stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעמד האישה ביהדות
צניעות האישה

ההתנגדות למנהיגות נשית מבוססת פעמים רבות על הנימוק של צניעות האישה.
אף שגברים ונשים כאחד נדרשים ללכת בצניעות ללא הדגשת הגוף והמיניות, ההלכה מקפידה יותר על גברים באיסורים הקשורים בראיית נשים (איסור הסתכלות בערווה) ובשמיעתן (קול באישה ערווה), בשל הגירוי המיני והאיסורים העלולים להיגרם מכך. כך למשל מנסח זאת השולחן ערוך: 'צריך אדם להתרחק מהנשים מאד מאד... פגע אשה בשוק, אסור להלך אחריה, אלא רץ ומסלקה לצדדין או לאחריו... והמסתכל אפילו באצבע קטנה של אשה ונתכוין ליהנות ממנה, כאִלו נסתכל בבית התורף [=ערווה] שלה. ואסור לשמוע קול ערוה או לראות שערה. והמתכוין לאחד מאלו הדברים, מכין אותו מכת מרדות. מימושם של איסורים והמלצות אלו קשה מאוד במרחב שבו מצויות גם נשים, וכך מתבקש גם מהנשים צמצום של נוכחותן למינימום האפשרי והפרדתן מן הגברים ככל הניתן. צמצום זה נעשה אגב שימוש מדרשי נרחב בפסוק מתהלים: "כָּל כְּבוּדָּה בַת מֶלֶךְ פְּנִימָה" (תהלים מה, יד). כך למשל כותב הרמב"ם: '...לפי שכל אשה יש לה לצאת ולילך לבית אביה לבקרו, ולבית האבל, ולבית המשתה לגמול חסד לרעותיה ולקרובותיה, כדי שיבואו הם לה, שאינה בבית הסוהר עד שלא תצא ולא תבוא. אבל גנאי הוא לאשה שתהיה יוצאה תמיד, פעם בחוץ, פעם ברחובות, ויש לבעל למנוע אשתו מזה, ולא יניחנה לצאת אלא כמו פעם אחת בחודש, או פעמים בחודש כפי הצורך, שאין יופי לאשה אלא לישב בזווית ביתה, שכך כתוב: כל כבודה בת מלך, פנימה'. בכך נדחקים רגליהן, קולותיהן ונוכחותן של הנשים מן המרחב הציבורי כולו.
בנוסף, ההלכה מקפידה יותר על נשים בלבושן והנהגתן בפני גברים במטרה לשמור על צניעותן. היא עוסקת בהרחבה באופי בגדי הנשים הנחשבים צנועים ואוסרת שירת סולו או ריקוד של נשים בפני גברים. ישנן קבוצות בציבור החרדי שבהן מקובל כי אישה אינה מדברת בפני ציבור גברים. חז"ל פסקו שאישה לא תהיה מורה לילדים קטנים כדי שלא תגיע למפגש עם אבותיהם של התלמידים באופן שעלול להוביל לפריצות. איסור זה חל אף על גבר, אך רק אם הוא רווק.
אולם רבנים והוגים דתיים כתבו, בעיקר על דברי הרמב"ם הכותב את דעתו על ההרגל הראוי לאישה אך גם בנוגע לגבר, כי בכל מה שאינו נתון לקביעה הלכתית מובהקת - הרי שהוא נתון לפי האופי התרבותי של הזמן והמקום הנוכחיים, ואין להלכה מטרה להדחיק את הנשים או למנוע מהן נוכחות. אחרים הוסיפו להסביר את ההרגלים המוזכרים בהלכה והביטויים הקשים על נשים כעצות וכתוכחות של חז"ל מפני הרגלים מגונים, למשל הגמרא האומרת כי "אישה חמת מלא צואה, פיה מלא דם והכל מחזרים אחריה" היא בעצם תוכחה נוקבת לגברים שרואים באישה מילוי צורך מיני ולא קשר זוגי, ועל כן חז"ל גינו זאת ואמרו שאם האישה נתפסת רק ככלי מיני, חומרי, בלבד, הרי שהחומר הזה אינו אלא "צואה ודם".
זכות לקניין

