stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגית רכבי ניקוליבסקי
אודות מחזות נבחרים

פתחו את השער (לילדים)
איזה נוער (לנוער)
רבי שמחה - ארץ ישראל (ילדים)
סמרטוטר, צייר וסנדלרת שרצו להיות קצת אחרת (ילדים)
הסבתא של אפרים (נוער)
שמוליק של זהרה (נוער)
אליעזר בעל החלומות (לנוער)
שיטת חנהל'ה (לילדים)
הילדה שאני אוהב (לילדים)
אורי (לנוער)
יונה יונה (למבוגרים)
המגפיים של לאה (לגיל הרך)
נשיקה בכיס (לילדים)
ילד משלי (למבוגרים)
אליפים (לנוער)
קיבוץ אל. אי (למבוגרים)
קרשינדו ואני (לילדים)
הקסם של אורנה
הבימה הסטודיה הדרמטית (למבוגרים)
מישהו לרוץ איתו (לנוער ומבוגרים)
מחזות שביימה וראו אור בדפוס

ילד משלי: על פי הספר "סדר נשים" מאת עמיה ליבליך. תל אביב: המכון למחזאות ישראלית (מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור), 2007.
קיבוץ L.A.: בהשראת ספרה של נעמה צבר בן-יהושע, הוצאת עם עובד. תל אביב: המכון למחזאות ישראלית (מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור), 2006.
אליעזר בעל החלומות (אליעזר בן-יהודה), הוצאת האגודה לקידום תרבות התיאטרון לילדים ולנו, 1984,
שמוליק של זהרה, תל אביב: האגודה לקידום תרבות התיאטרון לילדים ולנוער (סדרת מחזות לילדים ולנוער), 1982.
רוויו איזה נוער (סדרת מחזות לילדים ולנוער ספר 1), הוצאת האגודה לקידום תרבות התיאטרון לילדים ולנוער, 1981.
מבחר ממאמריה והרצאותיה

על הקשר בין היוצר לילדותו - הרצאה שהתפרסמה בחוברת תיעוד הכנס שנערך בביקור ההנהלה העולמית של אסיטז' 2008.
מהי הצגת ילדים טובה, גלובס, 2008.
Theatre in the Educational System-In Conflict or in Harmony? השנתון של ארגון אסיטג' העולמי, 2003.
מכתב למורה - הרהורים על צפייה עם תלמידים בתיאטרון, חוברת סל תרבות עיריית תל אביב, 2003.
הערות שוליים

↑  חגית רכבי התפטרה מניהול התיאטרון לילדים ונוער, באתר הארץ, 23 בינואר 2003
↑  מרב יודילוביץ', פרס הבמה לילדים ונוער למפעל חיים לחגית רכבי ניקוליבסקי, באתר ynet, 31 באוגוסט 2014
↑   מיכאל הנדלזלץ, "בין חברים": השאלה האמיתית, באתר הארץ, 8 במאי 2014
↑  סיון שדמון, "למה לא באת לפני המלחמה": ככה עושים שואה?, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2011
מיכאל הנדלזלץ, מה שראו מכאן, מה ששתקו משם, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2011
↑  נתי אורנן, עכבר העיר ת"א, פרחים מהפכניים, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2008
↑  ציפי שוחט, הצגה חדשה - "קיבוץ L.A", באתר הארץ, 6 בינואר 2007
↑  מיכאל הנדלזלץ, באושר ועושר עד עצם היום הזה, באתר הארץ, 22 ביולי 2004
1 2  יעקב בראון, הצגת צוות חדשה בתיאטרון לילדים ולנוער, דבר, 13 בדצמבר 1981
חוה נובק, הווי הפלמ"ח בתיאטרון לילדים ולנוער, דבר, 30 בדצמבר 1981
↑  יהודה ביטון, הפקה נעימה ומרגשת, באתר הארץ, 16 בפברואר 2002
↑  חיים נגיד, חגית המפוצצת, מעריב, 4 בספטמבר 1986
אליקים ירון, היכן בעצם הפיצוץ?, מעריב, 12 בדצמבר 1986
1 2  חוה נובק, אליעזר בן-יהודה בעל החלומות, דבר, 14 במרץ 1983
רן דביר, כמו סרט חי ..., דבר, 16 במרץ 1983
1 2  חוה נובק, הסמרטוטר, הצייר והסנדלרית של ח. רכבי, דבר, 29 באוקטובר 1979
שחקנים רוכלים, שמשחקים שחקנים, מעריב, 15 בינואר 1980
1 2  יעקב העליון, ר' שמחה עולה לארץ, מעריב, 2 בינואר 1979
↑  יעקב העליון, נדי בצרה גדולה, מעריב, 5 באוקטובר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285219405171  LCCN: no2007117802  VIAF: 297717265   WorldCat (עם VIAF): 297717265
יונתן ארוך

| --- | --- |

יונתן ארוך, פברואר 1972
 לידה:  26 בדצמבר 1951 (בן 73) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
יונתן ארוך (נולד ב-26 בדצמבר 1951) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

