stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריכרד שנטייל
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. XII. ker. állami halotti akv. 3365/1944. folyószáma alatt.
↑  Schöntheil Richárd érettségi anyakönyve: BFL, jelzet: HU_BFL_VI_502_d_VkerAFR_1892_1__06_40_0005069
↑  Az egyetemi törzskönyv megtalálható a BME levéltárában, 1893/94; 260. lapszámon
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. IX. ker. állami házassági akv. 150/1902. folyószáma alatt.
↑  Halálesete bejegyezve Bp. X. ker. állami halotti akv. 797/1910. folyószáma alatt.
↑  Lakatos Kálmán és Schöntheil Lilla Amália házassága bejegyezve Bp. I. ker. állami házassági akv. 341/1929. folyószáma alatt.
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. IV. ker. (belváros) állami hősi halotti akv. 1002/1948. folyószáma alatt.
↑  Bp. I. ker. állami halotti akv. 1971/1933. folyószám.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. VIII. ker. állami házassági akv. 328/1937. folyószáma alatt.
↑  A zsidóüldözés idején hunyt el, ezért létezik egy olyan feltételezés is, hogy valójában annak áldozata lett.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה

לואיג'י לוצאטי, מי שכינה את יהודי רומניה "אחרוני העבדים באירופה"
מפת תחום המושב
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה העסיק רבים ברומניה ומחוץ לה במשך דורות, והיה נתון לשינויים. איחוד הנסיכויות הרומניות הוביל להסדרה של מעמד יהודי רומניה בחקיקה אחידה, שבמהלך הזמן חלו בה שינויים מפליגים, שהשפיעו עמוקות על חיי יהודי רומניה.
בניגוד למגמה שהתפתחה בכל רחבי אירופה, סירבו הממשלים השונים ברומניה להעניק זכויות אזרח מלאות ליהודי המדינה. מעמדם האזרחי-משפטי של היהודים בתקופה מסוימת תואר על ידי המדינאי והפובליציסט היהודי איטלקי לואיג'י לוצאטי במילים: "אחרוני העבדים באירופה". כשאולצה ממשלת רומניה על ידי מעצמות אירופה, להסדיר את מעמד היהודים, ניסו הרומנים בדרכים שונות לצמצם זכויות אלה וכשנוצרו קונסטלציות מדיניות מתאימות, פעלו לביטול אזרחות יהודי רומניה, שלב מקדים לשואת יהודי רומניה.
באוקטובר 1857 נקראו אסיפות מיוחדות בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה ואסיפות אלה, על ידי בחירת אותו שליט בשתי הנסיכויות, אלכסנדרו יואן קוזה, יצרו אוניה פרסונלית, שזכתה לשם הנסיכויות הרומניות המאוחדות, שם ששונה בהמשך לרומניה. איחוד הנסיכויות איחד גם שתי קהילות יהודיות, יהדות נסיכות מולדובה ויהדות ולאכיה, שיצרו יחד את יהדות רומניה. הנסיכויות נקטו בחוקים ונוהגים דומים כלפי הקהילות היהודיות אך לא זהים, והאיחוד יצר את ההכרח לייצור חקיקה אחידה להסדרת המעמד האזרחי-משפטי של המיעוט היהודי במדינה המאוחדת. החקיקה החלה במרומז בחוזה פריז (1856), אך עם הזמן חלו בחקיקה זו שינויים מפליגים, שהשפיעו עמוקות על חיי יהודי רומניה.
רקע היסטורי > הכרזת איסלאז

בתקופת אביב העמים, בשנת 1848, השתתפו אינטלקטואלים ובויארים צעירים בנסיכויות הרומניות בפעולות פוליטיות לשינוי השלטון ברוח המהפכה הצרפתית. הפעולה המשמעותית ביותר נערכה בנסיכות ולאכיה, שם פורסמה ואושרה הכרזת איסלאז, שנכפתה בהמשך על השליט המקומי. התנועה המהפכנית דוכאה וחלק מהמהפכנים הוגלו או נאלצו להימלט. לצד המהפכנים הרומנים פעלו גם יהודים והם גם שמימנו חלק משמעותי מהפעילות המהפכנית. בהכרזת איסלאז, אחד הסעיפים תומך באמנציפציה ליהודים (ישראליטים בלשון ההכרזה) ומתן זכויות פוליטיות שוות.
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות עמד בראשן אלכסנדרו יואן קוזה, אחד ממהפכני 1848, ורבים מהמהפכנים האחרים נמנו עם הנהגה הפוליטית של רומניה. לא כל המהפכנים האלה נשארו נאמנים לסעיף האמור בהכרזת איסלאז, היו כאלה, דוגמת יון ברטיאנו, ששינו כיוון לחלוטין[דרושה הבהרה].
