stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מורג
היישוב

ההתנחלות הייתה מבודדת יחסית. היא נפגעה פגיעות חוזרות ונשנות מפצצות מרגמה שנורו במהלך האינתיפאדה השנייה על ידי פלסטינים. בחודש אוקטובר 2004 חדרו שני מחבלים למוצב הצבאי ביישוב והרגו שלושה חיילים מחטיבת גבעתי. כמה שעות לאחר הפיגוע ירה מחבל שהסתתר בסמוך למוצב צרור יריות לעבר קבוצת עיתונאים שהגיעו לסקר את הפיגוע. כתוצאה מהירי נפצע ברגלו כתב ידיעות אחרונות באותה עת איציק סבן.
במורג גרו כ-30 משפחות, רובן עסקו בחקלאות והשאר במקצועות חופשיים. ביישוב היה בית כנסת מרכזי, סניף של בני עקיבא וצהרון.
לאחר ההתנתקות

היישוב פונה בשנת 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. לאחר הפינוי עברו 12 משפחות להתיישב בטנא-עומרים שבדרום הר חברון. השאר התפזרו בין אתרי הקרווילות של יד בנימין וניצן.
ב-9 בספטמבר 2008 קראה עיריית אשקלון לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם מורג.
קיימת תוכנית לבנות בשטח שייח' ח'ליפה סיטי.
הערות שוליים

↑  חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמוד 58.
↑  החלה הכשרת הקרקע לנחל מורג ברצועה, דבר, 26 ביולי 1972
↑  היאחזות נח״ל נוספת תעלה תוך חודשיים במרכז רצועת־עזה, על המשמר, 10 במרץ 1972
↑  היום טקס עליה על הקרקע של נח"ל מורג, דבר, 9 בנובמבר 1972
דני צדקוני, טקס עלייה על הקרקע של נחל מורג, דבר, 10 בנובמבר 1972
↑  נח"ל מורג מתאזרח, דבר, 19 ביוני 1973
א. סדומי, המשפחות הראשונות במושב מניין, דבר, 8 ביוני 1973
↑  דני צדקני, התיישבות מצומצמת בפתחת רפיח, דבר, 5 ביולי 1976
↑  האחזות מורג הפכה למושב, דבר, 26 בספטמבר 1978
↑  עזרא ינוב, הוקמה המועצה אזורית קטיף בחבל עזה, מעריב, 10 במאי 1979
↑  בוקי נאה, יבול ראשון ביבול אחרי שבע השנים הרזות, מעריב, 23 באוקטובר 1981
↑  סוכם להיכן יעברו ישובי חבל ימית, מעריב, 22 ביולי 1979
↑  שורשים בחולות, עמוד 119.
↑  שורשים בחולות, עמוד 167.
↑  סלמאן אל שאפי, היישוב מורג ברצועה בונה על קרקע של ערבים, חדשות, 13 באוגוסט 1992
↑  עיתון "ארץ ישראל שלנו" תאריך כ"ה תשרי תשס"ח עמוד 8
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467973905171
גבעת הקפיטולין

ערך זה עוסק בגבעה ברומא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  44.7 מ' 
 מדינה:  איטליה 
 מיקום:  רומא, איטליהאיטליה
 קואורדינטות:  41°53′36″N 12°28′59″E﻿ / ﻿41.893333333333°N 12.483055555556°E﻿ / 41.893333333333; 12.483055555556
  (למפת רומא מוגדלת) גבעת הקפיטולין(למפת רומא רגילה) גבעת הקפיטולין 
 
גבעת הקפיטולין או הגבעה הקפיטולינית (בלטינית: Mons Capitolinus. איטלקית: Campidoglio קמפידוליו) היא גבעה הנמצאת בין הפורום לבין שדה מרס בעיר רומא.
הגבעה היא הגבוהה מבין שבע הגבעות של רומא, וברומא העתיקה היה ממוקם בראשה המקדש של השלשה הקפיטולינית (אנ'): האלים יופיטר, יונו אשתו ומינרווה בתו של יופיטר.
היסטוריה

המקדש הוקם על ידי המלך החמישי של רומא לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס ונחשב לאחד המקדשים הגדולים והחשובים בעיר. בעת ביזת העיר על ידי הגאלים בשנת 387 לפנה"ס ניצל המקדש.
אסילום

בתרבות רומא העתיקה נקבע אזור על גבעת הקפיטולין בשם אסילום (תרגום מילולי - עיר מקלט). למקום זה היה יכול להימלט כל אזרח שהיה צריך למצוא מחסה מפני נקמה או מיצוי דין, בלי חשש שייעצר.
רוצחיו של יוליוס קיסר התחבאו במקדש יופיטר לאחר רצח קיסר. הסבינים הוכנסו אל המצודה בראש הגבעה על ידי הבתולה הווסטלית טרפיה (שהוצאה להורג מאוחר יותר בזריקה מראש הסלע הטארפיאני בשל בגידה זו).
לאוטומיה

