stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניצחון לבים (סרט)
הערות שוליים

↑  How cinema is used as a vehicle for hate politics in Tamil Nadu, The News Minute, ‏2021-12-22 (באנגלית)
↑  "जय भीम का नारा सबसे पहले किसने दिया, कैसे हुई शुरुआत?". BBC News हिंदी (בהינדי). נבדק ב-2022-03-26.
↑  A ‘hard-hitting’ Indian film is ‘outranking The Shawshank Redemption’ on IMDb, The Independent, ‏2021-11-11 (באנגלית)
1 2  "Jai Bhim: The Indian film that overtook The Godfather on IMDb". BBC News (באנגלית בריטית). 2021-11-17. נבדק ב-2022-03-26.
1 2  Official: 'Jai Bhim' enters Oscar’s race - Times of India, The Times of India (באנגלית)
1 2  Inside 2D Entertainment's four-film deal with Amazon Prime Video India: Why Suriya's productions are going digital-Entertainment News , Firstpost, Firstpost, ‏2021-08-25 (באנגלית)
↑  India Today Web Desk ChennaiMarch 7, 2020UPDATED: March 7, 2020 17:52 Ist, Suriya to team up with Kootathil Oruvan director TJ Gnanavel?, India Today (באנגלית)
נסים זלאיט

דיוקן
נסים זלאיט (1923 - מרץ 2024) היה צייר ישראלי.
נסים זלאיט נמנה עם הדור של אמנות המופשט הישראלי, שפרחה בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 בישראל, ונותר נאמן לה עד למותו.
נולד בעיראק. בגיל 28 נמלט מבגדאד, עקב פעילותו במחתרת הציונית, ועלה בגפו לישראל בשנת 1951. זו הייתה פרידה מכל אשר ידע והכיר בעולם האתמול, והמפגש עם הארץ החדשה ועם האמנות הרוחשת בה היה לאירוע המכונן בחייו.
זלאיט התוודע אל המופשט בתקופת לימודיו במכון אבני בשנים 1956–1959. מוריו היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי חברי קבוצת "אופקים חדשים", שראו במופשט ביטוי לאמת אוניברסלית, שהיא תכליתה של האמנות הטהורה. עד לאותה עת היה זלאיט צייר פיגורטיבי מצליח בקנה המידה האפשרי מבחינתו, הן בבגדאד, שבה נולד ובגר, והן בשנותיו הראשונות בישראל.
הבחירה של זלאיט בציור המופשט סימנה את פנייתו לדרך חדשה ובלתי מוכרת, תוך השלכת סמלי העבר והגדרותיו מאחור. היה זה ביטוי לכמיהתו להתקבל, להשתייך ולהיות מזוהה עם האמנות הארצישראלית האוונגרדית באותה העת. בהחלטתו זו ויתר על כל נקודת אחיזה או עוגן במציאות הפיזית, ובחר לצאת למסע בתוך הלא נודע, במרחבי המופשט האינסופי. בתוך מרחב זה חיפש והתווה את דרכו האישית. ביצירותיו, הוא נתן ביטוי למגמות האוניברסליות באמנות המערב מצד אחד, ולתחושת הזיקה והשייכות למקום הישראלי, מצד שני. עם כל אלה, ניתן היה לזהות ביצירתו את עקבות זיכרונות העבר ואת ההתנסויות שעיצבו את עולמו.
לימודי אומנות

זלאיט למד באקדמיה לאמנויות יפות בבגדאד, במדרשה למורים לציור בתל אביב ובמכון אבני בתל אביב.
תערוכות יחיד

2016 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2015 - גלריה "על האגם", רעננה
2014 - מוזיאון המרכז למורשת יהדות בבל, אור יהודה
2014 - גלריה, תיאטרון ירושלים, ירושלים
2014 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2013 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2013 - גלריה "על האגם", רעננה
2013 - אכסדראות שרובר, תיאטרון ירושלים, ירושלים
1968, 1990 - בית האמנים, ירושלים
1985, 1962, 1960 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
1969, 1967, 1965 - גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
1961 - גלריה כץ, תל אביב
תערוכות קבוצתיות

יצירותיו של זלאיט הוצגו בתערוכות רבות, בהן:
לונדון
מוזיאון תל אביב לאמנות
מגדל דוד, ירושלים
מוזיאון רמת גן
משכן לאמנות, חולון
ניו יורק
תערוכה בינלאומית לאומנות חדישה במונקו
פרסים

1965 – פרס ההסתדרות
1967 – הפרס הגדול בתערוכה הבינלאומית לאמנות חדישה במונקו
1968 – פרס ירושלים ומענק לשהיה לשנה בירושלים כאורח עיריית ירושלים
Abstract Landscape, Oil On Canvas, 73x54cm
משתה בלשאצר

