stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טנזין גיאטסו
פעילות דיפלומטית > ביקוריו בישראל

הדלאי לאמה ביקר חמש פעמים במדינת ישראל. ב-1990 החלו פעילים למען טיבט בישראל לנסות ולהביא אותו לביקור, אולם ממשלת סין התנגדה וכך גם ממשלות ישראל. ב-1993 הורה יצחק רבין לשרי הממשלה שלא להיפגש עמו אם יבקר, וב-1994 הוא הגיע לישראל כאורח החברה להגנת הטבע וכצליין. במהלך ביקורו בישראל, קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים וביקר ביד ושם, אולם באף אחד מהאירועים שנלוו לביקור, לא השתתף נציג רשמי של ישראל. עם זאת, בוועידה ה-40 של החברה להגנת הטבע באילת, לחץ הדלאי למה בפומבי את ידו של יוסי שריד, השר להגנת הסביבה, אולם שריד הדגיש כי מדובר בביקור פרטי והמפגש ביניהם אישי.
בשנת 1999 ביקר הדלאי לאמה פעמיים בישראל. בחודש יוני ערך ביקור פרטי והשתתף בכנס בין-דתי של יהודים, מוסלמים, נוצרים, הינדו ושינטו. ביקור זה אורגן על ידי עמותת ידידות אמריקנית והמועצה הבין-דתית בישראל, וגם במהלכו לא התקבל על ידי פקידים רשמיים או מנהיגים פוליטיים, עקב התנגדותה של סין. בנובמבר אותה שנה הגיע שוב לישראל, אולם הפעם התקבל לפגישות אצל שר החינוך, יוסי שריד, ואצל יושב ראש הכנסת, אברהם בורג. בביקור זה גם נפגש עם הרב עדין אבן ישראל, ורבנים נוספים.
ב-15 בפברואר 2006 הגיע לביקור שנמשך חמישה ימים, שבהם הטיף לסובלנות, הידברות, שמירת זכויות אדם, ויישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני בדרכי שלום. ביקור זה, כמו שאר ביקוריו בישראל, לא היה ביקור רשמי, בגלל חששה של ישראל מפגיעת היחסים עם סין. ב-10 ביוני 2010 הגיע הדלאי לאמה לביקור נוסף בן חמישה ימים בישראל.
השקפותיו

הדלאי לאמה הנוכחי הוא בעל השפעה גדולה מאוד בקרב טיבטים ובודהיסטים בכל רחבי העולם. למרות זאת, השקפותיו ודעותיו באשר לעניינים שונים השנויים במחלוקת אינן מייצגות את כלל הבודהיסטים או הטיבטים, ורבים מהם חולקים על דעתו.
השקפותיו > תנועת ההתנגדות הטיבטית

משנת 1951 ועד בריחתו להודו ב-1959, תמך גיאטסו בתנועת ההתנגדות הטיבטית, שפעלה באופן אלים כנגד הסינים, וזאת בניגוד למשנתו המאוחרת התומכת באי-אלימות. יש הטוענים שלא הייתה לו ברירה אחרת, משום שכל ניסיון להידברות עם סין עלה על שרטון. אחיו נסע בשליחותו לקלימפונג (Kalimpong) שבהודו, ושם, בעזרת הממשלה ההודית וארצות הברית, ארגן את המחתרת כנגד סין וכן עסק בהברחת כלי נשק לתוך טיבט.
התנועה נאבקה בסינים וניסתה לבולמם מלהיכנס אל תוככי טיבט, אולם ללא הצלחה, והמחתרת התפרקה. לאחר הצלחת הסינים כנגד המחתרת והבסתה, שינה גיאטסו את דרכו ומאז נעשה לפציפיסט התומך בפתרון דמוקרטי המושג בדרכי שלום, בתקווה שלבסוף יוביל לעצמאות טיבט ולהפיכתה לאוטונומיה.
השקפותיו > בנושאים פוליטיים

גיאטסו מתנגד לשימוש ושימור נשק בלתי קונבנציונלי ותומך בפירוז כלל עולמי מנשק גרעיני. כאמור, בשנת 1998 הוא הציע את תמיכתו בסין בתנאי שכל האזור, כולל סין עצמה, יפורז מנשק גרעיני. גיאטסו גם מתנגד באופן כללי למלחמות, אך אין הוא מתנגד נחרצות לשימוש בכוח, בכל מצב. לדעתו, מלחמות מסוימות צודקות ונכונות, משום שהן מקדמות את זכויות האדם ומשפרות את חיי האדם ואת הדמוקרטיה, למשל פעילות כוחות הברית במלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה וכן מלחמת אפגניסטן, ששחררה את אפגניסטן מעול הטליבאן. כך גם לא יצא כנגד מלחמת עיראק, באומרו שכעת מוקדם מדי בשביל לקבוע האם המלחמה הייתה מוצדקת או לא והאם ארצות הברית סייעה בבניית דמוקרטיה באזור.
השקפותיו > בנושאים פוליטיים > משבר ההגירה באירופה

