stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אק-לואי דויד
ביוגרפיה

דויד נולד למשפחה מהמעמד הבינוני בפריז. בגיל תשע, זנחה אותו אמו והוא הועבר לגדול בחזקתו של דודו, מאחר שאביו נהרג עוד קודם לכן. לנטישה שחווה הייתה השפעה מתמדת על אופיו והיא גרמה לו נזקים רגשיים קשים שליוו אותו לכל אורך חייו.
בגיל 16 הוא החל ללמוד אמנות באקדמיה המלכותית תחת שרביטו של צייר הרוקוקו ז'וזף מארי ויין. בשנת 1774 זכה ב"פרי דה רום" (Prix de Rome), מלגה יוקרתית ללימודי אמנות. את המלגה קיבל לאחר שניסה להתאבד עקב כישלונו לקבל את המלגה במשך שלוש שנים רצופות.
במסגרת לימודיו ביקר דויד מספר פעמים באיטליה, שם ספג השפעות גדולות ממיטב יצירות האמנות הקלאסית במדינה. ההשפעה ניכרה מאוחר יותר בסגנון הנאו-קלאסי שפיתח לעצמו, סגנון השואב את המוטיבים שבו מהאמנות הקלאסית של ימי רומא העתיקה ובייחוד מיצירות הפיסול של האספה הלאומית בזמן המהפכה הצרפתית.
בשנת 1780 פתח ז'אק לואי דויד את שערי הסדנה לציור שלו בה הכשיר בין 40 ל 50 צעירים לצייר באסכולת הזרם הנאו-הקלסי (הצרפתי), שנמנה עם מוביליה בצרפת. בשנת 1785 נכנסו לסדנה הזו אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון  ואנטואן-ז'אן גרו שניהם היו לציירים גדולים. גדול תלמידיו של דויד ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, הצטרף לסדנה שלו בשנת 1797. אנגר למד אצל דויד במשך 4 שנים והיה לתלמיד שהביא את הנאו-קלסיקה אל שיאה.
בשנת 1789 חל מפנה בסגנון הציור של דויד. הוא החל נוטה לכיוון הציור הריאליסטי יותר מאשר אל הנאו-קלאסי, בעיקר כדי לתאר בדייקנות את מאורעות המהפכה הצרפתית (1789 - 1799). דויד השתתף באופן פעיל במהפכה ואף נבחר לשמש כנציג באספה הלאומית ב-17 בספטמבר 1792. הוא התחבר לסיעת המונטניארדים ("ההר") הקיצונית, בהנהגת דאנטון, רובספייר ומארה (הציור "מותו של מארה" הוא אחד מציוריו הידועים של דויד). מלבד ציורי השמן המפורסמים שיצר בתקופת המהפכה, דויד הוא יוצרו של הרישום המפורסם של מארי אנטואנט בדרכה אל הגיליוטינה.
במהלך המהפכה יזם דויד את חיבורה של רשימת המצאי של האוצרות הלאומיים במדינה, ובכך הפך לאחד ממייסדיו של המוזיאון הצרפתי. בהיותו אמן מוערך הוא גם מילא תפקיד חשוב בארגון היצירות של מוזיאון הלובר שבפריז.
כחבר האספה הלאומית, מונה דויד לוועד לשלום הציבור ב-1793. מינוי זה העניק לו את הסמכות לדון למוות בעריפת ראש כ-300 עצירים. לאחר ריאקציית תרמידור נעצר דויד על מעשיו אלה, אולם קבוצה מתלמידיו המסורים דרשו את שחרורו והוא אכן שוחרר ב-28 בדצמבר 1794.
לקראת סוף 1797 פגש דויד בנפוליאון בונפרטה, ובין 1799 ל-1815 הוא שימש כצייר האישי של הקיסר ותיאר את מהלך חייו ביצירות מופת דוגמת "נפוליאון חוצה את האלפים" ו"הכתרתם של נפוליאון וז'וזפין", התלויה כיום במוזיאון הלובר. לאחר מפלתו של נפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815, הוגלה דויד לעיר בריסל אשר בבלגיה, שם חזר לעסוק במוטיבים מהמיתולוגיה היוונית והרומית בציוריו.
מלבד ציורי מהפכה ומוסר צייר דויד מספר רב של פורטרטים (למשל של ז'ולייט רקמייה) הנחשבים בעיני מבקרי האמנות כחלק משיא יצירתו, בזכות היותם חפים מהטפה ופטריוטיות שאפיינו את עבודותיו האחרות.
דויד מת בגלות בבלגיה ב-29 בדצמבר 1825, ונקבר בבית קברות בבריסל. לבקשתו, הופרד לבו מגופו ונקבר בנפרד בפר לשז שבפריז.
גלריה

