stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס ריבקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בנובמבר 1919 צ'רניהיב, אוקראינה הסובייטית
 פטירה:  4 בדצמבר 2004 (בגיל 85) רוסיה רוסטוב על הדון, רוסיה
 מקום קבורה:  Northern Cemetery, Rostov-on-Don 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1937–1975 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל-מיור
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת, מפקד בית הספר לטיסה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות   עיטור לנין    3 עיטורי הדגל האדום    עיטור אלכסנדר נבסקי    2 עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה    עיטור הכוכב האדום
 
בוריס מירונוביץ' ריבקין (ברוסית: Бори́с Миро́нович Ри́вкин) ‏ (19 בנובמבר 1919 – 4 בדצמבר 2004) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו 12 הפלות אישיות של מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות. בהמשך - גנרל בחיל האוויר הסובייטי.
קורות חיים

בוריס ריבקין נולד בעיר צ'רניהיב שבאוקראינה) במשפחה יהודית. שנתיים לאחר לידתו עברה המשפחה לעיר טאגאנרוג שבדרום רוסיה. למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בבית הספר מקצועי במוסקבה. עבד כמסגר במפעל זיל, בשעות הפנאי היה חבר במועדון טיס ולמד להטיס מטוסים קלים. בשנת 1937 התגייס לצבא האדום. הוכשר כטייס בבית ספר לתעופה צבאית בעיר בוריסוגלבסק. בסיום הלימודים שירת כמדריך בבית הספר לטיס.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביקש מספר פעמים לעבור ליחידה לוחמת. בקשתו אושרה רק במאי 1942. הוא הוצב ביחידת מטוסי יירוט בחזית הדרום. רבקין נטל חלק בקרבות בחצי האי קרים. בסתיו 1942 הועבר לסטלינגרד. לחם כטייס מטוס יאק 1. לאחר קרב סטלינגרד הועברה היחידה, בה שירת ריבקין, לחזית המרכז. הוא מונה לתפקיד מפקד טייסת ביחידה. נטל חלק פעיל בקרב קורסק.
נכון לסוף יוני 1943 ביצע בוריס ריבקין 176 גיחות קרב, השתתף ב95 קרבות אוויר, במהלכן הפיל 12 מטוסי אויב באופן אישי ועוד 7 מטוסים ביחד עם טייסים אחרים. על כך עוטר בתואר גיבור ברית המועצות.
לאחר קרב קורסק הועברה יחידתו לעורף. שם עברה הסבה ממטוסי יאק-1 למטוסי איירקוברה, אשר הגיעו לברית המועצות במסגרת הסכם השאל החכר. שב עם יחידתו לחזית ביוני 1944. נטל חלק במבצע בגרטיון, מבצע ויסלה-אודר ובקרב על ברלין. את המלחמה סיים בתפקיד סגן מפקד רגימנט ובדרגת מיור.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא. מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה בחיל האוויר הסובייטי. בשנת 1960 סיים לימודים באקדמיה צבאית. בשנת 1963 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד בית הספר לטיס במחוז קרסנודר. בשנת 1968 עבר לפקד על בית ספר לטיס בסיביר. פרש מן השירות הצבאי ב-1975.
לאחר הפרישה התגורר בעיר רוסטוב על הדון עד מותו בשנת 2004.
הפלות

יותר מ-200 גיחות קרב
כ-100 קרבות אוויר
12 הפלות מטוסי אויב רשמיות, 7 נוספות יחד עם טייסים אחרים.
| דגם מטוס אויב | מספר הפלות |
| --- | --- |
מסרשמיט Bf 109: 4
יונקרס Ju 87: 3
היינקל He 111: 3
יונקרס Ju 88: 1
יונקרס Ju 52: 1
.
ישראל שפירא (ראש מועצה מקומית)

ישראל שפירא (1892 - 18 בנובמבר 1961) היה ראש המועצה המקומית הראשון של קריית מוצקין, בשנים 1940–1941.
ביוגרפיה

