stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוחמד רזה מירזאי
קריירה

מירזאי התחרה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) בשני מקצועות. בתחרות יידוי הפטיש (קטגוריה F56) הוא סיים במקום החמישי, ואילו בתחרות הטלת הכידון זכה במדליית הזהב כשקבע שיא פאראלימפי חדש של 40.42 מטרים.
במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) עבר מירזאי להתחרות בקטגוריה F57, והתמקד בתחרויות הטלת הכידון בלבד. הוא זכה במדליית זהב נוספת בתחרות כשקבע שיא עולם בקטגוריית הנכות שלו עם הטלה למרחק של 38.64 מטרים.
במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) הוא זכה במדליית זהב פעם נוספת, כשהטיל את הכידון למרחק של 40.71 מטרים, ובמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) זכה במדליית זהב רביעית ברציפות.
הערות שוליים

↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Athletics Men's Shot Put F56
↑  Atlanta 1996 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F56
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F57
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F57
↑  Beijing 2008 Paralympic Games Athletics Men's Javelin F57/58
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ובנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200

מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200 נכתב בהנחייתו של הנרי קיסינג'ר (מימין) ואומץ כמדיניות רשמית של ארצות הברית על ידי ג'רלד פורד (משמאל)
מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200: השלכותיו של גידול האוכלוסייה העולמי לאינטרסים ולביטחון הלאומי של ארצות הברית (באנגלית: National Security Study Memorandum 200: Implications of Worldwide Population Growth for U.S. Security and Overseas Interests) הוא מזכר אשר הושלם ב-10 בדצמבר 1974 על ידי המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית בהנחייתו של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר ואומץ בתור המדיניות הרשמית של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'רלד פורד בנובמבר 1975. במקור המסמך היה מסווג, אך בסופו של דבר הוסר סיווגו והוא הועמד לרשות חוקרים בשנות ה-90.
התזה הבסיסית של המסמך הייתה כי גידול אוכלוסין במדינות המתפתחות מהווה סכנה ביטחונית לארצות הברית, משום שהוא יוביל לחוסר יציבות פוליטית ואזרחית בייחוד בארצות המתפתחות שבהן יש פוטנציאל לצמיחה כלכלית.
שלוש עשרה מדינות מופיעות בדו"ח כבעייתיות במיוחד עבור ארצות הברית במובן של האינטרסים הביטחוניים: הודו, בנגלדש, פקיסטן, אינדונזיה, הפיליפינים, תאילנד, טורקיה, ניגריה, מצרים, אתיופיה, מקסיקו, קולומביה וברזיל. בדו"ח מוצגות אלה כמדינות שיתרמו ל-47% מהגידול באוכלוסייה העולמית.
הדו"ח תומך בקידום ההשכלה ואמצעי המניעה ואמצעים נוספים של שליטה בגידול האוכלוסין. הדו"ח מעלה את השאלה שמא על ארצות הברית לשקול הקצאה מועדפת של עודפי מזון למדינות המטיבות יותר לשלוט בגידול אוכלוסייתן.
ראו גם

פיקוח ילודה
מדינת סוריה

| --- | --- |
דגל

 ממשל
 ראש המדינה:  נשיא מדינת סוריה 
 עיר בירה:  דמשק
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 הקמה:  1 בינואר 1925
 פירוק:   
 פירוק:  14 במאי 1930
 ישות קודמת:   הפדרציה הסורית
 ישות יורשת:   הרפובליקה הסורית הראשונה
 
מדינת סוריה (בצרפתית: État de Syrie; בערבית: دولة سوريا) הייתה מדינת מנדט צרפתית שנוצרה על ידי צו מה-5 בדצמבר 1924, החל מ-1 בינואר 1925, מאיחוד מדינת חלב ומדינת דמשק. המדינה ירשה את הפדרציה הסורית (1922–1924) שנוצרה על ידי מתן אספה מרכזית למדינת חלב, מדינת דמשק ומדינת העלווים. מדינת העלווים לא הצטרפה למדינת סוריה.
רקע

