stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'אנגואים
מקור השם > "נודדים" ו"מתערבבים"

לפי האקדמיה ההונגרית למדעים ולפי רוב החוקרים, מקור האתנונים הוא במילה ההונגרית csángó (צ'אנגו). מילה זו, שיש לה גם וריאנטים של פועל - csángál ו-elcsángál קיימת בניב הסקלרי, והשורש שלה csáng - משמעותו היא "לנדוד", "ללכת לאיבוד" ורומזת להיותם הצ'אנגואים מנותקים משאר בני העם ההונגרי. בניבים הונגריים אחדים כמו ניב המישור הטרנסילבני וזה מאזור טיסה-קריש או של הטיסה העילית, מובן המילה csángó הוא "נווד", "נודד". בניב הסקלרי יש למילה זו גם משמעות של "מעורב", " או "בן כלאיים" (elcsángálás) שקם לעולם בעקבות הנדודים. בנוגע להיבט האחרון, ברנאט מונקאץ' ציין כי המונח בא מהפועל csángani שהמשמעות שלה בבקעת צ'וק (Depresiunea Ciucului) הוא "להתערבב" csángadikעם מינים או עמים אחרים והמילה csángo מורה על "בן כלאיים”. כלומר בניב הסקלרי למלים אלה משמעות פג'רוטיבית.
לפי סברה של החוקר הפיני אירייה ויכמן ייתכן כי המושג " csángó" אינו נובע משם של שבט הונגרי כלשהו, אלא כך נקראו אותם הסקלרים הטרנסילבנים שהתרחקו מחבריהם והתיישבו באזורים מיושבים ברומנים, שבהם הושפעו על ידי אלה גם מבחינה חומרית וגם מבחינה אידאולוגית ועברו דרגה מסוימת של "רומנזיציה", יון פודיה ב"מונוגרפיית המחוז בראשוב" משנת 1938 ציין כי מקור האתנונים הוא בפעלים ההונגרים csángodni ו-ecsángodni שמובנם "לנטוש משהו או מישהו" "להתנכר למישהו או לנכס כלשהו". בפועלים אלה השתמשו סקלרים לגבי סקלרים שעברו רומניזציה במחוז צ'וק.
לגבי הפירוש האטימולוגי הראשון - הקשור ל"נדודים", הבלשן ההונגרי שאנדור נ. סילאגי עשה אנלוגיה בין הפועל "לנדוד" לבין האתנונימים "קאבארים" וכוזרים, בעלי משמעות דומה - של "נודדים". לפי "מילון השפה ההונגרית" משנת 1862, "המילון האטימולוגי של השפה ההונגרית" שפורסם בבודפשט ב-1972 בהוצאת האקדמיה ההונגרית למדעים, "מילון הרגיונליזמים החדש" שפורסם על ידי הוצאת האקדמיה ההונגרית בבודפשט ב-1979, תרגומי המושגים csangó ו-csángó הם "נודד", במובן של אדם המחליף את מקומו"
לאזר שייניאנו
שאנדור נ. סילאגי
ברנאט מונקאצ'י
ניקולאיה יורגה
אנטאל הורגר
אירייה ויכמן
מוצא הצ'אנגואים > תאוריות המוצא הטורקי הקדום

לפי התאוריה הכללית לגבי מוצאם הטורקי הקדום של הצ'אנגואים הם היו צאצאים של אוכלוסיות טורקיות שאימצו את השפה ההונגרית או שהתערבבו עם הונגרים וסקלרים לפני המאה ה-13. ההשערה השנייה זכתה לתמיכה בקרב חוקרים רומנים ידועים. גזה פרנצי טוען שרק לקבוצה הדרומית (מאזור בקאו) היו שורשים טורקיים.
לפי ניקולאיה יורגה מקורה של קהילה זו באוכלוסייה טורקית שהתיי/בה במזרח הקרפטים לפני ההונגרים. היא השאירה עקבות בטופונימים של האזור המסיב צ'אחלאו, הרי ראראו וכו'. יורגה מזכיר שמרבית הסקלרים חיים ממערב לקרפטים. האגף המזרח ההונגרי של הסקלרים נמצא מזרחית מהרי הקרפטים, עם רצף של כמה יישובים ממזרח לנהר סירט, שאותם הקימו הוסיטים במאה ה-15.. כמו כן בין נהר פרוט לדנייסטר ישנה עוד מובלעת קווית של אוכלוסייה הונגרית עד לצ'ובורצ'יו, משמאל לדנייסטר.
מוצא הצ'אנגואים > תאוריית המוצא האווארי

בשנת 1986 ניסח גיולה לאסלו תאוריה לפיה האגן הפאנוני נכבש בשני שלבים:לראשונה במאה השישית- על ידי האווראים,
ובפעם השנייה במאה התשיעית על ידי המדיארים (הונגרים) בראשותו של ארפאד. שרידי הגל הראשון הם הסקלרים והצ'אנגואים, בעוד שהגל השני עם ההונגרים של ימינו,
מוצא הצ'אנגואים > תאוריית המוצא ההוני