על פי התלמוד הבעל חייב לפרנס את אשתו, אך מאידך מחזיק ברכושה וקובע כיצד להשתמש בו. רכוש האישה מלפני נישואיה נותר שלה, ואילו הרווחים מהקרן של אותו רכוש שייכים לבעלה וכן משכורת האישה שייכת לבעלה. ביכולתה של האישה לוותר על הסדר זה ולא למסור לבעלה את משכורתה ומעשי ידיה, ובמקביל בעלה לא יהיה חייב לפרנס אותה ('איני ניזונת ואיני עושה').
כאמור בתקופת התנ"ך בנים בלבד היו יורשים את נחלת האב או את רכושו, אך במקרה שמת האב ללא בנים, כמקרה בנות צלפחד, הבנות היו יורשות את אביהן. אישה אינה יורשת כלל את בעלה וילדיה. מתקנת חכמים, כאשר אב המשפחה נפטר, הבנות מקבלות מהירושה קצבת קיום עד לנישואיהן. במקרה של בת רווקה מחויבים אחיה לספק את כל צרכיה מתוך העיזבון, עד לחתונתה, כולל נדוניה. החובה לדאוג לפרנסת הבנות ולצרכיהן קודמת לדאגה לפרנסת הבנים ולחלוקת הירושה בין הבנים. במקרה של ירושה קטנה, היא משמשת לפרנסת הבנות והבנים נאלצים לדאוג לעצמם, גם אם יצטרכו לקבץ נדבות.
בעת החדשה הונהג ביהדות אשכנז להקנות לבת מחצית מירושתו של בן זכר, באמצעות שטר חצי זכר, וכן שהבעל והאישה יתחייבו לנהל את רכושם באופן שוויוני.
בחלק מהקבוצות החרדיות, במיוחד הליטאית בישראל, לומדים הגברים שנים רבות בכולל ואינם עובדים, בעוד שנשותיהן, בעיקר בצעירותן, נושאות בעיקר עול פרנסת המשפחה. בציונות הדתית הנוהג נפוץ פחות.
זכות בחירה

באופן היסטורי, וכמו בשאר התרבויות, לנשים לא הייתה זכות לבחור ולהיבחר לגופים ציבוריים ייצוגיים. בתקופת הדיונים על הקמת מוסדות היישוב היהודי בארץ ישראל לאחר הכיבוש הבריטי, התעוררה מחלוקת בשאלת זכות הבחירה לנשים, נושא שהיה במחלוקת באותה תקופה גם במדינות דמוקרטיות רבות - בבריטניה עצמה הוענקה הזכות לנשים בהדרגה בתקופה זו, בין 1918 ל-1928. האספה שהתקיימה ביולי הסכימה על פשרה, לפיה נשים יורשו לבחור אך לא להיבחר, אולם באספה נוספת שנערכה בדצמבר הוחלט על שוויון זכויות פוליטי לנשים ואף נבחרה אישה לוועד הזמני. מתנגדי ההחלטה איימו בהקמת מוסדות ייצוגיים נפרדים שהיו עשויים לזכות לתמיכת רוב היישוב היהודי. הבחירות עצמן נדחו שוב ושוב. ועידת המזרחי באמסטרדם החליטה להשתתף בבחירות, חרף התנגדות רבנים רבים. הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים של כנסת ישראל היו בשנת 1920. באפריל הן נערכו בכל הארץ, אך בירושלים הן נדחו על רקע החשש מהחרמתן, והתקיימו במאי כשהן כוללות שני סוגי קלפיות, קלפי "כשרה" וקלפי רגילה. בקלפיות הכשרות הצביעו גברים בלבד וקולם נספר פעמיים - גם עבור הנשים. בבחירות אלו התמודדו נשים הן ברשימות נפרדות והן ברשימות מעורבות וזכו לראשונה לכוח פוליטי רשמי. ב-1926 התקיימו הבחירות לאספת הנבחרים השנייה על בסיס שוויון זכויות מלא, ובמושב הראשון של אספת הנבחרים החדשה הוכרז רשמית על שוויון זכויות לנשים בכל התחומים.
בפולמוס זה התבטאו רבנים רבים נגד מתן זכות בחירה לנשים, ובראשם הרב חיים עוזר גרודזנסקי והרב קוק. נימוקיו של הרב קוק הסתמכו על שיקולים הלכתיים, לאומיים ומוסריים. הוא גרס שהמסורת משקפת נורמה שלפיה יש למנוע עירוב בין נשים לגברים באספות ציבוריות, וכן שעשייה ציבורית נועדה לגברים בלבד. לאומית, הוא גרס שרוח האומה משתקפת בתנ"ך, שהציונות נסמכת עליו בתובעה זכות לחידוש חייה הלאומיים בארץ ישראל, וחידוש זכות בחירה לנשים יחזק את טענת מתנגדי הציונות שהיהדות התנתקה ממורשתה. מוסרית, הוא טען שהפוליטיקה 'רקובה' ועירוב נשים בה יעכב את מימוש האידיאל של חברה שבה יחסי אנוש תקינים. בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה, ציין כי שני רבנים אלה ורוב האחרים לא השתמשו במילה "אסור" אלא ב"לא ראוי" וכדומה. לאחר מאבק ממושך, ואחרי שעמדתם לא התקבלה וניתנה זכות בחירה לנשים, גם הפוסקים שהתנגדו לנתינתה תמכו בכך שנשים יממשו אותה כמו הגברים.
לעומתם, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שהיה נשיא תנועת המזרחי ובהמשך הרב הספרדי הראשי לארץ ישראל, והרב חיים הירשנזון צידדו לכתחילה בזכות בחירה לנשים, ואף בזכותן להיות נציגות נבחרות. כך כתבו בהמשך רבנים דתיים לאומיים בולטים נוספים, כדוגמת הרב יעקב אריאל והרב זלמן מלמד. תומכי זכות הבחירה לנשים טענו כי בדמוקרטיה אין איסור שררה לנשים מפני שהציבור מקבל אותן בהסכמה ושחשש לפריצות אינו קיים בחברה מתוקנת.
שירות צבאי והשתתפות בלחימה

