stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכי אל-ארסוזי
הערות שוליים

↑  Charif, Maher, Rihanat al-nahda fi'l-fikr al-'arabi, Damascus, Dar al-Mada, 2000. p. 244.
↑  Charif, p. 244; Batatu, pp
↑  Charif, pp. 244-245; Batatu, pp.
↑  Batatu, p. 724.
↑  Batatu, p. 723
↑  Charif, pp. 217-219;
↑  Charif, p. 245
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452581805171  BnF: cb12482911d (data)  GND: 119066068  ISNI: 0000 0001 2208 6085  LCCN: n83126183  NTA: 072823224  SUDOC: 074261703  VIAF: 8189446   WorldCat (עם VIAF): 8189446
ועידת אפסוס

ועידת אפסוס היא הוועידה האקומנית השלישית, אשר כונסה בשנת 431 באפסוס שבאסיה הקטנה בהוראת הקיסר המזרחי תאודוסיוס השני. הוועידה עסקה במינות הנסטוריאנית והפלאגיאנית.
אצטלת נסטוריוס (למטה, במרכז) נקרעת מעליו בעת הדחתו: הוא ותומכיו (מימין) חסרים הילת קדוש כדי לציין את כפירתם. פרסקו מאת דיוניסי, 1502, במנזר פראפונטוב.
נסטוריוס, באותה תקופה פטריארך קונסטנטינופול, טען כי מריה הבתולה היא יולדת המשיח ולא יולדת האל, שכן היא ילדה רק את התגלמותו הגשמית-אנושית של ישו, ולא את הלוגוס האלוהי שבו. בכך, ובטיעונים אחרים שלו, כגון זה שעל הצלב סבל רק חלקו האנושי של ישו, נסטוריוס ביקש ליצור הפרדה ברורה יותר בין המהות האלוהית של ישו למהותו האנושית.
לגישה תאולוגית זו התנגד קירילוס האלכסנדרוני, פטריארך אלכסנדריה. על-מנת ליישב את המחלוקת, הורה הקיסר תאודוסיוס ה-2 לכנס ועידה אקומנית. הוועידה כונסה ב-22 ביוני 431 בנוכחות 200 בישופים, רובם מהמזרח, וקירילוס האלכסנדוני ישב בראשה ושימש בו-בזמן כנציגו של האפיפיור. תחת הנהגתו של קירילוס, ובהיעדר רבים מתומכיו של נסטוריוס בראשותו של יוחנן מאנטיוכיה אשר בוששו לבוא, הוועידה גינתה את הדוקטרינה של נסטוריוס וקבעה כי ישו היה אל ואדם באישיות (persona) אחת, בעל שתי מהויות - כלומר בעל טבע אלוהי וטבע אנושי באותה אישיות; כמו כן היא גזרה אנאתמה (חרם מהמעלה העליונה) על כל מי שיסרב לקבל על עצמו הכרעה זו.
בנוסף לכך, הוועידה אסרה על כל שינוי בקרדו כפי שנקבע בשנת 381 בוועידת קונסטנטינופול הראשונה על בסיס הקרדו של ניקיאה.
לפי ההשקפה הפלאגיאניות האדם יכול להיות טוב גם ללא עזרת האל, וכפרה בכך שהחטא הקדמון טימא את הנפש האנושית לעולם ועד. ועידת אספרוס והכריזה על השקפה זו כעל מינות וככפירה.
נסטוריוס עצמו סירב לקבל את החלטת הוועידה ופרש מהכנסייה, בהקימו את הכנסייה האשורית. גם יוחנן מאנטיוכיה סירב תחילה לקבל את דעתו של קירילוס האלכסנדוני, ואף החרים אותו לאחר הוועידה אך כעבור שנתיים, בשנת 433, התפייס עמו והסכים לנוסחת פשרה. למרות זאת, פשרה זו לא סתמה את הגולל על הוויכוחים התאולוגיים. כעבור שנים ספורות, מתוך החלטות הוועידה עצמה שהגדירו את טבעו של ישו כשתי מהויות - אנושית ואלוהית - באישיות אחת, צמחה המינות המונופיזיטית אשר פירשה בצורה שונה את הדוקטרינה התאולוגית שנקבעה לגבי מהותו של ישו בוועידת אפסוס ואשר נדונה בוועידת כלקדון עשרים שנה מאוחר יותר.
חופי ירדן

