stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוז ג'ייקובס
פעילות בהדסה > תרומתה למפעל 'עליית הנוער'

במהלך כהונתה של רוז ג'ייקובס כנשיאה באמצע שנות ה-1930, חברות הדסה דחקו בארגון לשנות את המיקוד המרכזי שלו מפרויקטים רפואיים בארץ ישראל, ולקחת חלק פעיל יותר בסיוע ליהודים בגרמניה הנאצית.
ג'ייקובס מתארת שלא יכלה לעמוד מנגד ולא לסייע ליהדות אירופה שנאבקה תחת שלטונו של היטלר, וכאשר נכנסה פעם אחת למשרדי הדסה אמרה:
"אני לא יודעת מה אנו חושבות ולמי אנו שייכות, האם לעם היהודי? האם אנחנו לא חלק ממנו? מה אנו עושות בנוגע לזה?"
במסגרת זו, ג'ייקובס כנשיאת הדסה הובילה את פרויקט 'עליית הנוער' והצילה יותר מ-6,000 בנים ובנות ממדינות בשליטת הנאצים. במסגרת התוכנית שהגתה רחה פריאר, הנוער נשלח לקיבוצים ויישובים, שבהם הנרייטה סאלד הקימה מערכת חינוך ייחודית שכללה רכישת כלים לעבודה ציונות ויהדות, תוך כדי מעורבת אישית שלה בחיי הילדים. ג'ייקובס התרגשה רבות ממבצע החילוץ, והאמינה שפרויקט 'עליית הנוער' יוביל "לחיבור של הדסה עם בעיות של יהודי העולם, ויצירת משולש של חיבורים: אמריקה- אירופה-ארץ ישראל". בזכות פרויקט 'עליית הנוער' משימתה של הדסה בדבר "ריפוי הבת של עמי", נשארה רלוונטית, אישית, מחוברת לעבודת שטח פרקטית, וקריטית לחיים של הילדים ולהקמת בית לאומי יהודי.
בשנת 1935 פגשו סאלד וג'ייקובס בקונגרס הציוני בלוצרן בשווייץ, את ד"ר גאורג לנדואר מנהל מחלקת ההתיישבות הגרמנית בירושלים. ג'ייקובס הובילה לחתימת הסכם שנתן להדסה את הבלעדיות לגיוס הכספים ל'עליית הנוער'. ג'ייקובס ולנדאור, בהסכמת סאלד, הכינו מכתב סודי שפורטו בו התנאים שהפכו את הדסה לסוכנות הבלעדית של 'עליית הנוער' בארצות הברית, למשך שנתיים ניסיון. בתמורה, התחייבה הדסה לגייס 30,000 דולר במשך שנתיים ל'עליית הנוער'. החוזה עדיין היה סודי כאשר חזרה ג'ייקובס לארצות הברית בסוף ספטמבר 1935, והיא מיד כינסה פגישה של המועצה הארצית של הדסה בנושא. המועצה הסכימה פה אחד לאמץ את פרויקט 'עליית הנוער' כפרויקט הדגל החדש, וזאת לנוכח צורך השעה, והמליצה לוועידה הכללית של הדסה בקליבלנד ב-28 בנובמבר 1935 גם לאשר זאת סופית. בתחילת שנות השלושים, שרר שפל כלכלי כבד בארצות הברית והייתה ירידה תלולה בכמות החברות בהדסה. הנהגת הארגון סברה שהמפעלים הרפואיים אינם מספיק אטרקטיביים, ושמפעל 'עליית הנוער' הוא הפרויקט האטרקטיבי לגיוס התרומות.
לרעיון הייתה התנגדות נחרצת וקשה מאוד של מנהיגי 'הסתדרות ציוני אמריקה' ובראשם לואיס ליפסקי, שהתנגד לרעיון של גיוס כספים עצמאי של הדסה, ושאינו במסגרת המגבית הארץ ישראלית המאוחדת. עם זאת, הדסה אשרה את הדו"ח של ג'ייקובס ואת ההמלצה שלה בוועידת הדסה בקליבלנד בסוף שנת 1935.
מנהיגות הדסה באותה התקופה באמצע שנות ה-1930 רתמו דמויות מובילות בציבוריות האמריקנית למען 'עליית הנוער', בהם: המושל של ניו-יורק הרברט הנרי ליהמן, הגברת הראשונה אלינור רוזוולט, והבדרן המפורסם אדי קנטור (Eddie Cantor). ג'ייקובס הייתה שותפה פעילה לגיוסו של אדי קנטור, וציינה בזיכרונותיה שיום אחד בזמן שמשפחת קנטור שהתה בניו יורק תמר דה סולה פול (Tamar de Sola Pool), אחת ממנהיגות ונשיאות הדסה, לקחה אותה להיפגש עם קנטור, במטרה לגייסו למשימה. ג'ייקובס ציינה שהיא כל כך התרגשה מן המעמד, שלבסוף דה סולה פול ביקשה בפועל את תמיכתו.
אימוץ התוכנית של 'עליית הנוער' החל משנת 1935 תרמה לגידול של הדסה, ובשנתיים הראשונות הארגון גייס עבורה 250,766.76 דולר. תוך שנה בלבד גדל מס' החברות מכ-35,000 ל-60,000 והדסה הוסיפה לארגונה עוד כ-95 סניפים. הפרויקט זוהה עם הדסה בצורה כל כך מוחלטת, שהרבה מהחברות לא הבינו בכלל שהדסה בסך הכול הייתה הסוכנות לאיסוף הכספים לתוכנית 'עליית הנוער', ללא כל אמירה ונגיעה בניהול השוטף.
פעילות בהדסה > השתלבות בפוליטיקה הציונית

