stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בצרפת
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות

חוק להכרה בהסכמי סולידריות אזרחית (אנ'), סוג של שותפויות מקומיות רשומות, נחקק ב-1999 עבור זוגות חד-מיניים על ידי ממשלתו של ליונל ז'וספן. לזוגות המתקשרים זה עם זה בחוזה ההסכם מוענקות רוב ההגנות, הזכויות והחובות המשפטיות של נישואים. עם זאת, הזכות לאימוץ ולהזרעה מלאכותית נשללת משותפים בהסכמים. בניגוד לזוגות נשואים, זוגות במסגרת ההסכמים לא הורשו להגיש דוחות מס משותפים רק לאחר שלוש שנים, אם כי מצב זה שונה ב-2005.
ב-14 ביוני 2011, האספה הלאומית של צרפת (הבית התחתון) הצביעה ברוב נגד הצעת חוק להכשרה של נישואים חד-מיניים. חברי מפלגת הרוב, האיגוד למען תנועה עממית (אנ'), הצביעו בעיקר נגד הצעד, בעוד שנציגי המפלגה הסוציאליסטית הצביעו בעיקר בעד. חברי המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית הצהירו שחקיקת הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים בצרפת תעמוד בראש סדר העדיפויות של המפלגה אם הם יזכו ברוב בבחירות 2012 (אנ'). ב-7 במאי 2012 זכה פרנסואה הולנד בבחירות, והמפלגה הסוציאליסטית והשותפים הקואליציוניים שלה זכו ברוב המושבים באספה הלאומית. באוקטובר 2012 הוגשה על ידי הממשלה הצעת חוק להכרה בנישואים חד-מיניים.
ב-2 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הסעיף הראשון של הצעת החוק, ברוב של 249 קולות מול 97 נגד. ב-12 בפברואר 2013 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק כולה בהצבעה של 329 בעד ו-229 נגד ושלחה אותה לסנאט הצרפתי (הבית העליון). כל חברי המפלגה הסוציאליסטית השולטת הצביעו בעד ההצעה (מלבד 4 שהצביעו נגדה) ואילו רוב מפלגת האופוזיציה השולטת, האיגוד למען תנועה עממית, הצביעו נגדה (מלבד 2 שהצביעו בעדה). ב-4 באפריל 2013, הסנאט החל בדיון על הצעת החוק וחמישה ימים לאחר מכן אישר את המאמר הראשון של התוכן שלה בהצבעה של 179–157. ב-12 באפריל, הסנאט אישר את הצעת החוק בתיקונים קלים, שהתקבלו על ידי האספה הלאומית ב-23 באפריל.
ערעור על ההצעה הוגש על ידי מפלגת האיגוד למען תנועה עממית למועצה החוקתית (אנ') בעקבות ההצבעה. ב-17 במאי 2013 קבעה המועצה כי החוק הוא חוקתי, בעוד יום למחרת, הנשיא הולנד חתם על ההצעה, אשר פורסמה רשמית למחרת בכתב העת הרשמי של הרפובליקה הצרפתית, "Journal Officiel" (אנ'). טקס החתונה הרשמי הראשון בין זוג חד-מיני בצרפת לאחר חקיקת החוק התקיים 11 ימים לאחר מכן ב-29 במאי בעיר מונפלייה.
הורות ואימוץ

זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים באופן חוקי לאמץ ילדים במשותף מאז מאי 2013, אז נכנס לתוקף חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים. האימוץ המשותף הראשון על ידי זוג חד-מיני התקיים ב-18 באוקטובר 2013.
לזוגות לסביות ישנה גישה לטכנולוגיית רבייה בסיוע (הפריה חוץ-גופית) מאז ספטמבר 2021. ביוני 2017, דובר נשיא צרפת עמנואל מקרון הצהיר כי הממשלה עתידה לחוקק חקיקה עבור גישה לרבייה בסיוע בקרב זוגות לסביות, זאת בעקבות דו"ח של פאנל אתיקה בלתי תלוי בצרפת שהמליץ לתקן את החוק כך שיכלול זוגות לסביות ונשים רווקות בתוכנו. ביולי 2018, חבר האספה הלאומית גיליום צ'יצ'ה (אנ') הציג הצעת חוק להכשרת רבייה בסיוע לזוגות לסביות ונשים רווקות. ביוני 2019 ראש הממשלה אדואר פיליפ הצהיר לאספה הלאומית כי החקיקה תתחיל להיבחן מסוף ספטמבר 2019. הצעת החוק התקבלה בקריאה ראשונה על ידי האספה הלאומית ב-15 באוקטובר 2019 בהצבעת רוב של 359–114, ובקריאה השנייה ב-31 ביולי 2020 עם 60 קולות בעד מול 37 נגד (שיעור ההצבעה הנמוך נבע מכך שרוב חברי האספה יצאו לחופשת קיץ). הסנאט אישר את הצעת החוק בקריאה ראשונה ב-4 בפברואר 2020 ב-153 קולות בעד, 143 נגד ו-45 נמנעים. ההצעה קובעת בנוסף כי המדינה תכסה את עלות הליכי הרבייה בסיוע לכלל הנשים מתחת לגיל 43 ותאפשר לילדים שנולדו עם תרומת זרע לגלות את זהות התורם שלהם כשהם מגיעים לגיל 18. הצעת החוק נכנסה לתוקף בספטמבר 2021.
עד שנת 2015, צרפת לא הכירה בילדים שנולדו כתוצאה מהליכי פונדקאות כאזרחים צרפתים מה שהותיר ילדים רבים מרקע כזה בסיבוכים משפטיים. ב-5 ביולי 2017 קבע בית המשפט לערעורים (אנ') כי ילד שנולד לזוג חד-מיני באמצעות פונדקאות מחוץ למדינה יכול להיות מאומץ על ידי בן זוגו של אביו הביולוגי. באותה שנה העניק בית הדין של פריז דה גראנדה אינסטנס אזרחות צרפתית לתאומים שנולדו באמצעות פונדקאות באונטריו, קנדה, לזוג הורים חד-מיני ששניהם אזרחים צרפתים. עם זאת, בית הדין סירב לרשום את הילדים ברשומות החיוניות. במאי 2019 בית המשפט לערעורים של פריז (אנ') הפך חלקים מסוימים של ההחלטה וקבע שתעודת הלידה הקנדית חייבת להיות מוכרת על ידי צרפת. בדצמבר 2019 קבע בית המשפט לערעורים כי תעודות לידה זרות שמכירות בבני זוג חד-מיניים חייבות להיות מוכרות במלואן בצרפת.
הגנה מפני אפליה

בשנת 1985 נחקקה חקיקה לאומית שאוסרת אפליה המבוססת על נטייה מינית בתעסוקה, דיור ואספקות ציבוריות ופרטיות אחרות של מתן סחורות ושירותים. בשנת 2008, צרפת נמנתה בין מספר המדינות שיזמו את "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" באו"ם, שהיוותה את הפעם הראשונה שהעצרת הכללית של האו"ם גינתה אלימות ואפליה נגד להט"ב. ביולי 2012 הוסיף הפרלמנט הצרפתי את הקטגוריה "זהות מינית" לעילות שמוגנות מפני אפליה בחוק הצרפתי ששימשה גם כן כעילה נרדפת ל-"זהות מגדרית". אף על פי ביקורת מסוימת כלפי הנושא מצד ארגון זכויות הלהט"ב האירופאי "ILGA-Europe" על עמימות תוכן העילה, הארגון שיבח את החקיקה כ-"צעד חשוב". ב-18 בנובמבר 2016, חוק חדש שינה את סעיף 1–225 של חוק העונשין הצרפתי בנוגע למונח "זהות מינית" שתוקן באופן ספציפי ל-"זהות מגדרית".
פרק 2 של קוד העבודה מצהיר באומרו כי:
"אין להוציא אדם מתהליך גיוס או מגישה להתמחות או לתקופת הכשרה בחברה, אין להטיל סנקציות על עובד, לפטר או לכפוף לצעד מפלה, ישיר או עקיף, מטעם של מוצא, מין, מוסר, נטייה מינית, זהות מגדרית, גיל, מצב משפחתי או הריון, מאפיינים גנטיים, מצב כלכלי, שייכות או אי-שייכות, נכונה או כביכול לקבוצה אתנית, לאום או גזע, דעות פוליטיות, איגוד מקצועי או פעילויות הדדיות, אמונות דתיות, מראה פיזי, שם משפחה, מקום מגורים, מצב בריאותי, אובדן אוטונומיה או מוגבלות, או שימוש בשפה שאיננה צרפתית".
הגנה מפני אפליה > אפליה בבתי ספר