מסורות של ההונגרים (כמו הקרוניקן שימון קזאי) טענו לקשר בין ההונגרים או בין שושלת ארפאד להונים ולמלכם אטילה. לפי אחת התאוריות הקדומות והנפוצות - מסוג תאוריות הרצף - היו הצ'אנגואים צאצאים של לוחמיו של אטילה ההוני. לפי החוקר בלה גונדה מסורת ברוח זו הושאלה מהסקלרים. כרוניקנים הונגרים כמו אנונימוס ואחרים ייחסו לסקלרים מוצא הוני. זולטאן ז'ופוז טען שהצ'אנגואים התיישבו בשטח שבו חיים כיום עוד בשלב מוקדם בשנים 670–680 בתור חלק מקונפדרציית שבטים אווארים-סבירים - הונים.
היו היסטוריונים שסברו כי הקומנים היו מקרובים להונים. פטרו רמנינאנצו העלה בשנת 1944 השערה בנוגע למוצאם ההוני של הקומנים.
מוצא הצ'אנגואים > תאוריית המוצא הכוזרי

על סמך הצלילים השורקים בשפה (דיבור עם ס במקום ש) ההיסטוריון ההונגרי יאנוש קאראצ'וני טען כי מוצא הצ'אנגואים היה בשבט קאבארי שנפרד מהכוזרים והתערבב עם ההונגרים. תכונות פוניות אלה נחשבו לאופייניות לשפות ממקור טורקי שבפי הקומנים.
המנהיגים והלוחמים הקאבארים כבר ידעו הונגרית לפני שנת 950, אולם נשותיהם וילדיהם שמרו לתקופה ארוכה על השפה הכוזרית. אחרי שנת 1006 התחילו להתנצר ואחרי שנת 1330 נטמעו הקאבארים לחלוטין בעם ההונגרי.
קאראצ'וני טען שהשבט הקאבארי נטמע בעם ההונגרי באזור הנהר דראווה ובחבל סלבוניה וצאצאיהם נמלטו אל נסיכות מולדובה בעקבות הרדיפות נגד ההוסיטים מתחילת המאה ה-15. הוא חזר על הטיעון הלשוני, שהדיבור שמחליף את העיצור "ש" ב"ס" היה נהוג גם אצל הצ'אנגואים וגם בחבל סלבוניה.
מוצא הצ'אנגואים > תאוריית המוצא הפצ'נגי

בספרו "המסורת ההיסטורית על הקמת המדינות הרומניות", ציין ההיסטוריון הרומני גאורגה ברטיאנו קבוצת תערובת של פצ'נגים וקומנים שהתנצרו יחד עם ההונגרים והסקלרים בטרנסילבניה שהגיעו לחבל מולדובה דרך עמקי הנהרות טרוטוש ואויטוז. ברטיאנו ציין גם כן שהסקלרים הגיעו למולדובה רק אחרי הקמת הנסיכות, דבר שחשיבותו הודגשה על ידי רובין בייקר. כמו ברטיאנו, גם ניקולאיה יורגה תמך בהשערת המוצא הפצ'נגי והקומני, בהסבר להבדלים בין ניבי הצ'אנגואים לעומת אלו של הסקלרים. הוא התייחס לאי היגוי העיצור ș (ש) כירושה מהשכבה הפצ'נגית. כטיוען גאוגרפי הזכיר יורגה את ההתיישבות המתועדת של הפצ'נגים במישור ובקרפטים המזרחיים ואת מיקומם של הצ'אנגואים מזרחית מהם. אף-על-פי שגרסאות כאלה של תורת הרציפות, ועל ייחוסם של הצ'אנגואים לשכבה הטורקית במרחב ממזרח לקרפטים המזרחיים, איבדו את תמיכתם של מרבית ההיסטוריונים ישנם עדיים חוקרים המאמינים שהן תקפות.
מוצא הצ'אנגואים > תאוריית המוצא הגרמני

הגרמנים כקתוליים השתתפו יחד עם ההונגרים בהפצת הדת הקתולית בשטח מולדובה. החוקר לסלו מיקץ' שניתח את מוצאם של הגרמנים באזור הסיק כי הם יכלו לבוא משני כיוונים:
ואחרי הסתפחות השטח על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. הגרמנים שנמלטו מגליציה הגיעו לערים סירט וסוצ'אבה.
פטר זלד טען שלפי מסורות הצ'אנגואים החיים ביישובים הסקסוניים לשעבר הם החשיבו את עצמם לצאצאי הסקסונים, אולם התערבבותם עם ההונגרים גרם להתבוללות לשונית ותרבותית, כך שגם הם קוראים לעצמם כיום "צ'אנגואים-הונגרים".

