stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגידו (קיבוץ)
היסטוריה

במהלך מלחמת העצמאות נכבשה העיירה לג'ון על ידי חטיבת גולני. רוב תושביה ברחו לאום אל-פחם, ובתי העיירה נהרסו. על אדמות הכפר ההרוס, ב-2 בפברואר 1949 הוקם קיבוץ מגידו על ידי קבוצה של השומר הצעיר על שם יוסף קפלן שיצאה ממשמר העמק. המייסדים היו בעיקר יוצאי פולין שעלו לאחר השואה, חלקם דרך מחנות המעצר בקפריסין. חברי הקבוצה התפצלו בין גת, עין השופט דן ונגבה לצורך וחיזוק הקיבוצים וקבלת הכשרה. החברים בנגבה אף השתתפו בקרבות להגנת המקום במלחמת העצמאות. לאחר קרבות משמר העמק הגיעו אליו חברי הגרעין לחזק את הקיבוץ.
בפברואר 1949 עלו על הקרקע מול פתח נחל עירון. המתיישבים החלו בבניית צריפי מגורים, בית מלאכה ולול. באוגוסט 1949 חגגו את הקמת חדר האוכל וההתחברות לבאר מים. לאחר מספר שנים עלו להקמת נקודת הקבע על גבעה סמוכה.
בשנות ה-50 נוספו למייסדים במועדים שונים קבוצות עולים מלבנון, מקסיקו ומארצות דרום אמריקה. הקיבוץ מנה 460 נפש בשנת 1995.
בשנת 2003 הופרט הקיבוץ, והוא מתנהל כיישוב קהילתי, למעט חדר האוכל שאינו פעיל שמר הקיבוץ על אופיו וסממניו הקיבוציים. בשנת 2008, הוקמה שכונת הרחבה בקיבוץ. שכונה זו קרויה "מגידו החדשה" או בלשונם של תושבי המקום "ההרחבה". בהרחבה שוכנות כ-120 משפחות. רוב דיירי ההרחבה עובדים מחוץ לקיבוץ. דיירי ההרחבה הם חברי הקהילה והם שותפים מלאים בחיי התרבות והחברה של הקיבוץ אך אינם חברי אגודה שיתופית. בית הספר היסודי שבו לומדים רוב ילדי הקיבוץ הוא בי"ס "פלגים" בקיבוץ הזורע. לאחר מכן עוברים הילדים לבית הספר התיכון האזורי "מגידו" בסמוך לקיבוץ עין השופט.
בשנת 2013, עמותת הנוער בלדנא, במסגרת פרויקט "עודנא" ("שבנו"), שכרה את שירותיו של האדריכל שאדי חביב אללה, והוא הכין תוכנית אדריכלית, רעיונית, להקמה מחדש של היישוב לג'ון, הפעם כעיר, בצמוד לקיבוץ מגידו, על אותן אדמות שהמדינה הפקיעה. שאדי (38), תושב הכפר עין מאהל שליד נצרת, מספר שלעבודה שלו קדם דיון נוקב בין בני הנוער שיזמו את הפרויקט - האם להסתפק בחזרה למרחב, או לאדמות המופקעות עצמן. "המסקנה הייתה שהם רוצים לחזור לאותה נקודה. החזון הוא לבצע זאת ליד הקיבוץ, באזור שכיום הוא אזור פתוח, שאין בו בנייה". בשנת 2023, מועצה אזורית מגידו ונציגים של תושבי וואדי עארה פרסמו הודעה משותפת המדגישה קיום פרויקטים משותפים לרווחת כל תושבי האזור, יהודים וערבים, בהקפדה שלא לפגוע באף אחד מיישובי האזור, ובדיון משותף בכל בקשה לשמור את בתי הקברות ואת אתרי התפילה באופן המכבד את המתים ואת החיים.
כלכלה

ענפי חקלאות: כותנה, גידולי שדה וזיתים. רפת ולול.
בקרבת הקיבוץ: אתר ארכאולוגיה- תל מגידו, נחל הקיני עם טחנות קמח עתיקות.
גלריית תמונות

