stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלט המאה ה-20
רקדנים ראשיים

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: ארוך מדי.
נשים:
אנגלה אלברכט
היטומי אסאקאווה
טניה בארי
טרזה בומון
קלייר קארי
לובה דוברייביץ'
סוזן פרל
מיינה גילגוד
גרציאלה גילברטוס
ניקול קאריס
ג'אלן קארנדי
בריגיטה קהר
דולורס לאגה
ביאטריץ מרגנאט
מקוי מארין
אנדריאה מרלייר
מניה מרטינז
שונאך מירק
ליזה פינט
ריטה פואלוורדה
לאורה פרואנקה
מישל רימבול
מישל זייגנוירט
דושקה סיפניוס
מאתה סוברייה
כריסטין טייסייה
קרול טרוו
קתרין ורנואי
גברים:
רובן באך
אלן באראן
פטריק בלדה
ויטוריו ביאג'י
פאולו ברטולוצי
סרגיי קמפרדון
אנטוניו קנו
ג'רמינל קאסאדו
פייר דוברייביץ'
חורחה דון
ניקלאס אק
מישל גסקאר
אנדרה הרבט
דניאל למבו
יורג לאנר
אנדרה לקלר
ז'ורז' לפבר
יאן לה גאק
פייליפה ליסון
דניאל לומל
איוון מרקו
קלוד מאזודייה
יאן נויטס
גיל רומן
פרנקו רומנו
פטריק סאראזין
ז'אק סוסין
רשיד טיקה
פטריס טורון
ויקטור וולאטה
מיכה ון הקה
ז'אן וינקלר
אריק וו-אן
ג'רארד וילק
הערות שוליים

↑  גוגל ספרים, מאקס מילאר, "100 ניו יורקים במאה ה-20" מהדורה מתוקנת של הגרסה המקורית מ-1960 מאת הכוריאוגרף השווייצרי-צרפתי מוריס בז'אר 9 בספטמבר 2014
↑  לין גאראפולה: "מורשת מחול המאה ה-20", הוצאת אוניברסיטת וסליאן 28 בינואר 2005
↑  דייוויד מ. בראונסטון ואירן מ. פרנק, "תרבות המאה ה-20: מילון האמנויות והספרות של זמננו", עמ' 36, הוצאת פרנטיס הול, isbn=978-0-13-210519-4 1 במאי 1991
↑  סטיב לאק, "אנציקלופדיית התא האמריקאי",  הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, עמ' 90, isbn=978-0-19-521465-9 22 באוקטובר 1998
↑  אנציקלופדיה בריטניקה התמציתית מאי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421195705171  GND: 5193357-3  ISNI: 0000 0001 2187 459X  LCCN: n82044916  MusicBrainz: 7dc9935c-c767-429a-88fa-1b31367b33c9  NKC: mub2016934837  VIAF: 152734145   WorldCat (עם VIAF): 152734145
גשר הרכבת מפרץ פלהאם

| --- | --- |
גשר הרכבת מפרץ פלהאם
גשר הרכבת מפרץ פלהאם
 מידע כללי
 סוג:  גשר רכבת, גשר נפתח, מסבך וורן 
 שימוש:  חציית נהר האצ'ינסון לרכבות
 על שם:  פלהאם ביי 
 מיקום:  ניו יורק, הברונקס בניו יורק (מדינה)
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 בעלים:  אמטרק 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1907
 תאריך פתיחה רשמי:  1907 
 חומרי בנייה:  בטון, פלדה 
 מידות
 אורך:  24.9 מטר
 מידע טכני
 מִפְתָּח מרבי:  24.9 מ' 
 קואורדינטות:  40°51′48″N 73°49′04″W﻿ / ﻿40.8634°N 73.8179°W﻿ / 40.8634; -73.8179
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיגשר הרכבת מפרץ פלהאם(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיגשר הרכבת מפרץ פלהאם
 
