעו על ידי לשכת עורכי הדין כללו את הדרישה העיקרית והראשונית והיא חובתם האתית של כל עורכי הדין להפגין תמיכה בלתי מעורערת בהיטלר ועושי דברו בהקשרים מקצועיים ואישיים כאחד. כללים אלה נאכפו על ידי "בית משפט לכבוד", שפעל במסגרת ותחת סמכותו של בית המשפט העליון הגרמני. עורכי דין נענשו וסולקו מהמקצוע אם הם חרגו מנאמנות לסדר היום הנאצי בחייהם האישיים או המקצועיים. השינוי בגישה של מערכת המשפט החל בתיאום הכשרה של עורכי דין חדשים בבית הספר למשפטים עם דרישות המפלגה הנאצית. אחרי הטיהור של אקדמאים בשנת 1933 מונו אקדמאים חדשים לתפקידי מפתח על פי נאמנותם למפלגה הנאצית. לאקדמאים בפקולטות למשפט נאמר "לראות את הפיהרר כדמות של אור וגבורה. דמות המובילה את הנשמה הגרמנית מתוך העומקים לתוך אור, מראה את הנתיב הבטוח לוואלהאלה." כך הובטח שנאשמים, ובפרט נאשמים ב"פשעים פוליטיים", לא יזכו לקבל ייצוג משפטי אלא למראית עין בלבד. לעיתים קרובות סנגורים פעלו נגד הנאשמים בעת הדיונים בבית המשפט.
רקע > בסיס חוקי

בית הדין העממי מתואר לעיתים כמוסד ייחודי לגרמניה הנאצית המנותק מהבסיס החוקי של מערכת המשפט הגרמנית מכללה. מחקרים בתחום המשפט מצביעים על מקומו של בית הדין העממי כחלק לגיטימי ומבוסס חוקית על תקדימים משפטיים בתקופת רפובליקת ויימאר, ומצביעים על העובדה כי תקדימים ופרשנות מרחיבה של החוק על פי שיטת שופטי בין הדין העממי המשיכה להתקיים בתוך מערכת המשפט הגרמנית גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
סעיף 105 לחוקת ויימאר אסר על הקמת בתי משפט לשפיטה בתיקים אינדיבידואליים אך לא אסר על הקמת בתי משפט מיוחדים למשפט בקטגוריות כלליות. על פי קביעת הרייכסטאג הוקם בית דין מיוחד בשנת 1922 לאחר רצח ולטר רתנאו שבסמכותו היה לשפוט נאשמים ב"רצח פוליטי". בבית משפט זה ישבו בדין תשעה שופטים מתוכם שישה אנשי ציבור. גם להגבלת פעילות סנגורים בפני ערכאות שיפוטיות או ציבוריות היה תקדים, כאשר הרייכסטאג קבע כי עורכי דין המייצגים את חברי המפלגה הקומוניסטית יעשו זאת תחת אישור מיוחד בהליכים בפני בית המשפט העליון של הרייך (Reichsgericht) (תעתיק: רייכסגריכט). נוהג זה המשיך גם לאחר מלחמת העולם השנייה בבתי המשפט של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
רקע > בסיס חוקי > סדרי דין

הבסיס החוקי וההלכה המשפטית הנאצית קבעו כי פסק הדין הניתן במשפטים יהיה על פי כללי "פסק דין פופולרי" (גרמנית: Gesundes Volksempfinden) כלומר פסק הדין חייב להינתן על פי שיקולי טובת המדינה. במילים של היטלר עצמו: "הרשות השופטת חייבת, בראש ובראשונה, לשרת ולשמר את קיום העם והקהילה לא את הפרט. העם הוא המוקד החוקי". הביטוי המעשי לציווי זה היה מתן פסקי דין התואמים את רצונו של היטלר. קונספציה זו קיבלה את השם "עקרון הפיהרר". בשנת 1936 הורה האנס פרנק לשופטים כי העיקרון הבסיסי בקביעת פסק הדין וגזר הדין, על פי האידאולוגיה הנאצית, הוא ההתאמה לרצונו של היטלר. רולנד פרייזלר נשיא בית הדין העממי סיכם: "פסק הדין צריך להינתן בהתאם לסטנדרטים ולהנחיות שהפיהרר עצמו נתן שוב ושוב לאנשים".
