stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן טאונסנד
ביוגרפיה

טאונסנד נולד בשונפלד בבוואריה שבמערב גרמניה, אביו היה סטודנט לרפואה אפגאני ואמו סטודנטית מקומית לאמנות. 11 ימים לאחר לידתו אומץ על ידי זוג אמריקאי, ג'יימס וגרדלין טאונסנד. אביו המאמץ שירת באותה עת בגרמניה כנגד בכוחות השריון של צבא ארצות הברית. הוא גדל במספר בסיסים צבאיים ולמד בתיכון בג'ורג'יה.
הוא סיים לימודי תואר ראשון במכללת צפון ג'ורג'יה במסגרת מלגה מתוכנית הכשרת קציני המילואים של צבא ארצות הברית, וב-1982 התגייס לצבא. שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בגדוד השני של חטיבה 505 בדיוויזיה המוטסת ה-82. במהלך שירותו נטל חלק ב"מבצע זעם דחוף", הפלישה האמריקאית לגרנדה ב-1983. עבר לדיוויזיית החי"ר השביעית, שימש קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד הרביעי של חטיבה 21. לאחר מכן שירת כקצין מבצעים במטה רגימנט הריינג'רס ה-75. במסגרת זו השתתף ב"מבצע מטרה צודקת", הפלישה האמריקאית לפנמה ב-1989. לאחר מכן פיקד על פלוגה בגדוד השלישי של הריינג'רס.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של הצבא הוצב כקצין מבצעים של גדוד הריינג'רס השלישי והשתתף ב"מבצע שמירת הדמוקרטיה", המעורבות הצבאית בהאיטי בעקבות המהפכה. שירת כקצין תכנון ואסטרטגיה במטה פיקוד האוקיינוס השקט ועוזר מיוחד של מפקד הפיקוד. בתפקידו הבא שירת כקצין מבצעים של חטיבה 2 בדיוויזיה 78 העוסקת בה באימונים והדרכת כוחות המילואים של הצבא.
בעת התרחשותם של פיגועי 11 בספטמבר פיקד על הגדוד הרביעי בחטיבת החי"ר 31 ("דובי הקוטב") של הדיוויזיה ההררית העשירית. חודשים ספורים לאחר מכן הוביל את הגדוד במסגרת כוח משימה מיוחד במהלך "מבצע אנקונדה" במלחמת אפגניסטן. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצבא שימש קצין מבצעים בדיוויזיה ההררית העשירית וקצין מבצעים של כוח המשימה המשותף 180 שנשלח לאפגניסטן. ב-2004 מונה למפקד בריגדת הסטרייקרים השלישית של דיוויזיית החי"ר השנייה והוביל ב-2007 את כוח המשימה של הבריגדה במבצע השתלטות על העיר בעקובה שבמחוז דיאלא בעיראק. שימש עוזר מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית וסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101, עמה נלחם באפגניסטן. בדצמבר 2012 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית העשירית, ובמסגרת זו שימש מפקד אזור הגבול בין אפגניסטן לפקיסטן וכן עסק בהכשרת כוחות צבא אפגניסטן.
במאי 2015 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18 ושירת בתפקיד עד ינואר 2018. במהלך כהונתו שימש מאוגוסט 2016 ועד ספטמבר 2017 גם כמפקד הכוח המשולב למלחמה בארגון המדינה האסלאמית. במרץ 2018 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית. ביולי 2019 הוחלף על ידי פול פאנק ומונה למפקד פיקוד אפריקה של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד עד פרישתו באוגוסט 2022.
טאונסנד בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ממכללת צפון ג'ורג'יה, בעל תואר שני מהמכללה לפיקוד ומטה של הצבא ותואר שני ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית. הוא נשוי למליסה, והם הורים לשני בנים, שניהם משרתים בצבא.
הערות שוליים

↑  Battle Brings Soldier Closer to His Ethnic Roots, וושינגטון פוסט, 18 במרץ 2002
1 2 3 4  Departing commander reflects on three memorable tours at Fort Drum, אתר צבא ארצות הברית, 26 במרץ 2015
↑  Troops Take Embattled Baqubah Bit by Bit, U.S. Commander Says, וושינגטון פוסט, 26 ביוני 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4992 6091  LCCN: nr96040713  VIAF: 68830593   WorldCat (עם VIAF): 68830593
ליו צשין

| --- | --- |

ליו צשין, 2017
 לידה:  23 ביוני 1963 (בן 61) בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 מקום לימודים:  North China University of Water Resources and Electric Power 
 שפות היצירה:  סינית 
 סוגה:  מדע בדיוני
 יצירות בולטות:  בעיית שלושת הגופים, סוף המוות, היער האפל, The Wandering Earth 
 הושפע מ:  ארתור סי. קלארק, ז'ול ורן, לב טולסטוי 
 פרסים והוקרה:  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2015)  פרס סיון לספר המתורגם הטוב ביותר (2020)  פרס איגנוטוס לרומן הזר הטוב ביותר (2017)  פרס לוקוס לרומן מדע בדיוני (2017)  פרס סיון לספר המתורגם הטוב ביותר (2021) 
 
