stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמברוזיוס

| --- | --- |

אמברוזיוס הקדוש - מוזאיקה בבזילקת סנט'אמברוג'ו במילאנו
 לידה:  340 טריר, האימפריה הרומית
 פטירה:  4 באפריל 397 (בגיל 57 בערך) מילאנו, האימפריה הרומית המערבית
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית, הכנסייה אורתודוקסית, הכנסייה הלותרנית
 מקום פולחן עיקרי:  איטליה בזיליקת סנט'אמברוג'ו, מילאנו, איטליה
 חג:  7 בדצמבר
 פטרון של:  כוורנים, דבורים, יוצקי נרות, חיות בית, מילאנו ועוד
אמברוזיוס (בלטינית: Ambrosius; נולד 337–340 לערך – מת ב-4 באפריל 397) היה ההגמון של מילאנו, פיתח הגות בדבר היחסים הנכונים בין ראשי הכנסייה לשלטון החילוני, זכה למעמד קדוש נוצרי.
אמברוזיוס נולד בטרייר (Trier), בגליה צפונית למץ, בשנת 340 לספירה בערך. אביו היה נציב גליה הדרומית, והוא נשלח לרומא ב-354 לאחר מות אביו, שם למד משפטים. ב-372 התמנה למושל הפרובינציה של צפון איטליה, והוא ישב במילאנו. ב-374, כאשר ביקש הקהל לבחור הגמון, במקום ההגמון האריאני שמת, התפתחו מריבות בין האורתודוקסים לאריאנים, כפשרה הציעו את אמברוזיוס, למרות שלא נטבל לנצרות ולא היה לו ניסיון בכמורה הוא נבחר, הוטבל לנצרות, ותוך ימים ספורים הוקפץ בהיררכיה לדיאקון, כומר ובישוף. אמברוזיוס שילב בחיי הכמורה את העשייה המדינית, אולם הוא עצמו חי בפשטות וחילק את כספו לעניים. מלבד היותו איש דת ומדינאי היה אמברוזיוס גם נואם מוכשר, משורר ושופט.
אמברוזיוס השתתף בחיי הדת והמדינה – הוא נלחם בעוז במתנגדי הדת הקתולית, בעיקר באריאנים. הוא השפיע על הקיסר המזרחי תאודוסיוס הראשון (379–395) מבחינה דתית. כאשר המון נוצרי מוסת עשה פרעות ביהודים והחריב בית כנסת בסוריה, תאודוסיוס ציווה לשקם את בית הכנסת ולהעניש את הפורעים, אך אמברוזיוס כתב לו שקיסר נוצרי שמקים בית כנסת יהודי פוגע בכבוד אלוהים, והקיסר ביטל את החלטתו. במקרה אחר, כשתאודוסיוס הרג 7,000 מתושבי סלוניקי, כתב לו אמברוזיוס כי הוא לא יוכל לחוג את המיסה עם בית המלוכה עד שהוא יכפר על מעשיו בפומבי. תאודוסיוס ניסה להיכנס בכוח לקתדרלה במילאנו, אך אמברוזיוס חסם בגופו את הכניסה. לבסוף נכנע תאודוסיוס וביקש מחילה על מעשיו.
גם על הקיסר המערבי גרטיאנוס (375–383) השפיע אמברוזיוס, והקיסר הכריז ב-380 כי החלטות ועידת ניקיאה שעל סעיפיה הגן אמברוזיוס, מחייבת את כל הנתונים תחת הממשל. ב-381 ניצחו הקתולים את האריאנים בוועידת קונסטנטינופול הראשונה בעקבות מאמציו הרבים של אמברוזיוס וראשי האריאנים הודחו מכהונותיהם. כאשר הקיסר המערבי ולנטיניאנוס השני (383–392) ביקש להחזיר את אנדרטת האלה ויקטוריה ב-391 לפי בקשת הסנט והקונסול סימכוס, אמברוזיוס איים כי יחרים אותו, וולנטיניאנוס ביטל את החלטת הסנט. חלק ממלחמתו של אמברוזיוס באריינים הייתה הזהות שנוצרה באותה תקופה בין אריאניזם לבין הגרמאנים או הגותים. אנשי הצפון היו אריאנים בעוד אנשי איטליה השתייכו לכנסייה הרומית הניקאנית.
יוסטינה, אמו של הקיסר ולנטיניאנוס, הייתה אריאנית והיא שאפה להשיג משרה לכומר אריאני בכנסייה במילאנו עבור האוכלוסייה האריאנית שבעיר. אמברוזיוס שבת בכנסייה עליה הייתה המחלוקת יחד עם קהילתו תוך שהם מזמרים מזמורי דת ללא הפסקה עד שניצח את אם הקיסר.
ב-387 הטביל אמברוזיוס את אוגוסטינוס לנצרות.
דעותיו בתחום התאולוגי השפיעו על התפתחותה של הנצרות, משום שהוא שילב בהם את הפילוסופיה של פילון וקידוש השם של החשמונאים. הוא שילב בדבריו ניסוחים של הוגי דעות יווניים ורומאים כמו סנקה וקיקרו.
אמברוזיוס נחשב לאחד מאבות הכנסייה וזכה להיות אחד מארבעת הדוקטורים הראשונים של הכנסייה.
מונחים על שמו

