stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקול נורמל סופרייר

ערך זה עוסק במוסד להשכלה גבוהה בפריז. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 בית ספר תקני להשכלה גבוהה
 על שם:  rue d'Ulm 
 תקופת הפעילות:  30 באוקטובר 1794 – הווה (230 שנה) 
 מייסדים:  הקונבנט הלאומי 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  Frédéric Worms (16 במרץ 2022) 
 תלמידים
 :  670 (נכון ל־2007) 
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  48°50′31″N 2°20′41″E﻿ / ﻿48.84194444°N 2.34472222°E﻿ / 48.84194444; 2.34472222
 www.ens.fr
  (למפת פריז מוגדלת) אקול נורמל סופרייר(למפת פריז רגילה) אקול נורמל סופרייר(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי אקול נורמל סופרייר(למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי אקול נורמל סופרייר he
 
סמל אקול נורמל סופרייר
הבניין הראשי של אקול נורמל סופרייר
אֵקוֹל נוֹרְמַל סוּפֶּרְיֱיר- PSL (מצרפתית: École normale supérieure; בעברית: בית הספר התִקנִי להשכלה גבוהה) הוא אוניברסיטה בפריז הנמנית עם אוניברסיטאות גרנד אקול ואחד המוסדות המרכיבים את אוניברסיטת פריז למדעים ואמנויות (מצרפתית: Paris Sciences et Lettres University, מקוצר לרוב ל- PSL). הקמפוס העיקרי שלו שוכן ברובע הלטיני שבפריז (מכונה גם נורמל סופ', ENS, או אוּלְם על שם הרחוב בו הוא שוכן).
בית הספר נוסד בהוראת ועדת ההוראה הציבורית לאחר המהפכה הצרפתית, ב-30 באוקטובר 1794. בית הספר פתח את שעריו בינואר 1795, אך בשל המצב הכלכלי והפוליטי הקשה באותה תקופה, נסגר כעבור זמן קצר. לאחר יותר מעשור, ב-17 במרץ 1808 נוסד מחדש על ידי נפוליאון בונפרטה.
ב-9 במרץ 1826 נוסד "École préparatoire", המכינה לאקול נורמל סופרייר, ששכנה במתחם של בית הספר "לואי הגדול" (Lycée Louis-le-Grand).
כיום מורכב בית הספר מאיחוד שנעשה ב-1985 של האקול נורמל סופרייר שברחוב אולם ואקול נורמל סופרייר לצעירות (École normale supérieure de jeunes filles) מרחוב סבר (Sevres, הוקם בשנת 1880).
"אקול נורמל סופרייר" יועד במקורו להיות מוסד ציבורי להכשרת מורים, בו "מכל קצות הרפובליקה יגיעו אזרחים בעלי ידע מדעי קודם, כדי ללמוד מהמורים הטובים ביותר מכל התחומים את אמנות הלימוד". אך לבסוף הפך בית הספר למוסד יוקרתי ביותר להכשרת חוקרים, פרופסורים ועובדי מדינה בכירים. המוסד מתמקד בהוראה דרך מחקר, תוך מתן גמישות בקביעת תוכנית הלימודים.
המחקר ב-ENS הוא בטווח רחב מאוד של דיסציפלינות, מדעיות וספרותיות, בהן ההוראה מחולקת לשלוש-עשרה מחלקות (ביולוגיה, כימיה, פיזיקה, גאוגרפיה, היסטוריה, תקשורת, מדעים קוגניטיביים, מדעים בעת-העתיקה, מדעי החברה, פילוסופיה, מתמטיקה, ספרות ושפות, אקולוגיה).
ישנם בצרפת כיום עוד שני "אקול נורמל סופרייר", בקשאן (אקול נורמל סופרייר דה קשאן) ובליון (אקול נורמל סופרייר דה ליון), אך זה שברחוב אוּלם בפריז נחשב לראשון וליוקרתי בהם. האקול נורמל סופרייר נחשב לאחד היוקרתיים והסלקטיביים ביותר מבין "בתי הספר הגדולים" (grandes écoles) של צרפת, לצד בתי ספר כגון האקול פוליטקניק (École Polytechnique).
עם בוגרי בית הספר נמנים הבולטים באנשי המדע והרוח בצרפת, בהם כמה זוכי פרס נובל, כמו גם אחדים מהפוליטיקאים הבולטים.
בוגרים מפורסמים