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
ליו צְשִין (בסינית מפושטת: 刘慈欣; בסינית מסורתית: 劉慈欣; נולד ב־23 ביוני 1963) הוא סופר מדע בדיוני סיני. הוא זוכה תשע פעמים בפרס הגלקסיה של סין וקיבל גם את פרס הוגו לשנת 2015 על הרומן בעיית שלושת הגופים וכן את פרס לוקוס על סוף המוות לשנת 2017. הוא גם היה מועמד לפרס נבולה.
חיים וקריירה

ליו צשין נולד ב-23 ביוני 1963 ביאנגקוואן, שאנשי. הוריו של ליו עבדו במכרה בשאנשי. בגלל האלימות של מהפכת התרבות הוא נשלח להתגורר בבית אבותיו במחוז לושאן, הנאן.
ליו סיים את לימודיו באוניברסיטת צפון סין לשימור מים וכוח חשמלי בשנת 1988. לאחר מכן עבד כמהנדס מחשבים בתחנת כוח במחוז שאנשי.
כתיבה

ליו מציין את הסופרים הבריטים ג'ורג' אורוול וארתור סי קלארק כהשפעות ספרותיות חשובות עליו. הוא תויג כסופר הסיני בסגנון הסייברפאנק הראשון לאחר שפורסם הרומן שלו, סין 2185, בשנת 1989.
יצירתו המפורסמת ביותר של ליו, בעיית שלושת הגופים, פורסמה בשנת 2007 (זהו הרומן הראשון בטרילוגיית "זכרו את עבר כדור הארץ"). תרגומו של הסופר האמריקאי קן ליו משנת 2014 (הוצאת טור ספרים) זכה בפרס הוגו לשנת 2015 לרומן הטוב ביותר. ליו צ'שין הפך בכך לסופר הראשון מאסיה שזכה בפרס הרומן הטוב ביותר. התרגום לגרמנית (שכלל חלקים מהטקסט המקורי שלא נכלל בתרגום לאנגלית) בוצע בשנת 2016. קן ליו תרגם גם את הכרך השלישי של הסדרה "סוף המוות", בשנת 2016. סוף המוות היה מועמד לפרס הוגו לשנת 2017 בתור הרומן הטוב ביותר וזכה בפרס לוקוס לשנת 2017 לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר.
כתיבה > עיבודים

עיבוד קולנועי לבעיית שלושת הגופים צולם, אך שחרורו נדחה ללא הגבלת זמן. במרץ 2018 הופצו שמועות כי אמזון מנהלת משא ומתן לקבלת זכויות בפרויקט. עם זאת, YooZoo Pictures פרסמה בתגובה הצהרה בה נאמר כי היא "הבעלים היחיד של הזכויות לעיבודים לסרטים וטלוויזיה." אף על פי שהוא "אמור היה לצאת לאקרנים במקור בשנת 2017," הפרויקט "נדחה ללא הגבלת זמן בגלל הדשדוש הפנימי של החברה ו"איכות גרועה" של הסרט." ביוני 2019 דווח כי החלה עבודה על עיבוד אנימציה ובשנת 2020 הודיעה חברת אוקטובר מדיה על עיבוד נוסף שנמצא בפיתוח.

בשנת 2024 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "בעיית שלושת הגופים" בשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
העיבוד הקולנועי לסיפור הקצר "האדמה הנודדת" יצא בסין ב-5 בפברואר 2019, שהפך לסרט השני המכניס ביותר בסין תוך שבועיים.
חיים אישיים

ליו נשוי ויש לו בת.
חיים אישיים > דעות פוליטיות

על פי ראיון וכתבת דיוקן של הניו יורקר ביוני 2019, ליו מתחמק מלדבר על פוליטיקה. באותו מאמר טען ליו כי דמוקרטיה אינה מתאימה לסין המודרנית, וחירות הפרט וחופש הממשל הם "לא מה שאנשים סינים דואגים לו", והוסיף "אם הייתם משחררים מעט את המדינה, ההשלכות יהיו מפחידות." הוא הביע תמיכה במדיניות הממשלה כמו מדיניות הילד האחד ומחנות החינוך מחדש בשינג'יאנג, ואמר ש"הממשלה מסייעת לכלכלה ומנסה להוציא אותם מעוני". המאמר דיווח כי ליו "נזהר מלחשוף את התשתית הגאופוליטית של עבודתו".
דבריו של ליו בראיון לניו יורקר נחקרו על ידי חמישה סנאטורים אמריקאים רפובליקנים במכתב לנטפליקס בספטמבר 2020. במכתב נשאל האם נטפליקס הייתה מודעת לדבריו של ליו ודורשת הצדקה להמשיך בעיבוד ליצירתו בעיית שלושת הגופים. נטפליקס הגיבה כי ליו אינו יוצר התוכנית, וכי הערותיו של ליו "אינן משקפות את דעותיהם של נטפליקס או של יוצרי התוכנית, והן אינן חלק מהעלילה או הנושאים של התוכנית".
ספריו > רומנים