בשנת 1937 מונתה ג'ייקובס כחברת ההנהלה הראשונה של הסוכנות היהודית, כשותפה פעילה בעניינים הציוניים הבינלאומיים. דוד בן-גוריון השפיע על הנהגת הדסה להשתלב בפעילות פוליטית ציונית, בין השאר, על ידי כך שהן היו הראשונות שהוצגה להן תוכניתו להקמת מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל. הוא החשיב את הדסה כארגון מוביל ומשפיע אך רצה שהארגון ישרת את מטרותיו, כמו ששאף שכלל ארגוני ציוני אמריקה ישרתו אותם.
מועמדותה של ג'ייקובס להנהלת הסוכנות היהודית עלתה בכינוס החמישי של המועצה בז'נבה בשנת 1937, וג'ייקובס קיבלה את התפקיד לא כנציגת הדסה ובזכות עשיית הדסה למען היישוב, אלא בעקבות הסכמתם של החברים הלא ציוניים לוותר על מקום אחד בהנהלה, שהיה שמור להם. תחת הנהגתה באותה התקופה, התנגדה הדסה לתוכנית החלוקה של ועדת פיל הבריטית בשנת 1937, במחאה נגד השטח הקטן שהוקצה למדינה היהודית שבדרך.
בשנת 1938, שנה לאחר בחירתה לתפקיד, התפטרה ג'ייקובס. הסיבות לסיום תפקידה היו רבות, במסגרתן היא גרסה שחייב להיות שיתוף פעולה וחילופי מידע הדדי בין היישוב לבין הקהילות בתפוצות, ושהנהלת הסוכנות טועה במחשבתם שיהודים אמריקנים, בדגש על ציונים אמריקנים, אינם מבינים את הקשיים בארץ ישראל. היא ביקשה שהסוכנות תפסיק לשלוח שליחים ומשלחות כושלות לארצות הברית, מכיוון שנסיעתם הייתה מסתיימת בדרך כלל ללא כל תוצאה. היא האשימה את ההנהלה בהתעלמות ממנה, ובכך שלא הציעו לה תיקים. היא קבלה על אפליה תקציבית של הסוכנות נגד קיבוצים, ושאר פרויקטים התיישבותיים הקשורים ליהדות ארצות הברית.
בשנת 1939 הייתה ג'ייקובס האישה הנציגה היחידה ל'ועידת השולחן העגול' בלונדון, בשמה הרשמי The St. James Conference, שבמסגרתה מנהיגים בריטיים, ערביים, וציוניים דנו ללא הצלחה בפתרון הקונפליקט הערבי יהודי.
פעילות בהדסה > היוזמה להקמת בית החולים הדסה בהר הצופים

בשנת 1939 המשיכה ג'ייקובס בעיסוקיה הציוניים גם בתום תקופת כהונתה כנשיאת הדסה, והייתה אחראית ליוזמה להקמת בית החולים האוניברסיטאי הדסה –רוטשילד ובית הספר לרפואה בהר הצופים. בית החולים, שהפך לבית חולים אוניברסיטאי בשיתוף עם האוניברסיטה העברית שינה את שמו מבית חולים רוטשילד ל:"בית החולים האוניברסיטאי של "הדסה" על שם מאיר רוטשילד", שמטרתו הייתה להיות מוסד רפואי מחקרי, מתקדם עם התמחות 'מדעית'. המודל היה אמריקני, כאשר במסגרתו ליד בתי חולים מובילים מוקמים מוסדות הוראה לרפואה, מעבדות מחקר, ובתי ספר לאחיות.
פעילות בהדסה > ארגון ועדת החירום של הדסה בארץ ישראל

בשנת 1940, ארגנה ג'ייקובס את ועדת החירום של הדסה בארץ ישראל, שפיקחה על ענייני הארגון ביישוב באותה התקופה. חברה הקרוב של ג'ייקובס ד"ר יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית באותה העת, קיבל ממנה את המינוי לכהן כיו"ר מועצת החירום של הדסה בזמן מלחמת העולם השנייה, והוא היה מוכן לקיים וויתורים מול התושבים הערבים.
פעילות בהדסה > הובלת יחסי ערבים יהודים בארץ ישראל