לפי קונסטנטין ק. ג'ורסקו הסקסונים הטרנסילבנים הראשונים שהוזכרו כי חיו במולדובה התגוררו בטרגו טרטוש, עוד לפני שנת 1234. מאוחר יותר בקרב ההוסיטים שנמלטו כפליטים במולדובה מפני אימת האינקוויזיציה, היו לצד הונגרים גם סקסונים מאזור סלובקיה וצפון הונגריה.
יישובים נוספים עם נוכחות גרמנים היו קוטנארף רומאן, טרגו ניאמץ ואחרים
הסקסוני הטרנסילבני גאורג פון רייכרשטורפר השאיר תיאור חשוב של נסיכות מולדובה שבו הדגיש כי לצד מולדובים חיים בארץ זו גם סקסונים קתולים רבים מפוזרים ברחביה.
אחרי שנת 1562 המלומד ההומניסט יוהאן זומר הזכיר בכתבו המוקדש לחיי השליט
דספוט וודה את נוכחותם במולדובה של סקסונים והונגרים שנהגו שלא לכבד יותר את ברית הנישואים. הוא כתב גם על צו שהוציא אותו שליט לגבי בניית בית ספר בקוטנאר. ועל הקשר נגדו, כשהצבא ההונגרי שלו נכחד, ואוהדיו מקרב הזרים (גרמנים, איטלקים וכו') נשדדו או נרצחו.
השליט דספוט ארקליד היה מעוקב בקידום הדת הפרוטסטנטית (הלותרנית) במולדובה, אך מבלי להיגרר לעימות עם נציגי הכנסייה הקתולית.כחלק מתוכנית פוליטית מורכבת יותר, דספוט העביר נכסים קתוליים לרשות הלותרנים.
מאוחר יותר הקים בית ספר לותרני בעיר קוטנאר שהפך למרכז הרעיונות הדתיים החדשים במולדובה. הוא הסתייע במטיף יאן לוסינסקי שהגיע למולדובה כבישוף הקלוויניסטים המקומיים ויוהאן זומר ששניהם נטשו בהמשך את דתם הקלוויניטית ובהתאמה לותרנית כדי להפוך לאוניטריאנים, גרם חדש שאותו הנהיגו גם בקהילה המולדובית.
העדות הראשונה המזכירה את מעבר הקתולים לנצרות האורתודוקסית הייתה ב-14 באוקטובר 1234 אגרת האפיפיור גרגוריוס התשיעי אל מלך הונגריה בלה הרביעי שבה סיפר ש"גרמנים" ו"הונגרים" מהבישופות הקומנית התבוללו בתוך הוולאכים האורתודוקסים. החוקר גזה באקו טען שההונגרים המוזכרים היו צ'אנגואים ולא סקלרים. לדבריו הצ'אנגואים הוזכרו בתעודות כהונגרים, בעוד שהסקלרים לא. דו"ח של מחבר אלמוני שנשלח לסיביו ב-11 באפריל 1552, דיבר על כוונתו של הוויבוד שטפאן רארש להעביר את כל ה"הונגרים" של מולדובה לנצרות האורתודוקסית.
בפקודת דספוט וודה נערך דו"ח אחר בעיר רומאן על ידי סוכן של ההבסבורגים, יואן בלסיוס (Belsius) ושנועד לקיסר החדש פרדיננד הראשון. בלסיוס קבל שהשליט אלכסנדרו לפושניאנו אילץ את כל אומות מולדובה לטבול מחדש ולעבור לנצרות האורתודוקסית.
בשנים 1583–1586 מיסיונר ישועי בשם ג'וליו מנצ'ינלי דיווח שהאוכלוסייה הקתולית במולדובה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית בגלל המחסור בכמרים וסיפר שמצא בכנסייה רומית-קתולית, כמרים ומאמרינים הונגרים וגרמנים בני הדת הלותרנית.
וריאציות דיאבלי

אנטון דיאבלי, ליטוגרפיה מאת יוזף קריהובר
לודוויג ואן בטהובן
נושא הווריאציות - הוולס של דיאבלי (ראו הקלטה בהמשך הערך)
וריאציות דיאבלי הוא הכינוי המקובל ליצירה 33 וריאציות על ולס מאת אנטון דיאבלי לפסנתר, אופוס 120, שכתב לודוויג ואן בטהובן בין 1819 ל-1823. סט הווריאציות נחשב על ידי רבים לאחת היצירות הטובות ביותר לפסנתר, החולקת מקום של כבוד עם וריאציות גולדברג של יוהאן סבסטיאן באך.
כתב היד של היצירה שמור מאז שנת 2009 בבית בטהובן (גר') בבון.
תיאור כללי של הווריאציות מכמה זוויות ראייה