בתי הקיבוץ כפי שהם נראים מתל מגידו
מועדון לחבר בקיבוץ מגידו
חדר האוכל
ראו גם

איה פלוטו - ספר ילדים שעלילתו מתרחשת בקיבוץ
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפה - גליון זכרון יעקב (באנגלית) בהוצאת מחלקת המדידות, 1951,עם הדפסה חופה בעברית וציון השם 'ארגון קפלן' בסמוך ל'מגידו' (סמוך לשוליים הימניים של הגליון), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  ראו למשל: צבי ל, את מבצר נגבה אין להכניע, על המשמר, 8 ביולי 1949
↑  קיבוץ השוה"צ ע"ש יוסף קפלן עלה על הקרקע בעמק המערבי, על המשמר, 2 בפברואר 1949
↑  יישובים שקמו בשנת העצמאות, על המשמר, 4 במאי 1949
↑  חיים לנדוי, במגידו בקיבוץ ע"ש יוסף קפלן, על המשמר, 27 ביוני 1949
↑  חג משולש במגידו, על המשמר, 8 באוגוסט 1949
↑  סערה בקיבוץ: צאצאי עקורי 48' דורשים את אדמות מגידו | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2023-06-22
↑   אסתר זנדברג, העיר האוטופית אלג'ון מממשת את זכות השיבה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2013
↑  עופר פטרסבורג‏, צאצאי הפלסטינים שהתגוררו על אדמת הקיבוץ דורשים לשוב לנחלותיהם, באתר וואלה, 11 ביוני 2023
↑  עופר פטרסבורג‏, בעקבות חשיפת וואלה! נדל"ן: הסכמות בין קיבוץ מגידו לתושבי ואדי ערה, באתר וואלה, 4 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467974005171  LCCN: n88246321  VIAF: 801162422734832460002   WorldCat (עם VIAF): 801162422734832460002
הצוענים של יפו

הצוענים של יפו הוא מחזה פרי עטו של נסים אלוני שהוצג לראשונה בתיאטרון הבימה, בבימויו של אלוני ב-1971.
הנפשות

לאון מוזיקנט, זמר-שחקן
דני קובזא, שדרן צעיר
מאדאם זארא, מגדת-עתידות. צוענייה
מריוּלה ,בתה. צוענייה
סְקָרָסֶלָה, איש-בלי-גיל-שידו-בכול במועדון הלילה "זינגארה"
תומאס ווליגורא, בעל מועדון הלילה "זינגארה"
רגינה מוזיקנט,אשתו של לאון מוזיקנט
מיס בל, אנגלייה צעירה
לזר, רב-פקד במדור המרכזי
בוֹגוֹ, צועני בלי כתובת
סמוּל ווליגורא, בנו של תומאס ווליגאורה
נגן
תקציר העלילה

יפו, עיר של פליטים מהעבר הרחוק והקרוב. "עיר שנוסדה לפני המבול. עושים שיפוצים, אבל שום דבר חדש". עיר של תפוזים, צוענים, זונות אנגליות ויהודים שבאו מן המחנות. שם, במחנות, הבטיחו תומאס ווליגורא ומאדאם זארה הצוענייה, זה לזה שאם יינצלו, ואם ייוולדו לזה בן ולזו בת, ילדיהם יינשאו. אלא  שמריולה (בתה של מאדאם זארה) אינה מוכנה לחיות על פי שבועות עתיקות של דור ההורים. וסמול (בנו של תומאס) רוצח את ארוסה המיועד. כעת הוא נמלט מבית הכלא ומגיע ליפו, מחופש לדוב מרקד, עם ידידו הקוסם הצועני בוגו, כדי לשים לסיפור סוף אחת ולתמיד. זהו מין סיפור בלשי שיש בו אהבה, בגידה ורצח מפתיע והוא מתרחש על רקע מועדון הלילה הצועני "זינגארה", קברט של קלפים, כדורי בדולח, כשפים, שירים וריקודים.
אודות הכתיבה

שם המחזה נוצר כשנסים אלוני וחברו הצייר יוסל ברגנר, מעצב התפאורה שלו, סעדו במסעדה ביפו, בה ניגנה להקה שחבריה היו לבושים כצוענים. ברגנר תרם למחזה נעימה צוענית אותה זכר מילדותו.

החזרות הארוכות שערך אלוני להצגה, שינויי הטקסט התכופים ואורך ההצגה הביאו אותו לעימות עם מנכ"ל הבימה גבריאל צפרוני. אולם ההצגה הייתה המצליחה ביותר מבין הצגותיו של אלוני והציגה 101 פעמים.
ההצגה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

1. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 4 באוקטובר 1971
בימוי – נסים אלוני
עיצוב תפאורה ותלבושות – יוסל ברגנר
עיבודים מוזיקליים – פולדי שצמן
עיצוב תאורה – נתן פנטורין
לאון מוזיקנט – רפאל קלצ'קין
כנר – מאקס הודס
דני קובזא, קריין – דוד ירדני
מאדאם זארא, צוענייה – חנה רובינא
מריולה, בתה – אדית אסטרוק
גיטריסט – שמעון אדלר
סקרסלה שומר סף – שמואל סגל
תומאס וליגורא – אהרן מסקין
רגינה מוזיקנט – סטלה אבני
מיס בל – אביבה מרקס
רב פקד לזר – שמעון פינקל
בוגו צועני – יוסי בנאי
סמול וליגורא – יוסי פולק
קולו של קריין – מיכאל ורשביאק
2. תיאטרון החאן, הצגה ראשונה: 4 בינואר 2014
בימוי – יוסי פולק
עריכה – דורי פרנס
תפאורה – נטע הקר
תלבושות – מאור צבר
מוזיקה – גרשון וייספירר
תנועה – אלה רוטשילד
תאורה – רוני כהן
לאון מוזיקנט – ניר רון
דני קובזא, קריין – יואב היימן
נגן – גרשון וייספירר
מאדאם זארא, צוענייה – ג'יטה מונטה
מריולה, בתה – נילי רוגל
סקרסלה שומר הסף – ארז שפריר
תומאס וליגורא – אריה צ'רנר
רגינה מוזיקנט – אודליה מורה-מטלון
מיס בל – יעל טוקר
רב פקד לזר – יהויכין פרידלנדר
בוגו צועני – יוסי עיני
סמול וליגורא – אריאל וולף
סרט

הבמאי רם לוי ביים את הסרט "רק לא לחשוב פעמיים", שעוקב אחר החזרות למחזה. הסרט הוקרן במסגרת משדרי תעודה בטלוויזיה הישראלית ב-20 בפברואר 1972.
המחזה בדפוס

נסים אלוני, הצוענים של יפו: מחזה בשתי מערכות, רישומים: יוסל ברגנר, עריכת המחזה לדפוס: דורי פרנס, ידיעות אחרונות – ספרי חמד, תל אביב, 2000.
הערות שוליים

↑  שרית פוקס, נמר בוער: מותו וחייו של נסים אלוני. עריכה: עינת יקיר, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, ,2008 עמ' 191.
↑  שרית פוקס, נמר בוער, עמ' 266.
↑  בטלוויזיה – "הצוענים של יפו", בעיתון מעריב, 20 בפברואר 1972, עמוד 28
↑  יומן הצוענים של יפו, בעיתון דבר, 17 בפברואר 1972, עמוד 9
רוסטוב (מחוז)

מחוז רוסטוב (ברוסית: Ростовская область, בתעתיק: רוסטובסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי הדרומי. במערב המחוז גובל עם אוקראינה.
המחוז הוקם ב-13 בספטמבר 1937.
בשטח המחוז עובר נהר דון.
נכון לינואר 2024 באזור התגוררו 4,152,518 תושבים.
היסטוריה

קיימות עדויות על נוכחות אנושית באזור בתקופת האבן.
בתקופות שונות בשטח התגוררו קימרים, סקיתים ואלאנים.
מתיישבים יוונים הקימו יישוב שהיה מרכז מסחרי. חלק מהשטח היה בשליטת הממלכה של בוספורוס הקימרי. בלחץ עמים נוודים מושבות יווניות נהרסו. במהלך המאה ה-4 לאזור הגיעו אווארים פאנוניים. בתקופת ממלכת הכוזרים באזור הוקם מבצר גדול. המבצר נכבש ונהרס בשנת 965 על ידי סוויאטוסלב, נסיך קייב. רוסים הקימו יישוב חדש באזור אך בלחץ עמים נודדים לא הצליחו לבסס אותו ונטשו.
בתחילת המאה ה-13 לאזור הגיעו מונגולים ואזור נכלל בהורדת הזהב. באותה תקופה הוקם מבצר אזוב ותוך זמן קצר מושבת סחר של גנואה. בסוף המאה ה-14 הם נהרסו על ידי כוחות של טימור לנג.
במהלך המאה ה-15 האזור סופח שטחי האימפריה העות'מאנית. במהלך המאה ה-16 באזור החלה התיישבות של קוזאקים. החל מהמאה ה-18 שטחים של קוזאקים סופחו לאימפריה הרוסית. בשנת 1707 הוקמה גוברניה עם מרכזה בעיר אזוב.
בשנת 1761 החלה הקמת מבצר ונקודה מכס שבשנת 1806 קיבלה זכויות עיר ונקראה רוסטוב על דון. בשנת 1805 הוקם עיר נובוצ'רקסק שהתפתח למרכז קוזאקי באזור. לקראת מחצית המאה ה-19 באזור היו שני מרכזים עירוניים נובוצ'רקסק כמרכז צבאי-מנהלי ורוסטוב על דון כמרכז מסחרי-תעשייתי.
בעקבות מהפכת אוקטובר באזור החל שלטון סובייטי. האזור היה מרכז פעילות של הצבא הלבן והתרחשו בו קרבות רבות כאשר קוזאקים לחמו ב-2 הצדדים.
החל משנת 1920 האזור היה חלק של יחידות מנהליות שונות. בשנת 1937 הוקם מחוז רוסטוב.
באוקטובר 1941 האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית. שחרור השטח הסתיים רק באוגוסט 1943.
לאחר התפרקות ברית המועצות באזור החלה הקמה מחדש של ארגונים קוזאקים.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז רוסטוב" שכוללת 60 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר לחמש שנים. החל משנת 2010 בראש המחוז עומד וסילי גולובב. בשנת 2020 הוא נבחר לכהונה השלישית.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-43 ראיונים ו-12 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 באזור התגוררו 4,152,518 תושבים. זאת לעומת כ-4.3 מיליון תושבים בשנת 1991. כ-68% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה, רוסטוב על הדון, מתגוררים מעל מיליון תושבים. ערים גדולות נוספות הן טגנרוג, נובוצ'רקסק, שחטי, בטאיסק, וולגודונסק ונובושחטינסק שמתגוררים בהן מעל 100 אלף תושבים כל אחת.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית כ-86% מאוכלוסיית המחוז הם רוסים, כ-2.2% ארמנים ו-1% טורקים.
דמוגרפיה > יהודים

