stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוחמד ולד בילאל
הערות שוליים

↑  John Paul Ging, Mauritanian Prime Minister replaced amid investigation into alleged corruption, africanews.com, 7 אוגוסט 2020, africanews.com,, 7 אוגוסט 2020
↑  الشيخ محمد حرمه - אל-שיח' מוחמד חרמה,, محمد ولد بلال.. مهندس المياه الذي كُلف بتشكيل الحكومة - מוחמד ולד בילאל...מהנדס המים שהופקד על הרכבת הממשלה,, saharamedias, 6 באוגוסט 2020
↑  , , Veteran administrator Mohamed Ould Bilal named Mauritania's new PM,, reuters, 6 אוגוסט 2020
↑  , [Formation d’un nouveau gouvernement mauritanien (בצרפתית), Agence Mauritaneunne D'information, 9 אוגוסט 2020
↑  , Remaniement partiel du gouvernement, AMI, 26 ספטמבר 2022
↑  , الحكومة الجديدة: غير ثلثها وحضر النواب مع تبادل وهيكلة محدودة, alakhbar, 4 יולי 2023
מחוך

מחוך משנת 1908, בקטלוג אופנה פריזאי
פרסומת למחוך לגברים
הדוכסית יליזבתה פיודורובנה עוטה מחוך
צילום רנטגן של אישה במחוך לבחינת השפעתו על הגוף
מחוך (בלועזית: Corset, "קורסה" או "קורסט" – במקור צורת הקטנה של cors, שפירושו "גוף" בצרפתית עתיקה) הוא פריט הלבשה תחתונה עשוי מחומר קשיח, אשר נקשר סביב הבטן והגב. ישנם שני סוגי מחוכים: מחוך אופנתי ומחוך רפואי.
בעבר המחוך האופנתי שימש כפריט אופנה ודרך לעצב את הגוף בדומה למטרות הדיאטה בימינו. בעזרת לבישה יום יומית של מחוך ניתן להצר את המתניים ולהקטין את הקיבולת של הקיבה בדומה לתוצאות ניתוח הצרת קיבה. בשל היות המחוך האופנתי פריט אופנה, הוא החליף במהלך השנים את צורתו וגזרתו. עם התקדמות הטכניקה, התפתחו גם טכניקות הקשירה של המחוך. המחוכים המודרניים נקראים "מחטבים".
המחוך הרפואי עוצב כדי לסייע בשיקום לקויות יציבה הנובעות מבעיות בעמוד השדרה כגון עקמת.
המחוך האופנתי > תולדות המחוך האופנתי

המחוכים הראשונים היו פשוטים והתפתחו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-16, והיו למעשה גרסה מוקשחת של פרטי לבוש נשיים אחרים. על קיומם של מחוכים לפני שנת 1562 ניתן ללמוד רק מציורים, שבהם החל משנת 1530 לערך מוצגות נשים לבושות שמלות עם חזה שטוח ועם פלג עליון בצורת חרוט, שייתכנו רק בעזרת מחוך. המחוך הממשי העתיק ביותר שהשתמר הוא מקברה של אלאונורה די טולדו (לבית מדיצ'י), שמתה בשנת 1562.
לבוש חצר המלוכה הספרדי, שהיה לאופנתי בכל אירופה בשנת 1600 לערך, חייב שימוש במחוך שעיצב את הגוף בצורת חרוט ושיטח את החזה. בשנת 1640 לערך התפתח ממנו מחוך אחר, גם הוא בצורת חרוט, אלא שבמקום להשטיח את החזה, הוא דחף אותו כלפי מעלה. צורת מחוך זו נשמרה בשינויים קטנים עד לתקופת המהפכה הצרפתית.
עד תחילת המאה ה-20 שימשה עצם לווייתן (חומר המופק ממזיפות לווייתנאים ממשפחת לווייתני המזיפות) כחומר ההקשחה העיקרי של מחוכים, אף שבשלהי המאה התשע עשרה בייצור המחוכים נעשה שימוש גם מתכת וחלקי קרן.
באופנה של תקופת המהפכה הצרפתית והקיסרות הראשונה, ולאחר מכן באופנת הבידרמאייר המוקדמת, לא היו המחוכים פריטי חובה. רק החל משנת 1840 לערך הפכו שוב לצו האופנה. תחת זאת, נהגו דווקא גברים ללבוש מחוכים בשנים 1820–1850 לערך, בהשפעת אופנת הדנדיזם. בשנים אלה גם הונהגו שכלולים טכניים שונים במחוך, כמו סוגר קדמי מבוסס קרס וחלקי חיבור ממתכת.
בשנים 1840 עד 1870 התפתחה צורת "שעון החול" הנחשבת עד היום לצורה הקלאסית למחוכים: היקף רחב יותר של האגן והחזה, והיקף מזערי של המותן. עד לשנים 1870–1875 הלכו המחוכים והתארכו כלפי מטה וכיסו את הבטן התחתונה ואת הירכיים. בשנות התשעים של המאה ה-19 הכתיבה האופנה היקף מותניים צר במיוחד.
עם התעצמות התנועת לשוויון הזכויות לנשים. במחצית המאה ה-19 נעשו ניסיונות ראשונים לעצב אופנה נשית נטולת מחוך ("אופנת אמיליה בלומר"), אבל רק במאה הבאה צברה הרפורמה באופנת הנשים אהדה משמעותית, בהשפעת מעצבים מזרם היוגנדשטיל. ובכל זאת, עד שנת 1910 לערך עוד היו "שמלות הרפורמה" דמויות שק, משל אין דרך לעצב בגדי נשים אלגנטיים ללא מחוך. רק בהשפעתם של אמני האר דקו, ובעיקר פול פווארה (Poiret), נוצרה אופנה אלגנטית לנשים ללא שימוש במחוך.
במפנה המאה העשרים התפתחה צורה חדשה למחוך: צורת ה-S, שדחקה פנימה את הבטן והבליטה את החזה, ובכך גרמה יציבה לא טבעית. בשנת 1910 לערך הוחלפה צורת מחוך זו במחוכים שנלבשו רק עד מתחת לחזה. בשנים 1913–1915, עם התגברות התנועה הפמניסיטית וההשתלבות הגוברת של נשים בשוק העבודה בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה, יצאו המחוכים כליל מן האופנה. את מקומם תפסו, עד לשנות השישים של המאה העשרים, הביריות.
המחוך האופנתי > השלכות בריאותיות של המחוך האופנתי

