stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרה אדומה
לאחר חורבן בית המקדש

הרא"ש בפסקיו כתב שבתקופת האמוראים (300–400 שנה לאחר החורבן) עדיין השתמשו באפר פרה אדומה. בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי נמצאו כלי אבן (שאינם מקבלים טומאה) שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה, ולטענת חוקר השומרונים הרב משה גאסטר, הכינו כהני השומרונים פרה אדומה בשנת 1358. לפי תיאור זה, הכהן השורף לא היה כהן גדול.
בקהילת ביתא ישראל המשיכו להשתמש באפר פרה אדומה ליצירת מי חטאת. ככל הנראה הכשירו גם פרות בגוון חום-בהיר. מנהג זה נפסק בשנות ה-70 של המאה ה-20 בגלל מלחמת האזרחים האתיופית שלא אפשרה שהייה מחוץ לכפר, וכן חוסר באפר פרה אדומה. הפּרה האדומה האחרונה נשחטה בשנת 1952 בידי הכהן ממהרה יסהק. פרות אדומות אלה לא נעשו באופן כשר על פי ההלכה.
בשנת 1930 הרב שמואל דוד לוין פרסם ספר שבו נדונה אפשרות מעשית לשרוף פרה אדומה בימינו, באופן שיהיה כשר על פי ההלכה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו מכון המקדש ותנועות דומות לנסות למצוא פרה אדומה. בשנת 1997 נולדה פרה אדומה ברפת בכפר הנוער הדתי, אך בהמשך צמחו בזנבה שתי שערות לבנות, והיא נפסלה. בשנת 2014, נמצאה פרה אדומה בארצות הברית. בנוסף, בעוד מספר מקומות בעולם מצויים עדרים גדולים של פרות אדומות. האפשרות לשרוף כיום את הפרה האדומה קיימת, מבחינה הלכתית.
מכון המקדש ניסה בשנת 2013 לגדל באמצעות ברירה מלאכותית את הפרה האדומה המושלמת מתוך עדר של 500 פרות אנגוס אדומות שייבא לשם כך מנברסקה לעמק הירדן בסיועו של מטיף נוצרי ממיסיסיפי. בספטמבר 2022 יובאו מטקסס שבארצות הברית חמש פרות אדומות, והועברו לחוות גידול בבית שאן. על פי דברי הרבנים שליוו את התהליך, הפרות כשרות להקרבה. בשנת 2023 הועברו חלק מהפרות לשילה, שם עתיד לקום מרכז מורשת שיעסוק בחקר הפרה האדומה. בשנת תשפ"ד התקיימה תחרות כתיבת מאמרים בנושא פרה אדומה בימינו על ידי המכון לחקר הפרה האדומה, ו-11 המאמרים הנבחרים פורסמו באסופת מאמרים.
החוקר זהר עמר ערך בשיתוף מכון המקדש ניסוי מדמה שרפת פרה אדומה ובו יצר מודל לגבי מיני העץ ששימשו לשרפת הפרה וכמותם, כמות האפר המתקבלת ולכמה הזאות הוא יכול להספיק.
ראו גם

מי חטאת
טומאת עיסוק בחטאות
לקריאה נוספת

ישראל הס, אמונות, "תחיית ישראל", ירושלים.
עזריה אריאל, צבע הפרה האדומה, ביטאון מעלין בקודש, לג.
עזריה אריאל, הנחיות לגידול פרה אדומה, תחומין לו.
ערן ניב

| --- | --- |

 לידה:  1970 (בן 55 בערך) ארז, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1989 – 28 באוקטובר 2024 (כ־35 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד פלנ"ט נח"ל   מפקד גדוד 931   קצין אג"ם של אוגדת איו"ש   מפקד חטיבת אפרים   מפקד חטיבה 55   מפקד בה"ד 1   ראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה   מפקד אוגדת איו"ש   ראש חטיבת שילו"ח באג"ת   ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מבצע שומר החומות  מבצע מגן וחץ  מלחמת חרבות ברזל
 
ערן ניב (נולד בשנת 1970) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף, אשר כיהן כראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר. קודם לכן שימש ראש חטיבת שילו"ח באג"ת, מפקד אוגדת איו"ש, ראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה, מפקד בה"ד 1, מפקד חטיבה 55 ומפקד חטיבת אפרים.
ביוגרפיה