בין השנים 1936–1943 הובילה ג'ייקובס את הוועדה לחקר יחסי ערבים יהודים. ג'ייקובס, בדומה לחברות נוספות בהנהגת הדסה, התעניינה במידה רבה ביחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל. יוזמה זו סימנה את הפעם הראשונה שארגון ציוני אמריקני התעניין באופן רשמי בבעיית יחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל, וזאת בעקבות מהומות ערביות והגבלות של הבריטים בנושא הגירה יהודית בשנות ה-1930 המאוחרות. הוועדה, שפעלה עד 1943, קיימה דיונים פרטיים בנושא ונפגשה עם מומחים אמריקנים לנושאי המזרח התיכון, ומנהיגים ציונים מארץ ישראל כדי לדון בדרכים שמטרתם להקל במתח בין ערבים ליהודים.
לוועדה היו שני גלגולים, בדחיפתה של ג'ייקובס, כאשר הגלגול הראשון היה בתחילת שנות ה-1930 אבל לא הייתה התעניינות מצד החברות של הדסה והן לא רצו לעסוק בכך. הגלגול השני התחיל בסוף שנות ה-1930, והוועדה הוגדרה כ'פרויקט מחקרי' למציאת פתרון לסכסוך היהודי-ערבי, ובכך בעצם ניסו להימנע מלצבוע את הוועדה כנושא פוליטי שהיה גורר התנגדויות. ג'ייקובס חלקה את ערכיה של הנרייטה סאלד בכך שקיוותה שיחסי יהודים וערבים ישתפרו, ותרמה תרומה משמעותית בכך לקידום השלום. היא חשבה שכדי להגיע לפשרה עם הערבים, מאוד חיוני להכיר את התרבות, וזאת אף על פי שדעתה לא הייתה פופולרית.
דוד בן-גוריון התנגד לכל ההצעות של ג'ייקובס והציע שהוועדה תתפקד כחלק ממערכת ההסברה הציונית, ושתהדוף את טיעוני הערבים בקרב מקבלי החלטות בארצות הברית ולא תציע החלטות פרקטיות בנושאים הערביים. תחת הנהגתה של ג'ייקובס הוועדה אספה חומרים שהובילו לפרסום מספר כרכים על התרבות הערבית. המחקר היווה תמריץ לניתוח נוסף שבוצע על ידי קרן אסקו (Esco Foundation for Palestine),שבו ג'ייקובס השתתפה, ולהקמת מועצת המחקר של המזרח התיכון. עם זאת, בתוך הדסה הייתה התנגדות לנושא חקר היחסים בין יהודים לערבים, עד שג'ייקובס הרגישה שהנושא לא שווה את סיכון בריאותה הנפשית והפיזית. בנובמבר 1941 הצהירה הדסה בהשפעת בן-גוריון ותומכיו ב'הסתדרות ציוני אמריקה' על תמיכת הארגון בהקמת התאגדות - "קומונוולת" (commonwealth) יהודי בארץ ישראל. במאי 1942 השתתפה הדסה בוועידת בילטמור והביעה תמיכה בשמונת הסעיפים לרבות בהקמת 'קומונוולת' יהודי בארץ ישראל, ביטול הספר הלבן של שנת 1939, והקמת צבא יהודי. בשנת 1943 התפקיד של ג'ייקובס נלקח על ידי הרב אבא הלל סילבר שעמד בראש ועדת החירום ליחסי ציונות כלליים. בהמשך הוועדה הפכה למחלקת המחקר של המועצה הציונית.
פעילות בהדסה > הצטרפות ל'איחוד'

ג'ייקובס הייתה קרובה יותר בדעותיה לדעותיהם של ד"ר יהודה לייב מאגנס ולאנשי 'ברית שלום' שדגלו במדינה דו לאומית.
בשנת 1943 הוקם ארגון 'איחוד' (Ihud) שהיה מבוסס על הרעיון שיש לבצע איחוד בין ערבים ליהודים כדי לבנות את ארץ ישראל על בסיס שלום, הבנה הדדית וחינוך, ורוז ג'ייקובס הצטרפה לארגון. 'איחוד' הונהג על ידי מאגנס, ועל חברי וחברות הוועד נמנו גם: הנרייטה סאלד, ומרטין בובר. התומכים של ה'איחוד' היו ממוצא מערב אירופאי, ממעמד הביניים וליברליים. הם היו קבוצה "יוקרתית" בשל עושרם, מעמדם החברתי, והישגיהם האינטלקטואליים. אף על פי שחברי 'איחוד' היו מחויבים לעקרונות הציוניים לזכות השיבה היהודית ולהקמת מדינה יהודית אוטונומית בארץ ישראל, הארגון העדיף "סדר דו לאומי" המכיר בזכויות של הערבים הפלסטינים ל"חיים לאומיים אוטונומיים".ההזדהות של סאלד עם 'איחוד' יצרה מחלוקת גדולה והדסה התנגדה לה בשל כך. ג'ייקובס מאוד נפגעה מיחס זה של חברות הדסה, ודיווחה לסאלד שהיא מתקשה להבין את הדסה, שלא יוצרת בידול משל עצמה על ידי אימוץ האג'נדה של 'איחוד', ובמקום זאת מיישרת קו עם הארגונים הגבריים.
פעילות בהדסה > פרישה מהדסה