סין 2185 (中国 2185) (1989)
לבני השטן (魔鬼 积木) (2002)
עידן סופרנובה (超 新星 纪元) (2003)
כדור ברק (球状 闪电) (2004)
טרילוגיית זכרו את עבר כדור הארץ (地球 往事):
בעיית שלושת הגופים (三 体) (2006)
היער האפל (黑暗 森林) (2008)
סוף המוות (死神 永生) (2010)
על נמלים ודינוזאורים (2010) שמה שונה ל"עבר הקרטיקון" (2021)
ספריו > יצירות בדיוניות קצרות

1999
שיר הלוויתן (鲸 歌)
בעיניה (带上 她 的 眼睛)
微观 尽头
宇宙 坍缩
2000
תופת (地 火)
האדמה הנודדת (流浪 地球)
2001
המורה הכפרי (乡村 教师)
שיבוש מטח ספקטרום מלא (全 频带 阻塞 干扰)
עידן המיקרו (微 纪元)
混沌 蝴蝶 (科幻 大王)
2002
זולל (吞食 者)
ים החלומות (梦 之 海)
שמש סין (中国 太阳)
天使 时代
朝 闻 道
西洋
2003
התהילה והחלום (光荣 与 梦想)
ענן השירה (诗 云)
הנפילה הארוכה ביותר (地球 大炮)
האיש החושב (思想 者)
文明 的 反向 扩张
2004
על נמלים ודינוזאורים (白垩纪 往事)
המראה (镜子)
בועות סבון עגולות (圆圆 的 肥皂泡)
2005
שכר האנושות (赡养 人类)
טיפול באלוהים (赡养 上帝)
欢乐颂 (九州 幻想）
2006
הר (山)
2010
קללה 5.0 (太原 之 恋) (九州 幻想)
2018 年 4 月 1 日
2011
烧火 工 (guokr.com)
2014
המעגל (圆)
2016
משקל הזיכרונות (人生)
2018
שדות זהב (黄金 原野)
2020
להחזיק את השמיים
חוק שירותי הדת היהודיים

חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], תשל"א-1971 הוא חוק המסדיר את הקמתן והפעלתן של מועצות דתיות, ואת רכישתן של חלקות קבר בישראל.
רקע - הקמת המועצות הדתיות

רעיון המועצה הדתית נוסד כשני עשורים לפני הקמת המדינה במסגרת כנסת ישראל, שמה הרשמי של העדה היהודית המוכרת בארץ ישראל. בינואר 1927 אישר הנציב העליון את "תקנות כנסת ישראל", שקבעו את הקמתם של כמה מוסדות במסגרתה של העדה היהודית: במישור הארצי – אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת הרבנות הראשית, ובמישור המקומי – ועדי הקהילות, לשכות הרבנות המקומית ומועצות השחיטה. מועצות שחיטה אלו הן למעשה הגלגול הראשון של המועצות הדתיות. בשנת 1935, לאחר מאבקים פוליטיים ממושכים של הרבנות הראשית לטובת אוטונומיה לשירותי הדת, הוחלט להקים מועצות דתיות במסגרת ועדי הקהילות של כנסת ישראל. סמכויות הטיפול והפיקוח על כל העניינים הדתיים של הקהילה נמסרו להן, ובשנת 1937 אף נקבע תקנון כולל למועצות הדתיות. למרות זאת בפועל היו הבדלים גדולים בין הקהילות באופן הפעלתם של שירותי הדת הן לפני קבלת התקנות הן עם תחולתן. ברוב היישובים הקטנים – ואף באחדים מהגדולים – לא הוקמה מועצה דתית, והרשויות המקומיות או ועדי הקהילה הם אלה שסיפקו את שירותי הדת. מצב זה השתנה לאחר קום המדינה, עת יוסדו ברוב היישובים היהודיים מועצות דתיות לאספקת שירותי דת.
היסטוריה חקיקתית

חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים, התש"ט-1949 אושר בכנסת הראשונה באוגוסט 1949, וניתן לו תוקף למפרע מ-1 באפריל 1949 (מועד תחילתה של שנת הכספים). החוק בא להבטיח את המשך תקצובן של המועצות הדתיות, מתקציב המדינה ומתקציבן של הרשויות המקומיות. במהלך השנים תוקן החוק 15 פעמים, ונוספו בו כללים להקמתן של מועצות דתיות ולחידוש הרכבן.
בשנת 1971 קבעה ועדת החוקה, חוק ומשפט נוסח משולב לחוק, תוך החלפת שמו לשם הנוכחי, חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], תשל"א-1971. מאז ועד תחילת שנת 2020 תוקן החוק 23 פעמים, ונוספו בו סעיפים המסדירים את הפיקוח על תקציב המועצה הדתית וכללים לקביעת התשלום בעד אחדים משירותיה של המועצה הדתית.
בינואר 2025 אושר תיקון מספר 27 לחוק שירותי הדת היהודיים (גרסה של "חוק הרבנים") המאפשר לשר לשירותי דת לקבוע, על פי אמות מידה שוויוניות שעליהן יחליט בהתייעצות עם שר האוצר, תקנים חדשים לעובדים במנגנוני הדת, לרבות רבנים אזוריים, רבני יישובים, קייסים בעדה האתיופית ובלניות. החוק מאפשר לשר להוסיף משרות מעבר למגבלות התקציב של המועצות הדתיות, ומחייב את משרד האוצר להעביר למשרד לשירותי דת תוספות תקציב בהתאם למשרות שנוספו.
הוראות החוק

החוק מסדיר את הקמתן והפעלתן של מועצות דתיות ברשויות המקומיות. המועצה מוקמת על ידי השר לשירותי דת. השר קובע את מספר חברי המועצה, ובלבד שלא יעלה על מספר חברי הרשות המקומית. המועצה מורכבת מנציגיהם של שלוש רשויות: הרשות המקומית, השר לשירותי דת והרבנות המקומית. כל רשות מציעה את מועמדיה וביחד הן מקיימות הערכה של כל מועמדים המוצעים. כל מקרה שבו נתגלו חילוקי דעות בין שלוש הרשויות, יובא להכרעת ועדת השרים, ועל החלטתה רשאי שר לערער לפני הממשלה. חידוש הרכב המועצה וההודעה על כך מוטלים על השר, כמפורט בסעיף 6 לחוק. עד לשנת 1988 מונו רק גברים למועצות הדתיות, אך בעקבות בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות, שבו קבע בג"ץ שגם נשים יכולות לכהן כחברות במועצות הדתיות, מונתה לאה שקדיאל כחברה ראשונה במועצה דתית. גם לאחר פסק דין זה, נשים הן מיעוט במועצות הדתיות. בשנת 2004 נבחרה אישה לראשונה לעמוד בראש מועצה דתית בכפר סבא, עורכת הדין סמדר גרוס, בתמיכתו של ראש העיר יהודה בן חמו, אך בעקבות לחצים שהופעלו עליה נאלצה לפרוש כעבור תשעה חודשים.
המועצה הדתית מוסמכת לספק שירותי דת ליהודים ולשם כך היא נדרשת לטפל בחוזים, להחזיק רכוש ולרכוש ציוד. השירותים המסופקים על ידי המועצה הדתית הם בעלי אופי דתי מנהלי, המועצה הדתית אחראית על מתן שירותים אלו ולא על הכרעה הלכתית דתית בקשר אליהם - על המועצה וחבריה לפעול לפי פסיקת הרבנות המקומית והרבנות הראשית לישראל, בכל עניין שבתחום תפקידיה וסמכויותיה של המועצה הדתית.
תקציבה של מועצה דתית מגיע מתקציב המדינה ומתקציב הרשות המקומית. הפיקוח על תקציב זה נעשה בידי רואה חשבון חיצוני.
החוק קובע כי רב עיר יהיה נתון לשיפוטו של בית דין משמעתי, שימונה על ידי מועצת הרבנות הראשית לישראל. רב עיר לא יקבל כל תמורה או טובת הנאה אחרת לבד ממשכורתו בעד טקסי נישואין שערך.
החוק קובע כללים לרכישת חלקת קבר בחיים בבית עלמין שבו רשות מקומית, מועצה דתית או חברה קדישא מטפלת בקבורת נפטרים במסגרת מתן שירותי דת יהודיים. החוק מסמיך את השר לשירותי דת לקבוע כללים למתן שירותים הקשורים להלוויה, לקבורה ולמשפחות אבלות וכן תעריפים לשירותים כאמור ולהקמת מצבות.
תקנות

מכוח החוק הותקנו התקנות הבאות:
תקנות שירותי הדת היהודיים (חברות לענייני קבורה), תשכ״ז–1966.
תקנות שירותי הדת היהודיים (ניהול מועצות), תש״ל–1970.
תקנות שירותי הדת היהודיים (גמלאות לראש רשות) (סדרי קביעת גמלה, מתן הודעות, ביצוע והיוון), תשמ"א-1981.
תקנות שירותי הדת היהודיים (תקציב מועצות דתיות), תשמ"ה-1985.
תקנות שירותי הדת היהודיים (שיפוט משמעתי של רבני עיר), תשנ"ו-1996.
תקנות שירותי הדת היהודיים (מועצת בתי העלמין בתל רגב), תשנ"ח-1998.
תקנות שירותי הדת היהודיים (מועצת בתי העלמין היהודיים בברקת), תשס"ג-2002.
תקנות שירותי הדת היהודיים (בחירות רבני עיר), תשס״ז–2007.
תקנות שירותי הדת היהודיים (אגרות שירותים), התשע״ד–2013.
הערות שוליים

