stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיגינה
יהודים

יהודים החלו להתיישב בעיר בסוף המאה ה-18 .
בשנת 1814, רבי אריה ליב (ורטהיים), נכד הבעל שם טוב (שם משפחתם וורטהיים כשם סבם המפורסם רבי שמשון וורטהיימר מווינה), נשלח על ידי הרב מאפטא לכהן ברבנות בנדרי כדי להפיץ את תורת החסידות במדינת בסרביה (נפטר בשנת 1853). לאחר פטירתו, המשיכו בניו את שושלת רבני וורטהיים, במשך 4 דורות עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. רבני משפחת וורטהיים היו מקורבים לתנועת המזרחי והיו ציונים.
בנו רבי שמעון שלמה וורטהיים (נפטר בשנת 1864) כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו של אביו.
בנו רבי יצחק וורטהיים (נפטר בשנת 1910) כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו ל אביו.
בנו רבי שמעון שלמה וורטהיים. נחשב לרבם של חסידי בסרביה. ביקר בארץ ישראל. נפטר בשנת 1925. כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו של אביו.
בנו רבי אריה לייב וורטהיים. נולד בשנת 1855. נהרג בשנת 1920, במהלך פרעות פטליורה בבורחו מקייב לבנדרי. כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו של אביו.
בנו רבי יוסף וורטהיים, נולד בשנת 1882. כיהן באדמו"ר בקהילת בנדרי וכן בפולין. בשנת 1946 עלה לישראל ובה נפטר. מחתניו היה הרב שמעון אפרתי.
בסוף המאה ה-19 – תחילת המאה ה-20 נרשם גידול משמעותי במספר היהודים, אשר נבע מהגירתם מפולין לבסרביה. תוך פחות מ50 שנה הוכפל כמעט פי ארבעה מספר היהודים בעיר – מכ 4500 איש בשנת 1861 לכ 20,000 בשנת 1910, אז היוו היהודים כ 35% מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1940, לאחר העברת בסרביה לשליטת ברית המועצות, יהודים אמידים ומרבית רבני העיר נאסרו והוגלו לסיביר.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הצליחו חלק מיהודי העיר להתפנות מזרחה, אך רובם נשארו בעיר.
מיד לאחר כיבוש טיגינה על ידי הכוחות הגרמנים והרומנים ב 21 ביולי 1941, רוכזו כל היהודים של העיר בגטו. מאות יהודים הוצאו להורג במבצר בנדר.
העיר שוחררה מהכיבוש הנאצי על ידי הצבא האדום באוגוסט 1944 . לאחר שחרור העיר חזרו אליה היהודים שהצליחו להימלט לפני הכיבוש וגם ניצולים ממחנות העבודה בטרנסניסטריה.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1959 התגוררו בעיר 5986 יהודים. במהלך שנות ה-70 עזבו חלק את העיר ועלו לישראל או הגרו לארצות הברית.
לפי מרשם האוכלוסין האחרון, שנערך בברית המועצות בשנת 1989 התגוררו בטיגינה 4595 יהודים.
בשנת 1992, לאחר פרוץ הקרבות בין צבא מולדובה לבין הבדלנים של טרנסניסטריה ארגנה הסוכנות היהודית בשיתוף עם רבה הראשי למולדובה הרב זלמן אבלסקי שדאגו לסייע לנמלטים הרבים במבצע לחילוץ היהודים מאזור הקרבות - כ 1500 איש מיהודי העיר הועלו לישראל וחלקם התיישבו בקישינב הבירה.
עם תום המלחמה וכינון הרפובליקה העצמאית של טרנסניסטריה המשיכה הגירת היהודים מהעיר.
נכון לשנת 2004 נותרו בעיר כ 400 יהודים.
הפדרציה היהודית בהנהגת השליח הרב זלמן אבלסקי הרב הראשי למולדובה, הקימו בית כנסת ומרכז חסד לרווחת הקהילה היהודית בטיגינה.
ילידי עיר מפורסמים

אמיל קונסטנטינסקו – נשיא רומניה בשנים 1996 – 2000.
ברוך אגדתי – צייר, רקדן, מאבות תעשיית הקולנוע והמחול בארץ ישראל.
זרובבל גלעד – משורר ישראלי.
לב ברג – גאוגרף וזואולוג סובייטי נודע
יהושע מאַניק – משורר יידיש.
יז'י ניימן – מתמטיקאי וסטטיסטיקאי אמריקאי, מפתח הלמה של ניימן-פירסון.
זינא רבינוביץ' – סופרת יידיש.
לײבל טױביש - סופר יידיש.
ערים תאומות

