stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'אק ייגר
קריירה > פיקוד צבאי

לאחר שחזר מאוקינאווה שב ייגר לטיסה קרבית. משנת 1954 עד 1957 פיקד ייגר על טייסת קרב-הפצצה מס' 417 בבסיס חיל האוויר האמריקאי בהאן, גרמניה המערבית ובסיס טול בצרפת. הטייסת ה-417 צוידה במטוסי F-86 חדישים מדגם H בעלי יכולות הפצצה גרעיניות טקטיות. מ-1957 ל-1960 עבר לפקד על טייסת הקרב הראשונה שצוידה במטוסי הסופר סייבר בבסיס חיל האוויר ג'ורג' בקליפורניה ומורון בספרד. בג'ורג' הייתה הטייסת לראשונה שחומשה בטילי אוויר-אוויר בכל פיקוד האוויר הטקטי והתאמנה בטיסות טרנס-ימיות שעוד היו בפיתוח נרחב.
בשנת 1961 קודם ייגר לדרגת קולונל. ב-1962 חזר ייגר לאדוארדס והתמנה למנהל בית הספר לטייסי החלל של חיל האוויר שאימן טייסים לקראת הפיכתם לאסטרונאוטים של נאס"א. על פי מקורות מסוימים בזמן שניהל ייגר את בית הספר, התקיימה במקום גזענות. לפי המקורות טען ייגר כי לאד דווייט, האפרו-אמריקאי הראשון שהתקבל לתוכנית, אין מקום בתוכנית ההכשרה רק בשל היותו שחור. בסדרה הדוקומנטרית "Chasing the Moon" העלו היוצרים טענה כי ייגר אמר לסגל ולתלמידי בית הספר ש: ”וושינגטון מנסה לדחוף את הכושי הזה בגרוננו. (בובי קנדי) קנדי משתמש בזה כדי ליצור 'שוויון גזעי'. לכן אל תדברו איתו, אל תתרועעו איתו, אל תשתו איתו, אל תזמינו אותו לביתכם ובעוד שישה חודשים הוא ייעלם.” באוטוביוגרפיה שלו, מפרט דווייט כיצד התנהגותו של ייגר הובילה לכאורה ליחס מפלה במהלך הכשרתו בבסיס חיל האוויר אדוארדס. מנגד באוטוביוגרפיה של ייגר מובאים הדברים מנקודת מבטו של ייגר וכן מקרה בו הגן על טייס שחור אחר מפני גזענות.
ב-10 בדצמבר 1963 נחבל ייגר ונכווה קשות כאשר ביצע טיסת מבחן בדגם רקטי של מטוס ה-F-104 סטארפייטר, ה-NF-104A. הדגם לקה בבעיית עלרוד חמורה שהייתה ידועה היטב. באותו יום הוא המריא ב-NF-104A וטיפס לגובה 40 ק"מ. כשהמטוס הגיע לשיא הגובה הוא החל לערלד מעלה וליפול תוך כדי סחרור שבסופו נפלט ייגר מהמטוס. במהלך הפליטה נחבט ראשו בצינור המפלט של הכיסא, שגרם לכוויות חמורות בראשו ולשרפה שפרצה בתוך פנים הקסדה שחבש.
ב-1966 קיבל ייגר פיקוד על כנף הקרב מס' 405 ועל חמש הטייסות הכפופות לה בבסיס חיל האוויר קלארק בפיליפינים. ייגר פיקד על הכנף לשנתיים במהלכן טס כ-127 גיחות קרביות במפציץ-הקרבי B-57. במרץ 1968 עבר לפקד על הכנף הטקטית הקרבית מס' 4 שצוידה ב-F-4 פנטום איתה הוצב בסיס חיל האוויר קונסן, דרום קוריאה בעקבות פרשת פואבלו.
ב-22 ביולי 1969 הועלה ייגר לדרגת בריגדיר גנרל והתמנה לסגן מפקד כוח האוויר מספר 17 בגרמניה המערבית, שם עבד עם הכוח האווירי הטקטי של נאט"ו וחילותיה המשותפים.
מ-1971 עד 1973, הוצב ייגר בפקיסטן בהוראת שגריר ארצות הברית בפקיסטן כיועץ לחיל האוויר הפקיסטני. כחודשיים לאחר בואו, פרצה מלחמת הודו–פקיסטן השלישית וייגר נטל חלק במלחמה כצוות שיצא לשדות קרב כדי לאסוף טיייסים הודים שצנחו לתחקור. כשנודע לחיל האוויר ההודי על מעורבותו של ייגר במלחמה, הוא השמיד בתגובה מטוס אזרחי קטן שהוקצה לו במהלך תקיפה אווירית של בבסיס אווירי פקיסטני. במרץ 1973 שב לבסיס חיל האוויר נורטון בארצות הברית לניהול מחלקת הבטיחות של חיל האוויר.
קריירה > קריירה לאחר פרישה

