stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף ברוורמן
מהאצ"ל למשטרת המנדט

יוסף ברוורמן היה פעיל בתנועת בית"ר בתל אביב. האצ"ל נוסד בפילוג שחל ב-1931 בסניף ירושלים של ארגון "ההגנה", כאשר קבוצה גדולה של אנשי הסניף, בראשות אברהם תהומי פרשה מההגנה במחאה הנהגת ההגנה על "מדיניות ההבלגה" כלפי ערביי ארץ ישראל. המרכז הארצי של הארגון, שזה עתה קם, מנה ארבעה חברים, שניים מירושלים ושניים מתל אביב. בראשם עמד אחד מהארבעה, אברהם תהומי, ואחד מהם היה יוסף ברוורמן. בשנת 1935 חדל ברוורמן מפעילותו באצ"ל והצטרף למשטרת המנדט. בתחילה שירת במשטרת חיפה בדרגת קורפורל - רב-טוראי. בשנת 1936 הוצב למשטרת יפו במדור לחקירת פשעים. בראשית שנת 1939 עבר לשרת במחלקת ההגירה של משטרת החופים.
ההתנקשות

האצ"ל נטר לברוורמן על עזיבת הארגון וחשד כי במשטרת החופים הוטל עליו להתחקות על דרכי ההעפלה ולמסור ידיעות על אנשי הארגון בתל אביב וסביבתה. בשל כך גזר האצ"ל את דינו למיתה. ב-3 במאי 1939 לאחר חצות, כאשר יוסף ברוורמן צעד מעבודתו לביתו, ארבו לו אנשי האצ"ל בפינת הרחובות וילנה ובן-יהודה בתל אביב וירו מטווח קרוב חמישה כדורים לבטנו. ברוורמן הספיק להשיב בשלוש יריות מכלי נשקו ונפל מתבוסס בדמו. הוא נלקח בכלי רכב שחלף במקום לבית החולים אסותא ושם נקבע מותו.
לאחר שלושת מעשי הרצח של יהודים בידי האצ"ל - יוסף ברוורמן, ולנטין בק ואריה פולונסקי, החליטה הנהגת היישוב שלא להיגרר למלחמת אחים והסתפקה בגילוי דעת שפורסם בעיתון דבר ב-7 ביולי 1939, תחת הכותרת "לא תרצח". בראש החתומים על גילוי הדעת היו הנריטה סאלד, פרופסור אברהם הלוי פרנקל, ברל כצנלסון וש"י עגנון, ולאחריהם הופיעו שמותיהם של כמאה אנשים מהצמרת המדינית והתרבותית של היישוב, אנשי רוח ואמנים. בגילוי הדעת נאמר בין היתר:
בתגובה פרסם אצ"ל כרוז בו נאמר:
לקריאה נוספת

Nachman Ben-Yehuda, Political Assassinations by Jews: A Rhetorical Device for Justice, State University of New York Press, 1992. pages 153 - 154
דן יהב, דמו בראשו - רציחות פוליטיות על ידי יהודים בתקופת היישוב, הוצאת שקד, 2010. עמ' 130 - 146.
דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי הלאומי. הוצאת מוסד קלוזנר, 1976. כרך 2 עמ' 251.
ספר תולדות ההגנה, הוצאת עם עובד 1972. כרך ג' חלק ראשון עמ' 56 – 61.
אורי אריאל

אורי יהודה אריאל הכהן (נולד ב-22 בדצמבר 1952, ג' בטבת ה'תשי"ג) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כשר הבינוי וכשר החקלאות וכן כחבר הכנסת וכיו"ר מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה. קודם לכן, שימש כמזכ"ל מועצת יש"ע וכראש מועצת בית אל.
ביוגרפיה

אריאל נולד בעפולה ליצחק אריאל - יליד גרמניה וממייסדי קיבוץ טירת צבי, ולנעמי - ילידת פולין וניצולת השואה.
גדל בטירת צבי ולמד בבית הספר האזורי בשדה אליהו. התגייס לצה"ל בשנת 1971 ושירת בפלס"ר 7. עבר קורס קצינים ולחם במלחמת יום הכיפורים בצפון סיני. בין השאר לחם בכוח החילוץ של מעוז בודפשט. בשנת 1975 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן. בתפקידו האחרון היה מפקד פלוגת חרמ"ש.
לאחר השחרור הצטרף אריאל לגרעין של מישור אדומים ובמשך שנה וחצי התגורר בגפו בהתנחלות החדשה עד להצטרפות חברים נוספים. ב-1977 התחתן עם חגית, והם עברו להתגורר בכפר אדומים עם הקמתו. בתקופה זו החל לעבוד בתנועת אמנה, שבה החל כמדריך ורכז אזור, וסיים בשנת 1988 בתפקיד המנכ"ל.
בשנת 1982 נפצע באימון לקראת עליה ללבנון ואיבד את הראיה בעינו השמאלית.
בין השנים 1989–1996 כיהן כמזכ"ל מועצת יש"ע ועסק, בין היתר, בהתמודדות עם הסכמי אוסלו ובהמשך פיתוח ההתנחלויות חרף התנאים החדשים. בשנת 1997 כיהן כראש המחלקה להתיישבות במשרד הביטחון ובנוסף היה חבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל. לאחר ההכרזה על בית אל כמועצה מקומית נפרדת מונה לראש המועצה הראשון, תפקיד שבו כיהן כארבע שנים, עד שנכנס לכנסת מטעם סיעת איחוד לאומי-ישראל ביתנו, בעקבות רצח השר רחבעם זאבי בתשרי תשס"ב (2001).
חבר הכנסת ושר > הכנסת ה-15

