stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלריה שלוש
היסטוריה של הגלריה

בשנת 1985 פתחה הגלריסטית נירה יצחקי את משכנה הראשון של גלריה שלוש, ברחוב שלוש בנווה צדק. לאחר ארבע שנים עברה לחלל תת-קרקעי רחב ידיים ברחוב חיסין אשר ביסס את מעמדה בחזית עולם האמנות הישראלי. בשנת 2010 עברה הגלריה למבנה לשימור בן ארבע קומות ברחוב מאז״ה 7, הקרוי בנין התאומים - אחד המבנים ההיסטוריים המרשימים ביותר במרכז תל אביב אשר תוכנן ונבנה בשנות ה-20 על ידי האדריכל יוסף ברלין בסגנון הנאו-קלאסי. במבנה זה נוספו לגלריה חללי תצוגה חדשים ובקומת הגג הושק סלון שלוש שהיווה חלל אירוח לפעילויות תרבותיות מתחומים שונים.
בספטמבר 2022, לאחר שיפוץ שארך כשנתיים, קבעה הגלריה את משכנה החדש ברחוב הצורפים 15 ביפו העתיקה, במבנה עות'מאני משנת 1830 אשר הוסב לחלל לאמנות עכשווית ששטחו 700 מר, תוך הקפדה מדוקדקת על חוקי השימור על מנת לשמור על אופיו המיוחד ומורשתו ההיסטורית והתרבותית.
לצד חללי הגלריה המרכזיים נוסף לגלריה חלל תצוגה ניסיוני שישמש כמעבדה לפעילות אמנותית חדשנית המשלבת טכנולוגיה ומדיה דיגיטלית וכן מגוון רחב של פעילויות תרבות רב תחומיות.
גלריה שלוש פועלת מאז הקמתה לקידום לוח תערוכות בינלאומי ומקומי, מאמנות פלסטית ועד פרויקטים ניסיוניים ובשיתוף אוצרים ואמנים מרחבי העולם. במיקומה הנוכחי, תהווה הגלריה עמוד תווך לקהילת שוחרי האמנות והאמנים תוך מימוש חזונה וערכיה – העצמת הדיאלוג האמנותי בין אמנים ישראלים לבין אמנים בינלאומיים, ולתת במה לתפיסות חדשניות המגדירות מחדש את גבולות האמנות והתרבות ומשתלבות באופן בלתי נפרד במרקם החיים העירוני התוסס של תל אביב- יפו.
מייסדת ובעלים, גלריה שלוש:
גב' נירה יצחקי
היסטוריית מבנה הגלריה ברחוב הצורפים 15, יפו

המבנה גדל המידות ברחוב הצורפים 15 מופיע בצילומי יפו כבר בשנות החמישים והשישים של המאה התשע-עשרה ומוכר כביתו של הקונסול הבריטי אסאד יעקוב חייט. מהדמויות המרתקות והציוריות של יפו של אמצע המאה התשע-עשרה. חייט, נולד בבירות בשנת 1811, למשפחה נוצרית מהעדה היוונית-אורתודוקסית ובהיותו בן 36 מונה על ידי המלכה ויקטוריה לשמש כקונסול הבריטי הראשון ביפו. עם הגעתו ליפו הגה רעיון ליצור דרך יבשתית שתחבר את הים התיכון עם הים האדום כשנמל יפו הוא נקודת המוצא שלה. חייט בנה את ביתו הגדול בשטח הריק שנותר סמוך לחומה המזרחית, לא רחוק מבית משפחת דאמיאני העשירה שבניה שמשו אף הם כקונסולים. על גג הבית הותקן תורן גבוה עליו התנוסס דגל בריטניה. קומת הקרקע של הבית בנויה מחללים קשתיים גבוהים ששימשו כמחסנים לסחורותיו בעוד הקומות העליונות שמשו למגורים ואירוח.
בשנת 1866 הגיע משה מונטיפיורי ליפו והשתכן בבית הקונסול. בעת ביקור זה ערך את רשימת שמות בתי הכנסת ביפו, ובה נרשם בית כנסת “בביתו של קונסול אינגליז- בפתח העיר החדשה”. גם במפת הטמפלרי תיאודור זנדל, משנת 1878, מצוין על בית הקונסול: “בית כנסת בביתו של חייט”.
הבית בצילום ווינס (Vinges) מראשית שנות השישים (מצפון מזרח
הבית בצילום פרנסיס בדפורד (Bedford) משנת 1864 (מדרום מזרח)
הגלריה הצפונית:
לצד חללי הגלריה המרכזיים נוסף לגלריה חלל תצוגה ניסיוני שישמש כמעבדה לפעילות אמנותית חדשנית. "הגלריה הצפונית" - תמשיך את מסורת "סלון שלוש" שהחלה במזא"ה 7 ותפעל כחלל אירוח לפעילויות תרבותיות מתחומים שונים. הגלריה תאגד את המגוון התרבותי במבנה עוצר נשימה זה אשר סיפורו ההיסטורי ושימור ערכיו החזותיים ישמשו מעטפת אסתטית ליצירה עכשווית חיה ורב תחומית.
North gallery shot by Rafi Delouya
אמנים:
אמיר נוה, אסף רהט, כרמלה גרסיה, כריסטוף קלר, דנה רוטנברג ואורן שקדי, דנה יואלי, גדעון גכטמן, אירה אדוארדובנה, ג'יום פלנסה, לאה ניקל, מלני דניאל, מלני מנשוט, מיכל חלבין, מיכל שמיר, מיכאלאנג'לו פיסטולטו, מיקי קרצמן, נדב ויסמן, ניר אלון, פדרו קבריטה רייס, פיטר גריאנווי, רוקסי פיין, שי יחזקאלי, סיגל פרימור, טל אמיתי לביא, טל שושן, תום פניני, תומר ספיר, טצסומין בדיולה, אורי גרשוני, ויליאם קנטרידג', ידיד רובין, יעל יודקוביק, ויוסי מרק.
מראה חוץ - גלריה שלוש
גוסטב קייבוט

