stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פול סקאלי-פאואר
לאחר פרישה מנאס"א

תוך מספר שנים סקאלי-פאואר עזב את נאס"א וחזר למחקרים בתחום חקר האוקיינוסים. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא חזר לאוסטרליה. בשנת 2004 הוא מונה למנהל Tenix Group, חברה אוסטרלית בתחום טכנולוגיה וביטחון. בשנת 2007 הוא מונה ליושב ראש של SensorConnect Inc חברה שמבוססת בעמק הסיליקון. בנוסף לכך היה חבר דירקטוריון בחברות נוספות.
בתחום המדע סקאלי-פאואר פרסם כ-60 מאמרים מדעים והשתתף ב-13 מסעות לחקר האוקיינוס.
קוסמופוליטן

ערך זה עוסק במגזין נשים בינלאומי. אם התכוונתם לקוקטייל, ראו .
| --- | --- |


השחקנית רייצ'ל בילסון על השער
 סוג:  ירחון
 סוגה:  עיתונות נשים 
 מו"ל:  סוכנות הידיעות הרסט 
 עורך ראשי:  ג'סיקה פלס 
 תאריכי הופעה:  1886–הווה (כ־138 שנים) 
 שפה:  אנגלית 33 שפות נוספות, כולל עברית (עד 2013)
 מערכת:  ישראל: רחוב שפע טל 8 ת"א (עד 2013)
 תפוצה:  ישראל: 48,500 עותקים (2007).
 מדינה:  רב-לאומי; במקור: ארצות הברית ארצות הברית
 ISSN:  0010-9541
 cosmopolitan.com
 
גיליון מרץ 1884 של "קוסמופוליטן"
"קוסמופוליטן" (באנגלית: Cosmopolitan, נהגה "קוזמופוליטן"'; נקרא בעבר The Cosmopolitan) הוא מגזין נשים אמריקאי רב-לאומי. המגזין נוסד בשנת 1886 בארצות הברית כמגזין משפחתי, שונה בהמשך למגזין ספרותי, והפך למגזין נשים בסוף שנות ה-60.
המגזין, המכונה בקיצור גם "קוסמו" (Cosmo), כולל מאמרים על אודות זוגיות וסקס, בריאות, קריירה, שיפור עצמי, סלבריטאים, וכן אופנה ויופי. ההוצאה לאור של המגזין היא "Hearst Magazines" האמריקאית, והוא מופץ ב-61 מהדורות בינלאומיות, ומודפס ב-34 שפות שונות ביותר מ-100 מדינות, ובעבר גם בישראל (בשנים 2005–2013).
היסטוריה > השנים הראשונות

קוסמופוליטן החל במקור כמגזין משפחתי, ופורסם לראשונה בעיר ניו יורק במרץ 1886 על ידי הוצאת "שליכט אנד פילד". פול שליכט כתב לקוראי הגיליון הראשון שלו בתוך הכריכה הקדמית שהפרסום הוא "מגזין משפחה מהשורה הראשונה", והוסיף: "יש מדור המוקדש אך ורק לדאגותיהן של נשים, עם מאמרים על אופנה, על משק בית. קישוט, על בישול, טיפול וניהול ילדים וכו'. בנוסף יש מדור לבני המשפחה הצעירים". תפוצת קוסמופוליטן הגיעה ל-25,000 באותה שנה, אך בנובמבר 1888, הוצאת "שליכט אנד פילד" פשטה את הרגל. הבעלות נרכשה על ידי ג'ון בריסבן ווקר ב-1889. באותה שנה, הוא שיגר את אליזבת' ביזלנד למירוץ מסביב לעולם נגד נלי בליי כדי למשוך תשומת לב למגזין.
בבעלותו של ג'ון בריסבן ווקר המגזין הוסיף איורים צבעוניים, סדרות סיפורים וביקורות ספרים. הוא הפך לירחון מוביל לספרות, בהשתתפות סופרים דוגמת אנני בסנט, אמברוז בירס, וילה קאת'ר, תיאודור דרייזר, רודיארד קיפלינג, ג'ק לונדון, אדית וורטון וה.ג. וולס. תפוצת המגזין טיפסה לכ-100,000 עותקים לגיליון עד 1892.
היסטוריה > בבעלות ויליאם רנדולף הרסט

