יעקב טאובס
ביוגרפיה

יעקב טאובס נולד בווינה, בנם של הרב חיים צבי (הירש) טאובס ופאני לבית בלינט, נצר למשפחה יהודית אדוקה של רבנים, למדנים ומיסטיקנים. ב-1935 עברה המשפחה לציריך בעקבות מינוי של האב לרב הקהילה. תקופת לימודיו התיכוניים של טאובס בגימנסיה בציריך, בשנים 1937–1941, התאפיינה בשילוב של לימודי דת ומקצועות כלליים. לימודי הדת כללו הכוונה דתית על ידי מדריך חיצוני וקורסים להכרת המסורת היהודית. מחוץ למסגרת בית הספר למד תלמוד עם הרב  משה סולובייצ'יק שהשתייך לקהילה האורתודוקסית האנטי-ציונית בעיר. כך נוספה לאווירה הציונית שבה גדל גם חשיפה לחוגים יהודיים דתיים אנטי-ציוניים. באביב 1941 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה של ציריך. שם למד פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה ודת. לאחר תקופה קצרה, הפסיק זמנית את לימודיו, כדי להשלים את הסמכתו הרבנית בישיבת "עץ-חיים" בעיר מונטרו בשווייץ, בית ספר רבני אורתודוקסי אשר מאז הקמתו ב-1927 היווה מרכז ללימוד יהודי מסורתי. שם למד גם עם מורו הקודם, משה סולובייצ'יק. הישיבה הייתה מוסד ייחודי, ששילב בין חינוך יהודי מסורתי ולימודים אקדמיים. בראשה עמד אליהו בוצ'קו, רב בעל השקפה ציונית.
ב-1943 לאחר הפסקה של שנה, חידש טאובס את לימודיו באוניברסיטת בזל, ובמקביל המשיך את לימודי הרבנות בהיקף מצומצם יותר, עד הסמכתו הרבנית בשנת 1946. ב־1947 השלים טאובס את עבודת הדוקטורט שלו, תחת הכותרת "אסכטולוגיה מערבית". פרסום הדוקטורט סייע לו לקבל משרה ב-JTS, הסמינר התאולוגי היהודי של התנועה הקונסרבטיבית בניו יורק. ב-1948 עקר לארצות הברית.
בשנת 1949 התחתן עם אשתו הראשונה סוזן פלדמן (אנ') אותה פגש בקיץ 1948 בניו יורק. סוזן למדה פילוסופיה ובהמשך כתבה עבודת דוקטורט בתחום.
שנתיים בלבד לאחר שהחל את עבודתו בניו יורק, זכה טאובס, ביוזמתו של גרשום שלום אשר התרשם עמוקות מספרו "אסכטולוגיה מערבית", במלגת גוגנהיים למשרת הוראה ומחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, לשם עבר עם אשתו. בירושלים פעל כעמית מחקר לצד שלום. לא עבר זמן רב, וב-1951 פרץ בין השניים משבר על רקע אישי ואקדמי, שהוביל להחרמתו של טאובס בכל המוסדות האקדמאיים בישראל. בעקבות המשבר שבו יעקב וסוזן אשתו לעיר רוצ'סטר שבניו יורק. מערכת היחסים בין בני הזוג אופיינה בקונפליקטים סביב מנהיגי דת, מקום מגורים, ניהול משק הבית והבדלי גישה לזוגיות.
במאי 1953 נולד בנם הראשון של בני הזוג טאובס. באותה שנה קיבל טאובס תפקיד של עמית מחקר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, והרצה על פילוסופיה חברתית. ב-1955 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון, והרצה בקורסים: "פילוסופיה של הדת" ו"פילוסופיה של המאה ה-19". ב-1956 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת קולומביה. באוגוסט 1957 נולדה לזוג בת. ב-1959 מונה טאובס לפרופסור באוניברסיטת קולומביה ולימד היסטוריוגרפיה ופילוסופיה של הדת. בשנה זו גם קיבל אזרחות אמריקאית.