מבין בוגרי האקול נורמל סופרייר התפרסמו רבים:
הביולוג לואי פסטר; הפיזיקאים: פייר דוהם, לאון ברילואן, ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה, פול לנז'בן, אדואר ברנלי (Édouard Branly); חתני פרס נובל לפיזיקה: ז'אן-בטיסט פרין (Perrin, זכה ב-1926), קלוד כהן-טנוג'י (1997), לואי אז'ן פליקס נאל (Louis Eugène Félix Néel, זכה ב-1970), פייר ז'יל דה-זֶ'ן (1991), גבריאל ליפמן (זכה ב-1908), אלבר פר (2007), אלפרד קסטלר (1966), סרז' הרוש (2012); הכימאי פול סבטייה, זוכה פרס נובל לכימיה (1912).
הפילוסופים: ז'אן איפוליט, לואי אלתוסר, רמון ארון, אלן באדיו, אטיין באליבר, אנדרה גלוקסמן (Glucksmann), סימון דה בובואר, ז'אק דרידה, ז'אק רנסייר, סימון וייל (אחותו של אנדרה וייל), איפוליט טֶן (Taine), ולדימיר ינקלביץ' (Jankélévitch), אדואר לה רואה (Édouard Le Roy), בני לוי, מוריס מרלו-פונטי, מישל סר (Serres), מישל פוקו, אלן פינקלקראוט, אנדרה קונט-ספונוויל, ז'ורז' קונגילם (Canguilhem), ז'אן-פרנסואה רבֶל (Revel), אמיל שארטייה; הפילוסופים זוכי פרס נובל לספרות: אנרי ברגסון (1927), ז'אן-פול סארטר (1964-דחה את הפרס).
המתמטיקאים: איבון שוקה-ברואה, אמיל בורל, אווריסט גלואה, ז'אק אדמר, אנדרה וייל (אחיה של סימון וייל, חבר בקבוצת בורבאקי), אנרי לבג, אדוארד לוקאס, אלי קרטן (Élie Cartan), אנרי קרטן (בנו של אלי קרטן וממייסדי קבוצת בורבאקי), אנטואן אוגוסטן קורנו, לוק אילוזי, גסטון ג'וליה, ז'אן לרה, אנדרה ליכנרוביץ', שולם מנדלברוט (ממייסדי קבוצת בורבאקי), ז'אן דיידונה (Jean Dieudonné ממייסדי קבוצת בורבאקי), לואי קוטורה (Louis Couturat), ז'אן גסטון דארבו, ז'אק-לואי ליון (Jacques-Louis Lions), מוריס רנה פרשה (Maurice René Fréchet), אמיל פיקאר (Émile Picard); זוכי מדליית פילדס: ז'ן-כריסטוף יוקוז, ז'אן-פייר סר (Serre), לורן שוורץ, רנה תום, פייר לואי ליון (Lions), לורן לפורג (Lafforgue), ונדלן וורנר (Wendelin Werner), אלאן קון (Alain Connes), נו באו צ'או.
הסוציולוגים: פייר בורדייה, אמיל דורקהיים, מוריס האלבווקס (Maurice Halbwachs); ההיסטוריונים: מרק בלוך, ז'אק לה גוף, עמנואל לה רואה לדורי, לוסיאן פבר, ז'אק סוסטל (אתנולוג ופוליטיקאי צרפתי); הפסיכולוג תאודול ריבו; הפסיכואנליטיקאי ז'אק אלן מילר (Miller); הכלכלן ז'ראר דברה, זוכה פרס נובל לכלכלה (1983).
הסופרים, המחזאים והמשוררים: שארל פגי, ז'אן ז'ירודו, אריק-עמנואל שמיט, ז'וליין גרק (Julien Gracq), ברנאר-אנרי לוי, פול ניזן (Nizan), אמה סזר (Aimé Césaire), רומן רולן, זוכה פרס נובל לספרות (1915); הפילולוג ז'ורז' דומזיל; הגאוגרף פול וידאל דה לה בלאש (Paul Vidal de la Blache).
הפוליטיקאים: ז'אן ז'ורס, אלן ז'ופה, לורן פביוס, לאון בלום (ראש ממשלת צרפת לשעבר), אדואר הריו (Édouard Herriot), ז'ורז' פומפידו (נשיא צרפת לשעבר), פול פנלבה (מתמטיקאי וראש ממשלת צרפת לשעבר).
מורים מפורסמים

מבין מורי המוסד, שרובם היו גם בוגריו, התפרסמו: לואי אלתוסר, אלן באדיו, אמיל בורל, סמואל בקט, פול צלאן, נומה דני פוסטל דה קולנז' (Numa Denis Fustel de Coulanges), ז'אק דרידה, ז'אק לאקאן וז'אן פייר סר.
ניקרגואה נגד ארצות הברית

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית הדין הבינלאומי לצדק
 תאריך החלטה:  יוני 1986
 החלטה
 ארצות הברית הפרה את החוק הבינלאומי ותפצה את ניקרגואה
 
הרפובליקה של ניקרגואה נגד ארצות הברית של אמריקה  הוא תיק שהתנהל בשנת 1986 בפני בית הדין הבינלאומי לצדק על רקע תמיכת של ארצות הברית בלוחמי הגרילה הקונטראס במלחמתם נגד ממשלת ניקרגואה ועל הנחת מוקשים בנמלי המדינה. בית הדין קבע כי ארצות הברית הפרה את המשפט הבינלאומי ופסק שתשלם פיצויים לניקרגואה, אך ארצות הברית סירבה לשלם ובסופו של דבר ניקרגואה ויתרה על דרישתה.
סמכות בית הדין

