stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היטמן (סרט, 2007)
עלילת הסרט

הסרט נפתח במונטאז' המראה קבוצת ילדים קרחים הנמצאים באימוני קרב מגע ושימוש בנשק, שעל החלק האחורי של גולגולתם נחקק ברקוד.
סוכן האינטרפול מייק וויטיאר שב לביתו ערב אחד ומגלה שסוכן 47 ממתין לו בביתו. באמצעות פלאשבק, הסרט חוזר שלושה חודשים אחורה, כאשר סוכן 47 משלים משימת חיסול בסנקט פטרבורג, רוסיה. הוא מקבל שדר מאשת הקשר בארגון בו הוא עובד, דיאנה, שאומרת לו כי מטרתו הבאה המיועדת לחיסול היא נשיא רוסיה, מיקאיל בליקוף, בפומבי.
סוכן 47 מצליח לחסל את בליקוף ביריית ראש ממרחק 4 ק"מ בעזרת רובה צלפים. כאשר 47 מחכה בתור לרכבת המוציאה אותו מרוסיה קיבל סוכן 47 הודעה לנייד אשר כתוב בה שייצור קשר בדחיפות עם המשרד ,47 יוצר קשר ואשת הקשר שלו (דיאנה)מודיעה לו שקיימת עדת ראייה ושמה ניקה, ועל 47 לחסל אותה.
הוא עוקב אחריה ומתעמת איתה ברחוב אך מחליט לא להרוג אותה משום שלא ראתה אותו מעולם. בנוסף, מתפרסם באמצעי התקשורת כי בליקוף ניצל מניסיון התנקשות בחייו, לאחר שהכדור שרט אותו קלות. סוכן 47 דורש תשובות מניקה לגבי אלה שרוצים במותה, אם היא כלל לא הייתה עדה לרצח, ומדוע בליקוף נשאר בחיים. בינתיים, הסוכן מייק וויטיאר ושותפו מקבלים מידע לפיו סוכן 47 נמצא בבית המלון. הוא נתקל בסוכן שירות הביטחון הפדרלי יורי מרקלוב, שלוקח את העניינים לידיו ושולח את צוותו ללכוד את סוכן 47. דיאנה יוצרת קשר עם סוכן 47 ומוסרת לו שבליקוף עצמו הוציא חוזה לחיסולו. צוות הפס"ב מתקיף את בית המלון וסוכן 47 נמלט. הוא מציל את ניקה מניסיון התנקשות ויחד הם נמלטים על חייהם, כאשר הארגון בו הוא עובד שלח מתנקשים אחריו בעקבות "כישלון" במשימתו. ניקה מספרת לסוכן 47 שלבליקוף יש כפילים - ייתכן שהוא הרג אחד מכפיליו של בליקוף, או שבליקוף האמיתי מת וכעת הכפיל מחליף אותו.
סוכן 47 מארגן פגישה עם סוכן ה-CIA סמית', ועושה איתו עסקה לחיסול אחיו של בליקוף, סוחר בנשק ובבני אדם בשם אודרה, תמורת עזרתו האפשרית של סמית' בעתיד. סוכן 47 וניקה נוסעים לטורקיה, שם הוא מארגן לניקה מקום מפלט ומצליח לחסל את אודרה, מתוך כוונה למשוך את בליקוף להיחשף בלוויה - מתברר כי באמת סוכן השירות הביטחון הפדרלי יורי מרקלוב משתף פעולה עם אחד הכפילים של בליקוף, והם שהזמינו את חיסולו של בליקוף האמיתי על ידי סוכן 47, כיוון שבליקוף היה פרו-מערבי, והם רצו להעלות שלטון של ממשלת בובות על רוסיה, שבראשו יעמוד אותו כפיל, ויוביל את רוסיה להתרחק מן המערב.
סוכן 47 חוטף את יורי ומאלץ אותו לשלוח את צוות הפס"ב על-מנת להרוג את הכפיל של בליקוף בזמן שהוא נושא דברי הספד על אחיו בכנסייה. סוכן 47 מתחפש כחייל רוסי, מחסל את בליקוף ומרשה לעצמו להילקח בידי סוכני האינטרפול בראשות מייק וויטיאר. אולם, הסוכן סמית' מתערב ברגע האחרון ומאפשר לסוכן 47 להימלט.
לאחר פלאשבק לזמן ההווה, מייק וויטיאר נתקל בסוכן 47 בחדר העבודה שבביתו, שמאלץ אותו לביים את מותו של סוכן 47, אחרת הוא ירדוף אחר משפחתו. בסוף, סוכן 47 מקווה שלא יראו שוב אחד את השני, לטובתם.
סצנת הסיום מגלה את סוכן 47 עוקב אחרי ניקה דרך עינית רובה הצלפים, כאשר בסמוך לו מוטלת גופתו של מתנקש, ובאומרו "אמרתי לך לעזוב אותה לנפשה".
שחקנים ראשיים

