stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי שפייר
גזירות תתנ"ו

ב-3 במאי 1096, ח' באייר ד'תתנ"ו, שש שנים בלבד לאחר נתינת תעודת הזכות ליהודי האימפריה, שטף את ערי גרמניה גל פוגרומים שבוצעו על ידי אספסוף צלבני מוסת שנע במהלך מסע הצלב הראשון לכיוון ארץ ישראל בראשות אציל צרפתי בשם "גיום לה שארפאנטייה".
יחד עם איכרים מקומיים מהסביבה תקפו הפורעים את היהודים ואת בית הכנסת. בדיווח על פרעות תתנ"ו בשפייר, מיינץ וורמס, שנכתב בסביבות 1097–1140 על ידי "האנונימי ממיינץ", נכתב: ויהי ביום ח' בחדש אייר ביום שבת התחיל מידת הדין לבוא עלינו שקמו התועים והעירונים תחילה אל אנשי קודש חסידי עליון בשפירא ויתייעצו עליהם לתופשם יחד בבית הכנסת. והוגד להם וקמו להם בבוקר וביום שבת ויתפללו במהרה ויצאו מבית הכנסת. ויהי כאשר ראו שלא נתקיימה עצתם לתופשם יחד ויקומו עליהם ויהרגו מהם י"א נפשות. גם את הצלתם על ידי הבישוף יוהאן הוא תיאר: ויהי כשמוע ההגמון יוחן ויבוא בחיל גדול ויעזור הקהל בכל לב והכניסם בחדרים ויצילם מידם.
האירועים בשפייר מוזכרים גם בכרוניקה של שלמה בן שמעון על פרעות תתנ"ו, אותה כתב בסביבות 1140. הוא כתב כי הפורעים הרגו בשפייר 11 יהודים, בהם שרה אשתו של שבתאי הגביר, ששחטה את עצמה והתאבדה על קידוש השם.
לאחר הפרעות הבישוף העניש את הפורעים בחומרה, אך עם זאת הוא גבה תשלום גבוה מהיהודים עבור הצלתם.
האנונימי הביא עדות על עשרה נרצחים, לעומתו שלמה בן שמעון הזכיר אחד עשר נרצחים. ישנם מהחוקרים שהעריכו כי בתוך ה-11 נמנתה גם האשה שהתאבדה, אולם אחרים טענו שהמספר התעגל ל-10 כדי להשוות את ההרוגים בפרעות לעשרת הרוגי מלכות.
היהודים נשארו בארמון הבישוף בצד הצפוני של קתדרלת שפייר ובעיירות סמוכות אחרות עד ששכך זעם ההמון. בביצוע פעולה זו, מנע הבישוף של שפייר (יוהאן וום קרייכגאו הראשון, 1090–1104) טבח וגירוש כפי שקרה בערים אחרות בחבל הריין, ובכך חסך מעצמו ומהעיר אבדן מקור הכנסה משמעותי.
ישנם מקורות המעידים על התאבדות המונית בתקופה זו בשפייר.
הפוגרומים בשפייר, וורמס ומיינץ משנת 1096 נקראו "גזירות תתנ"ו" והקורבנות שלהם עדיין מונצחים בליטורגיה היהודית. בקינת מי יתן ראשי מים שכתב רבי קלונימוס בן יהודה על הגזירות נאמר
וַאֲקוֹנֵן מַר עֲלֵי הֲרוּגֵי אַשְׁפִּירָה, בַּשֵּׁנִי בִּשְׁמוֹנָה בוֹ בְּיוֹם מַרְגּוֹעַ הוּקְרָה, מַרְגּוֹעַ לִרְגּוֹעַ נֶחְלְפוּ לְהַבְעִירָה, נֶהֶרְגוּ בַּחוּרֵי חֶמֶד וִישִׁישֵׁי הַדָּרָה, נֶאֶסְפוּ יַחַד נַפְשָׁם הִשְׁלִימוּ בְּמוֹרָא, עַל יִחוּד שֵׁם מְיֻחָד יִחֲדוּ שֵׁם בִּגְבוּרָה, גִּבּוֹרֵי כֹּחַ עוֹשֵׂי דְּבָרוֹ לְמַהֲרָה, וְכֹהֲנֵי וַעֲלָמַי נִגְוְעוּ כֻּלְּהֶם עֲשָׂרָה, וּבְמַר יְגוֹנִי וְעָצְבִי יֶלֶל אַחְבִּירָה, קְהִלּוֹת הַקֹּדֶשׁ הֲרִיגָתָם הַיּוֹם בְּזָכְרָה, קְהַל וָרְמַיְזָא בְּחוּנָה וּבְחוּרָה, גְּאוֹנֵי אֶרֶץ וּנְקִיֵּי טָהֳרָה, פַּעֲמַיִם קִדְּשׁוּ שֵׁם הַמְּיֻחָד בְּמוֹרָא, וּבְעֶשְׂרִים וּשְׁלֹשָׁה בְּחֹדֶשׁ זִיו לְטָהֳרָה, וּבַחֹדֶשׁ הַשְּׁלִישִׁי בִּקְרִיאַת הַלֵּל לְשׁוֹרְרָה, הִשְׁלִימוּ נַפְשָׁם בְּאַהֲבָה קְשׁוּרָה, אָהִימָה עֲלֵיהֶם בִּבְכִי יֶלֶל לְחַשְּׁרָה, כְּלוּלֵי כֶתֶר עַל רֹאשָׁם לַעֲטָרָה
בעקבות פוגרומים אלו והכחדת קהילות מיינץ, וורמס וקלן, החליפה אותם שפייר. את התעצמותה התורנית והמספרית של קהילת יהודי שפייר תיאר אברהם גרוסמן: "הקהילה שמילאה את מקומן של קהילות וורמס ומיינץ באשכנז בראשית המאה השתים עשרה הייתה שפייר. בה פעלו רבי אליקים בן רבי משולם, ריב"א ואחרים, בעיקר צאצאיהם של משפחות קלונימוס, אבון ור"י הכהן שהיגרו ממגנצא בשנת 1084".
גזירות תתנ"ו > לאחר הפוגרום

