stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלום רוקח
רבותיו

חותנו, רבי ישכר דב רמר"ז, אב"ד סקוהל
רבי שלמה פלאם, המגיד מלוצק (בעל הדברת שלמה)
רבי יעקב יצחק הורוביץ, החוזה מלובלין
רבי ישראל הופשטיין, המגיד מקוז'ניץ
רבי אורי, ה"שרף" מסטרליסק
רבי אברהם יהושע השיל מאפטא
מתלמידיו

רבי שלום מבעלז היה גדול אדמו"רי גליציה בדורו ורוב אדמו"רי ורבני חסידות גליציה היו מתלמידיו.
רבי שמעון מירוסלב
השרף ממוגלניצא
רבי  חיים מצאנז
רבי  אלעזר מקוז'ניץ
רבי שלום רוזנפלד מקאמינקא
רבי אורי מסמבור
רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון, אב"ד ברז'אן
רבי יחזקאל משינאווא
חתנו רבי חנוך העניך דב מייער מאלעסק, בעל "לב שמח"
רבי דוד מדינוב
רבי שלמה זלמן פרנקל מוויליפולי.
רבי  יצחק אייזיק מזידיטשוב
רבי שלמה ממונקאטש
צאצאיו

בנו רבי אלעזר רוקח - חותנו של רבי דוד מסקאהל, נכד המגיד מלוצק
בנו רבי יהודה זונדל רוקח מאוחאן
בנו רבי שמואל שמעלקא רוקח
בנו רבי משה רוקח מקארוב
בנו ממלא מקומו רבי יהושע רוקח
בתו פריידא, אשת רבי חנוך העניך דב מייער, ה"לב שמח" מאלעסק
בתו איידל, אשת רבי יצחק רובין מברודי (גזע רופשיץ), עליה אמר: "אין איידל חסרה, אלא שטריימל"
צאצאיו > כנס הצאצאים

ביום י' בשבט (יום פטירת רבו המגיד מלוצק) תשס"ח תוכנן כנס של כל צאצאי רבי שלום רוקח, במוסדות בעלזא ובחסות האדמו"ר. היענות של יותר מ-10,000 איש גרמה לדחיית הכנס. למרות זאת, בעקבות היענות למשוב לקראת הכנס, מהארץ ומהעולם, נאסף מידע רב, ונתגלו פריטים וכתבים יקרי ערך רבים הקשורים עם הרב שר שלום, ועם חצר בעלזא בימיה הראשונים.
לקריאה נוספת

דובר שלום, רבי אברהם מיכלזהאן, גליציה 1910
אדמו"רי בעלזא כרך ראשון - ישראל יעקב קלפהולץ, בני ברק 1972
באהלי צדיקים, מכון מחקר וארכיון 'כתר מלכות', ירושלים ה'תשנ"ג
כמלאך הניצב על ראש דרך, ישראל אייכלר, ירושלים ה'תשנ"ה
ראשי גולת אריאל, מערכת המחנה החרדי, קריית בעלזא ירושלים, תשס"ח
יחיד בדורו, מלקט אהרן וינד, עורך חנוך ריגל, קריית בעלזא ירושלים, תשע"ד
הערות שוליים

↑  (הרב שלמה יוסף זוין, סיפורי חסידים מועדים עמ' 248)
↑  ספר דובר שלום אות י, יד, טו באתר היברו בוקס
↑  קישור לספר בהערה הקודמת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312959705171  GND: 1028272189  ISNI: 0000 0000 2726 0313  LCCN: n86039507  NTA: 314191836  VIAF: 58094033   WorldCat (עם VIAF): 58094033
שירו של שפשף

| --- | --- |

 סינגל בביצוע מאיר בנאי
 יצא לאור:  1985
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  יאיר ניצני
 לחן:  מאיר בנאי
 עיבוד:  יזהר אשדות
"שירו של שפשף" הוא שיר שכתב יאיר ניצני בשנת 1985 לסרט המוזיקלי "שוברים". מאיר בנאי הלחין את השיר וביצע אותו בסרט, ואף השתתף בו כשחקן. דמותו בסרט נקראה "שפשף", ומכאן שם השיר.
נושא השיר

השיר עוסק במשמעות הערך "יחד". בשיר מוצגת מערכת ההפכים של יחד ולחוד.
ה"יחד" של כולם, כפי שנכתב בשיר: "כן ללכת יחד אל האור", אל מול האדם הרגיל שבשגרתו הוא חי ופועל לבד ובבדידות: "מה אני? אני רק בן אדם".
הרקע לשיר