שפירא נולד בשנת 1892 בעיר סוצ'אבה שבחבל בוקובינה שברומניה. היה בן למשפחה חסידית שהשתייכה לשושלת הרבי מצ'ורטקוב. היה תלמיד חכם ובקי גם ברזי הספרות הגרמנית.
בצעירותו כפעיל ציוני נלהב, עבר להתגורר בגליציה שבפולין, שם התוודע לארגון "המזרחי" בו מצא את מקומו ובו החל את פעילותו הציונית המסודרת.
עלה לארץ ישראל בשנת 1925, התיישב בחיפה, המשיך לעסוק בפעילותו המפלגתית, לפרנסתו פתח בית מסחר סיטונאי למצרכי מזון והתמסר לפעילות כלכלית בעיר. מכאן הייתה הדרך קצרה להצטרפותו לארגון המעמד הבינוני בחיפה.
במסגרת חברותו וכתוצאה ישירה מפעילותו הנמרצת בארגון, נבחר בסופו של דבר ליו"ר ארגון המעמד הבינוני.
במהלך כהונתו כיו"ר, זיהה היטב את הקשיים הכלכליים בהם היו נתונים חברי הארגון, בבואם לרכוש לעצמם חלקת אדמה על מנת לבנות להם בית, כמו גם את רצונם ותקוותם של חברי הארגון לבנות את ביתם במקום בו תשופר רמת ואיכות חייהם ובשכנות לחבריהם בארגון, על מנת לפתח חיי חברה וקהילה התואמים את אורח חייהם ואמונתם. מתוך כך, היה מבין יוזמי הרעיון להקמת שכונת מגורים לחברי ארגון המעמד הבינוני בעמק זבולון, על אדמות הקרן הקיימת לישראל.
יחד עם חבריו להנהלת הארגון החל לנהל בסוף שנת 1932 משא ומתן ארוך ומיגע מול הנהלת הקרן הקיימת, שעיקרו הפשרת קרקע להתיישבות גם למי שאינם חברים המאורגנים בהסתדרויות עובדים למיניהן, שאינם פועלים או עובדים אלא יזמים פרטיים ועצמאיים.
לאחר קבלת אישורי הקרן הקיימת בשנת 1933, המשיך לעסוק בתכנון והקמת השכונה עד לחניכתה באוקטובר 1934 ואף היה מראשוני המשתכנים.
גם בשכונה החדשה המשיך בפעילותו הציבורית ונבחר לכהן כחבר בוועד השכונה. תקופה קצרה אף כיהן כיו"ר ועד השכונה.
בהשפעתו כאיש שומר מצוות ומסורת, ניתן השם שדרות השופטים (היום שדרות משה גושן), לרחובה הראשי של השכונה, וגם לחלק מהרחובות הסמוכים אליו ניתנו שמות מקראיים מתוך ספר שופטים: ברק, יעל, דבורה.
בתקופת כהונתו החלה הקמת בית הספר הראשון בקריית מוצקין, בית ספר "אחדות ישראל", היום אחדות, בנין בית הכנסת המרכזי בשדרות השופטים העומד עד היום, שבחנוכתו השתתף מושל המחוז הבריטי, ארגון ומיסוד שירותי הקהילה למתיישבים הראשונים. הקדיש מאמצים רבים ושתדלנות מרובה אצל השלטונות הבריטיים, להענקת מעמד מוניציפלי רשמי לקריית מוצקין, לתועלת היישוב והתפתחותו.
עם כינון המועצה המקומית הראשונה בחודש אפריל 1940, שהחליפה את ועד השכונה שעד אז עסק בענייני השכונה, מונה לראש המועצה הראשון וכיהן בתפקידו זה כשנתיים, עד למועד הבחירות הראשונות למועצה, שהתקיימו בסוף שנת 1941, עת נבחר לתפקיד אריה גרושקביץ.
ישראל שפירא נפטר ב-18 בנובמבר 1961 (י' בכסלו ה'תשכ"ב) ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה.
הערות שוליים

↑  ר' ישראל שפירא, הצופה, 19 בנובמבר 1961
↑  ישראל שפירא באתר GRAVEZ
יעקב סמושקביץ'

