stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לה נובה
תיאור המופע > הדמויות

אף שלמופע אין קו עלילה אחיד שניתן לעקיבה, מספר דמויות מופיעות בסצנות שונות והצופים יכולים לראות את קווי העלילה הנפרדים של כל דמות ודמות. בחלק מהסצנות מופיעות הדמויות בתפקידים ראשיים, ובחלק מהסצנות הדמויות מתפקדות כצופים.
הדמויות העיקריות הן:
הציפור הירוקה - ציפור זו בורחת מכלובה בראשית המופע ו"מעופפת" מעל שאר הדמויות (באמצעות אקרובטיקה אווירית) בהמשך סצנות המופע. הציפור מנסה לחקות (לרוב בלא הצלחה) את האקרובטים האחרים.
Les Cons - "המטורפים" - דמויות אלה לבושות בלבן, ומייצגות משוגעים המוצאים את עצמם בסצנות של דמויות אחרות מבלי להבין מה מתרחש סביבן. דמויות אלה מנסות להגיב לאירועים, ולרוב, תגובותיהם הבלתי צפויות הן קומיות.
Le Titan - "איש השרירים" - איש שרירים זה מייצג את איש השרירים שהופיע בקרקסי העבר. במהלך המופע הוא מציג לראווה את שריריו, ומעוות את גופו בתכונות מוזרות, וכן מגיב לחלק מהסצנות - אולם פעולותיו פונות בעיקר לקהל (דמות זו, בניגוד לדמויות אחרות, מודעת לקהל הצופה בה לכל אורך המופע).
ההלך - דמות זו, הלבושה במכנסי פסים וכובע עגול בסגנון צ'ארלי צ'פלין מופיע במרבית סצנות המופע. הוא מגיב לדמויות סביבו, ומציג את יכולותיו האקרובטיות על מנת ליצור סיטואציות קומיות.
Pierrot Rouge - האקרובט האדום - אויבו של איש השרירים.
הליצן והבלרינה האבודה - שני אלה מציגים לאורך המופע סיפור אהבה, כאשר כל אחד מציג את התאהבותו בשנייה, ואת חששו שהשנייה לא תשיב לאהבתו.
חבר הליצנים - שני הליצנים באלטו וסרגיי יוצרים אתנחתות קומיות בין סצנות המופע. הם מגיבים בסצנות שונות הכוללות קרב בין בוקר לאינדיאני, טיפוס על גבי הר שעל הירח וחציבת סלע מראשו (הסלע בורח מפני הירח בניגוד לכוח המשיכה). הליצנים, על מנת ליצור את האתנחתות הקומיות נכשלים במרבית מעשיהם (בין אם מדובר בחציבת הסלע, או סידור כיסאות או קופסאות על הבמה).
המנקה - אישה זו אינה מבינה את המופע שסביבה. היא מטאטאת את הבמה מכל ה"לכלוך" שמשאירות הדמויות האחרות ולבסוף מתגשם חלומה (היא פוגשת צפרדע, מנשקת אותו והופכת אותו לנסיך, ובורחת מהעולם העגמומי שלה). דמות זו מסמלת את האדם הפשוט, שאינו מתמודד עם העולם המודרני שסביבו, ונידון להישאר במצב זה אם לא יאמין בחלומותיו.
תיאור המופע > תיאור המופע

קודם לתחילת המופע נערך מופע מקדים בו הליצנים "באלטו" ו"סרגיי" מושיבים את הקהל ומשתעשעים עם הקהל הנכנס למופע.
בתחילת המופע נערך "מצעד" בו דמויות המופע צועדות לאורך המעבר שבין המושבים התחתונים והיציע של האולם. לאחר המצעד מופיעה המנקה, המטאטאת את הבמה עד שמגיעות הדמויות שצעדו קודם לכן במצעד אל הבמה. המנקה נדהמת ממצעד הדמויות שעובר אותה ואינה מאמינה למראה עיניה (עוברים אותה הציפור הירוקה, האיש האדום, רוכב אופניים הרוכב הפוך, ורכבת צעצוע).
בתחילת המופע נערך מופע לוליינות של סיבוב צלחות, ולאחריו מופע הליכה על חבל שגובהו כ-30 מטרים. לאחר מכן נערך מופע של רכיבה על אופני BMX אקרובטי הכולל קפיצות שונות ממתקנים גבוהים וממקפצות. בסיום המופע קופצים כל הרוכבים עם אופניהם לעבר בור שנפער בבמה.
לאחר מופע אקרובטי אווירי נערכת סצנה של ריקוד על צעיפים אדומים היורדים מתקרת הבמה, ולאחר מכן מופע של איזון שמונה כיסאות על ידי אקרובט אחד ובעקבותיו מופע טרפז ומופע טרמפולינה.
התחפושות