גשר רכבת מפרץ פלהאם (באנגלית: Pelham Bay Bridge) הידוע גם בשם Amtrak Hutchinson River Bridge, הוא גשר רכבת נפתח דו-מסלולי, הנושא את המסדרון הצפון-מזרחי(NEC)(אנ'), מעל נהר האצ'ינסון(אנ') בברונקס, ניו יורק, במעלה הזרם מגשר פלהאם לכלי רכב והולכי רגל. הגשר בבעלות חברת הרכבות אמטרק, המספקת שירות נוסעים, ומשמשת את CSX Transportation(אנ') ו-Providence & Worcester Railroad(אנ') לתנועת רכבות משא.
מסילת הרכבת של ניו יורק, ניו הייבן והארטפורד(אנ') השלימו את בניית הגשר בשנת 1907, שהורכב במקור משלוש רצועות דו-מסילה מקבילות. אמטרק שיקמה אותו באופן חלקי בשנת 2009. הגשר מיושן ודורש תחזוקה שוטפת מקיפה, עם מהירות מוגבלת ל-45 מייל לשעה (72 קמ"ש). טווח המעלית מאויש ונדרש להיפתח לפי דרישה; הוא עושה זאת מספר פעמים ביום עבור סירות מסחריות.
משנת 2013 אמטרק מקיימת מגעים והליכים להחלפת הגשר הקיים בחדש. באוגוסט 2022 העניק מינהל הרכבות הפדרלי (FRA)(אנ') מענק של 4.5 מיליון דולר לאמטרק עבור פרויקט החלפת הגשר. בנובמבר 2022 פרסמה ה-FRA את מלאי הפרויקטים הממתינים לשיפור עבור "המסדרון הצפון-מזרחי" (ראו לעייל כולל הביאור). הדו"ח מפרט את החלפתו של גשר מפרץ פלהם כאחד מ-15 "מיזמי פיגור גדולים" בעלי העדיפות הגבוהה ביותר למימון.
גשר הרכבת מפרץ פלהאם כפי שניתן לראות מגשר פלהאם עם Co-op City(אנ') ברקע.
ביוני 2023, Amtrak הגישה בקשה למענקי FRA נוספים כדי לתמוך במספר מיזמים לשיפור המסדרון הצפון-מזרחי, כולל עבודה נוספת על מיזם החלפת הגשר.
ראו גם

גשר פלהאם
ביאורים

↑  להמחשה באיזה גשר נפתח מדובר, ראו איור נע כאן.
↑  מדובר בקו רכבת מחושמל במגלופוליס הצפון מזרחי של ארצות הברית. הוא עובר מבוסטון בצפון לוושינגטון הבירה בדרום, עם תחנות מרכזיות בפרובידנס, ניו הייבן, סטמפורד (קונטיקט), ניו יורק, ניוארק, טרנטון, פילדלפיה, וילמינגטון (דלאוור) ובולטימור.
↑  חברת רכבות שפעלה בעיקרה באזור ניו אינגלנד של ארצות הברית בין השנים 1872 ל-1968. נוסדה על ידי מיזוג חברות הרכבת של ניו יורק וניו הייבן(אנ') והארטפורד וניו הייבן(אנ'). לחברה הייתה דומיננטיות כמעט מוחלטת של תנועת הרכבות בדרום ניו אינגלנד במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  Amtrak to Begin Major Bridge Project in New York, Railfanning.org
1 2  § 117.793 Hutchinson River (Eastchester Creek)., LII - Legal Information Institute
↑  2022 Northeast Corridor Project Inventory, Federal Railroad Administration, Nov., 2022
↑  Amtrak Applies for $7.3 Billion in Federal Grants to Advance Northeast Corridor Infrastructure Upgrades, Amtrak, June 5, 2023
↑  Amtrak Applies for Federal Grants to Expand Services, Railway Gazette International, 7 June, 2023
מייקל פאוול

| --- | --- |

פאוול, מימין
 לידה:  30 בספטמבר 1905 בקסבורן, קנט, אנגליה
 פטירה:  19 בפברואר 1990 (בגיל 84) אבנינג, גלוסטרשייר, אנגליה
 שם לידה:  Michael Latham Powell 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1925–1983 (כ־58 שנים)
 עיסוק:  במאי, מפיק, תסריטאי
 מקום לימודים:  קולג' דאליץ' 
 יצירות בולטות:  נעליים אדומות נרקיס שחור עניין של חיים ומוות חייו ומותו של קולונל בלימפ המציצן
 בת זוג:  תלמה סקונמייקר
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס דוב הכסף
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל לאת'ם פאוול (באנגלית: Michael Latham Powell;‏ 30 בספטמבר 1905 – 19 בפברואר 1990) היה במאי אנגלי, שנודע בזכות שותפותו עם התסריטאי אמריק פרסבורגר. באמצעות חברת ההפקה שלהם "הקשתים", הם כתבו, הפיקו וביימו ביחד סדרה של סרטים בריטיים קלאסיים, הידועים שבהם "חייו ומותו של קולונל בלימפ" (1943), סיפור קנטרברי (1944), אני יודע לאן אני הולך! (1945), עניין של חיים ומוות (1946, נקרא גם מדרגות לגן עדן), נרקיס שחור (1947), נעליים אדומות (1948) וסיפורי הופמן (1951). סרטו המאוחר יותר המציצן משנת 1960, היה שנוי במחלוקת בעת יציאתו והושמץ כל כך עד שפגע קשות בקריירה של פאוול. כיום נחשב הסרט לקלאסיקה, ואף נקרא ה"סלאשר" הראשון.
יוצרי קולנוע רבים כמו מרטין סקורסזה, פרנסיס פורד קופולה וג'ורג' א. רומרו ציינו את השפעתו של פאוול עליהם. בשנת 1981, הוא קיבל את פרס עמית באפט"א יחד עם שותפו פרסבורגר, עיטור הכבוד הגבוה ביותר שהאקדמיה הבריטית לקולנוע יכולה להעניק ליוצר קולנוע. השחקן אלסטייר תומסון מילס גילם את דמותו בסרט הקצר עטור הפרסים Òran na h-Eala (2022), אשר מספר על ההחלטה של מוירה שירר להופיע בסרט "הנעליים האדומות", כהחלטה ששינתה את חייה.
ביוגרפיה