רקע היסטורי > הסכמת פריז (1858) והשלכותיה

בחוזה פריז (1856) נחתם השלום שלאחר מלחמת קרים ובהזדמנות זו נדון גם גורלן של נסיכויות הדנובה, השם בו הכירו בשתי נסיכויות רומניות נפרדות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, שדרך שתיהן זרם נהר הדנובה. הסכמת פריז משנת 1858 יצרה את הבסיס החוקי לאיחוד שתי הנסיכויות הרומניות ונחשבת לחוקה הראשונה של הנסיכויות הרומניות.
בסעיף 46 של הסכמת פריז נקבע שאנשי מולדובה וולאכיה בני כל זרם נוצרי יזכו לזכויות פוליטיות שוות. היהודים כלל לא הוזכרו, אך הניסוח הראה בבירור, שהם לא יהנו מהזכויות הפוליטיות המוענקות לתושבי מולדובה וולאכיה.
ב-1864, בעקבות הפיכת 2 במאי 1864, אומץ בנסיכויות המעמד המתפתח של הסכמת פריז, מסמך בעל אופי של חוקה, שפירט את סוגי הבוחרים לפי הכנסותיהם, אך גם מסמך זה נכתב ברוח הסכמת פריז ולא נתן זכויות פוליטיות ליהודי הנסיכויות הרומניות. הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה תמך באמנציפציה יהודית, אך, כפי שהעיד בפני היהודים, אף על פי שרצה לתת להם שוויון מלא, הדבר לא עלה בידיו, לכן החליט לקדם את האמנציפציה של היהודים בצורה הדרגתית. ב-31 במאי 1864 חוקק סעיף 26 של חוק המועצות האזוריות, בו הייתה הכרה במעמד של יהודים ילידי המקום וניתנו להם זכויות פוליטיות בתהליך הבחירות המקומיות, אולם גם זכויות אלה היו מותנות בעמידה בקריטריונים מסוימים, הון, יזמות עסקית ולימודים.
רקע היסטורי > הנוכחות היהודית בנסיכויות הרומניות

נמצאו בנסיכויות הרומניות ראיות לנוכחות יהודית קדומה, אך לא גדולה. בתקופה העות'מאנית לא היו נתונים סטטיסטיים, אך כל ההערכות קובעות, שבתחילת המאה ה-19 היו בנסיכות מולדובה פחות מאלפיים משפחות יהודיות ובנסיכות ולאכיה רק משפחות מעטות. אל הנסיכויות הרומניות הייתה הגירה יהודית משלוש אימפריות, האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית. עיקר ההגירה הגיעה ממזרח ומצפון, מכיוון תחום המושב. ב-1791 בלחץ סוחרים רוסים שחששו מתחרות נקבע ליהודי האימפריה הרוסית "תחום המושב" באזורי השוליים המערביים של האימפריה, ובו הותר ליהודים לחיות ולפעול. תחום המושב כלל את רוב שטחי פולין לשעבר, וכמעט את כל שטחי אוקראינה וליטא, שהיו מיושבים בריכוזי יהודים. יצירת תחום המושב גררה עקירה וגירוש של יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג אל תוך גבולותיו. בהמשך, נאסר גם על יהודי קייב לגור בתחומי העיר (אף שקייב נכללה גאוגרפית ב"תחום המושב"). בתקופת הצאר ניקולאי הראשון, 1825 - 1855, הוטלו גזירות נוספות על היהודים, ביניהן "גזרת הקנטוניסטים" - החובה לספק מכסת נערים לשירות של 25 שנה בצבא הצאר, ובהדרגה הורע מצב היהודים במהלך המאה ה-19. הלחץ שהופעל על היהודים היה מכוון לעידוד הגירתם מהאימפריה הרוסית וחלקם אכן היגרו, בין היתר לנסיכויות הרומניות הסמוכות.
שמות המשפחה של המהגרים היהודים במאה ה-19 היו אשכנזים, להבדיל משמות המשפחה של היהודים הוותיקים יותר, שהגיעו בעבר מהאימפריה העות'מאנית, חלקם ספרדים וחלקם מזרחיים. ב-1859 כבר היו במולדובה 118,000 יהודים ובוולאכיה 9,200 - ארבעים שנה מאוחר יותר, ב-1899, היו במולדובה 201,000 יהודים ובוולאכיה 68,000.
