stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארבעים הימים של מוסה דאג
תוכן הספר > סיפורו של סארקיס קיליקיאן

על ההר כבר חיים בסתר כמה אנשים אחרים, עריקים. אחד מהם הוא סארקיס קיליקיאן. כשהיה בן 11 פרצו השחיטות של עבדול חמיד כרעם ביום בהיר. באותו יום הגיעה חבורה פראית לחנותו של אביו השען והצורף בזמן ארוחת הצהריים המשפחתית ודרשה לפתוח את החנות. אביו חשב שמוטב לפתוח את החנות ולהניח לחבורה לשדוד אותה ובכך להציל את נפשם. הסדנה נתמלאה בגברים חברי פלוגת־הסער - החמידִיֶה. בזמן ששני כורדים רוקנו את תכולת המגירות, שאג מפקדם הטורקי אל השען: "אתה מלווה־בריבית ומוצץ־דם! כל החזירים הארמנים הם מלווים־בריבית ומוצצי־דם! אתם, הגיאוּרים הטמאים, אשמים בעוניו של עמנו". סארקיס הקטן, שהלך אחרי אביו לסדנה ונכח באירוע, ראה את אביו נורה ונופל ארצה. הוא ברח הביתה ואמו הצמידה אותו ואת שתי אחיותיו הקטנות אל גופה, כאשר התינוק היה בסל העריסה. החמושים נכנסו לחדר ואחד מהם חטף את התינוק וניפץ את גולגולתו אל הקיר. מיד אחר כך נורו למוות האם, שתי בנותיה ובן נוסף. סארקיס נקבר תחת גופה הגוסס של אימו והמפקד קרא "טורקיה לטורקים"! בעודו שוכב תחת אמו, שמע סארקיס את הגברים מדברים. מפקד הפלוגה עשה את צרכיו בפינת החדר והסביר: "גם כשהם מתים עליהם לדעת, שאנו האדונים והם רק טנופת". סארקיס ניצל ואומץ על ידי קרובים באלכסנדרטה.
תוכן הספר > חיפוש הנשק בכפר וצו הגירוש

בבוקר השלישי שבו כל התושבים לכפריהם לקראת חיפוש הנשק על ידי המשטרה, שהתרחש בדיוק בשעה שציין השוטר הוותיק עלי נאסיף, ידידם של התושבים. השלטונות הפגינו זלזול בשולחם כמאה שוטרים חמושים בלבד, שהרי "בני־הצאן הארמנים לא יתנגדו כלל כשיוליכו אותם לטבח". אך אלה לא היו הרוצחים מימי עבדול חמיד, הלבושים מדים "אזרחיים" משונים. הפעם לבשו את המדים הרגילים ולראשם כאפיות של בדואים. אנשי איתיחאד הצליחו להסית גם את השוטרים המרוחקים מאיסטנבול. הם הצליחו "ללבות את השנאה הדתית והקנאית שבעירתה קצרה, לקנאות של שנאה לאומית קרה, שבעירתה ממושכת". בשעת התדרוך המקדים, הזכיר הקאימאקם את אימרתו המפורסמת של טלעת ביי: "או שייעלמו הם, או שניעלם אנחנו". בראש צוות הגירוש עומד מפקד משטרת אנטיוכיה, בלווית המודיר, שקורא את פקודת הגירוש בכיכר הכנסייה של יוגהונולוק, המודבקת על קירות הכנסייה ובתי הספר. בפקודת הכומר טר הייגאסון, הארמנים לא יוצאים מבתיהם. השוטרים מביטים סביבם בבתים היפים: "אנשים עשירים, הארמנים האלה, עשירים בכל מקום... עתה עומד אללה לגמול להם קצת על יהירותם. בכל העסקים שלחו ידם - באיסטנבול שלטו, ואת הכסף גרפו". אל השוטרים נתלוה גם האספסוף של אנטקיה ושל היישובים הגדולים שבסביבה. גם איכרים ערבים הגיעו מהדרום וממתינים למאורעות, וגם נשים ברעלות - "לקוחות חמדניות" שציפו בקוצר רוח ל"מכירה כללית". מפקד המשטרה קורא להייגאסון והכומר יוצא מהכנסייה. הכומר מצהיר שאין נשק בכפרים, אך המודיר מודיע לו: "הממשלה החליטה ליישב אתכם מחדש... עלי רק מוטל לכנס אתכם, ועליכם - לצעוד". לשאלה מה יורשו לקחת עמם, הוא משיב: "רק מה שכל אחד יכול לשאת על גבו ובידיו. כל השאר...עובר לרשות המדינה", אך "המדינה תקצה לכם...קרקע חדשה במקום הקרקע שוויתרתם עליה".
השוטרים עוזבים באותו יום את הכפרים, "כדי לטפל בארמנים שבסוּאדיה ובאֶל־אֶסקֶל". בעזרת שוחד רב, הצליח הכומר הארוטיון נוקודיאן לגלות את מועד יציאת השיירה הראשונה של הגירוש - שבת, ה-31 ביולי. מועצת־המנהיגים קובעת את הלילה שלפני שבת כמועד העלייה להר.
תוכן הספר > על ההר

