stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח המשימה נקסוס
קבלה

פורסם בהארץ: "המסמכים החדשים IHRA‏, Nexus Task Force והצהרת ירושלים בנושא אנטישמיות ], אם כן, אולי השיגו את מטרתם לפתוח את השיחה, אבל נראה שהקונצנזוס בין יהודים על מהי אנטישמיות – והאופן שבו זה קשור לאופן שבו מדברים על ישראל – נראה רחוק מתמיד."
מאמר מאת אירה פורמן ב'רגע ' מותח ביקורת מסוימת על כוח המשימה נקסוס והצהרת ירושלים על אנטישמיות, ומסכם: "שתי ההגדרות החדשות הללו מתמקדות בנושאים הראויים לדיון ולניתוח. אבל הקווים המנחים שלהם מייצגים את דעותיו של בסיס תמיכה מצומצם. [...] מנקודת מבט מעשית, האימוץ הנרחב של הגדרת העבודה לאנטישמיות של IHRA על ידי עשרות מדינות, ארגוני אכיפת חוק ומאות מוסדות ממשלתיים, חינוכיים ומלכ"רים, פירושו שאסור לנו לפתוח מחדש לדיון ציבורי את ניסוחיה."
מאמר אחר של אירה פורמן, הפעם ב־The Detroit Jewish News, שוב מתח ביקורת מסוימת על כוח המשימה של נקסוס כמו גם על הצהרת ירושלים על אנטישמיות, ומסכם "אין ספק שהאשמות שווא פזיזות באנטישמיות מהוות מכשול בקרב נגד אנטישמיות, אבל במקום קמפיין למען כלי חלופי, על המעורבים במאבק לתמוך בהמשך השימוש בהגדרת IHRA [...]".
הפורוורד כתב כי "ההגדרה החדשה יכולה לשמש אלטרנטיבה להגדרה שמציעה הברית הבינלאומית לזיכרון השואה [...]".
מאמר ביקורתי יותר ב-The Forward קובע כי "[...] המאמץ של כוח המשימה Nexus, למרות שללא ספק יש בו כוונה טובה, הוא מיותר ואולי מסוכן".
בכתבה ב"ג'רוזלם פוסט" נכתב כי "עבור אלה שהסכסוך זר להם, קשה להבין על מה המאבק. להגדרות IHRA, JDA ונקסוס יש הרבה קווי דמיון וחפיפה. פעילים פוליטיים והפועלים נגד אנטישמיות מתנגשים סביב המונחים, בסוגיות של מוסר כפול, בהתנגשות בין הגדרה עצמית וביקורת לגיטימית".
הג'רוזלם פוסט נשא גם מאמר מאת רון קמפיאס, עם הפסקה הראשית "הקדשת תשומת לב לא מידתית לישראל והתייחסות לישראל אחרת ממדינות אחרות אינה הוכחה לכאורה לאנטישמיות".
אותו מאמר של רון קמפיאס הופיע ב־The Times of Israel, עם הפסקה המובילה "כוח המשימה של נקסוס [...] אומר שההגדרה של IHRA רחבה מדי, לא כל הסטנדרטים הכפולים כלפי המדינה היהודית מפגינים דעות קדומות".
האסטרטגיה הלאומית של ארצות הברית למלחמה באנטישמיות

"האסטרטגיה הלאומית של ארצות הברית למאבק באנטישמיות", שפורסמה ב-25 במאי 2023, כוללת את הפסקה הבאה:
ישנן מספר הגדרות של אנטישמיות, המשמשות כלים בעלי ערך להעלאת המודעות ולהגברת ההבנה של האנטישמיות. הבולטת ביניהן "הגדרת העבודה" הבלתי מחייבת משפטית של אנטישמיות שאומצה בשנת 2016 על ידי 31 המדינות החברות בברית זיכרון השואה הבינלאומית (IHRA), שארצות הברית אימצה. בנוסף, הממשל מברך ומעריך את מסמך ה-Nexus ומציין מאמצים כאלה ונוספים.
הכללת הגדרות שאינן הגדרת IHRA באסטרטגיה הלאומית למלחמה באנטישמיות הייתה נושא לוויכוח סוער שהוביל לחשיפת האסטרטגיה.
המשמעות של הכללת מסמך הנקסוס באסטרטגיה הלאומית למלחמה באנטישמיות צוינה על ידי הניו יורק טיימס, NPR, ווקס, ה-Jewish Insider, וכלי תקשורת רבים אחרים.
61 מנהיגים יהודים אמריקאים פרסמו הצהרה שבה שיבחו את האסטרטגיה הלאומית למאבק באנטישמיות, ואמרו: "אנו מעודדים שהאסטרטגיה מכירה בצורך של שימוש בערכת כלים מגוונת למאבק באנטישמיות, כולל מסמך הנקסוס".
האסטרטגיה הלאומית של ארצות הברית למלחמה באנטישמיות > תגובות ביקורתיות מכמה ארגונים יהודיים

