stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל

| --- | --- |

חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, בחתימת ראש הממשלה מנחם בגין, הנשיא יצחק נבון וחותם המדינה. זהו נוסחו המקורי של החוק, קודם תיקונו
 פרטי החוק
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  חוק יסוד
 תאריך חקיקה:  30 ביולי 1980
 תאריך חקיקה עברי:  י"ז באב ה'תש"ם
 גוף מחוקק:  הכנסת התשיעית
 תומכים:  69
 מתנגדים:  15
 מספר תיקונים:  3
 עיקרי החוק:  מעמד ירושלים כבירת ישראל  קביעת מקום מוסדות המדינה בעיר  שמירה על המקומות הקדושים  שמירת סמכות שטח ירושלים בחוק
 נוסח מלא:  חוק-יסוד: ירושלים בירת ישראל
 
חוק-יסוד: ירושלים בירת ישראל (ידוע גם כחוק ירושלים), שנחקק בידי הכנסת התשיעית ב-30 ביולי 1980 (י"ז באב ה'תש"ם), קובע כי ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל ומקום מושבם של הנשיא, הכנסת, הממשלה ובית המשפט העליון. חוק היסוד קובע גם חובת שמירה על המקומות הקדושים בעיר לכלל הדתות, וקובע כי ירושלים תזכה לתקציב מיוחד שיקרא מענק הבירה שיועבר לפיתוח העיר, תשתיותיה, רווחת תושביה ושמירת צביון העיר.
היסטוריה

ב-13 בדצמבר 1949 הכריז ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, בנאום בכנסת, על ירושלים כבירת מדינת ישראל. אולם אז הייתה אז ירושלים מחולקת, ומזרח ירושלים נשלט על ידי ירדן.
הצעת חוק היסוד הונחה על שולחן הכנסת ב-14 במאי 1980 כהצעת חוק פרטית של ח״כ גאולה כהן ממפלגת "התחיה", שהתנגדה להסכם השלום בין ישראל למצרים, לנסיגת צה"ל מסיני (1980–1982) ולתוכנית האוטונומיה, ורצתה להביך את ראש הממשלה מנחם בגין. זה האחרון, שהחלים באותה תקופה מהתקף לב, העביר סייגים על הצעת החוק אבל עקב עמדתו בעניין ירושלים, כמו גם הצעת חוק דומה שהוא בעצמו הגיש ב-1949, גרמו לכך שהסיר את התנגדותו. האופוזיציה בראשות המערך גם היא לא התנגדה לחוק כדי שלא תואשם בהרס האחדות הלאומית בעניין ירושלים, במיוחד לנוכח ההחלטות ששללו את מעמדה של ירושלים המאוחדת כבירת ישראל והתקבלו במועצת הביטחון, בקהילה האירופית ובפרלמנט המצרי. במסגרת הדיונים אודות נוסח החוק, ועדת החוקה, חוק ומשפט הכניסה בהצעתה של חברת הכנסת כהן מספר תיקונים. בין היתר היא איחדה את שני הסעיפים הראשונים, השמיטה את ההתייחסות לגבולות העיר והוסיפה הוראה בעניין שמירה על המקומות הקדושים וסעיף המטיל על הממשלה את החובה לשקוד על פיתוחה ושגשוגה של ירושלים ועל רווחת תושביה.
בשנת 2000 (התשס"א) נוספו לחוק היסוד שלושה סעיפים שקבעו כי:
לא תעבור סמכות מתחום ירושלים לכל גורם זר, מדיני או שלטוני,
שתחום ירושלים, על פי החוק, הוא התחום שנקבע ב-28 ביוני 1967,
וכן ששני סעיפים אלו ניתנים לשינוי רק באמצעות חוק יסוד אחר וברוב חברי הכנסת.
כן נקבע בתיקון כי "אין בהוראות חוק-יסוד זה כדי לגרוע מהוראות חוק יישום הסכם הביניים בדבר הגדה המערבית ורצועת עזה (הגבלת פעילות), התשנ"ה–1994, או מהוראות כל דין".
לפי תיקון מס' 2 לחוק היסוד שאושר בינואר 2018, כל שינוי בשטח או מעמד הבירה יחייב רוב של 80 ח"כים, אולם את הסעיף עצמו ניתן לשנות ברוב של 61 חברי כנסת.
בתיקון מס' 3 שאושר ב-28 באוקטובר 2024, נוסף סעיף 6א הקובע: "לא תוקם בישראל נציגות רשמית של מדינה זרה אלא אם כן היא נציגות דיפלומטית המואמנת למדינת ישראל; מדינת ישראל תעודד הקמת נציגויות דיפלומטיות כאמור".
תוצאות חקיקת החוק > מבחינת מדיניות הפנים של ישראל