בצהרי ה-4 באוגוסט תוקפות את ההר 4 יחידות של חיילי הצבא הטורקי. הארמנים המחופרים פותחים בהתקפת פתע נגדית והחיילים נמלטים.
הכישלון הטורקי במוסה דאג עולה אף על האירועים בואן (אנ') ואורפה, ערים ארמניות מרובות אוכלוסין. לנוכח התקדמות האויב הרוסי, היה המרד בואן "אפילו רצוי מבחינת מדיניות החוץ הטורקית, כי סיפק את הנימוקים הטובים ביותר להצדקת הפשעים כלפי העם הארמני, לאחר מעשה". היו אלה "הוכחות ברורות שהארמנים בוגדים־במלכות" ויש להיפטר מהם. הטורקים פרסמו בעולם שהארמנים הפנו את נשקם כנגד העם העות'מאני הנתון במלחמה "ועברו לצד הרוסים" ולכן יש לגרשם, אך האמת הייתה שבוואן ואורפה הם "נתפסו לייאוש נוכח הגירוש הנמשך...עד שנגאלו עם כניסת הרוסים".
לאחר התקפה טורקית נוספת, מחליטה הנהגת הארמנים על ההר לנסות למסור מכתב לידיו של "מיסטר ג'קסון", הקונסול הכללי האמריקני בחלבּ, בו יביאו את האירועים לידיעתו וידרשו "הגנה מן הממשלה האמריקנית". המכתב נשלח עם רץ שאמור לעשות דרכו לבית הקונסול בחלב; במקביל, נשלח מכתב נוסף עם שני שחיינים לאלכסנדרטה (איסכנדרון כיום), שאמורים להגיע בשחיה לאניית־מלחמה צרפתית במפרץ ולמסרו לרב החובל. המכתב נכתב על ידי הכומר ארם תומסיאן, בו הוא פונה לרב החובל, ומדבר על "מדיניות־ההשמדה שנוקטים 'הטורקים הצעירים'...בתואנת יישוב־מחדש, בתירוץ כוזב של חיסול תנועת־התקוממות שאינה קיימת".
לקראת המתקפה השלישית, מרכזים הטורקים בעמק הארמני צבא רב. הכוחות רבים מכדי שניתן יהיה לשכנם בכפרים והם חונים תחת כיפת השמים. מלבד החיילים, השוטרים ולוחמים בלתי־סדירים, חומשו גם כל המוסלמים שבסביבה, והקצינים מרכיבים מהם יחידות. החיילים הטורקים עולים על ההר ופורצים אל החפירות, ואחריהם כל השאר, כאשר מאחורי המוסלמים הולכות גם מספר ניכר של נשים, שכשרואות את הצלחת אנשיהן, הן פורצות "אחוזות־טירוף מתוך היער", משלבות ידיים ויוצרות שרשרת, וצווחות צווחה ממושכת - ה"זילְגית", קריאת־הקרב העתיקה של נשות־האסלאם, המתירה "את השטן שבלב הגברים". ההתקפה נהדפת לבסוף והלוחמים התוקפים יורדים בחזרה לישון בעמק.
תוכן הספר > פגישות לפסיוס