ערך זה עוסק במשתה המתואר בספר דניאל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רמברנדט: "משתה בלשאצר"
משתה בלשאצר מתואר בספר דניאל. במהלכו מופיעה כתובת על הקיר, ודניאל מפרש אותה כנבואת חורבן לבבל.
הסיפור בספר דניאל

במשתה, הגביעים הקדושים שנשדדו מבית המקדש מחוללים על ידי בלשאצר, בשמשם ככלי שתייה עבורו ועבור שריו, נשותיו ופילגשיו.
פרק זה נכתב כולו בארמית, השפה בה נכתבו חלקים נכבדים בספר דניאל, והוא ממשיך ומתאר כיצד יוצאות אצבעות של יד אדם (אֶצְבְּעָן דִּי יַד-אֱנָשׁ) וכותבות על הטיח מול הנברשת (לָקֳבֵל נֶבְרַשְׁתָּא), בקיר (עַל גִּירָא) שבהיכלו של המלך (דִּי-כְתַל הֵיכְלָא דִּי מַלְכָּא) את הכתובת: ”מְנֵא מְנֵא תְקֵל וּפַרְסִין”. כשבלשאצר מבחין בכך הוא מחוויר, נבהל וקורא מיד להביא לפניו את החכמים והקוסמים, באומרו להם שמי שיקרא את הכתובת ויגלה את פשרה יקבל בגד ארגמן, כמו זה שנהגו ללבוש אנשי מלוכה. כמו כן יקבל ענק זהב, ענק אותו היה רשאי לענוד רק מי שקיבלו מידי המלך. פרס נוסף שהציע בלשאצר לפותר החידה הוא להיות שליט שלישי בממלכה; פרס זה שיקף את המצב שבו נבונאיד שלט כשליט ראשון, ובלשאצר כשליט שני.[דרוש מקור: מה המקור לפרשנות הזו? נבונאיד לא נזכר בספר דניאל.]
ואולם, איש מן החכמים והקוסמים לא יכול היה לפרש את הכתובת שעל הקיר. כאשר נקרא אל המלך דניאל, החכם העברי, והתבקש לפרש את הכתובת - הוא פירש אותה כנבואת חורבן על בבל.
אלוהים, כך אמר דניאל, (מְנֵא--מְנָה-אֱלָהָא) מנה את ימי שלטונה של בבל, (תְּקֵל תְּקִילְתָּ בְמֹאזַנְיָא), כלומר שקל במאזניים את ערך מלכותה ומצא (וְהִשְׁתְּכַחַתְּ חַסִּיר) אותו בחוסר, ולכן בבל תיפול בידי "פַרְסִין", כלומר הפרסים. ואכן - בבל חולקה בין פרס ומדי. בלשאצר, כך מסופר בהמשך, נהרג עוד באותו לילה (בֵּהּ, בְּלֵילְיָא, קְטִיל, בֵּלְאשַׁצַּר מַלְכָּא), והפרסים כבשו את בבל.
במדרש

על הכתובת שהופיעה על הקיר נאמר: ”וְלָא כָהֲלִין כְּתָבָא לְמִקְרֵא” (דניאל ה' ח') דהיינו, שהבבלים לא היו מסוגלים להבין את הכתוב. לדעת התנא רבי יוסי הכתובת נכתבה בכתב אשורי שלא היה ידוע עד אז.
האמורא רב מסביר מדוע לא יכלו לקרוא זאת: "בגימטריא איכתיב להון: ”יטת יטת אדך פוגחמט”", כלומר - את המילים הללו כתב המלאך בצופן אתב"ש.
לדעת אמוראים אחרים, נכתבו ארבע המילים בצופן אחר:
לדעת שמואל: ”ממתוס ננקפי אאלרן”, כלומר - הצופן מורכב מאיסוף של האותיות הראשונות בכל מילה למילה אחת, איסוף של האותיות השניות למילה שנייה, וכן הלאה (את המילה "ופרסין" יש לחלק לשניים: "ופר" ו-"סין").
לדעת רבי יוחנן: ”אנם אנם לקת ניסרפו”, כלומר - הצופן מורכב מהיפוך של כל אחת מהמילים.
לדעת רב אשי: ”נמא נמא קתל פורסין”, כלומר - הצופן מורכב מחילוף של האות הראשונה והשניה בכל מילה.
רמברנדט, בציורו המפורסם של משתה בלשאצר (להלן "באמנות"), נצמד לפרשנותו של האמורא שמואל.
באמנות