ב-1905, רכש ויליאם רנדולף הרסט את המגזין תמורת 400,000 דולר (שווה ערך ל-12,064,000 דולר ב-2021) והביא את העיתונאי צ'ארלס אדוארד ראסל, שכתב שורה של כתבות תחקיר פופולריות. תחת בעלותו של הרסט המשיך המגזין להגדיל את תפוצתו עד לכ-1,700,000 עותקים לגיליון בשנות ה-30 של המאה ה-20. תוך שימת דגש על סיפורת בשנות ה-40 של המאה ה-20, הוא קיבל את כותרת המשנה "מגזין ארבעת הספרים" מכיוון שבמדור הראשון היו רומן אחד, שישה או שמונה סיפורים קצרים, שני סדרות, שישה עד שמונה מאמרים ושמונה או תשעה מאפיינים מיוחדים, בעוד ששלושת החלקים האחרים כללו שני רומנים. ותקציר של ספרי עיון עדכניים. במהלך מלחמת העולם השנייה, הגיעו המכירות לשיא של 2,000,000.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 הפחית המגזין את התוכן הספרותי. התפוצה ירדה לקצת יותר ממיליון עותקים לגיליון עד 1955, תקופה שבה מגזינים סבלו מעלייתם של מגזיני ספרות זולה והטלוויזיה. תור הזהב של המגזינים כשוק המוני הגיע לסיומו, ופרסומים רבים בעלי תוכן כללי פינו את מקומם למגזינים בעלי עניין מיוחד המכוונים לקהלים מיוחדים.
היסטוריה > תקופת הלן גרלי בראון

התפוצה של "קוסמופוליטן" המשיכה לרדת במשך עשור נוסף עד שהלן גרלי בראון הפכה לעורכת הראשית ב-1965, ושינתה באופן קיצוני את המגזין. בראון המציאה אותו מחדש כמגזין לנשים מודרניות בעלות קריירה, והפכה את המגזין למגזין יוקרתי, שנוי במחלוקת ומצליח. כעורכת במשך 32 שנים, בילתה בראון את הזמן הזה בשימוש במגזין כאמצעי פרסום כדי למחוק סטיגמה סביב נשים רווקות שלא רק מקיימות יחסי מין, אלא גם נהנות ממנו. היא הייתה ידועה כ"פמיניסטית אדוקה", והותקפה לעיתים קרובות על ידי מבקרים בשל השקפותיה המתקדמות על נשים ומין. היא האמינה שמותר לנשים ליהנות ממין ללא בושה בכל המקרים. היא נפטרה בשנת 2012 בגיל 90. החזון שלה עדיין ניכר בעיצוב הנוכחי של מגזין קוסמופוליטן. המגזין אימץ בסופו של דבר פורמט שער המורכב מדוגמנית צעירה בדרך כלל (אחר כך לרוב שחקנית, זמרת או סלבריטאית בולטת אחרת), בדרך כלל בשמלה נמוכה, ביקיני או תלבושת חושפנית אחרת.
המגזין בידל את עצמו בכך שדן בכנות במיניות מנקודת המבט שנשים יכולות וצריכות ליהנות ממין ללא אשמה. הגיליון הראשון בעריכתה של הלן גרלי בראון, יולי 1965, הציג מאמר על הגלולה למניעת הריון, שיצאה לשוק בדיוק חמש שנים קודם לכן. זה לא היה הפרסום הראשון של בראון שעוסק בנשים משוחררות מינית. ספר העצות שלה משנת 1962, "סקס והנערה הרווקה", היה רב מכר. דואר מעריצים שהתחנן לעצתו של בראון בנושאים רבים הנוגעים להתנהגות נשים, מפגשים מיניים, בריאות ויופי הציפו אותה לאחר שהספר יצא לאור. בראון שלחה את המסר שאישה צריכה שגברים ישלימו את חייה, ולא להשתלט עליהם. ליהנות ממין ללא בושה היה גם מסר שהיא שילבה בשני הפרסומים.
בשנותיו הראשונות של בראון כעורכת, המגזין ספג ביקורת קשה. בשנת 1968 במחאת "מיס אמריקה הפמיניסטית", המפגינות השליכו באופן סמלי מספר מוצרים נשיים ל"פח האשפה של חופש". אלה כללו עותקים של המגזינים "קוסמופוליטן" ו"פלייבוי".
באפריל 1972 פרסם המגזין תמונה בעירום חלקי של השחקן ברט ריינולדס, דבר שעורר מחלוקת גדולה ומשך תשומת לב רבה.
במרץ 1973 הושקה מהדורה ספרדית של "קוסמופוליטן" באמריקה הלטינית. בהמשך הושקו כ-40 מהדורות שונות של המגזין ברחבי העולם.
באפריל 1978 פורסמה מהדורה יחידה של "Cosmopolitan Man", כניסיון ליצור גרסה הפונה לגברים. בשער שלו הופיעו ג'ק ניקולסון ואורור קלמנט. המגזין פורסם פעמיים ב-1989 כמוסף לקוסמפוליטן.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בתחילת שנות ה-2000 ה"קוסמופוליטן" הגיע לתפוצה שיא עולמית של 8.2 מיליון עותקים עם 40 מהדורות מקומיות ברחבי העולם. אולם עם עליית האינטרנט והרשתות החברתיות חלה ירידה מהירה בתפוצתו. בנוסף ירדה הכנסתו מפרסום. המגזין השיק גרסה דיגיטלית עם "חומת תשלום", שהגיעה בתחילת 2012 לכ-100 אלף מנויים. בכדי להתמודד עם הקשיים ביקש לפתח תדמית צעירה ועכשווית ועל שער המגזין כיכבו כוכבות פופ וידועניות רבות, דוגמת הראפרית ניקי מינאז, הזמרות קייטי פרי וליידי גאגא.
בדצמבר 2013 הכריזה העורכת הראשית ג'ואנה קולס, בעקבות הביקורת שהוטחה בו, כי המגזין "עשה למען הפמיניזם את מה שאף איש שמאל אקדמי לא עשה עד היום".
בשנת 2015 השיקה "קוסמופוליטן" בושם תחת שם המותג שלה.
בפברואר 2018 כיכבה לראשונה טרנסג'נדרית על שער גיליון, השחקנית לברן קוקס, הידועה בעיקר בשל הופעתה בתור סופיה ברסו בסדרה המצליחה "כתום זה השחור החדש" של נטפליקס, ובשל פעילותה למען זכויות ונראות הקהילה הטרנסג'נדרית.
ביקורת

