פסק דין פלונית נגד פלוני
הערעור > הדיון > סוגיית המזונות

השופטת ברק-ארז: השאלה של קציבת התקופה לתשלום מזונות לאישה על ידי בעלה בתקופת נישואיהם היא שאלה חדשה ...."הנוגעת ל"תפר" שבין דיני המשפחה האזרחיים לדין האישי, כמו גם ל"סינכרון" בין פסיקותיו של בית הדין הרבני לבין פסיקותיו של בית המשפט לענייני משפחה". נקודת המוצא היא כי לפי סעיף 2(א) לחוק לתיקון לדיני המשפחה (מזונות) חובת המזונות של אדם לבן זוגו היא בהתאם להוראות הדין האישי החל עליו, במקרה הנדון הוא הדין היהודי הקושר בין הזכאות למזונות לבין הנישואין. באופן עקרוני רק אישה נשואה זכאית למזונות. תחולתו של הדין הדתי בנושא זה, אומרת השופטת ברק-ארז, עשויה להביא, במקרים שבהם על פי חלוקת העבודה בין בני הזוג האישה נשארה עקרת בית, אין לה מקצוע ואין לה סיכוי להשתלב בשוק העבודה בשל גילה, לתוצאות קשות. אישה שמתגרשת בגיל מבוגר ואינה יכולה להשתלב בשוק העבודה עלולה להגיע עד פת לחם. לפיכך, נשים שזה מצבן, עשויות לסרב להתגרש, גם אם חיי הנישואין חסרי סיכוי, כדי להימנע ממצב של עוני קשה. תוצאה קשה נוספת שעלולה להתרחש היא, שאישה בסיטואציה הזאת הנמצאת בפני גרושין, תידחק לוותר ויתורים שלא לצורך על חלק מזכויותיה ברכוש המשותף כדי לזרז את ההגעה להסכם שיאפשר לה לממש את הרכוש כדי שתהיה מסוגלת לפרנס את עצמה. השופטת ברק-ארז מוסיפה וקובעת כי. ...." הדברים אמורים, כמובן, בשינויים המחויבים גם בכל הנוגע לבן זגו שהסתמך על המערכת הזוגית, בעוד בת זוגו משולבת בשוק העבודה ומתקדמת בו"... הדרך להתמודד עם הבעיה, לדעת השופטת ברק-ארז, היא לא לשלול את המזונות על בסיס של "סרבנות גט", אלא על ידי קביעת מזונות "אזרחיים" בעלי תכלית שיקומית. זאת מכוח העקרונות הכלליים של הדין האזרחי.
המזונות המשקמים הוכרו כבר בפסיקה של בית המשפט העליון במקרים שבהם בני הזוג היו ידועים בציבור או נישאו בנישואים אזרחיים מחוץ לישראל, ולכן אינם כפופים להסדר של הדין האישי הדתי. החלת מזונות משקמים על זוג הנשוי כדת משה וישראל עדיין לא הוכרה בבית המשפט העליון אך, אומרת השופטת ברק-ארז, אין לשלול אפשרות של הכרה בחיוב במזונות אלה, מכוח עקרונות דומים של הסתמכות הגינות ותום לב. השופטת ברק-ארז מציינת כי חוקי היסוד וההכרה כי הזכות לקיום מינימלי בכבוד הם נגזרת של כבוד האדם מחזקת את הבסיס המשפטי לקביעת מזונות שיקום. כיוון שמדובר במזונות אזרחיים, בניגוד לדין הדתי המכיר רק בזכות של נשים למזונות, מזונות משקמים יהיו הפתרון לבן זוג, גבר או אישה, הנותרים לאחר הנישואין ללא יכולת השתכרות או יכולת מוגבלת מאוד בשל הסתמכותם על קשר הנישואין וחלוקת תפקידים שבה הם היו בן הזוג ה"ביתי".
השופטת ברק-ארז מוסיפה ואומרת כי כאשר מדובר בנשים, השילוב בין מזונות משקמים למזונות מכוח הדין הדתי יהיה שהמזונות המשקמים יפסקו מכוח הדין האזרחי רק כאשר האישה אינה זכאית למזונות לפי הדין הדתי, והדבר יכול לבוא לידי ביטוי בשני מועדים לפני הגט ולאחריו. העקרונות לקביעת הזכאות למזונות משקמים ולגובהם, לדעת השופטת ברק-ארז, הם ההיתכנות למקורות פרנסה חלופיים, קרי מה ההכשרה, הניסיון והגיל של בן הזוג "הביתי", מצבו הבריאותי, מה הוא שוויו של הרכוש המשותף של בני הזוג והאם הוא כבר חולק. לדעת השופטת ברק-ארז, ההכרה במוסד של מזונות משקמים, שתמנע את הקושי הכלכלי הצפוי לבן זוג חסר יכולת השתכרות, צפויה לצמצם את התמריץ של התמשכות מלאכותית של מוסד הנישואין המהווה נטל על בני זוג הנמצאים במצב של נתק. הנטל גדול יותר על נשים בשל המשמעויות ההלכתיות לגבי אישה נשואה המקיימת קשר זוגי כאשר היא עדיין נשואה.