ניב, בנם של אהרון ויוסיפה (לבית טריפולסקי), נולד וגדל בקיבוץ ארז, שהוריו, יוצאי הפלמ"ח, נמנו עם מייסדיו. התגייס לצה"ל בשנת 1989, התנדב לחטיבת הצנחנים במסלול בני משקים ושובץ בגדוד 50. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בעת שסיים את קורס המ"כים, הושלמה העברת מסלול בני המשקים מן הצנחנים לחטיבת הנח"ל, והוא מונה למפקד כיתה בגדוד 932. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 932 ושימש כמפקד מחלקה. בהמשך שירת כמפקד צוות בפלנ"ט נח"ל. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד 932. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 50. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט נח"ל בין השנים 1997–1999, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2001 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, והוביל אותו בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. שבוע וחצי לאחר שהגדוד בפיקודו תפס קו בגזרת חברון אירע הפיגוע בציר המתפללים. הוא הוזעק במהלך הפיגוע מביתו. לאחר חילוץ הנפגעים, ארגן כוח מאולתר בקרבת זירת הקרב, והחל באיגוף המחבלים עד לחיסולם. בתפקיד זה שירת עד שנת 2003. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2003–2005. בהמשך שירת כקצין אג"ם של אוגדת איו"ש בין השנים 2005–2006. לאחר מכן שימש כראש ענף מערכות מידע באגף התקשוב בין השנים 2006–2007.
ב-14 במאי 2007 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, תפקיד בו שירת עד 22 בנובמבר 2009. בהמשך מונה למפקד חטיבה 55, ובמקביל למפקד קורס פו"ם ברק במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בין השנים 2009–2010. בתחילת נובמבר 2010 מונה למפקד בה"ד 1. במהלך התפקיד יזם תוכנית לחיזוק המוכנות המנטלית של הצוערים לאפשרות כי יופתעו על ידי האויב, המתבססת על "תאוריית הברבור השחור". את תפקידו סיים ב-14 ביולי 2013. לאחר מכן יצא ללימודים בבריטניה. בספטמבר 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה, ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2017. ב-13 בספטמבר 2017 מונה למפקד אוגדת איו"ש, ושירת בתפקיד זה עד 22 בספטמבר 2019. בשנת 2019 מונה להקים ולשמש כראש חטיבת שילו"ח באג"ת, בתפקיד זה שימש עד 12 בדצמבר 2021.
ב-16 בינואר 2022 הועלה לדרגת אלוף, וב-19 בינואר נכנס לתפקידו כראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר. ב-28 באוקטובר 2024 סיים את תפקידו ואת פעילותו בצה"ל לאחר 35 שנות פעילות.
ב-7 בנובמבר 2024 פורסם כי צה"ל החליט למנות אותו להוביל את תחקיר אירועי קיבוץ ניר עוז במתקפת הפתע של חמאס בשבעה באוקטובר.
חיים אישיים

ניב נשוי לחגית ואב לשלושה. מתגורר בקדימה. בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
מפרי עטו

ערן ניב, אליעזר טולדנו ויותם אמיתי, "ברבורים שחורים" במלחמת העולם השנייה, מערכות, גיליון 437, יוני 2011
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  מפקד אוגדת יהודה ושומרון כותב לחייליו, באתר צה"ל, 12 במרץ 2019
ערן ניב, "מארב מהעתיד" – על בניין כוח טרנספורמטיבי, באתר צה"ל, 1 באוקטובר 2020
כתיבת ההקדמה לספר המתורגם ״פרל הארבור״
2.12.2023 - שבת עם אורן נהרי, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 9 בדצמבר 2023
לקריאה נוספת

עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013
הערות שוליים

↑  מחליפים צבעים במחנה, כפי שהועלה באתר "פרש", ניב: "התגייסתי ב-1989 לגדוד 50, שבאותה תקופה היה שייך לצנחנים והורכב מפלוגות של הנח"ל ומפלוגת בני המשקים, הייתי עם כומתה אדומה, נעליים אדומות ותג של פיקוד הנח"ל. אחר-כך, הגדוד הפך לגדוד 101 - גדוד צנחנים רגיל - ובהמשך עברתי להיות מ"כ בגדוד 932 של הנח"ל"
↑  אמיר אורן, אלוף ערן ניב: אגף התקשוב הוא מפקדה להפעלת כוח, פודקאסט האפרכסת, 1 בנובמבר 2022
↑  נחום ברנע, ימי נתניהו, טורים פוליטיים, הוצאת זמורה ביתן, 1999, עמודים 144–146
↑  פיגוע דמים בחברון - חגיגות בעזה, באתר ערוץ 7, 16 בנובמבר 2002
↑  עמוס הראל, קוצרה כהונת מח"ט שתיפקד באופן לקוי במלחמה, באתר הארץ, 25 בינואר 2007
↑  חגי הוברמן, אל"מ ערן ניב מונה למפקד בה"ד 1, באתר ערוץ 7, 8 בנובמבר 2010
↑  אמיר בוחבוט‏, "ברבור שחור" יכשיר צוערים להתמודד עם הפתעה, באתר וואלה, 7 בדצמבר 2011
↑  אמיר בוחבוט‏, טייסים, מומחי חבלה ולוחמי חי"ר: היחידה החדשה שתשנה את שדה הקרב העתידי, באתר וואלה, 1 בינואר 2020
↑   תא"ל יובל גז נכנס לתפקידו כמפקד חטיבת השילו"ח, באתר צה"ל, 12 בדצמבר 2021
↑   ערן ניב הועלה לדרגת אלוף וייכנס לתפקידו כראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, באתר צה"ל, 16 בינואר 2022
↑   אלוף ערן ניב נכנס לתפקידו כראש אגף התקשוב, באתר צה"ל, 19 בינואר 2022
↑   תא"ל אביעד דגן רייס הועלה לדרגת אלוף, באתר צה"ל, 29 באוגוסט 2024
↑  אורלי הררי, האלוף ערן ניב יוביל את תחקיר הטבח בניר עוז, באתר ערוץ 7, ‏7.11.24
ניב ואלוף שי יניב, טקס סיום קורס קציני מטה, אפריל 2011
אלכס קורזם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1936 דזיארז'ינסק, בלארוס 
 פטירה:  31 בינואר 2022 (בגיל 86 בערך) מלבורן, אוסטרליה 
 
אלכס קורזם (נולד ב-1935 או 1936, נפטר ב-31 בינואר 2022) היה ניצול שואה. קורזם התפרסם בשנת 2002 בעקבות הספר הדוקומנטרי, "הקמע" שכתב עליו בנו, מארק. הספר מגולל את קורותיו של קורזם במהלך מלחמת העולם השנייה כקמע של יחידת מתנדבי SS לטבים (ר' הלגיון הלטבי, (אנ')). בעקבות הספר נעשתה על קורזם תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית וכן התקיים ויכוח בשאלת מוצאו היהודי של קורזם.
חייו