במרץ 2008 שר החינוך חאווייר דארקוס (אנ') הכריז על מדיניות למאבק במגוון צורות של אפליה בהן הומופוביה בבתי הספר. מדיניות זו הייתה אחת מ-15 סדרי העדיפויות הלאומיים של משרד החינוך לשנת הלימודים 2008–2009. הפדרציה העצמאית והדמוקרטית של תלמידי תיכון (בצרפתית: "Fédération Indépendante et Démocratique Lycéenne") - איגוד הסטודנטים הראשון של תיכון בצרפת, השיק בנוסף באותה עת מסע פרסום נגד הומופוביה בבתי ספר ובקרב צעירים.
בינואר 2019 פתח משרד החינוך במסע פרסום חדש להתמודדות עם בריונות והטרדות נגד להט"ב בבתי ספר. מסע הפרסום שנקרא "Tous égaux, tous alliés" (בעברית: כולם שווים, כולם ברית), מסייע לתלמידים לגשת לשירותים לדיווח על בריונות במוקד סיוע (אנ') מיוחד שהקים לשימוש בקרב תלמידים וצוותים חינוכיים ודורש מכל בתי הספר בצרפת לספק הדרכה בנושאי להט"ב בעוד היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה (17 במאי) יוגדר כיום מיוחד לקידום פעולות מסוג כזה.
בפברואר 2019 דווח שצרפת החלה להשתמש במונחים "הורה 1" ו-"הורה 2" בטפסי בקשה עבור רישום ילדים לבתי ספר עבור התאמות בירוקרטיות בקרב משפחות בהן קיימים שני אבות או אימהות. במרץ אותה שנה, פרדריק וידאל (אנ'), שרת ההשכלה הגבוהה, הודיעה שכל מוסדות ההשכלה הגבוהה ישתמשו בשמותיהם המועדפים של תלמידים טרנסג'נדרים בהתאם לזהותם המגדרית, כולל בכרטיסי סטודנט, טפסי בחינות וכדומה.
הגנה מפני אפליה > חוקים נגד פשעי שנאה

ב-31 בדצמבר 2004 אישרה האספה הלאומית תיקון לחקיקה הקיימת נגד אפליה, מה שהפך הערות הומופוביות, מיזוגיניות וגזעניות בין היתר לפליליות. העונש המקסימלי של עבירה על החוק הוא קנס של 45,000 אירו או 12 חודשי מאסר בעוד ממשלת ז'אק שיראק הדגישה את העלייה באלימות נגד להט"ב כהצדקה לצעד. עם זאת, למרבה האירוניה, חבר פרלמנט במפלגת האיגוד למען תנועה עממית של ממשלת שיראק עצמה, כריסטיאן ואנסטה, הפך לאדם הראשון שהורשע על פי החוק בינואר 2006, אם כי הרשעתו בוטלה מאוחר יותר על ידי בית המשפט לערעורים.
החוק מדצמבר 2004 יצר את הרשות העליונה נגד אפליה ולמען שוויון (אנ') (באנגלית: "French Equal Opportunities and Anti-Discrimination Commission"). סעיפים 20 ו-21 לחוק שינו את חוק חופש העיתונות מיום 29 ביולי 1881 (אנ') כדי לקבוע הוראות לעבירות ספציפיות יותר לרבות פגיעה, לשון הרע, עלבון, הסתה לשנאה או לאלימות, או אפליה נגד אדם או קבוצה של אנשים בשל מגדרם, נטייתם המינית או מוגבלות כאשר תקיפה פיזית או רצח המונעים על ידי נטייתו מינית של הקורבן מוגדרת כגורם מחמיר (אנ') לעונש שניתן.
באוקטובר 2018 לאחר עלייה בסדרה של התקפות הומופוביות, הנשיא עמנואל מקרון גינה את קיומה באומרו כי היא "לא ראויה לצרפת" והכריז על "צעדים קונקרטיים" עתידיים לחיסולה בעודו צייץ בחשבונו בטוויטר "אלימות הומופובית חייבת להיות דאגה לכל החברה שלנו. היא אינה ראויה לצרפת. יוכרזו צעדים קונקרטיים בנושא אבל הם לא יכולים להחליף את האנושות והסובלנות שהם בלב התרבות שלנו". דו"ח שפורסם ב-16 במאי 2020 יום לפני ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה הראה כי התקפות ועלבונות הומופובים וטרנספובים עלו ב-36% בשנת 2019 בעוד המשטרה הצרפתית פרסמה סכום של 1,870 קורבנות של התקפות טרנספוביות והומופוביות לאחר שבשנת 2018 הנתונים עמדו סביב 1,380 מקרים.
זהות מגדרית

