stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיכון חוגים
התפתחות בית הספר

בשנת 1939 מנה בית הספר כ-200 תלמידים והוא עבר למבנה ברחוב פבזנר 3. מספר התלמידים היה גדול מכמות המקומות בכיתות הזמינות ולכן הלימודים התקיימו בשתי משמרות.
ב-1941 קיבל בית הספר הכרה מטעם מחלקת החינוך של הוועד הלאומי. באותה שנה סיים מחזור הבוגרים הראשון (תש"ב). בית הספר היה בראשיתו בית ספר יסודי וצמח להיות בית ספר 12 שנתי.
ב-1944 השתמש ארגון ההגנה במבנה בית הספר לקיום אימונים ליליים. בית הספר תרם למאבק המדינה לעצמאות כך שבמאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, גויסו תלמידי י"ב לצה"ל.
בסוף שנות ה-40 החלו תכנונים למעבר של בית הספר למבנה קבע ברחוב ישורון 14 (שמו של הרחוב שונה לרחוב יאיר כ"ץ לאחר מותו של המנהל הראשון של בית הספר), המבנה החדש תוכנן בידי האדריכל יוחנן רטנר. בסוף שנת 1949 עם הקמת הקומה הראשונה במבנה החל מעבר הכיתות הראשונות לכרמל, המעבר הסתיים בשנת 1959 עם סיום הקמתו של המבנה הראשי.
באמצע שנות ה-50 מונה ד"ר יוסף גולדשטיין למנהל חטיבת היסוד. במהלך שנות ה-60 עם סגירת כיתות היסוד נהפך בית הספר לשש שנתי החל מכיתות ז' ועד י"ב.
בשנות ה-80 עבר בית הספר לבעלותה של עיריית חיפה.
בין מורי בית הספר לדורותם היו פרופ' מרדכי זר-כבוד ופרופ' ברוך קורצווייל.
ב-15 בדצמבר 2021 זכה בית הספר בפרס החינוך למעורבות חברתית בתקופת הקורונה. הפרס ניתן מטעם הנהלת ארגון המורים העל יסודיים על מצוינות חברתית לשנה״ל תש״ף-תשפ״א.
במהלך מלחמת חרבות ברזל בית הספר קיבל מפונים מקיבוץ דן. שהשתלבו בכיתות עם תלמידי בית הספר.
הקמת המבנה החדש

ב-2017 החל להיבנות מבנה בית הספר החדש ברחוב ליאון בלום 9, בסוף אפריל 2019 עברו התלמידים וצוות בית הספר למבנה החדש.
ב-2019 החליטה עיריית חיפה להנציח את רחל מתוקי, מנהלת מחוז חיפה במשרד החינוך, על ידי קריאת בית הספר על שמה.
לאחר ההחלטה והמעבר למשכן החדש הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי בוגרי בית הספר כדי לא לשנות את שמו ובזאת למחוק את מורשת העבר של המייסדים.
לאחר קבלת פסק דין של בית המשפט העליון נקבע ששם בית הספר יישאר - תיכון עירוני "חוגים", בניין חטיבת הביניים ייקרא על שמה של רחל מתוקי ובניין החטיבה העליונה ייקרא על שמם של המייסדים, יאיר ואלן כ"ץ.
ב-25 באוקטובר 2019 נחנך המבנה החדש של בית הספר ולוחות ההנצחה לרחל מתוקי ויאיר ואלן כ"ץ.
מנהלי בית הספר

| מניין | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | יאיר כ"ץ | 1934 | 1964 |
| 2 | אליהו ויינשטיין | 1964 | 1977 |
| 3 | אברהם חוברס | 1977 | 1987 |
| 4 | דבורה עזרא | 1987 | 1994 |
| 5 | ניצה טל | 1994 | 2004 |
| 6 | שרון קלוג'ני | 2004 | 2014 |
| 7 | רחל ויינברג | 2014 | 2017 |
| 8 | דליה הולצמן | 2017 | 2018 |
| 9 | מילנה מירון | 2018 | כיום |
מייסדי בית הספר > יאיר כ"ץ (1904–1964)

יליד וילנה, פעיל התנועה הציונית-חלוצית למען עלייה והקניית השפה העברית בארץ. למד מדעי יהדות באוניברסיטאות בגרמניה ובארצות הברית. ב-1928 עלה לארץ מארצות הברית בראש גרעין חלוצים והצטרף למייסדי רמת יוחנן.
ב-1934 עבר לחיפה ולבקשתם של עולי העלייה החמישית מאירופה וביוזמתם נפתחו בהדר הכרמל חוגים ללימודי העברית לילדיהם בניהולו של יאיר. מספר התלמידים בחוגים גדל במהירות ואלה הפכו ל"גימנסיה" כמקובל באירופה.
נפטר בשנת 1964, בשנת 1966 הוסב חלק מרחוב ישורון לרחוב יאיר כ"ץ.
מייסדי בית הספר > אלן רעיה כ"ץ (1912–1995)