| --- | --- |

גנרל יעקב סמושקביץ'
 לידה:  14 באפריל 1902 רקישקי, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 הוצאה להורג:  28 באוקטובר 1941 (בגיל 39) מחוז קויבישב, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  ברית המועצות, האימפריה הרוסית 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  חיל האוויר הסובייטי
 תקופת הפעילות:  1918–1941 (כ־23 שנים)
 דרגה:   גנרל-לייטננט
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה   מלחמת האזרחים בספרד   קרב חלקין גול
 עיטורים
 גיבור ברית המועצות (2)   עיטור לנין (2)   עיטור הדגל האדום
 הנצחה
 פסל במקום לידתו (הוקם ב-1969; פורק ב-2017 על ידי החלטת ראש העיר)   מוזאיון לפועלו במקום לידתו (נסגר)   רחוב על שמו בויטבסק (1987)   יד זיכרון במקום הוצאתו להורג (ליד סמרה)   פסל לכבודו בבית הקברות של שדה התעופה מונינו ליד מוסקבה (הוקם ב-2008)   סרט דוקומנטרי על חייו "גנרל דוגלאס" (הוסרט 1979 ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית)   סרט דוקומנטרי "הוצאה להורג עם שחר" (הוסרט ב-1988 במוסקבה)   סרט דוקומנטרי "אגדה חיה" (רוסיה)  
 
יעקב ולדימירוביץ' סמושקביץ' (ברוסית: Яков Владимирович Смушкевич;‏ 14 באפריל 1902, רקישקי – 28 באוקטובר 1941, מחוז קויבישב) היה גנרל יהודי בצבא האדום, מפקד חיל האוויר הסובייטי בין השנים 1939–1940.
קורות חיים

נולד ב-14 באפריל 1902 בעיירה רקישקי (אז בתחומי פלך קובנה באימפריה הרוסית, בהווה העיר רוקישקיס במחוז פוניבז' בליטא) למשפחה יהודית ענייה. אביו היה חייט נודד. קיבל השכלה יסודית בחדר, וכבר מגיל צעיר נאלץ להתחיל לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשה משפחת סמושקביץ', יחד עם שאר היהודים, מן העיירה על ידי השלטונות לרוסיה, והתיישבה בעיירה בפלך וולוגדה. סמושקביץ יצא לעבוד לזמן מה אצל אופה. בשנת 1916 עזב את בית הוריו ועבר לוולוגדה בה עבד כסבל ונחשף לתעמולה קומוניסטית.
בשנת 1918 התנדב סמושקביץ' לצבא האדום, והשתתף בקרבות מלחמת האזרחים, תחילה כלוחם מן המניין ולאחר מכן כקצין פוליטי של גדוד חי"ר. לאחר סיום המלחמה נשאר לשרת בצבא קבע. בשנת 1922 עבר לחיל האוויר, שימש קצין פוליטי של טייסת ולאחר מכן היה קצין פוליטי של כנף. בשנת 1929 החליט לעבור למסלול פיקודי ולכן נשלח לקורס טיס, אותו סיים בשנת 1931. לאחר סיום הקורס מונה למפקד כנף של מטוסי יירוט.
בשנת 1936 נשלח לספרד כיועץ בכיר לענייני חיל האוויר בצבא הרפובליקני במלחמת האזרחים. במקביל לתפקיד זה היה סמושקביץ מפקד להק שהורכב מטייסים סובייטים, אשר נשלחו על ידי סטלין לעזרת הרפובליקנים. כדי להסוות את זהותו האמיתית הופיע בספרד תחת שם בדוי – "גנרל דוּגְלַאס". במסגרת תפקידו הקים סמושקביץ' את מערך ההגנה האווירית של מדריד. הוא אף לקח חלק פעיל בלחימה, השתתף בכמה קרבות אוויר והפיל 2 מטוסי אויב בקרבות אלו. פעילותו של הלהק הסובייטי בפיקודו של סמושקביץ' בקרב גואדלחרה הייתה אחד הגורמים הראשיים לניצחון של הרפובליקנים הספרדים על חיל המשלוח האיטלקי. על פעילותו בספרד הוענק לסמושקביץ' ביוני 1937 תואר גיבור ברית המועצות. בסוף אותה שנה חזר סמושקביץ' לברית המועצות ומונה לסגן ראש מטה חיל האוויר. בתפקידו זה היה מעורב בפיתוח מטוסי קרב חדשים ואף התעקש אישית להשתתף בטיסות ניסוי. באחת מטיסות אלו, באפריל 1938, נפצע ולקח לו מספר חודשים להתאושש ולחזור לשירות.
באוגוסט 1939 מונה סמושקביץ למפקד הכוחות האוויריים של הצבא האדום המוצבים במונגוליה. במסגרת תפקיד זה השתתף בקרבות עם היפנים באזור הנהר חלקין גול. על פועלו בקרב זה הוענק לו בשנית תואר גיבור ברית המועצות. סמושקביץ' הוא האדם השלישי בהיסטוריית בברית המועצות שזכה בשני תוארי גיבור ברית המועצות. לאחר חזרתו ממונגוליה מונה סמושקביץ' למפקד חיל האוויר הסובייטי ושימש בתפקיד זה עד אפריל 1940, במהלך מלחמת החורף. חיל האוויר כשל במלחמה, למרות יתרונו המספרי על זה של הצבא הפיני וסמושקביץ' תואר כמי שלא התאים לתפקיד של גנרל. סמושקביץ' מונה לעוזר ראש המטה הכללי לענייני חיל האוויר.
ב-15 במאי 1941 חדר מטוס תובלה גרמני מדגם יונקרס Ju 52 משטחה של פולין (הכבושה בידי הנאצים) לשמי ברית המועצות. המטוס הצליח לתעתע במערך ההגנה האווירית של הצבא האדום ולטוס עד מוסקבה, שם הוא נחת בשדה תעופה טושינו שבקרבת העיר. סטלין, שזעם על כישלון שכזה של חיל האוויר הסובייטי, הורה לראש הנ.ק.ו.ד. לברנטי בריה לעצור את צמרת הפיקוד של חיל האוויר הסובייטי. אחד מהעצורים בפרשה היה יעקב סמושקביץ', שנעצר ב-8 ביוני 1941. סמושקביץ' הוחזק בבית כלא בעיר קויבישב, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום כלשהו. דבר מעצרו נשמר בסוד ובעיתונות סופר על גבורת חיל האוויר בפיקודו במלחמה בנאצים.
ב-28 באוקטובר 1941, לפי הוראתו האישית של לברנטי בריה, הוצא סמושקביץ' להורג בסתר. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כשהעלו היהודים על נס את תרומתם של היהודים למלחמה, נמנה סמושקביץ' בין הגנרלים היהודים.
שמו טוהר בשנת 1954. לכבוד יום הולדתו ה-60 נערכה אזכרה לזכרו בוילנה. בתחילת 1963 הוענקה לאלמנתו קצבה, צעד שנתפרש כהשלמת טיהור שמו.
הערות שוליים