ארוך נולד בירושלים, בנו של הצייר אריה ארוך. מראשוני הבוגרים של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ארוך הוא מפיק-יוצר בתחום הקולנוע והטלוויזיה בישראל, מהבולטים בתחום משנות ה-80 של המאה ה-20 ואילך. מסרטי הקולנוע הבולטים שהפיק:
"חיוך הגדי" (1986) זוכה פרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין עבור השחקן הראשי. ונמכר גם להפצה בינלאומית באירופה וארצות הברית.
"שורו" (1990) בבימויו של שבי גביזון, זוכה פרס האקדמיה לקולנוע בישראל.
"שירת הסירנה" (1994) בבימוי איתן פוקס על פי רב המכר בשם זה מאת עירית לינור.
"היו לילות" (2010) בבימוי רוני ניניו.
ב-1980 השתתף בכתיבת התסריט לסרטו של אבי כהן, "המשחק האמיתי".
מיצירות הטלוויזיה הבולטות שהפיק היו הסדרות "הפוך", עבור הערוץ השני, בבימויו של שמואל חיימוביץ'; והסדרה "בקצב הקצב" לכבלים. בעברו כתב לסדרה הפופולרית "זהו זה!" בעונותיה הראשונות.
ארוך ידוע במעורבותו היצירתית בכל סרט או סדרה אותן הפיק, ואף קיבל בסרט "שורו" קרדיט תסריטאי, לצד שבי גביזון.
ב-2006 הפיק את הסרט "הביטחוניים", סרטו של שמעון דותן המלווה קבוצת אסירים ביטחוניים פלסטינים בבתי הכלא. הסרט הוקרן בכמה פסטיבלים ברחבי העולם ונמכר לערוץ HBO.
ב-2008 הפיק את סדרת הטלוויזיה "סרוגים" עבור חברת YES, סדרה שנוצרה על ידי חוה דיבון ואליעזר (לייזי) שפירא ובוימה על ידי לייזי שפירא, העוסקת בחיי היום יום של רווקים בני המגזר הדתי לאומי המתגוררים בשכונת קטמון (המכונה "הביצה") בירושלים.
ב-2013 הפיק יחד עם דקלה ברקאי את הסדרה "שטיסל" ששודרה בערוץ yes Oh, וזכתה ב-11 פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
ב-2015 הפיק את הסרט "המתנחלים" של שמעון דותן, סרט דוקומנטרי על מפעל ההתנחלויות שהוצג בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
הערות שוליים

↑  מיתוס ארוך, באתר הארץ, 18 בפברואר 2003
↑  עירית שמגר, קולנוע ישראלי: יש רמה, אין כסף, מעריב, 29 באפריל 1986
↑  "חיוך הגדי" להפצה בינלאומית, חדשות, 20 בפברואר 1986
↑  "שורו" לקח את הקופה, חדשות, 20 בנובמבר 1990
↑  אביבה קרול, ‏"הפוך" יצלמו 15 פרקים חדשים, באתר גלובס, 4 בינואר 1998
↑  רוגל אלפר, שכיית חמדה תלושה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2002
אורי קליין, חדש על המסך, באתר הארץ, 29 בינואר 2002
ניר קיפניס, ‏לא עומד בקצב, באתר גלובס, 4 בפברואר 2002
↑  רותה קופפר, הסרט "ביטחוניים" נמכר לערוץ HBO, באתר הארץ, 16 באפריל 2007
↑  נירית אנדרמן, שני סרטים ישראליים יתמודדו בפסטיבל סאנדנס, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2015
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) • מאיה קניג (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352814605171  GND: 1053814119  ISNI: 0000 0000 6894 9571  VIAF: 96859001   WorldCat (עם VIAF): 96859001
דויד בן ארי

ערך זה עוסק בקולנוען ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  אוקטובר 1977 (בן 47) באר שבע, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס הצילום חיפה 2007
 פרופיל ב-IMDb
 
פוסטר הסרט "מפטיר"
דויד בן ארי הוא תסריטאי, במאי קולנוע ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה

דויד בן ארי שירת בצבא כקצין חי"ר בצנחנים וכיום משמש כמפקד פלוגת ח"יר במילואים בדרגת רס"ן. לחם במספר מבצעים צבאיים ובמלחמת לבנון ה-2. בשנת 2007 סיים את התואר הראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך הלימודים זכה פעמיים במלגת לימודים מקרן התרבות אמריקה-ישראל. בשנת 2017 סיים את התואר השני בחוג למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת 'תנופה' - תואר בלימודי ביטחון במסגרת צה"ל עבור מיועדים לתפקיד מג"ד במילואים ביחידה לוחמת.
בשנת 2005 עבד בהפקת סרט הקולנוע ההוליוודי מינכן בבימויו של סטיבן ספילברג ולאחר חזרתו לארץ כתב, ביים והפיק את סרט הקולנוע מפטיר בכיכובם של לירון לבו, יונתן עוזיאל, שרון אלכסנדר ועמוס לביא. מותחן פשע זה היה אחד מניצני הקולנוע הישראלי העצמאי ומומן באופן פרטי, קרן הקולנוע הישראלי תמכה בו החל משלב העריכה. מפטיר זכה בפרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 2007 והוקרן בפסטיבלים רבים מסביב לעולם.
בשנת 2011 ייסד את חברת ההפקה פאזל מדיה המתמחה בהפקת סרטי תדמית, פרסומות, סרטוני אנימציה והפקות תלת מימד.
בשנת 2016 דויד בן ארי ייסד את חברת DRONZ צילום אווירי הנותנת מענה ראשון מסוגו בישראל לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה לביצוע צילומי אוויר מרחפנים באיכות 4K 12BIt-RAW.
בשנת 2019 סיים את הפקת סרט הקולנוע "מיראז'", אותו כתב, הפיק וביים. מיראז' הוא מותחן פשע אפל ולירי שקיבל תמיכה מקרן הקולנוע הישראלי בכיכובו של ליאור מילר, מושיקו סרור, ויקטור סבג, קים חן, מושיק כהן ונמרוד ברגמן. הסרט התחרה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2019 ובתוכנית הרשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי CINEQUEST 2021 בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  מיראז', באתר פסטיבל הסרטים חיפה.
יוסי ארצי

יוסי ארצי
יוסי ארצי בעת צילומי הסרט "אושר עטוף בשמיכה"
יוסי ארצי (נולד ב-1 בדצמבר 1973) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