נולדה ב-1912 בקרלסרוהה, גרמניה, חברה בתנועת הנוער הציוני "קדימה". החלה בלימודי הרפואה בפרייבורג, ולנוכח יישום המדיניות האנטי יהודית קטעה לימודיה ועלתה ארצה ב-1933. לפרנסתה עבדה במשק בית תוך לימוד השפה העברית. כשנה לאחר מכן נישאה למורה שלה לעברית, יאיר. עם הקמת בית הספר ב-1934 שימשה בכל תפקיד נדרש, במיוחד בקליטתם של התלמידים החדשים ובסיוע להוריהם. לצד בעלה, מנהל בית הספר, הייתה אלן חברת הנהלה, מזכירה פדגוגית, גזברית, אחות ויועצת חינוכית של בית הספר עד צאתה לגמלאות ב-1978.
לצד העשייה הפדגוגית בלטה בפעילותה ההתנדבותית בארגון ההגנה, בהעלאת עולים מהמחנות בקפריסין, בבתי החולים בתקופת המלחמה, במד"א, בער"ן, ביע"ל וביחידה לגישור פערים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1992 הוענק לה תואר "יקירת העיר חיפה". ב־1995 נפטרה.
גלריית תמונות

כ"ט בנובמבר 1947, טקס לציון ההכרזה באו"ם על הקמת מדינת ישראל, רח' פבזנר 3.
חגיגות פורים בבית, שנות ה-40
בית הספר חוגים במלחמת העצמאות
האגף על שם רחל מתוקי, אוגוסט 2020
ראו גם

בוגרי בית הספר חוגים
לקריאה נוספת

כרמלה לכיש ודבורה בראונשטיין, חוגגים 70 לבית הספר "חוגים", 2004
הערות שוליים

↑  יהודה ת' רדאי, ניצה טל, עודדה רונן ואורי ירון, 50 מעגלות "חוגים" כרך היובל, תשמ"ה
↑  פרס החינוך למעורבות חברתית לבית הספר חוגים, באתר www.haifa.muni.il, ‏16 בדצמבר 2021
↑  על אף שבית הספר כבר נקרא על שם נחום סוקולוב בעת מעברו לרחוב פבזנר.
↑  מיכל ירון, בוגרי חוגים בחיפה עתרו לבג”ץ נגד שינוי שם בית הספר, באתר חי פה - חדשות חיפה, ‏2019-07-25
↑  בג"ץ 4981/19 דבורה עזרא ונוספים נ' עיריית חיפה, שר החינוך ובני משפחת מתוקי, ניתן ב־7 באוגוסט 2019
↑  מיכל ירון, פשרה לגבי בית הספר חוגים בחיפה: אין שינוי בשם בית הספר, באתר חי פה - חדשות חיפה, ‏2019-08-06
↑  נחנך משכנו החדש של בית-הספר התיכון העירוני "חוגים", באתר חיפה, ‏2019-10-29
בית הספר ברחוב הרצליה בסוף שנות ה-30
בית הספר חוגים ברחוב ישורון 14 (כיום יאיר כ"ץ 4), שנות ה-50
מבנה בית הספר החדש ברחוב ליאון בלום, אוגוסט 2020
יאיר כ"ץ, מנהלו הראשון של בית הספר
אלן כ"ץ, חברת הנהלה ויועצת חינוכית של בית הספר
בת דור (להקה)

סמליל של להקת בת דור
בת דור הייתה להקת מחול ישראלית, שהתקיימה עד שנת 2006. להקה זו עבדה עם מיטב הכוריאוגרפים המובילים שהיו באותה תקופה בעולם כולו.
השילוב של להקת המחול בת דור יחד עם עבודה של כוריאוגרפים בינלאומיים הובילה להכרה של שפת המחול הבינלאומית העכשווית בשטח המחול הישראלי. בשנת 1967, ייסדה ז'נט אורדמן את אולפן "בת דור", אשר במרוצת השנים הפך לבית אולפנא ידוע למחול. להקת "בת - דור" הייתה מן הראשונות בעולם שעבודתה התבססה על מיזוג הטכניקות של הבלט הקלאסי והמחול המודרני, כאשר הרפרטואר העשיר מעוצב ברוח בת זמננו.
התפתחות המחול בישראל

החל משנות ה-20 ועד היום, פועלים אמנים ישראליים רבים, הסוללים דרכי יצירה חדשות בשטחי המחול השונים. ישראל בהיותה מדינה הגירה, השפיעה והובילה ליצירת מגוון רחב של סגנונות מחול שונים, בהתאם לצורכי קבוצות התרבות השונות המתקיימות בחברה הישראלית.
ניתן להתייחס להתפתחות המחול בישראל באמצעות שתי נקודות מבט:
חלוצים יוצאי מזרח אירופה, הביאו עמם את הריקוד העממי של ארצותיהם.
עולים חדשים בעיקר מגרמניה שהגיעו בתחילת המאה לארץ והביאו עמם תרבות של בלט קלאסי ומחול מודרני אקספרסיוניסטי.
בזמן שסגנונות מחול אלו הוטמעו בחברה הישראלית, החלו יוצרים מקומיים ליצור מחול. אותם יוצרים שהיו ילידי ארץ-ישראל, ניסו להטמיע את נופי הילדות ביצירות המחול ובסגנון מקורי "ארצישראלי". אותה דואליות בין יוצרים בעלי שפה אומנותית כגון מחול מודרני והבלט הקלאסי לבין אלה המנסים ליצור בשפת התנועה המקורית נמשכת גם כיום.
התפתחות להקות המחול בישראל

