stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסיפס הציפורים (ירושלים)
מיקום וגילוי

פסיפס הציפורים שכן בתוך מבנה ישן, מחוץ לשער שכם, בתחילתו של רחוב הנביאים. מבנה זה עומד בתחומי השכונה היהודית קריה נאמנה (בתי ניסן ב"ק), שחרבה במהלך מלחמת העצמאות, ועל חורבותיה נבנו בתים ערביים. פסיפס זה הוא אחד מארבעה פסיפסים ארמניים מהתקופה הביזנטית שנתגלו באזור זה של ירושלים, ונראה כי ניתן ללמוד מכך על תחום פעילותה הדתית של הקהילה הארמנית בירושלים באותה עת.
הפסיפס התגלה בשנת 1894, במהלך הנחת יסודות לבית. השלטונות הטורקיים ביקשו מן הארכאולוגים פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי, שעבדו באותה עת בהר ציון לקחת על עצמם את עבודת החשיפה. עבודות הפיתוח פגעו אך מעט בשולי הפסיפס, ומיד עם גילויו הופסקו העבודות, והחלה מלאכת חשיפת הפסיפס ושימורו. תחת חלקו הדרום-מזרחי של הפסיפס נתגלתה מערה קטנה, ובה עצמות אדם וכמה נרות שמן, שתוארכו לתקופה הביזנטית. עם גילוי הכתובת הארמנית הביעה הפטריארכיה הארמנית בירושלים עניין בקניית הבית, ולבסוף רכשה אותו, מתוך רצון להדגיש את חשיבותה ומרכזיותה של הקהילה הארמנית בירושלים בתקופה הביזנטית.
ב-2022 הועבר הפסיפס בשלמותו למוזיאון הארמני ברובע הארמני שבעיר העתיקה, כחלק משיפוץ נרחב של המוזיאון. הפסיפס הוצב בלב המוזיאון שמתוכנן להיפתח בסוף שנת 2022. פסיפס הציפורים בירושלים נחשב עד היום לאחד האתרים החשובים בתולדות היישוב הארמני בעיר.
תארוך וזיהוי

כאלף רצפות פסיפס נתגלו בארץ ישראל, ותוארכו ברובן לתקופה הביזנטית, בין השנים 450 ועד שנת 640, שאז נכבשה ארץ ישראל בידי המוסלמים, ואמנות הכנסיות שקעה. רוב הפסיפסים עיטרו רצפות כנסיות יווניות או ארמניות. רק כ-200 פסיפסים מהם מתארים צומח, עופות ויונקים, בתיאורים מקומיים ייחודיים, בעיצוב מקומי, למרות הדמיון בסגנון הכללי ודמיון בקומפוזיציה.
פסיפס הציפורים השתרע על פני חדר ששטחו הוא כ-7 על 4 מטרים, והוא השתמר כמעט במלואו, כולל כתובת שלמה בארמנית האומרת: "לזכרם ולגאולתם של כל הארמנים, אשר שמותיהם ידועים לאל בלבד". כתובת זו מלמדת כי הפסיפס עיטר כנראה רצפה של קפלת זיכרון למתים, דבר שהיה מקובל בכנסיות ארמניות בתקופה הביזנטית. נראה שהמערה שנתגלתה מתחת לפסיפס שימשה כחלק מהקפלה, ואולי היא קברם של אותם הארמנים "ששמותיהם ידועים לאל בלבד". על פי הכתובת וסגנון הפסיפס, הוא תוארך לסביבות שנת 550, שכן מתקופה זו ואילך ישנן עדויות לנוכחות ארמנית בירושלים. האלפבית הארמני נוצר רק בשנת 404, כך שלא ניתן להקדים את זמנו של הפסיפס לפני המאה החמישית.
השוואה לפסיפס הציפורים בקיסריה