לאחר שנת 1943 פרשה ג'ייקובס מתפקידיה בהדסה, כי גרסה שהנושא הערבי יהודי הוא נושא מרכזי שהיה יכול לבדל את הדסה מכל הארגונים האחרים, ושהיא לא יכלה לסבול את ההתנגדות ואת המחלוקת שעבודתה יצרה בתוך הארגון, במיוחד לאור העובדה שהנושא הגיע כבר לפסים אישיים. ג'ייקובס אמרה לחבריה שהיו מודאגים מפרישתה מהארגון שהייתה משויכת אליו למעלה מ-30 שנה:
"יש לי עצמאות, ואני מסוגלת להניע את עצמי לפעולה על ידי הכוונה עצמית. מה שקרה זה שאני חלוצה שחורשת את הדרך, וסוללת את השביל לאלו שיבואו אחרי. תמיד הייתה התנגדות לנשים בענייני פוליטיקה, ובמיוחד בחיים הפוליטיים היהודיים"
פעילות בקרן אסקו

לאחר מלחמת העולם השנייה שהסתיימה בשנת 1945, כיהנה ג'ייקובס בתפקיד בכיר בקרן אסקו (Esco Foundation for Palestine), אשר גייסה כספים ותרמה לפיתוח תעשייתי בארץ ישראל (מאוחר יותר מדינת ישראל). בשנת 1951 קידמה ג'ייקובס במסגרת תפקידה כיו"ר קרן אסקו את הקמתו של מרכז התרבות בקיבוץ עין גב שבכנרת, באמצעות תרומה של הקרן בסך של 150,000 דולר. ג'ייקובס גם כיהנה כחברת הוועד המנהל של 'סוכנות הידיעות היהודית'
הנצחה

בשנת 1937 עם סיום כהונתה של רוז ג'ייקובס כנשיאה הצביעה ועידת הדסה לתרום למענה יער על שמה בארץ ישראל, וג'ייקובס הונצחה בשתילת יער על שמה במפרץ חיפה.
בשנת 1958 שמה של ג'ייקובס הונצח על ידי הסוכנות היהודית בירושלים, במבנה של פרויקט 'עליית הנוער' שהיה קרוי דאז בשם 'וילה רוזמרי ע"ש הנס בייט', וזאת לרגל ציון יום הולדתה ה-70 של ג'ייקובס, ובהוקרה לפעילותה לקידום 'עליית הנוער'.
רוז גיל ג'ייקובס נפטרה בניו יורק ב-14 באוגוסט 1975.
לקריאה נוספת

ורדית גרבר, "עיצוב לאומי, פוליטיקה ומגדר: רוז ג'ייקובס וארגון הדסה במחצית הראשונה של המאה העשרים", אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח החוג להיסטוריה כללית (בהנחיית זהר שגב), 2008.
גאולה בן אליעזר

| --- | --- |

גאולה בן אליעזר בשנת 1974
 לידה:  11 בספטמבר 1918 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  1998 (בגיל 79 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 תאריך עלייה:  1919
 ידועה בשל:  בתו של ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון
 מפלגה:  רפ"י, תל"ם
 
גאולה בן אליעזר (11 בספטמבר 1918 – 1998) הייתה מחנכת ישראלית ובתו הבכורה של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הראשון.
הערות שוליים

↑  רונית ורדי, המנוע השקט של בוז'י // פרופיל: יצחק הרצוג, באתר מגזין ליברל, ‏14 ביוני 2014
↑  יצחק הרצוג, ילדי ישראל, אהבת האדם היא הבסיס, באתר ynet, 1 בספטמבר 2021
↑  בתו של ב.ג. - לבחירות, באתר מעריב, ‏27 באוקטובר 1969
↑  עמנואל רוזן, בת גוריון, באתר מעריב, ‏23 במאי 1986
↑  גאולה בן אליעזר בראיון ליהורם גאון - יום העצמאות 1991, באתר יוטיוב
↑  ליאה לוין, בית דוד, באתר רוטר (פורסם במקור בידיעות ירושלים), ‏19 באפריל 2010
גאולה בן אליעזר בילדותה (במרכז) יחד עם משפחתה, 1929
שמואל אברמוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1902 
 פטירה:  1957 (בגיל 55 בערך) 
 השכלה:  ישיבת כנסת בית יצחק  ישיבת כנסת ישראל (סלובודקה) 
 תקופת הפעילות:  ?–1957 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 
הרב שמואל נתן אברמוביץ (תרס"ב, 1902 – י"ד באב תשי"ז, 10 באוגוסט 1957) היה רבה הראשון של רמת יצחק.
תולדותיו