חודשים לאחר הפרעות ישבו בני קהילת שפייר במבצרים. בסוף הקיץ, לאחר שתמו גלי הצלבנים, חזרו בני הקהילה לבתיהם. אולם גם אחרי שחזרו למקומם אוירת הפחד עדיין שלטה ברחובות מספר שנים, ובני העיר היהודים נשארו נצורים ברובעי העיר שבהם חיו, ללא יכולת מעבר בין רובע לרובע.
בשנים שלאחר הפוגרום נרשמה בקהילה היהודית תנופת בנייה אדירה. בית הכנסת החדש וקתדרלת שפייר תוכננו ונבנו על ידי אותם בונים. חנוכת בית הכנסת מתוארת בידי שלמה בן שמעון, הכותב כי הבנייה הושלמה באלול ד'תתס"ד (ספטמבר 1104), שמונה שנים לאחר גזירות תתנ"ו, וכבר בראש השנה ד'תתס"ה התפללו בבית הכנסת.
תקופת הזוהר של הקהילה

הקהילה צמחה ושגשגה במהלך המאה ה-12, היא הייתה אחת מהקהילות היהודיות החשובות באימפריה הרומית הקדושה בשנים אלו ושימשה כמרכז חשוב ללימוד תורה. למרות הרדיפות והגירושים תרמה הקהילה תרומה משמעותית לחיים האינטלקטואליים והתרבותיים בעיר במשך מאות שנים. מצבה הכלכלי היה מצוין, והיא ביססה את עצמה כמרכז תורני. עם חכמי שפייר נמנו בשנים אלו אליקים בן משולם הלוי, תלמידו של יצחק בן יהודה ממיינץ. קלונימוס בן יצחק הזקן, מיסטיקן ופרשן התלמוד בבלי. יצחק בן אשר הלוי. יעקב בן יצחק הלוי, מבעלי התוספות, שמואל בן קלונימוס החסיד. שמריה בן מרדכי, מבעלי תוספות והתכתב עם רבי יעקב תם. מאיר בן קלונימוס בעל פירוש לספרא, ספרי ומכילתא, ויהודה בן קלונימוס משפיירא בן מאיר, מחבר הלקסיקון "ייחוסי תנאים ואמוראים".
בשנים שלאחר הפרעות היהודים התיישבו לא הרחק מקתדרלת שפייר, ברחוב היהודים, קליינה פפנגאסה. הקהילה היהודית מנתה לפי ההערכה בין 300 ל-400 איש. מרכז היישוב היה הרובע היהודי של שפייר מימי הביניים (גר'), בו שכנו בית כנסת ומקווה.
פריחתה הכלכלית של הקהילה נבע מהיותם של היהודים (יחד עם הפריזים) מרבית הסוחרים באזור.
שפירא התאחדה יחד עם "קהילות שו"ם" (ראשי התיבות העבריים של שפירא, וורמס [ורמיזא] ומיינץ [מגנצא]). איחוד זה שימש את היהודים ברחבי גרמניה כסמכות עליונה בעניינים הלכתיים וסוגיות דתיות אחרות. לערי שו"ם היו מנהגים משלהם ותקנות משלהם, תקנות שו"ם. הם שמרו על ייחוד זה עד לסביבות אמצע המאה ה-13. היו בשפייר כמה בתי ספר יהודיים חשובים וישיבה. בגלל הכריזמה הרוחנית של הקהילות היהודיות הפורחות שם, שלוש הערים הללו כונו "ירושלים דריין" בימי הביניים והיו בעלות חשיבות מכוננת ליהדות מערב אירופה, ולכן הם נחשבות כמקום הולדתה של יהדות אשכנז.
עם זאת, גם בתקופת הפריחה של יהדות שפייר, התרחשו התפרצויות אלימות בשנת 1146 במהלך מסע הצלב השני, שהצטרפו אליו גם אנשי הדת הנוצרית. בין הקורבנות של פוגרום זה הייתה אישה בשם מיננה, שאוזניה ולשונה נחתכו משום שסירבה להמיר את דתה לנצרות.
יהדות שפייר בעת החדשה