בשנת 1950 נתגלתה בגבעה בקיסריה רצפת פסיפס מלבנית בגודל של כ-16 על 14 מטרים. הפסיפס מציג 120 ציפורים מסוגים שונים כמו טווסים, חסידות, שקנאים ואנפות, הנתונות כל אחת בתוך מדליון. סביב הפסיפס מסגרת עבה, ובה בעלי חיים שונים, כמו אריה, נמר, חזיר בר, יעל ועוד. בתחילה זוהה הפסיפס כרצפת כנסייה, אולם בחפירות שניות שנערכו במקום ב-2004 התברר כי מדובר בחצר ארמון מפואר משלהי התקופה הביזנטית.
פסיפס הציפורים מקיסריה, למרות שגם מתוארים בו עופות, הוא שונה מהפסיפס הארמני. הפסיפס מקיסריה הושפע ביצירתו מרצפות מעבר הירדן המזרחי, מידבא וכנסיית פטרה. הקומפוזיציה של פסיפס הציפורים מקיסריה שונה באופן מהותי מהפסיפס הארמני הנוכחי, אבני הפסיפס גדולות יותר, המדליונים גדולים יותר ונושאי הפסיפס שונה.
למרות הדמיון הרב מבחינה סגנונית ונושאית בין הפסיפס בקיסריה והפסיפס בירושלים, אין כל קשר נוסף בין השניים: הפסיפס הירושלמי קטן, המדליונים בו מחולקים בשריגי גפן, הציפורים בו פונות למרכז, והוא שימש מבנה קודש; בעוד שהפסיפס בקיסריה גדול ממנו כמעט פי שלושה, המדליונים עשויים תבנית אבן, כל הציפורים בו פונות שמאלה, והוא שימש מבנה פרטי. כן לא ידוע מי יצר את הפסיפס בקיסריה, ואין כל הוכחה שנעשה בידי ארמנים.
לקריאה נוספת

מיכאל אבי יונה, פסיפסים עתיקים, הוצאת כתר, ירושלים 1978
מיכאל אבי-יונה, "רצפות פסיפס בבתי כנסת ובכנסיות נוצריות בארץ ישראל", ידיעות א-ב (תמוז תרצ"ד), עמ' 1–9
נורית כנען-קדר, "ציפורי גן העדן" - מרי בליאן והקרמיקה הארמנית של ירושלים, מוזיאון ארץ ישראל, 2000, עמ' 26–27
Frederick J. Bliss and Archibald Dickie, Excavations at Jerusalem, London, 1898, pp. 253-259
הערות שוליים

↑  Michael E. Stone, The New Armenian Mosaic from Jerusalem
↑  יורם צפריר ולאה די סגני, "ההרכב האתני בתקופה הביזאנטית", בתוך: ספר ירושלים, התקופה הרומית והביזנטית, הוצאת יד בן צבי ירושלים, 1999, עמ' 272-273
↑  אדם אקרמן, הפינה ההיסטורית: סיפורו של פסיפס הציפורים הארמני ברחוב הנביאים
↑  מיכאל אבי יונה, פסיפסים עתיקים, עמ' 38-4
↑  נירית שלו-כליפא, ציפורי גן העדן, עמ' 26
↑  תמונה
↑  תמונה
↑  The Holy Land: an Oxford archaeological guide, Oxford University Press 1998 p. 141
↑  ציפור בכלוב מופיעה גם בפסיפס בית הכנסת במעון, הדומה בסגנונו מאד לפסיפס הציפורים
↑  מיכאל אבי-יונה, "רצפת-הפסיפס של בית הכנסת במעון (נירים)", בתוך ארץ ישראל כרך ו' 1961, עמ' 89, וכן על הטווס כסמל אלמוות כאן: http://www.jesuswalk.com/christian-symbols/peacock.htm
↑  נירית שלו-כליפא, ציפורי גן העדן, עמ' 27
↑  Armenian Mosaic, Jerusalem
סלסלת אשכולות הענבים
האמפורה והטווסים
חוגלה בכלוב נצרים
פֶּרֶס - דורס יום
פלמינגו
פורפיריה כחולה
המוזיאון הארמני החדש בירושלים עם פסיפס הציפורים
אמפורה עם שריגי גפן, סל עם תפוחי-עץ אדומים
טווס זכר
אדולף הרמן

| --- | --- |
 לידה:  5 בפברואר 1837 פקש, הונגריה 
 פטירה:  4 בינואר 1874 (בגיל 36) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 תפקידים:  רופא, כירורג 
 
אדולף הרמן (בהונגרית: Hermann Adolf;‏ פקש, 5 בפברואר 1837 – בודפשט, 5 בינואר 1874)   היה רופא יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
קורות חייו

