stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרציה דלדה
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Grazia Deledda
Italian author
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272343905171  PLWABN: 9810587894805606  BIBSYS: 90112089  BNE: XX1041185  BnF: cb11899312j (data)  CANTIC: a1206564x  CiNii: DA02098571  GND: 118859587  ICCU: CFIV000071  ISNI: 0000 0001 1809 7937  LCCN: n79084283  NDL: 00521130  NKC: jn20010601143  NLA: 35034702  NLG: 135578  NLK: KAC199606859  NSK: 000059850  NTA: 068787863  RERO: 02-A003166177  SELIBR: 238264  SNAC: w6wt2305  SUDOC: 026820285  Trove: 807153  VcBA: 495/85203  VIAF: 34455396   WorldCat (עם VIAF): 34455396
פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה

.
הארכידוכס רוי פרדיננד (בגרמנית: Franz Ferdinand von Österreich-Este;‏ 18 בדצמבר 1863 – 28 ביוני 1914) היה יורש העצר של דודו, הקיסר פרנץ יוזף.
פרדיננד אמור היה להיות שליט הקיסרות האוסטרו-הונגרית אך נרצח על ידי גברילו פרינציפ, לאומן סרבי.
רצח פוליטי זה היה הניצוץ או הגורם העיקרי שהצית את מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

פרנץ פרדיננד נולד ב-18 בדצמבר 1863 בעיר גראץ, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, שהיה אחיו הצעיר של הקיסר פרנץ יוזף, ולמריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה מאוסטריה.
פרנץ פרדיננד היה רביעי בשושלת הירושה של הקיסר. אבל התאבדותו של רודולף, בנו של הקיסר בשנת 1889, מות אביו בשנת 1896 ושלילת זכויות הירושה מדודו, לודוויג ויקטור (בשל נטיותיו ההומוסקסואליות) הביאו לכך שפרנץ פרדיננד מונה ליורש העצר הרשמי.
בשנת 1900 התחתן פרנץ פרדיננד עם הרוזנת הבוהמית סופיה חוטק. היו אלו נישואים מורגנטיים, לכן מילדיו של פרנץ פרדיננד נשללה הזכות לרשת את הכס של האימפריה.
פרנץ פרדיננד נחשב כמתון יותר מדודו הקיסר ולבעל רעיונות לרפורמות, כולל הפיכת הקיסרות הכפולה האוסטרו-הונגרית לקיסרות משולשת, כשהצלע השלישית בה יהיו החבלים הסלביים של האימפריה.
רציחתו

ב-28 ביוני 1914, בעת ביקור ממלכתי בסרייבו בירת בוסניה, נסעה שיירת הארכידוכס בעיר כשפרנץ פרדיננד ואשתו יושבים במכונית פתוחה בראש השיירה. לאומן סרבי השליך רימון לעבר המכונית, אך זה פגע במכונית השנייה בשיירה. השיירה המשיכה בדרכה.

לאחר קבלת פנים בבית העירייה התעקש פרנץ פרדיננד לצאת לבקר את פצועי תקרית הרימון. שיירתו יצאה לכיוון בית החולים במסלול ההפוך למסלול שבו הגיעה. בגלל טעות של נהג בשיירה היא סטתה מהרחוב הראשי ונקלעה, לגמרי במקרה, לרחוב פרנץ יוזף, סמוך לבית קפה בו ישב אחד המתנקשים. גברילו פרינציפ לא החמיץ את ההזדמנות, שלף אקדח ובשתי יריות הרג את פרנץ פרדיננד ואת אשתו. המתנקש נעצר והועמד לדין יחד עם קושרים נוספים. הקושרים הבוגרים נדונו למוות, ואילו המתנקש, שהיה בן 19 בעת ההתנקשות, נדון ל-20 שנות מאסר כי עונש מוות ניתן היה לגזור רק מגיל 20. כעבור 4 שנים מת בכלא ממחלת השחפת.
הסיבה שהניעה את הלאומנים הסרביים לבצע את ההתנקשות הייתה האיבה ששררה באותה העת בין הסרבים לאוסטריה. הסרבים דרשו לגרוע מאוסטריה שטחים ולספחם לסרביה ואילו האוסטרים סברו כי מוטב להרוס את סרביה, לפני שזו תקבל את ההזדמנות לפתוח מערכה מסוג זה. בנוסף, כמה חברים בממשלה האוסטרית חשו כי מערכה בסרביה תהא המזור המושלם לבעיות הפנימיות של האימפריה האוסטרו-הונגרית. ההתנקשות בפרנץ פרדיננד ביולי 1914 הביאה עמה את ההזדמנות שאותה חיפשו אותם מנהיגים אוסטרים, לבוא חשבון עם הממלכה הסלאבית הקטנה. לאחר הרצח, החלו הקיסרות האוסטרו-הונגרית ובעלת בריתה גרמניה במהלכים מדיניים נגד סרביה, בעוד רוסיה, צרפת ובריטניה תמכו בסרביה. הכדור המדיני-צבאי החל להתגלגל עד 1 באוגוסט 1914, שבו הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה והחלה מלחמת העולם הראשונה.
משפחתו