יוסי ארצי נולד וגדל בכפר סבא, בגיל שש עד עשר, גר עם משפחתו בבוגוטה, קולומביה, שם היה אביו במשלחת ישראלית מטעם התעשייה האווירית. בהיותו בן 22 ארצי עבר להתגורר בתל אביב, בה הוא חי מאז.
בתום שירותו הצבאי התחבר לקבוצה של אנשי קולנוע ובמשך שנתיים עשה ביחד איתם סרטים קצרים. הוא בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בתום לימודיו, לימד במשך שלוש שנים באוניברסיטת תל אביב.
סרט הגמר שלו בחוג הנ"ל היה 'אינקוגניטו', (42 דקות). זהו סרט עלילתי אותו כתב וביים יחד עם אורן זסלבסקי. הסרט, שארצי היה הצלם שלו, צולם בשלושה פורמטים שונים – סופר 16 מ"מ, 8 מ"מ ווידאו. הסיפור הוא על אדם (אורן זסלבסקי) שמתעורר באמצע הלילה ומגלה שהוא קשור באזיקים לעמוד. זהו סיפור קפקאי, במהלכו יש לאדם הבזקי תודעה ולקראת סוף הסרט הוא מתחיל להבין כיצד הוא הגיע למצב הזה. באותו לילה מבקרות אותו דמויות שונות, אחת מהן משחק אוהד קנולר. הסרט צולם במהלך 14 לילות במתחם שוק הפשפשים (יפו) כשעוד היה חצי נטוש. 'אינקוגניטו' הוקרן במשך חודשיים בהקרנת חצות בסינמטק תל אביב ובשאר הסינמטקים בארץ. הסרט זכה בפרס איגוד המבקרים בפסטיבל ברנו-צ'כיה ובפרס מיקי אלבין על התסריט.
ארצי ביים את הקליפ 'Ocean Land' ללהקת המטאל "אורפנד לנד", שצולם כולו מתחת למים בחוף סידני עלי ובבריכה פרטית. לקליפ יש כ-800,000 צפיות ביו-טיוב. במהלך הצילומים לקליפ פגש לראשונה את הילה וידור שאותה ליהק כעבור זמן לסרט "אושר עטוף בשמיכה".
ארצי עבד בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בתפקידים שונים כגון עוזר במאי, מפיק בפועל ומנהל לוקיישן. בין הסרטים בהם עבד היו "אליס" בבימוי דנה גולדברג, "עיניים פקוחות" בבימוי חיים טבקמן, "השוטר" בבימוי נדב לפיד, ו"התגנבות יחידים" בבימוי דובר קוסאשווילי.
הוא ביים את הפרק 'בר הופמן 15' (14 דקות) ל"בתים בעיר", סדרה תיעודית ששודרה בערוץ שמונה. הפרק מספר על שני טיפוסים מיוחדים במושבה הגרמנית בתל אביב.
הוא ביים את 'ליסה ומיכאל' (28 דקות, 2011). סרט התבגרות המבוסס על חוויותיו כילד ישראלי בקולומביה. העלילה מספרת על שני ילדים שבורחים מבית הספר ואירוע דרמטי אחד קושר ביניהם.
ארצי כתב וערך את התסריט לסרט התיעודי 'בעין הסערה' (68 דקות, 2012) בבימוי שלי חרמון. העלילה מספרת על ישראלי, רמי אלחנן, שבתו נהרגה בפיגוע בירושלים ופלסטיני, באסם ארמין, שבתו נהרגה מירי חיילי צה"ל. הם נפגשים ומגישים ביחד תוכנית רדיו. הסרט זכה במלגת סאנדנס, שודר בטלוויזיה הצרפתית והספרדית וזכה בפרסים בפסטיבלים שונים כגון DocMiami וJapan Foundation Prize.
ארצי היה פעיל בארגון 'קו סיוע לעובדי חוץ' שנתן מענה לבעיות של עובדים זרים ופליטים בישראל. הוא עובד כרגע על סרט עלילתי באורך מלא ששמו 'אינני מכיר את האיש הזר' אשר פותח במסגרת חממת תסריטים בחיפה אליה התקבל. התסריט מספר על בעל מפעל יהודי מעורער ומשורר פלסטיני גולה שיוצאים לחפש משאית ברזל גנובה בדרום הר חברון. מפיק הסרט הוא טוני קופטי, אחיו של סכנדר קובטי (עג'מי).
פילמוגרפיה

2013 'אושר עטוף בשמיכה' (במאי, מפיק, תסריטאי) סרט דרמה, 52 דק'. בכורה בתחרות הקולנוע העלילתי העצמאי בפסטיבל קולנוע דרום – יוני 2013.
2012 'בעין הסערה', (תסריטאי) סרט תיעודי, 68 דקות, זוכה מלגת סאנדנס. FRANCE TV, פרס בפסטיבל DocMiami, Japan Prize 2013 - The Japan Foundation President’s Prize.
2011 'ליסה ומיכאל', (במאי ותסריטאי) סרט עלילתי, 28 דקות. פסטיבל קלמונט-פרנד (צרפת), זום-פסטיבל (פולין), פסטיבל JCPowerHouse (ארצות הברית).
2008 'בר הופמן 15' (במאי) סרט תיעודי, 14 דקות. הוקרן בערוץ 8 במסגרת הסדרה 'בתים בעיר'.
2005 - 'Ocean Land' (במאי), קליפ ללהקת המטאל אורפנד לנד - הוקרן בMTV אירופה וארצות הברית.
2005 - 'פוטו-פיניש' (במאי) סרט ניסיוני, 6 דקות. פסטיבלים : קארלובי-וארי, מינכן, מקסיקו-סיטי, זאגרב, אסולו (איטליה).
2004 - 'אינקוגניטו' (במאי ותסריטאי), סרט עלילתי, 42 דקות. זכה בפרס איגוד המבקרים בפסטיבל ברנו - צ'כיה והוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ.
2003 - 'קוץ' (במאי) סרט עלילתי, 20 דקות, על פי סיפור של אגור שיף.
2003 - 'חלומות של צבים' (במאי), סרט ניסיוני, 6 דקות.
2003 - 'אלסקה' (תסריטאי), סרט עלילתי, 17 דקות. פסטיבל קלרמונט–פרנד (צרפת).
חיים אידיסיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בפברואר 1959 (בן 65) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 צאצאים:  סתיו אידיסיס 
 פרופיל ב-IMDb
 
חיים אידיסיס (נולד ב-24 בפברואר 1959) הוא תסריטאי, מחזאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה

אידיסיס נולד בתל אביב וגדל בחולון. בין השנים 1984–1988 למד במגמת בימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1993–1999 לימד בקמרה אובסקורה ובין השנים 1995–2008 הרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב. כמו כן הרצה בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה על שם סם שפיגל בירושלים בין השנים 2001–2006, וכיום מלמד בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי ובבית הספר "במעלה".
אידיסיס כתב, יצר וערך תסריטים למספר רב של יצירות טלוויזיוניות. בהן: "זהו זה!" (בין השנים 1989–1996), "מוצ"ש", "עניין של זמן", "בקצה המכחול", "פלאי קלעים", קריאת כיוון, "אחי אחי", "סיפורי גן-חיות", "שוקו טלעד", "הביגבגים", "החברה הטובים", "סיפורי סומסום", "רחוב סומסום", "המופע של אבי קושניר", "כאן ועכשיו", "שערורייה", "החיים זה לא הכל", "לילה גוב", "יצפאן", "הערב עם אלי יצפאן", "חלומות מתוקים", "כל העולם במה", "הכבש ה-16", "פיץ העכבר", "הצלצול הוא בשבילי" ו"הניצוצות של מאור".
אידיסיס היה בעל הרעיון לתסריט המסגרת בסרט "כבלים" בכיכובם של אריק איינשטיין ומוני מושונוב, וכתב את התסריט ל"להיות כוכב" בבימויו של ארנון צדוק.
אידיסיס כתב מחזות שהוצגו על הבמות, בהם: "שבועת האדרה"( תיאטרון אורנה פורת, 1993), "צבע הפנינה" (תיאטרון אורנה פורת, 1994), "שבי אמא" (תיאטרונטו, 1996), היה אחד מהכותבים הראשיים באירוע "פעמוני היובל" ליובל שנים למדינת ישראל. כתב את "יש לי כנרת" (תיאטרון באר שבע), וטרילוגיית מחזות זמר "שלמה המלך ומלכת שבא", "יעקב ועשיו" ו"דוד וגולית" עבור תאטרון מחול ענבל. כתב את "הם יורים גם ביונים" עבור יום הזיכרון ליצחק רבין (תיאטרון הבימה, 2001), "גולגתא" (עיבוד למחזה שכתב שמואל רפאל) (צוותא), "מעשה בקערה ומצקת" (תיאטרון אורנה פורת, 2004), ו"הנער מסיביליה" (תיאטרון המדיטק, 2010).
אידיסיס כתב את השיר "המסע לארץ ישראל" שהלחין שלמה גרוניך. השיר נכתב עבור תוכנית לציון 'יום יהדות אתיופיה' בטלוויזיה החינוכית. הוא נכתב על בסיס תיעודים של החוויות של ילדים במסע קהילת ביתא ישראל לישראל, אותן קרא אידיסיס במסגרת התחקיר להכנת התוכנית. השיר הפך מזוהה עם המסע בביצוע של שלמה גרוניך ומקהלת שבא, ונכלל באלבום המשותף "שלמה גרוניך ומקהלת שבא" מ־1993. באלבום זה נכללו שני שירים נוספים שכתב אידיסיס: "חסידה" ו"בקרוואן".
אידיסיס הוא אביה של השחקנית והתסריטאית סתיו אידיסיס ואחיו הצעיר של התסריטאי בנצי אידיסיס (שחיבר את המונודרמה "נבלות", ע"פי יורם קניוק, בכיכובו של אלכס אנסקי)
ספרו

אז מה עושים עכשו? : שלושה ספורים של חופש (גדול), רמת גן : רימונים, תשע"ב 2012.
הערות שוליים

↑  ניצן צבי כהן, ‏הנכס הוא אנחנו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 ביוני 2018
↑  השיר "המסע לארץ ישראל, באתר מדרשת
↑  האלבום "שלמה גרוניך ומקהלת שבא" באתר Discogs.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312218705171  ISNI: 0000 0000 7708 0476  MusicBrainz: 6902c47a-81f4-4773-a559-f054ee286b77  VIAF: 107512764   WorldCat (עם VIAF): 107512764
אריה בן ציון

| --- | --- |
 סוגה מועדפת:  סדרות טלוויזיה לילדים
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1980
 עיסוק:  במאי טלוויזיה
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש אוניברסיטת תל אביב
 יצירות בולטות:  בחצר של פופיק
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה הישראלית לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר לגיל הרך (על "בחצר של פופיק", 2017)
 