מעט לאחר שקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, החליטה לפתוח את ארצה לקליטת כשני מיליון מבקשי מקלט, אמר גיאטסו בריאיון ל"פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג": "אירופה - למשל גרמניה, לא יכולה להפוך למדינה ערבית. גרמניה היא גרמניה. יש יותר מדי פליטים באירופה".
בספטמבר 2018, בביקורו במאלמה שבשוודיה, אמר גיאטסו כי "אירופה שייכת לאירופים", וכי עליה לסייע לפליטים, אך רק באופן זמני, והם יצטרכו לחזור לארצות מוצאם כדי לסייע בבנייתן מחדש. דבריו עוררו תגובות סוערות ברשתות החברתיות, ובתקשורת האשימו אותו בגזענות וצביעות.
השקפותיו > בנושאים חברתיים

ברוב הנושאים החברתיים נחשב הדלאי לאמה לליברל, יחסית לאנשי דת אחרים. הוא ייסד והקים את "קרן הדלאי לאמה", שמטרתה לקדם שלום וערכי זכויות אדם, מוסר ודמוקרטיה ברחבי העולם. גיאטסו הצהיר שהוא מאמין שהגילויים המדעיים המודרניים נכונים ומהימנים יותר מאשר העמדות הדתיות הישנות (בנושאים כגון בריאת העולם וכדומה).
לגבי הומוסקסואליות, אמר הדלאי לאמה כי "אם שני אנשים לא קיבלו על עצמם נדרי צניעות, אולם גם לא הזיקו לאף אחד, מדוע זה צריך להישמע ולעורר בעיות?" הוא מדגיש שוב ושוב שלדעתו, הומוסקסואליות צריכה להתקבל על ידי החברה ולא להידחות על ידה. למרות זאת, אמר כי לדעתו, התנהגות הומוסקסואליות של בודהיסטים ונזירים היא בלתי ראויה. לטענתו, אין בהתנהגות זו כל רע, אולם היא לא צריכה להיות אצל אנשי דת, כפי שהוא מסביר בספרו 'מעבר למוסכמות':
כשנשאל מה הוא חושב על העובדה שעמדותיו בנושא זה סותרות את כתבי הקודש, הוא אמר כי "יכול להיות, כי כמה מההוראות והחוקים הכתובים בכתבי הקודש נכתבו בהקשר היסטורי או תרבותי מסוים ואינם נכונים לכל מצב שהוא".
באשר להפלה מלאכותית, עמדתו המסורתית היא כי אסור לבצע הפלה, אולם עמדתו זו אינה מוחלטת, כפי שהסביר לעיתון הניו יורק טיימס (28 בנובמבר 1993):
ביקורת

ממשלת סין מציגה זה שנים רבות את פעילותו של גיאטסו כחתרנית ומסוכנת, ומנסה להפעיל את השפעתה על מנת למנוע את ביקוריו במדינות שונות, במטרה לבודד אותו. הסינים טוענים כי גיאטסו מעוניין להחזיר את טיבט למשטר הפיאודלי הנוקשה שהיה קיים בה בטרם הכיבוש הסיני, ולהחיל מחדש את מערכת העונשין הטיבטית שכללה ענישה גופנית ועונש מוות. כאשר ביקר גיאטסו בישראל, ב-1999 וב-2006, מתחה על כך ממשלת סין ביקורת חריפה. סין גם מחתה על תמיכתו בעצמאות טאיוואן, שאותה הביע בזמן ביקורו במדינה בשנת 2001.
מנגד, טיבטים בדלנים קיצוניים יותר מוחים כנגד גישתו הפציפיסטית, וטוענים כי היא זו שהובילה לחוסר ההתקדמות במאבק לשחרור טיבט. לשיטתם, על העם הטיבטי לפתוח במרד אלים כנגד הכיבוש הסיני, במטרה לגרשם מטיבט.
כמו כן, אינטלקטואלים טיבטים וכן אנשים מרחבי העולם, סבורים כי על העם הטיבטי לנטוש את השלטון המסורתי של הדלאי לאמה, ולעבור לשלטון דמוקרטי לגמרי, המנוהל על ידי חברי פרלמנט ואנשי ממשל ולא אנשי דת.
יש הטוענים כי גיאטסו נגוע בשחיתות, ולראיה מציגים כי בחודש אוקטובר 1998, הודה גיאטסו שקיבל 1.7 מיליוני דולרים במשך כל שנות ה-60 מסוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, ה-CIA, כתמיכה ועידוד להתנגדותו לסין.
העיתונאי הבריטי כריסטופר היטצ'נס (Christopher Hitchens) פרסם בשנת 1988 כתבה ביקורתית כנגדו, שבה האשים אותו על כך שהוא תומך בהחזקת נשק גרעיני בידי הודו, אף שעמדתו היא כי יש לפרז נשק זה. כן נמתחה ביקורת על הליברליות שלו ואמירותיו באשר לזנות, שלפיהן אין מדובר בתופעה פסולה כל כך. בנוסף נמתחה ביקורת על כך שקיבל תרומה גדולה מאוד מכת האום שינריקיו, שהייתה אחראית להתקפת הסארין על הרכבת התחתית של טוקיו. התרומה, למעשה, נתקבלה שנים אחדות לפני פיגוע הטרור.
באפריל 2023 פורסם בפייסבוק  שבו נראה גיאטסו מטריד את ליידי גאגא לעיני המצלמות. הוא מלטף את ברכיה ובהמשך נוגע בפניה כשניכרת מורת רוחה ואי הסכמתה לנעשה.
פציפיסטים שונים מחו על כך שלמרות התנגדותו למלחמות, הדלאי לאמה לא השמיע קולו נגד המלחמה בעיראק, לדבריהם מתוך רצונו שלא לפגוע ביחסיו עם מדינות המערב.
ראו גם