בשנת 1900 התחתן פרנץ פרדיננד בנישואים מורגנטיים עם סופיה, דוכסית הוהנברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
סופיה, נסיכת הוהנברג (1901–1990)
מקסימיליאן, דוכס הוהנברג (1902–1962)
ארנסט, נסיך הוהנברג (1904–1954)
בן (1908)
בתרבות

על שמו קרויה להקת הרוק הבריטית, פרנץ פרדיננד.
בסדרה שאלתיאל קוואק שמו של המלך הוא פרנץ פרדיננד.
ראו גם

הגורמים למלחמת העולם הראשונה
הרצח בסראייבו
המפלגה הליברלית של קנדה

| --- | --- |

 מדינה:  קנדה קנדה
 מייסד:  ג'ורג' בראון 
 מנהיגים:  מארק קרני (יו"ר)
 תקופת הפעילות:  1861–הווה (כ־164 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם, ליברליזם חברתי
 מטה:  אוטווה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הליברלי
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 בית הנבחרים של קנדה:  157 / 338
 הסנאט הקנדי:  36 / 105
 
 www.liberal.ca
 
המפלגה הליברלית של קנדה (באנגלית: Liberal Party of Canada, בצרפתית: Parti libéral du Canada) היא המפלגה הפדרלית הוותיקה ביותר בקנדה. המפלגה דוגלת בליברליזם ונמצאת במרכז-שמאל המפה הפוליטית, כשמימינה נמצאת המפלגה השמרנית ומשמאלה המפלגה הדמוקרטית החדשה (NDP).
המפלגה שלטה בפוליטיקה הפדרלית במשך רוב ההיסטוריה של קנדה, והייתה בשלטון במשך כמעט 69 שנים במאה ה-20, יותר מכל מפלגה אחרת במדינה מתקדמת – ועל כן היא מכונה לעיתים "מפלגת השלטון הטבעית" של קנדה. בתחילת המאה ה-21 איבדה המפלגה מכוחה והגיעה לשפל בבחירות שנערכו בשנת 2011, אך המפלגה השתקמה וחזרה לשלטון בבחירות שנערכו בשנת 2015.
יושב ראש המפלגה הליברלית נכון ל-2025 הוא מארק קרני המשמש גם כראש הממשלה המיועד.
ראשי ממשלה מטעם המפלגה

אלכסנדר מקנזי, 1873–1878
וילפריד לורייה, 1896–1911
ויליאם ליון מקנזי קינג, 1921–1930, 1935–1949
לואי סן-לורן, 1949–1957
לסטר פירסון, 1963–1968
פייר אליוט טרודו, 1969–1979, 1980–1984
ג'ון טרנר, יוני-ספטמבר 1984
ז'אן קרטיין, 1993–2003
פול מרטין, 2003-2006
ג'סטין טרודו, 2015–2025
מארק קרני, 2025 - מכהן
תיאטרון פורד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – אוגוסט 1863
 תאריך פתיחה רשמי:  אוגוסט 1863 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ג'ורג'יאנית 
 
 קואורדינטות:  38°53′48″N 77°01′33″W﻿ / ﻿38.89663°N 77.0257°W﻿ / 38.89663; -77.0257
 www.fords.org
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) תיאטרון פורד(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) תיאטרון פורד
 