בשנת 2010 צרפת הסירה הפרעת זהות מגדרית (דיספוריה מגדרית) כאבחנה של מחלת נפש.
בשנת 2012 אפליה על רקע "זהות מינית" נאסרה בחוק. בשנת 2016 הוחלף המונח זהות מינית ב-"זהות מגדרית" להתייחסות ספציפית יותר לתוכן העילה עבור הגנת טרנסג'נדרים.
ב-6 בנובמבר 2015 אושרה על ידי הסנאט (צרפת) הצעת חוק שמאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם המשפטי ללא צורך בהעברת ניתוח להתאמה מגדרית ועיקור כפוי. ב-24 במאי 2016 אישרה האספה הלאומית את הצעת החוק. חברת האספה הלאומית פסקל קרוזון (אנ'), שהציגה את הצעת החוק, הצהירה בפני חברי הפרלמנט לפני ההצבעה על הצעת החוק על "ההליכים הארוכים, הלא וודאיים והמשפילים שלפיהם טרנסג'נדרים צריכים לעבור כדי לשנות את מינם ברשומות חיוניות". בשל טקסטים שונים להעברת ההצעה הוקם מושב משותף לדיון בהצעה. ב-12 ביולי 2016 אישרה האספה הלאומית גרסה מתוקנת של הצעת החוק ששמרה על ההוראות המוציאות מחוץ לחוק חיוב של תעודות פסיכיאטר והוכחות להעברת ניתוח להתאמה מגדרית, ובמקביל ביטלה ההצעה את ההוראה המקורית של הצעת החוק עבור מתן אפשרות לשינוי מגדר על רקע הגדרה עצמית. ב-28 בספטמבר דן הסנאט (צרפת) בהצעת החוק. האספה הלאומית התכנסה אז ב-12 באוקטובר בישיבת מליאה כדי לאשר את הצעת החוק פעם נוספת ודחתה תיקונים שהוצעו על ידי הסנאט שהיו דורשים הוכחה לטיפול רפואי עבור הכרה משפטית בשינוי מגדר. ב-17 בנובמבר קבעה המועצה החוקתית כי הצעת החוק היא חוקתית, שנחתמה על ידי הנשיא ב-18 בנובמבר 2016. ההצעה פורסמה בכתב העת הרשמי של הרפובליקה הצרפתית "Journal Officiel" יום למחרת. ההצעה נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2017. אף על פי שחיוב של הוכחת העברת ניתוח או התערבויות רפואיות לא קיים עוד מאז העברת החוק, טרנסג'נדרים מחויבים לפנות לבית משפט מקומי כדי לשנות את הסמן המגדרי שלהם במסמכי זהות רשמיים.
בשנת 2017 טרנספוביה הפכה לגורם מחמיר מאתה ואילך בכלל הפשעים שניתן להעניש בעונש מאסר.
אינטרסקס

אינטרסקסים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) בצרפת נהנים מרוב אותן זכויות השוות לקבוצות נוספות בחברה, אך עם פערים משמעותיים בהגנה מפני התערבויות רפואיות אינטרסקסואליות (אנ') בקטינים אינטרסקסים לקביעת המין שלהם ללא הסכמתם והגנה מפני אפליה. בתגובה ללחץ של פעילים אינטרסקסים והמלצות של גופי האמנה של האו"ם, הסנאט (צרפת) פרסם חקירה בנוגע לטיפול בקטינים אינטרסקסים בפברואר 2017. ארגוני זכויות אדם רואים יותר ויותר בניתוחים אלה בקטינים אינטרסקסים כלקויים אשר לטענתם, יש לבצע אותם רק אם הפונה מסכים לביצוע הניתוח, על ידי דחיית ההתערבויות הרפואיות עד שיהיה רשאי להסכים.
ב-17 במרץ 2017 הנשיא פרנסואה הולנד תיאר התערבויות רפואיות המנסות להפוך את גופותיהם של קטינים אינטרסקסים לזכר או נקבה כ-"לקויות".
טיפול המרה

קורבן צרפתי שעבר סדנת טיפול המרה תיאר את התרגול כ-"אונס פסיכולוגי" בעוד היקף קיום התרגולים בצרפת אינו ידוע. עמותת "Le Refuge" העריכה כי כ-3% עד 4% מהשיחות למוקד הסיוע שלה עסקו בנושא. בקיץ 2019, חברת האספה הלאומית לורנס ואנסונברוק-מיאלון (אנ') הודיעה על כוונתה להציג בפני הפרלמנט בשנת 2020 הצעה לאיסור קיום הפרקטיקה הפסאודו-מדעית בעוד העונשים על עבירה על החוק ינועו בין שנתיים מאסר או קנס של 30,000 יורו.
הצעת החוק לאיסור משפטי על קיום טיפול המרה עברה בסנאט ב-7 בדצמבר 2020 ואושרה על ידי האספה הלאומית ב-25 בינואר 2022. ב-1 בפברואר פורסמה רשמית.
שירות צבאי

לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של צרפת.
תרומת דם

חוזר (אנ') של מנכ"ל משרד הבריאות הצרפתי שהוחל ב-20 ביוני 1983 בשיאה של מגפת ה-HIV, אסר על גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם לצמיתות. צו שר שפורסם ב-12 בינואר 2009 הזכיר את תוקף המגבלה בשנית.
ב-3 באפריל 2015 חבר מפלגת איגוד הדמוקרטים והעצמאים (אנ'), ארנו ריצ'רד, הציג תיקון נגד הכללת "MSM" בין קבוצות שחסומות מלתרום דם שאומץ מאוחר יותר באותו חודש. בנובמבר 2015, שרת הבריאות מריסול טוריין (אנ') הודיעה כי הומוסקסואלים וביסקסואלים בצרפת רשאים לתרום דם לאחר שנה אחת של הימנעות מקיום יחסים. מדיניות זו יושמה ונכנסה לתוקף ב-10 ביולי 2016. ביולי 2019 הודיעה שרת הבריאות אגנס בוז'ן (אנ') שתקופת הדחייה תצומצם ל-4 חודשי הימנעות מ-2 באפריל 2020. החל מ-16 במרץ 2022, צרפת הסירה את מדיניות תקופת הדחייה במלואה בעוד דווח כי "לא תהיה עוד התייחסות לנטייה מינית" בעת תרומות דם.
תנאי מחיה

בשנות ה-50 של המאה ה-20, פרסומה של האמנית הטרנסג'נדרית הצרפתייה קוקסינל ברחבי העולם תרם לביסוסה של העיר המרוקאית קזבלנקה כאזור בו רופאים מסוימים היו מוכנים לבצע ניתוחים להתאמה מגדרית עבור טרנסג'נדרים (בהיותה של מרוקו קולוניה לשעבר של צרפת) אם כי באופן חשאי. כיום, לא ברור אם מעמד זה עדיין קיים (ראו: זכויות להט"ב במרוקו). על פי דיווחים, אישה טרנסג'נדרית מרוקאית בשם רנדה פרסמה ספר בנושא מטעמה, אם כי מעט ידוע על תוכנו או על הצלחתו המסחרית. בשנת 1958 עברה קוקסינל ניתוח להתאמה מגדרית במרוקו והייתה לצרפתייה הראשונה שעברה ניתוח מסוג כזה. הדבר קידם מאוד את קריירת הבמה שלה. ב-1963 החלה להופיע בפריז במועדון "אולימפיה" המפורסם מאז שנפתח בסוף המאה ה-19 בפני גדולי הזמר הצרפתי ואמנים בינלאומיים מהשורה הראשונה. בשנת 1964 הגיעה לשני סיבובי הופעות בישראל במספר מועדונים ביפו, תל אביב וחיפה, ביניהם מועדון הלילה "כליף" ביפו ו-"קולנוע ארמון" בחיפה והייתה לטרנסג'נדרית המפורסמת ביותר שהופיעה עד אז בישראל. הופעותיה של קוקסינל היוו השראה לראשונות מהנשים הטרנסג'נדריות בישראל בהן גילה גולדשטיין וננסי שניידר. בדצמבר 2016 החליטה עיריית פריז לקרוא על שמה טיילת שסמוכה למועדון "מאדאם ארתור" בו החלה את קריירת הבמה שלה.
ארגוני זכויות להט"ב בצרפת כוללים בין היתר את: "Act Up Paris" "SOS Homophobie", "Arcadie", "FHAR", "Gouines rouges", "GLH", "CUARH", ו-"Bi'Cause". מצעד הגאווה הראשון בצרפת נערך בבירה פריז ב-4 באפריל 1981 בכיכר מאובר ואורגן על ידי העמותה "CUARH" אשר במהלכו נרשמה השתתפות של כ-10,000 מפגינים. המצעד מתקיים בכל שנה מאז בחודש יוני. אחוז ההשתתפות בו גדל באופן משמעותי מאז שנות השמונים והגיע ל-100,000 צועדים בסוף שנות ה-90. מהדורת המצעד לשנת 2019 הגיעה לשיא מפגינים של מעל 500,000 איש. האירוע מוגדר בנוסף כאירוע השלישי בגודלו בעיר, בעקבות מרתון פריז ומצעד הטכנו (אנ'), והוא כולל תמיכה של למעלה מ-60 אגודות שונות, ארגוני זכויות אדם, מפלגות פוליטיות וחברות.
מחוץ לפריז נערכים אירועי גאווה נוספים בערים רבות ברחבי המדינה בהן ברן ומרסיי, שערכו את מצעד הגאווה הראשון בשטחן בשנת 1994. נאנט, מונפלייה וטולוז ארגנו את פסטיבלי הגאווה הראשונים שלהן בשנת 1995 וליון, ליל, בורדו, גרנובל, קאן ואקס-אן-פרובאנס בשנת 1996. רואן, ביאריץ, אנז'ה ופואטייה בשנת 2000 וקן ושטרסבורג בשנת 2001. אחרים כוללים את הערים: אוסר, דיז'ון, ניס ואביניון שמקיימות מצעדי גאווה שנתיים בשטחן גם כן. בשנים 1997 ו-2013 אירחו פריז ומרסיי בהתאמה את אירועי הגאווה האירופאים "Europride". בשנת 2018 התקיימו לראשונה בצרפת תחרויות הספורט של המשחקים הגאים עם כ-10,317 ספורטאים מ-91 מדינות שונות שמוגדרים כלהט"ב מרחבי העולם.
בפברואר 2020 סיימה העיר התאומה הצרפתית סן-ז'אן-דה-ברייה את שותפותה עם העיר טוחוב הפולנית כתוצאה מהצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" שאומצה על ידי הרשויות בשטחה. בפברואר 2020 השביתה הקומונה הצרפתית נוגנט-סור-אוז את שיתוף הפעולה שלה עם העיר קרשניק הפולנית כתגובה על העברת ההחלטה על ידי רשויות העיר. בפברואר 2020 האזור הצרפתי סאנטר-עמק הלואר השעה את שיתוף הפעולה שלו עם מחוז פולין קטן כתגובה לאימוץ ההצהרה על ידי רשויות המחוז.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (מאז 1791)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים (15):  (מאז 1982)
חוקים נגד אפליה בתעסוקה:  (מאז 1985)
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים:  (מאז 1985)
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה):  (מאז 2004)
חוקים נגד אפליה הכוללים זהות מגדרית:  (מאז 2012)
נישואים חד-מיניים:  (מאז 2013)
הכרה בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור):  (מאז 1999)
הורות אוטומטית בתעודות לידה לילדים לזוגות חד-מיניים:  (מאז 2021 לזוגות לסביות שניגשו להפריה חוץ-גופית ולזוגות חד-מיניים שעברו הליך פונדקאות בחו"ל, לא בקרב מי שעברו הליך פונדקאות בתוך צרפת)
אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים:  (מאז 2013)
אימוץ ילד חורג בקרב זוגות חד-מיניים:  (מאז 2013)
גישה להפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות:  (מאז 2021)
הכרה משפטית בשינוי מגדר: 
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
איסור על ביצוע פרוצדורות כירורגיות פולשניות לקטינים אינטרסקסים:  (ממתין)
איסור על ביצוע טיפול המרה בחוק:  (מאז 2022)
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: (לא חוקי עבור זוגות הטרוסקסואלים גם כן)
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:  (מאז 2022)
ראו גם