שבועת האחים ההוראטים (1784)
מותו של סוקרטס (1787)
הליקטורים מביאים לברוטוס את גופות בניו (1789)
מארי אנטואנט מובלת לגיליוטינה (1793)
מות מארה (1793) במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
נפוליאון חוצה את האלפים (1800). על הסלעים בפינה השמאלית התחתונה חרותים שמותיהם של קיסרים אירופים קודמים, דוגמת קארל הגדול לצד שמו של נפוליאון עצמו, דבר המדגיש את חשיבות המנהיג בעיני האמן
הכתרתו של נפוליאון (בין השנים 1805-1807)
מרס מפורק מנשקו על-ידי ונוס (1824) במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
הערות שוליים

↑  Jacques-Louis David | French painter, Encyclopedia Britannica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312026605171  PLWABN: 9810651539105606  BIBSYS: 90391698  BNE: XX957053  BnF: cb125243831 (data)  BPN: 85768976  CANTIC: a1186350x  CiNii: DA02198328  DSI: 1628  GND: 118523945  ICCU: CFIV056143  ISNI: 0000 0001 2137 4173  KulturNav: d4fa3e04-e6b2-4ea0-be1d-d67d48ef79e1  LCCN: n50035639  LNB: 000273898  Léonore: 102349  MusicBrainz: 2eb0212f-d9db-4a68-827e-dcf3fd74e97b  NDL: 00437288  NGV: 5063  NKC: ola2002113722  NLA: 35033606  NLG: 133832  NLK: KAC201719241  NSK: 000169363  NTA: 069387591  RERO: 02-A003157039  RKD: 20163  SELIBR: 183464  SNAC: w62z1997  SUDOC: 034492771  Trove: 806174  ULAN: 500115221  VcBA: 495/19704  VIAF: 66575297   WorldCat (עם VIAF): 66575297
גרשם שלום

| --- | --- |

שלום ב־1935
 לידה:  5 בדצמבר 1897 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  21 בפברואר 1982 (בגיל 84) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות, תורת הסוד היהודית
 מקום מגורים:  גרמניה, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מנחה לדוקטורט:  פריץ הומל, קלמנס באומקר 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  רבקה ש"ץ אופנהיימר, יוסף בן שלמה, מלאכי בית־אריה 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל, פרס רוטשילד, פרס הארווי, פרס ביאליק, פרס ליב יפה, פרס רויכלין (גרמניה), הפרס הספרותי של האקדמיה הבווארית לאמנויות, דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג' ומהאוניברסיטה העברית, אות יקיר ירושלים
 בן או בת זוג:  פניה שלום (1936–1982)  אשה אלזה ברגמן (5 בדצמבר 1923–1936) 
 תרומות עיקריות
 חקר המיסטיקה היהודית הקדומה, ספר הזוהר, הקבלה, השבתאות, החסידות
 
גֵרְשׁׂם (גֶרְהַארְד) שָׁלוֹם (בגרמנית: Gershom Gerhard Scholem; בהשפעת המבטא האשכנזי מקובל להגות בעברית: שׁוֹלֶם) (י' בכסלו תרנ"ח, 5 בדצמבר 1897, ברלין – כ"ח בשבט ה'תשמ"ב, 21 בפברואר 1982, ירושלים) היה מגדולי חוקרי הקבלה, ספרן, וכן אספן ספרי קבלה, חסידות ומיסטיקה.
בניגוד למשפחתו המתבוללת, נמשך ליהדות והיה חבר בארגון הציוני "יוּנג יוּדה". למד עברית ותלמוד מגיל צעיר ובגיל 18 החל ללמוד את ספר הזוהר בכוחות עצמו. את עבודת הדוקטורט שלו, על ספר הבהיר, עשה באוניברסיטת מינכן. בשנת 1923 עלה לארץ ישראל וניהל את המחלקה ליהדות בבית הספרים הלאומי. בין השנים 1925 ל-1964 היה מרצה לקבלה באוניברסיטה העברית. במהלך הקריירה שלו הוזמן להרצות במוסדות אקדמיים יוקרתיים בכל העולם. פעילותו הציבורית כללה, בין היתר, פרסום מאמרים בענייני השעה, חברות בתנועת "ברית שלום", ושליחות מטעם האוניברסיטה העברית לאירופה לשם הצלת ספרים שהוחרמו בתקופת השואה. בנוסף, סייע בהקמת מספר מכוני מחקר ומוסדות אקדמיים ואף עמד בראש חלק מהם.
שלום הקדיש את חייו לחקר המיסטיקה היהודית והיה מהראשונים שחקרו את התחום באמצעות כלי מחקר אקדמיים. הוא גילה והוציא לאור כתבי יד רבים בתחום הקבלה וחקר את כל ענפי תורת הסוד היהודית. בהגיעו לגיל 80 מנתה הביבליוגרפיה שלו כ-600 מחקרים בתחום הקבלה. ספריו הנודעים ביותר שיצאו לאור כוללים את סדרת הרצאותיו על הזרמים העיקריים של המיסטיקה היהודית (1938, באנגלית), ומחקרו על שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו (1957) – שניהם תורגמו לשפות רבות והקנו לו הכרה בין-לאומית. על פועלו האקדמי הוא זכה בתוארי כבוד ובפרסים רבים בארץ ובמדינות שונות בעולם, אף על פי שכמה ממחקריו, בעיקר בתחום החסידות והשבתאות, עוררו בשעתו מחלוקות קשות.
השפעתה של תורתו חרגה מעבר לעולם האקדמיה ומדעי היהדות, והיא ממשיכה להשפיע על רבים גם לאחר מותו. מדי שנה מתפרסמים קבצים המכנסים את מחקריו בנושאים שונים, וכן מתפרסמים יומניו האישיים ותכתובות שניהל עם חברו הקרוב ולטר בנימין ועם אחרים. במקביל, מתפרסמים עשרות מחקרים על מחקריו, שחלקם באים להפריך חלק מהנחות היסוד שקבע. לאחר מותו, בהתאם להוראות שהשאיר, הועברו לספרייה הלאומית ארכיונו וספרייתו בתורת הסוד, שהכילו כ-25,000 ספרים שקיבץ במשך חייו, מחציתם בתורת הסוד, והם כוללים את מרבית הפרסומים בדפוס בתחום זה. כיום שוכן האוסף באולם קריאה בספרייה הלאומית, והוא קרוי על שמו, "ספריית גרשם שלום" או "אוסף שלום".
ביוגרפיה > שמו ושם משפחתו