ההגירה היהודית התרכזה בערים ובעיירות, שם היוו היהודים אחוז גבוה באוכלוסייה ולעיתים את רובה. רבים מהמהגרים היהודים לא ידעו לדבר רומנית ולבשו בגדים שונים מהמקובל ברומניה - גם בהמשך לא למדו את שפת המקום, התבדלו מהאוכלוסייה המקומית ואפילו נבדלו במנהגי הכשרות מהיהודים הוותיקים יותר. התבדלות זו גרמה להתבלטותם ותחושת המקומיים הייתה, שהם עומדים בפני פלישה של המוני יהודים; ההערכות על כמותם היו מופרזות ביותר.
היהודים שהגיעו לרומניה נתפסו על ידי הרומנים כמתחרים לא הוגנים, הם היו משכילים יותר, סוחרים מוצלחים יותר ונקטו בתחבולות שונות, תוך ניצול מצבים. למרות המגבלות החוקיות, אף על פי שלא הייתה להם אזרחות ולמרות שבועת היהודים, שיפרו המהגרים היהודים מהר מאוד את מצבם הכלכלי לעומת הנוצרים המקומיים. הנוצרים חששו ממה שיקרה אם וכאשר יהנו היהודים גם מזכויות שוות, לכן הייתה התנגדות כללית למתן זכויות ליהודים. את ההתנגדות הובילה האינטליגנציה הרומנית ובראשה אישים דוגמת יון הליאדה רדולסקו, מיחאי אמינסקו, וסילה אלכסנדרי, צ'זאר בוליאק ואחרים, שניהלו מערכה עיתונאית מקיפה למניעת התאזרחות היהודים.
רקע היסטורי > החוקה העות'מאנית

האימפריה העות'מאנית עמדה בלחצים רבים, שהפעילו עליה מעצמות אירופה למען מתן זכויות שוות לכל תושבי האימפריה. באימפריה העות'מאנית היה נהוג החוק הדתי המוסלמי וחוק זה הפלה בין מוסלמים ובין מי שאינם מוסלמים. רומניה הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית כמדינה משלמת מס, אך נהנית מאוטונומיה במסגרת גבולותיה. ב-23 בנובמבר 1876 הכריזה האימפריה העות'מאנית על החוקה הראשונה של האימפריה, חוקה שנתנה שוויון זכויות ואזרחות מלאה לכל תושבי האימפריה. רומניה צוינה בחוקה כ"פרובינציה מועדפת" ותושביה הוכרזו כאזרחים עות'מאנים. החוקה העות'מאנית פתרה למעשה את "הבעיה היהודית", אך נוצרה בעיה רומנית. הרומנים רתחו מזעם על החוקה, הם רצו בעצמאות מלאה וקיוו לקדם משא ומתן בנושא זה, וציונה של רומניה כ"פרובינציה" באימפריה הייתה עבורם נסיגה במעמד. הם פנו למסלול של עימות עם האימפריה העות'מאנית, מסלול שהוביל את רומניה להשתתפות במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחר מכן להכרזה חד-צדדית על עצמאותה.
לקראת עצמאות רומניה > החוקה הרומנית הראשונה

אלכסנדרו יואן קוזה הודח בהפיכה, שבה לקחו חלק כל המפלגות הגדולות ולאחר ההפיכה החליטו בנסיכויות הרומניות שהשליט יהיה בן אצולה לא רומני. המועמד שנבחר היה נסיך גרמני בעל קשרי משפחה עם כמה משליטי אירופה באותה תקופה, מי שלימים הוכרז מלך רומניה בשם קרול הראשון, מלך רומניה. לשינוי השלטוני נדרשה התאמה במערכת החוקים ולשם כך חוקקה חוקת 1866, לפי הדגם של חוקת בלגיה (1831). לקראת חקיקת החוקה החדשה האינטרסים של יהודי רומניה ייוצגו על ידי כל ישראל חברים. אדולף כרמיה ביקר בבוקרשט וניסה להשפיע על כך שהחוקה תאפשר התאזרחות ללא תלות בדת ושילוב הדרגתי של היהודים והציע לגייס עבור רומניה הלוואה קצרת מועד של 25 מיליוני פרנקים. התגובה הרומנית הייתה שלילית וחריפה ביותר, המונים יצאו לרחוב, ביצעו פוגרום ביהודים והרסו את בית הכנסת היכל קורל, שהיה בתהליכי סיום הבנייה. הפגנה סוערת סביב בניין הפרלמנט גרמה להפסקת הדיונים ויון ברטיאנו, ראש הממשלה, הודיע שהממשלה מתכוונת לבטל לחלוטין את הסעיף הדן ביהודים (פירוש הדבר היה השארת המצב הקודם, יהודים חסרי אזרחות). האירועים התרחשו זמן לא רב אחרי איחוד שתי הנסיכויות שהרכיבו את רומניה והיה הבדל גדול בין ההתייחסות להתאזרחות היהודים בין תושבי שני החבלים, במולדובה, שם היו יהודים רבים, הייתה התנגדות חריפה, אך בוולאכיה, שם היהודים היו מעטים, הייתה אדישות מסוימת. ההנהגה הפוליטית חששה שהנושא היהודי עלול לתרום לחיזוק מחרחרי פיצול המדינה והפרדה מחודשת של הנסיכויות.