30 סוגי תחפושות המופע עוצבו על ידי דומיניק למיו בשנת 1998. למיו יצרה שני סוגי תחפושות עיקריים - האחד של אנשי העיר במופע, האצים ורצים בעולמם ההומה והסואן, והשנייה של הליצנים. אנשי העיר לבושים בצבעי שחור ואפור ואילו הליצנים לבושים בצבעים בהירים וזוהרים.
במהלך המופע עוברות הדמויות מטמורפוזה, והן עוזבות את עולמם המשמים שחוזר על עצמו ומתחילות להאמין בעולם האגדי המופיע סביבם. אמונה זו באה לידי ביטוי בשינויים שעוברים התחפושות של הדמויות - לבושם של אנשי העיר משתנה מצבעים כהים לצבעים פלורסצנטים זוהרים של כחול, אדום וצהוב. בסיום המופע לבושים אנשי העיר בלבן.
המוזיקה והמוזיקאים

בדומה ליתר מופעי קרקס השמש, השירה והנגינה מבוצעות על הבמה בזמן כל מופע ומופע. במהלך המופע מנגנים על הבמה שישה נגנים ושתי זמרות. המוזיקה הולחנה על ידי בנווה ג'טרא (Benoit Jutras) וכוללת אלמנטים של ג'אז, היפ הופ, מוזיקה חסידית ושירה בסגנון אופראי, כאשר המוזיקה תואמת את ההתרחשות על הבמה.
הפסקול

הפסקול שנמכר על גבי דיסקים כולל את מרבית המוזיקה המבוצעת במופע, וכן מספר קטעים השונים מאלה של המופע המוזיקה בקטעי הביניים המבוצעים על ידי הליצנים אינה מופיעה בפסקול, וכן שונו בפסקול המקטעים היׁה היה (Once Upon A Time) ואגדה (A Tale), השונים מהשמעתם במופע.
שמות המקטעים בצרפתית אינם מתייחסים לרוב למוזיקה עצמה, אלא לקטע המופע בו הם מושמעים. כך לדגוגמא המקטע porte (בצרפתית: דלת) מתרחש באוויר בתוך מבנה דמוי דלת.
הפסקול כולל את המקטעים הבאים של מוזיקה ושירה (לצד כל מקטע רשום הסצנה בה הוא מושמע)
היׁה היה (Once Upon A Time) - מופע האופניים.
אגדה (A Tale) - בלט אווירי על צעיפים.
שער (Porte) - אקרובטיקה אווירית.
לה נובה (La Nouba) - תהלוכת הדמויות.
מעוות (Distorted) - אופנוענים.
Liama - הליכה על חבל גבוה.
קווינס (Queens) - טרפז.
הירח (À La Lune) - איזון הכיסאות.
הריקוד האדום (Rêve Rouge) - בלט אווירי על צעיפים - שמו של המקטע מתייחס לצבע הצעיפים.
עירוני (Urban) - טרמפולינה.
קדימה (Propel) - קטע ביניים של הדיאבולוס.
הגן הסיני (Jardin Chinois) - הדיאבולוס.
לה מרקיז (מכונית)

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  De Dion, Bouton et Trépardoux
 שנות ייצור:  1884
 הרכבה:  צרפת צרפת  פריז
 אורך:  2.70 מטר
 משקל:  952 ק"ג (כולל מטען מקסימלי)
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע קיטור
 מהירות מרבית:  61 קמ"ש
לה מרקיז  (בצרפתית: La Marquise) היא מכונית בעלת מנוע קיטור אשר יוצרה על ידי De Dion, Bouton et Trépardoux, בצרפת, פריז, בשנת 1884.
היסטוריה

הדגם יוצר על ידי המרקיז "Marquis Jules Félix Philippe Albert de Dion de Wandonne" והמהנדס "Georges Bouton".
יוצרה יחידה אחת בלבד.
בשנת 2007, נמכר הדגם "לה מרקיז" ב-3,520,000 דולר, ובשנת 2011, נמכרה "לה מרקיז" שהוגדרה "כמכונית העתיקה בעולם" ב-4,600,000 דולר.
מפרט טכני

4 גלגלים
4 מושבים
נהג: 1
זמן חימום : 45 דקות (במכונית בתצורת מנוע קיטור, לוקח זמן לצבור אנרגיה עבור הנהיגה)
תמונות