במשך שנים, מגזינים המיועדים לילדות ולנשים תויגו כאמצעים שנועדו לשווק נשיות, לכן גררו לא מעט ביקורות.
כך נטען למשל כי קוסמופוליטן, על שלל גרסאותיו המקומיות, יוצר עולם פנטזיה המתמקד במין ומקשר אותו לדימוי של כוח. הקוראות מתאימות עצמן לעולם שיוצר המגזין באמצעות בתי הקפה אותם הן פוקדות, הבגדים שהן לובשות, והדרך בה הן רוקדות. בפנטזיות אלה, נשים מסתמכות על יכולות פיתוי ותמרון חברתי במקום על אינטליגנציה, על מנת להתנהל בעולם.
בנוסף, עלו טענות כי הסיפורים הבדיוניים שמתפרסמים במגזין מנציחים סטריאוטיפים מגדריים מסורתיים. בסיפורים אלה מתוארות נשים אמריקניות לבנות, צעירות, רווקות ואטרקטיביות. הן גרות בעיר, משכילות ובעלות קריירה. רובן לא מסוגלות לפתור בעיות בכוחות עצמן, ותחומי העיסוק שלהן הוקצו באופן שתואם לתפקידי המגדר הסטריאוטיפיים בהצגתן כמזכירות, כאחיות או כפקידות קבלה.
קיימות גם טענות על כך שהמגזין משרת נורמות מגדריות סוציוביולוגיות, תוך הדגשתה של אטרקטיביות נשית בהקשר של פוריות. יתרה מזו, נטען כי התוכן במגזין מציג התנהגות שלילית מוקצנת של גברים כנטייה סוציוביולוגית, ומציע לנשים לסלוח להם, ולגלות סבלנות בנוגע להתנהגותם. תוכן זה מבטיח שהקהל תופס נורמות והבדלים מגדריים כטבעיים ובלתי נמנעים.
בישראל

הגרסה הישראלית של קוסמופוליטן הוקמה בספטמבר 2003, על ידי חברת "SBC מגזינים". העורכת הראשונה של הגרסה הישראלית הייתה לאה קנטור-מטרסו. 70% מהתוכן היה תורגם של המגזין האמריקאי ו-30% היו תוכן מקורי ישראלי. לאחר פחות משנתיים מכר המגזין בישראל כ-45,000 עותקים לגיליון (רובם למנויים) וקבוצת "מעריב החזקות" הציעה לרכוש את הזיכיון של המגזין בישראל תמורת 1.6 מיליון דולר, אולם העסקה לא יצאה לפועל. במשך תקופה מסוימת הופיעה גם גרסה מקוונת שלו. על פי סקר TGI, רוב הקוראות היו נשים צעירות (17–35), חילוניות וממעמד בינוני-גבוה. על פי הסקר, מספר הקוראים נכון לשנת 2005 עמד על 66,000.
במרץ 2006, הושק בישראל מגזין נוסף תחת המותג "קוסמופוליטן", "קוסמופוליטן ברייד" - מגזין לכלות.
לאחר שחברת "SBC מגזינים" פשטה את הרגל, הושק המגזין מחדש באוגוסט 2009 על ידי חברת "הירסט מגזינס אינטרנשיונל" יחד עם קבוצת מרקעי תקשורת שבבעלות אלי עזור. בתחילת שנת 2013 הסתיים הזיכיון לשיווק המגזין בארץ, והופסקה הוצאת המגזין.
ספרים בהוצאת המגזין