גרשם שלום נולד בשם גרהארד שלום, אך משעלה לישראל התעקש להיקרא בשם גרשם שלום בלבד.
שם משפחתו בעברית נכתב "שלום", אך מבוטא "שׁוֹלֶם", בהשפעת המבטא האשכנזי. מקור השם הוא סב-סבו של שלום מצד אביו, שלום אליאס. לסיבת שינוי שם המשפחה קיימות שתי מסורות: לפי המסורת שעברה במשפחת אביו, בעקבות חוק משנת 1812 שחייב את היהודים לבחור בשמות משפחה קבועים, הגיע שלום אליאס למועצת העירייה של גרוֹסגלוֹגאוּ (גלוֹגָאוּ שבשלזיה תחתית) כדי לבחור בשם משפחה קבוע, אך לא הבין את דברי פקיד הרישום ומסר לו את שמו הפרטי במקום את שם המשפחה שהתבקש לבחור. נראה כי אין אמת במסורת זו, שכן אליאס נפטר בשנת 1809, שלוש שנים לפני שנחקק החוק.
ההיסטוריון ד"ר דב ברילינג, לעומת זאת, מצא כי את שם המשפחה בחרה אלמנתו של אליאס, ציפורה, שביקשה להיקרא על שם בעלה המנוח. משנולד סבו של שלום, ניתן לסב השם הפרטי, "שלום" (על שם סבו, שלום אליאס), אלא שפקיד הרישום סירב לרשום בתעודת הלידה את השם "שלום", הן כשם פרטי והן כשם משפחה, והשם שוּנה ל"סוֹלֶם". מאוחר יותר שינה הסב את שמו הפרטי ל"זיגפריד". על מצבתו של הסב נכתבו שני השמות, הן השם העברי "שלום שלום", והן השם הגרמני "זיגפריד שולם".
ביוגרפיה > נעורים בגרמניה