| גרסת האחים והאחיות | התזכרי ליל אביב? |
| --- | --- |
 חופי ירדן  מלוא זוהר יום,  סירה דוגה,  אשכב אשתה שיקוי שלום,  שיקוי שלום.    עתה ידעתי  פה הכל,  ראשית וקצה,  כל דכפין יאתה ייטול  ייתי יטול.    אשקיף אל על-האור מה רב,  האור מה רב,  וגם בלב, כבילדות  אף צל של עב.    עתה ידעתי  פה הכל,  ראשית וקצה,  כל דכפין יאתה ייטול  ייתי יטול.    עתה ידעתי  פה הכל,  ראשית וקצה,  כל דכפין יאתה ייטול  ייתי יטול.  :  חוֹפֵי יַרְדֵּן, סֻכַּת שָׁלוֹם,  סִירָה שְׁבוּרָה וּבְתוֹכָהּ  אֵשֵׁב אֶשְׁתֶּה מַתַּת מְנוּחָה  אֶשְׁתֶּה עַד תֹּם.    אָכֵן אֵדַע כִּי פֹּה הַכֹּל,  מַה תְּבַקֵּשׁ תָּנוּעַ עוֹד.  אָכֵן אֵדַע דִּכְפִין לְנוֹד  וְאָתָה יִטֹל    חוֹפֵי יַרְדֵּן, בִּרְכַּת בְּדִידוּת  דְּמָמָה וָזֹהַר – וּבַלֵּב  יָרֹן הָאֹשֶׁר הַשָּׁלֵו  כְּמוֹ בַּיַלְדוּת.  המשוררת רחל בלובשטיין-סלע
"חוֹפֵי יַרְדֵּן" הוא אחת מארבע הטיוטות שכתבה רחל המשוררת. סגנון השיר ותוכנו תואמים את תקופת שהותה בדגניה. מלבד הנוסחה הרשמית, קיימת לשיר גם נוסחה משנית.
מבנה השיר ותכניו

השיר בנוי משלושה בתים ומחורז בחריזה חובקת.
בשירה זה מחפשת רחל המשוררת את האושר מתוך העצב. את חופי הירדן היא מוצאת כ"סוכת שלום". כינוי שבמקורו נאמר על יום המנוחה, השבת, ואת עצמה היא רואה כ"סירה שבורה", כשחופי ירדן משמשים לה למעגן ומקום מנוחה. חופי ירדן שבשיר מזוהים עם תקופת שהותה בדגניה, מקום שאליו התקשרה מאוד.
אצל רחל, הבדידות שמאפיינת לדבריה את חופי ירדן דווקא נחשבת כברכה. הדממה משתלבת מבחינתה באור זוהר המשרה שלווה ואושר ילדותיים. רחל רואה במנוחה זו מתנה, ומאחלת לעצמה להתמיד בכך. מעבר לכך, היא אף תמהה על אחרים, אלו המתרוצצים וזקוקים למנוחה, וקוראת להם לבוא אל "סוכת השלום" שלה.
בין היתר, השיר מאופיין גם במשלב לשוני מהגדה של פסח, במילים "כָּל דִכְפִין - יֵיתֵי וְיֵיכֹל".
לחנים וביצועים

להקת האחים והאחיות ביצעה את שירת היצירה (בנוסחה השונה מנוסחת המקור) בלחנו של גידי קורן
הערות שוליים

↑  מילות השיר "חופי ירדן", באתר שירונט  (בגרסה שונה)
↑  בנוסח תפילת ערבית של שבת, בברכת השכיבנו של שבת.
| שירת רחל |
| --- | --- | --- |
| ספיח (1927) | זמר נוגה • אל ארצי • רחל • כאן על פני אדמה • אני • כנרת • הן יצאנו בסך • כוחי הולך ודל • מיכל • פגישה, חצי פגישה • יום בשורה |  |
| מנגד (1930) | עקרה • ספר שירי • ואולי לא היו הדברים... • אם צו הגורל... • להקיץ ולדעת • זמר • גן נעול • העברת ידך • לא פעם, בקיץ • פשטתי יד לבקש רחמים • הוי ארצי הורתי • בלילה • שי • אקליפטוס • מנגד • זו הדרך • אני ואתה |  |
| נבו (1932) | אביב • רק על עצמי • הנה אקח את מבט עיניך • בגני נטעתיך • על הגורן • עם שחר • חג • מתי • כה ציפיתי ליום והגיע • ליד החלון |  |
| טיוטות ותרגומים | חופי ירדן • אל נא תשירי • התזכרי ליל אביב? • שיבה • אל גדר דחויה |  |
ולטר שרוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 ביוני 1882 גלומבוביץ, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  6 באוקטובר 1944 (בגיל 62) ויסבאדן, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1902–1944 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-1   מפקד הקורפוס ה-12
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
ולטר שרוט (בגרמנית: Walther Schroth;‏ 3 ביוני 1882 – 6 באוקטובר 1944) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