אדולף הרמן נולד במשפחה יהודית. אביו מיהאי הרמן היה קמעונאי. הוא בא ממשפחה יהודית אורתודוקסית ענייה מרובת ילדים והוריו התכוונו שיהיה מדפיס ספרים. הוא המשיך את לימודיו בבודפשט עקב מעבר משפחתו לעיר, לימודים אותם החל בעיר הולדתו. הוא למד בבית הספר התיכון הפיאריסטי בפשט, ובשנת 1854 עבר את בחינת הבגרות באופן פרטי. בין השנים 1854-1860 למד רפואה באוניברסיטאות פשט ווינה. ב-1859 קיבל תואר דוקטור בווינה ושנה לאחר מכן הסמכה בכירורגיה ומיילדות. בשנת 1869, קיבל הסמכה להוראה כפרופסור בתחום מחלות הגרון והשד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנים 1860–1861, הוא היה רופא בבית החולים הציבורי בווינה, ולאחר מכן חזר לפשט, שם בחמש השנים הבאות הפך לעוזר של הפרופסור לכירורגיה יאנוש בלשה בבית החולים בבודפשט. משנת 1866 היה הרופא הראשי של בית החולים היהודי בפשט, גם לאחר איחוד העיר ב-1873 (פשט עם בודה). בין השנים 1869–1874 עבד גם כפרופסור באוניברסיטת פשט.
הוא עבד בניתוחי חזה וגרון. בהונגריה היה הראשון שהשתמש בשיטת הזרקת תרופות מתחת לעור, ובכתביו נטל תפקיד חשוב בהכנסת הליך הלרינגוסקופיה בהונגריה. בשנים האחרונות לחייו, עקב "הריפוי" הבלתי יעיל של כולרה עם סקרנות וקריאות שונות, התעניינותו פנתה למגפה ההרסנית הזו של התקופה. בתזותיו, הוא נקט עמדה נחרצת נגד ההליכים הלא מדעיים והלא רציניים, מסכני חיים של רופאי האליל שהיו באופנה של שנות ה-60 ושנות ה-70. החשיפה הפומבית והשיימינג של אשת רופא האליל גב' רגינה דאל צין עוררו סערה גדולה במיוחד. מאמריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים בווינה ובבודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי הישן בפשט.
חייו הפרטיים

אשתו הייתה רגינה קוֹהְן (כהן), בתו של יעקב קוהן, שאיתה התחתן ב-1862 בפשט ב-14 בספטמבר.
עבודותיו העיקריות

לרינגוסקופיה, בהתייחס במיוחד לפרקטיקה הרפואית. מוֹנוֹגרָפִיָה. עם חיתוך עץ ולוחות חרוטים על אבן. כריכת חצי עור עם שדרה מוזהבת. (פשט, 1866)
Zur hypodermatischen הזרקת. (Medizinischen Wochenschrift, 1866 ובנפרד: וינה, 1866)
Klinische Beiträge zur Erkenntniss und Behandlung schwerer Krankheitfälle. (וינה, 1868)
על ציסטות גרון ושיטות הניתוח שלהן. (עבודות של רופאים ומדעני טבע הונגרים, 1868)
Frau Dal Cin und ihr Berichterstatter dr. v. Heinrich in Ofen. Eine kritische Besprechung. (Allgemeiner Wiener Medizinischen Zeitung (1871 ובנפרד: וינה, 1871)
Die Diagnose der Cholera. Eine Studie. (Allgemeiner Wiener Medizinischen Zeitung (האבחנה של כולרה. מחקר) 1873.
לקריאה נוספת

אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001.
נקודת שם . מחבר: פטר קוזאק
לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. בודפשט, 1929. גישה מקוונת
יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. בודפשט, 1891-1914. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  Gyászjelentése (1874. január 8.) Budapesti Közlöny, 8. évfolyam, 5. szám, 35. o.
↑  "Gyászjelentése (OSZK)". נבדק ב-2020-04-23.
↑  "Halotti bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség halotti akv. 21/1874. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-23.
↑  ד"ר פרופסור אדולף הרמן ברשימת חברי האקדמיה ההונגרית למדעים
↑  "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 155/1862. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-04-23.
דומינגו מרטינס דה איראלה

| --- | --- |

 לידה:  1509 ורגארה, גיפוסקואה (ארץ הבסקים), אז בכתר קסטיליה, ממלכת ספרד 
 פטירה:  1556 (בגיל 47 בערך) אסונסיון, במושבה נואבה אנדלוסיה דל ריו דה לה פלאטה, (כיום פרגוואי), מלכות המשנה של פרו, האימפריה הספרדית 
 מדינה:  המושבה נואבה אנדלוסיה דל ריו דה לה פלאטה, מלכות המשנה של פרו, האימפריה הספרדית
 עיסוק:  קונקיסטאדור, מגלה ארצות, פוליטיקאי
 דת:  נצרות רומית-קתולית
 