סמכותו של בית הדין מותנית בהסכמת המדינה הנתבעת. על פי סעיף 36(2) לחוקת בית הדין, מדינה רשאית להודיע מראש על הסכמתה לסמכות בית הדין, ותחול אם המדינה התובעת בעצמה הסכימה לסמכות. הן ארצות הברית והן ניקרגואה הודיעו על הסכמתן לסמכות בית הדין (ארצות הברית ב-1946, ניקרגואה ב-1929).
עם זאת, ארצות הברית טענה שלבית הדין אין סמכות לדון בתביעה, בהסתמך על הסתייגות שהיא צירפה להסכמתה. על פי ההסתייגות, ההסכמה להתדיין בפני בית הדין אינה חלה על סכסוכים הנוגעים ליישום אמנות רב-צדדיות, אם ההכרעה עשויה להשפיע על מדינות שאינן משתתפות בהליך (במקרה זה, איסור השימוש בכוח והזכות להגנה עצמית על פי מגילת האומות המאוחדות). בית הדין קבע כי ההסתייגות הזו אכן מונעת התדיינות על פי מגילת האו"ם, כיוון שדיון זה עשוי להשפיע על אל סלוודור, אך קבע כי הוא אינו מנוע מלדון בסכסוך בהתאם למשפט הבינלאומי המנהגי וככל שהוא נוגע לאמנת הסחר הדו-צדדית בין ניקרגואה לארצות הברית.
ארצות הברית טענה כי ישנה זהות בין האיסור המשפט המנהגי לבין האיסור בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות, ועל כן לא ניתן להעלות על הדעת כי בית הדין יוכל לשקול את חוקיותו של השימוש באמור בכוח צבאי מבלי לדון בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות. אלא שכאמור, דיון זה אינו בסמכותו של בית הדין בשל ההסתייגות. בית הדין קבע שלאיסור השימוש בכוח במשפט המנהגי יש קיום בנפרד מהאיסור שבמגילת האו"ם, ולכן יש לו סמכות לדון בטענה על הפרת האיסור גם נוכח ההסתייגות.
בעקבות החלטה זו סירבה ארצות הברית להמשיך להשתתף בהליך. בנוסף לכך היא משכה ארצות הברית את הסכמתה להישפט בפני בית הדין.
האשמות ניקרגואה

ניקרגואה האשימה את ארצות הברית:
(א) כי ארצות הברית, גייסה, אימנה חימשה, ציידה, מימנה, העבירה אספקה ותמיכה אחרת לפעולות צבאיות ופעולות גרילה בניקרגואה ונגדה, ובכך ארצות הברית הפרה את התחייבויות האמנה שלה לניקרגואה על פי:
סעיף 2 (4) מגילת האומות המאוחדות;
סעיפים 18 ו-20 לאמנת ארגון המדינות האמריקאיות (Charter of the Organization of American States);
סעיף 8 לאמנת מונטווידאו על הזכויות והחובות של מדינות;
סעיף I, שלישי, לאמנה בדבר חובות וזכויות המדינות במקרה של סכסוך אזרחי.
(ב) כי ארצות הברית הפרה את המשפט הבינלאומי המנהגי על ידי:
פגיעה בריבונות של ניקרגואה על ידי: תקיפות מזוינות נגד ניקרגואה באוויר, ביבשה ובים; חדירות למים הטריטוריאליים של ניקרגואה; פריצה למרחב האווירי של ניקרגואה; מאמצים באמצעים ישירים ועקיפים לערער ולהפחיד את מממשלת ניקרגואה.
שימוש בכוח ואיום כוחני נגד ניקרגואה.
התערבות בעניינים הפנימיים של ניקרגואה.
פגיעה בחופש הים הפתוח והפרעה לסחר ימי.
הריגת, פציעת וחטיפת אזרחי ניקרגואה.
ניקרגואה דרשה שכל הפעולות הללו ייפסקו וכי על ארצות הברית תחויב לשלם פיצויים לממשלת ניקרגואה על נזק שנגרם לאנשיה, לרכושה ולכלכלה שלה.
טענות ההגנה של ארצות הברית

