stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בקעצור החורש

| בקעצור החורש |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: בקעצוראים
משפחה:: בקעצוריים
סוג:: בקעצור
מין:: בקעצור החורש
שם מדעי
 Saxifraga hederacea ‏לינאוס, 1753
בקעצור החורש (שם מדעי: Saxifraga hederacea) הוא צמח חד-שנתי קטן בסוג בקעצור שבמשפחת הבקעצוריים. הוא גדל במזרח אגן הים התיכון, מיוון וכרתים ועד הר הכרמל בישראל. אוכלוסיות הרריות מבודדות נמצאות גם בצפון לוב, במערב סיציליה, בכורדיסטן וארמניה.
מאפיינים

בקעצור החורש הוא צמח מטפס חד שנתי. פרחיו קטנים ובעלי עלי כותרת בצבע צהוב ולבן, מאוחים בבסיסם ומקובצים בצפיפות, פרח בודד על כל גבעול. עליו פשוטים ושפתם משוננת. כמו רבים ממיני הבקעצור, הוא צומח בקרקע סלעית שאינה מלוחה.
בישראל

בקעצור החורש הוא אחד משני מיני בקעצור הגדלים בארץ ישראל, לצד בקעצור שלוש האונות. שמו ניתן לו בעקבות נטייתו לגדול באזורי חורש סלעי, על צלע הר ובגבעות. הוא אינו צומח בסביבה אחרת, ואינו מתורבת. לפרטים נוספים על מקור השם בקעצור, ראו בערך הסוג.
המין נדיר מאוד בישראל, וגדל אך ורק באזורי חורש לח וטחוב בגליל העליון בסביבות עין טמיר ליד נחל כזיב, בשמורת אשדות יגור בכרמל בעיקר בנחל יגור, וכן בחרמון. האוכלוסיות בישראל הן הדרומיות ביותר באזור התפוצה העיקרי של המין (רק אוכלוסייה מבודדת בהרי קירנאיקה שבצפון לוב יותר דרומית מהן), ולכן חשובות במיוחד לשימור.
לקריאה נוספת

כהן, עפר, ואבי שמידע, צמחים נדירים בישראל - ספר המידע האדום, כרך א' - הצמחים הנדירים של הגליל העליון, רשות שמורות הטבע והחברה להגנת הטבע, 1992, עמ' 175.
ארץ יצורי הפרא

ערך זה עוסק בספר ילדים. אם התכוונתם לסרט קולנוע המבוסס עליו, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מוריס סנדק
 איורים:  מוריס סנדק 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרי ילדים
 נושא:  מפלצת 
 הוצאה
 הוצאה:  הארפר 
 מקום הוצאה:  ברוקלין 
 תאריך הוצאה:  1963
 מספר עמודים:  40
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  1984
 תרגום:  אוריאל אופק
 פרסים
 מדליית קולדקוט (מוריס סנדק, 1964) 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003588609, 000975092
 
ארץ יצורי הפרא (באנגלית: Where the Wild Things Are) הוא ספר ילדים אמריקני קלאסי משנת 1963, שכתב וצייר מוריס סנדק. ב-1984 יצא לאור בעברית בתרגומו של אוריאל אופק בהוצאת "כתר". הספר מתאר את הרפתקאותיו הדמיוניות של ילד צעיר בשם מקס, לאחר שנענש ונשלח לחדרו בלי לאכול ארוחת ערב.
הספר עובד בישראל להצגה בהשתתפות השחקנית מיכל גולדברג אייל בשנות ה-90. בשנת 2006 עיבוד נוסף לספר עלה ברחבי הארץ בהפקת תיאטרון המטמון, ששילב בובות עם תפאורת ענק.
באוקטובר 2009 הוציאה "Warner Bros. Games" משחק באותו שם "Where the Wild Things Are", שפותח לקונוסולות משחקים על ידי חברת "Griptonite Games", ועלילתו נוצרה על-פי סרט שיצא לאקרנים באותה עת ומבוסס על הספר. המשחק יצא בגרסאות המיועדות לקונסולות Wii‏, PlayStation 3‏, Xbox 360‏ ונינטנדו DS.
עלילה

הספר מספר את סיפורו של מקס, שערב אחד "עושה צרות ממין אחד וממין אחר" בחליפת הזאב שלו. כעונש, אימו שולחת אותו למיטתו בלי לאכול ארוחת ערב. בחדרו מקס מפליג בדמיון ל"ארץ יצורי הפרא", ושם נתקל במפלצות גדולות ומפחידות, אולם הוא כובש אותן בעזרת מבט מפחיד אחד ומוכתר למלך המקום. למרות זאת, מקס מרגיש בודד ומתגעגע לביתו. הוא חוזר לחדרו ומוצא את ארוחת הערב שלו מחכה לו, "עדיין חמה".
שם הספר