חז"ל פסקו שאישה לא תישא כלי נשק ולא תשתתף במלחמה, מפני שאין דרכה בכך, אלא אם כן מדובר במלחמת מצווה. המשנה קובעת שבמלחמת מצווה יוצאים "חתן מחדרו וכלה מחופתה". רוב הפוסקים הבינו שכלות מסייעות באופן לוגיסטי, ויש שפירשו שיוצאות לקרב, אך ב"מלחמת רשות" מוסכם על כולם שאין לאישה לצאת למלחמה.
רוב הרבנים אוסרים על גיוס בנות לצה"ל על פי התפיסה המבוטאת במאמר חז"ל בתלמוד: "איש דרכו לכבוש ואין אישה דרכה לכבוש". כלי נשק מוגדרים בהלכה כלבוש גברי ואסור לאשה ללבוש לבוש גברי, כפי שלאיש אסור ללבוש לבוש נשי. לכך מתווספות בעיות הכרוכות בשירות עם גברים, כגון ייחוד, קלות ראש עם נשים, שיחות חיבה בין גברים לנשים ועוד.
מיעוט של רבנים מהציבור הדתי לאומי, כגון רבני בית הלל, מתיר לבנות ללכת לצבא. הרב שלמה גורן התיר לנשים מסוימות להתגייס. בעשור השני של המאה ה-21 הוקם ארגון "אלומה", במטרה לעזור למתגייסות דתיות לעבור את השירות הצבאי תוך שמירת תורה ומצוות והוקמה מכינה קדם צבאית לבנות דתיות בשם צהלי. בכל אופן בציונות הדתית מופנות הבנות בעיקר לשירות לאומי. רבני הציבור החרדי אוסרים באופן גורף גם שירות לאומי.
היחס לאלימות נגד נשים

אלימות נגד נשים היא תופעה חברתית הכוללת אלימות פיזית, אלימות מילולית, התעללות נפשית, תקיפה מינית ועוד.
בתנ"ך אין מקרים של הכאת אישה בידי בעלה. עם זאת, בפרשת פילגש בגבעה גבר שחשש לחייו הציע להמון את פילגשו כקורבן חלופי. ההמון המתעלל נענש בחומרה. יפתח הגלעדי נדר להקריב את מי שיכנס הראשון בדלת ביתו ומי שנכנסה הראשונה הייתה ביתו היחידה ולפי מספר דעות הקריב אותה (או בודד אותה), חז"ל גינו את יפתח, ואמרו שהיה רשאי יפתח להתיר את נדרו משום שלא התכוון להקריב אדם כאשר נדר את נדר, ומתייחסים לפרשת בת יפתח כאל דוגמה לחוסר שיקול דעת. בתלמוד ובמקורות מאוחרים יותר תועדו מקרי אלימות פיזית כנגד נשים. מתועדים גם מקרים של רצח נשים בידי בעליהן.
לפי ההלכה, החובל באדם אחר, חייב לפצותו. דין זה חל גם על פגיעה בנשים. בספרות הרבנית יש גילויי סלידה מבעלים אלימים ובתקופות שונות תוקנו תקנות מיוחדות למניעת אלימות זו, הן בדיני משפחה, הן במישור המשפט הפלילי והן במישור האזרחי.
מעמד האישה בזרמים היהודיים בימינו > ביהדות האורתודוקסית

ביהדות האורתודוקסית, בהמשך למקורות היהדות, מיועדים לאישה תפקידים שונים מתפקידיו של האיש. תפילות ואירועים נוספים מתקיימים בהפרדה מגדרית על מנת למנוע הסחת דעת וקלות ראש. האישה אינה חייבת בתפילה במניין, ונוכחות נשים בבתי הכנסת נמוכה יותר מזו של גברים. חוסר הסימטריה בין מקום הגברים למקום הנשים בתפילה מודגם בעזרת הנשים בבתי הכנסת.
בשלהי המאה העשרים החלה בישראל פעילות של פמיניזם דתי (בעיקר בקרב הציבור הדתי-לאומי) במטרה להביא לשינוי במעמד האישה ביהדות האורתודוקסית. את המאבק לשיפור מעמדה של האישה ביהדות מובילים כיום ארגונים העוסקים בהיבטים שונים של מעמד האישה בישראל ומאבק בהדרת נשים. הגדול והבולט שבהם הוא 'קולך'. ארגונים אלה עוסקים בעיקר בטיפול בסרבות גט, בתלמוד תורה לנשים במדרשות תורניות לנשים ובמסגרות אחרות. הם עוסקים גם בהצמחת טוענות רבניות ופוסקות (או יועצות) הלכה ובניסיונות להכשיר נשים אורתודוקסיות לתפקידי רבנות. כמו כן מוקדשות לנושא כמה קבוצות פייסבוק.
מעמד האישה בזרמים היהודיים בימינו > ביהדות הקונסרבטיבית והרפורמית