טענת ההגנה המהותית של ארצות הברית, שהסתפקה בטיעונים בכתב ולא הופיעה בפני בית הדין, הייתה כי מעשיה נעשו לאור התקפה מזוינת של ניקרגואה כנגד אל סלוודור ובמסגרת זכותה של אל סלוודור להגנה עצמית קולקטיבית. כמו כן, ארצות הברית טענה כי ניסתה "למתן" את צעדי הקונטראס.
בית הדין דחה טענה זו בקביעה כי הגם שמעשיה של ניקרגואה היוו הפרה של עיקרון אי ההתערבות והאיסור על שימוש בכוח, הם לא נחשבו כתקיפה מזוינת שמצדיקה צעדי הגנה עצמית (כנדרש בסעיף 51 למגילת האומות המאוחדות). על כן, טענת ה"הגנה עצמית הקולקטיבית" לא עומדת לזכות ארצות הברית.
בית הדין קבע כי במדה שאל סלוודור ראתה בעצמה מותקפת על ידי ניקרגואה הייתה צריכה להכריז על כך. כמו כן, צעדי הגנה עצמית קולקטיבית יכולים להיות מופעלים אך ורק לבקשת מדינה שהותקפה, ולא כיוזמה עצמאית של מדינה שלישית.
פסק הדין

בפסק הדין, שניתן ביוני 1986, קבעה דעת הרוב של 12 שופטים שארצות הברית הפרה את מחויבותיה תחת המשפט המנהגי הבינלאומי לא להשתמש בכוח כנגד מדינה אחרת, לא להתערב בענייניה, לא לפגוע בריבונותה, לא לפגוע בסחר הימי השלו ובניגוד למחויבויותיה תחת סעיף XIX של אמנת הידידות, המסחר והניווט בין הצדדים שנחתמה במנגואה (בירת ניקרגואה) ב-21 בינואר 1956.
בית הדין קבע כי ארצות הברית צריכה לפצות את ניקרגואה בגין פעולותיה הבלתי חוקיות. ארצות הברית מסרבת לשלם, ומנעה באמצעות זכות הווטו קבלת החלטות בעניין זה על ידי מועצת הביטחון. העצרת הכללית של האומות המאוחדות קראה לארצות הברית בהחלטה לא מחייבת, לקיים את פסק הדין.
הערות שוליים

↑  http://www.worldlii.org/int/cases/ICJ/1986/1.html (אורכב 29.03.2022 בארכיון Wayback Machine) ICJ 1
↑  ה. בלייך, ארה"ב עברה על החוק בתמיכתה במורדי ניקראגואה, מעריב, 29 ביוני 1986
נמל התעופה הבין-לאומי קלוז' נאפוקה

נמל התעופה הבינלאומי אברם ינקו (באנגלית: Avram Iancu Cluj International Airport, ברומנית: Aeroportul Internațional Avram Iancu Cluj) הוא נמל תעופה, הממוקם כ-9 ק"מ מזרחית למרכז העיר קלוז'-נאפוקה ברומניה.
הנמל נפתח בשנת 1932. החל משנת 1996 הוא פועל שנמל בין-לאומי. בשנת 2010 ממנו יצאה טיסה ראשונה של חברה חדשה "אייר בוקרשט".
הנמל נקרא על שמו של הפוליטיקאי הרומני אברם ינקו ומשמש כבסיס לחברות בלו אייר וויז אייר.
זהו הנמל השני בגודלו ברומניה מבחינת נפח התעבורה האווירית לאחר נמל התעופה הבינלאומי בוקרשט אנרי קואנדה. בשנת 2023 עברו דרכו מעל ל-3 מיליון נוסעים.
מתקני הנמל

בנמל התעופה קיים טרמינל ומסלול המראה ונחיתה יחיד.
טיסות לישראל וממנה

חברות התעופה ויז אייר ובלו אייר מפעילות כל אחת בין 2–3 טיסות שבועיות לנמל התעופה בן-גוריון.
תחבורה אל הנמל וממנו

נמל התעופה ממוקם 9 ק"מ ממזרח למרכז העיר על הכביש האירופי E576. הנסיעה ממרכז העיר אורכת כ-20 דקות.
CTP Cluj Napoca, חברת התחבורה הציבורית המקומית, מפעילה את כביש מספר 8 המחבר את נמל התעופה עם כיכר מיכאי האמיץ שבמרכז העיר ואת טרוליבוס מספר 5 לתחנת הרכבת.
כניעה (סרט, 2004)

| --- | --- |
 בימוי:  תאו ואן גוך 
 הופק בידי:  אייאן חירסי עלי, תאו ואן גוך 
 תסריט:  אייאן חירסי עלי, תאו ואן גוך 
 עריכה:  תאו ואן גוך 
 מדינה:  הולנד 
 הקרנת בכורה:  29 באוגוסט 2004 
 משך הקרנה:  12 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סדרת דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"כניעה" (Submission) הוא סרט הולנדי קצר (כ-20 דקות) בשפה האנגלית משנת 2004 שהפיק וביים תיאו ואן גוך ונכתב על ידי איאן הירסי עלי (חברה לשעבר בבית הנבחרים ההולנדי מטעם מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה). הוא הוצג ברשת NPO 3, רשת שידור ציבורית הולנדית, ב-29 באוגוסט 2004. שם הסרט הוא אחד מהתרגומים האפשריים של המילה הערבית "אסלאם". בתגובה לסרט רצח איסלאמיסט את תיאו וואן גוך, ב-2 בנובמבר 2004.
תוכן