בסוף שנת 1984 פנה הבמאי אבי נשר אל יזהר אשדות כדי להפיק ולהלחין שיר לסרט המוזיקלי "שוברים". לקראת צילומי הסרט החליט אבי נשר להוסיף דמות חדשה בשם "שפשף", אותה גילם מאיר בנאי. בנאי השמיע לנשר ולאשדות מנגינה חדשה שחיבר לטובת הסרט, אשר מצאה חן בעיני אשדות והוא החל לעבד אותה. יאיר ניצני, שותפו של אשדות ללהקת תיסלם שנמנה עם מפיקי הסרט וצוות שחקניו, הכתיב לאשדות את מילות השיר. השיר זכה לתגובות חיוביות והוחלט שבנאי יבצע אותו.
פרשנות השיר

השיר "שירו של שפשף" דן בעיקר על כוחו של היחיד מול כוחו של ה"ביחד".
השיר פותח ב"אני - מה אני?", ונועד לעורר מחשבה לגבי משמעות קיומו של הפרט לפני הכלל. השורה "אני חי ועובד כמו כולם" מעבירה אף היא מסר של פשטות.
המילה "יחד" חוזרת בשיר כמה פעמים, ועולה בו בשני היבטים ומעגלים: היבט חברתי-קהילתי-לאומי, "ונַראה לעולם שביחד כולם, אז יחד, כן ללכת יחד ...", ובהיבט האישי-זוגי "ואיתך ביחד לאהוב". ה"יחד" מוצג בשיר בניגוד לשגרת חייו של אדם, שחי ביחידות ואולי בבדידות: "מה אני? אני רק בן אדם, אני חי ועובד כמו כולם...". בשיר מובעת העמדה שה"יחד" הוא כוח, הוא מסמל התאחדות המובילה לעשייה משותפת, להתגברות על קשיים ולהתקדמות משמעותית, וכן מעצימה את הפרט היחיד.
ביצועים

בשנת 2017 ביצעה יובל דיין את השיר בטקס מצטיינים בבית הנשיא שנערך ביום העצמאות.
בשנת 2020 ביצעו נועה קירל, יהונתן מרגי, עדי ביטי, עדן מאירי ואחרים את השיר במשדר יום העצמאות ה־72 למדינת ישראל.
הערות שוליים

1 2  שיר של יום - ואהבת לרעך כמוך, באתר CallText
↑  יזהר אשדות, מאיר בנאי והסיפור של ״שירו של שפשף״, באתר יזהר אשדות
↑  יובל דיין - שירו של שפשף, נבדק ב-2022-02-10
↑  שירו של שפשף - משדר יום העצמאות ה-72, נבדק ב-2022-02-10
תמילה

: מבט מרחוק : מבט מקרוב
תמילה (או ת'מילה) היא חפירה רדודה באזור בו מי התהום קרובים לקרקע. הבור הנוצר מתמלא במי תהום (בדומה לבור הנחפר על שפת ים).
חפירת תמילה נהוגה בידי בדואים, לרוב בערוצי ואדיות. בגמר השימוש לעיתים מכסים את התמילה שוב - בכל מקרה, גם אם אינה מכוסה, היא צפויה להיסתם בשל התמוטטות דפנות הבור או סחף בעקבות שיטפון.
לעיתים התמילה מסומנת באמצעות גל אבנים או סימון אחר, כגון כלי קיבול המאפשרים את שאיבת המים ושקתות להשקיית חיות משק.
הערות שוליים

↑  עמנואל מזור, גאולוגיה בפטיש ישראלי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה 1980, עמ' 299
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה

מראה בתחנה
רציפי תחנת האוטובוסים המרכזית באנקרה
תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה (בטורקית: AŞTİ, Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi) הממוקמת במערבה של אנקרה בירת טורקיה, החלה לפעול ב-31 במרץ 1995.
התחנה משתרעת על שטח כולל של 446,000 מ"ר. השטח המקורה מכסה 128,520 מ"ר מהם 40,453 מ"ר באולמות ההמתנה. שטח בנוי פתוח נוסף משתרע על 100,000 מ"ר. בתחנה 121 רציפים מהם 64 לאוטובוסים יוצאים ו-47 לאוטובוסים מגיעים. 211 חברות אוטובוסים פועלות בתחנה ולשרותן עומדות 80 קופות. גם נתוני היקף השירותים והתשתית בתחנה מרשימים, ובין היתר, 28 דוכני מזון מהיר, 5 מסעדות ובתי קפה, 30 חנויות, 20 מתקני כספומט ושוק מקורה ובו 57 דוכנים.
מהתחנה יוצאים אוטובוסים תכופים לכל רחבי טורקיה, והיא משרתת 250,000 איש בכ-3,000 נסיעות ביום. תחנת האוטובוסים מקושרת לקו רכבת הקלה "אנקראי" ומחוברת לרשת הכבישים הבינעירונית באמצעות כביש מהיר עירוני.
ראו גם

תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול
תזמורת צועדת

תזמורת צועדת בווינה
תזמורת צועדת היא תזמורת המורכבת בעיקר מכלי נשיפה וכלי הקשה, כלים ניידים, בהם ניתן לנגן בעת צעידה. מקובל לכנות תזמורת אלה "תזמורות מארש" ואת המוזיקה שהן מנגנות "מארשים", שמות אלה נגזרים מהשם הצרפתי לשיר לכת - Chanson de marche.
היסטוריה