פאוול היה בנם השני והצעיר ביותר של תומאס ויליאם פאוול, שהיה איכר, ומייבל, בתו של פרדריק קורבט, מווסטר, אנגליה. פאוול נולד בבקסבורן, קנט, והתחנך ב"בית הספר של המלך" (King's School), קנטרברי ולאחר מכן במכללת דולוויץ'. הוא התחיל לעבוד בבנק הפרובינציאלי הלאומי ב-1922, אך מהר מאוד הבין שהוא לא נועד להיות בנקאי.
קריירת קולנוע

פאוול נכנס לתעשיית הקולנוע ב-1925 דרך עבודה עם הבמאי רקס אינגרם באולפני ויקטורין בניס, צרפת (הקשר עם אינגרם נוצר דרך אביו של פאוול, שהיה בעל מלון בניס). הוא התחיל בתור עוזר כללי בסטודיו, אך עד מהרה התקדם לעבודות אחרות, כמו: צילום סטילס, כתיבת כותרות (לסרטים האילמים) ולכמה תפקידי משחק, בדרך כלל כדמויות קומיות. פאוול ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט כ"תייר אנגלי קומי" בסרט הקוסם (1926).
כשחזר לאנגליה ב-1928, פאוול עבד במספר עבודות שונות עבור יוצרי סרטים שונים, כולל כצלם סטילס בסרטו האילם של אלפרד היצ'קוק שמפניה (1928). הוא גם קיבל תפקיד דומה ב"סרט המדבר הראשון" של היצ'קוק, סחיטה (1929). באוטוביוגרפיה שלו, פאוול טוען שהוא הציע את הסוף של הסרט, המתרחש במוזיאון הבריטי. שהיה הראשון בשיאים ה"מונומנטליים" של היצ'קוק לסרטיו. פאוול והיצ'קוק נשארו חברים עד סוף חייו של היצ'קוק.
לאחר כתיבת תסריט של שתי הפקות, פאוול נכנס לשותפות עם המפיק האמריקני ג'רי ג'קסון ב-1931 כדי ליצור "קצרצרי מכס", סרטים בני שעה, שהיו דרושים כדי לעמוד בדרישה החוקית, שבתי קולנוע בריטיים יקרינו מכסה מסוימת של סרטים בריטיים. במהלך תקופה זו, הוא פיתח את כישורי הבימוי שלו, ולעיתים יצר עד שבעה סרטים בשנה.
למרות שהוא לקח על עצמו כמה עבודות בימוי בסרטים אחרים, פאוול קיבל קרדיט ראשון שלו כבמאי בסרט "שעתיים צפופות" (1931). מותחן זה הצליח הצלחה צנועה בקופות, למרות התקציב המוגבל שלו. מ-1931 עד 1936, ביים פאוול 23 סרטים.
בשנת 1937 השלים פאוול את הפרויקט האישי האמיתי הראשון שלו, קצה העולם. פאוול אסף צוות שחקנים ועובדים שהיו מוכנים לקחת חלק במשלחת למה שהיה אז אזור מאוד מבודד בבריטניה. הם נאלצו להישאר שם חודשים רבים וסיימו עם סרט שגם סיפר את הסיפור שפאוול רצה וגם תפס את היופי הטבעי הגולמי של המקום.
בשנת 1939, פאוול קיבל חוזה בימוי מאלכסנדר קורדה על בסיס הצלחתו של קצה העולם. קורדה הקצה אותו לעבוד על כמה פרויקטים, כמו כסף בורמזי, שבוטלו לאחר מכן. אף על פי כן, פאוול הובא להציל סרט שנעשה כאמצעי להציג את שניים מהכוכבים של קורדה, קונרד ויידט ו-ולרי הובסון. הסרט היה המרגל בשחור,שם פגש פאוול לראשונה את אמריק פרסבורגר.
קריירת קולנוע > המפגש עם אמריק פרסבורגר