במהלך שנות ה-60 טיפחה הברונית בת שבע דה רוטשילד את המחול בישראל. בסוף שנת 1964, ייסדה את להקת המחול "בת שבע". בת שבע דה רוטשילד הביאה את היוצרת מרתה גרהם, כדי שתיצור ותאפשר לרקדני הלהקה לרקוד את יצירותיה המוכרות. לאורך השנים היו מספר כוריאוגרפים ללהקה ומנהלים אומנותיים, כאשר בשנים האחרונות התייצב תחת ניהולה האומנותי היוצר אוהד נהרין. משה אפרתי, אחד מהרקדנים שהיו בלהקת המחול "בת שבע", פרש מהלהקה והקים להקה משלו כאשר מרבית הרקדנים היו חירשים, להקה זו נקראה להקת קול ודממה. סגנון המחול שאפיין אותה היה מודרני המשולב עם שפת המחול הגראהמית יחד עם סגנונו האישי של אפרתי. שנים אחדות לאחר הקמת להקת בת שבע, בת שבע דה רוטשילד הקימה יחד עם ז'נט אורדמן, את בית הספר למחול "בת-דור" שנוסד בשנת 1967; ואת להקת המחול "בת דור" שנוסדה בשנת 1968. להקת בת דור התאפיינה בסגנון מחול בעיקר מודרני שהובל תחת ניהולה האומנותי של ז'נט אורדמן.
כוריאוגרפים בינלאומיים שעבדו יחד עם הלהקה

להקת המחול בת דור והמנהלת האומנותית ז'נט אורדמן ייחדו את עצמם משאר להקות המחול בישראל באמצעות אנרגיות עצומות בתחומי העשייה והיצירה, בצד הקפדה על סטנדרטים גבוהים. בת דור יצרה שפה אמנותית ייחודית ומגוון יצרתי שופע ורב פנים. "בת-דור" הטביעה חותמה על התפתחות המחול בישראל ובארבע יבשות תבל. טובי הכוריאוגרפים המובילים בעולם יצרו עבור הלהקה יצירות מיוחדות שבחלקן היו מקוריות. ביניהן ניתן למצוא את: אנטוני טיודור, פול טיילור, אלווין איילי, האנס ואן-מאנן, ג'ון באטלר ואחרים רבים. בשנותיה האחרונות של הלהקה יצרו כוריאוגרפים מן הבולטים באותן שנים כדוגמת: לאר לובוביץ (ארצות הברית), נילס כריסטי (הולנד), ג'יג'י קצוליאנו (צרפת), פיליפ טראה (צרפת) ולוצ'יאנו קניטו (איטליה).
דור המשך של יוצרים ורקדנים מהלהקה

מאז היווסדותה, הציבה לה הלהקה כמטרה לעודד ולטפח את היצירה הישראלית. בין השמות שצמחו מאותו בית ספר ניתן למצוא את הכוריאוגרף הישראלי הבינלאומי, יגאל פרי, שהחל את דרכו ב"בת-דור" והיה לבעל להקת מחול ובית ספר למחול בארצות הברית, בשם "פרי-דנס". כך גם הכוריאוגרפים מירל'ה שרון ודומי רייטר סופר. בשנים האחרונות התווסף נדבך חדש של כוריאוגרפים צעירים וברוכי כישרון: אניה ברוד, אלון אבידן, שלי גונן, תמיר גינץ ועידו תדמור, כאשר כל אחד מהם בעל תפקיד משמעותי בפיתוח היצירה האומנותית בחברה הישראלית. רוב האומנים בתחומי המחול בארץ, מנהלים אמנותיים, כוריאוגרפים, רקדנים, מורים, מנהלי חזרות, פסנתרנים, מעצבי תאורה ותלבושות, מנהלי במה ופיזיותרפיסטים, עשו את הכשרתם ב"בת-דור".
סגירתה של הלהקה

להקת בת-דור שגשגה במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 וזכתה להישגים ולהכרה בארץ ובעולם וסיפקה עבודה לרקדנים ולמורים רבים. במהלך שנות ה-90 החלו להתעורר בלהקה קשיים שנבעו מסגנון הניהול הריכוזי של ז'נט אורדמן. הקשיים הוחרפו בעקבות מחלה ממושכת של התומכת העיקרית, הברונית דה רוטשילד והפסקת התמיכה הכספית שלה בלהקה. דה רוטשילד נפטרה בשנת 1999.
בעקבות הפסקת פעילותה של המייסדת בת שבע דה רוטשילד, באפריל 1991 חידשה "בת - דור" את פעילותה תחת חסותה של הנהלה ציבורית רחבה, תוך ביצוע שינויים מבניים וארגוניים. אך גם לאחר ניסיונות אלו לשקם את "בת דור" ולמצוא מקורות מימון חלופיים נסגרה להקת המחול ביולי 2006. במקביל נסגר גם בית הספר למחול שפעל לידה. בקיץ 2006, נסגרו הלהקה ובית הספר שייסדה. בתחילת 2007 אושפזה מייסדת להקת המחול ובית הספר, ז'נט אורדמן, עקב התקף לב, אך התאוששה. שבועות אחדים אחר כך אושפזה שוב כשהיא סובלת מדלקת הסימפונות, ונפטרה בתל השומר.
יצירות הלהקה

