ז'ול ז'אנן
קורות חייו > הקריירה כסופר וכמבקר

ב-1829 התפרסם הרומן שלו  L’Âne mort et la femme guillotinée (החמור המת והאישה שגמרה בגיליוטינה), פרודיה של הספרות המקברית מתקופתו, ובעיקר של הספר של ויקטור הוגו "היום האחרון של נידון למוות".  ב-1831 פרסם את הרומן "La Confession" (הווידוי), פחות מעמיק אך כתוב בסגנון משובח, ואת "Barnave" שבו כיוון את חיציו נגד משפחת המלוכה אורליאן.
בפברואר 1831 התמנה ז'אנן לעורך בעיתון L'Artiste ובין 1874-1830  היה למשך ארבעים שנה מבקר תיאטרון בעיתון "ז'ורנל דה דבא ("Journal des débats") . הוא צידד לפעמים בזרם הרומנטי ולעיתים תקף אותו. בשנת 1865 קומם את המשורר שארל בודלר  כשתקף את שירתו המלנכולית של היינריך היינה והמליץ למשוררים לכתוב שירים עליזים כדוגמת אלו של ברנז'ה. בודלר הגיב במכתב שאותו לא הספיק לפרסם בגלל מחלתו.
ז'אנן זכה בזמנו לכינוי "נסיך המבקרים" או "נסיך הביקורת" . גם הפיליטונים שלו זכו לפופולריות רבה בזכות אופיים המשעשע והעוקצני. עבורו קטעים אלה לא היו אלא תירוץ לכתוב עם נושאים שונים ומשונים, לעיתים קרובות אישיים מאוד.
היה בעל טעמים אקלקטיים, ומאמרי הביקורת שלו חסרו קוהרנטיות ושיטה בקורתית עקבית.
באופן כללי הוא היה מחויב לטעם הקלאסי, כפי שהצהיר כאשר הוא דן ביצירות של מולייר או פייר דה מאריבו .לעיתים  ב-1840 הוא מתח ביקורת על מחזהו של בלזק "ווטרן", אולם כעבור שמונה שנים מאוחר חילק שבחים לאמנותו כמחבר רומנים . כמה תכונות באישיותו של ז'אנן טבועות בדמויות של עיתונאים המככבות ב"קומדיה אנושית" מאת בלזק, כולל דמותו הצינית של אטיין לוסטו  (Étienne Lousteau).
  
בזכות סגנונו הקליל ואלגנטי משך ז'אנן את הערכתו של סנט-בב, עמית ללימודים בתיכון "לואי הגדול", שהשווה אותו לסגנונם של דני דידרו או שארל נודייה.
בתחום הבלט התמקדו הבקורות של ז'אנן באשליה הפואטית של הבלטים על חשבון העלילה והפעילות הדרמטית שנחשבו מרכזיות בעיני המבקרים המסורתיים עד אז. מבחינה זו אימץ נקודת מבט קרוב לתומכי השקפה הידועה כ"אמנות בעד אמנות"  והקדים בכך בשלוש שנים את עמיתו, המשורר והסופר תאופיל גוטייה.
יצירתו של ז'אנן הייתה רחבה למדי. פרט לבקורת, היא כוללת רומנים, נובלות, סיפורים, פיליטונים, כתבים פילולוגיים, שירים, כתבי הגות ומוסר, פנזטיות פרדוקסליות והומוריסטיות, סיפורי מסע, ביאורים, ביוגרפיות ותרגומים (למשל מהורטיוס וורגיליוס). היה מבוקש על ידי מו"לים עבור כתיבת הקדמות לספרים וניסוחי כותרות בדפוס בלט בספרים מאויירים.
הוא אסף חלק ממאמריו בקובץ שאותו כינה "ההיסטוריה של הספרות הדרמטית בצרפת" (1858-1853). נחשב על ידי חוקרים כמו קלוד בוז'לן כ"שם נרדף לרשלנות ול אופורטונויזם". הואשם אף בשחיתות-  על שהסכים לקבל ממחזאים דמי שוחד - בערך 6000–8000 פרנק - תמורת בקורות חיוביות בעיתון.[דרוש מקור]
בין היתר הוא כתב את מילות הקנטטה " Le Chant des chemins de fer" ("שיר מסילות הברזל") שאותה הלחין עמיתו לעיתון, המלחין ומבקר המוזיקה הקטור ברליוז.
עם כתביו של ז'אנן נמנה - ב-1861 - Fin d'un monde et du neveu de Rameau "סופו של עולם ושל אחיין של ראמו" שנכתב כמעין "המשך" לספרו של דני דידרו", "האחיין של ראמו". בולטת בו בקיאותו לגבי שלהי המאה ה-18.
על אף תמיכתה של הברונית רוטשילד, נחשב ז'אנן לחסיד של וולטר ואורליאניסטי מדי, מה שתרם לכשלונותיו החוזרים
בניסיונות להתקבל לאקדמיה הצרפתית (ב-1863 מול דופור, ב-1864 מול קאמי דובה ואוטראן, ב-1865 מול פרבו-פאטראדול). בעקבות זאת פרסם "נאום קבלה חגיגי על מדרגות גשר האמנויות" שבו הבטיח לא להציג יותר את מועמדותו. בסופו של דבר ב-7 באפריל 1870 נבחר ז'אנן כחבר האקדמיה במושב של סנט-בב המנוח. התקבל בו זמנית עם אמיל אוליבייה ואת הנאום לכבודו נאם ב-9 בנובמבר 1871 יריבו לשעבר, קאמי דובה.
ז'אנן נהג להתארח בטירת דה רוטואר על יד גאיון, נכס של חמיו, הזוג הואה (Huet).