לחוק ירושלים הייתה בעיקר משמעות הצהרתית. מבחינת הדין הישראלי שורר סטטוס קוו במעמדה של מזרח ירושלים מאז יוני 1967 עת פרסמה הממשלה את צו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) המחיל את החוק הישראלי על מזרח העיר, בהתאם לסעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט, אותו חוקקה הכנסת יום קודם לכן. מוסדות המדינה המרכזיים כבר שכנו בירושלים כמתחייב מהחוקים שעוסקים בכל אחד מהם בנפרד. בעת שנחקק החוק לא הייתה ברורה עליונותם של חוקי היסוד על פני חוקים רגילים.
למען הסר ספק, ולאור העברת סמכויות בשטחים שונים של יהודה, שומרון וחבל עזה לרשות הפלסטינית בעקבות הסכמי אוסלו, נחקקו בשנת 2000 סעיפים 5–7 לחוק, שקובעים במפורש כי שטח העיר ירושלים הוא השטח שקבעה הממשלה ביוני 1967, כי אין אפשרות להעביר סמכויות של מדינת ישראל או של עיריית ירושלים לגורם זר, וכי שינוי שטח העיר או העברת סמכויות תתבצע רק באמצעות חוק יסוד שיתקבל ברוב של חברי הכנסת (61 ח"כים). בתיקון נוסף נקבע ששינוי כזה בשטח העיר יאושר ברוב של 80 מחברי הכנסת (אך סעיף זה ניתן לשינוי ברוב של 61 חברי כנסת).
תוצאות חקיקת החוק > בזירה הבינלאומית

מועצת הביטחון של האו"ם הגיבה לחקיקת חוק היסוד בהחלטה מספר 478, שהגדירה את חוק היסוד כחסר משמעות וחייב להתבטל. ההצעה עברה בתמיכתן של 14 מדינות חברות, בלא אף מתנגדת, בהימנעות של ארצות הברית, ובלא הטלת וטו מצד החברות הקבועות. בעקבות קבלת ההחלטה העבירו כל השגרירויות שהיו בירושלים את מקום מושבן מירושלים לתל אביב, מאחר שהחוק ששינה את מעמד העיר באופן חד-צדדי. האחרונות לעזוב בעקבות החוק באותה שנה היו השגרירויות של גואטמלה והרפובליקה הדומיניקנית בספטמבר 1980. סך הכל פעלו בירושלים בעבר שגרירויות ונציגויות של 18 מדינות שונות.
מאז החלת החוק כל מדינות העולם המחזיקות שגרירויות בישראל קבעו את מיקומן בתל אביב-יפו, ברמת גן, בהרצליה, במבשרת ציון או בראשון לציון. כמה מדינות, בהן: ארצות הברית, בריטניה, איטליה, בלגיה, יוון, ספרד, צרפת, שוודיה וטורקיה, החזיקו קונסוליות נמוכות דרג בירושלים, אולם הנציגויות האלה אינן מואמנות לנשיא המדינה ואינן כפופות לשגרירויות בתל אביב, ולחלקן ממוקמת במזרח ירושלים עוד מלפני 1967 (דוגמת הקונסוליות הבריטית, השוודית, הבלגית והספרדית הממוקמות בשכונת שייח' ג'ראח). ארצות הברית, לדוגמה, הגדירה את תחום האחריות של הקונסוליה האמריקאית בירושלים כטיפול בעניינים הקשורים בעיר ירושלים עצמה, בגדה המערבית וברצועת עזה.
ב-18 באוגוסט 2006 החליט נשיא קוסטה ריקה אוסקר אריאס, להעביר את שגרירות מדינתו מירושלים לתל אביב, וזאת על-מנת: "לתקן טעות היסטורית שפגעה במעמדנו בעולם ובעיקר במעמדנו בעולם המוסלמי", כדבריו. בעקבותיו, ב-25 באוגוסט 2006, החליטה גם אל סלוודור, שהחזיקה את השגרירות האחרונה בירושלים, להעבירה לתל אביב עקב מה שהיא מגדירה "המצב הנוכחי במזרח התיכון" (כנראה המדובר בסמיכות ההחלטה למלחמת לבנון השנייה). בעקבות כך נותרה ירושלים ללא כל שגרירות בתחומה, עד מאי 2018.
ב-24 במאי 2017, כתגובה להחלטת אונסק"ו השוללת את זכותה של ישראל על ירושלים, העביר הפרלמנט הצ'כי (ברוב של 112 תומכים מתוך 156 צירים) החלטה המכירה בירושלים כבירת ישראל, ומגנה את אונסק"ו על החלטותיו האנטי-ישראליות.
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, וב-14 במאי 2018, עברה שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, לבניין שבו שכנה הקונסוליה של ארצות הברית בעיר.
ב-1 במאי 2018 הועברה שגרירות גואטמלה בישראל לירושלים. ב-21 במאי 2018 הועברה שגרירות פרגוואי בישראל לירושלים. חודשים מעטים לאחר מכן, עם חילופי השלטון במדינה בספטמבר 2018, החליט נשיאה החדש של פרגוואי להשיב את השגרירות לתל אביב, וב-2024 חזרה השגרירות לירושלים. בהמשך, פתחו קוסובו, הונדורס ופפואה גינאה החדשה שגרירויות בירושלים.
בחוות דעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק מיולי 2024 נקבע כי נוכחותה המתמשכת של ישראל במזרח ירושלים אינה חוקית, וכי על ישראל לסיים את נוכחותה בשטח בהקדם האפשרי.
ראו גם