לפיכך, הייתה זו חובתו של השופט להפעיל את "עיקרון הפיהרר" בכל משפט. אם השופט טעה, פסק הדין שונה כך שישקף את רצונו של היטלר. אם השופט טעה פעמים רבות מדי, הוא סולק מתפקידו, וכך היטלר הפעיל שליטה מוחלטת לא רק על בתי המשפט אלא גם על תוצאות של משפטים. להבטיח שליטה זו הגסטאפו פיקח על החלטות השופטים ודיווח בחזרה לרשויות הממשלה הנאצית ובסופו של דבר להיטלר – אם פסקי דין היו קלים מדי או בניגוד לקווים של "עקרון הפיהרר". בסוף שנת 1942 שלח אוטו טירק, שר משפטים של גרמניה הנאצית, סדרת מכתבים לשופטים ובהם הנחיות למתן גזרי דין. מכתבים אלו ביטלו לחלוטין כל שיקול דעת עצמאי של השופטים וקשרו את ההליכים לאידאולוגיה הנאצית. ההנחיות כללו הוראות מפורשות לגזרי דין מחמירים לחשודים ממוצא יהודי, נאשמים בעבירות "פוליטיות" וכל מי שהמפלגה הנאצית סימנה כאויב. ההנחיות קובעות כי חוסר ציות ומתן גזרי דין שלא עומדים בקנה אחר עם הדרישות יביא לשינוי פסקי הדין ולענישה חמורה נגד השופט עצמו החל מהעברה מהתפקיד, סילוק מלשכת עורכי הדין וכלה בהליכים פליליים.
בשנת 1944, הורעו הזכויות של הנאשמים. הזכות לייעוץ והגנה משפטית שהיו מוגבלות מאוד גם לפני כן בוטלו והותלו בשיקול דעתו של השופט – גם במקרים של עבירות שעונש הקבוע עליהן היה עונש מוות. יתר על כן, גם יכולתו של הסנגור לייצג את הלקוח הוגבלה מאוד. על מנת להופיע כסנגור, עורך הדין נדרש לקבל אישור ממשרד המשפטים, ומנשיא בית המשפט (שיכלו למשוך את הסכמתם בכל עת כולל במהלך המשפט, מכל סיבה שהיא כולל הסיבה שההגנה מציגה טיעונים לחפות הנאשם). התובע שלט אם ומתי הסנגור יכול לדבר עם הלקוח או לחקור עדים, וגם קבע האם ההגנה יכולה להציג ראיות. על פי החוק הסנגור לא יכול היה להעלות טיעונים שעשויים להתפרש כביקורתיים כלפי המדינה – על פי שיקול דעת השופטים. אם הושמעו טיעונים "ביקורתיים", הסנגור היה מסולק מתפקידו ועלול היה לעמוד בעצמו כנאשם בהליך פלילי. נאשם שעדותו בבית המשפט נקבעה כעדות שקר, או כללה השמצות או עשויה הייתה להתפרש כביקורת כנגד המדינה, הממשלה והעם – השופטים יכלו לסלק את הסנגור שלו מתפקידו ולראות בו כבעל אחריות פלילית לפשעים שביצע הנאשם וכשותף לפשע.
רקע > בסיס חוקי > ערעורים וסיכון כפול

מתחילה ערעור על פסק הדין של בית הדין העממי לא היה אפשרי מאחר שבית הדין היה הערכאה העליונה ופסק הדין בוצע בדרך כלל מיידית או תוך 24 שעות. נאשמים יהודים ופולנים לא היו רשאים בשום אופן לערער על החלטות של בית משפט גרמני.
עם פרוץ המלחמה הנהיג משרד המשפטים הגרמני שני נהלים שאיפשרו לתביעה לדרוש משפט חוזר לנאשמים על רקע של "טעות שיפוטית", ואפשר לשפוט את הנאשם פעמיים על אותה עבירה בניגוד לכלל המשפטי האוסר על סיכון כפול.