המושג Wild Thing ("דבר פראי") הוא כינוי שבו משתמשים דוברי־אנגלית כדי לכנות ילדים הראויים לנזיפה. הביטוי העברי המקביל, פרא־אדם, לא היה שמיש בתרגום בגלל האדם. המקור הוא הביטוי היידי אַ ווילדע חיה (תרגום לעברית: חיה פראית), בו מכנים דוברי־יידיש אנשים שהתנהגותם בלתי־ראויה או ילדים סוררים. כינוי זה שמע סנדק בילדותו פעמים רבות מפי אמו בברוקלין.
הערות שוליים

↑  תיאטרון המטמון, ארץ יצורי הפלא (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364141905171  BnF: cb17033703f (data)  GND: 4195332-0  LCCN: n2010062550  NLA: 35466613  SUDOC: 198205244  VIAF: 273695762   WorldCat (עם VIAF): 273695762
טום קובורן

תומאס אלן קובורן (באנגלית: Thomas Allen Coburn‏; 14 במרץ 1948 – 28 במרץ 2020) היה פוליטיקאי ורופא אמריקאי. איש המפלגה הרפובליקנית, קובורן היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוקלהומה במשך עשור בשנים 2005–2015.
קובורן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1994 כחלק מהמהפכה הרפובליקנית. הוא עמד בהבטחת הבחירות שלו שלא לכהן לא יותר משלוש קדנציות רצופות בבית הנבחרים ולא התמודד מחדש ב-2000. ב-2004 הוא שב לחיים הפוליטיים ונבחר לסנאט של ארצות הברית. קובורן נבחר שוב לכהונה שנייה ב-2010 והמשיך לדבוק הבטחתו שלא למלא שלוש תקופות כהונה, תוך סירוב להתמודד בבחירות 2016. בינואר 2014 הודיע קובורן כי יפרוש מהסנאט בטרם תיגמר תקופת כהונתו — הוא הגיש מכתב התפטרות למושלת אוקלהומה מרי פאלין, שנכנס לתוקף עם התפזרות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
קובורן היה שמרן פיסקלי וחברתי, שנודע בהתנגדותו לכיסויי גירעון ולהקצבות עבור הוצאות ממשלתיות ובשל התנגדותו להפלות. עמיתיו הדמוקרטיים נהגו לכנותו "ד"ר לא" בשל עקשנותו. הוא תמך בהגבלות כהונה, בזכות לשאת נשק ובעונש מוות והתנגד לנישואים חד מיניים ולמחקר בתאי גזע עובריים. לאחר שעזב את הקונגרס, עבד קובורן עם מכון מנהטן לחקר מדיניות על מאמצי המכון לרפורמה במנהל המזון והתרופות האמריקאי, בדצמבר 2016 נעשה עמית בכיר במכון. קובורן שימש גם כיועץ בכיר של הארגון השמרני "אזרחים עבור ממשל עצמי", שם פעל לכינוס ועידת חוקה שתציע תיקונים לחוקת ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קובורן נולד בקספר שבמדינת ויומינג, בנם של אניטה ג'וי (לבית אלן) ואורין וזלי קובורן. אביו של קובורן היה אופטיקאי ומייסד "התעשייה האופטית קובורן". קובורן השלים לימודי תואר ראשון בחשבונאות באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, שם היה חבר באחוות סיגמא נו. בשנת 1968 התחתן עם קרולין דנטון, מיס אוקלהומה לשנת 1967. קובורן, אחד מעשרת הסטודנטים בשנתם האחרונה המובילים בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה, כיהן כנשיא מועצת הסטודנטים למנהל עסקים. בשנים 1970–1978 היה קובורן מנהל פס ייצור בעסק המשפחתי של אביו בקוליניאל הייטס שבמדינת וירג'יניה.
לאחר שהתאושש ממלנומה ממאירה, קיבל קובורן תואר אקדמי רפואי וסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אוקלהומה ב-1983. במהלך הקריירה שלו במיילדות הוא טיפל בלמעלה מ-15,000 מטופלות, יילד 4,000 תינוקות והיה נתון לתביעה אחת בגין רשלנות רפואית, אשר נסגרה מפאת חוסר אשמה. עיקור שביצע קובורן באישה בת 20 בשם אנג'לה פאלמר ב-1990, עמד לימים במוקד מסע הבחירות שלו לסנאט. קובורן עיקר את האישה במהלך ניתוח לטיפול בהיריון חוץ-רחמי מסכן חיים והסיר את החצוצרה השלמה ובריאה שלה, גם מפני שהאיבר נפגע בעקבות הניתוח. פאלמר תבעה את קובורן בתואנה כי לא נתנה את הסכמתה לעיקור, ואילו קובורן טען כי ניתנה הסכמה בעל פה. התביעה נדחתה בסופו של דבר מפאת חוסר אשמה.
ביוגרפיה > בבית הנבחרים של ארצות הברית