"בא-רבי"
"על מעיל וילקוטים"
"לוריוון"
"זירה"
"שלאגר"
"אניגמה"
המרכז העירוני להוראת אמנות המחול בת-דור בעיר באר שבע

המרכז העירוני לאומנות המחול בת-דור בבאר שבע על שם לארי וליליאן גודמן, נחשב לאחד מבתי הספר הגדולים והמקצועיים בארץ להוראת אומנות המחול. המרכז נוסד בשנת 1973 בעקבות יוזמה של עליזה וולף בשיתוף עם בת-דור תל אביב, עיריית באר שבע ומשרד החינוך והתרבות במסגרתו פעל מינהל התרבות. בשנת 1995 הוקמה הנהלה עצמאית לבת-דור באר שבע ובית הספר נרשם כעמותה עצמאית.
במסגרת בית הספר נפתח מסלול דו-שנתי בלימודי בוקר המכשיר רקדנים ובעלי רקע בתחום לרמה מקצועית. בת דור באר שבע, בית הספר הגדול והמקצועי מסוגו בארץ פועל כבר כ-34 שנים בעיר באר שבע. בבית הספר מלמדים מורים שלמדו וצמחו מלהקת המחול בת-דור המקורית. בין צוות המורים ניתן למצוא: דניאלה שפירא, אלכסנדר אלכסנדרוב, רונית זיו, תמיר גינץ ועוד.
לקריאה נוספת

הניה רוטנברג (עורכת), בת-דור, סיפורה של להקת מחול, הוצאת רסלינג, 2020
הערות שוליים

↑  התפתחות המחול בישראל. קדם, מ. 1998
↑  להקת המחול בת דור. ביטון, ג.
↑  יומני מחול. אשל, ר. 2012
↑  בת-דור באר שבע - מרכז עירוני לאמנות המחול, באתר "גיידסטאר ישראל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264390405171  ISNI: 0000 0001 2184 1384  LCCN: no92013538  VIAF: 150382235   WorldCat (עם VIAF): 150382235
צופיתיים

| צופיתיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: צופיתיים
שם מדעי
 Nectariniidae ‏ויגורס, 1825

צופיתיים (שם מדעי: Nectariniidae) היא משפחת ציפורי שיר קטנות גוף וזריזות.
צופית בוהקת מוצצת צוף
Hedydipna collaris על פרח
Cinnyris lotenius
Anthreptes malacensis
דמיון לקוליבריים

קיים דמיון מורפולוגי בין הקוליבריים ובין הצופיות, אולם מבחינה טקסונומית מדובר בשתי משפחות שונות. הצופיות הן משפחה בסדרת ציפורי השיר והן נפוצות ביבשת אפריקה וגם בישראל. הקוליבריים הם משפחה בסדרת הקוליבראים, והם מצויים ביבשת אמריקה בלבד. הבלבול בין שתי המשפחות נובע ממאפיינים פיזיים ואקולוגיים דומים של שתי הציפורים - גודלן הזעיר, צבעיהן המרהיבים ומקורן הארוך והמעוקל, וכן התזונה המבוססת בעיקרה על צוף פרחים. תופעה זו, של קיום שני טקסונים שאינם קשורים זה לזה, אך בעלי מאפיינים מורפולוגיים דומים, וממלאים תפקידים מקבילים במערכת האקולוגית, מכונה אבולוציה מתכנסת או אבולוציה מקבילה.
ישנן שתי משפחות נוספות של ציפורים – דִּבְשָׁנִיִּים (Meliphagidae; באנגלית Honeyeaters) ונקרות פרחים (Dicaeidae; באנגלית Flowerpeckers) – הדומות לקוליבריים ולצופיות במראן ובהתנהגותן, וגם הן התפתחו כל אחת באופן עצמאי. אזור תפוצתן הוא אסיה, אוסטרליה ואוקיאניה.
תפוצה ומראה

מוצאה המקורי של משפחת הצופיות הוא באזורים הטרופיים שביבשת אפריקה. אזור ישראל–סוריה–לבנון הוא הקצה הצפוני של תחום המחייה של הצופיות.
משפחת הצופיות מהווה דוגמה לשוני החיצוני המתקיים פעמים רבות בין זכר לבין נקבה בעולם החי (דו-צורתיות זוויגית):  הזכר מתהדר בצבעים יפים ובוהקים כמו כחול, שחור וירוק זוהר על גבו, כתם בצבע כתום, אדום או צהוב על חזהו, וגוונים של  סגול בראשו. לעומת זאת, לנקבה יש מופע חדגוני בצבעי אפור וזית, המשמש לה כהסוואה בין הענפים.
מיון המשפחה