כעבור כשלושים ימים מאז שיחתו עם אנוור פחה, נפגש הכומר הגרמני יוהאנֶס לֶפּסיוּס עם יועץ סתרים של הרייכסקאנצלר הגרמני תאובלד פון בתמן-הולווג. בתגובה לבקשות הכומר "להציל ברגע האחרון חלק מן העם הארמני", משיב היועץ כי אי אפשר לשנות את גורלם: "הארמנים אובדים בגלל הגאוגרפיה שלהם. זה גורל החלשים, גורלו של המיעוט השנוא!... האין מיעוטים לאומיים גורמיהן של מהומות מיותרות, וכלום לא מוטב שייעלמו?". בחשש רב לחייו, ממהר לפסיוס להפליג לאיסטנבול. הוא מבקר אצל הפטריארך הארמני, שמדווח לו כי "הגירוש כבר בוצע במלואו" ורוב הכמרים וכל המנהיגים הפוליטיים נרצחו. נותרו "בעיקר נשים וילדים רעבים" וכל תמיכה של גורם נייטרלי בארמנים רק "מעוררת את אנוור וטלעת למעשי־זוָעה חדשים". לכן "מוטב לא לעשות דבר, לשבת בשקט, למות". הפטריארך מספר לכומר בלחש על מרד הארמנים במוסה דאג, על תבוסות הטורקים ועל כך שההר עדיין עומד בפני תוקפיו. הוא מביע פחד מכך שלצבא יש שם כבר כמה מאות הרוגים, אולם עיני הכומר מאירות: "נפלא! אילו היו לנו עוד שלושה מוסה דאג כאלה, היה העניין נראה באור אחר". השניים נפרדים והארמני מפציר בגרמני שבמקום גורמים נייטרליים, עליו למצוא טורקים שיעזרו. הכומר נפגש עם נֶזימי בֵּיי, רופא טורקי שהכיר במלון, שאינו חושש לבקר את שלטון הטורקים הצעירים: "אתם, אנשי החוץ, אינכם יודעים כלל מה קטנה למעשה המפלגה הזאת... חבריה הם אספסוף מזוהם... בודים מלבם דברים על הגזע העוסמני... 'טהורי־הדם' האלה יצאו רובם מהקדירה המַקֶדוֹנית, שבה צף בליל־הגזעים של כל הבלקאן". הרופא לוקח את הכומר לבקר במנזר (טֶקֶה) של "שֵייך אחמד". במנזר נוכחים כמה מבקרים, ביניהם סרן חיל־הרגלים וגם ידידו הוותיק של השייך, אגא ריפעת בֶּרֶקֶט. השייך הזקן מציג את הסרן ומצווה עליו לספר על ביקוריו במחנות־הגירוש הארמניים במזרח. בקושי רב מעיד הסרן על שהייתו בשלושת המחנות הגדולים: "רוב מחנות־המגורשים הם על חוף הפרת, בין דייר־אז־זוֹר למֶסקֶנֶה... הגדול בשדות־הקטל כאין וכאפס הוא לעומת דייר־אז־זור... אין אלה אנשים עוד...רוחות רפאים...צללי אדם...גוועים לאטם, מפני שהם אוכלים עשב...אין בהם כוח לקבור את רבבות הגוויות... בכל פעם שנכנסתי לאחד המחנות הסתערו עלי בהמוניהם...רובם נשים וזקנים, כמעט עירומים...הם שאגו מרעב. הנשים חיפשו בתוך גללי סוּסים גרעיני שיבולת־שועל". הסרן מציג לדוגמה את אחת הבקשות הרבות שאינו יכול למלאן - מכתב הממוען "אל הכומר של יוגהונולוק, טר הייגאסון", מכומר שישב ליד גופת אשתו המתה כבר 3 ימים ושמו הארוּטיון נוֹקוּדיאן, ש"בני־ארצו נמלטו אל ראש ההר". אגא ריפעת ברקט מתערב לפתע ומבטיח להעביר את המכתב ליעדו, בעוד ימים אחדים, כשיגיע לחוף הסורי. לפסיוס נפגש עם ריפעת ברקט בחדרו במלון ומבקש ממנו לקחת 500 לירות שטרלינג מכספי קרן העזרה הגרמנית ולהשתמש בהן למען אנשי מוסה דאג.
תוכן הספר > האסון והנס