השופט רובינשטיין: הפתרון למצוקה אליה עלולות להיקלע נשים שנסיבות חייהן דומות לנסיבות חייה של האישה התובעת, נמצא קודם כל בסעיף 8 (2) לחוק יחסי ממון הקובע כי בית המשפט יכול לקבוע איזון נכסים לא שוויוני תוך התחשבות בכושר השתכרות. עם זאת, במקרים מסוימים, מסכים השופט רובינשטיין כי ניתן לפסוק "מזונות מגשרים", אך אפשרות זאת צריכה להיות חלק מ"ארגז הכלים" של בית המשפט לענייני משפחה ויעשה בה שימוש, על פי הצורך, במקרים בהם אין פתרון אחר. השופט רובינשטיין מסכים עם דעתה של השופטת ברק-ארז שהמזונות המגשרים מטרתם לסייע לבן זוג, גבר או אישה, הנטולים מקורות הכנסה עצמאיים, ומציין כי ברוב רובם של המקרים מדובר באישה. לסיכום, קובע השופט רובינשטיין כי נוכח הנסיבות וכיוון שגם בית המשפט השלום והמחוזי וגם בית הדין הרבני הגיעו למסקנה כי הנישואין הסתיימו והעיכוב בגירושין נובע רק ממניעים רכושיים של האישה, אין לקבל את הערעור ויש להשאיר את התקופה הקצובה למזונות כפי שנקבע בבית המשפט המחוזי. עם זאת, מציין השופט רובנשטיין כי המרחק בין דעתו לדעתם של חבריו אינו גדול, השופטת ברק-ארז מציעה שהמזונות ישולמו ללא קציבת תקופה וכאשר יהיה שינוי בנסיבות יפנה הבעל לבית המשפט ואילו הוא מציע שתקופת המזונות תיקצב ואם במועד פקיעתם עדיין לא יהיו לאישה מקורות הכנסה היא תפנה לבית המשפט בבקשה להארכתם.
השופט זילברטל: כאשר בית המשפט האזרחי קובע סרבנות גט, יש להבחין בין סרבנות שמקורה בנקמנות או סחטנות לבין סרבנות שמקורה בצורך בהגנה כלכלית. במקרים שלדעת בית המשפט הסירוב נובע ממניעים של סחטנות או נקמה הוא יוכל לקצוב את תקופת המזונות. בנוסף, יש מקרים בהם בית יהיה רשאי לקצוב את תקופת מזונותיה של אישה, גם כאשר מדובר באישה שלא עבדה מחוץ לבית. למשל במקרה שהאישה עדיין רחוקה מגיל הפנסיה ותוכל לרכוש מקצוע. כמו כן אומר השופט זילברטל, כאשר ניגשים להחלטה יש לייחס חשיבות רבה לאופי היחסים במהלך הנישואין ובעיקר לשאלה האם הבעל עודד את אשתו לנהל משק בית ולוותר על רכישת מקצוע והשכלה או שהבחירה בכך הייתה שלה בניגוד לדעתו. באשר לטענה כי פסיקת מזונות לא קצובה בזמן עשויה להיות תמריץ לנשים בנסיבות דומות לסרב לגירושין, אומר השופט זילברטל, שהפסיקה הזאת תשפיע על הבעלים, שידעו כי קיים סיכוי גבוה לחיובם במזונות, ולכן ינהלו את המשא ומתן על חלוקת הרכוש, בהתאם. במקרה הנדון, מדובר באישה שניהלה את משק הבית במשך עשרות שנים, לא רכשה מקצוע ולא השתלבה בשוק העבודה והמזונות המובטחים לה על ידי בעלה, יפסקו באופן מוחלט אחרי הגירושין בלי שבמקביל ימצא לה פתרון חלופי. לכן אין לגנות אותה על סירובה להתגרש. גם החוק קובע כי לא יראו בסירוב לוותר על זכויות שהמבקש או ילדו זכאים להם, כחוסר תום לב. מכיוון שזהו בית משפט של ערעור ולא כל התמונה פרושה בפניו, ומכיוון שסירובה של האישה להתגרש אינו נובע ממניעים של סחיטה או נקמנות, ולאחר שהבעל יצא לפנסיה תהיה זכאית לזכויות פנסיוניות, הרי שמדובר בתקופה קצרה יחסית של "גישור", ולכן מצטרף השופט זילברטל לדעתה של השופטת ברק-ארז, מקבל את הערעור וקובע שאין מקום לקצוב בזמן את תקופת המזונות.