הנוהל הראשון, "התנגדות חריגה" ("Nichtigskeitbeschwerde"), אפשר לתובע הראשי להגיש התנגדות בתוך שנה לאחר שמשפט שניתן פסק דין אם לתובע יש חשש שפסק הדין נוגד את הצדק ויש צורך בהחלטה שונה. הרכב מיוחד של בית המשפט העליון של הרייך היה נדרש לדון בתיק שנגדו הוגשה ההתנגדות "פעם שנייה". התנגדויות חריגות הוגשו בעשרים ואחת הזדמנויות. בארבע מקרים הוחמרו עונשי המאסר באופן משמעותי ובארבעה עשר מקרים גזרי הדין שונו לעונש מוות. בערעור אחד שהוגש מטעם שוטר גרמני שהורשע בהכאת אסיר על מנת להוציא הודאה, בוטלו ההליכים על ידי משרד המשפטים לפני שההרכב המיוחד יוכל להכריע. בשני מקרים הקל בית המשפט בעונשם של הנאשמים.
הנוהל השני, "ביטול המשפט על רקע התנגדות יוצאת דופן" (außerordentlicher Einspruch), הסמיך את התובע הציבורי לערער על פסק דין סופי בתוך שנה על רקע של "פרשנויות משפטיות לקויות". בית המשפט העליון של הרייך הוסמך לבטל את החלטת בית המשפט קמא, לתת פסק דין חדש או להפנות את התיק לבית המשפט המקורי. החוקר אינגו מולר כותב כי בערך שלושה רבעים מהערעורים הוגשו מטעם התביעה. המקרים שבהם בית המשפט העליון לא תמך בעמדתם של התובעים הציבוריים היו נדירים ביותר. נהלים אלו הופעלו על מנת לכפות עונשים מחמירים, ושבעה מתוך 10 משפטים חוזרים, שבדרך כלל היו הליך קצר מאוד, הסתיימו בגזר דין מוות. לעומת זאת, סנגורים היו מוגבלים בבקשות למשפט חוזר, והדבר היה אפשרי רק במקרה שבית המשפט שוכנע שנתגלו ראיות חדשות. בקשות לחנינה נדחו בדרך כלל מאחר שהנאשמים הוגדרו מתחילה כ"אויבי המדינה".
גם לאחר מתן גזר הדין, וגם לאחר זיכוי, לא היו הנאשמים פטורים מעונש. במקרים שונים ובהזדמנויות שונות סוכנים של הגסטאפו המתינו מחוץ לאולם בית המשפט, או הופיעו במקום מגוריהם, עצרו נאשמים שזוכו בדין והעבירו אותם למאסר. נשיאי בית הדין העממי מחו על אירועים אלו מאחר שלפי הבנתם הם פגעו בכבוד בית הדין ובתוקף של ההחלטות. למחאות אלו לא הייתה השפעה על פעילות הגסטאפו שנהנה גם מתמיכת משרד המשפטים הגרמני, שעשה כל הניתן לסייע לגסטאפו במעשיו. בינואר 1939, שר המשפטים של הרייך הנחה את הגסטאפו לחכות עד שהנאשמים יהיו מחוץ לאולם בית המשפט. עוד במאי 1933 קבע שר המשפטים כי שמות כל האסירים המרצים עונשים בגין פשעים פוליטיים יימסרו למשטרה ארבעה שבועות לפני שחרורם על מנת שניתן יהיה לשקול אם נדרש מאסר נוסף. בשנת 1936 ניתנו הנחיות לדווח על שחרור של אסירים פוליטיים גם למשרד לביטחון הרייך. על פי צווים של משרד הפנים הנאצי, אסירים פוליטיים, ועבריינים מועדים
נבדקו לאחר שחרורם על מנת לקבוע אם יש מקום לשלוח אותם למאסר במחנות ריכוז. במקרים המעטים שבהם בוטלו ההאשמות עוד בטרם תחילת ההליכים, פעל צוות התביעה על מנת למסור את האזרחים לידי הגסטאפו.