בניו יורק טיפח סטודנטים מצטיינים והיה ביחסים טובים עם מוסדות ועמיתים. כמו כן, נהנה מקשר הדוק עם הסצנות האינטלקטואליות והאמנותיות של העיר. במקביל המשיך את הקשרים עם הוגים בגרמניה כמו הנס בלומנברג. מכתביו, מאמריו ורשימותיו של טאובס מתקופה זו משקפים מגוון רחב של נושאי עניין: פוליטיקה, משפט, היסטוריה, דת ומצב האדם בעידן המודרני.
אחד הקשרים המשמעותיים שיצר בתקופה זו היה עם סוזן סונטג. סונטג פגשה את הזוג טאובס באוניברסיטת הרווארד במסגרת קורס שהעביר טאובס על "ההיסטוריה של הכפירה", בו למדה גם אשתו. את הקשר שנוצר בין השלושה תיארה סונטג בספר שכתבה ובסרט שצילמה בהמשך חייה. בראשית שנות ה-60 ובסיועו של טאובס, מונתה סונטג לעוזרת האישית שלו באוניברסיטת קולומביה. חיבוריה הביקורתיים מתקופה זו סייעו לה לבסס את מעמדה כאינטלקטואלית רבת השפעה בקרב ליברלים קיצוניים בשנות ה-60.
ב-1961 התחיל טאובס לעבוד כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית של ברלין. באותה שנה הגיעו נישואיו לקיצם, בין היתר בגלל קשרים אינטימיים של טאובס עם נשים אחרות. בשנת 1966 עבר לברלין, שם החל בהקמת שני מכונים חדשים באוניברסיטה החופשית: המכון להרמנויטיקה ומכון למדעי היהדות אשר עמד בראש שניהם. בברלין כיהן גם כפרופסור לסוציולוגיה של הדת, באותם ימים עדיין דיסציפלינה צעירה, במסגרת המכון לתאולוגיה פרוטסטנטית. פועלו בברלין עורר את הציפייה לחידוש החיים האינטלקטואלים היהודיים בעיר. וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין אף העניק לו תמיכה כספית לשם כך.
במקביל לעבודתו האקדמית המוערכת היה מעורב מאוד באירועי מחאת הסטודנטים ב-1968, ובשיח הפוליטי והתרבותי סביבה. עם פרוץ ההפגנות, הפך טאובס לתומך בולט של תנועת הסטודנטים. בהמשך נישא לאחת ממנהיגות השמאל האינטלקטואלי בגרמניה, מרגריטה פון ברנטנו (גר') (1922–1995). למרות הזדהותו עם השמאל הפוליטי בגרמניה, המשיך טאובס להחזיק בקשרים אישיים ואינטלקטואליים עם ההיסטוריון הגרמני השמרן, ארנסט נולטה (אנ') ודמויות אחרות בימין הגרמני. בשנות ה-70 החל טאובס להתרחק בהדרגה מהמאבקים האידאולוגיים של השמאל התרבותי והתמקד יותר בנושאים "לא פוליטיים".
ב-1969 נודע לטאובס כי סוזן, אשתו לשעבר, התאבדה. לפני מותה התפרסם ספרה "Divorcing", בו הסצנות, הדמויות והרגשות היו לקוחים מחייה עם טאובס. הספר מתאר את הקשיים הרבים מהם סבלה במהלך מערכת היחסים איתו אשר ליוו אותה עד יומה האחרון.
טאובס סבל מהפרעה דו-קוטבית. ב-1975 עבר התמוטטות עצבים חמורה ואושפז. שנתיים לאחר מכן החלים ונאבק לקבל את מעמדו ומשרתו בחזרה. לאחר מאבק הושב למשרתו במכון להרמנויטיקה וזכה לחשוף דור חדש של תלמידים לוולטר בנימין, קרל שמיט, פאולוס, והוגים גנוסטיים. ב-1977 החל לכתוב באופן קבוע לשמיט, והשניים החליפו יותר מארבעים מכתבים עד למותו של שמיט בסוף 1980. במידה רבה, הייתה זו כתיבתו של שמיט אשר עוררה אצל טאובס את ההשראה לכתיבה על תאולוגיה פוליטית.
בחמש השנים האחרונות לחייו לקה טאובס בהתקף לב שכמעט הביא למותו. הוא נפטר מסרטן בשנת 1987.