במדרון הגבעה הוקמה מחצבת אבן (Lautomiae), ומאחר שהחציבה יצרה בורות, כוכים ופירים, השתמשו במקום גם כבית כלא.
הרנסאנס

בין השנים 1536–1546 בנה מיכלאנג'לו בראש הגבעה את הקמפידוליו (Campidoglio): שלושה ארמונות המקיפים חצר טרפזואידית, אליהם מוביל גרם מדרגות הידוע בשם הקורדונאטה. בעוד שבעבר פנו מבני הגבעה לעבר הפורום, הפנה מיכלאנג'לו את הארמונות לכיוון הנגדי - כיוון העיר של ימי הביניים והוותיקן. שניים משלושת הארמונות מהווים כיום את המוזיאון הקפיטוליני.
בסמוך לכיכר נמצאת כנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי.
השפעה

על שם הגבעה אשר היוותה את המרכז השלטוני של האימפריה הרומית נקראת גבעת הקפיטול שעליה נמצא הקפיטול בוושינגטון בירת ארצות הברית.
קורדונאטה

הקורדונאטה הוא גרם המדרגות המונומנטלי המוביל לכיכר הקמפידוליו בראש הגבעה. הוא תוכנן על ידי מיכלאנג'לו וידוע במדרגותיו הרחבות המאפשרות לסוסים לעלות במדרגות, וזאת על מנת לאפשר לאצילי רומא לעלות במדרגות בעודם רכובים על סוסיהם.
ראו גם

המוזיאון הקפיטוליני
פאלאצו סנטוריו
פאלאצו דיי קונסרבטורי
פאלאצו נואובו
בזיליקת סנטה מריה אין ארצ'לי
טאבולאריום
הקמפידוליו בראש גבעת הקפיטולין וחזית הפאלאצו סנאטוריו
הקורדונאטה (בצד ימין)
מטס חיל האוויר מעל אושוויץ

מטס חיל האוויר מעל מחנה ההשמדה אושוויץ
צוות חיל האוויר במטס מעל אושוויץ
ב-4 בספטמבר 2003 ביצעו שלושה מטוסי F-15 איגל של חיל האוויר הישראלי מטס מעל מחנה ההשמדה אושוויץ ("טיסה 301"). מוביל הטיסה היה אמיר אשל, לימים מפקד חיל האוויר הישראלי.
תכנון הטיסה וביצועה

ב-2003 הזמין חיל האוויר הפולני את חיל האוויר הישראלי להשתתף ביריד אווירי בראדום לציון 85 שנים להקמת חיל האוויר הפולני. אמיר אשל, שהיה אז בדרגת תת-אלוף, היה היסטוריון חובב, שחקר את השאלה מדוע לא הפציצו בעלות הברית את אושוויץ. הוא הפציר במפקדו, דן חלוץ, להיענות להזמנה תוך הצבת תנאי לפיו יותר למטוסי החיל לבצע מטס מראדום לאושוויץ. טייסי המבנה היו אשל, אבי מאור ואבי לבקוביץ, ובין הנווטים היה שמשון רוזן. לוחמי צוות האוויר שנבחרו היו בעלי קשר משפחתי לשואה. במהלך היריד האווירי הוצגו המטוסים בתצוגה קרקעית וכן במפגן אווירי.
המטס מעל אושוויץ תואם עם הטיסה חזרה לישראל, כך שמסלול הטיסה עבר מעל המחנה ללא צורך בשינוי או הארכה חריגים של תוואי הטיסה. שלושה מטוסי F-15 המריאו משדה התעופה של ראדום במזג אוויר גרוע ולאחר טיסה של כ-200 ק"מ מעל שכבת עננים סמיכה, ירדו לגובה נמוך (1,200 רגל), וטסו במבנה מעל שער המחנה, מסילת הרכבת והרמפה ומעל מסדר חיילי צה"ל. במהלך המעבר מעל המחנה, הקריא אשל פסקה קצרה שכתב יחד עם איתן הבר והיא הושמעה דרך מערכת הקשר בטקס שבמחנה:
אנו, טייסי חיל-האוויר הישראלי בשמי מחנה הזוועות, קמנו מאפר מיליוני הקורבנות, נושאים את זעקתם האילמת, מצדיעים לגבורתם ומבטיחים להיות מגן לעם היהודי ולארצו - ישראל.
לאחר מכן עלה מטוסו של אבי לבקוביץ וצילם את שני המטוסים האחרים באלכסון מעל בירקנאו. בתום מטס שארך כדקה חגו המטוסים, שבו לישראל ונחתו בתל נוף. במטוסו נטל עמו אמיר אשל פריטים סמליים: טלית שהייתה שייכת לניצול השואה, וצילומים בשחור-לבן של בני משפחתו שנספו בשואה.
מתכנני המשימה היו עידו נחושתן ועדי ברשדסקי, שקיימו במקביל למטס, טקס "עדים במדים" בהשתתפות 200 חיילים וקצינים מחיל האוויר על הקרקע. דפי עד של מי שנרצחו במחנה בדיוק שישים שנה קודם לכן הועברו מהיכל השמות אל המטוסים, והוקראו בזמן הטקס. למרות שבמקור הפולנים דרשו כי המטוסים יטוסו ללא חימוש, בפועל חלק מהמטוסים היו חמושים - ככל הנראה בחימוש תרגול: בז 733 נשא טיל אוויר-אוויר מסוג פיתון-4 ובז 706 נשא טיל אוויר-קרקע מסוג פופאי[דרוש מקור].
תמונת המטס