איטליה מונטסילבנו, אברוצו, איטליה
ראו גם

דינמו בנדר - קבוצת הכדורגל העירונית
הערות שוליים

↑  אביגדור שחן, בכפור הלוהט - גיטאות טרנסניסטריה, תל אביב: בית לוחמי הגיטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988, עמ' 135
↑  "Gli Ultimi Sovietici, IlTascabile.com". ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559702005171  GND: 7600171-4  LCCN: n82129262  MusicBrainz: 9fe28938-2be6-435b-b682-d3d1249182ed  NKC: ge760123  SUDOC: 181789574  VIAF: 124360863   WorldCat (עם VIAF): 124360863
לוקהיד P-3 אוריון

לוקהיד P-3 אוריון (באנגלית: Lockheed P-3 Orion) הוא מטוס המשמש למשימות ריגול, סיור ימי, לוחמה נגד צוללות ולוחמה נגד אוניות. המטוס מתוצרת חברת לוקהיד קורפוריישן האמריקאית ויוצר ברישיון גם על ידי חברת תעשיות כבדות קווסאקי היפנית.
המטוס משמש את צי ארצות הברית (דגם P-3C אוריון), את נאס"א ואת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית. המטוס נמכר גם לחילות אוויר וציים של מדינות רבות.
את המטוס עתיד להחליף הבואינג P-8 פוסידון שנכנס לשירות בצי ב-2012.
היסטוריה

ב-1957 פרסם הצי מפרט מבוקש למטוס סיור ימי שיחליף את המטוסים הקיימים ויענה על צורכי הצי לסיור ימי ארוך טווח. ארבעה יצרני מטוסים נענו לקול הקורא ולוקהיד זכתה בהצעה שהתבססה על מטוס הנוסעים הלוקהיד L-188 אלקטרה. ב-1959 נרשמה טיסת הבכורה שלו כמטוס צבאי ובאוגוסט 1962 נכנס המטוס לשירות מבצעי בטייסת VP-8 של הצי. מדגם P-3A יוצרו 157 יחידות, והמטוס שימש לצורכי מעקב במהלך משבר הטילים בקובה.
ייצור דגם P-3B החל ב-1965 וכלל מנוע משופר. מהדגם יוצרו 144 יחידות. לראשונה נמכר המטוס גם לצבאות זרים כשעסקה ראשונה הייתה עם חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד. כמו כן נמכר המטוס גם לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ולחיל האוויר המלכותי הנורווגי.
דגם P-3C המשמש עד היום את צי ארצות הברית נכנס לשירות באוגוסט 1969. הדגם כלל מערכת חדשה ללוחמה נגד צוללות, מערכת לטיסה בלילה ובמזג אוויר סגרירי והותקנו בו מערכות סונאר, ניווט ומחשוב מתקדמות. דגם פשוט יותר P-3F נמכר לחיל האוויר האיראני.
ב-1977 נחתם הסכם עם ממשלת יפן לאספקת מטוסים, במסגרת ההסכם סופקו בתחילה חלקים של המטוסים והורכבו במפעלי תעשיות כבדות קווסאקי. לאחר מכן עבר הייצור של כל המטוסים המיועדים לכוחות ההגנה של יפן לייצור ביפן.
מפעילים

צי ארצות הברית - מ-1962
נאס"א - מ-1965
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד מ-1966
חיל האוויר של טאיוואן - מ-1967
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מ-1968
חיל האוויר המלכותי הנורווגי - מ-1969
חיל האוויר של ספרד - מ-1973
חיל האוויר האיראני - מ-1974
מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי מ-1975
חיל האוויר המלכותי הקנדי - מ-1980
כוחות ההגנה הימיים של יפן - מ-1981
הצי ההולנדי - 1981–2006
המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית - 1984
חיל האוויר של פורטוגל - מ-1988
הצי הצ'יליאני מ--1993
הצי המלכותי התאילנדי - מ-1995
הצי הדרום קוריאיני - מ-1995
חיל האוויר היווני והצי היווני 1996–2009
הצי הארגנטינאי - מ-1997
הצי הפקיסטני - מ-1999
דויטשה מרינה - מ-2006 (נרכשו מהצי ההולנדי)
חיל האוויר הברזילאי - מ-2011
הצי הטאיוואני מ-2013
הערות שוליים

