stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לעבור את הקיר
עלילת הסרט

מיכל (נועה קולר) היא בת למשפחה חילונית שחזרה בתשובה והתקרבה לחסידות ברסלב. היא מתפרנסת מהפעלה של פינת ליטוף ניידת, שבה יש לילדים הזדמנות ללטף גם זעמן שחור. בגיל 32 היא עומדת להתחתן סוף סוף עם גידי (ארז דריגס), אך חודש לפני המועד, בעודם בוחנים את המנות באולם השמחות, גידי חוזר בו ומבטל את החתונה, בנימוק שאינו אוהב את מיכל.
מיכל מסתייעת בסגולות ובשדכנים, וחוזרת למסלול של פגישות מייאשות עם שלל חתנים פוטנציאליים, אך ללא תוצאות - האחד מסרב להביט בה משיקולי צניעות, האחר הוא חירש המדבר איתה באמצעות מתרגם לשפת הסימנים וכך הלאה. ברגע של ייאוש ואמונה גם יחד היא מחליטה שתתחתן בנר שמיני של חנוכה, ואף מזמינה אולם שמחות למטרה זו, אף שאין לה חתן. "יש אולם, יש לי שמלה, קטן על אלוקים להמציא לי חתן", מכריזה מיכל וממשיכה בהכנות לחתונה בתאריך המיועד. בני משפחה, מכרים ואף רב מנסים להניא אותה מהמהלך, אך בליווי חברות קרובות היא ממשיכה בו. בין השאר היא עולה לקברו של רבי נחמן מברסלב באומן, ושם פוגשת זמר חילוני (עוז זהבי) המגלה בה עניין, אך היא דוחה אותו. בהגיע המועד שנקבע לחתונה מיכל לובשת שמלת כלולות ואחיותיה מסיעות אותה לאולם השמחות. שם הכל ממתינים להתפוצצות הבועה, אך בפתרון של "האל מתוך המכונה" (דאוס אקס מכינה) שימי (עמוס תמם), בעליו של אולם השמחות, שאותו הכירה מיכל כנשוי, מודיע לה שהתגרש שבוע קודם לכן, ומבקש ממיכל שתינשא לו.
דבר המבקרים

המבקר צביקה אנגל–ינובר רואה את הסרט כעוסק בחוויה הדתית:
על אף שהסרט יכול היה להיתפס כקומדיה קלילה וקיטשית משהו, הוא נוגע בשאלות עמוקות וקיומיות של המעשה הדתי, של החוויה הדתית, ואולי אף של החוויה האנושית הכללית. מיכל מחפשת כנות, רוצה קרבה ואהבה, עובדת בעבודה לא שגרתית כמעבירה סדנאות בליטוף חיות ויש לה הסתכלות מעניינת על העולם. היא מסוגלת לסחוף אותנו לעולמה ולחשוב שמעשיה הם מעשים נורמטיביים ונורמליים.
גם המבקר תומר קמרלינג סבור שהסרט עוסק בחוויה הדתית, ובפרט במשבר אמונה:
זה סרט על משבר אמונה, וכשקוראים אותו ככה הוא ההפך ממקומם. הוא מקסים. שלושה מפתחות גלויים למדי משכנעים אותי שזה הסיפור פה. הראשון הוא הפיתוי, שמיוצג כאן פעמיים – הן על ידי נחש (מיכל מתפרנסת מתפעול של פינת ליטוף ניידת) והן על ידי ברנש. את האחרון מגלם עוז זהבי, ואני לא חושב שזה מקרי שדמותו – מוזיקאי חילוני-מתחזק - עושה את הכניסה שלה בדיוק ברגע המפתח השני: סצנה אדירה, פשוט אדירה, שבה מיכל מתייפחת על קברו של רבי נחמן מברסלב ומאשימה את עצמה בשקר. "אני לא מרגישה אותך", היא אומרת ומשאירה לנו להחליט את מי היא לא מרגישה – הרב או הערכאה הדתית הגבוהה יותר. המפתח השלישי הוא הרגע שבו הרבי המאוד חי של מיכל עושה לה נו-נו-נו לאמור, "מה שאת עושה נקרא 'לסמוך על הנס'".
המבקר אורי קליין כתב:
"הסרט מתיימר לגעת באובססיה הישראלית לנישואים בכל מחיר, אך במקום לעסוק בנושא זה לעומק, הוא מתאר כיצד בכוחה של אמונה לממש אובססיה זו, והוא אף בוגד בגיבורה שלו בתארו אותה כאשה דתייה שרוצה להתחתן מאהבה, אך לבסוף מוכנה להתחתן עם מי שרק יתייצב לצדה מתחת לחופה במועד שנקבע", והוסיף "זהו סרט שכולו מניפולציה, כשם שערמומיות ותעמולה הן שם המשחק בסרטיה של בורשטיין".
ראו גם