תמונת המטס נתלתה בלשכת מפקד החיל אליעזר שקדי. בשנת 2008 סיים שקדי את תפקידו ושלח את התמונה לכל מפקד טייסת ומפקד בסיס בחיל, לבכירים רבים, בהם פורום המטה הכללי, ראש השב"כ, ראש המוסד, שר הביטחון וראש הממשלה, כאשר לכל תצלום נוספו המילים: "חיל האוויר מעל אושוויץ - בשם מדינת ישראל והעם היהודי. לזכור, ולא לשכוח, לסמוך רק על עצמנו.". אף שהמטס עצמו התקיים בהקשר האינתיפאדה השנייה וגל האנטישמיות בעולם באותה תקופה, הרי שמשלוח התמונה והטקסט שנלווה אליה, "לסמוך רק על עצמנו", היה כבר בהקשר הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית. לטענת העיתונאי ארי שביט, המטס והתמונה התלויה בלשכות הבכירים מהווה מרכיב בעל משמעות במערכת קבלת ההחלטות בנוגע לטיפול בסכנות קיומיות על מדינת ישראל, ובקשר שלה לציווי "לעולם לא עוד".
דיון ציבורי

המטס התקבל בציבור הישראלי בהערכה ובהתרגשות רבה, על פי דברי אשל ”זה הביטוי המשמעותי ביותר לתקומה של העם הזה. כחיל אוויר, אנחנו הביטוי המוחשי ביותר לעוצמה של העם ואין מישהו טוב מאיתנו לבטא את זה”. עם זאת, ההנהלה הפולנית של המוזיאון של אושוויץ-בירקנאו מחתה על מה שכינתה "הפגנת כוח בלתי ראויה". בתגובה ציין שגריר ישראל בוורשה, שבח וייס, שהמטס היה קול זעקה ולא הפגנת כוח.
העיתונאי היהודי-אמריקאי תומאס פרידמן הגדיר את מדינת ישראל במילים "ישראל היא יד ושם עם חיל אוויר". חנוך מרמרי ואף ארי שביט מקשרים את המטס עם קיטש, תופעה וולגרית ומוקצנת הפועלת כמסחטת רגש, באופן המתנגש עם דימוי חיל האוויר כחיל טכנולוגי ועם אנשיו כאנשים רציונליים וקרי-מזג. לטענת הביקורת, הקישור בין השואה לבין איומים עתידיים, והגזרה השווה הנלמדת ממיתוס "לעולם לא עוד" לגיבוש ונקיטת אסטרטגיה, מובילה לחשיבה ופעולה היסטרית ובלתי-שקולה. ואף שהיא יעילה לצורכי חוץ והסברה, אין לגזור ממנה תוכניות פעולה.
בתגובה לראיון עם אמיר אשל בו סיפר על המטס ועל הפרת ההסכמות עם שלטונות פולין, כתב חוקר השואה יהודה באואר כי דבריו של אליעזר שקדי ”800 שנה עשינו במדינה הזו (פולין) מה שאמרו לנו. פעם אחת נעשה מה שצריך” מצביעים על בורות, התעלמות מההתנגדות הפולנית ומכך שהיו אלה הגרמנים שנתנו את הפקודות בשואה. באואר מסכם את ביקורתו: ”בבית קברות לא מניפים דגלים, ולא מקיימים מעליו טיסות ראווה. בבית קברות גם לא עושים הצגות מתואמות בין מטס לטקס על הקרקע, בשביל זה יש תיאטרון. בבית קברות הולכים על קצות האצבעות ובוכים... הטיסה מעל אושוויץ היתה מעשה ילדותי, ראוותני, מיותר לגמרי שציין רק את הרדידות של אלה שחושבים שבאמצעים כאלה ראוי לשמר את זכר השואה”
בינואר 2005 פרסם חיים הכט את הסרט "טיסה אחת בשבילנו" שעוסק בסוגיית הפצצת אושוויץ ובמטס חיל האוויר מעל המחנה.
ראו גם