סוג ומין יחיד צופית אדומת-לחיים (Chalcoparia singalensis)
Deleornis
Anthreptes
Hedydipna
סוג ומין יחיד Hypogramma hypogrammicum
Anabathmis
סוג ומין יחיד Dreptes thomensis
סוג ומין יחיד צופית כתומת-חזה (Anthobaphes violacea)
Cyanomitra
Chalcomitra
Leptocoma
Nectarinia - בה צופית המלכיט
סוג ומין יחיד צופית זהובת-כנף (Drepanorhynchus reichenowi)
צופית (Cinnyris)
Aethopyga
Arachnothera
הצופיות בישראל

המין היחיד ממשפחת הצופיות הנפוץ בישראל הוא צופית בוהקת (Nectarinia osea), המכונה גם בקיצור צופית ולעיתים יונק הדבש. בהתאם לתפוצת המשפחה כולה, המוגבלת בעיקר לאזורים טרופיים, תפוצתו הטבעית של המין בישראל הייתה מוגבלת בעבר לאזור הצמחייה הסודנית - אזור בו גדלים בין השאר מינים שמוצאם באזורים הטרופיים של אפריקה, כמו שיטת הסוכך ושיטה סלילנית, ובלוטנית אפריקנית.
 עם התפתחות היישוב היהודי בארץ, בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, השתנה נוף הארץ, ובסביבות היישובים החל גינון מאסיבי בצמחי תרבות, שכללו גם מינים רבים ממוצא טרופי המותאמים להאבקה על ידי ציפורים, עם פרחים ססגוניים העשירים בצוף (למשל טקומית הכף). עקב כך, החלה הצופית להתפשט ברחבי הארץ, וכיום היא נפוצה ביותר בכל חלקי הארץ, בכל עונות השנה.
גלריה

צופית ארגמנית (Aethopyga siparaja)
פרט מהמין Chalcomitra senegalensis lamperti יונק צוף
צופית סגולה (Cinnyris asiaticus)
פרט מהמין Cinnyris afer
צופית המלכיט
פרט מהמין Hedydipna platura
פרט מהמין Cinnyris bifasciatus
פרט מהמין Arachnothera magna בתאילנד
לקריאה נוספת

עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 - עופות, עמוד 408. משרד הביטחון – ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע, 1986, ISBN 9650500685
הינצל, פיטר, פרסלאי, הציפורים מגדיר שדה שלם, נוסח עברי יצחק כפכפי, הוצאת הקיבוץ המאוחד תשמ"א 1981, עמוד 265.
לקסיקון דביר לזואולוגיה מאת מנחם דור, ע"ע Meliphagidae -דִּבְשָׁנִיִּים
הערות שוליים

↑  הַצּוּפִיתִיִּים במילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך כרך 6 - עופות, משרד הביטחון - ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע, 1986, עמ' 408-409
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00572595
כבשת הרש

ערך זה עוסק במשל מקראי. אם התכוונתם לספרו של משה שמיר, ראו .
וַיֹּאמֶר נָתָן אֶל-דָּוִד, אַתָּה הָאִישׁ

— שמואל ב', י"ב, ז'
 ציור: ג'יימס טיסו, נתן הנביא נושא את משל כבשת הרש.
כִּבְשַׂת הָרָשׁ הוא משל תנ"כי מספר שמואל ב', פרק י"ב אותו מציג נתן הנביא לדוד המלך על מנת להוכיח אותו על מעשיו.
המשל מספר על איש עשיר בעל צאן ובקר, שבא אליו אורח. העשיר החמדן לוקח את הכבשה היחידה של שכנו העני בשביל לשחוטה כמאכל עבור האורח. בתגובה אומר דוד כי העשיר הוא בן מוות וכי עליו לפצות את הרש, ונתן הנביא משיב כי מדובר במשל לפשעו של דוד עם בת שבע, כאשר דוד משול לאותו עשיר.
בעברית הושאל מהמשל המונח 'כבשת הרש' המתאר מצב שבו לוקחים לאדם עני את הדבר היחיד שנשאר לו. הביטוי "גזילת כבשת הרש" משמש גם לתיאור מצבים חברתיים של אי-שוויון ופגיעה בשכבות החלשות.
רקע

דוד חומד את בת שבע, אשת אוריה החיתי. כשזה נמצא במלחמה, דוד שולח שליחים שמביאים את בת שבע אל ביתו, שם הוא שוכב עימה והיא נכנסת להיריון. לאחר מכן פוקד דוד על יואב בן צרויה לשלוח את אוריה החיתי להילחם בבני עמון ולוודא שייהרג בקרב, דבר שאכן קורה. לאחר תקופת האבל על אוריה, לוקח דוד את בת שבע לאשה והיא יולדת לו בן. אלוהים אינו רואה את המעשה בעין יפה, ושולח את נתן הנביא להוכיח את דוד.
המשל