אריה בן ציון הוא במאי טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1977) ובעל תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב (2010). במאי טלוויזיה החל משנת 1980.
בן ציון שימש כבמאי הראשי של הטלוויזיה החינוכית החל משנת 2006 ועד שנת 2016.
בן ציון ביים את הסדרות ללימוד האנגלית בטלוויזיה החינוכית "Candy Can Do It" ו-"Seven in Heaven", וכן פרקים בסדרות: "20 פלוס", "זהו זה!", "לשון המראות", "פרפר נחמד", "רחוב סומסום" (פרס יפן 1998), "חטף פתח", "ההפסקה הגדולה", "שניים אוחזין", "על מלי ולמה", "צמר ויעלי", "תיק תקשורת", "חוצה ישראל" (זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ארבע פעמים) ותוכניות רבות נוספות.
בערוץ הופ! ביים את התוכניות "דפנה ודודידו", "המופע של גורו וגוגול", "נחשון כל יכול" ו"פרפרים של שבת".
ברשות השידור ביים את התוכניות "ג'ינג'י" ו"פלאי קלעים" (פרס ראשון לתוכנית דרמה לנוער בפסטיבל שיקגו 1997).
בשנת 2018 זכתה התוכנית "בחצר של פופיק", אותה יצר וביים, בפרס האקדמיה הישראלית לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר לגיל הרך לשנת 2017.
ביוגרפיה > בין סרטיו התיעודיים

"הצצה" (1996) – סרט העוקב אחר תהליך היצירה של המחזה פעורי פה מאת חנוך לווין בבימויו של הבמאי הגאורגי רוברט סטורואה בתיאטרון הקאמרי.
"אררט – זיכרון ושיכחה" (2001) – על התמודדות הדור הראשון השני והשלישי לשואה באמצעות האומנות.
״מה נעמה עופרה״ (2003) – סיפור חייה של הזמרת עופרה חזה.
דרום אוסטיה

דרום אוסֶטיה (באוסטית: Хуссар Ирыстон, חוּסַר איריסטוֹן; בגאורגית: სამხრეთ ოსეთი, סַמחרֶת אוֹסֶתי; ברוסית: Южная Осетия, יוּז'נַיָה אוֹסֶטיָה) היא מדינה ריבונית דה פקטו ללא מוצא לים בדרום הקווקז שהתנתקה מגאורגיה, ואשר רוב תושביה הם אוסטים.
בתקופת ברית המועצות היה האזור מחוז אוטונומי במסגרת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית. מאז הכרזת העצמאות של גאורגיה הכריז המחוז על עצמאותו מגאורגיה, ועל הקמת "הרפובליקה של דרום אוסטיה", מעשה שהביא לפריצת הסכסוך האוסטי-גאורגי בתחילת שנות ה-90.
דרום אוסטיה היא אחד משני מחוזות של גאורגיה (השני הוא אבחזיה) שפרשו מגאורגיה תוך סכסוך אלים בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בתקופת מלחמת האזרחים הגאורגית.
לאחר המלחמה בדרום אוסטיה (2008), היא הוכרה כמדינה לראשונה על ידי הפדרציה הרוסית. דרום אוסטיה מוכרת כעצמאית (נכון ל-2021) על ידי רוסיה, ניקרגואה, נאורו, ונצואלה וסוריה בלבד. יתר מדינות העולם החברות באומות המאוחדות רואות בה חלק מגאורגיה.
גאוגרפיה

דרום אוסטיה שוכנת ברובה הגדול במחוז הגאורגי כארתלי הפנימית וגובלת מצפונה בסובייקט הפדרלי של רוסיה, רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה. בתחומה נכללים נפת ג'ווה בצפון, העיר צחינוואלי רבתי, החלק הצפוני של נפת גורי, חלקים במערב נפת אוני ונפת סצ'חרה, נפת אחלגורי וחלקה הצפוני של נפת כארלי.
דרום אוסטיה משתרעת על כ-3,900 קמ"ר בחלק הדרומי של הקווקז הגדול, והיא מופרדת ברכסי הרים מצפון אוסטיה-אלניה, המאוכלסת יותר, שהיא חלק מהפדרציה הרוסית, ומגיעה כמעט לאגן נהר הקורה. הרפובליקה הררית במיוחד, ורובה נמצא מעל אלף מטרים מעל פני הים. כלכלת הרפובליקה חקלאית ברובה, אף שפחות מ-10% משטחה מעובדים. דגנים, פרות ויין הם המוצרים העיקריים. ענפי הבקר והיערנות הם ענפים מפותחים נוספים. קיים גם מספר קטן של מפעלי תעשייה, במיוחד באזור הבירה צחינוואלי.
דמוגרפיה