↑  גנראל יעקב שמושקביץ, דבר, 22 באוגוסט 1944
↑  Russian Aviation and Air Power in the Twentieth Century, page 50
1 2  Michael Parrish,Sacrifice of the Generals: Soviet Senior Officer Losses, 1939-1953, page 371
↑  War, Holocaust and Stalinism, page 222
↑  יעקב שמושקוביץ מרביץ בנאצים, הצופה, 18 באוגוסט 1941
בשבח המפקד היהודי של חיל התעופה הסובייטי, הצופה, 6 ביולי 1941
↑  רשמים מרוסיה הסוויטית בימי המלחמה - היהודים בצבא, דבר, 9 בפברואר 1942
↑  שרי צבא בישראל, המשקיף, 13 באוקטובר 1943
↑  150,000 יהודים נלחמים עכשו עם הנשק ביד בכל הצבאות והחזיתות, המשקיף, 28 במרץ 1944
מאמץ המלחמה של היהדות העולמית, דבר, 4 בספטמבר 1945
↑  טוהרו גנרלים יהודיים שחוסלו על ידי סטאלין, מעריב, 18 בספטמבר 1956
↑  אזכרה לגנראל שמושקביץ' שנרצח בימי סטאלין - נערכה בווילנה, מעריב, 26 באפריל 1962
↑  י. פינקלסטון, אלמנת גגראל יהודי ברוסיה שחוסל-תקבל קיצבה מלאה, מעריב, 1 במרץ 1963
↑  נח זבילביץ, טוהר שמו של הגנרל היהודי שמושקוביץ, ראש האויריה הרוסית, חרות, 22 בפברואר 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449670805171  GND: 1212259300  ISNI: 0000 0000 2364 7625  LCCN: n82089363  LNB: 000125576  SUDOC: 134209583  VIAF: 70276755   WorldCat (עם VIAF): 70276755
איידהו שלי