כעבור חודש על ההר מתו פחות מ-280 איש, בפרק־זמן שבו נרצחו כבר "מאות־אלפי ארמנים" בין חלבּ לדייר־אז־זוֹר, באזור הפרת, בערבות ארם נהריים ובשולי המדבר. להבדיל ממורדי אנטוליה המזרחית, שיכלו לסמוך על כניסת הרוסים, אנשי מוסה דאג היו תחת מצור ובלב האימפריה. מישור האורונטס ועמק הכפרים הארמנים שוקקים מחיילים ושוטרים חדשים. כבר חלף למעלה משבוע והשחיינים עדיין לא שבו. ביום ה-32 למוסה דאג אירע אסון הגדול: שתי מחלקות של חיל רגלים ויחידת שוטרים עלו בלילה להר, הרגו את רועי הצאן ולקחו איתם אל העמק את העדרים - כל הכבשים, האילים והטלָיים, רוב העזים וכל החמורים שלא היו בשימוש המגינים באותה שעה לרכיבה ונשיאת משא: "בכך נחתך עצב־החיים של יושבי הדאמלאיק", עם כל הבהמות שנותרו, אפשר לקיים את המחנה 3 או 4 ימים, ואחר כך - הרעב.
עם הרעב חלה גם התערערות המוראל. הכומר טר הייגאסון מנצח על התהלוכה הדתית אל המזבח ועל התפילה, אך הוא חלש ונתון להזיות-רעב. קולו שלו קודח באזניו: "איזה מין שטן הוא האלוהים הזה, שנתן לעמו הארמני ירא־השמים שנה כזאת". בהתקף טירוף פורץ הכומר בריצה אל תוך עדתו. בכיכר־המזבח פורצת מהומה וקבוצת עריקים חמושים מחוללים "הפיכה". דליקה פורצת והמזבח נשרף.
הטורקים מתחילים להפגיז את ההר וכובשים את צדו הדרומי, אך באופק נראית אניה גדולה בעלת ארבע ארובות. תותח 240 מילימטרים של האניה הצרפתית יורה פגז הפחדה אדיר אל מישור האורונטס, שגורם לטורקים לעצור.
חשיבות הספר בעיני היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה

מרבים להשוות בין פרשת מוסה דאג להתנגדות היהודית בשואה. הספר "ארבעים הימים של מוסה דאג" היה פופולרי מאוד בקרב הנוער היהודי באירופה, ובמיוחד בין הפעילים בגטו, והוא "הועבר מיד ליד".
כשנשלח מרדכי טננבוים בפברואר 1943 לפקד על המרד היהודי בגטו ביאליסטוק, מוזכרים אירועי מוסה דאג בתיעוד פגישות מארגני המרד, כדוגמה ומופת למרד שהצליח.
באספה של חברי קיבוץ "תל-חי" ופעילי סניף "דרור" בביאליסטוק, שהתקיימה ב-27 בפברואר 1943, טען הרשל רוזנטל:
לא נשאר לנו איפוא אלא דבר אחד, והוא ארגון פעולת התנגדות קולקטיבית בגיטו בכל מחיר, לראות בגיטו את "מוסה דאג" שלנו ולהוסיף פרק של כבוד לביאליסטוק היהודית ולתנועה שלנו.
גם אנטק צוקרמן, סגן מפקד מרד גטו ורשה, אמר כי אין להבין את המרד בגטו ורשה בלי לקרוא את הספר.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה היה אחוז פחד מפני פלישת גרמניה הנאצית לארץ, מה שגרם להנהגה הצבאית ליזום תוכניות הגנה ("תוכנית הצפון"), בהשראת אירועי הר מוסה דאג, כמתואר בספר; על פי מאיר בץ, שנטל חלק מרכזי בתכנונים, הוא נשאל על ידי יוחנן רטנר אם קרא את הספר, וכשהשיב בחיוב אמר רטנר: "אנו רוצים להפוך את הכרמל למוסה דאג של יהודי ארץ ישראל".
ישראל גלילי חשב על הרעיון במרץ 1942, אך במשמעות טראגית: "חיפה - טוברוק; ואולי, חיפה - מצדה - מוסה דאג?". ביולי 1942, לאחר נפילת טוברוק, דן גלילי בנושא במועצת הקיבוץ המאוחד, הפעם - תוך הדגשת הנושא של קרב נואשים: "להוות בארץ איזה 'מוסא דאג' אחד, מצדה אחת".
חשיבות הספר אצל הארמנים

לפי סטפן יונגק, הביוגרף של ורפל, הספר הפך את פרנץ ורפל לגיבור בעיני הארמנים. הוא מצטט את האב בזדקיאן, כומר ארמני המתגורר בוונציה, שסנדקו לחם במצור בהר מוסה דאג:
פרנץ ורפל הוא הגיבור הלאומי של הארמנים. ספרו הגדול הוא נחמה לנו - לא, לא נחמה, באשר אין נחמה, אך חשיבותו - היא בקיומו. הוא מבטיח שמה שקרה לעמנו לעולם, לעולם לא יישכח.
העיתונאי והסופר האמריקאי, ממוצא ארמני, ג'ון רוי קרלסון השווה בספרו "מקהיר עד דמשק" בין היהודים לארמנים:
מה דומה הוא הרקע רב־העינויים והיסורים של שני עמים עתיקים אלה, וכמה משותפת היא הערגה שלהם לחרות. כלום לא היה זה יהודי־אוסטרי, פרנץ ורפל, אשר שאב השראה ממלחמת־החיים־והמוות של הארמנים במוסה דאג, אחרי שגילה את שותפות הגורל עם הארמנים המעונים?
בול עם דיוקנו של פרנץ ורפל לציון 50 שנים למותו, ארמניה 1995
פסל של פרנץ ורפל בירוואן, ארמניה
אנדרטה לזכרו של ורפל בכיכר שילר, וינה. הכתובת בגרמנית: "בהוקרה וכבוד, העם הארמני"
חלון התצוגה של הספר במוזיאון לרצח העם הארמני בירוואן
ההכחשה והצנזורה הטורקית לספר