לה מרקיז
לה מרקיז
רכב "לה מרקיז"  (משמאל), האדם המרוחק בתמונה המחזיק את מוט ההיגוי  הוא "Marquis Louis Albert Guillaume de Dion de Wandonne" (מבוני הדגם)
לוגו יצרן "לה מרקיז" - "Emblème De Dion-Bouton"
ראו גם

מנוע קיטור
לקריאה נוספת

לה מרקיז - הרכב העתיק בעולם (theglobeandmail.com/globe-drive/reviews/classics/the-oldest-working-car-in-the-world)
הערות שוליים

↑  לה מרקיזnytimes.com/2007/08/19/automobiles/collectibles
↑  לה מרקיזcnet.com/news/worlds-oldest-car
↑  "לה מרקיז" המכונית העתיקה בעולם נמכרה ב-4,600,000 דולר://money.cnn.com/2011/10/10/autos/worlds_oldest_car
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לה מרקיז (מכונית)".
מאדאן (בולגריה)

ערך זה עוסק בעיירה במחוז סמוליאן בבולגריה. אם התכוונתם למלך אנגליה, ראו .
| --- | --- |
פנים המסגד במאדאן
פנים המסגד במאדאן
 מדינה:  בולגריה בולגריה
 מחוז:  סמוליאן
 חבל ארץ:  הרי רודופי
 ראש העיר:  אטאנאס איוואנוב
 תאריך ייסוד:  המאה ה-5
 שטח:  22.353 קמ"ר
 גובה:  851 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  5,987 (15 במרץ 2024)
 קואורדינטות:  41°30′N 24°57′E﻿ / ﻿41.500°N 24.950°E﻿ / 41.500; 24.950
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.madan-bg.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור מאדאן(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור מאדאן(למפת מחוז סמוליאן רגילה) סמוליאן זלאטוגרד דווין צ'פלארה פלובדיב קרדז'אלי יוון בלגו. פאזארדז'יקמאדאן(למפת מחוז סמוליאן מוגדלת) סמוליאן זלאטוגרד דווין צ'פלארה פלובדיב קרדז'אלי יוון בלגו. פאזארדז'יקמאדאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מאדאן (בבולגרית: Мадан) היא עיירה ורשות מקומית במרכז דרומה של בולגריה, הרביעית בגודלה במחוז סמוליאן, השוכנת על רכס הרודופי, 189 קילומטרים דרומית מזרחית מהבירה סופיה ו-30 קילומטרים מבירת המחוז סמוליאן. במאדאן שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 10oc.
היסטוריה

קיימות עדויות ארכאולוגיות להתיישבות מאורגנת בשטח מאדאן המתוארכות למאה ה-5, ראשית התקופה הביזנטית. תושביו הקדומים של היישוב עסקו בכריית עפרה. בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה נקרא היישוב קְרוּשוֹבוֹ. במהלך המאה ה-14 נכבש היישוב בידי צבא האימפריה העות'מאנית ושמו שונה למָאדֶן, בטורקית עות'מאנית:מכרה. ב-1850 תועדו ביישוב 400 בתי מגורים.
ב-20 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב בידי צבא האימפריה הרוסית, אך הוחזר לחזקת העות'מאנים מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. באוקטובר 1912 במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, נכבש היישוב בידי צבא ממלכת בולגריה. ב-22 באוגוסט 1953 זכתה מאדאן למעמד של עיירה.
דמוגרפיה

בין 1994 ל-2003 קטנה אוכלוסיית העיירה ב-30 אחוזים, בעיקר עקב הגירת עבודה שנבעה מהמשבר הכלכלי החריף שפקד את בולגריה. ב-2004 חל גידול בשיעור 15.86 אחוזים ומ-2005 ועד 2010 חל קיטון בשיעור מתון של 5.5 אחוזים שמוסבר בשיעור תמותה העולה על שיעור הילודה. מבחינת התמהיל המגדרי, עולה כי 50.15 אחוזים מהאוכלוסייה הן נשים ו-49.85 אחוזים הם גברים.
כלכלה

במאדאן פועלות שתי חברות כרייה המפעילות מספר מכרות באזור לכריית עפרה, עופרת ואבץ. עוד פועלת בעיר חברות ליצור ותיקון משאבות גז, ליצור חלקי מכונות חקלאיות ומוצרי פלסטיק. בשטח הרשות המקומית קיימים גם מספר מפעלי טקסטיל, עיבוד עץ ועיבוד מזון.
ערים תאומות