רקע > בסיס חוקי > חוק נגד אויבי הציבור

ביום 5 בספטמבר 1939 נחקק החוק נגד אויבי הציבור או בשמו הרשמי "חוק המזיקים לאומה" (בגרמנית: Volksschädlingsverordnung;
בעברית "פולקסשדלינגספראורדנונג" בתרגום חופשי: חוק גרימת נזק לעם). חוק זה הרחיב באופן משמעותי את המעשים והאישומים שבגינם ניתן להעמיד לדין עבריינים, וכן קבע כי ניתן להטיל בנסיבות רבות עונש מוות גם על עבירות קלות. על פי תנאי החוק, פשע נגד אדם או רכוש, נגד "הקהילה" או נגד הביטחון הציבורי, יכול לשאת עונש מוות אם העבירות בוצעו תוך ניצול תנאי המלחמה המיוחדים – כמו בעת הפסקות חשמל, ניצול היעדר פיקוח משטרתי. יתר על כן, על פי הפסקה הרביעית של החוק ניתן היה להטיל מוות "בהתאם לדרישות של 'פסק הדין הפופולרי'". חוק זה היה הבסיס המשפטי שבגינו נגזרו רוב עונשי המוות משנת 1941 עד לשנת 1945, ובסך הכל מעריכים כי כ-15,000 נאשמים הוצאו להורג על בסיס החוק.
בית הדין העממי > הקמת בית הדין העממי

על פי מחקרים אקדמיים שנכתבו במהלך החצי הראשון של המאה העשרים, הקמת בתי המשפט המיוחדים ובראשם בית הדין העממי הייתה יוזמה של היטלר כתגובה ישירה לתוצאות משפט נאשמי שריפת הרייכסטאג. מחקר מאוחר יותר שנכתב בגרמניה ופורסם בשנת 1987 תחת השם הצדק של היטלר על ידי המשפטן וההיסטוריון הגרמני אינגו מילר (Ingo Müller) קובע כי אין בסיס עובדתי התומך בהנחה זו. על פי המחקר, בית הדין העממי ויצירת מערכת משפטית נפרדת, הכפופה לפקודות המפלגה הנאצית, היו חלק מהחזון של היטלר עוד בשלבים מוקדמים של גיבוש המפלגה והאידאולוגיה הנאציות. בספרו מיין קאמפף שפורסם בשנת 1924 הוא הצהיר באופן קטגורי כי "יום אחד" בית דין גרמני-לאומי ירשיע בבגידה וידון למוות עשרות אלפים שאחראיים ל"בגידת נובמבר".
עם המעבר של בתי המשפט הגרמניים לפיקוח של המפלגה הנאצית תחת משרד המשפטים בפברואר 1934, נפתחו בערי גרמניה בתי משפט מיוחדים (Sondergerichte) על מנת לשפוט ולהעניש מתנגדים למשטר. כל בית משפט הורכב מנשיא ושני שופטים. ההליכים היו מהירים, פסקי הדין היו חמורים, והוצאו לפועל מיידית או לאחר 24 שעות. בתי דין אלו פעלו לכל אורך תקופת השלטון הנאצי, ולאחר תחילת המלחמה פעלו בתי משפט מיוחדים גם בארצות הכבושות. על פניו לא היה קשר רשמי בין בית הדין העממי ובתי המשפט המיוחדים שפעלו בגרמניה, אך פסקי הדין וההלכות המשפטיות השפיעו, והשלטון הנאצי ראו מוסדות שיפוטיים אלו כמקשה אחת.