נולד בברנוביץ', בנם של הרב אברהם יצחק אברמוביץ, ממקימי ישיבת אוהל תורה בעיר, ואסתר ביילה, בת הרב טבלי רבצקי, הדיין מווילקוביסק.
למד בישיבת כנסת בית יצחק אצל הרב ברוך בר ליבוביץ ובישיבת סלובודקה. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והיה בין ראשוני התלמידים שנשלחו מישיבת סלובודקה לייסד את ישיבת חברון בחברון. בפרעות תרפ"ט ניצל.
בשנת 1932 נישא לפסיה, בת הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, רבה של שכונת מקור חיים בירושלים. לאחר נישואיו התמנה כרבה של רמת יצחק, שנוסדה באותה תקופה והייתה שכונה עצמאית ולימים סופחה לרמת גן. כיהן בתפקידו למעלה מעשרים שנה.
נפטר בשנת 1957. את מקומו מילא בנו הרב יצחק אברמוביץ (1995-1937). חתניו: הרב נחום קוק, בנו של הרב רפאל קוק ורבה של שכונת תל גנים ברמת גן, והרב שמחה כהן, מראשי ישיבת נתיבות עולם ומחבר הספרים "הבית היהודי" ו"תקשורת עם קהל ויחיד".
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הערות שוליים

↑  שמואל אברמוביץ באתר GRAVEZ
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שייטת אוניות המערכה הראשונה (בריטניה)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 סוג:  שייטת
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1912–1945 (כ־33 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 יחידת אם:  הצי המלכותי הצי המלכותי
 
שייטת אוניות המערכה הראשונה הייתה שייטת ימית של הצי המלכותי הבריטי המורכבת מאוניות מערכה. שייטת אוניות המערכה הראשונה הייתה בתחילה חלק מה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") של הצי המלכותי. לאחר מלחמת העולם הראשונה היווה ה"גרנד פליט" את הגרעין להקמת הצי האטלנטי. השייטת שינתה את הרכבה לעיתים קרובות כאשר אוניות נפגעו, פרשו או הועברו.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

כחלק ב"גרנד פליט", השייטת השתתפה בקרב יוטלנד תחת פיקודו של ססיל ברני.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה > אוגוסט 1914

ב-5 באוגוסט 1914, השייטת כללה את האוניות הבאות:
אה"מ מרלבורו
אה"מ קולינגווד
אה"מ קולוסוס
אה"מ הרקולס
אה"מ נפטון
אה"מ סנט וינסנט
אה"מ סופרב
אה"מ ואנגארד
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד, יוני 1916

במהלך קרב יוטלנד, השייטת כללה את האוניות הבאות:
הפלגה השישית
אה"מ מרלבורו אוניית הדגל של ססיל ברני; קפטן ג. פ. רוס;
אה"מ רוונג' קפטן א. ב. קידל;
אה"מ הרקולס קפטן לואיס קלינטון-בייקר;
אה"מ אז'נקור קפטן הנרי מונטאגו דואוטי;
הפלגה החמישית
אה"מ קולוסוס אוניית הדגל של ארנסט גונט; קפטן דדלי פאונד;
אה"מ קולינגווד קפטן ג'יימס קלמנס ליי;
אה"מ סנט וינסנט קפטן ויליאם וורדסוורת' פישר;
אה"מ נפטון קפטן ויויאן ברנרד;
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה > 1917 ו-1918

בעקבות קרב יוטלנד, אורגנה שייטת אוניות המערכה הראשונה מחדש, כאשר קולוסוס, הרקולס, סנט וינסנט, קולינגווד ונפטון הועברו כולם לשייטת אוניות המערכה הרביעית. בינואר 1917 הורכבה השייטת באופן הבא:
אה"מ מרלבורו
אה"מ אז'נקור
אה"מ בנבואו – הצטרפה ביולי 1916
אה"מ קנדה
אה"מ אמפרור אוף אינדיה – הצטרפה ביולי 1916
אה"מ רוונג'
אה"מ רויאל אוק – הצטרפה במאי 1916
אה"מ רויאל סובריין – הצטרפה ביוני 1916
עד 1918, אז'נקור הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה, ורזולושן, ראמיליס ואיירון דיוק הצטרפו להשלמת השייטת.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במשך שנים רבות שירתה השייטת בים התיכון ככוח הקרב הבריטי העיקרי שם. ב-3 בספטמבר 1939 שייטת אוניות המערכה הראשונה, ששירתה בצי הים התיכון, כללה את ברהאם, וורספייט ומלאיה, עם המפקדה באלכסנדריה, מצרים, בפיקודו של תת-אדמירל ג'פרי לייטון.
בדצמבר 1943 הייתה השייטת בפיקודו של תת אדמירל ארתור פאוור. בינואר 1944 תוגבר הצי המזרחי על ידי אה"מ קווין אליזבת, אה"מ רינואון, אה"מ וליאנט, אה"מ אילוסטריוס, אה"מ יוניקורן ושבע משחתות. האדמירליות שלחה את הכוח הזה להודו תחת הכותרת של שייטת אוניות המערכה הראשונה.
מנובמבר 1944 שירתה השייטת בצי האוקיינוס השקט הבריטי בפיקודו של תת אדמירל הנרי רולינגס, ששימש גם כסגן המפקד של הצי. היא כללה את אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, אה"מ האו, אה"מ דיוק אוף יורק ואה"מ אנסון בזמנים שונים.
מפקדים