יוון קומוטיני, יוון.
צרפת ריאולה, נור-פה דה קאלה, צרפת.
טורקיה סולואולו (אנ'), טורקיה.
טורקיה אוואנוס, טורקיה.
ראו גם

אוכף מאדאן, ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה, נקרא על שם העיר מאדאן.
הערות שוליים

↑  הרשות המקומית מאדאן-נתונים דמוגרפיים, באתר הרשות המקומית מאדאן (באנגלית) .
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564213205171  LCCN: n80048667  SUDOC: 137394365  VIAF: 132519611   WorldCat (עם VIAF): 132519611
לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קרל מרקס 
 שפת המקור:  גרמנית 
 נושא:  מחשבה מדינית 
 הוצאה
 הוצאה:  Marx-Engels-Lenin Institute 
 תאריך הוצאה:  1844 
 
לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל (בגרמנית: Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie) הוא כתב יד מאת קרל מרקס שנכתב בשנת 1843 ולא פורסם בימי חייו, למעט המבוא, שפורסם בשנת 1844 בכתב העת Deutsch-Französische Jahrbücher.
בחיבור זה מרקס מעיר על קטעים של גאורג וילהלם פרידריך הגל בספר קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט העוסקים בחברה האזרחית ובמדינה, פסקה אחר פסקה. אחת הביקורות הגדולות של מרקס על הגל בחיבור היא העובדה שרבים מטיעוניו הדיאלקטיים מתחילים בהפשטה.
עבודה זו מכילה את הניסוח המוקדם ביותר של תורת הניכור של מרקס, אשר התגבשה גם דרך השפעת ההגליאנים השמאליים לודוויג פוירבך וברונו באואר. בחיבור מתפתח נרטיב העבודה סביב ניתוח היחסים בין חברה אזרחית והמדינה. החיבור את כולל הפרשנויות המפורסמות ביותר של מרקס על הפונקציה של דת.
יסודה של הביקורת כנגד הדת הוא: האדם יוצר את הדת, הדת לא יוצרת את האדם. הדת היא, אכן, המודעות העצמית והתפיסה העצמית של אדם שעדיין לא ניצח עבור עצמו, או שכבר הפסיד את עצמו שוב. אך האדם אינו ישות אבסטרקטית המשתופפת מחוץ לעולם. האדם הוא עולמו של האדם - מדינה, חברה. מדינה זו וחברה זו מייצרות את הדת, שהיא תודעה מהופכת של העולם, משום שהן בעצמן עולם מהופך. הדת היא התאוריה הכללית של העולם הזה, המצאי האנציקלופדי שלו, ההיגיון שלו בצורתו העממית, המגננה הרוחנית על כבודו, התלהבותו, עיצומו המוסרי, משלימתו החגיגית ובסיס הנחמה וההצדקה האוניברסלי שלו. היא המימוש הדמיוני למהות האנושית, משום שהמהות האנושית לא רכשה שום מציאות אמיתית. אי לכך, המאבק נגד הדת הוא באופן עקיף המאבק נגד אותו עולם שניחוחו הרוחני הוא הדת.
הסבל הדתי הוא בו זמנית הבעה של הסבל האמיתי יחד עם מחאה נגד הסבל האמיתי. הדת היא אנחתו של יצור מדוכא, לבו של עולם חסר לב, כפי שהיא נשמתם של תנאים חסרי נשמה.

היא האופיום של ההמונים.
ביטול הדת בתור אשליית האושר של העם הוא הדרישה לאושרם האמיתי. לקרוא להם לוותר על אשליותיהם בנוגע למצבם פירושו לקרוא להם לוותר על מצב שמצריך אשליות. הביקורת נגד הדת היא לפיכך, בבסיסה, הביקורת כנגד אותו עמק הבכא עבורו הדת היא ההילה.
הביקורת קטפה את הפרחים הדמיוניים שעל השרשרת לא כדי שהאדם ימשיך לשאת את אותה שרשרת מחוּסָר דמיון או נחמה, אלא כדי שישליך את השרשרת ויקטוף את הפרחים האמיתיים.
ביבליוגרפיה > תרגומים לעברית

כתבי שחרות , תרגום: שלמה אבינרי, תל אביב: ספרית פועלים, 1964.
"לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל: הקדמה".
לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016.
"לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל";
"לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל: מבוא".
ביבליוגרפיה > ספרות משנית

