stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחלוקת סביב התפרצות מהירה של דיספוריה מגדרית
תגובות > באקדמיה

גם במהדורה השמינית של האיגוד המקצועי העולמי לבריאות טרנסג'נדרים (אנ') – פרסום המספק הדרכה קלינית לאנשי מקצוע בתחום הבריאות העובדים עם טרנסג'נדרים ואנשים על הקשת הטרנסג'נדרית – נמתחה ביקורת על המחקר בשל הפגמים המתודולוגיים שלו. התמקדות המחקר בהורים לבני נוער טרנסג'נדרים שגויסו מקהילות עם ספקנות כלפי טיפול מאשש מגדר, מציגה קושי בביסוס השפעה חברתית כגורם אפשרי להתפתחות דיספוריה מגדרית. בנוסף, תוצאות המחקר לא שוכפלו על ידי חוקרים אחרים.
האנציקלופדיה ללימודי טרנס של SAGE מתארת את ROGD כ"תיאוריה אנטי-טרנס" ה"מפירה עקרונות של שיטות מחקר על ידי שימוש במסגרת ושפה פתולוגיות", תוך שימוש בטרמינולוגיה המשווה דיספוריה מגדרית וזיהוי טרנסג'נדרים למחלה מידבקת, בניגוד לעמדתם של ארגונים כמו WPATH, האיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי וארגון הבריאות העולמי שקובעים שלהיות טרנס אינה הפרעה נפשית. האנציקלופדיה מציינת עוד כי יש הטיה ניכרת בכל שלב במחקר, כולל הנחת היסוד שלו, היעדר דגימה אקראית, הטיית מתנדבים בתהליך הגיוס ונוהל איסוף הנתונים, שתואר כ"פגום מהותית במספר דרכים קריטיות". בנוסף, מציינים כי אף על פי שההורים אולי האמינו שהתפתחות הזהות המגדרית של ילדם הייתה פתאומית, הנתונים לא נאספו מהצעירים עצמם, ולכן המחקר של ליטמן אינו יכול לקבוע אם אנשים אלו פשוט בחרו שלא לחשוף את זהותם המגדרית במועד מוקדם יותר.
תגובות > בתקשורת

לי ג'וסים, פרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת ראטגרס, כתב מאמר דעה ב-"Psychology Today" בו ביקר את הבקשה של "PLOS one" לשכתב את המאמר, כאשר לטענתו התיקון היה מינורי ולא נבע מבעיות אמיתיות בפרסום. ג'פרי פלייר, דיקן לשעבר של בית הספר לרפואה בהרווארד, ביקר במאמר דעה את אוניברסיטת בראון וטען כי תגובתה הייתה מנוגדת לחופש האקדמי. בשנת 2020 פרסמה העיתונאית ובעלת הטור אביגייל שרייר את ספרה "נזק בלתי הפיך", בו כתבה על התופעה של גידול במספר הצעירים שזוהו בלידתם כנקבות (AFAB) המזדהים כטרנסג׳נדרים, אשר לטענתה מוסברת על ידי הדבקה חברתית ב-ROGD, תיארה את המחקר ותוצאותיו, ותמכה באבחנה של ליטמן. במאמר דעה בוול סטריט ג'ורנל טענה כי התופעה היא "מדביקה חברתית כמו חיתוך עצמי או בולימיה".
כלי תקשורת שמרניים כמו פוקס ניוז, ימין אלטרנטיבי כמו חדשות ברייטברט ואחרים פרסמו בהרחבה את המאמר של ליטמן וביקרו את אוניברסיטת בראון שהסירה את ההודעה לעיתונות בנוגע למחקר. מקורות שמרניים מצטטים את המאמר כדי לטעון שזהות טרנסג'נדרית היא "טרנד, שלב או מחלה".
לעומתם התפרסמו בכלי תקשורת גם ביקורות על המחקר של ליטמן, והתגובות השמרניות לו. ג'ון אוליבר הקדיש את אחת מתוכניותיו לנושא. מספר חוקרים ועיתונאים גינו את מה שהם ראו כפוליטיזציה של המדע על ידי שמרנים חברתיים.
קבוצה של 44 אנשי מקצועות הבריאות העוסקים בבריאות טרנסג'נדרים (The Gender Dysphoria Affirmative Working Group) כתבה מכתב פתוח ל-"Psychology Today" בו ציטטה ביקורת שפורסמה בעבר על המחקר, וקבעה שיש לו הטיות ופגמים מרובים במתודולוגיה. על פי הקבוצה, היות שליטמן לא ראיינה את בני הנוער עצמם ייתכן שהופעת הדיספוריה הייתה "מהירה" מנקודת מבטם של ההורים, מכיוון שבני נוער לעיתים קרובות יוצאים מהארון בפני הוריהם לאחר דחייה ממושכת.
בשנת 2021, הקואליציה לקידום ויישום של מדעי הפסיכולוגיה פרסמה הצהרה הקוראת להפסיק את השימוש במושג ROGD באבחון וטיפול, מכיוון ש"אין מחקרים אמפיריים אמינים התומכים בקיום ROGD והמושג לא עבר ביקורות עמיתים קפדניות, שהן סטנדרטיות עבור מדעי הרפואה." בהצהרה גם נכתב כי המונח "ROGD" עשוי לקדם דעות קדומות ולגרום נזק לטרנסג'נדרים, וכי מידע מוטעה הנוגע ל-ROGD משמש כדי להצדיק חוקים הפוגעים בזכויותיהם של בני נוער טרנסג'נדרים. ההצהרה נחתמה על ידי האגודה האמריקאית לפסיכיאטריה, האגודה הפסיכולוגית האמריקאית, האגודה לרפואה התנהגותית, האגודה לטיפולים התנהגותיים וקוגניטיביים, והאיגוד הלאומי של פסיכולוגים בבתי ספר.
ראו גם

