stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף קוסטינר
קריירה מקצועית > שבטים והיווצרות מדינות במזרח התיכון

ספר זה של קוסטינר (Tribes and States formation in the Middle East) הוא תוצר של ועידה שיזם קוסטינר באוניברסיטת הרווארד, ביחד עם פרופסור פיליפ ח'ורי מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ניירות הוועידה עובדו על ידי קוסטינר וח'ורי כאסופת מאמרים והם אף כתבו מבוא שמסביר את הסבירות של התייחסות שבטים למדינות ושל מדינות לשבטים וכיצד נוצרים ביניהם תהליכי גומלין, על ידי התאמות הדדיות. הטיעון הבסיסי הוא כי אין להבין שבט כגוף ארכאי ופרימיטיבי, אלא כמסגרת דינמית משתנה, שמצליחה להתאים עצמה היטב למצבים של מודרניזציה. דווקא בתנאים של מודרניזציה, עת חברות מצויות בניכור. ועת מתקיים חשש של אנשים מהלא-מוכר, מהחידושים ומהבירוקרטיה, יש לשבט ולערכי קרבת הדם השפעה ממתנת על החברה, מעין מסגרת של קרבת אחים. בספר הביאו המחברים השונים מקרי מחקר ודוגמאות בהן מתרחש תהליך זה במדינות שונות וגם דברים כללים יותר על מהות היחסים בין שבט למדינה, ועל תהפוכותיהן.
קריירה מקצועית > מונרכיות במזרח התיכון

הספר (Monarchies in the Middle East) הוא ספר בעריכתו של יוסף קוסטינר, והוא תוצאה של ועידה שנערכה באוניברסיטת תל אביב. הוועידה התמודדה עם השאלה מה מסביר את שרידותן וכוחן של מונרכיות דווקא בארצות המזרח התיכון. נכון ל-2008 ישנן שמונה מדינות מונרכיות במזרח התיכון וכולן אוטוריטריות: שש מדינות המפרץ, ירדן ומרוקו. כמו כן עלתה השאלה כיצד ניתן להסביר את העובדה שבשנות החמישים חשבו רבים מהחוקרים והפוליטיקאים כי כל משטרי המונרכיות יפלו, כפי שנפלו במצרים ועיראק. אולם לאחר כמה עשרות שנים, לא רק שהמונרכיות לא נפלו, אלא במידה רבה הן נחשבות למשטר יציב ופופולרי בהשוואה למדינות שנחשבו למהפכניות.
המאמרים בספר מנסים דרך מקרי בוחן של מדינות שונות, וגם באמצעות הסברים ניתוחיים, להסביר מה עשוי להביא הן לקריסת מונרכיות והן לעיצובן. זהו ניסיון להבהיר כיצד דווקא המבנה השושלתי של המונרכיות, הקשרים המעין-שבטיים שלהן והשימוש המושכל שהן עושות בכספי הנפט, הביאו לייצובן ופיתוחן.
בהמשך למחקר זה על המונרכיות, שבו שם קוסטינר דגש על המונרכיה סעודית, הוא החל לעסוק בשאלות של האופוזיציה למונרכיות האלה. מתוך כך הוא הגיע למחקר על אוסאמה בן לאדן וכתב מאמר בו הוא דן בזרמים של האגף הרדיקלי בערב הסעודית, ושם הסביר כיצד המונרכיה הסעודית השמרנית בעלת דגש חזק מאוד על הדת, הצמיחה אופוזיציה קיצונית, עוד יותר מהמשטר עצמו. הוא בדק מה מיוחד בתנועה של בין לאדן ואילו שורשים יש לו ולתנועתו במדינה הסעודית עצמה, בתימן ובמצרים.
קריירה מקצועית > ביטחון באזור המפרץ

קוסטינר עסק בנושא זה במאמרים שונים. אחד מהם הוא From Jidda to Cairo, אותו כתב ביחד עם דוקטור ברוס מדי ויצמן ממרכז דיין והוא עוסק בניסיונות התיווך של הסעודים לפני כיבוש כווית על ידי עיראק, על מנת להדגים את הסוגיה של ניסיון מדינות המפרץ להגשים את ביטחונן. הוא מתייחס לתהליך שהתחולל שם בין שתי ועידות פסגה ערביות: ב-1990 הוועידה שקדמה לכיבוש כווית על ידי עיראק. הוועידה השנייה באה אחרי הכיבוש, בה נוצרה הקואליציה האנטי-עיראקית.