מעמדה החוקי של ירושלים
הכרזת ירושלים כבירת ישראל
חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים
חוק השמירה על המקומות הקדושים
לקריאה נוספת

רות לפידות, פירוש לחוקי-היסוד - חוק-יסוד: ירושלים בירת ישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1999.
הערות שוליים

↑  פרוטוקול הישיבה השלוש­ מאות ­ושישים ­ושלוש של הכנסת התשיעית, יום רביעי, י"ז אב תש"ם (30 יולי 1980), דברי הכנסת
↑  הכרזת דוד בן-גוריון על ירושלים כבירת ישראל, בבלוג של ארכיון צה"ל
↑  אמנון רמון, תושבים, לא אזרחים - ישראל וערביי מזרח-ירושלים 1967–2017, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2017, עמ' 182–183
↑  חוק יסוד:ירושלים בירת ישראל באתר הכנסת
1 2  חוק–יסוד: ירושלים בירת ישראל (תיקון מס' 2), ס"ח 2680 מ-7 בינואר 2018
↑  משה ויסטוך, ‏חוק ירושלים אושר: "העיר כבר לא חלק מפתרון שתי המדינות",  באתר כיפה, 2 בינואר 2018
↑
↑  חוק לתיקון פקודת סדרי השלטון והמשפט (מס׳ 11) תשכ״ז-1967
↑  חוק­יסוד: ירושלים בירת ישראל (תיקון), ס"ח 1760 מ-7 בדצמבר 2000
↑  החלטת מועצת הביטחון 478 (באנגלית)
↑  ירושלים ללא אף שגרירות זרה. גם גואטמלה והרפובליקה הדומיניקנית עוזבות את הבירה, דבר, 7 בספטמבר 1980
↑  שגרירות צ'ילה בירושלים, מעריב, 10 במרץ 1965
↑  עד להעברת שגרירותה לירושלים, במאי 2018. ראו להלן.
↑  הפרלמנט הצ'כי הכיר בירושלים כבירת ישראל ודחה את החלטת אונסק"ו, באתר mfa.gov.il, ‏24 במאי 2017
↑  עמית ולדמן, ‏פרגוואי: נחזיר את השגרירות לת"א, באתר ‏מאקו‏, 6 בספטמבר 2018
↑   אמיר תיבון וחן מענית, בית הדין בהאג קבע שהנוכחות הישראלית בגדה אינה חוקית, ושיש לסיימה בהקדם האפשרי, באתר הארץ, 19 ביולי 2024
| ישראל חוקי־יסוד |
| --- | --- | --- |
| חוקי־יסוד משוריינים | הממשלה • חופש העיסוק • ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי • משאל עם |  |
| חוקי־יסוד משוריינים־חלקית | הכנסת • משק המדינה • מקרקעי ישראל • ירושלים בירת ישראל |  |
| חוקי־יסוד לא־משוריינים | נשיא המדינה • הצבא • השפיטה • מבקר המדינה • כבוד האדם וחירותו |  |
ההצבעה על אישור חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל במליאת הכנסת בירושלים. בתמונה: שמעון פרס (משמאל למעלה), שמחה ארליך (משמאל למטה), ראש הממשלה מנחם בגין (במרכז) ויגאל ידין (מימין) מצביעים בעד החוק, 29 ביולי 1980
שבט סקוטי

מפת סקוטלנד עם חלוקה לשבטים
השבט הסקוטי או קלאן (בגאלית סקוטית: Clann, מילה שמשמעותה המקורית היא "צאצאים") הוא מבנה חברתי המהווה מקור לתחושת זהות ומוצא משותף לתושבים מסקוטלנד ולקרוביהם ברחבי העולם. לשבטים יש מבנה רשמי של ראשי שבט (Clan Chief - צ'יפים) הרשומים בבית המשפט של הלורד ליון. כל שבט מתאפיין בשימוש באריג בדוגמת משבצות ייחודית משלו (טארטן) שנקבעה בדרך כלל במאה ה-19, כאשר חברי השבט נוהגים ללבוש קילטים, חצאיות, אבנטים, עניבות, צעיפים ופרטי לבוש אחרים העשויים מהטארטן השבטי כאות לחברות בשבט, או כמדים במקרים מסוימים.
השבטים מזוהים עם אזורים גאוגרפים בסקוטלנד שנשלטו במקור על ידי ראשי השבטים, שהתגוררו בדרך כלל בטירה או בבית אחוזה.
מקור השבטים