ייעוד מגדרי
התפתחות הזהות המגדרית
חרטה על הליך התאמה מגדרית
ורה סלומונס

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1888 לונדון, בריטניה
 פטירה:  12 בנובמבר 1969 (בגיל 81) אדר(אנ'), אירלנד 
 מקום מגורים:  שווייץ
 פעילות בולטת:  פילנתרופיה
 ידועה בשל:  הקמת המוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים
 
ורה פרנסס ברייס סלומונס (אנגלית: Vera Frances Bryce Salomons‏; 31 באוקטובר 1888 – 12 בנובמבר 1969) הייתה נדבנית יהודייה-בריטית חוקרת אומנות. ידועה בעיקר ביוזמה ובמימון של הקמת המוזיאון לאומנות האסלאם על שם ל' א' מאיר בירושלים.
הרקע המשפחתי

ורה סלומונס נולדה בלונדון ב-31 באוקטובר 1888 כרביעית מתוך חמשת ילדיהם של דייוויד ליונל סלומונס (אנ') (1851–1925) ושל לאורה ג'וליה דה שטרן (1855–1935). משפחתה השתייכה לקבוצת המשפחות האנגלו-יהודיות הידועה בשם "בני הדודים", שהיו מחוברות זו לזו. במשפחתה היו דמויות מפתח במערכה למען זכויות האזרח של היהודים. בלט ביניהם הדוד של אביה, חבר הפרלמנט סר דייוויד סלומונס (1797–1873), שכיהן כראש העיר היהודי הראשון של לונדון. הוא היה חשוך ילדים ומינה את אביה, שנשא אותו שם, ליורש שלו. באישור מיוחד של המלך ירש אביה של סלומונס את הרכוש ואת התואר של דודו. (בפרסומים שונים נאמר כי ורה סלומונס הייתה בתו של ראש העיר היהודי הראשון בלונדון. זוהי טעות הנובעת מהעובדה שהשניים נשאו אותו שם).
היא גדלה במשפחה שהעריכה את המורשת והמסורות היהודיות גם כשהתרחקה מהן. סבה, פיליפ סלומונס (אנ'), היה אספן בולט של יודאיקה. אביה היה רציונליסט ואתאיסט. הוא דחה הרבה מהערכים הדתיים שגדל עליהם, אך נישא ונקבר בחסות בית הכנסת הרפורמי במערב לונדון. הוא נשאר מחובר ליהדות עד כדי להבטיח שילדיו ילמדו עברית. כשביקרה סלומונס לראשונה בארץ ישראל ב-1925, היא השתמשה במעט העברית שידעה. מזכרות שנשמרו בבית של משפחת סלומונס בקנט מעידות על זיקתה ליהדות, כמו מספר פריטי יודאיקה של הסב פיליפ: ספרי תפילה ולבוש דתי. אפשר להניח שסלומונס למדה להעריך אותם. בצעירותה (1911) היא הצטרפה לחברה ההיסטורית היהודית של אנגליה (אנ') והייתה חברה בה עד 1914.
אביה של סלומונס היה מדען וממציא, חובב מכוניות וחובב צילום. הוא רשם כמה פטנטים על שמו, בהם מחסום רכבת אוטומטי ומצלמה חשמלית, שמהם עשה את הונו. סלומונס גדלה מוקפת במקדחים, מחרטות, מכונות רנטגן, ציוד צילום ואביזרים מדעיים. בית הכפר של משפחתה, ברומהיל (Broomhill), ליד טנברידג' ולס (Tunbridge Wells), היה הראשון במדינה שהשתמשו בו בחשמל למטרות ביתיות. ספר המבקרים של הבית מעיד על זרם קבוע של מדענים שביקרו בו. עם זאת, האב היה עמוד תווך של החברה האנגלית הפרובינציאלית וכיהן כראש עיריית טנברידג' ולס וכשריף הגבוה (אנ') של קנט. האב נפטר בשנת 1925.