מבקר המוזיקה פאול בקר אמר על וריאציות דיאבלי שהן יוצרות עולם צלילי מופשט לחלוטין, ומשחקות רק בדימויים של הצלילים. לפי בקר, הצלילים כשלעצמם אינם יכולים להביא לידי מימוש אמיתי את האידיאה האמנותית, זו הניתנת לקליטה באוזן הרוחנית בלבד. המוזיקולוג דונלד טובי תיאר את היצירה "סט הווריאציות הדגול ביותר שנכתב מאז ומעולם". הפסנתרן אלפרד ברנדל מתאר אותה במילים "הגדולה ביצירות לפסנתר". היצירה מכילה, כדברי הנס פון בילו, "מיקרוקוסמוס של הכישרון הגאוני הבטהובני, או אפילו דמות התמצית של כל עולם הצלילים". ארנולד שנברג כתב בספרו פונקציות מבניות של הרמוניה, כי "הודות להרמוניה שלהן, וריאציות דיאבלי ראויות לתואר היצירה ההרפתקנית ביותר של בטהובן".
גישתו של בטהובן לנושא היא לקחת אחדים מן היסודות הקטנים ביותר שלו - הסמיך הפותח, הקוורטה והקווינטה היורדות, הצלילים החוזרים - ולבנות עליהם קטעים עתירי דמיון, עוצמה ודקות הבחנה. אלפרד ברנדל כתב, "הנושא אינו מושל עוד בצאצא הפרוע שלו. אדרבא, הווריאציות הן הפוסקות מה יש לנושא להציע להן. במקום ליהנות מאישור, קישוט ותהילה, הנושא עובר שיפורים, הלעגה, הגחכה, התכחשות, שינוי צורה, אבל, השמדה ולבסוף התעלות".
בטהובן איננו משתמש בחילופי סולמות להשגת גיוון, אלא נשאר בדו מז'ור של דיאבלי לאורך רוב סט הווריאציות: במהלך עשרים ושמונה הווריאציות הראשונות, הוא משתמש במינור המקביל של הטוניקה פעם אחת ויחידה. ואז, לקראת הסיום, בטהובן משתמש במינור הטוניקה בווריאציות 29–31, ובווריאציה 32, הפוגה המרשימה, הוא עובר לסולם מי במול מז'ור. בהגיעו בשלב מאוחר זה, אחרי תקופה ממושכת כל כך בדו מז'ור, יש לשינוי הסולם רושם דרמטי מוגבר. בסוף הפוגה מופיע סלסול מסכם, המורכב מארפג'ו של ספטימה מוקטנת ובעקבותיו סדרה מסתורית של אקורדים חרישיים, מודגשים בהפסקות שתק. האקורדים האלה מוליכים חזרה אל סולם דו מז'ור של דיאבלי בווריאציה 33, שהיא מינואט.
הקדשה

אף כי אי-אילו פרשנים מייחסים משמעות מיוחדת להקדשת היצירה למאדאם אנטוניה פון ברנטאנו, כראיה להיותה "האהובה בת האלמוות" של בטהובן, היא לא הייתה בחירתו הראשונה של בטהובן. תוכניתו המקורית הייתה לשלוח את היצירה לאנגליה, כדי שידידו הוותיק, פרדיננד ריס, ימצא לה מו"ל. בטהובן הבטיח את ההקדשה לאשתו של ריס ("כמו כן, בעוד כמה שבועות תקבל 33 וריאציות על נושא, המוקדשות לאשתך". מכתב, 25 באפריל 1823). עיכוב במשלוח לאנגליה גרם לבלבול. בטהובן הסביר לריס במכתב מאוחר יותר, "הווריאציות לא היו אמורות להופיע כאן אלא לאחר שיתפרסמו בלונדון, אבל הכל השתבש. ההקדשה לברנטאנו נועדה רק לגרמניה, כיוון שהייתי מחויב לה ולא יכולתי לפרסם שום דבר אחר באותו זמן. חוץ מזה, רק דיאבלי, המו"ל כאן, קיבל אותן ממני. הכל נעשה על ידי שינדלר, נבזה וחדל אישים שכמותו לא פגשתי מעודי עלי אדמות - נבל מדופלם, ששילחתי לכל הרוחות - לאשתך אקדיש יצירה אחת במקום הווריאציות..."
הנושא של דיאבלי