↑  (דגם P-3A), אוגוסט 1969 (דגם P-3C)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7645386-8
מגרש הספורט אל סרדינרו

| --- | --- |

 מיקום:  ספרד סנטנדר, קנטבריה, ספרד
 קואורדינטות:  43°28′35″N 3°47′36″W﻿ / ﻿43.476389°N 3.793333°W﻿ / 43.476389; -3.793333
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־36 שנים)
 בעלים:  עיריית סנטנדר
 מפעיל:  עיריית סנטנדר
 משטח:  דשא
 קבוצות:  ראסינג סנטנדר (1988–הווה)
 מושבים:  22,222
 ממדי משטח:  אורך: 105 מ' רוחב: 68 מ'
 he
 
מגרש הספורט אל סרדינרו (בספרדית: Campos de Sport de El Sardinero) הוא אצטדיון רב-תכליתי בסנטנדר, ספרד. האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל והוא מגרשה הביתי של קבוצת ראסינג סנטנדר המקומית.
האצטדיון נפתח בשנת 1988, בסמוך לאתר בו שכן בעבר אצטדיון אל סרדינרו הישן, ששימש את המועדון במשך 75 שנים, מאז שנת 1913. בנוסף למשחקיה של ראסינג סנטנדר, אירח האצטדיון מספר משחקים בינלאומיים של נבחרת ספרד וכן משחקים של נבחרת קנטבריה.
הערות שוליים

↑  El Estadio
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט ובנושא ספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טורי פילנובסקי

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1995 (בת 29) סנקט פטרבורג, רוסיה 
 מידע כללי
 שם לידה:  ויקטוריה פילנובסקי
 מדינה:  ישראל ישראל
 גובה:  1.63 מ'
 ספורט
 ענף ספורט:  התעמלות אמנותית
 תקופת הפעילות:  2001 – 12 ביולי 2017 (כ־16 שנים)
 מועדון:  מכבי מקפת פתח תקווה
 מאמן:  נטשה אסמולוב
 
ויקטוריה (טורי)  פילנובסקי (נולדה ב-23 בפברואר 1995) היא מתעמלת אומנותית ישראלית. אלופת ישראל בשנים 2012 ו-2016. אולימפיאדת נוער סינגפור 2010, זוכת מכבייה 2009. מקום 5 בגמר אליפות אירופה מינסק 2015, מקום 6 באליפות אירופה 2016 זוכת מדליית זהב בגביע עולם בפורטוגל 2017, מדליית זהב בגמר גביע עולם בבאקו-2017 .זוכת מדליות בשלל גביעי עולם ותחרויות הגראנד פרי.
קריירה