בשנת 1920, הוקמה ממלכה ערבית עצמאית של סוריה תחת המלך פייסל מהמשפחה ההאשמית, שלימים הפך למלך עיראק. עם זאת, שלטונו על סוריה הסתיים לאחר חודשים ספורים בלבד, בעקבות ההתנגשות בין כוחותיו הערבים הסורים לכוחות הצרפתים הסדירים בקרב מייסלון. הכוחות הצרפתים כבשו את סוריה מאוחר יותר באותה שנה לאחר שחבר הלאומים הכניס את סוריה למנדט צרפתי.
בעקבות ועידת סן רמו והתבוסה של המלוכה קצרת המועד של המלך פייסל בקרב מייסלון, הקים הגנרל הצרפתי אנרי גורו ממשל אזרחי בשטח. אזור המנדט חולק לשש מדינות. הגדרתן של אותן מדינות התבסס בחלקו על השיוך העדתי בשטח בסוריה. עם זאת, כמעט כל הכתות הסוריות היו עוינות כלפי המנדט הצרפתי וכלפי החלוקה שיצרה. האוכלוסייה הסונית בעיקר בחלב ובדמשק התנגדה נחרצות לחלוקת סוריה.
ב-28 ביוני 1922 הוקמה הפדרציה הסורית שכללה שלוש מהמדינות: מדינת דמשק, מדינת חלב ומדינת העלווים. מדינת ג'בל א-דרוז ולבנון הגדולה לא היו חלק מהפדרציה הזו. הסנג'ק האוטונומי אלכסנדרטה נוסף למדינת חלב בשנת 1923. הפדרציה אימצה דגל פדרלי חדש (ירוק-לבן-ירוק עם קנטון צרפתי), שהפך מאוחר יותר לדגל מדינת סוריה.
מדינת סוריה > הקמת מדינת סוריה

בינואר 1924 החליטה "המועצה הפדרלית הסורית" (נציגי הפדרציה הסורית של "מדינות" דמשק, חלב, והעלווים) על ביטולה ועל איחוד שלוש המדינות.
אולם ב-26 ביוני 1924 הודיעו הצרפתים הודיעו על גרסתם שלהם לאיחוד סוריה: איחוד מדינות דמשק וחלב, בתוספת חבל אלכסנדרטה (במעמד אוטונומי).
מדינות חלב ודמשק אוחדו למדינת סוריה, בתוקף ב-1 בינואר 1925.
מדינת סוריה > המרד הסורי הגדול

בשנת 1925 פרצה ההתנגדות הסורית לשלטון הקולוניאלי הצרפתי במרד בהיקף מלא, בראשות סולטאן פאשה אל אטרש.
המרד פרץ בג'בל דרוז אך התפשט במהירות למדינות סוריה אחרות והפך למרד כללי בסוריה. צרפת ניסתה לנקום בכך שהפרלמנט של מדינת חלב יכריז על התנתקות מהאיחוד עם מדינת דמשק, אך ההצבעה בוטלה על ידי פטריוטים סורים.
למרות הניסיונות הצרפתים לשמור על השליטה על ידי עידוד פילוגים עדתיים ובידוד אזורים עירוניים וכפריים, המרד התפשט מהכפרים ואיחד את הדרוזים, הסונים, השיעים, העלווים והנוצרים הסורים. לאחר שכוחות המורדים כבשו את דמשק, הגיב הצבא הצרפתי בטכניקות אכזריות של התקוממות נגדית שהגדירו את אלה שישמשו מאוחר יותר באלג'יריה ובהודו-סין. טכניקות אלה כללו הריסות בתים, ענישה קולקטיבית של עיירות, הוצאות להורג, העברות אוכלוסייה ושימוש בשריון כבד בשכונות עירוניות. המרד בסופו של דבר הובס בשנים 1926–1927 באמצעות הפצצות אוויריות צרפתיות על אזורים אזרחיים, כולל דמשק.
מדינת סוריה > לאחר המרד