כמה ארגונים יהודיים מתחו ביקורת על הכללת מסמך הנקסוס ו/או המעיטו בחשיבותו:
ההסתדרות הציונית של אמריקה כינתה את האסטרטגיה הלאומית "מסמך הפוך" מכיוון שהיא כוללת את מסמך הנקסוס ואינה מאמצת מספיק את ההגדרה של IHRA.
בני ברית כתב "עם זאת, אנו מאוכזבים מהאזכור של המסמך של Nexus להגדרת האנטישמיות. אנו מאמינים שההגדרה הזו מאפשרת לבוטים שבין אויבי ישראל להסתיר את עוינותם מאחורי ביקורת 'נוקבת' על ישראל. ההגדרה החשובה והמבוססת היטב של IHRA מתייחסת לנושא זה בצורה עדיפה בהרבה".
רונלד לאודר, ראש הקונגרס היהודי העולמי, אמר כי "הכללת הגדרה משנית בנוסף להגדרת העבודה הבינלאומית לזכר השואה (IHRA) של אנטישמיות היא הסחת דעת מיותרת מהעבודה האמיתית שצריך לעשות".
מנכ"ל הליגה נגד השמצה, ג'ונתן גרינבלט, הצהיר כי "תוכנית הבית הלבן מעלה ומחבקת את IHRA כהגדרה הבולטת שבה היא משתמשת כעת כדי להבין את האנטישמיות על כל צורותיה. בעוד שבעבר רק מחלקת המדינה ומשרד החינוך השתמשו באמצעי זה, כעת זו עמדת הממשל כולו". גרינבלט הפחית מחשיבות הכללת מסמך נקסוס והוסיף, "הם אמנם קיבלו בברכה את מסמך נקסוס, אך הם לא ציטטו את ההגדרה שלהם. קשה להבין את ההצהרה האחרונה שכן מסמך הנקסוס הוא הגדרת הנקסוס. כך שבציטוט מסמך Nexus, האסטרטגיה אכן מצטטת את ההגדרה Nexus.
האסטרטגיה הלאומית של ארצות הברית למלחמה באנטישמיות > תגובתה של דבורה ליפשטדט לתגובות הביקורתיות

בתגובה לביקורת של כמה ארגונים יהודיים על הכללת מסמך הנקסוס, אמרה דבורה ליפשטדט, השליחה המיוחדת של ארצות הברית לניטור ומאבק באנטישמיות, כי "יש חלקים ממסמך הנקסוס שהם כמעט מפורשים יותר מה-IHRA. "
ליפשטדט ציטטה ממסמך Nexus: "זה יהיה אנטישמי לקדם מיתוסים, סטריאוטיפים או עמדות על ציונות ו/או ישראל הנובעות ו/או מחזקות האשמות וקלישאות אנטישמיות".
לפי מסמך Nexus, אלה כוללים: "אפיון ישראל כחלק מקונספירציה עולמית מרושעת של שליטה יהודית בתקשורת, בכלכלה, בממשלה או במוסדות פיננסיים, תרבותיים או חברתיים אחרים; האשמת סבל ועוולות ברחבי העולם על נסתר ללא הבחנה. קונספירציה יהודית או של היותם היד המרשיעה של ישראל או הציונות להחזיק ביחידים או מוסדות, בגלל שהם יהודים, אשמים אפריוריים בעוולות אמיתיות או מדומיינות שבוצעו על ידי ישראל", וכן הלאה.
"זה די מפורש," אמרה ליפשטדט. "אני חושבת שחלק מהדברים שנאמרו על נקסוס אינם מדויקים. היו שם חלקים שחלק מהאנשים יכולים לראות בהם כבעייתיים. אני לא מכחישה את זה, אבל אנחנו לא אימצנו את Nexus. אנחנו מכירים במסמך משום שהיכן שהוא מפורש יותר, זה מועיל לנו."
אוקטובר 2023 ואילך > מתקפת חמאס באוקטובר 2023

לאחר מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר 2023, כאשר כמה תומכי שמאל ופרו-פלסטינים הפגינו תמיכה בחמאס למרות רצח חפים מפשע, חבר כוח המשימה של נקסוס דייוויד שראב כתב טור עם אלן סולו, יו"ר ועידת הנשיאים לשעבר של ארגונים יהודיים אמריקאים גדולים, בטענה שהאסטרטגיה הלאומית לאנטישמיות של ממשל ביידן היא כלי יעיל יותר לכריתת בריתות על פני המגוון הרחב של מחוזות וקהילות אמריקאיות מכיוון שהיא משלבת את מסמך הנקסוס ואינה מסתמכת רק על הגדרת ה-IHRA.
אוקטובר 2023 ואילך > תגובות עוקבות לאנטישמיות והאשמות על אנטישמיות