המילה Clann בשפה הגאלית סקוטית משמעותה צאצאים של משפחה. כל שבט היווה קבוצה גדולה של קרובי משפחה מורחבת, שלכאורה כל חבריה הם צאצאי אב קדמון אחד, ושכל חבריה היו חייבים להישבע אמונים לראש השבט. השבט גם כלל מספר גדול של משפחות רחוקות יותר שגם הן ראו בראש השבט מנהיגם ומגנם.
מספר שבטים, כמו שבט קמפבל (Clan Campbell) ושבט דונלד (Clan Donald) טוענים לאב קדמון מגיבורי המיתולוגיה הקלטית, בעוד שקבוצת שבטים הכוללת את שבט מקסווין (Clan MacSween), שבט לאמונט (Clan Lamont), שבט מקאיוון (Clan MacEwen), שבט מקלכלן (Clan Maclachlan) ושבט מקניל (Clan MacNeil) מייחסים את מוצאם לניאל של תשעת בני הערובה (Niall Noígíallach) מלכה האגדי של אירלנד במאה החמישית. שבטים אחרים כמו שבט מקאוולי (Clan MacAulay), שבט מקקינון (Clan Mackinnon) ושבט גרגור (Clan Gregor) טוענים שמוצאם מהמלך הסקוטי קנת מק'אלפין (858-810), שהקים את ממלכת אלבה (סקוטלנד המודרנית). שבט מקדונלד ושבט מקדוגל (Clan MacDougall) טוענים שהם צאצאי סומרלד, מלך האיים באמצע המאה ה-11, שהיה ממוצא גאלו-נורמני.
אף על פי שהמבנה השבטי היה קיים עוד בתקופה שקדמה לבוא הנצרות לסקוטלנד ואירלנד, הכירו האנגלים לראשונה את המושג כתוצאה מהמהומות של המאות ה-12 וה-13, כאשר מלכי סקוטלנד השקיטו את המרידות הצפוניות וכבשו מחדש שטחים שנלקחו על ידי הוויקינגים, ולאחר נפילתו של המלך מקבת', כאשר מוצאם של מלכי סקוטלנד היה יותר ויותר אנגלו-נורמני. מהומות אלו יצרו הזדמנויות למצביאים נורמנים, סקוטים ואנגלים להשתלט על שטחים בסקוטלנד, ואי היציבות של מלחמות העצמאות הסקוטיות הביאה לסקוטלנד מצביאים עם שורשים אנגלו-נורמנים ופלמים שייסדו שבטים כמו שבט קמרון (Clan Cameron), שבט מארי (Clan Murray), שבט צ'יזאם (Clan Chisholm), שבט מנזיס (Clan Menzies) ושבט גראנט (Clan Grant).
המערכת השבטית בהיילנדס > ירושה וסמכות

המערכת השבטית בהיילנדס שילבה בתוכה את מסורות הירושה הקלטיות/נורמניות כמו גם מסורות מהחברה הפיאודלית הנורמנית. ראשי שבטים ומלכים זוטרים שלטו באלבה הגאלית תחת ריבונות המלך הגדול (ard rí) ונבחרו על ידי אספה. מועמד לתפקיד מסוים בדרך כלל מונה על ידי בעל התפקיד הקיים כשהאחרון חש כי מתקרבת שעתו למות. היורש הנבחר כונה טאניסט (Tanist), או המשנה. שיטה זו, שנקראת Tanistry, שילבה אלמנט תורשתי עם הסכמת הנתינים, ואף על פי שמאוחר יותר אימצו השבטים את שיטת הירושה הפיאודלית של זכות הירושה (Primogeniture), התמיד רעיון הסמכות המגיעה מהשבט עצמו.
כך הירושה הקולקטיבית של השבט (Dùthchas) נתנה זכות ליישב שטח לו הצ'יפים ובני המעמד הגבוה סיפקו הגנה וסמכות כממונים. מצד שני וכהשלמה, במקרים שהצדיקו זאת נקבעו סמכויותיו של ראש השבט מצ'רטרים שניתנו לו על ידי הכתר הסקוטי (òighreachd). בעוד שהשיטה הראשונה הייתה נפוצה יותר בתקופת ימי הביניים, שכיחותה הלכה ודעכה כאשר החוק הסקוטי של השפלה (Lowlands) נעשה יותר ויותר חשוב בעיצוב מבנה השבט.
המערכת השבטית בהיילנדס > הליך משפטי

כדי ליישב ויכוחים פליליים ואזרחיים בתוך השבט שני הצדדים הציגו את המקרה לפני צוות גישור מאצולת השבט שנוהל על ידי הצ'יף. בדומה לכך, בוויכוחים בין השבטים הצ'יפים שימשו כבאי כוחם של המתווכחים והציגו את המקרה לפני צוות גישור של אצולה משני השבטים שנוהל על ידי צ'יף משבט שכן. לא הייתה זכות ערעור על ההחלטה שפסקה על פיצויים ושנרשמה בבית משפט מלכותי או מחוזי. גודל הפיצויים נקבעו עם התחשבות בגילו, התחייבויותיו ומצבו של הקורבן וכן בסוג הפשע. לאחר ששולמו הפיצויים לא היה ניתן לתבוע שנית את מבצע העבירה.
המערכת השבטית בהיילנדס > קשרים חברתיים