בעוד שהמדינה נהנתה במידה מסוימת של אוטונומיה כמנדט, צרפת הפעילה סמכות משמעותית על הממשלה. אולם המרד הסורי הגדול הביא לכך שצרפת הקלה על אחיזתה בסוריה.
ב-26 ביולי 1927 הנציב העליון הצרפתי אנרי פונסו, ועוזרו הקולונל קטרו, הודיעו כי צרפת מוכנה לאיחוד מדינת סוריה עם מדינת הר הדרוזים ומדינת העלווים, ומסכימה לבחירות לשם הקמת אספה מכוננת, שתכין חוקה לסוריה.
בפברואר 1928 מינה הנציב העליון אנרי פונסו ממשלה בראשות תאג' א-דין אל-חוסני. ב-10 וב-24 באפריל 1928 נערכו בחירות לאספה המכוננת בסוריה בשני שלבים. הלאומיים היו רק כשליש מן הנבחרים, אולם הם היו האגף הדומיננטי בפרלמנט החדש. נוסחה חוקה, אך היא לא אושרה על ידי לשכת הצירים הצרפתית. ב-11 באוגוסט 1928 השעה הנציב פונסו את בית הנבחרים הסורי, כאשר אישר הבית את הצעת החוקה הסורית. בפברואר 1929 החליט פונסו להשעות את האספה המכוננת הסורית לזמן בלתי מוגבל. במאי 1930 הותירו הצרפתים את הממשלה בסוריה בידי ה"מתונים" בראשות תאג' א־דין אל־חוסני, והכריזו חד־צדדית על כינון חוקה בנוסח מתוקן.
ב-14 במאי 1930 הוכרזה מדינת סוריה כ"רפובליקה הסורית".
הערות שוליים

↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 479.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 480.
↑  Michael Provence. The Great Syrian Revolt and the Rise of Arab Nationalism. University of Texas, Austin: University of Texas Press, 2005.
1 2  Peter Mansfield (1991). A History of the Middle East. p. 199.
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 484.
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 485.
1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 486.
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
מפה המציגה את מדינות המנדט הצרפתי משנת 1921 עד 1922
צו מס' 2980, שיצר את מדינת סוריה, 5 בדצמבר 1924
מוחמד ריישהרי

מוחמד ריישהרי (בפרסית: محمد ری‌‌شهری; 29 באוקטובר 1946 – 21 במרץ 2022) היה אייתוללה ופוליטיקאי איראני ששימש במספר תפקידים במשטר האיראני.
ביוגרפיה

ריישהרי נולד למשפחה פרסית דתית בריי ב-29 באוקטובר 1946. הוא התחנך בקום ובנג'ף בתחום התאולוגיה. הוא ויורשו במשרד המודיעין, עלי פלאחיאן, היו בוגרי בית הספר החקני בקום.
ריישהרי החל להשתתף בפעילויות פוליטיות ביוני 1963 במהלך המרידות הדתיות לאחר נאומו המפורסם של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני בקום. ב-1967 ברח לנג'ף ושהה שם זמן מה. עם שובו לאיראן, הוא נכלא. בזמן הכליאה, הוא פגש את עלי חמינאי, שלימים הפך למנהיג העליון של איראן. עד המהפכה האיראנית, נאסר עליו להטיף.
מ-1984 עד 1989 שימש ריישהרי כשר המודיעין הראשון בקבינט של ראש ממשלת איראן, מיר-חוסיין מוסאווי, בתקופת כהונתו כשר המודיעין פרצה תקרית מהדי השמי. ריישהרי הורה על הוצאתו להורג של האשמי יומיים לפני המועד ב-28 בספטמבר 1987, כדי שריישהרי לא יצטרך לפעול בהתאם למכתב שכתב האייתוללה רוחאללה ח'ומייני ב-28 בספטמבר, בו הודיע לריישהרי שהעונש הומר לגלות פנימית.
ריישהרי מונה לתובע הראשי של בית הדין הדתי המיוחד בשנת 1990. הוא ניסח את פקודת בית המשפט בת 47 סעיפים, שהתקבלה לאחר מכן ב-1990.לפני הבחירות למג'לס ב-1996, הקים את החברה להגנת ערכי המהפכה האסלאמית.
ריישהרי היה גם מועמד לנשיאות איראן בבחירות הבחירות לנשיאות איראן 1997 שנערכו ב-23 במאי 1997, שבסיומן ניצח הרפורמיסט מוחמד ח'אתמי. הוא סיים במקום הרביעי מבין ארבעת המועמדים שאושרו על ידי מועצת שומרי החוקה.
הוא מונה לנציג עלי ח'אמנאי לענייני חג'. כמו כן שימש דיקן המכון המדעי לתרבות דאר אל חדית'.
ריישהרי מת בבית חולים בטהראן ב-21 במרץ 2022 בגיל 75. הוא היה חמו של עלי משקיני.
הערות שוליים