בין אם יש או אין אמת בסיפורו של שינדלר, לפיו פטר בטהובן מלפניו בבוז את הוולס של דיאבלי כ"טלאי רצענים" (Schusterfleck), אין ספק שההגדרה תואמת להפליא את היצירה - "רצפים מוזיקליים חוזרים בזה אחר זה, כשבכל אחת מן החזרות מתבצעת מודולציה במרווחים שווים" - כפי שאפשר לראות בבירור בשלוש הדוגמאות שלהלן:
(1)  (2)  (3)
בהתחשב בדגמים החוזרים על עצמם ובאקורדים המופיעים שוב ושוב, פעמים רבות כל כך, בקול העליון, מה כבר אפשר להגיד על ערכו האמנותי של הוולס? איך יש לראות אותו, איך אפשר ליישב את פשטותו עם המבנה המוזיקלי הכביר, המורכב שבנה עליו בטהובן? מימיה הראשונים ממש מעוררת חידה זו פרשנות, וקשת הדעות שבאו לביטוי בשאלת הנושא של דיאבלי רחבה ככל שניתן להעלות על הדעת. בקצה האחד של הספקטרום התפעלותו של דונלד טובי ("בריא, נקי מהתייפיפות והעמדת פנים ואומר נמרצות חריפה", "עשיר בעובדות מוזיקליות מוצקות", יצוק ב"בטון מזוין"). בקצה השני הבוז של ויליאם קינדרמן ("באנאלי", "נדוש", "ולס של מרתף בירה").
בעלון המצורף להקלטה של ולדימיר אשכנזי בחברת דקה משנת 2006, מנסה מבקר המוזיקה מייקל שטיינברג להגדיר את המרכיב, שקסם אולי לבטהובן בנושא. וכך כותב שטיינברג:
הנושא של דיאבלי הוא ולס בן שלושים ושתיים תיבות, ערוך בפסוקיות סימטריות בנות ארבע תיבות כל אחת וכמעט נטול נעימה, כאילו היו שתי הידיים גם יחד מנגנות תפקידי ליווי. באמצע כל מחצית נעשית ההרמוניה הרפתקנית משהו. הכניסה השובבה על הפעמה הלא-מודגשת של התיבה, מתובלת בהטעמות מחוץ למקצב, יחד עם מזיגה של נייטרליות ותחבולנות, עושות את הוולס לאובייקט פלסטי ונענה לבחינה המדוקדקת של בטהובן. כל חייו הלך בטהובן שבי אחר וריאציות וכאן הוא עובד עם המבנה, ההרמוניות והפרטים הפיקנטיים יותר מאשר עם הנושא הגלוי לעין, וכמעט איננו נותן ביטוי למלודיה.
פרשנויות

מאז התפרסמה היצירה לראשונה, מנסים פרשנים למצוא דפוסים, אפילו תוכנית-אב או מבנה ליצירה רבת-הפנים, מבלי להגיע לתמימות דעים של ממש. כמה כותבים מוקדמים ביקשו לגלות הקבלות ברורות עם וריאציות גולדברג של באך, אך ללא הצלחה רבה. אחרים טענו למציאת סימטריה, שלוש קבוצות של תשע, למשל, אם כי את הפוגה שלפני האחרונה צריך היה למנות כחמש. היצירה נותחה במונחים של צורת סונאטה, כולל "פרקים" נפרדים. עם זאת, אין להכחיש שהיצירה מתחילה ברעיון מוזיקלי פשוט, שגרתי למדי, משנה וממירה אותו בהרבה אופנים רדיקליים, וחותמת ברצף וריאציות, המזכירות בקתרזיס שהן מביאות עמן יצירות אחרות של בטהובן המאוחר.
פרשנויות > הפרשנות של מיינארד סולומון

מיינארד סולומון, בחיבורו "בטהובן המאוחר: מוזיקה, מחשבה, דמיון" נותן ביטוי סמלי לרעיון זה, כמסע מעולם היום-יום ("הנושא של דיאבלי מעלה במחשבה לא רק את הלאומי, השגרתי, הצנוע, הכפרי, הקומי, אלא גם את שפת האם, את הארצי, החושני וכן, לבסוף, אולי גם כל זוג החג בוולס תחת השמש") אל המציאות שמעל ומעבר. בשביל סולומון המבנה, אם הוא קיים, מתבטא בלא יותר מ"אשכולות של וריאציות, המייצגים תנועה מעלה וקדימה מכל סוג, אופי ומהירות העולים על הדעת". הוא רואה נקודות תיחום בווריאציות 8, 14 ו-20, שאותן הוא מאפיין כשלושה "מישורים מוצבים אסטרטגית, [ה]מספקים מקומות מבטחים מרווחים להתחדשות רוחנית וגופנית לאחר המאמצים המתישים שקדמו להם". הניתוח שלו קובע אפוא ארבעה חלקים, וריאציות 1–7, 13-9, 19-15 ו-33-21.
פרשנויות > הפרשנות של ויליאם קינדרמן