בשנת 1926 בשטח התגוררו כ-30 אלף יהודים (כאחוז מאוכלוסיית המחוז). יהודים רבים מצאו את מותם בתקופה הכיבוש הנאצי. בשנת 2021 התגוררו במחוז 1,686 יהודים.
כלכלה

במחוז קיימים מפעלי תעשייה גדולים (תעופה, בניית ציוד תחנות כוח גרעיניות, בניית מכונות שונות וכו'). כמו כן, המחוז מתאפיין בחקלאות מפותחת.
בשנת 2001 הופעלה תחנת הכוח הגרעינית רוסטוב.
כלכלה > תחבורה

רכבת ראשונה הגיע לעיר רוסטוב על דון בשנת 1876. מאז הוקמה בשטחי המחוז רשת מסילות ברזל מפותחת.
בשטח המחוז עוברות כבישים בעלי חשיבות ארצית M4 מוסקבה-נובורוסייסק ומספר כבישים לכיוון אוקראינה.
על חופי ים אזוב ונהר דון הוקמו נמלים להעברת סחורות.
בשנת 2017 הוקם נמל תעופה חדש נמל התעופה הבין-לאומי פלאטוב. דרכו עוברים כ-3 מיליון נוסעים בשנה.
אביאל

| --- | --- |
מראה כללי של אביאל
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: חיפה
מועצה אזורית: אלונה
גובה ממוצע: ‎52 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: חרות בית"ר
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 796 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) אביאל(למפת הכרמל רגילה) אביאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אביאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אביאל32°31′55″N 34°59′36″E﻿ / ﻿32.5320387765809°N 34.9932541319746°E﻿ / 32.5320387765809; 34.9932541319746  heמפת היישובים של מועצה אזורית אלונה (in English: Alona Regional Council) באדום - אביאל בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

אֲבִיאֵל (בתעתיק לטיני: Avi'el) הוא מושב של תנועת החרות, המשתייך למועצה האזורית אלונה. שוכן כששה קילומטרים מצפון-מזרח לבנימינה.
היסטוריה

היישוב הוקם באוגוסט 1949 על אדמות הכפר הערבי סינדיאנה (אנ') (السنديانة), שנכבש במלחמת העצמאות בידי האצ”ל. שטחו כ-3,000 דונם. בעלייה על הקרקע השתתפו כ-40 מתוך 70 חברי הגרעין, שכן חלק מחברי הגרעין עדיין היו בצה"ל. הגרעין המייסד נקרא יד ה-14 על שם 14 חברי הגרעין שנהרגו במלחמת העצמאות. הם עברו הכשרה של כששה חודשים בשוני לפני עלייתם על הקרקע.
באוגוסט 1950 קיבלו חברי המושב גנרטור. באוגוסט 1951 היו בתי המושב בבנייה וכביש הגישה למושב בסלילה.
מקור השם

היישוב קרוי על-שמו של ישראל אפשטיין שכינויו המחתרתי היה "אביאל", שליח האצ"ל ברומא שנהרג ב-28 בדצמבר 1946 כשניסה להימלט מהכלא האיטלקי. במשך שנים נקבע שהיישוב נקרא על שם אביאל מהתנ"ך, סבו של שאול, אולם החלטה זאת בוטלה.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2023, מתגוררים באביאל 796 תושבים.
אוכלוסייה > עיינות אביאל