ב-1994 התמודד קובורן לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של אוקלהומה, שבסיסו שוכנת העיר מוסקוגי ו-22 ממחוזות אוקלהומה. קובורן ציפה בתחילה להתייצב בבחירות הכלליות נגד מייק סינאר המכהן, שייצג את המחוז בקונגרס זה שמונה שנים. עם זאת, סינאר הובס בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית בידי מנהל בית ספר בגמלאות בם 71, וירג'יל קופר. על פי ספרו של קובורן מ-2003, "הפרת אמונים: איך וושינגטון הופכת את אאוטסיידרים לאינסיידרים", קובורן וקופר הסתדרו היטב, מכיוון ששניהם התנגדו לסינאר הליברלי. הבחירות הכלליות היו לבביות מפני ששניהם ידעו כי סינאר לא ישוב לוושינגטון בן כה ווכה. קובורן זכה ברוב זעום של 52% לעומת 48%, והפך לרפובליקני הראשון שייצג את המחוז מאז 1921.
קובורן היה אחד החברים השמרניים ביותר בבית הנבחרים. הוא תמך בצמצום היקף התקציב הפדרלי, שאף להוציא מחוץ לחוק את הזכות להפיל ותמך במיסוד V-Chip בחקיקה. חרף העובדה שייצג מחוז קונגרס דמוקרטי כבד בו ניצח ביל קלינטון בבחירות הנשיאותיות שנערכו בשנות ה-90 של המאה ה-20, קובורן נבחר מחדש בשנים 1996 וב-1998. לקובורן יצא מוניטין של "פוליטיקאי תועה" בגלל קרבותיו התכופים עם ניוט גינגריץ', יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית. מרבית חילוקי הדעות בין השניים נבעו מהאמונה של קובורן כי הסיעה הרפובליקנית מתקדם לעבר המרכז הפוליטי ומתרחקת מהמדיניות השמרנית "חוזה עם אמריקה", אג'נדה שהוביל גינגריץ', אשר הביאה את הרפובליקנים לשליטה בקונגרס מזה ארבעים שנה.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית שנערכו במפלגה הרפובליקנית לקראת בחירות 2000, הביע קובורן את תמיכתו בדיפלומט לשעבר אלן קייז (Alan Keyes). קובורן פרש מהקונגרס ב--2001, כאשר מילא את התחייבותו לכהן לא יותר משלוש קדנציות רצופות בבית הנבחרים. מחוז הקונגרס שלו חזר לשליטת המפלגה הדמוקרטית, כאשר עורך הדין בראד קרסון הביס בבחירות הכלליות את אנדי יואינג, רפובליקני שזכה לתמיכתו של קובורן. אחרי שעזב את בית הנבחרים שב לעסוק ברפואה פרטית וחיבר את הספר "הפרת אמונים" ("Breach of Trust") לצד סופר הצללים ג'ון הארט, המגולל את שנותיו בקונגרס. הספר סיפר על אודות הדיונים הפנימיים במפלגה הרפובליקנית בדבר האג'נדה המפלגתית "חוזה עם אמריקה" מנקודת מבטו האישית של קובורן, בנוסף להבעת זלזולו כלפי פוליטיקאים שבחרו בפוליטיקה כקריירה. בין האישים עליהם מתח קובורן ביקורת (ניוט גינגריץ' לדוגמה) כבר לא נשאו בתפקידים ציבוריים כהספר יצא לאור, אך אחרים (כמו יו"ר בית הנבחרים לשעבר דניס הסטרט) נותרו בעלי השפעה בקונגרס, מה שהביא להשערות כי חלק מהרפובליקנים בקונגרס לא רצו את חזרתו הפוטנציאלית של קובורן לפוליטיקה.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, קובורן ניסח והעביר חקיקות ותיקונים מרחיקי לכת. למשל, הרחבת האפשרויות של קשישים ליטול ביטוח בריאות, הגנה על הגישה לטיפול ביתי באזורים כפריים מכוח מדיקר ומתן גישה לתושבי ארצות הברית לתרופות זולות יותר מקנדה וממדינות אחרות. קובורן ניסח סנוסף חוק שנועד למנוע את התפשטות האיידס אל אוכלוסיית התינוקות. הוא גם כתב חוק לחידוש והחל רפורמה במיזמים הפדרליים למאבק באיידס. ב-2002 קיבלה תרומתו למאבק באיידס הכרה סמלית כאשר הניא ג'ורג' ווקר בוש בחר בוקובורן לכהן כיו"ר משותף של המועצה המייעצת לנשיא בנושא HIV ואיידס.
ביוגרפיה > בבית הנבחרים של ארצות הברית > התנגדותו לשידור רשימת שינדלר