סיפור זה הונצח בציור המפורסם "משתה בלשאצר" של הצייר ההולנדי רמברנדט, באורטוריה "בלשאצר" של הנדל וכן באורטוריה "משתה בלשאצר", מאת ויליאם וולטון. המשורר ביירון הקדיש שני שירים לבלשאצר ומשתהו, במסגרת אסופת השירים שלו המכונה מנגינות עבריות.
הכתובת על הקיר

הסיפור המקראי הזה הוא המקור לביטוי הידוע: "הכתובת על הקיר", שמשמעותו "משהו נורא עתיד לקרות, והתרחשותו העתידית כל כך ברורה, שרק טיפש לא יבחין בה".
לקריאה נוספת

דורון לוריא, מלכים בשר ודם: התנ"ך באמנות המאות ה־16 עד ה־19, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005, משתה בלשאצר, עמ' 134-131
הערות שוליים

↑  בהתאם לדברי שמואל במסכת סנהדרין, ראו בהמשך "במדרש".
↑  ספר דניאל, פרק ה'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ב, עמוד א'
סאבו הצפונית

סאבו הצפונית (בפינית: Pohjois-Savo, בשוודית: Norra Savolax) הוא אזור במזרח פינלנד, בירתו העיר קואופיו. סאבו הצפונית יחד עם סאבו הדרומית אוגדו שניהם בעבר תחת המחוז ההיסטורי סאבו.
האזור הוא חלק ממחוז סאבוניה ההיסטורי, וגובל בצפון בקאינו במזרח בצפון קרליה בדרום בסאבו הדרומית ובמערב בפינלנד המרכזית ובאוסטרובוטניה הצפונית. האגם הגדול באזור הוא אגם קאלווסי (Kallavesi), והנקודה הגבוהה ביותר (318 מעל פני הים) נמצאת בעיירה ראוטווארה.
על פי גודל האוכלוסייה, מדורג האזור במקום השישי במדינה, בשנת 2015 התגוררו בו 248,249 תושבים.
בעיירה סונקהירבי החל משנת 1992 נערכת אליפות העולם בנשיאת נשים.
ערים באזור

קאניו מחולקת לתשעה עשר רשויות מקומיות (קונטה), מהם שישה ערים (מודגשות):
איסאלמי (22,130)
יואנקוסקי (5,108)
קאבי (3,337)
קייטלה (2,485)
קיורובסי (8,987)
קואופיו (110,292)
לפינלאהטי (10,328)
לפהבריטה (10,390)
פילהוסי (5,002)
ראוטלמפי (3,481)
ראוטווארה (1,857)
סיליניירבי (21,328)
סונקהירבי (4,596)
סונניוקי (7,561)
טרבו (1,690)
טוסניימי (2,818)
ורקאוס (22,587)
וסנטו (2,386)
ויירמה (3,964)
נויבאו

| --- | --- |

המיקום של רובע נויבאו בווינה
 מידע
 עיר:  וינה
 שטח:  1.61 קמ"ר 
 אוכלוסייה:  31,961 (1 בינואר 2020)
 קואורדינטות:  48°12′09″N 16°20′53″E﻿ / ﻿48.2025°N 16.348055555556°E﻿ / 48.2025; 16.348055555556
 he
 
נויבאו (בגרמנית: Neubau) הוא רובע בעיר וינה.
הרובע ממוקם במרכז וינה ומשתרע על פני 1.61 קמ"ר. נכון לשנת 2020 הכיל הרובע 31,961 תושבים.
הרובע נוצר במקור בשנת 1850 כתוצאה ממיזוג של מספר רשויות פרבריות.
אתרים בולטים

מוקדי עניין בולטים בתחום הרובע:
מוזיאון לאופולד
המוזיאון לאמנות מודרנית
המוזיאון הלאומי לארכיטקטורה
תיאטרון הוולקסתיאטר
גלריית תמונות

רובע המוזיאונים
המוזיאון לאמנות מודרנית
תיאטרון הוולקסתיאטר
שוק הפשפשים של נובאוגאסה
משרת חוזי

חוזה מ-1738. המשרת חתם ב-X (במרכז הרביע הימני-תחתון)
משרת חוזי (באנגלית: Indentured servant, בצרפתית: Engagisme, בהולנדית: Contractarbeid) היה משרת שעבד, בתקופת הקולוניאליזם, בטריטוריית-התיישבות מרוחקת בתמורה לעלות המסע לטריטוריה הרחוקה. המשרת החוזי קיבל ממעבידו מגורים, מזון ומלבוש במשך מספר שנים קצוב, אך בעבור שכר זעום או ללא שכר כלל. לעיתים קיבל סוג של הכשרה מקצועית כשוליה. בתום הזמן שנקבע בחוזה זכה המשרת בסכום כסף או בחלקת אדמה והפך לאדם חופשי, מתיישב בארץ חדשה. משרתים חוזיים היו בסוף מאה ה-17 שני-שלישים מן האוכלוסייה הלבנה של שלוש עשרה המושבות הראשונות בארצות הברית. שיטה זו איפשרה למדינות להיפטר מעניים צעירים (ואף קטינים), מצד שני היא איפשרה לעניים אלה אפשרות לניעות חברתית והחלצות ממעגל העוני. הטריטוריות הקולוניאליסטיות זכו בכוח אדם זול, בן גזעם (בניגוד לעבדים בני המקום או מאפריקה).
בארצות הברית