תת אדמירל סר סטנלי קולוויל (1912–1914)
תת אדמירל סר לואיס ביילי (יוני עד דצמבר 1914)
אדמירל סר ססיל ברני (1914–1916)
תת אדמירל סר צ'ארלס מאדן (1916–1919)
תת אדמירל סר סידני פרימנטל (אנ') (1919–1921)
תת אדמירל סר ויליאם ניקולסון (1921–1922)
תת אדמירל סר אדווין אלכסנדר-סינקלר (1922–1924)
אדמירל משנה ויליאם פישר (1924–1925)
אדמירל ססיל סטיילי (1925–1926)
תת אדמירל סר מייקל הודג'ס (1926–1927)
תת אדמירל סר ג'ון קלי (1927–1929)
תת אדמירל הווארד קלי (1929–1930)
תת אדמירל סר ויליאם פישר (1930–1932)
תת אדמירל סר רוג'ר בקהאוז (1932–1934)
תת אדמירל סר צ'ארלס פורבס (1934–1936)
תת אדמירל יו ביני (1936–1938)
אדמירל משנה ראלף ליאת'ם (1938–1939)
תת אדמירל ג'פרי לייטון (ינואר-נובמבר 1939)
אדמירל משנה הנרי פרידהאם-ויפל (יולי-אוקטובר 1940)
תת אדמירל ג'ון טובי (אוקטובר-דצמבר 1940)
אדמירל משנה ברנרד רולינגס (1940–1941)
תת אדמירל סר הנרי פרידהאם-ויפל (1941–1942)
תת אדמירל סר ארתור פאוור (1943–1944)
תת אדמירל סר ברנרד רולינגס (1944–1945)
הערות שוליים

1 2  Macintyre, Donald. Jutland Evans Brothers Ltd. 1957; מסת"ב 0-330-20142-5
↑  Dittmar, F.J & Colledge J.J., British Warships 1914–1919 Ian Allan, London. 1972; ISBN 0-7110-0380-7
↑  Dittmar, F.J & Colledge J.J., British Warships 1914–1919 Ian Allan, London. 1972; ISBN 0-7110-0380-7 pp20
↑  Dittmar, F.J & Colledge J.J., British Warships 1914–1919 Ian Allan, London. 1972; ISBN 0-7110-0380-7 pp24
↑  Orbat.com/Niehorster, Mediterranean Fleet, 3 September 1939, accessed May 2008
↑  Jackson, Ashley (2006). The British Empire and the Second World War. Continuum International Publishing Group. p. 301. ISBN 1-85285-417-0.
רוונג' והרקולס בדרכן ליוטלנד עם הפלגה השישית.
אה"מ רוונג'
שלמה אבן דנאן

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1848 ט' בסיון ה'תר"ח פאס, מרוקו 
 פטירה:  10 בנובמבר 1928  (בגיל 80) כ"ח בחשוון ה'תרפ"ט פאס, מרוקו 
 מקום קבורה:  פאס 
 תקופת הפעילות:  ? – 7 בנובמבר 1929 
 תחומי עיסוק:  הלכה, דיינות, גמרא, קבלה.
 רבותיו:  רבי יצחק אבן דנאן
 תלמידיו:  רבי שאול אבן דנאן
 בני דורו:  רבי רפאל אנקווה, רבי יוסף בן עטאר, רבי יקותיאל חיים בירדוגו.
 חיבוריו:  'אשר לשלמה', 'בקש שלמה'
 
 תפקידים נוספים:  חבר בית הדין הגדול לערעורים, אב בית הדין והרב הראשי לפאס.
 