Leopold, David (2007). The Young Karl Marx: German Philosophy, Modern Politics and Human Flourishing. Cambridge, England: Cambridge University Press. ISBN 978-0-511-28935-4.
McLellan, David (1980) [1970]. Marx Before Marxism (2nd ed.). London: Macmillan Press. ISBN 978-0-333-27883-3.
McLellan, David (1969). The Young Hegelians and Karl Marx. London: Macmillan and Co.
ראו גם

אופיום להמונים - ביטוי שמרקס טבע במבוא לחיבור זה, אשר מצטוט לרוב מחוץ להקשרו.
הערות שוליים

↑  Leopold 2007, p. 67.
↑  McLellan 1980, pp. 108–109.
↑  McLellan 1969, pp. 78–81.
↑  בגרמנית: Einleitung
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4678683-1
לודוויג מרום

לודוויג מָרוּם (בגרמנית: Ludwig Marum;‏ 5 בנובמבר 1882 – 2 באפריל 1934) היה פוליטיקאי יהודי-גרמני, שהיה מקורבנותיה הראשונים של המפלגה הנאצית.
קורות חיים

לודוויג מרום נולד בעיר פרנקנטל שבדרום-מערב גרמניה להורים בני המעמד הבינוני-גבוה. לאחר שלמד משפטים באוניברסיטת היידלברג ובמינכן, החל לעבוד כעורך דין בקרלסרוהה, שם נשא לאישה את יוהנה (יהודית) בנדיקט. ב-1914 הצטרף ל-מפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). בסיום מלחמת העולם הראשונה, עם כינונה של רפובליקת ויימאר, מונה לשר המשפטים ברפובליקת באדן. במסגרת תפקידו והכשרתו כעורך דין, פעל מרום רבות למען זכויות עובדים והתמקד בעיקר בזכויות של אימהות חד-הוריות ובזכויות של הורים לילדים עם מוגבלויות. כמו כן תמך בביטול עונש מוות ובשיויון בשכר בין גברים לנשים. בשנת 1928 נבחר לחבר הרייכסטאג מטעם קרלסרוהה. לאחר עליית הנאצים לשלטון המשיך מרום בפעילותו הפוליטית, אך בעקבות אירועי שריפת הרייכסטאג נעצר, וב-16 במאי 1933, נשלח יחד עם עוד שישה נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברייכסטאג למחנה הריכוז קיסלאו, שם נרצח על ידי אנשי SS ב-29 במרץ 1934, בגיל 51.
משפחתו

מרום הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. בתו הצעירה אווה (1919 – 30 במרץ 1943) נרצחה במחנה ההשמדה סוביבור. אשתו יוהנה, בתו אליזבת ובנו האנס קארל שרדו את השואה והמשיכו לחיות בגרמניה לאחר המלחמה.
לודוויג לאכמן

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1906 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1990 (בגיל 84) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום לימודים:  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת ויטווטרסראנד 
 
לודוויג לאכמן (בגרמנית: Ludwig Lachmann; 1 בפברואר 1906 –  17 בדצמבר 1990), היה כלכלן גרמני יהודי שהיה מקורב לאסכולה האוסטרית.
ביוגרפיה

לודוויג לאכמן קיבל דוקטורט בחינוך בגרמניה באוניברסיטת ברלין, שם למד בין השנים 1924 ו-1933. במהלך לימודיו התעורר עניינו באסכולה האוסטרית ובמיוחד בכתבי קרל מנגר. בשנת 1933 עזב את גרמניה והתיישב באנגליה שם בילה את עיקר זמנו בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), שהיה אז בשיא השפעתו בעולם הכלכלה ומשך מספר גדול של כלכלנים מובילים וביניהם פרידריך האייק, שהפך למורהו הרוחני ומאוחר יותר עמיתו של לאכמן.
בשנת 1948 עזב לאכמן את אנגליה והפך לפרופסור לכלכלה והיסטוריה כלכלית באוניברסיטת וויטואטרדראנד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם חי בשארית חייו. הוא נפטר בדצמבר 1990 בגיל 84.
לימונצ'לו