במשך שנים רבות הייתה ביקורת רפואית רבה על ההשלכות הבריאותיות של המחוך. כבר במאה ה-18 הזהירו רופאים מפני שלל השפעות מזיקות כגון התמכרות, היסטריה, נימפומניה, בעיות פוריות ובעיות עצביות שונות ההביקורת הנפוצה ביותר כנגד המחוך הייתה פגיעה באיברים הפנימיים וגרימת עיוותים בעמוד השדרה שגרמו למחלות כגון עקמת, עם זאת למרות שהמחוך נלבש בתדירות יום יומית בידי רוב נשות המעמד הגבוה של המאה ה-18 וה-19 לא נמצאו עדויות לפגיעות כאלו בשלד..
ההשפעה היחידה שנמצאה בשלדי נשים מהתקופה הם שינויים אסתטיים בצלעות שכנראה נגרמו כתוצאה מלבישת מחוך בגיל צעיר מאוד לפני שהשלד סיים להתעצב. האנתרפולוגית רבקה גיבסון שחקרה את הנושא גילתה שאצל נשים מהתקופה צלעות עגולות יותר מהממוצע בימינו, צורה זו יוצרת מראה של שעון חול בעל מתניים צרים שנחשב רצוי אצל קובעי צו האופנה של התקופה. מלבד השינויים האסתטיים לא נמצאו בעיות בריאותיות והמחקר אף מצביע שתוחלת החיים הממוצעת של נשים אלו הייתה גבוהה יותר מהממוצע לתקופה..
המחקר המקיף ביותר בעת המודרנית על ההשפעות הבריאותיות של המחוך נערך על ידי ואלרי סטיל, היסטוריונית אופנה, שפרסמה את ממצאי בספר "The Corset: A Cultural History" בהוצאת אוניברסיטת ייל, בספר זה הפריכה אמונות על היותו של המחוך פריט לבוש מסוכן לבריאות שמטרתו הייתה דיכוי נשים ומצאה כי בניגוד למוסכמות הישנות למרות שמחוכים המהודקים בחוזקה ומגבילים את תנועת הגוף הם אינם גורמים לנזק גופני. בעזרתם של רופאים, היא הוכיחה כי הטענות בדבר נזקים גופניים הנגרמים מלבישת המחוך היו מבוססות על מיתוסים וידע רפואי מוגבל, המחלות המתוארות היו קרוב לוודאי תוצאה של היגיינה נמוכה ותזונה לקויה. כדי לחשוף את ההשפעה על האיברים הפנימיים ביצעה וואלרי סטיל סריקות CT לקתי ג'ונג, דוגמנית מחוכים שהצרה את היקף המתניים באופן קיצוני ל-38 ס"מ, ומצאה שאף על המחוך הקיצוני דחיקת האיברים הפנימיים לא הייתה דרמטית כמצופה. למעשה האיברים נדחקו פחות מאשר המתרחש בזמן ההיריון.
ההשפעות הבריאותיות היחידות שהתגלו כנכונות הן צמצום קיבולת הקיבה, תופעה שנחשבה רצויה, וצמצום קיבולת הריאות ב-10% עד 25% מאחר שהמחוך ההדוק מונע מריאות להתנפח לגודלם המלא. השפעות אלו חולפות ברגע שהמחוך מוסר.
המחוך האופנתי > המחוך האופנתי מאז שנות העשרים