במחצית השנייה של המאה ה-20 חל שינוי גדול במעמד האישה בקרב הזרמים הלא-אורתודוקסיים. ביהדות הקונסרבטיבית וביהדות הרפורמית נוטלות נשים חלק במגוון פעילויות שאסורות או אינן מקובלות בדרך-כלל ביהדות האורתודוקסית כמו: להיות חלק ממניין, לעלות לתורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין, להיות חזנית (שליחת ציבור) וקוראת בתורה (בעלת קורא). בארצות הברית הונהגה בקרב הרפורמים ישיבה מעורבת (או "משפחתית") בבית הכנסת כבר בשנות ה-50 של המאה ה-19, אם כי גם הקיצוניים ביותר מבין חברי הזרם בגרמניה שמרו על עזרת הנשים עד מלחמת העולם השנייה. התפתחות ההתייחסות השיוונית לנשים בהמשך ליוותה את התפתחות הפמיניזם בחברה הכללית.
נשים ראשונות הוסמכו לרבנות בשנות ה-70 של המאה ה-20. כיום נשים משמשות כרבות בכל הזרמים הלא-אורתודוקסיים, ובכלל זה הן משיאות זוגות, ובזרמים שבהם הדבר מקובל, פוסקות הלכה.
מעמד האישה בזרמים היהודיים בימינו > ביהדות הקראית

ביהדות הקראית, זרם המסתמך על המקרא בלבד, נשים נחשבו כשוות לגברים מבחינת הזכויות והחובות הדתיות, וחכמי הקראים הביעו יחס חיובי לנשים. אמנם ישנן מצוות בתורה שמיועדות רק לגברים ואחרות שמיועדות רק לנשים, אך בנוגע לכל שאר המצוות מעמדן שווה לגברים.
מובן שכל הנושאים הנוגעים ליחס השונה לנשים ולגברים במקרא תקפים עד ימינו ביהדות הקראית, משום שמקורם בפשט של התורה. הקראים חידשו בדורות האחרונים הלכה שלפיה בית דין יכול לתת גט במקום הבעל במקרים מסוימים של עגינות.
הקראים מחמירים בדיני טהרה, לנשים ולגברים כאחד, והטמאים אוכלים בשולחן נפרד וצריכים לשמור על בידול ולא להיכנס לבית הכנסת. עיקרון אחיד זה מקשה במיוחד על האישה, שמדי חודש יש לה טומאת נידה הנמשכת שבעה ימים.
האישה במחשבת זמננו

התמונה שמצטברת מהסקירה למעלה על מעמד האישה ביהדות; החל מתקופת המקרא, דרך חז"ל, ימי הביניים ולאורך דורות רבים; אופיינית לעולם כולו עד למאה האחרונה. האישה היהודייה, כמו נשים נוצריות, מוסלמיות ואחרות, נעדרה ממוקדי היצירה וההשפעה התרבותית. היא נעדרה לחלוטין מן היצירה, המשפט, הפסיקה וההנהגה הציבורית, וכן מכל מנגנוני השיח הציבורי וקבלת ההחלטות.
התמונה הזאת משתנה בדורות האחרונים, ובייחוד בדור שלנו, ככל שהמציאות המודרנית והפוסט מודרנית הכלכלית והחברתית מאפשרת או כופה על כל הציבורים היהודיים בישראל (ובעולם המערבי כולו) התנהלות שונה במרחב הציבורי הכללי. בכל אחד מן התחומים שנמנו לעיל מתנהלת פעילות עיונית וציבורית ערה ובלתי פוסקת, התובעת את תיקון המצב. אמנם התביעה לתיקונים והפעילות סביבם יוצרת גם גלי התנגדות ותופעות רבות של הקצנה וניסיון להחזיר את הגלגל לאחור, אך למעשה בכל אחד מן התחומים הללו כבר הושגו שינויים נקודתיים רבים, ההולכים ומכרסמים בתמונת ההדרה הכללית. השינויים הנקודתיים נחווים לא פעם כסחף בלתי פוסק המאיים על המשך קיומו של עולם התורה בפרט, ושל הקיום היהודי ההלכתי בכלל, ולא בכדי. בסופו של דבר, הם מתחברים למה שעלול להיות ניסיון גורף לקעקע את תמונת העולם המוצקה והקוהרנטית, כפי שהציעה אותה המסורת היהודית במשך מאות בשנים. ישעיהו לייבוביץ', גרס כי: "הנושא המכונה "האשה ביהדות" הוא עניין חיוני ליהדות היום, יותר מכל הבעיות המדיניות של העם ומדינתו. ההימנעות מטיפול רציני בו מסכנת את המשך קיומה של יהדות התורה והמצוות בעולמנו". ניצניו של השינוי כבר החלו להיראות, להישמע ולהיכתב בשנים האחרונות, ושלא כשינויים הנקודתיים, הם בוחנים את המבנה כולו ומציעים חלופה כוללת למערך שתואר במאמר זה. דוגמאות בולטות להגות תאולוגית פמיניסטית הן עבודותיה של פרופ' רחל אדלר האמריקאית ובישראל פרופ' תמר רוס והרב שג"ר יחד עם רבנים נוספים בישיבת שיח יצחק.
תמונת המצב המסורתית של האישה משתנה כעת גם על ידי תהליכים שכופה המציאות המודרנית, גם על ידי מאבקים נקודתיים לתיקון ולשינוי, וגם על ידי הגות חדשה המתמודדת עם הפמיניזם בכלים תאולוגיים.
ראו גם