בשבטים הסקוטים היו שני סוגי קשרים חברתיים שנחשבו לחשובים ביותר: Fosterage (אומנה) ו-Manrent. בראשון ילדיו של הצ'יף גודלו על ידי חברים נבחרים של אצולה שבטית (באופן מסורתי אחיה של האם, זאת אומרת, הילדים גודלו בשבט אחר). ילדיו של אותו אדם נשלחו אף הם למשפחה אומנת (שוב, בדרך כלל משפחת אחיה של האם בשבט אחר). שיטה זו יצרה קשרים חזקים וחיזקה את האחדות הבין-שבטית.
ה-Manrent היה קשר עליו הסכימו ראשי משפחות שביקשו מהצ'יף הגנה על שטחן, על אף שאותן משפחות לא חיו על אדמות האליטה של השבט. קשרים אלו חוזקו על ידי Calps, מיסי מוות ששולמו לצ'יף כאות לנאמנות אישית על ידי המשפחה כאשר ראש המשפחה נפטר. התשלום היה בדרך כלל הפרה או הסוס הכי משובחים של המשפחה. אף על פי שמיסים אלו הוצאו אל מחוץ לחוק ב-1617, התשלומים המשיכו בסודיות.
גם קשרי נישואין חיזקו את הקרבה בין השבטים. אלו היו בעצם חוזים שכללו חילופי חיות משק, כסף ודמי שכירות.
המערכת השבטית בהיילנדס > ניהול השבט

תשלומי דמי שכירות ו-calps מחברים שחיו על אדמות השבט ותשלומי calps בלבד מאלו שחיו במקומות אחרים נגבו על ידי Tacksmen. אלו היו אנשי אצולה נמוכה ששימשו כמנהלי אחוזות, חילקו את האדמה, השאילו זרעי תבואה וכלי עבודה, סידרו את העברת הבקר דרומה למכירה ולקחו אחוז קטן מהתשלומים שהם אספו לאצולת השבט. תפקידם הצבאי החשוב היה גיוס צבא השבט, גם כשהוא היה דרוש ללחימה וגם, לעיתים תכופות יותר, לרגל חתונות או לוויות.
מסוף המאה ה-16 המועצה הסקוטית המייעצת, בהכירה את הצורך לשיתוף פעולה, דרשה ממנהיגי השבטים לספק ערבויות להתנהגותם של כל חברי השבט. בנוסף ראשי השבט נדרשו להיות נוכחים תקופות ארוכות באדינבורו, דבר שגרם להם להיות בעלי אדמות הרחוקים מאדמותיהם. עם הגידול בהעברת הבקר דרומה הונם של ה-tacksmen גדל והם החלו לרכוש את האדמות מהאצולה. הם גם קיבלו אחריות על הערבויות, דבר שהוביל לירידה במקרי השוד ובסכסוכים.
המערכת השבטית בהיילנדס > ויכוחים ואי-סדר

העובדה שהאדמה השייכת לאצולת השבט לא התאימה לירושה הקולקטיבית הובילה לוויכוחים טריטוריאליים וללחימה. האצולה התמרמרה על כך שאנשי השבט שילמו דמי שיכרות לבעלי אדמות אחרים ושבטים אחרים ניצלו את הוויכוחים הללו כדי להרחיב את שטחם. היסטוריות שבטיות רבות מספרות על לחימות קשות שנמשכו זמן רב, כמו זו שבין שבט גורדון לשבט פורבס שנמשכה מאות שנים וגרמה למוות של רבים בשני השבטים. שבטים בחוף המערבי של סקוטלנד התערבו במלחמה בין הגאלים האירים לאנגלים ונוצר מעמד צבאי בשם Buannachan שנלחם באירלנד כשכירי חרב וחי כאצולה נמוכה. במאה ה-17 החוק יישב יותר ויותר ויכוחים והקרב הבין-שבטי האחרון היה במלרוי ב-4 באוגוסט 1688.
למרות שהאי-סדר דעך בסוף המאה ה-17, קבוצות מורדים שהונהגו על ידי אצולה מורדת שוויתרה על שיטת השבט המשיכו לבצע פשיטות על שבטים אחרים בהן הם גנבו בעיקר חיות משק. קבוצות אלו גם שימשו כשכירי חרב לשבטי השפלה.
המערכת השבטית בהיילנדס > מלחמות אזרחים ויעקוביטיזם

כשמלחמת האזרחים האנגלית פרצה בראשית המאה ה-17 השבטים התחלקו בין תמיכה במלוכה האנגלית לתמיכה בפרלמנט. עם הרסטורציה של המלך צ'ארלס השני הדת האפיסקופלית הפכה לנפוצה בין השבטים משום שהיא התאימה למבנה ההיררכי של השבט ועודדה צייתנות לסמכות המלכותית. שבטים אחרים הומרו על ידי מיסיונרים קתולים. ב-1682 אחיו של המלך צ'ארלס, הדוכס ג'יימס מיורק הקים את הוועדה הממלכתית לפיוס הרמה ששיתפה פעולה עם ראשי השבטים על מנת לשמור על הסדר, וכשהוא הפך למלך ג'יימס השני הוא שמר על פופולריות רבה בין אנשי הרמה. מסיבות אלו אנשי הרמה המשיכו לתמוך בג'יימס ובשושלת סטיוארט גם כשהיא הודחה מכס המלוכה האנגלית על ידי ויליאם מאוראנז' ב"מהפכה המהוללת".
תמיכתם של רבים מהשבטים הסקוטים, הריחוק שלהם מהרשויות והגיוס הזריז של צבאות השבטים גרמו לכך שהרמה הייתה נקודת הפתיחה של המהומות היעקוביטיות. באידאולוגיה היעקוביטית הסקוטית, איש הרמה (Highlander) סימל את הפטריוטיות הטהורה כנגד האיחוד המושחת, והחל מ-1689 אפילו אנשי השפלה (Lowlanders) נהגו ללבוש לבוש של אנשי הרמה בצבא היעקוביטי.
המערכת השבטית בהיילנדס > דעיכתה של שיטת השבטים