ב-1997, בעודו חבר בית הנבחרים, מחה קובורן על כוונת רשת הטלוויזיה "NBC" לשדר בשעות הפריים טיים את סרט השואה "רשימת שינדלר". קובורן הצהיר כי עם שידור הסרט מבלי לערוך אותו לקראת שידור בטלוויזיה, ”הטלוויזיה נלקחה לשפל של כל הזמנים, עם עירום מלא, אלימות וגסות נפש.” הוא אמר גם כי שידור הסרט בטלוויזיה המסחרית צריך להכעיס הורים ואנשים בעלי אופי הגון בכל מקום. קובורן תיאר את השידור הטלוויזיוני של "רשימת שינדלר" כ"התנהגות מינית חסרת אחריות. אני מתכווץ במקומי כשאני מבין שיש ילדים ברחבי המדינה הזו שצפו בסרט זה".
הצהרה זו נתקלה בביקורת חריפה, מכיוון שהסרט עוסק בעיקר בשואה. לאחר ביקורת חריפה על התבטאויותיו, התנצל קובורן בפני האנשים שנעלבו מאמירותיו והבהיר כי הוא מסכים עם שידור הסרט בטלוויזיה, אך הצהיר שהוא היה צריך להיות משודר בשעות מאוחרות יותר. בהתנצלותו אמר קובורן כי באותה שעת השידור בערב עדיין ישנם מספר גדול של ילדים שצופים ללא פיקוח מצד הוריהם, והצהיר כי הוא דבק בכוונתו להגן על ילדים מפני אלימות בטלוויזיה, אך הביע זאת בצורה גרועה.
ביוגרפיה > סנאטור מטעם אוקלהומה

לאחר שלוש שנים מחוץ לפוליטיקה, הכריז קובורן על מועמדותו לאחד משני מושביה של מדינת אוקלהומה הסנאט, שהתפנה עם פרישתו של הסנאטור דון ניקלס המכהן זה 24 שנה. ראש עיריית אוקלהומה סיטי לשעבר קירק האמפריז, יקיר הממסד הרפובליקני, ואיש העסקים בוב אנטוני הצטרפו לבחירות המקדימות טרם התמודדותו של קובורן. עם זאת, באורח בלתי צפוי, קובורן זכה בבחירות המקדימות כשלו 61% מקולות הבוחרים לעומת 25% בהם זכה האמפריז. בבחירות הכלליות התמודד ניצב בפני חבר בית הנבחרים בראד קרסון, אותואחד שייצג אחריו את מחוז הקונגרס השני של אוקלהומה. ביום הבחירות הכלליות שהתקיים בנובמבר 2004 קובורן גבר על קרסון ונבחר לסנאט האמריקאי לתקופה בת שש שנים. הוא הושבע לתפקידו בינואר 2005.
קובורן היה חבר בוועדת המודיעין, בוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים ובוועדה לביטחון המולדת ולעניינים ממשלתיים, שם היה החבר הבכיר מטעם מפלגת המיעוט. ב-23 במאי 2007 חסם קובורן שתי הצעות חוק לרגל ציון מאה שנים ליום הולדתה של רייצ'ל קרסון. קובורן כינה את עבודתה המחקרית של קרסון "מדע זבל", וגרס כי הספר שכתבה קרסון, "אביב דומם", היה "הזרז של הסטיגמה העולמית הקטלנית נגד קוטלי חרקים ובמיוחד נגד די.די.טי.". הסנאטור הדמוקרטי בן קרדין ממדינת מרילנד התכוון להגיש החלטה לשם חגיגת הולדתה של קרסון בשל "מורשת הקפדנות המדעית בשילוב עם הרגישות הפואטית" שלה, אך קובורן היווה אבן נגף גם בהעברת החלטה זו ולאחר שהצליח לחסום הצעה זו אמר: ”מדע הזבל והסטיגמה סביב די.די.טי. - קוטל החרקים הזול והיעיל ביותר בעולם — סוף סוף הושמדה.”
בימי מבצע צוק איתן אישר הקונגרס של ארצות הברית להעביר לישראל סיוע בינלאומי בסך 225 מיליון דולר אמריקני במטרה לסייע לממשלת ישראל להתמודד נגד התקפות הטרור של החמאס. עם זאת, הסנאטור קובורן חסם את תזרים המזומנים לישראל בתואנה כי הסיוע עלול שלא להתקזז ולהגדיל את הגירעון התקציבי. בראשית 2014 הודיע על כוונתו להתפטר עם התפזרות הקונגרס ה-112 בשל מצבו הרפואי המתדרדר.
ביוגרפיה > לאחר כהונתו