פילנובסקי נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה. משפחתה עלתה לישראל כשהייתה בת 5, והשתקעה בפתח תקווה. היא החלה להתאמן בהתעמלות אמנותית בגיל 6, ובגיל 13 החלה להתאמן עם נבחרת ישראל. באליפות אירופה בהתעמלות אומנותית לנערות שנערכה בברמן ב-2010 סיימה במקום החמישי בתרגיל האלות ובמקום השישי בתרגיל הסרט. באולימפיאדת הנוער שנערכה באותה שנה בסינגפור סיימה במקום השישי בקרב-רב.
בשנת 2011 החלה פילנובסקי להתחרות גם בתחרויות לבוגרות. היא השתתפה באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה באותה שנה במונפלייה, וסיימה במקום ה-39. בשנת 2012 הקדימה לראשונה את נטע ריבקין וזכתה באליפות ישראל. לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) השתתפה בתחרות המבחן האחרונה, אך סיימה במקום ה-15, שלא הספיק לשם השתתפות במשחקים.
בשנת 2013 זכתה במדליה ראשונה בתחרות גראנד פרי, מדליית ארד בקרב-רב, בתחרות שנערכה בחולון. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בווינה השתתפה רק בתחרות הקבוצתית, בה סיימה נבחרת ישראל במקום החמישי. באליפות העולם בקייב סיימה במקום ה-21, ובמשחקים העולמיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי סיימה במקום השישי בתרגיל החישוק, במקום השביעי בתרגיל האלות ובמקום השמיני בתרגיל הכדור.
באליפות אירופה שנערכה ב-2014 בבאקו דורגה פילנובסקי במקום ה-12 בקרב-רב. גם באליפות העולם שנערכה באותה שנה באיזמיר דורגה פילנובסקי במקום ה-12, ובדירוג משותף עם חברותיה לנבחרת, נטע ריבקין (שסיימה במקום השישי) ומרטינה פופלינסקי, דורגה הנבחרת במקום הרביעי. בגמר תחרויות הגראנד פרי שנערך באינסברוק, דורגה במקום הרביעי בקרב-רב, וזכתה במדליית כסף בתרגיל הכדור ובמדליות ארד בתרגילי האלות והסרט.
באליפות אירופה שנערכה ב-2015 במינסק סיימה פילנובסקי במקום החמישי בתרגיל החישוק ובמקום השמיני בתרגיל הכדור. בדירוג הנבחרות, שוב סיימה הנבחרת במקום הרביעי. במשחקים האירופיים בבאקו סיימה במקום העשירי בקרב-רב, במקום התשיעי בתרגיל האלות, במקום העשירי בתרגיל החישוק, במקום ה-12 בתרגיל הסרט ובמקום ה-13 בתרגיל הכדור.
בגרנד פרי אילת בספטמבר 2016 זכתה פילנובסקי במדליית כסף בתרגיל האלות ובשלוש מדליות ארד בתרגילי הכדור, הסרט והחישוק. באותה שנה זכתה באליפות ישראל בפעם השנייה.
בתחרות ה"גרנד פרי" בקייב במרץ 2017 זכתה פילנובסקי בחמש מדליות - מדליית זהב אחת בתרגיל החישוק וארבע מדליות ארד בתרגיל הכדור, האלות, הסרט ובתחרות הקרב רב. באפריל אותה שנה זכתה במדליית הזהב בגמר האלות של תחרות גביע העולם בבאקו. בעקבות הישגיה היציבים החליט איגוד ההתעמלות על שליחתה לאליפות אירופה במאי אותה שנה (בנוסף ללינוי אשרם). החלטה זו אושררה בבית המשפט לאחר ערעור של המתעמלת ניקול זליקמן.
ב-12 ביולי 2017 הודיעה פילנובסקי בהפתעה כי היא פורשת מהתעמלות אמנותית.
לאחר פרישתה החלה לאמן באגודה ואף הביאה את החניכות שלה להישגים באליפויות אירופה.
באליפות אירופה בישראל ב-2022 זכתה דניאלה מוניץ במדליית הזהב בתרגיל הסרט ואחותה מישל מוניץ במדליית זהב בתרגיל הכדור .
חיים אישיים

פילנובסקי שירתה בחיל הרפואה. בוגרת תואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט מקריה האקדמית אונו
הערות שוליים

↑  שירי אלג'ם, ‏4 מדליות לפילנובסקי וארד לאשרם בגרנד פרי, באתר ערוץ הספורט, 24 בספטמבר 2016
↑  אורן אהרוני, התעמלות אומנותית: טורי פילנובסקי אלופת ישראל, באתר ynet, 7 באפריל 2016
↑  יאיר צוקר, ‏המתעמלת טורי פילנובסקי חוזרת מקייב עם הזהב, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 19 במרץ 2017
↑  ליאור ברטל, ‏המתעמלת טורי פילנובסקי השיגה את הזהב בגביע העולם בבאקו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 במאי 2017
↑  אורן אהרוני, לינוי אשרם וטורי פילנובסקי יטוסו באליפות אירופה, באתר ynet, 14 במאי 2017
↑  אורן אהרוני, טורי פילנובסקי הודיעה במפתיע על פרישה, באתר ynet, 12 ביולי 2017
↑  ליאור ליבוביץ׳ אמיר, ‏עוד תואר לאוסף..., באתר ONE‏, 28 ביוני 2022
לאונורה קרינגטון

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1917 Clayton-le-Woods, לנקשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 במאי 2011 (בגיל 94) מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם לידה:  Mary Leonora Carrington Moorhead 
 לאום:  בריטים 
 מקום לימודים:  Chelsea Grin  ניו הול סקול  המכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי 
 תקופת הפעילות:  1941–1955 (כ־14 שנים) 
 זרם באמנות:  סוריאליזם
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1986)  הפרס הלאומי למדעים ואמנויות (2005)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 בן או בת זוג:  Emérico Weisz   מקס ארנסט 
 www.leocarrington.com
 
לאונורה קרינגטון OBE (באנגלית: Leonora Carrington; ‏6 באפריל 1917 – 25 במאי 2011) הייתה אמנית סוריאליסטית אנגלייה-מקסיקנית, ציירת, פסלת וסופרת. היא חייתה את רוב חייה הבוגרים במקסיקו סיטי, והייתה בין שורדיה האחרונים של התנועה הסוריאליסטית של שנות ה-30. קרינגטון היה גם חברה מייסדת של התנועה לשחרור נשים במקסיקו בשנות ה-70.
תחילת דרכה