Cosmo's Guide to Red Hot Sex (2008) (ISBN 158816649X)
Cosmo's Aqua Kama Sutra: 25 Sex Positions for the Tub, Shower, Pool, and More (2006) (ISBN 158816571X)
Cosmo Confessions: Hundreds of Absolutely Shameful, Scandalous, and Sexy Real-Life Tales! (2006) (ISBN 1588164675)
Cosmo's Naughty Notes: 100 Sexy Stickies to Tease, Tantalize, and Turn On Your Man (2006) (ISBN 158816599X)
Cosmo's Steamy Sex Games: All Sorts of Naughty Ways to Have Fun with Your Lover (2006) (ISBN 1588166406)
The Cosmo Kama Sutra: 77 Mind-Blowing Sex Positions (2004) (ISBN 1588164233)
הערות שוליים

1 2  קבוצת המגזינים SBC הגיעה ל-150 אלף מנויים, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2007
↑  קוסמופוליטן - אתר המהדורה האמריקאית
↑  שגיא גרין, היום יוצאת לאור המהדורה המקומית של "קוסמופוליטן" - המנסה להתאים את מגזין הנשים הנפוץ בעולם לאשה הישראלית, באתר TheMarker‏, 26 באוגוסט 2003
↑  כתבתה של מאיה בואנוס, תחקיר: אבקילש קולץ' ויעל לניר, עריכה: נועה בורשטיין חדד, על מדף עיתוני הנשים - סדרת כתבות מיוחדת, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏ינואר 25, 2021
1 2  איתמר זהר, מתה הלן גרלי בראון, העורכת הוותיקה של "קוסמופוליטן", באתר הארץ, 14 באוגוסט 2012
↑   אורי קליין, ברט ריינולדס, הכוכב שמרד בהוליווד ולא אהב את הסרטים שלו עצמו, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2018
↑  דייוויד קאר, רגשות ללא גבולות, באתר הארץ, 7 ביוני 2002
↑   אופיר חובב, בלי כרומו ועם תחרות מהרשתות החברתיות: לאן הולכת עיתונות הנשים?, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2021
↑  אדוורטייזינג אייג', ‏מגזין "קוסמופוליטן" הגיע ל-100 אלף מנויים דיגיטליים, באתר גלובס, 8 במרץ 2012
↑  לורה מ' הולסון, הניו יורק טיימס, הראפרית ניקי מינאז' כובשת גם את עולם האופנה, באתר הארץ, 16 בינואר 2012
↑  אליחי וידל, כך הפכה קייטי פרי למלכת הפופ, באתר הארץ, 15 ביולי 2014
↑  עכבר העיר, ליידי גאגא שוברת שיאי מכירות של מגזינים בכיכובה, באתר הארץ, 4 בינואר 2011
↑  Allie Jones, Is Cosmopolitan 'Deeply Feminist'?, ‏2 בדצמבר 2013
↑  אדוורטייזינג אייג', ‏לא רק מגזין: "קוסמופוליטן" משיק בושם תחת שם המותג, באתר גלובס, 9 בספטמבר 2015
↑   שירה פור, היסטוריה: טרנסג'נדרית תככב על שער "קוסמופוליטן", באתר הארץ, 22 בינואר 2018
↑  Angela McRobbie, Back to Reality?: Social Experience and Cultural Studies, Manchester University Press, 1997. (באנגלית)
↑  David Machin, Joanna Thornborrow, Branding and Discourse: The Case of Cosmopolitan, Discourse & Society 14, עמ' 453-471
↑  Kate Peirce, Women's Magazine Fiction: A Content Analysis of the Roles, Attributes, and Occupations of Main Characters, Sex Roles 37, 1997-10-01, עמ' 581–593 doi: 10.1023/A:1025663103892
↑  Amy Adele Hasinoff, It's Sociobiology, Hon!: Genetic gender determinism in Cosmopolitan magazine, Feminist Media Studies 9, 2009-9, עמ' 267–283 doi: 10.1080/14680770903068233
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏המגזין קוסמופוליטן מגיע לארץ: ייצא לאור במהדורה עברית, באתר גלובס, 18 ביוני 2003
ענת באלינט, חברת אס-בי-סי תוציא גרסה ישראלית למגזין הנשים האמריקאי "קוסמופוליטן", באתר TheMarker‏, 17 ביולי 2003
↑  שגיא גרין, איך תשגעי אותו כדי שהוא ירוץ אחרייך, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2003
↑  שלומי גולובינסקי ורוני קורן, מעריב במו"מ על רכישת הזיכיון של מגזין קוסמופוליטן בישראל ב-1.6 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 5 ביולי 2005
רוני קורן-דינר, אחות קטנה, באתר TheMarker‏, 6 ביולי 2005
↑  שירות גלובס, ‏SBC משיקה את "קוסמופוליטן ברייד" - מגזין חדש לכלות, באתר גלובס, 6 במרץ 2006
↑  הילה רז ואופיר בר-זהר, בית המשפט הוציא צו הקפאת הליכים ל-SBC - בגלל חובות של 53 מיליון שקל, באתר הארץ, 19 בפברואר 2009
↑  אופיר בר-זהר, אלי עזור במגעים מתקדמים להפצת "קוסמופוליטן" בישראל, באתר הארץ, 7 במאי 2009
יעל גאוני, ‏לא רק אינטרנט: אלי עזור יוציא לאור את "קוסמופוליטן ישראל", באתר גלובס, 3 באוגוסט 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4226664-6
מתקפת הטרור בסיני (2004)