ורה סלומונס ושלוש אחיותיה חונכו בבית על ידי אומנות, כולל אומנת שווייצרית. עולמה של סלומונס היה קוסמופוליטי, שכן סבה מצד אמה, הרמן דה שטרן (אנ') (1815-1887), ניהל את המשרד הלונדוני של בנק האחים שטרן, שהתהדר בסניפים (ובבני משפחה) בפריז ובברלין. הוריה גם בילו זמן רב בצרפת. אחיה, דייוויד רג'ינלד, שהיה מבוגר ממנה בשלוש שנים, עודד את אחד מתחביביה: לימוד אמנות באמצעות איסוף גלויות תמונות מאוספי אמנות מפורסמים. ב-1911 ביקרה סלומונס במצרים. כמי שעוצבה בראשית חייה על ידי הסביבה המתוחכמת והקוסמופוליטית שבה גדלה, ספגה סלומונס את התשוקה של אביה לתרבות הצרפתית של המאה ה-18, שהתבטאה באוסף האגדי שלו של שעוני ברגה ובאוסף מדהים לא פחות של ספרים צרפתיים מאותה המאה. כאישה צעירה עם שאיפות אינטלקטואליות, הלכה סלומונס בעקבותיו בהפקת קטלוגים מאוירים של יצירותיהם של האמנים הוברט פרנסואה גרבלו (אנ') (1911) ופייר-פיליפ שופרד (Pierre-Philippe Choffard) (1912). האיורים בקטלוגים אלה הופקו מתצלומים שסלומונס עצמה צילמה מהאיורים המקוריים. קטלוג שלישי, על שארל אייזן (Charles-Dominique-Joseph Eisen), הופיע ב-1921.
מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, התהפך עולמה הנוח של סלומונס. אביה, דייוויד ליונל סלומונס, עודד את הקמתה של יחידה טריטוריאלית (אנ') מקומית של קורפוס ההנדסה המלכותי (אנ'), עם אחיה דייוויד רג'ינלד כקפטן שלה. סלומונס ואמה הצטרפו לצלב האדום וסלומונס שירתה כאחות וקצינת לוגיסטיקה יחידתית, ומשנת 1916 שירתה בצרפת. לסלומונס הוענקו עיטורים של הצלב האדום (אנ') ב-1915, 1916 ו-1917. במהלך המערכה בגליפולי ב-1915, נפל אחיה של סלומונס, דייוויד רג'ינלד. באין לו יורש זכר, הפקיד אביה של סלומונס בידיה את הפריט היהודי היקר ביותר שהיה ברשות המשפחה: שבר מהכותל המערבי שנתן הצייר דייוויד רוברטס לסבה ב-1846.
ביקור ראשון בארץ ישראל

ב-1919 נישאה סלומונס ללוטננט קולונל אדוארד ברייס, קצין צבא מעוטר מאוד שהיה בעל מטעים במלאיה. ברייס, שלא היה יהודי, פתח בנק בפריז, ובני הזוג חיו בצרפת במהלך שנות ה-20. לאחר פטירתו של אביה, החלה סלומונס לבקר בארץ ישראל. בעלה ליווה אותה בביקורה הראשון בשנת 1925. הם ביקרו בקיבוצים ובמושבים. במהלך הביקור הם ציינו את קשריהם עם פעילים ציוניים ותומכים בציונות, כמו קולונל פרדריק קיש וג'יימס דה רוטשילד. עבור סלומונס זו הייתה חוויה ששינתה את החיים. מאוחר יותר כתבה: "בירושלים הלכתי, בין היתר, לכותל המערבי. האופן שבו ערבים דחפו חמורים עמוסים בין מתפללים יהודים ליד הכותל הגעיל אותי. החמורים עברו עם משאותיהם כדי להגיע לבתים שמול הכותל. החלטתי לנסות לקנות את הבתים האלה". סלומונס הייתה חסכנית כלפי עצמה, אך הייתה נדיבה כלפי אחרים. היא רצתה לקנות את הכותל המערבי בשיתוף עם הסוכנות היהודית, בתיווכו של השופט גד פרומקין. לשם כך השתמשה בידע שלה בתחום הפיננסי כדי לגייס 60,000 לירות שטרלינג. בשנת 1928 היא מסרה את הסכום לחיים ויצמן, מתוך כוונה שהוא ישתמש בו כדי לבצע את הרכישה. כמו כן היא הפעילה לובי של פוליטיקאים ליברליים מובילים, כמו רופוס אייזקס ולורד הלדיין (אנ'). שום דבר לא יצא מהמאמצים הללו, אבל הם יצרו קשר שעמד במבחן הזמן בין סלומונס לבין היישוב היהודי בארץ ישראל. כשהתוכנית עלתה בתוהו, היא המשיכה להגדיל את הסכום, שהיווה את הבסיס לסיוע הפילנתרופי שלה בתקופת המנדט הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל.
עד מלחמת העולם השנייה

