מריו דה אנדרדה
שבוע האמנות המודרנית

תוך מסעות איסוף הפולקלור שלו, אנדרדה קיבץ סביבו קבוצת חברים מקרב האמנים והכותבים הצעירים של סאו פאולו, שכמותו היו מודעים לתנועה המודרניסטית ההולכת וגדלה באירופה. כמה מהם נודעו אחר כך כ"גרופו דוס סינקו " (קבוצת החמישה) שכללה את אנדרדה, המשוררים אוסוולד דה אנדרה (ללא קשר משפחתי) ומנוטי דל פיצ'יה, והאמנים טרסילה דו אמראל ואניטה מלפטי. מלפטי שהתה באירופה לפני מלחמת העולם הראשונה, והציגה בפני סאו פאולו את האקספרסיוניזם. ג'ק א. טומלינס, מתרגם ספרו השני של אנדרדה, מתאר בהקדמתו אירוע מכריע במיוחד בהתפתחות הפילוסופיה המודרניסטית של אנדרדה. בשנת 1920 הוא פגש את הפסל המודרניסטי ויקטור ברסרה, וקנה ממנו פסל בשם "דמותו של המשיח", שתיאר את ישו כברזילאי עם שיער קלוע. משפחתו הייתה המומה וזעמה על כך. אנדרדה, שהופתע מתגובתם, נסוג לחדרו והסתגר בו לבדו, ובהמשך, כפי שמופיע בהרצאה שתורגמה על ידי טומלינס, הוא נזכר כי - בעודו "נסער" מכך - הוא יצא למרפסת שלו ו"הביט למטה בכיכר שלמרגלותיו מבלי לראות אותה בפועל."
במשך שנתיים עבד אנדרדה על ספר שיריו השני שנשא את הכותרת העיר ההזויה - פאוליסיה דסוואריאדה (Paulicéia Desvairada, בפורטוגזית). שהיה הקונטרוברסלי ובו זמנית המשפיע ביותר שלו. אותו ערך בהדרגה עד למחצית מגודלו המקורי.
שירים אלה היו שונים לחלוטין מיצירתו הפורמלית והמופשטת הקודמת. המשפטים השתנו מאוד באורכם ובמבנה התחבירי שלהם, והורכבו בעיקר מתיאורים אימפרסיוניסטים ומפוצלים, השזורים בקטעי דיבור הנשמעים מקוטעים בניב המקובל בסאו פאולו. נושא הדברים נראה לעיתים קרובות המום ממבוך הדיאלוג שקטע אותו ללא הרף.
לאחר השלמת השירים, אנדרדה כתב את מה שכינה "הקדמה מעניינת במיוחד", בניסיון להסביר במבט לאחור את ההקשר התאורטי של השירים (אם כי חוקר הספרות ההשוואתית ברוס דין וויליס הציע כי התיאוריות של ההקדמה קשורות יותר לעבודותיו המאוחרות של אנדרדה מאשר לספר שיריו פאוליסיה דסוואריאדה). ההקדמה היא מחאתית ("הקדמה זו - אמנם מעניינת - אולם חסרת תועלת") אך שאפתנית, ומציגה תיאוריה לא רק של שירה אלא של אסתטיקה של השפה, כדי להסביר את החידושים בשיריו החדשים. אנדרדה מסביר את סבך השפה במונחים מוזיקליים.
עם זאת, הוא מבחין בין שפה למוזיקה בכך ש"מילים אינן מתמזגות כמו תווים; אלא מתערבבות זו עם זו, והופכות לבלתי מובנות." עם זאת, כפי שציין וויליס, יש פסימיות בדברי ההקדמה הללו; באחד מקטעי המפתח שלה, משווה אנדרדה בין שירה לבין עושרה המוסתר של עיר הזהב האגדית אל דוראדו, שלעולם לא ניתן יהיה להשיבו.
בשנת 1922, תוך כדי הכנתו לדפוס של פאוליסיה דסוואריאדה, אנדרדה שיתף פעולה עם מלפטי ואוסוולד דה אנדרדה ביצירת אירוע יחיד שיציג את עבודותיהם לקהל הרחב: שבוע האמנות המודרנית (Semana de Arte Moderna). האירוע כלל תערוכות של ציורים של מאלפטי ואמנים אחרים, הקראות והרצאות בנושא אמנות, מוזיקה וספרות. אנדרדה היה המארגן הראשי והדמות המרכזית באירוע, שהתקבלה בספקנות אך בנוכחות גבוהה. הוא העביר הרצאות הן על עקרונות המודרניזם והן על יצירתו במוזיקה עממית ברזילאית, וקרא את "הקדמתו המעניינת ביותר". באירוע השיא של שבוע זה, הוא הקריא שירים מתוך פאוליסיה דסוואריאדה. השימוש שעשה בשיריו בפיסוק חופשי ובמשלב דיבורי עממי המקובל בסאו פאולו, למרות הקשריו המודרניסטים האירופיים של אותה תקופה, היה חדש לגמרי לברזילאים. הקריאה לוותה בקינטורים ולעג מתמשכים, אך אנדרדה התמיד, ובהמשך גילה שחלק גדול מהקהל מצא זאת כמהלך מכונן. זה צוטט לעיתים קרובות כאירוע מצמיח בספרות הברזילאית המודרנית.
קבוצת החמישה המשיכה לעבוד בשנות העשרים של המאה העשרים, ובמהלכה התגבש המוניטין שלהם והעוינות כלפי עבודתם פחתה, אך בסופו של דבר הקבוצה התפצלה; כשאנדרדה ואוסוולד דה אנדרדה חוו משבר רציני (וציבורי) ביניהם בשנת 1929. קבוצות חדשות נוצרו מתוך רסיסי המקור, ובסופו של דבר תנועות מודרניסטיות רבות ושונות יכלו ליחס את מקורותיהן לשבוע האמנות המודרנית.