משנת 1500 עד שנת 1529 לא הורשו יהודים לחיות בשפייר.
יהדות שפייר בעת החדשה > "הזכות היהודית הגדולה של שפייר" משנת 1544

ברייכסטאג של שפייר שהתקיים בשנת 1544 התלוננו יהודי האימפריה הרומית הקדושה בפני קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כי התושבים הגויים מרעים עימם ומכחישים את זכויותיהם. הם טענו כי הם פרעו בהם, מנעו את פרנסתם ונמנע מהם לערער לבית הדין הקיסרי לצדק או לבתי משפט אחרים. הטריגר להתעלמות הגוברת מזכויות היהודים היה בין היתר כתביו האנטי-יהודיים הידועים של מרטין לותר משנת 1543.
הקיסר קרל הכריז בכתב הזכות כי מעתה לאיש לא תהיה רשות לסגור את בתי הספר היהודיים ואת בתי הכנסת, לגרש אותם מהם או למנוע את השימוש בהם. כל מי שפוגע או שודד יהודים בניגוד לשלום קיסרי שהוכרז במדינה ייענש על ידי הרשויות. כל יהודי יקבל את הזכות לנהל את עסקיו באימפריה, וכל ממשלה צריכה להעניק לו ליווי ולא להעמיס עליו עוד מכס או אגרה. היהודים לא יהיו חייבים ללבוש "סמלים יהודיים" ואין לגרש יהודי ממקום מגוריו ללא הסכמתו המפורשת של הקיסר. ללא ראיות ועדות מספקות, נאסר על מישהו להאשים את היהודים בשימוש בדם נוצרי. במקום בו הועלו האשמות כאלה, הן היו אמורות להיות מובאות בפני הקיסר. על הפרות של פריבילגיה זו נענשו ב-50 מארק זהב, מחציתן יגיעו לאוצר הקיסרי ומחציתם ליהודים שנפגעו.
בשנת 1548 אושרה זכות זו על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1566 היא אושרה שוב על ידי הקיסר מקסימיליאן השני.
המאות ה-17 ה-18 וה-19

קהילה יהודית התקיימה שוב באופן זמני בין השנים 1621 ל־1688. עם זאת, בתקופה זו מנתה הקהילה משפחות ספורות בלבד, ואף לא היה לה רב משלה. יהודי שפיירא היו כפופים הלכתית למרא דאתרא של וורמייזא הסמוכה. במהלך מלחמת שלושים השנים, ובמיוחד בתקופה שלאחר המלחמה, נאלצו העיריות והאזרחים הנוצרים להשתמש יותר ויותר ביכולות היהודים לתת הלוואות. בין השנים 1645–1656 היו לפחות חמש הלוואות ענק כאלה. העירייה החלה לקחת הלוואות מיהודים כבר בשנת 1629 וככל שעומס החוב גדל הוענקו יותר זכויות סחר ליהודים בעיר. שפייר נשרפה עד היסוד בשנת 1689 במלחמת תשע השנים ונאסרו לחלוטין עסקאות סחר וכספים בין אזרחים נוצרים ליהודים.
בזמן המהפכה הצרפתית יהדות שפייר התאפיינה בליברליות ובכך הסתכסכה עם רבנות המחוז האורתודוקסי דורכיים-פרנקנטל(גר'). בשנת 1830 היו בו 209 חברים. מרכז הקהילה היה בית הכנסת שנבנה בשנת 1837 ברחוב היידנרייך שברובע היהודי. יהודי העיר ייסדו היהודים ארגון צדקה בשנת 1828. הם ניהלו גם בית ספר קטן.
בשנת 1863 נבחר "קרל דייוויד" למועצת העיר כחבר היהודי הראשון. יהודי נוסף, זיגמונד הרץ, ישב במועצת העיר משנת 1874 ועד ערב מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1890 התגוררו בשפייר 535 יהודים. זו הייתה הכמות הגדולה ביותר של יהודים בקהילה היהודית בשפייר. בתחילת המאה ה-20 ישבו על כיסא הרבנות בשפייר ד"ר אדולף וולף סאלוונדי (Salvendi) וד"ר שטקלמאכר (Steckelmache).
בשנת 1910 מספרם ירד ל-403. מראשית שנות השלושים של המאה העשרים, יהודים משפייר החלו לנדוד לערים גדולות יותר או להגר לגמרי מגרמניה בגלל האנטישמיות שהלכה וגברה בעיר.
הקהילה היהודית בשואה

בשנת 1933 מספר יהודי שפייר היה 269. הוא צנח ל-81 לאחר ליל הבדולח, בו נשרף בית הכנסת על ידי אנשי אס אה ואס אס. הם גם גנבו את ספרי הספרייה היהודית, בגדים יקרי ערך, שטיחים וחפצי דת. מכבי האש של העיר רק דאגו שהלהבות לא יתפשטו לבניינים הסמוכים. באותו לילה נהרס גם בית העלמין היהודי.
ב-1939 נותרו עדיין 77 יהודים בעיר.
ב-22 באוקטובר 1940, במהלך מסע וגנר-בורקל,(גר') גורשו 51 מתוך 60 הנותרים למחנה המעצר גירס שבדרום צרפת. משם הצליחו כמה מהם לברוח לשווייץ, ארצות הברית ודרום אפריקה בעזרת מקומיים. חלק אחר הוסגר לגרמניה על ידי צרפת של וישי ונרצח באושוויץ. רק יהודי אחד שרד את התקופה הנאצית כשהוא מסתתר בשפייר.
הקהילה היהודית לאחר השואה