טימותי אוליפנט - סוכן 47, הגיבור של הסרט.
דאגרי סקוט - סוכן האינטרפול מייק וויטיאר, סוכן אינטרפול אשר עוקב אחר הסוכן 47.
רוברט נפר - סוכן שירות הביטחון הפדרלי יורי מרקלוב, סוכן רוסי שמנסה לחסל את 47 ואת ניקה.
אולגה קורילנקו - ניקה בורונינה.
אולריך תומסן - מיקאיל בליקוף, נשיא רוסיה והאנטגוניסט הראשי של הסרט.
הנרי איאן קיוזיק - אודרה בליקוף, סוחר נשק ובני אדם ואחיו של מיקאיל.
ג'יימס פוקנר - הסוכן סמית', סוכן CIA לא יוצלח.
ליסה ג'ייקובס - קולה של דיאנה.
הפקה

בפברואר 2003, יוצרי משחק המחשב "Eidos Interactive" ו-"IO Interactive" החלו במשא ומתן עם חברות ההפקה בהוליווד לצורך הבאת המשחק למסך הגדול. פוקס המאה ה-20 רכשה לבסוף את הזכויות ליצירת סרט ושכרה את התסריטאי סקיפ וודס ("שם קוד: דג חרב") לכתוב תסריט. וין דיזל ("xXx", מהיר ועצבני) שימש כמפיק בפועל, כאשר לוק בסון (לאון, ניקיטה) שימש כמפיק.
בינואר 2007 הצטרפו לצוות ההפקה הבמאי זבייר ג'נס (שהיה עד כה במאי שני לסרטים "מקסימום ריסק" ו"דאבל טים" של ז'אן-קלוד ואן דאם), והשחקנים טימותי אוליפנט (מת לחיות 4.0), דאגריי סקוט (משימה בלתי אפשרית 2), רוברט נפר (נמלטים), הנרי איאן קיוזיק (אבודים) והדוגמנית ושחקנית הקולנוע האוקראינית אולגה קורילנקו, שנבחרה בהמשך לנערת בונד בסרט הבא בסדרת ג'יימס בונד, "קוונטום של נחמה".
צילומי הסרט נערכו במספר ערים כסופיה בבולגריה, לונדון, איסטנבול, סנקט פטרבורג ודרום אפריקה.
גרסת הבמאי

הגרסה הקולנועית של הסרט אינה הסופית. לקראת תום צילומי הסרט פוטר הבמאי זבייר ג'נס, שגרסתו המקורית עוסקת יותר בפיתוח הדמויות הראשיות, ואולפני ההסרטה דרשו את קיצוצו של התוצר הסופי כדי שיתאים לקהל רחב יותר. מעריצי המשחקים מאמינים כי גרסתו של ג'נס נאמנה יותר לרוח המשחקים, כלומר אפלה ומחושבת יותר, וכי זהו רק עניין של זמן עד שתצא גרסת הבמאי.
תקציב וביקורות

עם תקציב שמוערך בכ-33 מיליון דולר, הסרט הכניס בסוף השבוע הראשון להקרנתו מעל 13 מיליון דולר, בכך הפך לרביעי בגודלו. נכון לסוף שנת 2008, סכום ההכנסות הכולל אומד בקרוב למאה מיליון דולר (39 מיליון בארצות הברית ו-60 מיליון דולר ברחבי העולם). הסרט סווג בסיווג R על ידי איגוד סרטי הקולנוע האמריקני על האלימות הגרפית הרבה שבו וכן על עירום חלקי. למרות הצלחתו בקופות, מבקרים רבים קטלו את הסרט בטענה שעלילתו חלשה, המשחק יבש והאלימות בו מוגזמת מדי.
המחוות למשחקי המחשב

בסרט קיימות מספר מחוות לעולמו של סוכן 47 המתואר בסדרת משחקי המחשב:
מונטאז' הפתיחה הלקוח מסדרת המדע בדיוני מלאך שחור של ג'יימס קמרון, שעוסק בחיילים מהונדסים גנטית שברקוד חקוק מאחורי ראשם.
הסרט מציג את דמותם של סוכן 47 והסוכן סמית', וכן את קולה של אשת הקשר דיאנה, אשר לקוחים ממשחקי המחשב.
באמצעו של הקרב המתחולל בבית המלון, סוכן 47 פורץ לחדרם של שני בני נוער המשחקים במשחק המחשב.
סוכן 47 מגיע לבית המלון שבו שוכנת ניקה מלווה בזר ורדים אדומים.
סוכן 47 משתמש בנשקים המועדפים עליו - זוג האקדחים (ה- Silver Ballars) ורובה הצלפים. בנוסף, באמצעו של קרב בין המתנקשים - גם בזוג חרבות קטאנה.
אתחול מחודש