לאחר שעזב את הסנאט בימים הראשונים של שנת 2015, קובורן הצטרף ל"אזרחים למען ממשל עצמי", מוסד ללא כוונת רווח שמרני על תקן יועץ בכיר לפרויקט "ועידת המדינה" של המוסד, שמטרתו לכנס ועידת חוקה שתציע תיקונים לחוקת ארצות הברית וב-2017 הוא כתב ספר בנושא. שנה קודם לכן, ב-2016, הצטרף ל"מכון מנהטן לחקר מדיניות", קבוצת חשיבה שמרנית. ב-28 במרץ 2020 נפטר קובורן לאחר מאבק בסרטן הערמונית בביתו שבטולסה.
הערות שוליים

↑  דיינה פורד, Oklahoma Sen. Tom Coburn to retire, באתר CNN‏, 17 בינואר 2014 (באנגלית)
↑  קארל האלס, Democrats Try to Break Grip of the Senate’s Dr. No, באתר הניו יורק טיימס, 28 ביולי 2008 (באנגלית)
↑  סאלי פרסונס, Former Sen. Coburn pushes for Article V Convention to limit federal power, באתר וושינגטון טיימס, 23 במאי 2017 (באנגלית)
↑  ביל קרטר, TV Notes, באתר הניו יורק טיימס, 27 בפברואר 1997 (באנגלית)
↑  פרנק ריץ', They Got Some ’Splainin’ to Do, באתר הניו יורק טיימס, 18 ביולי 2009 (באנגלית)
↑  אלעד בן ארי, Senate Approves Additional Iron Dome Funding, באתר ערוץ 7, 1 באוגוסט 2014 (באנגלית)
↑  בורגס אוורט, Congress backs aid to Israel, באתר פוליטיקו, 1 באוגוסט 2014 (באנגלית)
↑  AP‏, US senator Tom Coburn announces resignation following cancer diagnosis,באתר הגרדיאן, 17 בינואר 2014 (באנגלית)
↑  אדם ברנסטיין, Tom Coburn, unyielding 'Dr. No' of the House and Senate, dies at 72, באתר וושינגטון טיימס, 28 במרץ 2020 (באנגלית)
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוקלהומה אוקלהומה |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 2 | רוברט ל. אוון • ויליאם פיין • תומאס גור • ג'ושוע לי • אדוארד מור • רוברט קר • ג'. האוורד אדמונדסון • פרד רוי האריס • דייוויד בורן • ג'ים אינהוף • מארקוויין מולין |  |
| קבוצה 3 | תומאס גור • ג'ון הארלד • אלמר תומאס • מייק מונרוני • הנרי בלמון • דון ניקלס • טום קובורן • ג'יימס לנקפורד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3674 1039  LCCN: n2003030385  US Congress: C000560  VIAF: 70762512   WorldCat (עם VIAF): 70762512 
דיוקן ראשוני של קובורן בקונגרס
הסנאטור קובורן ביחד עם הסנאטור ברק אובמה מאילינוי מעלעלים יחדיו בחקיקה, 2006
מרקוס סמית'

מרקוס אורליוס סמית' (באנגלית: Marcus Aurelius Smith‏; 24 בינואר 1851 – 7 באפריל 1924) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן שמונה קדנציות כנציג טריטוריאלי של אריזונה לקונגרס וכאחד משני הסנאטורים הראשונים מאריזונה. כציר, הוא היה ממובילי המאמץ להשיג מעמד מדינה עבור אריזונה. לעומת זאת, מעמדו כנציג ללא יכולת הצבעה צמצמה את השפעתו כאשר רק 35 מתוך 277 הצעות החוק שהציג לבית הנבחרים נחתמו בחוק. היעדר קולות לטריטוריה בסנאט של ארצות הברית החליש עוד יותר את מאמציו כשהצליח להעביר הצעות חוק של מדינת אריזונה על ידי בית הנבחרים רק כדי לראות את החקיקה נבלמת בסנאט. מעבר למאמציו להקמת מדינה, סמית' פעל לבניית מבני ממשלה ולמתן הקלה לבוחריו שנפגעו מאסונות מעשה ידי אדם או טבעיים. מאמציו לספק הקלה לאזרחי אריזונה לא הגיעו לאוכלוסייה הילידית, שסמית' הביע כלפיה איבה גדולה.
סמית' היה שמרן מסור במשך רוב הקריירה הפוליטית שלו. הוא השתנה בעקבות תבוסתו בבחירות ב-1908. כשסמית' פעל כדי להפוך לאחד משני הסנאטורים הראשונים של אריזונה, הוא הפך לפרוגרסיבי. בתפקיד חדש זה, הוא היה תומך נחרץ ביוזמות החופש החדש של וודרו וילסון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סמית' נולד ב-24 בינואר 1851, ליד סינטיאנה, קנטקי, כבן הצעיר מבין שבעה בנים לפרדריק צ'ין ואגנס בול (צ'ין) סמית'. משפחתו היו חקלאים מצליחים שגידלו גם בעלי חיים. הוא ואחיו התחנכו בשילוב של בתי ספר ציבוריים ופרטיים. בשנת 1868 נרשם סמית לאוניברסיטת קנטקי (כיום אוניברסיטת טרנסילבניה) שם למד תחילה קלאסיקות. לאחר סיום לימודיו בשנת 1872 הוא נרשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. סמית' סיים את לימודי המשפטים בראש כיתתו בשנת 1876.
לאחר סיום לימודיו, סמית' עבד במשרד עורכי הדין של יוסטון ומוליגן בלקסינגטון. בשנת 1877 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי. באותה שנה הוא נבחר לכהונה של שנתיים כעורך דין של לקסינגטון. לאחר שסיים את כהונתו, עבר סמית' לסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם בסיוע בן דודו, העיתונאי ויליאם ט. קולמן, הוא הקים משרד עריכת דין. בזמן שהותו בקליפורניה הוא הכיר והתחתן עם אליזבת רת'בון, אולם לא נולדו להם ילדים.
ביוגרפיה > טומבסטון