תזמורות צועדות היו הבידור ההמוני הראשון בארצות הברית. התזמורות הופיעו בפארקים, ברחובות ראשיים ובטקסים חשובים. מרבית הנגנים הגיעו מתזמורות צבאיות שהיו חלק חשוב ממנו בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
המוזיקה שניגנה תזמורת המארש הייתה לעיתים תובענית מבחינה טכנית, ושאבה חלק מגישתה מהמסורת המוזיקלית האירופית.
הנגישות של תזמורות אלה, שהופיעו בחוצות, תרמה לפופולריות שלהן.
ג'ון פיליפ סוזה נחשב למנצח הגדול של תזמורות המארש, הוא כתב 182 מארשים, בהם מספר מארשים שזכו לפרסום רב. לכן הוא מכונה "מלך המארשים".
בישראל פועלות שתי תזמורות צועדות: תזמורת צה"ל ותזמורת משטרת ישראל.
ראו גם

מארש
מארש אבל
תזמורת צה"ל
תזמורת צבאית
תזמורת צה"ל בטקס הדלקת המשואות, 2014
תזמורת צועדת בלונדון
תזמורת משטרת ישראל ביום העצמאות.
תמיכות דואות

התמיכות הדואות בחתך של קתדרלת אמיין על פי איורו של ויולה לה דוק וסכימת וקטורי הכוחות הפועלים בחתך זה
התמיכות הדואות של קתדרלת אמיין - תצלום
תמיכות דואות (נקראות גם קשתות דואות או כנפיים דואות, בצרפתית: Arc-boutant) הן אלמנט אדריכלי, הבנוי מחצאי קשתות "המרחפות" באוויר ותומכות את הקמרון הפנימי של המבנה מצידו האחד, על ידי העברת הכוחות שהוא מפעיל כלפי חוץ לעמוד רחב. האלמנט התפתח מתוך צורך הנדסי לתמוך את קמרונות הקתדרלות שהתנשאו לגובה רב, והוא נפוץ בבנייה של מבנים בסגנון הגותי.
התמיכות הדואות הן שכלול של התמיכות המלאות בהן השתמשו באדריכלות הרומנסק כדי לתמוך קמרונות מהצד. השימוש בהן במאה ה-12, בפעם הראשונה בעת שניסו אדריכלי קתדרלת נוטרדאם דה פארי לבנות אולם תווך גבוה יותר מכל אולם שנבנה עד לתקופתם, דבר שהצריך תמיכה מבנית נוספת.
התמיכות הדואות נראות מחוץ למבנה כמו צלעות דקות. העמוד אליו עוברים הכוחות היה רחב ומדורג על מנת שיוכל לתמוך בכוחות הגדולים שנבעו מהקמרון. ברוב המקרים גם הוצב מעל העמוד, בנקודה בה הקשת מתחברת אליו, צריח או פסל עופרת הנקרא "צריחון" (Pinnacle), שמטרתו הייתה הגברת הלחיצה של העמוד לכיוון האדמה על מנת שלא יקרוס הצדה. הצריחון עוצב כפסל או כצריח מחודד והתאים בסגנונו לגותיקה.
מתחת לתמיכה הדואה הייתה תמיכה נוספת מקורה אשר מתחתיה היה חלל הספינה המשנית של הקתדרלה.
אף על פי שמטרתן העיקרית של התמיכות הדואות הייתה הנדסית (תמיכה בקמרונות הגבוהים של הספינה הראשית), היה להן גם ערך אסתטי. מבנן הדק והקליל תרם למבנה התחרה של הקתדרלה הגותית, והדגיש את השאיפה לגובה. עקב סגולות אלה, בכנסיות רבות שנבנו או הושלמו בגל התחייה הגותית (בעיקר במאה ה-19) נבנו תמיכות דואות, גם אם לא היה צורך הנדסי בהן בזכות טכנולוגיות הבנייה החדשות.
תמיכות דואות מוקדמות בכנסיית סן רמי בריימס
תמיכות דואות בנות שלוש קומות בקתדרלת לה-מאן
תמיכות דואות בקתדרלת נוטרדאם דה פארי
תמיכות דואות, הקתדרלה הלאומית של וושינגטון
תמיכות דואות עם קרוקטים בקתדרלת ריימס
תמיכות דואות דקות בקתדרלת ויטוס הקדוש
תמיכות דואות ללא צריחונים, במריאנקירכה (ליבק)
תמיכות דואות בנות שלוש קומות במנזר וסטמינסטר
תמיכות דואות בקתדרלת סביליה
תמיכות דואות בקתדרלת מילאנו
ראו גם