כמאתיים מטר דרומית מערבית לכביש הגישה למושב (מכביש 6533), בתוך נחל התנינים נמצא מתחם עיינות אביאל: רצף של כמה מעיינות, בריכות וכן מפל קטן.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  העדכון על פי שמות היישובים בישראל באתר האקדמיה ללשון העברית, 21 ביוני 2022
↑  גליון מפה 'אס סנדיאנה', 1942 (גליון 10) בהוצאת ארגון 'ההגנה', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  טיהור אתני זה מה שישראל עשתה בסנדיאנה | שיחה מקומית, ‏10 בספטמבר 2016
↑  ללא ציון שם הכותב, גרעין "יד ה-14" עלה להתיישבות בהרי אפרים, עיתון חרות, 16/8/1949
↑  יד ה-14 עלה להתיישבות בהרי אפרים, חרות, 16 באוגוסט 1949
↑  מפה - גליון זכרון יעקב (באנגלית) בהוצאת מחלקת המדידות,1951, עם הדפסה חופה בעברית וציון שם הישוב 'יד 14', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן  לאור
↑  המחרשה תבוא בעקבות החורשים, חרות, 14 באוגוסט 1949
↑  חשמל ביד ה-14, חרות, 3 באוגוסט 1950
↑  יד ה-14, חרות, 17 באוגוסט 1951
↑  שמות חדשים ליישובים, חרות, 4 בינואר 1954
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. עמודים 142-143
↑  רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 3165, 24 בפברואר 1985, עמ' 1490
↑  מערכת אתר טיולי, עין אביאל, באתר למטייל, ‏16.8.2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588170605171  VIAF: 317132364   WorldCat (עם VIAF): 317132364
ויליאם קוונדיש

ערך זה עוסק בראש ממשלת בריטניה ה-13. אם התכוונתם לראש ממשלת בריטניה ה-5, ראו .
ויליאם קוונדיש-בנטינק, הדוכס השלישי מפורטלנד (באנגלית: William Henry Cavendish-Bentinck, 3rd Duke of Portland‏; 14 באפריל 1738 – 30 באוקטובר 1809), היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית ומאוחר יותר מהמפלגה הטורית, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשתי תקופות כהונה, אחת ב-1783 והשנייה בין השנים 1807–1809. התקופה של 24 השנים הללו בין שתי תקופות הכהונה היא תקופת הפער הארוכה ביותר בין שתי תקופות כהונה של כל ראש ממשלה שכיהן אי פעם בבריטניה. כמו כן הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת אוקספורד. אחת מצאצאיותיו של הדוכס מפורטלנד היא אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת שאליו היא מקושרת דרך סבתה מצד אמה.
ביוגרפיה

ויליאם קוונדיש היה בנם הבכור של ויליאם בנטינק, הדוכס השני מפורטלנד ושל אשתו מרגרט. הוא ירש אדמות רבות מאמו ומסבתו מצד אמו. הוא התחנך בבית הספר בוסטמינסטר ולמד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד. בשנת 1761 הוא נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של וובלי (Weobley) ושנה לאחר מכן ירש מאביו את תואר הדוכס מפורטלנד ונכנס לבית הלורדים. בהיותו מקורב לחוגי האצולה של המפלגה הוויגית בראשותו של הלורד רוקינגהם הוא שירת בממשלתו הראשונה כלורד צ'מברלין בין השנים 1765–1766 ולאחר מכן כלורד לוטננט של אירלנד בממשלתו השנייה של רוקינגהם בשנת 1782. הוא התפטר מממשלתו של הלורד שלבורן יעד עם שאר תומכיו של צ'ארלס ג'יימס פוקס בעקבות מותו של רוקינגהם.
באפריל 1783 קודם פורטלנד להיות ראש הממשלה שהוקמה מטעמה של קואליציית פוקס-נורת'. הוא כיהן גם כלורד הראשון של האוצר עד לנפילתה של הממשלה בדצמבר אותה שנה. במהלך כהונתו נחתם חוזה פריז שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1789 נעשה פורטלנד אחד מסגני הנשיא של בית החולים לילדים עזובים בלונדון (Foundling Hospital). מפעל צדקה זה היה אחד הפופולריים ביותר בתקופה זו, ונכבדים רבים שמשו בתפקידים בהנהלה שלו. בעת הקמתו, חמישים שנה קודם לכן, היה אביו של פורטלנד אחד מהנגידים המייסדים של המוסד. משימתו של בית החולים הייתה לדאוג לילידים עזובים בלונדון והוא זכה לתהילה בזכות הפעולה הנמרצת שלו, בזכות אוסף האומנות שנתרם לו על ידי כמה אומנים ובזכות הקונצרטים שהתקיימו בו לגיוס כספים בניצוחו של גאורג פרידריך הנדל. ב-1793 החליף פורטלנד את הלורד נורת' בתפקיד נשיאו של המוסד.
יחד עם וויגים שמרניים רבים כמו אדמונד ברק הרגיש פורטלנד מאוד לא בנוח עם המהפכה הצרפתית והיו לו חילוקי דעות עמוקים עם פוקס על הנושא. בעקבות כך הוא הצטרף לממשלתו של ויליאם פיט הבן ב-1794. הוא המשיך לכהן בממשלה עד למותו של פיט ב-1806, בין השנים 1801–1805 בתפקיד הלורד נשיא המועצה ולאחר מכן כשר בלי תיק.
במרץ 1807, עם קריסתה של ממשלתו של ויליאם גרנוויל ("ממשלת כל הכישרונות"), שבו תומכיו של פיט הצעיר לעמדת הכוח הקודמת שלהם ופורטלנד הקים ממשלה שבין חבריה נמנו ג'ורג' קנינג, לורד קסלרי, רוברט ג'נקינסון וספנסר פרסיבל.
ממשלתו השנייה של פורטלנד חוותה את בידודה הפוליטי המוחלט של בריטניה ביבשת אירופה, אך בתקופתה חלה גם התאוששות במעמדה של בריטניה, כאשר פרצה מלחמת חצי האי. בסוף שנת 1809, כשבריאותו של פורטלנד הייתה כבר רופפת, וממשלתו התנדנדה בין המריבות השערורייתיות שבין קנינג וקסלרי, הוא התפטר והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן.
משפחתו