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1848 פריז, סן, המונרכיה של יולי 
 פטירה:  21 בפברואר 1894 (בגיל 45) ז'נוויליה, סן, הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים בפריז  תיכון לואי הגדול  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום, לאון בונה 
 יצירות ידועות:  רחוב בפריז; יום גשום, משייפי הרצפות, Vue de toits 
 חתימה:   
 
גוסטב קייבוט, 1878
גוּסְטָב קֵייבּוֹט (בצרפתית: Gustave Caillebotte;‏ 19 באוגוסט 1848 – 21 בפברואר 1894), היה צייר צרפתי מזרם האימפרסיוניזם.
ביוגרפיה

גוסטב קייבוט נולד בפריז למשפחה מהמעמד העליון. אביו ירש סכום כסף גדול ואף היה איש עסקים אמיד בזכות עצמו, שהתאלמן פעמיים לפני שנשא לאשה את אמו של גוסטב קייבוט. עוד בילדותו של גוסטב קייבוט, נהגה משפחתו לנפוש בבית קיט בחודשי הקיץ, דבר המתבטא ברבים מציוריו.
בעידוד משפחתו סיים בשנת 1868 לימודי משפטים ובשנת 1870 קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין. בנוסף היה מהנדס בהכשרתו, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה שירת כקצין במשמר הלאומי הצרפתי.
מאפייני יצירתו

לאחר המלחמה החל קייבוט לבקר בסטודיו של הצייר לאון בונה (Léon Bonnat) בפריז, החל ללמוד אצלו אמנות והצטרף לקבוצת האימפרסיוניסטים. את ציורו המפורסם ביותר "רחוב בפריז: יום גשום" צייר בשנת 1877.
ב-1888 התיישב בפטי ג'נווייה שעל גדות הסיין, שם התגורר קלוד מונה. שני הציירים היו שותפים לאהבת הגינון, הפריחה והטבע. למרות השתייכותו של גוסטב קייבוט לזרם האימפרסיוניסטי, בציוריו ישנה גם השפעה חזקה של הריאליזם. קייבוט צייר ציורים המתארים מראות בתוך בתים: בני משפחה, דיוקנאות, אכילה סביב שולחן, נגינה בפסנתר, קריאה, תפירה ועוד, והן ציורים המתארים נופים עירוניים ונופי טבע.
ב-1893, שנה לפני מותו, הציג קייבוט 26 ציורי פרחים וטבע דומם בגלריית ווינדשטיין.
גלריית תמונות

משייפי הרצפות
עצי התפוזים
גשם
איש וכלבו
שיעור פסנתר
שחיין עומד לצלול
אחד מערוצי נהר הסיין בסתיו
איש צעיר ליד החלון
רחוב בפריז: יום גשום
בתים בארג'נטוי
לקריאה נוספת

Marrinan, Michael, Gustave Caillebotte: Painting the Paris of Naturalism, 1872–1887, Getty Research Institute; 1st ed., 2017. מסת"ב 978-1606065075
ברזוב

| --- | --- |

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז רובנו רובנו
 תאריך ייסוד:  1780 
 שטח:  76.34 קמ"ר
 גובה:  146 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,543 (2001)
 קואורדינטות:  51°34′55″N 27°20′33″E﻿ / ﻿51.581944444444°N 27.3425°E﻿ / 51.581944444444; 27.3425 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםברזוב(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםברזוב(למפת מחוז רובנו רגילה) רובנו ורש דובנו קוסטופיל סארני זדולבונוב אוסטרוה בלארוס ז'יטומיר חמלניצקי טרנופול לבוב ווהליןברזוב(למפת מחוז רובנו מוגדלת) רובנו ורש דובנו קוסטופיל סארני זדולבונוב אוסטרוה בלארוס ז'יטומיר חמלניצקי טרנופול לבוב ווהליןברזוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ברזוב (באוקראינית: Березове, ברזובה; בפולנית: Berezów) הוא כפר במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, 45 ק"מ מצפון לרוקיטנה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בין שתי מלחמות העולם שימשה ברזוב כמקום מושב מועצת הכפרים שבסביבה.
יהודי ברזוב