מתחתנת
הערות שוליים

↑  איתמר חדד ואבנר שביט‏, פרסי אופיר 2016: "סופת חול" הוא המנצח הגדול, באתר וואלה, 22 בספטמבר 2016
↑   שחר קדרון, השגחה פרטית וסינדרלה, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2016
↑  צביקה אנגל–ינובר, עכשיו רק חסר שיבוא החתן, מקור ראשון, מוסף "שבת", 4 בנובמבר 2016
↑  תומר קמרלינג, ‏אמונה שלמה, באתר ‏מאקו‏, 27 באוקטובר 2016
↑   אורי קליין, סרטי השבוע בטלוויזיה, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011097627605171
מוטלים בספק

| --- | --- |

 בימוי:  אלירן אליה
 הופק בידי:  אורן רוגובין (מפיק) אסף נאוי (מפיק אחראי) יענקל'ה אמזלג (מפיק בפועל)
 תסריט:  אלירן אליה
 שחקנים ראשיים:  רן דנקר אדר חזאזי גרש הילה סורג'ון בת-אל מוסרי לירון בן-שלוש
 מוזיקה:  יורם חזן, רן אלמליח
 צילום:  שי גולדמן
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  האחים רוגובין
 הקרנת בכורה:  8 במרץ 2018
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה
 דף הסרט ב־IMDb
מוטלים בספק (באנגלית: Doubtful) הוא סרט דרמה ישראלי, שיצא לבתי הקולנוע ב-8 במרץ 2018, אותו כתב וביים אלירן אליה ומככב בו רן דנקר כאסי, תסריטאי ומשורר שנשלח לעבודות שירות כמורה של חבורת נערים עבריינים.
הסרט בהשראת אירועים אמיתיים, את 11 הנערים מגלמים נערים חסרי ניסיון קודם במשחק שאותרו בעיירות פיתוח, בידי המלהקת אורית אזולאי, והוכשרו לגלם דמויות בסרט.
הסרט היה מועמד ל-9 פרסי אופיר בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-28, בין השאר בקטגוריות השחקן הראשי הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר. וזכה לבסוף בקטגוריית הליהוק הטוב ביותר.
הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, yes וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
יוצר הסרט אלירן אליה כתב את התסריט בהשראת רצח גדי ויכמן, לאחר שגילה כי בעת שהיה סטודנט לקולנוע והדריך נוער בסיכון בנושא קולנוע, אחד מהנערים המודרכים הוא רוצחו של ויכמן.
תקציר העלילה

בעקבות תאונת אופנוע בה היה מעורב, אסי (רן דנקר), תסריטאי ומשורר תל אביבי, נידון לעבודות שירות: להדריך חוג לקולנוע בעיירת פיתוח בדרום הארץ, במקלט שכונתי, כאשר תלמידיו הם חבורת צעירים מתוסבכים שהיו מעורבים בפלילים. בתחילה, אסי נתקל בחומת התנגדות ובחוסר תקשורת עם הנערים, אך הוא בוחר להתמיד ומצליח להתחבר אליהם. הוא מפתח קשר קרוב במיוחד עם עדן (אדר חזאזי גרש), מתבגר הנתון במעצר בית שאוסף בקבוקים למיחזור כדי להגשים חלום - לפתוח מסעדה עבור אמו. אסי מזדהה עם עדן, מזהה דמיון ביניהם ומנסה לעזור לו לשרוד ולפלס את הדרך החוצה מהמצוקה בה הוא חי.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
רן דנקר: אסי
אדר חזאזי גרש: עדן
הילה סורג'ון: אלמה
בת אל מוסרי: רינה
לירון בן-שלוש: לירז
אוראל ספיר: אוראל
אושר עמרה: דניאל
אלעד כודרה: אלעד
אלראי פס: נאור
דויד וילחובסקי: איליה
מלודי פרנק: אלונה
עידן נפתלי: דוד-אל
ראם טאקו: ראם
ריקי חודרה: ריקי
שליו גרגין: מיכאל
אלי מנשה: שוטר
ניר יוספי: שוטר
קובי אדרת: נחום
שי זביב: יניב
מועמדויות ופרסים

| השנה | הפרס | הקטגוריה | המועמד/ים | התוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | פסטיבל הקולנוע ירושלים | סרט הביכורים הטוב ביותר | "האחים רוגובין" אלירן אליה | זכייה |
| 2017 | פסטיבל הקולנוע ירושלים | הצילום הטוב ביותר | שי גולדמן | זכייה |
| 2017 | פסטיבל הקולנוע ירושלים | ציון לשבח לשחקן הטוב ביותר | אדר חזאזי גרש | זכייה |
| 2017 | פסטיבל הקולנוע ירושלים | הסרט העלילתי הישראלי הטוב ביותר | אורן רוגובין אלירן אליה | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | הסרט הטוב ביותר | אורן רוגובין | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | הבמאי הטוב ביותר | אלירן אליה | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | השחקן הטוב ביותר | רן דנקר | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | שחקן המשנה הטוב ביותר | אדר חזאזי גרש | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | שחקנית המשנה הטובה ביותר | בת אל מוסרי | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | העריכה הטובה ביותר | אריק להב ליבוביץ | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | הליהוק הטוב ביותר | אורית אזולאי | זכייה |
| 2017 | פרס אופיר | המוזיקה המקורית הטובה ביותר | יורם חזן, רן אלמליח | מועמדות |
| 2017 | פרס אופיר | הצילום הטוב ביותר | שי גולדמן | מועמדות |
הערות שוליים