הכוונה היא להסביר את ביטחונן של ערב הסעודית ושל המדינות הקטנות במפרץ הפרסי, וניסיונות ההתגוננות שלהן בפני שכנים כמו איראן או עיראק. הן נסמכות על ארצות הברית, אבל מפתחות גם אסטרטגיות ביטחוניות משלהן. זאת בעיקר כמתווכות בסכסוכים אזוריים וכתומכים בפעילויות כלל ערביות, פלסטיניות ואסלאמיות. על ידי כך הן מנסות לקנות לעצמן יוקרה ומעמד מוביל. בהקשר זה הופיע ספרו של קוסטינר "קונפליקטים ושיתוף-פעולה במפרץ הפרסי" (Conflict and Cooperation in the Gulf).
ספריו

The Making of Saudi Arabia: From Chieftancy to Monarchical State 1916-1936. Oxford University Press, 1993
The Struggle for South Yemen, Croom Helm and St.Martin's, 1984
South Yemen's Revolutionary Strategy, 1970-1985; From Insurgency to Bloc Politics, The Jaffee Center for Strategic Studies, Tel Aviv University, 1990
Edited book with P.S.Khoury, Tribes and State Formation in the Middle East. University of California Press, 1991
Yemen, the Tortuous Quest for Unity,1990-1994, The Royal Institute of International Affairs, Chatham House, London, 1996
Edited book, Middle East Monarchies, the Challenge of Modernity, Lynne Rienner Publishers, Boulder and London, 2000
Conflict and Cooperation in the Gulf Region,VS Verlag fuer Sozialwissenschaften, (Wiesbaden, Germany) 2008
מדינות המפרץ: פוליטיקה, חברה, כלכלה, בהוצאת תל אביב : מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה - אוניברסיטת תל אביב (2000)
השלום השולי: יחסן של מדינות המפרץ הפרסי/ערבי אל ישראל ואל תהליך השלום, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב, 2008.
חיים אישיים

קוסטינר היה נשוי לריקי, ולהם 3 ילדים: נעמה, אוריה ונדב. התגורר בחיפה ושהה עם משפחתו בחו"ל בזמן השבתונים והלימודים הגבוהים.
נפטר ב-19 באוגוסט 2010.
הנצחתו

לזכרו של קוסטינר, ערכו עוזי רבי ויואל גוז'נסקי את הקובץ "מדינות המפרץ: בין איראן למערב", בהוצאת המכון למחקרי ביטחון לאומי ומרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב, פברואר 2012
בשנת 2012, תרמה משפחת קוסטינר לספריית אוניברסיטת חיפה ול"מרכז עזרי לחקר איראן והמפרץ הפרסי", ספרים במגוון שפות, מעיזבונו.
משפחת קוסטינר תרמה גם לאוניברסיטת תל אביב מספריו ומעיזבונו.
הערות שוליים

1 2 3  Boaz, תרומת אוספו של פרופ' יוסף קוסטינר ז"ל, באתר liblog.haifa.ac.il, ‏16.7.2012
↑  (“The Rise of Jihadi Trends in Saudi Arabia: The Post Iraq-Kuwait War Phase”, in Radical Islam and International Security: Challenges and Responses. Eds. Hillel Frisch & Efraim Inbar; Routledge, 2007).
↑  (מאמר נוסף שעוסק בנושא הוא המאמר Coping with Regional Challenges: A Case Study of Crown Prince Abdullah’s Peace Initiative מתוך הספר שערכו Paul Aarts & Gerd Nonneman Saudi Arabia in the Balance).
↑  מדינות המפרץ: פוליטיקה, חברה, כלכלה / עורך - יוסף קוסטינר | קוסטינר, יוסף, 1949-2010 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  IDEA - ALM : מדינות המפרץ הפרסי, באתר www.infocenters.co.il
↑  יוסף קוסטינר, שורשי היוזמה הערבית לשלום ותהפוכותיה", ישראל ויוזמת השלום הערבית, בעריכת אפרים לביא , תל אביב: מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 2010, עמ' 96-99
↑  מדינות המפרץ - בין איראן למערב: לזכרו של פרופ' יוסי קוסטינר / עוזי רבי ויואל גוז'נסקי - עורכים | רבי, עוזי | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  עוזי רבי ויואל גוז'ינסקי (ע), מדינות המפרץ: בין איראן למערב, לזכרו של פרופ' יוסי קוסטינר, מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה,
אוניברסיטת תל אביב, פברואר 2012
↑  מרכז דיין, Joseph Kostiner - in memoriam, Moshe Dayan Center (MDC) for Middle Eastern and African Studies at Tel-Aviv University
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297694905171  BIBSYS: 90526660  BnF: cb12257115t (data)  CiNii: DA05159399  GND: 134262239  ISNI: 0000 0001 0858 5398  LCCN: n83123247  NTA: 097138312  RERO: 02-A003469773  SUDOC: 031336418  VIAF: 72607230   WorldCat (עם VIAF): 72607230
יחסי איטליה–בלגיה

| יחסי איטליה–בלגיה |
| --- | --- |
איטליה: בלגיה


איטליה: בלגיה
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 30,528
אוכלוסייה
59,293,250: 11,743,761
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 632,217
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 53,834
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