הסרט מספר את סיפורן של ארבע דמויות נשים בדיוניות שמגולמות על ידי שחקנית יחידה לובשת רעלה, אך עטויה בחיג'אב שקוף, גופה העירום מצויר בפסוקים מהקוראן. הדמויות הן נשים מוסלמיות שעברו התעללות בדרכים שונות. הסרט מכיל מונולוגים של נשים אלו ומדגיש באופן דרמטי שלושה פסוקים מהקוראן (4:34, 2:222 ו-24:2), על ידי הצגתם מצוירים על גופן של נשים.
ניתן לצפות בסרט באתר YouTube.
מוטיבציה

הכותבת הירסי עלי אמרה "כתוב בקוראן שאישה עלולה להיות מוכה אם היא לא צייתנית. זו אחת הרעות הרעות שאני רוצה לציין בסרט". בתשובה לשאלה האם הסרט יפגע במוסלמים, אמרה הירסי עלי כי "אם את אישה מוסלמית ואת קוראת בקוראן שצריך לאנוס אותך אם את אומרת 'לא' לבעלך, זה פוגע וזה מעליב."
הבמאי תיאו ואן גוך, שהיה ידוע כאישיות שנויה במחלוקת ופרובוקטיבית, כינה את הסרט "עלון פוליטי".
קבלה

הסרט זכה לשבחים על הצגת הדרכים שבהן נשים סובלות מהתעללות על פי חוקי האסלאם הפונדמנטליסטי. בו בעת, הסרט עורר כעס על כך שמתח ביקורת על הקאנון האיסלאמי עצמו.
מבקר הקולנוע פיל הול כתב על הסרט: "הסרט נועז בתאורי שנאת נשים ותרבות של אלימות נגד נשים בגלל פרשנויות הקוראן. ראוי לשאול את השאלות שהועלו בסרט: האם זה רצון אלוהי לתקוף או להרוג נשים? האם יש קדושה בהחזקת נשים בתנאי תת-רמה, בשלילתן של הזכות לרצון חופשי ולמחשבה עצמאית? ובסופו של דבר, איך מסגרת מחשבתית כזו יכולה בכלל להתקיים במאה ה-21?"
מבקר הקולנוע דניס לים, לעומת זאת, הצהיר כי "זה מדכא לחשוב שפיסת חוצפה זו יכולה לעבור כביקורת רצינית על האסלאם השמרני." מבקר אחר התייחס לסיפורים שסופרו בסרט כ"פשטניים, אפילו קריקטורות".
עיתונאי האינטרנט פרנסיסקו ואן ג'ול אמר שיוצרי הסרט "אימצו" את רעיונותיה של אמנית הווידאו האיראנית-אמריקאית שירין נשאת. עבודתה של נשאת, שעשתה שימוש רב בקליגרפיה פרסית שהוקרנה על גופים, הוצגה בהולנד בשנים 1997 ו-2000.
רצח תיאו ואן גוך

ב-2 בנובמבר 2004, ואן גוך נרצח בפומבי, לעיני עדים רבים, על ידי מוחמד בוירי מוסלמי הולנדי-מרוקני בעל דרכון הולנדי. מכתב, שהוצמד לגופה על ידי פגיון, קשר את הרצח לסרטו של ואן גוך ולדעותיו על האסלאם. המכתב קרא לג'יהאד נגד הכופרים באסלאם, נגד אמריקה, אירופה, הולנד והירסי עלי כותבת הסרט.
מלבד בויירי, אחד עשר גברים מוסלמים נוספים נעצרו והואשמו בקשירת קשר להתנקשות בחיי הירסי עלי.
בוירי הורשע ונכלא למאסר עולם, ללא אפשרות לשחרור מוקדם. חלק מהאחרים הורשעו בעבירות אחרות הקשורות למעורבותם במה שמכונה רשת הופסטד (Hofstad Network) אך לא בגין קשר ישיר עם רצח ואן גוך.
בעקבות רצח ואן גוך התאספו עשרות אלפים במרכז אמסטרדם כדי להתאבל על מותו.
הערות שוליים