מזמור אמברוזיאני
הספרייה האמברוזיאנית במילאנו
הרפובליקה האמברוזית (אנ') שהתקיימה במילאנו במאה ה-15
ההיסטוריונית

| --- | --- |
עטיפת הספר העברית
עטיפת הספר העברית
 מידע כללי
 מאת:  אליזבת קוסטובה
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  הוצאת Little, Brown and Company
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  577 (בגרסה העברית)   703 (בגרסה האנגלית)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תרגום:  אינגה מיכאלי
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-316-01177-0
 הספרייה הלאומית:  002521306
ההיסטוריונית (באנגלית: The Historian) הוא ספרה הראשון ועטור הפרסים של אליזבת קוסטובה, שיצא בשנת 2005. העלילה מחברת בין ההיסטוריה והפולקלור על ולאד המשפד "צפש" (Țepeș) ומקבילו התרבותי דרקולה. אביה של קוסטובה נהג לספר לה סיפורים על דרקולה כשהייתה ילדה. היא עבדה על הספר במשך עשור.
הספר מתואר כספר המאגד כמה ז'אנרים, לרבות היותו רומן גותי, הרפתקאות, ספרות בלשית ומותחן היסטורי. אף שהוא מתבסס בחלקו על דרקולה מאת ברם סטוקר, הספר אינו ספר אימה ומתמקד בתפקידה של ההיסטוריה בחברה ובטבעם של הטוב והרע. המחברת הסבירה כי "דרקולה הוא מטאפורה לרוע שכל כך רע להכניס לאורך ההיסטוריה".
הספר הפך לרב מכר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס כבר בשבוע הראשון לצאתו לחנויות והיה הספר בכריכה קשה הנמכר ביותר בתולדות ארצות הברית. ככלל, זכה הספר לביקורות מעורבות אל המחברת זכתה בפרס Book Sense בשנת 2006 לספר הבוגרים הטוב ביותר ולפרס קוויל למחברת ספר הבכורה הטובה ביותר של השנה בשנת 2005. עקב זאת זכויות הספר נרכשו על ידי סוני לצורך הפקת סרט קולנוע אך מאז 2007 לא נשמעה כל התקדמות בנושא ההפקה.
עלילה

"ההיסטוריונית" שוזר את ההיסטוריה והפולקלור של ולאד צפש, נסיך וולאכיה מהמאה ה-15 המכונה "ולאד המשפד" ומקבילו הבדיוני הרוזן דרקולה יחד עם סיפורו של פול, פרופסור; בתו בת ה-16 והמסע שלהם לקברו של ולאד. הרומן קושר שלושה נרטיבים נפרדים תוך שימוש במכתבים ובדיווחים בעל פה: זה של המנטור של פול בשנות השלושים, זה של פול עצמו בשנות החמישים וזה של המספרת בשנות השבעים. הסיפור מסופר בעיקר מנקודת מבטה של בתו של פול, שמעולם לא נקראת בשם.
עלילה > חלק ראשון

שנת 1972 באמסטרדם. המספרת מוצאת ספר ישן בעל כריכת קלף עם חיתוך עץ של דרקון במרכז המזוהה עם דרקולה. כשהיא שואלת את אביה פול על כך, הוא מספר לה כיצד מצא את הספר בעבודת יד כשהיה סטודנט לתואר שני בשנות החמישים. פול לקח את הספר למנטור שלו, פרופסור ברתולומיאו רוסי ונדהם לגלות שרוסי מצא ספר דומה בעבודת יד כשהיה סטודנט לתואר שני בשנות השלושים. כתוצאה מכך חקר רוסי את צפש, את מיתוס דרקולה שסביבו ואת הספר המסתורי. רוסי נסע עד איסטנבול; עם זאת, הופעת דמויות סקרניות ואירועים בלתי מוסברים גרמו לו לבטל את חקירתו ולחזור לעבודתו. רוסי מוסר לפול את הערות המחקר שלו ומודיע לו שהוא מאמין שדרקולה עדיין חי.
עיקר הרומן מתמקד בציר הזמן בשנות החמישים, העוקב אחר הרפתקאותיו של פול. לאחר הפגישה עם פול, רוסי נעלם; מריחות דם על שולחנו ותקרת משרדו הם העקבות היחידים שנותרו. בטוח שדבר מצער קרה לו, פול מתחיל לחקור את דרקולה. כשהוא בספריית האוניברסיטה הוא פוגש אישה צעירה שקוראת עותק מהספר "דרקולה" של בראם סטוקר. שמה הלן רוסי, בתו של ברתולומיאו רוסי והיא הפכה למומחית לדרקולה. פול מנסה לשכנע אותה שאחד הספרנים מנסה למנוע את המחקר שלה בנושא דרקולה, אך היא אינה משתכנעת. מאוחר יותר, הספרן תוקף ונושך את הלן. פול מתערב ומשתלט עליו, אך הוא מתפתל חופשי. לאחר מכן נדרס הספרן מול הספרייה וככל הנראה נהרג.
לאחר ששמעה את סיפור אביה, המספרת מתעניינת בתעלומה ומתחילה לחקור את דרקולה כשהיא ואביה מטיילים ברחבי אירופה של שנות השבעים. למרות שבסופו של דבר הוא שולח אותה הביתה, היא לא נשארת שם. לאחר שמצאה מכתבים המופנים אליה המגלים שהוא עזב במסע אחר אמה (שבעבר האמינו שהיא מתה), היא יוצאת למצוא אותו. כפי שמובהר לאט לאט ברומן, הלן היא אם המספרת. המכתבים ממשיכים את הסיפור שאביה סיפר לה. המספרת מחליטה לנסוע למנזר שם היא מאמינה שאביה עשוי להיות.
עלילה > חלק שני