"חוק הבגידה" שנחקק ביום 24 באפריל 1934 יצר את בית הדין העממי ונתן לו סמכות שיפוט בלעדית על כל המעשים שהוגדרו בחוק כבגידה. לבית הדין העממי נקבע מבנה פשוט של 3 לשכות. שתי לשכות דנו במקרים של "בגידה חמורה" (גרמנית: Hochverrat), ולשכה אחת דנה במקרים של בגידה (גרמנית: Landesverrat). בשנת 1941, לאחר פרוץ המלחמה, הרחבת סמכויות השיפוט של בית הדין ומספר התיקים שבאו בפני בית הדין, הוגדל מספר הלשכות ל-6. כל לשכה הורכבה משני משפטנים מקצועיים, ושלושה חברים היו אמורים להיות שופטים לא מקצועיים שנבחרו מקרב חברי המפלגה הנאצית, וארגונים צבאיים המסונפים למפלגה. כל השופטים קיבלו מינוי לכהונה של חמש שנים, סנגורים נזקקו לאישור מיוחד להופיע בפני בית המשפט, והם היו עלולים, על פי החלטת בית המשפט, להיפסל מלהופיע כסנגורים גם לאחר תחילת המשפט.
החוק מיום 24 באפריל 1934 והקמת בית הדין העממי נעשתה בהתאם לפרשנות שמרנית של החוק והחוקה הגרמנית באופן שאיפשר למשפטנים גרמניים שאינם חברי המפלגה הנאצית לתמוך או למצער לא להתנגד לחוק ולפעולת בית הדין העממי. עם זאת בחירת השופטים בבית הדין העממי על פי שייכותם הפוליטית ונאמנותם המוצהרת למפלגה הנאצית היו חסרי תקדים במערכת המשפטית הגרמנית,
ועל מנת להכשיר צעד חריג זה, הצהירו יוזמי החוק כי בית הדין העממי הוא מוסד שפעילותו זמנית, צעד ראשון ברפורמה כללית של מערכת המשפט שעם יישומה אמור היה בית הדין העממי להיות מוחלף במוסד קבוע שפעילותו ושופטיו יהיו חלק בלתי נפרד ממערכת המשפט הגרמנית.
בית הדין העממי > שנות פעילות ראשונות 1934–1936

הפרשנות הרשמית של משרד המשפטים הגרמני לחוק מיום 24 באפריל 1934 ראתה את בית הדין העממי במונחים מוגבלים מאוד, כאמצעי לייעל את מערכת אכיפת החוק שתפקידו להילחם באויבים פנימיים, ולהחזיר את הכבוד לשלטון החוק, שעל פי המשפטנים הגרמניים עבר מהעולם בעת "הבגידה הגדולה" של 1918 וכינון רפובליקת ויימאר. בית הדין העממי החל את פעילותו המשפטית בזהירות והטיל פסקי דין קלים יחסית. הנשיא הראשון של בית הדין העממי היה ד"ר פריץ רן (גרמנית: Fritz Rehn), שנפטר ממחלה כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, ולאחר פטירתו נותר כס הנשיא לא מאויש עד אפריל 1936, וסגן הנשיא של בית הדין וילהלם ברונר (Wilhelm Bruner) שימש כנשיא בפועל. בתקופה זו היה בית הדין העממי בגדר בית דין זמני שלא זכה לתשומת לב רבה, עד השלמת תהליך ה"נאציפיקציה" של מערכת המשפט הגרמנית, שבסופו השתלטה המפלגה הנאצית על מערכת המשפט והפכה אותה לכלי שרת בידיה. במסגרת זאת הועבר הניהול והפיקוח על בתי המשפט והתביעה מהמדינות הגרמניות אל הממשלה המרכזית.
סדרי הדין ופסקי הדין של בית הדין העממי תחת הנהגתם של רן וברונר שימשו כמודל לבתי המשפט הפליליים ובבתי המשפט לערעורים בעת שדנו במקרים של בגידה. מכיוון שמספר פסקי הדין שפורסמו היה קטן, תמלילי פסקי הדין הועברו באמצעות משרד המשפטים הגרמני הממלכתי. תחת נשיאותו של ברונר, בית המשפט העממי דן ב-80 תיקים מאוגוסט 1934 וב-210 מקרים בשנת 1935, ארבעה נאשמים נידונו למוות בשנת 1934 ותשעה בשנת 1935. תחת הנהגתו של ברונר הועבר בית הדין העממי מבניין בית הנבחרים הפרוסי (Prussian House of Lords) בפרינץ אלברכט שטראסה למשכנו הקבוע בבלווסטראסה. גזרי הדין הראשונים של בית הדין היו זהירים, תוך הסתמכות על החוק הפלילי, תקדימים וסדרי דין קיימים. פסקי דין אלו ספגו ביקורת קשה מאנשי המפלגה הנאצית שעסקו בפיקוח על בית הדין. הביקורת לא התמקדה רק בפסקי הדין אלא גם בכך שבית הדין אפשר לנאשמים לשמור על זכויות האזרח שלהם, נוהג שהיה באופן מסורתי משמש להבדיל בין נאשמים פוליטיים לפושעים רגילים. ביקורת נוספת הייתה על דבקותו של בית הדין ב"עקרונות פורמליים" ובפרשנות משפטית גרידא.