התסריט המקורי של "המרגל בשחור" היה נאמן יחסית לספר, אבל היה מילולי מדי ולא היה בו תפקיד טוב לא לווידט ולא להובסון. קורדה כינס פגישה שבה הוא הציג גבר קטן-ממדים ואמר, "ובכן, ביקשתי מאמריק לקרוא את התסריט, ויש לו דברים לומר לנו."
פאוול מתאר באוטוביוגרפיה שלו חיים בסרטים מה התרחש שם:
"אמריק הוציא פיסת נייר מגולגלת קטנה מאוד והתייחסה לפגישה. הקשבתי מרותק. מאז שהסרטים המדברים השתלטו על הקולנוע, עבדתי עם כמה סופרים טובים, אבל מעולם לא פגשתי דבר כזה. בימים של הסרט האילם, התסריטאים המובילים [האמריקאים] היו טכנאים ולא כותבי-דרמה... הקולנוע האירופי נשאר ספרותי וכל מדינה, בהתחשב בתרבות ובספרות המיוחדת לה, שאפה להתעלות על האחרת. כל זה השתנה על ידי הסרטים המדברים. אמריקה, עם העושר העצום, ההתלהבות שלה והמשאבים הטכניים שלה, הניפה את המקל הגדול.... הסרט האירופי כבר לא היה קיים.... רק תעשיית הקולנוע הגרמנית הגדולה הייתה מוכנה להילחם במונופול האמריקני, וד"ר גבלס עצר זאת במהרה ב-1933. אבל היום שבו אמריק יצא מדירתו, השאיר את המפתח בדלת כדי לחסוך לאס-אה את הטרחה בשבירתה, היה יום העבודה הגרוע ביותר שהרופא החכם עשה אי פעם למען המוניטין של ארצו, כפי שגילה תוך זמן קצר. כמו שאמרתי, הקשבתי מרותק לקוסם ההונגרי הקטן הזה, כשאמריק פרש את הרשימות שלו, עד שאורכן היה לפחות 15 סנטימטרים. הוא הפך לגמרי את העלילה של הספר ובנה מחדש את כל מבנה הסרט."
שניהם זיהו במהרה שלמרות שהם הפכים מוחלטים ברקע ובאישיות, יש להם גישה משותפת לעשיית סרטים והם יכולים לעבוד טוב מאוד ביחד. לאחר ששיתפו פעולה בשני סרטים נוספים, Contraband (1940) ו -49th Parallel, עם קרדיטים נפרדים, החליטו השניים ליצור שותפות ולחתום על סרטיהם במשותף כ"נכתב, הופק ובוים על ידי מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר".
קריירת קולנוע > הקשתים

כמפיקים, כותבים ובמאים עבדו הצמד בשותפות שהם כינו "הקשתים", הם יצרו 19 סרטים עלילתיים, שרבים מהם זכו להצלחה ביקורתית ומסחרית. הסרטים הטובים ביותר שלהם נחשבים עד היום לקלאסיקה של הקולנוע הבריטי של המאה ה-20. רשימת מכון הסרטים הבריטי של "הסרטים הבריטיים האהובים במאה ה-20" מכילה חמישה מסרטיו של פאוול, ארבעה מהם ביחד עם פרסבורגר.
למרות שמעריצים יטענו שפאוול צריך להיות מדורג לצד הבמאים הבריטים אלפרד היצ'קוק ודייוויד לין, הקריירה שלו סבלה מהיפוך חמור לאחר יציאת המותחן הפסיכולוגי השנוי במחלוקת "המציצן" (אנ') (במקור: Peeping Tom), שביים לבדו ב-1960. רוב המבקרים בריטיים, גינו את הסרט בשל האלימות והמיניות שבו; פאוול היה מנודה על ידי תעשיית הקולנוע ומצא שכמעט בלתי אפשרי עבורו למצוא עבודה לאחר מכן.
עם זאת, הסרט זכה לתמיכה נלהבת של מבקרי-הקולנוע הצעירים בצרפת ובאנגליה. בשנת 1965 הוא זכה להערכה מחדש על ידי ריימונד דורגנט במגזין הבמאים, סרט, שנכלל מאוחר יותר בספרו המשפיע של דורגנט A Mirror for England.
הסרטים של פאוול קיבלו מוניטין של סרטי פולחן, במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 על ידי סדרה של רטרוספקטיבות וגילויים מחדש וכן מאמרים וספרים אודותיהם. עד מותו, הוא ופרסבורגר זכו להכרה כאחת משותפויות הקולנוע המובילות בכל הזמנים - וצוטטו כבעלי השפעה מרכזית על ידי יוצרי קולנוע ידועים רבים, כמו: מרטין סקורסזה, בריאן דה פלמה ופרנסיס פורד קופולה.
חיים אישיים