הפרדה מגדרית ביהדות
מעמד האישה בישראל
מעמד האישה בחסידות
פמיניזם דתי
אפליית נשים
קול באישה ערווה
מגדר
תלמוד תורה לנשים
אשת יפת תואר
צאינה וראינה
תקנת הרוכלות (1752)
לקריאה נוספת > הגות והלכה > עמדות שמרניות

מנחם מנדל שניאורסון, אל נשי ובנות ישראל – השקפתו על האם, האשה והבת היהודיה, בעריכת זושא וולף, הוצאת קה"ת כפר חב"ד, תשס"ו (וראו מחקרו של אלדד וייל להלן)
יוסף דוב סולובייצ'יק, אדם וביתו – שש מסות על חיי המשפחה, (תרגום: פרופ' אביגדור שנאן), הוצאת מאוצר הרב, ירושלים תשס"ב.
שלמה אבינר, בת מלך: נשים ביהדות, בית אל: הוצאת ספריית חוה, 2005.
יעקב אריאל, הלכה בימינו – מורשתה, לימודה, הוראתה ויישומה, הוצאת מכון התורה והארץ, תש"ע, שער ג', עמ' 155–244.
חיים נבון, גשר בנות יעקב: מעמד האישה בהלכה – בין עבר לעתיד, הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2011 232 עמ'
מנחם אלון, מעמד האישה: משפט ושיפוט, מסורת ותמורה, ערכיה של מדינת יהודית ודמוקרטית, תל אביב 2005.
הרב זמיר כהן, מעמד האישה ביהדות(הקישור אינו פעיל, 23 באוגוסט 2023), באתר הידברות
לקריאה נוספת > הגות והלכה > עמדות הפמיניזם הדתי וביקורת ההלכה

רונית עיר-שי, הפמיניזם הדתי כתיקון עולם (אורכב 02.02.2021 בארכיון Wayback Machine).
תמר רוס, ארמון התורה ממעל לה – על אורתודוקסיה ופמיניזם, הוצאת עם עובד, 2007.
שני המאורות - שוויון בין המינים במבט יהודי חדש. עורך: ד"ר זהר מאור, תשס"ז. בהשתתפות הרב שג"ר, הרב יאיר דרייפוס ואחרים.
רונית עיר-שי, דב שוורץ (עורכים), רוח חדשה בארמון התורה – ספר יובל לכבוד פרופ' תמר רוס עם הגיעה לגבורות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ח 2018.
אהובה אשמן, תל אביב: תולדות חוה, הוצאת ידיעות ספרים, אוקטובר 2008.
אברהם וינרוט, פמיניזם ויהדות, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, 2001.
טלי פרקש, לא מה שחשבתם: "ביהדות האישה שווה יותר מהגבר", באתר ynet, 25 ביוני 2015
חנה קהת, פמיניזם ויהדות. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008.
לקריאה נוספת > מחקרים

מנחם אלון, מעמד האישה - משפט ושיפוט, מסורת ותמורה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2005.
רות למדן, עם בפני עצמן: נשים יהודיות בארץ ישראל, סוריה ומצרים במאה השש-עשרה, תל אביב: הוצאת ביתן, תשנ"ו 1996; מהדורה אנגלית: 2000
רחל אליאור, סבתא לא ידעה קרוא וכתוב: על הלימוד ועל הבּוּרוּת, על השעבוד ועל החירות, ירושלים הוצאת כרמל, 2018
* אלדד וייל, תחילתה של תקופת הנשים – נשים ונשיות במשנתו של הרבי מלובביץ
זאב קיציס, "נשים צדיקות ואדמו"ריות", המורים הגדולים של החסידות, ידיעות ספרים 2023, עמ' 386–407
התריתל