משנות העשרים של המאה העשרים ננטש המחוך האופנתי הקשיח שמשנה את צורת הגוף. המחוכים היו עשויים מחומר אלסטי ונועדו לשטח את הבטן ולהסתיר קפלי שומן. מהמאה ה-21 המחוכים מסוג זה שינו את שמם ל"מחטבים". מחוכים קשיחים נלבשו כפריט אופנה סקסי  באופנה הגותית או בסצנה הסאדו-מזוכיסטית. בשנות התשעים הופיע שוב המחוך באופנת העלית של מעצבים מסוימים.
שמלות כלה ושמלות ערב מהודרות מעוצבות לעיתים משני חלקים - חצאית נפוחה וחלק עליון בעיצוב דמוי מחוך, הנרכס או נשרך מאחור. עיצוב זה נועד לרוב לשמלות במראה "סטרפלס" - ללא כתפיות או שרוולים. כיום המחטב, הקליל יותר מחליף את המחוך הכבד, בכל הקשור לאמצעי חיצוני לעיצוב הגזרה.
המחוך הרפואי

המחוך הרפואי הוא אמצעי טכנולוגיה שיקומית שעוצב כדי לסייע בשיקום לקויות יציבה הנובעות בעיה בעמוד השידרה כגון עקמת וכאבי גב תחתון. למחוכים שונים יש פעולות שונות. המחוך יכול להקשות על תנועות לא מומלצות, להפעיל לחץ עדין על הגב כדי ליישרו (בדומה לטיפול אורטודנטי ליישור השיניים) או למתוח את הגב כדי להרפות לחצים ולאפשר לחוליות לתפוס את מקומן הטבעי בעזרת לחץ השרירים.
מחוך שתפקידו להקשות על תנועות לא מומלצות של הגב עשוי להינתן כדי לזרז את החלמתן של פציעות מאמץ חוזרני כגון פריצת דיסק. מחוך כזה עשוי להקשות על בעליו הרמה של חפצים תוך כיפוף הגב ולהרגיל את בעליו לכופף את הברכיים במקום את הגב במקרים כאלה.
חלק מהידע הטכנולוגי המאפשר את הכנתם של המחוכים הרפואיים הצטבר בתעשיית המחוכים האופנתיים. אולם, אחד האתגרים בעיצוב המחוך הרפואי הוא יצירת מראה השונה באופן מובהק מזה של המחוך האופנתי, המזוהה עם חובבי המין הפטישי. זאת משום שמחוך רפואי הדומה למחוך אופנתי עלול להרתיע את המטופל או להביך אותו בפני זולתו במקרה שהוא מתגלה.
ראו גם

חזייה
עקמת
כריכת רגליים
לקריאה נוספת

Fontanel, Béatrice. Support and Seduction: A history of corsets and bras. New York: Harry N. Adams, 1997
Junker, Almut, und Eva Stille. Dessous : Zur Geschichte der Unterwäsche 1700-1960. Frankfurt: Historisches Museum, 1991
Waugh, Nora. Corsets and Crinolines. New York: Routledge, 1996.
הערות שוליים

↑  https://www.researchgate.net/publication/236707278_The_Corset_A_Cultural_History_review The [Corset: A Cultural History (review)]
↑  Talk - Valerie Steele: The Corset - Fashioning the Body דקה 8:00
↑  Effects of Long Term Corseting on the Female Skeleton: A Preliminary Morphological Examination/2e7393a117ff5aca16f1671959fea8ff92e3709a Rebecca Gibson, 2015
↑  קישור לספרה של וואלרי סטיל
↑  Stud Health Technol Inform. 2002;88:222-5.Adolescent idiopathic scoliosis: is the search for aetiology constrained by the orthosis? Goldberg CJ, Moore DP, Fogarty EE, Dowling FE.
↑  Cochrane Database Syst Rev. 2004;(1):CD000447. Spinal manipulative therapy for low back pain. Assendelft WJ, Morton SC, Yu EI, Suttorp MJ, Shekelle PG.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567880205171  GND: 4165357-9  LCCN: sh85033068 
פרסומת למחוכים, 1936
מד תאוצה