קורזם טוען בביוגרפיה שלו כי נולד כיהודי בכפר קוידאנוב בפולין (כיום נמצא בבלארוס תחת השם דזרז'ינסק) בשנת 1935 או 36' בשם איליה הלפרין, בן לשלמה הלפרין וחנה הלפרין (לבית גילדנברג). ב-21 באוקטובר 1941 נרצחו חנה הלפרין, בנה דויד ובת נוספת וכ-1,600 יהודים אחרים בבורות הריגה בסביבות הכפר. אביו, שלמה, ככל הנראה הצטרף לפרטיזנים יחד עם ידיד משפחה מספר ימים מוקדם לכן. הלפרין האב נתפס לאחר מכן ונשלח לאושוויץ, אולם שרד את המלחמה. לאחריה חזר לדזרז'ינסק, התחתן והקים משפחה מחדש. הלפרין מת בשנת 1975 ולפי בנו השני, מעולם לא ידע כי בנו הבכור, אלכס, שרד אי פעם את המלחמה.
קורזם טוען כי כבר הובל פעם אחת יחד עם אמו לטבח, ורגע לפני שכיתת היורים פתחה באש החל גשם כבד שהרטיב את הרובים והגרמנים שילחו את היהודים חזרה לבתים. באותו הלילה העירה אותו אמו והאיצה בו לברוח מהבית שכן ידעה שהטבח יתחדש ביום למחרת. ואכן, קורזם צפה במשפחתו ובשאר קהילתו נטבחים מהיער בו הסתתר. הוא הסתתר ביער חודשים רבים, בהם חי על פירות יער. אולם לבסוף הרעב הכריע אותו והוא הסתכן וביקש מזון מחיילים גרמנים שמצא. ככל הנראה גישתו החצופה שהצחיקה את הגרמנים השיכורים ותגובתם של החיילים היא שגרמה למפקד היחידה, יקאבס קוליס (בלטבית: Jekabs Kulis), לאמץ אותו וכך להציל אותו ממוות ודאי (שנים מאוחר יותר, כשהתחקו אחר עברו של קורזם, מיקמו את רגע הפגישה עם החיילים הגרמנים מיד לאחר טבח גטו סלונים). קוליס אימץ את קורזם כקמע היחידה (מתפקיד זה שמו של הספר) ומכיוון שלא היו עליו תעודות מזהות ניתן לו שם חדש: אולדיס קורזמנייקס (בלטבית: Uldis Kurzemnieks, שמו הנוכחי, Alex Kurzem הוא אינגלוז של השם הלטבי), שם בעל מאפיינים לטביים על בסיס מראהו הארי של קורזם. לקורזם הוענקו גם מדי וורמאכט שנתפרו במיוחד למידותיו הזעירות וניתן לו התפקיד לשמח ולבדר חיילים.
בשלב מאוחר יותר, גילה קוליס את דבר זהותו היהודית של קורזם כשתפס אותו עושה פיפי. על פי קורזם, הסיבה לכך שקוליס לא דיווח עליו לממונים לו היא שאימוצו של קורזם היה תחת אחריות קוליס ואילו היו מגלים שקוליס החביא יהודי, ייתכן שהדבר היה עולה לו בקריירתו או אף בחייו. לאחר מכן, קוליס והקצין הממונה עליו, קארליס לובה (אנ') (בלטבית: Kārlis Lobe) נתנו לו זהות חדשה בתור יתום רוסי שאיבד את הוריו ביער. זהות חדשה זו הייתה בשימוש לאחר המלחמה וכך היה ידוע בקרב קהילת הווטרנים הלטבים שהיגרו לאוסטרליה לאחר המלחמה וכן בפני משפחתו.
במהלך ילדותו במלחמה, הופיע קורזם מספר פעמים בתעמולה הנאצית וכן באחד מיומני ה-Die Deutsche Wochenschau (יומן חדשות שבועי) כקמע ארי. פעם אחת, הורה לובה לקורזם לחלק שוקולדים לילדים יהודים בעת המתנם לעלייה לרכבות על מנת "להרגיע אותם".
ב-1944, כשההפסד היה כמעט וודאי, ולאחר ניסיון בריחה כושל מהיחידה בביצות וולחוב, נשלח קורזם על ידי מפקד יחידת ה-SS הלטבית לחיות אצל משפחה לטבית עשירה. בסיום המלחמה, נעקרה המשפחה למחנה עצורים בהמבורג, גרמניה. ב-1949 היגר קורזם מהמחנה לאוסטרליה. באוסטרליה עבד בקרקס ולבסוף נהיה למתקן טלוויזיות במלבורן. הוא נישא לפטרישיה (נפטרה ב-2003) ונולדו להם 3 ילדים. כל הזמן הזה שמר את סודותיו לעצמו עד שב-1997 נפתח לבנו מארק והשניים החלו להתחקות אחר עברו של האב.
קורזם נפטר ב-31 בינואר 2022 בשל מחלת הקורונה, בן 86 במותו.
בתקשורת

ב-2002 כתב והפיק בנו של קורזם, מארק (נהרג ב-2010 בשל סיבוכי סכרת יחד עם לינה קנייבה סרט תיעודי בשם "הקמע", המגולל את סיפור ילדותו של אביו עם הגדוד הלטבי. בעקבות כך גם כתב ספר בעל אותו שם. הספר יצא לאור בעברית ב-2009 בהוצאת כנרת זמורה.
מחלוקת על המוצא היהודי