המספרת קוראת תיאורים של מסעות אביה והלן דרך מזרח אירופה בשנות החמישים. תוך כדי מסעותיהם מסיקים הלן ופול כי ייתכן שרוסי הובא על ידי דרקולה לקברו. הם נוסעים לאיסטנבול כדי למצוא את ארכיונו של הסולטן מהמט השני, שלדעת פול מכיל מידע בדבר מיקום הקבר. הם פוגשים את פרופסור טורגוט בורה מאוניברסיטת איסטנבול, שגילה גם ספר דומה לזה של פול ורוסי. יש לו גישה לארכיון של מהמט ויחד הם חושפים כמה מסמכים חשובים. הם רואים גם את הספרן שנהרג כביכול בארצות הברית – הוא שרד משום שהוא ערפד והוא המשיך לעקוב אחר הלן ופול. הלן יורה בספרן הערפד אך מתגעגעת לליבו וכתוצאה מכך הוא לא מת.
מאיסטנבול, פול והלן נוסעים לבודפשט, הונגריה, כדי לחקור את מיקום קברו של דרקולה ולהיפגש עם אימה של הלן. לדעתם עשויה להיות לה ידיעה על רוסי, השניים נפגשו במהלך מסעותיו לרומניה בשנות השלושים. לראשונה הלן שומעת על הרומן הלוהט בין אימה לרוסי. פול והלן לומדים בין היתר שאימה של הלן – ולפיכך גם הלן עצמה – הן מצאצאיו של ולאד צפש.
עלילה > חלק שלישי

טורגוט בורה יוצא למסע חיפוש אחר קברו של דרקולה לבולגריה. הוא גם מגלה שהוא חלק מארגון שהקים הסולטן מהמט השני מהאליטה של היניצ'רים כדי להילחם במסדר הדרקון, קונסורציום מרושע שנקשר מאוחר יותר עם דרקולה. בבולגריה, הלן ופול מבקשים את עזרתו של מלומד בשם אנטון סטויצ'ב. באמצעות מידע שנצבר מסטויצ'ב, הלן ופול מגלים שדרקולה נקבר ככל הנראה במנזר הבולגרי סווטי גאורגי.
לאחר קשיים רבים פול והלן מגלים את מקום הימצאו של סווטי גאורגי. עם הגיעם למנזר הם מוצאים את גופתו של רוסי בקריפטה ונאלצים לנעוץ פגיון כסף בלבו כדי למנוע את הפיכתו המלאה לערפד. לפני שהוא מת, הוא מגלה שדרקולה הוא מלומד ויש לו ספרייה סודית. רוסי כתב על כליאתו בספריה זו והסתיר את כתביו שם. פול והלן נרדפים למנזר על ידי גורמים פוליטיים ועל ידי הספרן הערפד – כולם מחפשים את קברו של דרקולה, אך מגלים שהוא ריק כשהם מגיעים למקום.
פול והלן עוברים לארצות הברית, מתחתנים והלן מולידה את המספרת. עם זאת, היא נכנסת לדיכאון כמה חודשים לאחר מכן. מאוחר יותר היא מתוודה שחששה שהנשיכה הערפדית שקיבלה קודם לכן תדביק את ילדתה. המשפחה נוסעת לאירופה בניסיון לעודד אותה. כאשר הם מבקרים במנזר סנט-מתייה-דה-פירנה-אוריינטלס, הלן מרגישה את נוכחותו של דרקולה ונאלצת לקפוץ מצוק. נוחתת על דשא, היא שורדת ומחליטה לצוד אותו ולהרוג אותו על מנת להיפטר מאיומה ומפחדיה.
כשהמספרת מגיע לסנט-מתייה-דה-פירנה-אוריינטלס, היא מוצאת את אביה. האנשים שהוזכרו לאורך ציר הזמן של שנות השבעים מתכנסים בניסיון אחרון להביס את דרקולה. הוא נהרג לכאורה מפגיעת כדור כסף שנורה בלבו על ידי הלן.
באפילוג, שמתרחש בשנת 2008, המספרת משתתפת בכנס של ימי הביניים בפילדלפיה ועוצרת בספרייה ובה אוסף נרחב של חומרים הקשורים לדרקולה. היא משאירה בטעות את פתקיה והמלווה ממהר החוצה ומחזיר אותם אליה, כמו גם ספר עם דרקון המודפס במרכזו, ומגלה שדרקולה עדיין חי או שאחד ממיניו מחקה את האדון.
רקע ופרסום > רקע ביוגרפי