ב-1 במרץ 1975 פרש משירות צבאי בדרגת קולונל.
למשך מספר שנים במהלך שנות ה-80, היה לסוכן מכירות של ACDelco, חטיבת אביזרי הרכב של חברת ג'נרל מוטורס. בשנת 1986 הוא הוזמן לפתוח את מרוצי המכוניות של האינדיאנפוליס 500. שנתיים לאחר מכן הוזמן לפתוח בשנית. ב-1986, מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן כחבר בוועדת רוג'רס שחקרה את אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
שימש כיועץ טכני לשלושה משחקי וידאו סימולטור טיסה של חברת Electronic Arts. השלושה כוללים את "Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer" ,Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer 2.0, ואת Chuck Yeager's Air Combat. בתוך הסימולטורים נכללים ציטוטים ואנקדוטות של ייגר. כל השלושה התקבלו היטב על ידי הציבור וזכו לשבחים. Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer היה המשחק הנמכר ביותר של Electronic Art לשנת 1987.
בשנת 2009, השתתף לצד נוספים בסרט הדוקומנטרי "האגדה של פנצ'ו בארנס ומועדון הרכיבה של הישבן המאושר" (אנ'), הסוקר את חייה של חברתו של ייגר, פאנצ'ו בארנס, טייסת אווירובטית לשעבר. הסרט התיעודי הוקרן בפסטיבלי קולנוע, וזכה בפרס אמי.
ב-14 באוקטובר 1997, במלאת 50 שנה לטיסה ההיסטורית, טס ב-F-15 בשם "Glamorous Glennis III" אשר נקרא בשם אותו מוסטנג P-51 ישן איתו טס במלחמת העולם השנייה מעבר למאך. מטוס המרדף לטיסה היה F-16 שהוטס על ידי בוב הובר (אנ'), שהיה גם טייס מרדפו של ייגר אז בעת טיסתו העל-קולית הראשונה. מאוחר יותר באותו חודש, זכה במדליית טוני ג'אנוס (אנ') על הישגיו.
ב-14 באוקטובר 2012, במלאת 65 שנה לשבירת מחסום הקול, בגיל 89 טס בשנית ופעם האחרונה ב-F-15. הפעם, בגלל גילו, טס כטייס משנה לצד קפטן דייוויד וינסנט מבסיס חיל האוויר נליס.
פרסים והוקרה > הישגים נוספים

1940–1949 – ציון לשבח של אזכור הכבוד ("Citation of Honorable Mention").
1947 – גביעים קולייר ומקאי בשל שבירת מחסום הקול.
1954 – גביע הרמון (אנ').
1976 – מדליית הכסף של הקונגרס (אנ').
דרגות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סימון | דרגה | שירות בחיל | תאריך |
| (ללא סימון) | טוראי | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | 12 בספטמבר 1941 |  |
|   | מ-Private first class לרב-טוראי | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | מ-1941 עד ל-9 במרץ 1943 |  |
|  | קצין טיסה | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | 10 במרץ 1943 |  |
|  | סגן משנה | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | 6 ביולי 1944 |  |
|  | סגן | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | 4 בספטמבר 1944 |  |
|  | קפטן | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | 24 באוקטובר 1944 |  |
|  | סגן משנה | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | 10 בפברואר 1947 (התקבלה ב-25 בפברואר 1947, דרגה מ-6 ביולי 1944) |  |
|  | סגן | חילות האוויר של צבא ארצות הברית | 6 ביולי 1947 |  |
|  | קפטן | חיל האוויר של ארצות הברית | 6 ביולי 1951 |  |
|  | מייג'ור | חיל האוויר של ארצות הברית | 15 בפברואר 1951 (זמנית) 6 ביולי 1958 (קבועה) |  |
|  | לוטננט קולונל | חיל האוויר של ארצות הברית | 22 במרץ 1956 (זמנית) 1 באוגוסט 1964 (קבועה) |  |
|  | קולונל | חיל האוויר של ארצות הברית | 14 במרץ 1961 (זמנית) 20 בספטמבר 1967 (קבועה) |  |
|  | בריגדיר גנרל | חיל האוויר של ארצות הברית | 22 ביוני 1969 |  |
חיים אישיים