הרכבו הדמוגרפי המדויק של החבל אינו ידוע. לפני פתיחת העימות הגאורגי-אוסטי היו בערך שני שלישים מהאוכלוסייה אוסטים, ובין רבע לשליש מהאוכלוסייה גאורגים. המלחמות, שלוו בבעיית פליטים קשה ובנדידת אוכלוסין, הותירו אי ודאות רבה, על אף שהערכות מדברות על 45,000 אוסטים אתנים בשנת 2007.
מעמדו המדיני של החבל

הרפובליקה של דרום אוסטיה מורכבת ממבנה מסובך של אזורים בעלי רוב אתני אוסטי. הבירה צחינוואלי היא בעלת רוב אוסטי. הבירה, ורוב האזורים בעלי הרוב האוסטי, נשלטים בידי הממשלה. מורכבות זו הפכה את הסכסוך האוסטי-גאורגי למסובך, שכן כל ניסיון ליצור אזורים הומוגניים יהיה כרוך בהעברת אוכלוסין נרחבת.
הסטאטוס קוו הרעוע נותר על כנו בימי נשיא גאורגיה אדוארד שוורדנדזה. יורשו, מיכאיל סאקשווילי הפך את השלטת הריבונות הגאורגית על דרום אוסטיה למחויבות הראשונית של ממשלתו. סאקשווילי הצליח באמצעות הפעלת כוחות השלטון המרכזי לסיים את העצמאות דה פקטו של מחוז אג'ריה במאי 2004, וביקש ליישם פתרון דומה גם בדרום אוסטיה. לאחר העימות ב-2004 הגבירה הממשלה הגאורגית את מאמציה להביא את הסוגיה למודעות העולמית. ב-2005 הציג סאקשווילי את תוכניתו להשלטת ריבונות גאורגיה על החבל בפני האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה בשטרסבורג. לאחר מכן הביעו ארצות הברית והאיחוד האירופי את תמיכתן בתוכנית שהוצגה על ידי ראש הממשלה הגאורגי זוראב נור'אידלי למועצה המתמדת של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בווינה ב-2005. ב-6 בדצמבר 2005 אימצה מועצת השרים של הארגון לביטחון ושיתוף פעולה שהתכנסה בליובליאנה החלטה התומכת בהצעת הסדר הקבע הגאורגית. התוכנית נדחתה על ידי הממשלה בדרום אוסטיה.
ארגון האומות המאוחדות, האיחוד האירופי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, מועצת האיחוד האירופי, נאט"ו ומדינות העולם אינם מכירים בעצמאות דרום אוסטיה, ורואים בה חלק מגאורגיה. עם זאת, ממשלת האזור ערכה בשנת 2006 משאל עם בשאלת העצמאות, וזאת לאחר שמשאל עם קודם שנערך בשנת 1992 לא הוכר על ידי מדינות העולם, אף על פי ש-98% מהמצביעים תמכו בעצמאות. על פי הממשלה הבדלנית בצחינוואלי, תמכו 99% מהמצביעים בעצמאות, ואחוז ההצבעה עמד על 95%. על משאל העם פיקחו משקיפים מגרמניה, אוסטריה, פולין, שוודיה וארצות אחרות, ב-78 תחנות הצבעה, אך גם במשאל זה לא הכיר כל גוף בינלאומי חשוב, בהתחשב בכך שהגאורגים האתניים החרימו את ההצבעה, וההצבעה עצמה, שלא אושרה על ידי הממשלה הגאורגית המרכזית, נחשבה בעיניהם לבלתי חוקית. במקביל למשאל העם שארגנו הבדלנים, ארגנה תנועת האופוזיציה האוסטית "איחוד ההצלה של דרום אוסטיה" בחירות מטעמה, בהן הצביעו מיעוט בקרב הגאורגים והאוסטים, ובחרו כנשיאם את דמיטרי סנקוייב, בהתרסה כלפי הנשיא הבדלני אדוארד קוקויטי. ב-2007 הכריזה גאורגיה על סנקוייב לראש המנהל הזמני מטעמה בדרום אוסטיה.
ב-13 ביוני 2007 הקימה גאורגיה ועדה ממשלתית, בראשות ראש הממשלה זוראב נור'אידלי, על מנת לפתח את מעמדה האוטונומי של דרום אוסטיה במסגרת המדינה הגאורגית. על פי הממשלה הגאורגית המעמד העצמאי יתקיים במסגרת של "דיאלוג כולל" עם כל הכוחות והקהילות בחברה האוסטית.
ב-7 באוגוסט 2008, יום פתיחת אולימפיאדת בייג'ינג, פתחה גאורגיה במתקפת פתע בדרום אוסטיה על מנת לבסס את שליטתה במחוז המורד. מנהיגי העולם, ובהם מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס, קראו לצדדים להכריז על הפסקת אש. לאחר יומיים, פתחה הפדרציה הרוסית במתקפת נגד, לאחר שראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין גינה את הפלישה ואמר כי זו לא תעבור ללא תגובה.
ב-26 באוגוסט 2008 הכריזה רוסיה על הכרתה בעצמאותה של דרום אוסטיה. ניקרגואה וונצואלה הכירו מאוחר יותר אף הן בעצמאות דרום אוסטיה.
היסטוריה > ימי הביניים ותחילת העת החדשה