מטס יום העצמאות - מטס אחר שמבוצע על ידי חיל האוויר הישראלי
לקריאה נוספת

אליעזר שקדי, למה מי זה מייקל?!, ידיעות ספרים, 2021, הפרק "שמעתם משהו מהפולנים?", עמ' 87–89.
הערות שוליים

↑  אסף ולדן, ‏שנים וכלום עוד לא נמחק, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  נועה רוקני ואילי פארי, ‏בחזרה למטס מעל אושוויץ, באתר חיל האוויר הישראלי, 27 בינואר 2019
↑  טייסי חיל האוויר שישתתפו מחר במטס מעל אושוויץ-בירקנאו יישאו עימם, באתר יד ושם, 3 בספטמבר 2003
↑  ארי שביט, מטס 301 עוד לא נחת | ארי שביט במסע לתוך התודעה של מפקדי חיל האוויר, באתר הארץ, 2 בפטמבר 2013
↑  חדשות 2, ‏המטס של מפקד חיל האוויר בשמי מחנה אושוויץ, באתר ‏מאקו‏, 6 בפברואר 2012
↑  עמירם ברקת, מחאה על מטס חיל האוויר מעל אושוויץ היום, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2003
↑  חנוך מרמרי, קיטש, שואה וחיל האוויר, באתר העין השביעית
↑  עמוס הראל, לראש אגף התכנון, האלוף אמיר אשל, יש כל מיני תוכניות איך להרתיע את איראן, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2009
↑  יהודה באואר, הרדידות של מטס חיל האוויר מעל אושוויץ, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2013
↑  רועי הולר, "זה לא סרט שואה – זהו סרט ניצחון", באתר ynet, 26 בינואר 2005
פוסט-רוק

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  קראוטרוק, אמביינט, מוזיקה אוונגרדית, אלקטרוניקה, מוזיקה קלאסית עכשווית, ג'אז חופשי, מוזיקה פסיכדלית, IDM, ספייס רוק, רוק מתקדם, פוסט-פאנק, מאת' רוק, מוזיקה מינימליסטית, דאב, ג'אז אוונגרדי, קול ג'אז, מוזיקת טייפ, מוזיקת דרון, אינדי רוק
 מקורות תרבותיים:  סוף המאה ה-20, הממלכה המאוחדת, קנדה וארצות הברית
 מוצא:  ארצות הברית, קנדה, אירופה 
 נגזרות:  בלאקגייז, פוסט-מטאל
 סצינות אזוריות
 מונטריאול, שיקגו
 נושאים קרובים
 רוק אלטרנטיבי, ארט רוק, מוזיקה תעשייתית, טורנטאבליזם, ג'אז פיוזון, נויז רוק, פוסט-הארדקור, פוסט-פוגרסיב, שוגייז
 