אדריכלות של כנסיות
אדריכלות גותית
צריחון
אמנות גותית
תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־30 שנה) 
 מיקום:  Altıntepsi 
 קואורדינטות:  41°02′24″N 28°53′39″E﻿ / ﻿41.03987°N 28.89413°E﻿ / 41.03987; 28.89413
 buyukistanbulotogari.ist
  (למפת איסטנבול מוגדלת) תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול(למפת איסטנבול רגילה) תחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול
 
תחנת הרכבת הקלה החוצה את התחנה
תחנות האוטובוסים המרכזית של איסטנבול (בטורקית: Büyük İstanbul otogarı - "תחנת האוטובוסים הגדולה של איסטנבול", ובדרך כלל רק Otogar - "תחנת האוטובוסים") ממוקמת ברובע בייראמפשה (Bayrampaşa) הסמוך לרובע אסנלר (Esenler) בצידה האירופי של איסטנבול. התחנה נמצאת במרחק של כ-10 ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר.
התחנה שהחלה לפעול בשנת 1997 בנויה בצורת משושה בן מספר קומות הדומה לאצטדיון ענק, ושטחה 642,000 מ"ר. רציפי האוטובוסים ממוקמים בצידו החיצוני של המבנה ואילו בצידו המרכזי נמצאים כבישי גישה לכלי רכב, תחנת רכבת וחניונים. בתחנה 168 קופות המשרתות יותר מ-300 חברות אוטובוסים הפועלות בה, והמפעילות קווי אוטובוס לכל רחבי טורקיה. בנוסף כ-25 חברות מפעילות קווים בינלאומיים ובין היתר לאיראן, אזרבייג'ן, בולגריה, יוון, רומניה, מקדוניה, מולדובה וסרביה, ואף ליעדים רחוקים יותר כמו אוסטריה, גרמניה ושווייץ. בתחנה פועלים מסגד, תחנת משטרה, מרפאה, ו-796 בתי עסק, כ-170 מהם בתחום המזון (מסעדות, דוכני אוכל, בתי קפה וכו').
התחנה מסוגלת לטפל בתנועה של 600,000 איש וב-15,000 תנועות אוטובוסים ביום, ומועסקים בה 6,000 איש.
התחנה מרוחקת יחסית ממרכז העיר, ומקושרת אליו באמצעות קו הרכבת הקלה של איסטנבול החוצה את התחנה מצפון לדרום, ותחנתו ממוקמת במרכזו של המבנה. קו הרכבת הקלה מוביל בתוך מספר דקות אל נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק מצד אחד ואל תחנת אקסראי במרכזה של העיר בצידו האחר. בנוסף ממוקמת התחנה בסמוך למפגשם של כבישי הטבעת המהירים של איסטנבול O-1 ו-O-2 עם כביש O-3 המוביל לתראקיה והלאה לאירופה.
ראו גם

תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה
תחנת דלובוי צנטר (קו הטבעת הגדול)

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  26 בפברואר 2018 
 סגירת התחנה:  22 ביוני 2024
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°44′56″N 37°32′21″E﻿ / ﻿55.7489°N 37.5391°E﻿ / 55.7489; 37.5391
 תחנות סמוכות:  Shelepikha 
 מידע על התחנה
 קווים העוברים בתחנה:  Rublyovo-Arkhangelskaya line 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת דלובוי צנטר(למפת מוסקבה רגילה) תחנת דלובוי צנטר
 
תחנת דלובוי צנטר (ברוסית: Деловой центр) היא תחנה סגורה זמנית של הרכבת התחתית של מוסקבה שהתמקמה על קו הטבעת הגדול.
התחנה קשורה במעבר עם תחנת "דלובוי צנטר" של קו סולנצבסקאיה,  ותחנת "ויסטבוצ'נאיה" של קו פיליובסקאיה.
תחנת דלובוי צנטר נפתחה ב-26 בפברואר, והיא ממוקמת בליבת מוסקבה סיטי שברובע פרסננסקי.
הרציפים של תחנת ויסטבוצ'נאיה ושתי התחנות דלובוי צנטר הוקמו במבנים במהלך הקמת ליבת מוסקבה סיטי בשנים 2004 - 2005.
התחנה סגורה מ-22 ביוני 2024 עד 2026 לצורך שילוב בקו רובליובו-ארכנגלסקויה (אנ') שנמצא בבנייה.
הערות שוליים

↑  https://stroi.mos.ru/metro/station/12
↑  https://www.interfax.ru/moscow/967577
| מרכז העסקים המוסקבאי הבינלאומי "מוסקבה סיטי" |
| --- | --- | --- |
| בניינים | מגדל 2000 • מגדל האבולוציה • מתחם עסקים "אימפריה" • הליבה המרכזית • ערי הבירה • מגדל על הגדה • IQ-קוורטאל • אירואסיה • פדרציה • מגדל מרקורי • Neva Towers • OKO •  Moscow Towers • המגדל הצפוני |  |
| תחבורה | גשר בגרטיון • דלובוי צנטר (קו פיליובסקאיה) • מוסקבה-סיטי • דלובוי צנטר (קו סולנצבסקאיה) • דלובוי צנטר (קו רובליובו-ארכנגלסקויה, סגורה זמנית) • טבעת התחבורה השלישית |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תמיכה טכנית