ייגר קרא למטוסו על שם ארוסתו, גלניס, כקמע מזל: "את קמע המזל שלי, מותק. כל מטוס שקוראים לו על שמך תמיד מביא אותי הביתה." לאחר פרישתו מחיל האוויר בשנת 1975 עברו הזוג לגראס ואלי, קליפורניה. בשנת 1985 כתב ייגר את הראשונה מבין שתי האוטוביוגרפיות שלו. השתיים זכו להצלחה רבה ונמכרו היטב. גלניס ייגר מתה מסרטן השחלות בשנת 1990. לזוג נולדו ארבעה ילדים (סוזן, דון, מיקי ושרון). בנו, מיקי (מייקל) נפטר בפתאומיות באורגון, ב-26 במרץ 2011.
ב-1988 הופיע בפרסומת בטקסס לקמפיין הנשיאותי של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בשנת 2000, כעשר שנים לאחר מות אשתו פגש ייגר את השחקנית ויקטוריה סקוט ד'אנג'לו. השניים התחילו לצאת זמן קצר לאחר מכן, והתחתנו באוגוסט 2003. לאחר תחילת מערכת היחסים ביניהם, התעוררה מחלוקת קשה בין ייגר וד'אנג'לו לילדיו. ילדיו טענו כי ד'אנג'לו, הצעירה ממנו בלפחות 35 שנה, התחתנה איתו אך ורק בשביל הונו. ייגר וד'אנג'לו דחו שניהם את האשמה. כתוצאה התפתחו הליכים משפטיים, בהם האשימו ילדיו את ד'אנג'לו ב"השפעה שלילית" על ייגר, וייגר האשים את ילדיו בעיקול מיליוני דולרים מנכסיו. באוגוסט 2008, פסק בית המשפט לערעורים של קליפורניה לטובת ייגר, וקבע שבתו סוזן הפרה את חובתה כנאמנה.
ייגר חי בגראס וואלי בצפון קליפורניה עד מותו; הוא נפטר ב-7 בדצמבר 2020 (יום הזיכרון הלאומי לפרל הארבור), בגיל 97, בבית חולים בלוס אנג'לס. על פי בקשתו, נשרפה גופתו ואפרו הוטס למדינתו וירג'יניה המערבית על ידי האייר פורס 2 והוטמן בהלוויה צבאית גדולה בהשתתפות הדרגים המדיניים והצבאיים הבכירים של ארצות הברית (בין משתתפי הלווייתו סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, מייק פנס, האסטרונאוט צ'ארלס דיוק ודייוויד אלבין (אנ')) בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, שם קברו מצוין בסטופה.
בן דודו, סטיב ייגר (אנ'), הוא שחקן בייסבול מפורסם לשעבר.
בתרבות

ייגר השאיר חותם רב על עולם התעופה ועל התפתחותו. הוא הופיע בהופעות קמע במספר יצירות, ודמותו הוזכרה או גולמה ביצירות אחרות.
הופיע בסדרת קומדיית המצבים "אני חולם על ג'יני" בפרק "Bigger Than a Bread Box and Better Than a Genie" (פרק 25) בתור עצמו כטייס ניסוי, המחליף מספר מילים עם האסטרונאוט, קפטן אנתוני (טוני) נלסון (לארי הגמן), באחת מן הפנטזיות שלו. הפרק צולם ב-12 במרץ 1966 וייגר גם עזר לקדם אותו בהופעות ציבוריות יחד עם כוכבת הסדרה ברברה עדן.
בסרט "Smokey and the Bandit II" (אנ') משנת 1980 הופיע הופעת קמע כ"אורח מסיבה" עם תגית שמו עליו.
בסרט "הצוות המובחר" משנת 1983 המבוסס על ספר באותו השם, אשר בעצמו מבוסס בין היתר על חייו של ייגר ושבירת מחסום הקול, מגלם את ייגר השחקן סם שפרד. שפרד אף עבר הדרכה לצד ייגר עצמו. בסרט מופיע ייגר בהופעת קמע בתור "פרד", ברמן ב"מקום של פאנצ'ו", בו אף בירמן במציאות בצעירותו. עם זאת, בסדרת הטלוויזיה "הצוות המובחר" משנת 2020, שנוצרה בהשראת הסרט והספר, הוחלט להשמיט את ייגר מהעלילה.
בסרט "האדם הראשון" משנת 2018, העוקב אחר סיפורו של האסטרונאוט ניל ארמסטרונג, האדם הראשון שצעד על הירח, מגלם השחקן מתיו גלייב את ייגר למספר שניות בדקות הראשונות של הסרט. לאחר שארמסטרונג מטיס את נורת' אמריקן X-15, מאבד שליטה על המטוס, אך לבסוף מגיע לנחיתה באחד האגמים היבשים במדבר מוהאבי, מציין ייגר כי "הילד מהנדס טוב, אבל דעתו מוסחת". הסרט מבוסס אומנם על הביוגרפיה הרשמית של ארמסטרונג, אך מקרה נוסף דומה מופיע באוטוביוגרפיה של ייגר, בה הוא אומר דברים דומים על ארמסטרונג: "הוא היה האחרון באדוארדס שהיה מוכן לשמוע על קבלת עצה כלשהי מטייס צבאי". ייגר כתב דברים אלו בהקשר הבא: באפריל 1962 ביצע ייגר את טיסתו היחידה עם ארמסטרונג על מטוס האימון לוקהיד T-33 (אנ'). באותה הטיסה, תפקידם היה להעריך את כשירותו של האגם היבש סמית' ראנץ' כמסלול נחיתה ל-X-15; ייגר העריך ממבט עילי כי האגם לח מידי ולא יוכל לשאת את משקל המטוס אך ארמסטרונג התעקש לנחות. כפי שחזה ייגר, קרקעית האגם הייתה רטובה, המטוס נתקע בבוץ והשניים נאלצו לחכות לחילוץ.
לייגר מספר אזכורים יוצא דופן בזיכיון אופרת החלל "מסע בין כוכבים" ובמיוחד בסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", בה הוא מופיע פעמיים בפתיח הסדרה. בנוסף לפתיח הוא מצוטט על ידי אנסיין טרוויס מייוות'ר. בראיון שנתן, סיפר יוצר הסדרה ריק ברמן כי דמותו של קפטן ספינת החלל האנטרפרייז, ג'ונתן ארצ'ר, מבוססת על שילוב של ייגר והאן סולו.
בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" מעיר ג'ורדי לה פורג', בהקשר של ניסוי טכנולוגיה חדשה, שלהיות נוכח בניסוי זה כמו "להיות שם כדי לראות את צ'אק ייגר שובר את מחסום הקול".
ראו גם