התיישבות הלבנים בארצות הברית בראשיתה (במאה ה-17) סבלה מחוסר בידיים עובדות. מאידך במדינות כגון בריטניה, אירלנד, צרפת והולנד גאה העוני, כחלק מתהליכי העיור המוקדמים שהביאו אל הערים הגדולות רבבות כפריים חסרי-כל. כך נוצר מנגנון שאיפשר, כחלופת מאסר בעוון שוטטות, החתמת עניים צעירים ובריאים (גברים ונשים, רובם ככולם מתחת לגיל 21) על חוזה לפיו יוסעו על חשבון מעבידם העתידי אל העולם החדש. תמורת המסע אמורים היו המשרתים לעבוד שלוש עד שבע שנים ללא תמורה (פרט לדמי שתייה מזדמנים).
המסע לאמריקה נמשך בין 8 ל-12 שבועות בספינות דחוסות. במשרתים התקיים סחר כמו בעבדים. האדונים יכלו לעשות במשרתים ככל העולה על רוחם, כמעט ללא כל חוק או פיקוח, הרשויות התערבו רק במקרים קיצוניים כרצח משרתים או חבלות קשות. נשים רבות שימשו כשפחות מין, ילדים עבדו במשך שעות. למשרתים ושפחות לא הותר להתחתן אלה עם אלה. ניתן היה להלקות משרת כעונש.
ב-1705 קבע החוק בווירג'יניה שבתום תקופת השירות על כל משרת חוזי לקבל מאדונו 10 בושל (כ-350 ליטר) גרעיני תירס, 30 שילינג, רובה ו-50 אקר (כ-200 דונם) אדמה. משרתת שיצאה לחופשי קיבלה 15 בושל תירס ו-40 שילינג. כבעלי רכוש היו המשרתים המשוחררים לחברים שווי זכויות במושבות ובעלי זכות בחירה. חלק מהמשרתים הפכו לחקלאים, אחרים מכרו את אדמתם ועברו לערים. אדמות המשרתים המשוחררים היו טרף קל לספסרי קרקעות.
בשלוש-עשרה המושבות שנשלטו על ידי בריטניה היו המשרתים במאה ה-17 מאנגליה ובמאה ה-18 מאירלנד, סקוטלנד, פרוסיה ובוהמיה. אל לואיזיאנה הצרפתית יובאו משרתים חוזיים מצרפת ואל הולנד החדשה מהולנד.
לטענת ההיסטוריון הווארד זין נטעו האדונים, באמצעות הכנסייה בקרב המשרתים הלבנים רגשות גזעניים כנגד העבדים האפרו-אמריקאים, שהעמידו את המשרת הלבן כנעלה על העבד השחור, על מנת שלא יעשו יד אחת ויתקוממו כנגד מעסיקיהם. גם העובדה שהמשרת הלבן ראה אופק של שחרור יצרה הפרדה ברורה בין שתי האוכלוסיות המשועבדות ומנעה מרד משותף. בנוסף נחקקו חוקים מיוחדים וחמורים כנגד התרועעות של משרתים חוזיים לבנים עם עבדים שחורים.
שורשיהם של אמריקאים רבים נעוצים במשרת חוזי שהיה מאבות-אבותיהם. עבודות מחקר יצרו מסד-נתונים ובו שמות ופרטים נוספים של משרתים חוזיים, כך שניתן לאתר בהם בני משפחה.
מקרים נוספים