תמיכה טכנית (באנגלית: Technical support) היא מכלול השירותים שארגונים מספקים ללקוחות, המשתמשים במוצרים או בשירותים הטכנולוגיים שהם מספקים.
מרבית החברות מציעות תמיכה טכנית עבור השירותים או המוצרים שהן מוכרות, שכלולה לעיתים במחיר רכישת המוצר, ולעיתים על מנת לקבלה נדרש תשלום נוסף.
התמיכה הטכנית מתבצעת לרוב באמצעות טלפון, דואר אלקטרוני, אתר אינטרנט או כלי אחר שדרכו יכולים המשתמשים לדווח על בעיות טכניות. לארגונים גדולים יותר יש לעיתים קרובות מחלקת תמיכה טכנית פנימית העומדת לרשות צוות העובדים, לפתרון בעיות הקשורות לתפעול מערכת המחשוב של החברה.
כיום, משתמשים רבים מסוגלים למצוא פתרונות לבעיות טכניות בעצמם באמצעות האינטרנט, על ידי חיפוש במנועי החיפוש או באתרים המרכזים הסברי וידאו כמו יוטיוב, כאשר לעיתים קרובות ישנם אף משתמשים מנוסים המוכנים לסייע למשתמשים הלא-מנוסים למצוא פתרונות טכניים לבעיות בהן הם נתקלו.
מיקור חוץ של מוקדי תמיכה טכנית

עם השימוש הגובר בטכנולוגיה בעידן המודרני, ישנה גם דרישה גוברת לספק תמיכה טכנית לציבור. בשל כך, לאורך השנים, ארגונים רבים העבירו את מחלקות התמיכה הטכנית שלהם ואת המוקדים הטלפוניים למדינות שבהן משכורות העובדים נמוכות באופן משמעותי. חברת דל נמנתה עם החברות הראשונות שהעבירו את מחלקות התמיכה הטכנית ושירות הלקוחות שלהן להודו, בשנת 2001.
עבור עסקים שנדרשים לספק תמיכה טכנית ללקוחותיהם, מיקור החוץ מאפשר לוודא זמינות גבוהה יחסית של אנשי תמיכה טכנית המסוגלים לסייע ללקוחות. צורך זה עשוי להיות מובהק יותר במהלך שעות העומס למוקד, ובתקופות של פעילות שיא כתוצאה ממכירת מוצרים חדשים. כמו כן, המניע העיקרי למיקור חוץ הוא רצון מנהלי העסק לספק ללקוחות רמת שירות גבוהה בעלות נמוכה ככל הניתן.
הערות שוליים

↑  Dell moves outsourced jobs back to U.S. shores
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוג'ר טוני

רוג'ר ברוּק טוֹני (באנגלית: Roger Brooke Taney;‏ 17 במרץ 1777 – 12 באוקטובר 1864) היה נשיא בית המשפט העליון החמישי של ארצות הברית משנת 1836 ועד מותו. טוני כתב את דעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857, שקבע שאפרו-אמריקאים לא יכלו להיחשב כאזרחים אמריקאים ושהקונגרס לא יכול לאסור את קיומה של עבדות בטריטוריות של ארצות הברית. קודם לכניסתו לבית המשפט העליון כיהן טוני כתובע הכללי וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון.
ב-1835, לאחר שהדמוקרטים השיגו את השליטה בסנאט, מינה ג'קסון את טוני במקומו של ג'ון מרשל כנשיא בית המשפט העליון. טוני כיהן כנשיא שקידם את זכויות המדינות, אך בית המשפט העליון בראשותו לא דחה את סמכות הממשל הפדרלי לרמה שרבים ממבקריו של טוני חששו ממנה. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא כבר זכה להערכה רבה, וכמה מפקידי הממשל הנבחרים פנו לבית המשפט העליון ליישב את הוויכוח הלאומי בנוגע לעבדות. אף על פי שטוני לא החזיק עבדים בבעלותו, הוא זעם על המתקפות מהצפון על מוסד העבדות, והוא שאף לעשות שימוש בפסק הדין דרד סקוט כאמצעי להסרה אחת ולתמיד של סוגיית העבדות כציר עימות ברמה הלאומית. פסק הדין המנומק שלו הכעיס צפוניים רבים וחיזק את הרגשות נגד העבדות במפלגה הרפובליקנית. בבחירות לנשיאות של 1860 ניצח הרפובליקני אברהם לינקולן.
לאחר בחירתו של לינקולן, תמך טוני במדינות הדרום הפורשות, אך לא התפטר מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון. במלחמת האזרחים הוא חלק על הפירוש הרחב של הנשיא לינקולן בנוגע לסמכות הרשות המבצעת. בפסק הדין אקס פארטה מרימן הוא קבע שהנשיא לא יכול להשעות את צו הביאס קורפוס. עם מותו של טוני ב-1864 הוא הושמץ מאוד בצפון, ונחשב עד היום לדמות היסטורית שנויה במחלוקת. פסק הדין דרד סקוט נחשב כאחד מהחלטות בית המשפט העליון הגרועות ביותר שניתנו אי פעם, אם כי חוקרים רבים רואים את ההיבטים האחרים של תקופת כהונתו של טוני באור חיובי.
ראשית חייו