ב-1927 התחתן פאוול עם גלוריה מרי רוג'ר, רקדנית אמריקאית; הם נישאו בצרפת והיו ביחד רק שלושה שבועות. במהלך שנות ה-40, לפאוול היו פרשיות אהבה עם השחקניות דבורה קר וקתלין ביירון. מ-1 ביולי 1943 ועד מותה ב-5 ביולי 1983, היה פאוול נשוי לפרנסס "פרנקי" מיי ריידי, בתו של הרופא ג'רום ריידי; נולדו להם שני בנים: קווין מייקל פאוול (יליד 1945) וקולומבה ג'רום ריידי פאוול (יליד 1951). הוא גם חי עם השחקנית פמלה בראון במשך שנים רבות עד מותה מסרטן ב-1975.
לאחר מכן, פאוול היה נשוי לעורכת הסרטים תלמה סקונמייקר מ-19 במאי 1984 ועד מותו שלו מסרטן בביתו באבנינג, גלוסטרשייר. אחייניתו הייתה השחקנית האוסטרלית קורנליה פרנסס, שהופיעה בחלקים קטנים בסרטיו המוקדמים של דודה.
שימור

ארכיון הסרטים של האקדמיה שימר את "עניין של חיים ומוות" ו"חייו ומותו של קולונל בלימפ" של פאוול ואמריק פרסבורגר.
פרסים, מועמדויות ואותות כבוד

1943 - מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר עבור 49th Parallel
1943 - מועמד לאוסקר על אחד מהמטוסים שלנו חסר עבור התסריט המקורי הטוב ביותר. משותף עם אמריק פרסבורגר
1948 - זכה בפרס בודיל הדני על "עניין של חיים ומוות" כסרט האירופי הטוב ביותר. משותף עם אמריק פרסבורגר
1948 - מועמד על הנעליים האדומות לאריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה. משותף עם אמריק פרסבורגר
1949 - מועמד לאוסקר על "הנעליים האדומות" כסרט הטוב ביותר. משותף עם אמריק פרסבורגר
1951 - פסטיבל קאן מועמד לפרס "סיפורי הופמן" לפרס הגדול של הפסטיבל. משותף עם אמריק פרסבורגר
1951 - זכה בדוב כסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין הראשון עבור סיפורי הופמן כמחזמר הטוב ביותר. משותף עם אמריק פרסבורגר.לוח המורשת האנגלית הכחול
1957 - מועמד לפרס באפט"א לקולנוע עבור The Battle of the River Plate כתסריט הבריטי הטוב ביותר. משותף עם אמריק פרסבורגר.
1959 - פסטיבל קאן זכה בפרס הגדול הטכני עבור לונה דה מיאל. מועמד לדקל הזהב.
1981 - הפך לעמית ב-BAFTA
1982 - זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים מפסטיבל ונציה
1983 - מונה לעמית במכון הקולנוע הבריטי (BFI)
1987 -  הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מטעם הקולג' המלכותי לאמנות
1987 - זכה בפרס אקירה קורוסאווה מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן פרנסיסקו
2014 - לוח מורשת אנגלית כחול להנצחת מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר נחשף ב-17 בפברואר 2014 על ידי מרטין סקורסזה ותלמה סקונמייקר בבית דורסט, גלוסטר פלייס, לונדון NW1 5AG, שם היו משרדים של הקשתים בין השנים 1942-1947.
מורשת

מצוטט כבעל השפעה גדולה על יוצרי קולנוע רבים כגון מרטין סקורסזה, פרנסיס פורד קופולה, ג'ורג' א. רומרו וברטרנד טברנייה. תלמה סקונמייקר (עורכת הסרטים הוותיקה של סקורסזה ואשתו השלישית של פאוול), אמרה על סקורסזה: "הוא מיד מתחיל להפציץ בסרטי פאוול ופרסבורגר כל מי שהוא פוגש, או השחקנים שהוא עובד איתם". סקורסזה וסקונמייקר עובדים על שחזורים לסרטיו של פאוול, החל מהנעליים האדומות וחייו ומותו של קולונל בלימפ.
פרס מייקל פאוול לסרט הבריטי החדש הטוב ביותר הוענק בשנת 1993 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו והוא ממומן על ידי מועצת הסרטים של בריטניה. הוא "קרוי במחווה לאחד מיוצרי הסרט המקוריים ביותר בבריטניה".
אולפני פיינווד, שבהם עשה פאוול רבים מסרטיו הבולטים, קראו על שמו לאולם מיקס של מחלקת הפוסט-פרודקשן: מחלקת פאוול. תמונת ענק של הבמאי מכסה את דלת האולם, שם נעשה מיקס לסרטים ידועים רבים.
הבניין הראשי של המחלקה לקולנוע, רדיו וטלוויזיה באוניברסיטת קנטרברי קרייסט צ'רץ' נקרא על שמו: בניין פאוול.
פילמוגרפיה