בשנת 1951 שקלה עיריית שפייר להקים חניון באתר בית הכנסת. בשנת 1955 החליטה מועצת העירייה לשלם 30,000 דויטשה מארק לקהילה היהודית כדי להסדיר את הליכי השבת הרכוש. בשנת 1959 קנתה אות המתחם חברת אנקר כדי להקים חנות כלבו במקסימיליאן שטראסה. בשנת 1961, בהמלצת "איגוד הערים הגרמני", לקחה העירייה הלוואת פיתוח ממדינת ישראל בסך 2,000 דויטשה מארק.
באוקטובר 1996, עשרה יהודים ממזרח אירופה הקימו קהילה יהודית חדשה בשפייר. היו"ר הראשון של הקהילה החדשה, שמואל טפמן, הגיע לשפייר מאסטוניה. שאר חברי הדירקטוריון של הקהילה הגיעו ממוסקבה.
מוסדות הקהילה > בתי כנסת

בית הכנסת בשפייר מוזכר לראשונה כבניין בנוי בשנת ד'תתנ"ו, 1096. הוא נשרף בשנת ד'תתקנ"ו, 1196. חורבות בית הכנסת נשמרו והם השרידים העתיקים ביותר שנשמרו מכל בתי הכנסת באירופה. בתי כנסת נוספים נבנו בשפייר במהלך השנים.
הנחת אבן הפינה לבית כנסת חדש בשפייר התרחשה ב-9 בנובמבר 2008. הוא נבנה באתר בה שכנה כנסיית סנט גואידו(גר') ומכיל מאה מקומות. הבנייה עצמה החלה בשנת 2010. ב-9 בנובמבר 2011 נחנך בעיר בית כנסת בשם "בית שלום".(גר') הוא נחנך 73 שנים בדיוק לאחר ליל הבדולח. בית הכנסת משמש את הקהילה היהודית של מחוז פפאלץ הריין, שהעבירה את מטה נוישטאדט אן דר ויינשטראסה לשפייר. רב הקהילה היה בתחילה סיו-וולף רובינס.
מוסדות הקהילה > בית קברות יהודי

שלושה בתי קברות יהודיים היו בעיר שפייר(גר'):
בית הקברות מימי הביניים היה ברובע היהודי הידוע הראשון בשפייר. הוא הוקם בשנת 1084 ועד למאה ה-17 נקברו בו יהודים. לאחר הפוגרומים של 1349 הוא נחרש ובשנת 1358 העירייה נתנה חלק מהאזור ליהודים בודדים בשכירות ארוכת טווח. לאחר הגירוש ב-1405 האזור נפל בידי אדם נוצרי ומשנת 1429 חזרו היהודים לקבור בו. לאחר הגירוש בשנת 1435, הלאימה העירייה את האתר והשכירה אותו לנוצרים.
בית הקברות "סנט קלייר" נבנה לאחר יישובם מחדש של יהודים בתקופת השלטון הצרפתי בשפייר בראשית המאה ה-18. בשנת 1888, לארח שהתמלא בית הקברת, הקהילה היהודית ויתרה עליו. בתמורה, היהודים קיבלו אישור לקבור את מתיהם בבית העלמין החדש. רק אולם הטהרה והקיר המזרחי נשמרו. מצבות בית הקברת לא שרדו.
בית הקברות החדש נבנה בשנת 1888. בשנת 1940 הסתיימו הקבורות בו באופן זמני. בבית הקברות התבצעו קבורות בודדות בשנים 1965 ו-1973. בבית העלמין, ששימש שוב מאז 1980, יש 257 מצבות.
מוסדות הקהילה > מוזיאון הקהילה היהודית בשפייר

מוזיאון הקהילה היהודית בשפייר נפתח ב-9 בנובמבר 2010, 72 שנה לאחר ליל הבדולח, במהלכו הושמד בית הכנסת בשפייר. המוזיאון הוא תוספת לרובע היהודי הישן ששוכן בסמיכות אליו, בו ניתן לצפות בתערוכות של שלושת המרכזים החשובים ביותר של הקהילה היהודית, בית הכנסת, בית עלמין ובמקווה.
המוזיאון מציג תערוכות ארכאולוגיות מהחיים היהודים של שפייר של ימי הביניים. שטח המוזיאון משתרע 80 מ"ר וניתן לראות בו שבר קשת עגול מהמאה ה-12, מצבות מהמאה ה-14 וחלון קשת כפול משנות 1110/20. חלק מהתערוכות מושאלות באופן קבוע מהמוזיאון ההיסטורי של פפאלץ בשפייר. במיזיאון מוצגות תשמישי קדושה ומצבות יהודיות מן המאות ה-12 וה-15.
הנצחת הקהילה