שלום היה הבן הרביעי של בטי וארתור, משפחה בורגנית מתבוללת בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית. משנת 1904 עד שנת 1915 למד בגימנסיה הריאלית בברלין. אביו היה יהודי מתבולל, פטריוט גרמני ואדם אמיד שבבעלותו היה בית דפוס גדול. בביתו של ארתור שלום חגגו את חג המולד והוא עצמו עבד ביום הכיפורים, אולם ראה בהתנצרות "אקט מתרפס וחסר עקרונות" והתנכר לקרוביו שהתנצרו או נישאו נישואי תערובת. האב הקפיד אומנם לערוך לבנו שלום טקס בר מצווה ועלייה לתורה, בבית הכנסת הליברלי בברלין, אם כי קיים את הטקס רק בשבת האחרונה לפני שהגיע שלום לגיל 14 (ב־2 בדצמבר 1911), וזאת מאחר שסבר כי גיל שלוש עשרה אינו הגיל המתאים לאקט זה, המסמל בגרות.
מספר חודשים קודם לחגיגת בר המצווה קרא שלום את המהדורה העממית של תולדות היהודים מאת צבי גרץ והחליט בשל כך ללמוד עברית. הוא החל בלימודי עברית אצל ד"ר בארול, מורו ללימודי דת, וכשפסקוּ המשיך ללמוד בכוחות עצמו. לאחר חגיגת בר המצווה, מספר שעות לימודי העברית אף גדל. בשנים 1913 עד 1915 למד עברית אצל מורים שונים במשך כחמש עשרה שעות מדי שבוע. כמו כן, החל לבקר בבית הכנסת, בפרט בשבת. באותו זמן גם החליט להפסיק את השתתפותו בחגיגת חג המולד שערכה משפחתו, והיה יוצא מהבית בזמן זה. בריאיון שנערך עמו שנים רבות אחר כך, בשנת תשל"ד 1974, ציין שלום כי בחירתו להתעמק ביהדות מגיל צעיר הייתה, בין היתר, מרד והתרסה נגד בית אביו והתבוללותו, ונגד מה שראה כ"הונאה העצמית" של יהדות גרמניה.
אחיו הבכור של שלום, ריינהולד, היה לאומן גרמני, ששמר על דעותיו אלה גם כשנאלץ לצאת לגלות לאוסטרליה עקב עליית הנאציזם. ריינהולד ואריך, אח נוסף של שלום, שירתו בצבא הגרמני בעת מלחמת העולם הראשונה, ומאוחר יותר החלו לעבוד עם אביהם בעסק המשפחתי. בנובמבר 1919 הפכו לשותפים בעסק ולאחר מות אביהם ירשו אותו. אח אחר, ורנר, שנרצח מאוחר יותר בבוכנוואלד על ידי הנאצים, היה קומוניסט ומאוחר יותר היה חבר הרייכסטאג מטעם המפלגה הקומוניסטית. אומנם אף הוא גויס לצבא, לחם בשורותיו ואף נפצע במלחמת העולם הראשונה, אולם הוא התנגד נחרצות להשתתפות גרמניה במלחמה זו. פעילותו האנטי-מלחמתית הובילה למאסרו והוא כמעט שהואשם בבגידה, משום שהוביל הפגנה ציבורית נגד המלחמה, כשהוא לבוש במדים.
שלום, לעומתם, חיפש כאמור "שורשים" ו"אותנטיות יהודית", נמשך לציונות ולמחשבת היהדות והצטרף לחוג "יוּנג יוּדה" (יהודה הצעיר), שפעיליו היו חברי התנועה הציונית. נקודת המפנה בחייו ביחס ליהדות ומשיכתו אליה הייתה כשלמד לראשונה דף תלמוד ("מאימתי קורין את שמע בערבין") ופירוש רש"י עליו, באביב 1913. מאותו יום ובמשך ארבע השנים הבאות, החל ללמוד בקביעות תלמוד בכל יום ראשון. מורו לתלמוד היה ד"ר אברהם יצחק בלייכרודה, שהיה נינו של רבי עקיבא איגר. בכל זאת, השפיעו עליו גם דעותיו של האח ורנר, והובילו אותו להשתתף עמו בפעילות אנטי-מלחמתית, בין השאר בהדפסת עלונים אנטי-מלחמתיים בבית הדפוס של אביהם (ללא ידיעת האב). בשל דעותיו האנטי-מלחמתיות הקיצוניות (ובעקבות הלשנה של תלמיד אחר), נאלץ שלום לעזוב את בית ספרו בשנת 1915, כשנה לפני סיום לימודיו. הוא נאלץ לעבור את בחינות הבגרות בגימנסיה אחרת בברלין, לאחר שהתכונן אליהן בכוחות עצמו.
ביוגרפיה > לאחר עלייתו לארץ ישראל