בני משפחתה ומקורביה של סלומונס התעניינו באנשי היישוב היהודי בארץ ישראל: אמה, ולפחות אחת מאחיותיה, תרמו ליישוב לאחר פרעות 1929, וחברתה חנה כהן (אנ'), שהייתה האישה הראשונה שעמדה בראש ארגון הצדקה של עשירי הקהילה היהודית בלונדון Jewish Board of Guardians (אנ') הגיעה לביקור.
בסוף שנות ה-20 נכשלו גם נישואיה של סלומונס וגם העסקים של בעלה. היא החלה לבקר לעיתים תכופות בארץ ישראל וטוותה בה קשרים גם עם חוגים יהודיים וגם עם חוגים בריטיים. כאשר נפתח מלון המלך דוד בשנת 1931, היא נהייתה לדיירת קבועה ומתמידה בו. היא תרמה בשלב מוקדם לאוניברסיטה העברית וככל הנראה למדה עברית אצל הבלשן ד"ר יצחק אפשטיין. היא למדה אצל הפרופסור ליאו אריה מאיר, שהיה אז ראש המחלקה לאמנות אסלאמית וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. ליאו אריה מאיר היה עבורה גם מנטור וגם חבר, והיא נשבתה באהבתו הרבה לתרבות האסלאמית וחלקה אותה איתו.
אלו היו שנים קשות עבור העולם היהודי ועבור סלומונס באופן אישי, שכן היא איבדה את אמה ואת אחיותיה באמצע שנות ה-30. היא ירשה את בית הכפר של המשפחה, ברומהיל, אך לא רצתה לגור שם ונתנה אותו למועצת מחוז קנט כבית הבראה לנשים מחלימות. היא התנתה זאת בהחלפת שמו לשם "בית דוד סלומונס" ובהקצאת שני חדרים להנצחה של משפחתה ושל תרומת המשפחה לחיים בבריטניה. לאחר מכן היא פנתה להעניק עזרה לפליטים מגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה, סלומונס התמקדה במיוחד ביישוב היהודי בארץ ישראל. זה היה השיא של מחויבות פילנתרופית ארוכת שנים לחיים היהודיים במה שתהפוך למדינת ישראל. היא לקחה את הכסף שגייסה לראשונה בשנות ה-20 והשתמשה בו להקמת קרן פילנתרופית על שם דוד סלומונס. בדברי הספד שכתב עורך הדין אהרון ארתור ברגמן הוא טען שבאמצעות הקרן הזאת סלומונס חילקה בישראל כ-4 מיליון דולר עד פטירתה ב-1969. ברגמן אמר כי סלומונס עמדה על כך שהכסף יוצא על קידום הבנה ערבית-יהודית, על מלגות לסטודנטים ערבים באוניברסיטאות בישראל ועל סיוע לעיוורים בקרב ערבים ויהודים, במיוחד בנצרת. לדבריו, היא הייתה בראש ובראשונה יהודייה, אך עם זאת, כנה בנטייה החזקה שלה לליברליזם: היא נתנה ללא הבדל של אמונה, גזע או צבע, אבל היא גם תמכה במאמצים של יהודים לצאת לישראל מהמדינות שמאחורי מסך הברזל. היא בנתה שיכונים לעולים ומעונות לקשישים, הקימה מוסדות סוציאליים ותרמה לאוניברסיטאות ולארגונים חברתיים ללא הבחנה או אפליה בין עדות ועמים. מעט נותר מכל המאמצים הללו מלבד בית האבות "מרכז ורה סלומונס" בכפר סבא, שהוקם לאחר מותה, והמוזיאון לאומנות האסלאם.
סלומונס בחרה להשתמש בפילנתרופיה שלה כדי לזכור את היקרים לה: משפחתה, לה הקדישה מוזיאון קטן בבית שבו גרו בקנט, ולאו אריה מאיר, לו הקדישה את המוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים.
מוזיאון סלומונס בקנט