חשדות בנוגע לדיוק ולאותנטיות של סיפורו של קורזם עלו לראשונה בסוף שנות התשעים במרכז השואה במלבורן, כאשר, על פי חוקרת הזיהוי הפלילי קולין פיצפטריק (אנ'), קורזם הציע לשלם 17,000 דולר כדי שיאשרו שהוא יהודי. פיצפטריק, שבעבר הייתה גורם מכריע בחשיפת שני ספרים על השואה כמזויפים, כתבה בשנת 2012 כי ישנם קווי דמיון בין הנרטיב של קורזם לבין נרטיבים מזויפים אחרים על השואה. היא אף דיווחה כי חוקר נוסף בשם מייזל קרא עדויות מתוך ספר היזכור של קוידאנוב, שבהן נטען כי הטבח בשנת 1941 התרחש בהפתעה, והסתיים תוך שעות ספורות – בניגוד לטענותיו של קורזם. הן פיצפטריק והן מייזל קיבלו מקורזם תשובות מתחמקות כאשר נשאל על זכרונות בעלי מטען רגשי לניצולים, במיוחד על רצח משפחתו וכיצד הסתיר את עובדת היותו נימול.
קורזם קיבל פיצויים מהוועידה לתביעות יהודיות כקורבן לרדיפת הנאצים. פיצפטריק גילתה כי המסמך של GILF ‏ (Minsk Charitable Public Organisation) שעליו התבססו הפיצויים של קורזם שונה; קורזם טען כי השינויים בוצעו כדי לתרגם את המסמך המקורי מרוסית לאנגלית, אך המסמך המקורי מעולם לא סופק. לא נמצאו רישומים על איליה גלפרין/הלפרין או על אמו, אף על פי שקיימים רישומים על בני משפחת הלפרין אחרים שנרצחו בעיר.
ב-19 במאי 2011, העיתונאי קית' מור ממלבורן פרסם מאמר המטיל ספק באמיתות סיפורו של קורזם ומדווח על חקירות מקבילות שבוצעו על ידי ממשלות גרמניה וארצות הברית וכן הוועידה לתביעות יהודיות בנוגע לטענותיו של קורזם על היותו יהודי וקרבן לרדיפות הנאצים. ב-21 בספטמבר 2012, העיתונאי דן גולדמן מהיומון הישראלי "הארץ" פרסם מאמר על החקירה בנוגע לסיפורו של קורזם. בכתבה צוטט קורזם באומרו כי "מעולם לא אמר" שהוא איליה הלפרין. למרות שבעבר ביקש לעבור בדיקת DNA, כפי שדווח על ידי קית' מור בשנת 2011, גולדמן דיווח כי קורזם אכן יעבור את הבדיקה.
נכון לשנת 2013, אושר כי אלכס קורזם ימשיך לקבל פיצויים מממשלת גרמניה. הוועידה לתביעות יהודיות היא שהורתה על החקירה. דו"ח נציב הקבילות קבע כי הוא "משוכנע שמר קורזם היה יהודי; הופרד מהוריו במהלך המלחמה; חי תחת זהות בדויה במשך לפחות 18 חודשים; וכי חייו היו בסכנה".
בשנת 2019 עבר קורזם בדיקת DNA, ובשנת 2020 קבעה פיצפטריק כי קורזם הוא יהודי אשכנזי בהחלט, המגיע מהאזור בבלארוס שממנו טען כי הגיע, ויש לו קרובי משפחה חיים בקנדה. בני הדודים הללו סיפקו תצלומים משפחתיים התומכים בסיפורו של קורזם על מוצאו.
ראו גם

שלמה פרל, יהודי נוסף שהתחזה באמצעות התחפשות לגרמני. בילה את זמן המלחמה בהתחזות לגרמני חבר בהיטלריוגנד.
יהדות לטביה ויהדות בלארוס
שואת יהודי לטביה ושואת יהודי בלארוס
הערות שוליים

1 2 3  Dan Goldberg, Claims Conference to Examine Alleged Holocaust Hoax. הארץ.
↑  הודעה על מותו
↑  Mark Kurzem obituary. The Guardian.
1 2 3  “The Mascot” – Truth or Fiction?. J-Wire Jewish Online News from Australia and New Zealand
↑  Compensation claim upheld as Holocaust story believed. Herald Sun.
↑  Genetic Genealogy Confirms Story of Alex Kurzem, the Nazi’s Little Jewish ‘Mascot’.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306211405171  PLWABN: 9810555503805606  GND: 134095626  ISNI: 0000 0001 0773 5315  LCCN: n2007011676  LNB: 000127001  NKC: xx0083978  SUDOC: 129347043  VIAF: 33206722   WorldCat (עם VIAF): 33206722
אליפות צרפת בטניס 1959

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  19 במאי 1959 – 31 במאי 1959 (13 ימים) 
 מספר תחרות:  58 
 זוכה:  גברים:ניקולה פייטרנג'לי (איטליה) נשים:כריסטין טרומן (הממלכה המאוחדת) זוגות גברים:ניקולה פייטרנג'לי/אורלנדו סירולה (איטליה) זוגות נשים:סנדרה ריינולדס/רנה שורמן (דרום אפריקה) זוגות מעורבים:יולנדה רמירס (מקסיקו)/ביל נייט (הממלכה המאוחדת)
 
 → אליפות צרפת הפתוחה 1958 אליפות צרפת הפתוחה 1960 ← 
 
אליפות צרפת 1959 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-19 במאי והסתיימו ב-30 במאי. זו הייתה האליפות ה-58 מאז ייסודה.
התחרות > תחרות הגברים