בית הדין העממי > נשיאותו של אוטו טירק 1936–1942

בשנת 1936 חל שינוי במעמדו של בית הדין העממי מסטטוס של בית דין מיוחד, למעמד של בית משפט קבוע במעמד של בית משפט עליון. לנשיא בית הדין מונה אוטו טירק שהיה עד אז סגן נשיא בית המשפט העליון. טירק כיהן כנשיא בית הדין העממי עד שמוּנה לשר המשפטים בשנת 1942, וכיהן כשר המשפטים עד להתמוטטות הרייך השלישי. טירק היה דמות מרכזית בעיצוב מקומו של בית הדין, ובקביעת הנהלים וסדרי הדין, במטרה להפוך את בית הדין העממי לכלי שרת שישקף את רצונו של היטלר ואת חזון המפלגה הנאצית. כעדות למעמד החדש והמיוחד, הורשו שופטי בית הדין בצו מיוחד של היטלר ללבוש גלימות אדומות, שעד אז היו שמורות לשופטי בית המשפט העליון. רולנד פרייזלר, שעתיד להתמנות נשיא בית הדין ושימש עד אז כעוזר לשר המשפטים, כתב כי השינוי נועד להפוך את העקרונות של בית הדין העממי לחלק בלתי נפרד מהחוק הגרמני.
תקופת נשיאותו של טירק התאפיינה בעטיית חזות של חוקתיות, הליכים משפטיים "סדירים" ופסקי דין מנומקים, בעלייה במספר התיקים והנאשמים שהובאו בפני בית המשפט, ובמתן גזרי דין מוות במספרים גדולים יותר. מחקרים שונים ערכו השוואה בין תקופה זו לתקופת נשיאותו של רולנד פרייזלר שהייתה העקובה מדם בהיסטוריה של בית הדין העממי. אך העלייה במספר ההוצאות להורג ובמשפטים בכלל נראית לאורך תקופת פעילות בית הדין העממי, ויש לייחס אותה להתקדמות המלחמה ולמאמץ הנאצי להעמיק את האחיזה בגרמניה. את עיקר השינוי מייחס המחקר להכפפת גרמניה לחוק הצבאי עם תחילת המלחמה. סעיף 5 לחוק, הדן במעשים ה"פוגעים בהלך הרוח של הציבור", קבע עונש מוות כעונש המקסימלי לנאשמים "המנסים לשתק או לחתור תחת הנחישות של העם הגרמני או בני בריתו להגן על עצמם", ולמעשה נתן יד חופשית לבתי המשפט הנאציים שהוסמכו לדון תחת חוק זה, ששימש כבסיס החוקי העיקרי לפסקי הדין ככל שהמלחמה נמשכה, והחליף את החוק נגד בגידה משנת 1934, ואת סעיף 90 לחוק העונשין הגרמני.
החל משנת 1942 הפסיק בית הדין העממי לפרסם את הפרוטוקולים וכן את גזרי ופסקי הדין, ככל הנראה על מנת למנוע ביקורת ציבורית על ההליכים שהלכו והתרחקו מכל קנה מידה של הליכים נאותים. ההחלטה האחרונה שזכתה להתפרסם נגעה לשאלה האם יש לשלול מנאשמים ממוצא יהודי את זכויות האזרח "לשם כבוד" שהוענקו לאזרחים גרמנים בחוקה. בית המשפט קבע שאין צורך לשלול זכויות אלו, מאחר שליהודים אין זכויות אזרח ואין להם כבוד.