בשנת 1921 ישבו בברזוב 58 יהודים, וערב מלחמת העולם השנייה מספרם צמח לכ-100 בכפר חיו 16 משפחות יהודיות, אשר ברובן היו עניות מרודות. היהודים עסקו במשקי עזר, מסחר זעיר, מלאכה וחקלאות. רובם היו מחסידות סטולין.
יהודי ברזוב > חינוך

ילדי הקהילה היהודית למדו בכפר בבית ספר ממלכתי פולני ואחרי הצהריים דאגו ההורים ללימוד עברית ויהדות מפי מורה פרטי. בשנות ה-30 למדו ילדי הכפר בבית הספר העברי "תרבות" ברוקיטנה. בברזוב היה סניף של תנועת ה"חלוץ".
יהודי ברזוב > דת

את התפילות ערכו יהודי המקום בביתו של אחד מזקני היהודים, היות שלא הוקם בברזוב בית תפילה.[דרוש מקור]
יהודי ברזוב > מוות וקבורה

בברזוב היה בית קברות ששימש את יהודי המקום בלבד. ידוע, כי היהודי האחרון נקבר בה בשנת 1941. מרבית המצבות והקברים התמוטטו או נשברו על ידי התושבים המקומיים.
יהודי ברזוב > ברזוב בתקופת השואה

לפני מלחמת העולם השנייה היה הכפר חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה סופח ברזוב אל ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בנוסף, נוצר תהליך של קולקטיביצזיה שבעקבותיו יהודים בעלי משק עצמאי נאלצו לעבור למשקים שיתופיים של יהודי הקהילה. שיתופיות זו גרמה לריסוק הבסיס הכלכלי של היהודים. המשבר הכלכלי של הקהילה היהודית גרם לכך שהכפר התרוקן מיהודים שנדדו לרוקיטנה הקרובה אליהם בתקווה להשגת אחיזה כלכלית כלשהי.
ביוני 1941, לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את האזור במבצע ברברוסה, שלטו בכפר משטרת העזר האוקראינית. באותם חודשים נמנעה פגיעה ביהודי ברזוב בזכות תשלום שוחד למשטרה. במקביל נאלצו היהודים להסתיר את יהדותם מפני המשטר.
בקיץ 1942 הוקם גטו בברזוב בו רוכזו יהודים מ-7 כפרים סמוכים, בהם הלינה (אוק'), ומספר היהודים במקום הגיע לכ-300. בכפר הוקם גטו פתוח ממנו יכלו לצאת ולהיכנס. במקום מונה יודנראט והיהודים הועסקו בעבודות כפייה, בעיקר חקלאיות.
ב-11 בספטמבר 1942, ערב ראש השנה ה'תש"ג, חוסל גטו ברזוב על ידי שוטרים גרמנים ואוקראינים אשר רצחו את רוב תושביו בבורות ירי. 25 יהודים נורו בזמן הריכוז, 50 ברחו תוך ניצול ערפל כבד ששרר באותו יום, והיתר נרצחו במקום. מעטים מהבורחים מהם מצאו מסתור, ואחרים הצטרפו ליחידות פרטיזנים סובייטיות. בסוף המלחמה כ-40 יהודים שרדו.
הערות שוליים

↑  חוקרי בית התפוצות, קהילת יהודי רוקיטנה, באתר בית התפוצות
1 2 3 4 5  קריספין ברוקס ומרטין דין (אנ'), ברזוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1335–1336), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2 3 4 5  ברזוב (Berezów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
↑  שמואל ספקטור, פנקס הקהילות: פולין: כרך חמישי - ווהלין ופולסיה, ירושלים, 1990
המלחמה הקרה

המלחמה הקרה הייתה עימות בין הגוש המזרחי, ובראשו ברית המועצות, לגוש המערבי, ובראשו ארצות הברית, אשר עיקר התפתחותו החל בתום מלחמת העולם השנייה וכלה בהתפרקות ברית המועצות. לא היה מדובר במלחמה "רגילה", וזו ניטשה פעמים רבות ללא קרבות פתוחים בין הגושים. לפיכך, נטבע הכינוי "מלחמה קרה" על ידי איל ההון והיועץ הפוליטי האמריקאי ברנרד ברוך.
ברם, המאבק היה בין מעצמות על, אשר דגלו בגישות שונות בכל הקשור לכלכלה, פוליטיקה וכדומה – המדינות הקומוניסטיות שבגוש המזרחי לעומת המדינות הקפיטליסטיות, ברמות שונות, בגוש המערבי.
לצד שתי מעצמות העל, ניצבו מדינות שונות אשר תמכו בהן – לצד ארצות הברית ניצבו מספר מדינות ממערב אירופה, ובהן בריטניה, צרפת ואחרות, אשר הקימו את ברית נאט"ו. למולן, לצד ברית המועצות, ניצבו מדינות מזרח אירופה אשר היו בשליטת ברית המועצות, בהן הונגריה, צ'כוסלובקיה, פולין ואחרות שיצרו את ברית ורשה.
העימות בין הגושים לווה בחשדנות הדדית, פעולות ריגול, תחרות על כוח, עוצמה ואיומים צבאיים.
שורשיה של המלחמה