| --- | --- |

מלון הילטון לאחר המתקפה
 תאריך:  7 באוקטובר 2004 
 מקום:  מצרים דרום-מזרח סיני, מצרים
 קואורדינטות:  29°07′24.43″N 34°41′5.12″E﻿ / ﻿29.1234528°N 34.6847556°E﻿ / 29.1234528; 34.6847556 29°29′24.20″N 34°53′58.50″E﻿ / ﻿29.4900556°N 34.8995833°E﻿ / 29.4900556; 34.8995833
 סוג:  פיצוץ התאבדות, מכונית תופת 
 הרוגים:  34
 פצועים:  171
 מבצע:  אל-קאעידה גדודי עבדאללה עזאם
   חוף ראס א-שטןמלון הילטון טאבה
 
צוות חילוץ של צה"ל
מתקפת הטרור בסיני, אשר התרחשה בתאריך 7 באוקטובר 2004, מוצאי שמחת תורה, הייתה מתקפת טרור על אדמת מצרים, בשטח חצי האי סיני, אשר במסגרתה בוצעו שלוש התקפות של מכוניות תופת כנגד שניים ממוקדי התיירות הישראליים המרכזיים בחצי האי. המתקפה בוצעה בו זמנית בשני האזורים: מלון הילטון טאבה, בסמוך לעיירה טאבה השוכנת בסמוך לגבול ישראל-מצרים, וחוף ראס א-שטן, הממוקם בסמוך לעיירה נואיבה במזרח סיני, כ-50 קילומטר מדרום לקו הגבול.
במהלך המתקפה נרצחו 34 איש ונפצעו 171, חלקם ישראלים.
מהלך ההתקפות > הפיגוע במלון הילטון טאבה

ההתקפה הראשונה החלה בסביבות השעה 21:50, כאשר מכונית תופת חדרה לתוך מלון הילטון טאבה, והתפוצצה ליד הלובי של המלון. המלון עצמו נודע כיעד תיירותי מועדף עבור מטיילים ישראלים בחצי האי. בשעת המתקפה הלובי היה גדוש במטיילים, חלק ניכר מהם מישראל. בעקבות הפיצוץ 10 מקומותיו של המלון קרסו.
מהלך ההתקפות > שני הפיגועים בחוף ראס א-שטן

בו זמנית, כ-50 ק"מ מדרום, בחוף "מון איילנד" אשר מהווה חלק מאתר הקמפינג בחוף ראס א-שטן, ליד נואיבה, התפוצצה מכונית תופת נוספת אשר חנתה מול מסעדה באתר הנופש. הפיצוץ הוביל למותם של שלושה ישראלים, וכן של מספר[דרושה הבהרה] בדואים תושבי האזור. המחבלים ניצלו את העובדה שמרבית הנופשים בחוף, בעיקר ישראלים, מתאספים מידי ערב בחושה המרכזית, ליד המסעדה. לכן הם מיקמו את המכונית על מדרון בסמוך למסעדה, כדי לגרום לכמה שיותר הרוגים. עם זאת, מאחר שהמכונית הוצבה על מדרון מעל לגובה פני הים, בשעה שמרבית השוכנים בחוף שהו בחוף עצמו, בחושות פזורות, נמנע אסון גדול יותר, כאשר מרבית רסיסי הפצצה עברו מעל ראשיהם של הישראלים הרבים שישבו על המחצלות. עיקר הנפגעים היו אלו שעמדו ואלו שנחו בחושות הסמוכות.
מכונית תופת שלישית התפוצצה באזור אף היא, מספר רגעים לאחר מכן, בכניסה למתחם המגורים הבדואי הסמוך, ובסמוך לחוף "מובארכ", אך הפיצוץ לא הוביל לנפגעים, ככל הנראה מאחר שהשומר מנע מהמחבל להכניס את מכונית התופת לתוך מתחם המחנה.
קורבנות המתקפה

| אזרחים | הרוגים |
| --- | --- |
מצרים מצרים: 18
ישראל ישראלים: 12
איטליה איטלקים: 2
רוסיה רוסים: 1
ארצות הברית אמריקאים: 1
סה"כ: 34
חקירת האירועים

