stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל הגר (אהבת ישראל)
קורות חייו

נולד לאדמו"ר מוויז'ניץ, רבי ברוך הגר, בעיירה ויז'ניץ. נקרא על שם חותן סבו, רבי ישראל מרוז'ין. למד אצל סבו רבי מנחם מנדל, ה"צמח צדיק". בשנת ה'תרל"ה נישא להינדא, בת רבי מאיר הורוביץ, ה"אמרי נועם" מדז'יקוב, ועם נישואיו עבר ללמוד בבית חותנו בדז'יקוב. פחות משלוש שנים לאחר חתונתו נפטר חותנו והוא חזר לויז'ניץ.
עם פטירת סבו בשנת ה'תרמ"ה נתמנה לרב בעיירה בידוולה, במרמורש, בין העיירות סיגט וחוסט. בשנת ה'תרמ"ח עם לידת בנו חיים מאיר, הוצא נגדו צו מאסר, לאחר שמתנגדיו בציבור המודרני התלוננו שהוא מטיף נגד המגיאריזציה. בזמן שחגג את הולדת בנו, הגיעו עשרות שוטרים הונגרים לעצור אותו, אך הוא הצליח להימלט לכפר ביטשקוב.
עם פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ג, מונה לאדמו"ר לחסידי ויז'ניץ, והוא בן 32. לחצרו השתייכו אלפי יהודים מבוקובינה, גליציה והונגריה. הוא הקים את ישיבת בית ישראל בוויז'ניץ, שבראשה עמד בנו רבי מנחם מנדל. הישיבה התקיימה בעיירה עד השואה (עם הפסקה של מספר שנים במלחמת העולם הראשונה ואחריה). חצרו של הרב הגר משכה רבבות מבקרים מדי שנה ורבים בוויז'ניץ התפרנסו ממבקרים אלו. בשנת 1909 עלו בוויז'ניץ טענות נגדו מצד חוגי המתקדמים ובעקבות זאת הוא שקל לעזוב את המקום.
בי"ג באב ה'תרע"ד, מספר ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפטרה אשתו הינדא. על אף חששו מהרוסים, סירב להימלט מהעיירה כדי שלא להפיל פחד על היהודים הנותרים. מקורביו סייעו למשפחתו להימלט לברהומט בתקווה שגם הוא ילך אחריהם, אך הוא נשאר בעיירה. לאחר הכיבוש הרוסי של האזור, בתחילת חורף ה'תרע"ה, חזרה משפחתו לעיר. בסוף חודש כסלו חיפשו אותו הרוסים כדי לגייסו לצבא. הוא נמלט לקוסוב, שם התגורר אצל קרובו, רבי משה הגר, בעל ה"לקט עני". לאחר כחודשיים בקוסוב תפסו אותו הרוסים, והוא שוחרר במאמצי החסידים.
קורות חייו > המעבר לגרויסוורדיין

בחודש שבט חצה את הגבול הרוסי-רומני, ובמסע ארוך הגיע עם פמלייתו לגרויסוורדיין (אורדאה) שבטרנסילבניה. עד אז הייתה הקהילה היהודית בעיר זו רחוקה מאווירה חסידית. רבי ישראל נודע כ"בעל מופת" בקרב יהודים וגויים. התפרסם באהבת ישראל ואהבת האדם בכלל. נטה להימנע ממחלוקות ופילוגים.
הרב ישראל נתן הסכמות לעשרות ספרים. הוא היה ממנהיגי אגודת ישראל בתחילת דרכה.
העיתונאי דוד גלעדי מתאר את חסידות ויז'ניץ בתקופה זו:
"האדמו"ר מוויז'ניץ, הרב ישראל האגר, היה המלכות הראשונה באימפריה החסידית של רומניה... השפעתו הייתה שקולה כנגד זו של כל רבני רומניה גם יחד".
בשנת ה'תרפ"א נישא בשנית, למרים בת הרב יעקב כהנא אב"ד חצי-עמר, אלמנת רבי אלעזר ניסן הורוביץ מדז'יקוב-צפת. שנתיים לאחר נישואיהם נפטרה גם היא. חודש לפני חתונת בתה לרבי ברוך, בנו של רבי ישראל. בשנת ה'תרפ"ז נישא בשלישית, לשיינדל בת רבי יעקב אריה לייב טברסקי מטריסק, שנרצחה בשואה.
רבי ישראל נפטר בליל שבת, ב' בסיוון ה'תרצ"ו, ונקבר בגרויסוורדיין. לאחר קום המדינה, בי"ג באדר ה'תש"י, הועלה ארונו מרומניה, במאמצים ששותפו בהם מנהיגי רומניה וישראל. הוא נטמן בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק. על קברו הוקם אוהל שבו נטמנו לימים גם רוב צאצאיו, אדמור"י החסידות שהלכו לעולמם, למעט רבי אליעזר הגר שנטמן בהר הזיתים, ורבי מרדכי הגר שנטמן בארצות הברית.
הנצחה