תיאטרון פורד (באנגלית: Ford's Theatre) נמצא בעיר וושינגטון בארצות הברית והוא המקום בו נרצח הנשיא אברהם לינקולן ב-14 באפריל 1865.
היסטוריה

כאשר נבנה הבניין ב-1833 הוא שימש כבית מפגש של הכנסייה הבפטיסטית הראשונה של וושינגטון. בהמשך, נמכר המבנה לג'ון ט. פורד שהפך אותו לתיאטרון, אם כי, הצבא הפדרלי השתלט על הבניין והשתמש בו כארכיון. 
הבניין התמוטט בשנת 1893, בהורגו 22 פקידים שעבדו בבניין, אך הוא תוקן והשתמשו בו כמחסן עד שנת 1931.
ב-1967 שופץ הבניין בהוראת הקונגרס, ומ-1970 משמש הבניין אתר היסטורי.
הערות שוליים

1 2  About - תיאור ההיסטוריה של תיאטרון פורד באתר הבית של התיאטרון (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוליוס שטרייכר

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1885 Fleinhausen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  16 באוקטובר 1946 (בגיל 61) בית המשפט של כלא נירנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  ונצבאך 
 תקופת הפעילות:  מ-1929 
 מעסיק:  דר שטירמר, דר שטירמר 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של גרמניה הנאצית (1933–1945)  חבר הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, German Socialist Party 
 השקפה דתית:  קתוליות לאפסדית 
 פרסים והוקרה:  צלב הברזל  מסדר הדם 
 חתימה:   
 
יוליוס שטרייכר (בגרמנית: Julius Streicher;‏ 12 בפברואר 1885 – 16 באוקטובר 1946) היה מראשי העיתונות האנטישמית ומראשי המשטר הנאצי בגרמניה. המקים, הבעלים והעורך של העיתון האנטישמי והתעמולתני "דר שטירמר" (המסתער). נידון למוות במשפטי נירנברג על חלקו בשואה והוגדר בפסק הדין כ"אויב היהודים מספר אחד".
ביוגרפיה

שטרייכר נולד בכפר פליינהאוזן (Fleinhausen; כ-25 ק"מ ממערב לאאוגסבורג) שבממלכת בוואריה, אחד מתשעת בניו של פרידריך, מורה מקומי, ושל אשתו אנה. עבד תקופה קצרה כמורה בבית ספר יסודי, עד שהתגייס לצבא הגרמני ב-1914. שטרייכר נלחם במלחמת העולם הראשונה ואף קיבל את עיטור צלב הברזל ודרגת קצונה.
בתחילת 1920 נכנס שטרייכר לפוליטיקה הגרמנית כשנמנה עם מייסדי "המפלגה הגרמנית הסוציאלית" (DSP), שהתפרקה ב-1922 ורבים מחבריה הצטרפו למפלגה הנאצית. באוקטובר 1922 הקים בנוכחות אדולף היטלר את סניף המפלגה הנאצית בנירנברג. 
השתתף במרידה הנאצית הכושלת המכונה "הפוטש במרתף הבירה". שטרייכר יצא במסע ציבורי להגנתו של היטלר.
בין השנים 1924 ל-1932 שימש בתפקידים ייצוגיים שונים בפוליטיקה הגרמנית, מטעם המפלגה הנאצית ובין השנים 1928 ל-1940 שימש כראש המפלגה הנאצית במחוז פרנקוניה. בתקופה זו פעל בעיקר בעיר נירנברג. בהתקדמותו בתוך המפלגה הנאצית הפך למקורב של מנהיגה, אדולף היטלר.
לאחר שפרסם בעיתונו ידיעות בדבר חייו האישיים של הרמן גרינג בשנת 1940 פוטר מכל משרותיו, אך נותר ביחסים טובים עם היטלר.
במרץ 1940 נפתחה נגד שטרייכר חקירה בתוך המוסדות הנאציים בחשד ללקיחת שוחד בתמורה להגדרתם של מספר עסקים כ"אריים". עקב כך הושעה שטרייכר מפעילותו הציבורית אך בכל זאת, יחסיו הטובים עם אדולף היטלר נמשכו והוא המשיך להפיץ את אמירותיו האנטישמיות.
אידאולוגיה