דומינגו מרטינס דה איראלה (בספרדית: Domingo Martínez de Irala, ‏ בערך 1509 ורגארה, גיפוסקואה בארץ הבסקים, בזמנו בכתר קסטיליה, בספרד - בערך 1556 אסונסיון, המושבה "נואבה אנדלוסיה דל ריו דה לה פלטה", פרגוואי, מלכות המשנה של פרו) היה קונקיסטאדור, מגלה ארצות ופוליטיקאי ספרדי ממוצא בסקי שפעל בשטחי ארגנטינה, פרגוואי וברזיל של ימינו.
בשנת 1537 הוא מונה על ידי חואן דה איולאס לממלא מקום של מושל לה קנדלריה, בשטח ברזיל של היום.
אחר כך כיהן איראלה בפועל ומאוחר יותר כנבחר על ידי המתיישבים בתפקיד ממלא מקום של המושל הכללי של מושבת אנדלוסיה החדשה של נהר לה פלאטה (Nueva Andalucía del Río de la Plata) שמושבו היה באסונסיון.
איראלה כיהן שלוש פעמים כממלא מקום של מושל המושבה הספרדית הזאת בשנים 1542-1539, 1544 -1548 ו-1552-1549. לבסוף בשנת 1552 מינה אותו הקיסר קרל החמישי כמושל רשמי והוא מילא את התפקיד עד מותו בשנת 1555.
בשנת 1535 התגייס איראלה למסע של פדרו דה מנדוסה לאמריקה והשתתף בהקמתה הראשונה של העיר בואנוס איירס בשנת 1536. הוא חקר יחד עם חואן דה איולאס את הנהרות פרנה ופרגוואי ופיקד את המשמר המאסף כשכוח הקדמי של איולאס הושמד על ידי האינדיאנים פאיאגואה
במצבי חירום כאלה קיבלה מושבת "אנדלוסיה החדשה" (Nueva Andalusia) מידי הקיסר קרל החמישי הרשות הבלעדית בין המושבות הספרדיות באמריקה לבחור בעצמה את מפקדה החדש.
אכן ב-1539 בחרו הקונקיסטאדורים באיראלה בתפקיד של קפטן כללי של מושבת אנדלוסיה החדשה, של ריו דל פלאטה.
באותה שנה החליט איראלה להעביר את תושבי בואנוס איירס אל היישוב החדש אסונסיון, כך שב-1541 בואנוס איירס נותרה נטושה.
איראלה פיקד על המושבה יחד עם חואן דה סלסאר עד שנת 1542 כשהגיע המושל שמונה על ידי קרל החמישי, אלוואר נונייס קבסה דה ואקה.
אחרי הדחתו של האחרון והשבתו למשפט על בגידה בספרד בשנת 1544, ניהל איראלה את המושבה למעשה, ללא הפסקה, עד מותו, אף על פי שבשנים 1547–1552 לא כיהן כמושל באופן רשמי (ב-1547 התמנה בתפקיד חואן דה סנבריה וב-1549 בנו, דייגו דה סנבריה, אך הם לא יכלו למלא בפועל את התפקיד)
בשנת 1552 אישר המלך את מינויו של איראלה כמושל באופן רשמי.
איראלה הנהיג ביד רמה את מושבת ריו דל פלאטה עד למותו בשנת 1556. בימי שלטונו נבנו כנסיות ובניינים ציבוריים, ערים שלמות בעוד שהילידים דוכאו וחולקו בין האנקומיינדות שבבעלות המתיישבים הספרדים.
אחרי מותו ירש גונסאלו דה מנדוסה את תפקיד המושל.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

דומינגו מרטינס דה איראלה נולד בשנת 1509 בעיר הבסקית ורגארה במחוז גיפוסקואה, אז חלק מקסטיליה הישנה (Castilla la Vieja) בפרט ומכתר קסטיליה בכלל. עם הכרזתו של קרל לבית הבסבורג למלך ספרד בשנת 1516 הפך אזור הולדתו של איראלה לחלק מממלכת ספרד או כתר ספרד.
מרטינס דה איראלה היה בנם של האידלגוס מרטין פרס דה איראלה (יליד 1479 בערך) ושל מרינה דה אלביסואה  טולדו (ילידת 1489 בערך)
בגיל צעיר השאיר מאחור את ירושת אביו ונסע לסביליה. שם בשנת 1535 הפליג עם קונקיסטאדורים אחרים בראשות פדרו דה מנדוסה לכיוון החוף האטלנטי של דרום אמריקה כדי לנטרל את התקדמות הפורטוגזים אל הרי סיירה דה לה פלאטה (הרי הכסף) ו"ממלכת מלך הכסף" האגדית.
ביוגרפיה > המסע לדרום אמריקה והשתתפותו בהקמתן של בואנוס איירס ושל לה קנדלריה

פדרו דה מנדוסה התמנה למושל הזמני (אדלנטאדו) הראשון של מושבת אנדלוסיה החדשה של ריו דל פלאטה.
בשנה הבאה השתתף איראלה בהקמתה הראשונה של בואנוס איירס (Nuestra Senora Santa Maria del Buen Aire) ובפקודת מנדוסה נאבק בילידים - צ'רואה, גוואראני ואחרים. יחד עם חואן דה איולאס הוא חקר את הנהרות פרנה ואחר כך כמפקד ספינת מפרש את הנהר פרגוואי.
ביוגרפיה > ממלא מקום של מושל > בלה קנדלריה