הפופולריות של הספר הובילה את אולפני (MGM) לרכוש את הזכויות להסרטתו. קלארק גייבל לוהק לתפקיד גבריאל בגראדיאן, אך בשנת 1934, עוד בתחילת ההפקה, הורתה הרפובליקה הטורקית לשגרירה בארצות הברית, מהמט מוניר ארטגון, לפעול לעצירתה. הרפובליקה הטורקית הצעירה ראתה עצמה מחויבת למורשת האימפריה העות'מאנית, הישות המדינית שקדמה לה, והייתה נחושה למנוע את אזכור רצח העם הארמני גם מחוץ לגבולותיה של טורקיה. ארטגון פנה למחלקת המדינה של ארצות הברית, והביע תקוותו "שאולפני MGM יימנעו מכל הצגת גרסה מעוותת של 'הטבח-לכאורה'". מחלקת המדינה ניסתה להרגיע את השגריר בהבטיחה שהסרט לא יכלול שום חומר שיפגע בטורקיה, אך ארטגון נשאר איתן בדעתו. מחלקת המדינה ניסתה לרכך את עמדת הממשלה הטורקית בהציגה את התסריט הסופי, אך לשווא: התסריטאי הציג מספר גרסאות תסריט מרוככות, ברם - הממשלה הטורקית סירבה לסגת מעמדתה.
מנהל ההפקה הראשי של אולפני MGM הופתע מהתערבות הטורקים בהפקת הסרט, באמרו: "לעזאזל עם הטורקים, אני אעשה את הסרט הזה בכל מקרה". העובדה שהאולפנים המשיכו בהפקה הכעיסה את טורקיה, ושגרירה איים על בכיר ב-MGM כי טורקיה תשיק קמפיין עולמי נגד הסרט, וטען שהסרט מעורר את "השאלה הארמנית" שמבחינת טורקיה כבר יושבה. לנוכח הלחץ המדיני, נכנע לבסוף מנהל אולפני MGM ועצר את ההפקה בטרם הושלמה.
המשפטן והעיתונאי ממוצא ארמני מייקל בובליאן אמר כי "תקרית מוסה דאג חיונית להבנת התפתחות התעמולה הטורקית, המתכחשת לפשעים שבוצעו על ידי הטורקים הצעירים... המקרה חשף כי ממשלת טורקיה מוכנה ללחוץ על ממשלות זרות כדי שיתיישרו עם מדיניות ההכחשה."
הספר עובד לקולנוע בשנת 1982 בהפקה עצמאית וצנועה.
בשנת 2006 הביע השחקן, התסריטאי והבמאי סילבסטר סטאלון את רצונו לביים סרט על ההגנה ההירואית על מוסה דאג, בהשראת הספר. ואולם, קמפיין דואר אלקטרוני תקיף של טורקיה, בשנת 2007, גרם לקבורת הפרויקט.
השפעת הספר על התרבות העברית

הספר בשלמותו, וכן ציטוטים ממנו, מובאים בתרבות העברית כמקור השראה לפועלם של רבים מאנשי המוסד לעלייה ב'. ניתן לראות זאת, למשל, בדמותו של יוסי הראל, מפקד ספינות המעפילים "כנסת ישראל" ו"אקסודוס", כפי שזו באה לידי ביטוי בספר "האיש והאקסודוס" של יורם קניוק; הראל, לפי קניוק, שב בכל שלב ממסעותיו וביצע השוואה בין פרשת מוסה דאג לאירועים עליהם הוא פיקד.
תרגום לעברית

הספר תורגם לעברית בידי י. ליכטנבום ויצא לאור בשנת 1934. תרגום נוסף של צבי ארד יצא לאור בהוצאת עם עובד ב-1979.
לקריאה נוספת