שלום עלה ארצה בספטמבר 1923 במסגרת העלייה השלישית, והשתלב עד מהרה בסגל ההוראה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אז מוסד צעיר ויחיד מסוגו בארץ. בין השנים 1923 עד 1927 ניהל את המחלקה ליודאיקה בספרייה הלאומית בירושלים. במסגרת תפקידו פרסם, בשנת תרפ"ז, תוכנית למיון הספרים במקצועות מדעי היהדות, על בסיס השיטה העשרונית הבין-לאומית של דיואי, הידועה בשם "שיטת שלום". באותן שנים פרסם את כל מאמריו בעברית בתחום הקבלה ברבעון לביבליוגרפיה של בית הספרים, "קריית ספר", והיה מכותביו הבולטים ביותר. כמו כן, חיבר רשימה ביבליוגרפית של כל החיבורים בתורת הסוד היהודית, שהיו ידועים לו עד אותה עת.
ב־5 בדצמבר 1923 נשא לאישה את אֶשָה בורכארדט, שאותה פגש לראשונה בהמבורג חמש שנים קודם לכן. השניים התגרשו בקיץ 1936. בדצמבר באותה שנה נשא שלום לאישה את פניה פרויד.
בספטמבר 1925 קיבל משרת מרצה במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית. בעת המינוי הוזמן להרצות את הרצאת הפתיחה של המכון. בהרצאתו, "האם חבר ר' משה די לאון את ספר הזהר?", חלק על קביעותיו של צבי גרץ וניסה להוכיח כי לא די לאון הוא שחיבר את הזוהר. מספר שנים אחר כך חזר בו מכך. בספטמבר 1933 התמנה שלום לפרופסור. בקיץ 1941 קיבל מינוי של דקאן. בשנת 1945 נתמנה לפרופסור מן המניין. בשנת 1964 פרש מהוראה. תלמידיו בסמינריון האחרון שלו, בשנת תשכ"ה, היו יוסף בן שלמה, אפרים גוטליב, יוסף דן, דבורה דימנט, משה חלמיש, אהוד בן עזר, שלמה צוקר ואיתמר גרינוואלד.
במקביל להוראה באוניברסיטה, החל שלום להרצות, משנות השלושים ואילך, על הזוהר, על הקבלה ועל החסידות, בפורומים שונים. בין היתר, הרצה בתוכניות רדיו ברשת ב', במפגשים פתוחים מול קהל וכן במכון להשתלמות במדעי הרוח ובמדעי החברה ולשיפור הלשון בתל אביב (שהיה חלק ממרכז להשכלה לעם של האוניברסיטה העברית). עוד קודם לכן, כבר בחורף הראשון שלאחר עלייתו לארץ ובמשך עשרים וחמש השנים הבאות, הרצה שלום על נושאים שונים בתורת הסוד היהודית גם בקיבוצים שונים. הרצאתו הראשונה, על הקבלה בצפת, הייתה בקיבוץ בית אלפא, בהתאם להצעתו של הסופר יהודה יערי.
בשנת 1946 נשלח מטעם האוניברסיטה העברית, עם אברהם יערי, לאירופה (בעיקר לגרמניה, לאוסטריה ולצ'כוסלובקיה), בניסיון להציל את אוצרות התרבות היהודיים. יחד הם סייעו בהצלתם ובהעברתם לישראל של כחצי מיליון ספרים, שהוחרמו על ידי הנאצים בתקופת השואה. מעבר לצרכים אקדמיים, שלום פעל להעלאת הספרים ארצה, על מנת לסייע בבנייה מחדש של התרבות היהודית שנכחדה באירופה ולחזק את המשכיות האומה לאחר השואה בארץ ישראל. במהלך שהותו, ביקר במחנות הריכוז וההשמדה, ונהג להרצות על ארץ ישראל בפני הניצולים, בניסיון לעודד את רוחם. אשתו פניה העידה כי משחזר לארץ היה מדוכא ותשוש וסירב לעשות דבר. הוא שכב רוב היום במיטתו ומיעט לדבר עם אנשים. הוא סבר כי "עם ישראל נרצח" וחשש כי לא יהיה בכוחם של הנותרים בארץ לבנות חברה יהודית חדשה. רק לאחר כשנה התאושש וחזר לעצמו.
משנת 1950 ועד מותו היה שלום חבר בוועדת המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, שהוקמה על ידי דוד בן-גוריון במטרה לצלם את כל כתבי היד העבריים הקיימים בספריות ובמוזיאונים בעולם. בשנת 1954 היה אחד ממייסדי מכון ליאו בק לחקר יהדות גרמניה והיה חבר במועצה המייעצת של המכון עד מותו. החל מאוגוסט 1962 ועד אפריל 1966 היה חבר מערכת כתב העת "אמות", ופרסם בו מספר מאמרים.
בשנת 1960, עת החלה במכון ויצמן בניית המחשב שהחליף את ויצק, אז המחשב הראשון והיחיד בישראל, התקבלה הצעתו של שלום להחליף את שמו של המחשב מ"ויצק 2" ל"גולם" (על שם הגולם מפראג).
בשנת 1982 נפטר שלום בירושלים ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
ביוגרפיה > מוסדות אקדמיים בהם היה מרצה אורח