שְׁנֵי אֲנָשִׁים הָיוּ בְּעִיר אֶחָת, אֶחָד עָשִׁיר, וְאֶחָד רָשׁ. לְעָשִׁיר, הָיָה צֹאן וּבָקָר הַרְבֵּה מְאֹד. וְלָרָשׁ אֵין-כֹּל, כִּי אִם-כִּבְשָׂה אַחַת קְטַנָּה אֲשֶׁר קָנָה, וַיְחַיֶּהָ, וַתִּגְדַּל עִמּוֹ וְעִם-בָּנָיו יַחְדָּו. מִפִּתּוֹ תֹאכַל וּמִכֹּסוֹ תִשְׁתֶּה, וּבְחֵיקוֹ תִשְׁכָּב, וַתְּהִי-לוֹ, כְּבַת. וַיָּבֹא הֵלֶךְ, לְאִישׁ הֶעָשִׁיר, וַיַּחְמֹל לָקַחַת מִצֹּאנוֹ וּמִבְּקָרוֹ, לַעֲשׂוֹת לָאֹרֵחַ הַבָּא-לוֹ. וַיִּקַּח, אֶת-כִּבְשַׂת הָאִישׁ הָרָשׁ, וַיַּעֲשֶׂהָ, לָאִישׁ הַבָּא אֵלָיו.
דוד אומר לנתן שהאיש העשיר הוא בן מוות וצריך לשלם לעני פי ארבעה משווי הכבשה. פסיקתו של דוד תואמת את דין הקנס המקראי המופיע בפרשת משפטים – "כי יגנב איש שור או שה וטבחו או מכרו, חמִשה בקר ישלם תחת השור וארבע צאן תחת השה", למעט קביעתו שהאיש "בן מוות".
נתן משיב לדוד תחילה בשתי מילים: ״אַתָּה הָאִישׁ״, ומוכיח אותו על מעשיו: כֹּה-אָמַר יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל, אָנֹכִי מְשַׁחְתִּיךָ לְמֶלֶךְ עַל-יִשְׂרָאֵל, וְאָנֹכִי הִצַּלְתִּיךָ, מִיַּד שָׁאוּל. ח וָאֶתְּנָה לְךָ אֶת-בֵּית אֲדֹנֶיךָ, וְאֶת-נְשֵׁי אֲדֹנֶיךָ בְּחֵיקֶךָ, וָאֶתְּנָה לְךָ, אֶת-בֵּית יִשְׂרָאֵל וִיהוּדָה; וְאִם-מְעָט--וְאֹסִפָה לְּךָ, כָּהֵנָּה וְכָהֵנָּה. ט מַדּוּעַ בָּזִיתָ אֶת-דְּבַר יְהוָה, לַעֲשׂוֹת הָרַע בעינו (בְּעֵינַי), אֵת אוּרִיָּה הַחִתִּי הִכִּיתָ בַחֶרֶב, וְאֶת-אִשְׁתּוֹ לָקַחְתָּ לְּךָ לְאִשָּׁה; וְאֹתוֹ הָרַגְתָּ, בְּחֶרֶב בְּנֵי עַמּוֹן. י וְעַתָּה, לֹא-תָסוּר חֶרֶב מִבֵּיתְךָ--עַד-עוֹלָם:  עֵקֶב, כִּי בְזִתָנִי, וַתִּקַּח אֶת-אֵשֶׁת אוּרִיָּה הַחִתִּי, לִהְיוֹת לְךָ לְאִשָּׁה. יא כֹּה אָמַר יְהוָה, הִנְנִי מֵקִים עָלֶיךָ רָעָה מִבֵּיתֶךָ, וְלָקַחְתִּי אֶת-נָשֶׁיךָ לְעֵינֶיךָ, וְנָתַתִּי לְרֵעֶיךָ; וְשָׁכַב עִם-נָשֶׁיךָ, לְעֵינֵי הַשֶּׁמֶשׁ הַזֹּאת. יב כִּי אַתָּה, עָשִׂיתָ בַסָּתֶר; וַאֲנִי, אֶעֱשֶׂה אֶת-הַדָּבָר הַזֶּה, נֶגֶד כָּל-יִשְׂרָאֵל, וְנֶגֶד הַשָּׁמֶשׁ.  (שם, פסוקים ז'-י"ב).
דוד מיד מודה בפני נתן על חטאו: "חָטָאתִי לַיהוָה" (שם, פסוק י"ג), ומתחיל לצום. אחרי שהילד נפטר ששה ימים אחרי הולדתו בת שבע יולדת לו את שלמה.
פרשנות