שרוט נולד ב-3 ביוני 1882 בגלומבוביץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס שרוט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-46 (שלזיה התחתית ה-1 - הגראף קירשבאך). בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת שרוט כמפקד פלוגה, וב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. ב-18 בפברואר 1915 הוצב שרוט במטה הכללי הקיסרי, ולאחר מכן מונה לקצין מטה בקורפוס ה-5. לאחר מכן שירת כראש מטה הדיוויזיה ה-4 והדיוויזיה ה-34, וב-22 במאי 1918 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-30. לאחר מכן שירת במטה הארמייה השנייה, ולאחר מכן פעל כראש מטה דיוויזיית המילואים ה-80. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שרוט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1929 הועלה שרוט לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1929 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-16. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד בית הספר למקצועות החי"ר בדרזדן. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1. ב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך פרשת בלומברג-פריטש מונה למפקד הקורפוס ה-12.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה ואחריתו

עם פרוץ המלחמה היה שרוט מפקד הקורפוס ה-12, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה הראשונה. ב-9 באפריל 1940 יצא שרוט לחופשה, ובמקומו מונה גוטהרד היינריצי למפקד הקורפוס, וב-17 ביוני חזר שרוט לפקד על הקורפוס. במהלך מבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית וארמיית הפאנצר השנייה לסירוגין, והשתתף בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק והקרב על מוסקבה. על פעולותיו בקרבות קיבל שרוט ב-9 ביולי 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 בפברואר 1942 פרש מתפקידו. ב-30 באפריל 1942 מונה שרוט למפקד המחוז הצבאי ה-4, וב-1 במאי 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-12. בשנת 1944 מונה שרוט לשופט בבית הדין הצבאי המיוחד, שהיו חברים בו גם גרד פון רונדשטט והיינץ גודריאן, וסילק קצינים שהיו חשודים בקשר העשרים ביולי מהצבא, ומסר אתם לידי בית הדין העממי.
ב-6 באוקטובר 1944 נהרג שרוט בתאונת דרכים בויסבאדן, והוא בן 62 שנים.
המת החי

גוסטב דורה, "חזון העצמות היבשות"
המת החי (באנגלית: The undead, The living dead) הוא מוטיב ספרותי המבוסס על האַל-מת במיתולוגיה ובפולקלור העולמיים.
על פי מוטיב זה מעוצבת דמות בעלת מאפיינים שונים, חלקם של אדם חי וחלקם של אדם מת.
המת החי נקלט בספרות העברית כמוטיב דומיננטי, בעיקר בשירה, והתפתח בה לכיוונים שונים וייחודיים. המוטיב נודע במיוחד ביצירתו של נתן אלתרמן וביצירתם של משוררי דור תש"ח. בעקבות אלתרמן אומץ המת החי גם בפזמונאות הישראלית שנכתבה בנושא מלחמות ולזכרם של נופלים, וכן ביצירתם של משוררים ישראליים מאוחרים יותר.
המחקר מייחס למת החי בספרות משמעויות פוליטיות, לאומיות, חברתיות ופסיכולוגיות.
נתן אלתרמן. מחשובי מעצבי מוטיב המת החי בספרות העברית.
שורשיו הדתיים/מיתולוגיים של מוטיב המת החי

רבות מדתות העולם ומן המיתולוגיות העתיקות מספרות על מצבים שונים הקשורים לקיומו של מת-חי. האמונה בהישארות הנפש - המשך חייו של המת במותו - נפוצה מאוד. ברבות מן הדתות עיסוק במתים או פולחנם דומיננטי מאוד.
המת החי במיתולוגיות מוגדר כישות גשמית או לא-גשמית, אשר הייתה בעבר בחיים, מתה, ואז, כתוצאה מהתערבות חיצונית כלשהי, המשיכה להתקיים בעולם החיים. אל-מתים מסוגים שונים, כגון רוחות רפאים, ערפדים או זומבים, מתוארים באגדות של רבות מתרבויות העולם, וביצירות בדיוניות רבות; כיום בעיקר ביצירות פנטזיה וספרות אימה, אולם בעבר גם בז'אנרים של ספרות עממית, כמו הבלדה.
אגדות אירופיות מספרות על דמות המכונה אהסוור ("אחשוורוש"), יהודי שלא כיבד את ישו, ולכן קולל על ידו שינדוד בעולם ויחיה לנצח כמת-חי. אגדה זו חלחלה לספרות ולאומנות האירופית, לחומרי תעמולה אנטישמיים ואף להגות הציונית.
המת החי בספרות העולם