המוזיאון הוקם ב-1937–1938, לאחר שוורה סלומונס, האחרונה בשושלת המשפחתית, תרמה את הבית ואת שטחו למועצת מחוז קנט כדי שישמש כבית הבראה לנשים מחלימות. היא התנתה את התרומה בהקצאת שני חדרים בקומת הקרקע למוזיאון. כוונתה הייתה להנציח שלושה דורות: את אחיה שנהרג במלחמת העולם הראשונה, את אביה ואת הדוד של אביה. שלושתם נשאו את השם "דייוויד סלומונס", ולכן היא שינתה את שם המקום ל"בית דייוויד סלומונס".
הפרופסור ליאו אריה מאיר תרם ל"בית דוד סלומונס" את ספרייתו ואת אוספי הארכאולוגיה שלו, הכוללים צילומים, ציורים, כלים ומטבעות, לרבות השריון והכלים שמסר בהשאלה למוזיאון רוקפלר. גם את כספו הנותר לאחר פטירתו הוא הוריש ל"בית דוד סלומונס". הממונה על קיום הצוואה הייתה רוזה גינוסר.
המוזיאון מציע הצצה לחיי הבית של משפחה בעלת אמצעים בין תחילת המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. הוא גם נותן מידע על רבים מהנושאים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים המרכזיים של אותה תקופה.
המוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים

מוזיאון ל' א' מאיר לאמנות האסלאם בירושלים, שהוקם בכספה של סלומונס ונקרא על שם המנטור שלה, עומד כעדות לחזון שהיא חלקה איתו שידע על התרבות האסלאמית עשוי לשמש גשר בין ערבים ליהודים בישראל. במסגרת לימודיה באוניברסיטה העברית, פגשה סלומונס את הפרופסור ליאו אריה מאיר, חוקר תולדות אמנות האסלאם, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים. היא התאהבה בו. הם גם החזיקו בהשקפות פוליטיות דומות ושניהם סברו שהיכרות עם תרבותם של הערבים תביא את היהודים להתקרב אליהם. מאיר היה ממייסדי "ברית שלום". במשך יותר מ–25 שנים קיבל מאיר, שהיה לרקטור, תמיכות (גראנטים) מתומכת עלומה, ובמקביל קיבלה האוניברסיטה תרומות למלגות לסטודנטים על שמו. התורמת הייתה סלומונס. היא לא רצתה שירגיש שלא בנוח, אך סברה שהתרומות תחזקנה את מעמדו באוניברסיטה. סלומונס ומאיר נסעו נסיעות מרובות ודיסקרטיות לאירופה, בעיקר לאנגליה ולשווייץ. רק ב–1956, לקראת טקס הנחת אבן הפינה למכון הארכאולוגי באוניברסיטה, שהיה אמור להיערך בנוכחות מלכת אנגליה, שלח מאיר לפרופסור בנימין מזר מברק, שבו הזכיר אותה בגלוי לראשונה: "מפאת מחלתה החמורה של הגברת ורה סלומונס לא אוכל להגיע לטקס" (המכתב נמצא בארכיון האוניברסיטה). הייתה זאת תשובה למברק ששלח מזר לז'נבה ובו הודיע למאיר כי הנחת אבן הפינה של המכון לארכאולוגיה תתקיים בנוכחות המלכה אליזבת השנייה, והוא מבקש ממנו בכל לשון של בקשה להיות נוכח. מאיר שלח תחילה מברק תשובה מז'נבה בו הודיע על התפטרותו ללא כוונת חזור, אך הבטיח שיגיע לטקס. במברק נוסף ששלח אחר כך הוא הודיע כי מפאת מחלתה החמורה של ורה סלומונס הוא יישאר בשווייץ.
לאחר מותו של מאיר בשנת 1959, החלה סלומונס ב-1965 להקים אנדרטה לאיש שאהבה והעריצה. האנדרטה היא המוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים. - יד ל' א' מאיר, שנפתח לציבור ב-1974. היא לא קראה למקום על שם אביה - שאחד הנכסים היקרים ביותר של המוזיאון הוא אוסף השעונים הצרפתיים המפואר שלו מהמאה ה-18 שתרמה למוזיאון - או על שם משפחתה, אף שנותרה אחרונה בשושלת. המוזיאון, הנחשב לאחד הטובים בעולם מסוגו, שוכן בבניין מרשים ברחביה, בגבול השכונות טלביה וקטמון הישנה.
סלומונס קנתה בכספה את רוב האוסף במוזיאון, והיא שמינתה את ריצ'רד אטינגהאוזן (אנ'), האיש שבנה את האוסף האסלאמי של מוזיאון "המטרופוליטן" בניו יורק, לבצע רכישות נוספות כדי להציגן עם אוספיו הארכאולוגיים של מאיר, ספריו ואוספיו האחרים, לרבות שריון וכלי מלחמה. במקביל היא מינתה את הפרופסור אוטו קורץ (אנ') להקמת ספריה שהיוותה את הבסיס למכון חקר אמנות האסלאם על שם הפרופסור מאיר. אך תרומתה של סלומונס למוזיאון זה הייתה יותר מפיננסית בלבד: היא הייתה מעורבת בעיצובו של המוזיאון ושל חדר השעונים, שבו נתלו בין שני שעוני קיר מרשימים ומעל שידה צרפתית תצלומה ותצלומו של מאיר. בעיצוב המוזיאון היא עבדה יחד עם הפרופסור מאיר, ולאחר מותו עם הפרופסור אטינגהאוזן. פחות מוכר הוא אוסף פייזלי במוזיאון שהיא יצרה כנראה בעצמה.
קרן סלומונס וקרן לאורה ג'וליה, אמה של סלומונס, הקימו קתדרה לאמנות וארכאולוגיה אסלאמית על שמו של מאיר באוניברסיטה העברית.
פטירתה