1 2  Wahba Nahal Says, THE BOOTLEG FILES: “SUBMISSION” Bootleg Files, Features, Uncategorized Film Threat, ‏2006-10-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  Surah An-Nisa - 1-176, Quran.com (באנגלית)
↑  Surah Al-Baqarah - 1-286, Quran.com (באנגלית)
↑  Surah An-Nur - 1-64, Quran.com (באנגלית)
↑  "SPIEGEL Interview with Hirsi Ali: "We Must Declare War on Islamist Propaganda"". Der Spiegel (באנגלית). 2005-05-14. ISSN 2195-1349. נבדק ב-2024-11-07.
↑  69Glueckskeks (2018-02-10), Submission (deutsche Untertitel), נבדק ב-2024-11-08
↑  Dutch News Digest, web.archive.org, ‏2012-03-20
1 2  Dennis Lim, The Day I Became a Martyr: Islam Protest Brings Fatal Fatwa, The Village Voice, ‏2004-11-09 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  Ex-Muslim turns her lens on a taboo, web.archive.org, ‏2004-10-14
↑  English translation - letter left on Theo Van Gogh's body by the militant Islamist killer was 'Jihad Manifesto' -A call to destroy America and all "unbelievers": Translations of ' martyrdom letter ' carried by killer - Death threat letter to cabinet minister Geert Wilders - Militant Islam Monitor - Militant Islam Monitor, www.militantislammonitor.org
↑  Rebecca Leung, Slaughter And 'Submission' - CBS News, www.cbsnews.com, ‏2005-03-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  Stephen Castle, Life in jail for brutal killer of Dutch film-maker Van Gogh, The Independent on WaybackMachine, ‏27 ביולי 2005 (באנגלית)
↑  Rechtspraak.nl - Rechtbank heeft uitspraak gedaan in zaken verdachten Hofstadgroep, web.archive.org, ‏2006-04-22 (בהולנדית)
דילמון

שרידי התיישבות מסאר (אנ') בבחריין, הנחת החוקרים היא שהשרידים הם מתקופת דילמון
דילמוּן או טילמוּן הייתה תרבות עתיקה שהתקיימה באזור המפרץ הפרסי והוזכרה בתרבויות המסופוטמיות כתרבות שהייתה שותפה לסחר באזור מסופוטמיה, הייתה מקור לנחושת ונקודת יציאה למסלול הסחר עם תרבות עמק האינדוס. מיקומו המדויק של מרכז התרבות אינו ידוע, יש הסכמה בין רוב החוקרים כי דילמון כללה את בחריין, האי פילכה ששייך לכווית והחוף המזרחי של ערב הסעודית לחופי המפרץ הפרסי.
ממצאים ארכאולוגיים מתקופת דילמון שנמצאו בבחריין, מוצגים במוזיאון הלאומי של בחריין.
היסטוריה

הטקסט הקדום ביותר המזכיר את דילמון מופיע בתקופה השומרית, על גבי לוחות חרס בכתב יתדות ומתוארך לשנת 3300 לפנה"ס לערך. הטקסט נמצא בעיר השומרית ארך והוא קשור לסחר בנחושת.
טקסטים נוספים נמצאו במקדש האלה איננה בעיר ארך ומתוארכים לשנת 3000 לפנה"ס. בלוח זה דילמון הוא שם תואר המשמש לתיאור סוג של גרזן. בנוסף מופיעים רשימות של מנות צמר שהונפקו לאנשים הקשורים בדילמון. במקרה זה נעשה שימוש לאחר השם בתוספת של האותיות כִּי המשמשות לציון מקום גאוגרפי.
אחת מהכתובות הקדומות ביותר המזכירות את דילמון היא של מלך לגש אור-ננשה (Ur-Nanshe) שהיה המלך הראשון בשושלת הראשונה של לגש (המאה ה-26 לפנה"ס). אזכור זה הופיע על גבי כתובת שקע של דלת: ”הספינות של דילמון הביאו לו עץ כמחווה מארצות זרות”.
בתקופה הבבלית הקדומה בה שלטו האמורים על נהריים, הייתה ידועה נוכחות אמורית באי בחריין.
דילמון מוזכרת בשני מכתבים המתוארכים לתקופת שלטונו של בורנבוריאש השני שהיה מלך כשי ששלט בבבל במחצית המאה ה-14 לפנה"ס. על פי שני המכתבים שנמצאו בניפור, השפעתה של הממלכה הכשית בתקופה זו הגיעה עד דילמון. במכתבים שנשלחו על ידי פקיד מדילמון בשם אילי-איפשרה (Ilī-ippašra) לחברו אנליל-כידיני (Enlil-kidinni) מושל ניפור, הוא מתלונן על בני שבט מקומי שגנבו את האלים שלו והוא לא יכול לעשות דבר בקשר לכך, וכן מתלונן שהם לא פונים אליו בכבוד ומבזים אותו. השמות המוזכרים הם אכדיים. מכתבים אלה ותכתובת נוספת מרמזים שבאותה תקופה הייתה מערכת יחסים מנהלית בין בבל הכשית לדילמון.
כתובת אשורית משנת 1250 לפנה"ס ציינה שמלך אשור הוא גם מלך דילמון ומלוח'ה (Meluhha שותף סחר של שומר) וכן מלך הים התחתון והים העליון. בכתובות אשוריות מתועדות מחוות שניתנו לאשור על ידי דילמון.
כתובות אשוריות מהאלף ה-1 לפנה"ס מעידות על קיום ריבונות אשורית על דילמון. באחד האתרים הארכאולוגים שהתגלו בבחריין נמצאה כתובת הטוענת שסנחריב מלך אשור תקף את צפון מזרח ערב הסעודית של היום וכבש את האי בחריין. ההתייחסות האחרונה לדילמון מופיעה ברשומות ניהוליות מהתקופה הנאו-בבלית שנת 567 לפנה"ס. ברשומות אלה מצוין שדילמון נשלטה על ידי מלך בבל. לאחר קריסת ממלכת בבל בעקבות כיבושה בשנת 538 לפנה"ס על ידי כורש, השם דילמון לא הופיע יותר ברשומות.
היסטוריה > הסחר עם תרבות עמק האינדוס