פרשנים שונים עסקו בשאלת חטאו של דוד. רבים תומכים בדברי רבי שמואל בר נחמני "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה", המסתמכים על כך שאוריה נתן גט לבת שבע טרם יציאתו לקרב, כמקובל באותם זמנים. חז"ל לעומת זאת טוענים כי גם אם לא עבר על איסור אשת איש מבחינה פורמלית, הרי שמבחינה מוסרית הוא חטא: הוא בא על אישה שבעלה בטח בה שתישאר נאמנה לו, אף אם לפי שעה הייתה גרושה ממנו רשמית.
הפרשנים הקדומים שמו לב כי המשל אינו דומה כלל לנמשל: המשל מדבר על גנבה (מצוות "לא תגנוב"), ובהתאם לכך גם פסק הדין של דוד, בעוד שדוד ביצע שני פשעים חמורים בהרבה – רצח ("לא תרצח") וניאוף ("לא תנאף"). לאור זאת נוצרו פרשנויות רבות לפתרון חוסר ההתאמה. אחד הפירושים המנסה ליישב סתירה זו, רואה בכבשה לא כמשל לבת שבע, אלא כמשל לאוריה עצמו. על פי הסבר זה, ההלך הוא בת שבע. כך, העשיר במשל רצה לסייע להלך כשם שדוד רצה לסייע לבת שבע, ובתוך כך לקח את כבשת הרש, הלא הוא אוריה. כמו ההלך, גם עבור בת שבע, לקיחת אוריה מצילה אותה מגילוי הניאוף. לתמיכה בפירוש זה, הלשון "האיש הבא אליו" דומה לתיאור דברי בת שבע "ותבוא אליו". הכבשה, כמו אוריה, אכלה שתתה ושכבה, כמו הפעולות שביצע אוריה.[דרוש מקור]
רש"י, הבולט שבפרשני המקרא בימי הביניים מפרש את המשל כמקביל בכל פרטיו לנמשל, בעקבות מאמרי הגמרא. כך, שינוי הכינויים של האורח נדרש כהתבססות יצר הרע בלב האדם – "דימה את יצר הרע תחילה להלך שעובר לדרכו, ואחר כך לאורח שנעשה אכסנאי ואחר כך לאיש שהוא בעל הבית". גם העונש שמטיל דוד על עצמו מתקיים כמעט במלואו – דוד קרא "ואת הכבשה ישלם ארבעתיים" וחז"ל דרשו שאלו ארבעת בני דוד שמתים עד לסוף מרד אבשלום. ביניהם, הבן שנולד לדוד ובת שבע, אמנון, כלאב ואבשלום. בתרגום השבעים נכתב כי דוד ייענש 'שבעתיים', כלומר פי שבעה.[דרוש מקור] על פי חז"ל, ארבעה מבניו של דוד מתו בגורן ארוונה. כנראה אחד מהם כלאב, ועוד שלושה בנים שנמנו לעיל. לעומתו, פירוש "מצודת דוד" מאת המצודות מסביר את המשל על דרך הפשט; לפי הפירוש, ריבוי הפרטים בא רק לטשטש את הדמיון למעשה דוד ולא לחדד אותו.[דרוש מקור]
בתרבות ובספרות

הספר כבשת הרש מאת משה שמיר – רומן היסטורי משנת 1957 המתאר את מהלך חייו של אוריה החיתי, ומהווה פרשנות והרחבה של סיפור דוד ובת שבע, אשת רעו, אוריה, בגינו המשיל בפניו נתן הנביא את משל כבשת הרש.
השיר כבשת הרש מאת המשוררת רחל.
השיר כבשת הרש – אוכלת פת לבו, שותה מאור עיניו מאת רפאל ספורטה.
כבשת הרש, מסה מאת יעקב שטיינברג.
משל כבשת הרש מוזכר בשירו של נתן יונתן, שיר ארץ, שהולחן על ידי סשה ארגוב.
חטא דוד וכבשת הרש מוזכרים בשירו של נתן יונתן, נאסף תשרי, שהולחן על ידי צביקה פיק.
השיר כבשת הרש מאת בועז צבאן, באתר דעת.
משל כבשת הרש וחילופי הדברים בין נתן הנביא לדוד המלך מוצגים בעונה 1 של תוכנית המערכונים היהודים באים.
ראו גם