1 2 3 4  Buchta, Wilfried (2000). Who rules Iran? (PDF). The Washington Institute and The Konrad Adenauer Stiftung. p. 19.
1 2  "Dean of Dar Al-Hadith Scientific-Cultural Institute". Dar Al-Hadith Scientific-Cultural Institute. נבדק ב-19 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iran's Ministry of Intelligence and Security: A profile" (Report). Library of Congress, Federal Research Division. בדצמבר 2012. נבדק ב-5 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Imam Khamenei: 'I only saw goodness in him'" (באנגלית). abna24.com. AhlulBayt News Agency (ABNA). 26 במרץ 2022. נבדק ב-26 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bar, Shmuel (2009). "Iranian terrorist policy and "export of revolution"" (PDF). Interdisciplinary Center. נבדק ב-18 בפברואר 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  "Senior Iranian Cleric Ayatollah Reyshahri Passes Away". International Quran News Agency. 22 במרץ 2022. נבדק ב-26 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Künkler, Mirjam (13 במאי 2009). "The Special Court of the Clergy (Dādgāh-Ye Vizheh-Ye Ruhāniyat) and the Repression of Dissident Clergy in Iran". Social Science Research Network. SSRN 1505542. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Alam, Shah (2000). "Conservatives, liberals and the struggle over Iranian politics". Strategic Analysis. 24 (3): 553–583. doi:10.1080/09700160008455232. S2CID 153684057.
↑  Elton L. Daniel (16 בינואר 2012). The History of Iran. ABC-CLIO. p. 234. ISBN 978-0-313-37510-1. נבדק ב-19 בפברואר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "1997 Presidential Election", The Iran Social Science Data Portal, נבדק ב-26 במרץ 2022 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "Iran Saudi Arabia ties growing ties: Reyshahri". Mathaba. 19 בדצמבר 2007. אורכב מ-המקור ב-18 באפריל 2016. נבדק ב-19 בפברואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5861300  BnF: cb16533871x (data)  CiNii: DA1783342X  GND: 1038286662  SUDOC: 192048627  VIAF: 174714684   WorldCat (עם VIAF): 174714684
ליגת DC סופר-פטס

| --- | --- |

כרזת טיזר הסרט
 מבוסס על:  Legion of Super-Pets
 בימוי:  ג'ארד שטרן
 הופק בידי:  פטרישה היקס, היראם גרסיה, דני גרסייה, דוויין ג'ונסון, ג'ארד שטרן 
 תסריט:  ג'ארד שטרן, ג'ון ויטינגטון
 מדבבים:  דוויין ג'ונסון קווין הארט מארק מרון קייט מקינון ג'ון קרסינסקי ונסה באייר נטשה ליון דייגו לונה קיאנו ריבס ג'מילה ג'מיל
 מוזיקה:  סטיב ג'בלונסקי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני האחים וורנר הנפשה DC Entertainment Seven Bucks Productions
 חברה מפיצה:  אולפני האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 29 ביולי 2022 ישראל 21 ביולי 2022
 משך הקרנה:  כ-105 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  הנפשה ממוחשבת, גיבורי-על, קומדיה
 תקציב:  90 מיליון דולר
 הכנסות:  204 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ליגת DC סופר-פטס (באנגלית: DC League of Super-Pets; בתרגום חופשי: DC ליגת סופר-חיות מחמד) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת גיבורי-על וקומדיה, שמבוסס על Legion of Super-Pets של DC קומיקס. הסרט בוים ונכתב על ידי ג'ארד שטרן, יחד עם כתיבתו של ג'ון ויטינגטון, והופק על ידי אולפני האחים וורנר הנפשה, DC Entertainment ו-Seven Bucks Productions.
הסרט יצא לאקרנים בישראל בדיבוב עברי ב-21 ביולי ובשפת המקור ב-28 ביולי ולאקרנים בארצות הברית ב-29 ביולי 2022, בהפצת אולפני האחים וורנר.
תקציר העלילה