בפברואר 2013 אולפני פוקס הפקות דיווחו כי ביוני 2013 תצא לדרך הפקת הסרט "סוכן 47", סרט פעולה שיתבסס על סדרת משחקי היטמן ואינו סרט המשך לסרט "היטמן", כי אם אתחול מחודש וניסיון ליצור סדרת סרטים. פול ווקר לוהק לגלם את תפקיד הרוצח השכיר והצילומים החלו בקיץ 2013, בברלין ובסינגפור. בעקבות מותו של ווקר בשנת 2013, לוהק במקומו השחקן רופרט פרנד לתפקיד.
הערות שוליים

↑  Paul Walker joins 'Agent 47'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 4ac06f98-937f-3f31-96cf-9dfae6188aa9
המוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  ספרייה נשיאותית
 כתובת:  מישיגן גרנד רפידס, מישיגן
 מיקום:  מישיגן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  הארכיון הלאומי של ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 6 בספטמבר 1982
 תאריך פתיחה רשמי:  1982 
 קואורדינטות:  42°58′06″N 85°40′39″W﻿ / ﻿42.968333333333°N 85.6775°W﻿ / 42.968333333333; -85.6775
 www.fordlibrarymuseum.gov
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה המוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה המוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד(למפת מישיגן רגילה) דטרויט לאנסינג גרנד ראפידס וורן פלינט סגינו מארקט אוהיו אינדיאנה אילינוי ויסקונסין מינ. קנדה ימת סופיריור ימת מישיגן  ימת יורון  איריהמוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד(למפת מישיגן מוגדלת) דטרויט לאנסינג גרנד ראפידס וורן פלינט סגינו מארקט אוהיו אינדיאנה אילינוי ויסקונסין מינ. קנדה ימת סופיריור ימת מישיגן  ימת יורון  איריהמוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד
 
המוזיאון בשנת 2009
אלפים מחכים בתור לחלוק כבוד אחרון לנשיא פורד לאחר מותו, ב-27 בדצמבר 2006
המוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד (באנגלית: Gerald R. Ford Presidential Museum) הוא המוזיאון הנשיאותי המנציח את שמו ואת פעילותו של נשיא ארצות הברית ה-38, ג'רלד פורד. המוזיאון הנשיאותי נמצא בקמפוס ע"ש רוברט ק. פיו של אוניברסיטת מישיגן שבגרנד ראפידס, מישיגן. המוזיאון הנשיאותי אינו מחובר לספרייה הנשיאותית וזאת לאחר בקשתו של פורד. הספרייה הנשיאותית נמצאת בעיר אן ארבור שבמישיגן.
המוזיאון הוא מקום קבורתו של פורד ושל רעייתו, בטי.
היסטוריה

המוזיאון הנשיאותי הוא מקום מנוחתם של ג'רלד פורד ובטי פורד. המוזיאון ממוקם בעיר גרנד ראפידס שבמישיגן. הכספים לבניית המוזיאון נאספו על הוועדה להנצחת ג'רלד פורד. שטח המוזיאון הוא בערך 44 אלף קילומטר רבוע, עלות המוזיאון נאמדת ב-11 מיליון דולר.
המקום נחנך ב-18 בספטמבר 1981 (אך נפתח לציבור הרחב ב-6 בספטמבר 1982) עם טקס חגיגי בהשתתפותו של ג'רלד פורד ורעייתו, נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ואשתו ננסי רייגן, נשיא מקסיקו חוסה לופס פורטייו, ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו, נשיא צרפת לשעבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן ומזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר הנרי קיסינג'ר. בוב הופ שימש כמנהל הטקס וחלק מחגיגות החנוכה שודרו בטלוויזיה.
היסטוריה > מבנה המוזיאון

במוזיאון ניתן לראות תמונות פספוסים של הנשיא פורד בבית הלבן עם בני משפחתו, עם עמיתיו ועם סגן הנשיא נלסון רוקפלר, מה שמאפשר למבקר לראות הצצה אישית על חייו של הנשיא. באותה קומה ניתן לראות העתק מדויק של החדר הסגלגל בכהונתו של פורד. חלק מהמוזיאון כולל הצגת תפקידיה המיוחדים של מי שהייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בכהונתו, בטי פורד.
במקום אפשר למצוא תצוגה של חדר הקבינט בכהונתו, מה שמאפשר למבקרים לקחת חלק בקבלת החלטות הנשיאותיות. מבקרים יכולים לראות מתנות שהציגו ראשי מדינות ונכבדים זרים אחרים לפורד, כמו גם מתנות אישיות מהעם האמריקאי.
היסטוריה > לאחר מותם של הזוג פורד