בתקופה שבין השנים 1939 ו-1944 עלה מספר השופטים בבית הדין העממי מ-17 ל-34. חלקם היו בעלי משרה קבועה בעוד אחרים הועברו באופן זמני מבתי משפט אחרים בגרמניה. מספר המשרתים ללא שכר עלה בתקופה זו מ-95 ל-173. אלה ששירתו ללא שכר היו "מומחים", קציני צבא, בעלי תפקידים שונים של המפלגה הנאצית שעברו הכשרה פוליטית מיוחדת, ונוכחותם נועדה להדגיש את האופי הפוליטי של בית הדין. הם מונו על ידי היטלר על פי המלצת שר המשפטים. בשנת 1944 הם כללו 40 קציני צבא, 13 חברים בעלי דרגות גבוהות במפלגה הנאצית, 32 קצינים מארגונים של המפלגה הנאצית ובהם האס אס והנוער ההיטלראי (בגרמנית: Hitlerjugend), 10 "מנהיגים" של איגודים מקצועיים ו-28 בעלי תפקידים אחרים, לרוב מקרב שירות המדינה.
בית הדין העממי > חודשי פעילות אחרונים ופירוק בית המשפט

לאחר מותו של פרייזר התמנה סגנו, וילהלם קרוהן (גר'), לנשיא בית המשפט, ומילא את התפקיד מ-4 בפברואר 1945 ועד 11 במרץ 1945. בתקופתו המשיך בית המשפט בתפקידו והמשיך לשפוט נאשמים בבגידה או עבירות אחרות ללא לאות. במאמר שפורסם בעיתון משפטי גרמני בשנת 1944 כתב קרוהן: "היו סמוכים ובטוחים, חברים הנלחמים בחזית, שבית הדין העממי, בשיתוף עם המשטרה, עומד על המשמר בחזית העם להבטיח שפירות הניצחון שלכם עבור המולדת יזכו להערכה. הפושעים המעטים שחושבים אחרת ייענשו ללא רחם." קרוהן ומשפחתו התאבדו זמן קצר לאחר כניעת גרמניה. ב־12 במרץ 1945, מינה היטלר את הארי הפנר (אנ') לתפקיד הנשיא החדש של בית הדין העממי. הוא מילא את תפקידו עד 24 באפריל 1945, היום שבו בית המשפט הפסיק לבסוף את פעילותו, שבועיים לפני הכניעה הגרמנית. משנת 1946 התגורר הפנר תחת השם היינריך הרטמן בעיירה קטנה וניהל בה חנות עם אשתו. בשנת 1953 הסגיר הפנר את עצמו לרשויות בקאסל אך החקירות בעניינו הופסקו והוא לא הועמד למשפט. הפנר נפטר באוקטובר 1969.
הכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית הביאה לפירוק מוחלט של מערכת המשפט ולסגירת כל בתי המשפט של גרמניה הנאצית.
המפקד הראשי של כוחות בעלות הברית הורה כי "כל בתי המשפט הגרמניים ... בתוך השטח הכבוש סגורים עד להודעה חדשה." סמכויות השיפוט נשללו מבית הדין העממי, מבתי המשפט המיוחדים ומכל בתי המשפט שפעלו בתקופת השלטון הנאצי. כל סמכויות המוסדות המשפטיים עברו לידי בעלות הברית. רוב המשפטנים הגרמנים הרגישו מבולבלים מהבעת "חוסר האמון" כלפי שופטי הרייך השלישי. לתפיסתם, לאחר הכניעה אמורה הייתה המערכת להמשיך ולתפקד לפי המתווה הקודם לכניעה ולפי החוק הגרמני. עד שנת 1946 המשיכו מי שנשאו בתפקיד תובעים בגרמניה הנאצית לפנות לבית המשפט העליון, ששבת מכל פעילות, בבקשות למידע על הליכים לסגירת תיקים שנפתחו עוד בתקופת גרמניה הנאצית, ככל הנראה מתוך רצון לסגור באופן "נאות" תיקים שנותרו ללא פסק דין. בהיעדר הסכמה על פתרון רדיקלי להפעלת מערכת המשפט הגרמנית, החזירו בעלות הברית לפעולה בתי דין גרמניים שדנו בעבירות קלות, ושופטים מונו לשבת בבית במשפט לערעורים כבר בסוף 1945. מאחר שמערכת המשפט הגרמנית שיתפה פעולה באופן מלא עם הנאצים, והרוב המכריע, כמעט ללא יוצא מן הכלל, היו חברי המפלגה הנאצית או תומכים נלהבים שלה, הוחזרו המשפטנים לתפקידיהם כבר בסוף 1946, לאחר שהוכרז שהם עברו דה-נאציפיקציה.