כאשר ליגת הצדק נתפסת על ידי לקס לות'ר, הכלב של סופרמן, קריפטו, יוצר צוות של חיות מחמד שקיבלו כוחות על. הצוות כולל כלב ציד בשם אייס שהופך לסופר חזק ובלתי ניתן להריסה, חזירה בשם פי.בי שיכולה לגדול לגודל ענק, צבה בשם מרטון שהופכת לסופר מהירה וסנאי בשם צ'פ שצובר כוחות חשמליים.
מדבבים ודמויות

דוויין ג'ונסון/ מורן סופר - קריפטו, כלב מסוג לברדור רטריבר של סופרמן
קווין הארט/ יובל בינדר - אייס, כלב ציד שהופך לחזק וחסין ובסוף הופך לכלב המחמד של באטמן
קייט מקינון/ שרון שחל - לולו האנטגוניסטית, שרקנית ניסויים חסרת שיער של לקסקורפ
ג'ון קרסינסקי/ יובל בינדר - סופרמן, גיבור-על שמגן על העיר מטרופוליס והבעלים של קריפטו
ונסה באייר/ אלונה אלכסנדר - פי.בי., חזירה שיכולה לגדול לגודל ענק שבהמשך הופכת לחיית המחמד של וונדר וומן
נטשה ליון/ הדר שחף-מעיין - מרטון, צבה שיכולה להפוך לסופר מהירה שבהמשך הופכת לחיית המחמד של פלאש
דייגו לונה/ גיא זיידמן - צ'פ (אנ'), סנאי שיכול לצבור כוחות חשמליים שבהמשך הופך לחיית המחמד של ג'סיקה קרוז
קיאנו ריבס/ ניר רון - באטמן, גיבור-על שמגן על העיר גות'אם סיטי
מארק מרון/ גדי לוי - לקס לות'ר, איש עסקים ואויבו המושבע של סופרמן
אוליביה ויילד/ מאיה מיטלפונקט - לויס ליין, עיתונאית ואהובתו של סופרמן
תומאס מידלדיץ'/ אורי זלצמן - קית', שרקן לבן אשר נשכר בידי לולו שבהמשך הופך לחיית המחמד של אקוומן.
בן שוורץ/ קובי ליקרמן - מארק, שרקן חום אשר נשכר בידי לולו שבהמשך הופך לחיית המחמד של סייבורג.
ג'מילה ג'מיל/ מאיה מיטלפונקט - וונדר וומן, נסיכת אמזונה וגיבורת על מתמיסקירה והבעלים של פי.בי.
ג'מיין קלמנט/ גיא זיידמן - אקוומן, חצי אל מאטלנטיס, גיבור על, מלך אטלנטיס והבעלים של קית'.
ג'ון אירלי/ אורי זלצמן - פלאש, מדען משטרתי שהופך לגיבור על מהיר אשר מגן על העיר המרכזית והבעלים של מרטון.
דויד דיגס/ דניאל מגון - סייבורג, שחקן פוטבול לשעבר וגיבור על בעל קיברנטיקה והבעלים של מארק.
דאשה פולנקו/ אלונה אלכסנדר - ג'סיקה קרוז, גיבורת על וחברה בחיל הפקחים הירוקים והבעלים של צ'יפ.
הפקה > פיתוח