מד תאוצה (באנגלית: Accelerometer) הוא חיישן המשמש למדידת תאוצה קוויות.
מד תאוצה מספק את התאוצה אותה הוא חש בציר מסוים.
שילוב של שניים או שלושה מדי תאוצה באותה מערכת מאפשר מדידת התאוצה בשלוש דרגות חופש (שלושה צירים שונים).
המדיד משמש בתחומים רבים במדע ובתעשייה. מדי תאוצה רגישים במיוחד נמצאים במערכות ניווט אינרצאליות המשמשות מערכות אמל"ח, צוללות.
מד התאוצה מודד את התאוצה האינרציאלית בהתאם לחוק הראשון של ניוטון ללא השפעת כוח הכובד. בהתאם בנפילה חופשית ימדוד תאוצה אפס על אף שיאיץ כלפי הקרקע. וכאשר מד התאוצה נמצא במנוחה על פני השטח של כדור הארץ כאשר ציר המדידה מאונך לקרקע, ימדוד את בקירוב את הערך 9.81 (מטר לשנייה בריבוע) השווה בערכו לתאוצת כוח הכובד אך בכיוון הנגדי. הערך ימדד כתוצאה כוח נורמלי הפועל מהקרקע ומגיב לכח הכובד.
תיאור המנגנון

מנגנון מדידת התאוצה מושתת על עקרונות החוק השלישי של ניוטון.
נדמה את מד התאוצה לגוף המחובר בקפיץ. כאשר הגוף יאיץ לכיוון מסוים, הקפיץ ימתח בכיוון ההפוך באופן יחסי לתאוצה (על פי חוק הוק). את מרחק מתיחת הקפיץ ניתן למדוד (אורך הקפיץ אחרי המתיחה פחות אורך הקפיץ במצב רפוי) ולהמיר לגודל התאוצה שהקפיץ חווה בציר זה.
מדי תאוצה כיום אינם מבוססים קפיץ או מטוטלת אלא מבוססים על רכיבים אלקטרוניים זעירים ושימוש בהשפעות פיאזואלקטריות. עם זאת, עקרון פעולתם דומה: תנועה של גביש או נוזל ומדידת האפקט החשמלי הנוצר - עליה או ירידה במוליכות החשמלית, בזרם החשמלי או במתח החשמלי - באופן יחסי לתאוצה. מדי תאוצה מזעריים משתמשים בטכנולוגיית MEMS.
מדי תאוצה יכולים להפיק מדידה ישירה של תאוצה או מדידות תוספת (Increment) מהירות אשר מהווה אינטגרל על התאוצה הנמדדת בזמן מסוים, לדוגמה: מד תאוצה המפיק מדידות בתדר 100Hz ומודד את תאוצת הכובד בלבד יפיק מדידות של 9.81m/s² X 1/100s = 0.0981m/s.
שגיאות מדידה

ככל מדיד פיזיקלי, גם מד התאוצה מספק מדידות שאינן מדויקות, דוגמאות לשגיאות מדידים:
שגיאת היסט (Bias) - שגיאה קבועה.
שגיאת קנה מידה (Scale Factor) - שגיאה שתלויה בגודל המדידה. שגיאה זו לא בהכרח סימטרית, כלומר ייתכן הבדל בין שגיאה שמתפתחת כאשר המדידה חיובית לבין כאשר המדידה שלילית.
רגישות לתנאי סביבה - שגיאה שמשתנה בהשפעת הטמפרטורה, הפרעות אלקטרומגנטיות או רעידות בסביבת המדיד
רעש - בדרך כלל, מזכירים רעש לבן בלבד למרות שבמציאות ישנם רעשים נוספים
שגיאות מדידה > מודל מתמטי

את השגיאה לא יודעים לתאר באופן מדויק אך ניתן לספק מודל מקורב לשגיאה, מודל השגיאה הפשוט הוא:
{\tilde {a}}=b+SF\cdot {a}+n(0,\sigma )
שימושים

למדי תאוצה שימושים רבים:
במערכת ניווט אינרציאלית של טילים ומערכות אמל"ח מתקדמות וצוללות - מדידת התאוצה הקווית של גוף, יחד עם הגירוסקופ המודד תאוצה זוויתית.
בטלפונים חכמים - זיהוי הטיית המסך כך שיסובב את המסך בהתאם ויוצג תמיד כלפי המשתמש.
במצלמות דיגיטליות - זיהוי תאוצה המאפשר ייצוב המצלמה ושיפור חדות התמונה.
בסייסמוגרף - מדידת תנודות בקרקע ומאפשר התרעה מפני תופעות טבע הרסניות, כגון רעידות אדמה, גלי צונאמי והתפרצויות געשיות.
חיישן תאונה.
מדידת רעידות במכונות רוטטות.
בשלטים של קונסולת משחקים, כמו ב-Wii.
לקריאה נוספת

Anthony Lawrence, Modern Inertial Technology, 2dn Edition
ראו גם

תאוצה
גירוסקופ
חיישן תאונה
מנגנון הפעולה של מד תאוצה קפיץ
מדחום

מדחום רפואי דיגיטלי
מדי חום שונים
מַדְחוֹם (נכתב גם: מַד־חום ברבים: מדחוּמים) או מד טמפרטורה (בלועזית: תֶרמוֹמטר) הוא מכשיר מדידה המשמש למדידת הטמפרטורה.
אטימולוגיה