יאיר אורון, הבנאליות של האדישות: יחס היישוב והתנועה הציונית לרצח־העם הארמני; הוצאת דביר, 1995; פרק ז: ארבעים הימים של מוסה דאג לפרנץ ורפל - כסמל וכמשל, עמ' 271–285. (הספר בקטלוג ULI)
רעיה כהן, היסטוריה כמשל: פרנץ ורפל ו'הגורל הארמני' בתקופת השואה, ציון ס"ב ד', תשנ"ז, עמ' 385-369.
הערות שוליים

↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), גב כריכת הספר.
↑  אורון (1995), עמ' 283
↑  שמות הפרקים כפי שמופיעים בתרגום צבי ארד.
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 7–9
↑  פרנץ ורפל,ארבעים הימים של מוסה דאג(תרגום ארד), עמ' 14, 16–17
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 18–19
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 21–22
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 24
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 26–28
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 29
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 32–33
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 65–79
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 105–109
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 113
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 117–120
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 123
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 159–166
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 170–172
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 130–132, 174
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 182–183
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 188–190
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 194–199
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 212
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 250–256
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 261
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 338–339
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 354
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 368
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), ספר שלישי, 1. משחקי־בינים של האלים, עמ' 415–439
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 491–493
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 580–582
↑  פרנץ ורפל, ארבעים הימים של מוסה דאג (תרגום ארד), עמ' 602–603
↑  Yaʾir Oron, The Banality of Indifference: Zionism and the Armenian Genocide, pp. 301–307
↑  אורון (1995), עמ' 281
↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 8, פרק 11.5 (כתב יחיעם ויץ), עמ' 281: דבריהם של משתתפים בפגישה ב-19 בפברואר 1943 למרדכי טננבוים-תמרוף.
↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 7 (כתב דן מכמן), עמ' 137
↑  מאגר התעודות בנושא השואה - תעודה מס' 41, היכן להילחם – בגיטו או ביער?, באתר סמינר הקיבוצים
↑  אורון (1995), עמ' 280
↑  יאיר אורון, הכחשה – ישראל ורצח העם הארמני, הוצאת מבע, 2005, עמ' 150.
↑  אורון (1995), עמ' 279
↑  אניטה שפירא, אביב חלדו, עמ' 203–204, 521 (הערות 27, 29)
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, פרק 24: ישראל והשיבה הביתה, עמ' 331
↑  בתיה גור, 88 השנים של ארשיל גורקי, באתר הארץ, 26 ביוני 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316404705171  PLWABN: 9810619979705606  BNE: XX4999634  BnF: cb144813871 (data)  GND: 4547510-6  LCCN: n2013076181  SUDOC: 22731316X  VIAF: 181516868   WorldCat (עם VIAF): 181516868 
מפת מוסה דאג וההתקפות על המתבצרים בו
לוחמים ארמנים במוסה דאג
אדמונד וודיל הבן

אדמונד וודיל הבן (באנגלית: Edmund Waddill Jr.‏; 22 במאי 1855 – 9 באפריל 1931) היה עורך דין ופוליטיקאי מווירג'יניה שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס השלישי של וירג'יניה, וכן כיהן כשופט משפט וערעור. לפני כהונתו כמחוקק, הוא היה שופט בווירג'יניה, ולאחר מכן הפך לשופט מחוזי של ארצות הברית בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המזרחי של וירג'יניה ועדיין כיהן מאוחר יותר בבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

וודיל נולד ב-22 במאי 1855 במחוז צ'ארלס סיטי, וירג'יניה, והתחנך על ידי מורים פרטיים ולמד באקדמיית נורווד. הוא היה סגן פקיד של בתי המשפט של מחוזות צ'ארלס סיטי, ניו קנט, הנובר והנריקו ושל בית המשפט המחוזי של ריצ'מונד, וירג'יניה. הוא למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה וסיים את לימודיו ב-1877.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

וודיל, שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, פתח משרד עריכת דין במחוז הנובר בין השנים 1877 ל-1878, ולאחר מכן עבר לריצ'מונד, שם עסק בעיר ובמחוז הנריקו המקיפה בין השנים 1878 ל-1880. בשנת 1880, האספה הכללית של וירג'יניה מינתה אותו כשופט של בית המשפט המחוזי של מחוז הנריקו. הוא כיהן במשך שלוש שנים (עד 1883) לפני שהתפטר כדי לכהן בתפקיד התובע של ארצות הברית עבור המחוז המזרחי של וירג'יניה (מ-1883 עד 1885). ולאחר מכן חזר וודיל לעיסוק המשפטי הפרטי שלו וכן התמודד בהצלחה לבית הנבחרים של וירג'יניה (משרה חלקית) ונבחר מחדש, וכיהן מ-1885 עד 1889.
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס

כמועמד רפובליקני, וודיל התמודד ללא הצלחה ב-1886 לקונגרס ה-50 של ארצות הברית, אך הוא ערער בהצלחה על בחירתו של חבר בית הנבחרים ג'ורג' ד. וייז לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה-51 של ארצות הברית, ולאחר מכן כיהן מ-12 באפריל 1890 עד 3 במרץ 1891. הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1890, אלא חידש את העיסוק המשפטי שלו בריצ'מונד מ-1891 עד 1898. הוא היה ציר לוועידות הלאומיות הרפובליקניות בשנים 1892 ו-1896.
ביוגרפיה > כהונה כשופט

הנשיא ויליאם מקינלי מינה את וודיל ב-10 במרץ 1898, למושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המזרחי של וירג'יניה שפונה על ידי השופט רוברט ויליאם יוז. הסנאט של ארצות הברית אישר את המועמדות ב-22 במרץ 1898, והשופט וודיל קיבל את המינוי שלו באותו יום. אחד התיקים המפורסמים שלו כלל סופרג'יסטיות שנידונו למאסר על שהפגינו בתור "הזקיפים השקטים" מחוץ לבית הלבן. ב-14 בנובמבר 1917, הנשים שנידונו לבית העבודה של Occoquon בלורטון, וירג'יניה, סבלו מ"לילה של טרור" שכלל מכות על ידי סוהרים, והסופרג'יסטית לוסי ברנס נאלצה לעמוד כל הלילה עם הזרועות כבולות לתקרת התא שלה. שלושה ימים לאחר מכן, השופט וודיל הוציא צו מכתב משפט הביאס קורפוס שביקש לשחרר את הנשים שנכלאו ליד אלכסנדריה, וירג'יניה, ועשרה ימים לאחר מכן הורה לשחרר אותן. כהונת בית המשפט המחוזי של השופט וודיל הסתיים ב-9 ביוני 1921, עם מינויו לשופט המחוז הרביעי.
וודיל מונה על ידי הנשיא וורן הרדינג ב-26 במאי 1921, למושב בבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית שפונה על ידי השופט ג'טר קונלי פריצ'רד. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-2 ביוני 1921, והוא קיבל את המינוי שלו באותו יום. הוא היה חבר בוועידת שופטי המחוז הבכירים (כיום הוועידה השופטת של ארצות הברית) מ-1925 עד 1930. כהונתו הסתיימה ב-9 באפריל 1931, עקב מותו בריצ'מונד.
ביוגרפיה > מורשת

השופט וודיל נקבר בבית הקברות של הוליווד בריצ'מונד. חתנו מנלקוס לנקפורד עזר להחיות את המפלגה הרפובליקנית באזור טיידווטר של וירג'יניה וגם כיהן 2 קדנציות בקונגרס, וייצג את מחוז הקונגרס השני של וירג'יניה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  אדמונד וודיל הבן, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2006046678  NARA: 10599158  SNAC: w6xm18sd  US Congress: W000003  VIAF: 26816618   WorldCat (עם VIAF): 26816618
מרגרט אטווד
ביוגרפיה