ביולי 2018 ג'ארד שטרן נשכר לביים ולכתוב את הסרט. בינואר 2019 הוכרז שיחד עם שטרן יביים את הסרט סם לוין, ושפטרישה היקס תיקח חלק בהפקתו.
במאי 2021 הוכרז שדוויין ג'ונסון ידבב את דמותו של קריפטו, הכלב של סופרמן. כאשר בנוסף לכיכובו בסרט, ג'ונסון יפיק את הסרט לצד דני גרסיה, חירם גארסיה ושטרן. כמו כן הוכרז שהמפיקים בפועל של הסרט יהיו ג'ון רקווה, גלן פיקארה וניקולאס סטולר.
ביוני 2021 פורסמו מדבבים נוספים לסרט, כאשר הם כוללים את קווין הארט בתור אייס, לצד קייט מקינון, ג'ון קרסינסקי, ונסה באייר, נטשה ליון, דייגו לונה וקיאנו ריבס שלוהקו לתפקידים לא ידועים. שבוע לאחר מכן, הוכרז שעוד תדבב בסרט ג'מילה ג'מיל. בספטמבר 2021 הוכרז שמארק מרון ידבב את דמותו של לקס לות'ר בסרט. בנובמבר 2021 התגלו התפקידים של רוב המדבבים בסרט, כמו כן פורסם שידבבו בסרט גם תומאס מידלדיץ' ובן שוורץ.
הפקה > אנימציה

אנימציית הסרט נעשתה על ידי Animal Logic, אשר הנפישה את הסרטים בזיכיון "סרט לגו".
מוזיקה

הפסקול המקורי של הסרט הולחן על ידי סטיב ג'בלונסקי.
הפצה

בינואר 2019 הוכרז שהסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-21 במאי 2021, כאשר ב-22 במאי 2019 הועבר התאריך ל-20 במאי 2022 לטובת הסרט "מטריקס: התחייה". ב-9 במרץ 2022 נדחתה פעם נוספת הקרנת הבכורה של הסרט ל-29 ביולי 2022.
מוצרים > מרצ'נדייזינג

ב-24 במאי 2022 הוכרז על השקת מרצ'נדייזינג בהשראת הסרט בשיתוף פישר פרייס, כאשר הוא יכלול ביגוד לילדים, אביזרים לחיות מחמד, צעצועים, פריטי אספנות, תחפשות וריהוט לחדרי ילדים.
מוצרים > משחק וידאו

משחק וידאו שמבוסס על הסרט בשם "DC League of Super-Pets: The Adventures of Krypto and Ace" הוכרז בכנס DC FanDome, כאשר הוא יצא ב-15 ביולי 2022.
פרסים ומועמדויות

| פרס | קטגוריה | מועמד(ים) | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון | סרט אנימציה אהוב | ליגת DC סופר-פטס | מועמדות |  |
| פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון | מדבב אהוב | דוויין ג'ונסון | זכייה |  |
| פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון | מדבב אהוב | קווין הארט | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  אנתוני ד'אלסנדרו, ‘Black Adam’ Starring Dwayne Johnson Moving To October, באתר Deadline Hollywood,‏ 9 במרץ 2022
↑  Katie Atkinson, Here Are the Winners of the 2023 Nickelodeon Kids’ Choice Awards: Complete List, Billboard, ‏2023-03-05 (באנגלית אמריקאית)
לוגו הסרט
מדוזה (להקה)

| --- | --- |

 מקום הקמה:  מילאנו 
 תקופת הפעילות:  מ-2018 
 סוגה:  מוזיקת האוס 
 חברת תקליטים:  וירג'ין רקורדס, פולידור רקורדס, דפקטד רקורדס 
 www.meduzamusic.net
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 לוקה דה גרגוריו מטיאס ויטלה סימון ג'יאני
 
מדוזה (באנגלית: Meduza; לעיתים מסוגנן כ-MEDUZA) הוא הרכב מוזיקלי מוזיקה אלקטרונית איטלקית המורכב מלוקה דה גרגוריו, מטיאס ויטלה וסימון ג'יאני.
קריירה