שורשי המלחמה הקרה נעוצים עוד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם (1919–1939). עליית הבולשביקים לשלטון ב-1917 הטילה פחד על המערב הקפיטליסטי, שכן האידאולוגיה של הקומוניזם איימה לערער את הסדר הפוליטי והחברתי הקיים. מלחמת האזרחים באימפריה הרוסית בשנים 1917–1920 העמיקה את הקרע, שכן המערב ניסה להתערב לטובת הצבא הלבן (הכוחות האנטי-קומוניסטיים), ומנהיגי הצבא האדום (לנין ותומכיו) לא שכחו זאת. בנוסף לכך הוקם ב-1919 הקומינטרן, האינטרנציונל השלישי, שעיקר משימתו הייתה להחיש את המהפכה הקומוניסטית בעולם. הקומינטרן גרם לדאגה רבה במערב בכלל ובארצות הברית בפרט – שם פרצה כבר ב-1919 היסטריה אנטי-קומוניסטית.
האיבה התמתנה בשנות השלושים, וב-1932 נכנסה ברית המועצות לחבר הלאומים, הודות ליוזמתו של שר החוץ הסובייטי ליטבינוב. כמה שנים לאחר מכן התגלע  פער גדול בין המערב לבין ברית המועצות בעקבות מדיניות הפיוס שנקטו במערב כלפי היטלר שסטלין עקב בדאגה אחריה, בעיקר לאחר הסכם מינכן ב-1938. ארצות מערב אירופה ובראשן הממלכה המאוחדת לא נקפו אצבע כדי לעצור את היטלר ולמעשה הפקירו את צ'כוסלובקיה ואילו ארצות הברית, שהייתה שקועה בשנות השלושים בשפל כלכלי, גילתה אדישות כלפי המתרחש ובוודאי כלפי ברית המועצות (על אף שהכירה בה ב-1933). התוצאה הייתה שסטלין נדחף בהדרגה לעבר גרמניה, ובאוגוסט 1939, שבוע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק את פולין ונתן גושפנקה למתקפה גרמנית עליה. בכך היחסים בין המערב לברית המועצות הגיעו לשפל המדרגה.
שורשיה של המלחמה > נביטת הסכסוך בשלהי מלחמת העולם השנייה

לאורך רוב מלחמת העולם השנייה הייתה הברית בין מדינות המערב וברית המועצות מובטחת בזכות היותה של גרמניה הנאצית אויב משותף, והרצון להיפטר מגרמניה קשר את המדינות. עם זאת לא שרר אמון רב בין בעלות הברית המערביות לבין הסובייטים בזמן המלחמה, על אף שארצות הברית עזרה לברית המועצות במשלוח כמויות אדירות של כסף, מזון, נשק ואספקה. פגישות מנהיגי ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במהלך המלחמה לא הועילו רבות לשיפור היחסים.
לקראת סיום המלחמה כאשר נעשה ברור שבעלות הברית עומדות לנצח במלחמה, התעוררה שאלת חלוקת השטחים בין המדינות המנצחות. כבר בקיץ 1944 חילקו ביניהן ברית המועצות והממלכה המאוחדת את אזורי ההשפעה בבלקן. כדי למצוא את הפתרון לבעיית חלוקת השטחים נערכה בפברואר 1945 ועידת יאלטה בהשתתפותם של רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין.
הנושא המרכזי היה גבולותיה של פולין – כל הצדדים הגיעו להסכם שגבולותיה הסופיים של פולין והמשטר בה יקבעו סופית בוועידת השלום, אך היה ברור לכל הצדדים שברית המועצות תקבל את רצונה כיוון שהשטחים הנידונים כבר היו בידיה. כמו כן סטלין התנה את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה כנגד יפן בתמורה לשטחים באסיה. במהלך הוועידה הוסכם על ידי הצדדים על הקמת האו"ם וכן הוחלט לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: צרפתי, בריטי, אמריקני וסובייטי כשברלין, שהייתה בחלק הסובייטי, חולקה אף היא בין ארבע המעצמות המנצחות. עוד הוסכם לחסל את כוחה הצבאי של גרמניה, לעקור ממנה את הנאציזם ולהביא את מנהיגיה בפני בית דין בין-לאומי. נקבע כי הפיצויים שתשלם ייקבעו בוועדה בין-לאומית. בסופו של דבר החליטה הוועדה רק בעניינים שהייתה ממילא הסכמה מלאה עליהם, כמו הקמת האו"ם, אך לבעיות גרמניה ופולין לא נמצא פתרון. בעיות אלו הטרידו את וינסטון צ'רצ'יל לעיתים תכופות, ובעקבותן הורה על צבאו לתכנן את מבצע לא יעלה על הדעת.
בקיץ 1945, לאחר כניעתו של הוורמאכט, שלט הצבא האדום על שטח גדול מהבלקן, פולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה ומזרח גרמניה. המדינות המערביות חששו מניסיון של ברית המועצות להפוך את המשטר במדינות אלו לקומוניסטי וכדי לפתור חששות אלו התכנסה באוגוסט 1945 ועידת פוטסדאם בהשתתפותם של הארי טרומן, קלמנט אטלי וסטלין. שארל דה גול, שליטה של צרפת, לא הוזמן לוועידה וצרפת לא שותפה בדיונים. בוועידה נתגלעו חילוקי דעות בין שני הגושים הגדולים, ותוצאותיה השפיעו באופן ישיר על המשך העימות בין ארצות הברית לברית המועצות. סטלין ראה בוועידה את ניצחונו האישי, שכן אושרה נוכחותם של הרוסים במזרח אירופה, גרמניה חולקה בין המעצמות, וגבולה של פולין הוסט מערבה. כמו כן דנו בשאלת הפיצויים שעל גרמניה לשלם.
שורשיה של המלחמה > לאחר מלחמת העולם