מנכ"ל אייפא"ק לשעבר, טום דיין, כתב "מסמך הנקסוס מספק אפיון מדויק יותר של אנטישמיות מזה של IHRA ומאפשר מגוון רחב יותר של ביקורת על ישראל. בכך הוא מניח את הבסיס לבניית קואליציה רחבה יותר למאבק באנטישמיות, קואליציה חשובה במיוחד בתקופה כזו".
במאמר שדן בשאלה האם אנטי-ציונות היא תמיד אנטישמית, כתב יונתן וייסמן "יונתן יעקבי, מנהל כוח המשימה של נקסוס, [...] הזהיר שצביעת כל פעולה פוליטית המכוונת נגד ישראל כאנטישמית מקשה על יהודים לגנות אנטישמיות ממשית, תוך מחנק של שיח כנה אודות ממשלת ישראל ומדיניות ארצות הברית כלפיה".
תומר מיכלזון

אין תמונה חופשית
תומר מיכלזון (נולד ב-28 באוקטובר 1984) הוא עיתונאי ועורך ישראלי, מנהל כאן הסכתים וכאן תרבות בתאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה

מיכלזון נולד בקריית אתא וגדל בכרמיאל, למד בתיכון אורט הורוביץ, ואת שירותו הצבאי עשה כלוחם סטי"ל וכמפקד בבסיס ההדרכה של חיל הים. לאחר שירותו הצבאי עבד כשנתיים בשגרירות ישראל בברלין, שם החל לכתוב בלוג על ישראלים בברלין.
למד לתואר ראשון בספרות וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדיניות ציבורית במכון למדע המדינה Sciences Po בפריז.
בין השנים 2010–2015 עבד בקבוצת הארץ: ב-TheMarker כעורך, ראש דסק, וכתב מגזין ב-TheMarker Week, גלריה ומדור הדעות של הארץ.
בין 2015 ל-2017 שימוש כדובר וכותב נאומים לשרת המשפטים לשעבר ציפי לבני.
ב-2017 חי וכתב בפריז ועבד בחטיבת התקשורת של ארגון הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
בין השנים 2018–2022 שימש כעורך הראשי של אתר התחקירים העצמאי "המקום הכי חם בגיהנום". כעורך ראשי הוביל בין היתר תחקירים על שחיתות פוליטית, הון שלטון, התעמרות בעובדים, סיקור מחאות וכמו כן כתב טורי דעה רבים שעסקו בביקורת תקשורת.
ב-2022 החל לערוך את תוכנית הסביבה "הזמן הירוק" עם יפעת גליק ב"כאן 11".
ב-2022 הצטרף לחטיבת הרדיו בתאגיד השידור הישראלי כעורך הפודקאסט הכלכלי "חיות כיס", שם גם הגיש ויצר מספר פרקים. ב-2023 הגיש וערך את ההסכת "על בושה ודעה קדומה". לאחר אירועי 7 באוקטובר בשנה זו הגיש עם צליל אברהם את ההסכת הטיפולי "איך ממשיכים".
במרץ 2024 מונה למנהל "כאן הסכתים" ותחנת הרדיו "כאן תרבות".
חיים אישיים

מיכלזון מתגורר בתל אביב עם בן זוגו.
הערות שוליים

↑   רוית הכט, מה כל כך מרגיז בבינתחומי, באתר הארץ, 18 באפריל 2014
↑  תומר מיכלזון, בושה, גאווה ודעה קדומה – חלק א', באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 8 ביוני 2023
↑  תומר מיכלזון וצליל אברהם, איך ממשיכים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 6 באפריל 2024
↑  רעות ברנע, האזנת נחמה: פודקאסטים מומלצים לתקופה הנוכחית, באתר מגזין פורטפוליו, ‏28 באוקטובר 2023
↑   חילופים בתאגיד: מנהלת "כאן תרבות" תסיים את תפקידה, זה המחליף, באתר וואלה, 26 בפברואר 2024
תמיכת טורקיה בחמאס

אסמאעיל הנייה עם שר התרבות הטורקי נומאן קורטולמוש, 20 בנובמבר 2012
תחת המנהיג האיסלאמיסט רג'פ טאיפ ארדואן, טורקיה הפכה לתומכת איתנה בארגון הטרור הפלסטיני חמאס, השולט ברצועת עזה.
על אף היותה חברה בנאט״ו, טורקיה מספקת תמיכה כספית ולוגיסטית לחמאס, ומארחת בכירי חמאס, כולל סאלח אל-עארורי. ראש חמאס אסמאעיל הנייה והיו"ר לשעבר, ח'אלד משעל מבקרים בטורקיה לעיתים קרובות.
לפי השב"כ, חמאס הקים עמדת פיקוד בטורקיה, בה היא משתמשת לגיוס פעילים ולפיקוח על פעולות במזרח התיכון. על פי הדיווחים, סניף חמאס בטורקיה מקבל החלטות עצמאיות מבלי לקחת בחשבון את התנועה כולה ומבלי לערב את הנהגת חמאס. לפי הדיווחים, חמאס תכנן התקפות נגד ישראל מטורקיה, כולל חטיפת והרג של שלושה בני נוער ישראלים ב-2014. בשנת 2020 האשימו דיפלומטים ישראלים את טורקיה במתן דרכונים ותעודות זהות לאנשי חמאס באיסטנבול.
שר החוץ של טורקיה נפגש עם מנהיגי חמאס בפברואר 2006, לאחר ניצחון הארגון בבחירות הפלסטיניות בעזה. בשנת 2010, ראש הממשלה ארדואן תיאר את חמאס כ"לוחמי התנגדות שנאבקים להגן על אדמתם".
מלחמת חרבות ברזל