פוסט-רוק (באנגלית: Post-Rock) הוא סגנון מוזיקלי שנחשב לתת זרם ברוק, המתאפיין בשימוש לא-מסורתי בכלי נגינה כגון גיטרה, בס, תופים, וכלים נוספים, ועומס מוזיקלי רב. תחושת ה"עומס" מתקבלת מכך שפעמים רבות המוזיקה נעשית בשכבות-על-שכבות רבות של כלים, מה שמקנה עושר מוזיקלי גדול ליצירות. סגנון זה התפתח בקרב קהילת האינדי רוק, בלייבלים קטנים ועצמאיים, לרוב. המונח "פוסט-רוק" עצמו נטבע על ידי המבקר סיימון ריינולדס, בגיליון 123 של עיתון המוזיקה האקספרימנטלית הבריטי, Wire. לפי ריינולדס, פוסט רוק הוא "סגנון המשתמש בכלי נגינה 'רוקיסטיים' עבור מוזיקה לא רוקיסטית, למשל: שימוש בגיטרות לא ליצירת ריפים ואקורדים, אלא לטקסטורות וגוונים מוזיקליים". בין מפתחי הז'אנר ניתן למנות אומנים מאמצע שנות השמונים כגון קוקטו טווינס, ו-Talk Talk, שיצרו מוזיקה אינסטרומנטלית ומורכבת, שהושפעה רבות ממוזיקה קלאסית, מוזיקה אלקטרונית, וג'אז. בישראל, להקת "לבנון" ניגנה בסגנון דומה.
הגדרתו הרחבה והכללית של הפוסט רוק הניחה תחתיה מגוון רחב של זרמים מוזיקליים עד כדי כך שלעיתים קשה להבין מהו המכנה המשותף בין ההרכבים השונים הרואים עצמם, או במקרים מסוימים אשר עיתונאים וחובבי מוזיקה רואים אותם, כהרכבי פוסט רוק. מצד אחד ניתן לראות הרכבים שיוצרים מוזיקת גיטרות איטית מעגלית ובעלת גוונים פסיכדליים כגון Slint (אנ') ו-Mogwai (אנ'). אלו מתאפיינות בנגינת גיטרה מלנכולית, בדרך כלל בעלת גוון מעגלי. להקת לבנון הישראלית משתייכת לנישה הזו.
מאפיין נוסף של זרם הפוסט רוק הוא השילוב של כלי תזמורת קלאסיים ובעיקר של כלי מיתר יחד עם הכלים המסורתיים של להקת רוק ליצירה של קטעים ארוכים, איטיים ומלאי רגש. מבין הלהקות שעשו שימוש רב בכלי מיתר במוזיקה שלהם ניתן למנות את MONO, Godspeed You! Black Emperor, Sigur Ros והלהקה הישראלית אבלון.
לעומתם, קיים הזרם ששואב השראתו מהקראוטרוק של שנות השבעים, מג'אז אוונגארדי, וממלחינים מינימליסטים כמו סטיב רייך וטרי ריילי (Terry Riley). אחת הלהקות הבולטות והפעילות בנישה זו היא Tortoise (אנ').
הפוסט רוק היה נוכח משמעותית בעיקר בארצות הברית בשנות התשעים. לעומת זאת הרכבים רבים באירופה הושפעו מתפיסה זו של מוזיקה הרואה בשבירת המבנה הקלאסי של השיר ויצירת מבנה חדש כחלק חשוב בתהליך הכתיבה, אלו הביאו להתפתחותו של הפוסט רוק האלקטרוני בסוף שנות התשעים. לגרסה האירופאית-אלקטרונית של הפוסט רוק מאפיינים דומים. גם כאן מקורות ההשראה הם לרוב המינימליזם המעגלי של סטיב רייך, אוונגארד לסוגיו, בנייה רב שכבתית של שירים, ולעיתים ניתן אף לשמוע מנגינות מעגליות-מלנכוליות בגיטרה. אחד האלבומים המרכזיים של הפוסט-רוק האלקטרוני הוא The Amateaur View של ההרכב To Rococo Rot. מייצגי הזרם האלקטרוני של הפוסט רוק בארץ הם הרכב זגונדר.
להקות פוסט רוק מפורסמות

מוגוואי (אנ')
סלינט (אנ')
Swans
Explosions in the Sky
Godspeed You! Black Emperor
סיגור רוס
יונסי
Tortoise (אנ')
ארכייב
מום
קוקורוזי
ZHIEND
Talk Talk
הערות שוליים

↑  להקת לבנון באתר הבמה
 גון בן ארי ולבנון מציגים: "דם, יזע ודמעות", באתר וואלה, 24 באפריל 2011
↑  AVALON, AVALON (באנגלית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414125505171  LCCN: sh2015002102 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה

,האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה (ברוסית: Московская государственная академия хореографии), הנודעת בציבור בשם "האקדמיה של הבולשוי בלט", הוא מבתי הספר הוותיקים והיוקרתיים ביותר לבלט בעולם, השוכן במוסקבה, רוסיה. האקדמיה היא בית הספר שליד הבולשוי בלט. היא נוסדה ב-23 בדצמבר 1773. כבית הספר השני לבלט ברוסיה, חתמה האקדמיה חוזה עם הכוריאוגרף האיטלקי פיליפו בקארי, ש"היה כנראה המוכשר ביותר ללמד ילדים לרקוד בדייקנות רבה ככל האפשר ולהופיע לפני קהל בכל בלט-פנטומימה."
הבולשוי בלט מקבל את רוב רקדניו מן האקדמיה, וכמוהו רוב להקות הבלט במוסקבה. רבים מאוד מן הכוריאוגרפים, מדריכים ובוגרי האקדמיה עשו להם שם בעולם הבלט, בהם מאיה פליסצקאיה, שהייתה לפרימה בלרינה אסולוטה של הבולשוי.
האקדמיה קיבלה ציון לשבח משר החוץ היפני על תרומתה לקידום חילופי התרבות בין יפן לרוסיה, ב-1 בדצמבר 2020.
היסטוריה

הבולשוי הוא בית הספר הוותיק ביותר לתיאטרון במוסקבה. הוא נוסד בפקודת קתרינה הגדולה כבית יתומות בשנת 1763. שיעורי מחול החלו רק בשנת 1773 בבית היתומות. שמות אחרים שבהם נודע בית הספר הם: "אקדמיית בולשוי", "בית הספר לבלט של הבולשוי", "המכון הכוריאוגרפי של מוסקבה", "בית הספר לבלט של מוסקבה,, "בית ספר בולשוי לבלט של מוסקבה" ו"בית הספר של בולשוי לתיאטרון בלט".
מנהלים