| --- | --- |

 אחוז אלכוהול:  30 
 מוצא:  איטליה 
 צבע:  צהוב 
 
לימונצ'לו (באיטלקית: Limoncello) הוא ליקר לימונים, שמקורו בדרום איטליה, במיוחד בסורנטו שבדרום מפרץ נאפולי ובחופה של אמאלפי, אך הוא מצוי גם בסיציליה ובסרדיניה.
הליקר מיוצר על ידי השריית גרידת לימון, לרוב מלימונים מזן סורנטו, באלכוהול מזוקק (בין 90% ל-96% אלכוהול בנפח) במשך מספר ימים בכלי אטום, תהליך הממצה את השמן האתרי של הפרי כמו גם את צבעו וריחו לתוך האלכוהול. לאחר המיצוי מדללים במים ובסירופ לפי הטעם. לרוב המוצר הסופי מכיל בין 25% ל-35% אלכוהול בנפח.
הלימונצ'לו קל יחסית להכנה מחומרים ביתיים, ורבים באיטליה ובסיציליה נוהגים לכבד את אורחיהם בלימונצ'לו ביתי לאחר הארוחה. נהוג להגיש את הלימונצ'לו קר עד קר מאוד.
כריסטופר בויס ואנדרו דולטון לי

כריסטופר ג'ון בויס (באנגלית: Christopher John Boyce; יליד 16 בפברואר 1953) ואנדרו דולטון לי (באנגלית: Andrew Daulton Lee; יליד 1952) הם שני אמריקאים אשר מכרו יחדיו סודות לסובייטים. בויס היה איש לווייני ריגול אמריקאי וחברו לי היה סוחר סמים.
הפרשה

בויס היה צעיר מחונן שנשר מלימודיו באוניברסיטה עקב חוסר עניין, התמכר לסמים וקשר קשר של ידידות עם אנדרו דולטון לי, בן גילו וחברו מילדות שעסק בסחר בסמים.
אביו של בויס, איש ה-FBI בדימוס, שרצה למנוע את התדרדרות בנו, ניצל את קשריו והשיג לבנו משרה בחברה מסחרית בקליפורניה שפעלה בתחום הלוויינים. בויס הועסק בחברה במיזם של בניית לוויין ריגול עבור ה-CIA. כשהושלם הלוויין הוא חג במסלול מעל ברית המועצות וסין וסיפק מידע לתחנות קרקע באוסטרליה ובבריטניה. בויס עסק בפיענוח המידע המוצפן ששודר מן הלוויין.
לדבריו במהלך עבודתו הוא נחשף למידע על התערבות ה-CIA בפוליטיקה של אוסטרליה, כולל בפרשת הדחתו של ראש ממשלת אוסטרליה גוף ויטלם, ראש הממשלה הראשון ממפלגת הלייבור מאז 1951, שהיווה איום לנוכחות הפרויקט באוסטרליה.
בהיותו מאוכזב מהתערבות מדינתו בעניינים של מדינה דמוקרטית בעלת ברית ובהיותו מנוכר מחבריו בעבודה, יצר בויס קשר עם לי, חברו משכבר. לי אשר מגיל צעיר עסק במסחר במריחואנה ובקוקאין, עבר באותה עת לעסוק במסחר בהרואין ונזקק למימון. השנים החליטו להפיק רווחים מן המידע הסודי ששודר מן הלוויין, אשר עבר תחת ידיו של בויס.
באפריל 1975 פנה לי לשגרירות ברית המועצות במקסיקו סיטי והציע את מרכולתו לסובייטים, שקפצו על המציאה. הצמד החל להעביר את המידע ששאב בויס מן הלוויין לסובייטים, כאשר לי משמש בלדר להעברתו.
הצמד החל לקבל מן הסובייטים אלפי דולרים. לי לא גילה לסובייטים את הזהות האמיתית של מקור המידע וסיפר להם כי המידע מסופק לו על ידי בחור אפרו-אמריקאי שפעל ממניעים של שנאה לארצות הברית.
ב-1976 הציעו הסובייטים ללי להגדיל את התשלום לסכום של 10,000 דולר על כל צרור מידע חדש שימציא להם. לי סיפק מידע נוסף לסובייטים וקיבל מהם את הסכום המובטח, אך לבויס שילם רק סכום  של 3,000 דולר מתוך תשלום זה. בויס החל לחשוד כי לי מרמה אותו ואינו משלם לו את מלוא חלקו. לשם אימות החשד הגיע בויס בעצמו לשגרירות הסובייטית במקסיקו סיטי, נפגש עם נציג הק.ג.ב. וגילה כי תפקידו הוא לשגר את המידע המגיע מן הלוויין, כשהוא מוצפן, למטה ה-CIA בלאנגלי וירג'יניה. בויס הציע לספק מידע נוסף וחשוב יותר בתמורה לתשלום סכום של 75,000 דולר. בחוזרו לעבודתו החל בויס לצלם מסמכים סודיים על לוויין מתקדם יותר שנמצא בשלבי פיתוח.
בטרם הספיק בויס לספק מידע זה לסובייטים, הגיע לי ביזמת עצמו לשגרירות הסובייטית במקסיקו סיטי, בתקווה להשיג סכום כסף לרכישת סמים שנזקק להם. בהתקרבו לשגרירות נעצר לי על ידי המשטרה המקסיקנית שחשדה בו כי הוא זומם פעולת טרור. כשנעצר נתגלו ברשותו צילומי מסמכים סודיים. המקסיקנים הזעיקו את סוכני ה-FBI ולי התוודה בפניהם ואף הסגיר את חברו בויס, שנעצר מיד בלוס אנג'לס. בחקירתו מסר בויס הודאה מלאה על מעשיו.
שני החברים הועמדו לדין ביוני 1977. בויס נדון ל-42 שנות מאסר ולי נדון למאסר עולם.
ב-21 באוגוסט 1981 ברח בויס מן הכלא, התחבר לשני פושעים וביחד ערכו מסע של שוד בנקים בצפון מערב ארצות הברית, במדינות מונטנה, איידהו ווושינגטון. לאחר 19 חודש נתפס בויס והועמד לדין על שוד הבנקים ונדון ל-90 שנות מאסר  בנוסף ל-42 השנים שנגזרו עליו בגין הריגול.
לי זכה לחנינה ושוחרר מן הכלא בשנת 1998. ב-15 במרץ 2003 שוחרר אף בויס מן הכלא לאחר 26 שנות מאסר, אך הושאר להשגחת קצין מבחן לכל ימי חייו.
בשנת 1985 יצא להקרנה הסרט "הבז ואיש השלג" (The Falcon and the Snowman) בבימויו של ג'ון שלזינגר, שסיפר את סיפורם של שני החברים. בסרט גילם טימותי האטון את דמותו של בויס ושון פן גילם את דמותו של לי. הכינוי "בז" ניתן בסרט לבויס וללי ניתן הכינוי "איש השלג" הרומז על עיסוקו בסם הלבן.
כריסטופר בויס בצילום משטרתי
כלכלת טורקיה