דלאי לאמה
הממשלה הטיבטית הגולה
לקריאה נוספת

טנזין גיאטסו, חירות בגלות, הוצאת מודן, 2000. אוטוביוגרפיה.
טנזין גיאטסו, תמצית החוכמה, הוצאת כנרת, 2006.
דאגלס אברמס, ספר האושר הדלאי לאמה/ דזמונד טוטו, הוצאת כתר, 2017.
שיר המכביה

| --- | --- |
 סינגל
 יצא לאור:  1981 
 סוגה:  זמר עברי 
 שפה:  עברית 
 אורך:  126 שנייה 
 כתיבה:  נעמי שמר 
 לחן:  נעמי שמר 
 
"שיר המכביה" (נקרא גם "מרש המכביה") הוא פזמון שחיברה נעמי שמר והושמע לראשונה בתחרות הספורט המכביה האחת-עשרה בשנת 1981.
השיר קצבי ואופטימי וכולל ביטויים עבריים העוסקים באחדות עם ישראל ובמצוינות.
היסטוריה

השיר שמח באופיו, מתאר את שירת המכבים (החשמונאים) ואת הריצה, עבודת השרירים במטרה להגיע לניצחון במשחק.
תחילת השיר במילים "יותר מהר!, יותר גבוה!", בדומה לסיסמת המשחקים האולימפיים: "מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר" שהציג המשורר הדומיניקני אנרי דידון (אנ') לברון פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים.
שמר כללה ביטויים עבריים נפוצים, חלקים תנ"כיים כגון עם ישראל חי, הנה מה טוב ומה נעים וארבע רוחות השמים.
בנוסף, ישנה התייחסות סמויה לרקע ההיסטורי של השיר: הממלכה החשמונאית, שהייתה הביטוי האחרון לעצמאות יהודית בארץ ישראל במשך אלפי שנים. השיר רואה את המכביה כמסמל חידוש העצמאות היהודית במאה ה-20. בסמליותו, השיר רואה את הספורט, שהיה תחום המזוהה עם היוונים האויבים, כעת כנכס יהודי, שמחבר בין היהודים בארץ ישראל ובין יהודי התפוצות. המכביה, אם כן, משמשת לא רק כאירוע ספורטיבי, אלא גם כהזדמנות לאחדות ושיבה הביתה של העם היהודי, גם אם מדובר בביקור ספורטיבי בלבד.
במהלך השנים חוברו לתחרות המכביה שירים נוספים שנקראו אף הם בשם זה.
שיר המכביה היה שיר הפתיחה בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה הקומית אנחנו במפה שיצרו שלישיית מה קשור.
הערות שוליים