| --- | --- |

 מבוסס על:  הנרי הרביעי, חלק ראשון 
 בימוי:  גאס ואן סנט 
 הופק בידי:  לורי פרקר
 תסריט:  גאס ואן סנט 
 עריכה:  קארטיס קלייטון 
 שחקנים ראשיים:  ריבר פיניקס קיאנו ריבס ויליאם ריצ'ארט ג'יימס רוסו מייקל באלזארי
 מוזיקה:  ביל סטאפורד 
 צילום:  אריק אלן אדוארדס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה 
 חברה מפיצה:  ניו ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 באוקטובר 1991
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט מסע, סרט עצמאי, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 תקציב:  2,500,000‏$
 הכנסות:  6,401,336‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   myownprivateidaho
 פרסים:  גביע וולפי בפסטיבל ונציה; פרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקן הטוב ביותר; פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן הראשי (כולם ניתנו לפיניקס)
 www.myownprivateidaho.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
איידהו שלי (באנגלית: My Own Private Idaho) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1991 אותו הסריט וביים גאס ואן סנט בהשראת הסרט "נהג מונית" של מרטין סקורסזה, והוא מהווה גם מעין גרסה מודרנית למחזות "הנרי הרביעי, חלק ראשון", "הנרי הרביעי, חלק שני" ו"הנרי החמישי" מאת ויליאם שייקספיר. בתפקידים הראשיים מככבים ריבר פיניקס וקיאנו ריבס, שסרט זה היה הפריצה שלו. הסרט היה לסרט פולחן בקרב בני הנוער האמריקני בראשית שנות התשעים.
עלילה

הסרט מספר את סיפורו של מייק (ריבר פיניקס), נער ליווי מפורטלנד החי ברחובות ומחפש את אמו. מייק סובל מנרדמות (נרקולפסיה) בכל פעם שהוא נמצא במצבי לחץ. הוא שורד בזכות היותו נער ליווי, אשר שוכב עם גברים ונשים כאחד. את סקוט (קיאנו ריבס) הוא הכיר ברחוב. סקוט עובד גם הוא כנער ליווי, אף על פי שבא מבית עשיר, וחי ברחוב כיוון שמרד במשפחתו וברח מהבית.
מייק וסקוט הצטרפו לחבורת רחוב העוסקת בגנבות לשם מימון סמים. מייק ושאר חבורת הרחוב יודעים כי סקוט אמור לרשת כסף רב כשיגיע לגיל 21, וזו תקוותם לצאת מהעוני ומחיי הרחוב. בהמשך מייק וסקוט נהיים חברים טובים ומתרחקים מהחבורה. שניהם נוסעים באופנוע לאיידהו, כדי לבקר את אחיו של מייק במטרה לגלות למייק היכן נמצאת אמו, אשר נטשה אותו בהיותו תינוק, ומאז חי במוסדות כל ילדותו. בדרך לאיידהו התוודה מייק באוזני סקוט, כי הוא אוהב אותו והיה רוצה להרגיש קרוב אליו יותר. סקוט אמר כי הם יוכלו להיות רק ידידים, כי הוא שוכב עם גברים רק תמורת כסף.
מייק הגיע לאיידהו, שם גילה כי אמו עובדת במלון בסנייק ריבר ואחיו, אשר סיפר לו על כך, הוא למעשה אביו. עם זאת, מה שעניין את מייק הוא למצוא את אמו והוא נסע למלון, אך שם נאמר לו שאמו, שרון, חסכה כסף ועברה לגור באיטליה. מייק וסקוט מכרו את האופנוע שלהם לבחור עשיר בשם הנס, כדי לממן את הנסיעה לאיטליה. באיטליה הגיעו השניים לחווה מחוץ לעיר רומא, שם נאמר למייק שאימו חזרה לארצות הברית, אולם סקוט התאהב בכרמלה, בחורה שגרה בבית ההוא. הוא חוזר איתה לפורטלנד, שם קיבל את הירושה מאביו, שהלך לעולמו. סקוט שינה את דרכיו הנלוזות, וכאדם עשיר התכחש לעברו ולחבריו הקודמים. גם מייק חזר לפורטלנד, אל חיי הרחוב ולעולם הזנות, אך בסוף הסרט מתגלה לצופה שחבורת הרחוב לה השתייך הביאה לו את החום והאהבה, שכל חייו השתוקק לה, לאחר שלא קיבל אותה לא מאמו ולא מסקוט.
עלילה > אפיון הדמויות