| --- | --- |
 דירוג עולמי:  תמ"ג: 18; תמ"ג לנפש: 89
 מטבע:  לירה טורקית 
 סטטיסטיקה
 תמ"ג:  1,108,022
 תמ"ג לנפש:  12,659
 צמיחה כלכלית:  3.80% (דירוג: 71; הערכה לשנת 2015)
 מדד ג'יני:  40.2 (דירוג: 61; 2010)
 כוח עבודה:  29,400,000 (הערכה לשנת 2015)
 אבטלה:  9 אחוז (נכון ל־2014) 
 הנתונים מבוססים בעיקר על:  ספר העובדות העולמי של ה-CIA הסכומים הנקובים בדולרים בערך זה, הכוונה לדולר אמריקאי, אלא אם כן צוין אחרת
 
הכלכלה הטורקית מורכבת מתעשייה מודרנית בד בבד עם חקלאות מסורתית התופסת 35% מן התעסוקה. קיים גם ענף השירותים וענף התיירות. ענף הייצור הגדול ביותר בתעשייה הוא טקסטיל.
התל"ג לנפש בטורקיה נמוך משמעותית מהתל"ג של שאר מדינות המערב, ועומד על 8,900 דולר בשנה. ישנם 10.2 אחוזי אבטלה, ונכון לשנת 2000, 20 אחוז מן האוכלוסייה מוגדרת מתחת לקו העוני. מצב זה גורם לעיור (אורבניזציה) - אנשים רבים עוברים לערים הגדולות במטרה למצוא פרנסה. כמו כן, ההגירה מחוץ לטורקיה עולה משנה לשנה. המצב הכלכלי בטורקיה, היצע העבודה הנמוך ותופעת "כישורי יתר" (Over-qualification) – אנשים בעלי מקצוע ותארים מתקדמים שאינם מוצאים עבודה במקצועם – הן סיבות חשובות לעיכוב כניסת טורקיה לאיחוד האירופי.
עם זאת, נכון לשנת 2000 משקיעה המדינה מאמצים רבים בכלכלה המגדילים את הצמיחה במהירות, אך היא עדיין מתקשה להתגבר על חובות לאומיים.
החל מ-2018 נכנסה טורקיה למשבר כלכלי בעקבות הגרעון העמוק, המאופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית (TRY), אינפלציה גבוהה, עליית מחירי האשראי, ועליה באי יכולות להחזיר הלוואות בכלל המדינה. נכון ל-24 בספטמבר 2022, על אף תוכניות הבראה שונות מטעם הממשל הטורקי, ערך הלירה ממשיך לצנוח והכלכלה אינה מצליחה להתאושש.
דלק