במהלך חייו האקדמיים, הוזמן שלום להרצות במוסדות אקדמיים רבים, מהיוקרתיים בעולם, ובהם:
ה"מכון היהודי ללימודי הדת", בניו יורק (Jewish Institute of Religion; שעד שנת 1950 היה מוסד נפרד מהיברו יוניון קולג'): שלום הרצה שם בחודשים פברואר עד ספטמבר 1938. ההרצאות התפרסמו שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1941, בספרו המונומנטלי: Major trends in Jewish mysticism.
חוג "ארנוס" (Eranos), שהתכנס מדי שנה בשווייץ: שלום השתתף והרצה באופן קבוע בחוג, בין השנים 1949 עד 1979. חלק מההרצאות פורסמו גם בעברית, במספר ספרים של שלום, בין היתר: "פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה", "דברים בגו" ו"עוד דבר".
אוניברסיטת בראון: שלום שימש באוניברסיטה פרופסור-אורח, בשנת 1956.
אוניברסיטת קולומביה: שם הרצה שלום בפברואר ומרץ 1957, על "התנועות המשיחיות ביהדות במאות הי"ח והי"ט".
בית המדרש לרבנים באמריקה, בניו יורק: שלום נשא בבית המדרש סדרת הרצאות באפריל 1957. ההרצאות התפרסמו בספרו: "Jewish Gnosticisim, Merkabah Mysticism and Talmudic tradition".
אוניברסיטת אופסלה: באוקטובר 1959 נשא שלום הרצאה באוניברסיטה על "הבעש"ט ותורתו".
הקונגרס הבין-לאומי העשירי לדתות, בגרמניה: שלום הרצה בפני באי הקונגרס בספטמבר 1960. נושא ההרצאה (בגרמנית) היה: "צמיחת קרן בן דוד, מקור חדש מראשית ימיה של כת הדונמה בשאלוניקי".
היברו יוניון קולג': שלום הרצה שם בשנת 1965.
דארטמות' קולג': באוקטובר 1965, נשא שלום הרצאה בקולג', בנושא "יהדות וגנוסטיות". ההרצאה ניתנה במסגרת סמינריון על דתות בתקופה העתיקה, והיא התפרסמה בספרו "עוד דבר".
אוניברסיטת ייל: בשנת 1966 הרצה שלום במקום על: "דת באספקלרית המדע והפילוסופיה".
אוניברסיטת פרינסטון: בשנת 1970 הרצה שלום בפרינסטון על "היסוד המשיחי בחסידות המוקדמת".
בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה: ההרצאה נישאה במאי 1979. נושא ההרצאה (בצרפתית): "קריירה של פראנקיסט: משה דוברושקה וגלגוליו".
המכון ללימודים מתקדמים בברלין: ההרצה ניתנה בשנת 1982. נושא ההרצאה (בגרמנית): "מעמד הקבלה בתולדות הרוח של אירופה".
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

שלום שאף להגיע להידברות עם הערבים. באביב שנת 1925, שנתיים בלבד לאחר שהגיע לירושלים הוא הקים, יחד עם ארתור רופין, ר' בנימין (יהושע רדלר־פלדמן), שמואל הוגו ברגמן, יהודה לייב מאגנס, הנס קוהן, חיים מרגליות קלווריסקי, יעקב טהון, יוסף לוריא, יצחק אפשטיין ואחרים, את ברית שלום, אגודה ששאפה להגיע לפשרה טריטוריאלית בין היהודים לערבים בארץ ישראל ולהקמתה של מדינה דו־לאומית. האגודה חתרה להסדר חוקתי, שיבטיח שוויון זכויות לכל אזרחי המדינה, ועם זאת ראתה את עצמה רק כקבוצת עיון, שבמסגרתה יתקיימו דיונים בשאלה הערבית, ולא כמפלגה פוליטית. על אף מאורעות תרפ"ט סירב שלום לוותר על שאיפתו לחיות בשלום עם ערביי ארץ ישראל, ובמאמר שכתב בגרמנית הזהיר כי אם יפסיקו אנשים בארץ להאמין בדו קיום, תיוותר דרכם האלימה של הרוויזיוניסטים בלבד. האגודה התפרקה בשנת 1933, עקב חילוקי דעות בין חבריה, וכן משום שלא זכתה להכרה ולתמיכה של המוסדות הציוניים ושל היישוב היהודי בארץ.
בשנת תש"ט (1949) התפטר שלום מחברותו באגודת שוחרי האוניברסיטה העברית כמחאה על חוות דעת שהתקבלה באגודה כנגד פעילות פוליטית של מרצי האוניברסיטה. במכתב ההתפטרות ששלח לאגודה הסביר שלום כי לכל אדם בכל מוסד ישנה הזכות להביע את דעתו הפוליטית, גם אם דעה זו מנוגדת לקו הפוליטי של המוסד שבו הוא עובד.
שלום התנגד לחזרתו של בן-גוריון לפוליטיקה במפלגת רפ"י, והיה בין החותמים על עצומת תמיכה ציבורית בלוי אשכול, שפורסמה ב־Jerusalem Post, בשנת 1965. מכתב נוסף שכתב בקשר לבן-גוריון התפרסם בעיתון הארץ ב־24 באפריל 1968, ונשא את הכותרת: "ענווה מפוקפקת". במכתב תקף שלום את בן-גוריון על סירובו לקבל את פרס ישראל על מפעל חיים, והאשים אותו בפגיעה במעמד הפרס מנימוקים לא ענייניים (שלום סבר כי הסיבה האמיתית לסירובו של בן-גוריון נובעת ממורת רוחו מממשלת ישראל או משר החינוך שלה), תוך שהוא מסווה זאת בטענה כי הוא לא ראוי לפרס מאחר שלא עשה אלא את חובתו. כנגד דברים אלה של בן-גוריון כתב שלום כי הם מעוררים ספק לגבי הצורך בפרס זה, שהרי מרבית הזוכים בפרס זה זכו בו על פועלם אותו עשו במהלך מילוי חובתם.
בשנת 1967, חתם שלום על עצומת תמיכה ציבורית נוספת, שפורסמה בעיתון "הארץ", והקוראת שלא לספח את השטחים שעברו לשליטתה של מדינת ישראל במלחמת ששת הימים.
ב־15 בנובמבר 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, חתם יחד עם מספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית, על מכתב לעורך, שפורסם ב-New York Review of Books. במכתב הם מאשימים את מדינות ערב ברצון להשמיד את מדינת ישראל ובחוסר נכונות לשלום, וקוראים לעולם ללחוץ על מדינות ערב לבחור בדרך השלום ולא המלחמה.
חלק ממשנתו הפוליטית, בעברית, פורסם במספר קובצי מאמרים: דברים בגו – פרקי מורשה ותחייה, עוד דבר – פרקי מורשה ותחייה (ב), וכן רציפות ומרד – גרשם שלום באומר ושיח. בין יתר הדברים שפורסמו שם, הביע שלום תמיכה בהפרדה בין דת ומדינה בישראל, התנגד לחקיקת החוק המכיר בסמכות זרם אחד בלבד של היהדות, וטען כי ללא ציונות אין לעם ישראל קיום.
ביוגרפיה > קשרי ידידות ועבודה