1777-1773 - פיליפו בקארי
1783-1778 - לאופולד פרדיז
1805-1783 - קוזימו מורלי (כוריאוגרף)
1808-1806 - ז'אן לאמירל
1811-1808 - דומיניק לפבר
1839-1811 - אדם גלושקובסקי
1846-1839 - קונסטנטין בורדאנוב
1850-1850 - פיודור מאנוחין
1857-1851 - ?
1869-1868 - פיודור מאנוחין
1872-1869 - פייר פרדריק מאלאברן
1874-1872 - גוסטב לגאט
1883-1874 סרגיי פטרוביץ' סוקולוב
1898-1883 - אלכסיי בוגדנוב
1898-1902 - וסילי גלצר
1907-1902 - אלכסנדר אלכסייביץ' גורסקי
1917-1907 - וסילי טיחומירוב
1924-1917 - אלכסנדר אלכסייביץ' גורסקי
1931-1924 - ?
1936-1931 - ויקטור אלכסנדרוביץ' סמיונוב
1941-1937 - פיוטר גוסב
1945-1942 - ניקולאי איבנוביץ' טאראסוב
1947-1945 - רוסטיסלב זחארוב
1953-1948 - ליאוניד לברובסקי
1954-1953 - ניקולאי איבנוביץ' טארטסוב
1958-1954 - מיכאיל גבוביץ'
1964-1959 - יורי קונדרטוב
1967-1964 - ליאוניד לברובסקי
1972-1968 - אלכסיי ירמולאייב
1973-1987 - מקסים מרטירוסיאן
1993-1988 - איגור יוקסיסניקוב
2002-2001 - בוריס אקימוב
2002 - - מרינה לאונובה
שיטה וחינוך

שיטת ההוראה של הבולשוי מיוסדת על תוכנית הלימודים הרוסית, המותאמת ליכולת התלמיד. תוכנית לימודים זו, הידועה בשם שיטת ואגאנובה, מקובלת על בתי ספר לבלט ברחבי העולם. התוכנית כוללת טכנית בלט, עבודה על קצות האצבעות, עבודה במרכז הסטודיו, רפרטואר, פה דה דה, ג'אז, ריקוד אופי ומחול היסטורי.
מתקנים

מתקני ההוראה באקדמיה של הבולשוי בלט כוללים עשרים אולמות סטודיו גדולים עם רצפת-מחול מקצועית למניעת החלקה. תקרות גבוהות המאפשרות אימוני פה דה דה (מחול שניים), ושני גבהים של מוטות מאוזנים להתאים הן לילדים והן למבוגרים.
בוגרים בולטים

הבולשוי הוא בית הספר שממנו מקבל בולשוי בלט את רוב רקדניו, וכמוהו גם רוב להקות הבלט האחרות במוסקבה. האקדמיה הוציאה רשימה ארוכה של בלרינות ורקדנים ידועי-שם, בהם:
מריה אלכסנדרובה
נינה אנאניאשווילי
נטליה בסמרטנובה
דמיטרי בלוקולובצב
ניקולאי פאדיייצ'ב
סרגיי פילין
יקטרינה גלצר
נדז'דה גראצ'בה
דמיטרי גודאנוב
נינה קפצובה
מריה קוצ'טקובה
יקטרינה קריזאנובה
מיכאיל לברובסקי
אולגה לפשינסקאיה
אילזה לייפה
מאריס לייפה
סווטלנה לונקינה
ולדימיר מלאחוב
קסניה מקלצובה
יקטרינה מקסימובה
אסף מסרר
איגור מויסייב
מיכאיל מורדקין
אירק מוממדוב
אנסטסיה נאבוקינה
נטליה אוסיפובה
מאיה פליסצקאיה
אלכסנדר פליסצקי
פולינה סמיונובה
רוסלן סקבורצוב
נינה סורוקינה
גלינה סטפננקו
רייזה סטרוצ'קובה
וסילי טיחומירוב
ניקולאי ציסקארידזה
סמינר קיץ אינטנסיבי

האקדמיה משתפת פעולה עם הקרן הרוסית אמריקאית לקיום סמינר קיץ אינטנסיבי במרכז לינקולן בניו יורק ובמידלברי, קונטיקט.
קישורים לחיצוניים

Official website תבנית:In lang
The Moscow State Academy of Choreography page at UNESCO
Summer Intensive in New York City
הערות שוליים