מלחמת העולם השנייה הסתיימה באוגוסט 1945 לאחר כניעת יפן בעקבות הטלת שתי פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי, בידי ארצות הברית. עובדה זו הרגיזה את סטלין, מאחר שהיה בה איום עתידי על מאזן הכוחות הבין-גושי לטובת ארצות הברית.
עם תום המלחמה, אירופה הייתה הרוסה, פיזית וכלכלית. אף מדינה בה לא הייתה במעמד של השפעה רצינית בעולם. צרפת הייתה עסוקה בהתאוששות מהכיבוש הנאצי הממושך, והממלכה המאוחדת בשיקום עריה, בייחוד לונדון, מהפצצות חיל האוויר הגרמני. ארצות הברית וברית המועצות נותרו למעשה שתי המעצמות היחידות בעולם.
ארצות הברית, שהלחימה לא התבצעה בשטחה, איבדה מספר מועט יחסית של לוחמים ויצאה ממלחמת העולם השנייה כמעט ללא נזקים, כאשר תפוקת הייצור שלה גדולה מתצרוכתה, וביטחונה מובטח הודות למונופול על הפצצה הגרעינית. גם ברית המועצות, אף על פי שספגה אבדות רבות של חיילים ואזרחים, וכלכלתה נפגעה קשות, יצאה מהמלחמה מחוזקת מאוד ובעלת צבא שלם וגדול שלא פורק לאחר המלחמה. היא הגדילה את שטחה על ידי סיפוח הרפובליקות הבלטיות, חלק משטחה של פינלנד, חלק גדול משטחה של פולין, גרמניה ועוד.
שתי מעצמות העל הבינו שבזמן זה, אחרי המלחמה, המדינות הפגועות באירופה נתונות לתהפוכות רבות, ואפשר בנקל להטות את רצונותיהן לכיוון הפוליטי הרצוי. בין שתי המעצמות החלה תחרות על העליונות והשליטה בעולם.
הארי טרומן, שהיה סגנו של רוזוולט ונתמנה לנשיא לאחר מותו ב-12 באפריל 1945, לא הסתפק בשיתוף פעולה עם הממלכה המאוחדת. הוא ראה את האיום הסובייטי ואת הצורך לבלום אותו. ארצות הברית דגלה בדמוקרטיה ובקפיטליזם למדינות אירופה, ועקבה בדאגה אחר מדינות מזרח אירופה ההופכות להיות קומוניסטיות. טרומן רצה ליצור גוש מדינות פרו-אמריקאי, שיסייע בבלימת הקומוניזם.
ברית המועצות הקומוניסטית, שמאז המהפכה הבולשביקית שאפה להשליט שלטון קומוניסטי בכל רחבי העולם, זיהתה הזדמנות לממש את רצונה. היא ראתה בדאגה את ההשפעה הקפיטליסטית האמריקאית, והתנגדה לה, משום שהשקפתה הפוכה: שוויון כלכלי, הלאמת הייצור לטובת המדינה, וכל שאר הגורמים המונחים על פי האידאולוגיה המרקסיסטית-סטליניסטית, שיגרמו למהפכה עולמית. סטלין שאף להעצים את יוקרת המפלגה הקומוניסטית ורצה בהשלטת המפלגה גם בשאר המדינות הפרו-סובייטיות.
ב-1945 השתתפו 50 מדינות בוועידת סן פרנסיסקו, שבה הוחלט רשמית על הקמת "ארגון האומות המאוחדות" (האו"ם). מקום מושבו של האו"ם נקבע בניו יורק, והוא שימש במשך שנים רבות זירת מאבק בין שני הגושים. ארצות הברית וברית המועצות ניצלו תכופות את זכות הווטו שלהן כדי לבטל החלטות הנוגדות את האינטרסים שלהן. בהצבעות באו"ם גייסו שני הגושים את שאר מדינות העולם לצדם.
הקמת נאט"ו וברית ורשה