זו אחר זו, הממשלות הסקוטיות הציגו את השבטים כפושעים שהיה צריך מדי פעם לשלוח כנגדם משלחות צבאיות כדי לפקח ולהטיל מס עליהם. ככל שאנשי הרמה נעשו יותר ויותר מזוהים עם יעקוביזם ומרד הממשלה החלה במדיניות של ריסון השבטים, מדיניות שהגיעה לשיאה בדיכוי ברוטאלי לאחר קרב קולודן ב-1746. לאחר ההפסד הצורם של היעקוביטים בקרב זה הממשלה העבירה את חוק האיסור שכלל איסור על אחזקת נשק ועל לבוש, תרבות ואפילו מוזיקה מסורתית של הרמה. חוק נוסף ביטל את הסמכות הפיאודלית של ראשי השבטים.
עם כישלון היעקוביטיזם ראשי ואצולת השבטים הפכו לבעלי אדמות רגילים והוכנסו לאריסטוקרטיה הבריטית. אדמות השבט המסורתיות הפכו לסתם עוד הכנסה בשבילם. מסביבות 1725 אנשי השבטים החלו להגר לאמריקה. אלו היו אצילים שביקשו לחדש את סגנון החיים שלהם או קורבנות של פשיטות שחיפשו כוח עבודה זול. דרישה מוגברת בבריטניה לבקר וכבשים הובילה לעלייה בדמי השכירות שגרמה להגירה מסיבית מהרמה שנודעה כפינוי ההיילנדס, דבר שהוביל להתפוררות השיטה השבטית המסורתית.
התעוררות העניין הרומנטית

הפואמות האוסיאניות של ג'יימס מקפרסון בשנות השישים של המאה ה-18 התאימו להתלהבות הרומנטית מה"מרומם" וה"פראי". למרות שהן לכאורה מספרות על העבר הרחוק, הן החביאו בתוכן הספד לשבטים היעקוביטים והצליחו ברחבי העולם. הן הוצגו כתרגומן של בלדות עתיקות וכשהתגלה כי לא כך הדבר המוניטין שלהן נהרס, אך לערך האמנותי שלהן היה השפעה רחבה.
לאחר שחוק הלבוש, שהיה חלק מחוק האיסור, בוטל ב-1782, אריסטוקרטים מהרמה הקימו "אגודות רמה" (Highland Societies) באדינבורו, לונדון ואברדין. מועדונים כמו "האגודה הקלטית" (Celtic Society) של אדינבורו כללו ראשי שבטים מהרמה ומהשפלה שהתעניינו בשבטים. הצלחתם של הרומנים ההיסטוריים של וולטר סקוט וכן הפאר שליווה את ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד בשנת 1822 דרבנו במאה ה-19 עניין בשבטים והתעוררות של התרבות והגאווה הסקוטית.
משפחות השפלה

השפלה הסקוטית מדרום לנהר פורת' הייתה קלטית בריטונית (מלפני תקופת הרומאים). דרום מזרח השפלה נכבש על ידי האנגלים (Angles), החוף המערבי ואזור גלאווי נכבשו על הידי הנורמנים-גאלים, וב-1034 ממלכת אלבה התפשטה ושמה את כל השפלה חוץ מאזור גלאווי תחת שלטון הגאלים הקלטים. החל מעלייתו לשלטון של המלך דייוויד הראשון ב-1124 רבים מהדפוסים החברתיים של מזרח סקוטלנד השתנו, במיוחד עם צמיחתן של הערים והתיישבותן של משפחות פיאודליות צרפתיות
על אדמה מלכותית. תהליך זה היה אמנם איטי מאוד אבל האפקט המצטבר שלו על פני מאות רבות ערער את התרבות הגאלית באזורים שהושפעו, שמאוחר יותר נקראו קולקטיבית בשם השפלה הסקוטית (The Lowlands).
עם זאת, שבטים גאלים אריסטוקרטים רבים נשמרו בצורתם, במיוחד במחוזות גאלווי, קאריק ופייף. המונח "שבט" עדיין היה בשימוש אצל משפחות השפלה בסוף המאה ה-16, ולמרות שאריסטוקרטים השתמשו יותר ויותר במונח "משפחה", שני המונחים נשארו ברי-חילוף עד המאה ה-19.
עד סוף המאה ה-18 השפלה הסקוטית התמזגה בתוך המערכת הבריטית עם יחסים מסובכים כלפי אנשי הרמה. האוכלוסייה בשפלה הדרדרה דרסטית בדרום כתוצאה מהמהפכה החקלאית בסקוטלנד במה שנקרא ניקוי השפלה, בה היגרו רבים מבני השפלה.
עם זאת, עם ההתעניינות החדשה בגאלים ועם ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד בשנת 1822 הייתה התלהבות מחודשת בקרב אנשי השפלה להזדהות חדשה עם התרבות הגאלית שלהם. כתוצאה מכך משפחות שפלה ואריסטוקרטים רבים מופיעים כיום ברשימות השבטים עם טארטנים משלהם, וחלקם אף טוענים שהם צאצאי שבטי הרמה. כתוצאה מהתעוררות זו לרבות מהמשפחות הללו יש כיום אגודות שבטיות משלהם, אתרי אינטרנט וכנסים משפחתיים.
חברות בשבט, טארטנים ותגים