↑  דייוויד קלי, לוס אנג'לס טיימס, "קפיצת ענק לנער", סיפורו של הבולשוי 10 במאי 2008
↑  [=https://balletacademy.ru/mgah/about/history/  תולדות האקדמיה]
↑  Foreign Minister’s Commendations for FY 2020 הודעה לעיתונות, ציון לשבח משר החוץ היפני 1 בדצמבר 2020
↑  The Moscow State Academy of Choreography האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה 29 בספטמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA19489799  ISNI: 0000 0001 1865 4932  LCCN: n2011015272  VIAF: 169855692   WorldCat (עם VIAF): 169855692
שון אופריי

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1989 (בן 35) קנסו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון נורת' קוב 
 
שון אופריי (באנגלית: Sean O'Pry; נולד ב-5 ביולי 1989) הוא דוגמן אמריקאי.
ביוגרפיה

אופריי נולד בג'ורג'יה, והתגלה ב-2006 באמצעות תמונה מנשף בבית ספרו שפורסמה במייספייס. לאחר מכן כיכב בקמפיינים של ג'ורג'ו ארמני, ורסצ'ה, דולצ'ה וגבאנה ו-H&M, הופיע בתצוגות אופנה בין היתר של ז'יבנשי ואיב סן-לורן.
ב-2007 נבחר ל"גבר העונה" (Man of the Season) של המגזין "GQ". ב-2009 הוא דורג כאחד הדוגמנים המצילחים בעולם על ידי המגזין "פורבס". השתתף בקליפ של מדונה לשיר "Girl Gone Wild" ובקליפ של טיילור סוויפט לשיר "Blank Space".
הערות שוליים

↑  "Sean O'Pry Named Most Successful Male Model". Seventeen.com. July 28, 2009
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Ḿ

M עם סימן הטעמה עילי בDoulos SIL
Ḿ, ḿ (M-אקוטי) היא אות בכתב פין-יין במנדרינית. בפין-יין סיני ḿ הוא הטון הינגפינג (阳平, טון עולה גבוה) של "m".
האות הייתה בשימוש גם בגרסאות ישנות של האלפבית הסורבי ובפולנית עתיקה יותר.
באות זו משתמשים גם באלפבית הבוביי, שפה מגינאה המשוונית.
מיפוי תווים

| ערכת | יוניקוד |
| --- | --- |
אות גדולה Ḿ: U + 1E3E
אות קטנה ḿ: U + 1E3F
יהדות קלדוניה החדשה

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 כ-250
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 נומאה
 שפות
 צרפתית, עברית
 דת
 יהדות
 
יהדות קלדוניה היא הקהילה היהודית בקלדוניה החדשה, קבוצת איים בדרום מערב האוקיינוס השקט, אחת מחמש הטריטוריות של צרפת מעבר לים. בשנת 1987, הוקמה הקהילה היהודית לראשונה כשהיא מנתה כ-50 חברים.
מרבית יהודי קלדוניה גרים בעיר הבירה נומאה. שם גם ממוקם בית הכנסת ומרכז קהילתי יהודי, "האגודה לתרבות ישראלית בקלדוניה החדשה". כמעט כל היהודים בקלדוניה החדשה הם יהודים ספרדים ממוצא צרפתי ופליטים יהודיים שהתיישבו בצרפת שעודדה את הגירתם לקלדוניה החדשה בשל שתי סיבות, הרחקתם של היהודים ואחיזה על ידי התיישבות של צרפתים בקלדוניה החדשה שתחת שליטתה. מרבית חברי הקהילה הם אנשי עסקים ועובדי ממשל.
אוכל כשר מיובא מאוסטרליה.
בשנת 2017 נפתח בית חב"ד בנומיה. באותה השנה מנתה האוכלוסייה יהודית של קלדוניה החדשה כ-250 חברים.
הערות שוליים

1 2  קלדוניה החדשה, באתר הספרייה היהודית המקוונת
↑  צרפת מתכננת יישוב של 25,000-40,000 פליטים במדגסקר, קלדוניה החדשה
↑  "בית חב"ד נפתח בארכיפלג השקט של קלדוניה החדשה". סוכנות הידיעות היהודית.
ג'וזף סליגמן

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1819 באיירסדורף, גרמניה
 פטירה:  25 באפריל 1880 (בגיל 60) ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  ברוקלין, ניו יורק
 השכלה:  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בת זוג:  בבט סטיינהרדט
 
ג'וזף סליגמן (22 בנובמבר 1819 - 25 באפריל 1880) היה בנקאי ואיש עסקים יהודי אמריקאי. סליגמן ידוע כאב המייסד של משפחת סליגמן בארצות הברית אשר קשרה קשרי משפחה עם משפחת גוגנהיים דרך אמה של פגי גוגנהיים, פלורט.
ראשית חייו