פרידריך לוונברג, גיבור אלטנוילנד, ספרו של בנימין זאב הרצל הוא משרת חוזי של האציל קינגסקורט.
ההולנדים העבירו עובדים בין מושבותיהם, כך למשל עבדו משרתים חוזיים מאינדונזיה ואזורים בסין שהיו תחת שלטונה של הולנד בסורינם שבדרום אמריקה, שהייתה אף היא תחת שלטון הולנדי.
כאשר אסר החוק הבריטי על עבדות באיים הקריביים (ב-1833) הובאו אל האיים משרתים חוזיים מרחבי האימפריה הבריטית, בהם מאירלנד ומהודו. מלבד המצב, שבו היה לפועלים אלה טווח זמן מוגדר מבחינה חוקית כנותני שרות (על פי החוזה איתם) והובטח להם שכר, הם קיבלו את אותו היחס שקיבלו העבדים האפריקאים שאותם החליפו חלקית בשדות ובבתי החרושת. בין השנים 1838 ל-1917, כמעט חצי מיליון הודים באו לעבוד במטעי הסוכר של "איי הודו המערביים הבריטיים". טרינידד ייבאה 145,000; ג'מייקה 21,500; גרנדה 2,570; סנט וינסנט 1,820; וסנט לוסיה 1,550. בין השנים 1853 ל-1879 ייבאה גיאנה הבריטית יותר מ-14,000 עובדים סינים, שמקצתם נשלחו למושבות האחרות. בין השנים 1841 ל-1867, כ-32,000 עובדים אפריקאים בחוזה התקשרות הגיעו לאיי הודו המערביים הבריטיים, ורובם נשלחו לג'מייקה ולגיאנה הבריטית.
כיום, איחוד האמירויות הערביות מפעיל סוג של שירות דומה בהציעו עבודה תמורת עלויות מסע ומגורים לעובדים מפקיסטן.
בתרבות

הסרט גיאנה, 1838 עוסק במשרתים חוזיים בגיאנה הבריטית
הספר "כפת חתול" מאת גואן ווינג', העוסק בין השאר בעבודה חוזית
ראו גם

מהגר עבודה
קולי (תואר)
לקריאה נוספת

הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית, הוצאת בבל, 2007, עמודים 65 - 72
הערות שוליים

↑  הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית, הוצאת בבל, 2007, עמוד 59
↑  הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית, הוצאת בבל, 2007, עמודים 57 - 60
↑  ראו פרויקט מסד הנתונים של המשרתים המהגרים
↑  היסטוריה של הקריבים
↑  מחנות העבודה של דובאי באתר גארדיאן
↑  מידע וקדימונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543297205171  BnF: cb12098966n (data)  LCCN: sh85064828  SUDOC: 029343305
נמל התעופה איינדהובן

נמל התעופה איינדהובן (באנגלית: Eindhoven Airport;‏ IATA:‏ EIN,‏ ICAO:‏ EHEH) הוא נמל תעופה בין-לאומי הממוקם 7.6 קילומטרים (4.7 מיל) מערבית לאיינדהובן, הולנד. מבחינת מספר הנוסעים שעברו בו, זהו נמל התעופה השני בגודלו בהולנד, עם 6.2 מיליון נוסעים בשנת 2018 (הרבה פחות מסכיפהול, ששירת יותר מ-70 מיליון נוסעים). נמל התעופה משמש תנועה אזרחית וצבאית כאחד.
סטטיסטיקה

| דרגה | נמל תעופה | מספר נוסעים |
| --- | --- | --- |
| 1 | הממלכה המאוחדת לונדון-סטנסטד, הממלכה המאוחדת | 316,132 |
| 2 | הונגריה בודפשט, הונגריה | 295,534 |
| 3 | ספרד מלאגה, ספרד (אנ') | 293,959 |
| 4 | ספרד אליקנטה, ספרד (אנ') | 287,100 |
| 5 | פורטוגל פארו, פורטוגל (אנ') | 236,304 |
| 6 | ספרד ולנסיה, ספרד (אנ') | 226,544 |
| 7 | פורטוגל ליסבון, פורטוגל | 194,945 |
| 8 | ספרד איביזה, ספרד (אנ') | 174,637 |
| 9 | פולין קרקוב, פולין | 174,324 |
| 10 | ספרד פלמה דה מיורקה, ספרד | 151,690 |
תחבורה קרקעית

נמל התעופה של איינדהובן ממוקם ממש ליד הכביש המהיר A2. נמל התעופה משורת גם על ידי מספר שירותי אוטובוסים:
קו בראבו 400 הוא קו שירות אוטובוס הסעות המחבר את נמל התעופה לתחנת הרכבת המרכזית של איינדהובן.
קו בראבו 401 הוא קו תחבורה מהיר של אוטובוס המחבר את נמל התעופה למרכז העיר איינדהובן ולתחנת הרכבת המרכזית של איינדהובן .
קו בראבו 20 הוא שירות אוטובוס אזורי המחבר את נמל התעופה לתחנת הרכבת בסט, בסט, ולדהובן וקמפוס ההיי-טק איינדהובן .
אוטובוס KLM מחבר את נמל התעופה איינדהובן לנמל נמל התעופה סכיפהול עבור נוסעי KLM.
פליקסבוס מחבר את נמל התעופה לפריז, בריסל, אנטוורפן ואמסטרדם.
AmsEindShuttle מחבר את נמל התעופה למרכז העיר אמסטרדם.
הערות שוליים