↑  שירת המכבי באתר זמרשת
דמוגרפיה של ירושלים לאורך ההיסטוריה

ערבי ויהודי בבזאר הערבי, העיר העתיקה בירושלים
ילדים יהודים אורתודוקסים בירושלים
גודל האוכלוסיית בירושלים והרכבה (באנגלית: Demographic history of Jerusalem), השתנו פעמים רבות במהלך 5,000 שנות ההיסטוריה שלה.
רוב נתוני האוכלוסייה לפני 1905 מבוססים על אומדנים, לרוב של נוסעים זרים שסיירו בארץ ישראל או ארגונים כגון ארגוני צדקה. נתוני מפקד האוכלוסין הקדומים כיסו בדרך כלל אזורים רחבים יותר מאשר העיר עצמה כמו מחוז ירושלים. הערכות אלו מצביעות על כך שמאז סוף מסעי הצלב, המוסלמים היוו את הקבוצה הגדולה ביותר בירושלים עד אמצע המאה ה-19. בין השנים 1838 ל-1876, קיימות מספר הערכות המתנגשות בשאלה האם היהודים או המוסלמים היו הקבוצה הגדולה ביותר בתקופה זו ובין 1882 ל-1922 ההערכות מתנגשות לגבי מתי בדיוק הפכו היהודים לרוב באוכלוסייה.
בשנת 2020 מנתה אוכלוסייה העיר 951,100 תושבים, מתוכם יהודים 570,100 (59.9%), מוסלמים 353.800 (37.2%), נוצרים 16.300 (1.7%) ו-10,800 לא מסווגים (1.1%).
סקירה כללית

התושבים הירושלמים הם בני עדות לאומיות, אתניות ודתיות מגוונות שכוללות יהודים אירופאים, אסיתים ואפריקאים, ערבים מוסלמים, שיאים וסונים, נוצרים מההפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, קתולים מהכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית, קתולים לטינים ופרוטסטנטי נצרות פרוטסטנטית, ארמנים מההפטריארכיה הארמנית והארמנים קתוליים אשורים בעיקר מההכנסייה האורתודוקסית הסורית והכנסייה הקתולית הסורית, המארונים והקופטים. רבות מהקבוצות הללו היו בעבר מהגרים או עולי רגל שהפכו עם הזמן לאוכלוסיות כמעט ילידיות הטוענות לחשיבותה של ירושלים לאמונתן כסיבה למעבר לעיר ולחיות בה.
ההיסטוריה הארוכה של ירושלים של כיבושים על ידי כוחות צבא עוינים ומעצמות שונות הביאה לכך שקבוצות שונות המתגוררות בעיר מעולם לא הזדהו או נטמעו במלואן עם כוח צבאי מסוים, למרות משך שלטונו. אף על פי שייתכן שהם היו אזרחים של הממלכה והאימפריה המסוימת ומעורבים בפעילויות וחובות אזרחיות, קבוצות אלה ראו את עצמן לעיתים קרובות כקבוצות לאומיות מובחנות (ארמנים, לדוגמה). שיטת המילת העות'מאנית, לפיה ניתן למיעוטים באימפריה העות'מאנית סמכות לשלוט בעצמם, אפשרה לקבוצות אלו לשמור על אוטונומיה עצמית ולהישאר נפרדים מקבוצות דתיות ולאומיות אחרות. חלק מתושבי העיר הפלסטינים מעדיפים להשתמש במונח מקדיסי או קודסי (ירושלמי) כשם פלסטיני.
חלוקה היסטורית לפי דתות

הטבלאות להלן מספקות נתונים על השינויים הדמוגרפים לאורך השנים בירושלים, בדגש על האוכלוסייה היהודית. יש להעיר, שגבולות ירושלים השתנו פעמים רבות במהלך השנים וכי ההתייחסות לשם ירושלים עשוי להתייחס לא רק לעיר עצמה אלא גם למחוז ירושלים או אפילו נפה במינהל עות'מאני, בריטי או ישראלי, למשל מחוז ירושלים במנהל הישראלי. לפיכך, השוואות בין שנה לשנה עשויות שלא להיות תקפות בשל האזורים הגאוגרפיים המשתנים המכוסים על ידי מפקדי האוכלוסין.
חלוקה היסטורית לפי דתות > התקופה הפרסית

אוכלוסיית ירושלים בתקופת השלטון הפרסי ביהודה (מחוז יהוד מדינתא) מוערכת בין 1,500 ל-2,750 תושבים.
חלוקה היסטורית לפי דתות > יהודה במאה הראשונה