שגרירות בלגיה ברומא
יחסי איטליה–בלגיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לממלכת בלגיה.
סקירה כללית

במהלך ימי הביניים היו שתי המדינות חלק מהאימפריה הפרנקית, ולאחר מכן חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה, היו שתי המדינות מהחברות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית. בשנת 1957 הן היו שותפות לייסוד הקהילה הכלכלית האירופית, אשר היוו את הבסיס להקמת האיחוד האירופי מאוחר יותר.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי, בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי. יש בערך 172,000 אנשים ממוצא איטלקי החיים בבלגיה.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל ו-6 קונסוליות באנטוורפן, שרלרואה, גנט, לוון, ליאז' ואוסטנד.
בלגיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-10 קונסוליות בבארי, קליארי, קטאניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, טריאסטה, טורינו וונציה.
יחסי מצרים–פקיסטן

| יחסי מצרים–פקיסטן |
| --- | --- |
מצרים: פקיסטן


מצרים: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,001,450: 796,095
אוכלוסייה
116,996,270: 252,259,078
תמ"ג (במיליוני דולרים)
395,926: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,384: 1,341
משטר
רפובליקה: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי מצרים–פקיסטן הם היחסים הדו–צדדיים בין הרפובליקה הערבית של מצרים לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. היחסים המודרניים החלו בשנת 1947 כאשר מייסד פקיסטן מוחמד עלי ג'ינה ערך ביקור במצרים על פי הזמנה מיוחדת ששלח המלך פואד השני. מצרים מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד ופקיסטן מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר. שתי המדינות חברות ב-OIC (הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי) ו-D8‏. פקיסטן ומצרים הן שתיהן בעלות ברית של ארצות הברית, הגדולות ביותר שאינן מנאט"ו, ומאפשרות להן גישה לרמות מסוימות של חומרה ועודפי ציוד צבאי מארצות הברית.
לשתי המדינות יש קשר הדוק. שתי המדינות נוסדו כמדינות לאום מודרניות בעידן של לאומיות, עם אוכלוסייה מוסלמית דומיננטית. מצרים המודרנית מתייחסת למייסדה כמוחמד עלי ואילו מוחמד עלי ג'ינה נחשב כמייסד פקיסטן.
היסטוריה

מצרים וארץ עמק האינדוס (המקבילה לפקיסטן המודרנית וצפון מערב הודו) קיימו מאז ימי קדם יחסים פוליטיים, מסחריים ותרבותיים, כולל סחר לאורך זמן דרך דרכי ים סוף וכיבוש על ידי הפרסים, אלכסנדר הגדול והערבים. היוונים הקדמונים העירו כי האנשים שחיו לאורך נהר האינדוס דומים ביותר למצרים הקדומים במראם, כאשר אריאנוס (המאה ה-2 לספירה) ציין ב"אינדיקה" שלו:
ההודים הדרומיים דומים לאתיופים במידה רבה, והם שחורי פנים, וגם שערותיהם שחורים, רק שהם אינם חוטמם או כה צמרורי שיער כמו האתיופים; אבל ההודים הצפוניים דומים למצרים למראית עין.
מצרים ופקיסטן כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1951. בשנות ה-50 שאפה פקיסטן לתפקיד מוביל בעולם האסלאמי, מה שהביא לחיכוכים קשים עם מצרים.
במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור, פקיסטן שלחה למצרים עוזרים צבאיים, טכנאים ואנשי צוות כדי לסייע לצבא המצרי במלחמה עם ישראל. במהלך המלחמות עם ישראל, צבא פקיסטן שלח נשק ומטוסי קרב למצרים.
בשנת 1974 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בפקיסטן כדי להשתתף בישיבת ה-OIC השנייה שהתקיימה בלאהור, פונג'אב, ותמך בדרך כלל בתוכניותיה של פקיסטן להפוך למעצמה גרעינית. עם זאת, היחסים עם פקיסטן הורעו כאשר פקיסטן החלה בקשרים עם ברית המועצות. החמרת היחסים של פקיסטן עם ארצות הברית מילאה תפקיד מפתח נוסף בבעיה הדיפלומטית.
עם זאת, היחסים עם מצרים השתפרו לאחר סילוקו של ראש הממשלה זולפיקר עלי בהוטו. בשנות ה-80 של המאה ה-20, הנשיא חוסני מובארכ והנשיא מוחמד זיא אל-חאק חיזקו את היחסים; מצרים מילאה גם תפקיד חיוני במהלך המלחמה הסובייטית-אפגנית בה מצרים סיפקה באופן נרחב כוח אדם וציוד צבאי למוג'אהדין האפגנים במאבקם נגד הסובייטים. בשנים 1988–1990 ובשנים 1993–1996 נוצרו קשריה של מצרים עם מפלגת העם הפקיסטנית שהובלה בעבר על ידי בנזיר בהוטו שהייתה בדרך כלל קרובה לברית המועצות.
הפיגוע בשגרירות מצרים 1995