ב-2 בפברואר 1537 הקים איולס את הנמל לה קנדלריה והיה למושל הראשון שלו. הוא מינה את איראלה כסגנו .
לה קנדלריה שכנה בסביבות באייה נגרה של ימינו בגבול פרגוואי עם ברזיל של היום. איראלה נשאר במקום כממלא מקום בזמן שאיולס יצא למסע אל פנים היבשת מתוך שאיפה להגיע ל"הרי הכסף" (הרי סרו ריקו שבבוליביה של ימינו) ולנהר האמזונות האגדיים.
ביוגרפיה > ממלא מקום של מושל > באסונסיון דה פרגוואי

מכיוון שגורלו של איולאס לא היה ידוע פדרו דה מנדוסה שלח בעקבותיו את חואן סלסאר דה אספינוסה עם שייטת בת שלוש בריגניות. ב-23 ביוני 1537 פגש סלסאר את איראלה על יד לה קנדלריה. הם ניסו לשווא למצוא את איולס. מאוחר יותר נפוצו שמועות כי איולס נרצח על ידי אינדיאנים פאיאגואה, כנראה באפריל 1538.
בינתיים ב-15 באוגוסט 1537 סלסאר הקים את המבצר אסונסיון ואחר כך נסע לבואנוס איירס ,בה כיהן פרנסיסקו רואיס גאלאן כממלא מקום של המושל. רואיס גאלאן היה אחראי גם על היישובים החדשים קורפוס כריסטי ובואנה אספרנסה (כיום פוארטו גבוטו בארגנטינה).
שליח מלך ספרד, ה- veedor אלונסו דה קבררה הביא איתו צו מלכותי של הקיסר קרל החמישי משנת 1537 שהירשה למתיישבים לבחור בעצמם את המושל של המושבה החדשה. קבררה, איראלה ורואיס גאלאן נפגשו באסונסיון כדי להחליט מי יפקד על השטחים החדשים.
ביולי 1539 לפי הרשות שניתנה על ידי הקיסר במצבי חירום בחרו הקונקיסטאדורים באיראלה בתפקיד של קפטן כללי של המושבה שכונתה "אנדלוסיה החדשה, של ריו דל פלאטה". הנימוק העיקרי היה שאיראלה היה סגנו של איולס, שהיה ממלא מקומו של פדרו דה מנדוסה המנוח. קבררה ורואיס גאלאן שנפגשו עם איראלה באסונסיון נתנו לכך את הסכמתם. בנובמבר 1539 ניסה איראלה לאתר שוב את איולס ונודע לו על מותו.
לפי עצתו של קבררה, ובאישורו של איראלה, בגלל המצב הקשה מבחינת האספקה במזון ובחמרי בנייה החליט איראלה לפנות במאי-יוני 1541 את תושבי בואנוס איירס הראשונה אל אסונסיון. קבררה תכנן שגם אסונסיון עצמה תיהרס ותעבור למקום אחר בחלק עילי יותר של הנהר פרגוואי, קרוב יותר להרי הכסף. תוכנית זו לא יצאה לפועל.
בהגיעו לאסונסיון איראלה חיזק את ביצורי אסונסיון בעזרת שש מאות הלוחמים שנשארו בחיל המצב של היישוב. אלו היו חלק מאלפיים ארבע מאות אנשים שהשתתפו בזמנו בכיבושו, לרבות כמה מלוחמיו של סבסטיאן קבוט.
תושבי אסונסיון שהיו כ-350 ב-1541 קנו נשים אינדיאניות רבות שהועסקו בחקלאות והתערבבו איתם. בגלל המנהגים הפוליגאמיים כונתה העיירה "הגן עדן של מוחמד". ב-1542 התווספו אליהם עוד 400 מתיישבים שהגיעו יחד עם האדלנטאדו החדש, אלוואר נונייס קבסה דה ואקה.
ביוגרפיה > מושל זמני נבחר של מושבת "אנדולוסיה החדשה של נהר לה פלאטה" 1537-1542

ב-1542 הגיע למקום האדלנטאדו השני, אלוואר נונייס קאבסה דה ואקה, קונקיסטאדור ומגלה ארצות ותיק, שעמד להיכנס לתפקיד של מושל זמני. הוא נתקל בהתנגדות רבה של המתיישבים שתמכו באיראלה, טענו שאיולאס עדיין חי ואיראלה הוא סגנו. בסופו של דבר הוכר נונייס קאבסה דה ואקה כמושל זמני.
איראלה' שנאלץ לוותר על חלומותיו (להתמנות מושל רשמי על ידי הקיסר) התמנה ל"מאסטרה דה קמפו" כלומר ראש מטה. הוא יצא למסע צבאי מזרחה בחיפוש אחרי הרי הכסף הנכספים Sierra de la Plata. בו זמנית הוא יזם בחשאי קנוניות נגד המושל.
ביוגרפיה > מושל זמני נבחר של מושבת "אנדולוסיה החדשה של נהר לה פלאטה" 1537-1542 > הקמת עיר הנמל "פוארטו דה לוס רייאס"