במהלך המרד הגדול (66–73 לספירה המלחמה הרומית-יהודית הראשונה), אוכלוסיית ירושלים הוערכה ב-600,000 נפשות על ידי ההיסטוריון הרומי טקיטוס, בעוד שיוסף בן מתתיהו -יוספוס העריך כי היו בירושלים עד 1,100,000 שנהרגו במלחמה - אם כי מספר זה כלל אנשים שלא התגוררו בעיר עצמה. יוספוס כתב גם ש-97,000 יהודים נמכרו כעבדים. לדבריו, לאחר הניצחון הרומי על היהודים, הוצאו משער אחד עד 115,880 גופות בין החודשים ניסן ותמוז.
הערכות המודרניות לגבי אוכלוסיית ירושלים במהלך המצור הרומי האחרון על ירושלים בשנת 70 (לספירה) הן שונות. וילקינסון העריך ב-1974 שמספר התושבים בירושלים היה 70,398, ברושי בשנת 1978 העריך שמספר התושבים עמד על 80,000 ולוין בשנת 2002 העריך שמספר התושבים עמד בין 60,000–70,000. לפי יוספוס, התפלגות האוכלוסיות לפי כתות, מלומדים גברים בוגרים היו כדלקמן: למעלה מ-6,000 פרושים, יותר מ-4,000 איסיים ומעט צדוקים. חוקר הברית החדשה קוסלנד מציין כי "ההערכות האחרונות של אוכלוסיית ירושלים מצביעות שמספר התושבים עמד סביב מאה אלף". דעה מינימליסטית הנקוטה על ידי הלל גבע, אשר העריך מתוך ראיות ארכאולוגיות שאוכלוסיית ירושלים לפני החורבן בשנת 70 לספירה הייתה לכל היותר 20,000 נפש.
חלוקה היסטורית לפי דתות > ימי הביניים

אל-מוקדסי, (כנראה 945–1000) יליד ירושלים וגאוגרף מוסלמי, מהמאה העשירית כתב עוד לפני מסעי הצלב (שהתקיימו בין המאה ה-11 למאה ה-13), "בכל מקום ידם של הנוצרים והיהודים על העליונה והמסגד ריק מקהילה".
| שנה | יהודים | מוסלמים | נוצרים | סה"כ | מקור מקורי | כפי שצוטט ב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ג. 1130 | 0 | 0 | 30,000 | 30,000 |  ? | רנסימן |
| 1267 | 2* |  ? |  ? |  ? | נחמנידס, מלומד יהודי |  |
| 1471 | 250* |  ? |  ? |  ? |  ? | בָּרוֹן |
| 1488 | 76* |  ? |  ? |  ? |  ? | בָּרוֹן |
| 1489 | 200* |  ? |  ? |  ? |  ? | יערי, 1943 |
חלוקה היסטורית לפי דתות > התקופה העות'מאנית המוקדמת

| שנה | יהודים | מוסלמים | נוצרים | סה"כ | מקור מקורי | כפי שצוטט ב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1525–1526 | 1,194 | 3,704 | 714 | 5,612 | פנקסי מיסוי עות'מאניים * | כהן ולואיס |
| 1538–1539 | 1,363 | 7,287 | 884 | 9,534 | פנקסי מיסוי עות'מאניים * | כהן ולואיס |
| 1553–1554 | 1,958 | 12,154 | 1,956 | 16,068 | פנקסי מיסוי עות'מאניים * | כהן ולואיס |
| 1596–1597 |  ? | 8,740 | 252 |  ? | פנקסי מיסוי עות'מאניים * | כהן ולואיס |
| 1723 | 2,000 |  ? |  ? |  ? | ואן אגמונט והיימן, מטיילים נוצרים |  |
חלוקה היסטורית לפי דתות > התקופה המודרנית > "רוב יחסי" מוסלמי

הנרי לייט (אנ'), קצין תותחנים וממשל בריטי, שביקר בירושלים ב-1814, דיווח שהמוסלמים מהווים את החלק הגדול ביותר של אוכלוסיית ירושלים כ-12,000 הנפשות, אבל היהודים הם בני הדת הגדולה ביותר. בשנת 1818, רוברט ריצ'רדסון, רופא המשפחה של הרוזן מבלמור, העריך את מספר היהודים ב-10,000, פי שניים ממספר המוסלמים.
| שנה | יהודים | מוסלמים | נוצרים | סה"כ | מקור מקורי | כפי שצוטט ב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1806 | 2,000 | 4,000 | 2,774 | 8,774 | אולריך ג'ספר סיצן, חוקר פריז | שרקנסקי, 1996 |
| 1815 | 4,000–5,000 |  ? |  ? | 26,000 | ויליאם טרנר | קרק ואורן-נורדהיים, 2001 |
| 1817 | 3,000–4,000 | 13,000 | 3,250 | 19,750 | תומאס ר. ג'וליף |  |
| 1821 |  | >4,000 |  | 8,000 | ג'יימס סילק בקינגהאם |  |
| 1824 | 6,000 | 10,000 | 4,000 | 20,000 | פיסק ומלך, סופרים |  |
| 1832 | 4,000 | 13,000 | 3,560 | 20,560 | פרדיננד דה ז'רמב, נזיר צרפתי | קרק ואורן-נורדהיים, 2001 |
חלוקה היסטורית לפי דתות > התקופה המודרנית > יהודים כרוב מוחלט או יחסי בירושלים