עבודות עיקריות שביים:
1937 - קצה העולם
1939 - המרגל בשחור
1941 - 49th Parallel
1942 - אחד המטוסים שלנו חסר
1943 - חייו ומותו של קולונל בלימפ
1944 - סיפור קנטרברי
1945 - אני יודע לאן אני הולך
1946 - עניין של חיים ומוות
1947 - נרקיס שחור
1948 - נעליים אדומות
1949 - החדר האחורי השחור
1960 - המציצן
עבודות אחרות > ספרים של מייקל פאוול

1938: 200,000 רגל על פולה. לונדון: Faber & Faber. סיפור יצירתו של קצה העולם נדפס מחדש גם בשם 200,000 רגל - קצה העולם, בארצות הברית
1956: גראף ספי. לונדון: Hodder & Stoughton. (ספר זה מכיל מידע רב שפאוול ופרסבורגר לא יכלו לכלול בסרטם הקרב על ריבר פלייט)
1957: מוות בדרום האוקיינוס האטלנטי: המסע האחרון של הגראף ספי. ניו יורק: ריינהארט. מהדורה אמריקאית של גרף ספי
1975: משחק המתנה. לונדון: יוסף.מסת"ב 0-7181-1368-3
1976: המסע האחרון של הגרף ספי. לונדון: White Lion Publishers.מסת"ב 0-7274-0256-0. מהדורה בריטית שנייה של Graf Spee
1978: (עם אמריק פרסבורגר ) הנעליים האדומות. לונדון: Avon Books.מסת"ב 0-8044-2687-2
1986: חיים בסרטים: אוטוביוגרפיה. לונדון: היינמן.מסת"ב 0-434-59945-X
1990: קצה העולם. לונדון: Faber & Faber.מסת"ב 0-571-15306-2. ספר זה הוא מהדורת כריכה רכה של 200,000 רגל על פולה
1992: סרט מיליון דולר לונדון: היינמן.מסת"ב 0-434-59947-6. זהו החלק השני של האוטוביוגרפיה של פאוול.
1994: עם אמריק פרסבורגר ואיאן כריסטי, חייו ומותו של קולונל בלימפ. לונדון: Faber & Faber.מסת"ב 0-571-14355-5. ספר זה כולל תזכירים מצ'רצ'יל והערות המראות כיצד התסריט התפתח.
רבים מהכותרים הללו פורסמו גם במדינות אחרות או פורסמו מחדש. הרשימה לעיל עוסקת בפרסומים ראשוניים למעט כאשר השם שונה במהדורה או בהדפסה שלאחר מכן.
עבודות אחרות > תיאטרון

1944: ביים את הטור החמישי של ארנסט המינגוויי בתיאטרון רויאל, גלאזגו
1944: ביים את הסקיפר ליד אלוהים של יאן דה הרטוג בתיאטרון המלכותי, ווינדזור
1951: ביים את ההלואיז של ג'יימס פורסיית בהיפודרום גולדרס גרין, לונדון
הערות שוליים

↑  Mark D. Eckel (2014). "When the Lights Go Down". p. 167. WestBow Press.
↑  Barry Forshaw, British Crime Film: Subverting the Social Order, Springer, 2012-09-20, ISBN 978-1-137-27459-5. (באנגלית)
↑  Richard Crouse, The 100 best movies you've never seen, Toronto [Ont.] : ECW Press, 2003, עמ' 167, ISBN 978-1-55490-590-4
1 2  Famous fans of Powell and Pressburger, powell-pressburger.org
1 2 3 4 5 6  Powell 1986
1 2  BFI Screenonline: Early Michael Powell, www.screenonline.org.uk
↑  BBC News | Entertainment | Best 100 British films - full list, news.bbc.co.uk
↑  ראו הסבר על המונח.
1 2 3 4  "Thelma Schoonmaker: the queen of the cutting room". Financial Times. 2014-05-09. נבדק ב-2022-12-26.
↑  Preserved Projects | Oscars.org | Academy of Motion Picture Arts and Sciences, www.oscars.org (באנגלית)
↑  Awards, www.berlinale.de (באנגלית)
↑  Scorsese: my friendship with Michael Powell, the Guardian, ‏2009-05-13 (באנגלית)
↑  The Powell & Pressburger Award for Best Feature Film | Edinburgh International Film Festival, www.edfilmfest.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266596205171  PLWABN: 9810654458505606  BIBSYS: 90682839  BNE: XX1060418  BnF: cb133208492 (data)  CiNii: DA0538387X  GND: 118741675  ICCU: RAVV088945  ISNI: 0000 0001 2096 151X  LCCN: n50021816  LNB: 000135597  NKC: pna2012681835  NLA: 35116615  NLK: KAC201201893  NTA: 070922624  RERO: 02-A016449117  SELIBR: 279423  SNAC: w6pr8xxx  SUDOC: 035327030  Trove: 831317  VIAF: 54291311   WorldCat (עם VIAF): 54291311
ג'ון בטל