בעקבות מתקפת הפתע של חמאס על דרום ישראל ב-7 באוקטובר 2023, ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, הנשיא ארדואן שיבח את חמאס כ"קבוצת שחרור, 'מוג'אהדין' המנהלת קרב להגנה על אדמותיה ואנשיה". ארדואן ביטל ביקור מתוכנן בישראל. במהלך המלחמה התייצב ארדואן כמה פעמים לצד חמאס ואמר שחמאס איננו ארגון טרור וכי ישראל היא זו שמבצעת רצח עם.
ראו גם

יחסי הרשות הפלסטינית–טורקיה
תמיכת איראן בחמאס
תמיכת קטר בחמאס
יחסי רוסיה–חמאס
אורי רביץ

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1964 (בן 60)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורי רביץ (נולד ב-10 בספטמבר 1964) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

רביץ למד בבית הספר למשחק בית צבי וסיים את לימודיו שם בשנת 1989.
רביץ השתתף בהצגות התיאטרון "מרד המתים", "הן לא תיקחהו עמך", "משפט הקופים", "אדי קינג", "גטו", "הלילה השנים עשר", "בשפל", "הברבור", "אורפיאו ואאורדיצה", "שרוף את זה", "מצעד המלאכים", "מחלת נעורים", "שלוש אחיות", "הבחורים בדלת ממול", "ביקור הגברת הזקנה", "קברט", "רוחות", "ארץ הבושת", "גם הוא באצילים", "ציד המכשפות", "אל נקמות" ו"מתאבל ללא קץ".
מלבד ההופעות בתיאטרון, שיחק בסדרות הטלוויזיה "ספיר" ו"פאזל" ששודרו בערוץ 2. בשנת 2006 הצטרף לעונה השלישית של "השיר שלנו" וגילם בה את ניקי, העוזר של לילי גולד (לאורה ריבלין).
אמו של רביץ, אלמה אברהם, נחטפה מנחל עוז במהלך הטבח שבוצע בקיבוץ במתקפת הפתע של חמאס בשנת 2023. היא שוחררה לאחר 51 ימים בשבי.
בשנת 2023 עזב רביץ את עולם התיאטרון, ועבר להתגורר במדריד שבספרד.
הערות שוליים

↑  מאיה נחום שחל, "אתם אינכם ומוכרחים לשוב": הסיומת המצמררת לשיר האיקוני, באתר כלכליסט, 21 בנובמבר 2023
פלוגות אל-קודס

מצעד של פלוגות אל-קודס בעזה, 2022
חברי פלוגות אל-קודס חמושים ברובי AK-47, 2022
מצעד הנשק של פלוגות אל-קודס בעזה, 2022
פלוגות אל-קודס (בערבית: سرايا القدس; סראיא אל-קודס; תרגום לעברית: פלוגות ירושלים) היא הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ארגון הטרור השני בגודלו ברצועת עזה, אחרי חמאס. מנהיגו הוא אכרם עג'ורי, המתגורר בסוריה. מרבית מימון הטרור (אנ') של הארגון מגיע מאיראן.
מטרת הארגון היא הקמת מדינה אסלאמית (אנ') בכל ארץ ישראל, על שטחי הרשות הפלסטינית ומדינת ישראל. לפיכך, הג'יהאד מסרב להשתתף בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היסטוריה