הרב שלמה אבן דנאן (ט' בסיון ה'תר"ח, 10 ביוני 1848– כ"ח בחשוון ה׳תרפ"ט, 10 בנובמבר 1928) היה אב בית דין ורבה הראשי של פאס שבמרוקו. מחבר שו"ת 'אשר לשלמה' ו'ביקש שלמה', ומגדולי  רבני יהדות מרוקו.
קורות חיים

נולד בפאס שבמרוקו לרב משה ולחנה. אביו היה תלמיד חכם ומחבר ספרי הלכה. לאחר שהתייתם מאביו, שנפטר בגיל 30 ב-10 ביוני 1857 (י"ח בסיון ה'תרי"ז), גדל אצל סבו, הרב שמואל אבן דנאן.
בתחילה למד אצל אביו ואצל דודו, הרב יצחק אבן דנאן, ולאחר מכן למד אצל הרב אבנר ישראל הצרפתי. בגיל 16 החל ללמוד את תורת הקבלה, ובגיל 18 לימד תלמוד בישיבה המקומית. לאחר שנישא לקרובתו סולטנה בת הרב שאול אבן דנאן, הצטרף בגיל 21 לדיונים וההכרעות של רבני פאס.
במטרה לבדוק אפשרות להתיישב בארץ ישראל, בשנת 1875 (ה'תרל"ה) הצטרף לדודו הרב יצחק אבן דנאן לביקור בארץ. במשך שלושים ושלושה ימים שהו בארץ, וביקרו בכל המקומות הקדושים. בדרכם עברו באלכסנדריה שבמצרים, שם פגשו את הרב משה פארדו, רבה של אלכסנדריה, ודנו איתו בדברי תורה ופתרו לו שאלה שהתעוררה אצלו בתוספות.
כשחזר לפאס מונה לשמש כגזבר וכפרנס הקהילה, ובמסגרת התפקיד תמך ודאג לעניי העיר. שלוש שנים שימש בתפקיד זה, עד שהתמנה בשנת ה'תרל"ח לשמש כרב וכדיין של העיר. את תפקידו ניצל ליצירת קשרים בין קהילות מרוקו וקהילות אירופה, לגיוס כספים לקהילות שונות, ולגיוס דעת הקהל העולמית לטובת הקהילה היהודית בפאס.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) מונה לדיין. בחודש יולי 1879 (תמוז ה'תרל"ט) נבחר לשמש כדיין וכמורה צדק בבית הדין הגדול, וישב בבית דינם של הרב יוסף סירירו, ודודו, הרב יצחק אבן דנאן.
בשנת 1919 (ה'תרע"ט) נבחר בידי השלטונות הצרפתיים לתפקיד דיין בבית הדין הגדול לערעורים שבעיר רבאט, בראשותו של ידידו הרב רפאל אנקווה, בתפקיד זה כיהן כשנתיים. עקב הקושי שלו לעזוב את משפחתו בעיר פאס, ועל אף יחסי הידידות שהיו לו לחברי בית הדין הרבני, ביקש מהשלטונות לשחררו מתפקיד זה ולהחזירו לפאס.
בחודש ינואר 1921 (שבט ה'תרפ"א), בעקבות פטירת אב בית הדין ורבה של פאס רבי וידאל הצרפתי החמישי, התמנה תחתיו לתפקיד, ושב לפאס.
השלטון הצרפתי העריכו מאוד, חיבב את פסקיו ההלכתיים, ואף העביר דיונים שהוגשו על ידי יהודים מבית המשפט לבית הדין שבראשותו. כן התייעצו איתו בשאלות שנגעו בענייני הקהילה היהודית, וקיבלו את חוות דעתו. בתקופה זו התפרסם כאחד מגדולי רבני מרוקו והיה המוסמך היחידי לענייני חליצה, בכל מרוקו. עד גיל מבוגר למד ופסק בסוגיות המורכבות שיותר שבאו לידו.
תמך בעלייה לארץ ישראל, וגער במי שירדו לגור בחו"ל, בטענה שזה מרפה את ידיהם של העולים.
הלך לעולמו ב-10 בנובמבר 1928 (כ"ח בחשוון ה׳תרפ"ט) לאחר מחלה, ונקבר בפאס. נכדו הוא הרב ציון אבן דנאן ששימש אף הוא כדיין בפאס.
תלמידיו

הרב מתתיהו סירירו – דיין ומורה צדק בעיר פאס.
הרב משה בן שמחון – דיין בעיר מוגאדור.
בנו, הרב שאול אבן דנאן - לפנים אב בית דין בעיר מוגאדור ואחר כך כחבר בית דין לערעורים ברבאט ורב ראשי של מדינת מרוקו. מחבר ספר "הגם שאול", פאס ה'תשי"ט.
בנו, רבי משה אבן דנאן, שהחליפו ברבנות עד לפטירתו בשנת ה'תש"ד.
חיבוריו

שו"ת אשר לשלמה - ספר עם הסכמות של הרב חיים חזקיהו מדיני בעל "שדי חמד". נדפס בירושלים שנת ה'תרס"ו.
שו"ת בקש שלמה, נדפס על ידי בניו בקזבלנקה, ה'תר"ץ.
לקריאה נוספת