בסוף שנות הארבעים היה כבר ברור שאירופה מחולקת ל"מזרח" הנתמך בידי ברית המועצות ול"מערב" הנתמך בידי ארצות הברית. עם זאת המלחמה התנהלה בעיקר במישור הכלכלי ללא עימותים צבאיים. מכאן ואילך ניסו המעצמות לחזק את השפעתן באירופה ולחדור לאזורים אחרים בעולם. כל מעצמה כרתה ברית צבאית עם מדינות אירופה הקשורות אליה.
כבר בסוף 1947 כרתו צרפת והממלכה המאוחדת ברית שכוונה בעיקר נגד גרמניה, ונקראה הסכם דנקרק. באפריל 1949 מדינות מערב אירופה – צרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, איטליה, פורטוגל, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד וצפון אמריקה – קנדה וארצות הברית, הקימו יחדיו את נאט"ו, הברית הצפון אטלנטית שנועדה להגן על אירופה. מאוחר יותר הצטרפו לברית גם מדינות מהמזרח הרחוק שייסדו ברית משנה בשם "סיאטו" להגנה על שטחן. ברית נאט"ו חייבה סיוע צבאי הדדי בשעת מצוקה, אם תותקף אחת מהחברות בה. כריתת ברית זו הגבירה את המתיחות עם ברית המועצות, שראתה בה איום ישיר עליה משום שארצות הברית הייתה הכוח המרכזי בברית, עם נוכחות צבאית באירופה – היא הציבה כוחות צבא והקימה בסיסים באירופה, מפקדי נאט"ו היו אמריקנים ועיקר המימון היה משם.
ברית ורשה הוקמה כתשובה לברית נאט"ו ב-1955. נכללו בה, לצד ברית המועצות הדומיננטית, מדינות מזרח אירופה: פולין, מזרח גרמניה, אלבניה, הונגריה, בולגריה ורומניה. לברית ורשה הייתה עוצמה צבאית אדירה של כ-300 דיוויזיות, עוצמה רבה יותר מזו של ברית נאט"ו. מעבר לכך ששת הצבאות של מדינות מזרח אירופה נשלטו על ידי ברית המועצות – אורגנו על פי הדגם הסובייטי, הפיקוד היה סובייטי, הנשק סופק על ידי ברית המועצות ונערכו תמרונים משותפים עם הצבא האדום – הכול במטרה להגביר את עוצמת ברית המועצות ובעלות בריתה.
בריתות אחרות שנחתמו:
ב-1955 ייסדו ג'ווהרלל נהרו, יוסיפ ברוז טיטו וגמאל עבד אל נאצר את ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, שחבריו ביקשו לא להזדהות עם אף אחד מן הגושים הגדולים; בעקבות חלוקה זו של מדינות העולם נטבע הביטוי "העולם השלישי".
ב-1955 נחתמה "ברית בגדאד" שחברותיה היו: פקיסטן, טורקיה, איראן ועיראק.
הידרדרות לפעילות צבאית > מלחמת קוריאה