היהודים לא הוזכרו במפורש בחוקה, אך בסעיף 7 של החוקה נקבע נחרצות שרק זר נוצרי יכול להתאזרח ברומניה. בהשפעת יהדות ארצות הברית שלח נשיא ארצות הברית דאז, יוליסס גרנט, את בנימין פרנקלין פיישוטו, יהודי אמריקאי, להיות קונסול ארצות הברית ברומניה, כשמשימתו המוצהרת לדאוג לאמנציפציה של יהדות רומניה. את החזקת הקונסוליה מימנו ארגונים יהודים.
חוקת 1866 קבעה גם שאין למכור קרקע למי שאינו אזרח רומני או שהוא חסר מולדת ואף על פי שהדבר לא נאמר, ברור שהכוונה הייתה בראש ובראשונה ליהודי רומניה חסרי האזרחות.
ב-1867 התחילו השלטונות הרומניים לגרש יהודים מהמרחב הכפרי ובמרץ 1868 הוגשה לבית המחוקקים הרומני הצעת חוק בנושא גירוש היהודים מהמרחב הכפרי. ביולי 1869, בתגובה למחאה של הממשל הצרפתי על היחס ליהודי רומניה, הגיב מיכאיל קוגלניצ'אנו, שר החוץ הרומני באותה תקופה, במכתב בו סירב להכיר ביהודי רומניה כאזרחים רומנים.
המשפטן הגרמני שווייצרי הנודע יוהאן קספר בלונצ'לי הביע דעתו במחלוקות משפטיות בינלאומיות שהיו על סדר היום בתקופת חייו. במאמר שפרסם ב-1879, הקרוי "המדינה הרומנית ומצבם המשפטי של יהודי רומניה", טען ש"אין ספק בכך, שמספר גדול של משפחות יהודיות הגיעו לדאקיה בתקופת הקיסרות הרומית ומכאן, שהוותק שלהם על האדמה הרומנית לא נופל מהוותק של האומה הרומנית והן מהוות את הגרעין של יהדות רומניה". דברים אלה, בתקופה בה התנהל הפולמוס על מתן אזרחות ליהודי רומניה, הרגיזו מאוד את המתנגדים להענקת האזרחות ומתנגדיו וממשיכיהם מתווכחים ללא הפסק עם דברים אלה, גם בתקופה המודרנית (המאה ה-21), כשיהדות רומניה נמוגה למעשה.
לקראת עצמאות רומניה > חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין

המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הסתיימה בתבוסת האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית הכתיבה לעות'מאנים את חוזה סן סטפנו, שלפי אחד מסעיפיו זוכה רומניה לעצמאות. מעצמות אירופה לא היו מרוצות מחוזה שלום זה, שהגדיל מאוד את כוחה של רוסיה, לכן כינסו את קונגרס ברלין.
בקונגרס ברלין השתתפו המדינות, שעל פי החלטתן בהסכמת פריז אוחדו הנסיכויות הרומניות ושימשו כנותנות חסות לרומניה. במהלך הדיונים בקונגרס ברלין הציע שר החוץ הצרפתי ונציגה בקונגרס, ויליאם הנרי ודינגטון, להתנות את ההכרה בעצמאות רומניה וסרביה, בכך שהן יכירו בכלל הגדול של שוויון הזכויות וחופש הפולחן. בהתאם להצעה זו נוסח סעיף 44 של חוזה ברלין בזו הלשון: "ההבדלים באמונות הדתיות או השקפות לא ישמשו נגד שום אדם כעילה למניעתו או אי כשרותו ליהנות מזכויות אזרחיות ופוליטיות". סעיף זה חייב שינוי סעיף 7 בחוקה הרומנית כתנאי לקבלת ההכרה בעצמאות רומניה.