ב-6 בינואר 1543 באזור גראן צ'אקו ייסד איראלה את העיר פוארטו דה לוס רייאס Puerto de los) Reyes) על גדת נהר פרגוואי ועל חוף הלגונה לה גאיבה או גהיבה שליד הביצה הגדולה - הלגונה דה חאראייס (בימינו - ביצות פנטנל), . העיר שכנה במחוז סנטה קרוס של ימינו בגבול עם מאטו גרוסו, כיום בגבול בוליביה-ברזיל. משם המשיך איראלה לחקור את האזור עד לפרו העליונה (Alta Peru), כיום מחוז צ'ארקס בפרו, שבה כבר חדרו מכיוון הפוך ספרדים אחרים.
ב-26 בנובמבר 1543 הגיע לפוארטו דה לוס רייס גם המושל נונייס קאבסה דה ואקה. הוא יצא בהמשך לחקור בעצמו את הסביבה וחזר ליישוב ב-16 בדצמבר
ב-23 במרץ 1544 הוא התיעץ עם פקודיו אם לנטוש את פוארטו דה לוס רייס או להמשיך ליישב אותו. בגלל המגפות, השיטפונות, מתקפות הילידים והתככים של איראלה, אנדרס דה קבררה ואחרים, החליטו לבסוף לעזוב וחזרו ב-8 באפריל 1544 חולים ותשושים לאסונסיון.
ביוגרפיה > הדחת המושל נונייס קאבסה דה ואקה וגירושו

ב-25 באפריל 1544 פרץ מרד נגד המושל שהואשם ברודנות. אסונסיון התחלקה בין "מורדים" ( comuneros תומכי איראלה) ו"נאמנים" ( leales שתמכו בונייס קבסה דה ואקה) המושל דגל בעשיית סדר: הורה להוציא מבתי הספרדים את אותן אינדיאניות שהיו אחיות או קרובות משפחה ביניהן, הגביל את חופש התנועה, אסר על האינדיאנים קאריו לאכול בשר אדם, הנהיג עוצר לילה והסתכסך עם פקידי המלך.
בהצבעה נבחר איראלה להחליפו בתפקיד. הוא עצר את המושל לשעבר ושלח אותו להישפט בספרד. נגזר שם על נונייס לאבד את כל תפקידיו והוא הוגלה לאוראן. מאוחר יותר שוחרר אך לא שב עד יום מותו לאמריקה.
ביוגרפיה > התקוממות הילידים והמסע לגראן צ'אקו