טורקיה נמנית עם המדינות "מובילות הנפט" ומהווה צומת ראשי בנתיבי הנפט העולמיים, כיוון שהיא מגשרת בין המזרח התיכון, אירופה והקווקז. מדינה זו נמצאת במקום ה-24 בעולם בצריכת נפט עם כ-715,000 חביות ביום, למרות שהיא מייצרת רק כ-50,000 ומייצאת את רובן. מדי שנה עולה צריכת הנפט המהווה מקור לכמעט 40% מהפקת האנרגיה בטורקיה בכ-30,000 חביות ליום. לכן, ישנה תלות גדולה בייבוא, שמתבצע ממדינות המזרח התיכון ומרוסיה. במקביל, עולה השימוש בגז טבעי על יתרונותיו הרבים (כלכלית, סביבתית ופוליטית) וכדי למנוע שוב תלות ברוסיה, הסתיים ב-2006 פרויקט גדול בטורקיה הנקרא BTE) Baku-Tbilisi-Erzurum) והוא צינור גז טבעי באורך 1,776 ק"מ המחבר בין גאורגיה, אזרבייג'ן וטורקיה. כמו כן, כיום נמצא בבניה צינור שיוביל גז ליוון ויהפוך את טורקיה לצומת חשוב עוד יותר בנתיבי הנפט העולמיים.
חשמל

נכון לשנת 2004, ייצרה טורקיה כ-32,000 מגה-וואט, והמשיכה לייצר אמצעים לייצור עוד כ-13,000 מגה-וואט. עליה להכפיל פי 3 כמות זו עד שנת 2020 כדי לעמוד בביקוש הגדל בקצב מסחרר. ב-2004 אישרה הממשלה רפורמה שתאפשר הפרטת משק האנרגיה בטורקיה. ייצור האנרגיה מגיע בעיקר מנפט, פחם וגז טבעי — מקורות שבהם טורקיה תלויה מייבוא. אף על פי כן, לטורקיה פוטנציאל עצום לייצור "אנרגיה מתחדשת", למשל, תחנות חשמל הידרו-אלקטריות שיפיקו אנרגיה מזרימת הנהרות הרבים בארץ. אפשרות נוספת היא הפקת חשמל מתנועת הרוח, על ידי שדות שיונחו לאורך חופי הארץ. מדי פעם עולות יוזמות להקמת תחנות כוח גרעיניות, אך הן נגנזות עקב לחצים בינלאומיים. כיום טורקיה סוחרת בחשמל עם אזרבייג'ן, ארמניה, בולגריה, גאורגיה, איראן, עיראק וסוריה.
פרויקט דרום-מזרח אנטוליה

עוד בתקופתו של מוסטפא כמאל אטאטורק עלה הרעיון להשתמש במי הפרת והחידקל כדי לקדם את דרום טורקיה. מאז עבר פרויקט דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP) מספר גלגולים וכיום מטרתו היא לשפר את המצב הסוציו-אקונומי של תושביהן של תשע מנפות דרום-מזרח טורקיה. בסופו של דבר, הפרויקט אמור להכפיל את השטח החקלאי של טורקיה על ידי יצירת תעלות בין הנהרות, ליצור אגמים בהן ניתן לדוג ולהקים 19 תחנות כוח הידרואלקטריות ו-22 סכרים.
ייבוא וייצוא

טורקיה מייצאת בעיקר ביגוד, מזון, טקסטיל, מתכות וציוד תחבורה בעיקר לאירופה (בראש ובראשונה לגרמניה — 12.9% מכלל הייצוא). עיקר הייצוא של טורקיה מתבסס על גידולים חקלאיים.
טורקיה מייבאת בעיקר מכונות, כימיקלים, דלקים וציוד מאירופה ומסין.
החרם על ישראל

בעקבות מלחמת חרבות ברזל וסירוב ישראל לאפשר לה להצניח סיוע ברצועת עזה הודיע בחודש אפריל 2024 הנשיא הטורקי ארדואן על אמברגו סחורות על ישראל ביותר מ-54 קטגוריות ביניהם סחורות בענף הבנייה המזון והטואליטיקה.
לקריאה נוספת

Z. Y. Hershlag, The contemporary Turkish Economy, London: Routledge, 1998