בתחרות זו השתתפו 83 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
לואיס איילה (צ'ילה צ'ילה), הודח בחצי הגמר
ניל פרייזר (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בחצי הגמר
ניקולה פייטרנג'לי (איטליה איטליה), ניצח בתחרות
יאן ורמאק (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הפסיד בגמר
ז'אק ברישן (בלגיה בלגיה), הודח ברבע הגמר
פייר דרמון (צרפת צרפת), הודח בסיבוב הראשון
ג'ון דאגלס (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השלישי
באדג' פאטי (ארצות הברית ארצות הברית), מנצח תחרות 1950, הודח בסיבוב השלישי
רוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה), הודח ברבע הגמר
ירוסלב דרובני (מצרים מצרים), מנצח תחרויות 1951-1952, הודח בסיבוב הרביעי
ביל נייט (בריטניה בריטניה), הודח ברבע הגמר
אורלנדו סירולה (איטליה איטליה), הודח בסיבוב השלישי
רוד לייבר (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי
מרטין מוליגן (אוסטרליה אוסטרליה), הודח ברבע הגמר
לו ג'רארד (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב הרביעי
ג'וזפה מרלו (איטליה איטליה), הודח בסיבוב הרביעי
מנצח תחרות בשנת 1958 מרווין רוז (אוסטרליה אוסטרליה) לא השתתף בתחרות. במשחק הגמר ניקולה פייטרנג'לי (איטליה איטליה) נפגש עם יאן ורמאק (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) וניצח ב-4 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 76 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
ז'וז'ה קרמצי (הונגריה הונגריה), מנצחת תחרות 1958, הפסידה בגמר
כריסטין טרומן (בריטניה בריטניה), ניצחה בתחרות
מריה בואנו (ברזיל ברזיל), הודחה ברבע הגמר
שירלי ברשר (בלומר) (בריטניה בריטניה), מנצחת תחרות 1957, הודחה בסיבוב שלישי
מרי רייטנו (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה ברבע הגמר
סנדרה ריינולדס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחה בחצי הגמר
ג'ין ארת' (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב השני
יולנדה רמירס (מקסיקו מקסיקו), הודחה בסיבוב השלישי
ורה פוז'יובה (צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה), הודחה ברבע הגמר
כריסטיאן מרסלי (בלגיה בלגיה), הודחה בסיבוב השני
ג'נט הופס (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב השלישי
פלורנס דה לה קורטי (צרפת צרפת), הודחה בסיבוב השלישי
רוסי רייס (מקסיקו מקסיקו), הודחה בחצי הגמר
סילבנה לצרינו (איטליה איטליה), הודחה בסיבוב השלישי
רנה שורמן (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחה בסיבוב השני
מימי ארנולד (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב השלישי
במשחק הגמר מנצחת תחרות 1958 ז'וז'ה קרמצי (הונגריה הונגריה) נפגשה עם כריסטין טרומן (בריטניה בריטניה) והפסידה בשתי מערכות.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר ניקולה פייטרנג'לי ואורלנדו סירולה (איטליה איטליה) נפגשו עם רוי אמרסון וניל פרייזר (אוסטרליה אוסטרליה) וניצחו ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 30 זוגות. 4 זוגות החזקים זכו בדירוג:
יולנדה רמירס ורוסי רייס (מקסיקו מקסיקו), הפסידו בגמר
סנדרה ריינולדס ורנה שורמן (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), ניצחו בתחרות
?
?
במשחק הגמר מנצחות התחרות בשנה הקודמת יולנדה רמירס ורוסי רייס (מקסיקו מקסיקו) נפגשו עם סנדרה ריינולדס ורנה שורמן (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) והפסידו ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן דירוג של הזוגות החזקות:
שירלי ברשר (בלומר) (בריטניה בריטניה) וניקולה פייטרנג'לי (איטליה איטליה), מנצחי תחרות 1958, הודחו ברבע הגמר
מריה בואנו (ברזיל ברזיל) וניל פרייזר (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו ברבע הגמר
סנדרה ריינולדס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) ורוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
פאט וורד (בריטניה בריטניה) וגורדון פורבס (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחו בסיבוב השלישי
זוג מנצחי תחרות של השנה הקודמת שירלי ברשר (בלומר) (בריטניה בריטניה) וניקולה פייטרנג'לי (איטליה איטליה) הודחו ברבע הגמר. במשחק הגמר נפגשו שני זוגות לא מדורגים - יולנדה רמירס (מקסיקו מקסיקו) וביל נייט (בריטניה בריטניה) ניצחו את רנה שורמן (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) ורוד לייבר (אוסטרליה אוסטרליה) בשתי מערכות.
ניקולה פייטרנג'לי, מנצח התחרות
אילן הררי