האוסטים הם צאצאי השבט הסרמטי, האלאנים, שבט דובר פרסית, שיישב את אזור הקווקז מהמאה ה-1. בתחילת ימי הביניים התנצרו האוסטים בהשפעת הגאורגים והביזנטים. בעקבות הפלישה המונגולית לגאורגיה ולדרום הערבה הרוסית, בתחילת המאה השלוש-עשרה, נפוצו האלאנים ממקום מושבם, דרומית לנהר הדון (כיום ברוסיה) דרומה ומערבה. אחת מקבוצות האלאנים התיישבה בצפון הקווקז באזור חבל אוסטיה. באזור זה יצרו צאצאי האלאנים שלוש ישויות טריטוריאליות נפרדות: "דיגור" במערב, שהייתה תחת השפעה של הקברדינים המוסלמים סונים. "טואלאג" בדרום, שהפכה לדרום אוסטיה של היום, חלק מהנסיכות הגאורגית ההיסטורית סאמאצ'אבלו, במקום שבו האוסטים מצאו מפלט מהמונגולים. "אירון" בצפון, הפכה למה שנקרא כיום צפון אוסטיה, תחת השליטה הרוסית משנת 1767. רוב האוסטים הם כיום נוצרים (כפי הנראה 61%), יחד עם זאת, ישנו מיעוט מוסלמי.
היסטוריה > דרום אוסטיה תחת שלטון רוסיה וברית המועצות

עם סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית בשנת 1801, אוחדו שני חלקי העם האוסטי ליחידה אחת, תחת מלכות המשנה של הקווקז. הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנת 1918, ניתקה את דרום אוסטיה מהחבל האוסטי. החלק הצפוני של החבל הפך לחלק מהרפובליקה הרוסית הטרקית. בתקופת קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בין השנים 1918 ל-1920, פרצו באזור סדרת של מרידות אוסטיות, במהלכן הועלו דרישות לעצמאות. הממשלה הגאורגית המנשביקית האשימה את האוסטים בשיתוף פעולה עם הבולשביקים. על פי מקורות אוסטיים נהרגו במרידות אלה 5,000 אוסטים, ו-13,000 נוספים נהרגו לאחר מכן מרעב וממחלות.
הממשל הסובייטי של גאורגיה הסובייטית, שהוקם בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, יסד, באפריל 1922, את הפרובינציה האוטונומית של דרום אוסטיה. ובמקביל הוקם, בשנת 1924, החבל האוטונומי של צפון אוסטיה. על אף שלאוסטים שפה משלהם, האוסטית, היו הרוסית והגאורגית לשפות הרשמיות במחוז. בתקופה הסובייטית, תחת השלטון הממשלה הגאורגית, נהנתה דרום אוסטיה ממידה מסוימת של אוטונומיה, כולל תרגול השפה האוסטית ולימודה בבתי הספר.
כלכלה

העימות עם גאורגיה הותיר את דרום אוסטיה מרוששת ובקשיים כלכליים חמורים. גאורגיה נקטה בצעדים כניתוק החשמל לרפובליקה, דבר שהביא את האוסטים לצרוך את החשמל שלהם דרך כבל חשמל שמקורו בצפון אוסטיה, שהיא חלק מהפדרציה הרוסית. רוב האוכלוסייה עוסק בחקלאות בסיסית. הנכס הכלכלי החשוב ביותר בשליטת דרום אוסטיה, אם לא היחידי, הוא מנהרת רוקי המחברת את גאורגיה לרוסיה. השליטה במנהרה מספקת שליש מהתקציב האוסטי, באמצעות מכסים והיטלים על התעבורה במנהרה. בשנת 2006 הודו הבדלנים כי ממשלתם ממומנת בשיעור של עד 60% על ידי רוסיה. התוצר הלאומי הגולמי של דרום אוסטיה מוערך ב-15 מיליון דולר.
לקריאה נוספת

אבינעם עידן, דרום הקווקז - סדר גאואסטרטגי חדש, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה, 2005