ט"ו בשבט (מועד)
מנהגים בארץ ישראל בעת החדשה > נטיעות בארץ ישראל

בשנת ה'תרמ"ד (1884) בחרו אנשי יסוד המעלה לנטוע את עצי הפרי של המושבה בט"ו בשבט. באותה שנה ניטעו כ־1,500 עצי פרי ובהם אתרוגים ורימונים. עליהם הוסיפו בימים הבאים כאלף עצים נוספים של זיתים, תאנים ותות. על מאורע זה כתב בן המושבה:
ועוד ניטע ... כי חוץ ממה שיהיה רווח גדול מהפירות ... הלא גם כן נצרך לבריאות, כי האדם עם עץ השדה הוא חברה אחת, וזה בלא זה אין להם חיים טובים. לזאת ראשית עיסוקינו הוא בנטיעות, כי כן הורה לנו הבורא עולם – טרם כל לעסוק בנטיעות, כי גם הוא עשה כן, כמו שכתוב: ויטע אלוהים גן בעדן.
בשנת ה'תרמ"ח (1888) פרסם המורה והסופר זאב יעבץ, במאמרו "על דבר חינוך ילדי האיכרים בארץ ישראל", תוכנית חינוכית שבה הציע בין היתר לציין בט"ו בשבט את "חג האילנות". מאמר זה נשלח גם כתזכירים אל מיכאל ארלנגר, ממייסדי "כל ישראל חברים" ובית הספר החקלאי מקווה ישראל ויועצו של הברון אדמונד דה רוטשילד, וכן אל הברון רוטשילד עצמו.
בט"ו בשבט בשנת ה'תר"ן (1890) יצא זאב יעבץ עם תלמידיו מבית הספר בזכרון יעקב לנטיעות לכבוד היום. אז לראשונה בוצעו הנטיעות בט"ו בשבט כפעולה חינוכית וחגיגית. נימוקו של יעבץ למעשה זה:
למען חבב את הנטעים, נטעי הארץ אשר נטע ה' לאבותינו לשבוע מטובם ולהתענג מיופיים, יש לבית־הספר לעשות יום טוב את היום אשר נועד מימי קדם בישראל לראש השנה לאילנות, לערוך בו במערכת, ברוב חן והדר, את העצים, הנטעים, השושנים.
לטענת חזקי שוהם, מי שקשר נטיעות ציבוריות לט"ו בשבט בתרבות הרווחת היה המחנך חיים אריה זוטא, שכתב על כך מאמר בעיתון השקפה ב־1904. ב־1906, באספה השנתית של אגודת המורים העברים בארץ ישראל, שכנע זוטא את עמיתיו המורים שעדיף לקשור "יום טבע" עם ט"ו בשבט ולא עם ט"ו באב, שהיה ההצעה המתחרה, ושכדאי לשלב בו נטיעות. לטענת שוהם, זוטא קיבל השראה לרעיון מ"יום העצים והיערות" שהיה נהוג בארצות הברית בשנים אלו.
בט"ו בשבט תרס"ז (1907) התקיים במקווה ישראל טקס הנטיעות הראשון, בהשתתפות 300 תלמידי בתי ספר שונים. יוזמה זו נקלטה במושבות עבריות נוספות, ובשנת 1908 הכריזה הסתדרות המורים על ט"ו בשבט כ"חג הנטיעות". בתל אביב חגגו את ט"ו בשבט בתהלוכה של ילדי העיר כבר בשנתה הראשונה ב-1910, ברם מאחר שבאותה שנה הייתה שנת שמיטה, נשאו הילדים זרי פרחים במקום שתילים.
ילדים נוטעים עצים לאורך שדרות קרן קיימת לישראל בתל אביב (כיום שדרות בן-גוריון) בט"ו בשבט תרצ"ו (1936)
ילדי גן בתל אביב בנטיעות ט"ו בשבט, 1946
חברי קיבוץ גן שמואל, ילדים ומבוגרים, נוטעים עצים לכבוד ט"ו בשבט; סוף שנות ה־40
ילדים צועדים לנטיעות ט"ו בשבט, שנות ה־40
נטיעות ט"ו בשבט ביער קריית גת בשיתוף עם חיילי צה"ל
חגיגות ט"ו בשבט הראשון בארץ תחת השלטון הבריטי נערכו בינואר 1919. רונלד סטורס, מושל ירושלים, יחד עם דוד ילין פנו למיס אנני לנדאו כדי לארגן יחד עם ראשי בתי ספר נוספים בירושלים חגיגת נטיעות על הר הצופים, היכן שעתידה הייתה לקום האוניברסיטה העברית. 3000 תלמידים לבושים במיטב מחלצותיהם צעדו משער דמשק לכיוון הר הצופים, מלווים בתזמורת הצבא הבריטי. את 500 שתילי העצים סיפקה קרן קיימת לישראל. עם הזמן נהייתה הקרן הקיימת לישראל לשותף העיקרי של מערכת החינוך ולימים גם של הרשויות המקומיות בארגון טקסי הנטיעות בט"ו בשבט. דוגמה לרושם החגיגי שיש בנטיעות אלו מובע בשיר העממי "כך הולכים השותלים":
”כָּךְ הוֹלְכִים הַשּׁוֹתְלִים: רֹן בַּלֵּב וְאֵת בַּיָּד, מִן הָעִיר וּמִן הַכְּפָר, מִן הָעֵמֶק, מִן הָהָר – בְּט"וּ בִּשְׁבָט! בְּט"וּ בִּשְׁבָט!...” (מילים:יצחק שנהר; לחן: ידידיה אדמון)
החל משנות העשרים של המאה העשרים, נקודת נטיעה מרכזית של ראשי התנועה הציונית הייתה מוצא, שם נערכו טקסי נטיעות בסמוך לעץ ברוש אותו נטע הרצל בדרכו חזרה מירושלים ליפו, ב-2 בנובמבר 1898 (י"ז בחשוון תרנ"ט). ב-1920 היו אלה יו"ר ועד הצירים מנחם אוסישקין והנציב העליון הבריטי, היהודי סר הרברט סמואל ולצידם שלושת אלפים ילדים אשר נטעו 500 שתילים. גם לאחר קום המדינה חודשה מסורת הנטיעה הסמלית באתר על ידי נשיאי המדינה ובמקום נטעו עצים מהנשיא זלמן שזר ועד לנשיא חיים הרצוג.