1 2  אינה טוקר, רן דנקר עושה עבודות שירות: טריילר, באתר ynet, 19 בינואר 2018
↑  רותי שילוני, ‏"זה החזיר אותי אחורה ופירק אותי", באתר ‏מאקו‏, 10 במרץ 2018
↑  יאיר רוה, המועמדים לפרסי אופיר 2017: ״פוקסטרוט״ ו״געגוע״ מובילים, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 16 באוגוסט 2017
מות המשוררת

| --- | --- |

כרזת הסרט "מות המשוררת"
 בימוי:  דנה גולדברג אפרת מישורי
 הופק בידי:  דנה גולדברג
 תסריט:  אפרת מישורי דנה גולדברג
 עריכה:  קטיה שפליאבאיה
 שחקנים ראשיים:  יבגניה דודינה סמירה סרייה
 צילום:  אסי אורן
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  15 ביולי 2017, פסטיבל הקולנוע ירושלים
 משך הקרנה:  80 דקות
 שפת הסרט:  עברית, ערבית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מות המשוררת הוא סרט ישראלי משנת 2017 בבימויין של דנה גולדברג ואפרת מישורי, על פי תסריט שכתבו שתיהן. בסרט מככבות יבגניה דודינה בתפקיד לני שדה, וסמירה סרייה בתפקיד יסמין נאסר. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תקציר העלילה

הסרט, המצולם בשחור-לבן, מתרחש על שני צירים שלבסוף נפגשים. הציר הראשון עוקב אחר יומה של לני שדה (דודינה), חוקרת בעל שם עולמי, אשר משלימה שורה של מטלות ומפגשים – היא הולכת למספרה, אוספת חלוק שהזמינה מחנות, פוגשת מו"ל בבית קפה ומשאירה בידיו יצירות שלה. במקביל, יסמין נאסר (סרייה) נחקרת בתחנת המשטרה. החוקר אינו נראה על המסך, יסמין היא עם פניה לצופה, ורק קולו של החוקר לוחץ עליה במתח גובר. יסמין היא אחות במוסד סיעודי, ובמהלך החקירה מתגולל סיפורה: היא יצאה מביתה לכאורה ללכת לעבודה במשמרת לילה, אך בעצם פקדה בר על חוף הים. שם היא פגשה את לני, בסצנת פיק-אפ מתוחה, והשתיים חולקות את הייאוש שלהן; לני על חרטה שיש לה לגבי מישהי שהיא לא מוכנה לדבר עליה, ונאסר שמרגישה שבויה בתפקידי רעיה ואם שאינם מטרותיה אלא הציפיות החברתיות שלא הצליחה להימלט מהן. המפגש בין הנשים מסתיים במותה של לני, שבדיעבד סידרה במהלך היום את ענייניה, ואז הפקידה עצמה לגלי הים. נאסר קופצת למים לנסות להצילה. אך החוקר לא מוכן לקבל שנאסר – שלא עומדת באמות המוסר שלו כאם שהשאירה בעל וילד בבית לפגוש נשים, וכערבייה – אינה אחראית למותה של האקדמאית המכובדת. הוא מצליף בה בשאלותיו ואיומיו, עד שנאסר נשברת, ולוקחת אחריות על המוות.
בסרט שזורים שירים פרי עטה של מישורי, וגם שתי דמויות הנשים בסרט הן משוררות, שמעולם לא פרסמו את יצירותיהן.
ביקורת

בארץ, הסרט זכה לביקורות מעורבות, שהתמקדו בעיקר על המבנה העלילתי והצילום הבלתי קונבנציונליים של הסרט. ארז דבורה, ב-ynet, שיבח את התעוזה ורמת הדרמה של הסרט, ביקר במקצת את קצב התפתחות העלילה לקראת סוף הסרט, אך התרשם מן המשחק של שתי השחקניות הראשיות ובמיוחד יכולת האלתור של סרייה. מבקר הקולנוע אורי קליין, לעומת זאת, כתב שיש בסרט משהו מאולץ, ושהוא מקרטע בחלקים. לתחושתו חלק מהסצנות נקטעו באופן לא מספק. אך גם הוא שיבח את ההופעות של השחקניות.
במגזין הקולנוע The Hollywood Reporter, דברה יאנג שיבחה את הסרט, וקראה לו "דוגמה מופלאה כיצד ניתן לייצר סרט בלתי נשכח בתקציב דל". היא במיוחד ציינה לחיוב את הטיפול בנרטיב של דמותה של סרייה, וכן את המשחק והשיר שלה.
פרסים