כאשר ג'רלד פורד הלך לעולמו ב -26 בדצמבר 2006, אלפי אנשים שילמו כניסה למוזיאון על מנת לחלוק לנשיא לשעבר כבוד אחרון. מבקרים יצרו זיכרון ספונטני עם נרות, דגלים, פרחים, הערות בכתב יד בכניסת הרחוב שבו שוכן המוזיאון. במהלך הלילה של 2 בינואר 2007, ועד הבוקר של 3 בינואר, כ-60,000 אנשים צפו בארון הקבורה של פורד שהוצב בלובי המוזיאון. ב-3 בינואר 2007, נערך טקס הלוויה רשמי. בטקס נכחו הנשיא דאז ג'ורג' ווקר בוש, הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר דונלד רמספלד, ועוד מספר אישים בכירים. הנשיא פורד נטמן בחצר המוזיאון.
לאחר מותה של בטי פורד ב-8 ביולי 2011, המוזיאון נסגר למחרת היום כדי להתכונן להלווייתה. בזמן שהמוזיאון נסגר, הלובי הראשי נשאר פתוח לאורחים כדי שיוכלו לחתום על ספר תנחומים. מאוחר יותר באותו יום, הודיעה משפחת פורד כי ארון קבורתה יוחזר לגרנד ראפידס והוא יוצב במוזיאון בתאריכים 13-14 ביולי לרווחת הציבור עד לתפילה שנערכה בכנסיית גרייס האפיסקופלית השוכנת בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. לאחר התפילה הוחזר הארון למוזיאון והיא נקברה לצד בעלה.
ראו גם

הספריות הנשיאותיות בארצות הברית
הערות שוליים

↑  Betty Ford's legacy: Candor and inspiration, באתר CNN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007376898605171  ISNI: 0000 0001 0686 6110  LCCN: n85373759  NARA: 6  NLG: 215628  VIAF: 130706494   WorldCat (עם VIAF): 130706494 
הנשיא לשעבר ג'רלד פורד (בימין) עם הקומיקאי צ'בי צ'ייס בהופעה שנערכה במוזיאון הנשיאותי על שמו
הסטרוקס

| --- | --- |

חברי הלהקה בהופעה בשנת 2006
 מקום הקמה:  ניו יורק 
 מוקד פעילות:  ניו יורק, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 סוגה:  גראג' רוק אינדי רוק רוק אלטרנטיבי פוסט פאנק גל חדש
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ג'וליאן קזבלנקס ניק ולנסי אלברט האמונד ג'וניור ניקולאי פרייצ'ר פבריציו מורטי
 
הסטרוקס (באנגלית: The Strokes) היא להקת רוק אמריקאית זוכת פרס הגראמי, שהתפרסמה בתחילת שנות ה-2000. הלהקה התבלטה בסגנונות הגראג' רוק והפוסט פאנק.
היסטוריה

הלהקה הוקמה על ידי הסולן ג'וליאן קזבלנקס, מבין חברי ומכרי נערותו: עם הבסיסט, ניקולאי פרייצ'ר, היה חבר ילדות; עם הגיטריסט ניק ולנסי והמתופף פבריציו מורטי ניגן יחד בבית ספר במנהטן; ואת הגיטריסט אלברט האמונד ג'וניור פגש קזבלנקס לראשונה בפנימיה בשווייץ ולאחר מכן חלק עמו דירה עת למד בקולג'. ב-1998 קיבץ סביבו את הידידים והקים את הלהקה.
בתחילה הופיעו החמישה במועדונים במנהטן וצברו פופולריות רבה. אחד ממנהלי המועדונים שכנעם לשכורו כאמרגנם. תחת ניהולו החלו חברי הלהקה לחתור לקראת הוצאת אלבום ראשון. לבסוף הוציאו מיני-אלבום בשם "Modern Age" אשר הצית מאבק בין חברות ההקלטה השונות להחתימם. לבסוף הוציאה הלהקה את אלבומם הראשון "Is This It?" ב-2001. נכון ל-2007, האלבום נמכר בלמעלה מ-3.5 מיליון עותקים. לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בכל העולם אשר כלל את: יפן, אוסטרליה, אירופה וצפון אמריקה.
ב-2002, זכתה הלהקה בפרס "הלהקה הבינלאומית הטובה ביותר" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.
אלבומה השני של הלהקה, "Room On Fire", יצא באוקטובר 2003. הוא הצליח פחות מקודמו אך עדיין הגיע למעמד אלבום זהב.
באוקטובר 2005, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בדרום אמריקה.
בינואר 2006, יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "First Impressions of Earth". ובפברואר אותה שנה זכתה הלהקה בפרס "הלהקה הבינלאומית הטובה ביותר" בטקס פרסי המוזיקה של המגזין "NME".
ב-18 במרץ 2011 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, "Angles".
בשנת 2013 הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי, "Comedown Machine".
בתחילת שנת 2020 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי "The New Abnormal", שזכה לביקורות חיוביות, וזיכה את חבריי הלהקה בפרס הגראמי הראשון שלהם, עבור ״אלבום הרוק של השנה״.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