קרינגטון נולדה בקלייטון גרין, צ'ורלי, לנקשייר, שבאנגליה. אביה היה יצרן טקסטיל עשיר, ואמה, מורין (לבית מורהד), הייתה בת רופא אירית. היו לה שלושה אחים: פטריק, ג'רלד, וארתור.
קרינגטון חונכה בידי אומנות, מורים פרטיים, נזירות, והיא גורשה משני בתי ספר פרטיים בשל התנהגותה המרדנית, עד שמשפחתה שלחה אותה לפירנצה, שם היא למדה באקדמיה לאמנות של גב' פנרוז. ב-1927, בגיל עשר, היא ראתה בפעם הראשונה ציור סוריאליסטי בגלריה בגדה השמאלית בפריז. מאוחר יותר היא פגשה הרבה סוריאליסטים, כולל פול אלוארד. אביה התנגד לכך שתפתח קריירה בתור אמנית, אך אמה עודדה אותה. היא חזרה לאנגליה והוצגה לחברה, כמנהג בני האצולה, אך באירוע החברתי הראשון שהשתתפה בו, מרוץ סוסים באסקוט, היא הביאה עותק של ספרו של אלדוס האקסלי, Eyeless in Gaza ‏(1936) לקרוא במקום. גם ההתנהגות וגם הספר נחשבו כשערורייתיים. ב-1935, היא למדה בבית הספר לאמנות צ'לסי בלונדון, למשך שנה, ובעזרתו של חבר של אביה סרג' צ'רמאייף, היא הצליחה לעבור לאקדמיה לאמנות של אמדה אוזנפאן בלונדון (1935-38).
את היכרותה הראשונית עם הסוריאליזם היא שאבה מעותק של ספרו של הרברט ריד, "סוריאליזם" (1936), שניתן לה על ידי אמה. כשהחלה לפתח את הקריירה שלה, על אף התנגדות משפחתה, המשורר הסוריאליסטי אדוארד ג'יימס היה תומך גדול של עבודתה בבריטניה וקנה רבים מציוריה. הוא גם ארגן עבורה תערוכה ב-1947 בגלריית של פייר מאטיס בניו יורק.
הקשר עם מקס ארנסט

בשנת 1936, קרינגטון ראתה עבודות של האמן הסוריאליסט הגרמני מקס ארנסט בתערוכה הסוריאליסטית הבינלאומית בלונדון, והייתה מרותקת מהן. בשנת 1937, קרינגטון פגשה את ארנסט במסיבה. נוצר קשר עמוק בין שני האמנים, והם חזרו יחדיו לפריז, שם ארנסט מיד נפרד מאשתו. ב-1938, הם עזבו את פריז, והתיישבו בסנט מרטין ד'ארדש בדרום צרפת. הזוג החדש שיתפו פעולה ותמכו אחד בשני בהתפתחותם האמנותית. שניהם יצרו פסלים של חיות מגן (ארנסט יצר ציפורים וקרינגטון יצרה ראש של סוס) כדי לקשט את ביתם. בשנת 1939, קרינגטון ציירה דיוקן של מקס ארנסט. הדיוקן היה העבודה הסוריאליסטית הראשונה שלה, ושם הציור הוא "פונדק סוס השחר". כיום הוא מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. האדם בתמונה הוא שילוב בין זכר ונקבה, אשר יושב בחדר עם סוס נדנדה על הקיר.
קרינגטון התעניינה בבעלי חיים, מיתולוגיה וסמליות. עניין זה התחזק כאשר היא עברה למקסיקו, ופיתחה חברות קרובה עם האמנית הספרדייה רמדיוס וארו. השתיים למדו אלכימיה, קבלה, ואת כתבי המאיה המיסטיים פופול וו.
בתקופה זו, לזוג היו יחסים קרובים עם הצלמת לי מילר, והצילומים שהיא צלמה אותם בביתם הם בין המפורסמים שלה, וכן של ארנסט וקרינגטון. בצילומים, קרינגטון, שעוד לא הייתה ידועה כאמנית, מוצגת כדמות האישה-הילדה הנשלטת שאמני הסוריאליזם אהבו - בתמונה אחת היא נשענת על ארנסט, בתמונה שנייה הוא מחזיק אותה כתינוקת בין זרועותיו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ארנסט, שהיה גרמני, נעצר על ידי הרשויות הצרפתיות על היותו "זר עוין". עם התערבותו של לפול אלוארד וחברים אחרים, כולל העיתונאי האמריקאי וריאן פריי, הוא שוחרר כעבור כמה שבועות. מיד לאחר פלישת הנאצים בצרפת, ארנסט נעצר שוב, הפעם על ידי הגסטפו, כי האמנות שלו נחשבה על ידי הנאצים ל"אמנות מנוונת". הוא הצליח לברוח, ועזב את קרינגטון מאחור, ונמלט לאמריקה בעזרתה של פגי גוגנהיים, תומכת האמנויות, לה גם נישא כעבור זמן מה.
אחרי מעצרו של ארנסט, קרינגטון הייתה הרוסה, ונמלטה לספרד. שם היא חוותה התמוטטות עצבים בשגרירות הבריטית במדריד. היא אושפזה, ועברה טיפול בעוויתי טיפול ובתרופה רבת העוצמה קרדיאזול, נוגד חרדה שבסופו של דבר הוחרם על ידי רשויות רבות, כולל המזון והתרופות (וכן בFDA), פנוברביטל, כדור הרגעה חזק. היא שוחררה לאחר שהגיעה האומנת לשעבר שלה, שעברה ליבשת אירופה מאנגליה בצוללת, ולקחה אותה לליסבון, משם קרינגטון ברחה ומצאה מקלט בשגרירות המקסיקנית. בינתיים, ארנסט כבר נישא לגוגנהיים בניו יורק בשנת 1941, נישואים שהסתיימו כמה שנים מאוחר יותר. ארנסט וקרינגטון לא חידשו מעולם את מערכת היחסים שלהם.
שלוש שנים לאחר ששוחררה מהמוסד לחולי נפש, ובעידודו של אנדרה ברטון, קרינגטון כתבה על החוויה הפסיכוטית שלה ברומן Down Below. בספר היא ממחישה את כל מה שנעשה לה; תרפיות מוסדיות חסרות אמפתיה, תקיפה מינית, הזיות מהסמים, והתנאים הבלתי היגייניים. היא גם יצרה אמנות שמתארת את החוויות שלה, כגון Portrait of Dr. Morales ו-Map of Down Below.
מקסיקו