סמירה סרייה זכתה בפרס חג'ג' לשחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ירושלים עבור גילום תפקיד יסמין נאסר בסרט.
ב-9 בינואר 2018 יצאה הודעה שהסרט התקבל לפסטיבל גטבורג בשוודיה לשנת 2018, פסטיבל הקולנוע הגדול ביותר בסקנדינביה, וישתתף במסגרתו בתחרות על שם אינגמר ברגמן.
בנובמבר 2018 זכה הסרט בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון.
| פרס | זוכה | תוצאה |
| --- | --- | --- |
| פרס חג'ג' לשחקנית הטובה ביותר 2017 | סמירה סרייה | זכייה |
| פרס חג'ג' לסרט העלילתי הטוב ביותר 2017 | דנה גולדברג ואפרת מישורי | מועמדות |
| פרס התסריט הטוב ביותר 2018 | דנה גולדברג ואפרת מישורי | זכייה |
הערות שוליים

↑  ארז דבורה, הומור ערבי-יהודי וקולנוע רוסי משובח: פסטיבל ירושלים לא מאכזב, באתר ynet, 17 ביולי 2017
↑   אורי קליין, פסטיבל הקולנוע ירושלים: יש משהו כפוי ומאולץ בסרט "מות המשוררת", באתר הארץ, 15 ביולי 2017
↑  'Death of a Poetess' ('Mot Hamishoreret'): Film Review, Deborah Young, The Hollywood Reporter, January 26, 2018
↑  הסרט הישראלי העלילתי הטוב ביותר: "פיגומים" של מתן יאיר, באתר ‏מאקו‏, 20 ביולי 2017
↑  Death of a Poetess, Göteborg Film Festival
↑  UK Jewish Film, Best Screenplay Award - Death of a Poetess, טוויטר, ‏27 בנובמבר 2018 (באנגלית)
מלאכיות בלבן

| --- | --- |

 בימוי:  טלי אברהמי
 הופק בידי:  טלי אברהמי
 תסריט:  טלי אברהמי, ר.שטיינברגר
 עריכה:  ח. אורנשטיין
 שחקנים ראשיים:  ליאל דניר, ליאת אזר, עינת ברנובסקי, אליענה שכטר, אלמוג פעיל ועינב מרקל
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  פסח תשע"א
 משך הקרנה:  120 דקות
 שפת הסרט:  עברית, רוסית, גרמנית
 סוגה:  סרט עצמאי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלאכיות בלבן הוא סרט קולנוע חרדי משנת 2012 בבימויה והפקתה של טלי אברהמי. הסרט הסרט צולם בישראל ובאוקראינה ומוגדר כמיועד לצפייה של נשים בלבד.
הסרט מגולל את סיפורן של נשים יהודיות בתקופת השואה ואת גבורתן מול הנאצים.
עלילה