ב-1 בפברואר 2019, הלהקה הוציאה, בשיתוף עם הלהקה הבריטית, גודבויז (אנ'), את הסינגל "Piece of Your Heart". השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון בבולגריה, למקום הראשון במקסיקו, למקום הראשון ברוסיה, למקום הראשון בסרביה ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב בארצות הברית.
ב-11 באוקטובר 2019, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת הבריטית, בקי היל, והלהקה הבריטית, גודבויז (אנ'), את הסינגל "Lose Control". השיר הגיע, בשיאו, למקום השני במצעד שירי הדאנס הבריטי ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב בארצות הברית.
ב-14 בפברואר 2020, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת הבריטית, SHELLS, את הסינגל "Born to Love".
ב-30 באוקטובר 2020, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם הזמר-יוצר האירי, דרמוט קנדי, את הסינגל "Paradise". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הראשון בהונגריה, למקום הראשון במצעד הסינגלים האירי ולמקום השני במצעד הדאנס הבריטי.
ב-14 במאי 2021, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם Elroii, את הסינגל "Headrush".
ב-29 באוקטובר 2021, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם המוזיקאי האירי, הוזייר, את הסינגל "Tell It to My Heart". השיר הגיע, בשיאו, למקום העשירי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  "Billboard Dance Chart Upstarts: Meduza, Hilary Roberts & Matmos". Billboard.com. ארכיון מ-2019-04-30. נבדק ב-2019-06-29.
↑  "Meduza". Grammy.com. The Recording Academy. 24 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 9363 4394  MusicBrainz: 016b6741-a443-492c-ae7f-fb0378d3270e
מדינת נאו-אינקה

| --- | --- |
סמל

 ממשל
 משטר:  מונרכיה אבסולוטית
 שפה נפוצה:  קצ'ואה
 עיר בירה:  וילקבמבה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אמריקה הדרומית
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  1537
 פירוק:  הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה
 תאריך:  1572
 ישות קודמת:  אימפריית האינקה
 ישות יורשת:  האימפריה הספרדית
 שליטים בולטים:  מאנקו אינקה יופאנקי (מנהיג ראשון) טופאק אמארו (מנהיג אחרון)
 דמוגרפיה
 דת:  דת האינקה
 שונות
 
 גבולות מדינת נאו-אינקה בשיא התפשטותה
 
מדינת נאו-אינקה (בספרדית: Estado neoincaico) או גם ממלכת וילקבמבה (Reino de Vilcabamba) הייתה מדינת של האינקה שהוקמה ב-1537 בווילקבמבה על ידי מאנקו אינקה יופאנקי (בנו של קיסר האינקה ואיינה קאפאק). היא נחשבת לשריד של אימפריית האינקה (1438–1533), שהתמוטטה לאחר הכיבוש הספרדי באמצע שנות ה-30 של המאה ה-16. מדינת נאו-אינקה התקיימה עד 1572, אז נכבש מעוז האינקה האחרון, והשליט האחרון, טופאק אמארו (בנו של מאנקו), נשבה והוצא להורג.
היסטוריה > נסיגת האינקה לווילקבמבה