העניין של קוסטובה באגדת דרקולה החל בסיפורים שאביה סיפר לה על הערפד בילדותה. המשפחה עברה מארצות הברית לליובליאנה שבסלובניה בשנת 1972, בעוד אביה לימד במשך שנה באוניברסיטה מקומית. במהלך אותה שנה נסעה המשפחה ברחבי אירופה. לדברי קוסטובה, "זו הייתה החוויה המעצבת של ילדותי." היא "הוקסמה מ[סיפורי דרקולה של אביה] מכיוון שהם היו... מההיסטוריה בצורה מסוימת, למרות שהם לא היו על היסטוריה אמיתית, אבל שמעתי אותם במקומות ההיסטוריים היפים האלה." העניין של קוסטובה בספרים ובספריות החל מוקדם גם כן. אמה, ספרנית, לקחה אותה ואת אחיותיה לעיתים קרובות לספרייה הציבורית – כל אחד מהם הורשה לבדוק 30 ספרים והיה להם מדף מיוחד לספרי הספרייה שלהם.
היא האזינה בילדותה להקלטות של מוזיקה עממית בלקנית והתעניינה במסורת. מאוחר יותר היא שרה וביימה מקהלה סלאבית בזמן לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל. היא וכמה חברים נסעו למזרח אירופה בשנת 1989, במיוחד בולגריה ובוסניה, כדי ללמוד מנהגים מוזיקליים מקומיים. ההקלטות שעשו הופקדו בספריית הקונגרס. בזמן שקוסטובה שהתה באירופה, חומת ברלין קרסה, מבשרת את נפילת הקומוניזם במזרח אירופה, אירועים שעיצבו את הבנתה את ההיסטוריה.
רקע ופרסום > מבנה ופרסום

לקוסטובה היה "רגע הארה" כשהבינה שמיקום שרידיו של ולאד צפש אינו ידוע. חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1994, כשקוסטובה טיילה בהרי האפלצ'ים עם בעלה, היה לה פלאשבק לאותם רגעי סיפורים עם אביה ושאלה "מה אם האב היה מסובב את סיפורי הדרקולה שלו לבתו הנכנסת בעצמה לסיפור. מה אם דרקולה עדיין היה בחיים?" היא גירדה מיד שבעה עמודים של פתקים לפנקס הסופרים שלה. יומיים לאחר מכן החלה לעבוד על הרומן. באותה תקופה לימדה אנגלית כשפה שנייה, כתיבה יוצרת והלחנה באוניברסיטאות בפילדלפיה, פנסילבניה. היא עברה לאן ארבור, מישיגן, נכנסה לתוכנית הכתיבה באוניברסיטת מישיגן וסיימה את הספר כשהיא מקבלת תואר שני באמנויות.
קוסטובה ערכה מחקר מקיף על מזרח אירופה ועל ולאד צפש. היא מצאה ערכת הרג ערפדים במוזיאון מרסר, שכללה אקדח, כדורי כסף, צלב, יתד עץ ואבקת שום.
תוך כדי כתיבתה פרסמה במשרדה מפות של מזרח אירופה ובנתה תרשים שיעזור לה לעקוב אחר לוחות הזמנים של הספר. בעלה, אותו פגשה בבולגריה, סייע לה בתיאורים גאוגרפיים הקשורים ובדיקציה. לקח לה עשר שנים לסיים את הרומן. קוסטובה סיימה את הרומן בינואר 2004 ושלחה אותו לסוכן ספרותי פוטנציאלי בחודש מרץ. כעבור חודשיים ותוך יומיים מיום שליחת כתב היד שלה למו"לים, הוצעה לקוסטובה עסקה – היא סירבה. הזכויות על הספר נמכרו במכירה פומבית, וחברת ליטל בראון קנתה אותן תמורת שני מיליון דולר. Publishers Weekly הסבירו את המחיר הגבוה כתוצאה ממלחמת הצעות מחיר בין האמונה כי ייתכן שזהו "צופן דה וינצ'י הבא". סגן נשיא ומוציא לאור אחד אמר כי "בהתחשב בהצלחה של צופן דה וינצ'י, כולם ברחבי העיר יודעים עד כמה השילוב בין מותחן והיסטוריה יכול להיות פופולרי ולאיזו תופעה הוא יכול להפוך." ליטל בראון לאחר מכן מכרה את הזכויות ב-28 מדינות. הספר ראה אור בארצות הברית ב-14 ביוני 2005.
ז'אנר וסגנון