Is This It ‏ (2001)
Room on Fire ‏ (2003)
First Impressions of Earth ‏ (2006)
Angles ‏ (2011)
Comedown Machine ‏(2013)
(The New Abnormal (2020
דיסקוגרפיה > מיני אלבומים

The Modern Age ‏ (2001)
הסטרוקס, 2002
העיניים של המדינה (מיצב)
גלריה

"העין של המדינה", 2005
מיצב
הכנרת
הערות שוליים

↑  אמן-חברה-אמן, אמנות על חברה בישראל, 1948-1978, מוזיאון תל אביב, 1978, ללא מספרי עמודים
↑  ראו: סלע, רונה, 90-70-90, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1994, עמ' 6.
↑  אלן גינתון, העיניים של המדינה, אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 136.
↑  חמדה רוזנבאום, מנהרת הזמן, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2006
הערצת המאגים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ג'נטילה דה פבריאנו 
 תאריך יצירה:  1423 
 טכניקה וחומרים:  לוח עץ, טמפרה 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  283 ס״מ 
 גובה:  301.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  גותיקה בינלאומית 
 מספר יצירה:  8364 (מוזיאון אופיצי) 
 מיקום:  Room A7 Lorenzo Monaco - Gentile da Fabriano
 
הערצת המאגים הוא ציורו המפורסם ביותר של ג'נטילה דה פבריאנו (1370–1427), אמן איטלקי בסגנון הגותי הבינלאומי, אשר פעל בעיקר באזור טוסקנה. את הציור הוא השלים בשנת 1423 בפירנצה, וכיום היצירה מוצגת בגלריית אופיצי. הציור הוזמן על ידי פלה סטרוצי, בנקאי, פוליטיקאי וסופר איטלקי, כבר בשנת 1420, כאשר הגיע ג'נטילה דה פבריאנו לפירנצה. על כן, גם פלה וגם אביו, אונופריו, מופיעים בציור.
הציור מתאר את סיפורם של שלושת המגים (או שלושת האמגושים), שלושה חכמים או מלכים שהגיעו מהמזרח אל בית לחם כדי לסגוד לישו לאחר לידתו. סיפורם של שלושת המגים  מתואר בברית החדשה בבשורה על פי מתי. כאמור, בציור משולבים גם הפטרונים שהזמינו אותו כחלק מהקהל המלווה את המגים שמגיעים לברך את ישו.
מבחינה סגנונית, הציור אומנם מבטא בצורה מובהקת את הסגנון הגותי הבינלאומי, אך ניכרות בו גם השפעות של אמני הרנסאנס המוקדם שפעלו בפירנצה באותה התקופה. כנהוג בגותיקה הבינלאומית, הציור מכיל עומס של פרטים עיטוריים וקישוטיים, המעניקים לו מראה עשיר ותכשיטי. כמו כן, ניתן לזהות הבדלים בין האופן בו מתוארים האצולה או הדמויות הקדושות, לעומת המעמדות הנמוכים. הדמויות הקדושות ובני האצולה מתוארים באופן לא ריאליסטי כי אם קישוטי ביותר, עם ריקוע של זהב, ללא התייחסות לפרופורציות הנכונות ומבלי לנסות לשוות להם מראה טבעי או אנושי. דמויות האצולה הן מפוארות כמעשה צורפות, מוארכות בצורה לא טבעית, ונעדרות מסה ריאליסטית.
מן הצד השני, כאשר מדובר בפשוטי העם, ניכרת השפעת ההומניזם הרנסאנסי של התקופה: הדמויות הרבה יותר אנושיות וניכר ניסיון לתארן בצורה ריאליסטית יותר. דוגמה לכך היא המשרת שמתכופף לטפל ברגלי הנסיך – אפשר לראות אקצרה בתיאור שלו והתייחסות לעומק החלל ולתנוחת גופו הטבעית. גם תיאורם של בעלי החיים הוא נטורליסטי וטבעי יותר.
מבין ההישגים הבולטים של אמנות הגותיקה הבינלאומית ניתן למנות גם את ההתבוננות בטבע שמביאה לריאליזם תוכניתי (ולא בהכרח תיאורי) בכל מה שנוגע לחלקים הלא דתיים או אציליים של הציור. היבט זה בא לידי ביטוי ב"הערצת המאגים" של דה פבריאנו גם בחלק העליון של היצירה בו מתוארות סצנות ג'אנר של השיירה שמגיעה עם המלאכים בתיאור נוף פנורמי. אפשר לראות בצד גם סצנות מחיי היום-יום כמו שני חיילים שעוצרים גנב.
בפרדלות התחתונות של היצירה מתוארות "ההצגה במקדש" (מימין), "הבריחה למצרים" (במרכז) ו"הלידה" (משמאל). בסצנת "ההצגה במקדש" ניתן לזהות שוב את ההבדל באופן התיאור של האצילים למול תיאור פשוטי העם – בעוד שהאצילים מתוארים בצורה לא ריאליסטית ותוך הדגשת הפאר והאלגנטיות שלהם, פשוטי העם (הקבצנים) מתוארים בצורה טבעית ביותר. האצילים זקופים, גבוהים ומתוארים כחסרי מסה, הקבצנים שפופים, וניכר בתיאורים ניסיון לשוות להם נפחיות ונוכחות טבעית בחלל.
סצנת הלידה היא סצנה לילית בה ניכרת השפעתו של האמן האיטלקי תדיאו גאדי בתיאור האור הבוקע מהמלאך בשמיים. המלאך הוא מקור האור, ואילו הרועים תחתיו מטילים צל – דבר שהוא כלל לא מובן מאליו באמנות התקופה ומדגיש שוב את הסגנון הנטורליסטי שדה פבריאנו משתמש בו לתיאור הדמויות הפשוטות ביצירה, לצד התיאור הבלתי ריאליסטי של הקדושים והאצילים.
הנוסע השמיני 3