העלילה מתרחשת במחנה הנשים של אושוויץ, בשנת 1945. חיה (עינב מרקל) מגיעה עם ביתה אינוצ'קה (יעל פורת) לאושוויץ. בסלקציה שנערכת בכניסה למחנה הן מופרדות, וחיה מבטיחה לביתה שהיא תעשה הכל כדי שהם ישובו וייפגשו.
אינוצ'קה מגיעה לבלוק הילדות, משם היא בורחת מאימת הקאפו האכזרית מריה. רייזי (ליאת אזר), אסירה יהודייה שומרת מצוות שעובדת כאחות במרפאה הולכת במחנה ומגלה אותה בוכה. היא לוקחת אותה למרפאה ומנסה להסתיר אותה שם. שפרה (אלמוג פעיל), אחות אחרת במרפאה, מתנגדת להסתרת הילדה במקום, אולם נחמה, האחות הראשית מגיעה איתה להסכמה שהיא תתן לה את מנת הסלק היומית שהיא מקבלת ובתמורה שפרה לא תגלה על הימצאות הילדה במרפאה. שפרה מסכימה, ונחמה מחביאה את הילדה בארון בגדים בחדר צדדי במרפאה.
לבינתיים, רייזי נכנסת לבלוק האסירות כדי להבריח תרופות ומזון לבלוק. שם היא פוגשת את חיה בוכה. כשהיא מנסה לדובב אותה מספרת לה חיה שהיא הגיעה באותו בוקר ולקחו ממנה את הילדה שלה. מאוחר יותר כשהיא שואלת מישהי מתי תוכל לפגוש את הילדה שלה האישה צוחקת עליה ומצביעה על הארובות של אושוויץ. חיה אינה מבינה את כוונתה והיא מאמינה שביתה בחיים.
רייזי מפוטרת מעבודתה כאחות משום שד"ר שטרייכר, הרופאה הראשית (עינת ברנובסקי) מגלה אותה מארגנת תפילת יום כיפור. רייזי מתחילה לעבוד במרפאה יחד עם חיה, אך עד מהרה היא מגלה שעליה לעבוד בשבת. מכיוון שהיא לא רוצה לחלל את השבת היא מחליטה שתתפור כל יום יותר מהמכסה היומית ובכך תגיע למכסה שעליה להביא בשבת, אז תעשה את עצמה כלא עובדת. אך בשבת השומרת מבחינה שהיא לא תופרת, והיא רוצה להכות אותה. חיה פוצעת את עצמה ומסיטה את תשומת הלב מרייזי.
אחת האסירות צוחקת על חיה שהיא מאמינה שביתה בחיים ואומרת לה שבוודאי לקחו אותה למשרפות. חיה מתפרצת ויוצאת בריצה מחוץ לבלוק לכיוון הגדר החשמלית, אך רייזי מצליחה לעצור אותה ברגע האחרון ולמנוע ממנה להתאבד. בהמשך, חיה נלקחת לשמש כספרנית בחדר הקצינות. שם היא מגלה את העובדה שהמלחמה נמצאת לקראת סיומה.
מנהלת המתפרה מספרת לרייזי שהמלחמה בסיומה ושהיא רוצה להבריח אותה מהמחנה בתמורה לעזרה שהעניקה לביתה המשותקת, אותה החביאה המנהלת בחדר צדדי. רייזי מבקשת שאינוצ'קה תוברח במקומה.
בסופו של דבר מוברחת איטה, אסירה יהודייה שהבריחה שמן מהמחסן כדי שהאסירות יוכלו להדליק נרות חנוכה ונשלחה לבלוק המוות על ידי ד"ר שטרייכר.
בהמשך כוחות בעלות הברית מתקדמים והגרמנים מתחילים לברוח. המחנה ננטש מגרמנים, ביניהם גם ד"ר שטרייכר, שטרחה להשמיד ראיות לפני בריחתה.
האסירות מתחילות להסתובב במחנה לאחר שהם מבינות שהנאצים עזבו. נחמה מבקשת מאינוצ'קה להישאר בארון בשעה שהיא יוצאת לבדוק מה קורה בחוץ בשעה שהרוסים נכנסים למחנה.
חיה אף היא מסתובבת במחנה ומחפשת אוכל. היא מגיעה למרפאה ונכנסת לחדרים עד שהיא מגיעה לחדר בו מסתתרת ביתה, שהיא אינה מודעת לקיומה. היא שומעת קול בכי מתוך הארון, וכשהיא פותחת את הדלת היא מגלה את אינוצ'קה, ביתה.
שחקניות

איטה - הילה רביב-צור
אינוצ'קה - יעל פורת
נחמה - ליאל דניר
רייזל - ליאת אזר
ד"ר שטרייכר - עינת ברנובסקי
ד"ר וייסבורג - אליענה שכטר
קאפו - דנה מושקטבליט
חיה - עינב מרקל
שפרה - אלמוג פעיל
גברת פיונר, מנהלת המתפרה - הילה עופר
פאולה - מושקי בורנשטיין
ביקורת

הסרט ספג ביקורת מצד הנשים החרדיות שצפו בו, עקב סצנות שנחשבו ל"מפחידות" מדי עבור קהל היעד שהז'אנר המועדף עליו הוא טלנובלות. לאחר ההקרנה הראשונה של הסרט קוצצו קטעים על פי דרישות הנשים.
שיר הנושא

שיר הנושא של הסרט עלה ליוטיוב וזמין לצפייה לקהל הרחב. מילות השיר מדברות על כוח של האמונה ועל גבורת הרוח על החומר ועל חשיבות הזיכרון: "מדור לדור נודדת כל ניסיון שורדת/אמונה גבורת הרוח על החומר במעש לא בעומר/יש תקווה/ ... יש לנו הכוח לזכור ולא לשכוח".
ישראל יוסף לאו

הרב ישראל יוסף לאו (לבוב תרמ"ח, 1888 – בלז'ץ, אלול תש"ב, 1942) היה רבה האחרון של העיר קולומיאה בגליציה. נספה בשואה.
ביוגרפיה