ג'ון סטיוארט בטל (באנגלית: John Stewart Battle;‏ 11 ביולי 1890 –  9 באפריל 1972) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1930–1934, לאחר מכן ועד 1950 כחבר הסנאט של וירג'יניה, ולאחר מכן ועד 1954 כמושל וירג'יניה ה-56.
ראשית חייו

ג'ון בטל נולד בעיר ניו ברן שבמחוז קרייבן שבקרוליינה הצפונית, כבנם של הכומר הנרי בטל ושל מרגרט סטיוארט בטל. סבו מצד אביו, עורך הדין מאלבמה והגנרל בצבא הקונפדרציה קאלן א. בטל (אנ'), עבר לקרוליינה הצפונית כאשר נכדו היה נער והיה לעורך עיתון ולראש עיריית ניו ברן. הוא גם הרצה על תקופת שירותו במלחמה ועל "המטרה האבודה" (אנ') במקומות שונים בקרוליינה הצפונית ובווירג'יניה. לאחר מות רעייתו, עבר גנרל בטל עם משפחת בנו מספר פעמים. הכומר הנרי בטל עבר עם משפחתו מספר פעמים במהלך ילדותו, כולל לפיטרסבורג, וירג'יניה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, נסע ג'ון בטל לאשוויל שבקרוליינה הצפונית, שם הוא סיים לימודי תעודה במארס היל קולג'. לאחר מכן הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת וייק פורסט, ותואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
קריירה פוליטית

ב-1929 נבחר בטל לבית הנבחרים של וירג'יניה, תפקיד אליו הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות פעמיים, וכיהן בו בשנים 1930–1934. כחבר במנגנון המפלגתי של הסנאטור הארי פ. בירד במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, נבחר בטל לסנאט של וירג'יניה וכיהן בו מתום כהונתו בבית הנבחרים ועד 1950, כאשר התמודד על תפקיד המושל.
בסיועו של הבוס של אזור החוף של וירג'יניה, סידני קלאם, הביס בטל בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת מושל וירג'יניה את מנהיג סיעת מתנגדיו של בירד, פרנסיס פיקנס מילר, כאשר הציג אותו כליברלי וכמי שנשלט על ידי ארגוני העובדים, וכמעט התעלם מיריביו האחרים בבחירות, הוראס אדוארדס ורמי ארנולד. יריבו הרפובליקני, הנרי וייז, אף דחק בתומכיו להצביע עבור בטל בבחירות המקדימות של הדמוקרטים כדי להדוף את "פלישת הזרים". בבחירות המקדימות זכה בטל ב-43 אחוזים מקולות הבוחרים, מול 35 האחוזים שקיבל מילר, 15 האחוזים של אדוארדס ו-7 האחוזים של ארנולד. בבחירות הכלליות זכה בטל ב-70.43 אחוזים מהקולות והביס את הרפובליקני וולטר ג'ונסון ואת הסוציאל-דמוקרט קלארק ט. רוב.
בעת כהונתו של בטל כמושל, אישרה האספה הכללית של וירג'יניה מימון של 45 מיליון דולר לבניית בתי ספר, שבקושי עמדו בקצב הגידול של האוכלוסייה. ההוצאה לתלמיד ושכר המורים נותרו מתחת לממוצע הלאומי, ווירג'יניה דורגה במקום האחרון ברמה הלאומית באחוז הלומדים בבתי הספר התיכוניים, ובמקום הלפני האחרון באחוז הלומדים בקולג'ים. וירג'יניה גם דורגה במקום ה-40 בתקצוב הטיפול לחולי הנפש.
בטל היה נציג לוועידות הארציות של הדמוקרטים ב-1948, 1952, 1956, 1960 ו-1968. כאשר ספגה משלחת וירג'יניה איום בגירוש בוועידה של 1952 בשל איומה לחתום על שבועת נאמנות למועמד לנשיאות שייבחר (לבירד היו לעיתים קרובות חילוקי דעות עם הנשיא הארי טרומן), נשא בטל נאום בוועידה שמנע את הגירוש, וסייע למנוע פילוג דומה לזה שחוותה המפלגה ארבע שנים קודם לכן. ב-1956 היה בטל למועמד "דיקסיקרט" (אנ') למועמדות לנשיאות, ובסופו של דבר הפסיד בהצבעה למושל אילינוי לשעבר עדלי סטיבנסון.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1954 פרש בטל באופן חלקי לשארלוטסוויל, אם כי הוא המשיך לעסוק בעריכת דין, כולל בייצוג בתי הספר הציבוריים של מחוז אלבמארל, שהתמודדו עם התביעות לביטול ההפרדה הגזעית.
שאיפותיו הפוליטיות של בטל נמשכו, זאת על אף הזרקור הלאומי שהוטל על וירג'יניה והכרזות ההתנגדות של הסנאטור בירד לאחר פסיקות בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1954 וב-1955 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. בטל התכוון להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית ב-1958 במקרה שבירד יחליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת. למושל לשעבר, ואז חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ויליאם טאק, היו שאיפות דומות, ובירד החליט להתמודד שוב כדי למנוע מאבק פוליטי שעלול היה להסתיים בהתכתשות בין בטל לבין טאק בבחירות המקדימות.
ב-1959 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את בטל כחבר בנציבות זכויות האזרח של ארצות הברית (אנ'), בציינו את העבר המתון שלו ביחסים הבין-גזעיים.
חיים אישיים