לפי מידע מודיעיני אשר התקבל מהשלטון המצרי, המחבלים היו צעירים ממוצא פלסטיני, אשר במקור ביקשו להסתנן לתחום מדינת ישראל על מנת לבצע פיגועים, אך זאת לא עלה בידם. איאד סאלח, מי שהיה ה"מוח" מאחורי המתקפות, גייס תושבים מצרים ובדואים על מנת להשיג את חומרי הנפץ ששימשו להכנת מכוניות התופת. ההכנות לקראת הפעולה החלו בחודש מרץ 2004, כאשר המחבלים השתמשו בשעוני עצר, חלקים של מכונות כביסה, טלפונים ניידים ובלוני גז לשם יצירת שלוש מכוניות התופת. כמו כן הם נעזרו בחומרי נפץ TNT ישנים, אשר אותרו על ידי בדואים בסיני כשריד מהמלחמות בין מצרים לישראל ונמכרו להם, על מנת להשלים את הרכבת המכוניות.
לפי המידע המודיעיני המצרי שהועבר לישראל, איאד סאלח עצמו, וכן אחד מעוזריו, סולימאן אחמד סאלח פלאפיל, נהרגו בעצמם במסגרת הפיצוץ במלון הילטון טאבה, זאת ככל הנראה משום ששעון העצר של מכונית התופת שלהם התאפס מהר מדי. כמו כן שלושה אזרחים מצרים, יונס מוחמד מחמוד, אוסאמה אל-נאקהלאוי, ומוחמד גאעז צבאח, נידונו למוות בחודש נובמבר 2006 על ידי בית משפט מצרי, וזאת בשל תפקידם במהלך המתקפה. כמו כן, שלטונות מצרים עצרו עוד כ-2,400 איש בעקבות המתקפה, בחשד למעורבות בהכנתה.
בעקבות המתקפה

עוד בחודש ספטמבר 2004, חודש טרם המתקפה, ממשלת ישראל הוציאה אזהרת מסע לסיני, והבהירה כי ארגוני טרור פועלים במרץ לשם הוצאה לפועל של פיגועים ברחבי חצי האי. עם זאת, תיירים ישראלים רבים לא שעו לאזהרות ונסעו לחצי האי. בעקבות המתקפה, ישראלים רבים עזבו את סיני באופן מיידי, אליהם הצטרפו אף מספר תיירים זרים. הדבר סימן את תחילתו של התהליך אשר הוביל לירידה הדרגתית במספרם של הנופשים הישראלים לסיני, תהליך אשר נמשך שנים ארוכות לאחר מכן.
לאחר המתקפה, הפנו רבים מהעדים לפיגוע תלונות אודות אופן ההתנהלות של הרשויות המצריות כלפי הפצועים בפיגוע, אשר תואר כחסר יוזמה ואף כגס. בין היתר, נטען כי גורמי הביטחון המצרים לא פעלו במהירות הנדרשת על מנת לסייע לנפגעים, ואף מנעו מחברים ומקרובי המשפחה של הפצועים בפיגוע להגיע לאזור על מנת לסייע. בסופו של דבר, במהלך שעות הבוקר הגיעו לחוף אוטובוסים מישראל ואספו את הנופשים חזרה לישראל.
בעקבות המתקפה, מספר נפגעים ישראלים אשר שהו במלון הילטון טאבה באותה עת, הגישו תביעת נזיקין כנגד רשת הילטון העולמית, אשר מלון הילטון טאבה נמצא בבעלותה. לאחר שנים של דיונים תביעתם נדחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנת 2012. לאחר מכן הגישו נציגי המשפחות ערעור לבית המשפט העליון אשר דחה ב-2015 את התביעה בטענה כי אין באחריות המלון להחזיק צבא פרטי וכי אחריות האבטחה היא על המדינה המארחת.
חרף הניסיון המצרי להבטיח כי פעולות אלו, אשר פגעו הן במעמדה הבינלאומי של מצרים, והן בהכנסותיה מתיירות ברחבי חצי האי סיני, לא ישנו בעתיד, הרי שבמהלך השנים הבאות אירעו מספר אירועי טרור דומים ברחבי חצי האי סיני, ביניהם מתקפת הטרור בשארם א-שייח' בחודש יולי 2005, ומתקפת הטרור בדהב בשנת 2006. אירועים אלו חיזקו את התחושה הרווחת בקרב ישראלים רבים, לפיה חצי האי סיני אינו עוד מקום רוגע ומפלט מטרדות היום יום, אלא אזור המהווה סכנה ברורה ומיידית לישראלים השוכנים בו, תחושה שתרמה לצניחה המשמעותית במספר התיירים הישראלים אשר נסעו לסיני בשנים הבאות.
הנצחה