באותה שנה, 1544, התקוממו שבטים מקומיים - גואראנים,, אגאקים וקאריים נגד הכובשים הספרדים. הם ניצלו את הסכסוכים בין המתיישבים סביב בחירת המושל החדש. כ-15,000 מורדים צעדו אל עבר אסונסיון בראשות מנהיגם מקאריה וחנו בסביבה. איראלה נאבק בהם כשלרשותו עמדו 300 ספרדים משני המחנות שהתאחדו מאחוריו ו-1000–1500 ילידים חפרוס ובטחאים ( לפי Morales Padron - היה מדובר בבני קואיאקורו
. אחרי שלוש שעות של קרב נאלצו המורדים להימלט באי סדר, תוך השארת אלפיים גופות ופצועים רבים.
האינדיאנים הרדופים מצאו מקלט בכפר המבוצר פרואדימיירה, שנפל לידי הספרדים אחרי שלושה ימי מצור.
הספרדים טבחו בתושבים ובמחפשי המקלט. כמה מהאחרונים ברחו אז לקרייבה אותה לא הצליחו הספרדים לכבוש. ניצולים אחרים מקרב המורדים נמלטו אל יירוקיסאבה אך הובסו בדרך על ידי בני חפרוס. מאוחר יותר ביוני 1545 - דצמבר 1546 ראש שבט הקאריים, טווארה, יזם מרד נוסף יחד עם הגוואראנים באזורי גוארנאפיטאן ואקאראיבה או אקאהאי עד שנפל בשבי ונהרג ביירוקיסאבה.
בחזרתו לשלטון יצא שוב איראלה למסע מערבה שהסתיים בכי רע.
הוא עדיין חלם על הנסים והנפלאות שסיפר ארננדו דה ריברה על הרי הכסף. לרעיון "החדירה הגדולה" היו מתנגדים:פדרו דה אוראנטס שהדגיש בפניו שהעם רצה "התיישבות ולא כיבוש".
עם זאת בנובמבר 1547 סיים איראלה את ההכנות למסע אל הצ'אקו הצפוני (צ'אקו בוריאל) . הוא התכוון להתכונן למערכה נגד הגוואראנים ולגלות את "ארץ בני סאבאיה". בינואר 1548 השאיר באסונסיון כממלא מקום את פרנסיסקו דה מנדוסה והגיע לנמל סן פרננדו. שאירו בנמל חיל מצב ואת הבריגנטינות ויצאו לדרך ביבשה. חדרו לשטח פרו אצל האינדיאנים טמקוצ'י שבחבל צ'ארקס. נדהמו כששמעו את הילידים מדברים בספרדית והבינו שבעשרים השנים האחרונות ספרדים אחרים הקדימו אותם.
אז שלח את נופריו דה צ'אבס ללימה כדי לבקש סיוע מהמשנה למלך לה גאסקה. הוא המתין בארץ האינדיאנים קורוקוטוקי וביקש סיוע ביין, קמח, שמן לריפוי, גופרית לייצור אבק שרפה ונייר כתיבה. אושר שילוחו לפרגוואי של הקפטן דייגו סנטנו ואנשיו. כשנודע לפקידים המלכותיים כי איראלה נסוג ביטלו את המשך "מסע החדירה".
בשובו מן המסע ב-1549 מצא את אסונסיון שרויה באי סדר, כשבעקבות מרד ה-leales השלטון במושבה נלקח על ידי דייגו דה אבראו שערף את ראשו של פרנסיסקו דה מנדוסה והכריז עצמו למ"מ המושל הכללי. לצד הקפטן גונסאלו דה מנדוסה שאולץ להכריז עצמו מושל זמני. אולם ב-13 במרץ 1549 פקידי המלך ורוב העם החזירו את איראלה לתפקיד המושל הזמני. אבראו נמלט ליערות ונרצח שם על ידי בוגדים.
ביוגרפיה > מושל רשמי

ב-1554 הוא שלח למדריד את אחיינו, אסטבן דה ורגארה כדי לעדכן את הקיסר קרל בנוגע לשירות שהביא למלכות ולצרותיו במילוי תפקידו.
הקיסר גמל במנותו מושל רשמי וקבוע של מושבת ריו דה לה פלאטה. אחרי שהמינויים הקודמים של המלך, חואן דה סנאבריה (שנפטר בספרד עוד לפני הפלגתו) ובנו, דייגו, שאנייתו נטרפה בדרך, לא הצליחו להגיע ליעד, סוף סוף ב-1555 בא לאסונסיון הבישוף פדרו פרננדז דה לה טורה עם כתב המינוי הרשמי עבור איראלה. תפקידו היה מכאן ואילך מושל בזכות עצמו (governador-propietario) של אנדלוסיה החדשה של ריו דה לה פלאטה.
איראלה נכנס ר/מית לתפקיד באוקטובר 1552
ביוגרפיה > מותו

הקיסר אסר לבסוף על איראלה להמשיך המסעות לגילוי ארצות
איראלה מת באסונסיון ב-3 באוקטובר 1556 בעקבות מחלת חום.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים. "גן עדן של מוחמד"