באוקטובר 1879 נענתה רומניה ללחצים ושינתה את סעיף 7 בחוקתה ולאחר השינוי הסעיף קבע: "השוני באמונות הדתיות ובהשקפות אינו מהווה ברומניה מכשול בהשגת הזכויות האזרחיות והפוליטיות ובשימוש בהן". לקבלת אזרחות התנאים הבאים:
הגשת בקשה לשלטון ובה יפורטו ההון העצמי, משלח היד והרצון לדור ברומניה
ותק של עשר שנות מגורים ברומניה והוכחה להיותו מועיל למדינה
הבקשות נזקקו לאישור בתי המחוקקים של רומניה, כל אחת בנפרד. עם הגשת החוק אושרה באופן יוצא דופן וחד פעמי גם אזרחותם של 1074 יהודים, 888 ששירתו בכוחות המזוינים של רומניה במלחמה האחרונה והיתר יהודים מדוברוג'ה, חבל שצורף לרומניה במסגרת החלטות קונגרס ברלין.
יהודים רומנים, שהתבלטו בשתדלנות למען מתן אזרחות ליהודי רומניה, נתפסו בעיני הרומנים כבוגדים וננקטו נגדם אמצעי ענישה, דוגמת פיטורים ממוסדות ממשלתיים. גם החיילים היהודים (אף שלא הייתה להם אזרחות, חלה על היהודים חובת גיוס לצבא) נתפסו כלא נאמנים, לכן נתן מפקד המשמר הלאומי הוראה לסלק אותם משורותיו
לקראת עצמאות רומניה > חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין > פרשת סטרוסברג ויהודי רומניה

הדיפלומטיה הרומנית התאמצה להשיג את ההכרה בעצמאות רומניה לפני הסדרת סעיף 7 בחוקתה, וב-1878, שלוש האימפריות השכנות, האימפריה העות'מאנית, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית הכירו בעצמאות רומניה, אך יתר המעצמות, פרוסיה, צרפת, בריטניה הגדולה ואיטליה דחו זאת. התובענית ביותר בנושא הייתה פרוסיה בהנהגת ביסמרק ומעצמות המערב התחשבו מאוד בדעתה. שינוי החקיקה הרומנית ואישור אזרחותם של כאלף יהודים שכנעו גם את איטליה, שהכירה בעצמאות רומניה ושלחה אליה שגריר בדצמבר 1879. פרוסיה שכנעה את צרפת ובריטניה לעכב את הכרתן עד פתרון נושא מסילות הרכבת הרומניות.
יהודי פרוסי מומר בשם סטרוסברג הוביל פרויקט רכבת שאפתני ברומניה, פרויקט שמומן באיגרות חוב הנותנות ריבית של 7.5% לשנה, שנמכרו לציבור הרחב, בעיקר לשועי פרוסיה.
בניית מסילות הרכבת ברומניה נתקלה בקשיים שנבעו משימוש בחומרי גלם באיכות נמוכה, חוסר מקצועיות של העוסקים בכך וניהול כושל, ולכן הקונסורציום לא עמד בלוח הזמנים שנקבע בזיכיון. עסקיו של סטרוסברג נפגעו קשה ממלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871), ובדצמבר 1870 הכריז שבגלל קשייו אינו רואה עצמו מסוגל לשלם את התלוש המתאים של איגרות החוב, שהיה צריך להיפדות ב-1 בינואר 1871 ושלח את מחזיקי איגרות החוב לתבוע את התשלום מממשלת רומניה. ממשלת רומניה, שלא קיבלה לידיה את מקטע מסילות הברזל, שרק לאחר קבלתו הייתה אמורה לקבל על עצמה את האחריות לתשלום איגרות החוב, התנערה מכל אחריות. הפרשה כונתה פרשת סטרוסברג.
ב-5 ביולי 1871 קיבל הפרלמנט הרומני החלטה המבטלת את הזיכיון שהוענק לקונסורציום של סטרוסברג, שבינתיים הגיעו יותר ויותר מעסקיו, שהושפעו מהמלחמה, לפשיטת רגל. ב-4 באוקטובר, באותה שנה קבע בית דין בינלאומי של בוררים, שהצדק עם הרומנים ואישר את החלטת הפרלמנט הרומני. בעלי איגרות החוב והמניות, מרביתם בני החברה הגבוהה של גרמניה, הפעילו לחצים חזקים. עקב לחצים אלה התערב בנושא אוטו פון ביסמרק, שהפעיל את השפעתו על המלך הרומני, שהיה גרמני במוצאו ונסמך במידה רבה על קרובי משפחתו בחצר המלוכה הפרוסית. למרות הלחצים הפרוסיים, הרומנים לא היו מוכנים ליטול על עצמם את תשלום חובות הקונסורציום.