על שמו נקראו שכונות ורחובות בישראל: קריית ויז'ניץ בבני ברק נקראה "שיכון אהבת ישראל ואור החיים" על שמו ועל שם אחיו רבי חיים הגר מאנטניא, ובה רחוב "שדרות האדמו"ר מויז'ניץ" על שמו. רמת ויז'ניץ בחיפה נקראת גם "משכן ישראל", ובה רחוב "אהבת ישראל". קריית דז'יקוב-ויז'ניץ בבית שמש נקראת "קריית אהבת ישראל". בתל ציון נקרא רחוב על שם ספרו "אהבת ישראל".
כמו כן נקראו על שמו ישיבות בית ישראל ודמשק אליעזר בבני ברק, יחל ישראל בחיפה, וישיבת ההסדר אהבת ישראל בנתיבות; בתי מדרשות של חסידי ויז'ניץ בישראל ומחוץ לה.
צאצאיו

בניו:
רבי מנחם מנדל, ראש ישיבה ואדמו"ר בווישובה
רבי חיים מאיר, מילא את מקום אביו בגרויסוורדיין ולאחר מכן בבני ברק
רבי אליעזר הגר. מילא את מקום אביו בויז'ניץ ולאחר מכן בתל אביב
רבי ברוך הגר, אדמו"ר בעיר סירט, ולאחר מכן מייסד חסידות סערט ויז'ניץ בחיפה
הרב שמואל אבא הגר
בנותיו:
חיה, אשת בן דודו של אביה, הרב שלום רוקח מסקאהל
חוה, אשת בן דודה רבי אלטר יחזקאל אליהו הורוביץ, האדמו"ר מדז'יקוב
שרה, אשת רבי צבי חיים הורוביץ, האדמו"ר מרימנוב (בנו של רבי אשר ישעיהו מרימנוב)
דבורה, אשת בן דודה רבי אלטר מנחם מנדל הגר מבורשה ובזיווג שני אשת הרב משה חיים לאו, רבה של פיוטורקוב
שיינא רחל, אשת רבי אברהם יהושע השיל, בן רבי פנחס השיל מזינקוב
העניא, אשת רבי מרדכי שרגא פרידמן מבויאן צ'רנוביץ', בנו של רבי מנחם נחום פרידמן (בויאן)
חיבוריו

אהבת ישראל, על התורה והמועדים, יצא בגרויסוורדיין בימי השואה, ה'תש"ג
אור ישראל (מאמרים)
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, תפארת שבמלכות: בית קוסוב - וויז’ניץ, תל אביב, ה'תשכ"א
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ד, בני ברק, ה'תשמ"ז, עמודים קיז-קמ
יוסף שטיינמעץ, ספר ישראל סבא קדישא, ניו יורק תשנ"ז. יצא גם בעוד כמה מהדורות.
הערות שוליים