שטרייכר נחשב לאחד האנטישמים הנאצים הקיצוניים ולאחד הראשונים שבהם, שקרא להשמדת יהודים. בשנת 1923 ייסד את העיתון האנטישמי "דר שטירמר" (המסתער) שהיה במה להתקפות אנטישמיות ארסיות במיוחד כנגד יהודים. תפוצת השיא של העיתון הגיעה ל-800,000 עותקים.
בין דפי העיתון חיווה שטרייכר את דעתו כי היהודים הם אחראים למשבר הכלכלי, לאבטלה ולאינפלציה בגרמניה. הוא טען כי היהודים מדיחים לזנות נערות אריות טהורות גזע, וכי הם אחראים ל-90% מהזונות ברחבי גרמניה. היהודים תוארו בעיתונו כשרצים מזוהמים, זבובים רוחשי מזימות ופטריות רעל המאיימים על הגזע הארי.
האידאולוגיה האנטישמית של שטרייכר מצאה לעצמה ביטוי מעשי בפעילותו במחוז פרנקוניה. שטרייכר עשה מאמץ על מנת לסגור את בתי האוכל של נירנברג בפני יהודים ופעל למען הקמתם מחדש של גטאות בערי האזור. היה מיוזמי חרם אחד באפריל 1933 וב-1935 היה מן היוזמים של חוקי נירנברג. היה היוזם הראשי של הרס בית הכנסת המרכזי בנירנברג (עוד לפני ליל הבדולח).
השימוש בחומר האנטישמי שפרסם שטרייכר, נמשך עד ימינו אנו ועיתונו יחד עם הפרוטוקולים של זקני ציון נחשב לחיבור אנטישמי קלאסי. מפורסמות במיוחד הקריקטורות ששטרייכר עשה בהן שימוש המשמשות השראה לקריקטוריסטים אנטישמיים עד ימינו.
תפיסתו, משפטו והוצאתו להורג

ב-23 במאי 1945 נתפס שטרייכר בעיירה ויידרינג בצפון-מערב אוסטריה. קבוצת קצינים אמריקאים בראשות המייג'ור הנרי פְּליט (שהיה יהודי) גילתה את שטרייכר, שטען כי הוא צייר בשם יוסף סיילר. לאחר חקירה קצרה, הודה בזהותו האמיתית.
שטרייכר הורשע ונידון למוות במשפטי נירנברג. לפי המגזין "ניוזוויק", בעת הוצאתו להורג, בהושענא רבה תש"ז (16 באוקטובר 1946), קרא שטרייכר "חג פורים שמח 1946", וכנראה כיוון להשוות את 10 הנאצים שנדונו לתלייה בנירנברג לעשרת בני המן שניתלו בפורים כמסופר במגילת אסתר. לפי דניס בארק ודייוויד גרס, אמר שטרייכר – "הייל היטלר! עכשיו אני הולך אל האלוהים. משתה פורים 1946! הבולשביקים יום אחד יתלו את כולכם". שטרייכר היה היחיד מהנידונים למוות שעונשו בא אך ורק על חלקו ברדיפת היהודים. להגנתו טען שמעולם לא קרא להשמדת יהודים, אלא רק לגירושם.
ראו גם

גופתו של יוליוס שטרייכר לאחר תלייתו
class=notpageimage|הצגה
התעמולה הנאצית
לקריאה נוספת

וילהלם הנס-היינריך, שטריכר, יוליוס, בתוך האנציקלופדיה של השואה, כרך ה' עמ' 1208.
Bytwerk, Randall L. (2001). Julius Streicher: Nazi Editor of the Notorious Anti-Semitic Newspaper Der Stürmer. New York: Cooper Square Press. ISBN 0-8154-1156-1.
הערות שוליים