↑  "Schiphol Transport and Traffic statistics". Schiphol Group. 13 ביוני 2014. אורכב מ-המקור ב-28 בנובמבר 2016. נבדק ב-13 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eindhoven Airport verwerkt meer passagiers | NU - Het laatste nieuws het eerst op NU.nl". www.nu.nl. 2017-12-20. נבדק ב-2018-10-16.
1 2  Timetable of line 400 from Eindhoven Airport to Eindhoven Station NS – OVEindhoven.nl
↑  "KLM Bus". bus.klm.nl (בהולנדית). נבדק ב-2023-05-14.
↑  "Binnenkort reis je tussen Eindhoven Airport en diverse steden met Flixbus". eindhovenairport.nl (בהולנדית). נבדק ב-2023-05-14.
↑  "FlixBus: dagelijks busvervoer tussen Eindhoven Airport en diverse steden". TravelPro.nl (בהולנדית). Travelpro. נבדק ב-16 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Studio040 - Busdienst gaat rijden tussen Eindhoven Airport en Amsterdam". studio040.nl (בהולנדית). נבדק ב-2023-06-20.
↑  "Nieuwe verbinding tussen Eindhoven Airport en Amsterdam!". amsterdamsdagblad.nl (בהולנדית). 2023-06-20. נבדק ב-2023-06-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: ec7efd86-ac42-4502-b549-726a83fa4cbd 
בניין נמל התעופה לשעבר
מתחילים סיפור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמוס עוז
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מסה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך הוצאה:  1996
 מספר עמודים:  128
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 965-07-0618-6
מתחילים סיפור הוא ספר מסות מאת הסופר עמוס עוז, בנושאי כתיבה ספרותית. בספר זה עוז בוחן את פתיחותיהן של יצירות מאת סופרים שונים.
בספר נכללים ניתוחים לפתיחות עשרה סיפורים מאת: תיאודור פונטאנה, ש"י עגנון, ניקולאי גוגול, קפקא, צ'כוב, ס. יזהר, אלזה מורנטה, גבריאל גארסיה מארקס, ריימונד קארבר, ויעקב שבתאי; ועוד שתי שתי מסות קצרות. לטענת עוז, כפי שהוא מציג זאת בהקדמת הספר, פתיחת הסיפור היא מעין "חוזה" שנחתם כביכול בין המספר ובין הקורא.
תוכן

אבל מה בעצם היה כאן לפני המפץ הגדול? - הקדמה.
התקדמותו הלא מוחשת של הצל - על פתיחת הרומן "אפי בריסט" מאת תיאודור פונטאנה.
מי בא? - על פתיחת הנובלה "בדמי ימיה" מאת ש"י עגנון.
בארשת של חשיבות כבודה למדי - על פתיחת הסיפור "האף" מאת גוגול.
כפיס־עץ בזרם מים - על פתיחת הסיפור "רופא כפרי" מאת קפקא.
הפסדי ענק - על פתיחת הסיפור "כינורו של רוטשילד" מאת צ'כוב.
החום והיום והרוח - על פתיחת הנובלה "מקדמות" מאת ס. יזהר.
אל חיק האם - על פתיחת הרומן "אלה תולדות" מאת אלזה מורנטה.
איך יכלה פרה להגיע למרפסת? - על פתיחת הרומן "סתיו של פאטריך" מאת גבריאל גארסיה מארקס.
תוציא את זה החוצה לפני שאני אקיא - על פתיחת הסיפור "אף אחד לא אמר שום דבר" מאת ריימונד קארבר.
מתנובה עד מונקו - על פתיחת הסיפור "נמר חברבורות פרטי ומטיל אימה" מאת יעקב שבתאי.
עונג איטי - קטע קצר בשבחי הקריאה האיטית.
הסיבה האמיתית למות סבתי - קטע אוטוביוגרפי (שהופיע מאוחר יותר ב"סיפור על אהבה וחושך") בשילוב דיון בהבדלים שבין כתיבת היסטוריה לבין כתיבת ספרות.
הסופר נבדל מן ההיסטוריון לא באופן שבו הוא נוגע בעובדות, באמיתות, במציאות, בוודאות, כי אם באופן שהוא מתייחס אל המילים.
ביקורת