בשנת 1968 הוצב שלט המנציח את גורלה של הקהילה היהודית על החומה בחצר המקווה. בשנת 1979, לאחר 40 שנה, הונח לוח זיכרון נוסף על הקיר האחורי של בניין קאופהוף (הכיכר בה שכן בית הכנסת הישן) עם הכיתוב: "בית הכנסת של הקהילה היהודית בשפייר עמד כאן עד שנהרס על ידי גרמניה הנאצית בליל הבדולח". אנדרטת זיכרון הוקמה מול נקודה זו בשנת 1992 ומאוחר יותר הועברה לכיכר הקטנה (חניון) ממול.
בשנת 2007 נדחתה במועצת העיר הצעה של ה-SPD להתקין אבני-נגף מול מקומות מגוריהם של נרצחי השואה וקורבנות הנאציזם.
בשנת 2021, הכריזה אונסק"ו על האתרים היהודיים בשפייר כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לוורמס ומיינץ – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
רבני שפייר

בתקופות מסוימות הייתה שפיירא מרכז תורני חשוב, שהיה ביתם של חשובי הרבנים באשכנז. בנוסף לעיסוקם בפירוש והוראת התלמוד בבלי רבים מהם עסקו בפיוט, חיבורי תפילות וקבלה.
ראשון הרבנים שידוע כי פעלו בשפייר כבר בתקופת הגאונים הוא רבי משה יקותיאל בן משה, מחבר הפיוט "יראתי בפצותי". חכמי שפייר ייחסו חשיבות רבה לפסיקותיו ומנהגיו של רבי יקותיאל, ואף כינו אותו "המאור הגדול". רבי יקותיאל דבק במסורת אשכנז, אך כשלא היה מסורת ברורה קיבל את זו של גאוני בבל.
כמעט ולא ידועים פרטים על רבי יקותיאל וככל הנראה הוא נפטר בסביבות שנת 1090. את מקומו תפס בנו, רבי משה בן יקותיאל.
לצדן של רבי יקותיאל פעלו רבי משולם בן משה, בן למשפחת קלונימוס הידועה, ורבי יהודה בן קלונימוס הזקן משפיירא שעמד בראש נכבדי הקהילה שקיבלו את כתב הזכויות מהמלך היינריך הרביעי. ישנם שטענו כי היותו בראש נכבדי המשלחת מלמדת על היותו גם מפרנסי הקהילה. רבי אליקים בן משולם הלוי פעל אף הוא בשפייר בסוף ימיו.
בן למשפחת קלונימוס משפייר וקרוב משפחה של אלעזר מגרמייזא היה אחראי באופן זמני על עסקיו הפיננסיים של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וזכה להערכה רבה על ידו.
על שאלה שהפנה רבי אליעזר בן יואל הלוי אל רבני שפייר השיבו רבי אליקים בן אשר הלוי, רבי נתן בן שמעון, רבי שמחה בן שמואל.
במאה השתים עשרה פעלו בשפייר הרבנים: אברהם בן מאיר הכהן, קלונימוס הזקן, יעקב בן יצחק הלוי, אלעזר החזן, אליקים בן משולם הלוי (בערך ד'תש"צ - ד'תת"ס, 1030–1100), יצחק בן אשר הלוי תלמידו של רש"י, וראשון בעלי התוספות באשכנז (סביבות ד'תת"י (1050 - ד'תתצ"ג (1133)), שמואל בן קלונימוס, אברהם בן שלמה, יצחק מבוהמיה, אליעזר בן יצחק, יהודה בן קלונימוס משפיירא, מגדולי המחברים בספרות התורנית של ימי הביניים ומחבר ספר ייחוסי תנאים ואמוראים, אחיו מאיר בן קלונימוס, דוד משפייר, שמחה בן שמואל משפיירא, יהודה בן קלונימוס הבחור, שמריה בן מרדכי מבעלי התוספות, אליעזר בן יואל הלוי, שמואל החסיד, שמחה בן שמואל משפיירא ואברהם בן שמואל.
רבי יהודה החסיד, בנו של שמואל החסיד, ממייסדי חוג חסידי אשכנז והדמות המרכזית בה, נולד ככל הנראה בסביבות 1140 בשפייר ואף גדל ולמד בה.
במאה השלוש עשרה פעלו בשפייר: רבי אליעזר בן יעקב, רבי יעקב משפייר, רבי ידידיה בן ישראל ורבי שלמה משפייר.
במאה הארבע-עשרה פעל בשפייר רבי משה זוסלין, לימים רב בפרנקפורט דמיין.
במאה החמש-עשרה פעלו בשפייר רבי שמואל יצחק החסיד ורבי שמריה שלמה הלוי.
דמוגרפיה

| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1818: 80
1823: 155
1824: 190
1830: 209
1841: 301
1848: 272
1849: 319
1855: 370
1861: 425
1867: 440
1880: 539
1890: 535
1895: 509
1900: 520
1905: 476
1910: 403
1933: 264
1939: 77
1940: 60
1963: 269
ראו גם