בשנות החמישים והשישים פרצו מספר מלחמות מחוץ לאירופה. היו אלה סכסוכים מקומיים שבהם כל מעצמה לקחה צד ובכך הפכה את המאבק לבין-גושי. ב-1950 פלשה קוריאה הצפונית לשכנתה קוריאה הדרומית. הצבא הצפון קוריאני חצה את קו הרוחב 38 וכבש את עיר הבירה של קוריאה הדרומית, סיאול. המתקפה נעשתה בעידודו של סטלין, שרצה בהתפשטות הקומוניזם ולא האמין כי ארצות הברית תרחיק עד קוריאה ותתערב. סטלין טעה בהערכתו זו. הנשיא טרומן, שחשש מהמשך התפשטות הקומוניזם לעבר יפן, שיגר צבא לקוריאה הדרומית, שהדף את הצפון קוריאנים. כוחות אמריקניים חצו שוב את קו הרוחב 38, כבשו את עיר הבירה של קוריאה הצפונית פיונגיאנג, והגיעו עד סמוך לגבול הרפובליקה העממית של סין.
הסינים התערבו במלחמה ושיגרו צבא גדול, שהדף את האמריקנים דרומה מעבר לקו הרוחב 38. הסינים כבשו את עיר הבירה סיאול, אולם האמריקנים ריכזו כוחות וכבשו בחזרה את סיאול, עד שהדפו את הסינים לקו הרוחב 38 ושם נעצרו. מלחמת קוריאה חידדה את המשכה של המלחמה הקרה מחוץ לאירופה. המלחמה הגבירה את העוינות והמתח הבין-גושי. זו הייתה אמנם "מלחמה חמה", אך נחשבה למלחמה קרה מאחר שלא התפתחה למלחמה כלל עולמית. המלחמה העמיקה את הקרע בין המעצמות, ועוררה גל של אנטי-קומוניזם בארצות הברית. ג'ון פוסטר דאלס, שר החוץ האמריקני תחת נשיאותו של אייזנהאואר, היה מן האויבים המושבעים של הקומוניזם, ונקט מדיניות עוינת כלפי ברית המועצות יותר מכל אחד מקודמיו. מדיניותו הייתה "הליכה על פי תהום" – כלומר, ארצות הברית החליטה לבלום את הקומוניזם עד כדי הסתכנות במלחמה אך החל מ-1949 הייתה ברית המועצות מצוידת אף היא בנשק גרעיני וארצות הברית נמנעה מעימות ישיר עימה.
הידרדרות לפעילות צבאית > הונגריה וצ'כוסלובקיה

בעוד ארצות הברית מיקדה את מאמציה בחזית המזרח, דאגה ברית המועצות לשכנותיה האירופיות. מדינות מזרח אירופה הוכפפו ברמה זו או אחרת לשלטון הסובייטי. מבחינה פוליטית לא הותר לשום מדינה במזרח אירופה לפתח מדיניות עצמאית, בוודאי לא פרו-מערבית. הונגריה ניסתה ב–1956 להקים ממשל עצמאי לא קומוניסטי, אך הטנקים הרוסים נכנסו לבודפשט והרסו אותה, תוך רצח של אלפי אזרחים הונגרים. ארצות הברית עמדה חסרת אונים, אך השנאה לסובייטים במערב הלכה וגברה. הונגריה למדה את הלקח, ועד אירועי סתיו העמים בשנת 1989 שלט בה משטר קומוניסטי. ההתערבות הסובייטית בהונגריה מעידה על נחישותה של ברית המועצות לשמור את הגוש המזרחי תחת השפעתה. מנהיג ברית המועצות, חרושצ'וב, המשיך בדרכי קודמו סטלין בעימות מול המערב. חרושצ'וב נקט יד קשה עם מדינות הגוש הקומוניסטי, משום שחשש מהיחלשות הקו הקומוניסטי והתפרקות הגוש.
גם צ'כוסלובקיה בראשות דובצ'ק, מזכיר המפלגה הקומוניסטית, ניסתה ב–1968 ללכת בעקבות הונגריה גם אם ביתר זהירות, אך האביב של פראג לא ארך זמן רב, והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה מנעה הקמת ממשל פרו-מערבי.
המדיניות הקשה מול מדינות הגוש הקומוניסטי קיבלה משנה תוקף עם פרסום דוקטרינת ברז'נייב שקבעה במפורש כי כל איום פנימי או חיצוני על הסוציאליזם מהווה סכנה לביטחון המדינה הסוציאליסטית כולה ולכן המדינות הקומוניסטיות יתערבו וידכאו איומים אלה.
הידרדרות לפעילות צבאית > מלחמת וייטנאם

וייטנאם הייתה עד למלחמת העולם השנייה חלק מקולוניה צרפתית בשם הודו-סין ובשנת 1946 הכירה בה צרפת כריבונות תחת חסותה, אך הווייטמין בראשות הו צ'י מין התמרדו ופתחו במלחמת הודו-סין שהסתיימה ב-1954 ובמהלכה הובס צבא צרפת. בוועידת ז'נבה עם סיום המלחמה הוחלט לחלק באופן זמני את וייטנאם לשתי מדינות. מדינה קומוניסטית בראשות הווייטמין בצפון וייטנאם ומדינה אנטי קומוניסטית בדרום. בעתיד היו אמורות להיערך בחירות להנהגת המדינה המאוחדת, אך אלה לא נערכו, והחלה בווייטנאם מלחמת אזרחים במעורבות ברית המועצות וסין בצד הצפון וארצות הברית בצד הדרום. משנת 1965 נגררה ארצות הברית למלחמה ישירה מול צפון וייטנאם, מלחמה שגבתה קורבנות רבים והסתיימה ב-1975 בתבוסת ארצות הברית ובאיחודה של וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי.
למלחמה היו מתנגדים רבים בתוך ארצות הברית, והיא היוותה טראומה תודעתית שגרמה לכך שבמשך שנים רבות לאחריה נמנעה ארצות הברית מלהתערב במלחמות.
הידרדרות לפעילות צבאית > משבר הטילים בקובה ולאחריו