מקליפורניה, סמית' עבר לעיר טומבסטון, טריטוריית אריזונה. שם הוא הפך לאחד מעורכי הדין הראשונים במחוז קוצ'יז כאשר השופט ויליאם הנרי סטילוול הכניס אותו ללשכה הטריטוריאלית ב-9 במאי 1881. הוא הקים משרד לעריכת דין עם בן גודריץ' וצבר מוניטין במהירות עם סגנון עריכת הדין התוסס שלו. דוגמה לכך הגיעה כאשר חמור הממוקם מחוץ לחלון אולם בית המשפט החל להתפרע בעוד היועץ המתנגד נשא נאום ארוך. סמית' השתמש בצחוק שנוצר כסיבה להתנגד לכך ש"שני עורכי דין יטענו תיק בבית המשפט בו זמנית". בנוסף לעיסוקו המשפטי, סמית' רכש עניין בפעילות כרייה מקומית במהלך דצמבר 1881. לנתח הראשוני הזה הוא הוסיף שלושה מכרות נוספים במהלך השנתיים הבאות וצבר מוניטין של בעל מכרה מתפתח. בשעות הפנאי שלו, סמית' נהנה לדוג בנהר סן פדרו, לצוד או לבלות בסלונים המקומיים.
סמית' נעשה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במהלך צרות ה"קאובוי" של מחוז קוצ'יז. כאשר הממשלה הפדרלית של ארצות הברית איימה להטיל ממשל צבאי, סמית' הפך למנהיג האופוזיציה של התוכנית. הוא האמין שביטחון הציבור היה מבוסס במחוז כמו בחלקים אחרים של ארצות הברית, הוא הפך למועמד לתביעה מחוזית בספטמבר 1882. הוא ניצח במרוץ שלו ושירת כהונה אחת החל מ-1883. במהלך כהונתו הוא זכה לציון ההגינות והיעילות שהפגין בתפקידיו, כשהציג תמיד מקרים מוכנים ונחקרים היטב. לאחר שעזב את תפקידו ב-1885 חזר לעיסוקו המשפטי הפרטי.
ביוגרפיה > דימוי פוליטי חדש

זמן קצר לאחר השבעתו בשנת 1909, הנשיא ויליאם טאפט החל לעבוד להגשמת ההבטחות במצע מפלגתו להענקת מדינה לאריזונה. הצעת חוק מדינת אריזונה שהוצגה ב-20 בינואר 1910, התקבלה בשני בתי הקונגרס, ונחתמה כחוק ביוני 1910. סמית' מתח ביקורת על הצעת החוק שכן היא דרשה את אישור הקונגרס והנשיא של חוקת המדינה החדשה כאחד. לאחר הוועידה החוקתית באוקטובר 1910, סמית' לא היה מרוצה בתחילה מהמסמך שהתקבל. זה השתנה בתחילת 1911 וסמית' הפך לתומך בהצעת החוקה. לאחר אישור הבוחר של החוקה החדשה בפברואר 1911, קיבל הקונגרס החלטה לקבל את אריזונה כמדינה. הנשיא טאפט סירב לחתום על ההחלטה בגלל הוראת החוקה המאפשרת החזרת שופטים. החלטה שנייה של הקונגרס המאפשרת הקמת מדינה אם הוראת ההחזרה תוסר התקבלה ונחתמה על ידי הנשיא ב-21 באוגוסט 1911.
סמית' הכריז על מועמדותו לאחד משני המושבים בסנאט מטעם אריזונה ב-24 בספטמבר 1911. עם תחילת הקמפיין, סמית' נטש את עמדתו השמרנית ארוכת השנים והכריז על עצמו כ"פרוגרסיבי". במהלך הפריימריז, התעוררו שאלות לגבי האם סמית' היה מועסק ב-Southern Pacific Railroad או בכל אינטרס תאגידי אחר במהלך שנותיו כנציג טריטוריאלי. סמית' הגיב ביום שלפני הבחירות המקדימות בהצהרה ארוכה בה הכחיש שאי פעם הייתה מעורבות תאגידית כזו. לאחר ספירת התוצאות, סמית' סיים ראשון בפריימריז הדמוקרטי מול שישה מועמדים כאשר הנרי פ. אשורסט הבטיח את המועמדות השנייה של המפלגה. במהלך הבחירות הכלליות קרא סמית' לבוחרים לתמוך ב"פרוגרסיביים ידועים בכרטיס הדמוקרטי" בעוד ש-The Arizona Republican ציין שהשמרן לשעבר הפך ל"רדיקלי מהסוג הבולט ביותר". לאחר הבחירות הכלליות ב-12 בדצמבר 1911, סמית' התעצבן על כך שהוא הגיע למקום השני אחרי אשורסט.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי

בית המחוקקים של מדינת אריזונה אישר את בחירתם של סמית' ואשורסט כסנאטורים האמריקאים הראשונים של המדינה ב-26 במרץ 1912. (התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, המאפשר בחירה ישירה של סנאטורים אמריקאים, טרם אומץ) שני הגברים הושבעו ב-2 באפריל 1912. במהלך הטלת גורל לקביעת מעמד הסנאט שלו, סמית' הוקצה לקבוצה 3 עם קדנציה ראשונית שהסתיימה במרץ 1915. לאחר הטקס, הוא הביע צער על כך שהוציא קדנציה ראשונית קצרה יותר מאשורסט.
עם כניסתו לסנאט, הוצב סמית לוועדות של מחוז קולומביה, מכון גאולוגי, קרקע ציבורית, השקיה וטיוב, ומסילות ברזל. הקונגרס ה-62 של ארצות הברית היה במושב השני שלו בזמן כניסתו לסנאט ועם התקרבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1912, הסנאטור החדש מצא שהרוב הרפובליקני מפוצל בין תומכי רוזוולט וטאפט. בתור דמוקרט, סמית' נמנע מהיריבות ואיפשר לשני הצדדים לפגוע זה בזה. במקום זאת, הוא עבד עבור הקצאות שונות עבור פרויקטים באריזונה וכדי להפוך את פורט גרנט, אריזונה, מבסיס צבאי לבית ספר רפורמות המופעל על ידי המדינה. בנושאים לאומיים הוא הצביע בעד העלאת גיל הפרישה של הצי האמריקני מ-62 ל-70, התנגד לדרישת מבחן אוריינות להגירה לארצות הברית, והצביע בעד ביטול בית המשפט למסחר של ארצות הברית. לאחר שהנשיא טאפט מינה את ריצ'רד א. סלואן כשופט הראשון בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז אריזונה, סמית' פעל לחסום את האישור. הסיבות של סמית' להתנגדות לשופט אינן ידועות, אך ייתכן שהן היו אישיות כמו שהיו פוליטיות. במהלך מושב הברווז הצולע בתחילת 1913, סמית' חיפש כספי סיוע לחקלאים בעמק נהר הקולורדו שנפגעו מהשטפונות שיצרו את ימת סלטון ולאמריקאים עקורים, שרבים מהם היו מורמונים, שנאלצו לברוח מהמהפכה המהפכה המקסיקנית.
הקונגרס ה-63 של ארצות הברית הביא רוב דמוקרטי לסנאט. סמית' גם קיבל קבוצה חדשה של משימות ועדות. הוא הפך ליו"ר הוועדה להשקיה וטיוב תוך קבלת תפקידים בוועדות לשימור משאבים לאומיים, מחוז קולומביה, יחסי חוץ, סקר גאולוגי, דפוס, אדמות ציבוריות ומסילות רכבת. סמית' המליץ לארצות הברית לנקוט עמדה לגבי המהפכה המקסיקנית לפני שהמעצמות האירופיות יפלשו למדינה. הוא גם הציע לארצות הברית לתפוס את באחה קליפורניה כדי להשיג שליטה מלאה על נהר הקולורדו. בנושאים הנוגעים ישירות לאריזונה, הוא התנגד לתמיכה כספית בבארות מים לאינדיאנים שחיים מהשמורה, אך הצטרף לקרל היידן בתמיכה בפרויקטי השקיה בגבולות השמורה. עם הקונגרס החדש, סמית' הפך לתומך ביוזמות "חופש חדש" של וודרו וילסון. סמית' קרא בתחילה להטיל מכס גבוה על צמר כדי לסייע למגדלי כבשים במדינתו. הוא נטש את העמדה הזו ביולי 1913 כדי לתמוך בחוק אנדרווד. מאוחר יותר באותה שנה הוא תמך בהעברת חוק הפדרל ריזרב בזמן שבשנת 1914 הוא הצביע בעד חוק ועדת הסחר הפדרלית וחוק ההגבלים העסקיים של קלייטון.
בקשות חסות היו נקודת דאגה עבור סמית' והטיפול שלו בהן הכעיס תומכים פוטנציאליים. כשהמושל האנט הודיע שאין לו כוונות להתמודד על מושב הסנאט של סמית', משקיפים ציינו שרבים מהמינויים של סמית' הלכו לתומכי האנט. בעקבות הכרזתו של האנט, הטיל המושל את רשת התמיכה שלו מאחורי סמית'. ככל שהתקרבו הבחירות של 1914, הרגל השתייה הידוע של סמית' עלה לו בקולות של תומכי חוק היובש. זה התאזן ב-5 בספטמבר 1914, כאשר הנשיא וילסון שלח מברק לפיו זה יהיה "הפסד רציני לציבור" אם סמית' לא ייבחר מחדש לכהונה נוספת בסנאט האמריקני. תמיכתו של סמית' הוכיחה את עצמה מספקת והוא זכה ברוב הקולות בבחירות כלליות של חמישה מתמודדים.
ביוגרפיה > קדנציה שנייה