פיט אוורסט, טייס ניסוי
ג'ון סטאפ
ג'יימס דוליטל
צ'אק ייגר וטרוטה זהובה
היסטוריה של התעופה
מהירות הקול
לקריאה נוספת > באנגלית

Hallion, Richard P, Designers and Test Pilots. New York: Time-Life Books, 1982. ISBN 0-8094-3316-8.
Yeager, Chuck; Leerhsen, Charles, Press on! Further Adventures in the Good Life. New York: Bantam Books, 1989. ISBN 0-553-05333-7.
Yeager, Chuck, Bob Cardenas, Bob Hoover, Jack Russell and James Young, The Quest for Mach One: A First-Person Account of Breaking the Sound Barrier, New York: Penguin Studio, 1997. ISBN 0-670-87460-4.
לקריאה נוספת > בעברית

טום וולף. הצוות המובחר (1979), תרגם יהודה עופר, הוצאת מערכות, 1985. ISBN 0-374-25033-2.
צ'אק ייגר ולאו ג'נוס. ייגר: אוטוביוגרפיה מאת גנרל צ'אק ייגר (1985), תרגם רמי בנימיני, הוצאת "מטר" משרד הביטחון - הוצאה לאור, 1986. ISBN 965-05-553-0275-0.
ביאורים

↑  ההפלה ניתנה ניתנה לטייס אחר בשם אדוארד ק' "אדי" סימפסון (Edward K "Eddie" Simpson) והפכה אותו לאס. זמן הטיסה נרשם לטובת אחד הטייסים החדשים. בשל כך רקורד ההפלות הרשמי של ייגר כולל רק 11.5 הפלות, אם כי מספר מקורות מכלילים אותו כ-12.5.
↑  צ'אק ייגר היה לאדם הראשון שאושר בוודאות מוחלטת כי שבר את מחסום הקול, והראשון שעשה זאת בטיסה אופקית. כל הטייסים האחרים שהוצעו כמועמדים לא רשמיים לשבירת מחסום הקול לפני ייגר, בין ששברו אותו ובין אם לאו, טסו בטיסת צלילה חדה לשם השגת פוטנציאל. ישנן עדויות אנקדוטליות לכך שטייס הניסוי ג'ורג' ולץ' (אנ') שבר את מחסום הקול שבועיים לפני ייגר בזמן שצלל ב-XP-86, אבטיפוס של ה-F-86 סייבר ב-1 באוקטובר 1947, ושוב ב-14 באוקטובר, רק 30 דקות לפני טיסת ה-X-1 של ייגר. עם זאת, המכשירים המדויקים ששימשו לתיעוד קפדני של מהירות הטיסה של ייגר לא היו בשימוש במהלך טיסותיו של ולץ'. עוד קודם לכן, על פי ההערכות, הטייס הגרמני לותאר זיבר (אנ') שבר את מחסום הקול במהלך טיסת הניסוי הקטלנית שלו במטוס היירוט באכם בא 349 (אנ') הרקטי ב-1 במרץ 1945, למרות שמהירות הטיסה לא נמדדה רשמית. בספרו מ-1990, "Messerschmitt Me 163 Komet: Das Kraftei", טוען טייס המסרשמיט Me 163 לשעבר, מנו ציגלר, כי חברו, טייס הניסוי הגרמני הייני דיטמר (אנ'), שבר את מחסום הקול ב-6 ביולי 1944 והגיע למהירות של 1,130 קמ"ש בצלילה. בנוסף, הוא טען כי קיבל דיווחים מאנשים על הקרקע ששמעו בומים על-קוליים. בנוסף לכל אלו, ישנה טענה שנויה במחלוקת כי טייס הניסוי הגרמני הנס גוידו מוטקה (אנ') היה הראשון לשבור את מחסום הקול ב-9 באפריל 1945 במטוס מסרשמיט Me 262.
↑  אדוארד סי אינגרהם, דיפלומט אמריקאי ששימש כיועצו פוליטי של פרלנד באיסלמבאד, ציין תקרית זו בירחון וושינגטון מאוקטובר 1985: ”אחרי שמטוס הביצ'קראפט של ייגר הושמד במהלך תקיפה אווירית הודית, הוא השתולל בפני עמיתיו המכווצים שכן הטייס ההודי קיבל הוראה ספציפית מאינדירה גנדי לפוצץ את מטוסו”. "זו הייתה", כתב מאוחר יותר, "דרכם של ההודים להפנות אצבע לדוד סם".
↑  אין כל קשר משפחתי לג'ין ייגר (אנ'), טייסת גם היא.
רוצח הזודיאק