אילן הררי (נולד ב-7 בינואר 1959) הוא איש צבא ומנהלן ישראלי, ששירת כמפקד עוצבת עמוד האש וקצין החינוך הראשי בדרגת תת-אלוף, ושימש כמבקר צה"ל, כיו"ר הוועדה הקרואה בלוד וכמנכ"ל עיריית ראש העין. החל מאוקטובר 2024 מכהן כראש אגף התכנון בנציבות כבאות והצלה ארצית.
קורות חייו > ראשית חייו

הררי גדל בשכונת מעוז אביב בתל אביב. בנו של שלום, ניצול השואה וקצין בחטיבת גולני.
קורות חייו > שירותו הצבאי

באוגוסט 1977 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני. בגולני עבר הררי מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. הררי לחם במבצע ליטני ולאחר שהדריך בבית הספר למ"כים יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב הררי לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה, מפקד פלנ"ט גולני וסגן מפקד גדוד 13. אחרי תקופת לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה התמנה לקצין אג"ם של גולני. בשנת 1986 מונה מפקד גדוד 51, ופיקד על גדודו בהדיפת מתקפה של חזבאללה על מוצבי הגדוד סמוך לכפר שמרייה באפריל 1987. בשנים 1988 – 1989 שירת כסגן מפקד עוצבת חירם, חטיבה מרחבית בגזרה המזרחית של גבול הצפון. לאחר ששימש כמפקד בסיס האימונים החטיבתי התמנה ב-1991 למפקד חטיבת אפרים, ולאחר מכן יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
ב-1993 מונה למפקד עוצבת ברעם, החטיבה המרחבית המערבית בגבול הצפון, וב-1995 לסגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון. בשנת 1996 התמנה למפקד חטיבת הנח"ל, במהלך כהונתו ספגה החטיבה את האירוע הקשה בתולדותיה כשעשרות מלוחמיה נהרגו באסון המסוקים. ב-1998 התמנה הררי לראש מטה פיקוד העורף וב-2001 למפקד עוצבת עמוד האש. תפקידו האחרון בצה"ל היה קצין החינוך הראשי, ואותו מילא בין השנים 2004 ל-2007.
במהלך שירותו הצבאי נפצע מספר פעמים. במלחמת שלום הגליל ספג קליע שגרם לשיתוק בכף רגלו השמאלית, וכמפקד גדוד 51 נפגע במוצב שומריה בדרום לבנון מרסיס של פצמ"ר שקטע את אגודלו. כסגן מפקד אוגדה, בזמן ההתפנות מטולכרם, היה מעורב בתאונה, מרפקו נשבר ומאז הוא אינו מסוגל ליישר את ידו הימנית.
קורות חייו > קריירה אזרחית

בעקבות הדחתו של ראש עיריית לוד בני רגב מתפקידו, מינה שר הפנים רוני בר-און את הררי לעמוד בראש הוועדה הקרואה לעיר. הררי נכנס לתפקיד באפריל 2007, תקופה קצרה בלבד לאחר שהשתחרר מצה"ל. ב-16 ביולי 2009 התפטר הררי מתפקידו. כעבור שבוע חזר בו הררי מהתפטרותו ושימש בתפקיד עד פברואר 2011.
מספטמבר 2011 מכהן בהתנדבות כראש שבט הצופים בראש העין.
בדצמבר 2011 החל לכהן כמבקר צה"ל, תפקיד בו החזיק עד מאי 2019.
במאי 2019 החל לכהן כמנכ"ל עיריית ראש העין.
בעקבות פריצת מלחמת חרבות ברזל התייצב הררי בהתנדבות לפקד על המפקדה הקדמית של חטיבת הנח"ל. עם התחלפות ראש עיריית ראש העין בבחירות בפברואר 2024 סיים הררי את תפקידו כמנכ"ל העירייה.
חיים אישיים

הררי הוא בעל תואר שני במדע המדינה, נשוי ואב לארבעה. מתגורר בראש העין.
הערות שוליים