↑  תקנות כנסת ישראל 1927, עדות דתיות, סעיף 26(1), באתר "נבו"
↑  אליעזר דון–יחיא, מוסדות דתיים במערכת הפוליטית: המועצות הדתיות בישראל, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 1988, עמ' 4-3
↑  משה אוסטרובסקי, ארגון היישוב היהודי בארץ–ישראל, הוצאת ראובן מס, התש"ב, עמ' נג-נו
↑  חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים, תש"ט-1949, ס"ח 19 מ-17 באוגוסט 1949
↑  חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים, תש"ט-1949, באתר "נבו"
↑  חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], תשל"א-1971, ס"ח 628 מ-15 ביולי 1971
↑   נעה שפיגל, הכנסת אישרה את החוק שיאפשר למנות רבני ערים בלא הגבלה ולהעלות את שכרם, באתר הארץ, 15 בינואר 2025
↑  רענן בן צור, אשה ראשונה בראש מועצה דתית: "אפעל לקרוב לבבות", באתר ynet, 26 בנובמבר 2004
↑  עירית מירון, "רצו שאהיה מריונטה": מה שבר את מנהלת המועצה הדתית?, באתר nrg‏, 9 במרץ 2011
↑   תקנות שירותי הדת היהודיים (חברות לעניני קבורה), תשכ״ז–1966, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   תקנות שירותי הדת היהודיים (ניהול מועצות), תש״ל–1970, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  תקנות שירותי הדת היהודיים (גמלאות לראש רשות) (סדרי קביעת גמלה, מתן הודעות, ביצוע והיוון), תשמ"א-1981, באתר "נבו"
↑  תקנות שירותי הדת היהודיים (תקציב מועצות דתיות), תשמ"ה-1985, באתר "נבו"
↑  תקנות שירותי הדת היהודיים (שיפוט משמעתי של רבני עיר), תשנ"ו-1996, באתר "נבו"
↑  תקנות שירותי הדת היהודיים (מועצת בתי העלמין בתל רגב), תשנ"ח-1998, באתר "נבו"
↑  תקנות שירותי הדת היהודיים (מועצת בתי העלמין היהודיים בברקת), תשס"ג-2002, באתר "נבו"
↑   תקנות שירותי הדת היהודיים (בחירות רבני עיר), תשס״ז–2007, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   תקנות שירותי הדת היהודיים (אגרות שירותים), התשע״ד–2013, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
האריה שאהב תות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  תרצה אתר
 איורים:  דני קרמן
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  ערבית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  1971 / 2003
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002331308, 002818202, 003527126
גן סיפור "האריה שאהב תות" בחולון
האריה שאהב תות הוא ספר ילדים מאת הסופרת והמשוררת הישראלית תרצה אתר. הסיפור פורסם לראשונה במסגרת ספרה של אתר "יעל מטיילת" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971). בשנת 2003 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד מחדש כספר נפרד, מעוטר באיוריו של הצייר דני קרמן. הספר עובד להצגות ילדים שונות.
ראה אור בתרגום לערבית מאת רג'אא בכריה (رجاء بكرية).
תקציר הסיפור

הסיפור מתמקד באריה המבקש לאכול תותים, ותותים בלבד, אך ביער שבו הוא גר אין תותים. בעוד שאמו הלביאה מנסה לשכנע אותו לאכול מאכלים אחרים, האריה מתעקש לאכול רק תות. כאשר ילדים מטיילים ביער ובאמתחתם תות, מבקש האריה לטעום מהמאכל, אולם הילדים נבהלים ובורחים מהמקום. האריה טועם מהתות שמצא בתיקיהם שנותרו מאחור ואוכל את כל התותים שהם השאירו, כתוצאה מכך הוא החליט שהוא לא אוהב תותים. החוויה משנה את גישתו של האריה ומאותו יום ואילך הוא אוכל בתיאבון את האוכל שנותנת לו אמו.
תקציר הסיפור > העקשנות

הסיפור מצביע על חשיבותה של העקשנות, שהיא תכונה המסייעת בהתמודדות של ילדים עם מצבים שנדרש בהם מאמץ, ומביאה אותם שלא לוותר ולסגת מהפעולה. כן היא מצביעה על התפתחות עצמאית, ופיתוח אישיות אינדיבידואלית, בה הילד מפעיל שיקול דעת אישי ומביע את רצונותיו בנפרד מרצונותיהם של הוריו.
תקציר הסיפור > מוסר השכל