↑  Dennis L. Bark, David R. Gress, "A History of West Germany", Vol. 2.
↑  "Heil Hitler! Dies ist mein Purimfest 1946. Ich gehe zu Gott. Die Bolschewisten werden eines Tages Euch auch hängen.".
| הנאשמים במשפט פושעי המלחמה בנירנברג |
| --- | --- | --- |
| נשפטו לגזר דין מוות | ארנסט קלטנברונר • ארתור זייס-אינקווארט • מרטין בורמן (מת זמן רב לפני תחילת המשפט, אך נידון) • הרמן גרינג (התאבד לפני ההוצאה להורג) • אלפרד רוזנברג • אלפרד יודל • וילהלם קייטל • וילהלם פריק • הנס פרנק • פריץ זאוקל • יוליוס שטרייכר • יואכים פון ריבנטרופ |  |
| נידונו למאסר | ולטר פונק (מאסר עולם) • אריך רדר (מאסר עולם) • רודולף הס (מאסר עולם) • באלדור פון שיראך (20 שנה) • אלברט שפר (20 שנה) • קונסטנטין פון נויראט (15 שנה) • קרל דניץ (10 שנים) |  |
| זוכו מכל אשמה | הנס פריטשה • היילמאר שאכט • פרנץ פון פאפן |  |
| לא נידונו | רוברט ליי • גוסטב קרופ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268534505171  PLWABN: 9810603974405606  BnF: cb11964626d (data)  GND: 118619233  ISNI: 0000 0001 2121 9368  LCCN: n81141827  NARA: 10570333  NKC: mzk2004252231  NLA: 49885443  NTA: 069702497  SNAC: w6058bhf  SUDOC: 027649326  Trove: 1505347  VIAF: 15562465   WorldCat (עם VIAF): 15562465
הטייסת הבווארית ה-304

מטוס של טייסת 304 בגישה לנחיתה בשדה התעופה של מרחביה (1917). ברקע מבני הקואופרציה
מטוס של טייסת 304 חונה בשדה התעופה של מרחביה (1917)
מטוס רומפלר C.IV
הרופא היהודי נתן וולף (משמאל) ליד מרפאת השדה שהוקמה בתחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה, עם העגלון של המרפאה. 1917
אנשי הטייסת הבאוורית חוגגים בחצר מרחביה את חג המולד (1917)
הטייסת הבווארית מס' 304B הייתה אחת מחמש טייסות שהגיעו מגרמניה בסתיו 1917 לארץ ישראל כדי לסייע לבעלי בריתם הטורקים במלחמת העולם הראשונה. הטייסת הקימה שדה תעופה ליד הקואופרציה במרחביה, ממזרח לעפולה, לאחר שפונתה מעיראק אל-מנשייה בדרום.
הגרמנים הקימו שדה תעופה מאולתר ממערב למרחביה, בשם 'מרכז תחנת האווירונים הצבאיים', ובו 12 מטוסי רומפלר 4 (Rumpler_C.IV) דו-כנפיים.
טיסות הצילום

בשדה לא היו מסלולים סלולים וכשירד גשם הפעילות האווירית הושבתה. המטוסים חנו בתוך אוהלים גדולים. היו גם טיסות קרב אך לרוב היו אלה טיסות צילום שבוצע באמצעות תשלילי זכוכית מצופי ג'לטין ובמצלמות מסוג VOIGTLANDER האוסטרית או ZEISS הגרמנית.
הטייסים יצאו למשימותיהם בצמדים: טייס ותצפיתן. הם סיירו בעיקר מעל אזורים מרוחקים מהחזית עצמה ששמשו את הבריטים כשטחי הנחתת ציוד, כגון באר שבע או אזור השפך של ואדי סוכריר (נחל לכיש כיום).
התצפיתנים צילמו גם את אזור הבסיס בו שהו - שרידי המבצר הצלבני, בתי המושבה, ואוהלי הטייסת עצמה.
התצפיתן היה הצלם והמתעד. לצורך הצילום היה עליו להוציא את פלג גופו העליון מחוץ לחופה, לצלם ולתעד בשוליו העליונים של התצלום את הפרטים המזהים על הטיסה ועל אובייקט הצילום.
הדיווחים הועברו אחת לשבוע למפקדת החזית בנצרת.
היחסים עם המתיישבים היהודים