זכויות להט"ב
זכויות להט"ב באוקיאניה
זכויות להט"ב באירופה
זכויות להט"ב באמריקה
זכויות להט"ב באפריקה
לואי דה דוראס, הרוזן השני מפברשאם

לואי דה דוראס, הרוזן השני מפברשאם
לואי דה דוראס, הרוזן השני מפברשאם (באנגלית: Louis de Duras, 2nd Earl of Feversham‏; 1641 - 19 באפריל 1709) היה אציל צרפתי שקיבל את תואר הרוזן מפברשאם באנגליה של בית סטיוארט.
ביוגרפיה

הוא נולד בצרפת והיה בנו השישי של גי אלדונק (1605–1665), המרקיז דה דוראס וקומט דה רוזאן. אמו הייתה אליזבת דה לה טור ד'אוברן, בתו של המרשל טורן. שניים מאחיו, ז'אק אנרי וגי אלדונק, היו מרשלים של צרפת, והוא עצמו נמנה עם ההוגנוטים.
ב-1663 הגיע לאנגליה כחלק מהפמליה של ג'יימס, הדוכס מיורק, והתאזרח בה באותה שנה. ב-19 בינואר 1673 צורף דה דוראס לאצולה האנגלית לאחר שקיבל את התואר ברון דוראס מהולנדבי, שנגזר מהאחוזה בנורת'המפטונשייר שנרכשה מהדוכס מיורק. ב-1676 נישא למרי, שהייתה בתו והיורשת של סר ג'ורג' סונדס, שבאותה שנה קיבל את תוארי ברון ת'רולי, ויקונט סונדס ורוזן פברשאם.
לאחר מות חותנו ב-1677 הוא ירש את תאריו, לאחר שקיבל לכך היתר מיוחד. כעבור שנתיים מתה אשתו. הוא מונה על ידי צ'ארלס השני למפקד האסקדרון השלישי והראשון של פרשי המשמר (Life Guards), ונשלח מחוץ לאנגליה במסגרת מספר משימות דיפלומטיות חשובות. ב-1679 התמנה לתפקיד האדון אשר על הסוסים, וכעבור שנה ללורד צ'מברלין של המלכה. ב-1682 מונה לתפקיד האדון אשר על חדר המיטות (Lord of the Bedchamber), והיה לצידו של המלך ברגעיו האחרונים כשביקש מחילה מהכנסייה הקתולית.
בתקופת שלטונו של ג'יימס השני הושבע לחבר במועצה המלכותית, וב-1685 מונה למפקד הראשי בפעולות נגד המשתתפים במרד מונמות', בהן התבלט בגלל אכזריותו כלפי הצד המובס לאחר קרב סדג'מור. בעקבות כך הוא הפך לאביר במסדר הבירית, קיבל את הפיקוד על האסקדרון הראשון של פרשי המשמר, וב-1686 מונה לפקד על הצבא שאסף ג'יימס השני בבלקהית' כדי להטיל מורא על העם. ב-1688 מונה לתפקיד הכבוד לורד לוטננט של קנט, וכיהן בו עד 1689.
לאחר המהפכה המהוללת הצליח פברשאם להתפייס עם ויליאם השלישי, בתיווכה של המלכה האלמנה קתרינה, ומונה למנהל בית החולים המלכותי על שם קתרינה הקדושה שליד מצודת לונדון ב-1698. הוא מת ללא יורשים ב-19 באפריל 1709, ונקבר בסטרנד שבלונדון; ב-21 במרץ 1740 הועברו שרידי גופתו למנזר וסטמינסטר.
כיבוש קמרון