כאשר ילד מתעקש על דבר מה, על אף שההתעקשות יכולה להיות מתסכלת עבור ההורה, יש לאפשר לו להתנסות וללמוד בעצמו ואף בדרך "הקשה", מה הדבר הנכון עבורו. עם זאת, קיימת ביקורת כלפי הספר על כך שהוא מחנך לקונפורמיות, בכך שבסופו של הסיפור האריה "...אוכל רק מה שאמא שלו מכינה ולא רוצה דברים שאין ... והוא כבר לא בוכה ולא מתנהג כמו טיפש".
בנוסף, הסיפור הוא גם תובנה עבור מבוגרים וילדים כאחד, והיא שלפעמים אנחנו רוצים מאוד משהו אבל כשאנחנו מקבלים אותו סוף סוף אז מתגלה לנו שהוא בכלל לא דבר רצוי עבורנו. זוהי תובנה הנוגעת ברבדים העמוקים של הנפש האנושית, בדומה למגע הזהב של המלך מידאס.[דרוש מקור]
ב-28 ביולי 2013 נחנך בחולון גן סיפור "האריה שאהב תות" ובו פסליו של אסף ליפשיץ.
תקציר הסיפור > עיבוד לתיאטרון

הצגת ילדים שעלתה בישראל בהפקת "משגב עורי הפקות" ומבוססת על הספר שכתבה (תרצה אתר). סמדר שיר כתבה את המחזה, הלחין את המוזיקה משה דץ, עיבד מוזיקלית חזי שקד, ביימה מור פרנק, ושיחקו בה צחי נוי/גיל וסרמן, גילי ורנר, קרן ראובן, ונירית אהרוני. ההצגה עלתה על הבמות משנת 2005 ועד 2018.
הצגת ילדים נוספת שעלתה בישראל המבוססת על הספר בכיכובה של מיקי (מיכל מוכתר) בהפקת "משגב עורי הפקות".
הערות שוליים

↑  קרמן סיפר שהיה לו ברור שכפי שתרצה אתר השתעשעה במילה תות, גם אצלו תהיה נוכחות חזקה לפרי הזה (במקום אחד אפילו הדמעות של האריה הן בצורת תותים).
↑  שעת סיפור - האריה שאהב תות, באתר פורטל יפו
↑  למה "האריה שאהב תות" הוא ספר בעייתי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: d37a9c47-6092-4b7f-b2eb-5fd2e179eaf1
עשרה בטבת

ערך זה עוסק ביום צום. אם התכוונתם לתאריך, ראו .
| --- | --- |

 סוג:  צום
 מועד
 תאריך:  י' בטבת
 
ציור מהמאה ה-14, המתאר את הרעב הנוראי בימי המצור:

”טוֹבִים הָיוּ חַלְלֵי-חֶרֶב מֵחַלְלֵי רָעָב, שֶׁהֵם יָזֻבוּ מְדֻקָּרִים מִתְּנוּבֹת שָׂדָי. יְדֵי נָשִׁים רַחֲמָנִיּוֹת בִּשְּׁלוּ יַלְדֵיהֶן, הָיוּ לְבָרוֹת לָמוֹ בְּשֶׁבֶר בַּת-עַמִּי.”
עשרה בטבת הוא יום תענית קבוע בתאריך י' בטבת, אחד מארבע תעניות קבועות מדי שנה לזכר חורבן בית המקדש. ביום זה, בשנת 588 לפני הספירה, הטיל נבוכדנצר מלך בבל מצור על ירושלים. המצור הסתיים כעבור שנה ושישה חודשים, בט' בתמוז (או בי"ז בתמוז), כאשר נפרצו חומות ירושלים. תקופת המצור מתוארת במקורות כזמן של סבל אכזרי וחסר תקדים עבור החברה היהודית. מספר שבועות לאחר פריצת החומות וסיום המצור, בט' באב, נחרב בית המקדש הראשון, תמה ממלכת יהודה והחלה גלות בבל.
בשנת תש"ט (1949) החליטה הרבנות הראשית לישראל לקבוע את י' בטבת גם כיום הקדיש הכללי לזכרם של חללי השואה שיום פטירתם לא נודע.
המצור על ירושלים > הטלת המצור