נולד בלבוב, בנו הבכור של הרב צבי יהודה ולאה הינדה לאו (לויא). בן דודו היה הרב מאיר שפירא מלובלין. אחיו היה הרב משה חיים לאו, לימים רבה של פיוטרקוב. למד אצל סבו הרב שמואל יצחק שור, בעל ה"מנחת שי", שקירבו לחסידות צ'ורטקוב, וכן למד בבית המדרש הגדול מחוץ לעיר. נסמך לרבנות על ידי סבו החורג הרב שלום מרדכי שבדרון, הרב יצחק שמלקיש ועוד.
נשא את נעכא, בתו של הבנקאי ר' יעקב בידוף, מחסידי ויז'ניץ בקולומיה. מאז היה מקורב מאוד לחסידות זו. לא רצה לסמוך על שלחן חותנו ולא רצה לקבל עליו את עול הרבנות. היה עוזר לחותנו בניהול עסקיו ובמקביל עסק בצורכי ציבור. היה פעיל בתנועת אגודת ישראל וצעירי אגודת ישראל ופעל להקמת בתי ספר של רשת בית יעקב בגליציה.
מאז עזיבת רב העיר הרב גדליה שמלקיש בשנת תרס"ד לא התמנה רב לעיר, בעיקר נוכח יריבות בין המפלגות, והתנצחות לגבי זהות המועמד. בשנת תרצ"א הציעו אנשי המזרחי את הרב ישראל יוסף לאו לרב העיר, בתנאי שיפסיק את פעילותו המפלגתית. מאז כיהן הרב לאו כרב העיר. הוא התבלט בנאומיו הבהירים וכישרונו הרטורי. ייצג את הקהילה גם בפני מועצת העיר.
עם פרוץ שואת יהודי פולין בלטו פעולותיו למען קהילתו. הוא סירב לבקשות לברוח לצ'כוסלובקיה והונגריה הסמוכות. יצא עם בני קהילתו למחנה ההשמדה בלז'ץ בכז' באלול תש"ב, שם נרצח עם אשתו, שלוש בנותיו חיה, פרידה וגיטל ובנו דוד. בנו שמואל יצחק עלה לארץ ישראל בשנת 1939 והוא היחיד מבניו ששרד.
לקריאה נוספת

מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ג' בערכו
הערות שוליים

↑  אמותיהם של הרב י' י' לאו והרב שפירא היו בנותיו של הרב שמואל יצחק שור, בעל "מנחת שי", מגדולי הרבנים בגליציה
↑  נישא לאלמנתו של הרב שמואל יצחק שור.
מאיה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מיכל בת-אדם
 הופק בידי:  משה מזרחי, מיכל בת-אדם
 תסריט:  מיכל בת-אדם
 עריכה:  אסף קורמן
 שחקנים ראשיים:  לירון בן-שלוש, גיל פרנק, אלכס אנסקי, שירי גדני, דביר בנדק, הילי ילון
 מוזיקה:  דניאל מזרחי
 צילום:  יואב קוש
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  ישראל מאי 2010
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מאיה הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2010, של הבמאית מיכל בת-אדם. הסרט מתאר את תהליך העלאתו על הבמה של מחזה העוסק בנילי, צעירה שדעתה נטרפה בעקבות הפלה שעברה. במקביל להפקת המחזה, מתחילת החזרות ועד להצגת הבכורה, מוצגת התפתחות היחסים, באולם התיאטרון ומחוצה לו, בין חגי צפריר, המחזאי והבמאי של המחזה (גיל פרנק) ובין מאיה, השחקנית המגלמת את נילי (לירון בן-שלוש). בעלילת משנה, המנותקת מהעלילה העיקרית, עוקב הסרט אחר התהפוכות הרומנטיות בחייה של נורית, שותפתה לדירה של מאיה.
תמצית העלילה