המושג הצרפתי "תרמומטר" הופיע לראשונה ב-1624, ב"La Récréation Mathématique" מאת  J. Leurechon שתיאר סקלה של 8 מעלות.
המושג הוא שילוב המילים היווניות θερμός (תרמוס - חום), ו-μέτρον (מטרון - מדידה).
המונח העברי מדחום (הלחם בסיסים של "מד" + "חום") נטבע על ידי המדקדק העברי שמואל שבח קנטורוביץ בשנת תרס"ג. זהו השם הנפוץ בעברית, אך הוא אינו מדויק מבחינה מדעית, משום שמד זה אינו מודד חום (מושג פיזיקלי בתרמודינמיקה המתאר מעבר אנרגיה) אלא טמפרטורה.
היסטוריה

מדענים מסוימים מייחסים את המצאת המדחום להרון מאלכסנדריה, אך התפתחות המדחום היא ארוכת שנים ואין ממציא אחד לו ניתן לייחס את ההמצאה. הרון הבין את העיקרון שלפיו חומרים מסוימים, במיוחד אוויר, מתפשטים ותיאר מערכת המורכבת מצינור סגור המלא חלקית באוויר, כשקצהו שקוע במים. התכווצות והתפשטות האוויר, גרמה לשינוי מיקום המים/אוויר בצינור. מדענים אירופאיים רבים במאה ה-16 ומאה ה-17 ובהם גלילאו גליליי וסנטוריו סנטוריו (אנ') פיתחו מנגנונים שאיפשרו את מדידת חום האוויר לפי רעיון זה. גלילאו גליליי היה הראשון במערב שהגה ושרטט בסוף המאה ה-16 טרמוסקופ המבוסס על עקרון השפעת שינוי הטמפרטורה על צפיפות החומר.
מכשירים אלו היו ברומטרים, כלומר רגישים לשינוי לחץ אטמוספירי. ב-1629, יוסף שלמה דלמדיגו, תלמידם של גלילאו וסנטוריו, פרסם איור של מד טמפרטורה, המורכב משפופרת זכוכית בעלת גולת זכוכית מלאה אוויר שהקצה הפתוח שלה היה משוקע במים. עם שינוי הטמפרטורה השתנה נפח האוויר שבתוך הגולה וגרם לעליית פני המים בשפופרת, או לירידתם.
ב-1654, הרכיב פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, את המכשיר, המדחום הראשון בצורתו המודרנית, המבוסס על התפשטות נוזל ולא מושפע משינוי לחץ אוויר.
בתחילה, כל מד היה שונה משום שלא הייתה סקלה אחידה למדידה. ב-1665, כריסטיאן הויגנס הציע מדידה על פי נקודת התכה והרתיחה של מים, אייזק ניוטון הציע סולם של 12 מעלות בין נקודת ההמסה של קרח וטמפרטורת הגוף.
ב-1714, דניאל פרנהייט, המציא את המדחום המדויק האמין הראשון, מבוסס כספית במקום תערובות מים ואלכוהול. ב-1724, המציא את סולם הטמפרטורה הנושא את שמו ומשמש עד היום (בשינויים קלים). פרנהייט היה ראשון תור המדידה המדויקת כממציא מדחום הכספית (המדחום הפרקטי והמדויק הראשון) וסולם פרנהייט (סולם הטמפרטורה המתוקנן הראשון).
ב-1742 אנדרס צלזיוס, המציא את סולם צלזיוס, כסקלה של 100 מעלות מ-0 בנקודת רתיחת המים, ו-100 מעלות בנקודת הקפאון. הסולם הנושא את שמו היום, משתמש בנקודות הפוכות.
הרמן בוהרהב (אנ')‏(1738-1668) היה הרופא הראשון שהשתמש במדחום לבדיקה קלינית. ב-1866 סר תומאס קליפורד אלבוט (אנ') המציא מדחום רפואי שקיצר את זמן המדידה מ-20 ל-5 דקות.
ב-1999, המציא פרנצ'סקו פומפיי מדחום למדידה ברקה, המדחום הלא-פולשני הראשון, שאפשר מדידה תוך שתי שניות.
מד טמפרטורה מבוסס נוזל