במפת הקרן לחקר ארץ ישראל, שפורסמה ב-1883, תארה את האזור וציינה כי " בתקופת פרסומה של המפה מספר היהודים גדל בשיעור של 1,000 עד 1,500 בשנה. מאז 1875 גדלה אוכלוסיית ירושלים במהירות. מספר היהודים הוערך בין 15,000 עד 20,000 והאוכלוסייה, כולל תושבי הפרברים החדשים, מגיעה בסך הכל לכ-40,000 נפשות".
בין השנים 1881–82 הגיעה קבוצת יהודים מתימן לירושלים, כתוצאה מ"כיסופים לציון ולהט דתי", בתקופת העלייה הראשונה. לאחר שהתגוררו מספר שנים בעיר העתיקה, עברו לגבעות מול עיר דוד, שם התגוררו במערות. בשנת 1884 עברה הקהילה, שמנתה 200 איש, לבתי אבן חדשים שנבנו עבורם על ידי ארגון צדקה יהודי.
בין השנים 1919–1923, בעקבות הצהרת בלפור האוכלוסייה היהודית בירושלים, גדלה עוד יותר במהלך העלייה השלישית. לפני כן, סקר בריטי מ-1919 ציין כי רוב היהודים בירושלים היו ברובם אורתודוקסים וכי מיעוטם ציונים.
| שנה | יהודים | מוסלמים | נוצרים | סה"כ | מקור מקורי | כפי שצוטט ב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1882 | 9,000 | 7,000 | 5,000 | 21,000 | וילסון | קארק ואורן-נורדהיים, 2001 |
| 1883 | 15,000–20,000 |  ? |  ? | 40,000 | סקר PEF של פלסטין | סקר PEF של פלסטין |
| 1885 | 15,000 | 6,000 | 14,000 | 35,000 | גולדמן | קארק ואורן-נורדהיים, 2001 |
| 1889 | 25,000 | 14,000 |  ? | >39,000 | גילברט | מרטין גילברט, 2008 |
| 1893 | >50% |  ? |  ? | ~40,000 | אלברט שו, סופר | שו, 1894 |
| 1896 | 28,112 | 8,560 | 8,748 | 45,420 | לוח ארץ ישראל לשנת תשס"ו | הארל וסטנדל, 1974 |
| 1905 | 13,300 | 11,000 | 8,100 | 32,400 | מפקד האוכלוסין העות'מאני 1905 (רק אזרחים עות'מאנים) | UOSchmelz |
| 1922 | 33,971 | 13,413 | 14,669 | 62,578 | מפקד האוכלוסין של פלסטין (בריטי) | הארל וסטנדל, 1974 |
| 1931 | 51,200 | 19,900 | 19,300 | 90,053 | מפקד האוכלוסין של פלסטין (בריטי) | הארל וסטנדל, 1974 |
| 1944 | 97,000 | 30,600 | 29,400 | 157,000 |  ? | הארל וסטנדל, 1974 |
| 1967 | 195,700 | 54,963 | 12,646 | 263,307 |  | הראל, 1974 |
חלוקה היסטורית לפי דתות > לאחר חקיקת החוק לאיחוד ירושלים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | יהודים | מוסלמים | נוצרים | סה"כ | שיעור התושבים היהודים | מקור מקורי |
| 1980 | 292,300 | ? | ? | 407,100 | 71.80% | עיריית ירושלים |
| 1985 | 327,700 | ? | ? | 457,700 | 71.60% | עיריית ירושלים |
| 1987 | 340,000 | 121,000 | 14,000 | 475,000 | 71.60% | עיריית ירושלים |
| 1988 | 353,800 | 125,200 | 14,400 | 493,500 | 71.70% | עיריית ירושלים |
| 1990 | 378,200 | 131,800 | 14,400 | 524,400 | 72.10% | עיריית ירושלים |
| 1995 | 417,100 | 182,700 | 14,100 | 617,000 | 67.60% | עיריית ירושלים |
| 1996 | 421,200 | ? | ? | 602,100 | 70.00% | עיריית ירושלים |
| 2000 | 448,800 | ? | ? | 657,500 | 68.30% | עיריית ירושלים |
| 2004 | 464,500 | ? | ? | 693,200 | 67.00% | עיריית ירושלים |
| 2005 | 469,300 | ? | ? | 706,400 | 66.40% | עיריית ירושלים |
| 2007 | 489,480 | ? | ? | 746,300 | 65.60% | עיריית ירושלים |
| 2011 | 497,000 | 281,000 | 14,000 | 801,000 | 62.00% | הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל |
| 2015 | 524,700 | 307,300 | 12,400 | 857,800 | 61.20% | הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל |
| 2016 | 536,600 | 319,800 | 15,800 | 882,700 | 60.80% | הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל |
| 2017 | 546,100 | 328,600 | 15,900 | 901,300 | 60.60% | מכון ירושלים לחקר מדיניות |
| 2018 | 555,800 | 336,700 | 16,000 | 919,400 | 60.50% |  |
| 2019 | 563,200 | 345,800 | 16,200 | 936,400 | 60.10% |  |
| 2020 | 570,100 | 353,800 | 16,300 | 951,100 | 59.90% |  |
| 2022 | 590,600 | 362,600 | 12,900 | 966,000 | 61.13% |  |
| שנה | יהודים | מוסלמים | נוצרים | סה"כ | שיעור התושבים היהודים | מקור מקורי |