איראלה ניהל בפועל קשרים פוליגמיים כשהחזיק כמה פלגשים מקרב נשות האינדיאנים המקומיים, חלק מהן אחיות. הוא התיר גם לשאר המתיישבים לעשות כך, מה שעורר נגדו בקורת נסערת מצד החוגים הכנסייתיים שכינו את חצרו ואת החיי המושבה "גן עדן של מוחמד" ("Paraíso de Mahoma")
בנסיבות אלה נולדו לו מנשים אידיאניות ילידותבנים ובנות ממוצא מעורב -מסטיסים (mestizos).בנותיו התחתנו עם קונקיסטאדורים בנישואים שחיזקו בריתות בין-משפחתיות חשובות בחיי קהילת אסונסיון החדשה.
איראלה השאיר צוואה שבה נכתב:
אני אומר ומצהיר ומתוודה כי יש לי ואלהים נתן לי במחוז הזה כמה בנים ובנות והם כדלהלן:דייגו מרטינס דה איראלה ואנטוניו דה איראלה וחינברה מרטינס דה איראלה, ילדי ושל מריה, שפחתי, בתו של פדרו דה מנדוסה, מנהיג אינדיאני מן הארץ הזאת; ומרינה דה איראלה, בתה של חואנה, שפחתי, ואיסבל דה איראלה, בתה של אחואדה, שפחתי, ואורסולה דה איראלה, בתה של לאונור, שפחתי, ומרטין פרס דה איראלה, בנה של אסקולסטיקה, שפחתי, ואנה דה איראלה, בתה של מרינה, שפחתי, ומריה, בתה של ביאטריס, שפחתו של דייגו דה וייאלפנדו, ולשם כך אני מכריז אותם כבני ובנותי ועל כן התחתנתי בחוק ובברכה, כפי שדורשת אמנו הקדושה הכנסייה
בסך הכל היו לו שבע נשים ילידות משבט גווראני ומהן נולדו לו תשעה ילדים: שלושה בנים ושש בנות
בתו איסבל התחתנה עם הקונקיסטאדור פדרו דה לה פואנטה אורטאדו, שבנם פדרו אורטאדו דה מנדוסה היה לימים מושל זמני של המושבה
לפי הגניאלוג נרסיסו בינאיאן קרמונה, מחלציהם של איראלה ושפחותיו משבט גוואראני נולדו דורות של צאצאים, ביניהם גם גבורי מהפכת מאי 1810 ועוד שורה של אישים ארגנטינאים ופרגוואים רבים, ביניהם:
מריאנו מורנו, מנואל בלגראנו, חואן פרנסיסקו סגי, חואן פרנסיסקו טרגונה, רמדיוס דה קסקלדה דה סן מרטין (אשתו של הגנרל סן מרטין), חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה, חואן אנטוניו אלווארס דה ארנלס, חוסה אווריסטו אוריבורו, חוסר פליקס אוריסורו, ויקטוריה אוקמפו, ברנרדו דה איריגויין, סטורנינה אוטאלורה (אשתו השנייה של קורנליו סאבדרה), קרלוס סאבדרה לאמאס, מנואל קינטאנה, פרנסיסקו סולנו לופס, חואקין סמואל דה אנצ'ורנה, אלפרדו סטרסנר, חוליו ססאר סאגייר, אדולפו ביוי קאסארס וארנסטו צ'ה גווארה.
הנצחה

בוורגארה, יישוב הולדתו, בארץ הבסקים, בככר פראיסקוזורי הוצבה אנדרטה בצורת מונוליט לזכרו
יישוב בארגנטינה, בנפת ברגאדו (פרטידו דה ברגאדו) בפרובינציית בואנוס איירס קיבל את שמו.
הערות שולייםּּּ

↑  F.Morales Padrón עמ' 408-409
1 2 3 4 5  F.Morales Padrón עמ'411
1 2  F.Morales Padron עמ' 412
1 2  F.Morales Padron עמ' 413
↑  F.Morales Padron עמ' 416
↑  F.Morales Padron עמ' 415
↑  F.Morales Padron עמ'  417-416
1 2 3  F.Morales Padron עמ'  417
↑  F.Morales Padrón עמ' 393
לקריאה נוספת

Francisco Morales Padrón Istoria descoperirii și cuceririi Americii, Editura științifică și enciclopedică, București 1979
(ברומנית) תרגום מספרדית מאת עזרא אלחסיד - לפי Francisco Morales Padrón - Historia del descubrimiento y conquista de América Editura Nacional, Madrid 1971
חלוקת דרום אמריקה לפי צווים מלכותיים בשנים 1534–1539
מלכות המשנה של פרו עם המושבות טוקומן ואנדלוסיה החדשה דה לה פלאטה והאזורים הסמוכים טוקומן וסנטה קרוס דה לה סיירה. מיקומם של פוארטו דל לוס רייאס ופוארטו דה לה קנדלריה - במפה מסביבות שנת 1600
המונוליט לזכרו של מרטינס דה איראלה בוורגארה
מילת קוד

.
מילת קוד או שם קוד היא מילה או צירוף מילים קצר המשמשים להעברת מסר סודי באמצעי תקשורת גלויים, כגון שידורי רדיו וטלוויזיה, שקל לצותת להם, כגון קשר רדיו בלתי מוצפן. מי שאינו שותף לסוד עשוי לדעת שהועבר מסר סודי, אך אינו יודע מהי משמעותו המדויקת. מילות קוד משמשות גם בתקשורת שאינה גלויה, אך יש חשש סביר שתיורט על ידי מודיעין אותות של האויב.
על מנת שלא לתת להן משמעות שתקל על פענוח הקוד, מילות הקוד נבחרות בדרך כלל באופן אקראי מתוך מאגר של מילות קוד. כאשר מילות הקוד נועדו לשמש כשמו של מבצע צבאי חורגים לעיתים מגישה זו, ועם חשיפתו של המבצע לציבור ניתן לו שם קוד משמעותי, שבא לתרום ליחסי הציבור של המבצע.