רוג'ר טוני נולד במחוז קלברט שבמרילנד למייקל טוני החמישי. סב-סבו, מייקל טאני הראשון, התיישב ב-1660 במרילנד והמשפחה הייתה למשפחת בעלי אדמות קתולים בולטת. מאחר שאחיו הבכור, מייקל טוני השישי, היה צפוי לרשת את המטע המשפחתי, עודד אותו אביו ללמוד משפטים. בגיל 15 הוא נשלח ללמוד בקולג' דיקינסון שבפנסילבניה, שם הוא למד אתיקה, לוגיקה, שפות, מתמטיקה ונושאים אחרים. לאחר סיום לימודיו בדיקינסון ב-1796 הוא למד משפטים באופן עצמאי בהנחייתו של השופט ג'רמייה צ'ייס באנאפוליס. ב-1799 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד.
נישואים ומשפחה

ב-7 בינואר 1806 נשא טוני לאישה את אן פיבי צ'רלטון קיי, אחותו של עורך הדין והמשורר פרנסיס סקוט קי, מחברו של המנון ארצות הברית. לזוג נולדו שש בנות. אף על פי שטוני בעצמו נשאר באמונה הקתולית, גודלו כל שש בנותיו על פי אמונתה האפיסקופלית של אן. בשנות שירותו בממשל הפדרלי שכר טוני דירה, אך הוא ורעייתו החזיקו בבית קבוע בבולטימור. לאחר מותה של אן ב-1855 עברו טוני ושתי בנותיו הרווקות באופן קבוע לוושינגטון.
ראשית הקריירה הפוליטית

לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד, פתח טוני משרד עורכי דין מצליח בעיר פרדריק. בעידודו של אביו, הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של מרילנד מטעם המפלגה הפדרליסטית. בסיועו של אביו, ניצח טוני בבחירות, אך במסע הבחירות לבחירה מחדש הוא הפסיד. הוא המשיך להיות חבר בולט במפלגה הפדרליסטית במשך כמה שנים, עד שפרש ממנה על רקע תמיכתו במלחמת 1812. ב-1816 הוא ניצח בבחירות לכהונה של חמש שנים בסנאט של מרילנד. ב-1823 הוא העביר את עסקיו המשפטיים לבולטימור, שם הוא זכה לפרסום בשל יכולות ההתדיינות שלו. ב-1826 ייצגו טוני ודניאל ובסטר את הסוחר היהודי סולומון אטינג בתיק שהתקיים בו דיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-1827 מונה טוני כתובע הכללי של מרילנד. הוא תמך באנדרו ג'קסון בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית של ג'קסון ושימש כמנהל מערכת הבחירות שלו במרילנד בבחירות של 1828.
עמדתו של טוני בשאלת העבדות הייתה מורכבת. ב-1819 הוא שחרר את העבדים שהיו בבעלותו ואף העניק פנסיה לאלו שהיו זקנים מדי כדי לעבוד. הוא הגן על כומר מתודיסטי מתנגד העבדות שהואשם בהסתה להתקוממות עבדים כאשר גינה את העבדות בהתכנסויות. בטיעוני הפתיחה שלו בתיק זה, גינה טוני את מוסד העבדות כ"כתם בדמותנו הלאומית".
חבר הקבינט > התובע הכללי

כתוצאה מפרשיית התחתונית שאירעה ב-1831, ביקש הנשיא אנדרו ג'קסון מרוב חברי הקבינט שלו להתפטר, כולל מהתובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין. גקסון פנה לטוני כדי למלא את מקומו של ברין וטוני היה ליועצו המשפטי הבכיר של הנשיא. באחת מחוות הדעת המשפטיות שהוא כתב לנשיא, טען טוני שההגנות של חוקת ארצות הברית לא יכולות להיות מיושמות כלפי עבדים שחורים משוחררים. בשלב מאוחר יותר של הקריירה שלו הוא בחן מחדש את הסוגיה. כמו קודמיו בתפקיד המשיך טוני לעסוק בעריכת דין באופן פרטי במקביל לכהונתו כתובע הכללי והוא שימש כיועץ המשפטי של עיריית בולטימור בתיק שנוהל בבית המשפט העליון של ארצות הברית והיווה ציון דרך משפטי, ברון נגד בולטימור (אנ').
חבר הקבינט > מזכיר האוצר