בשנת 1995 אירע פיגוע באסלאמאבאד בעזרת מכונית תופת שכוון לשגרירות מצרים, והג'יהאד האסלאמי המצרי קיבל אחריות עליו. כל התוקפים נעצרו בשנת 2001 והוסגרו למצרים.
יחסי צבא

הצבא הפקיסטני והמצרי מקיימים יחסים קרובים בתחומי הייצור הביטחוני, ושתי המדינות מקיימות לעיתים קרובות קשרים עם משלחות ברמה גבוהה של ראשי צבא, בפגישה עם רייהל שריף, נשיא מצרים אישר את רצונו לקדם עוד יותר צבאית שיתוף פעולה עם פקיסטן.
יחסים כלכליים

מצרים ופקיסטן הסכימו לשפר את רמת השיתוף הקיימת בין שתי המדינות הכוללת יחסים כלכליים ומסחריים, הזדמנויות השקעה, שיתוף פעולה בשירותים ציבוריים ואזרחיים, מגזר הבריאות, החקלאות והדואר, שתי המדינות ישפרו עוד יותר שיתוף הפעולה שלהם בענף האנרגיה האלטרנטיבית ובמיוחד ייצור אנרגיית רוח.
במצרים חיים מעל 700 פקיסטנים, בעיקר בקהיר ובאלכסנדריה. היחסים נעזרים בעובדה ששתי המדינות הן מוסלמיות ברובם ומתקיים קשר חזק בין שתי המדינות.
יוליוס בנדיקט

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1804 שטוטגרט, נסיכות הבוחר מוירטמברג 
 פטירה:  5 ביוני 1885 (בגיל 80) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסאל גרין 
 מוקד פעילות:  ממלכת וירטמברג, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1824 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Mary Paramore Comber 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר יוליוס בנדיקט (בגרמנית: Julius Benedict‏; 27 בנובמבר 1804 – 5 ביוני 1885) היה מלחין ומנצח יהודי בריטי יליד גרמניה.
קורות חיים

בנדיקט נולד בשטוטגרט, בן לבנקאי יהודי, ולמד קומפוזיציה אצל הומל בויימאר ואצל ובר בדרזדן; במשך שלוש השנים שלמד אצל ובר נהג בו זה כאב בבנו ואף הציג אותו בווינה לפני בטהובן ב-5 באוקטובר 1823. אותה שנה התמנה לקאפלמייסטר בתיאטרון קארנטנרטור בווינה וכעבור שנתיים קיבל אותה משרה בתיאטרון סן קארלו בנאפולי.
בתיאטרון זה הופקה האופרה הראשונה שלו, "ג'אסינטה וארנסטו" בשנת 1829 ואחרת, שנכתבה לעיר הולדתו, 
I Portoghesi in Goa, הוצגה שם בשנת 1830; שתי האופרות הללו לא זכו להצלחה גדולה ובנדיקט יצא בשנת 1834 לפריז ומשם, בעצת מריה מאליברן, המשיך ב-1835 ללונדון, שם נשאר עד אחרון ימיו. בשנת 1836 הוטל עליו לנצח על מיזם אופראי בתיאטרון ליציאום ובמסגרת זו הפיק אופרה קצרה בשם "שנה ויום", שהופקה קודם לכן בנאפולי.
בשנת 1838 התמנה למנצח האופרה האנגלית בתיאטרון המלכותי, דרורי ליין, בתקופת הפופולריות הרבה של באלף; האופרות פרי עטו שבוצעו שם היו "אזהרת הצועניה" (1838), "כלת ונציה" (1843) ו"הצלבנים" (1846). בשנת 1848 ניצח על "אליהו" של פליקס מנדלסון באולם אקזטר, בהופעתה הראשונה של ג'ני לינד באורטוריה, וב-1850 נסע לאמריקה כמלווה במסע הקונצרטים של זמרת זו.
בשובו, בשנת 1852, היה למנצח ומנהל מוזיקלי בניהולו של מייפלסון בתיאטרון הוד מלכותה (ואחר כך בדרור ליין), ובאותה שנה התמנה למנצח "האיגוד ההרמוני". בנדיקט כתב רצ'יטטיבים להפקת הגרסה האיטלקית של "אוברון" מאת ובר בשנת 1860. בשנה זו גם בוצעה הקנטטה שלו, "אונדין" בפסטיבל נוריץ', עם קלרה נובלו, שהייתה זו לה ההופעה הפומבית האחרונה.
האופרה הידועה ביותר שלו "החבצלת מקילארני", שנכתבה על פי המחזה The Colleen Bawn של דיון בוסיקול, לליברית של אוקסנפורד, הוצגה בקובנט גארדן בשנת 1862. האופרטה שלו, The Bride of Song הוצגה שם בשנת 1864. "סנטה צ'צ'יליה", אורטוריה, בוצעה בפסטיבל נוריץ' בשנת 1868; סיינט פיטר בפסטיבל ברמינגהאם של 1870; הקנטטה "גרציאלה" בוצעה בפסטיבל ברמינגהאם בשנת 1882 ובאוגוסט 1883 הועלתה בצורת אופרה ב"קריסטל פאלאס". כאן גם הושמעה סימפוניה שלו בשנת 1873.
בנדיקט ניצח מדי שנה בפסטיבל נוריץ, מ-1845 עד 1878 ועד בכלל. ועל הקונצרטים של החברה הפילהרמונית של ליברפול בין השנים 1876 עד 1880. הוא היה המלווה הקבוע בקונצרטים הפופולריים של ימי שני בלונדון מראשיתם ולהוציא אי-אילו חריגות, פעל כמנצח בקונצרטים אלה.
בנדיקט כתב ביוגרפיה על חיי ובר לסדרת ביוגרפיות של מוזיקאים דגולים. הוא זכה בתוארי אצולה באנגליה ובאוסטריה.
יחסי איטליה–בלארוס