מד טמפרטורה נפוץ מורכב מכלי זכוכית מוארך, שבתוכו צינורית המכילה נוזל בחלק רחב יותר בקצה. הקצה המורחב נמצא במגע ישיר עם כלי הזכוכית החיצוני, דרכו מתבצע מעבר חום מן הסביבה.
בין הצינורית לבין כלי הזכוכית קיים ריק באופן אידיאלי, ובפועל קיים שם אוויר דליל מאוד. דלילות האוויר בתווך זה מבודדת את הצינורית מן הסביבה שבה היא נמצאת. כאשר הטמפרטורה של הקצה המורחב עולה, הנוזל מתחמם, מתפשט ועולה בצינורית.
הטמפרטורה נקראת על סולם הטמפרטורה הסמוך לצינורית, לפי המרחק אליו התפשט הנוזל. בזכות בידודה של הצינורית ניתן לומר שהטמפרטורה המוצגת מושפעת רק מהטמפרטורה שבה נתון קצה המדחום, ולא מהטמפרטורה של סביבת הכלי כולו.
במדידת חום גוף וטמפרטורת סביבה משתמשים לעיתים קרובות במדחום מבוסס נוזל.
מד טמפרטורה מבוסס נוזל > מד טמפרטורה - כספית

מד טמפרטורה מבוסס נוזל, שהנוזל שבו הוא המתכת כספית. הכספית נוזלית בתחום הטמפרטורות שבין 39°C- ל-357°C, ולכן מאפשרת למדוד טווח רחב של טמפרטורות. מדחום זה מסוכן בהישברו בגלל רעילות הכספית ובגלל מתח הפנים הגבוה שלה, הגורם לנוזל להתאגד בכדוריות הנראות לילד כמאכל.
מד טמפרטורה מבוסס נוזל > מד טמפרטורה - גליום

מד טמפרטורה המכיל סגסוגת של גליום אינדיום ובדיל. סגסוגת הקרויה בשם המסחרי גלינסטאן, צבעה כסוף, והיא מתנזלת בטמפרטורה של 19°C-, ולפיכך מתאימה למדידת טמפרטורות לצורכי רפואה. מד חום זה מהווה תחליף למד טמפרטורה המכיל כספית.
מד טמפרטורה מבוסס נוזל > מד טמפרטורה - אלכוהול

מד טמפרטורה מבוסס נוזל המכיל אתנול צבוע באדום או בכחול ולעיתים רחוקות יחסית משתמשים גם בצבע ירוק, כדי שקל יהיה להבחין בעלייתו בצינורית. האתנול נוזלי בתחום טמפרטורות של 115°C- עד 78°C.
מד טמפרטורה מבוסס נוזל > מדידת חום גוף באמצעות מד טמפרטורה מבוסס נוזל

כדי למדוד את טמפרטורת הגוף מוכנס חלק מהמדחום לתוך הגוף, והנוזל שבו מובא לטמפרטורת הגוף. טרם השימוש במדחום מומלץ לחטאו. המדחום מנוער קלות כאשר הקצה המכיל את הנוזל מופנה כלפי חוץ, כדי לגרום לנוזל להתרכז בנקודת האגירה שלו. המדידה מסתיימת כאשר הנוזל מפסיק לשנות את החיווי.
מדידת חום רקטלית: קצה המדחום מוכנס לפי הטבעת. מדידה זו משמשת למדידת חום לבעלי חיים ולתינוקות. מדידה זו היא המדויקת ביותר, לכן היא משמשת לעיתים גם למדידת חומם של מבוגרים במצב בו דיוק המדידה חשוב מאוד. גם כאשר האדם מחוסר הכרה ויש למדוד לו חום (במצב של היפותרמיה – תת-חום, למשל, לא ניתן למדוד חום בפה ומודדים חום בפי הטבעת).
מדידת חום בבית השחי: קצה המדחום מוצמד לעור בנקודה הגבוהה ביותר בבית השחי, והזרוע מוצמדת לגוף כך שהמדחום "נאטם". מדידה זו פחות מדויקת, היא נמוכה בממוצע בחצי מעלת צלזיוס ממדידה רקטלית. יתרונה בכך שהיא אינה מסבה אי נוחות.
מדידת חום בפה: המדחום ממוקם מתחת ללשון והפה מושאר סגור עד לגמר המדידה. שיטה זו אינה מדויקת אך מקובלת בבתי החולים. שיטה זו אינה יעילה זמן קצר אחרי אכילה או שתייה של מזון חם או קר, שכן זה משנה את טמפרטורת חלל הפה.
צמד תרמי

מדחום מתקדם יותר מבוסס על צמד תרמי, שהוא בעצם התקן חשמלי. התקן חשמלי זה, שיש בו דמיון לדיודה חשמלית, מבוסס על מגע בין שתי מתכות בעלות פונקציית עבודה שונה. בהתקן כזה נבנה מתח פנימי התלוי בטמפרטורה. המתח אמנם מאוד נמוך, אך האלקטרוניקה המודרנית מספקת פתרונות סבירים להגברתו, והמרתו לספרות קריאות. לצמד התרמי יתרון של טווח מאוד רחב של טמפרטורות, אך הצורך בהגברה מוביל לאי-דיוק (או עלות גבוהה לצורך קבלת דיוק טוב).
מד טמפרטורה תת-אדום