ההיסטוריון תואר כשילוב של ז'אנרים, כולל רומן גותי, רומן הרפתקאות, רומן בלשי, סיפור המסע, רומן היסטורי פוסט-מודרני ומותחן היסטורי.
קוסטובה רצתה לכתוב רומן ספרותי רציני, עם גיבורים מלומדים, שהזכיר במקביל הרפתקאות מהמאה ה-19. היא קיבלה השראה מסופרים ויקטוריאניים כמו וילקי קולינס; הרומן שלו "מונסטון" (1868), עם פיתולי העלילה שלו ושלל המספרים, היה "מודל מרכזי". האב הקדמון הספרותי העיקרי של ההיסטוריונית, לעומת זאת, הוא דרקולה של בראם סטוקר (1897). לדוגמה, ב"ההיסטוריונית" ובדרקולה, הגיבור מוקסם וגם נחרד מדרקולה. שניהם מסופרים באמצעות סדרת מכתבים וזיכרונות. הרומן כולל גם אזכורים רבים ליצירתו של סטוקר – דרקולה אפילו מחזיק בעותק של הרומן. עם זאת, קוסטובה מעצבת את דרקולה לדמות שלה. בעוד הערפד של סטוקר הוא המוקד של הרומן שלו, זה של קוסטובה נמצא בקצוות. יתר על כן, התערובת של דרקולה הבדיוני ולאד ההיסטורי "מוסיפה יתרון מרושע ומפחיד" לדמות. למרות שורשיו הגותיים, ההיסטוריונית אינו ספוג אלימות וגם אינו רומן אימה. קוסטובה כיוונה לכתוב סיפור רפאים ויקטוריאני "מצמרר" וסגנונה הריאליסטי הוא שיוצר אפקט זה.
למרות שסוקרים רבים השוו את ההיסטוריונית למותחן ההיסטורי של דן בראון "צופן דה וינצ'י" (2003), קוסטובה אמרה שספרה "הוא חלק ממסורת שבה מלאכת ספרות ומחקר חשובים לא פחות מפעולה... החפיפה היחידה היא הרעיון הזה של אנשים שמחפשים משהו בהיסטוריה. אני עדיין מופתעת כשאנשים מבצעים את ההשוואה הזו, אני מאוד אסירת תודה שהמוציא לאור שלי מעולם לא דחף לזה." יתר על כן, הדמות ההיסטורית האמיתית היחידה ברומן שלה היא ולאד והיא שינתה את שמם של כמה מיקומים "מחשש שקוראים מסוימים עלולים לבלבל בין פנטזיה ומציאות, כפי שקרה עם הרומנים של בראון". הסוקרים שיבחו את התיאורים השופעים של קוסטובה על התפאורה והערים והמדינות האירופיות המרתקות שהסיפור חוצה: אמסטרדם, סלובניה, רומניה, בולגריה, טורקיה, צרפת, אוקספורד, שווייץ ואיטליה.
הערות שוליים

↑  Bob Thompson, "The Writers Bitten by the Vampire Bug", The Washington Post (28 July 2005). Access World News (subscription required). Retrieved 10 May 2009.
ציור של ראשו וכתפיו של גבר קווקזי עשיר. עם שיער שחור ארוך ומתולתל ושפם. חובש כובע אדום עם פס רחב של פנינים וכוכב זהב ואבן חן אדומה בחזית. הוא לובש שכמיית פרווה חומה, כשמעל חלקה עליון אדום וזהב.
ערכת הרג ערפדים במוזאון מרסר.
על פי קוסטובה, בראם סטוקר "יצר את דרקולה כדמות מבריקה; יצור שהוא חלק מפלצת וחלק גאון. דרקולה מייצג את הטוב והרע שבנו."
ארי וטנן

ארי פטי אולווי וטנן (בפינית: Ari Pieti Uolevi Vatanen; נולד ב־27 באפריל 1952 בטופובארה, פינלנד) הוא נהג ראלי פיני, שהפך לפוליטיקאי וחבר בפרלמנט האירופי משנת 1999 עד 2009. זכה בתואר אליפות העולם בראלי בשנת 1981 וניצח את ראלי פריז-דקר ארבע פעמים. מאז 2013 וטנן משמש כנשיא איגוד הספורט המוטורי האסטוני.
חייו האישיים

וטנן נשוי לריטה ואב לארבעה ילדים, קים (נולד בשנת 1972), ריה (נולדה ב־1980), טואה (נולדה ב־1982) ומקס (נולד ב־1990). יש להם בתים בפינלנד ובצרפת. קים הוא המנהל של אלוף העולם בראלי סבסטיאן אוז'ייה. בשנת 2016 מקס הלך בדרכו של אביו כשנכנס לאליפות הראלי הבריטית בה עם קבוצת M-Sport והפורד פיאסטה R5.
קריירה פוליטית