סליגמן נולד בבאיירסדורף שבגרמניה. כילד עבד בחנות של אמו. בעת ילדותו הייתה גרמניה מחולקת למדינות רבות נפרדות, אשר כל אחת מהן טבעה מטבעות משלה. ג'וזף סליגמן הצעיר הפיק רווח כספי בעת שעסק בחלפנות כספים לנוסעים ושבים בעבור עמלה קטנה. אביו של ג'וזף רצה שבנו יעסוק בעסקי הצמר של המשפחה, אולם הנסיבות הקשו על כך, במיוחד נדידה של מעמד הפועלים (שהיו עיקר לקוחותיהם), מאזורי הכפר אל הערים בניסיון למצוא תעסוקה וכן תקופת שפל כלכלי בבאיירסדורף. בגיל 14 החל סליגמן ללמוד באוניברסיטת ארלנגן. בגיל 17 עלה על אוניית נוסעים בברמן והפליג לארצות הברית.
בואו לארצות הברית

סליגמן הגיע לארצות הברית כשהוא בן 18 ותחילה התיישב בעיירה קטנה בהרי פנסילבניה, שם החל לעבוד כקופאי ופקיד עבור אסא פקר, אשר נבחר מאוחר יותר לקונגרס האמריקאי. שכרו היה 400 דולר בשנה. מתוך הכספים שחסך משכרו סליגמן החל עובד כרוכל העובר מבית לבית באזורים הכפריים של פנסילבניה ומוכר דברי סדקית, תוך שהוא חוסך לחקלאים את הצורך לנסוע לקניות בעיר הגדולה. לאחר שחסך 500 דולר הוא שלח את כספו לגרמניה והזמין את אחיו ויליאם וג'יימס להצטרף אליו לעסקי הרוכלות. באותם ימים נתקלו האחים בביטויים אנטישמיים אולם אלה לא הרתיעו אותם מלהמשיך בעסקיהם. עם התפתחות עסקיהם החזיקו האחים מספר חנויות במדינת אלבמה, אולם חשו אי נוחות ביחס למוסד העבדות. מששאר משפחתם נדדה לניו יורק, עברו גם שלושת האחים צפונה וייסדו את חברת ג'. סליגמן ואחיו. ג'סי ניהל את סניף החברה בסן פרנסיסקו, בעוד ג'וזף ניהל את החנות בניו יורק. למרות אי יציבות כלכלית בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 בארצות הברית, עסקיהם של האחים סליגמן פרחו.
מלחמת האזרחים

בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית סליגמן היה אחראי לסיוע הכלכלי לצבא האיחוד בכך שמכר שטרי חוב בסך 200,000,000 דולר, מבצע שכונה "אך מעט פחות חשוב מקרב גטיסברג" על ידי ההיסטוריון ויליאם דוד. היסטוריונים מאוחרים יותר טענו כי היה מידה של הגזמה בתיאור תרומתו של סליגמן בסיוע הכלכלי למערכה באמצעות מכירת איגרות חוב. על פי ההיסטוריון סטיבן בירמינגהם, סליגמן נאלץ לקבל מן המדינה איגרות חוב ממשלתיות של 7.30% ריבית לשלוש שנים בתמורה למדים שייצר לכוחות צבא האיחוד. תבוסות של צבא האיחוד ואחוז ריבית גבוה באופן חשוד של איגרות החוב, פגעו באמון הציבור באיגרות החוב והפכו אותן קשות מאוד למכירה.
לאחר תום מלחמת האזרחים השקיעו האחים סליגמן במימון מסילות רכבת. הם סיפקו בטוחות כספיות לחברות שונות והשתתפו בהנפקת איגרות חוב ומניות בתחום הרכבות, תעשיית הפלדה והכבלים, השקיעו ברוסיה ובפרו, נטלו תפקיד בייסודה של חברת הנפט סטנדרד אויל, השקיעו בעסקי בניית ספינות, גשרים, אופניים, מכרות ותחומי תעשייה נוספים. בשנת 1876 חברת האחים סליגמן שיתפה פעולה עם משפחת ואנדרבילט כדי להקים את החברה התשתיות הציבוריות של ניו יורק. בשנת 1877 סליגמן היה מעורב בתקרית האנטישמית המפורסמת ביותר בהיסטוריה האמריקאית עד לאותה עת, לאחר שנתקל בסירוב של הנרי הילטון לארחו במלון גרנד יוניון בסרטוגה ספרינגס בניו יורק.
פרשת סליגמן-הילטון

בשנת 1877 השופט הנרי הילטון, בעליו של מלון גרנד יוניון בסרטוגה ספרינגס בניו יורק, סירב לארח את ג'וזף סליגמן ומשפחתו כיוון שהיו יהודים וגרם בכך למחלוקת ציבורית באומה האמריקאית. היה זה האירוע האנטישמי הראשון בארצות הברית אשר זכה לתשומת לב ציבורית משמעותית.