ציור הקלסתרון של הזודיאק, כפי שנצפה על ידי נערים, בזמן הימלטותו מזירת הרצח של נהג המונית, פול סטיין. גרסה זו (שנייה במספר) שימשה את המשטרה והעיתונות לאורך כל החקירה והמצוד.
רוצח הזודיאק (באנגלית: Zodiac killer) הוא כינויו של רוצח סדרתי (או של מספר רוצחים שפעלו במקביל והקשר ביניהם אינו ברור), אשר פעל בצפון מדינת קליפורניה שבארצות הברית בשלהי שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
קיים חשד שפעל גם בדרום קליפורניה בראשית ובסוף שנות ה-60, במערב מדינת נבדה באזור הגובל בקליפורניה, ואף באולבני שבמדינת ניו יורק במהלך שנות ה-70 ובאטלנטה בתחילת שנות ה-80.
הרוצח רצח לפחות חמישה בני אדם, ופצע קשה שניים אחרים בין השנים 1968 ל-1969. קורבנותיו היו נשים וגברים בני 16 עד 29. הרוצח מעולם לא נתפס, למרות שאנשים רבים מאמינים שהם יודעים את זהותו.
הקורבנות

בין סוף 1968 לסוף 1969 הותקפו שבעה בני אדם, מהם חמישה נרצחו, ושניים שרדו.
חמישה מהקורבנות הותקפו ביריות אקדח, שנים נדקרו. קורבנותיו הם:
דייוויד ארתור פאראדיי (David Arthur Faraday) בן 17, ובטי לו ג'נסן (Betty Lou Jensen) בת 16: נורו למוות ב-20 בדצמבר 1968, בדרך אגם הרמן (Lake Herman Road), בעיר בניסיה שבקליפורניה.
מייקל רנו מאג'ו (Michael Renault Mageau) בן 19, ודרלין אליזבת' פרין (Darlene Elizabeth Ferrin) בת 22: נורו ב-4 ביולי 1969, ביום העצמאות של ארצות הברית בחנייה ליד מגרש גולף ליד ואייחו. דרלין מתה בבית החולים ומייקל שרד.
בריאן קלווין הארטנל (Bryan Calvin Hartnell) בן 20, וססיליה אן שפרד (Cecelia Ann Shepard) בת 22: נדקרו ב-27 בספטמבר 1969 באגם בריאסה במחוז נאפה. הרטנל שרד 6 דקירות בגב, ושפרד מתה מפצעיה כעבור יומיים.
פול לי סטיין (Paul Lee Stine) בן 29: נורה ונרצח ב-11 באוקטובר 1969 בשכונה בסן פרנסיסקו.
הקורבנות > מקרי רצח ותקיפה המיוחסים לזודיאק

אנשים שייתכן שנרצחו או הותקפו על ידי הזודיאק, אך זהות התוקף אינה ידועה:
רוברט דומינגוס, 18 ולינדה אדוארדס, 17: נורו למוות ב-4 ביוני 1963, בחוף ים ליד לומפוק במחוז סנטה ברברה. קיים חשד שהזודיאק רצח אותם עקב הדמיון בין תקיפה זו ולבין התקיפה באגם בריאסה.
צ'רי ג'ו בייטס, 18: נדקרה למוות ב-30 באוקטובר 1966, בקולג' ריברסייד. הקשר של בייטס התגלה רק ארבע שנים אחרי הרצח בסן פרנסיסקו, כשהעיתונאי פול אייברי קיבל מידע הקושר בין הזודיאק למותה של בייטס.
דורין גאול, 19 וג'יימס שארפ 15 - שני מתבגרים אמריקאים שגופותיהם נדקרו עשרות פעמים ונזרקו יחדיו בצומת רחובות בלוס אנג'לס ב-21 בנובמבר 1969. בחדרה של גאול במעונות הקהילה הסיינטולוגית בלוס אנג'לס נמצא מכתב עם איום ברצח שבו מכריז המחבר כי הוא הזודיאק ושלכאורה הכיר את הנערה שנרצחה.
קת'לין ג'ונס, 22: הותקפה ב-22 במרץ 1970 בכביש המהיר 132 ליד מודסטו. במהלך נסיעתה בכביש, אדם זר סימן לה לעצור בצד הדרך בתואנה שאחד הגלגלים ברכבה רופף. הוא סייע לה לחזק אותו לכאורה, אך כשהחלה שוב בנסיעה הגלגל נפל. האדם הציע להסיע אותה למוסך הקרוב. אחרי שהבינה שהוא מנסה לחטוף אותה, היא הצליחה לברוח עם בתה התינוקת. לאחר הגעתה לתחנת המשטרה בפטרסון, היא הבחינה בקלסתרון של הזודיאק וזיהתה אותו כחוטף שלה.
דונה לאס, 25: נראתה בפעם האחרונה ב-6 בספטמבר 1970, בדרום אגם טאהו לאחר שהחלה לעבוד כאחות במלון-קזינו באזור. גלויה שנשלחה מיער פיינס (שקרוב לאגם) לעיתון ב-22 במרץ 1971 רמזה על קשר אפשרי, אך גופתה של לאס לא נמצאה מעולם, וגם לא ראיות הקושרות את היעלמותה לזודיאק.
הזוג קוי ין סהאצ'או, 48 וצ'וי פאו סאלי, 40: אמריקאים ממוצא לאוסי, נרצחו ב-22 באפריל 1986 בעת מנוחה בשולי כביש מהיר ליד סקרמנטו. הזודיאק טען ב-6 במאי 1986 כי רצח שני קורבנות "בצד כביש מהיר ליד סקרמנטו" שבועיים קודם לכן.
ציר זמן > המכתבים הראשונים של הזודיאק