| יחסי איטליה–בלארוס |
| --- | --- |
איטליה: בלארוס


איטליה: בלארוס
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 207,600
אוכלוסייה
59,293,250: 9,041,765
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 71,857
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 7,947
משטר
רפובליקה

יחסי איטליה–בלארוס הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לבלארוס.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 באפריל 1992. בנובמבר 1993 פתחה בלארוס קונסוליה כללית ברומא, אשר שודרגה לשגרירות ב-20 במרץ 1996. איטליה פתחה שגרירות במינסק במאי 1992.
יחסים כלכליים

בשנת 2018 הסחר בין שתי המדינות עלה על 800 מיליון אירו. באותה שנה איטליה הפכה לאחת מעשר המדינות המובילות איתן מחזור המסחר הגדול ביותר בבלארוס. על פי שגרירות בלארוס באיטליה, המסחר הבילטרלי הסתכם בשנת 2018 ב-912.7 מיליון דולר, עלייה של 15.2% לעומת 2017.
הייצוא של בלארוס הגיע ל-123.9 מיליון דולר, וגדל ב-26% לעומת השנה שקדמה לה. היבוא של בלארוס המשיך לגדול כדי לשמור על הגירעון המסחרי במדינה. באותה שנה השקיעה איטליה 23.3 מיליון דולר בבלארוס, עלייה של 42.7% לעומת 2017. בבלארוס קיימות 263 חברות במימון איטלקי. מספרן גדל ב-20 חברות בשנת 2018.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק.
בלארוס מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-2 קונסוליות בנאפולי וטורינו.
יון בארבו

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1895 קמפולונג, ממלכת רומניה 
 פטירה:  11 באוגוסט 1961 (בגיל 66) Colentina Hospital, רומניה 
 שם לידה:  Dan Barbilian 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בוקרשט (1920)  המכללה הלאומית "גאורגה לאזר"  אוניברסיטת גטינגן  Mihai Viteazul National College 
 מנחה לדוקטורט:  גאורגה ציצייקה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בוקרשט (1938–1959)  Spiru Haret National College  המכללה הלאומית "קנטמיר וודה" 
 בן או בת זוג:  גרדה ברביליאן, לבית הוסנפלדר 
 