גבריאלה אביגור-רותם כתבה בביקורת בעיתון הארץ: "ספרו של הסופר והמורה לספרות עמוס עוז מדבר אל קוראיו בקול אישי חם ואכפתי, וחולק עמהם התבוננויות רגישות בשבע התחלות של סיפורים ובשלוש התחלות של רומנים... ספרו של עוז אינו מכוון אל האקדמיה — אלא אל "הקהל הטבעי" של קוראי הספרים ואפילו אל מי שכמעט אינם קוראים ספרים — אולי בשל מה שעוללו להם, בנעוריהם, חלק מן המורים לספרות... זהו ספר־התענגות לכל אוהב־ספר, ספר פיתוי לכל הרחוק־מספר, וספר־לימוד לכל מי שמנסה — אף על פי כן ולמרות הכל — לחבר ספר".
לקריאות נוספות

עמוס עוז, מתחילים סיפור, כתר הוצאה לאור, 1996 (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" )
הערות שוליים

↑  20.12.1996 גבריאלה אביגור־רותם על "מתחילים סיפור": התענגות, פיתוי ולימוד
נונאטאק טפט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  63°55′00″S 58°42′00″W﻿ / ﻿63.9167°S 58.7°W﻿ / -63.9167; -58.7
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהנונאטאק טפט(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהנונאטאק טפט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק טפט(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק טפט
 
נונאטאק טפט או נונאטאק טאפט (באנגלית: Tufft Nunatak) הוא נונאטאק קטן בחצי האי טריניטי, שבאזור ארץ גרהאם, בקצה הצפון מזרחי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
נונאטאק טפט ממוקם 6 קילומטרים מדרום-מערב להר בראדלי;
נונאטאק טפט ממוקם 4.6 קילומטרים מדרוום לנונאטאק סנוקוס.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הנונאטאק

הנונאטאק מופה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הנונאטאק נניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (UK-APC).
הנונאטאק נקרא על שם רוג'ר טפט ׁׂ( Roger Tufft ) שהיה חבר מטעם משלחת הסקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד לחקר רמת דטרויט (the reconnaissance party for the Detroit Plateau journey) בחודש פברואר 1957 (הקיץ האנטארקטי של שנת 1957).
נמל התעופה אורלי

נמל התעופה אורלי (בצרפתית: Aéroport Paris-Orly) הוא נמל תעופה בדרום פריז (ליד העיר אורלי) המשמש כבסיס משני של חברת התעופה הלאומית הצרפתית, אייר פראנס.
מנמל התעופה אורלי יוצאות טיסות לערים שונות באירופה, במזרח התיכון, באפריקה, בקאריביים ובצפון אמריקה. לפני בניית נמל התעופה שארל דה גול, היה נמל התעופה אורלי הנמל הראשי של פריז. כיום הוא נמל התעופה עם מספר הנוסעים הגדול ביותר בתוך צרפת והשני במספר הנוסעים בצרפת בטיסות בינלאומיות.
שטח נמל התעופה הוא 15.3 קמ"ר, ויש בו שני טרמינלים, מערבי ודרומי.
בעבר, נמל התעופה היה נמל התעופה הראשי של צרפת ומהחשובים בעולם. לאחר שהוקם נמל התעופה שארל דה גול ירד נמל התעופה אורלי מגדולתו, וכיום שארל דה גול משמש כנמל למרבית הטיסות.
חיבור נמל התעופה עם פריז מבוצע על ידי מספר כבישים מהירים, אוטובוסים של אייר פראנס ו-RATP, אורליוול, רכבת תחתית אוטומטית וישנו תכנון לבנות קו רכבת קלה.
היסטוריה

נמל תעופה אורלי נבנה בשנת 1932 כנמל תעופה שני לשדה התעופה לה בורז'ה. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כבסיס של לופטוואפה והופצץ על ידי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר הפלישה לנורמנדי בשנת 1944 נכבש שדה התעופה ושימש כבסיס של חיל האוויר של ארצות הברית אשר שיפץ אותו.
בשנת 1947 עזבו האמריקאים את הבסיס והוא עבר לידי צרפת ששנה לאחר מכן החלה להפעילו שוב כנמל תעופה אזרחי וכבסיס של חיל האוויר הצרפתי וכוחות נאט"ו.
נמל תעופה מהווה נמל הבית של חברת אגל אזור.
תאונות ומתקפות