ב-1 באוגוסט 1969, שלושה מכתבים שנשלחו בידי הרוצח התקבלו בעיתונים "ואייחו טיימס-הרלד", "סן פרנסיסקו קרוניקל" ו"סן פרנסיסקו אקסמינר". הרוצח כתב במכתבים שהוא לוקח את הקרדיט לרצח באגם הרמן רואוד ובמעיינות בלו רוק. כל מכתב כלל כתב צופן שבו הצפין הרוצח את זהותו. הרוצח דרש שהעיתונים יכתבו בעמוד הראשי שבסוף השבוע הוא יהרוג אנשים בודדים בלילה וימשיך בכך עד שיהרוג תריסר אנשים בסוף השבוע. בהוצאה מיוחדת של היום לאחר מכן, הכרוניקל פרסם בעמוד ארבע שליש מהצופן ולצידו ציטוט של מפקד משטרת ואייחו, ג'ק סטילטז, שאמר "אנחנו לא בטוחים שהמכתב נכתב בידי הרוצח" וביקש מהכותב לשלוח מכתב נוסף עם יותר עובדות שיוכיחו שאכן מדובר ברוצח. האיומים של סוף השבוע לא יצאו לפועל, וכל שלושת החלקים של הצופן התפרסמו לבסוף.
ב-7 באוגוסט, עוד מכתב התקבל בסן פרנסיסקו אקסמינר עם אחול, "עורך יקר, זה הזודיאק מדבר". זו הייתה הפעם הראשונה שהרוצח הציג את עצמו בכינוי זה. המכתב היה עם תגובה לצ'יף סטילטז שביקש קודם לכן פרטים נוספים, המוכיחים שהוא רצח את פרדי, ג'נסן ופרין. תגובתו של הזודיאק כללה פרטים על הרציחות שרק המשטרה ידעה ולא פורסמו לציבור.
ב-8 באוגוסט, דונלד ובטיה הרדן מסאלינס, קליפורניה, פיצחו את הצופן שלא כלל את השם של הזודיאק. בהודעה היה כתוב: ”אני אוהב להרוג אנשים כי זה כל כך כיף זה יותר כיף מלהרוג חיות כי האדם הוא החיה המסוכנת ביותר להרוג נותן לי את החוויה הכי עזה זה אפילו יותר כיף מלהתנענע עם בחורה החלק הטוב ביותר בזה שכשאמות אוולד מחדש בגן עדן וכל מי שרצחתי יהיה עבד שלי אני לא אתן לכם את שמי כי אתם תנסו להאט או לעצור את איסוף העבדים שלי לעולם הבא.”
המשמעות של 18 האותיות האחרונות במכתב לא ידועה והוצע כי אין לה פירוש ברור מלבד לרוצח, אולם מהצעה של חוקר מאוניברסיטת ניו המפשייר ייתכן כי הרוצח השתמש בצורת קידוד "הומופונית", שבה לכל סימן יש עוד אות אפשרית כפירוש. למשל הסימן של I בכתב שלו משמש גם כ-W אז לא מחייב שכל I ב-18 התווים האחרונים היא אכן "I".
ב-8 בספטמבר 2017 הותר לפרסום כי הרשויות החוקרות את התיק הצליחו לגלות כי צופן 408 שפורסם על גבי 3 מכתבים שונים נכתב באמצעות שני עטים שונים אחד על גבי השני כדי ליצור אותיות בולטות וכהות, בעוד שהטקסט שליווה את הצפנים במכתבים עצמם נכתב בעט כחול בלבד.
ציר זמן > הבקשה לדבר בתוכנית של ג'ים דנבר