יחסי הגרמנים עם מתיישבי הקואופרציה היו טובים. אמנם בהתחלה כאשר הגיעה הטייסת דובר על גירוש המתיישבים, אך לבסוף הושגה פשרה על פיה המתיישבים פינו שניים מתוך ארבעת בתי המגורים עבור הקצינים הגרמנים. המתיישבים חששו מחובה כפולה, גם לצבא הטורקי וגם לטייסת הגרמנית. בנוסף הם ראו עצמם כמטרה להפצצה מצד הבריטים. אכן כבר בראשית ינואר 1918 מטוסים בריטיים הנחיתו כ-30 פצצות ואש מקלעים על הטייסת הגרמנית. לא היו נפגעים בנפש אך המטוסים והאוהלים נפגעו.
מצד שני, קציני הטייסת סייעו לא מעט לאנשי היישוב. הם רכשו את התוצרת החקלאית וטיפלו בחולים. רופא הטייסת בהתחלה היה ד"ר טיארי ולאחר מכן מילא את מקומו ד"ר קוגלר, וסגנו היה רופא גרמני יהודי בשם ד"ר וולף. הם תיעדו טיפול במחלות קשות של המתיישבים כטיפוס הבהרות או כולרה, וכן מחלות עיניים וזיהומים שונים.
כחלק מהיחסים הטובים שנרקמו, הטייסים צילמו את החלוצות, שמרו את התשלילים ונתנו למתיישבים את ההדפס. כאשר הטורקים ציוו להפקיע שלושה עגלונים ושישה סוסים שעבדו בשירות הטייסת עבור הצבא הטורקי, הגרמנים דאגו שהם יישארו במרחביה. הגרמנים קנו עבור המתיישבים פרדות ועגלה מעודפי הצבא. הגרמנים אף תיעדו חיפוש נשק אצל חברי הקואופרציה על ידי הטורקים, וכיצד הם עזרו ליהודים לצאת בשלום מהחיפוש.
כאשר הגיעו נחילי ארבה ואיימו להשמיד את העצים הצעירים ששתלו המתיישבים, הגרמנים נאותו לשלוח את אחד הטייסים לחיפה ולהביא בדחיפות גלילי בד לכיסוי העצים.
בתעוד של ותיקי מרחביה מסופר כי הגרמנים והמתיישבים שיחקו כדורגל, היו שמועות על קשרים רומנטיים, ונערכו אף נשפים משותפים – למשל, בחג המולד ובליל הסילבסטר. הרפת הוסבה לשמש כאולם שבו הוצגו מערכונים וניגנה תזמורת משותפת.
"אקספרס המרחצאות הפיניקי"

קציני הטייסת חיפשו ומצאו דרך להגיע לחיפה בלי תלות ברכבת העמק. הם השיגו קרון של רכבת משא, התקינו עליה כיסאות וקבעו בקדמתה מנוע של אחד ממטוסיהם, לרבות המדחף. על פי הספר "ישרו בערבה מסילה" מאת פול קוטרל היה זה "מנוע מטוס בעל הספק של 160 כ"ס מתוצרת חברת 'דיימלר–בנץ'". הקרון קיבל את השם הציורי "אקספרס המרחצאות הפיניקי" (בגרמנית Phönizischer Bäderexpress, באנגלית Phoenician Sea Spa Express). על הקרון הוקם גם תורן ועליו מפרש. כאשר נסעו מערבה לחיפה, הרוח שהייתה בדרך כלל לכיוון מערב אפשרה להם לנוע על המסילה הישרה כסרגל ללא צורך במנוע. לעומת זאת בדרך חזור תפקד המנוע, והפולקלור מספר כי הקרון השיג שיא עולמי במהירות על מסילת ברזל לאותה תקופה - כמאה קמ"ש. את כלי התחבורה תכנן המהנדס הישראלי ברוך קטינקא שהיה גם המהנדס הטכני הראשי של הרכבת החיג'אזית.
סוף דבר