קהילת יהודי מגנצא
יהדות גרמניה
שואת יהודי גרמניה
לקריאה נוספת

מתניה יוסף בן גדליה, חכמי שפייר בימי גזירות תתנ"ו ולאחריהן: קורותיהם, דרכם בהנהגת הציבור ויצירתם הרוחנית בשלהי המאה ה-11 ובראשית המאה ה-12, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ניסן ה'תשס"ז, באתר אוצר החכמה
Die Juden von Speyer (יהודי שפייר) (תרומות להיסטוריה של העיר שפייר, כרך 9). מהורה שלישית. האגודה ההיסטורית של פאלץ, קבוצת מחוז שפייר, שפייר, 2004.
יוהאנס ברונו(גר'), Schicksale Speyerer Juden (גורל יהודי שפייר) 1800–1980 (סדרת פרסומים של העיר שפייר, כרך 12). שפייר, 2000. (בגרמנית)
יוהנס ברונו, לנלוט מולר(גר') (עורכים): Der Speyerer Judenhof und die mittelalterliche Gemeinde (שפייר יהדות וקהילה מימי הביניים). לשכת התיירות של שפייר. שפייר, 2001. (בגרמנית)
יוהנס ברונו, Die Weisen von Speyer oder Jüdische Gelehrte des Mittelalters (חכמי שפייר וחוקרים יהודים מימי הביניים) (סדרת פרסומים של העיר שפייר, כרך 14). שפייר, 2004. (בגרמנית)
יוהנס ברונו, Schicksale Speyerer Juden II 1800–1980 (גורל יהודי שפייר חלק שני) 1800–1980, שפייר 2011, ISBN 978-3-939512-31-8  (בגרמנית)
פרדיננד שליקל(גר'), Thema am Samstag: Vor 60 Jahren Synagoge zerstört (נושא לשבת: בית הכנסת נהרס לפני 60 שנה) Inferno mitten in der Stadt – Schweigen in den Zeitungen, Schweigen im Rathaus. (תופת באמצע העיר - שקט בעיתונים, שקט בבית העירייה) בתוך: Rheinpfalz-Speyerer Rundschau מ־7. נובמבר 1998 (בגרמנית)
אדגר, א. שטרן: The Peppermint Train: Journey to a German-Jewish Childhood (רכבת המנטה: מסע לילדות גרמנית-יהודית). הוצאת אוניברסיטת פלורידה, 1992.
סיסי מקדונלד

| --- | --- |

מקדונלד מדברת באירוע יום הזיכרון לחברות הקהילה הטרנסג'נדרית במרכז גאה בסן פרנסיסקו, נובמבר 2015
 לידה:  פברואר 1989 (בת 36) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
צ'רישון ריד "סיסי" מקדונלס (באנגלית: Chrishaun Reed "CeCe" McDonald; נולדה ב-1989) היא אישה אפרו-אמריקאית, אשר נשפטה ביוני 2012 ונשלחה ל-41 חודשי מאסר בעוון דקירה למוות של האדם, שתקף אותה ואת חבריה, בעיר מיניאפוליס שבמינסוטה. המשפט וגזר הדין עוררו סערה ציבורית, ובין השאר עורר הדים גם בקהילה הלהט"בית האמריקאית ותומכיה, בשל חייה האישיים של מקדונלד, שהיא טרנסג'נדרית.
השתלשלות הפרשה