מד טמפרטורה יותר מורכב טכנולוגית, שנועד למדידת חום מהירה, מיישם חישת חום על בסיס קרינת תת-אדום (אינפרא-אדום). הוא מבוסס על תופעת קרינת גוף שחור, שהתגלתה בראשית חקר הפיזיקה הקוונטית. בטווח הטמפרטורות שבו אנו חיים, כל גוף קורן בתחום התת-אדום בהתפלגות טמפרטורה אופיינית שלו.[דרושה הבהרה] גלאי תת-אדום מודד את הקרינה ובהתאם להתפלגות מוערכת הטמפרטורה. דיוק המכשור מושפע ממרחק המדידה.
שיטת מדידה אחת מתבססת על מדידה דרך האוזן ובשיטה אחרת המדידה מתבצעת על גבי המצח. כן קיימים פתרונות לאומדן חום באמצעות מצלמה תרמית. הפתרונות אמנם יקרים, אך מקלים את פעולת מדידת החום הן מבחינת זמן התגובה והן מבחינת קלות התפעול. כך למשל ניתן למדוד טמפרטורה לתינוקות ולילדים אשר אינם תמיד משתפים פעולה, או למדוד מספר רב של אנשים בלי לחטא שוב ושוב את המכשיר.
מד טמפרטורה גביש נוזלי

המד טמפרטורה מבוסס גביש נוזלי המשנה את צבעו כתלות בטמפרטורה. יתרונו בכך שהוא דורש הצמדה בלבד (למשל למצח), הוא אינו גורם אי נוחות, וצבעוניותו הופכת אותו לחביב על ילדים. מדחום זה אינו מדויק מאוד, אך דיוקו משתפר ככל שהצמדתו לגוף טובה יותר.
סקאלות למדידת הטמפרטורה

על הסקאלות השונות למדידת הטמפרטורה ראו יחידות מידה לטמפרטורה.
ראו גם

מדחום כספית
הערות שוליים

↑  מַדְחֹם, באתר האקדמיה ללשון העברית
1 2  R.P. Benedict (1984) Fundamentals of Temperature, Pressure, and Flow Measurements, 3rd ed, ISBN 0-471-89383-8 page 4
↑  ראובן סיוון, 'ראשית הרחבת הלשון בימינו', לשוננו לעם לג, א (תשמ"ב), 15
↑  T.D. McGee (1988) Principles and Methods of Temperature Measurement ISBN 0-471-62767-4
↑  R.S. Doak (2005) Galileo: astronomer and physicist ISBN 0-7565-0813-4 p36
↑  Bigotti, Fabrizio (2018). "The Weight of the Air: Santorio's Thermometers and the Early History of Medical Quantification Reconsidered". Journal of Early Modern Studies. 7 (1): 73–103. doi:10.5840/jems2018714. ISSN 2285-6382. PMC 6407691. PMID 30854347.
↑  Adler, Jacob (1997). "J. S. Delmedigo and the Liquid-in-Glass Thermometer". Annals of Science. 54: 293–299. doi:10.1080/00033799700200221.
↑  Tan, S. Y.; Hu, M (2004). "Medicine in Stamps: Hermann Boerhaave (1668 - 1738): 18th Century Teacher Extraordinaire" (PDF). Singapore Medical Journal. Vol. 45, no. 1. pp. 3–5.
↑  Sir Thomas Clifford Allbutt, Encyclopædia Britannica
↑  Exergen Corporation. Exergen.com. Retrieved on 2011-03-30.
↑  Patents By Inventor Francesco Pompei :: Justia Patents. Patents.justia.com. Retrieved on 2011-03-30.
↑  מדידת חום ללא מגע, אתר מדע גדול, בקטנה, 17 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534157305171  BnF: cb12162305w (data)  GND: 4185157-2  LCCN: sh85134802  LNB: 000324864  NARA: 10642328  NKC: ph126586 
חפיץ הממחיש את עקרון הפעולה של מדחום גליליאו, המורה על טמפרטורה הנעה סביב 20 מעלות צלזיוס
מדחומים של 50 מעלות, מתצוגת המאה ה-17 במוזיאון גלילאו באיטליה. נקודות שחורות מייצגות מעלות בודדות ונקודות לבנות מייצגות קפיצות ב-10.
מד טמפרטורה כספית המראה על טמפרטורה של 38.7°C
מדחום אלקטרוני
מד טמפרטורה תת-אדום
מחלף חצוצרה

מחלף חצוצרה הוא סוג של מחלף שנועד לחבר בין שני כבישים מהירים.
שימוש

מחלף חצוצרה מיועד לחיבור בין שני כבישים (בדרך-כלל מהירים), שאינם חוצים אחד את השני, כלומר אחד מהם מסתיים במחלף.
תיאור המבנה