↑  הרב יקותיאל יהודה גרינוולד, מצבת קודש, ניו יורק תשי"ב, עמ' 12, הערה 18; וראו עוד אצל יצחק אלפסי, תפארת שבמלכות, תשמ"ו, עמ' 227, הערה 6, הטוען כי רבי חיים מאיר נולד בוויז'ניץ, וכי הרב גרינוולד טעה בסיפורו, כי מאורע זה היה שנים רבות מאוחר יותר כשהיה רבי ישראל בקוסוב במלחמת העולם הראשונה (ראה להלן).
↑  המרידה בוויזניץ, המצפה, 5 בנובמבר 1909
↑  נתן אליהו רוט, קדוש ישראל, חלק א', מהדורה שנייה, תשמ"ה, עמוד נג, באתר היברובוקס
↑  החסידים מספרים על נסים שסייעו לו להימלט.
↑  בתוך יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות (אות י), מוסד הרב קוק, תשס"א, עמ' תקלט.
| שושלת אדמו"רי קוסוב • ויז'ניץ |
| --- | --- | --- |
| אבי השושלת | יעקב קופיל חסיד |  |
| חסידות קוסוב | מנחם מנדל מקוסוב (אהבת שלום) • חיים מקוסוב (תורת חיים) • יעקב שמשון מקוסוב • משה מקוסוב (לקט עני) • חיים הגר השני • אברהם יהושע העשיל מקוסוב–זלישטשיק • שרגא פייבוש הגר |  |
| חסידות זבלטוב | דוד מזבלטוב (צמח דוד) • יעקב הגר מזבלטוב • מנחם מנדל הגר מזבלטוב |  |
| חסידות רדוביץ' | יוסף אלתר מרדוביץ' • משה מרדוביץ' (וייקח משה) • ישראל מרדוביץ' |  |
| חסידות ויז'ניץ | חמשה דורות ראשונים: מנחם מנדל מוויז'ניץ (צמח צדיק) (דור 1) • ברוך מוויז'ניץ (אמרי ברוך) (דור 2) • ישראל מוויז'ניץ (אהבת ישראל) (דור 3) • בניו אליעזר הגר (דמשק אליעזר) (דור 4) • חיים מאיר מוויז'ניץ (אמרי חיים) (דור 4)  אחרי מותו של 'האמרי חיים' התפלגה החסידות: החסידות בישראל: משה יהושע מוויז'ניץ (ישועות משה) (דור 5), בניו ישראל מוויז'ניץ (דור 6) ומנחם מנדל מוויז'ניץ-מרכז (דור 6) ואחיינו ישראל אליעזר אדלר מדז'יקוב-ויז'ניץ (דור 6) החסידות במונסי: מרדכי מוויז'ניץ מונסי (דור 5), בניו; ישראל מוויז'ניץ מונסי (דור 6) • מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ קיימישא לייק (דור 6) • יצחק יוחנן מוויז'ניץ ויליאמסבורג (דור 6) • דוד מוויז'ניץ לונדון (דור 6) • אהרן מוויז'ניץ מונטריאול (דור 6) • ברוך שמשון מוויז'ניץ בית שמש (דור 6) • יעקב יוסף מוויז'ניץ בורו פארק (דור 7) |  |
| חסידות סערט ויזניץ' | ברוך מסערט-ויז'ניץ (מקור ברוך) (דור 4) • אליעזר מסערט-ויז'ניץ (חכמת אליעזר) (דור 5) • יעקב הגר (דור 6) |  |
| חסידות וישיווה | מנחם מנדל מוישיווה (שארית מנחם) (דור 4) • ברוך הגר (דור 5) • חיים יהודה מאיר הגר (דור 5) • נפתלי צבי הגר (דור 6) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311548805171  ISNI: 0000 0001 1701 8651  LCCN: n85025708  VIAF: 121763651   WorldCat (עם VIAF): 121763651 
האוהל שהוקם על קברו בבית הקברות שומרי שבת, זיכרון מאיר, בני ברק. מבט מבחוץ
האוהל שהוקם על קברו בבית הקברות שומרי שבת, זיכרון מאיר, בני ברק. מבט מבפנים
ליונס

.
סמל הארגון
ליונס (Lions Clubs International) הוא ארגון חברתי התנדבותי בינלאומי, הפועל במטרה לשפר את איכות החיים בקהילה. הארגון מונה כיום 1.3 מיליון חברים, הפועלים מתוך 45,000 מועדונים הפרושים ב-205 מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה

הארגון הוקם בשנת 1917 בארצות הברית, במטרה לשפר את המעורבות בקהילה ולשרת אותה. השם ליונס באנגלית הוא ראשי תיבות של המילים: Liberty, Intelligence, Our Nations Safety (בתרגום חופשי: חירות, אינטליגנציה, הבטיחות הלאומית שלנו). צבעי סמל הארגון הם סגול, שנועד לסמל נאמנות למדינה ולחברים, שלמות של הלב והמחשבה, כוח ואומץ; וזהב, שנועד לסמל כנות, ליברליות בשיפוט, טוהר, נדיבות ורגשות כנים כלפי החברים. משני צידי סמל הארגון מאוירים אריות, המסמלים את התייחסות התנועה לעבר ולהווה (גאים בעבר וצופים בבטחה לעתיד).
הארגון גדל בהדרגה, וב-1920 הפך לארגון בינלאומי עם הקמת מועדון בקנדה. עד שנות החמישים הוקמו מועדונים רבים גם באירופה, אסיה ואפריקה.
ב-1925 הוגדרה אחת ממטרותיו של הארגון כמחויבות לפעילות למען עיוורים ברחבי העולם. הלן קלר נאמה בוועידה של הארגון באוהיו, והציעה לאנשיו להפוך "לאבירים של העיוורים במסע נגד החושך" ("Knights of the blind in the crusade against darkness"). מאז הפך המאבק בעיוורון לפעילות מרכזית בארגון. ב-1990 החל פרויקט "ראייה תחילה", ומאז התרים הארגון מאות מיליוני דולרים המופנים למחקרים ופיתוח תרופות לטיפול ומניעת עיוורון ומחלות עיניים כגון טרכומה, עיוורון כתוצאה מסוכרת וגלוקומה.
ב-1945 הפך ליונס לאחד הארגונים הבלתי-ממשלתיים הראשונים שהוזמנו להכין את אמנת האומות המאוחדות, ובהמשך גבר שיתוף הפעולה עם האו"ם. ב-1957 גיבש הארגון את תוכנית "ליאו" להכוונת בני נוער לפיתוח אישי דרך התנדבות. ב-1968 נוסדה הקרן לעזרה בינלאומית (LCIF) שנועדה לסייע לארגון בביצוע פרויקטים הומניטריים ברחבי העולם, בין השאר סביב אסונות טבע.
סיסמת הארגון היא "לשירות אנו" - פעולה למען הקהילה בהתנדבות.
פעילות