מייק הוא נער ליווי שמבלה את חייו ברחוב. הוא תוצאה של הזנחה מצד הוריו שלא נתנו לו אהבה, חום ורגישות. אמו כלל לא גידלה אותו ועם אביו מעולם לא הסתדר (לדבריו "לו גדלתי במשפחה נורמלית הייתי מוצא את מקומי בחברה"). מייק הוא בחור מסוגר, החי מהרגע להרגע, מאופק, מסתורי אך גם רגיש. חייו הם למעשה זיוף, חיים ריקניים חסרי ערך ומעש, כשכל חייו הוא נודד בדרכים, ללא הורים וללא בית.
סקוט הוא בן להורים עשירים. אביו הוא ראש עיריית פורטלנד, אותו מתעב סקוט בשל הניכור שקיבל ממנו במהלך השנים. סקוט טוען שאביו רווי בשנאה כלפי כולם, והוא נגעל מהזיוף והצביעות שמביא איתו העושר הכלכלי. דמותו מזכירה בהרבה מובנים את בריק במחזהו של טנסי ויליאמס "חתולה על גג פח לוהט". סקוט עזב את הבית בגיל מוקדם ועבד כנער ליווי, שם פיתח ידידות קרובה עם מייק, ועזר לו להתמודד עם הנרקולפסיה של מייק, ובמשך קרוב לארבע שנים חיו ברחובותיה של פורטלנד.
עלילה > שחקנים

ריבר פיניקס - מייק
קיאנו ריבס - סקוט (מקביל לדמותו של הנסיך האל במחזות הנרי הרביעי של שייקספיר)
ויליאם ריצ'ארט - בוב (מקביל לדמותו של ג'ון פלסטף)
ג'יימס רוסו - ריצ'רד
רודני הרווי - גארי
מייקל באלזארי (פלי) - באד
קיארה קאסלי - כרמלה
יודו קייאר - הנס
סאלי קורטיז - ג'יין
הערות שוליים

↑  אורי קליין, אלה הסרטים ששייקספיר היה עושה לו היה חי כיום, באתר הארץ, 26 באפריל 2016
↑  חגי לוי, סרטים חדשים - איידהו שלי, חדשות, 20 באוגוסט 1992
↑  האדלי פרימן, הגרדיאן, הסיפור שלא סופר על ריבר פיניקס, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2018
טימופיי חריוקין

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1910 ייסק, רוסיה 
 פטירה:  19 ביולי 1953 (בגיל 43) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  Lugansk Higher Military Aviation School of Navigators  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  חיל האוויר הסובייטי 
 תקופת הפעילות:  1932–1953 (כ־21 שנים)
 דרגה:   גנרל-קולונל
 תפקידים בשירות
 מפקד ארמיית האוויר השמינית של ברית המועצות
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים בספרד  מלחמת החורף  מלחמת סין-יפן השנייה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 גיבור ברית המועצות (22 בפברואר 1939)  עיטור הכוכב האדום (6 בנובמבר 1947)  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית (23 בנובמבר 1942)  עיטור סובורוב דרגה 2 (17 בספטמבר 1943)  Order of the Cloud and Banner (1938)  מדליה על ההצטיינות בקרב (3 בנובמבר 1944)  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 (1945)  מדליה על הגנת סטלינגרד (1943)  מפקד בלגיון הכבוד (1945)  עיטור קוטוזוב, דרגה 1 (4 ביולי 1944)  עיטור על שם בוגדן חמלצניצקי דרגה ראשונה (19 במרץ 1944)  מסדר סובורוב, דרגה 1 (16 במאי 1944)  כוכב הזהב (19 באפריל 1945)  עיטור קוטוזוב, דרגה 1 (8 בפברואר 1943)  גיבור ברית המועצות (19 באפריל 1945)  כוכב הזהב (22 בפברואר 1939)  עיטור לנין (22 בפברואר 1939)  עיטור הדגל האדום (7 במאי 1940)  עיטור הדגל האדום (2 בינואר 1937)  עיטור הדגל האדום (23 בנובמבר 1942)  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  Medal "For the Defence of the Soviet Transarctic"  מדליה על כיבוש קניגסברג  עיטור על שם בוגדן חמלצניצקי 
 