הסטטיסטיקה הישראלית הרשמית, המבוצעת על ידי הלמ"ס, מתייחסת לעיריית ירושלים המורחבת. כולל שטחי הרשויות הישראליות והירדניות שלפני 1967, כגון כפרים ושכונות פלסטיניות המרוחקים ממזרח העיר, שלא היו חלק ממזרח ירושלים הירדנית לפני 1967. הנתונים הדמוגרפיים מ-1967 עד 2012 הראו את הגידול המתמשך של האוכלוסייה הערבית, הן במספרים יחסיים והן במספרים מוחלטים, ואת הירידה בנתח האוכלוסייה היהודית בכלל האוכלוסייה בעיר. ב-1967 היוו היהודים 73.4% מאוכלוסיית העיר, בעוד שבשנת 2010 הצטמצמה האוכלוסייה היהודית ל-64%. באותה תקופה גדלה האוכלוסייה הערבית מ-26.5% ב-1967 ל-36% ב-2010 ב-1999 שיעור הפריון הכולל במגזר היהודי עמד על 3.8 ילדים לאישה, בעוד ששיעור הפריון באוכלוסייה הפלסטינית עמד על 4.4 ילדים לאישה. הדבר הוביל לחששות בקרב האוכלוסייה היהודית, שבסופו של דבר יהפכו הערבים לרוב באוכלוסיית העיר.
בין 1999 ל-2010, המגמות הדמוגרפיות התהפכו, כאשר שיעור הפריון היהודי עלה ושיעור הפריון הערבי ירד. כמו כן, מספר העולים החדשים היהודים שבחרו להתיישב בירושלים גדל בהתמדה. עד 2010 היה שיעור הגידול היהודי גבוה מאשר הערבי. באותה שנה עמד שיעור הילודה בעיר על 4.2 ילדים לאמהות יהודיות, לעומת 3.9 ילדים לאמהות ערביות. בנוסף, התיישבו בירושלים 2,250 עולים חדשים יהודים. על פי ההערכות, נכון לינואר 2024 שיעור הילודה במגזר היהודי עדיין בעליה, בעוד ששיעור הילודה במגזר הערבי ממשיך בירידה.
ראו גם