אריאל נכנס לראשונה לכנסת ב-17 באוקטובר 2001 בעקבות הירצחו של רחבעם זאבי. בוועדות הכנסת, החוץ והביטחון, הפנים ואיכות הסביבה, ועדות משותפות לתקציב הכנסת ולתקציב הביטחון ובמספר ועדות מיוחדות: לבעיית העובדים הזרים, דחיית שירות לתלמידי ישיבות, המשנה בנושא שדלנים וחקירה פרלמנטרית בנושא תאונות הדרכים.
חבר הכנסת ושר > הכנסת ה-16 וה-17

התמודד במסגרת רשימת האיחוד הלאומי ובחצי הראשון של שנת 2003 צוין כאחד מחברי הכנסת החרוצים במושב הכנסת וכאחד מבין שמונה חברי כנסת שהשתתפו בכל הישיבות וההצבעות.
בבחירות לכנסת השבע עשרה מוקם במקום השישי ברשימה, אחרי שוויתר מיוזמתו לח"כ פרופ' אריה אלדד על המקום החמישי. במסגרת רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל הוצב במקום התשיעי ונבחר לכנסת.
חבר הכנסת ושר > הכנסת ה-18

עם הקמת הבית היהודי, מפלגה שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ונועדה לאחד את המפלגות שהשתתפו ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, הוצב אריאל במקום השלישי ברשימתה לכנסת. זמן קצר לאחר מכן החלו חלק מאנשי המפלגה, ובראשם מפלגת מולדת לפרוש ממנה. תקומה החליטה להישאר בבית היהודי, אך לאחר שהתגלעו מחלוקות בין אריאל לבין שאר ראשי מפלגת הבית היהודי באשר לסמכויותיו במפלגה ובאשר למעמדם של רבני תקומה, ועל רקע בחירתו של זבולון אורלב למקום השני במפלגת הבית היהודי, פרש אריאל עם מפלגת תקומה, בעידוד רבני המפלגה, ימים ספורים לפני הגשת הרשימות לכנסת והצטרף לרשימת האיחוד הלאומי-מולדת והוצב בה במקום השני.
ב-8 ביוני 2009, נבחר לנציג האופוזיציה בוועדה לבחירת שופטים על חודו של קול.
במהלך כהונתו בכנסת ה-18 יזם אריאל את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
תיקון לחוק הנוער (טיפול והשגחה) המרחיב את האיסורים על חשיפת פרטיו של קטין (יחד עם זבולון אורלב, אריה אלדד ואלי אפללו).
תיקון לחוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים המרחיב את תכולתו למוסדות של חונכות, הדרכה, הוראה, בידור, טיפול, ליווי או אבחון של קטינים או אנשים עם מוגבלות שכלית או התפתחותית (יחד עם אורלי לוי-אבקסיס).
חוק ועדות קבלה ביישובים קהילתיים (עם ישראל חסון, שי חרמש ודוד רותם).
חוק הדיור המוגן (יחד עם חברי כנסת נוספים ובשילוב עם יוזמה ממשלתית)
תיקון לחוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום) הקובע כי אלמנות צה"ל שנישאו מחדש ימשיכו לקבל את הגימלה המשתלמת להן (יחד עם יואל חסון ואיתן כבל).
תיקון לחוק השיפוט הצבאי הקובע מנגנון של רישום פלילי מופחת למי שהורשע במהלך שירותו הצבאי בבית דין צבאי בעבירות קלות (יחד עם דב חנין ומירי רגב)
חוק המצרף את הרב הצבאי הראשי למועצת הרבנות הראשית.
חוק האוסר על הצבת מכונות אוטומטיות למכירת מוצרי טבק
תיקון לפקודת המכרות הקובע עבירות חדשות הקשורות בחציבה בלתי חוקית ומחמיר את הענישה.
תיקון לחוק עבודת הנוער המאפשר הוצאת צווי מניעה כאשר מתקיימת או צפויה להתקיים הפרה של החוק, גם ללא קיומו של הליך פלילי.
ב-2012 מונה ליושב ראש בוועדה לענייני ביקורת המדינה.
חבר הכנסת ושר > הכנסת ה-19 ושר הבינוי