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור מאת וינסט וורד   דמויות מאת דן או'באנון   רונלד שוסט
 בימוי:  דייוויד פינצ'ר 
 הופק בידי:  דיוויד גילר, וולטר היל, גורדון קרול 
 תסריט:  וולטר היל, דיוויד גילר, לארי פרגוסון 
 עריכה:  טרי רוולינגס 
 שחקנים ראשיים:  סיגורני ויבר   צ'ארלס ס. דאטון   צ'ארלס דאנס   בריאן גלובר   ראלף בראון   פול מקגאן   דני וב   פיט פוסלתווייט   לאנס הנריקסן   ליאון הרברט   פיטר גינס
 מוזיקה:  אליוט גולדנטל 
 צילום:  אלכס תומסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Brandywine Productions
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 22 במאי 1992
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט כלא, סרט הרפתקאות, סרט מדע בדיוני, סרט אימה מדע בדיוני 
 תקציב:  $50,000,000
 הכנסות:  $159,773,545
 הכנסות באתר מוג'ו:   alien3
 פרסים:  מועמד לפרס אוסקר   מועמד לפרס סטורן   מועמד לפרס באפט"א
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנוסע השמיני 3 (במקור: Alien 3) הוא סרט אימה מדע בדיוני אמריקאי משנת 1992 בבימויו של דייוויד פינצ'ר ובכיכובם של סיגורני ויבר, צ'ארלס ס. דוטון, צ'ארלס דאנס, בריאן גלובר, ראלף בראון, פול מקגאן, דני וב, פיט פוסלתווייט, לאנס הנריקסן, ליאון הרברט ופיטר גינס.
הפקה

סרט זה הוא השלישי בסדרת סרטי "הנוסע השמיני", וסרט הקולנוע הראשון באורך מלא שביים דייוויד פינצ'ר.
לאחר הצלחת שתי הסרטים הקודמים בסדרה, דרשה סיגורני ויבר וקיבלה 5 מיליון דולר עבור השתתפותה בסרט (זאת לעומת 40 אלף דולר שקיבלה בסרט הראשון בסדרה).
צוות השחקנים הראשי

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| סיגורני ויבר | אלן ריפלי | גיבורת הסרט |
| צ'ארלס דאנס | ג'ונתן קלמנס | רופא בית הכלא, אסיר לשעבר |
| צ'ארלס ס. דאטון | דילון | אסיר |
| פול מקגאן | גוליק | אסיר, רוצח סדרתי |
| בריאן גלובר | הארולד אנדרוז | מנהל בית הכלא |
| ראלף בראון | אהרון | מפקח, סגנו של אנדרוז |
| דני וב | מורס | אסיר, השורד היחיד |
| כריסטופר ג'ון פילדס | ריינז | אסיר |
| הולט מק'קנאלי | ג'וניור | אסיר |
| לאנס הנריקסן | מייקל בישופ | רובוט דמוי אדם |
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות שליליות ולציון 44% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 45 ביקורות.
הערות שוליים