בספרות האירופית רווחת מוסכמה ספרותית, לפיה מתוארת הישארות נפשו של המת באמצעות דימויי פריחה: המת עובר מטאמורפוזה ונולד מחדש בדמות פרח.
באירופה הנוצרית מופיע החל מהמאה ה-14 מוטיב ספרותי ואומנותי המכונה "מחול המוות" ("La Danse Macabre"). הוא נפוץ ביבשת במאה ה-15, שהייתה תקופת התאוששות ממגפת המוות השחור, בה נספו בין רבע למחצית מאוכלוסיית אירופה. מוטיב זה, המתבטא ביצירות אמנות רבות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, ממשיל את המוות או את המפגש עימו לריקוד עם שלדים. בין השאר יכול "ריקוד המוות" לשמש כאלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים.
הבלדה, אחד הז'אנרים הידועים בספרות ובספרות העממית (בעיקר הבריטיות), כוללת בתוכה פעמים רבות דמויות של מתים חיים. מבקר הספרות וולפגנג קייזר ראה במוטיב זה של המת החי את אחד הגילויים המובהקים של מסורת הבלדה.
במאה ה-19 התפתח זרם בספרות הרומנטית, שכונה "הספרות הגותית". ספרות זו הרבתה לעסוק באפל, במוות, במסתורי ובעל-טבעי. דוגמה לסיפור אימה גותי (שהיה גם אחד מסיפורי המדע הבדיוני הראשונים) הוא הרומן "פרנקנשטיין" של הסופרת מרי שלי, ובו מתואר כיצד מדען מטורף בונה מפלצת חיה מחלקי גופות מתות. המונח "אל-מת" ("Un-dead") נטבע על ידי ברם סטוקר, בספרו "דרקולה", שהיה אף הוא חלק מזרם זה.
אחד ממייצגי הספרות הגותית היה הסופר והמשורר האמריקני אדגר אלן פו, שחיבר את השיר אנבל-לי. בשיר מתוארת בלשון אגדתית אהבתו של הדובר לאהובתו אנבל-לי. השניים התאהבו ועצמת אהבתם הייתה כה גדולה, עד שהשרפים החליטו בקנאתם להענישם. אנבל-לי נפטרה מדלקת ראות, ולאחר מותה נקברה ליד הים; אולם הדובר האמין כי אהבתם נמשכת גם מעבר למוות; שעיניה של אנבל-לי מאירות בשמיים, ושהוא מתאחד עימה בעודו שוכב לצידה בקבר שליד הים:
לִי רוֹמֵז כֹּל כּוֹכָב בְּקַרְנָיו –עֵינָיו

כְּעֵינֶיהָ שֶׁל אַנַּבֶּל-לִי;

אַךְ בְּלֵיל אֲפֵלָה –עִמָּדִי הִיא כֻלָּהּ,

וְאָנוּחַ עַל-יַד יוֹנָתִי הַכַּלָּה

בְּבֵיתֵנוּ שֶׁלָּהּ וְשֶׁלִּי –

הוּא הַקֶּבֶר עַל יָם עַרפַּלִּי.
המת החי בשירה ובתרבות העברית > המת החי בכתיבה ההגותית הציונית > יהודה לייב פינסקר

פינסקר, ממנהיגי חיבת ציון ומהוגי הציונות, תיאר בכתיבתו את העם היהודי בגלות כדמות של מת-חי, היהודי הנצחי הסובב בעולם וממיט פחד על סביבתו:
היהודים נפזרו לארבע רוחות השמים וממשלתם נפלה תחת העול הקשה של הרומאים ולא יספה קום. אבל עם זה לא נפסק כח החיים של האומה, הגוף אמנם נשרף, אבל הנשמה נתקיימה עד עכשיו. ותהי האומה הזאת שאין לה אלא הוייה רוחנית בעיני כל האדם, אשר על האדמה, כצל מפיל אימה של מת, התועה בדרכי החיים. ואותו הצל של אומה מתה, תועה בעולם בלי אחדות, בלי אורגניזציה, בלי ארץ ובלי קשר, אומה שאיננה חיה ובכל זאת היא מתהלכת בארצות החיים – אותו הצל המוזר שאין משלו בכל ההיסטוריה... האימה הגדולה... הנופלת על האומות, למראה אומה מתה שבכל זאת לא חדלה לחיות...
האימה הזאת ביחד עם סבות אחרות... פינו את הדרך לשנאת היהודים.
המת החי בשירה ובתרבות העברית > המת החי בכתיבה ההגותית הציונית > הראי"ה קוק