שני בניו של בטל היו עורכי דין והמשיכו את מעורבותו הפוליטית של אביהם. ויליאם ק. בטל (אנ') היה שגריר ארצות הברית באוסטרליה ונשיא התאחדות הגולף של ארצות הברית, וב-1969 היה מועמד לתפקיד מושל וירג'יניה. ג'ון ס. בטל הבן היה אחד ממייסדי מרכז תומאס ג'פרסון לחופש הביטוי, ושירת במשך שמונה שנים כחבר מועצת המבקרים של אוניברסיטת וירג'יניה.
ג'ון בטל נפטר בשארלוטסוויל ב-9 באפריל 1972, בגיל 81. הוא נטמן בפארק הזיכרון מונטיצ'לו שבעיר.
בית הספר התיכון ג'ון ס. בטל במחוז וושינגטון שבווירג'יניה נבנה ב-1959 וקרוי על שמו. אולם בטל בבית הספר לחרשים ועיוורים של וירג'יניה קרוי גם הוא על שמו של בטל.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1665
הערות שוליים

↑  Ronald Heinemann, Harry Byrd of Virginia (Charlottesville: University Press of Virginia 1996) pp. 281–284.
↑  Ronald Heinemann, Harry Byrd of Virginia (Charlottesville: University Press of Virginia 1996) p. 317.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175998869  ISNI: 0000 0000 3766 571X  LCCN: n88059194  SNAC: w6rf60k1  VIAF: 18765646   WorldCat (עם VIAF): 18765646
אבי פרבולוצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1957 (בן 67) י"ט באלול ה'תשי"ז קרית טבעון‏‎, ישראל 
 ענף מדעי:  אקולוגיה, ביולוגיה,
 מקום לימודים:  תיכון חדש  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס 
 מוסדות:  מכון ויצמן למדע, האוניברסיטה העברית, מכון וולקני
 בת זוג:  רותי פרבולוצקי
 מספר צאצאים:  2
 תרומות עיקריות
 חקר המדבר, חקר שימור ושיקום יערות משריפות.
 
פרופסור אבי (אברהם) פֵּרְבוֹלוֹצְקִי (נולד ב-15 בספטמבר 1957) הוא פרופסור לביולוגיה וחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. מוכר כחוקר במִנהל המחקר החקלאי במכון הוולקני הישראלי.
ביוגרפיה

פרבולוצקי נולד בקריית עמל. בילדותו היה מסתובב בפינת החי של סמינר אורנים, ומאוחר יותר סיפר, שמשם הגיע אהבתו הראשונה לביולוגיה. לאחר שעבר עם משפחתו לתל אביב, למד בתיכון חדש, ובמקביל הצטרף לחוג צפרות.
פרבולוצקי למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב אותו סיים ב-1977. ב-1979 יצא להשלים לימודי תואר שני בארצות הברית, שם הגיע לאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, בה לקח במשך כשנה מספר קורסים באקולוגיה, כשלאחריהם החל בעבודה מעשית לצורך הדוקטורט בפרויקט החוקר גידול עיזים בצפון פרו, שנמשך כשנה וחצי, שבסופם קיבל את התואר דוקטור באקולוגיה.
בסיום לימודיו חזר לישראל, והחל בעבודתו כחוקר בתחום משאבי טבע ואקולוגיה מעשית, במנהל המחקר החקלאי במכון הוולקני הישראלי, שם המשיך במחקריו ובהמשך קיבל תואר פרופסור. כיהן כסמנכ"ל החברה להגנת הטבע (בשנים 1984–1987) ועסק גם בהכשרת מדריכי טבע., וכמדען הראשי של רשות הטבע והגנים (בין השנים 1998–2003).