חכמי מרוקו - עמ' 158-177.
הערות שוליים

↑  אתר מורשת מרוקו
↑  עובדות אלו נמצאות בכתביו: "שאלוני נסיכי הממשלה אדוני הארץ, משם ראש הממשלה האדון זיריניאל גורו". במקום אחר כתב" ואת "כאשר הייתי בארץ מולדתי בעיר המהוללה פאס יע"א, נדרשתי לחוות דעתי מהמששלה הרוממה ממשלת צרפת ירום הודה"
↑  הרב יוסף בן נאיים, כתב בספרו " מלכי רבנן ", כי בהיותו רבי שלמה אבן דנאן בן שמונים שנה, ישב ולמד תורה בהתלהבות גדולה, כמו אברך בן עשרים שנה, הפלפול ובחריפות, בבקיאות ובסברא ישרה".
↑  הרב פרופ' משה עמאר, תולדות גדולי ישראל עמ' 50-51.
↑  אודותיו, באתר החכם היומי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508030305171  LCCN: no2003021638  VIAF: 97367238   WorldCat (עם VIAF): 97367238 
בית הכנסת אבן דנאן בעיר פאס
שלדג הצווארון

| שלדג הצווארון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: שלדגיים
משפחה:: שלדגיים
תת־משפחה:: שלדגי עצים
סוג:: שלדג עצים
מין:: שלדג הצווארון
שם מדעי
 Todiramphus chloris ‏בודארט, 1783
תחום תפוצה


שלדג הצווארון (שם מדעי: Todiramphus chloris) הוא שלדג בינוני השייך לתת-משפחת שלדגי העצים. הוא ידוע גם בתור שלדג לבן צווארון, שלדג שחור מסכה או שלדג מנגרובים. טווח התפוצה שלו רחב, ומשתרע מהים האדום ודרום אסיה ועד פולינזיה. מספר תת-מינים פוצלו ממין זה, כולל שלדג האוקיינוס השקט (אנ'), שלדג האיים (אנ'), שלדג הטורזי (אנ'), שלדג מריאנה והשלדג המלנזיי.
טקסונומיה

שלדג הצווארון תואר על ידי הפולימאט הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון בספר Histoire Naturelle des Oiseaux בשנת 1780. הציפור גם אוּיְרה גם על ידי פרנסואה-ניקולה מרטינט ב-Planches Enluminées D'Histoire Naturelle. זה הופק תחת פיקוחו של אדמי-לואי דאובנטון כדי ללוות את הטקסט של בופון. לא האיור ולא התיאור של בופון כללו שם מדעי, אך בשנת 1783 טבע חוקר הטבע ההולנדי פיטר בודאארט את השם הבינומי Alcedo chloris בקטלוג שלו: Planches Enluminées. אב הטיפוס זוהה תחילה באי בורו שבאינדונזיה. הסוג Todiramphus הוצג על ידי המנתח וחוקר הטבע הצרפתי רנה ליסון (אנ') בשנת 1827. הכינוי הספציפי chloris הוא לטינית מודרנית שמשמעותה 'ירוק' או 'ירקרק'.
טקסונומיה > רשימת תת-מינים

ישנם תת-מינים רבים בטווח החופי והאידי של המין, מהים האדום ועד פולינזיה:
טקסונומיה > רשימת תת-מינים > ים סוף וחופי ערב

abyssinicus (פלזלן, 1856) - חופי הים האדום הדרומיים של סומליה וערב
kalbaensis (קוולס, 1980) - חופי צפון מזרח איחוד האמירויות הערביות וצפון עומאן.
טקסונומיה > רשימת תת-מינים > הודו והאוקיינוס ההודי

vidali (שארפ, 1892) - מערב הודו, מרטנאגירי ועד קראלה.
davisoni (שארפ, 1892) - איי אנדמן ואיי קוקו (במפרץ בנגל, דרומית למיאנמר)
occipitalis (בליית', 1846) – איי ניקובר
טקסונומיה > רשימת תת-מינים > דרום מזרח אסיה

humii (שארפ, 1892) - חופי מערב בנגל מזרחה לבורמה (כולל הארכיפלג מרגוי), חצי האי המלאי, טיומאן וצפון מזרח סומטרה.
armstrongi (שארפ, 1892) - פנים בורמה ותאילנד, הודו-סין ומזרח סין.
laubmannianus (גרוטה, 1933) - סומטרה (לא כולל צפון מזרח) ובורנאו.
chloropterus (אוברהולסר, 1919) - האיים ליד מערב סומטרה
azelus (אוברהולסר, 1919) - Enggano (סמוך לדרום מערב סומטרה)
palmeri (אוברהולסר, 1919) - איי ג'אווה, באלי, בוואן וקנג'אן.
collaris (סקופולי, 1786) - הפיליפינים, כולל פלאוון והאיים הסמוכים.
טקסונומיה > רשימת תת-מינים > וואלסיה, גינאה החדשה

chloris (בודירט, 1783) - איי טלאוד וסנגיה דרך סולאווסי ועד לסונדאס הקטנה, איי מערב פפואה וצפון מערב גינאה החדשה (חצי האי פוגלקופ ואונין).
טקסונומיה > רשימת תת-מינים > מיקרונזיה

teraokai (נגמיכי קורדה, 1915) - פלאו