ההנהגה הפרוסית, שפעלה בצורה תקיפה למען מתן אזרחות ליהודי רומניה, דאגה לטפטף לאוזני המנהיגים הרומנים, שביקרו בברלין, שאם נושא מסילות הרכבת יוסדר, גם המשבר השני יוסדר ורומניה תזכה להכרה המיוחלת בעצמאותה. בתחילת 1880 הגיעה רומניה להסדר עם הגרמנים בנושא איגרות החוב וכתוצאה מכך מיהרו הגרמנים, הצרפתים והבריטים להכיר בעצמאות הרומנית ולשלוח אליה שגרירים, אך עדיין עמדה בעינה ההסתייגות לגבי צורת התאזרחות היהודים.
במהלך כל השנים שחלפו עד לסיום מלחמת העולם הראשונה רק כאלף יהודים רומנים הצליחו לעבור את מסלול המכשולים של אישור אזרחות בבתי המחוקקים הרומנים.
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה > אי מתן אזרחות ליעקב נוישוץ

יעקב נוישוץ היה יהודי יליד נסיכות מולדובה וגם הוריו היו ילידי המקום. נוישוץ התעשר מאוד, היה מחלוצי תחום הביטוח ברומניה, מראשי הקהילה היהודית, זכה לאותות כבוד רבים ונודע במעשי צדקה מהם נהנו יהודים ונוצרים גם יחד. הוא ביקש את האזרחות הרומנית ובין ממליציו היו יון ברטיאנו ומיכאיל קוגלניצ'אנו, מראשי ממשלות רומניה. בית המחוקקים הרומני העליון אישר לו את האזרחות ברוב קולות, אך בבית המחוקקים התחתון לא הושג רוב להצעה והאזרחות סורבה ליעקב נוישוץ. למרות אכזבתו, המשיך נוישוץ לראות את עצמו כבן רומניה ונתן ביטוי לכך גם בצוואתו. יעקב נוישוץ השאיר בצוואתו עשרים אלף לאי לאקדמיה הרומנית, לייסוד פרס על שם נוישוץ, פרס שהוענק ליצירות ספרותיות איכותיות. בין מקבלי פרס נוישוץ הייתה גם אלנה פאראגו, משוררת ילדים רומניה.
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה > גירוש הפובליציסטים

ביום 6 בספטמבר 1885 פרסם הרב ד"ר משה גסטר, יהודי יליד רומניה, אדם משכיל ורב זכויות, מאמר חריף נגד האנטישמיות של האיכרים הרומנים בעיתון "רומנול" (הרומני). בתגובה לכך גורש מרומניה (קיבל 48 שעות להתארגן לקראת עזיבת רומניה לצמיתות) על ידי ממשלתו ה"ליברלית" של יון ברטיאנו ב-16 באוקטובר באותה שנה, כמו אליאס שוורצפלד, מרקו ברוצ'ינר, יוליוס שיין, מישל עזיאל ואחרים, סה"כ כעשרה פובליציסטים יהודים רומנים.
לאחר כמה שנים ביטלה הממשלה הרומנית את צווי הגירוש, חלק מהפובליציסטים שבו לרומניה, אך חלקם, דוגמת גסטר ושוורצפלד, נשארו בארצות בהן התיישבו לאחר הגירוש, שם פיתחו קריירה חדשה.
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה > ביזויו של שייניאנו

לאזר שייניאנו היה בלשן וחוקר השפה הרומנית, מחלוצי הבלשנות הרומנית. למרות היותו יליד רומניה, אף שלמד בבתי הספר הרומנים, אף ששירת שירות צבאי מלא בצבא רומניה ולמרות תרומתו הגדולה לבלשנות הרומנית, הוא היה במעמד של חסר אזרחות רק בגלל היותו יהודי ובמעמד זה נחסמו מפניו המשרות האקדמיות ברומניה. בשנת 1881 ניסה להתאזרח בדרך שהחוק איפשר, על ידי פניה לשלטונות והמתנה של עשר שנים ולאחר מכן הצבעה בשני בתי המחוקקים הרומנים. עשר שנים לאחר הגשת בקשתו, ב-1891, היא נידונה בבית המחוקקים העליון ונדחתה בתוצאה של 79 מתנגדים ושני תומכים.
לדחייתו גרמו היותו יהודי וקטע במחקריו הלשוניים, בו עשה קישור עם הכוזרים ומתנגדיו פירשו את הדברים כניסיון להציג את היהודים ברומניה כוותיקים יותר מהרומנים עצמם - פרשנות זו עוררה גלי אנטישמיות ניכרים, למרות הכחשותיו של שינייאנו. שייניאנו המשיך לפרסם מחקרים חשובים וכעבור שנתיים, ב-1893, הגיעה בקשת ההתאזרחות שלו לבית המחוקקים התחתון יחד עם המלצה של המלך הרומני, שפנה לראש הממשלה של התקופה - הבקשה קיבלה מענה חיובי בתוצאה של 76 בעד ועשרים מתנגדים. רק באפריל 1895 חזרה הבקשה לבית המחוקקים העליון, לאחר שהוא פרסם עבודות נוספות וזכה בפרסים חשובים.
