חטיפת לינדברג
משפט והוצאה להורג > משפט

האופטמן הואשם ברצח בנסיבות מחמירות (אנ') עבירה שבחלקים מסוימים בארצות הברית עשויה להוביל לעונש מוות. המשפט נערך בבית המשפט המחוזי של הנטרדון (אנ') בפלמינגטון, ניו ג'רזי (אנ'), ובמהרה זכה לכינוי "משפט המאה". עיתונאים מילאו את העיירה, וכל המלונות היו בתפוסה מלאה. השופט תומאס וויטאקר טרנצ'רד (אנ') ניהל את המשפט.
בתמורה לזכויות פרסום סיפורו של האופטמן, העיתון "New York Daily Mirror" (אנ') שכר את עורך הדין אדוארד ריילי (אנ') כעורך דינו של האופטמן. דייוויד וילנץ (אנ'), התובע הכללי של ניו ג'רזי (אנ'), עמד בראש התביעה.
הראיות נגד האופטמן כללו $20,000 מכספי הכופר שנמצאו במחסן שלו ועדויות שלפיהן כתב ידו והאיות שלו דומים לאלו של מכתבי הכופר. שמונה מומחי כתב יד, ביניהם אלברט אוסבורן (אנ'), הצביעו על קווי דמיון בין מכתבי הכופר לבין דגימות הכתיבה של האופטמן. ההגנה קראה למומחה כדי להפריך את הראיות הללו, בעוד שני מומחים אחרים סירבו להעיד; שני המומחים דרשו $500 לפני שהסתכלו בפתקים, ושוחררו כאשר לויד פישר, חבר בצוות המשפטי של האופטמן, סירב לשלם. מומחים אחרים ששכרה ההגנה מעולם לא זומנו להעיד.
על בסיס עבודתו של ארתור קוהלר (אנ') במעבדה למוצרי יער (אנ'), הציגה המדינה תצלומים המדגימים כי חתיכת עץ מהסולם תואמת לקרש מרצפת עליית הגג של האופטמן: סוג העץ, כיוון צמיחת העץ, דפוס הכרסום, פני השטח הפנימיים והחיצוניים של העץ היו זהים, וארבעה חורי מסמר שהוצבו בצורה מוזרה תאמו לחורי מסמר בקורות בעליית הגג של האופטמן. כתובתו של קונדון ומספר הטלפון שלו נכתבו בעיפרון על דלת ארון בביתו של האופטמן, והאופטמן אמר למשטרה שכתב את כתובתו של קונדון:
"בטח קראתי אותה בכתבה בעיתון על הסיפור. התעניינתי קצת ותיעדתי את זה קצת, ואולי סתם הייתי בארון, וקראתי את העיתון וכתבתי את הכתובת... אני לא יכול לתת שום הסבר לגבי מספר הטלפון."
התובע וילנץ הציג שרטוט של סולם שנמצא באחת המחברות של האופטמן. האופטמן אמר שהשרטוט הזה ורישומים אחרים במחברת היו פרי יצירתו של ילד.
אף על פי שלא היה לו מקור פרנסה ברור, האופטמן קנה רדיו בשווי $400 (שווה ערך ל-$9,110 ב-2023) ושלח את אשתו לטיול לגרמניה.
האופטמן זוהה כאדם שאליו נמסרו כספי הכופר. עדים אחרים העידו כי האופטמן הוא זה שבזבז חלק מתעודות הזהב של לינדברג; שהוא נראה באזור האחוזה, באיסט אמוול, ניו ג'רזי, ביום החטיפה; וכי הוא נעדר מעבודתו ביום תשלום הכופר והתפטר מעבודתו כעבור יומיים. האופטמן מעולם לא חיפש עבודה אחרת לאחר מכן, ובכל זאת המשיך לחיות ברווחה.
כאשר סיים התובע את טענותיו, פתחה ההגנה בבדיקה ממושכת של האופטמן. בעדותו הכחיש האופטמן את האשמה, והתעקש כי קופסת תעודות הזהב הושארה במחסנו על ידי חבר, איזידור פיש, שחזר לגרמניה בדצמבר 1933 ומת שם במרץ 1934. האופטמן אמר שיום אחד מצא קופסת נעליים שהשאיר אחריו פיש, אותה אחסן האופטמן במדף העליון של חדר המטאטאים שלו במטבח, לאחר מכן גילה את הכסף, שלימים הבין שמדובר ב-$40,000 (שווה ערך ל-$713,000 ב-2023). האופטמן אמר שמכיוון שפיש היה חייב לו כ-$7,500 מעסקים קודמים, הוא שמר את הכסף לעצמו וחי ממנו מאז ינואר 1934.
ההגנה קראה לאשתו של האופטמן, אנה, כדי לאשש את הסיפור לגבי פיש. בחקירה הנגדית היא הודתה שאומנם תלתה את הסינר שלה מדי יום על וו גבוה במדף העליון, אבל היא לא זכרה שראתה שם קופסת נעליים כלשהי. מאוחר יותר העידו עדים נוספים כי פיש לא יכול היה להיות בזירת הפשע, וכי לא היה לו כסף לטיפולים רפואיים כאשר נפטר משחפת. בעלת הבית של פיש העידה שהוא בקושי יכול היה להרשות לעצמו את השכירות השבועית של חדרו בסך $3.50.
בנאום הסיום טען עורך דינו של האופטמן שהראיות נגדו היו נסיבתיות לחלוטין, משום שאף עד אמין לא הציב את האופטמן בזירת הפשע, וגם לא נמצאו טביעות אצבעותיו על הסולם, על מכתבי הכופר או בכל מקום בחדר הילד.