לקראת בחירות לכנסת התשע עשרה נבחר אריאל לעמוד בראש סיעת האיחוד הלאומי ובראש מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה. ב-29 בנובמבר 2012 חתם עם נפתלי בנט על ריצה משותפת של מפלגתו (ללא כלל סיעת האיחוד הלאומי) עם מפלגת הבית היהודי, כאשר אריאל מוצב כמספר 2 ברשימה, אחרי נפתלי בנט. הרשימה זכתה ל-12 מנדטים, מתוכם 4 לאיחוד הלאומי - תקומה.
מונה לראש צוות המשא ומתן הקואליציוני מטעם סיעת הבית היהודי בכנסת ה-19.
ב-19 במרץ 2013 מונה לשר הבינוי והשיכון בממשלת ישראל בראשותו של בנימין נתניהו, אשר הוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-19. חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה. בנובמבר 2014 בעקבות איומים על חייו הוצמד לו מאבטח. כשר הבינוי קידם בנייה בכל רחבי הארץ, כולל בשטחי יהודה ושומרון. ב-2014 שיווק משרד הבינוי כ-50,000 יחידות דיור חדשות, המספר הגבוה ביותר מאז גל העלייה של שנות ה-90. כמו כן, יזם וקידם את תוכנית "מחיר מטרה" להקטנת יוקר הדיור ומחירי הדירות.
דוח מבקר המדינה לשנת 2017 כלל ביקורת על התנהלותו, על פיה עקף את הדרג המקצועי במשרדו כך שרוב הגרעינים שקיבלו תקציב במסגרת תוכנית לחיזוק ההתיישבות היו גרעינים תורניים, המזוהים מבחינה דתית ופוליטית עם מפלגתו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום שני אחרי יו"ר המפלגה - נפתלי בנט.
חבר הכנסת ושר > הכנסת ה-20 ושר החקלאות

בכנסת ה-20 מונה אריאל לשר החקלאות ובין השאר קיבל תחת אחריותו את מנהלת השירות הלאומי.
כשר החקלאות פעל להפחתת ההתעללות בבעלי חיים, בין השאר על ידי הגברת הפיקוח והחמרת הענישה כנגד העוברים על חוק חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים). ביוני 2015 יזם שורת תיקונים לחוק, המחמירים את הענישה על המתעללים בבעלי חיים. בספטמבר 2015, לקראת שנת ה'תשע"ו, יזם קמפיין להחלפת מנהג תרנגול הכפרות בצדקה, מטעמי צער בעלי חיים. בנובמבר 2015 הורה להפסיק לתקצב עיקור וסירוס של חתולי רחוב, ולהפנות את המשאבים למחקר, על מנת למצוא פתרון לבעיית ההתרבות של בעלי חיים משוטטים שאינו כולל סירוס, עיקור או הריגה. עמותת תנו לחיות לחיות עתרה לבג"ץ נגד ההחלטה, והיועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הנחה את אריאל לבטל אותה, אריאל קידם רפורמות להגדלת כמות הבשר הטרי המיובא לישראל ולהארכת חיי המדף שלו, לשם הפחתת כמות הבהמות הנשלחות בתנאים קשים לשחיטה בישראל. עם זאת, התנגד להצעת חוק לביטול הדרגתי של המשלוחים החיים, בנימוק שתפגע במשלח ידם של העוסקים בתחום ותעלה את מחיר הבשר. התנגדותו נדחתה בישיבת הממשלה.
בעקבות המעורבות של ארגוני שמאל בישראל דוגמת "בצלם" ו"שוברים שתיקה" בדו"ח ועדת החקירה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 הורה אריאל על ביטול תקני השירות הלאומי בארגונים אשר פועלים נגד הממשלה וחיילי צה"ל. החלטה זו נפסלה על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר, בנימוק שקביעת הקריטריונים להענקת תקני שירות היא באחריות המשרד לשוויון חברתי ובידי מנכ"ל הרשות לשירות לאומי-אזרחי.
במרץ 2016 הודיע כי בכוונתו להביא לאישור הממשלה תוכנית להעברת מרכז וולקני לגליל, במטרה לקדם את פיתוח הגליל ובמקביל להפשיר כשלושת אלפים דונם לבנייה באזור המרכז. אנשי המכון התנגדו למהלך. בנובמבר אותה שנה ביקר ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב במרכז והביע עניין ברחפן מחקרי יקר, בשווי 167,000 שקלים, המשמש את המכון למחקר חקלאי. השר אריאל העניק את הרחפן למדבדב, אף על פי שלפי הוראות החשב הכללי באוצר, מותר לשר להעניק לאורח מתנה בשווי 700 שקל לכל היותר. המשרד הודיע שירכוש למכון רחפן חדש, מה שיעכב את המחקר לו שימש בחודשים רבים. הפרשה עוררה מחלוקת מול ממשלת ספרד, המדינה בה יוצר הרחפן, בשל הפרת חוזה עליו עליו חתם אריאל האוסר על ישראל לייצא את הרחפן. זאת במיוחד לאחר שרוסיה נתונה לסנקציות מצד האיחוד האירופי מאז 2014 בעקבות סיפוח חצי האי קרים. הרחפן שהועבר למדבדב היה חסר תועלת, כיוון שהשלט נותר במכון וולקני, אשר סירב למסור אותו עד שיקבל רחפן חדש.
ב-2016 פעל אריאל לקידום תוכנית להעברת שטחים לבדואים בנגב.
חבר הכנסת ושר > לאחר פעילותו הפוליטית