המחלף בנוי משלוש רמפות ולולאה אחת.
לדוגמה: כביש A מתחבר לכביש B שנגמר במחלף.
מכביש A מכיוון אחד יש רמפה שמתחברת לכביש B ורמפה והחיבור ללא רמזורים.
מכביש B יש רמפה לכביש A לכיוון אחד ולכיוון השני - או רמפה או לולאה.
מכיוון נוסף של כביש A יש חיבור לכביש B באמצעות לולאה או רמפה.
דוגמאות

מחלף זכרון יעקב
מחלף רמלה מערב
מחלף משמר הגבול
מחלף עין תות
מחלף תקווה
מחלף חורשים
מחלף קמה
מחלף עד הלום
מחלף משמר הגבול
מחלף חורשים
מחלף עין תות
מחלף רמלה מערב
מחלף תקווה
מחלף קמה
מחלף זכרון יעקב
מוריצגאט

מוריצגאט (בהונגרית: Móricgát) הוא כפר בנפת קישקונמישה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם במוריצגאט אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 705 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 363 תושבים.
על פי עדויות ארכאולוגיות, האזור היה מיושב גם בתקופת הברונזה. אך הכפר מוריצגאט עצמו נפרד מהכפר Jászszentlászló והוקם ככפר נפרד רק בשנת 1993.
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
| יישובים במחוז באץ'-קישקון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז |  קצ'קמט •  באיה |  |
| ערים |  באצ'אלמאש •  דונווצ'ה •  • האיוש Hajós •  איז'אק •  יאנושהלמה •  קלוצ'ה •  קצל •  קרקאג'האזה •  קישקרש •  קישקונפלדיהאזה •  קישקונהלש •  קישקונמאישה •  קונסנטמיקלוש •  לאיושמיז'ה •  מייקוט •  שולט •  שולטוואדקרט •  סבדסאלאש •  טיסקצ'קה •  טומפה Tompa |  |
| כפרים | מדראש • דושנוק • אגשג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קונברץ' • קונסאלאש • ניארלרינץ • לדאנבנה • וארושפלד • אורגוואן • באצ'בוקוד • באצ'סלש • צ'יקריה • קטימאר • קונבאיה • מאטטלקה • טטהאזה • באצ'סנטגיירג' • באטמונושטור • צ'אטאליה • צ'אבוי • דאבוד • דונפלווה • ארשקצ'נאד • ארשקהלמה • פלשסנטאיוואן • גרה • הרצגסאנטו • נג'ברצ'קה • נמשנאדאודבר • שיקשד • סרמלה • ושקוט • אפושטג • דונאג'האזה • קונדץ' • קונפסר • סלקסנטמארטון • צ'ויושפאלוש • טאש • יאסנטלאסלו • קמפץ • מוריצגאט • באצ'בורשוד • באטיה • דראגסל • דונפטאי • דונסנטבנדק |  |
| יישובים בנפת קישקונמישה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קישקונמאישה • צ'ויושפאלוש • יאסנטלאסלו • קמפץ • מוריצגאט • סנק (כפר) Szank |  |
מחויאל

| --- | --- |

 אב:  עירד 
 צאצאים:  מתושאל 
 
מְחוּיָאֵל (או: מְחִיָּיאֵל) הוא דמות מקראית, בנו של עירד ואביו של מתושאל אבי למך. נזכר בספר בראשית (פרק ד') בסדר הדורות של צאצאי קין.
בנוסח שומרון לתורה מופיע השם מחיאל. פרוש השם האל מחייה אותו.
הערות שוליים

1 2  ספר בראשית, פרק ד', פסוק י"ח
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מחראב

מִחְרַ֫אבּ (מערבית: محراب, רבים: محاريب; תעתיק מדויק מנוקד: מִחְרַ֫אבּ, רבים: מַחַארִ֫יבּ) הוא גומחה בקיר מסגד המצביעה על הקיבלה – כיוון הכעבה אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילה. המחראב יוצר את הרושם של דלת או מעבר למכה, או את המעבר (שער) בין העולם הזה לעולם השמיימי. המחראב בדרך כלל מקושט וגודלו אינו קבוע.
מחראבים הופיעו לראשונה בעת שלטון הח'ליפה מבית אומיה וליד הראשון (705–715), כפי שניתן לראות במסגד הגדול של דמשק, במסגד אל-אקצא, בח׳רבת אלמפג׳ר ובמסגד הנביא במדינה. הקיר בו מצוי המחראב נקרא "קיר הקיבלה". המחראבים הראשונים לא אופיינו בצורת גומחה, אלא היוו כינוי כללי למוקד קיר הקיבלה. רק בהמשך התפתח המחראב מוג׳אוואף (مجوف בערבית, "הגומחה החלולה" מילולית).