מאיה היא תלמידה בבית ספר למשחק. בתרגיל בכיתה היא משמיעה מונולוג של בלאנש מהמחזה "חשמלית ושמה תשוקה". היא עושה זאת בקול מונוטני וחסר רגש, ובעקבות נזיפתה של המורה ("מי שרוצה לעמוד על במה, צריך לחפור בתוך עצמו בלי לפחד, ומי שמפחד – שילך לעבוד בסופרמרקט") פורשת מהלימודים. בעבודתה כמלצרית חוזרת מאיה על אותו מונולוג באוזניו של לקוח, אך מציגה אותו בצורה משכנעת ביותר, כאילו האמור במונולוג קרה לה עצמה.
חרף חוסר ניסיונה, מלהק חגי ("הגאון התורן של התיאטרון", מתארת אותו נורית) את מאיה לתפקיד הראשי במחזה שכתב, על פי קורותיה של בת דודתו המנוחה, והוא גם מביים. המחזה עוסק בנילי, צעירה שעברה הפלה, אך אינה מסוגלת להשלים עם כך, וחשה שתינוקה נלקח ממנה ומוסתר, ומצפה שיוחזר אליה. כתוצאה מכך היא מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי, שבו מתרחש עיקר עלילת המחזה. לשם עיצוב אמין של פרק זה, מצטרף לצוות המחזה יועץ, ד"ר בירן, שהוא מנהל מחלקה בבית חולים פסיכיאטרי. במהלך החזרות עולה ההצעה שמאיה תאושפז, כדי לחוש היטב את האווירה בקרב החולים ואת התנהגותם. ד"ר בירן מסתייג מרעיון זה, אך בסופו של דבר מתרצה, ומאיה משתלבת בקרב החולים במחלקתו.
במהלך החזרות מאיה וחגי מתאהבים זה בזה. מאיה חוששת שיחסו של חגי אליה כבמאי ייפגע כתוצאה מאהבתו אליה, ומציעה שתפרוש, אך חגי מפיג חשש זה.
בין מאיה לחגי פורץ ויכוח על מילות הסיום של המחזה. מאיה אינה מוכנה לומר את מילות הסיום הליריות שכתב חגי, אך חגי אינו מקבל את גישתה, ומורה לה לדבוק במילות הסיום המקוריות.
בחלקו האחרון של הסרט מוצגת הצגת הבכורה של המחזה. בקהל הצופים נמצאים בני משפחתה של מאיה, מורתה בבית הספר למשחק והמאושפזים שבקרבם השתלבה מאיה במהלך החזרות. בסצנת הסיום של המחזה מאיה אינה מסוגלת לומר את מילות הסיום עליהן התאמנה בחזרות. שותפהּ לסצנה זו, הרופא המטפל בה (אלכס אנסקי) מושך זמן, ומאחורי הקלעים מורה חגי למנהלת ההצגה לסגור את המסך ולסיים את המופע, אך מנהל התיאטרון קובע שיש לתת להצגה להימשך. מאיה, במאמץ נפשי עצום, אומרת את מילות הסיום שלה, המשקפות ספק את נפשה של נילי ספק את נפשה של מאיה.
ההצגה זוכה לתשואות הקהל, אך חגי זועם על חריגתה של מאיה מהטקסט שכתב, ומודיע למאיה על ניתוק היחסים ביניהם. למחרת חוזרת מאיה לאולם התיאטרון הריק, וחוזרת לבדה על קטע הסיום המקורי, שכתב חגי. לפתע היא מבחינה שחגי יושב באולם, ומבטיחה לו שבמופעים הבאים של המחזה תיצמד למילות הסיום המקוריות, אך חגי אומר לה שהוא מעדיף את מילות הסיום שאמרה בהצגת הבכורה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
לירון בן-שלוש: מאיה
גיל פרנק: חגי
שירי גדני: נורית
יונתן צ'רצ'י: אבא של מאיה
משה מזרחי: סבא של מאיה
ריטה שוקרון: אמא של מאיה
אלכס אנסקי: רופא בהצגה
אורי לוי: מנהל התיאטרון
מיכאל ורשביאק: רופא בבית החולים
דביר בנדק: חולה בבית החולים
ליאת גורן: חולה בבית החולים
הילי ילון: חולה בבית החולים
רבקה בכר: חולה בבית החולים
יעקב איילי: אבא של נילי (מאיה) בהצגה
דניאלה מיכאלי: אמא של נילי (מאיה) בהצגה
תהל רן: אחות בבית החולים
תמר בן עמי: תלמידת משחק
אמירה פולן: בעלת בית הקפה
יגאל שדה: במאי בסרט
פרשנות > אמת אמנותית או דרמה?

במרכז הסרט, העוסק בהעלאתו של מחזה על הבמה, נמצא העימות בין מאיה, השחקנית, לחגי, הבמאי. עופר מתן מציג את העימות, שהחל בעקבות שהייתה של מאיה בבית החולים הפסיכיאטרי: "את התובנות שלה משם היא מביאה לחזרות עם חגי, מה שיוצר בין השניים עימותים: הוא רוצה דרמה כי זה מה שמעניין בתיאטרון, והיא רוצה אמת כמו שראתה במוסד". העימות מגיע לשיאו ברגעי הסיום של הצגת הבכורה, כאשר האמת הפנימית של מאיה והזדהותה עם הדמות שהיא מגלמת, גורמים לה להפר את הוראות הבמאי, ולחרוג ממילות הסיום ששם בפיה.
פרשנות > לגעת בנפש

בכרזת הסרט מופיעה כותרת המשנה "לגעת בנפש". הסרט הוא אכן דרמה פסיכולוגית, העוסקת בנפשה של נילי, ובעיקר בנפשה של מאיה, השחקנית המגלמת את נילי. עיסוק בגבול שבין ובין שפיות לשיגעון, הנערך בסרט זה, הופיע גם בסרטים קודמים של מיכל בת-אדם ("איה: אוטוביוגרפיה דמיונית", "ריטה, שם זמני" ועוד).
ביקורת

עופר מתן ב"עכבר העיר" :
שמוליק דובדבני, מבקר הקולנוע של אתר ynet:
לילך וולך, באתר "וואלה":
הערות שוליים

1 2  עופר מתן, עכבר העיר אונליין, מאיה: הסרט שיגרום לכם לרצות להיות ישראלים, באתר הארץ, 12 במאי 2010
↑  שמוליק דובדבני, הרחק מהמיינסטרים, עמוק בבנאליות, באתר ynet, 16 במאי 2010
↑  לילך וולך‏, "מאיה" של מיכל בת אדם - ביקורת, באתר וואלה, 17 במאי 2010
יוזף אורבן

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1872 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  10 ביולי 1933 (בגיל 61) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סליפי הולו 
 
יוזף אורבן (באנגלית: Joseph Urban;‏ 26 במאי 1872 – 10 ביולי 1933) היה אדריכל, מאייר ומעצב במה אמריקאי יליד אוסטריה.
ביוגרפיה