לאחר כמה שנים בהן עבד וטנן עם צוות ראלי צרפתי, התיישב בשנת 1993 בדרום צרפת שם קנה חווה ויקב. עד מהרה הוא פיתח עניין בפוליטיקה ובשנת 1999 הוא נבחר לפרלמנט האירופי מרשימת מפלגת הקואליציה הלאומית השמרנית, אף על פי שהמשיך לחיות בצרפת. הסוגיות בהן עבד כוללות מיסוי רכב, מדיניות תחבורה, סיוע בפיתוח ומדיניות חקלאית.
בשנת 2004 הוא נבחר מחדש, הפעם מטעם מפלגה שמרנית צרפתית. בשנת 2009 היה מועמד שוב מטעם מפלגת הקואליציה הלאומית הפינית אך הפעם לא נבחר.
ב־2009 הכריז וטנן על מועמדותו בבחירות לנשיאות ה-FIA מול הנשיא הנוכחי בשמנו מקס מוסלי יחליט להתמודד מחדש לכהונה נוספת. ב־23 באוקטובר 2009, נכשל וטנן בבחירות בהן זכה הבוס שלו לשעבר בקבוצת פיג'ו, שלאחר מכן הפך למנהל קבוצת פרארי בפורמולה 1, ז'אן טוד.
תוצאות > ראלי דקר

| שנה | קטגוריה | רכב | מיקום | מספר קטעים שניצח |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987 | כלי רכב | צרפת פיג'ו | 1 | 3 |  |
| 1988 | כלי רכב | צרפת פיג'ו | נפסל | 4 |  |
| 1989 | כלי רכב | צרפת פיג'ו | 1 | 7 |  |
| 1990 | כלי רכב | צרפת פיג'ו | 1 | 7 |  |
| 1991 | כלי רכב | צרפת פיג'ו | 1 | 5 |  |
| 1992 | כלי רכב | צרפת סיטרואן | 5 | 7 |  |
| 1993 | כלי רכב | צרפת סיטרואן | 8 | 2 |  |
1994: לא השתתף
| 1995 | כלי רכב | צרפת סיטרואן | פרש | 3 |  |
| 1996 | כלי רכב | צרפת סיטרואן | 4 | 7 |  |
1997–2002: לא השתתף
| 2003 | כלי רכב | יפן ניסאן | 7 | 4 |  |
| 2004 | כלי רכב | יפן ניסאן | פרש | 1 |  |
| 2005 | כלי רכב | יפן ניסאן | 39 | 0 |  |
2006: לא השתתף
| 2007 | כלי רכב | גרמניה פולקסוואגן | פרש | 0 |  |
הערות שוליים

1 2 3  Etusivu, kansallisbiografia.fi
1 2  Rallies, www.arivatanenrally.com (באנגלית)
↑  Rallies, www.arivatanenrally.com (באנגלית)
↑  eWRC-results.com, Ari Vatanen - rally profile eWRC-results.com, eWRC-results.com
↑  WRC Driver Legends | Best Rally Driver Legends| Profile, www.wrc.com (באנגלית)
↑  Opel Manta B 400 (Group B), Rally Group B Shrine, ‏2016-01-19 (באנגלית)
1 2  Lunch with... Ari Vatanen | Motor Sport Magazine Archive, Motor Sport Magazine, ‏2018-05-30 (באנגלית)
1 2  Ari Vatanen’s greatest hits, Red Bull (באנגלית)
↑  1985: Ari Vatanen's near-death experience, Motorsport Retro, ‏2011-04-10 (באנגלית)
↑  1988 Peugeot 405 T16 GR Pikes Peak | Peugeot, Supercars.net, ‏2016-04-24 (באנגלית)
↑  Dániel Móré, Exclusive: Ari Vatanen on his famous Pikes Peak film, Climb Dance, DriveTribe, ‏2018-03-05 (באנגלית)
↑  "Ari Vatanen". RallyBase. אורכב מ-המקור ב-3 בינואר 2007. נבדק ב-2007-01-30. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dakar 2007 Withdrawals". אורכב מ-המקור ב-17 בינואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  World rally champion Ari Vatanen runs for Estonian Autosport Union top job, Estonian news - news.postimees.ee, ‏2013-01-23 (באנגלית)
↑  The Baltic Course-Балтийский курс, Finnish WRC champion elected Estonian Autosport Union president, The Baltic Course | Baltic States news & analytics
↑  2008 Colin Mcrae Forest Stages, Photo | Motorsport Images, Motorsportimages.com (באנגלית)
↑  European Voice, PROFILE – Rallying to a new cause: Ari Vatanen, POLITICO, ‏2002-09-04
↑  World Champion Ari Vatanen returns to rallying in Finland at his home race, metropolitan.fi
↑  VATANEN NAME TO RETURN TO THE BRITISH RALLY CHAMPIONSHIP IN 2016 - Fiesta R5 - M-Sport News - M-Sport, web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  Ari Vatanen, Aspen Institute Central Europe (באנגלית)
↑  Helsingin Sanomat - International Edition - Home, web.archive.org, ‏2010-06-22
↑  Jonathan Noble, Vatanen 'interested' in FIA presidency - F1 - Autosport, Autosport.com (באנגלית)
↑  Jonathan Noble, Vatanen to run for FIA presidency - F1 - Autosport, Autosport.com (באנגלית)
↑  Motor racing-Todt elected FIA president | Sports | Motor Sports | Reuters, web.archive.org, ‏2009-10-27
↑  1988: The desperate Peugeot search (28/40), www.dakar.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810544780105606  BnF: cb120738820 (data)  GND: 1115685821  ISNI: 0000 0001 1047 2229  NDL: 00476558  SUDOC: 029159717  VIAF: 27089239   WorldCat (עם VIAF): 27089239 
וטנן נוהג במכונית פורד אסקורט RS1800 בראלי 1000 האגמים של 1978.
פורד אסקורט RS1800 בו סיים וטנן במקום השני בראלי בריטניה של 1981.
Ari Vatanen Strasbourg
הפיג'ו 405 T16 GR של וטנן.
וטנן וריצ'רדס בראלי על שם קולין מקריי ב-2008.
עבד אל-עזיז א-רנתיסי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוקטובר 1947 יבנא, פלשתינה (א"י) 
 נהרג:  17 באפריל 2004 (בגיל 56) עזה, הרשות הפלסטינית 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 השכלה:  אוניברסיטת אלכסנדריה 
 בת זוג:  ג'מילה עבדאללה טאהא א-שנטי
 השתייכות:   חמאס
 תפקידים בשירות
 טרוריסט, מדינאי, פוליטיקאי, דובר, מנהיג חמאס ברצועת עזה
 תפקידים אזרחיים
 רופא
 