בבית המחוקקים העליון יצאו מתנגדיו במתקפה רבתית עליו, טענו שמחקריו נועדו רק לזכייה בפרסים כספיים, טענו שמי שנולד יהודי לא יכול להבין את השפה הרומנית לעומקה, התקיפו אותו על אי יציאה פומבית למען הרומנים הטרנסילבניים, שהיו תחת ריבונות אוסטרו-הונגרית, אף שבהיותו יהודי חסר אזרחות, הייתה פעילות פוליטית אסורה עליו והוא אכן לא היה פעיל פוליטית - הבקשה נדחתה בתוצאה של 61 נגד ורק 12 בעד והאנטישמיים חגגו. שייניאנו עדיין לא נואש, הוא המיר את דתו לנצרות אורתודוקסית, כשסנדקו בטקס היה המדינאי הרומני טאקה יונסקו. ב-1899 הצליחה בקשת ההתאזרחות שלו לעבור את ההצבעה בבית המחוקקים העליון ושייניאנו, שניסה לברר את נוהל קבלת האזרחות, גילה להפתעתו שהסיפור לא נגמר - בחידוש פרוצדורלי של הרגע האחרון, שגם סנדקו תמך בו, נקבע שהתאזרחות של יהודי זקוקה לאישור של שני בתי המחוקקים באותה קדנציה, לכן הוא נזקק לאישור מחודש של בית המחוקקים התחתון.
ביום האחרון של הקדנציה הובאה בקשת ההתאזרחות לאישור הבית התחתון, אך מתנגדיו הצליחו למנוע יצירת הרוב הדרוש - הבקשה לא אושרה. יתר על כן, הפקולטה לבלשנות, שבראשה קיווה לעמוד, בוטלה. בשנת 1900 התכנס שוב בית המחוקקים התחתון לדון בבקשת ההתאזרחות של שייניאנו ולאחר מאבק צמוד נדחתה הבקשה ברוב דחוק של 48 מתנגדים ו-45 תומכים.
שייניאנו, לאחר כל שנות ההמתנה והדחיות, נואש - הוא היגר עם משפחתו לצרפת, שם הקדיש עצמו לחקר הצרפתית ופרסם מחקרים בנושא.
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה > ציור היהודי עם אווז

יהודים רומנים אחרים, שראו מה קרה לשייניאנו, מלומד גדול, לא פוליטי, יליד רומניה, שהתנצר, הסיקו את המסקנות לגבי סיכוייהם, אם יבקשו להתאזרח. תהליך ההתאזרחות של היהודים הפך למסלול ביזוי וסחיטת טובות הנאה עם מעט מאוד סיכויי הצלחה. על רקע זה צייר הצייר הרומני הנודע, ניקולאה גריגורסקו, את תמונת היהודי עם אווז. התמונה הוצגה ב-1880 בתערוכה בפריז והשם המקורי היה: Juif moldave allant demander la naturalisation à l'Assemblée roumaine (יהודי ממולדובה בדרכו לפרלמנט הרומני, כדי לבקש התאזרחות). זו לא הייתה פעם ראשונה שגריגורסקו צייר יהודים דתיים, אך הפעם, בנוסף לאווז, היהודי מחזיק בידו מכתב מבויל, שניתן לקרוא את הכתוב עליו: המכתב מופנה לנשיא ולחברי בית המחוקקים. כלכלתם של יהודי מולדובה הייתה מבוססת במידה רבה על גידול אווזים ואכילת בשרם ושומנם. הציור הוא למעשה התייחסות אירונית של גריגורסקו לתהליך ההתאזרחות - בעיני הצייר, היהודי העני והתמים מבקש התאזרחות ומביא את האווז כדמי שלמונים לקידום התהליך. הציור זכה לתהודה גדולה, אך לא כל המביטים בו מתעמקים במכתב ובמשמעותו.