ישנן עדויות כתובות וממצאים ארכאולוגיים על סחר שהתקיים בין התרבויות העתיקות במסופוטמיה ותרבות עמק האינדוס שהתקיימה בעת העתיקה בפקיסטן וחלק מהודו של היום. ייתכן וזהו שמם של שותפי הסחר שהשתמר בשם "מה-לו-ח'ה" באכדית. טביעות חותם על גבי חומר מהעיר האראפה מעמק האינדוס שימשו לחתימת חבילות של סחורות. מספר חותמות מעמק האינדוס נמצאו באתרים במסופוטמיה כמו אור ואתרים נוספים.
חותמות בסגנון האופייני למפרץ הפרסי נמצאו בעמק האינדוס בעיר העתיקה לותאל השוכנת במדינת גוג'ראט וכן באי פילכה השייך לכווית של היום ובמסופוטמיה, מהוות עדות משכנעת לסחר שהתקיים בין עמק האינדוס למסופוטמיה. הסחר כלל קורות עצים, שנהב לאפיס לאזולי, זהב ומוצרי יוקרה כגון חרוזים מקרנליאן ואבנים מזוגגות, פנינים מהמפרץ הפרסי ושיבוצי עצם שנשלחו למסופוטמיה, בתמורה לכסף, בדיל, בדי צמר, שמן זית ודגנים. מטילי נחושת מעומאן וביטומן שהיה קיים במסופוטמיה בטבע בתמורה לבדי כותנה ועופות. חשיבותו של סחר זה באה לידי ביטוי בעובדה שהמידות והמשקולות ששימשו בדילמון היו זהות לאלה שנמצאו בעמק האינדוס, ולא היו תואמים למידות והמשקולות ששימשו בדרום מסופוטמיה.
מסמכים וממצאים ארכאולוגיים שנמצאו במסופוטמיה מתעדים רשימות סחר וכתובות רשמיות מזכירות את מלוח'ה וחותמות מהאראפה. אזכורים לסחר עם מלוח'ה נמצאו מתקופת האכדית, השושלת השלישית של אור (סוף האלף ה-3 לפנה"ס) ותקופת איסין-לרסה המתוארכת למאה ה-21 לפנה"ס ועד המאה ה-19 לפנה"ס. סביר להניח שהסחר החל בתקופה קדומה יותר במאה ה-26 לפנה"ס בתקופת השושלת הקדומה ייתכן וכלי שיט הפליגו ישירות למסופוטמיה מעמק האינדוס, אבל בתקופת איסין-לרסה, המונופול על הסחר היה שייך כבר לדילמון.
זיהוי מקומה של דילמון

זיהוי המקום בו שכנה דילמון שנוי במחלוקת בין החוקרים השונים. קיימת הסכמה בין רוב החוקרים שדילמון שכנה באחד האזורים המודרניים הבאים: החוף המזרחי של חצי האי ערב מאזור כווית המודרנית ועד האי בחריין. האי בחריין עצמו והאי פילכה. חלק מהחוקרים לקחו בחשבון שהגאוגרפיה של האזור השתנתה במשך השנים ולאחר שמי הים עלו בשנת 6000 לפנה"ס. האתר הארכאולוגי הקדום ביותר באזור הוא מצודת בחריין שהחל להיות מיושב בשנת 2300 לפנה"ס. אתר נוסף בבחריין שבו על פי השערת החוקרים היה חלק מדילמון הוא האתר הארכאולוגי ליד הכפר סאר. האי פילכה החל להיות מיושב בשנת 2000 לפנה"ס וזאת לאחר ירידת גובה מפלס פני הים. לא נמצאו אתרים שהיו מיושבים בין השנים 3300 ועד 2000 לפנה"ס בחוף המזרחי של חצי האי ערב. תיארוך האתרים שנמצאו יוצר בעיה כי חלק מהטקסטים העתיקים המזכירים את דילמון מתוארכים לתקופות קדומות יותר.
כדי לאתר את מקומה של דילמון נעזרו החוקרים ברמזים המופיעים בטקסטים. למשל אזכורה כמקור של נחושת איפשר לסנן אתרים שבהם לא נמצאה נחושת. בנוסף הוזכרה כמקור לקורות עצים ו"עיני דג" שזוהו על ידי החוקרים כפנינים. טקסטים מאוחרים יותר מתייחסים לדילמון כמי שיושבת באמצע הים, במקום שבו השמש זורחת ובפה של הנהרות הגדולים. סרגון השני מאשור מתאר את דילמון כמקום באמצע הים השוכן במרחק של 30 בֵּרוּ. המונח ברו על פי השערת החוקרים מתייחס ליחידת זמן המקבילה לשתי שעות. הטקסטים גם מציינים שבדילמון יש שפע של מים מתוקים, תיאור זה מתאים לבחריין. הבעיה היא שבבחרין אין מכרות נחושת. השערת החוקרים היא שמקור הנחושת הוא בעומאן של היום ואזכורה של דילמון בתקופה השלישית של אור מתייחסת אליה כמתווכת בסחר הנחושת.
דילמון במיתולוגיה המסופוטמית