כשהקונגרס ה-64 של ארצות הברית החל, המשיך סמית' במאמצים הרגילים שלו להשיג מימון לגשרים, מערכות השקיה, מבני ציבור ופנסיה. עם החשיבות הגוברת של הרכב, הוא הוסיף "דרכים טובות" לרשימת תחומי העניין שלו. הסנאטור מאריזונה דגל בהעברת השליטה ביערות הלאומיים למדינות. בעוד בינואר 1916, הוא דיבר נגד הפיכת הפיליפינים למושבה של ארצות הברית לאורך כל הקונגרס, סמית' הצביע עם מפלגתו. לשם כך הוא המשיך לתמוך בחקיקה של חופש חדש כגון חוק אדמסון, חוק הלוואות לחווה הפדרלית, חוק המחסנים של 1916. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סמית' תמך בעמדת הנייטרליות של וילסון אך כן הצביע בעד חקיקת ההיערכות הצבאית. ב-8 בספטמבר 1916, סמית' הצביע בעד אישור לואי ברנדייס כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
עם תחילת הקונגרס ה-65 של ארצות הברית, גילו המתקדם של סמית' אילץ אותו לקחת תפקיד פחות פעיל בפוליטיקה היומיומית. הוא גם זכה במושב בוועדת ההקצאות. ראשות הוועדה שלו שונתה מפאנל ההשקיה והטיוב לוועדה לדפוס. סמית' נעדר מהסנאט כאשר התקיימה הצבעה על כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. עם זאת, הוא תמך במאמץ המלחמתי. לשם כך הוא הצביע בעד חוק הריגול של 1917, חוק השירות הסלקטיבי של 1917, וליצירת איגרות חירות. תמיכתו בחקיקה בזמן מלחמה לא הייתה מוחלטת שכן סמית' התנגד לסעיפים בחוק ההמרדה משנת 1918 שדרשו הוכחה של כוונה במהלך ביצוע ההמרה. בנוסף לפעילויות הקשורות למלחמה, שימש סמית' כמנהיג המליאה לאשרור חוק אמנת הציפורים הנודדות משנת 1918. במהלך המושב השלישי של הקונגרס ה-65, הצטרף סמית' לסנאטור אשורסט בקריאה לארצות הברית לרכוש את באחה קליפורניה ממקסיקו.
הבחירות לסנאט של 1918 החזירו את השליטה בסנאט לידי הרפובליקנים. סמית' הצביע בעד התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, המעניק זכות בחירה לנשים, אך נעדר בחלק גדול מהישיבה הראשונה של הקונגרס ה-66 של ארצות הברית. במקום זאת הוא שהה בקנטקי וביקר קרובי משפחה חולים. כאשר הנשיא וודרו וילסון הציע להקים את חבר הלאומים, סמית' הפך לתומך נלהב של התוכנית.
למרות גילו המתקדם, סמית' היה נחוש לזכות בקדנציה נוספת בבחירות של 1920. תמיכתו של הסנאטור בחבר הלאומים הפכה לסוגיית קמפיין. בינתיים, איגודי העובדים היו מוטרדים מהסנאטור על רקע ההצבעה שלו בנושאי עבודה. הוא התגבר על הנושאים הללו כדי לזכות בפריימריז הדמוקרטי. במהלך הבחירות הכלליות, ראלף קמרון תקף את סמית' בשני הנושאים הללו והוסיף שאמנם סמית' מצא זמן לבקר בקנטקי, הוא חזר רק לעיתים רחוקות לאריזונה במהלך שש השנים הקודמות. סמית' טען נגדו בכך שציין שלא הייתה פגרה בסנאט מספיק זמן כדי לאפשר נסיעה מוושינגטון די. סי. לאריזונה. סמית' לא הצליח להתגבר על הבעיות הללו והפסיד בבחירות הכלליות.