הפרשנות המקובלת ביותר ליצירה כלולה ב"וריאציות דיאבלי של בטהובן" מאת ויליאם קינדרמן, הפותחת במעקב זהיר אחר התפתחות היצירה בעזרת ספרי סקיצות שונים של בטהובן. חשיבות רבה נודעת, לדברי קינדרמן, לתגלית, שכמה וריאציות מכריעות נוספו בשלב היצירה האחרון, בשנים 1822 ו-1823, והוכנסו בנקודות מפנה חשובות בסדרה. בחינה קפדנית של תוספות מאוחרות אלה מגלה, שהמכנה המשותף של חזרה ושל דגש מיוחד על המתווה המלודי של הוולס של דיאבלי, בצורת פרודיה, מבדיל אותן מיתר הווריאציות.
בעיני קינדרמן, פרודיה היא המפתח ליצירה. הוא מציין, שרוב הווריאציות אינן מדגישות את המאפיינים הפשוטים של הוולס של דיאבלי: "רוב הווריאציות האחרות של בטהובן משנות באופן יסודי את פני הנושא של דיאבלי, ועל אף השימוש המקיף והממצה הנעשה בחומרים מוטיביים מן הוולס, הרי המודל הרגשי שלו נותר הרחק מאחור". מטרת הווריאציות החדשות היא להזכיר את הוולס של דיאבלי באופן שימנע התרחקות-יתר של המחזור מן הנושא המקורי שלו. ללא מכשיר זה, לאור המגוון והמורכבות העצומים של מערך הווריאציות, היה הוולס של דיאבלי נעשה מיותר, "בבחינת פרולוג סתמי ליצירה השלמה ותו לא." השימוש בפרודיה נובע מן הבנאליות של הנושא של דיאבלי.
קינדרמן מבחין בין כמה צורות של "פרודיה", בהצביעו על דוגמאות אחדות, שאין להן שום משמעות מבנית מיוחדת ואשר חוברו בתקופה המוקדמת יותר, כמו הפרודיה ההומוריסטית על האריה מתוך דון ג'ובאני של מוצרט (וריאציה 22) והפרודיה על תרגיל אצבעות של קרמר (וריאציה 23). עוד הוא מזכיר רמיזות לבאך (וריאציות 24 ו-32) ומוצרט (וריאציה 33). אבל הווריאציות המוספות, המבניות מזכירות את הוולס של דיאבלי, לא את באך או מוצרט או קרמר, ומבליטות בבירור את ההיבטים נעדרי הדמיון שלו, בייחוד החזרה על אקורד הטוניקה דו מז'ור עם סול מודגש בצליל העליון וההרמוניה הסטאטית הנוצרת עקב כך.
הראשונה בשלוש הווריאציות המוספות היא מס' 1, שיר לכת "הרואי-כביכול", המופיע מיד לאחר דיאבלי כפתיחה דרמטית של המערך וחוזר כהד ביד ימין על אקורד הטוניקה המשולש של הנושא, בעוד יד שמאל מנגנת בפשטות באוקטבות את הקוורטה היורדת של דיאבלי. לאחר זאת, כמעט אין להכיר עוד את דיאבלי עד וריאציה 15, הווריאציה המבנית השנייה: קטע קצר, קליל, המושחל בהבלטה בין כמה מן הווריאציות העוצמתיות היותר (מס' 14, 16 ו-17). היא מביאה אזכור לעגני של הוולס המקורי באמצעות ההרמוניה הפרוזאית שלו. הווריאציה המבנית השלישית והאחרונה, לפי האנליזה של קינדרמן, היא מס' 25, המעבירה את המקצב המונוטוני של דיאבלי מן הבס לסופרן וממלאת את הבס בתבנית פשוטה, החוזרת ונשנית ב"קריקטורה מתנהלת בכבדות". היא פותחת את החלק המסיים של הסדרה, הנע מן המגוחך אל הנשגב, מן הוולס של דיאבלי אל המינואט של בטהובן, ואגב כך ממזגת את תולדות המוזיקה החל בבאך, דרך מוצרט, עד לעולם הסונאטות האחרונות לפסנתר של בטהובן עצמו.
ומסכם קינדרמן, "הוולס של דיאבלי זוכה תחילה לטיפול אירוני כשיר לכת שהוא צולע למחצה ומרשים למחצה, ואז, בנקודות מכריעות של הצורה, חוזר פעמיים בווריאציות קריקטוריות מבדחות. בסיום היצירה, בפוגה ובווריאציה האחרונה, מופיע במפורש אזכור לראש המלודי של הנושא של דיאבלי - למעשה, הוא נתקע בקרקע כיתד בפטיש, אבל אין בו עוד כל תחושה של ההקשר המקורי של הוולס. באמצעות שלוש וריאציות פרודיות, 1, 15 ו-25, ביסס בטהובן שורה של אזכורים תקופתיים לוולס, המקרבים אותו יותר ויותר אל המנגנון הפנימי של המערך, והאחרונה בהן פותחת את המהלך, המשלים אחת ולתמיד את ההתעלות על הנושא. זה הרעיון המרכזי של וריאציות דיאבלי."
קינדרמן רואה אפוא את היצירה כמתחלקת לשלושה פרקים, וריאציות 1–14, 15–24 ו-25–33.
פרשנויות > הפרשנות של אלפרד ברנדל