ב-14 בינואר 2019 התמודד בבחירות על ראשות האיחוד הלאומי-תקומה והפסיד לחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ'. אריאל לא התמודד בבחירות לרשימת המפלגה ועל כן לא השתתף בבחירות לכנסת העשרים ואחת. גם לאחר סיום כהונתו בכנסת, המשיך לכהן כשר בממשלת המעבר, עד שהתפטר ב-15 בנובמבר 2019.
בדצמבר 2020, הודיע השר לירושלים ומורשת רפי פרץ כי אריאל ימונה ליושב ראש דירקטוריון החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
באוגוסט 2021 פורסם שאריאל מייעץ בשכר למועצה המקומית לקייה על הסדרת הבנייה הבלתי חוקית של הבדואים בנגב.
עמדותיו ופעילותו הציבורית

כמו יתר חברי סיעתו, היה בין המתנגדים הבולטים לתוכנית ההתנתקות, והוא עבר להתגורר בכפר דרום לאות מחאה. בהפגנה בכפר מימון תמך בפריצת הסגר על גוש קטיף, מהלך שלא יצא לפועל.
מתנגד נמרץ לפינוי של התנחלויות, ולדבריו אף העביר למתנחלים מידע אודות תנועת הכוחות של צה"ל באירועי פינוי בחבל עזה, בצפון השומרון ובגבעת אסף.
ייסד את החזית הכתומה – פורום של חברי כנסת ואנשי ציבור – שעוסק במתן סיוע ומענה למצוקות של מפוני גוש קטיף וצפון השומרון ועמד בראש השדולה למענם בכנסת. אריאל הגיש מספר הצעות חוק והחלטות כנסת שמטרתן לשפר את הטיפול במפונים, ומתווך בין המפונים לוועדות השונות של הכנסת ומשרדי הממשלה.
הזכיר רבות את יונתן פולארד במאמריו והיה יושב ראש השדולה למען פולארד בכנסת. בחודש דצמבר 2010, בעקבות כינוס מיוחד של השדולה, החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו להגיש לממשל בארצות הברית בקשה רשמית לשחרור פולארד, לראשונה מאז כליאתו.
יזם את חוק חג הסיגד שעבר בכנסת בשנת תשס"ח.
מלבד פעילות במישור המדיני, פעל בתחומי חינוך, צרכנות, חברה ואיכות הסביבה, וחוקק חוקים הנוגעים אליהם. בהם, חוק האוסר על פיטורי אישה שחזרה ממקלט לנשים מוכות.
תומך בהחמרת הענישה לשם הרתעה. בין השאר הציע להחמיר את הענישה על עבירות של עיסוק לא בטיחותי בחומרים מסוכנים, תמך בהחמרת הענישה על גניבת תשתיות, הגיש הצעת חוק להחמרת הענישה כלפי שוטרים אלימים וביקש לאפשר למנהלי בתי ספר לבצע חיפוש בתיקי התלמידים. מנגד, אריאל תמך במתן חנינה נרחבת לכבוד חגיגות 60 שנה למדינת ישראל, לעבריינים שמעדו באופן חד פעמי.
עולה להר הבית בקביעות ופועל למען העלאת המודעות לחשיבות הר הבית לעם היהודי.
חיים אישיים

ב-1977 התחתן עם חגית, בת קיבוץ מעגן מיכאל שחזרה בתשובה בעקבות הקשר עמו. חגית עובדת כמטפלת הוליסטית מתגוררים בכפר אדומים מאז הקמתו בשנת 1979, ולהם שישה ילדים.
בתו, יעל ישראל, הייתה מנכ"לית עמותת ירוק עכשיו.
צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה

חיילים גרמנים בדרך לחזית
גרמניה האמינה שהניצחון במלחמה יהיה קל ומהיר: חיילים גרמנים על רכבת בדרך לחזית המערב מזמינים את האזרחים להצטרף אליהם ל"טיול לפריז"
ערב המלחמה > מבנה הצבא