עשרה חודשים לאחר הקמת הבסיס, ב-19 בספטמבר 1918, עם פתיחת מערכת מגידו, תקפו מטוסי קרב בריטים את השדה והמאהל של הטייסת. מאוחר יותר באותו יום הגיעה ידיעה על התקדמותם של פרשים אוסטרליים ואז ניתנה פקודה לפנות במהירות את הבסיס. רוב הציוד הועמס משך הלילה על קרונות רכבת והשכם בבוקר הגיע לתחנת הרכבת בצמח. חלק מהמטוסים הוטסו אף הם לצמח.
בבוקר יום 20 בספטמבר 1918 הגיעו הפרשים האוסטרלים למרחביה, תפסו ארבעה מטוסים שעוד חנו על הקרקע ושבו 20 מאנשי הטייסת, כולל מפקד הטייסת, פרנץ יוזף ואלץ, ששהה אותה עת אצל המתיישבים בחצר מרחביה.
כבר בצהרי אותו יום הגיעו למקום מספר מטוסים בריטיים, שהועברו מג'נין. חיילים בריטיים ממוצא הודי נכנסו לחצר המושבה ושבו בטעות את הגברים בין המתיישבים בחשד שהם גרמנים או עוזריהם.
עד תום המלחמה שהו אנשי הטייסת שנשבו במחנה מעצר בטורקיה. לאחר המלחמה שבו לגרמניה באוניה 'אסגארד'.
לקריאה נוספת

ב"ז קדר, מבט ועוד מבט על ארץ-ישראל - תצלומי אוויר מימי מלחמת העולם הראשונה מול תצלומים בני זמננו, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991.
הערות שוליים

↑  מפת עמק יזרעאל עם סימון "שדה חניה לאוירונים", באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
↑  רון פז, ‏רכבת העמק שברה שיא עולמי במהירות, באתר גלובס, 1 במאי 2005
הקרון עם מנוע המטוס, עם קציני הטייסת על המסילה לחיפה
וינצ'נצו בליני

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1801 קטניה, ממלכת סיציליה הנורמנית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1835 (בגיל 33) פיטו, צרפת 
 שם לידה:  Vincenzo Salvatore Carmelo Francesco Bellini 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  ממלכת סיציליה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
וינצ'נצו בליני (באיטלקית: Vincenzo Bellini; ‏3 בנובמבר 1801 – 23 בספטמבר 1835) היה מלחין איטלקי מהתקופה הרומנטית.
ביוגרפיה

בליני נולד בשנת 1801 בעיר קטניה שבסיציליה. בגיל שש הלחין את יצירתו הראשונה בהנחיית סבו. בשנת 1819 התחיל בליני ללמוד בקונסרבטוריון סן סבסטיאנו שבנאפולי ולמד בכיתתו של ניקולו זינגרלי. בתקופת לימודיו שם חיבר יצירות פשוטות, אולם כשכתב את האופרה "אדלסון וסלוויני" החליט להיות מלחין אופרה.
האמרגן דומניקו ברבאיה התרשם מאוד מהאופרה והזמין בשנת 1827 את האופרה "שודד הים", שנכתבה בשיתוף עם פליצ'ה רומאני (שותפו של בליני לאופרות רבות) עבור בית האופרה "לה סקאלה" שבמילאנו. בשנת 1830 הלחין את האופרה "בני קפולט ובני מונטגיו", גם הפעם עם רומאני. הצמד כתב גם את "הסהרורית" (1831) ובהמשך אותה שנה, את "נורמה".
בזמן כתיבת "בני קפולט ובני מונטגיו" נאלץ בליני להיפרד מאהובתו הראשונה בגלל לחץ הוריה. אולם הוא התאהב בג'ודיתה טורינה, וניהל איתה רומן עד מותו.
את האופרה האחרונה שלו, "הפוריטנים", כתב בליני עם קרלו פפולי, משום שבליני ורומאני הסתכסכו אחרי סיום עבודתם על "נורמה". אחרי כתיבת האופרה תקפה את בליני מחלה קטלנית, ובשנת 1835 הוא מת בגיל שלושים וארבע בלבד.
חייו של בליני מונצחים כיום במוזיאון הניצב בעיר מולדתו, קטניה.
על קברו חרוטים התווים הראשונים של האריה של אמינה "AHǃ NON CREDEA", מתוך סיום "הסהרורית".
יצירתו

בליני הלחין אופרות בתקופה שבה רוסיני ודוניצטי שלטו בכיפת האופרה האיטלקית. בניגוד לרוסיני ולדוניצטי, שהשתמשו בסגנון הבל קנטו, שבדרך כלל התבסס על קולורטורה, בליני העדיף להשתמש בקווים קוליים נקיים, דבר ששימח את מורו, זינגרלי. בליני הלחין בעיקר יצירות דרמטיות, כמו: הפיראט (מלודרמה), נורמה, והפוריטנים.
לקריאה נוספת