פלוגות אל-קודס נוסדו בעזה בשנת 1981 על ידי פתחי שקאקי ועבד אל-עזיז עודה. הם היו פעילים ביהודה ושומרון, במיוחד בג'נין, וכן ברצועת עזה. ב-23 בינואר 1995 עודה הוגדר כמחבל ייעודי מיוחד (אנ') על ידי ארצות הברית. באוקטובר אותה שנה נהרג שקאקי בהתנקשות של המוסד במלטה.
באינתיפאדה השנייה, פלוגות אלקודס ביצעו פיגועים רבים נגד אזרחים ישראלים, לרבות פיגועי התאבדות. לאור זאת, צבא ההגנה לישראל ביצע פעולות נרחבות נגד תשתיות הטרור של פלוגות אל-קודס, שהביאו להפסדים קשים לארגון. בשנת 2003 צה"ל הרג בסיכול ממוקד את אחד ממייסדי הארגון ומפקדו ברצועת עזה, מקלד חמיד. בשנת 2004 מחליפו, בשיר ח'ליל דבש, גם הוא ממייסדי הארגון, נהרג בסיכול ממוקד במבצע ימי תשובה. לאור זאת, עד שנת 2004 נחלש הארגון באופן משמעותי.
ב-1 במרץ 2006, מוחמד דחדוח, מפקד בפלוגות אל קודס, נהרג בסיכול ממוקד של חיל האוויר הישראלי בשכונת תל אל-הווא בעיר עזה. ב-30 באוגוסט 2006, מנהיג פלוגות אל-קודס ביהודה ושומרון, חוסאם ג'ראדאת, נורה למוות בג'נין בפעילות מסוערבת.
גדודי אל-קודס מקדמים התנגדות אלימה נגד ישראל, לרבות ירי חסר הבחנה של רקטות, ירי פצצות מרגמה ופיגועי התאבדות. ברצועת עזה המשיכו גדודי אל-קודס בפעילותן המיליטנטית, לרבות שיגור חסר הבחנה של רקטות אל-קודס (אנ') מתוך אוכלוסייה אזרחית. הקהילה הבינלאומית רואה בהתקפות חסרות הבחנה על אוכלוסיות אזרחיות ושימוש באזרחים כמגנים אנושיים כבלתי חוקיים לפי החוק הבינלאומי.
במרץ 2014, יותר מ-100 רקטות שוגרו לדרום ישראל על ידי הג'האד האסלאמי בפלסטין וקבוצות איסלאמיסטיות אחרות. ב-14 במרץ הודיע רמדאן שלח, מנהיג הג'האד האסלאמי הפלסטיני, כי המתקפה מתואמת עם חמאס.
ב-12 בנובמבר 2019, פתחה מדינת ישראל את מבצע חגורה שחורה בסיכול ממוקד של בהאא אבו אל-עטא, מפקד החטיבה הצפונית של פלוגות אל קודס ברצועת עזה. זאת בעקבות מעורבותו הישירה בשיגור רקטות לישראל, אשר הוגדר כפצצה מתקתקת. במקביל, מפקד הארגון בסוריה, אכרם עג'ורי, שרד תקיפה אווירית בדמשק, אך ילדיו נהרגו. ישראל לא לקחה אחריות על ניסיון ההתנקשות בעג'ורי. למחרת, פלוגות אל קודס שיגרו מעזה כ-220 רקטות לישראל. צה"ל השיב בהפצצת מטרות של הג'האד האסלאמי הפלסטיני וכמה פעילים נהרגו, חלקם בעת שניסו לשגר רקטות על ישראל. עד הפסקת האש ב-14 בנובמבר, שיגרו פלוגות אלקודס למעלה מ-400 רקטות לישראל, ובסך הכל נהרגו 36 פלסטינים, מהם 25 פעילי ג'יהאד ומחבלים מפלגים אחרים.
באוגוסט 2022 פתחה ישראל במבצע עלות השחר נגד הג'יהאד האיסלאמי וחיסלה את צמרת פלוגות אל-קודס.
במאי 2023 פתחה ישראל במבצע מגן וחץ נגד הג'יהאד האיסלאמי וחיסלה שוב את צמרת הפלוגות. באוקטובר של אותה שנה השתתפו פעילי הפלוגה במתקפת הפתע על ישראל ובמהלכה אף שבו מספר אזרחים וחיילים כחלק מחטיפה של אזרחים ישראלים לרצועה עזה.
יחסים עם איראן

הברית בין איראן לג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני מעוגנת בשורשים ההיסטוריים של הארגון. בהגותו של מייסד הארגון, פתחי שקאקי, הוצגה המהפכה האסלאמית של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני כמודל עבור הפלסטינים. לאורך השנים פיתח הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני תלות מוחלטת באיראן: רעיונית, צבאית ופיננסית. בשונה מחמאס, אשר מנסה לשמור על ריבונות, ולכן בעל אחריות על תושבי רצועת עזה, הג'יאהד הפלסטיני סר למרות השלטונות באיראן כמעט באופן מלא. תחת החסות האיראנית ומימונה, הפכו פלוגות אל-קודס לכוח הצבאי השני בחשיבותו ברצועה, אחרי חמאס. מינוי של זיאד נח'אלה למזכ"ל הארגון ב-2018, נחשב להישג איראני. נח'אלה מקורב למשמרות המהפכה, ולקח חלק משמעותי בהקמת פלוגות אלקודס, יחד עם מקלד חמיד ובשיר אלדבש.
נציג הגא"פ באיראן, נאצר אבו שריף, הודה בשלהי 2018, כי איראן נותרה התומכת היחידה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וספקית אמצעי הלחימה הבלעדית שלו.
יחסים עם איראן > סיוע צבאי