רחוב הכניסה למלאח לאחר הפרעות
התריתל היו סדרת פרעות אנטי-יהודיות בעיר פאס שבמרוקו, שהתרחשו בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות המימונה, בעקבות כישלונם של מורדים מוסלמים מתנגדי הסכם פאס, לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר. במהלך הפרעות פרצו אלפי חיילים מוסלמים והמונים מתושבי העיר פאס למלאח (הרובע היהודי) של העיר, בזזו אותו ותקפו את תושביו היהודים. בפרעות נהרגו 51 יהודים, הועלו באש חלקים גדולים מהמלאח, ו-12,000 תושביו נאלצו להימלט ונותרו ללא קורת גג למשך שבועות ארוכים.
תריתל - אטימולוגיה

"תְרִיתֵל" היא מילה בערבית מרוקאית שקיבלה במרוקו משמעות מקבילה למושג "פוגרום". עוד בכתבים מהמאה ה-19 ניתן למצוא שימוש במילה 'תריתל' כשם לפשיטות של גדודי צבא מרוקאים על המלאח (הרובע היהודי) בערים השונות של מרוקו. כך, למשל, הכומר והארכאולוג הצרפתי לאון ניקולא גודאר, שביקר במרוקו באמצע המאה ה-19, תיאר שכאשר יש פיגור בתשלום המשכורות של גדודי הצבא, הם מפצים על כך על ידי תריתל נגד היהודים – פשיטה על הרובע היהודי וביזתו.
את הפרעות בפאס בשנת 1912 כינו יהודי פאס בשם "ה-תריתל", בהא הידיעה, עקב היקף המאורעות. פירושה המילולי המקורי של המילה תריתל הוא "לנסות לגלות ולדלות חפצים המוסתרים באדמה". בהרחבה, משמעותה גם "ביזה", והיא תיארה בעבר פשיטות של כוחות כפריים על אסמי הדגן העירוניים.
הרקע למאורעות

פרעות נגד יהודים במרוקו לא היו מאורע נדיר בשנים 1900–1912, כחלק מאי היציבות ששררה במרוקו והובילה להפיכתה למדינת חסות צרפתית. במסגרת המרידות שהוביל בו חמארה, שהיה ידוע באכזריותו כלפי היהודים, נערכו מעשי טבח ביהודים בעיר תאזה ב-1903 (40 הרוגים), בעיר סטאת ב-1907 (50 הרוגים) ובקזבלנקה ב-1907 (30 הרוגים). הקהילה היהודית בפאס הצליחה להנצל ממאורעות אלו, אך במאי 1911 גם היא נמצאה בסכנה ממשית עקב מרידה של שבט בֶּרְבֶּרִי. ניסיון של פורעים לפרוץ למלאח (הרובע היהודי) של פאס ולפרוע באוכלוסייה היהודית נבלם בזכות ההגנה שסיפקו חומות המלאח ומאבטחיו.
ב-30 במרץ 1912, כתוצאה ממשבר אגדיר, נחתם הסכם פאס שהפך את מרוקו למדינת חסות של צרפת. סדרי הממשל החדשים כללו מינוי נציב עליון צרפתי, שהיה המושל בפועל, וכן הקמת מנהלות שמילאו את תפקידי המשרדים הממשלתיים ובראשן עמדו פקידים צרפתים. רבים מתושבי מרוקו המוסלמים לא ראו בעין יפה את הפיכתה של ארצם למדינת חסות שכפופה למעצמה זרה. זעם הופנה הן כלפי סולטאן מרוקו מולאי אל-חפיז על "בגידתו" וחתימתו על הסכם פאס, והן כלפי הממשל הצרפתי החדש.
הקהילה היהודית בפאס מנתה בשנת 1912 כ-12,000 נפשות מתוך אוכלוסיית העיר הכוללת שמנתה כ-100,000 נפשות. עם תחילת משטר החסות הצרפתי במרוקו, נהנו יהודי פאס מביטחון רב יותר ולא נקטו עוד בצעדי הזהירות להם הורגלו בתקופת אי היציבות. מנהל בית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בפאס, עמרם אלמליח, תיאר את הרקע לפרעות במכתב ששלח להנהלת כי"ח: "היהודים, שסמכו על הביטחון שהעניקה נוכחות הגדודים הצרפתיים בפאס, לא הסתירו עוד את חפצי הערך שלהם במחבואים, הרווחים גדלו והביאו שגשוג מסוים ברובע. הביזה הורידה הכל לטמיון".
הפרעות