חברות בשבט נקבעת על ידי הצ'יף שיכול לקבל או לדחות את מי שמציע לו את נאמנותו. היסטורית, השבט כלל את אלו שחיו על אדמות הצ'יף, למרות שחברי המשפחה הקרובה שלו היו חייבים לו את נאמנותם בכל מקום בהם גרו. עם השינוי בגבולות השבט והגירת משפחות יכול היה השבט לכלול חברים עם שמות משפחה שונים. הצ'יף יכל להוסיף לשבטו על ידי אימוץ משפחות אחרות, כמו כן הייתה לו הזכות המשפטית להרחיק כל אדם מהשבט, כולל את קרובי המשפחה שלו. כיום הצ'יף יכול לקבל את כל מי שהוא רוצה או להגביל את החברות בשבט לאנשים עם שם משפחה מסוים. אלו בעלי שם משפחתו של הצ'יף נחשבים לחברי השבט וכל אחד המציע את נאמנותו לצ'יף על ידי הצטרפות לאגודת השבט שלו או לבישת הטארטן השבטי שלו גם נחשב לחבר שבט, אלא אם צ'יף לא הרשה לאותו אדם או לכל משפחתו להצטרף.
טארטנים רשמיים של השבט מאושרים על ידי הצ'יף ונרשמים על ידי האחראי על ההרלדיקה בסקוטלנד, אך אין שום מניעה משפטית ללבישת הטארטן ה"לא נכון". במקור נראה שהיה קשר מועט בלבד בין הטארטנים לשבטים או אזורים מסוימים. הרעיון נעשה רווח יותר בסוף המאה ה-18 וב-1815 "אגודת הרמה של לונדון" (Highland Society of London) החלה במתן שמות ורישום טארטנים שבטיים "רשמיים".
אות נאמנות לשבט היא לבישת תג השבט. בסקוטלנד שלטי אצולה (Coat of Arms) ניתן רק ליחידים ולא לשבטים. עם כך חברי או חברות השבט רשאים ללבוש תג הכולל את שלט האצולה של ראש השבט המוקף בסרט הנושא את ססמת ראש השבט. בעיקרון תגים אלו זקוקים לאישור ראש השבט.
הערות שוליים

↑  Court of the Lord Lyon – בית משפט  האחראי המוסמך לקביעת הרלדיקה בסקוטלנד
↑  כלומר ממיזוג התרבויות שבין הוויקינגים לגאלים של אירלנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283793005171  BnF: cb11981177m (data)  LCCN: sh85026554 
דיוקן מחמיא של המלך ג'ורג' הרביעי לובש קילט, צויר על ידי סר דייוויד ווילקי. התאורה נועדה להסתיר את צבעה הבהיר של הקילט ואת ברכיו החשופות של המלך.
שלוש דוגמאות של טארטנים
חוק יסוד: הכנסת

| --- | --- |


 פרטי החוק
 מדינה:  מדינת ישראל
 סוג:  חוק יסוד
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ב בשבט ה'תשי"ח
 גוף מחוקק:  הכנסת השלישית
 תומכים:  96
 מתנגדים:  0
 מספר תיקונים:  52
 עיקרי החוק:  קביעת הכנסת כבית הנבחרים של המדינה.  מקום מושב הכנסת בירושלים  שיטת הבחירות ונוהלי כהונת חברי הכנסת.  אורך הקדנציה ונהלים לשינוי החוק.
 נוסח מלא:  חוק-יסוד: הכנסת
חוק יסוד: הכנסת נתקבל בכנסת בתאריך כ״ב בשבט התשי״ח, 12 בפברואר 1958, על ידי הכנסת השלישית, ברוב של 96 חברי כנסת וללא מתנגדים. חוק זה הוא חוק היסוד הראשון שחוקק במדינת ישראל.
הסעיף 1 לחוק היסוד קובע: "הכנסת היא בית־הנבחרים של המדינה".
סעיף 2 לחוק היסוד קובע: "מקום מושבה של הכנסת הוא ירושלים", ובסעיף 3 נאמר: "הכנסת בהיבחרה תהיה בת מאה ועשרים חבר".
משך כהונתה של הכנסת נקבע בסעיף 8 לארבע שנים מיום היבחרה, וסעיפים נוספים בחוק היסוד מגדירים את מועדן המדויק של הבחירות לכנסת ואת המקרים בהם מועד זה משתנה. חוק יסוד: הממשלה מונה שני מקרים נוספים בהם מוקדמות הבחירות לכנסת מהמועד המקורי הנקוב בחוק יסוד: הכנסת.
נושאים נוספים בהם עוסק חוק יסוד: הכנסת הם שיטת הבחירות, הזכות לבחור ולהיבחר, כהונת חברי הכנסת, חסינות חברי הכנסת ובנייני הכנסת, עבודת הכנסת, עבודת ועדות הכנסת ועוד. לבסוף, חוק היסוד קובע עצמו כחסין בפני תקנות שעת חירום, ומשריין חלק מסעיפיו כך שעל מנת לשנותם יהא דרוש רוב מוחלט או אף רוב מיוחס של חברי הכנסת.
מועד הבחירות לכנסת > היסטוריה חקיקתית עד לחקיקת חוק היסוד