באותה תקופה, מקדונלד, המגיעה במקור מדרום שיקגו, למדה עיצוב אופנה בקולג' הקהילתי של מיניאפוליס. מקדונלד נולדה כזכר ועברה תהליך התאמה מגדרית, ועובדת היותה טרנסג'נדרית לקחה חלק חשוב במהלך חקירת פרשת מקדונלד.
ב-5 ביוני 2011, בסביבות השעה 23:30, יצאה מקדונלד מדירתה עם שותפתה לדירה לטאביה טיילור וחבריהן לארי טייריז תומאס, זבון סמית' ורוניל האריס. בדומה למקדונלד, כל חברי הקבוצה היו ממוצא אפרו-אמריקאי. החבורה יצאה לחנות אוכל קובני, במרחק כ-800 מטר מדירתן של מקדונלד וטיילור, כדי לקנות מצרכים. בדרכם עצרה אותם מכונית משטרה והקצין תשאל אותם, ולאחר מכן עקב אחריהם מעט והמשיך לדרכו.
במשפטה סיפרה מקדונלד כי היא וחברותיה הותקפו מחוץ לחנות על ידי אדם בשם דין שמיץ ואנשים נוספים. על פי כתב האישום, האירוע התרחש מעט אחרי חצות. שמיץ, בת זוגו ג'ני ת'ורסון ה מולי פלהרטי והאקסית שלו, דיוק יצאו מהבר כדי לעשן סיגריה. מקדונלד סיפרה כי השלושה צעקו דברים גזעניים כלפי כל החבורה ומשפטים טרנספוביים מעליבים כלפי מקדונלד, בשל זהותה המגדרית. בין הדברים שנאמרו שם על פי העדויות של מקדונלד וחברותיה: "הו מתרוממים שכמותכם, אוהבי כושים, אתם פשוט חבורה של תינוקות כושים", "תסתכלו על הקוקסינלית הזו (הכוונה למקדונלד)" ו"תסתכלו על הבחור שלבוש כמו בחורה ומסתיר את הזין שלו (שוב, הכוונה למקדונלד)".
על פי מקדונלד, היא וחברותיה ניסו להתרחק מהמקום ולסגור את הסיפור בשקט, אבל הניסיון נכשל לאחר שפלהרטי פתחה במריבה אלימה שבמהלכה ניפצה ופצעה את פניה של מקדונלד באמצעות כוס זכוכית עם משקה. מקדונלד נזקקה ל-11 תפרים. בתגובה למעשה של פלהרטי, מספר חברות של מקדונלד התנפלו עליה, אולם בן זוגה דייוויד קרנדל משך אותה מן החבורה כדי שלא תסבך את עצמה יותר.
גרי גילברט, אחד מהמאבטחים בבר, הצהיר כי ראה את שמיץ מרחיק באלימות את מקדונלד מפלהרטי וכי הוא ומקדונלד עברו אל הכביש. ההגנה במשפט טענה כי מקדונלד ביקשה להתרחק מן המהומה והאזור הלא בטוח כדי לא להיות מעורבת, והוסיפה כי שמיץ בכל זאת עקב אחריה. גילברט טען כי ראה את מקדונלד מחזיקה סכין, בעוד שמיץ מאגרף ידיו ואומר לה "את הולכת לדקור אותי, כלבה?". מיד לאחר מכן מקדונלד דקרה את שמיץ בחזהו. הוא כרע, אחז בחולצתו הספוגה בדם וקרא לה חלושות "דקרת אותי!", ומקדונלד ענתה לו "זה נכון". שמיץ נדקר בחזהו באמצעות סכין ומספריים חדים מאוד. מקדונלד אמרה לשוטרים כי שמיץ זינק לתקוף אותה כשהוא רץ אל המספריים בהם אחזה ושהדקירה שביצעה בו היא אקט של הגנה עצמית. לאחר שהנוכחים ראו כי שמיץ מדמם, הלחימה נפסקה. מקדונלד ותומאס רצו לחנות המזון הקובני, וחלק מחברותיהן לקחו משם אוטובוס. הפצע של שמיץ היה עמוק מאוד (יותר משלושה אינצ'ים) וחדר אל תוך החדר הימני של ליבו. אנתוני סטונבורג, אדם שהיה בשכונה בביקור משפחתי, לקח את שמיץ לאמבולנס וניסה לעצור את הדימום, אך זמן קצר לאחר מכן נפטר שמיץ מפצעיו.
מקדונלד ראתה מהחניה של חנות המזון את ניידת המשטרה מחפשת אותה, ונופפה לקצינים כדי שיתחקרו אותה. אמנם היא נעצרה והודתה שאכן היא דקרה אותו, אולם במכתבה מכלא הנפין היא כתבה שהיא מתחרטת על צעד זה, וכי ההודאה הייתה טעות. לפי המכתב, היא ניסתה לחפות על חבר אחר אשר עשה זאת כדי להגן עליה, חבר שהיא אינה יודעת בדיוק מי הוא. גם תומאס וסמית' אמרו כי חבר אחר, אשר ברח מזירת האירוע, הודה בפניהם שהוא בעל המספריים שדקר את שמיץ.
בעקבות

האירוע עורר סערה תקשורתית גדולה כשפורסם. לאחר הרצח, דיברה משפחתו של שמיץ בערוץ חדשות 9 של FOX. בנו של שמיץ, ג'רמי ויליאמס, אמר על אביו: "תמיד נהג לסטות מדרכו על מנת לעזור לאנשים, היה מוותר על חולצתו שלעורו כדי לעזור לאנשים, מעל הכל - היה אדם גדול". במכתבה מכלא הנפין, כתבה מקדונלד כי "דבר מכל המהומה הזו לא היה קורה לולא הקורבן וחבורתו היו גסי רוח וחסרי כבוד כלפי אנשים שמעולם לא הכירו". כלומר, שאף אחד מהצדדים לא היה מגיע למצב הזה אילו שמיץ, ת'ורסון ופלהרטי לא היו תוקפים אותה ואת חבריה.
בשל השלכת כוס הזכוכית על פניה של מקדונלד, פלהרטי הואשמה במאי 2012 בתקיפה מדרגה שנייה עם נשק קטלני, ותקיפה מדרגה שלישית תוך גרימת נזק גופני משמעותי. המקרה שלה הופנה למחוז וושינגטון במשרד התובע הכללי על מנת להימנע מניגוד עניינים[דרושה הבהרה]. באפריל 2013, נשלחה פלהרטי לשישה חודשי מאסר ומאסר על תנאי, לאחר שהודתה בתקיפה מדרגה שנייה ובכך שפצעה את מקדונלד. מתוכם נוכו לה 135 מימי מעצרה.
ההליך המשפטי > לפני המשפט