בשעה 2 בליל 22 באוקטובר 1969, מישהו שטען שהוא הזודיאק התקשר למשטרת אוקלנד ודרש שאחד משני עורכי דין ידועים, פ. לי ביילי או מלווין בליי, יופיעו בתוכנית הטלוויזיה של ג'ים דאנבר בבוקר. ביילי לא יכל, אבל בליי הופיע בתוכנית. דאנבר פנה לצופים לומר שקווי הטלפון פתוחים להתקשר, ומישהו עם קול מעורער/מבוהל שטען שהוא הזודיאק התקשר מספר פעמים ואמר ששמו "סאם" ושהוא סובל מכאבי ראש טורדניים "מאז שרצח ילד" (בשלב מסוים בשיחה צרח צרחה מקפיאת דם וטען שזהו הרעש של כאבי הראש שלו) ושהוא שומע קולות בראש שגורמים לו לבצע את המעשים שביצע, ובשלב מסוים פלט שהוא "רוצה להרוג את כל הילדים האלה". בליי שאל את המתקשר האם סבל מכאבי הראש האלה שמשגעים אותו בשל פציעה בראש שחווה בילדות או בשירות הצבאי, "סאם" הגיב כי אינו זוכר מקרה כזה, ובליי שאל האם הוא מטופל אצל רופא או כומר והמתקשר אמר שלא. הוא הודה בשידור כי ביקש את עזרתו של מלווין בליי כי לדבריו "חשש מלהיפגע" אך לא פירט, בליי מצידו העריך תוך כדי שידור כי "סאם" חושש שאנשים יכו אותו פיזית על מעשיו או שחשש מעונש מוות כפיצוי על מעשי הרצח שחולל לכאורה. המתקשר דיבר וניתק את השיחה כ-54 פעמים במהלך השעה ששהה על הקו מחשש שהמשטרה (שנכחה מבלי שידע מאחורי הקלעים) תצליח לאכן את שיחתו. הוא הודה שהתקשר כשבועיים או שלושה קודם לכן לאותה תוכנית האירוח שאליה הגיע בליי וביקש לדבר עמו. בליי הסכים לפגוש אותו בבניין משרדים בדלי סיטי (פרבר של סן פרנסיסקו), אבל החשוד לא הופיע שם. שוטרים עשו בדיקות שמע לקול של "סאם" עם ננסי סלובר שענתה למי שהזדהה כרוצח הזודיאק בוואייחו, בריאן הרנטל ששרד את ניסיון הרצח של הזודיאק באגם בריאסה, ודן סלייט שענה למי שהזדהה כרוצח מהאגם והארטנל טען שהקולות שונים. מבירור שערכו פסיכולוגים משטרתיים התברר שהאדם שהזדהה כ"סאם" היה חולה נפש עם פיצול אישיות. המקורות חלוקים לגבי איכון השיחות של "סאם" בעוד שרוב התקשורת מציינת כי "המתקשר לא אותר מעולם", פול אייברי כתב ב-1971 כי המתקשר אותר דרך התקן של סוכני FBI למכשיר הטלפון הביתי של מלווין בליי שהוביל לאדם בשם אריק וייל (Eric Weil) שהיה מוכר לקהל כיוון שצולם ב-3 בדצמבר 1965 מנסה לראיין את הזמר בוב דילן שהגיע לתחנת טלוויזיה מקומית כשהוא מעורר גיחוך עם שאלותיו המוזרות לזמר, שהיה חולה נפש שאושפז במוסד בעיר והוא זה שככל הנראה התקשר גם בתור "סאם", אף על פי שלא ברור אם כך הדבר מדוע הרוצח של פול סטיין החליט לשתף פעולה ולשלוח לבליי מכתב עם חולצתו המגואלת בדם ועם תחינה לעזרה.
ציר זמן > מרטינז

ב-23 באוקטובר 1969 קיבל דניאל ויליאמס מהעיירה מרטינז שבמפרץ סן פרנסיסקו (אז בן 24 שעבד כמורה בבית ספר תיכון) שיחת טלפון מטרידה לביתו שממוקם כ-9 מייל בלבד מכביש אגם הרמן, האדם מעבר לקו הזדהה כרוצח הזודיאק ואמר לו: "אתה הברווז המת!" (בעיתונות פורסם כי המתקשר צחק כמטורף כשאמר זאת), במשך עשרה ימים האדם התקשר ואיים על ויליאמס ובפעם אחת הוסיף "אני הולך להרוג גם את הגברת מהבית הכחול" - הבית הכחול שהוזכר הוא כנראה בית פרטי ששימש זמן קצר קודם לכן כבית לקהילת אמנים ממוצא צרפתי, לא רחוק מביתו של ויליאמס, ואז נמכר לאישה.
השיחה האחרונה מאותו המתקשר הגיעה ב-2 בנובמבר, דניאל ויליאמס חזר מהעבודה באותו היום והבחין כי הדלת האחורית של ביתו הייתה פתוחה, הוא הבין כי ביתו נפרץ ומבדיקה שערך עלה כי שום דבר לא נגנב, הוא ניסה להירגע ופתח את המקרר שלו כדי לשתות מיץ, אך לתדהמתו הוא פלט את הנוזל ששתה בשל "טעם מתכתי נוראי" שהיה לו ופנה מהר למשטרה. בבדיקה שערכו הרשויות התגלה כי בקבוק המיץ שקנה הכיל ארסן שמישהו מזג לתוכו בכמות שמסוגלת להרוג אדם. לא ברור למשטרה האם מי שעמד מאחורי זה הוא באמת רוצח הזודיאק או שמדובר במטורף אחר שרצה לרכב על גל הטרור והאימה ששטף בפחד את האזור באותן השנים.
ציר זמן > מכתבים נוספים לגבי הרצח בפרסידיו הייטס: "צופן 340" והאיום לרצוח הסעת תלמידים עם פצצה