מבנה הצבא בעתות שלום התבסס על אזורי פיקוד, קורפוסים, דיוויזיות ורגימנטים. בזמן מלחמה, שלטו הפיקודים האזוריים על מפקדות הגייסות ועל היחידות הכפופות להם. במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצרה היררכיה פיקודית גבוהה יותר שנקראה קבוצת ארמיות.
המערך הארגוני הבסיסי היה הקורפוס שהורכב משתי דיוויזיות או יותר בנוסף לכמה כוחות תמיכה והיה אחראי לשטח גאוגרפי מסוים. מפקדת הגיס הייתה אחראית גם על כוחות המילואים ועל המיליציה שבשטחה. עם פרוץ המלחמה היו 21 אזורי קורפוס בתחום השיפוט של פרוסיה ו-3 בתחומה של בוואריה, זאת בנוסף לקורפוס מיוחד שנקרא קורפוס המשמר (Guard Corps). בנוסף לדיוויזיות כללו הקורפוסים גדוד חיל רגלים קל, גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, גדוד טלגרף וגדוד רכבות וחלקם החזיקו כוחות גם במבצרים. לכל קורפוס הייתה כפופה יחידה אווירית. בזמן מלחמה הפך כל קורפוס לכוח נייד כשהוא מקבל תמיכה עורפית מהאזור הגאוגרפי שלו כדוגמת ציוד וכוח אדם. בנוסף לקורפוסים הסדירים, עם פרוץ המלחמה הוקמו קורפוסי מילואים שתיגברו את הקורפוסים הסדירים לאורך המלחמה.
המערך הטקטי הבסיסי היה הדיוויזיה. דיוויזיה סטנדרטית כללה שתי בריגדות רגלים, בריגדת פרשים ובריגדת ארטילריה. כל הבריגדות היו מורכבות משני רגימנטים כל אחת. דיוויזיה אחת בכל שטח פיקוד של קורפוס הייתה המיליציה המקומית. עם פרוץ המלחמה היו 42 דיוויזיות סדירות בפרוסיה ו-6 בבוואריה, ובנוסף היו 3 דיוויזיות סדירות של המשמר. כל הדיוויזיות האלו, התגייסו בזמן המלחמה, נערכו מחדש, קיבלו יחידות הנדסה ואספקה ממפקדות הקורפוסים והעבירו את רוב יחידות הפרשים שלהן ליחידות פרשים עצמאיות. דיוויזיות מילואים תגברו את הגייסות, דיוויזיות המיליציה נערכו השתנו ליחידות צבאיות. במשך המלחמה גדל מספר הדיוויזיות והגיע ל-251 בסיומה.
הרגימנט הייתה יחידת הקרב הבסיסית כמו גם בסיס הגיוס. החיילים המגויסים סופחו לרגימנטים ובמסגרת זו התאמנו באחת משלוש מגמות: רגלים, פרשים וארטילריה. חיילים בעלי התמחויות אחרות כגון פלסים וחיילי איתות השתייכו ליחידות תמיכה נפרדות.
ערב המלחמה > הגנת המושבות

הקיסרות הגרמנית הייתה אימפריה קולוניאלית, מה שאמר שהיא החזיקה במספר מושבות באפריקה, אוקיאניה, האוקיינוס השקט וסין. הגנת המושבות הופקדה בידי יחידות מיוחדות שנקראו "שוצטרופה" ("כוחות ההגנה"). מפקדי השוצטרופה היו גרמנים, אולם רוב החיילים היו שכירי חרב מקומיים (אסקרי). תפקידן של יחידות השוצטרופה השתנה לפי טיב המקום שבו שרתו. לדוגמה, במושבות באפריקה תפקידם העיקרי של השוצטרופה היה לדכא מרידות ולסייע לחוקרים שבאו לאזור. בשטחים הגרמניים באוקיינוס השקט שבהן היחסים בין הגרמנים למקומיים היו רגועים, השוצטרופה שימשו כשוטרים ותו לא. ובשטחים הגרמניים בסין תפקידן היה להגן על הנמלים הגרמניים שם.
עם זאת, הנתק בין גרמניה לבין אפריקה, והעובדה שהמושבות הגרמניות שם היו מוקפות במושבות של מעצמות קולוניאליות עוינות (בריטניה, צרפת, בלגיה ופורטוגל), גרמה לכך שהן נכבשו עד מהרה ואבדו לנצח לגרמניה. עם זאת, המפקד הגרמני פאול פון לטו-פורבק הצליח במהלך המלחמה לנהל את אחת ממלחמות הגרילה המוצלחות ביותר בהיסטוריה. הצטרפותה של האימפריה היפנית למלחמה גרמה לכך שגם המושבות בסין ובאוקיינוס השקט אבדו.
ערב המלחמה > פיקוד