יוֹן בַּארְבּוּ (ברומנית Ion Barbu) נולד בשם דן בַּארְבּיליאָן (Dan Barbilian) (‏18 במרץ 1895 קמפולונג מוסצ'ל - 11 באוגוסט 1961 בוקרשט) היה משורר ומתמטיקאי רומני. "יוֹן בַּארְבְּוּ" היה שם סבו מצד אביו והמשורר בחר בו כשם עט. כמתמטיקאי יון בארבו מוכר בשמו האמיתי, דן בארביליאן. יון בארבו נחשב לאחד המשוררים הרומנים החשובים במאה ה-20 ונציג של המודרניזם בשירת ארצו. קרא לסגנונו "ליריקה חדשה". קובץ שיריו "Joc secund" נחשב בעיני אחד המבקרים "במידה מסוימת, ספר השירים העכשווי ביותר בספרות הרומנית". המשורר ראה בשירה מעין "הארכה" ו"השלמה" של העיסוק בגאומטריה [דרוש מקור]. כמתמטיקאי התפרסם בשם דן ברביליאן, בעיקר בתחום הגאומטריה ותורת המספרים. כיהן כפרופסור לאלגברה באוניברסיטת בוקרשט (1959-1942). אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה, בשנת 1990 נבחר לחבר שלאחר המוות של האקדמיה הרומנית.
קורות חייו > ילדותו

דן בארביליאן נולד ב-1895 בעיירה קמפולונג מוסצ'ל, בשולי הרי הקרפטים, כבנם של השופט קונסטנטין בארביליאן ושל סְמַארַאנְדַה, בת לבית שׁוֹיקוּלֶסקוּ. השם "ברביליאן" היה, ברוח התקופה, לטיניזציה מאולצת של השם המקורי של משפחת האב - בארבו. בילדותו נאלץ הילד להחליף לעיתים קרובות את הכתובת ואת בתי הספר בגלל חילופי מקומות העבודה התכופים של אביו - ששימש כשופט בבתי משפט שונים ברחבי חבל מונטניה ואפילו בחבל מולדובה. הוא למד בבתי ספר יסודיים בקמפולונג מוסצ'ל, בכפר דמיינשט באזור רומן (בחבל מולדובה) בסטלפן (מוסצ'ל), אחר כך בתיכון "יון ברטיאנו" בעיר פיטשט ואחר כך שוב בתיכון בקמפולונג. אחרי שבשנת 1910 התמנה אביו לשופט מחוזי בעיר ג'וּרג'יוּ נרשם הנער בתיכון על שם גֵאוֹרְגֶה לַאזְר בבוקרשט.כבר כתלמיד בבוקרשט התחיל לנהל חיים בוהמיים סוערים. באותה תקופה גילה כישרון מבטיח ומשיכה לשירה ולמתמטיקה. התחיל לפרסם פתרונות שאלות בכתב-העת הרומני המכובד בתחום החינוך המתמטי "גאזטה מתמטית".
קורות חייו > שנות לימודי המתמטיקה ברומניה וגרמניה

בין השנים 1914 ו-1921 למד מתמטיקה בפקולטה למדעים בבוקרשט, בה היה תלמידם של גֵאוֹרְגֶה צִיצֶיִיקָה, דימיטריה פומפיו, דוד עמנואל, טראיאן לאלסקו ואנטון דוידוגלו. בין השנים 1916 ו-1918 נאלץ להפסיק את לימודיו כדי לשרת בבית הספר לתותחנים בבוטושאן ואחר כך כסמל בחיל ההנדסה במולדובה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 סיים את התואר הראשון במתמטיקה וכתב שני מחקרים בתחום, ובשנת 1921 עסק בניסיון לאקסיומטיזציה של הגאומטירה האלגברית. בהמלצת ציצייקה נסע באותה שנה עם מלגת לימודים לאוניברסיטת גטינגן. השתלם שם אצל אדמונד לנדאו בתחום תורת המספרים, אך לא התלהב ממורו. 
פקד בהמשך גם את האוניברסיטאות טיבינגן (החל מאביב 1923) וברלין מתוך כוונה לסיים דוקטורט. באותה תקופה המשיך לכתוב שירה בקדחתנות, ולהתמכר לחיי הוללות. מאוחר יותר התפאר שקיים בכל תקופות חייו יחסי מין עם חמשת אלפים נשים. הירבה להשתמש בסמים כמו אתר על בסיס יומי וקוקאין אחת לשבוע, לפעמים בחברת חברים בני ארצו כמו טודור ויאנו, לימים היסטוריון של התרבות ומבקר ספרות. בנסיבות אלה ויתר כבר ב-1921 על כתיבת הדוקטורט.
בעת לימודיו בגרמניה התוודע למתמטיקאים חשובים של תקופתו כמו וילהלם בלאשקה, היינריך גרל, הלמוט האסה, אמיל ארטין ואחרים. בגטינגן הכיר את הֵלְגַה, אמנית נורווגית שהייתה אהבת חייו, אך הקשר החזיק רק כחודשיים. הלגה עזבה את המשורר מיד אחרי שראתה אותו, כמסופר, מטייל שלוב זרוע עם מישהי אחרת. זמן קצר לאחר מכן, ביוני 1925 התחתן בארביליאן עם צעירה גרמנית מן העיר קוטבוס, אותה הכיר גם כן בגטינגן: גֶרְדַה-אַנֶה-מַארִי-מַרְגוֹט לבית הוֹסנְפֶלְדֶר, שהפכה לגרדה בארביליאן. קודם לכן בפברואר 1924 הוזעק על ידי הוריו לרומניה כדי להיפרד מהרגלי חייו הפרועים בברלין. המשיך להשתמש בסמים גם בבוקרשט ושקע בדיכאון עמוק. כך שנאלץ באוגוסט 1924 להתאשפז למשך חצי שנה לצורך גמילה בבית החולים הפסיכיאטרי "מרקוצה" שליד מנזר מרקוצה בסמוך לבוקרשט.
קורות חייו > התחלת הקריירה המדעית והפדגוגית