הרב קוק בכתיבתו משווה את מצב העם היהודי שבגלות לתרדמה (יש להזכיר כמובן שמקורות חז"ל מקשרים בין שינה ומיתה). היהודים בגלות הן כעין מת חי:
"הנה ישננו שנת תרדמה לאומית משך גלות ארוכה וקשה מאד, כחותינו הלאומיים נשארו אז בלועים בקרבנו פנימה, מבחוץ הכל נעשה מקומט ומזוקן, אבל מבפנים טל החיים הולך וזורם".
גם המושג "תחייה", שליווה את חידוש הדיבור העברי וחידוש היישוב היהודי בארץ, רומז על תפיסה של היהודי הגלותי כמת חי, אשר מושב לתחייה.
המת החי בספרות העברית החדשה

בשירתו העברית של יל"ג, מהבולטים שבמשוררי ההשכלה, מופיע תיאור של היהודי הגלותי, שהורגל ולומד "לִהְיוֹת מֵת בָּאָרֶץ, חַי בַּשָּׁמַיִם". בדימוי זה, כמו בשיר עצמו, מתח יל"ג ביקורת על מצבם של יהודי אירופה המסורתיים, אשר זנחו כביכול את חיי העולם הגשמי וניתקו ממנו, ותחת זאת התמקדו בחיים רוחניים-דתיים מופשטים. קיום זה של העם היהודי אליבא דיל"ג הוא מוות חי.
ככל הנראה בהשפעתו של פינסקר שנזכר קודם לכן, מופיע המת החי בכתיבתו של ביאליק, לסוגיה ולתקופותיה. הטענה היא כי הופעתו הראשונה של המת-החי ביצירת ביאליק היא בשיר המוקדם הגנוז שלו, "חבל קבצנים". בשירתו המוקדמת ניתן למצוא דמויות של גיבורים מיתיים שנרדמו וקפאו על מקומם: בשירתו האלגוריסטית מצויה לרוב דמותה של בת המלך האבודה-הרדומה; בשיר "על קבר אבות" כותב ביאליק על היהודים כעל בת מלך אבודה, שאמנם מתה ונקברה, אך חולמת בקברה על התעוררותה לחיים. בפואמה לא-גמורה שלו ("על מיטת פז") תיאר ביאליק את דוד המלך במערה, ספק-מת ספק-חי. תיאור מקביל מופיע בסיפורו הקצר "המלך דוד במערה" (1923).
הפואמה הידועה של ביאליק "מתי מדבר" קלטה אף היא, לפי חלק מהפרשנויות, את המת החי במונחיו של פינסקר, ובכך המחיזה והמחישה את דרמת "היהודי הנצחי" בגלותו.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן

דמות המת החי היא אבן יסוד בשירתו של אלתרמן. מוטיב זה לבש צורה ופשט צורה לאורך היצירה האלתרמנית, אך ניתן לאתר אותו בכל שלב ובכל סוגי היצירה.
המוטיב מופיע כבר בשירתו המוקדמת שנכתבה לפני ספרו הראשון, ואשר חלקה לא פורסם. בהמשך הוא מופיע בשירים אחדים משירי כוכבים בחוץ, ותופס מקום מרכזי מאוד בספרו השני של אלתרמן, "שמחת עניים". מאוחר יותר מופיע המוטיב ביצירתו של אלתרמן לסוגיה, בטוריו השיריים העיתונאיים, במחזאות ובשירה.
את מקורו של מוטיב המת החי של אלתרמן יש למצוא, ככל הנראה, בשיח ההגותי-ציוני, אולם בעיקר בבלדות העתיקות. הקשר של אלתרמן לעולם הבלדה היה במוקד מאמר ביקורת שכתב מתי מגד. מגד טען שעולמו השירי הכללי של אלתרמן עומד בסימן הבלדה; את הטענה ביסס מגד על אסמכתאות שלוקטו מענפים שונים של יצירתו של אלתרמן — כוכבים בחוץ, שמחת עניים, עיר היונה. מגד השווה בין השיר "גר בא לעיר" בשמחת עניים עם מה שמצא בבלדות המקוריות, וכן הצביע על ההקבלה שבין סיום השיר "הנה תמו יום קרב וערבו" לסיומה של הבלדה "סר פטריק ספנס".
כתיבתו של אלתרמן רוויית אוקסימורונים, ודמות המת החי מתאימה לכך היטב.המוות בשירת אלתרמן מוצג ככזה שמשתלב בחיים; ידיעת המוות וההשלמה עימו אינן מבטלות את טעם החיים. הקהילה המתמודדת עם הכיליון היא קהילה עמלה ועסוקה, שהחיות שלה לא נפסקת. הרחוב, הפונדק, השוק - כולם שוקקי חיים. הגיבורים הנאלצים להפרד מהחיים עושים זאת ללא מחאות.
המת החי של משתלב בתפיסת הזמן של כוכבים בחוץ, לפיה ההווה והעתיד הם העבר החוזר על עצמו; כל דבר "עודו" קיים או חוזר. העבר מתקיים וחי לנצח.
אלתרמן השתמש במוטיב המת החי במישורי השתמעות שונים ורב-משמעיים. החוקרת זיוה שמיר נתנה בו סימנים על פי התקופות השונות בחייו:
בתחילת דרכו, כשכתב על העיר המערבית השוקעת, שימשה דמותו של הרוצח התמים, או קין ההבלי, לתיאור האדם הבודד בכרך המודרני הנכרי, הקר והמנוכר. בהמשך הדרך קיבלה דמות זו גוון לאומי, ושימשה את אלתרמן ביצירות שכתב בימי המלחמה, השואה והקמת המדינה. בסוף דרכו קיבלה דמות המת החי גוון אישי, ובאמצעותה ביטא אלתרמן את עולמו שלו: עולם של אדם הניצב בערוב יומו מול פני המוות, ועולמו הפואטי והרעיוני קורס לנגד עיניו.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > בשיריו המוקדמים (1931-1935)

המת החי מופיע לראשונה ביצירתו של אלתרמן עוד בשיריו הראשונים, שחיבר כמשורר צעיר בראשית דרכו בתחילת שנות ה-30. את ההשראה שאב ככל הנראה מבלדות אנגליות וצרפתיות שהיו מוכרות לו, ואשר את חלקן אף תרגם לימים לעברית. מקור השראה אפשרי נוסף למת החי הוא כתיבתו של פינסקר שנזכרה קודם, אשר התייחסה למת החי במובן היהודי הקולקטיבי/לאומי.
את המופע הראשון של טופוס המת החי ביצירת אלתרמן יש לזהות ככל הנראה בשיר "רעי השחור הלבן": שיר נעורים מוקדם שכתב אלתרמן על צידה האחורי של איגרת, ככל הנראה בעת שהותו בצרפת בשנת 1931. השיר לא פורסם מעולם על ידי הכותב ונותר גנוז ועלום, עד שמצאה אותו חוקרת הספרות זיוה שמיר ופרסמה אותו. בשיר זה, משוטטת דמות המת החי בין העולם המודרני המתועש המאופיין כגיהנום, לבין עולם גן העדן הבראשיתי בו נולד האדם באשר הוא.
בשיריו המוקדמים של אלתרמן, שפורסמו בבמות ספרותיות שונות בשנות ה-30 של המאה ה-20 בטרם פרסם את ספרו הראשון, מופיע המת החי בהקשר של רצח על רקע רומנטי - אוהב שרצח את אהובתו; האהובה שנרצחה על ידי אוהבה, חיה בדמיונו של האוהב כמת-חי. בשיר "ערב אפור" שפרסם אלתרמן בעיתון אך לא בכוכבים בחוץ, מדמה האוהב את עצמו ואת אהובתו כפי שייראו לאחר מותם, כמתים-חיים היוצאים מתוך גופותיהם ומניחים עצמם בארון הקבורה.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > ב"כוכבים בחוץ" (1938)

ב"כוכבים בחוץ", ספרו הראשון, עושה אלתרמן שימוש בדמות המת החי בתיאורו (שהוא בין השאר גם תיאור ארס-פואטי) של ההלך (אנ') הטרובדור. למשל, בשיר "בדרך הגדולה", הנחתם במילים:
לְהַבִּיט לֹא אֶחְדַּל וְלִנְשֹׁם לֹא אֶחְדַּל