טימופיי טימופייביץ' חריוקין (ברוסית: Тимофей Тимофеевич Хрюкин; 21 ביוני 1910 - 19 ביוני 1953) היה גנרל-קולונל בחיל האוויר הסובייטי, אשר פיקד על ארמיית האוויר השמינית של ברית המועצות ומאוחר יותר על ארמיית האוויר הראשונה במלחמת העולם השנייה.
טימופיי חריוקין סיים בית הספר לטיס בשנת 1933 והוצב ביחידת מפציצים. בשנת 1936 הוא התנדב להשתתף במלחמת האזרחים בספרד. בשנת 1938 פיקד על טייסת הפצצה במלחמת סין–יפן השנייה בה ביצע למעלה מ-100 גיחות מבצעיות. הוא קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות בפברואר 1939. בזמן המלחמה לטענת הרוסים קבוצת מפציצים בפיקודו הטביעה את נושאת המטוסים היפנית ריוג'ו. עם זאת, שום מסמך סיני או יפני לא מאשרר טענה זאת, והמיקום המדווח של התקיפה היה בנהר שבו נושאת המטוסים לא יכלה לשהות ולכן טענה זאת נחשבת ללא מהימנה.
לאחר המלחמה הוא פיקד על ארמיית האוויר השביעית ומאוחר יותר על כוחות הנ"מ והיירוט באזור באקו. טימופיי נפטר בשנת 1953 לאחר תאונת דרכים.
יעקב ורניקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוקטובר 1920 ספאס דמינסק, רוסיה הסובייטית רוסיה הסובייטית (1918-1954)
 פטירה:  30 בספטמבר 1993 (בגיל 72) מוסקבה, רוסיה רוסיה
 מקום קבורה:  Bykovo cemetery 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1938–1975 (כ־37 שנים)
 דרגה:   גנרל מיור
 תפקידים בשירות
 טייס, מפקד טייסת
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות   2 עיטורי לנין  עיטור מהפכת אוקטובר  4 עיטורי הדגל האדום   המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה   עיטור הדגל האדום של העמל   3 עיטורי הכוכב האדום
 תפקידים אזרחיים
 טטיס ניסוי, מהנדס
 
יעקב איליץ' ורניקוב (ברוסית: Яков Ильич Верников;‏ 31 באוקטובר 1920 – 30 בספטמבר 1993) היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל האוויר הסובייטי, גיבור ברית המועצות.
ביוגרפיה

יעקב ורניקוב נולד בעיר ספאס דמינסק שבמחוז קלוגה למשפחה יהודית. כשהיה בן שנה עברה המשפחה לסמולנסק. מגיל צעיר עסק בטיסנאות. בגיל 16 קיבל רישיון טיס אזרחי. בשנת 1938 גויס לצבא האדום, התקבל לבית הספר לטיס בעיר אודסה, אותו סיים בשנת 1940. הוצב לשרת ביחידת מטוסי יירוט במזרח בלארוס.
כבר ביום הראשון של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות אוויר. יעקב ורניקוב לחם בבאזור קווקז, בחזית לנינגרד ובקרבות באזור לטביה. במהלך המלחמה ביצע 454 גיחות קרב, במהלכן הפיל 15 מטוסי אויב. בנובמבר 1944, הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות. את המלחמה סיים בדרגת רב-סרן.
לאחר תום המלחמה שירת כשנה בתפקיד מפקד טייסת ובהמשך עבר לשרת ביחידת הניסוי של חיל האוויר הסובייטי. במהלך שירותו השתתף בבחינה וניסוי של דגמים הבאים: יאק-15, מיג-9, לאבוצ'קין La-11, מיג-15, אנטונוב An-8, אנטונוב An-10, אנטונוב An-12, טופולב Tu-126, איליושין Il-18, איליושין Il-38 והגרסאות הצבאיות של איליושין Il-62 ושל איליושין Il-76. בשנת 1971 הועלה יעקב ורניקוב לדרגת גנרל. בשנת 1975 פרש מהשירות הצבאי.
לאחר פרישה מן השירות עבר לעבוד בחברת יאקובלב כמנהל יחידת הניסויים. יצא לגמלאות בשנת 1988.
יעקב ורניקוב נפטר במוסקבה ב-30 בספטמבר 1993
עיטורים

עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 3 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, עיטור הדגל האדום של העמל, 3 עיטורי הכוכב האדום.
קרל-וילהלם פון שליבן