אחרי שחזר לעצמו, חידש את לימודיו באוניברסיטה ומשנת 1925 עבד כמורה ממלא מקום למתמטיקה בתיכון בעיר ג'ורג'יו ובשנת 1926 התמנה למדריך בקתדרה של ציצייקה באוניברסיטת בוקרשט. במקביל לימד למשך מספר שנים בבתי הספר התיכונים "ספירו חארט" ו"דימיטריה קנטמיר" בבוקרשט. ב-1929 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בהדרכתו של ציצייקה ובאפריל 1932 התמנה למרצה למתמטיקה יסודית וגאומטריה תיאורית בפקולטה למדעים של אוניברסיטת בוקרשט. אחרי שפרסם את ספר שיריו הקדיש את עצמו למחקר המתמטי וזכה לפרסום באירופה. השתתף באופן פעיל בכנסים רבים (בפראג, אוסלו, באדן-באדן) והוזמן להרצות באוניברסיטאות חשובות כמו בהמבורג, גטינגן, מינסטר והנובר. ב-1936 נבחר לחבר באקדמיה למדעים ברומניה וב-1942 מונה לפרופסור לאלגברה בפקולטה למדעים בבוקרשט.
קורות חייו > בימי משטר אנטונסקו

יון בארבו לא היה ממש פעיל פוליטי או פוליטיקאי. יש סבורים כי לרוב התבטאויותיו הפוליטיות היו אופורטוניסטיות או אימפולסיביות. מצד שני אהד בצעירותו את התנועה הלגיונרית ולאורך השנים הביע דעות "אנטיליברליות". היה מחובר לעולם המתמטיקה הגרמני, גם בשנות השלטון הנאצי וכמה מחבריו המתמטיקאים היו נאצים משוכנעים. אחרי הפיכת רומניה ל"מדינה נאציוינאל-לגיונרית" בספטמבר 1940 פרסם בארבו-בארביליאן מאמר שבו ניסה להוכיח ש"הרוח היהודית" אינה עולה בקנה אחד עם מדעי המתמטיקה. מיהר להירשם כחבר בתנועה הלגיונרית ופרסם דעות בעיתונים שהיו שופרות הימין הקיצוני, כמו "קורנטול", "פורונקה ורמי", "אקציוניה". הרחיק לכת ואף כתב שירי הלל למייסד "התנועה הלגיונרית" קורנליו זליה קודריאנו שנרצח בימי המלך קרול השני, ולהיטלר. היו לכך גם מניעים אופורטוניסטים מכיוון שביקש באותה תקופה להתמנות כפרופסור מן המניין באוניברסיטה. בפנייה בכתב בנושא זה אל הרשויות השמיץ חלק מעמיתיו אותם האשים בדעות פוליטיות שמאליות, חוסר מוסר, חוסר כישרון וכו'. חנופתו לשלטון לא צלחה מיד והוא התמנה לתפקיד המיוחל של ראש הקתדרה לאלגברה רק בשנת 1942, אחרי שהתנועה הלגיונרית הורדה מהשלטון על ידי המרשל אנטונסקו.
קורות חייו > בימי המשטר הקומוניסטי