וְאָמוּת וְאוֹסִיף לָלֶכֶת.
המינסטרל הנודד מתואר כמת-חי. אפשר להבין את תיאורו זה של הדובר כתיאור ריאליסטי-סנטימנטלי, ולטעון כי המשורר-הטרובדור יוסיף לנדוד בדרכים גם לאחר מותו - באמצעות שיריו שיתקיימו לנצח, ובכך היצירה מקנה ליוצרה חיי נצח. זהו מסר עתיק ושגור. עם זאת, ניתן גם לראות בדמות ההלך דמות סוריאליסטית, המוסיפה ללכת כפשוטו, לנשום ולהביט במראות העולם, אף כי אחרי מותה.
דמות המת החי משתלבת באופיו האוקסימורוני של הסגנון האלתרמני. הדובר בשיר "איגרת" - המוצג כמעין קין, רוצח אחיו - רצח חלק מאישיותו ונשמתו שלו; הוא בה בעת גם הרוצח וגם הקורבן - גם האח שנותר בחיים וגם האח שנרצח.
המת החי של כוכבים בחוץ הוא חלק מתפיסת זמן שמאפיינת את שירת אלתרמן בכלל ואת ספר שיריו הראשון בפרט; החוקר דן מירון הראה כיצד חוזרת פעמים רבות לאורך הספר המילה "עוד", מה שבונה ומבטא תפיסת זמן של עבר החוזר על עצמו; כל דבר "עודו" קיים או חוזר ומופיע אחר שכאילו נעלם או נעזב. "בשביל אלתרמן ההווה והעתיד הם פגישה מחודשת, 'פְּגִישָׁה לְאֵין קֵץ' עם העבר. החדש האפשרי היחיד הוא הישן המחודש; הדברים הנולדים 'נוֹלְדוּ שֵׁנִית'. הזמן הוא עבר שאבד ובכל זאת מוסיף להתמשך ולהתחדש". העבר, איפוא, ממשיך להתקיים ולשוב גם אחרי "מותו". העבר, על אף היותו עבר, מתקיים וחי לנצח.
בכוכבים בחוץ פורסמה גרסה מאוחרת יותר לשירו המוקדם של אלתרמן, "האם השלישית". בשיר זה מתוארת ציפייתן של שלוש אמהות לשובם של בניהן, משדה קרב או מנדודים. הבנים, לפחות הראשון והשני שבהם, מתוארים כמתים-חיים: הבן הראשון עושה את דרכו חזרה לאמו, המנשקת בו כל אצבע קטנה וציפורן, כשהוא "תלוי על ראש התורן"; השני שב לאמו כשהוא "הולך בשדות" ו"נושא בליבו כדור עופרת", בעוד האם, היודעת על גורלו, תופרת לו בגדי חג. את אלה לא ילבש לעולם, זולת אם בצורת תכריכים; הבן השלישי - גורלו לא ידוע, ואף אימו אינה יודעת אם חי הוא או מת:
וְאוּלַי עוֹד לֹא נָח. וְאוּלַי

הוּא מוֹדֵד בִּנְשִׁיקוֹת

אֶת נְתִיב עוֹלָמְךָ, אֱלֹהַי.
החוקרת דנה אולמרט שואלת בעניין האמהות והבנים בשיר:
"...מניין יודעת האם השנייה כי בנה הולך בשדות ו'הוא יגיע עד כאן', כלומר לביתו ואליה, כאשר כדור עופרת נעוץ בליבו? אם זהו אכן גורלו, מדוע טורחת האם השנייה לתפור לו בגדי חג שממילא לא יוכל להשתמש בהם? האם במצבו החדש, שבו נעשו בגדי החג לתכריכים, הופך יום מותו של הבן, שהוא גם יום שובו המיוחל אל חיק האם, ליום שמחה?"
מסקנתה של אולמרט ותשובתה על שאלות אלו היא כי שניים מהבנים הם מתים חיים, ואשר על כן בכמה שירים בכוכבים בחוץ, ביניהם שיר זה, מופיע לראשונה גיבור כמת חי.
בנה של האם השלישית זוהה, לפי החוקר בועז ערפלי, עם דמותו של המשורר הנודד; טרובדור זה חש כי הוא גוזר על אימו קיום מתמשך ומייסר של ריחוק מממנו וחוסר וודאות מה עלה בגורלו. עם זאת, השיר לא הובן כך, לכל הפחות לא לאורך זמן: למילות השיר יוחסו משמעויות של שכול ומוות על רקע מלחמה. אופיין המופשט והסימבוליסטי של השיר אִיפשר לקרוא את סמליו וייצוגיו בהקשר הלאומי. כמו כן, אזכור "כדור העופרת" אכן מעודד את פרשנותו של השיר ככזה העוסק במלחמה או במאבק לאומי.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > ב"שמחת עניים" (1941)