בריאיון לאל-עאלם, ערוץ ממשלתי איראני בשפה הערבית, הרחיב אבו ח'מזה, דובר פלוגות אל-קודס, על העזרה שהארגון מקבל מאיראן. לדבריו, הם נסמכו על איראן באימונים, מימון וחימוש מתקדם.
הציוד מוברח מאיראן לעזה בכמה דרכים. בתקופת כהונתו של נשיא מצרים, מוחמד מורסי, מרבית ההברחות בוצעו דרך מנהרות הברחה מסיני לרצועה. בשיטה זו נכנסו לרצועה רקטות, פצצות מרגמה, טילים נגד טנקים, חומרי נפץ וציוד גולמי לייצור חומרי נפץ. לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2013, ועליית עבד אל-פתאח א-סיסי לשלטון ב-2014, הצבא המצרי ניהל מלחמת חורמה במנהרות ועד יולי 2014 הוא השמיד 1,639 מנהרות.
יחסים עם איראן > סיוע כלכלי

ממשלת איראן מבטיחה תגמול כספי לכל ארגוני הטרור שימשיכו להילחם נגד ישראל דרך מוסד השהיד וקרן אנצאר, הסהר האדום, הוועדה לסיוע ע"ש האמאם ח'ומייני וחלפני כספים.
חימוש

פלוגות אל קודס חפרו מנהרות תת-קרקעיות כדי לחטוף חיילים ישראלים לשם עסקאות חילופי שבויים. לפלוגות אל קודס מחרטת טילים לטווח רחוק וכן טילים תקניים מתוצרת איראן.
צבי לניר

צבי לניר (נולד ב-10 באוקטובר 1936) הוא היסטוריון צבאי ישראלי, מייסד ונשיא חברת "פרקסיס" ומפתח תיאורית "ההפתעה הבסיסית" והשלכותיה על אסטרטגיות של חשיבה וניהול שילוביים. הוא חיבר מספר ספרים ביניהם "ההפתעה הבסיסית: מודיעין במשבר" על חוסר המוכנות של ישראל למלחמת יום הכיפורים, והספר 'עת התבונה' על תקופת הבגרות המאוחרת בחיי האדם.
ביוגרפיה

צבי לניר נולד וגדל בחיפה והוא בוגר תיכון חוגים. את השירות הצבאי התחיל כחבר בגרעין נח"ל ונשלח כנציג הגרעין לקורס מ"כים ולאחר מכן לקורס קצינים. הוא מילא תפקידי פיקוד שונים ביחידות קרביות ולאחר סיום תפקידו כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, נשלח מטעם צה"ל ללימודים אקדמאים. לאחר סיום התואר הראשון במדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב עבר לחיל המודיעין ושירת בו במספר תפקידים בהם הרבה לעסוק בתאוריה של המודיעין ובהדרכת קציני מודיעין. במהלכם השלים גם את התואר השני בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > ההפתעה הבסיסית: מחקרו על מלחמת היום הכיפורים

בעקבות לקחי ההתנסות האישית שלו במלחמת יום הכיפורים על בעיות יסוד בתקפותה של התאוריה המודיעינית ובתאוריות הידע, ביקש להשתחרר מצה"ל והחל את מחקרו על תופעת ההפתעה הבסיסית וסיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה באוניברסיטה העברית ב-1980. עבודה זו פורסמה בספר שהשפיע רבות על תפיסת העולם של המודיעין הישראלי - "ההפתעה הבסיסית, מודיעין במשבר". גישתו של לניר גורסת, בניגוד לוועדת אגרנט ולמסמכים נוספים שנכתבו אודות הפתעת מלחמת יום הכיפורים, כי ההפתעה לא נבעה ממידע חסר אצל המעריכים או בקרב מקבלי ההחלטות, אלא ממערכת מושגית לא רלוונטית. ההפתעה הבסיסית, בניגוד להפתעה מצבית, נובעת מפער תפיסתי, ועל כן מידע נוסף לא מסייע להתמודדות עימה. לניר מנתח את התוכניות האופרטיביות של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים, ומוכיח כי התפיסה הבסיסית כולה הייתה בלתי רלוונטית, וכי ההפתעה המודיעינית היא נדבך חלקי בלבד בהפתעה העמוקה יותר שחוו צה"ל והחברה הישראלית.
מחקרו של לניר התבסס על היתוך של תפיסות מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית (עמד בקשר רציף עם דניאל כהנמן), מתחום הפילוסופיה של המדע (הושפע עמוקות מעבודתו של תומאס קון בנושא המבנה של מהפכות מדעיות) עם הבנות אופרטיביות ומודיעיניות שצבר במהלך שירותו הצבאי.
לימים טען לניר כי סוג זה של הפתעה היווה בסיס גם לכשלים נוספים כמו כישלון השטאזי של מזרח גרמניה לחזות את נפילת חומת ברלין למורת מעקב נרחב מאד אחר תושבי המדינה. לטענתו זו גם הסיבה היסודית לכשל של גופי המודיעין הישראלי לחזות את מתקפת ה-7 באוקטובר, שכן ההנחה הבסיסית של שירותי המודיעין, לפיה השגת מידע רב ומדויק יותר על האויב, יאפשרו להם לספק הערכת מודיעין מדויקת יותר, אינה נכונה.
ביוגרפיה > פעילות מחקרית וציבורית