↑  השבוע: העצרת לציון יום הזיכרון לשואה, באתר ערוץ 7, 23 באפריל 2006.
↑  אילן הררי, באתר גדס"ר גולני
↑  יוסי פלד, איש צבא (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"ג-1993, עמודים 303-302.
↑  אביחי בקר ועמוס הראל, כבר לא חטיפים, הארץ, ‏ 11 באוגוסט 2000, כפי שהועלה באתר "פרש".
1 2  אייל לוי, אילן הררי: חייבים להבין שבלוד מתנהלת מלחמה, באתר nrg‏, 8 באוקטובר 2010.
↑  אלי סניור, ראש הוועדה הקרואה בלוד אילן הררי התפטר מתפקידו, באתר ynet, 16 ביולי 2009
↑  ראש הוועדה הקרואה בלוד חזר בו מהתפטרותו, באתר ynet, 23 ביולי 2009
↑  טלטלה בעיריית ראש העין: המנכ"ל שלמה שילה התפטר, אילן הררי מועמד להחליפו, באתר mynet‏ ראש העין, 18 באפריל 2019
↑  מבקר הפנים של צה"ל החל את עבודתו, באתר "IsraelDefense‏", 19 במאי 2011
↑  מבקר צה"ל אילן הררי יפרוש בחודש הבא, באתר ערוץ 7, 22 באפריל 2019
↑  טל סרוסי, מנכ"ל חדש לעיריית ראש העין: אילן הררי, באתר מלאבס פתח תקווה, ‏3 באפריל 2019
חתימה עיוורת

בקריפטוגרפיה ואבטחת מידע, חֲתִימָה עִוֶּרֶת (באנגלית: Blind Signature) היא צורת חתימה דיגיטלית שבה תוכן המסר החתום מוסתר מפני החותם בזמן החתימה עליו. החתימה העיוורת ניתנת לאימות באופן פומבי מול המסר הגלוי באותו אופן שבו מבוצע אימות חתימה דיגיטלית רגילה למרות שהחותם לא היה מודע לתוכן המסר בעת החתימה. חתימה עיוורת שימושית במגוון תחומים בהם דרושה אנונימיות כמו הצבעה ממוחשבת או מסחר במטבע דיגיטלי.
רעיון החתימה העיוורת הועלה לראשונה ב-1983 על ידי דויד צ'אום שנחשב לאחד מחלוצי המטבע הדיגיטלי. הוא הדגים לראשונה את החתימה העיוורת באמצעות אנלוגיה למעטפת הצבעה עם נייר פחם. המצביע מכניס פתק הצבעה שאליו מוצמד נייר פחם לתוך מעטפה עליה מודפסים פרטיו האישיים, הגורם המאשר בודק את פרטי המצביע המופיעים על גבי המעטפה וחותם עליה בחתימתו. חתימת הגורם המאשר עוברת לפתק ההצבעה באמצעות נייר הפחם. כעת המצביע יכול להוציא את פתק ההצבעה החתום ולשלוח אותו בדואר לקלפי במעטפה לא מזוהה. בכל שלב ניתן לבדוק את תקפות ההצבעה על ידי בדיקת החתימה שעל הפתק. למרות שהגורם שמודע לזהות בעל פתק ההצבעה אינו יודע למי הצביע כי הפתק הוסתר בתוך מעטפה אטומה.
סכמת הצבעה דיגיטלית בסיסית
באותה מידה יכולה חתימה עיוורת לשמש כלי עזר לתשלום מזומנים דיגיטליים ללא אפשרות מעקב. כלומר החתימה באופן זה מונעת מהבנק ליצור זיקה בין הכסף החתום לבין עסקה שנעשתה איתו מאוחר יותר, או בין גרסה מוסתרת של המטבע לבין גרסה גלויה שלו. דבר שיכול לעזור בשמירה על אנונימיות המשלם בדומה לשימוש במזומנים בשיטה המסורתית, תוך מניעה של בזבוז כפול.
אפשר להכין חתימה עיוורת באמצעות כל שיטת הצפנה אסימטרית הומומורפית חלקית כמו RSA, אל-גמאל, הצפנת פליאיי או אוקמוטו-אושיאמה. באופן פורמלי חתימה עיוורת היא פרוטוקול קריפטוגרפי בין שתי ישויות אליס ובוב. אליס מעוניינת להחתים את בוב על מסר כלשהו שהיא הכינה. בגמר הפרוטוקול אליס השיגה את חתימתו של בוב על המסר מבלי שיגלה דבר בנוגע למסר עליו חתם. וכן כל אחד מסוגל לוודא שאכן החתימה של בוב על המסר תקפה מבלי הצורך לדעת מיהו בעל המסר. במידה מסוימת יש קשר בין פרוטוקול זה לפרוטוקול הוכחה באפס ידיעה, שבו המוכיח מצליח לשכנע את המוודא בדבר אמיתות טענה מסוימת מבלי לחשוף בפניו את הטענה עצמה. למעשה דויד צ'אום, עמוס פיאט ומוני נאור פיתחו פרוטוקול למטבע דיגיטלי המסתמך על אפס ידיעה שמאפשר לאליס לשמור על האנונימיות שלה כל עוד היא אינה מרמה. העונש במקרה של הונאה הוא חשיפת זהותה.