בעקבות הבריחה לליסבון, קרינגטון ארגנה את יציאתה מאירופה בעזרתו של רנאטו לדוק, שליח תרבות מקסיקני. לדוק, שהיה חבר של פבלו פיקאסו, הוא הסכים לנישואי נוחות עם קרינגטון, כך שתינתן לה חסינות דיפלומטית כאשתו. הוא לקח את קרינגטון למקסיקו, והיא התאהבה במקום, ושם חייתה, לסירוגין, למשך שארית חייה. הזוג התגרש ב-1943.
אחרי שבילתה חלק משנות ה-60 של המאה ה-20 בניו יורק, קרינגטון חזרה לחיות ולעבוד במקסיקו. בשנת 1963 היא התבקשה לצייר במקסיקו סיטי ציור קיר לו קראה בשם El Mundo Magico de los Mayas, עולם הקסם של המאיה והאינקה, אשר הושפע על ידי סיפורים עממיים מן האזור. ציור הקיר הוא כעת במוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה במקסיקו סיטי.
ב-1973 עיצבה קרינגטון פוסטר עבור התנועה לשחרור נשים במקסיקו, Mujeres conciencia (תודעה נשית), ובה "חווה החדשה". הפמיניזם האישי של קרינגטון התמקד בעיקר בחופש המחשבה, מתוך ההבנה שחופש זה אינו בר השגה ללא שיהיה קודם גם חופש פוליטי. מתוך אמונתה זו, קרינגטון פעלה למען שיתוף פעולה וחלוקת ידע בין תנועות הנשים בארצות הברית ומקסיקו כדי לקדם את מטרת השחרור. בזכות מחויבותה זו, זכתה קרינגטון בפרס מפעל חיים מטעם שדולת הנשים למען האמנות בוועידתן בניו יורק ב-1986.
עבודתה במקסיקו נחשבת לחלק מתנועה סוריאליסטית נשית שהיא במובנים רבים נפרדת מהתנועה הסוריאליסטית האירופית, שבה שלטו הגברים. השילוב של המרחק מן האמנים המובילים של התקופה, דוגמת סלבדור דאלי ורנה מגריט, החברות בין הנשים (ביניהן קרינגטון, וארו, וקאטי הורנה), והעושר התרבותי והמיסטי של מקסיקו שימשו כר פורה לאמניות. סלבדור דאלי כינה את קרינגטון "האמנית החשובה ביותר".
נישואיה השניים