עבד אל-עזיז א-רנתיסי (בערבית: عبد العزيز الرنتيسي; 23 באוקטובר 1947 – 17 באפריל 2004) היה טרוריסט פלסטיני, רופא במקצועו, אחד משני מייסדי תנועת חמאס שחוסל על ידי צה"ל בסיכול ממוקד. הנהיג את חמאס ברצועת עזה במשך חודש, תפקיד שאליו מונה בעקבות הריגתו של השייח' אחמד יאסין, המנהיג הרוחני של הארגון וקודמו בתפקיד.
קודם למינויו כמנהיג כיהן רנתיסי כדובר חמאס וכן כראש הזרוע המדינית של חמאס ברצועה (היה פעיל גם בזרוע הצבאית באופן בלתי רשמי). כמו כל אנשי חמאס, ובהתאם למדיניות הארגון, שלל רנתיסי כל פשרה עם ישראל, וקרא ל"שחרור" כל תחומי פלסטין באמצעות ג'יהאד נגד מדינת ישראל. הוא היה גם מכחיש השואה, וטען שהשואה הייתה "זיוף ציוני".
ביוגרפיה

רנתיסי נולד בכפר יבנא ב-1947. ב-1948 ברחה משפחתו לרצועת עזה. הוא למד רפואת ילדים במצרים במשך 9 שנים והיה לרופא מוסמך.
ב-1976 חזר לעזה והיה חבר בתנועת האחים המוסלמים. היה פעיל בארגון "הסהר האדום הפלסטיני" והצטרף למועצת המנהלים של ה"קומפלקס האסלאמי", חברה רפואית מעזה. ב-1978 השתתף בפתיחת הפקולטה למדעים של האוניברסיטה האסלאמית בעזה. בהמשך לימד באוניברסיטה זאת קורסים לגנטיקה ולפרזיטולוגיה ומונה לרופא ילדים ראשי של בית החולים נאצר בח'אן יונס. רנתיסי היה נשוי לג'מילה עבדאללה טאהא א-שנטי ואב לשישה ילדים ממנה.
רנתיסי היה בין 415 פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי שגורשו למרג' א-זוהור בדרום לבנון על ידי ממשלת רבין בשנת 1992. עם שובו לישראל כעבור שנה, הוא נעצר, אך לאחר מכן שוחרר.
רנתיסי תמך בעמדה תקיפה נגד הרשות הפלסטינית ותקף אותה על שבחרה בדרך אוסלו. על רקע זה נעצר מספר פעמים על ידי הרשות בשנים 1998–2001. באפריל 1998 הוא נעצר על ידי הרשות הפלסטינית בעקבות ביקורת שמתח נגדה על אופן טיפולה בחקירת פרשת הריגתו של מחי אלדין שריף (מרס 1998). בדיאלוג שהתנהל בין הפלגים הפלסטינים בקהיר היה רנתיסי ממובילי ההתעקשות של החמאס שלא להגמיש עמדותיה.
ב-6 בספטמבר 2003, במבצע קטיף כלניות, שנעשה בניסיון להרוג את צמרת החמאס ובה יאסין, רנתיסי ובכירים אחרים, ניצל מניסיון התנקשות.
ב-23 במרץ 2004, לאחר מותו של אחמד יאסין, נבחר רנתיסי כמנהיג חמאס ברצועה, מתוקף תפקידו כסגנו של יאסין במועצת השורא ברצועה. המינוי היה לפחות באופן זמני, עד אשר יתקיימו בחירות מסודות לתפקיד זה.
מותו