הקיסרות הגרמנית, התחלקה למספר גדול של נסיכויות וממלכות נפרדות, שלכל אחת מהן היה שליט משלה וצבא משלה. בעתות שלום, היו כל הצבאות ארגונים נפרדים ללא גוף עליון. אולם במקרה של מלחמה אוחדו כל הצבאות תחת פיקודו של הקייזר שהוגדר כ"מצביא עליון", כשלצידו "ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי המלכותי", שהוגדר כיועצו של הקייזר. ממלכת בוואריה, המדינה השנייה בחשיבותה בקיסרות אחרי פרוסיה, נהנתה ממעמד מיוחד שאפשר לה להחזיק מטה כללי נפרד גם בשעת מלחמה. מטה כללי זה היה כפוף רשמית למלך בוואריה, אך בפועל הרמטכ"ל הפרוסי היה מקבל ההחלטות, והמטכ"ל הבווארי רק תאם עמו את פעולותיו. ממעמד מיוחד נהנו הצי הקיסרי והשוצטרופה ("כוחות ההגנה"), שלא היו כפופים לשליטים הזוטרים והיו תחת הפיקוד הישיר של הקייזר והמטכ"ל הפרוסי.
הקצינים בצבא הגרמני התחלקו בין קצינים בני המעמד הפשוט שהתקבלו לצבא בשל כישרונותיהם, לבין קצינים ממעמד האצולה שזכו בו הודות למשפחתם. עם זאת, מרבית הקצינים היו מבוגרים ומנוסים מאוד. במהלך המלחמה כיהנו שלושה קצינים בתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי. בתחילת המלחמה שימש בתפקיד הלמוט פון מולטקה הצעיר, אחיינו של המצביא המהולל הלמוט פון מולטקה הזקן. מולטקה "הצעיר", לא הוכיח את עצמו כמפקד טוב במיוחד בתחילת המלחמה, וחלק גדול מהחלטותיו היו שגויות ונבעו מהססנות ופחדנות. הוא הוחלף באריך פון פאלקנהיין, שהחזיק בתפקיד שנתיים, עד שהוחלף בפאול פון הינדנבורג, שכיהן בתפקיד עד סוף המלחמה.
ערב המלחמה > תוכניות

התוכנית העיקרית של הצבא הגרמני ערב המלחמה הייתה תוכנית שליפן, שתוכננה בידי ראש המטה הכללי לשעבר אלפרד פון שליפן. על פי התוכנית נועד הצבא הגרמני להתמקד, בשלב הראשון של המלחמה, בהשגת ניצחון מהיר במערב במערכה נגד הצבא הצרפתי ובהכנעת צרפת, בטרם צבא האימפריה הרוסית יספיק להיערך למלחמה ולתקוף את פרוסיה המזרחית. לאחר כניעת צרפת יוכל הצבא הגרמני להפנות את כוחותיו מזרחה, ולהכניע את רוסיה. בדרך זו תוכל גרמניה להימנע מהסתבכות בלחימה בשתי חזיתות במקביל. התוכנית צפתה שתוך 39 ימים, פריז תיפול לידי הגרמנים. בבסיסה עמדה ההנחה, שגרמניה יכולה לפלוש לצרפת במהירות בטרם יושלם גיוס כוחות המילואים הצרפתים, להכריע את הצבא הצרפתי, ואז להעביר את כוחותיה לחזית המזרחית. התוכנית התבססה על הפערים ביכולת הגיוס וניוד הכוחות של שלוש המעצמות (גרמניה, צרפת ורוסיה) - כאשר רוסיה נחשבה לאיטית מבין השלוש (בשל גודלה הגאוגרפי והפיגור של רשת הרכבות שלה).
שליפן הציע לנצל את יתרונות הצבא הגרמני במהירות גיוס כוחות המילואים ובניודם באמצעות רכבות, כדי להסתער על צפון-מערב צרפת דרך ארצות השפלה, תוך התעלמות מהנייטרליות של לוקסמבורג ובלגיה, לאגף את הכוחות העיקריים של הצבא הצרפתי ולתקוף אותם מעורפם. הכוחות באגף הגרמני השמאלי (המזרחי), שהיו חלשים יחסית, נועדו לסגת במטרה למשוך את הכוח הצרפתי העיקרי להתקדם לתוך אלזס-לורן, בעוד הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני (המערבי), נועד לכתר אותו מעורפו, ולכבוש את פריז. שליפן שאף להשיג הכרעה מהירה במערכה נגד צרפת, באמצעות איגוף כפול של הצבא הצרפתי והשמדתו מעורפו. חזרה על קרב קאנאי בקנה מידה ענק. הוא לא ייחס חשיבות לכיבוש שטחים או מרכזי תעשייה, אלא קרא להתמקד בהשגת הכרעה מהירה של הצבא הצרפתי. יש הרואים בכך את הסיבה לכישלון התוכנית בסופו של דבר. לאחר כיבוש צרפת, הציע פון שליפן להעביר את המאמצים הגרמנים לחזית המזרחית.
שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה פגם בביצוע התוכנית כאשר הוריד ממנה את הולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת.
פעילות הצבא במלחמה > צרפת