במקביל, ב-1975, בעקבות המלצות ועדת אגרנט נקרא על ידי שר החוץ יגאל אלון לעמוד בראש צוות ההקמה של המרכז למחקר ותכנון מדיני במשרד החוץ ובשנים 1977–1978 היה חבר משלחת ישראל לאו"ם ונציגה בוועדה הראשונה - פיקוח נשק וחלל.
מ-1980 ועד 1985 היה ממקימי המכון למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב וחוקר בכיר במכון ובמקביל הרצה על אסטרטגיה ועיצוב מדיניות בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב. ב-1985–1986 היה חוקר בכיר אורח במכון לקבלת החלטות ('Decision Research') ביוג'ין אורגון ובשנים 1986–1987 – חוקר בכיר במכון ון-ליר בירושלים. באותה תקופה שימש לניר גם כיועץ לתנועה הקיבוצית שנמצאה מאמצע שנות ה-80 במשבר רב מערכתי עמוק. לניר הרצה במסגרות שונות של התנועה, ביניהן סמינר אפעל.
ביוגרפיה > שנות ה-90' והלאה: הקמת פרקסיס והשפעה ביטחונית וציבורית

ב-1994 ייסד את חברת 'פרקסיס' כחברה עסקית לתועלת הציבור ובמסגרת זו ממשיך את מחקריו במקביל לביצוע פרויקטים בתחומים מגוונים בסקטור הציבורי, העסקי והחברתי ובהדרכה של תהליכי חשיבה וניהול שילוביים. במסגרת זאת, עיצב את מתודולוגיית העבודה של מכון ראות.
בשנות ה-2000 היה לניר שותף במכון לחקר תורת המערכה (מלת"ם) שהובל על ידי שמעון נוה ודב תמרי. סביר להניח כי תרומתו של לניר מצויה בעלייתו של רעיון ההמשגה (conceptualization) בשיח הצבאי בצה"ל בשנים אלו, ככלי מרכזי בייצור של רלוונטיות אופרטיבית.
ספריו

צבי לניר ועלס דוברונסקי, פגישות ברשידיה. הוצאת דביר. 1983
Zvi Lanir (ed) Israeli Security Planning in the 1980s. Praeger Publishers New York 1984
צבי לניר, ההפתעה הבסיסית – מודיעין במשבר, הוצאת הקיבוץ המאוחד. 1983
צבי לניר (עורך), ביטחון וכלכלת ישראל בשנות השמונים, יצא לאור על ידי משרד הביטחון. 1985
צבי לניר. קיבוץ צעיר במשבר מושגי. הוצאת יד טבנקין. 1990
צבי לניר. פנקס הכיס של השועל. הוצאת צבי לניר (ספר אלקטרוני). 2013
צבי לניר, עת התבונה, הוצאת ניב, 2018.
ראו גם

השועל והקיפוד
הערות שוליים

↑  אבירם ברקאי, פתאום הייתה מלחמה, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2022, עמ' 98.
↑  הפתעה בסיסית, באתר דואלוג ויקי
↑  צבי לניר, [
https://www.zvilanir.com/single-post/%D7%9E%D7%93%D7%95%D7%A2-%D7%92%D7%9D-%D7%9B%D7%A9%D7%90%D7%A0%D7%97%D7%A0%D7%95-%D7%99%D7%95%D7%93%D7%A2%D7%99%D7%9D-%D7%9B%D7%9C-%D7%94%D7%A4%D7%A8%D7%98%D7%99%D7%9D-%D7%95%D7%90%D7%A0%D7%97%D7%A0%D7%95-%D7%A0%D7%9B%D7%A9%D7%9C%D7%99%D7%9D-%D7%91%D7%92%D7%93%D7%95%D7%9C מדוע גם כשאנחנו יודעים כל הפרטים ואנחנו נכשלים בגדול?], דצמבר 2023
↑  עוד על מחקריו ראה בעמ' 6–124 בספרו של איתן שמיר "Transforming Command:The Pursuit of Mission Command in the U.S., British, and Israeli Armies" הוצאת סטנפורד (2011) וב-"Culture of Military Innovation" מאת דימה אדמסקי (הוצאת סטנפורד 2010)
↑  בן אליעזר, אורי (2009) "סכסוך ישן, מלחמה חדשה: השתנות ההקשר המוסדי של הפעלת הכוח במלחמות ישראל", סוציולוגיה ישראלית, חוברת 2, עמ' 418.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491764705171  CiNii: DA16512078  ISNI: 0000 0003 8511 4308  LCCN: n84039874  SUDOC: 077398890  VIAF: 10254655   WorldCat (עם VIAF): 10254655
מוות בבאר שבע