הפעילויות המרכזיות של הארגון הן מאבק בעיוורון, מאבק בסוכרת, מאבק בשימוש בסמים באמצעות חינוך בני נוער, חילופי נוער, ופעילות הקרן לעזרה בינלאומית.
במהלך השנים טופלו באמצעות הארגון 7.3 מיליון איש בניתוחי קטרקט, נתמכו 114 מיליון טיפולים לעיוורון הנהרות, נבנו או הורחבו 300 מרפאות ומחלקות עיניים, והוכשרו 345,000 אופטלמולוגים וטכנאי עיניים[דרוש מקור]. בשיתוף עם ארגון הבריאות העולמי סייע הארגון למאבק בעיוורון ילדים של 71 מיליון ילדים.
פעילות בישראל

ב-1960 ביקש ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון מטדי קולק לעזור בהקמתם של מועדוני ליונס בישראל. באותה שנה נוסדו מועדונים בתל אביב, בירושלים ובחיפה. ליונס בישראל עוסק בנושאי רווחה, בריאות וחינוך. הפעילות עוסקת בארגון התרמות דם בעבור מגן דוד אדום, סיוע לגני ילדים ובתי ספר לבעלי צרכים מיוחדים, ארגון טקסי בר ובת מצווה לילדים ממשפחות מצוקה, השאלת ציוד רפואי חינם, חלוקת תיקים, מחברות וציוד כתיבה לילדים מעוטי יכולת, ארגון קייטנות לנוער נזקק, טיפול והקמת מועדוניות לנוער בסיכון ועוד. מדי שנה נערכים במסגרת הארגון תחרות מוזיקה לנוער ותחרות ציורי השלום לנוער, שזוכיהן נשלחים לתחרות העולמית. מדי שנה בחודשי הקיץ נערכים חילופי נוער בינלאומי.
בישראל קיימים כיום 32 מועדונים פעילים ברחבי הארץ, ומספר החברים הרשומים הוא 950. לכל מועדון ניתן חופש פעולה לפעול לפי צורכי הקהילה בסביבתו, לאור מטרות ועקרונות ליונס.
הארגון הוא אחד מארגוני המתנדבים הבודדים בישראל שאין בו מנהלה, מנכ"ל, לשכה, פרסומאים וסוכני איסוף תרומות בשכר. כל בעלי התפקידים הם מתנדבים ומתחלפים אחת לשנה.
ארגון ליונס העולמי תרם כספים למחלקות עיניים בבתי חולים בישראל, בהם בית החולים בנהריה ובית חולים בנצרת.
ארגון "ליונס באר שבע" מונצח בכיכר שנמצאת בשכונה ט' בעיר.
"ליונס ישראל" זכה באות הנשיא להתנדבות לשנת 2003.
בשנת 2010  הנפיק דאר ישראל בול דאר למלאות 50  שנה  ל"ליונס ישראל" . הבול עוצב על ידי האמן יגאל גבאי.
כיכר מועדון ליונס באר שבע
לובוסלב פנב

לובוסלב מלאדנוב פנב (בולגרית: Любослав Пенев; נולד ב-31 באוגוסט 1966 בדובריץ', בולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי, טמאמן כדורגל המאמן את צסק"א סופיה.
אימן בין השנים 2011–2014 את הנבחרת הבולגרית.
קריירת משחק

קבוצתו המקצוענית הראשונה של פנב הייתה צסק"א סופיה, מהבירה הבולגרית. הוא ערך בה את הופעת הבכורה בשנת 1984, כאשר היה בן 18 בלבד. בסוף שנות ה-80, צסק"א נחשבה לחממה מקומית לייצוא כישרונות לרחבי היבשת. בין שותפיו המפורסמים לסגל בצסק"א נמנו החלוץ חריסטו סטויצ'קוב, שחקן ההגנה טריפון איבנוב והקשר אמיל קוסטדינוב. במדי צסק"א סופיה, פנב זכה באליפות ליגת העל הבולגרית פעמיים, בשנים 1987 ו-1989. בנוסף זכה בגביע הבולגרי שלוש פעמים, 1987, 1988 וב-1989. בשנת 1988, הוא זכה בתואר "הכדורגלן הבולגרי" של השנה. במדי צסק"א פנב שותף ב-101 משחקי ליגה, בהם כבש 80 שערים.
בשנת 1989, אחרי שהפך לכוכב בזירה המקומית הבולגרית, פנב עשה צעד משמעותי בקריירה שלו כאשר הצטרף למועדון הלה ליגה הספרדית ולנסיה. פנב שיחק בוולנסיה עד שנת 1995, כאשר בעונתו הראשונה במועדון זכה בסגנות הליגה הספרדית. אחרי שהשיג מספרים מרשימים בוולנסיה, 167 הופעות ליגה ו-67 שערים, הוחתם על ידי המועדון אתלטיקו מדריד. בעונת 1995–1996, העונה היחידה שלו במועדון, זכה עם הקבוצה בדאבל היסטורי, וכבש 32 שערים ב-44 משחקים בלבד בכל המסגרות. אחרי העונה הסנסציונית באתלטיקו, חתם לובו לשנתיים בקבוצת קומפוסטלה. פנב עבר לשחק בקבוצת סלטה ויגו, בעונת 1998–1999. בסיום העונה, חזר פנב לקבוצת נעוריו צסק"א סופיה, ולאחר עונת קאמבק, חתם בלוקומוטיב פלובדיב, גם היא מליגת העל הבולגרית. בשנת 2002, פנב פרש ממשחק מקצועני.
קריירה בינלאומית