אלפרד ברנדל, במסה שלו "האם מוזיקה קלאסית חייבת להיות רצינית לחלוטין?" נוקט גישה דומה לזו של קינדרמן, מצדד בראיית הווריאציות כ"יצירה הומוריסטית במובן הרחב ביותר האפשרי" ומציין, שהייתה זו גם עמדתם של פרשנים מוקדמים.
הביוגרף הראשון של בטהובן, אנטון שינדלר, אומר - ובזו הפעם, לשם שינוי, אני נוטה להאמין לו - שחיבור יצירה זו "שיעשע את בטהובן במידה בלתי מצויה", שהיא נכתבה "בהלך רוח אופטימי" וכי היא "תוססת בהומור יוצא דופן", ומזים בכך את הדעה הרווחת, כי בשנותיו האחרונות היה בטהובן שרוי בקדרות מוחלטת. לדברי וילהלם פון לנץ, מן הפרשנים המוקדמים של יצירות בטהובן שהצטיין בדקות תפיסתו, בטהובן מתגלה כאן במלוא זוהרו כ"כוהן הגדול של ההומור, הבקי ושולט בכל רזיו"; הוא מגדיר את הווריאציות "סאטירה על נושאן".
בטהובן ובאך

המוניטין שיצאו לווריאציות דיאבלי מציבים אותן באותה דרגה עם וריאציות גולדברג. ואולם, בעוד שבווריאציות גולדברג ויתר באך על המשאבים שיכלו לעמוד לרשותו, לו השתמש במלודיה של הנושא כעיקרון מנחה בלבד, כדי לזכות בעצמאות בחומר המלודי, שאיפשרה לו להשיג הרבה יותר גיוון ומרחב פעולה, הרי שבטהובן לא העלה שום קורבן מעין זה. הוא ניצל את המלודיה, יחד עם היסודות ההרמוניים והרתמיים, ובכך הצליח להתיך את כולם למערך וריאציות בעל עומק אנליטי שלא ייאמן.
וריאציות מס' 24 ו-32 הן פחות או יותר פוגות נאמנות לכל הכללים, המלמדות על החוב שבטהובן חב לבאך, חוב הבולט עוד יותר בווריאציה 31, האחרונה בווריאציות המינוריות האיטיות, בהתייחסות הישירה שלה לווריאציות גולדברג.
ביבליוגרפיה

Brendel, Alfred (1990), Music Sounded Out: Essays, Lectures, Interviews, Afterthoughts, New York: Farrar, Straus and Giroux, ISBN 0-86051-666-0
Cooper, Barry (2000), Beethoven, Master Musicians Series, Oxford: Oxford University Press, ISBN 0-19-816598-6
Forbes, Elliot, ed. (1967), Thayer's Life of Beethoven, Princeton University Press
Kinderman, William (1987), Beethoven's Diabelli Variations, Oxford: Clarendon Press, ISBN 0-19-315323-8
Solomon, Maynard (2004), Late Beethoven: Music, Thought, Imagination, University of California Press, ISBN 0-520-24339-0
Tovey, Donald Francis (1944), Essays in Musical Analysis: Chamber Music, Oxford University Press
הערות שוליים

↑  פאול בקר, "בטהובן", הוצאת ניב 1962, עמ' 167
↑  בקר, "בטהובן"
↑  Schoenberg, Arnold, Structural Functions of Harmony, W. W. Norton & Company, ISBN 0-393-00478-3, ISBN 978-0-393-00478-6, 1969, p. 91.
↑  Brendel, Alfred, "Beethoven's Diabelli Variations", in Alfred Brendel On Music, a capella, Chicago, 2001, p. 114.
↑  pp, 124-5 ,Tovey 1944
↑  Forbes 1967, pp. 855-6
↑  Tovey, 1944, p. 125-127
↑  Kinderman, 1987, p. 13
↑  שטיינברג, הערות בהקלטה של וריאציות דיאבלי בביצוע ולדימיר אשכנזי, דקה, 2006
↑  Solomon, Harvnb 2004 p. 20
↑  Harvnb brendel, 1990, עמ' 37
↑  Harvnb, Brendel, 1990, p. 51
↑  Tovey, 1944, p. 128
↑  Kinderman, 1987, עמ' 73
↑  brendel p. 49
↑  Brendel p. 50
↑  Kinderman, 1981, p. 72
↑  Brendel, p. 50
↑  Kinderman, 1987, עמ' 88
↑  Brendel, p.49
↑  Tovey 1944
↑  Kinderman 1987, p. 96
↑  Donald Tovey,1944, p. 129
↑  Abraham, Gerald, The Age of Beethoven, 1790–1830, Oxford University Press, ISBN 0-19-316308-X, 9780193163089, 1982, p. 352.
↑  Kuper, 2000, p. 306
↑  הנס פון בילוב, "לודוויג ואן בטהובן: וריאציות לפסנתר כרך 2", הוצאת שירמר. אזכורים נוספים לפון בילוב מתייחסים גם הם להוצאה זו, אלא אם יצוין אחרת.
↑  קופר, בארי 2000, עמ' 306
1 2 3 4  Tovey, p. 129
↑  Kinderman, 1978, pp. 102-03
↑  Kinderman, 1987, p. 104
↑  Brendel, 1990, p. 52
↑  Kinderman, 1987, p. 213
↑  טובי, עמ' 129
1 2  Brendel, p. 49
↑  Tovey, p. 1944, 131
↑  Kinderman, 1987, p. 106
1 2  Tovey, p. 131
↑  Brendel, p. 52
↑  טובי, עמ' 131
↑  Tovey 1944, pp. 131-32
↑  Abraham, Gerald, The Age of Beethoven, 1790–1830, Oxford University Press, ISBN 0-19-316308-X, 9780193163089, 1982, pp. 352.353
↑  Tovey, 1944, p. 133
↑  Tovey, p. 133
↑  Solomon 26
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576981505171  BnF: cb144040022 (data)  GND: 300017634  LCCN: n81127885  MusicBrainz work: 1c9f6dbc-ea30-4a2c-b775-db345d277d96  VIAF: 175005380   WorldCat (עם VIAF): 175005380
ארבידאס נוביקובאס

