מונטונרוס
רקע היסטורי

המהפכה הקובנית, שהתרחשה בין השנים 1958–1959, השפיעה רבות על תנועות חברתיות ועממיות באמריקה הלטינית, בעיקר על ידי הפצת הרעיון שמלחמת גרילה יכולה להיות אסטרטגיה מוצלחת להפלת דיקטטורות שנשלטות על ידי אוליגרכיות מקומיות וחברות זרות הנתמכות על ידי ארצות הברית. מאבק זה הניע את ארגון הגרילה ניאנקאוואסו (Ñancahuazú), בהנהגתו של צ'ה גווארה בבוליביה, הטופאמארוס באורוגוואי, החזית הסנדיניסטית בניקרגואה, תנועת השמאל המהפכני (MIR) בצ'ילה, צבא הגרילה של העניים (EGP) בגואטמלה, כוחות השחרור העממיים של פאראבונדו מארטי (FPL) באל-סלבדור, האוואנגארד החמוש המהפכני של פלמארס בברזיל, ועוד. המהפכה הקובנית זרעה גם את הזרעים למונטונורוס, בבוא הזמן.
בארגנטינה עלה חואן פרון לשלטון ב-1946. הוא הוביל גישה שלטונית שכונתה פרוניזם, גישה פופוליסטית לה התנגד הממסד השמרני, שבו תמך הצבא. פרון הודח מתפקידו בהפיכה צבאית ב־1955. ההפיכה, שכונתה "המהפכה המשחררת" (Revolución Libertadora) (ספ') פתחה תקופה של קרוב לשני עשורים של חוסר יציבות שלטונית, שבהם ניסה הצבא לדכא את הפרוניזם ואת איגודי העובדים. ההתנגדות הפרוניסטית ל"מהפכה המשחררת" הייתה אחד משורשיו המוקדמים של המונטונרוס.
במקביל להפיכה בארגנטינה אירעו עוד הפיכות בדרום אמריקה. בשנת 1968 התרחשה מהפכה צבאית בפרו בהנהגת הגנרל חואן ולאסקו אלוורדו, ומהפכה צבאית בפנמה, בהנהגת הגנרל עומר טוריחוס, בעוד הניצחון האלקטורלי של סלבדור איינדה בצ'ילה בשנת 1970 פתח ניסיון חדשני ליישם "דרך דמוקרטית לסוציאליזם". תנועות אלו אימצו זהויות לאומיות, הגדירו את עצמן כ"אנטי-אימפריאליסטיות" והביעו עצמן באופן כללי בשנות ה-60 וה-70 בקטגוריה הפוליטית של "שחרור" או באופן ספציפי יותר, "שחרור לאומי".
הרדיפה וההדרה של הפרוניזם מהחיים הפוליטיים בארגנטינה בין השנים 1955 ל-1973 התרחשו במקביל לתהליכים היסטוריים בינלאומיים אחרים. המלחמה הקרה הובילה את ארצות הברית לנהל באמריקה הלטינית תפיסה שכונתה "דוקטרינת הביטחון הלאומי", שבמסגרתה הוקמו במדינות השונות  דיקטטורות צבאיות שהפעילו שיטות דיכוי שהיו מבוססות על טרור מדינתי, במטרה להשמיד תנועות לאומיות וקבוצות שמאל שהואשמו כ"סוכני חדירה מרקסיסטית". מושג זה תפס מקום מרכזי בסכסוכים הפוליטיים שהתרחשו במהלך התקופה הנקראת "הפרוניזם השלישי", שהייתה תקופת נשיאותו השלישית של חואן פרון, של קודמו, הקטור קמפורה ושל יורשתו, איזבל פרון, בין 25 במאי 1973 ל-24 במרץ 1976. מוקדה של דוקטרינת הביטחון הלאומי היה בית הספר של האמריקות, שפעל מבסיס אמריקאי ליד תעלת פנמה. האביב של פראג, בשנת 1968, ודיכויו על ידי ברית המועצות, חיזקו את העמדה הפרוניסטית שמיקמה את ארגנטינה בגוש המדינות הבלתי-מזדהות.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים התרחשו תמורות גדולות בנצרות ובמיוחד בנצרות הקתולית, שבאו לידי ביטוי מרבי בועידת הוותיקן השנייה שהתנהלה בשנים 1962–1965. באמריקה הלטינית עלתה במיוחד תאולוגיית השחרור, המדגישה את שחרור המדוכאים וקוראת לנוצרים לבחור בצד של העניים. הענף של תאולוגיית השחרור ששלט בארגנטינה היה תאולוגיית העם, שהייתה קשורה יותר לניסיון הפרוניסטי. בנוסף לכל אלה, בשנות ה-60 וה-70, צעירים הפכו לקטגוריה חברתית עצמאית בזכות אקטיביזם נוער וסטודנטים בולט שיצר שינויים תרבותיים ופוליטיים חזקים שנבעו מהתעמתות אתית עם הערכים של "הבוגרים" שנשפטו על צביעותם, מהמהפכה המינית, משירי מחאה ורוק, התנועה נגד מלחמת וייטנאם בארצות הברית, טבח טלטלולקו במקסיקו ב-1968 ואירועי מאי 1968 בצרפת.
במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה ארגנטינה במתח פוליטי גדל והולך, בין התנועה הפרוניסטית לצבא ארגנטינה, וגם בתוך התנועה הפרוניסטית בין הפלגים השונים מימין ושמאל.