פנב ייצג את הנבחרת הבולגרית הלאומית בין השנים 1987–1998. הוא היה חלק מסגל הנבחרת ליורו 96 באנגליה ולמונדיאל 1998 בצרפת. הוא לא לקח חלק במונדיאל 1994 בארצות הברית משום שאובחן בתחילת אותה השנה כסובל מסרטן האשכים.
את הנבחרת הבולגרית ייצג פנב סך הכל ב-62 משחקים בינלאומיים, בהם כבש 13 שערים.
קריירת אימון

במרץ 2009, פנב ירש את תפקידו של דימיטר פנב, דודו, כמאמן קבוצת נעוריו, צסק"א סופיה. תחת אימונו, המועדון העפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית, אחרי שניצחו את דינמו מוסקבה הרוסית 2:1 בסיכום שני המשחקים. ב-6 בנובמבר 2009, הוא הודיע על התפטרותו מהקבוצה, אחרי הפסד 3:1 לפ.צ. בזל השווייצרית, ולאחר חילוקי דעות עם הבעלים של המועדון. צסק"א סיימה את הבית האירופי שלה במקום הרביעי והאחרון, אחרי בזל, רומא האיטלקית ופולהאם האנגלית. נקודתה היחידה של צסק"א בשלב הבתים, הייתה במשחק הפתיחה נגד פולהאם שהסתיים בתוצאה 1:1, וכשבסיום המשחק פנב ביקש להתפטר ולא קיבל אישור, עקב דרישת אוהדי הקבוצה שיישאר בתפקידו.
בעונת 2010–2011, אימן פנב בקבוצת ליטקס לובץ', אחרי שלקחה אליפות והחליף את פטקו פטקוב. משחקו הראשון בליטקס, היה נגד קבוצתו כשחקן וכמאמן לשעבר, צסק"א, משחק שהסתיים בתוצאה 1:1. בסיום העונה, ליטקס זכתה באליפות בולגריה תחת שרביטו של פנב.
בשנת 2011, פנב מונה למאמן הנבחרת הבולגרית הלאומית. בנובמבר 2014 פוטר מאימון הנבחרת.
תארים והישגים

צסק"א סופיה
ליגת העל הבולגרית (2): 1987, 1989
הגביע הבולגרי (4): 1985, 1987, 1988, 1989
גביע הצבא האדום (3): 1985, 1986, 1989
הסופרקאפ הבולגרי (1): 1989
ולנסיה
לה ליגה (סגנות): 1989-1990
אתלטיקו מדריד:
לה ליגה (1): 1995-1996
הגביע הספרדי (1): 1995-1996
לובוק

לובוק (ברבים: lubki; באנגלית: Lubok; ברוסית: лубо́к, лубо́чная картинка) הוא הדפס פופולרי רוסי, המאופיין בגרפיקה ובנרטיבים פשוטים שמקורם בספרות, סיפורי דת וסיפורים פופולריים. הדפסי לובוק שימשו כקישוט בבתים ובפונדקים. דוגמאות מוקדמות מסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 היו חיתוכי עץ, ואחריהם תחריטים, ומאמצע המאה ה-19. לפעמים הם הופיעו בסדרות, שניתן להתייחס אליהן כקודמות לרצועת הקומיקס המודרנית. ספרים זולים ופשוטים, שהורכבו ברובם מתמונות, נקראים לובוק ספרות.
רקע