1 2  חגי לוי, סרטים חדשים / הנוסע השמיני 3, חדשות, 13 באוגוסט 1992
↑  ליקי אגינסקי, השחקנית בעלת הקרחת, חדשות, 3 ביולי 1992
↑  "Alien 3‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| סדרת סרטי הנוסע השמיני |
| --- | --- | --- |
| סרטים | הנוסע השמיני (1979) • שובו של הנוסע השמיני (1986) • הנוסע השמיני 3 (1992) • הנוסע השמיני 4: התחייה (1997) • פרומתאוס (2012) • הנוסע השמיני: קובננט (2017) • הנוסע השמיני: רומולוס (2024) |  |
| הנוסע השמיני נגד הטורף | הנוסע השמיני נגד הטורף (2004) • הנוסע השמיני נגד הטורף 2: רקוויאם (2007) |  |
| יוצרים ושחקנים | פול אנדרסון • מייקל ביהן • ג'נט גולדשטיין • איאן הולם • ג'ון הרט • סיגורני ויבר • ז'אן-פייר ז'נה • הארי דין סטנטון • ג'ורג סטראס • קולין סטראס • רידלי סקוט • דייוויד פינצ'ר • ביל פקסטון • ג'יימס קמרון • פול רייזר • מארק רולסטון • איזבלה מרסד • ארצ'י רנו • קיילי ספני • דייוויד ג'ונסון • ספייק פרן •   פדה אלוורז |  |
| שונות | הטורף • זינומורף |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588639105171  BNE: XX5342332  BnF: cb142911938 (data)  GND: 1147433402  LCCN: no98028795  LNB: 000351029  SUDOC: 114320179  VIAF: 189677344   WorldCat (עם VIAF): 189677344
המשמר הסקוטי

| --- | --- |

 Nemo me impune lacessit  איש אינו מתגרה בי מבלי להיענש
 פרטים
 כינוי:  משמר הג'וֹקס   הקידייס
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי צבא יבשה
 סוג:  חיל רגלים משוריין   משימות ייצוגיות
 בסיס האם:  לונדון, בריטניה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1661–הווה (כ־363 שנים)
 מלחמות:  מלחמת פוקלנד, מלחמת העולם השנייה, מלחמת העולם הראשונה 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  גדוד אחד ופלוגה אחת
 ציוד עיקרי:  רוס"ר SA80
 פיקוד
 יחידת אם:  דיוויזיית המשמר
 מפקדים:  המלך צ'ארלס השלישי   דוכס קנט
 
המשמר הסקוטי (באנגלית: Scots Guards, או בר"ת: SG) הוא רגימנט מבין חמשת הרגימנטים הרגליים של משמר המלוכה בצבא הבריטי, כחלק מדיוויזיית המשמר. הרגימנט מורכב מגדוד אחד ופלוגה אחת. הגדוד הראשון משרת מלבד בתפקידו הייצוגי, בתור גדוד חיל רגלים משוריין. הגדוד השני פורק, אך פלוגה 'F' מתוכו ממשיכה לשרת והיא מוצבת באופן קבוע בתפקיד ייצוגי כפלוגת משמר בלונדון.
מבין חמשת הרגימנטים הרגליים במשמר המלוכה, המשמר הסקוטי הוא השלישי בסדר ההופעה והבכירות. משום שיחידות המשמר באות לפני הרגימנטים הרגילים בצבא, המשמר הסקוטי נחשב גם לשלישי בבכירותו מבין הרגימנטים הרגליים בצבא הבריטי. מלבד הסמל והמסורות הרגימנטליות, בהתאם למסורת בין הרגימנטים של המשמר, ניתן לזהות את חילי המשמר הסקוטי לפני הדרך בה מסודרים הכפתורים במדי השרד של החיילים. בהיותו הרגימנט השלישי בבכירותו, הכפתורים מסודרים בקבוצות של שלושה כפתורים.
היסטוריה > המאה ה-17

רגימנט המשמר הסקוטי הוקם לראשונה בשנת 1642 על ידי המרקיז הראשון מארגייל, בהוראתו של המלך צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה וסקוטלנד. בשנים הראשונות שירת הרגימנט באירלנד ונקרא הרגימנט המלכותי של המרקיז מארגייל (התואר 'מלכותי' ניתן לרגימנט אשר הוקם בצו המלך). במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, עם הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון, הגיע ב-1650 המלך צ'ארלס השני לסקוטלנד כדי לרשת את כתר סקוטלנד. הרגימנט קיבל בשנה זאת את השם משמר החיים הרגלי ('Lyfe Guard of Foot'), כלומר המשמר האישי של המלך.
אוליבר קרומוול, השליט בפועל של אנגליה, יצא עם צבאו ביולי 1650 לסקוטלנד ולחם נגד כוחות המלך צ'ארלס השני, מה שהיה לניצחון אנגלי. שנה מאוחר יותר, השתתף הרגימנט בניסיון של הכוחות הסקוטים לפלוש לאנגליה. בקרב ווסטר, נחלו הסקוטים תבוסה נוספת בידי כוחותיו של קרומוול וכתוצאה מכך ברח המלך צ'ארלס השני לצרפת והרגימנט שהיה משמרו האישי פורק. עם מותו של קרומוול בשנת 1658 והוויתור על הכס של בנו ריצ'רד קרומוול שנה מאוחר יותר, הוחזר המלך צ'ארלס השני למלוך על אנגליה וסקוטלנד וכתוצאה מכך הוקם הרגימנט מחדש בשנת 1661 תחת השם רגימנט משמר הרגליים הסקוטי ('Scottish Regiment of Foot Guards').במשך השנים הבאות השתתף הרגימנט בעיקר בדיכוי המרידות של הקוֹבנָנטִים הסקוטים. משנת 1686 הפך הרגימנט רשמית לחלק מהצבא הבריטי.
בשנת 1688 החלה מלחמת תשע השנים יחד עם המהפכה המהוללת, שבה עלה לכס האנגלי-סקוטי המלך ויליאם מאורנג'. הרגימנט השתתף במספר קרבות עקובים מדם בארצות השפלה, כנגד הצרפתים, ביניהם קרב סטינקרק וקרב לאנדן. במצור על העיר נאמור בשנת 1695, הוכיח הרגימנט את גבורתו למרות אבדות רבות ויכולתו להמשיך להילחם ולנצח. על המצור וההצלחה בכיבוש העיר מידי הצרפתים קיבל הרגימנט את תואר הקרב הראשון שלו.
היסטוריה > המאה ה-18