ורה סלומונס מעולם לא עברה לגור בירושלים. ביתה הקבוע היה עד שנות ה-60 בשווייץ. היא נפטרה ב-12 בנובמבר 1969 בביקור באירלנד ונקברה בבית הקברות המקומי באדר (אנ').
יצירות

XVIIIth Century French Books Illustrators: Gravelot, London: John & Edward Bumpus, 1911
XVIIIth Century French Books Illustrators: Choffard, London: John & Edward Bumpus, 1912
XVIIIth Century French Books Illustrators: Charles Eisen, London: John & Edward Bumpus, 1914 (actually 1921)
ראו גם

גנבת אוסף השעונים מהמוזיאון לאמנות האסלאם
לקריאה נוספת

Auckland, S. Caroline. "The Postcard Albums of Vera Salomons." MA diss., Birkbeck College, University of London, 2016
Bergman, Arthur. Vera Frances Bryce Salomons 1888-1969 In Memoriam. Jerusalem: L. A. Mayer Memorial Foundation, 1970
Brown, Malcolm. "Vera Bryce Salomons." The Sir David Salomons Society Journal 3, no. 21 (Jan. 1990): 1-3
Green, Abigail, and Peter Bergamin. "Vera Salomons and the Kotel: reading international Jewish history through a Jewish country house." Journal of Modern Jewish Studies (May, 2022), in press.
Wawrzyn, Heidemarie. Attempts at a Biography: The Discrete Life of Vera Salomons. GRIN, 2016 (https://www.grin.com/document/338671)
הערות שוליים

↑  Abigail Green and Chris Jones, Vera Frances Salomons, The Shalvi/Hyman Encyclopedia of Jewish Women, ‏31.1.2022
↑  משה חננאל, הירושלמים - מסע בספר הטלפון המנדטורי 1946, תל אביב: מגאזין ארץ הצבי בע"מ, 2007, עמ' 203–205
↑   אהבתה של ורה סלומונס, מכתבים למערכת 30.10.2020, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2020
↑  ורה פרנסס ברייס סלומונס, 1888 -1969, באתר חביבה, נתיבה ואביבה - גיבורות על הפלמ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275718705171  BnF: cb15108480j (data)  GND: 1032740078  ISNI: 0000 0001 1557 9308  LCCN: n83227325  NTA: 074929119  SUDOC: 121983617  VcBA: 495/255118  VIAF: 306938   WorldCat (עם VIAF): 306938 
חזית מוזיאון ל' א' מאיר לאומנות האסלאם בירושלים
טיפול דיאלקטי התנהגותי

טיפול דיאלקטי התנהגותי (באנגלית: Dialectical behavior therapy, DBT) הוא שיטת טיפול נפשי מבוססת עדויות. השיטה פותחה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי פרופסור מרשה לינהאן (Marsha M. Linehan), חוקרת פסיכולוגיה מאוניברסיטת וושינגטון, ונועדה במקור לטיפול בהפרעת אישיות גבולית ובנטייה אובדנית כרונית. השיטה משמשת כיום לטיפול בטווח נרחב של בעיות נפשיות על ספקטרום הוויסות הרגשי, וכן בדפוסי התנהגות לא יעילים ואימפולסיביים כמו פגיעה עצמית, נטייה אובדנית ושימוש בסמים.
הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי מבוסס על טכניקות קוגניטיביות-התנהגותיות השמות דגש על שינוי - שיפור היכולת לוויסות רגשי, עבודה על כישורים ומיומנויות בינאישיות, שיפור היכולת להתמודדות עם לחצים ושיפור בוחן מציאות; ומאידך על רעיונות של קבלה עצמית, תיקוף, סובלנות ועמידות למצוקה רגשית וקשיבות (מיינדפולנס), הלקוחה ממקורות בודהיסטיים.
המונח "דיאלקטיקה" הושאל על ידי לינהן מעולם הידע הפילוסופי, והוא מבטא את רציונל הטיפול, המנסה ליישב יחד את שני הניגודים הללו, בין שינוי וקבלה, ובאופן כללי לקבל במקביל קיום של עמדות מנוגדות בכל תחום בחיינו. הטיפול עוסק בניגודים ובמורכבות הן בעולמו של המטופל והן בקשר בין המטפל והמטופל, באתגר הקבלה של הניגודים הללו ובאמצעים להשגת גמישות ואיזון ביניהם.
תיאור השיטה

הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי פותח על ידי מרשה לינהאן בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעיקר כטיפול ממוקד ומבוסס ראיות למטופלות (בעיקר נשים) הסובלות מהפרעת אישיות גבולית ומתקשות בוויסות רגשי. לינהאן עצמה סבלה מקשיים נפשיים אלו בהיותה מתבגרת, וסימנה את יעד חייה, אותו מימשה, בפיתוח תוכנית התערבות עבור מקרי קצה רגשיים.
עם השנים הותאם והורחב טיפול DBT למצבים קליניים נרחבים יותר, בהם אובדנות, פגיעה עצמית, הפרעות אכילה, התקפי זעם, הפרעות מצב רוח, התמכרויות ועוד.
תיאור השיטה > השקפת עולם והנחות בסיסיות > השקפת עולם דיאלקטית

הטיפול נשען על הרעיון הדיאלקטי, על פיו המציאות איננה סטטית, אלא מורכבת מכוחות מנוגדים. אצל רובנו קיימת דיאלקטיקה בין הצורך לקבל את עצמנו כפי שאנחנו, לבין הצורך להשתנות. ניגודיות נוספת היא המתח בין הרצון לקבל מן הטיפול, לבין הוויתור על קבלה זו ככל שהמטופל רוכש כישורים ומצבו הנפשי משתפר. הטיפול רואה את מקורותיה של פסיכופתולוגיה בתקיעות דיאלקטית: קושי לשאת מורכבות בין ׳אמיתות הפוכות׳. הקושי המהותי הזה בגמישות פסיכולוגית מתפתח לאורך שנים רבות, בהן מתחזק באופן תמידי מנגנון הרסני שמשלב בין גדילה בסביבה לא מתקפת לבין פגיעות ביולוגית מובנית.
תיאור השיטה > השקפת עולם והנחות בסיסיות > המודל הביו-סוציאלי של קשיי ויסות רגשי

טיפול DBT מבוסס על התאוריה הביו-סוציאלית (באנגלית: Biosocial Theory). לפי לינהאן, הבעיה העיקרית של הפרעת אישיות גבולית היא הפרעה נרחבת בתפקודה של מערכת הוויסות הרגשי. אי ויסות רגשי הוא תוצאה של נטייה ביולוגית (אך לאו דווקא גנטית), הֶֶקשר סביבתי, והיחסים בין השניים במהלך ההתפתחות.
הנטייה הביולוגית מתבטאת בפגיעות רגשית, בעטיה ישנה פגיעות גבוהה לגירוי רגשי, תגובתיות-יתר לגירוי רגשי וקושי לשוב למצב הבסיסי (baseline) לאחר מצבים שמסבים עוררות רגשית חזקה.
פן ביולוגי נוסף הוא תגובות אימפולסיביוֹת ומנגנון ניהול עכבות לקוי, שתורמים להתנהגויות לא יעילות במצבי משבר נקודתיים.
אדם בעל פגיעות רגשית מובנית גבוהה עשוי לפתח קושי בוויסות רגשי, אם בראשית חייו הוא נתקל בסביבה לא תומכת, המכונה במודל הביו-סוציאלי "סביבה לא מתקפת".
בסביבה כזו, חוויות אישיות סובייקטיביוֹת, כמו אמונות, מחשבות, רגשות ותחושות גופניות - אינן מקבלות תגובה מאשרת מהסביבה הקרובה. הילד חווה פער בין החוויה האישית שלו לבין המשוב של הזולת, כך שלאורך זמן מתפתחת חוסר הלימה בין החוויה האישית לבין התגובה שניתנת לה מן הסביבה. במילים אחרות, לא מתבססת תחושה טבעית של למידה מניסיון, או השענות על תחושות בטן, שניתן לכנותן כאן בהקשר זה אינטואיציה.
כך, הסביבה הבלתי מתקפת אינה מלמדת את הילד לווסת עוררות. להפך, הוא נכנס לסערה רגשית שמתעצמת יותר ויותר, במקום להירגע. הילד אינו לומד כיצד לשאת מצוקה או לבטוח באמינות תגובות הרגשיות שלו כפרשנות תקפה להתרחשויות במציאות. בסביבה כזו, ילד המבטא רגש שלילי מקבל עונש, וילד המבטא רגש בעוצמה מוגברת מקבל חיזוק לא עקבי.
תיאור השיטה > מסגרת הטיפול