לובקי רוסית הפכה לז'אנר פופולרי במהלך המחצית האחרונה של המאה ה-17.  הלובוק הרוסי הושפע בעיקר מ"חיתוכי העץ והתחריטים שנעשו בגרמניה, איטליה וצרפת בתחילת המאה ה-15". הפופולריות שלו ברוסיה הייתה תוצאה של מחיר זול ופשטות השכפול והדפסה באמצעות טכניקה חדשה.  הדפסי לובוק נמכרו בדרך כלל בשווקים שונים למעמד הנמוך והבינוני. הייצור של לובקי התרכז במוסקבה סביב רחוב ניקולסקיה . סוג זה של אמנות היה פופולרי מאוד בקרב שני המעמדות החברתיים הללו מכיוון שהם סיפקו להם הזדמנות זולה להציג יצירות אמנות בבתיהם. נושאים דתיים היו בולטים עד 1890, כאשר נושאים חילוניים הפכו נפוצים יותר. מספרי הייצור של לובוק הגיעו ל-32,000 כותרים ב-1914, עם תפוצה של 130 מיליון.
הלובקי המקוריים היו חיתוכי עץ של התנך מהמאה ה-17. התנך קבע את הסגנון הבולט ביותר, עיבוד "רוסי ישן" של איקונוגרפיה ונושאים בינלאומיים, הקשורים באופן הדוק ביותר לפרסקאות של הוולגה העליונה.  עם זאת, באמצע המאה ה-18, חיתוכי העץ הוחלפו ברובם בטכניקות חריטה או תחריט, שאיפשרו להדפסים להיות מפורטים ומורכבים יותר. לאחר ההדפסה על נייר, התמונה נצבעה ביד עם צבעי טמפרה מדוללים. בעוד שההדפסים עצמם היו בדרך כלל מאוד פשטניים ולא מעוטרים, התוצר הסופי, בתוספת צבע הטמפרה, היה מפתיע עם צבעים וקווים ברורים. הצביעה הדרמטית של הדפסי העץ המוקדמים אבדה במידה מסוימת עם ההעברה לחריטות מפורטות יותר.
בנוסף לתמונות, הדפסים עממיים אלו כללו גם סיפור קצר המתאם לתמונה המוצגת. החוקר הרוסי אלכסנדר בוגוסלבסקי טוען שסגנון הלובוק "הוא שילוב של מסורות ציור אייקונים וכתבי יד רוסיים עם הרעיונות והנושאים של חיתוכי עץ מערב אירופה". בדרך כלל, האמן של הלובוק יכלול טקסט מינימלי שהיה משלים לאיור הגדול יותר שיכסה את רוב התחריט.
ז'אנרים של לובוק

הפולקלוריסט דמיטרי רובינסקי ידוע בעבודתו על סיווג לובוק. המערכת שלו מפורטת ונרחבת מאוד, והקטגוריות העיקריות שלו הן: "אייקונים ואיורי הבשורה; נשים; הוראה, אלפבית ומספרים; לוחות שנה; קריאה קלה; רומנים, סיפורי עם ואגדות גיבורים; סיפורים של ישו, הדין האחרון וסבליהם של הקדושים; קומדיות בובות, שכרות, מוזיקה, ריקודים ותיאטרונים; בדיחות וסאטירות הקשורות לאיוואן האיום ופיטר הראשון; סאטירות שאומצו ממקורות זרים; תפילות עממיות; ודפי מידע ציוריים בחסות הממשלה, כולל כרוזים ופריטי חדשות". דוגמאות יהודיות קיימות גם כן, בעיקר מאוקראינה.
לובוק צבאיים

הגרסה הסאטירית מילאה תפקיד חשוב בלובוק מימי המלחמות הנפוליאוניות. הוא שימש להצגת נפוליאון באופן סאטירי תוך הצגת האיכרים הרוסים כגיבורי המלחמה. הדימוי הזה גם נתן השראה לרוסים אחרים לעזור להילחם בצרפתים "...ולהגדיר מחדש את הזהות הלאומית הרוסית בעידן נפוליאון". הלובוק נתן מדיה לרוסים ללעוג לאויב הצרפתי, ובו בזמן להציג את ה"רוסיות" של רוסיה. "לובוקי המלחמה האלה יצרו סאטירה על נפוליאון וציירו את התרבות הצרפתית כמנוונת". הלובוק היה אמצעי לחיזוק הרעיון להביס את הפולשים הצרפתים ולהציג את ההרס הנורא שנפוליאון וצבאו גרמו לרוסיה. כדי לעזור להצית מחדש את הרוח הרוסית הציגו הלובוקים "חוויית הפלישה והחורף הרוסי שלאחר מכן הפכו את נפוליאון וחייליו לחסרי אונים, והלובוקים המחישו רעיון זה על ידי הצגת המנהיג והחיילים הצרפתיים כחסרי אונים כאשר הם מתמודדים עם איכרים, נשים וגברים. קוזקים". הייצוגים של הגיבורים הרוסים עזר להגדיר ולהפיץ את האמונה בזהות הרוסית.
לובוק בעת מלחמת רוסיה-יפן

מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 החלה ב-8 בפברואר 1904, בפורט ארתור בהתקפת פתע של הצי היפני הקיסרי. באותה תקופה, "רוסיה הייתה מעצמה אירופית מבוססת עם בסיס תעשייתי גדול וצבא סדיר של 1.1 מיליון חיילים. ליפן, עם מעט משאבי טבע ומעט תעשייה כבדה, היה צבא של 200,000 איש בלבד". בגלל ההבדל המדהים ביכולת הצבאית, רוסיה הניחה שידה על העליונה לפני פרוץ המלחמה. הופצו הדפסי לובוק המתארים את האמון המוגזם של הצבא הרוסי. אלה נוצרו מכיוון שחוקי הצנזורה באותה תקופה לא אפשרו למגזינים סאטיריים להתקיים.
עם השימוש בקריקטורות סאטיריות, לרוב גזעניות, הציג לובוק תמונות כגון: "חייל קוזקי חובט בקצין יפני, ומלח רוסי חובט בפניו של מלח יפני". הלובוקים האלה, שנוצרו במוסקבה ובסנט פטרסבורג, נוצרו בעילום שם ותיעדו חלק ניכר ממלחמת רוסיה-יפן.
אולי בגלל הביטחון העצמי המוגזם של הרוסים, "במהלך הקרב, הגנרלים היפנים הצליחו להעריך יריבם יגיב בנסיבות מסוימות. ידיעה זו אפשרה להם לטמון מלכודת ולהביס כוח צבאי עדיף מבחינה מספרית". לכן, ממשלת רוסיה התערבה בסופו של דבר עם חוקי הצנזורה שלה ועצרה את הפצה של לובוק סאטירי יותר. בסך הכל, כ-300 הדפסי לובוק נוצרו במהלך השנים 05–1904.
הערות שוליים

↑  Lyons, Martyn. Books: A Living History. Getty Publishing, 2011, 158.
↑  Farrell, Dianne Ecklund. "Medieval Popular Humor in Russian Eighteenth-Century Lubok". pp. 552
↑  Farrell, Dianne Ecklund. "The Origins of Russian Popular Prints and Their Social Milieu in the Early Eighteenth Century." p. 1
↑  Lyons, Martyn (2011). Books: a Living History. Los Angeles, CA: Getty Publications. p. 158.
1 2  Jahn, Hubertus F. "Patriotic Culture in Russia During World War I". Cornell University Press: Ithaca and London. p.12
↑  Lyons, Martyn (2011). Books: A Living History. Los Angeles: Getty Publications. pp. 158–159.
↑  A.G. Sakovich, Russkaia gravirovannia kniga Vasiliia Korenia, 1692-1696, Moscow, Izdatelstvo "iskusstvo", 1983.
↑  "Russian Lubok - The Russian Project". 29 January 2007.
1 2  Albro, Walk. "Russo-Japanese War's Greatest Land Battle." Military History 21.6 (2005): 58-65.
↑  Bryant, Mark. "The Floating World at War." History Today 56.6 (2006): 58-59.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403922405171  BnF: cb165593288 (data)  GND: 4228033-3  LCCN: sh2017003155  NKC: ph963801 
האביר האמיץ ירוסלאן מציל את הנסיכה אנסטסיה, לובוק מהמאה ה-18.
הקרב על קוליקובו. לובוק בקנה מידה גדול בצבע יד מאת בלינוב (דיו, טמפרה, זהב).
לזנקי

| --- | --- |
 לזנקי, די גדול בסטנדרטים פולניים, עם שמנת חמוצה
 
 מאכלים
 סוג:  פסטה 
 מוצא:  פולין 
 
לזנקי (בבלרוסית: лазанкі; בפולנית: łazanki; בליטאית: skryliai) היא סוג של פסטה מהמטבח הבלארוסי, מהמטבח הליטאי ומהמטבח הפולני.
מאפיינים

המאכל מורכב מחיטה, שיפון או כוסמת שלשים לבצק, מרדדים אותו דק וחותכים למשולשים או למלבנים. אלה מבושלים, מסוננים, ונאכלים עם שומן חזיר מומס או שמן צמחי ולעיתים קרובות גם שמנת חמוצה. בפולין נהוג לערבב אותם עם כרוב מטוגן או עם כרוב חמוץ וחתיכות קטנות של נקניק, בשר ו/או פטריות.
היסטוריה

לזנקי הגיע לאיחוד הפולני-ליטאי באמצע המאה ה-16 כאשר בונה ספורצה, אשתו האיטלקייה של המלך זיגמונט הראשון, מלך פולין, שהביאה לפולין מטבח איטלקי גבוה. בהתאם לכך, השם łazanki / лазанкі מזכיר את הלזניה האיטלקית, השם לסוג של פסטה בצורת מלבנים גדולים ושטוחים. לזנקי הדומה לגרסאות מיני של לזניה, שמותיהם הפולניים והבלארוסיים הם קטנטנים בצורתם ("לזניה קטנה"). בניגוד לרוב המנות האיטלקיות באזורים אלה של אירופה, הלזנקי שרדו עד המאה ה-21, אם כי ההיסטוריה הארוכה והתרבותית של המנה נשכחה במידה רבה.
ראו גם

קרוזט דה סבואה
הילופיטס
רשימה של מנות כוסמת
רשימה של פסטה
רשימה של מנות פסטה
הערות שוליים

↑  "Dishes of Belarusian cuisine: lesanki". Belarus.by.
יצחק לוי (רופא)