כיבוש קמרון היה חלק מן המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, ובו נכבשה אחת משתי המושבות של האימפריה הגרמנית באותו אזור (החלק השני של המערכה היה כיבוש טוגולנד). את הכיבוש ביצעו כוחות בריטיים, צרפתיים ובלגיים, קולוניאליים ברובם. למרות יתרון אסטרטגי מכריע, ההשתלטות על קמרון ארכה כשנה וחצי, מתחילת מלחמת העולם באוגוסט 1914 ועד מרץ 1916. מספר גורמים תרמו להתמשכות מסע המלחמה. הגורם הראשון היה השטח הנרחב של המושבה, שרובו כלל אזורים קשים ללחימה, לתנועה ולקיום. הגורם השני היה הקצאת משאבים מצד מדינות ההסכמה, בעדיפות נמוכה בהשוואה לזירות האירופיות. הגורם השלישי היה הגנה עקשנית של הגרמנים, גם לנוכח הסתברות לא גבוהה להצלחה.
כתוצאה מן הכיבוש הפכה קמרון ברובה לאחר המלחמה למנדט צרפתי, ושטחים הסמוכים לגבול ניגריה, שהייתה מושבה בריטית, סופחו אליה.
רקע

הגרמנים שלטו על קמרון, שכללה גם חלקים ממזרח ניגריה של ימינו, החל משנת 1884. בשנת 1911 הצרפתים מסרו לגרמנים שטחים הגובלים בקמרון, וכך גבולות המושבה הורחבו כלפי דרום-מזרח ושטחה הגיע לכ-480,000 קמ"ר. שטחה הפנימי של הארץ כלל בצפון רמה גבוהה המקבילה לגבול ניגריה ונהרות המזינים את נהר הקונגו כלפי דרום. יתר השטח כלל ג'ונגלים וביצות.
אזור החוף, הקטן יחסית בשטחו, היה מבודד למדי מפנים הארץ. קמרון הייתה מוקפת כמעט מכל העברים בטריטוריות שבשליטת מדינות ההסכמה. ממערב השתרעה ניגריה, ומרוב העברים האחרים - אפריקה המשוונית הצרפתית, פרט לגבול קצר מדרום עם גינאה הספרדית (ריו מוני, Rio Muni, כיום גינאה המשוונית) הנייטרלית. מדרום-מערב היה למושבה מוצא אל הים: כ-320 ק"מ לחוף האוקיינוס האטלנטי, כאשר מדינות ההסכמה נהנו משליטה כמעט מוחלטת במימי מערב אפריקה. כוחות מדינות ההסכמה העמידו לצורך ההתקפה על קמרון כ-13,000 חיילים, מתוכם כ-7,000 צרפתים. רובם של אותם חיילים היו אסקרי בפיקוד אירופי.
בעת פרוץ המלחמה היו במושבה כ-2,000 גרמנים, מתוכם כאלף חיילים פוטנציאליים, בתוך אוכלוסייה מקומית של כ-2.5 מיליון. השוצטרופה, חיל המגן הגרמני, שבפיקוד קרל היינריך צימרמן (Zimmerman), מנה 1,650 חיילים אפריקנים ועוד 205 גרמנים ששימשו קצינים ומש"קים (כשליש מהם היו בחופשה באירופה בעת פרוץ המלחמה. נושאי תפקידים רבים משני הצדדים היו באירופה בפרוץ המלחמה). האפריקנים היו חיילי קבע, מגויסים לטווח ארוך, בעלי אימון טוב, אם כי תפקידם כלל בעיקר משימות אבטחה פנימיות, ולא עימות כנגד צבאות אחרים. כוח זה היה רגיש לאבדות, הן עקב גודלו המצומצם, הן כיוון שבתנאי אפריקה קשה היה להחליף חיילים מאומנים אם אלה נפגעו. חיסרון אחר של אותו כוח היה שבשל שרותם הארוך, נלוו לעיתים בני משפחה אל החיילים האפריקנים, מה שיכול היה לסרבל את התנועה והאספקה.