סיכום פעילות בית הדין העממי

בית הדין העממי היה כלי שרת בידי המפלגה הנאצית. אף על פי שלמעשה יכלו הנאצים להיפטר ממתנגדים ולהוציא להורג אזרחים גרמנים על פי ראות עיניהם על ידי העברתם לגסטפו ול "מעצר המגן", שמשמעותו הייתה העברה למחנות ריכוז כפי שנעשה במקרים רבים. עם זאת, בית הדין העממי, שהרחיב את הגדרת הבגידה גם לכוונות ומחשבות עוד בטרם ביצוע העבירה, נדרש על מנת לאכוף הליכים אלו ולהשתמש בשירות של משטרת חרש וגדודי מלשינים, ובכך הכשיר את פעילות הגסטאפו. שאר מכשירי הטרור הנאציים, בית הדין העממי שימש בראש ובראשונה ככלי בעל חזות חוקית שאִפשר לסלק מהדרך מתנגדים ולהשליט טרור באופן חוקי, כאשר לא ניתן היה מסיבות שונות לפעול נגדם באופן "לא חוקי", והעטה איטצלה של חוק וסדר על כלל משטר הטרור בגרמניה. נקודת המחולקת נוצרה מאחר שהמפלגה הנאצית ראתה את החזות החוקית של ההליכים ככיסוי למשטר הטרור, בעוד המשפטנים של מערכת המשפט הגרמנית ובית הדין העממי ראו בהליך המשפטי את מהות אמצעי ההגנה על הרייך.
סיכום פעילות בית הדין העממי > פסקי דין

בשנות פעילות הראשונות הראשונות (1934 עד 1936), בית המשפט העממי הטיל עונש מוות רק 23 פעמים. במהלך תקופת פעילותו האחרונה (משנת 1942 עד 1944), עלה מספר ההוצאות להורג משמעותית, וההערכה היא שבנוסף למספרים הרשמיים, כ-2,000 נאשמים נוספים נידונו למוות בחודשי הפעילות האחרונים של בית המשפט מאמצע 1944 עד לתחילת 1945, ובהם הנאשמים שנשפטו לאחר קשר העשרים ביולי 1944. החל משנת 1942 חל גידול משמעותי בפעילות בית הדין העממי ומספר פסקי דין מוות עלה פי 12. הגידול בפעילות נובע מהשינוי במהלך המלחמה לרעת גרמניה ומהגברת שלטון הטרור נגד אזרחים גרמנים, אך גם משינויים בהרכב בית המשפט עם כניסתו לתפקיד של רולנד פרייזלר.
| שנה | נאשמים | פסק דין מוות | מאסר | מזוכים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1937 | 618 | 32 | 422 | 52 |
| 1938 | 614 | 17 | 392 | 54 |
| 1939 | 470 | 36 | 390 | 40 |
| 1940 | 1,091 | 53 | 956 | 80 |
| 1941 | 1,237 | 102 | 1,052 | 70 |
| 1942 | 2,572 | 1,192 | 1,221 | 107 |
| 1943 | 3,338 | 1,662 | 1,435 | 181 |
| 1944 | 4,379 | 2,097 | 1,720 | 489 |
| סה"כ | 14,319 | 5,191 | 7,594 | 1,073 |