ערך זה עוסק ברופא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

יצחק לוי בבית החולים שניידר, יולי 2011
 לידה:  20 בספטמבר 1955 (בן 69) רחובות, ישראל 
 לאום:  ישראל ישראל
 לימודי רפואה:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן 
 התמחות:  רפואת ילדים
 תפקידים:  מנהל היחידה למחלות זיהומיות במרכז שניידר (2010-2022)
 מספר צאצאים:  3
 
יצחק (איציק) לוי (נולד ב-20 בספטמבר 1955) הוא רופא ילדים, פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל היחידה למחלות זיהומיות במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל בשנים 2010-2022.
תחומי העניין והמחקר העיקריים שלו הם אפיון מחלות זיהומיות לא שכיחות בילדים, זיהומים בילדים מדוכאי חיסון, זיהומים ---פטרייתיים וכן זיהומי צנתרים ורידיים מרכזיים. החל מ-2020 ועד סיום תפקידו בשניידר עסק במגפת הקורונה בישראל.
ביוגרפיה

נולד ברחובות לישראל ומרים. אביו היה מהאבות המייסדים של הנאונטולוגיה (רפואת תינוקות ופגים) בישראל וניהל את אחת הפגיות הראשונות במוסד "אם וילד ויצו" בתל אביב.
לאחר שנה עברה המשפחה לתל אביב-יפו ובגיל 14 החל את לימודיו בתיכון עירוני ה' בעיר.
בגיל 18 התגייס למסלול העתודה האקדמית בצה"ל והחל ללמוד בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בבית החולים הדסה. ב-1977 במהלך לימודיו בהדסה הכיר את אשתו נורית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשכיחות של פוליציטמיה וצמיגות יתר של הילוד והיא בוצעה בהדרכת פרופסור סולי רייזנר שהיה מנהל מחלקת פגים בבילינסון.
בשנת 1980 סיים את לימודי הרפואה והחל לשרת בצה"ל בחיל הרפואה. הוא שירת כרופא גדודי, רופא חטיבתי ולאחר מכן כרופא בכיר בענף רפואה במפקדת קצין רפואה ראשי. הוא בעל דרגת סגן אלוף במילואים. במקביל התמחה בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
החל משנת 1985 מלמד קורסים שונים לסטודנטים לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1985 החל התמחות ברפואת ילדים במרכז הרפואי בילינסון וב-1990 סיים את מבחני ההסמכה של רפואת הילדים בהצלחה.
בשנת 1993 החל לעבוד כרופא בכיר במחלקת ילדים בשניידר. כשנתיים לאחר מכן יצא להתמחות במחלות זיהומיות בילדים בLong Island Jewish Medical Center (אנ') בניו יורק וסיים אותה ב-1997.
ב-1998 חזר ליחידה למחלות זיהומיות בשניידר, בתפקיד רופא בכיר.
ב-2010 החל לנהל את היחידה למחלות זיהומיות בילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים והחליף את פרופסור איתמר שליט שיצא לגמלאות.
במסגרת תפקידו עסק במגוון מחלות זיהומיות בילדים: זיהומים מולדים בילדים, זיהומים נרכשים בפגים, זיהומים לאחר ניתוחים בילדים, זיהומים באוכלוסיות מדוכאות חיסון (דוגמת ילדים עם מחלות ממאירות, ילדים לאחר השתלת איברים או השתלת מח עצם) וזיהומים קשים בילדים המצריכים אשפוז בטיפול נמרץ ילדים.
במסגרת היחידה פועלת מרפאה למחלות זיהומיות אשר מטפלת במקרים חוזרים של זיהומי חום, זיהומי עור וסטרפטוקוקיים ועוד מגוון של מחלות זיהומית של ילדים בקהילה.
ב-2011 סיים בהצטיינות תואר שני במנהל בריאות הציבור (MPHA) מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2012 קיבל תואר פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2020 התפרצה מגפת הקורונה בישראל, לוי הוא חלק מצוות ההנהלה של מרכז שניידר ובמסגרתו מנוהלת ההתמודדות של בית החולים עם המגפה. הוקמה מחלקה מיוחדת לאשפוז ילדים חולי קורונה, בוצעה התאמה במחלקה לרפואה דחופה לקבלת ואשפוז ילדים עם חשד לקורונה, נכתבו נהלים ופרוטוקולים להדרכת צוות בית החולים לטיפול במאושפזים החולים במחלה ועוד.
ב-30 בספטמבר 2022 יצא לגמלאות ממרכז שניידר והוחלף על ידי פרופסור אפי בילבסקי.
פרסים

1980 - Michael Sherwood Award for best thesis, presented at the Hadassah Medical School of the Hebrew University, Jerusalem, Israel
1996 - Research Award of the Annual Research Competition, Long Island Infectious Diseases Society
1997 - First Prize winner of the Long Island and Queens Infectious Diseases Society Research Competition
2015-2021 - מופיע ברשימת הרופאים הטובים בישראל של מגזין פורבס בקטגוריה של רופאי ילדים ומומחים במחלות זיהומיות בילדים.