הכנף הימנית של הצבא הגרמני החלה לנוע אל תוך צרפת דרך הגבול הבלגי-צרפתי. הכנף הורכבה מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק, הארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילוב והארמייה השלישית בפיקוד מקס פון האוזן. המרכז הורכב מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג, הארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הכנף השמאלית נעה דרך הגבול הגרמני-צרפתי, היא כללה את הארמייה השישית בפיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה, והארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן. ארמיית הצפון בפיקוד מקס פון בהן, נפרשה בחופי גרמניה במטרה להגן עליה מפני פלישה ימית.
הצרפתים והבריטים ביצעו נסיגה מסודרת, והגרמנים התקדמו במהירות בצרפת וכבר הגיעו למרחק של כמה עשרות קילומטרים מפריז. אולם אז בניסיון לאגף את הכוחות הצרפתיים, נעו הארמיות הראשונה והשנייה לכיוון דרום-מזרח, תנועה שניתקה אותן משאר הכוחות. הצרפתים והבריטים פתחו בהתקפה שזכתה לכינוי הקרב הראשון על המארן, והיא הסתיימה בניצחון גדול לבריטים והצרפתים. מולטקה הורה לכנף הימנית לסגת מהמארן אל נהר האן. הצרפתים פתחו במרדף, אולם הגרמנים היו מהירים יותר והספיקו להגיע עד האן ולקבוע בו עמדות, המערכה הפכה למלחמת חפירות. הבריטים והצרפתים חצו את האן, אולם אז הגיעה הארמייה השביעית וסתמה את הפער שבין הארמייה הראשונה והשנייה. כתוצאה מכך נהדפה ההתקפה. המלחמה לבשה צורה של מלחמת חפירות, במסגרתה שני הצדדים היו מתחפרים בעמדותיהם זמן ארוך ולעיתים תוקפים תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
התבוסה במארן מוטטה את עצביו הרעועים של מולטקה, וב-14 בספטמבר שליח של הקיסר הודיע לו שהוא מפוטר מתפקידו, רשמית בגלל מצבו הבריאותי. הוא הוחלף בתפקידו באריך פון פאלקנהיין. עם זאת, דבר פיטוריו לא פורסם בציבור במשך מספר חודשים. פאלקנהיין האמין כי ייתכן שלא ניתן יהיה להגיע לפריצת דרך מהירה כפי שהגרמנים קיוו בתחילת המלחמה, ומשום כך התמקד בהסבת אבדות כבדות לצרפתים אשר יגרמו להם להיכנע, או כפי שניסח זאת: "לגרום לצרפת לדמם עד לבה". כפועל יוצא של תוכנית זו הוא אימץ שתי אסטרטגיות: הראשונה הייתה לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, כדי לנתק את מדינות ההסכמה מאספקת הציוד מעבר לים, והתקפות ממוקדות מרובות נפגעים נגד החיילים הצרפתים. במטרה להסב את מרב הנפגעים, הוא תכנן לתקוף במקום שממנו הצרפתים לא יוכלו לסגת, הן מסיבות של זניחת עמדות אסטרטגיות והן מסיבות של גאווה לאומית, ובכך קיווה לכלוא אותם. העיירה ורדן נבחרה לשם כך משום שהייתה מעוז חשוב מוקף בטבעת של מבצרים אשר שכן בסמוך לקו החזית הגרמני ומשום ששמרה של הדרך הישירה לפריז. קרב ורדן החל ב-21 בפברואר 1916, עם הפגזה ארטילרית גרמנית כבדה, שלאחריה התקדם הצבא הגרמני לעבר החפירות הצרפתיות תוך שימוש בלהביורים, לראשונה במלחמה. למרות ההתקדמות הגרמנית האיטית וכיבוש מבצר דואומון, הכוחות הגרמניים לא הצליחו לכבוש את ורדן עצמה, ואף מטרתה העיקרית של המתקפה, לגרום לצבא הצרפתי "לדמם למוות", נכשלה אף היא, כפי שהוכיחה כמות האבדות הנכבדת בצד הגרמני. הבריטים מצדם פתחו באביב 1916, בהתקפה נרחבת שזכתה לכינוי הקרב על הסום, במטרה לשבור את העמדות הגרמניות. הגרמנים לחמו היטב, וכמות האבדות הבריטיות הייתה בלתי נתפסת, עם זאת גם הגרמנים ספגו אבדות כבדות אך מטרת הבריטים לא הושגה, העמדות הגרמניות לא נשברו.
פעילות הצבא במלחמה > רוסיה