מאוחר יותר היא התחתנה עם אמריקו וייס (המכונה "צ'יקי"), יליד הונגריה שנת 1911, צלם ומנהל חדר החושך של רוברט קאפה במהלך מלחמת האזרחים הספרדית. נולדו להם שני בנים: גבריאל, אינטלקטואל ומשורר, ופאבלו, רופא ואמן סוריאליסטי. צ'יקי וייס נפטר ב-17 בינואר 2007, בביתם. הוא היה בן 97.
מותה

לאונורה קרינגטון נפטרה ב-25 במאי 2011, בגיל 94, בבית חולים במקסיקו סיטי, כתוצאה מסיבוכים של דלקת ריאות.
תמות ועבודות עיקריות

בניגוד לרבים מהתנועה הסוריאליסטית, קרינגטון לא התעניינה בכתביו של זיגמונד פרויד. היא התרכזה בריאליזם קסום ובאלכימיה והשתמשה בפרטים אוטוביוגרפיים ובסמליות כנושאים בציוריה. קרינגטון רצתה להציג מיניות נשית כפי שהיא חוותה אותה, ולא כמו שהאמנים הגברים של הסוריאליזם אפיינו את המיניות הנשית. עבודתה של קרינגטון משנות ה-40 של המאה ה-20 מתמקדת בתפקידן של נשים בתהליך היצירה.
דוגמה לכך מצויה בציור "דיוקן עצמי" (1938), בה קרינגטון מציעה פרשנות אישית למיניות הנשית, על ידי הסתכלות על המציאות המינית שלה, ולא בהחלת תאוריות בנושא. בכך, קרינגטון חתרה תחת התפקיד הגברי המסורתי של התנועה. בציור, מופיע צבוע שהוא שילוב של הזכר והנקבה, שהם ביחד השלם, במטאפורה לעולמות הלילה והחלום. הסמל של הצבוע הוא נוכח בציורים רבים של קרינגטון, ומאוחר יותר, שימש כייצוג של קרינגטון בעבודתו של מקס ארנסט "La Debutante" בספרו The Oval Lady. אמנותה של קרינגטון גם כוללת דימויים רבים של סוסים, מהם הוקסמה כבר בילדותה, ובהמשך הופיעו סוסים גם בכתביה.
הספר שלה The Hearing Trumpet (חצוצרת השמיעה) עוסקת בהזדקנות והגוף הנשי. הסיפור עוקב אחר מספר נשים זקנות, אשר מייצרות סוג של אנרכיה בחייהן, כשהן קוראות תיגר על התדמית שלהן כחסרות ערך, ומייצרות ביניהן אחווה מלאת יופי. הספר גם מותח ביקורת על ביזוי העירום הנשי, והוא נחשב לאחד הספרים הראשונים שעוסקים בנושא של זהות מגדרית. הדמות של כרמלה בספר מבוססת על חברתה בחיים, רמדיוס וארו.
התערוכה החשובה הראשונה של עבודתה נערכה ב-1947, בגלריית פייר מאטיס בניו יורק. אחר כך, היא הוזמנה להציג את עבודתה בתערוכה בינלאומית של סוריאליזם, בו הייתה האמנית האנגליה היחידה. היא הפכה לסלבריטי כמעט בן לילה. במקסיקו, היא חיברה ופרסמה מספר ספרים.
על אף הפרסום הגדול שלה במקסיקו, ארצות הברית ובמקומות אחרים, באנגליה, מולדתה, נטו להתעלם ממנה. אך ב-17 ביוני ועד ה-12 ספטמבר 2010, התקיימה תערוכה של עבודתה באנגליה, לראשונה מזה 20 שנה, כחלק מפרויקט בינלאומי אשר נקרא "חברות סוריאליסטיות", שבא להלל את תפקידן של נשים בתנועה הסוריאליסטית. עבודתה הוצגה לצד יצירות של חברותיה הקרובות, הציירת הספרדייה רמדיוס וארו (1908-1963) והצלמת ההונגריה קטי הורנה (1912–2000).
ב-2013, קרינגטון הייתה הנושא של רטרוספקטיבה בשם The Celtic Surrealist (הסוריאליסטית הקלטית) במוזיאון האירי לאמנות מודרנית, בדבלין. התערוכה בחנה את הרקע האירי של האמנית והאירה זרקור על היבטים תרבותיים, פוליטיים, ונושאים מיתולוגיים הנוכחים בעבודתה.
ב-2005, נמכרה במכירה פומבית בשל כריסטי עבודתה של קרינגטון (El Juglar (הלהטוטן), והביא מחיר של $713,000, מחיר שיא לעבודה של צייר סוריאליסטי חי.
ב-2015, קרינגטון כובדה בגוגל דודל לציון יום הולדתה ה-98. הדודל היה מבוסס על הציור שלה, How Doth the Little Crocodile. הציור היה בהשראת שיר של לואיס קרול בספר אליסה בארץ הפלאות. הציור הזה בסופו של דבר עובד לפסל Cocodrilo הממוקם בפסיאו דה לה רפורמה במקסיקו סיטי.
ב-2022 התערוכה ה-59 בביאנלה של ונציה נקראה "חלב של חלומות" כשם ספר הילדים שכתבה.
ספרים