דילמון מוזכרת במיתולוגיה המסופוטמית. היא מופיעה בסיפור הבריאה השומרי (אנ') ומתוארת כ"המקום שבו השמש זורחת" ו"הארץ של החיים".
בסיפור של אותנפישתים המופיע בעלילות גילגמש, לאחר כל התלאות שהוא עבר, האל אנליל התרצה ואף העניק לאותנפישתים ולרעייתו חיי נצח והושיבם בדילמון הנחשב כגן העדן המסופוטמי כגמול על הצלת האנושות מכליה.
דילמון מופיעה גם בסיפור האפי של האל אנכי אל המים והחכמה ואשתו נִינחוּרסַנְג אלת הלידה כמקום בו נוצרה בריאת העולם. הם גרו בדילמון אבל לא היו בה מים מתוקים, בעלי חיים והשדות לא נחרשו. נינחורסנג מתלוננת באוזני אנכי על טיב העיר שהעניק לה והוא מבטיח לה שינוי באומרו:
עוד היום, כאשר יעמוד אֻתוּ, אל השמש, בשמים, ייצאו מים מתוקים מן המעיינות הנובעים בארץ. משם יעלו-נא המים אל מאגרים גדולים, ומהם ישתו תושבי דילמון, עירך, מים בשפע. בארות המים המרים שלך לבארות מים מתוקים יהיו! תהיה נא השעורה אשר לדילמון רעננה, תמריה גדולים, ויבולה ישולש! ארץ תוּכְּרִיש תעביר לעירך דילמון זהב ואבני ספיר, וארץ מֶלוּחַה תעמיס אוניות גדולות באבני אודם יקרות למענה. ארץ מַרְחַשי תעניק לעירך דילמון אבני חן וטופז, וארץ מַגַן תיתן לה נחושת חזקה, מוצקה, ואבנים יקרות. ארצות הים יובילו לדילמון גזעי עצים שחורים הראויים לבית המלך, ושבטי הנוודים יביאו לה צמר בשלל צבעים. ארץ עילם תעביר צמר משובח. העיר אור, במת המלכות, תעמיס אוניות גדולות בשעורה, שומשום ובגדים מובחרים למען עירך. הים הרחב יעניק לה מן השפע שלו. עירך, דילמון, תהא נא בית האוצר לחוף נמל הארץ!
ראו גם

תילי הקבורה של תרבות דילמון
הערות שוליים

↑  Traces of Paradise: The Archaeology of Bahrain, 2500 BC to 300 AD Harriet Crawford,Michael p. 25
↑  Dilmun and Its Gulf Neighbours, Harriet E. W. Crawford, p. 1
↑  Michael P. Streck, Das amurritische Onomastikon der altbabylonischen Zeit. Band 1: Die Amurriter, die onomastische Forschung, Orthographie und Phonologie, Nominalmorphologie, Ugarit-Verlag, 2000, עמ' 38
↑  מלוח'ה שכנה, כפי הנראה, בחוף הצפוני של המפרץ הפרסי וגבלה בהודו. מתוך: בימים הרחוקים ההם, ש.שפרה ויעקב קליין,1996, 59, כנראה חלק מתרבות עמק האינדוס
↑  Bahrain digs unveil one of oldest civilisations באתר של ה-BBC,‏ 21 במאי 2013
↑  Dilmun and Its Gulf Neighbours, Harriet E. W. Crawford, p. 2
↑  יעקב קליין, ספרות המקרא: מבואות ומחקרים - כרך שני הוצאת יד יצחק בן-צבי, שנת 2011, עמ' 546
תכתובת בין פקיד מדילמון לחברו מושל ניפור, המאה ה-14 לפנה"ס
תלוליות קבורה בבחריין בעאלי (A'ali) מתוארכים לתקופת דילמון