במסגרת תוכנית שליפן, רוכזה רק ארמייה אחת על הגבול הרוסי, הארמייה השמינית בפיקוד מקסימיליאן פון פריטוויץ. ההוראות שפריטוויץ קיבל היו לא להיכנס לקרב משמעותי, ולסגת רק במקרה של השמדה כללית. הרוסים, ניצלו זאת היטב, ובלחץ מדינות ההסכמה פתחו בסדרת התקפות על הגבול הגרמני והאוסטרו-הונגרי. הארמיות הרוסיות הראשונה והשנייה, פלשו לפרוסיה המזרחית ב-12 באוגוסט. התוכנית הייתה ששתי הארמיות יאגפו את הארמייה השמינית מצפון ומדרום וישמידו אותה. מפקד הקורפוס הגרמני הראשון, הרמן פון פרנסואה, התנגד לתוכניתו של פריטוויץ לבצע נסיגה, ותקף עם הקורפוס שלו את הארמייה הראשונה בקרב שטלופנן. הרוסים הופתעו, אולם מהר מאוד השיבו מלחמה ושלחו את הארמייה כולה מול כוחותיו של פרנסואה. פרנסואה נסוג, אולם הקרב נחשב לניצחון גרמני למרות זאת עקב האבדות הכבדות של הצבא הרוסי במהלכו. ההצלחה הזאת, שכנעה את פריטוויץ לנקוט קו אגרסיבי יותר, וב-20 באוגוסט, פתחו הגרמנים בקרב גומבינן. הקרב נראה בתחילה כניצחון גרמני, אולם בהמשך נאלצו הגרמנים לסגת כשהם מותירים מאחור 6,000 חיילים גרמנים שבויים.
בעקבות הכישלון, נתקף פריטוויץ בפאניקה. סגנו מקס הופמן, הציע לו תוכנית שהייתה יכולה על פי דעתו להשמיד את הצבא הרוסי, אולם פריטוויץ לא הסכים לשמוע על כך והורה על נסיגה ועל נטישת פרוסיה המזרחית. מולטקה מיהר להחליף אותו בגנרל הוותיק (שכבר פרש), פאול פון הינדנבורג, ובאריך לודנדורף שהוכיח את יכולותיו במהלך המערכה בבלגיה. השניים קיבלו את תוכניותיו של הופמן, והארמייה השמינית הותירה אך מסך הסוואה מול הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף, בעוד עיקר הכוחות כיתרו את הארמייה הראשונה בפיקודו שלאלכסנדר סמסונוב. קרב טננברג, הסתיים בניצחון גרמני מוחץ, בהשמדת הארמייה השנייה, ובהתאבדותו של סמסונוב. לאחר מכן התפנו הגרמנים לטפל בכוחות הארמייה הראשונה. חלק מכוחות הארמייה כבר נעו לכיוון טננברג כדי לחבור אל הארמייה השנייה (שכאמור כבר הושמדה), הדבר יצר פער בין כוחות הארמייה הראשונה. הרוסים השתמשו בתשדורות לא מוצפנות, מה שאפשר לגרמנים לדעת על כל תנועה שלהם. ב-7 בספטמבר פתח הינדנבורג בהתקפה באזור האגמים המזוריים, שהתפתחה לקרב שכונה הקרב הראשון על האגמים המזוריים. כמו קודמו, גם קרב זה הסתיים בניצחון גרמני מזהיר שביסס את מעמדם של הינדנבורג ולודנדורף כמושיעי גרמניה.
שלא כמו הגרמנים, האוסטרו-הונגרים נחלו תבוסות משפילות מול הצבא הרוסי בקרב גליציה, ובלית ברירה נאלצו הגרמנים להקים ארמייה חדשה, הארמייה התשיעית, כדי להושיע את האוסטרים. הינדנבורג מונה כמפקד הארמייה. ב-29 בספטמבר 1914 הוא פתח במתקפה, ולמחרת הצטרפה אליו גם הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה בפיקוד ויקטור דנקל. ב-9 באוקטובר הגיעו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים אל נהר הוויסלה. הקרב על הוויסלה הסתיים בניצחון רוסי, והרוסים התכוננו להמשיך במתקפה בכיוון שלזיה שהייתה מרכז תעשייתי חשוב. הגרמנים תקפו אותם ליד לודז' (קרב לודז') ואילצו אותם לסגת במקצת עד מזרחית לוורשה. מזג אוויר גרוע גרם להפסקת הפעילות המלחמתית למספר חודשים. בשל לחצו של הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף, לחץ על פאלקנהיין להקצות לו כוחות גרמניים לצורך גירוש הרוסים מגליציה. פאלקנהיין סירב בהתחלה, אולם לאחר מכן השתכנע והורה לגנרל אוגוסט פון מקנזן לפתוח במתקפה עם הארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית. ב-1 במאי 1915 נפתחה מתקפת גורליצה-טרנוב אשר זכתה להצלחה מסחררת, וביולי של אותה שנה פתחו הרוסים בנסיגה מבוהלת מגליציה שזכתה לכינוי "הנסיגה הגדולה".