ביישוב רקפת בגליל התחתון במועצה אזורית משגב הונצח ליאור ניב בן ה-3 שנרצח בפיגוע בקריאת שמו של פעוטון ביישוב בשם "פעוטון ליאור" על שמו. שלט הנצחה מוצב בכניסה לפעוטון מחוץ לשער במרכז גני הילדים של היישוב וליד המרכז הקהילתי.
במסוף מנחם בגין (טאבה) הוקמה אנדרטה להרוגים מהמלון.
ראו גם

הפיגועים בשארם א-שייח' (2005)
הפיגוע בראס בורקה
לקריאה נוספת

מתיו טיג, סיני - חלום ושברו - מרירות המולידה טרור רוחשת בקרב שבטי הבדואים בחצי האי סיני, נשיונל ג'יאוגרפיק, גיליון 130, מארס 2009
אייל סיסו פרק 11 "מתקפת טרור בסיני" מתוך הספר בעריכת ד"ר עפר מזר, "מאחורי הקלעים: סיפורה האחר של הדיפלומטיה הישראלית", פרדס הוצאה לאור, חיפה, מסת"ב 978-1-61838-199-6, 2016,
הערות שוליים

↑  http://news.bbc.co.uk/2/hi/middle_east/3728436.stm
↑  http://news.bbc.co.uk/2/hi/middle_east/3732098.stm
↑  http://www.ynetnews.com/articles/0,7340,L-3066976,00.html
↑  http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A60833-2004Oct25.html
↑  http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/content/article/2006/11/30/AR2006113000792.html
↑  http://news.bbc.co.uk/2/hi/middle_east/4287445.stm
↑  http://news.bbc.co.uk/2/hi/middle_east/3727812.stm
↑  עמוס הראל, מכונית הפינוי הישראלית פרצה את המחסום המצרי, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2004
↑  ארצי חלפון, משפחת פצוע לקונסול מצרים: תתביישו!, באתר ynet, 11 באוקטובר 2004
↑  עו"ד תמר סיון, נפגעי הפיגוע בהילטון טאבה תבעו ונדחו/פרשנות. באתר "משפטי ZAP". ‏28.10.2012
↑  העליון: אין להטיל על רשת הילטון העולמית אחריות לנזקי הפיגוע בטאבה מ-2004
↑  יובל יועז, ‏משפחות נפגעי הפיגוע בהילטון טאבה מערערות לעליון, באתר גלובס, 22 באוקטובר 2012
↑  רונית זילברשטיין, 18 שנה לאחר מתקפת הטרור בסיני ובטאבה: אנדרטה נחנכה לזכר ההרוגים, באתר ישראל היום, 26 במאי 2022
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
שלט הנצחה לליאור ניב בכניסה לפעוטון ליאור שנקרא על שמו
כביש 425

| --- | --- |

 מידע כללי
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  6.5 ק"מ 
 מיקום
 ערים ראשיות:  הרי יהודה 
 נקודת התחלה:  מחלף נווה אילן
 נקודת סיום:  מחסום בידו (בעבר: כביש 436)
 קואורדינטות:  31°48′14″N 35°05′58″E﻿ / ﻿31.803916666667°N 35.099444444444°E﻿ / 31.803916666667; 35.099444444444
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) כביש 425(למפת הרי ירושלים רגילה) כביש 425(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 425(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 425  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קטע הכביש שנחסם על ידי גדר ההפרדה בין ההתנחלות הר אדר לכפר בידו
הרכס שעליו עובר הכביש בשנת 1942, בתחתית התמונה קיבוץ קריית ענבים
כביש 425 הוא כביש רוחב בהרי יהודה, המתחיל בדרום בכביש 1 במחלף נווה אילן, ומסתיים בצפון במחסום בידו ליד היישוב הר אדר (בעבר הסתיים הכביש בכביש 436 סמוך לנבי סמואל, על יד היישוב הר שמואל). הצמתים המרכזיים בכביש הם: צומת "פונדק אלביס" הכניסה לנווה אילן, צומת "משטרת אבו גוש" וצומת בידו.
היסטוריה