בשירת אלתרמן מראשית שנות ה-40 נעשה הדיאלוג בין המת לחי לעניין דומיננטי, כמו גם הערעור על קיומו של גבול ביניהם.
בספרו השני של אלתרמן "שמחת עניים", המתפרסם ב-1941, מקבל המת החי מקום מרכזי הרבה יותר מאשר בקודמו. המת החי בחיבור זה הוא מוטיב עלילתי גלוי, שדרכו נוצר המפגש בין החיים והמתים. המת לא מרפה מן החי וממשיך את מעורבותו בחייו; הוא מבקש שהחיים - נמעני היצירה - ינחילו ויעבירו הלאה את המורשת הראויה.
לפי פרשנויות רבות, בשלב זה קיבל המת החי האלתרמני - נוסף על משמעויות אוניברסליות ואחרות - גם משמעות לאומית. זאת מתוך הנחה שהשיר "האם השלישית" לא כתוב בהקשר לאומי דווקא.
המת החי של שמחת עניים הוא אוהב מנוח חסר מנוח, קנאי ואלים, המעורב בחיי החיים ולא מניח להם. הוא מאיים על אהובתו החיה שמא תשכח אותו, המת:
מֵאֶצְבַּע זָרִים, מִמֶּבָּט וּנְשִׁימָה,

קִנְאָתִי תְּסֻבֵּךְ כְּאֵם.

וְשַׂמְתִּיךְ לְשַׁמָּה, וְיָשַׁבְתְּ נְשַׁמָּה,

לֹא חִנֵּךְ יֵרָצֶה, לֹא קוֹלֵךְ יִשָּׁמַע,

וְהִקְפַּצְתִּי עָלַיִךְ זִקְנָה בְּלִי יוֹמָהּ,

וְיָפוּצוּ עוֹגְבַיִךְ וְלֹא נְשִׁיבֵם,

וְזָכַרְתָּ לִי כָּל אֵלֶּה עַד כְּלוֹת נְשִׁימָה,

רַעְיָה, רַעְיָה וָאֵם.
בשמחת עניים מצוי גם היפוכו של דגם המת החי - דגם "החי המת": לא המת העולה לעולם החיים מן השאול, אלא החי היורד בחייו שאולה. דגם זה מיוצג בספר דרך משאלתו של הבעל המת שרעייתו גם היא תמות ותתאחד עימו, בין אם כעונש על חוסר ציות או נאמנות ובין ואם כדרך לבטל את ההפרדה ביניהם, הבלתי נסבלת מבחינתו. דגם מהופך זה שימש גם את משוררי מלחמת העצמאות.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > ב"שירי מכות מצרים"

"שירי מכות מצרים" פותחים בתיאור "החי אשר רץ אל שער", ש"נהפך ברוצו למת" (בשיר "בדרך נוא אמון"). הקובץ נחתם בתיאור האב הצוחק "משן עד ציפורניים", "עם רמש ותולעת".
"שיר עשרה אחים" נבנה על פי השיר המקאברי ביידיש "צעהן גוטע ברידער זיינגען מיר געווען" ("עשרה אחים טובים היינו"), שם הולך מספר האחים ופוחת מבית לבית עד שלא נותר מהם אחד.
בטוריו השיריים-עיתונאיים
המת החי הופיע בין השאר גם בשירים שפרסם אלתרמן בטוריו שבעיתונים, ובפרט ה"הטור השביעי". המופע הידוע ביותר של מוטיב זה בשירת העת והעיתון האלתרמנית הוא בשיר "מגש הכסף", שהתפרסם כשיר נבואי כחמישה חודשים לפני הקמת המדינה, בדצמבר 1947.
בתקופת מלחמת העצמאות נמנע אלתרמן עצמו משימוש בתבנית המת החי בשירי "הטור השביעי". דן מירון נימק הימנעות זאת בטענה כי "עיצוב כזה היה מביא להפנמה נוספת של סיפור המלחמה, לדחיקתו הנוספת ממרחביו ההיסטוריים אל נפשם הפגועה של בני הארץ שלחמו ונפלו בקרב". אלתרמן הכיר בפוטנציאל השלילי של מוטיב המת החי, המונע כל אפשרות לשכוח את המתים. אשר על כן, בתקופה זו ככל הנראה העדיף אלתרמן למעט בשירתו האקטואלית את נוכחותו המאיימת של המוות.