חוק המעבר, התש״ט-1949, הפך את המועצה המכוננת, שהייתה אמורה לכונן חוקה למדינת ישראל, לכנסת הראשונה. החוק הסדיר באופן בסיסי את פעילותם ודרך בחירתם של מוסדות השלטון בישראל ובכללם הכנסת, אך לא קבע את משך כהונת הכנסת ואת דרך בחירתן של הכנסות מהכנסת השנייה ואילך.
בשל משבר קואליציוני שהפריע לתפקודה של ממשלת ישראל השנייה, הגיש ראש הממשלה דוד בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה בפברואר 1951, והמשיך לכהן כראש ממשלת מעבר. לאחר תקופת אי־ודאות שלטונית שנבעה אף מחוסרים בחוק, חוקקה הכנסת הראשונה שלושה חוקים בחודש אפריל של אותה שנה. ב־12 בחודש נחקק חוק המעבר לכנסת השנייה, התשי״א-1951, והוא קבע בין השאר כי הכנסת הראשונה תמשיך לכהן עד כינוסה של הכנסת השנייה, וכן לגבי כל הכנסות הבאות, וכי משך כהונותיהן הסדירות של הכנסות החל מהכנסת השנייה ואילך יהיה ארבע שנים מיום היבחרן, זולת אם תחוקק הכנסת חוקים המשנים מהוראה זו.
לאחר שבוע, חוקקה הכנסת שני חוקים נוספים. חוק הבחירות לכנסת השנייה, התשי״א-1951, הסדיר את שיטת הבחירות לכנסת השנייה ואת ארגונו של יום הבחירות, בדומה לחוק הבחירות לכנסת הנהוג כיום. בנוסף, החוק קבע כי המועד המקורי לבחירות לכנסת השלישית ולכל כנסת שתבוא אחריה, הוא יום ג׳ הראשון שבחודש האחרון לכהונת הכנסת היוצאת, אך אם חל יום זה בחג או בערב חג, יידחו הבחירות ליום החול הראשון שלאחר גמר החג. חוק לקביעת יום הבחירות לכנסת השנייה, התשי"א-1951, קבע כי הבחירות לכנסת השנייה יתקיימו ב־30 ביולי של אותה שנה.
בהתאם לחקיקה זו, מילאה הכנסת השנייה את ימיה והבחירות לכנסת השלישית התקיימו במועדן – 26 ביולי 1955. הכנסת השלישית, חוקקה ב־12 בפברואר 1958 את חוק יסוד: הכנסת שביטל את החקיקה הקודמת המורה על מועדן המדויק של הבחירות לכנסת.
מועד הבחירות לכנסת > מועד הבחירות המקורי

סעיף 8 לחוק יסוד: הכנסת קובע כי משך כהונתה של הכנסת הוא ארבע שנים מיום היבחרה. סעיף 9 קובע את מועד הבחירות המדויק: יום ג׳ השלישי בחודש חשוון שבה תמה כהונתה של הכנסת היוצאת. ביולי 1959, מחשש לגשמים ביום הבחירות, תוקן חוק היסוד כך שבמקרה שהשנה הקודמת לשנה זו הייתה מעוברת, הבחירות יתקיימו ביום ג׳ הראשון בחודש חשוון.
מאז שנחקק חוק יסוד: הכנסת על ידי הכנסת השלישית בשנת 1958 ומועד הבחירות המקורי נקבע ליום ג׳ הראשון או השלישי בחודש חשוון, הבחירות לכנסת התקיימו במועדן הנקוב בחוק היסוד ארבע פעמים בלבד: הבחירות לכנסת הרביעית ב־1959, לכנסת השישית ב־1965, לכנסת השביעית ב־1969 ולכנסת השתים עשרה ב־1988. אף הבחירות לכנסת השמינית היו צפויות להיערך במועד זה שבשנת 1973, אך הן נדחו על ידי הכנסת בחוק, בשל מלחמת יום הכיפורים.