הפרעות פרצו ב-17 באפריל 1912 (ל' בניסן תרע"ב), שבוע לאחר סיומו של חג פסח וחגיגות המימונה על ידי הקהילה היהודית במלאח. ההתנגשות החלה לאחר שכוחות הצבא המוסלמים-מרוקאים בעיר פאס התקוממו נגד המדריכים הצרפתים שלהם וירו בהם למוות. למעלה מ-5,000 חיילים מרוקאים חמושים היטב השתתפו בהתקוממות. לאחר מכן צעדו קבוצות של חיילים מרוקאים לעבר מבנה שגרירות צרפת, אך נתקלו בירי כבד מצד חיילים צרפתים ונסוגו לכיוון המלאח. המלאח של פאס היה רובע מסוגר, מוקף בחומה גבוהה ובפתחו שער גדול. היהודים ניסו לנעול את השער של המלאח תחת מטר יריות החיילים המוסלמים, אך ללא הצלחה. החיילים פרצו למלאח ואחריהם הגיעו גם המוני מוסלמים מתושבי העיר, ובמהלך היומיים הבאים בזזו את החנויות, הבתים הפרטיים ובתי הכנסת במלאח. רכוש יהודי רב נהרס והועלה באש, יהודים רבים נורו למוות או הוכו, ואירעו מקרי אונס של נשים ונערות. ר' שלמה הכהן תיאר את מצבו של המלאח במהלך הפרעות בחיבורו "יומן פאס":
בתי כנסת מהם נשרפו ונהרסו, ספרי תורה קרועים מתגלגלים ברחוב בתוך הבוץ וגויים דורכים עליהם בעוה"ר (בעונותינו הרבים) וספרי תורה שלא נשרפו הוציאו אותם החוצה קרעו אותם, והשליכו אותם כדי שיהיו למרמס לעוברים ושבים, ושברו הכוסות (כוסות של שמן זית לתאורה שבבתי כנסת) וספסלי בתי הכנסת. היהודים, מבוגרים וקטנים, ילדים ותינוקות, לא אכלו ולא שתו במשך שלושה ימים והולכים נודדים לחץ ואין, האמונים עלי תולע חבקו אשפתות (איכה ד, ה). גופות יהודים הרוגים מושלכות בטיט, ועוברי דרך דורכים עליהן.
בכמה מחלקיה האחרים של פאס התנהלה לחימה בין הכוחות הצרפתים לבין המורדים המוסלמים. לאחר שהחלו הצרפתים בהפגזות לתוך שכונות פאס אל-ג'דיד ופגעו גם בצריח אחד המסגדים, נפתח משא ומתן בין השגריר הצרפתי לבין נכבדי העיר. המשא ומתן הסתיים בהסכמות בין הצדדים וחיילים ושוטרים צרפתיים נכנסו לשמור על העיר ועצרו את החיילים המוסלמים שהתקוממו לפני כן. יום לאחר שוך הפרעות כמאה מתנדבים יהודים נכנסו בהשגחת כוחות צרפתים חזרה למלאח ופינו את גופות הקורבנות. בשבועות לאחר מכן פונו ההריסות מהמלאח, ובעזרת תרומות מקהילות יהודיות אחרות מרחבי מרוקו ומארצות אחרות החלה בנייתו מחדש.
51 יהודים נהרגו בפרעות מהם 18 נשים ו-10 ילדים. מספר הפצועים קשה עמד על 72 איש. במהלך הפרעות נמלטו 12,000 היהודים תושבי המלאח לאזורים בטוחים שהוקצו להם על ידי הממשל הצרפתי (בהם גן החיות הפרטי של הסולטאן), ונותרו בהם במהלך השבועות הבאים בתנאי מחיה קשים ועם מחסור באספקת מזון. מלבד הקורבנות והנזק לרכוש, בין מאות לאלפי ספרים יחידאים בכתבי יד נשרפו או ניזוקו ונאבדו במהלך הפרעות.
השלכות