ארבידאס נוביקובאס (בליטאית: Arvydas Novikovas; נולד ב-18 בדצמבר 1990) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בטוזלספור בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים

נוביקובאס התחיל את הקריירה המקצועית שלו במחלקת הנוער של וילנה. בעונת 2007 הושאל לאינטרס ויסגינס ובהמשך אף נבחן בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בספטמבר 2008 נוביקובאס חתם בהארטס אוף מידלות'יאן. נוביקובאס ערך את הבכורה שלו במהלך המחזור האחרון של העונה נגד סלטיק. לקראת סיום עונת 2009/2010 נוביקובאס חתם על הארכת חוזה בשלוש שנים נוספות במועדון, אף על פי שלא זכה לדקות משחק רבות במהלך העונה. ב-11 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–5 נגד אברדין. במהלך העונה הושאל לסט. ג'ונסטון עד לסיום העונה. בעונת 2012/2013 נוביקובאס הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה לאחר עזיבתם של שחקני מפתח רבים.
ב-22 ביוני 2013 חתם לשלוש שנים בארצגבירגה אווה מהבונדסליגה השנייה. ב-19 ביולי 2013 נוביקובאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד אינגולשטאדט 04, בו גם הורחק לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני. ב-23 באוגוסט 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד אנרגי קוטבוס, בו גם כבש את השער השני של ארצגבירגה.
בקיץ 2015 נוביקובאס חתם בבוכום.
בינואר 2017 נוביקובאס חתם ביאגלוניה ביאליסטוק מליגת העל הפולנית. ב-7 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד ז'גלבי לובין, שהיה גם שערו הראשון אחרי שנתיים וחמישה חודשים.
בקיץ 2020, נוביקובאס חתם בארזורומספור.
בקיץ 2022 הצטרף לסמסונספור.
ב-24 בינואר 2023 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-4 באוגוסט 2023 חזר לליטא וחתם בז'לגיריס וילנה.
קריירה בינלאומית

נוביקובאס שיחק בצעירותו בנבחרת הצעירה של ליטא. במאי 2009 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד רומניה.
ב-25 במאי 2010 נוביקובאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד אוקראינה. ב-29 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד פינלנד.
הערות שוליים

↑  הדר יעקבי, ‏עוד רכש: נוביקובאס חתם בהפועל חיפה, באתר ערוץ הספורט, 24 בינואר 2023
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 2017: פיודור צ'רניך | הכדורגלן הליטאי של השנה  2018 | 2019: ארנסטס שטקוס |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 2019: ארנסטס שטקוס | הכדורגלן הליטאי של השנה  2020, 2021 | 2022: אדווינאס גרטמונאס |
אנרנג'ר 737

| --- | --- |

Enranger 737
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Enranger 727 (מיניוואן מסחרי)  Enranger G5 (קרוסאובר)  Enranger 737 EV (דגם מנוע חשמלי)
 יצרן:  Weichai (Chongqing) Automotive (אנ')
 שנות ייצור:  2015 – הווה
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 חברת אם:  Weichai Power Co., Ltd
 סיווג:  מיניוואן (דגם "אנרנג'ר 737")
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה קדמית
 אורך:  4,508 מ"מ
 רוחב:  1,760 מ"מ
 גובה:  1,715 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,785 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1.5 ליטר המפיק 120 כ"ס  4 צילינדרים, בטור, 1.5 ליטר המפיק 150 כ"ס (מגדש טורבו)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תיבת הילוכים רציפה (CVT)
אנרנג'ר 737 (באנגלית: Enranger 737) הוא מיניוואן קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Weichai (Chongqing) Automotive (אנ') בבעלות Weichai Power Co., Ltd אשר מיוצר משנת 2015 ועד היום בסין.
תצורות

מיניוואן (דגם "אנרנג'ר 737", דגם "אנרנג'ר 737 EV").
קרוסאובר (דגם "אנרנג'ר G5").
מסחרית (דגם "אנרנג'ר 727").