הטיפול הדיאלקטי-התנהגותי כולל ארבעה רכיבים מובנים והכרחיים:
פסיכותרפיה פרטנית שבועית
קבוצת מיומנויות - שמטרתה לרכוש, לתרגל ולשכלל מיומנויות אישיות ובינאישיות, להקנות כישורים התנהגותיים למצבי משבר רגשי ולהכיר את יכולת ההתבוננות והקשיבות (מיינדפולנס).
שיחות אימון טלפוניות בין המפגשים - מרשה לינהן סברה כי מפגשים שבועיים אינם נותנים מענה מספק עבור מטופלים סוערים. שיחות האימון הטלפוניות נועדו לצייד את המטופל בתזכורת לגבי המיומנויות שלמד בקבוצת המיומנויות וליישמן בחייו שלו (אין מדובר על שיחות תמיכתיות).
קבוצת עמיתים - מטפלי DBT, פרטניים וקבוצתיים כאחד, מחויבים לקחת חלק בקבוצת עמיתים שבועית, בה עובדים על מקרים קליניים.
בדומה לטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים בהפרעות אחרות, הטיפול הוא מוגבל בזמן, והמטופל והמטפל מסכימים על היעדים ועל שיטת הטיפול בחוזה מפורש. ישנה חשיבות רבה למחויבות של שני הצדדים לחוזה הטיפולי ולעבודתם כצוות. גם מנחה הטיפול הקבוצתי הוא חלק בלתי נפרד מן הצוות הרתום למימוש המטרות. הטיפול דורש מן המטופל לתרגל ולהתאמן על מיומנויות שונות. כלל נוסף, הוא זמינות טלפונית של המטפל עבור המטופל ברגעי משבר.
תיאור השיטה > שלבי הטיפול

מטרת הטיפול איננה רק לדכא התנהגות לא מתפקדת, אלא לבנות חיים מלאים ומספקים, שהמטופל יחוש ששווה לחיות אותם. הטיפול כולל ארבעה שלבים:
ייצוב המטופל והשגת שליטה התנהגותית. המטרה בשלב זה היא הפחתת התנהגויות אובדניות מסכנות חיים, הפחתת התנהגויות המחבלות בטיפול, שיפור איכות החיים ועבודה על כישורים התנהגותיים.
המטופל לומד להכיר את רגשותיו, מבלי לשפוט אותם ומבלי לנסות להעלים אותם על ידי דפוסי התנהגות לא יעילים כמו שימוש בסמים, הפרעות אכילה וכו'.
שיפור איכות החיים של המטופל וחיפוש אושר.
לבסוף, לאחר שהמטופל עבר כברת דרך, המטרה הסופית היא הקניית כלים לשימור הישגי הטיפול בטווח הארוך, ולמציאת חיי אושר, גדילה רוחנית, סיפוק ואיזון.
תיאור השיטה > כישורים התנהגותיים

טיפול דיאלקטי-התנהגותי מקנה למטופל כישורי התמודדות התנהגותיים, במטרה להפחית את עוצמת התנודות הרגשיות ולסייע לו לשמור על איזון במצבי הצפה רגשית. כישורי ההתמודדות נחלקים לארבע מערכות:
כישורי סבילות למצוקה - כישורים המשפרים את יכולת ההתמודדות עם אירועים מכאיבים, על ידי בנייה של יכולת התאוששות מהירה ומתן דרכי התמודדות חדשות לריכוך ההשפעות של סיטואציות מכאיבות.
כישורי שימת לב - מבוססי קשיבות (מיינדפולנס) - כישורים המאפשרים לחוות את הרגע בהווה באופן מלא יותר, תוך הפחתת המיקוד בחוויות מכאיבות מן העבר ובחששות לגבי העתיד. קשיבות נותנת כלים להתגבר על נטייה לשיפוט שלילי של המטופל על עצמו ועל אחרים.
כישורי ויסות רגשי - מיומנויות המשפרות את יכולתו של המטופל לזהות את רגשותיו, להתבונן ולחוות אותם ללא הצפה רגשית. המטרה היא לווסת את הרגשות מבלי להתנהג בדרכים הרסניות ותגובתיות מדי.
כישורי יעילות בינאישית - כישורים המציידים את המטופל בכלים בינאישיים, באמצעותם הוא מבטא את האמונות והצרכים שלו, מציב גבולות ומחפש פתרונות לבעיות. כל זאת, תוך הגנה על מערכות היחסים הקיימות ומתן יחס של כבוד כלפי האחרים.