טוני לקח חלק חשוב ב"מלחמת הבנק" (אנ'), שהייתה מאבק של הנשיא ג'קסון עם הבנק השני של ארצות הברית (אנ') (או "הבנק הלאומי"). שלא כמו שאר חברי הקבינט, טען טוני שקיומו של הבנק הלאומי מנוגד לחוקה ושעל ג'קסון לפעול לסגירתו. בגיבויו של טוני, הטיל ג'קסון וטו על הצעת חוק לחדש את הזיכיון של הבנק, שהיה אמור לפוג ב-1836. מלחמת הבנק הפכה לציר המרכזי של הבחירות לנשיאות של 1832, שבהם הביס ג'קסון את הנרי קליי שתמך בבנק. התנגדותו ללא חת של טוני לבנק, בשילוב עם ניצחונו המוחלט של ג'קסון בבחירות, הפכו אותו כתובע הכללי לאחד מחברי הקבינט של ג'קסון הבולטים ביותר.
לאחר הבחירות הסלים ג'קסון את מאבקו בבנק. כאשר סירב מזכיר האוצר ויליאם ג'ון דואן לאשר את הוצאת הפיקדונות הפדרליים מהבנק, הדיח אותו ג'קסון ומינה במקומו את טוני. טוני דאג להעברתם של הפקדונות מהבנק הלאומי אל בנקים מועדפים בזיכיון מדינתי, שנודעו בכינוי בנקי מחמד (Pet banks). ביוני 1834 דחה הסנאט של ארצות הברית את מינויו של טוני כמזכיר האוצר והותיר אותו ללא תפקיד בקבינט. היה זה המקרה הראשון שמועמדות לתפקיד בקבינט לא אושרה על ידי הסנאט.
נשיא בית המשפט העליון > מינויו

על אף דחיית אישור מינויו של טוני כמזכיר האוצר על ידי הסנאט, בינואר 1835 מינה אותו ג'קסון למלא את מקומו של שופט בית המשפט העליון, גבריאל דובאל. מתנגדיו של טוני דאגו לכך שההצבעה על מועמדותו לא התקיימה לפני תום מושב הסנאט, וכך הפילו את מועמדותו. בבחירות לסנאט שהתקיימו ב-1834 וב-1835 גדל ייצוגם של הדמוקרטים בבית. ביולי 1835 הציג ג'קסון את מועמדותו של טוני להחליף את נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שנפטר באותו חודש. אף על פי שמתנגדיו של טוני מהמפלגה הוויגית ניסו גם כעת להכשיל את מינויו, אושר המינוי במרץ 1836. טוני היה לקתולי הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו

במהלך 35 שנות נשיאותו שלט ג'ון מרשל בבית המשפט העליון ביד רמה וחוות דעתו בפסק הדין מרבורי נגד מדיסון סייעה לו לבסס את מעמדם של בתי המשפט הפדרליים כזרוע שוות סמכות מול שאר רשויות הממשל. לתדהמתם של חסידי זכויות המדינות, פסיקותיו של בית המשפט בתקופתו של מרשל במקרים כמו פסק דין מק'קולק נגד מרילנד (אנ') אישרו את כוחם של החוק והממשל הפדרליים מול אלו של המדינות. ויגים רבים האמינו שטוני היה "שכיר חרב פוליטי" ודאגו בשל הכיוון שהוא יוביל אליו את בית המשפט העליון. אחד מבעלי בריתו העיקריים של מרשל, השופט ג'וזף סטורי, נשאר לכהן בבית המשפט כאשר טוני התמנה כנשיא, אך השופטים אשר מונו על ידי ג'קסון היו לרוב בבית המשפט. אף על פי שטוני עצמו הוביל את בית המשפט להלך רוח לטובת זכויות המדינות, לא דחה בית המשפט בראשותו את סמכות הממשל הפדרלי לרמה שממנו חששו ויגים רבים.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן

אחד התיקים המרכזיים הראשונים שבהם דן בית המשפט בנשיאותו של טוני היה פסק הדין גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן (Charles River Bridge v. Warren Bridge). ב-1785 העניק בית המחוקקים של מסצ'וסטס זיכיון לחברה שתבנה גשר על נהר צ'ארלס. ב-1828 העניק בית המחוקקים לחברה אחרת זיכיון לבניית גשר שני, גשר וורן, כמאה מטרים מעבר לגשר הראשון. בעלי גשר נהר צ'ארלס הגישו תביעה, בטענה שהזיכיון שהוענק להם נתן להם מונופול להפעלה של הגשרים באותו חלק של הנהר. עורך הדין שייצג את בעלי הגשר, דניאל ובסטר, טען שמדינת מסצ'וסטס הפרה את סעיף הסחר (אנ') כאשר התעלמה מהמונופול שאותו היא העניקה ללקוח שלו. התובע מטעם מסצ'וסטס, סיימון גרינלי, קרא תיגר על הפירוש של ובסטר לזיכיון, בציינו שבזיכיון לא ניתן במפורש מונופול לגשר נהר צ'ארלס. הוא טען שבעוד שסעיף הסחר מונע ממחוקקי המדינה להפר את ההוראות המפורשות של החוזה, יכול בית המשפט לפרש את תנאי החוזה במקרה שהם מתנגשים עם רווחתה הכללית של המדינה. טוני פסק לטובת מסצ'וסטס בנימוק שכל פירוש אחר עלול למנוע את פיתוח התשתיות, מאחר שבעלי הזיכיון האחר עלולים לדרוש פיצויים עבור שלילת זכויות המונופול המפורשות שלהם.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין ראש עיריית ניו יורק נגד מילן

בפסק הדין "ראש עיריית ניו יורק נגד מילן" (Mayor of the City of New York v. Miln) משנת 1837 עתרו התובעים נגד חוק של ניו יורק שדרש מבעלי אוניות נכנסות לספק מידע על כל הנוסעים שהם הכניסו לארצות הברית, גיל, מצב בריאותי, מקום מגורים חוקי אחרון ועוד. השאלה שהובאה לפני בית המשפט העליון בראשותו של טוני הייתה אם החוק חותר תחת הסמכות שהעניקה החוקה לקונגרס לפקח על הסחר, או שהיה זה צעד משטרתי, כפי שטענה עיריית ניו יורק, שהיא בסמכותה הבלעדית של המדינה. טוני ועמיתיו ביקשו לאזן בין הסמכות הפדרלית לסמכות המדינתית, ופסקו לטובת עיריית ניו יורק.
נשיא בית המשפט העליון > בית המשפט תחת נשיאותו > פסק דין בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי

בפסק דין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" (Briscoe v. Commonwealth Bank of Kentucky), שנדון ב-1837 והיה התיק המשמעותי השלישי של טוני, הוא התעמת מול מערכת הבנקאות, במיוחד זו המדינתית. נושים ממורמרים דרשו את פסילתם של שטרות שהוצאו על ידי הבנק של קנטקי במהלך הבהלה של 1819 כדי לסייע לשיקום הכלכלה. הבנק נשען על ביטחונות אוצר קנטקי והערך של קרקעות ציבוריות שלא נמכרו, ומכל בחינה היו שטרות אלו מהסוג שנאסרו בחוקה הפדרלית. בריסקו דרש שמנפיקי השטרות יחויבו לשלם את החובות בשטרות בטוחים או במתכות יקרות ערך, כפי שהותנה בחוזים. פקידי הממשל של קנטקי טענו שהבנק החייב לא הנפיק שטרות מהסוג שנאסר בחוקה.
פסק דין זה הביא לידי ביטוי את השינוי בתחום הבנקאות והמטבע. פרק 1 חלק 10 של חוקת ארצות הברית אוסר על המדינות לעשות שימוש בשטרות, אך המשמעות המדויקת של שטר נותר לא ברורה. בפסק דין "קרייג נגד מיזורי" משנת 1830 פסק בית המשפט בראשותו של מרשל ברוב של 4 מול 3, שתעודות הלוואה נושאות ריבית הן שטרות והנפקתם בידי מדינות ארצות הברית מנוגדת לחוקה. עם זאת, במקרה של בריסקו, אישר בית המשפט את הנפקת השטרות על ידי בנק בעל זיכיון מהמדינה, אף על פי שהמניות, ההון והרווחים של הבנק היו שייכים למדינה והעובדים והמנהלים של הבנק מונו על ידי בית המחוקקים של המדינה. בית המשפט הגדיר באופן הצר ביותר את המושג שטר חוב כשטר שהוצא על ידי המדינה, על בסיס ביטחונות של המדינה, ושנועד לשמש כמטבע עובר לסוחר. מאחר שאת השטרות שבנדון ניתן היה לפדות על ידי הבנק ולא על ידי המדינה עצמה, הם לא נחשבו שטרות חוב מבחינת החוקה. בעקבות מתן התוקף החוקתי של שטרות הבנק, השלים בית המשפט העליון את המהפכה הפיננסית שהחלה על ידי סירובו של הנשיא אנדרו ג'קסון לחדש את הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית, והוא פתח דלת לשליטה רחבה יותר של המדינה בבנקים ובמטבע בתקופה שלפני מלחמת האזרחים. דעת שופטי הרוב, שטוני נמנה עליו, התאימה בדיוק לתוכנית הכלכלית של ג'קסון שהחזיק בדעה שהשטרות של בנק קנטקי לא היו שטרות מהסוג שנאסר בחוקה, אף על פי שהמדינה החזיקה בבעלותה את הבנקים והשטרות שימשו במדינה כהילך חוקי.