ב-8 בנובמבר 1766 התחתן ויליאם עם דורותי קוונדיש, בתם של ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר ושרלוט קוונדיש, מרקיזת הרטינגטון, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ויליאם בנטינק, הדוכס הרביעי מפורטלנד (1768–1854).
לורד ויליאם קוונדיש-בנטינק (1774–1839).
ליידי שרלוט קוונדיש-בנטינק (1775–1862), התחתנה עם צ'ארלס גראוויל.
ליידי מרי קבנדיש-בנטינק (1779–1843).
לורד צ'ארלס קוונדיש-בנטינק (1780–1826). סבו של אביה של ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן, אמה של אליזבת, המלכה האם.
לורד פרדריק קוונדיש-בנטינק (1781–1828), התחתן עם ליידי מרי לותר.
ילד מת (1786).
שירת האזינו

שירת האזינו היא קטע שירי המופיע בספר דברים, פרשת האזינו, פרק ל"ב. תוכן השיר עוסק בסקירת ההיסטוריה של עם ישראל, מאז צאתם ממצרים, כניסתם לארץ, הגלות, ועד הגאולה העתידה.
קטע משירת האזינו בספר תורה בצורת אריח על גבי אריח
בתורה

השירה נאמרה לבני ישראל באמצעות משה רבנו לפני מותו (ומכאן שמה הלועזי: "Song of Moses", מילולית: שירו של משה). ה' ציווה את משה לקרוא את השירה לעם כדי שתהיה עדות ואזהרה על העתיד לבוא עליהם כאשר יחטאו, שלא יחשבו בזמן הגלות שאין ה' בקרבם:
"וְאָמַר בַּיּוֹם הַהוּא הֲלֹא עַל כִּי אֵין אֱלֹהַי בְּקִרְבִּי מְצָאוּנִי הָרָעוֹת הָאֵלֶּה... וְעַתָּה כִּתְבוּ לָכֶם אֶת הַשִּׁירָה הַזֹּאת... וְהָיָה כִּי תִמְצֶאןָ אֹתוֹ רָעוֹת רַבּוֹת וְצָרוֹת, וְעָנְתָה הַשִּׁירָה הַזֹּאת לְפָנָיו לְעֵד, כִּי לֹא תִשָּׁכַח מִפִּי זַרְעוֹ; כִּי יָדַעְתִּי אֶת יִצְרוֹ אֲשֶׁר הוּא עֹשֶׂה הַיּוֹם בְּטֶרֶם אֲבִיאֶנּוּ אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נִשְׁבָּעְתִּי"
תוכן