עד שנת 1971 היה הקטע שבין מחלף נווה אילן לצומת עם כביש 3975 שבתוך אבו גוש חלק מכביש ירושלים-תל אביב (עד בניית מעקף מדרום לקטע שעבר בתוך אבו גוש שנפתח בשנה זו). המשך הכביש הוא במקור כביש הגישה לקיבוץ מעלה החמישה שנוסד בשנת 1938, ודרך עפר שהובילה לגבעת הרדאר ומשם היה חלק מדרך היסטורית שהובילה דרך הכפר בידו עד לרמאללה.
לאחר הקמת היישוב הר אדר בשנת 1986, שודרג הכביש והפך לכביש הגישה ליישוב. תושבי הר אדר נהגו לנסוע דרך הכפר בידו לכביש 436 ומשם להיכנס לצפון ירושלים דרך שכונת רמות. בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. קטע הדרך בין הר אדר לבידו נחסם ובמקום הוצב שער, בסמוך לחיבור עם כביש 436 הוקם "מחסום ראס בידו" וכביש "מרקם החיים" עם מעבר תת-קרקעי תחת כביש 436 כך שנותק החיבור בין כביש זה לכביש 425.
תוכניות עתידיות

בשנת 2002, עתרו תושבי הר אדר לבג"ץ בדרישה שיוקם כביש גישה חדש ליישוב, מכיוון שכביש 425 מפותל ומשובש. בשנת 2003, נמחקה העתירה, לאחר שכל הגורמים הנוגעים בדבר הגיעו לפשרה, שלפיה משרד התחבורה, מע"צ (כיום החברה הלאומית לדרכים) והוועדה המקומית מטה יהודה יפעלו לקידום תכנון כביש הגישה. אך נכון לשנת 2018 הדבר לא בוצע.
מחלפים וצמתים עיקריים לאורך הכביש

| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 425 מדרום-מערב לצפון-מזרח
| 0 | מחלף נווה אילן |  | קריית יערים |  כביש 1 |
| 0.5 | צומת ללא שם |  | נווה אילן | כביש 4115 (כניסה לנווה אילן) |
| 1 | מסעף קריית יערים |  | קריית יערים | כניסה לקריית יערים |
| 1.5 | צומת ללא שם |  | אבו גוש | רחוב נוטרדאם, רחוב המצפה |
| 1.7 | צומת ללא שם |  | אבו גוש | רחוב עבד אל רחמן |
| 2.2 | צומת ללא שם |  | אבו גוש | כביש 3975, כביש השלום |
| 2.4 | צומת ללא שם |  | כפר הנוער קריית יערים | גישה לכפר הנוער קריית יערים |
| 2.5 | מסעף נטף |  | מעלה החמישה | כניסה לנטף |
| 3 | צומת ללא שם |  | מעלה החמישה | כניסה למעלה החמישה |
| 3.5 | צומת ללא שם |  | מעלה החמישה | כביש 3976 |
| 4.5 | צומת ללא שם |  | מעלה החמישה | כניסה למעלה החמישה |
| 5 | הקו הירוק |  |  הר אדר | מעבר ליהודה ושומרון |
| 5.5 | צומת ללא שם |  | הר אדר | רחוב נוף הרים, רחוב האלה |
כביש 425 ממשיך בתוך הר אדר בשם שדרות הראל
| 5.8 | צומת ללא שם |  | הר אדר | רחוב נוף הרים, רחוב האלה |
| 6 | צומת ללא שם |  | הר אדר | רחוב מבוא הפסגה |
| 6.5 | צומת ללא שם |  | הר אדר | רחוב האלון |
| 6.5 | מחסום בידו |  | הר אדר |  מעבר לשטח B |
המשך הכביש מוביל לבידו שבשטח B
הערות שוליים

↑  נחנך הכביש העוקף את אבו-גוש, דבר, 13 באוקטובר 1971
↑   אורי בלאו, כיבוש בוטיק בהר אדר, באתר הארץ, 7 במרץ 2013
↑  דוחות מהשטח מחסום ראס בידו – 21.4.2010
↑  דב גיל-הר, 984492 פינת הבירוקרטיה: מחיר הדמים של מע"צ, באתר nana10‏, 15 ביוני 2013
| כבישי השומרון |
| --- | --- | --- |
| כבישי אורך | כביש 60 • כביש 446 • כביש 466 • כביש 578 (כביש אלון) • כביש 596 • כביש 5444 • כביש 5066 • כביש 5504 • כביש 5788 (מעלה שי) |  |
| כבישי רוחב | כביש 5 • כביש 55 • כביש 57 • כביש 465 • כביש 505 • כביש 555 • כביש 557 • כביש 585 • כביש 611 • כביש 4775 • כביש 5050 • כביש 5533 • כביש 5615 • כביש 6115 • כביש 6513 • כביש 6235 |  |