ב-3 ביוני 1962 מטוס בואינג 707 של חברת אייר פראנס בדרכו לאטלנטה התרסק בזמן ההמראה. 130 מתוך 132 האנשים במטוס נהרגו. הניצולות היחידות היו שתי דיילות אשר ישבו בחלקו האחורי של המטוס.
ב-3 במרץ 1974 מטוס מקדונל דאגלס DC-10 של חברת טורקיש איירליינס אשר היה בדרכו לנמל התעופה לונדון הית'רו התרסק לתוך יער בקרבת שדה התעופה בזמן ההמראה. לאחר חקירה התברר שהסיבה להתרסקות היא דלת תא המטען במטוס אשר לא נסגרה כראוי, נפתחה בזמן הטיסה וגרמה לירידת לחץ משמעותית במטוס ובעקבותה התרסק.
ב-13 בינואר 1975 מספר טרוריסטים מהחזית הפלסטינית, ביניהם איליץ' רמירס סאנצ'ס הידוע בכינויו "קרלוס", ירו מספר טילים לעבר מטוס אל על עם 138 נוסעים שהיה בדרכו לניו יורק אך החטיאו ופגעו במטוס יוגוסלבי במקום, 24 אנשים נפצעו בתקיפה. שבועיים לאחר מכן ניסו קרלוס ומחבלים פלסטינים לפגוע שוב במטוס אל על אך בזכות האבטחה ההדוקה בנמל התעופה הם אותרו ובמקום נוצר קרב יריות בו נלקחו 8 אנשים כבני ערובה והוטסו לבגדאד.
13 בינואר 1983 התפוצץ מטוס של טורקיש איירליינס על ידי מחתרת ארמנית. 8 אנשים נהרגו ומעל 50 נפצעו.
ב-18 במרץ 2017 חטף אדם נשק מחיילת בטרמינל, ונורה על ידי חיילים בסמוך. זאת לאחר שעצרו אותו בכניסה לנמל נוסע במהירות מופרזת, הוא דרס שוטר ופצע אותו באופן קל.
סאבה קירוב

סאבה טודורוב קירוב (בבולגרית: Сава Тодоров Киров‏; 22 בפברואר 1893, חאסקובו, נסיכות בולגריה – 1972, פריז, צרפת) היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר ב-1943 כיהן לתקופה קצרה כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של דוברי בוז'ילוב.
קורות חייו

סאבה קירוב נולד בחאסקובו. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה. ב-1920 החל לעבוד במשרד החוץ והדתות הבולגרי. הוא כיהן בצוות השגרירות הבולגרית בפריז ובוורשה ובין 1935–1936 כיהן כשגריר בולגריה לפולין. בין 1936–1940 כיהן כשגריר בולגריה לממלכת רומניה, ובין 1940–1943 כיהן כשגריר בולגריה לטורקיה. בספטמבר 1943 מונה לשר החוץ של בולגריה בממשלתו של דוברי בוז'ילוב, אך שוחרר מתפקידו לאחר כחודש ימים. בפברואר 1944 מונה שוב לתפקיד שגריר בולגריה בצרפת וכיהן בתפקידו עד דצמבר באותה השנה. לאחר סיום תפקידו ביקש וקיבל מקלט מדיני בצרפת, ושם הלך לעולמו ב-1972.
הערות שוליים

↑  שרי החוץ של בולגריה, באתר משרד החוץ של בולגריה (בבולגרית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בוגדאן פילוב | שר החוץ והדתות של בולגריה  14 בספטמבר 1943 – 14 באוקטובר 1943 | הבא: דימיטר שישמנוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166696708 (data)  ISNI: 0000 0004 5099 0559  VIAF: 316737983   WorldCat (עם VIAF): 316737983
נונאטאק טאייק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס בריטניה 
 קואורדינטות:  80°13′00″S 153°34′59″E﻿ / ﻿80.2167°S 153.583°E﻿ / -80.2167; 153.583
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק טאייק(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומינונאטאק טאייק
 
נונאטאק טאייק (באנגלית: Tyke Nunatak; מילולית: הנונאטאק הקטן) הוא נונאטאק קטון בצפון נונאטאקי בייטס, בקצה המערבי של רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
הנונאטק הוא הקטן והצפוני מבין שלושת נונאטאקטי בייטס.
היסטוריה > מקור השם

הנונאטאק נקרא בשם זה בשל היותו קטן לעומת שני הנונאנטאקים האחרים שבקבוצת הנונאטאקים.
סאבו (מחוז היסטורי)

סמל סאבו
סאבו (בפינית: Savo; בשוודית: Savolax) היה מחוז היסטורי במזרח פינלנד. המחוז גבל בטבסטיה, אוסטרובוטניה וקרליה. סאבו מחולק כעת לשני מחוזות: סאבו הצפונית וסאבו הדרומית. הערים הגדולות בסאבו לפי אוכלוסייה הן קואופיו, מיקלי, סבונלינה, ורקאוס ואיסלמי.
מנהל

במאה ה-19 חולק סאבו בין מחוז קואופיו למחוז מיקלי. משנת 1997 עד 2010, נוהל החבל תחת המחוז המנהלי של מזרח פינלנד. למחוזות כיום אין תפקיד מנהלי אך הם נותרו כיחידות טקסיות. מאז 2010, סאבו מחולק בין האזורים של סאבו הצפונית וסאבו הדרומית.