ב-17 באפריל 2004, חודש לאחר הריגתו של אחמד יאסין, חוסל עבד אל-עזיז א-רנתיסי על ידי חיל האוויר הישראלי, באמצעות ירי טילים מסוג הלפייר שנורו מתוך מסוק Apache AH-64 לעבר המכונית שבה נסע. עמו חוסלו שניים ממלוויו (שומר ראש בשם אכרם נאסר, ובנו בן ה-27 של רנתיסי, מוחמד).
דובר משרד החוץ הישראלי יונתן פלד הצהיר באותו יום כי "ישראל... היום פגעה בגאון של טרור, עם דם על ידיו. כל עוד הרשות הפלסטינית לא תנקוף אצבע ותילחם נגד טרור, ישראל תמשיך לעשות זאת לבדה."
מותו > תגובות בעולם

חיסול רנתיסי עוררה תגובות מדיניות בעולם. דובר הבית הלבן הביע את דאגתה של ארצות הברית מהשפעת ההתנקשות על השלום והיציבות במזרח התיכון. מזכ"ל האו"ם קופי אנאן גינה את הפעולה וכינה אותה "הפרה של החוק הבין-לאומי". גם שרי החוץ של בריטניה וצרפת גינו את הפעולה. שר החוץ הבריטי ג'ק סטרו אמר: "הממשלה הבריטית הבהירה ש"סיכולים ממוקדים" מהסוגים הזה הם לא חוקיים, לא מוצדקים ומביאים לתוצאה ההפוכה מהמבוקשת". דובר משרד החוץ הרוסי הביע דאגה מתוצאות המהלך.
ב-31 באוגוסט 2004 בוצע פיגוע התאבדות כפול בבאר שבע בו חמולת קוואסמה מחברון, החברה בחמאס, פוצצה שני אוטובוסים. בפיגוע נרצחו 16 אנשים ו-80 נפצעו. בהודעה מטעם חמאס נמסר שהפיגוע בוצע כנקמה על ההתנקשויות באחמד יאסין וברנתיסי.
לאחר חיסול רנתיסי יצאה הוראה מראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל, למנות מנהיג למפקדת הפנים אך לא לפרסם את שמו מחשש שישראל תהרוג גם אותו. לאחר זמן מה, פורסם כי אסמאעיל הנייה נבחר לעמוד כמנהיג מפקדת הפנים.
לאחר חיסולו

ב-19 באוקטובר 2023 במלחמת חרבות ברזל הרג צה"ל את אלמנתו ג'מילה עבדאללה טאהא א-שנטי, שנודעה כאישה הבכירה ביותר בחמאס.
הנצחה

בית החולים א-רנתיסי, בית החולים לילדים שהוקם בצפון עזה ב-2007 נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, עמ' 17–63
הערות שוליים

↑  התגובות בעולם: ארה"ב מודאגת, אירופה מגנה, באתר ynet, 18 באפריל 2004
| חמאס חמאס |
| --- | --- | --- |
| מחלקות | הלשכה המדינית של החמאס • גדודי עז א-דין אל-קסאם |  |
| היסטוריה | אמנת חמאס • תמיכת איראן בחמאס • תמיכת טורקיה בחמאס |  |
| קרבות ומלחמות | האינתיפאדה הראשונה • האינתיפאדה השנייה • עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה • מבצע עופרת יצוקה • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • מבצע שומר החומות • מבצע חגורה שחורה • טבח שבעה באוקטובר  • מלחמת חרבות ברזל |  |
| פיגועים | רצח אבי סספורטס ואילן סעדון • חטיפת נסים טולדנו ורציחתו • הפיגוע בקו 5 • הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים • הפיגוע בדיזנגוף סנטר • הפיגוע בדולפינריום • הפיגוע במסעדת סבארו • הפיגוע במלון פארק • הפיגוע במסעדת מצה • רצח שלושת הנערים |  |
| מנהיגים | אחמד יאסין • יחיא עיאש • אחמד ג'עברי • עבד אל-עזיז א-רנתיסי • ח'אלד משעל • יחיא סינוואר • אסמאעיל הנייה |  |
| תקשורת, תעמולה וחינוך | ערוץ אל-אקצא • האוניברסיטה האסלאמית בעזה • תקוף, תעשה פיגועים • חלוצי המחר • מערך ההסברה של חמאס • סוכנות הידיעות שהאב • מרכז המידע הפלסטיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290702605171  BnF: cb160155552 (data)  GND: 1181578094  ISNI: 0000 0001 2211 8139  LCCN: n2005077277  NTA: 262653796  SUDOC: 135611679  VIAF: 63421002   WorldCat (עם VIAF): 63421002