השירה פותחת בפנייתו של משה אל השמים ואל הארץ, ”הַאֲזִינוּ הַשָּׁמַיִם וַאֲדַבֵּרָה וְתִשְׁמַע הָאָרֶץ אִמְרֵי פִי” שהם קיימים כל ימי העולם, שיהיו עדים לברית בין הקדוש ברוך הוא לבין עם ישראל.
בהמשך, מוכיח ה' את עם ישראל על שלא השכילו להעמיק בהבנת הטובות שעשה עימם, מיציאת מצרים ועד הכניסה לארץ, ובגדו בו לעבוד אלהים אחרים. הפסוק מתאר את כל חסדי ה' עם ישראל, ואת מעשי ישראל שעשו אחר כך בארץ להמרות את פיו.
כתוצאה ממעשים אלו, ה' מסתיר את פניו מישראל והעמים מכים בהם. אך מפני שהגויים מייחסים את ניצחונם לעצמם, ואינם מבינים כי מה' הייתה זאת להעניש את ישראל, לכן ה' ישיב את השראת השכינה לישראל, וינקום בעמים שהרעו לעם ישראל. בנימת נחמה זאת מסתיימת השירה - ”הַרְנִינוּ גוֹיִם עַמּוֹ כִּי דַם עֲבָדָיו יִקּוֹם וְנָקָם יָשִׁיב לְצָרָיו וְכִפֶּר אַדְמָתוֹ עַמּוֹ”.
תוכן > פסוקים שהשתנו

חלק מהפסוקים בשירה מופיעים בגרסאות מעט שונות בעדי נוסח שעתיקים במאות שנים מנוסח המסורה. לדוגמה, הפסוק
"בְּהַנְחֵל עֶלְיוֹן גּוֹיִם, בְּהַפְרִידוֹ בְּנֵי אָדָם,
יַצֵּב גְּבֻלֹת עַמִּים לְמִסְפַּר בְּנֵי יִשְׂרָאֵל,
כִּי חֵלֶק ה' עַמּוֹ יַעֲקֹב חֶבֶל נַחֲלָתוֹ"
נכתב במגילות קומראן כך:
"בְּהַנְחֵל עֶלְיוֹן גּוֹיִם, בְּהַפְרִידוֹ בְּנֵי אָדָם,
יַצֵּב גְּבֻלֹת עַמִּים לְמִסְפַּר בְּנֵי אֱלֹהִים,
וַיְּהִי חֵלֶק ה' יַעֲקֹב, חֶבֶל נַחֲלָתוֹ יִשְׂרָאֵל"
בתרגום השבעים הנוסח הוא "יצב גבולות עמים למספר מלאכי אלוהים". חוקרים ציינו שהשם "עליון" מתקשר לאל עליון, ראש הפנתאון הכנעני, והשוו את הגרסה המקורית של הפסוקים לנרטיב המוכר ממיתוסים כנעניים: האל הראשי מפצל את האנושות לעמים ומנחיל את העמים והארצות לבניו האלים, ואחד מהם, ה', קיבל את עם ישראל ואת ארץ ישראל.
גם הפסוק ”הַרְנִינוּ גוֹיִם עַמּוֹ, כִּי דַם עֲבָדָיו יִקּוֹם” מופיע בתרגום השבעים ובקומראן בנוסח אחר: ”הַרְנִינוּ שָׁמַיִם עִמּוֹ, וְהִשְׁתַּחֲווּ לוֹ כָּל אֱלֹהִים, כִּי דַם בָּנָיו יִקּוֹם”. הביטויים "שמים" ו"כל אלוהים" מתקשרים במיתולוגיה הכנענית עם שבעים האלים שהם בניה של אשרה, והתמונה בה האלים נאספים כדי להמליך אחד מהם מוכרת גם ממיתוסים מסופוטמיים.
חוקרי מקרא מעריכים שגרסאות השבעים וקומראן קרובות יותר לגרסה המקורית של השירה, שנכתבה בתקופה בה האמונה הישראלית הייתה פוליתאיסטית, ולא החשיבה את ה' כאל יחיד אלא כראש הפנתאון. הפסוקים שונו בתקופה מאוחרת יותר, עם התגבשות התפיסה המונותאיסטית ביהדות והורדת שאר האלים לדרגת מלאכים ומשרתים של האל היחיד.
הזי"ו ל"ך

לפי הגמרא, בית המקדש חלקו את שירת האזינו לשישה חלקים, המתילים בראשית תיבות 'הזי"ו ל"ך', ושכן צריכים לחלק את העליות בבית הכנסת. נחלקו הראשונים לגבי חלק מראשי התיבות.
מנהגים

השירה בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים. בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
מנהג ישראל לכתוב את השירה בשבעים שורות, אולם לדעת הרמב"ם יש לכותבה בששים ושבע שורות, וכך היא כתובה בכתר ארם צובא. בשיטת כתיבה זו, חלק מהשורות אינן שוות, אלא אחד הטורים או שניהם מתקרבים לאמצע השורה, וכן נוהגים יהודי תימן.
על פי מסורת בחסידות חב"ד מהמהר"ל, צריך כל יהודי להיות בקי בשירת האזינו בעל פה. כמשתמע מלשון הפסוק ”וְעַתָּה כִּתְבוּ לָכֶם אֶת הַשִּׁירָה הַזֹּאת וְלַמְּדָהּ אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל שִׂימָהּ בְּפִיהֶם” (דברים, ל"א, י"ט).
ראו גם