בימים שלאחר הדקירה, הוצגו בפני מיכאל פרימן ממשרד התובע הכללי של מחוז הנפין, ראיות הכוללות את הודאתה המוקלטת של מקדונלד, זאת לפני שגיבש את ההמלצה להאשים אותה ברצח ממדרגה שנייה. הרש אייזק מהמרכז לזכויות משפטיות (ארגון ללא מטרות רווח המציע תמיכה משפטית) ייצג את מקדונלד. אייזק לא הכחיש כי אכן מקדונלד דקרה את שמיץ וגרמה למותו, אולם הוא ביקש לחפות עליה בטענה שמעשיה של מקדונלד נעשו מתוך הגנה עצמית: "היא דקרה אותו, אבל פעולותיה היו הגיוניות כיוון שעמדה מול אפשרות ממשית של פציעה גופנית או אפילו מוות, זו העבירה שמתבקשת על פי ההנחיות הניתנות למושבעים". אייזק הדגיש כי העובדה שמקדונלד נפצעה ודיממה בפניה כתוצאה מכוס הזכוכית שפלהרטי השליכה עליה, היא סיבה מספקת לסבור שמקדונלד עשתה צעד נכון ושהייתה סכנה לחייה. לעומתו, טען פרימן כי אין ראיות לכך ששמיץ היווה איום על חייה של מקדונלד, ושהיא כשלה במימוש "החובה לסגת" ולמעשה אין צידוק למעשיה. "הראיות כאן אינן משקפות הגנה עצמית. היא שלפה נשק כלפי מישהו שלא תקף אותה... איני מכיר כל ראיה לכך ששמיץ אחז בנשק כלשהו, או שעשה דבר מה למקדונלד מלבד היותו חלק מאותה החבורה, שממנה נשמעו קריאות כמעט מכולם".
פרימן גם ציין כי גרסתה של מקדונלד השתנתה בין התקרית למשפט. על אף שבאותו הלילה היא הודתה כי היא זו שדקרה את שמיץ, מאוחר יותר טענה מקדונלד כי מישהו אחר עשה זאת בשמה.
ההגנה ביקשה גם להביא בפני בית המשפט פרטים קשים אודות שמיץ, ובהם:
בעברו היה שמיץ מעורב בלמעלה מ-12 מעשי פשיעה מאז עבר את גיל 18.
המקרים כללו תקיפה מדרגה חמישית ואלימות במשפחתו.
בנתיחה שלאחר המוות נמצאו בגופתו שרידי הסמים מתאמפטמין ובנזוילקגונין, אשר השילוב ביניהם קטלני ועשוי להוביל להתנהגות בלתי צפויה ואלימה.
על חזהו של שמיץ היה קעקוע של צלב קרס - עובדה המוכיחה שכנראה המניע לתקיפתה של מקדונלד מצד שמיץ אכן היה גזענות.
פרימן ראה בכתובת הקעקע כפרט בלתי רלוונטי, שכן מקדונלד לא יכלה לראות אותה בעת ההתרחשות (ייתכן שמקדונלד דקרה את חזהו של שמיץ באזור בו הופיע הקעקוע).
ביום הראשון של הדיונים המקדימים קבע השופט דניאל מורנו כי הקעקוע ועברו הפלילי של שמיץ אינם קבילים כראיה לאופיו האלים של הקורבן, מכמה סיבות ובהן:
תומכיה של מקדונלד לא הורשו להופיע באולם בית המשפט עם חולצות ועליהן הכיתוב "Free CeCe" (שחררו את סיסי).
מומחה רעלים יוכל להעיד על השפעת הסמים שנמצאו בגופתו של שמיץ באופן כללי, אולם לא על השפעתם הספציפית על הקורבן בלילה המדובר.
מורנו אישר לתביעה לכלול בראיותיה הצהרות שנלקחו מהבלוג ומדף הפייסבוק של מקדונלד, ולנסות "לקעקע את אמינותה" (מונח זה נקרא באנגלית "witness impeachment"), על רקע הרשעה קודמת שלה בעבירת כספים.
עסקת הטיעון

מספר ימים לפני המשפט הציע השופט מורנו עסקת טיעון, שבמסגרתה תורשע מקדונלד דווקא בהריגה מדרגה שנייה במקום ברצח מדרגה זו. לפי עסקת הטיעון היה על מקדונלד להודות ברשלנות פושעת. ב-2 במאי 2012, הסכימו ההגנה והתביעה על עונש של 41 חודשים, שהוא העונש המינימלי לעברת הריגה מדרגה שנייה, כפשרה בין מקדונלד והצדדים המעורבים. בקבלת עסקת הטיעון נאלצה מקדונלד לוותר על טיעון ההגנה העצמית שלה ועל משפט בפני מושבעים. היא אמרה כי קיבלה את עסקת הטיעון רק למען יקיריה, חבריה והאנשים החשובים לה מכל, וכי העדיפה להשתחרר בתוך זמן קצר מאשר לסבך את עצמה עוד יותר ולהיכלא למשך 10 שנים. ב-4 ביוני 2012 דן אותה מורנו ל-41 חודשי מאסר, מתוכם נוכו לה 245 ימי המעצר. בנוסף לכך ובניגוד לרצונה, מקדונלד נקנסה ב-6410 דולר למען כיסוי הוצאות הלווייתו של שמיץ.