הרקע למשבר הטילים בקובה החל עוד בשנת 1959 כשפידל קסטרו הדיח את פולחנסיו בטיסטה מהשלטון, הקים משטר קומוניסטי והחל במגעים עם ברית המועצות. ארצות הברית הגיבה בחריפות וניתקה כל קשר דיפלומטי עם קובה ואף ניסתה להפיל את השלטון ב-1961 (הפלישה למפרץ החזירים) אך נכשלה.
בסוף שנת 1962 החלו הרוסים לבנות אתרי שיגור טילים בקובה. האמריקאים שגילו זאת באוקטובר תבעו את הסרתם המיידית ופתחו במצור ימי על קובה. המשבר הסתיים כאשר נחתם הסכם בין ניקיטה חרושצ'וב, נשיא ברית המועצות וג'ון פיצג'רלד קנדי, נשיא ארצות הברית לפיו ברית המועצות תסיר את אתרי הטילים מקובה ובתמורה האמריקאים יפנו בסיסי טילים משלהם בטורקיה ויתחייבו לא לפלוש לקובה.
המשבר נחשב לשיאה של המלחמה הקרה שבו כמעט החלה מלחמה גרעינית בין שתי המעצמות, אך בעקבותיו החלה הפשרה ביחסים ביניהן.
במאי 1960 הפילה רוסיה מטוס ריגול אמריקאי (מדגם לוקהיד U-2) שטס מעל שמי המדינה. הטייס, פרנסיס גארי פאוורס, הצליח לצנוח אך נתפס בידי הרוסים ונידון לשנות מאסר רבות. האירוע גרם למשבר ביחסי ארצות הברית ורוסיה, ונשיא ארצות הברית ביטל את ביקורו ברוסיה שנקבע קודם לכן.
הידרדרות לפעילות צבאית > מלחמות המזרח התיכון

הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות שפרצה בעקבותיה הכניסו את המזרח התיכון לתקופה של מאבקים ממושכים. תמיכתה של ארצות הברית בישראל גרמה להקמת משטרים אנטי מערביים במצרים ובסוריה. ארצות הברית בתגובה חיזקה את מעורבותה באזור ואת יחסיה עם ישראל, איראן, ירדן וערב הסעודית כאשר מנגד ברית המועצות הידקה את קשריה עם מצרים, עיראק של סדאם חוסיין ובהמשך גם עם סוריה וסיפקה להן נשק. היחסים בין מצרים וברית המועצות הסתיימו ב-1972 כאשר אנואר סאדאת גירש את היועצים הסובייטיים מארצו ומ-1979 ברית המועצות הפנתה את משאביה כלפי אפגניסטן והזניחה את עיראק וסוריה. ארצות הברית המשיכה להיות מעורבת במזרח התיכון ואף הפכה לגורם משמעותי במגעי השלום בין המדינות השונות באזור.
הידרדרות לפעילות צבאית > קרן אפריקה

בעקבות נפילת משטרו של היילה סלאסי באתיופיה, ניצלה סומליה את המצב הזה לכיבוש אזור אוגדן בטענה שהוא חלק מסומליה הגדולה. במלחמה זו, ברית המועצות תמכה באופן אקטיבי באתיופיה. העזרה הצבאית הסובייטית לאתיופיה, הייתה השנייה בגודלה אחרי העזרה לסוריה במשך מלחמת יום הכיפורים. כמה מהמדינות הקומוניסטיות האחרות שהציעו לאתיופיה עזרה היו קוריאה הצפונית ומזרח גרמניה שאימנו חיילים אתיופים ועזרו מבחינה לוגיסטית, קובה ודרום תימן ששלחו כ-20,000 חיילים לאזור. הפיצול הסיני-סובייטי גרם לסין לתמוך בסומליה. רומניה תחת הנהגתו של ניקולאה צ'אושסקו תמכה גם היא בסומליה. המלחמה הסתיימה בניצחון של אתיופיה ובני בריתה כאשר הצבא הסומלי הסיג את כל כוחותיו חזרה לגבול.
הידרדרות לפעילות צבאית > מלחמת אפגניסטן

המהפכה האיראנית ב-1979 עוררה גל מרידות אסלאמיות באפגניסטן. ברית המועצות שחששה מתהליך זה החלה לייעץ לשלטון האפגני הקומוניסטי ולשלוח לו נשק ובדצמבר 1979 אף פלשה לאפגניסטן במטרה לחזק את השלטון. בעקבות הפלישה החלו האמריקאים לסייע למורדים המוסלמים במלחמתם וכעבור 10 שנים לאחר שספגו אבדות רבות והפסדים כלכליים עצומים נסוגו כל החיילים הרוסים מאפגניסטן. השלטון האפגני נפל ב-1992 וכעבור זמן קצר עלו הטליבאן לשלטון.