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה > היהודים בצבא הרומני

בחקיקה הצבאית הרומנית נכללו אפליות מובהקות נגד היהודים חסרי האזרחות. חוק מ-11 ביוני 1868 חייב את גיוס הרומנים והזרים חסרי האזרחות (רק יהודים היו במעמד זה). בהמשך, עד 1882 ניסו להדיר את היהודים מהצבא, אך לאחר מכן שבו לחייב אותם בגיוס בהיותם "תושבים" וחיוב זה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה יחד עם הגבלות שמנעו מהיהודים עלייה בדרגות צבאיות מכל סוג. מצב חוקי זה נמשך תחת ממשלות רומניות מכל הזרמים הפוליטיים.
13,000 יהודים גויסו והשתתפו גם במלחמת הבלקן הראשונה ובמלחמת הבלקן השנייה ועל רקע זה צידדו הלכי הרוח ברומניה ועמדת המדיה במתן אזרחות רומנית לחיילים היהודים, כפי שניתנה האזרחות לחיילים היהודים ששרתו במלחמת 1877–1878. המלחמות הסתיימו, נחתמו חוזי השלום והחיילים היהודים נשכחו.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה עלתה שוב שאלת אזרחות היהודים הנקראים לשרת בצבא רומניה. ב-1916, כשרומניה נכנסה למלחמה, גויסו 25,000 חיילים יהודים.
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה > שבועת היהודים ברומניה

שבועת היהודים (בלטינית: juramentum more judaico) הייתה שבועה מיוחדת ומשפילה שיהודים אולצו להישבע בה בהתדיינויותיהם בבתי דין נוצריים או מוסלמיים. בנסיכות מולדובה הונהגה לראשונה שבועת היהודים בתקופת השליט גריגורה גיקה (1739–1741). אותר נוסח מ-1786, מתקופת שלטונו של אלכסנדרו מברוקורדאט, שהועתק פעם נוספת ב-1828, בתקופת שלטונו של יואן-סנדו סטורזה. נוסח זה הונהג ביאשי ובערים אחרות של נסיכות מולדובה. בטרם מתן השבועה, היה על היהודי לצום, לגזור צפורני ידיו ורגליו, לטבול במקווה, ללבוש תכריכי מת ולהתיצב בבית הכנסת ביום שני או ביום חמישי, כשקוראים את ספר התורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין של יד ושל ראש, לפתוח את ארון הקודש ולהוציא את ספר התורה בידיו. את בית הכנסת היו צריכים להכין עם רקע אפור על ידי הדלקת נרות שעווה שחורים, עבורו ועבור ילדיו. הנשבע היה אמור לשכב על מיטת מת ומעל ראשו החזיקו נר ותקעו בשופר שבע פעמים, תוך כדי הקראת כל הקללות מהתוכחה. הנשבע אמור היה לחזור אחרי הרב, להניח את אצבעותיו על ספר התורה ולהגיד שמע ישראל ופסוקים נוספים. השופט או בא כוחו איימו על הנשבע שאם ישקר תפתח האדמה את פיה ותבלע אותו, את רעיתו, את ילדיו, את הוריו ואת כל רכושו.
בנסיכות ולאכיה השכנה הנהיגו את השבועה מ-1800 והוסיפו כמה פרטים לטקס המשפיל: מיטת המת כוסתה באריג שחור ולידה הוצבו שני נרות שחורים, הנשבע עמד יחף ובנוכחות מנין יהודים מהמכובדים ביותר קרא את השבועה בעודו מחזיק בספר התורה ונוגע במיטת המת. בו זמנית תקע הרב בשופר וקרא את הקללות ואחרי כל קללה נדרשו הנשבע ויתר היהודים להגיד "אמן".
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות ויצירת רומניה, נמשך בה השימוש בשבועת היהודים. בכל העולם וגם ברומניה נערך מאבק לביטול שבועת היהודים המבזה. ברומניה התבלטו הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, חיים בז'רנו והרב ישראל מרגוליס מבראילה, שנעלו את בתי הכנסת שלהם, כדי למנוע את עריכת השבועה והרב אבנר קסוואן מרמניקו סראט, שסירב להשתתף בטקס. בלטו בפעילותם הציבורית ובפובליציסטיקה האישים הבאים: דוקטור יעקב נימירובר, הרב יצחק איזיק טאובס מברלאד ודוקטור יעקב נאכט מפוקשאן (השניים כתבו מחקרים השוואתיים על השבועה ושלחו עצומות לשלטונות) והרב מאיר מוריץ בק שכינה את השבועה בשם "מורה בארבארו" ונטל חלק חשוב במאבק לביטולה. המאבק נשא פרי ב-1904, כאשר השלטונות הרומניים ביטלו את נוהג שבועת היהודים. השבועה בוטלה רשמית ברומניה רק ב-1912 וגם אחרי זה היו ערים ברומניה שהמשיכו בכך עד שנות העשרים של המאה ה-20.