היסטוריה של ירושלים
דמוגרפיה וסטטיסטיקה בירושלים
ביבליוגרפיה

Jewish National Council (1947). "First Memorandum: historical survey of the waves of the number and density of the population of ancient Palestine; Presented to the United Nations in 1947 by Vaad Leumi on Behalf of the Creation of a Jewish State" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-03-08.
Jewish National Council (1947). "Second Memorandum: historical survey of the Jewish population in Palestine from the fall of the Jewish state to the beginning of zionist pioneering; Presented to the United Nations in 1947 by Vaad Leumi on Behalf of the Creation of a Jewish State" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-03-08.
Jewish National Council (1947). "Third Memorandum: historical survey of the waves of Jewish immigration into Palestine from the arab conquest to the first zionist pioneers; Presented to the United Nations in 1947 by Vaad Leumi on Behalf of the Creation of a Jewish State" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-07-08.
Salo Baron, A Social and Religious History of the Jews, Columbia University Press, 1983.
Maya Choshen, ed. (2004). "Table III/14 – Population of Jerusalem, by Age, Quarter, Sub-Quarter, and Statistical Area, 2003" (PDF). Statistical Yearbook of Jerusalem. אורכב מ-המקור (PDF) ב-24 בספטמבר 2009. נבדק ב-27 בפברואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
Israeli Central Bureau of Statistics information page
Jerusalem: Jewish, Muslim, and Christian Population (1910–2000) at israelipalestinianprocon.org
Bruce Masters, Christians And Jews In The Ottoman Arab World, Cambridge University Press, 2004.
Population of Jerusalem until 1945 (Table 10) at mideastweb.org
United Nations (1983). "International Conference on the Question of Palestine—The Status of Jerusalem". United Nations Information System on the Question of Palestine. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2007. נבדק ב-26 בפברואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
Runciman, Steven (1980). The First Crusade. Cambridge. מסת"ב 0-521-23255-4ISBN 0-521-23255-4.
Martin Gilbert (1987). "Jerusalem Illustrated History Atlas". p. 35. אורכב מ-המקור ב-2010-07-29. נבדק ב-22 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
Palestinian Academic Society for the Study of International Affairs (2002). "Jerusalem: Special Bulletin" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-4 באוקטובר 2006. נבדק ב-27 בפברואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
United Nations (1997). "The Status of Jerusalem". UNISPAL. Division for Palestinian Rights. Prepared for, and under the guidance of, the Committee on the Exercise of the Inalienable Rights of the Palestinian People. אורכב מ-המקור ב-25 בנובמבר 2001. נבדק ב-26 בפברואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
Mark Twain (1867). "Innocents Abroad". נבדק ב-9 פבר' 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
Scholch, Alexander (1985). "The Demographic Development of Palestine". International Journal of Middle East Studies. 17 (4): 485–505. doi:10.1017/s0020743800029445. JSTOR 163415.
עמותת חוסן

| --- | --- |
 התאגדות:  עמותה
 מדינה:  ישראל 
 יושב ראש:  הרב צביקה דנטלסקי
 מנכ"ל:  יובל נוימן
 עובדים:  35+
 תקופת הפעילות:  2016–הווה (כ־9 שנים)
 www.the-hosen.org.il
 
עמותת חוסן (שמה הרשמי: "חוסן – התנועה לחוסן חברתי, לאומי וערכי בישראל") היא עמותה המפנה צעירים להט"בים, בעיקר מרקע דתי, לטיפולי המרה לשינוי הנטייה המינית.
היסטוריה

העמותה הוקמה על ידי יונתן ברנסקי ואורי ברטפלד ב-2016. בשנת 2018 הצטרפו לוועד הניהול שלה הרבנים צביקה דנטלסקי ואהרון (רוני) כהן, מייסדי עצת נפש, שעזבו אותה בשל הרשעתו של ראובן ישראל וולצ'ר – שהיה מטפל בכיר בעמותה ושימש כיו"ר העמותה בעבר – במעשים מגונים במטופלים שהושגו במרמה.
בשנת 2020 התמנה יובל נוימן למנכ"ל העמותה במקומו של ברנסקי.[דרוש מקור][מפני ש...]
פעילות העמותה

העמותה מפעילה אתר אינטרנט וקו סיוע טלפוני. בשתי המדיות האלה מופנים המתקשרים ליועצים אשר עברו הכשרה בתחומים אלו, אשר נוקטים בפועל בטיפולי-המרה מסוגים שונים. באתרה מצטטת העמותה נייר עמדה ישן של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל כאילו הוא תומך בקיומם של טיפולי המרה לקהילה הדתית, זאת על אף שההסתדרות דחתה פרשנות זו והביעה את תמיכתה באיסור בחוק על פסיכולוגים לבצע טיפול כזה, וכי משרד הבריאות פרסם כי יש להטיל סנקציות נגד מטפלים המציעים טיפול כזה.
סדנת "מסע אל הגבריות" - העמותה מפנה גם לסדנה זו (אנ'). באתר העמותה לא מצוין כי מדובר בטיפול המרה, אלא נכתב כי ”"מסע של גבר" הוא השראה בת 48 שעות בעבודת ריפוי רגשי אינטנסיבית, שפותחה ועוצבה במיוחד עבור גברים המוּנָעים בכוח עצמם להתמודד עם נושאים לא פתורים סביב גברים וגבריות, ובמיוחד סביב תחושת מצוקה או קונפליקט פנימי כתוצאה מהחוויה של משיכות תוך-מגדריות”. סדנת "מסע אל הגבריות" היוותה חלק במשפט התקדימי בארצות הברית Ferguson v. JONAH אשר בו נקבע כי טיפולים לשינוי נטייה מינית מהווים הונאה צרכנית.
הדרכות לצוותים חינוכיים.
לפי רשם העמותות, העמותה אינה מעניקה שירותים בתשלום, ואינה מעסיקה עובדים בתשלום.
רבנים שונים מפנים את תלמידיהם לעמותה זו, ביניהם גם הרב שלמה אבינר שמקדם את פעילות העמותה ומסייע לגיוס מתנדבים.