| --- | --- |

קרל-וילהלם פון שליבן וולטר הנקה בעת כניעת שרבור
 לידה:  30 באוקטובר 1894 אייזנך, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  18 ביוני 1964 (בגיל 69) גיסן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל לוטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-208   מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-18   מפקד הדיוויזיה ה-709
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
קרל-וילהלם פון שליבן (בגרמנית: Karl-Wilhelm von Schlieben;‏ 30 באוקטובר 1894 – 18 ביוני 1964), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון שליבן נולד ב-30 באוקטובר 1894 באייזנך, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. ב-11 באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס פון שליבן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט המשמר ה-3, וב-26 בספטמבר אותה שנה נפצע קשה באחד הקרבות. ב-11 בנובמבר 1914 נהרג אביו, וילהלם פון שליבן, שהיה מפקד רגימנט המילואים ה-83, באחד הקרבות. בשנת 1916 חזר פון שליבן לחזית, ובינואר 1918 אושפז שוב בשל מחלה, ולאחר מכן סופח כקצין מטה בקורפוס ה-60 עד תום המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון שליבן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1929 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 באוקטובר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור. ב-12 באוקטובר 1937 הוא מונה לקצין אג"ם בקורפוס ה-13, וב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת שימש פון שליבן כקצין אג"ם בקורפוס ה-13, וב-15 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-108 בדיוויזיה ה-4 שהוסבה לדיוויזיית הפאנצר ה-14. פון שליבן לחם עם הרגימנט במהלך המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה, וב-1 באוגוסט 1941 הועלה לדרגת אוברסט. בקיץ 1942 לחם פון שליבן עם יחידתו במהלך מבצע מקרה כחול, וב-2 ביולי הוענק לו על פעולותיו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-20 ביולי 1942 הוא מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-4, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4, ופיקד עליה עד לנובמבר אותה שנה. ב-8 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-208, שהייתה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, וב-17 במרץ אותה שנה הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-18, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-12 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-709, שהייתה מוצבת בנורמנדי, וב-1 במאי 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-6 ביוני 1944 הותקפה הדיוויזיה בפיקודו, על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-4 שנחתה בחוף יוטה, כחלק מהפלישה לנורמנדי. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות, ונאלצה לסגת לחצי האי קוטנטן. פון שליבן פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרב על שרבור, וב-26 ביוני נכנע עם שרידיה לצבא האמריקני.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בתחילה שהה פון שליבן במחנה שבויים אמריקני, אולם לאחר מכן הועבר לטרנט פארק הבריטי, ממנו שוחרר ב-7 באוקטובר 1947. לאחר שחרורו התגורר פון שליבן בעיר גיסן, עד למותו ב-18 ביוני 1964, והוא בן 70 שנים.
שמחה מילר

שמחה מילר (1934 – 19 באוקטובר 2018) היה ראש העיר השני של קריית מוצקין, בין השנים 1984–1993.
ביוגרפיה

נולד ב-1934 לשרה ויעקב מילר. בשנת 1936 עברה המשפחה לקריית מוצקין והייתה לאחת המשפחות הראשונות במקום. את ילדותו, נעוריו ובחרותו עשה מילר בקריה. את לימודי התיכון סיים בבית הספר הריאלי בחיפה. הוא הדריך בתנועת הצופים ובפנימיית הדסים בשרון.
את מרבית שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים. הוא השתחרר מצה"ל כקצין קרבי בשנת 1955. אז, נשא לאשה את אביגיל, אותה הכיר עוד בבית הספר היסודי, והזוג עבר לירושלים. בשנת 1959, השלים לימודי תואר כללי במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשפחה שבה לקריית מוצקין.
את פעילותו הציבורית החל מילר בעודו סטודנט כפעיל מפא"י בהסתדרות הסטודנטים. ב-1972 נבחר לראשונה כחבר המועצה המקומית מטעם רשימת מפלגת העבודה בקריית מוצקין. בין היתר כיהן כיו"ר ועדת החינוך, חבר ועדות הנהלה וכספים וכממלא מקום ראש המועצה ללא שכר. עם שינוי מעמדה של קריית מוצקין ממועצה מקומית לעירייה, היה לסגן ומ"מ ראש העיר הראשון.
במקביל, המשיך את לימודיו ופיתח קריירה במסגרת המכללה למינהל. תחילה ניהל את שלוחת המכללה של הסתדרות הפקידים בחיפה ובאזור (בית הפקיד). ב-1975 נשלח על ידי המכללה לאוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית ללימודי M.A במינהל ציבורי אותם סיים בהצלחה. כמו כן השתלם בקורס דו-שנתי למנהל תעשייתי בטכניון. ב-1981 מונה למנהל המכללה הארצית. במשך שנתיים ניהל רשת בתי ספר ובה כ-24 אלף תלמידים וכ-3000 מורים, מרצים, ועובדי מנהל. ב-1983 חזר לנהל את שלוחת חיפה.