שלום עמד בקשרי ידידות ועבודה עם אישים גדולים רבים בתקופתו ונהג להתכתב עם רבים מהם. מבין השמות הרבים ניתן למנות את חנה ארנדט, דוד בן-גוריון, חיים נחמן ביאליק, יצחק בער, שמואל הוגו ברגמן, י. ח. ברנר, שלמה דב גויטיין, לאה גולדברג, ארנסט יונגר, יהודה יערי ואחיו אברהם יערי, ברל כצנלסון, ישעיהו ליבוביץ, יהודה לייב מאגנס, דב סדן, אהרן צרויה (עליו חלק במספר נושאים), עקיבא ארנסט סימון, מורטון סמית, ש"י עגנון, פרנץ רוזנצוויג, ארתור רופין, זלמן שזר, ואף הרב קוק והרב יצחק נסים. חברות הנפש ארוכת השנים עם וולטר בנימין הונצחה בספרו של שלום, ולטר בנימין – סיפורה של ידידות, ואת יחסו למרטין בובר, שעמו עמד בקשר רב, ולמרות ביקורתיות מסוימת, הושפע רבות מתורתו.
במהלך שנות השלושים נהג שלום להיפגש מדי שבת ולשוחח על עניינים ברומו של עולם, עם מספר מצומצם של חברים בביתו של ג'ורג' ליכטהיים, במה שנתפרסם כחוג פילג"ש, ע"ש שמותיהם של המשתתפים: יעקב פולוצקי, האנס יונאס, ה' לוי, ג'ורג' ליכטהיים, גרשם שלום, ושמואל סמבורסקי.
כאשר הגיע הסופר הארגנטיני המפורסם, חורחה לואיס בורחס, לירושלים בשנת 1971, לקבלת פרס ירושלים, משאלתו הייתה להיפגש עם שלום, שנענה לבקשתו והזמינו לביתו. בורחס, ששילב ביצירותיו מוטיבים קבליים, טען כי הושפע מאוד מספריו של שלום, ובפרט מהספר Major trends in Jewish mysticism, שלדבריו הוא הטקסט הבהיר ביותר שנכתב על הקבלה.
ביוגרפיה > דברי הערכה, תוארי כבוד, פרסים ומינויים