יוזף אורבן נולד ב-26 במאי 1872 בווינה. הוא קיבל את העבודה האדריכלית הראשונה שלו בגיל 19 כשנבחר לתכנן את האגף החדש של ארמון עבדין בקהיר בהזמנת תאופיק פאשא. הוא התפרסם ברחבי העולם בזכות השימוש החדשני שלו בצבע. הטכניקה הפוינטליסטית שלו והשימוש הדקורטיבי שלו בקו. הוא תכנן מבנים ברחבי העולם מטירת אסטרהאזי בהונגריה ועד לתיאטרון בניו יורק.
אורבן למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת קרל פון הסנאואר. בשנת 1890, הוא וגיסו, היינריך לפלר, היו ממייסדי קבוצת האגנבונד. עבודתו המוקדמת של אורבן עם ספרים מאוירים נוצרה בהשראת לפלר, וביחד הם יצרו את מה שנחשב לדוגמאות מכוננות לאיור ספרי ילדים.
אורבן היגר לארצות הברית בשנת 1911 כדי להיות המנהל האמנותי של חברת האופרה של בוסטון. הוא כבר היה אדריכל בינלאומי מוכשר, מאייר ומעצב תפאורה עם למעלה מ-50 הפקות מבית האופרה המלכותית של וינה, האופרה של שאנז אליזה וקובנט גארדן.
על ידי החלת נקודות של צבעי יסוד זה לצד זה על תפאורות הבד, הוא הצליח ליצור ולהאיר תפאורת תיאטרון בצבעים חיים המזכירים את היצירות של מונה או סרה בשנת 1914 הוא עבר לעיר ניו יורק, שם עיצב הפקות עבור המטרופוליטן אופרה. ויליאם רנדולף הרסט היה לקוח ותומך חשוב בו. הוא גם הפיק ביחד עם ריצ'רד אורדינסקי את "מסכת הקהילה".
החל משנת 1917, הוא היה עוסק לעיתים קרובות כמעצב במה על ידי המטרופוליטן אופרה של ניו יורק. בסך הכל הוא יצר תפאורות ל-47 הפקות חדשות במטרופוליטן עד 1933. עיצוביו הרבים סיפקו לחברת האופרה סגנון הפקה מגובש לאורך כהונתו של המנכ"ל ג'וליו גאטי-קסזה. רבים מהעיצובים של אורבן נשארו בשימוש החברה עד שנות ה-50.
עד מהרה תפסו הסטים והתאורה החדשנית שלו את עינו של פלורנץ זיגפלד הבן, ששכר אותו לעצב את המועדון בשנות ה-20. אורבן עיצב את מועדון לילה המהמם עם מרפסות זכוכית, במה נעה ואפקטים של תאורה צבעונית. אורבן זכה להצלחה זו אחר זו ביצירת הסטים של המועדון. ויליאם רנדולף הרסט, איל מדיה, שם לב ורצה לשכור את אורבן לעבוד על סרטיו בכיכובה של מריון דייוויס, פילגשו, וכוכבת המועדון הקודמת. הרסט הגיע להבנה עם חברו זיגפלד שעבודתו של אורבן עבורו לא תפריע לאף אחת מההפקות של המועדון אורבן עבד על 25 סרטים במהלך השנים.
אורבן מת ב-10 ביולי 1933 מהתקף לב בדירתו במלון רג'יס במנהטן, שם החלים לאחר ניתוח.
ביוגרפיה > מורשת

אורבן היה אחד ממחוללי סגנון האר דקו האמריקאי. רוב עבודתו האדריכלית בארצות הברית נהרסה. הבניינים הקיימים כוללים את מאר-א-לאגו, מועדון האמבט והטניס ותיאטרון פרמאונט, כולם בפאלם ביץ', פלורידה; בניין ה-New School בניו יורק; ובסיס מגדל הרסט בניו יורק.
הערות שוליים

↑  "Joseph Urban Dies; Versatile Artist". The New York Times. July 11, 1933. Retrieved January 17, 2014.
↑  Paul Goldberger (December 20, 1987). "At the Cooper-Hewitt, Designs of Joseph Urban". The New York Times. Retrieved January 17, 2014.
↑  "Guide to the 66 West Twelfth Street Architectural Plans and Drawings 1924–1986". Archives and Special Collections. The New School. Retrieved February 14, 2016.
↑  Mackaye, Percy (1916). Caliban by the Yellow Sands. New York: Doubleday Page & Co. pp. 153.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007578615005171  PLWABN: 9810683663705606  BnF: cb15506579t (data)  GND: 119135507  ISNI: 0000 0001 2140 5849  KulturNav: 4072600a-4436-4ca1-90c9-446d386f1121  LCCN: n85180973  LNB: 000215755  NKC: xx0078590  NTA: 291305059  RKD: 78800  SNAC: w61n86m8  SUDOC: 095135030  Trove: 994013  ULAN: 500005283  VIAF: 77118926   WorldCat (עם VIAF): 77118926 
תיאטרון זיגפלד בניו-יורק, 1931