ב-8 בנובמבר 1969 שלח הרוצח מכתב קצר נוסף בגלויה שעליה הודפס מראש "מצטער שלא כתבתי, ייבשתי את העט שלי" (הרוצח צבע את טיפות המים בצבע אדום כביטוי לדם) שבו טען כי רצח עד אוקטובר 7 אנשים (ולא חמישה כמו שהמשטרה טענה, כולל רצח שלא עלו עליו מחודש אוגוסט 1969) ומנה את החודשים: דצמבר (1968, הרצח הכפול בחניון בכביש אגם הרמן), יולי, אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר - מה שמעלה את החשד שרצח פעמיים או שני אנשים שונים במקרה אחד באוגוסט של אותה השנה מבלי שקישרו את המקרה או המקרים אליו, וכי יש לו "חדשות רעות לספר אך לא תקבלו אותן בינתיים", וצירף בו צופן נוסף עם 340 סימנים. קטעים מתוך המכתב התפרסמו בכרוניקל ב-12 בנובמבר.
במשך 51 שנים הסיקו ב-CIA וב-FBI כי רוב הסיכויים שהצופן לא מכיל מסר ונועד רק לעכב את החקירה. ב-3 בדצמבר 2020 הצליחו קריפטולוגים חובבים מארצות הברית ואקדמאי מבלגיה לפענח (עם וידוא מה-FBI) את הצופן שנכתב ב"דגם מספר 19" שבעזרתו יכלו לפענח את המסרים עם שגיאות הכתיב שלא הכילו שום מידע על זהות הרוצח אלא רק טענות ש"הוא איננו האדם שצלצל לטלוויזיה ושהוא לא מפחד מלמות כי אסף מספיק עבדים לגן העדן" כמו בצופן 408.
ב-9 בנובמבר 1969 שלח הרוצח מכתב נוסף לגבי הרצח של פול סטיין ובמכתב דרש לפרסם בעיתונות חלק בו טען שהוא נעצר לתשאול על ידי שני שוטרים במכונית כשלוש דקות לאחר שעזב את המונית של סטיין ושאחד מהם שאל אותו האם ראה מישהו מוזר ושהטעה אותו עם שקר על בחור מוזר שראה רץ ומנופף באקדח לכיוון השני וגרם לשוטרים לנסוע במהירות לכיוון אליו כיוון אותם. נערך תחקור במשטרה ועלה כי אף שוטר לא נתקל באדם שאמר דברים שכאלה והוסק שהרוצח מנסה לנגח את מעמדם של השוטרים בציבור עוד יותר עם שקרים שהוא מתכוון שיודפסו באיום שאם לא ישתפו עמו פעולה ירצח עוד אנשים וציין כי במרתף ביתו יש לו "מכונת מוות" - פצצה שהכין בכוחות עצמו בחומרים שנמכרים בשווקים ובחנויות רגילות שהוא מתכוון להטמין באוטובוס הסעות ילדים ולפוצץ אותם. במכתב זה הוא גם הודיע כי "ישנה את שיטת איסוף העבדים שלו: מעתה לא אודיע יותר (על מעשי הרצח שלי ו)מתי הם נעשו. הרציחות ייראו כמו מקרי שוד שגרתיים, מעשי רצח כתוצאה של זעם, תאונות מזויפות, וכו'" - כביכול מאס בשיטת הפעולה הנוכחית שלו.
ב-11 בדצמבר 2020 נמסר שצופן 340 פוענח על ידי צוות בינלאומי של שלושה מפענחי צפנים פרטיים. לאחר בדיקה, הבולשת הפדרלית של ארצות הברית אישרה את נוסח המסר המוצפן: ”אני מקווה שאתם מפיקים הרבה הנאה מהניסיון לתפוס אותי. אני לא פוחד מתא הגז, כי הוא ישלח אותי לגן עדן מהר יותר, כי עכשיו יש לי מספיק עבדים שיעבדו בשבילי”. בצוות השתתפו מפענח הצפנים האמריקני דייוויד אורנצ'ק, המתכנת הבלגי יארל ואן אייקה, והמתמטיקאי האוסטרלי סאם בלייק. אורנצ'ק פרסם את דבר הפיענוח בסרטון שהעלה לערוץ היוטיוב שלו.