מרגרט אטווד נולדה באוטווה שבאונטריו, קנדה. היא השנייה בין שלושת ילדיהם של קארל אדמונד אטווד, אנטומולוג, ומרגרט דורותי קיליאם, דיאטנית ותזונאית. בשל מחקרו המתמשך של אביה באנטמולוגיה, שהתה אטווד חלק ניכר מילדותה במקומות נידחים בצפון קוויבק ונדדה בין אוטווה, סולט סנט מארי שבאונטריו וטורונטו. היא לא למדה באופן סדיר בבית הספר עד להיותה בת 11. טענה שכבר בצעירותה הוגדרה כ"תולעת ספרים" בסוגות של ספרות יפה, ספרי המסתורין שיצאו בהוצאת הכיס "דל", "מעשיות האחים גרים", סיפורי חיות קנדיים, וספרי קומיקס.
היא למדה בבית הספר התיכון ליסייד שבליסייד טורונטו, והיא בוגרת שנת 1957.
אטווד החלה לכתוב בגיל 6 ונוכחה לדעת שהיא רוצה להיות סופרת בגיל 16. ב-1957, היא החלה ללמוד באוניברסיטת ויקטוריה שבאוניברסיטת טורונטו. עם מוריה נמנים ג'י מקפירסון ונורטרופ פריי. היא סיימה את לימודיה לתואר הראשון ב-1961, חוג ראשי באנגלית וחוגי משנה בפילוסופיה ובצרפתית.
בסתיו 1961, לאחר שזכתה במדליית פראט לספר שירה שיצא בהוצאה עצמית, Double Persephone, החלה ללמוד לתואר השני בקולג' רדקליף שבאוניברסיטת הרווארד בעזרת מלגת וודרו וילסון. היא קיבלה תואר שני מרדקליף ב-1962 והמשיכה ללמוד באוניברסיטת הרווארד במשך שנתיים נוספות, אולם מעולם לא סיימה כי לא השלימה את עבודת הדוקטורט שלה, בנושא "הרומן המטפיסי האנגלי". היא לימדה באוניברסיטת בריטיש קולומביה (1965), באוניברסיטת סר ג'ורג' ויליאם שבמונטריאול (1967 - 1968), באוניברסיטת אלברטה (1969 - 1979), באוניברסיטת יורק בטורונטו (1971 - 1972), ובאוניברסיטת ניו יורק, שם כיהנה כפרופסור ומופקדת הקתדרה על שם ברג לאנגלית.
אטווד נישאה לג'ים פולק ב-1968, ממנו התגרשה ב-1973. מעט אחרי שעברה לאליסטון שבאונטריו, בצפון טורונטו, החלה לנהל מערכת יחסים עם גרהם גיבסון. ב-1976 נולדה בתם (לגיבסון היו שני בנים מנישואים קודמים). אטווד שבה לטורונטו ב-1980. היא חילקה את זמנה בין טורונטו לאי פלי, שבאונטריו. ב-1981 נבחרה לחברה במסדר קנדה, ב-1988 נבחרה לחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וב-2019 הוכללה כחברה במסדר עמיתי הכבוד. בשנים 1991, 1993 ו-1995 היא זכתה בפרס טריליום לספרות (בשנת 1993 ביחד עם ג'יין ארקהרט.
אטווד וגיבסון חברים במפלגת הירוקים של קנדה ותומכים בולטים של מנהיגת מפלגת הירוקים, אליזבט מאי. לאטווד יש דעות מוצקות בנוגע לסוגיות סביבתיות, והיא הפכה את ביתה למנצל אנרגיה באופן יעיל יותר - במקום מיזוג אוויר היא התקינה סוככים ואשנבים פתוחים בביתה. היא ובעלה משתמשים במכונית בעלת הנעה היברידית כאשר הם נוהגים בתוך העיר. אטווד היא גם פמיניסטית פעילה.
בשנת 2014 היא כתבה לברית לאופרה על חייה של פאולין ג'ונסון.
באוגוסט 2024 מדינת יוטה בארצות הברית הורתה לבתי ספר להוציא את ספרה של מרגרט אטווד "בז וניאלה" מכיתות בבתי ספר ומספריות במדינה. זאת בעקבות חוק שנחקק ביוטה, שעל פיו התוכן בספר זה נחשב לפורנוגרפי או מגונה.
אטווד ופמיניזם

נושאי מגדר ויחסי כוח הם מרכזיים בספריה של אטווד, כמו "לטענת גרייס", "מעשה השפחה", "האישה האכילה", "עין החתול", ועוד. למרות זאת, אטווד נמנעת מלתייג את עבודותיה כפמיניסטיות. ועדיין, בהקשרים פמיניסטים, בין עם מחלקות ללימודי מגדר או ספרות, ארגונים ופרסומים פמיניסטים, ובשיח הפמיניסטי הרווח, עבודתה אכן נחשבת למובילה בתחום. אטווד הסבירה את הטענה שלה בכך שהיא מאמינה שספרות היא פמיניסטית רק אם כוונת הסופרת היא שהיא תהיה כזו, ולא שהיא מתנערת מהתיוג כפמיניסטית. בראיון ב-2013 לקראת צאת ספרה MaddAddam (השלישי בטרילוגיה הפוסט-אפוקליפטית הכוללת את "בז וניאלה" ו"שנת המבול") היא תיארה את העמדה שלה שפמיניזם משתייך לתחום זכויות האדם, כי "אני חושבת, באופן רדיקלי, שנשים הן בנות אדם ולכן מכילות גם את כל הגיוון שיש לבני האדם".