כלגיונר לשעבר וכמשורר מודרניסטי לא היה לו מעמד נוח בעיני הקומוניסטים שהשתלטו על רומניה במהלך השנים 1946–1947. 
ב-1948 ניסה בארבו להראות את רצונו הטוב וכתב את השיר "בְלְצֶ'סקוּ חי (Bălcescu trăind)" שבו הילל את "הרפובליקה העממית הרומנית" החדשה אבל השיר לא מצא חן בעיני השליטים החדשים. כתב תזכיר שבו ניסה לטהר את עצמו מבחינה פוליטית וברוח הזמן אימץ בפומבי כמו רבים אחרים את ססמאות המשטר. כך למשל הוקיע מעל דפי עיתון את האוניברסיטאות האמריקאיות כמוקד לניוון מוסרי של הנוער.
בשנים 1949 -1961 היה יון בארבו במעקב מקרוב של סוכני הבולשת -ה"סקוריטטה" - ומודיעיה. בתיק שלו שנמצא בארכיון הבולשת מציינים כמה מ"חטאיו" מבחינת המשטר - "לגיונר לשעבר", "קוסמופוליט", "אינדיבידואליסט", בעל "עמדה עוינת כלפי התורה המרקסיסטית". למרות זאת התמזל מזלו והוא נשאר בתפקידו באוניברסיטה. בשנת 1957 הירשו לו השלטונות להשתתף בכנס מתמטי בחו"ל, הפעם בדרזדן בגרמניה המזרחית. 
לעומת זאת למשך שנים רבות שירתו החדשנית לא יכלה להתפרסם והוא נאלץ לעסוק בעיקר בתרגומים מספרות העולם. בתיק שבידי השלטונות לא צוין השימוש בסמים, כי ככל הנראה לא היו לו אפשרויות להשיג חומרים כאלה באותן השנים. נעזר אז בעיקר במנות קפה פילטר חזקות. נהג להתחיל את היום בבית הקפה "קאפשה" המפורסם. בשנת 1951 מחה בזעם במחברת הקבילות של בית הקפה על הדילול והזיוף של המשקה המעורר, מעשים בהם ראה חבלה בעבודתו "שבמסגרת תוכנית החומש" במתמטיקה ובספרות.
יון בארבו נפטר בבית החולים "וסילה רואיטה" בבוקרשט מסיבוכים של שחמת הכבד ב-11 באוגוסט 1961, לאחר שנתיים של סבל. הוא הובא לקבורה בבית הקברות בלו. אשתו גרדה, שתמכה בו לאורך כל השנים מאז נישואיהם בשנת 1925, נותרה בודדה, עם כלבי הזוג. היא מתה בשנת 1987. עד אז היא הקדישה את זמנה לטיפוח מורשתו של בעלה, ההוצאה לאור של כתביו, ופרסום זיכרונות על חייו.
פעילותו כמשורר

יון בארבו נחשב למייצג האולטימטיבי של המודרניזם הספרותי הרומני בין שתי מלחמות העולם ולאחד מגדולי משוררי רומניה.

התחלותיו הספרותיות קשורות, בין היתר, לידידותו עם טודור ויאנו, צעיר משכיל ממוצא יהודי, אותו הכיר בזמן לימודי התיכון, ושהפך לימים אחד ממבקרי הספרות החשובים של רומניה. בדרכם ביחד לטיול בעיר ג'ורג'יו, הבטיח ברביליאן לחברו, במסגרת התערבות, שיכתוב חוברת שירים. מאוחר יותר ויאנו הקדיש לשירתו מונוגרפיה שנחשבה הרבה שנים כמושלמת ביותר.
שירו הראשון של בארבו שמצא דרכו לפרסום, "Fiinţa", הופיע במגזין הספרות של אלכסנדרו מצ'דונסקי, "ליטראטורול" (Literatorul). בהמשך זכה לשבחי מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו בכתב העת שלו, "זבורטורול" (Sburătorul) (1919). לובינסקו היה זה ששכנע אותו לאמץ כשם-עט את שם סבו "יון בארבו". 
בארבו קנה לעצמו שם בזירת הספרות ברומניה במיוחד החל משנת 1921, אחרי פרסום הפואמה "אַחֲרֵי חֶלְזוֹנוֹת" (După melci) במגזין "ויאצה רומניאסקה" (Viața Românească - החיים הרומניים).
מבקרי הספרות מחלקים את יצירתו הפואטית לשלושה שלבים: התקופה ה"פרנאסית" (1921-1919) בה פנה המשורר למיתולוגיה ולתאורים רומנטיים של הטבע, תקופת "הבלדות המזרחיות" (1925-1921), כששירתו לבשה אופי סיפורי יותר, והתקופה "ההרמטית" (1930-1925), שבה נהג בשפה מורכבת, מלווה ביסודות ארוטיים ובליריקה פילוסופית.
בארבו פרסם את שיריו הרבים במקומונים אבל הוציא לאור רק שני ספרי שירה. הראשן היה "אַחֲרֵי החֶלְזוֹנוֹת" (1921). כעבור 9 שנים בארבו פרסם את ספר השירה השני והאחרון שלו "מִשְׁחָק מִשְנֵה" (Joc secund) (1930) שהסעיר את העולם הספרותי הרומני של אותם הימים. המשורר בעצמו בחר בקפידה את השירים וסידר אותם לשלושה אוספים: "מִשְׁחָק מִשְנֵה" (Joc secund), "אוּבֶדֶנְרוֹד" (Uvedenrode) ו "אִסַר-לֵק" (Isarlîk).