| --- | --- |
 בימוי:  טלי שמש, אסף סודרי
 הופק בידי:  אסף סודרי
 תסריט:  טלי שמש, אסף סודרי
 עריכה:  דניאל סיוון
 מוזיקה:  תומר יוסף, תום דרום
 צילום:  אסף סודרי
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  2016
 משך הקרנה:  52 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  פרס פסטיבל דוקאביב - הסרט הטוב ביותר (2016),פרס פסטיבל IDFA -הסרט הטוב ביותר באורך בינוני (2016), פרס אופיר - הסרט התיעודי עד 60 דקות הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
פנים התחנה המרכזית בבאר שבע
מוות בבאר שבע הוא סרט תיעודי שיצא לאור בשנת 2016 ובוים על ידי טלי שמש ואסף סודרי. הסרט עוסק בפיגוע בתחנה המרכזית בבאר שבע שאירע בשנת 2015, ובמותו של הבטום זרהום, אזרח אריתריאה שנקלע לזירת הפיגוע, נורה בטעות ועבר ניסיון לינץ' על ידי עוברי אורח. הסרט הופק עבור Yes דוקו ושודר בו לראשונה ביוני 2016.
רקע

באוקטובר 2015 אירע פיגוע ירי על ידי בדואי אזרח ישראל שירה בעוברי אורח שחלפו לעת ערב בתחנה המרכזית של העיר באר שבע. בפיגוע נרצח חייל צה"ל ונפצעו רבים אחרים. הבטום זרהום, מבקש מקלט בן 29 מאריתריאה, שהסתנן לישראל כארבע שנים קודם לכן, והיה בדרכו לחדש את אשרת השהייה נחשד בטעות כמחבל ונורה. בעודו שוכב פצוע הוכה על ידי עוברי אורח.
הסרט מביא את עדויותיהם של הנוכחים בזירת הפיגוע. בנוסף מביא הסרט תצלומים ממצלמות אבטחה שהיו פזורות בתחנה. הסרט שודר לראשונה ביוני 2016 בערוץ יס דוקו.
משתתפים

דניאל הרוש - חייל שהיה בזירת האירוע, הסתתר בתוך השירותים ונפצע קשה בפיגוע.
רונן כהן - קצין שירות בתי הסוהר, שהה סמוך לתחנה המרכזית, שמע את היריות ונכנס לתחנה המרכזית על מנת לסייע. הואשם בהשתתפות בלינץ' כנגד זרהום.
משה כוכבי - מתנדב בקיבוץ סמר, היה בשעת האירוע בדרכו לקיבוץ. ניסה למנוע מן המכים את זרהום לעשות כן.
ליהי לוי - עובדת בחנות בתחנה המרכזית, סטודנטית לסיעוד, סייעה בטיפול בפצועים.
חוסני קומבז - עובד בדוכן פלאפל בתחנה המרכזית, שהה בזירת האירוע וצילם את הלינץ' בזרהום.
פרסים

פרס פסטיבל IDFA - הסרט הטוב ביותר באורך בינוני (2016)
פסטיבל דוקאביב - הסרט הטוב ביותר (2016)
פרס אופיר -הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר (2016)
הערות שוליים

↑  דנה ויילר-פולק‏, "רצה הגנה - ונרצח": חברי מבקש המקלט שהוכה למוות מתקשים לעכל, באתר וואלה, 19 באוקטובר 2015
↑  נירית אנדרמן, הסרט "מוות בבאר שבע" הוא הזוכה הגדול של פסטיבל דוקאביב, באתר הארץ, 26 במאי 2016
| פרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | כופר נפש (2014) • מרוששות (2015) • מוות בבאר שבע (2016) • מקווה שאני בפריים (2017) • הארץ מעבר להרים (2018) • זונה כמוני (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה העשרים ואחת | גשם בעיניים (2020) • לילות קיץ (2021) • בת האמן (2022) • הרף התחתון ביותר (2023) • אני רואה אותך (2024) |  |
אהרון בוטבול

ערך זה עוסק בראש ישיבת לוית חן ורבה של חבל מודיעין. אם התכוונתם לאב בית דין בפאס במאה ה-20, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1959 (בן 65) ז' באייר ה'תשי"ט
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  מודיעין עילית, בני ברק, רדיו קול ברמה
 השתייכות:  חרדים ספרדים
 תחומי עיסוק:  פוסק, רב אזורי, ראש בית הוראה.
 רבותיו:  הרב עובדיה יוסף
 
הרב אהרון בוטבול (נולד בז' באייר ה'תשי"ט, 15 במאי 1959) הוא רב אזורי בחבל מודיעין, ראש בית ההוראה יביע אומר והסמכות ההלכתית של מכון דורות. מגיש תוכנית שבועית ברדיו קול ברמה. מרבני הוועד העולמי. שימש במשך כ-15 שנה ראש ישיבת 'לווית חן'. בעבר היה ראש ישיבת תורה ודעת.