John Rosselli, The Life of Bellini, Cambridge University Press, 1996 (הספר בקטלוג ULI)
Herbert Weinstock, Vincenzo Bellini: his Life and his Operas, Weidenfeld & Nicolson, 1971 (הספר בקטלוג ULI)
קברו של בליני בקתדרלת סנטה אגתה, קטניה, סיציליה.
מיכאל מלצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בן 69 בערך) חיפה, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, הקונסרבטוריון המלכותי של האג 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  חליליות
 
מיכאל מלצר (נולד ב-1956) הוא נגן חליליות ומנצח ישראלי, ששימש כפרופסור וסגן נשיא לעניינים אקדמיים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ביוגרפיה

מיכאל מלצר נולד בחיפה ב-1956 לאמו, הציירת והיוצרת שרה מלצר. דודו היה חתן פרס ישראל לחקר המקרא, משה ויינפלד.
מלצר זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, בשנת 1978, בפרס פרנסוא שפירא ובשנת 1986, וב"פרס הצילינדר" מטעם אמנות לעם. החל בשנות ה-80 התמחה במוזיקת בארוק.
הוא הופיע כסולן עם תזמורות רבות בישראל, ועם חלקן גם כמנצח. במשך שש שנים ערך והגיש את סדרת הקונצרטים "הרנסאנס של הבארוק", בה אירח את טובי אמני הבארוק מאירופה.
בשנת 1990 השתתף, יחד עם "אנסמבל הרנסאנס" שהקים, במופע "נדודי השושן" שעלה לראשונה בפסטיבל ישראל, מופע שכלל עיבודים חדשים לשירי לאדינו, בהשתתפות נתנאלה, ישראל בורוכוב ו"אנסמבל מזרח מערב".
בין השנים 2000 - 2010 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום.
מלצר מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, כיהן בתפקידיו כסגן נשיא לעניינים אקדמיים, סגן-ראש האקדמיה ודיקאן.
הערות שוליים

↑  טלילה בן זכאי, היא בפסנתר הוא בחליל, מעריב, 31 במרץ 1978
↑  חנה ידור, בארוק עכשיו, מעריב, 12 בינואר 1988
↑  אמיר מנדל, קלסי, חדשות, 27 באוקטובר 1989
↑  יוסי חרסונסקי, תפור למידות של נתנאלה, מעריב, 23 במאי 1990
↑  חגי חיטרון, מיכאל מלצר פורש מתפקיד המנהל האמנותי של "פסטיבל כפר בלום", באתר הארץ, 28 ביוני 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574548305171  ISNI: 0000 0003 5890 3782  LCCN: n2011079316  VIAF: 212924937   WorldCat (עם VIAF): 212924937 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקדונלד'ס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  רשת מסעדות
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (2 בינואר 1970–MCD)  הבורסה לניירות ערך בטוקיו (19 במאי 1999) 
 מוטו:  I'm lovin' it
 מייסדים:  ריצ'רד ומוריס מקדונלד (מקימי המסעדה הראשונה), ריי קרוק (מייסד החברה)
 תקופת הפעילות:  15 במאי 1940 – הווה (84 שנים)
 חברות בנות:  מקדונלד'ס קנדה  McDonald's France  McDonald's Philippines  McDonald's in Russia 
 מיקום המטה:  שיקגו 
 משרד ראשי:  ארצות הברית אוק ברוק, אילינוי, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  מזון מהיר
 מוצרים עיקריים:  מזון מהיר 
 שווי שוק:  213.19 מיליארד דולר (13 במרץ 2025)
 הכנסות:  23.222 מיליארד דולר (2021)
 רווח תפעולי:  10,356
 רווח:  7,545.2
 הון עצמי:  −7,824,900,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 מנכ"ל:  Chris Kempczinski 
 עובדים:  100,000 (2022)
  
 www.mcdonalds.com
 
מקדונלד'ס (באנגלית: McDonald's) היא רשת מסעדות מזון מהיר אמריקאית רב-לאומית, מהגדולות בעולם, כולל בישראל. מזוהה במיוחד עם המנה העיקרית שהיא מגישה: המבורגר – כריך לחמנייה עגולה ובה קציצת בשר בקר טחון העשויה בגריל.