בשנת 1707 נוסדה הממלכה המאוחדת, אם איחוד אנגליה וסקוטלנד. שנתיים מאוחר יותר בשנת 1709, נשלח הרגימנט להילחם במלחמת הירושה הספרדית, בה השתתף בין היתר בקרב סרגוסה, וקרב בריחואגה. בשנת 1713 הסתיימה המלחמה ובאותה תקופה שונה שם הרגימנט לשם; הרגימנט הרגלי השלישי של המשמר, שם שנשאר עד המאה ה-19. בשנת 1740, עם תחילת מלחמת הירושה האוסטרית, נשלח הרגימנט להילחם עם הצבא הבריטי כנגד צרפת. ב-1743 בקרב דטינגאן, קיבל הרגימנט את תואר הקרב השני שלו. שנתיים מאוחר יותר, הכוחות הבריטים הפסידו אל מול הצרפתים בקרב פונטנוי, בקרב זה הרגימנט ספג אבדות קשות עם כ-100 קצינים וחילים הרוגים. בשנים הבאות, חזר הרגימנט לתקופה קצרה לסקוטלנד כדי להילחם במרד במרד היעקוביטי וחזר לקרבות בארצות השפלה בשנה האחרונה למלחמת הירושה.

מלחמת שבע השנים, בשנת 1756, ציינה את חידוש האיבה בין הממלכה המאוחדת לצרפת ובעלי בריתם. הגדוד הראשון של הרגימנט נשלח להילחם בצרפת כחלק מהכוח הבריטי הפולש, כוח שלמרות הצלחות מסוימות, חזר לבסוף לאנגליה. הגדוד השני של הרגימנט נשלח יחד עם 'חטיבת המשמר' להילחם בגרמניה, שם זכה הכוח להצלחות מול אויב עדיף מבחינה מספרית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, בשנת 1776, הורכב כוח של 15 חיילים מכל פלוגה משלושת רגימנטי המשמר, ביניהם גם הרגימנט השלישי. כוח זה נשלח להילחם כנגד המורדים הצפון אמריקאים. הכוח השתתף בין היתר בקרב לונג איילנד, קרב ג'רמנטאון וקרב ברנדיווין, אשר כולם הוכרעו לטובת הבריטים. כוח המשמר, חזר לבריטניה רק בשנת 1782 לאחר הכניעה הבריטית בקרב יורקטאון.
היסטוריה > המלחמות הנפוליאוניות

בשנת 1793, הורכבה הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה כנגד כוחות המהפכה הצרפתית. בתקופה זאת, לחמו יחידות הרגימנט במספר קרבות, בין היתר בקרב אלכסנדריה בשנת 1803. במהלך הקואליציות השנייה, השלישית והרביעית, השתתף הגדוד הראשון של הרגימנט במספר קרבות בצפון אירופה.
היסטוריה > האימפריה הבריטית במאה ה-19

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מיד לאחר הניצחון של הקואליציה נגד נפוליאון בשנת 1815, הגדוד השני נשאר כחלק מצבא הכיבוש בצרפת, שם נותר למשך השנה. בשנת 1824, שני גדודי הרגימנט נשלחו לאירלנד, עד שבשנת 1826, הגדוד השני נשלח לפורטוגל והראשון למנצ'סטר במהלך חוסר השקט האזרחי שם. בשנת 1830, עלה לכס המלכות המלך וויליאם הרביעי ונתן לרגימנט את שמו החדש משמר הפוסיליירים הסקוטי (Scots Fusilier Guards).