אוריה החיתי
דוד ובת שבע
הערות שוליים

↑  כבשת הרש – פירוש, באתר מילון אבניאון
↑  בנימין בן אליעזר, גזילת כבשת הרש, באתר ynet, 20 בינואר 2004
↑  תשלומי כפל או תשלומי ארבעה וחמישה
↑  ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ל"ז
↑  הרב אמנון בזק, גישות בחז"ל ובראשונים לפרשת דוד ובת שבע, באתר תורת הר עציון, ‏29 בדצמבר 2015
↑  רש"י, שמואל ב' י"ב, ד ד"ה "ויבא הלך"
↑  למעט עונש המוות שהוא מטיל על עצמו
↑  תנא דבי אליהו, אליהו רבה, איש שלום, פרשה ח'
↑  רחל בלובשטיין, השיר כבשת הרש, באתר פרויקט בן יהודה
↑  רפאל ספורטה, כבשת הרש – אוכלת פת לבו, שותה מאור עיניו, באתר פרויקט בן יהודה
↑  יעקב שטיינברג, כבשת הרש, באתר פרויקט בן יהודה
↑  נתן יונתן, שיר ארץ בביצוע חוה אלברשטיין, באתר יוטיוב
↑  נתן יונתן, השיר נאסף תשרי בביצוע צביקה פיק, באתר יוטיוב
↑  בועז צבאן, השיר כבשת הרש, באתר דעת
↑  דוד המלך וכבשת הרש בסדרה היהודים באים, באתר כאן 11
| ספר שמואל |
| --- | --- | --- |
| תקופת עלי הכהן | הולדת שמואל • תפילת חנה • נבואת בית עלי • מלחמת אבן העזר הראשונה • החזרת ארון הברית לישראל והעלאתו לירושלים |  |
| תקופת שמואל הנביא | ארון הברית בשדה פלשתים • קרב מצפה • בקשת המלך • משפט המלך • תוכחת שמואל לעם |  |
| תקופת שאול המלך לפני משיחת דוד | משיחת שאול למלך • מלחמת שאול ונחש העמוני • מלחמת מכמש • יהונתן ויערת הדבש • מלחמת שאול בעמלק |  |
| תקופת שאול המלך לאחר משיחת דוד | משיחת דוד למלך • דוד וגוליית • ניסיונות שאול להמית את דוד • מבחן ראש החודש • בריחת דוד אל אכיש • הטבח בנוב עיר הכהנים • מרדף שאול אחר דוד במדבר יהודה • מפגש דוד ושאול במדבר עין גדי • סיפור נבל הכרמלי • מפגש דוד ושאול בגבעת החכילה • בעלת האוב מעין דור • מלחמת דוד בעמלק • המלחמה בגלבוע |  |
| תקופת דוד המלך בחברון | פילוג ממלכת שאול: בשורת הנער העמלקי • קינת דוד • מלחמת אבנר ויואב • רצח אבנר •  קינת דוד על אבנר • רצח איש בושת |  |
| תקופת דוד המלך בירושלים | כיבוש ירושלים בידי דוד • הקרב בעמק רפאים • העלאת ארון הברית • נבואת נתן • מפיבושת • מלחמת דוד בעמון וארם • מעשה דוד ובת שבע • משל כבשת הרש • מעשה אמנון ותמר • רצח אמנון • האישה החכמה מתקוע • מרד אבשלום • מרד שבע בן בכרי • האישה החכמה מאבל בית מעכה • סיפור רצפה בת איה • שירת דוד • דברי דוד האחרונים • המגפה בימי דוד |  |
| דמויות בולטות | עלי הכהן • אלקנה • חנה • שמואל הנביא • שאול המלך • יהונתן בן שאול • מיכל • דוד המלך • אחימלך בן אחיטוב • אבנר בן נר • נבל הכרמלי • אביגיל • יואב בן צרויה • אבישי בן צרויה • איש בושת • אבשלום • אמנון • תמר • מפיבושת |  |
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם

| --- | --- |


בניין הלשכה, 1936
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 תחום שיפוט:  גרמניה הנאצית 
 תאריך הקמה:  1933 
 תאריך פירוק:  1945 
 שר:  יוזף גבלס
 מטה מרכזי:  אורדנספאלאס 
 קואורדינטות:  52°30′47″N 13°23′04″E﻿ / ﻿52.512924°N 13.384529°E﻿ / 52.512924; 13.384529
 he
 
המונים עומדים בתור לכניסה לתערוכת "היהודי הנצחי" במוזיאון במינכן, 1937
הריסות בניין הלשכה, 1945
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם (בגרמנית: PROMI, Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda), היה גוף ממשלתי בתקופת גרמניה הנאצית אשר הופקד על התעמולה והתרבות. המשרד לתעמולה "שלט על הרדיו, העיתונות, התיאטרון, הקולנוע והאמנויות", ובמילים אחרות, המשרד השפיע על מכלול התקשורת והתרבות בגרמניה הנאצית עד שלהי מלחמת העולם השנייה, ותרם רבות לביסוס המשטר והממשל הנאצי בגרמניה, מעליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, והקמת "הרייך השלישי", עד לנפילתו בשנת 1945. בראש המשרד עמד יוזף גבלס.
הקמה, פעילות ומבנה > מבנה המשרד

מנהלה וניהול
מחלקת תעמולה
מחלקת רדיו
מחלקת עיתונות
מחלקת קולנוע
מחלקת תיאטרון
מחלקת השכלה לעם (ובכלל זה ספרות יפה)
ראו גם

אברהרד טאוברט
הסי לוינסונס טאפט – ילדה יהודייה שתצלומה ניצח בתחרות "התינוק הארי הכי יפה" בשנת 1935.
התעמולה הנאצית
וונדרוואפה
רשימת המבורכים
לקריאה נוספת

צבי בכרך, הערך: תעמולה נאצית, בתוך: ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה, ירושלים: הוצאת יד ושם, תל אביב: הוצאת ספרית פועלים, 1990.
דוד בנקיר, בין הסתרה לחשיפה בתעמולה הנאצית בזמן המלחמה, דפים לחקר השואה, י"ח, תשס"ד-1994, עמ' 35–53.
שי חזקני, הסרטים האסורים: ניתוח היסטורי של סרטי תעמולה אנטישמיים בתקופת הרייך השלישי והשפעתם על הציבור הגרמני, ילקוט מורשת, פ"ד, תשס"ח-1998, עמ' 167–195.
ג'פרי הרף, מבט חדש על המלחמה נגד היהודים, מקורותיה והתרחשותה: האויב היהודי בעיני התעמולה הנאצית במלחמת העולם השנייה והשואה, ישראל, 9, תשס"ו-2006, עמ' 49–64.