לקראת פרוץ המלחמה אוחדו המשטרה, ובתוכה כ-30 גרמנים, וחיל המגן ואלה היוו יחדיו כוח של כ-3,200 חיילים. בהמשך גייסו הגרמנים כוחות נוספים, כולל חיילי מילואים גרמנים מבני המושבה, ששירתו בתחילה ביחידות משלהם, ורק אחר כך פוזרו בין יתר היחידות (אלה מהם שלא היו בתפקידי פיקוד איישו את מכונות הירייה). כוחם עמד בשיאו על כ-6,000 עד 8,000 חיילים, מהם 1,460 אירופים. הגרמנים הגדילו, בנוסף, את מספר מכונות הירייה והחלו להחליף את הרובים בחדישים יותר, תהליך שלא הסתיים עד לתחילת הקרבות. מספר הרובים, כ-7,000, לא הספיק כדי לחמש את מלוא פוטנציאל הגיוס.
הגרמנים פיתחו בעיקר את חלקה הדרומי-מערבי, הסמוך לחוף, של הארץ. בנוסף לנמלים, הם הקימו באזור מספר תחנות אלחוט, כולל בבירתה, דואלה, ולאלה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה. עם תחילת הקרבות באירופה נטל לידיו המושל קרל אברמאייר (Ebermaier) סמכויות חירום שהקיפו למעשה את כל תחומי החיים והכלכלה. תוך ניהול נבון, ולמרות הניתוק מאירופה, מערכת זו תפקדה בהצלחה יחסית עד תום הקרבות, מבחינה זו שהמושבה סיפקה את צורכי עצמה ואת צורכי הכוח הצבאי שהקימה. הגרמנים הצליחו להקים במושבה, תוך גילוי תושייה רבה, תעשייה צבאית שמילאה חלק מצורכי הצבא שבקמרון, אם כי לא באיכות אירופית. למרות זאת, מודעים לנחיתות הבסיסית שבמצבם, הגרמנית ביססו את תוכניות ההגנה על המושבה על נסיגה לפנים הארץ, תוך שימוש בטקטיקות גרילה.
מסע הכיבוש > פעולות ראשונות של הצרפתים והבלגים

כבר בתחילת פעולות האיבה, ב-6 באוגוסט, ועוד לפני קבלת פקודות מפריז, תפסו הצרפתים את סינגה (Singa) שעל נהר האובנגי (Ubangi) ואת בונגה (Bonga) שעל נהר הקונגו, שתיהן בטריטוריות שהיו בשליטה צרפתית עד מספר שנים קודם לכן, שתיהן בדרום מזרח קמרון ושתיהן נמצאו בעת ההשתלטות סמוך מאוד לטריטוריה שבשליטה צרפתית. שני נהרות אלה שימשו נתיבי תחבורה חשובים עבור אפריקה המשוונית הצרפתית, ובסינגה גם עבר קו טלגרף צרפתי חשוב.
במקביל לתפיסת סינגה ובונגה, הקים המפקד הצבא הצרפתי באפריקה המשוונית ז'וזף אמריש (Aymèrich) ארבעה טורי צבא שנועדו לפלוש לתחומי קמרון. הראשון נועד לצאת מסינגה מערבה וצפונה לאורך נהר הלוביה (Lobaye). השני, ובו השתתפו גם כ-600 חיילים בלגים, נועד לצאת מפינתה הדרומית-מזרחית של קמרון ולהתקדם צפונה ומערבה לאורך נהר הסנגה (Sanga). שני האחרים, שהצליחו פחות, נועדו לנוע צפונה מגבון שבאפריקה המשוונית הצרפתית. אחד מהם נועד, בנוסף, לנתק את קמרון מריו מוני. כיוון שנכשל, נותרה לגרמנים דרך נסיגה מקמרון, לטריטוריה שבשליטה ספרדית, עד סוף מסע המלחמה.
מחוץ לטורי הצבא שהוזכרו, כוח צרפתי, אשר יצא מצ'אד באוגוסט, כבש את קוסרי (Kousseri) שעל הגבול עד 25 בספטמבר. כוח צרפתי-בלגי שפעל באזור החוף, בסיוע תותחים של ספינות בריטיות וצרפתיות, הצליח אף הוא במשימתו. בתחילת ספטמבר 1914 כבש הכוח הצרפתי-בלגי את ויקטוריה (Victoria, כיום לימבה (Limbe)) שעל החוף ללא התנגדות.