La Maison de la Peur, H. Parisot, 1938 – with illustrations by Max Ernst
Une chemise de nuit de flanelle, Libr. Les Pas Perdus, 1951, translated by Yves Bonnefoy, with a cover by Max Ernst
El Mundo Mágico de Los Mayas, Museo Nacional de Antropología, 1964 – illustrated by Leonora Carrington
The Oval Lady: Surreal Stories (Capra Press, 1975)
The Hearing Trumpet (Routledge, 1976); Penguin Books, Limited, 2005, ISBN 9780141187990
קרן השמע, תרגמה מאנגלית דפנה רוזנבליט, הוצאת לוקוס, 2021
The Stone Door (New York: St. Martin's Press, 1977)
The Seventh Horse and Other Tales (Dutton, 1988)
The House of Fear (Trans. K. Talbot and M. Warner. New York: E. P. Dutton, 1988)
Down Below (Dutton, 1988) Reprinted by New York Review of Books in 2017.
The Complete Stories of Leonora Carrington (Dorothy, a publishing project, 2017. Introduction by Kathryn Davis)
עבודות אמנות

Self-Portrait (Inn of the Dawn Horse), 1936–1937, The Metropolitan Museum of Art, The Pierre and Maria-Gaetana Matisse Collection
Portrait of Max Ernst, 1939 (private collection)
The Horses of Lord Candlestick, 1938 (private collection)
The Meal of Lord Candlestick, 1938
The Inn of the Dawn Horse (Self-Portrait), 1939 (first major Surrealist work) Metropolitan Museum of Art
The Giantess (The Guardian of the Egg), 1947 (private collection)
The Old Maids, 1947, Sainsbury Centre for Visual Arts University of East Anglia
The Temptation of St. Anthony, 1947, Museo del Prado, Madrid
The Memory Tower, 1995, The Viktor Wynd Museum of Curiosities, Fine Art & Natural History, London
לקריאה נוספת

Chadwick, Whitney. Women Artists and the Surrealist Movement (Thames and Hudson, New York, 1985)
Sills, Leslie & Whitman. A. "Visions: stories of women artists (Morton Grove, Illinois, 1993)
Aberth, Susan L. Leonora Carrington: Surrealism, Alchemy and Art (Ashgate/Lund Humphries 2010), ISBN 978-1-84822-056-0
Moorhead, Joanna. Another world (article about Carrington), Daily Telegraph (24 April 2010)
Van Raay, Stefan, Moorhead, Joanna and Arcq, Teresa. "Surreal Friends: Leonora Carrington, Remedios Varo and Kati Horna" (Lund Humphries in association with Pallant House Gallery, 2010)
Chadwick, Whitney. “Leonora Carrington: Evolution of a Feminist Consciousness”, Women's Art Journal, Vol. 7, no. 1: (1986), pg. 38
Hertz, Erich. "Disruptive Testimonies: The Stakes of Surrealist Experience in Breton and Carrington." Symposium Vol. 64, no. 2: (2010). Academic Search Premier, EBSCOhost
Aberth, Susan. “Leonora Carrington: The Mexican years, 1943–1985.” Art Journal Vol. 51, no. 3: (Autumn 1992) pgs. 83–85
Elena Poniatowska, Lilus Kikus and Other Stories (1954)
Alejandro Jodorowsky, The Spiritual Journey of Alejandro Jodorowsky: The Creator of el Topo (Park Street Press 2008), ISBN 9781283215367.
Elena Poniatowska, Leonora (Seix Barral 2011), ISBN 978-6070706325.
Sean Kissane, Leonora Carrington The Celtic Surrealist (DAP 2013), ISBN 9781938922206.
Joanna Moorhead, The Surreal Life of Leonora Carrington (Virago, 2017).
Gloria Orenstein. "In Memory of the Most Magical Friend I Ever Had: Leonora Carrington," Femspec; Vol. 17, Iss. 1, 2016.