אזור וילקבמבה היה חלק מאימפריית האינקה מאז שלטונו של פאצ'אקוטי (1438–1471). במהלך הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה הכתיר הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו את טופאק ואייפה (Túpac Huallpa), אחיו של אטוואלפה, קיסר האינקה האחרון, כקיסר (בפועל "שליט בובה"). טופאק ואייפה מת חודשיים אחרי הכתרתו. לאחר מותו, הצטרף אחיו החורג, מאנקו אינקה יופאנקי לפרנסיסקו פיסארו ודייגו דה אלמגרו. כשהכוח של פיסארו הגיע לקוסקו, בירת אימפריית האינקה, ביקש פיסארו מהקאסיקים להכיר במאנקו בתור הקיסר שלהם. לאחר מכן הצטרף מאנקו אינקה לדייגו דה אלמגרו ולארננדו דה סוטו במרדף אחר קיסקיס, המפקד של צבאו של אטוואלפה.
כאשר פרנסיסקו פיסארו עזב את קוסקו עם אלמגרו בדרך לחאוחה (אנ') במרדף אחר קיסקיס, הוא השאיר את אחיו הצעירים גונסאלו (אנ') וחואן פיסארו (אנ') כמושלים מטעמו, וחיל מצב של מאה ותשעים איש בעיר. האחים של פיסארו התעללו במאנקו אינקה (בין השאר גונסאלו חטף את אשתו של מאנקו אינקה ואנס אותה) עד שבסופו של דבר הוא ניסה להימלט בשנת 1535. הוא נכשל, נלכד ונכלא. ארננדו פיסארו (אנ'), שחזר אז מספרד בשליחות אחיו אל מלך ספרד, שחרר אותו ואף התיר לו לצאת למסע דתי שבו, כך הבטיח לו מאנקו, הוא ישוב עם פסל זהב גדול של אביו ואיינה קאפאק. זו הייתה טעות מצידו של פיסארו. בפועל ארגן מאנקו אינקה באמצעות שליחיו מרד נגד הספרדים והורה לגייס את כל הלוחמים שניתן היה. הוא הצליח לגייס צבא של 200,000 לוחמי אינקה והטיל מצור על קוסקו בתחילת 1536. במקביל שלח מאנקו את קיסו יופאנקי (Quiso Yupanqui), אחד ממצביאיו, לעצור כל ניסיון להגיש סיוע לעיר הנצורה. קיסו הצליח להשמיד ארבע משלחות סיוע שנשלחו על ידי פרנסיסקו פיסארו מלימה, שזה עתה נוסדה, על ידי הטמנת מארבים בקניונים שבהם הספרדים לא היו מסוגלים להשתמש בסוסיהם. כשהוא מעודד מהצלחות אלו, הורה מאנקו לקיסו להשמיד גם את לימה. אלא שלימה הייתה במישור והספרדים השתמשו בסוסיהם והצליחו להרוג את קיסו ושאר המפקדים שנעו בראש צבא האינקה התוקף, וצבא האינקה התפזר.
בתקופת המצור עבר מאנקו אינקה להתגורר באויאנטאיטמבו, עיירה קרובה לקוסקו. ארננדו פיסארו ניסה ללכוד אותו באמצעות חיל משלוח שיצא מקוסקו, אבל העיירה הייתה מוגנת היטב ולאחר שהאינקה הציפו את השטח שבו היה חיל המשלוח (מה שמנע הפעלת סוסים) נאלץ ארננדו לסגת. לאחר עשרה חודשים של מצור כשדייגו דה אלמגרו שב ממסעו הכושל לצ'ילה והתקרב עם צבאו לקוסקו נאלץ מאנקו להפסיק את המצור. אלמגרו השתלט על קוסקו והכתיר את אחיו למחצה של מאנקו אינקה פאויו אינקה כקיסר האינקה, (בפועל שליט בובה).
מאנקו אינקה החליט שאויאנטאיטמבו קרובה מדי לקוסקו שבשליטת הספרדים, והוא נסוג מערבה למרכז האינקה בוויטקוס. דייגו דה אלמגרו שלח את הסגן שלו, היהודי המומר רודריגו אורגונייס (אנ'), לרדוף אחריו עם 300 ספרדים ובני ברית אינדיאנים רבים. אורגונייס כבש את ויטקוס ביולי 1537, בזז אותה ולקח שבויים רבים, אך מאנקו נמלט.
בשנת 1539 שרד מאנקו אינקה פשיטה נוספת של הספרדים בפיקודו של גונסאלו פיסארו (אנ') שכללה חיל משלוח ובו 300 חיילים ספרדים ובני ברית אינדיאנים. הספרדים והאינקה נלחמו בקרב בוואיינה פוקארה (Huayna Pukara - מבצר ואיינה), ממערב לוויטקוס. מספר ספרדים ואינדיאנים נהרגו, אך מאנקו שוב נמלט. פיסארו שהה באזור יותר מחודשיים בחיפוש אחר מאנקו ללא הצלחה, אך לכד את אשתו הראשית של מאנקו, קורה אוקיו (Cura Ocllo), והיא הוצאה להורג תוך עינויים קשים.