מפעלו של שלום במדעי היהדות בכלל ובחקר הקבלה בפרט זכה להערכה רבה, לא רק בישראל אלא בעולם כולו, ולמפעליו המחקרים השפעה ניכרת, אשר חרגה מעבר לתחומים אותם חקר. פרופ' דניאל אברמס אמר עליו כי ”מחקריו... הניחו את היסודות למחקר הקבלה בעולם האוניברסיטאי והתוו את כללי המתודה לחקר תולדות הרעיונות ולתיעוד ספרים והתופעות הדתיות והחברתיות בזרמיה השונים של המיסטיקה היהודית” ופרופ' ליבס ציין כי ”הוא נחשב בצדק למורם של כל חוקרי הקבלה כיום”.
ההערכה לה זכה שלום באה לידי ביטוי במספר הרב של הוועדות ומוסדות המחקר בהם היה חבר או ישב בגוף המנהל, וכן בפרסים ואותות הוקרה הרבים אותם קיבל, כדלקמן:
| --- | --- |
 1949 – תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג'.  1950 ועד מותו ב-1982 – חבר בוועדת המכון לתצלומי כתבי יד עבריים.  1954 – ממייסדי מכון ליאו בק לחקר יהדות גרמניה, וחבר במועצה המייעצת עד מותו.  1955 – חבר הנהלת קרן היכל הספר. מינוי מטעם ממשלת ישראל והאוניברסיטה העברית.  1957 – פרס ליב יפה מטעם קרן היסוד, על ספרו: "שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו".  1958 – חבר הקורטוריון של הוצאת הספרים מוסד ביאליק.  1958 – חתן פרס ישראל במדעי היהדות.  1959 – ממקימי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר בה.  1959–1982 – יושב ראש המערכת של מפעל הביבליוגרפיה העברית.  1960–1962 – יושב ראש החטיבה למדעי הרוח, באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.  1962 – חתן פרס רוטשילד במדעי היהדות.  1962–1968 – סגן נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.:  1965–1982 – ראש ועדת מפעל הפליאוגרפיה העברית.  1968 – תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.  1968–1974 – נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.  1969 – חבר כבוד במכון ויצמן למדע ברחובות.  1969 – אות יקיר ירושלים.  1969 – פרס רויכלין מטעם העיר פפורצהיים, בגרמניה.  1970 – חבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בבוסטון.  1970 – יושב ראש חברת מקיצי נרדמים.  1974 – פרס הארווי מטעם הטכניון בחיפה.  1974 – הפרס הספרותי של האקדמיה הבווארית לאמנויות, בגרמניה.  1977 – פרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו בתחום מדעי היהדות.  1981 – חבר במסדר "פור לה מריט" בגרמניה.
הנצחתו לאחר מותו

החוקר יוסף דן, אשר היה תלמידו של שלום וכתב עליו ועל פועלו מחקרים רבים, כתב בשנת 2010:
כימות דור חלפו מאז פטירתו של גרשם שלום בשנת 1982 והעניין באיש ובמשנתו איננו דועך. אנו עדים לזרם של פרסומים ממחקריו, מאיגרותיו ומיומניו, מכאן, ולמחקרים על סוגיות מרכזיות במשנתו, מכאן, בעיקר באירופה ובארצות הברית.
לאור ההערכה לה זכה בחייו, הונצח שלום בדרכים רבות. לאחר מותו נקראו על שמו רחובות במספר ערים בישראל. על שמו נקראים גם מוסדות מחקר חשובים בתחום מחשבת ישראל, ובמהלך השנים נערכו כנסים וערבים רבים לזכרו. כמו כן, בסיום העברתה של ספרייתו המקיפה בתחום הקבלה לספרייה הלאומית, נקראה הספרייה על שמו, נערכה תערוכה על חייו ופועלו, ויצא לאור קטלוג בעל שני כרכים המתאר את תוכנה.
עם זאת, לא רק במפעלו החשוב של שלום מצאו החוקרים עניין אלא גם בחייו האישיים. במשך השנים יצאו לאור מספר ביוגרפיות וספרים המתעדים את חייו ואת קשריו עם בני משפחתו ועם חוקרים ואישים בעלי שם אחרים בעולם. העניין בשלום וחייו איננו נעצר בישראל, והביוגרפיות על חייו ופועלו נכתבות ומתורגמות לשפות רבות על ידי חוקרים חשובים מכל העולם.
עבודתו ונושאים מרכזיים במחקריו

שלום החל לכתוב מגיל צעיר יחסית ולא פסק עד למותו. מרבית חיבוריו הם בתחום המיסטיקה היהודית וכוללים למעשה את כל הנושאים בתחום זה. מחקרו הגדול הראשון בתחום היה עבודת הדוקטורט שכתב על ספר הבהיר, שאותו פירש ותרגם לגרמנית.
במשך השנים הוא פרסם מאמרים נוספים על ספר הבהיר, ספר היצירה ועל מקורות נוספים של המקובלים הראשונים, וחקר את היחסים בינם לבין יורדי המרכבה וספרות ההיכלות והמרכבה. כמו כן, בדק את השפעת תורת הגנוסטיות ותורת הקתרים על מקובלים אלה.
ספר הזוהר שימש אף הוא מושא למחקרים רבים שלו, בפרט בשאלת זהות מחברו, מקורותיו, לשונו והדוקטרינה שלו. בנוסף, חיבר מחקרים על תורת האר"י ותנועת החסידות. עם זאת, התחום איתו היה מזוהה יותר מכל היה תחום חקר השבתאות, שמחקריו הכלולים בו, נחשבים לדוגמה למצוינות מחקרית. תחום אחר שבו נודע היה תחום הביבליוגרפיה, ואין ספק כי ידיעותיו הרבות בתחום זה סייעו לו לבסס היטב את מחקריו בתחום הקבלה.
בנוסף חיבר שלום מספר ספרים על חברוֹ ולטר בנימין, וכן מאמרים על חכמת ישראל, משיחיות, סמלים יהודים (כגון מגן דוד), אלכימיה ומאגיה יהודית.