על פי המסופר בתנ"ך, בספר מלכים ובספר ירמיהו, המצור על ירושלים הֵחֵל בעשרה בטבת, בשנה התשיעית של מלכות צדקיהו. על פי הכרונולוגיה המקובלת, היה זה בשנת 588 לפנה"ס. על פי הכרונולוגיה המסורתית, היה זה בחודש ינואר, 424 לפנה"ס, שנת ג'של"ז. בתנ"ך האירוע מתואר כמתרחש "בחודש העשירי בעשור לחודש" מכיוון שבימי המקרא מנו את חודשי השנה החל מחודש ניסן, כך שטבת היה החודש העשירי.
בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי, בֶּעָשׂוֹר לַחֹדֶשׁ, בָּא נְבֻכַדְנֶאצַּר מֶלֶךְ בָּבֶל, הוּא וְכָל חֵילוֹ, עַל יְרוּשָלַיִם וַיִּחַן עָלֶיהָ וַיִּבְנוּ עָלֶיהָ דָּיֵק (מגדל) סָבִיב. וַתָּבֹא הָעִיר בַּמָּצוֹר.... וַיֶּחֱזַק הָרָעָב בָּעִיר וְלֹא הָיָה לֶחֶם לְעַם הָאָרֶץ.
באותו יום חווה הנביא יחזקאל התגלות נבואית שבה נודע לו על שהתרחש בירושלים. יחזקאל צווה לסמן את התאריך עשרה בטבת, ולמסור לעם משל שבו ירושלים ("עיר הדמים") היא סיר מים רותחים ואנשיה הם נתחי בשר. הנבואה מובאת להלן בקיצור:
וַיְהִי דְבַר יְהוָה אֵלַי בַּשָּׁנָה הַתְּשִׁיעִית בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי בֶּעָשׂוֹר לַחֹדֶשׁ לֵאמֹר. בֶּן אָדָם, כְּתָב לְךָ אֶת שֵׁם הַיּוֹם אֶת עֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה, סָמַךְ מֶלֶךְ בָּבֶל אֶל יְרוּשָׁלַ͏ִם בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה. וּמְשֹׁל אֶל בֵּית הַמֶּרִי מָשָׁל... שְׁפֹת הַסִּיר, שְׁפֹת וְגַם יְצֹק בּוֹ מָיִם. אֱסֹף נְתָחֶיהָ אֵלֶיהָ... לִנְקֹם נָקָם, נָתַתִּי אֶת דָּמָהּ עַל צְחִיחַ סָלַע לְבִלְתִּי הִכָּסוֹת... הַרְבֵּה הָעֵצִים, הַדְלֵק הָאֵשׁ... יַעַן טִהַרְתִּיךְ וְלֹא טָהַרְתְּ מִטֻּמְאָתֵךְ, לֹא תִטְהֲרִי עוֹד עַד הֲנִיחִי אֶת חֲמָתִי בָּךְ... כִּדְרָכַיִךְ וְכַעֲלִילוֹתַיִךְ שְׁפָטוּךְ... בֶּן אָדָם, הִנְנִי לֹקֵחַ מִמְּךָ אֶת מַחְמַד עֵינֶיךָ בְּמַגֵּפָה... אֵבֶל לֹא תַעֲשֶׂה, פְאֵרְךָ חֲבוֹשׁ עָלֶיךָ וּנְעָלֶיךָ תָּשִׂים בְּרַגְלֶיךָ... הִנְנִי מְחַלֵּל אֶת מִקְדָּשִׁי, גְּאוֹן עֻזְּכֶם, מַחְמַד עֵינֵיכֶם וּמַחְמַל נַפְשְׁכֶם, וּבְנֵיכֶם וּבְנוֹתֵיכֶם אֲשֶׁר עֲזַבְתֶּם בַּחֶרֶב יִפֹּלוּ... לֹא תִסְפְּדוּ וְלֹא תִבְכּוּ, וּנְמַקֹּתֶם בַּעֲו‍ֹנֹתֵיכֶם וּנְהַמְתֶּם אִישׁ אֶל אָחִיו... וְאַתָּה, בֶן אָדָם, הֲלוֹא בְּיוֹם קַחְתִּי מֵהֶם אֶת מָעוּזָּם, מְשׂוֹשׂ תִּפְאַרְתָּם, אֶת מַחְמַד עֵינֵיהֶם וְאֶת מַשָּׂא נַפְשָׁם, בְּנֵיהֶם וּבְנוֹתֵיהֶם... וּתְדַבֵּר וְלֹא תֵאָלֵם עוֹד...
על פי המסופר בספר ירמיהו, המצור נמשך כשנה וחצי, עד להבקעת החומה שהקיפה את העיר בתאריך ט' בתמוז, אחת עשרה שנה למלכות צדקיהו (586 לפנה"ס). כעבור חודש בדיוק, בט' באב, החריבו הבבלים את בית המקדש שבירושלים.
המצור על ירושלים > צום העשירי