שירת הים
לקריאה נוספת

אהרן הראל-פיש, שירת מקרא: עדות ופואטיקה, מאנגלית: סמדר מילוא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ג, הפרק "שירת משה - פסטורלה בהיפוך", עמ' 61–83.
הערות שוליים

↑  ועוד, שכשישמעו לדברי ה' - יתנו השמים טל והארץ תתן פירות, וכשלא ישמעו -יפסיקו מלתת טובם. כן פירשו חז"ל בספרי על ספר דברים (פרשת האזינו, פסקה שו).
1 2  ד"ר לאה מזור, שירת "האזינו" ותולדות אמונת ישראל
1 2  אלון ברנד, בשירת האזינו מוכמנים רמזים למסורות עתיקות שנוסח המסורה בחר להעלים, באתר מידה
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ל"א, עמוד א', יותר בהרחבה בתלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק ג', הלכה ז'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק ח', הלכה ד' בכתבי היד והנוסחאות הקדומות, אולם בספרי הרמב"ם הנדפסים כנראה שינו וכתבו שבעים שורות
↑  ראו כאן בדברים פרק לב.
↑  הבדל קטן קיים בין נוסח יהודי תימן לנוסח כתר ארם צובא, השורה הפותחת אצל יהודי תימן "גם בחור" נפתחת בכתר ארם צובא במילים הבאות, "גם בתולה"
↑  יעקב ש' שפיגל, "קריאת האזינו – מנהג לא נודע ש"נתחדש"", דף שבועי 516, אוניברסיטת בר-אילן, האזינו תשס"ד.
| ספר דברים |
| --- | --- | --- |
| פרשת דברים | ערבות מואב • חטא המרגלים • חטא המעפילים |  |
| פרשת ואתחנן | עשרת הדיברות • שמע ישראל • שמע ישראל (פרשיה) • תפילין |  |
| פרשת עקב | כוחי ועוצם ידי • תורת הגמול • חטא העגל • והיה אם שמוע • ברכת המזון • שבעת המינים • לא תערץ מפניהם |  |
| פרשת ראה | היתר אכילת בשר • נביא שקר • מסית • עיר הנידחת • סימני כשרות בבעלי חיים • תרומות ומעשרות • שמיטת כספים • עבד עברי • שלוש רגלים • עלייה לרגל |  |
| פרשת שופטים | משפט עברי • איסור שוחד • איסור עבודה זרה • זקן ממרא • מצוות מינוי מלך • זרוע, לחיים וקיבה • ראשית הגז • כישוף • אוב • ידעוני • חובר חבר • רוצח בשגגה • עיר מקלט • עדות שקר • עדים זוממים • לא תערוץ מפניהם • הלכות מלחמה • כהן משוח מלחמה • מצוות קריאה לשלום במלחמה • בל תשחית • עגלה ערופה |  |
| פרשת כי תצא | אשת יפת תואר • משפט הבכורה • בן סורר ומורה • תלייה • השבת אבידה • לא ילבש • מוציא שם רע • מפתה • איסור קדשה • גירושין • ייבום וחליצה • ממזר • מצוות טעינה • איסור ריבית • משכון • הלנת שכר • מתנות עניים • לא תחסום שור בדישו • כלאי הכרם • לא תחרוש בשור ובחמור יחדו • שעטנז • לא ילבש • השבת אבדה • איסור גנבת נפש • אתנן זונה ומחיר כלב • קבורת המת • שילוח הקן • מצוות מעקה • ציצית • נדרים • מלקות |  |
| פרשת כי תבוא | מקרא ביכורים • וידוי מעשרות • מעמד הר גריזים והר עיבל |  |
| פרשת נצבים | תשובה • קיבוץ גלויות |  |
| פרשת וילך | הקהל • הסמכת יהושע • כתיבת משה את התורה |  |
| פרשת האזינו | שירת האזינו |  |
| פרשת וזאת הברכה | ברכת משה • מות משה • הר נבו |  |
| דמויות מרכזיות | משה • יהושע בן נון |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283183105171
ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר

ערך זה עוסק בראש ממשלת בריטניה ה-5. אם התכוונתם לראש ממשלת בריטניה ה-13, ראו .
ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר, (באנגלית: William Cavendish, 4th Duke of Devonshire; ‏8 במאי 1720 – 2 באוקטובר 1764) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה. הוא היה בנם של ויליאם קוונדיש, הדוכס השלישי מדבונשייר, ושל קאתרין הוסקינס.