כל אחד מהצדדים המעורבים זכר את פרעות פאס בצורה שונה. במרוקאית יהודית הפרעות קיבלו את השם "התריתל" ("הביזה") וחוברו לזכרן מספר קינות על ידי משוררים בני הקהילה. הן נצרבו בתודעת יהודי מרוקו כסמל לסבל של היהודים בתקופה הפרה-קולוניאלית, וחיזקו את ההזדהות שלהם עם השלטון הצרפתי. בצרפתית המאורעות קיבלו את השם les journées sanglantes de Fès ("ימי הדמים של פאס"). לעומת זאת בתודעה הלאומית המרוקאית הפרעות ידועות בשם "אינתיפאדת פאס" (התקוממות פאס) ונזכרות כמאורע ההתנגדות הראשון של תושבי מרוקו לשלטון הקולוניאלי הצרפתי.
באופן יוצא דופן יחסית בהשוואה למאורעות דומים קודמים במרוקו, מאורעות התריתל קיבלו תהודה משמעותית בעיתונות הבינלאומית ובעיתונות היהודית ברחבי העולם - מארצות האסלאם האחרות ועד ארצות מזרח אירופה המרוחקות. כך למשל, כותרת ראשית בעיתון הצפירה בתאריך 28 באפריל 1912 הייתה "הטבח ביהודי מארוקו". העיתון די ולט, הביטאון המרכזי בגרמניה של הציונות, הקדיש את מאמר המערכת למאורעות ונתן להן סיקור נרחב בשבועות לאחר מכן. האירוע נתפש כעוד אחד מייסורי הגלות, שמדגיש את הצורך בבית לאומי בטוח עבור היהודים. העיתון דער פריינד שיצא לאור ביידיש תיאר את התריתל במילים: ”קישינב הייתה משחק ילדים בהשוואה למרחץ הדמים שהתחולל ברובע היהודי בפאס”. בדומה, מספר חוקרים ערכו השוואה בין התריתל לבין פרעות קישינב שקדמו לו בשנים אחדות והיו בעלות היקף דומה, והעלו השערות כדי להסביר מדוע התריתל לא נחקק בתודעה הקולקטיבית היהודית כפי שנחקקו פרעות קישינב. סיבה אפשרית אחת לכך היא שלאחר התריתל חל שיפור במעמדם ובביטחונם של יהודי מרוקו בעקבות הפרוטקטורט הצרפתי, בעוד שמצבם של יהודי מזרח אירופה המשיך להתדרדר ותרם לתקומתה של התנועה הלאומית היהודית.
לאחר הפרעות האשמות הופנו כנגד צרפת על כך שלא שלחה כוחות צבא מספקים כדי להגן על המלאח היהודי, ועל כך ששבוע קודם לפרוץ הפרעות הממשל הצרפתי אסף מהיהודים במלאח את מעט כלי הנשק שהיו בידיהם, וכך מנע מהם כל אפשרות להגנה עצמית. על פי פרופ' יוסף פנטון השלטון הצרפתי שיתף פעולה עם סולטאן מרוקו שלא היסס להטות את זעם עמו עקב הסכם פאס לעבר נתיניו החלשים ביותר – המיעוט היהודי.
לשם שיקום הקהילה היהודית בפאס, זרמו אליה תרומות מרחבי הקהילות היהודיות במרוקו וכן מארגונים יהודיים כגון כל ישראל חברים ומהקהילה הספרדית באנגליה ובארצות הברית. כמו כן השלטון הצרפתי הבטיח פיצויים לאלפי היהודים בפאס שבתיהם נהרסו או ניזוקו במהומות. הפיצויים שולמו דרך כספים שממשלת מרוקו חבה לצרפת.
ראו גם

הטבח ביהודי פאס (1465)
הטבח ביהודי פאס (1033)
לקריאה נוספת

יוסף ינון פנטון, הפרעות בפאס או התריתל: ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2012 - תשע"ב.
הערות שוליים

↑  בערבית מרוקאית מוסלמית המילה נהגית כנראה تریتیل - "תריתיל". ראו תחת הערך "saqueo" (ביזה) במילון: José Lerchundi, Vocabulario español-arábigo del dialecto de Marruecos, 1892, p. 722.
↑  יוסף ינון פנטון, הפרעות בפאס או התריתל: ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב, הוצאת יד בן צבי, תשע"ב, עמ' 14.
↑  Leon Godrad, Le Maroc: Notes d'un voyageur (1858-1859), Alger 1859, p. 31.
↑  A-L. De Premare, Dictionnaire arabe-francais (lengue et culture marocaines), V, Paris, 1993-1999, pp. 256-267
↑  לאוסף מקורות ראשוניים על המאורעות בשנים 1900–1912 ראו: David Littman, Jews Under Muslim Rule - II: Morocco (1903-1912), The Wiener Library Bulletin, Vol. XXIX, New Series Nos. 37\38, 1976, pp. 3-19
↑  יוסף ינון פנטון, הפרעות בפאס או התריתל: ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב, הוצאת יד בן צבי, תשע"ב, עמ' 18.
↑  שלמה הכהן, "יומן עיר פאס", בתוך: דוד עובדיה, פאס וחכמיה, כרך א, ירושלים תשל"ט, עמ' 225-224.
↑  הטבח ביהודי מארוקו, הצפירה, 28 באפריל 1912
↑  רחמים, הצפירה, 7 במאי 1912
↑  דער פריינד 92, (26 באפריל 1912), עמ' ב. מופיע בתוך: יוסף ינון פנטון, הפרעות בפאס או התריתל: ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב, הוצאת יד בן צבי, תשע"ב, עמ' 331-332.
↑  מרטין גילברט, באוהלי ישמעאל: תולדות היהודים בארצות האסלאם, תרגום: לבנה זמיר, הוצאת כנס הפקות, 2013.
↑  איתמר מרילוס, הפרעות הנשכחות של יהדות מרוקו, באתר ynet, 18 באפריל 2012
↑  הפרעות בפאס או התריתל אתר מכון בן צבי
בית קפה יהודי במלאח של פאס בשנת 1912 לפני התריתל
הריסות במלאח של פאס כתוצאה מהפרעות
הריסות במלאח