בעקבות חורבן בית המקדש נקבעו ארבעה צומות, שעליהם נאמר בנבואה לעתיד לבוא:
כֹּה אָמַר ה' צְבָאוֹת: צוֹם הָרְבִיעִי וְצוֹם הַחֲמִישִׁי וְצוֹם הַשְּׁבִיעִי וְצוֹם הָעֲשִׂירִי – יִהְיֶה לְבֵית יְהוּדָה לְשָׂשׂוֹן וּלְשִׂמְחָה וּלְמֹעֲדִים טוֹבִים.
"צום הרביעי" הוא תענית שבעה עשר בתמוז על כיבוש העיר; "צום החמישי" הוא תענית תשעה באב על חורבן בית המקדש; ו"צום השביעי" הוא צום גדליה בחודש תשרי על אובדן שארית הפליטה לאחר החורבן. לגבי "צום העשירי" נאמרו בתוספתא שתי פרשנויות שונות: לדעת רבי עקיבא הכוונה לעשרה בטבת, שבו החל המצור; לדעת רבי שמעון "צום העשירי" מוזכר אחרון בפסוק מכיוון שהוא מציין אירוע מאוחר יותר, שאותו מזהה רבי שמעון עם הגעת הידיעה על החורבן לבבל בתאריך ה' בטבת, כפי שמתואר בספר יחזקאל:
וַיְהִי בִּשְׁתֵּי עֶשְׂרֵה שָׁנָה – בָּעֲשִׂרִי, בַּחֲמִשָּׁה לַחֹדֶשׁ – לְגָלוּתֵנוּ, בָּא אֵלַי הַפָּלִיט מִירוּשָׁלַיִם לֵאמֹר: הֻכְּתָה הָעִיר.
יום הקדיש הכללי

בי"ב בכסלו תש"ט (14 בדצמבר 1948) החליטה הרבנות הראשית לישראל שמעתה ואילך יום עשרה בטבת בכל שנה יהיה גם "יום הקדיש הכללי". יום זה נועד לאפשר לקרובי הנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע לנהוג במנהגי יום היארצייט של הנפטרים: להדליק נרות נשמה, לומר קדיש וללמוד משניות לעילוי נשמות הנספים. על פי תקנת הרבנות הראשית, אומרים בבתי הכנסת את תפילת אל מלא רחמים לזכר חללי השואה, לאחר קריאת התורה שבתפילת שחרית. בנוסף לכך, קבעו שכל יתום מאב או מאם יאמר ביום זה קדיש יתום לזכר הנספים בשואה שלא נשאר שריד ממשפחתם, ולכן אין מי שיאמר אחריהם קדיש.
החלטה זו של הרבנות הראשית באה בעקבות התנגדותם הנחרצת של הרבנים החרדיים המרכזיים לקבוע יום תענית נפרד לזכר השואה. גם החלטת הפשרה הזו לציין את זכר השואה במסגרת התענית הקיימת בעשרה בטבת, לא התמסדה באופן משמעותי בציבור החרדי. שנתיים לאחר החלטה זו, כשקבעה הכנסת תאריך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, פעלו נציגי הציונות הדתית למען בחירת התאריך של עשרה בטבת. גם לאחר שעמדתם לא התקבלה, לא הסכימה הרבנות הראשית לבטל את ציון יום עשרה בטבת כיום הקדיש הכללי, והממסד הדתי המשיך לפעול למען חיזוק יום הזיכרון בעשרה בטבת. עם השנים הפך יום הקדיש הכללי ליום שמצוין בעיקר על ידי הציונות הדתית.
הלכות הצום

כמו שבעה עשר בתמוז וצום גדליה, שני ימי צום נוספים לזכר החורבן, גם בתענית עשרה בטבת אסורים רק אכילה ושתייה, בניגוד לתשעה באב ויום הכיפורים, שבהם קיימים איסורים נוספים. צום עשרה בטבת נמשך מעלות השחר ועד הערב, אך מכיוון שהוא חל בחורף בחצי הצפוני של כדור הארץ, הוא קצר יחסית.
על פי הלוח העברי הנוהג כיום, עשרה בטבת הוא היחיד מבין התעניות שיכול לחול ביום שישי, והדבר קורה בכ-20.1% מהשנים (בשנים מסוג השא, השג, זחא, זחג). כאשר התענית חלה ביום שישי, יש דעות בתנאים ובראשונים שהתענית מסתיימת מעט לפני כניסת השבת, מספיק זמן לאכילה ושתייה בנחת, כדי "שלא יכנס לשבת כשהוא מעונה". בפועל מקובל לנהוג כדעות החולקות ואוסרות לסיים את התענית לפני צאת הכוכבים.
על פי הלוח העברי הנוהג כיום, התאריך י' בטבת לא יכול לחול ביום שבת עצמו. עם זאת, האבודרהם כתב בשם תשובות הגאונים שבניגוד לכל שאר הצומות שחיובם מדרבנן, אילו עשרה בטבת היה חל בשבת, התענית הייתה דוחה את השבת ולא נדחית ליום אחר. טעמו של האבודרהם הוא פסוק ביחזקאל בו נאמר לגבי עשרה בטבת הביטוי "עצם היום הזה", כפי שנאמר בתורה לגבי יום הכיפורים שדוחה שבת. לעומת זאת, הרמב"ם ורש"י כתבו שהתענית נדחית כשאר התעניות. רבי יוסף קארו כתב בבית יוסף על דברי האבודרהם האלו: "לא ידעתי מניין לו זה".