stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב דרורי
שירות צבאי

דרורי נולד וגדל בחיפה, למד בבית הספר הריאלי, היה חבר בתנועת הצופים ובגרעין נח"ל המיועד לקיבוץ חצרים. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, התנדב לצנחנים לגדוד 50 (הנח"ל המוצנח). בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר, ובסיומו שימש כמפקד מחלקה בגדוד 890 ולחם בראשה במלחמת ששת הימים. במלחמת ההתשה שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 של הצנחנים. במלחמת יום הכיפורים היה סגנו של מפקד גדוד 890, יצחק מרדכי, ולחם בקרב החווה הסינית. ב-1975 מונה לתפקיד קצין המבצעים של פיקוד הדרום וב-1976 למפקד סיירת שקד, שתחת פיקודו שבה לתפקד כגדוד חי"ר העוסק בפעולות הבט"ש של פיקוד הדרום. לאחר שנה שעבד בקיבוץ חצרים, מונה ב-1978 למפקד גדוד בבה"ד 1, הוא יצא להשתלמות בבית ספר למבצעים מיוחדים של המרינס בארצות הברית וב-1980 מונה לקצין אג"ם במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי. הוא קודם לדרגת אלוף-משנה ובפרוץ מבצע שלום הגליל פיקד על חטיבת הנגב. בשנת 1985 השלים את לימודי המכללה לביטחון לאומי של צה"ל. שרת כסגן מפקד אוגדה 611 בעת לימודי מב"ל. ב-1985 מונה למפקדה השני של חטיבת גבעתי וב-1986 השתחרר משירות הקבע. בשנים 1986–2004 שירת במילואים כסגן מפקד אוגדה 96 (חזר לקבע במלחמת המפרץ הראשונה ל-4 חודשים).
עשייה לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו השתלב במשרות ניהול במפעל נטפים ועבד בו במשך עשר שנים עד 1997. במקביל סיים את לימודי הדוקטורט. ב-1998 מונה על ידי שר הביטחון יצחק מרדכי למפקד גלי צה"ל, הוא התפטר מתפקידו בתחילת 2000 לאחר סכסוך עם ועד העובדים של התחנה ועם קצין חינוך ראשי אלעזר שטרן. בתביעת דיבה שהגיש יו"ר הכנסת דן תיכון נגד דרורי ונגד העיתונאים גולן יוכפז ורביב דרוקר, פסק בית המשפט המחוזי כי התחקיר שפרסמו על תיכון מהווה הוצאת לשון הרע וגזר עליהם תשלום של חצי מיליון ש"ח פיצויים, בערעור שהוגש הוריד בית המשפט העליון את סכום הפיצויים ל-300,000 ש"ח.
דרורי בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, נושא עבודת המאסטר שלו היה "מדיניות הגמול בשנות החמישים: חלקו של הדרג הצבאי בתהליך ההסלמה". שימש כעמית מחקר במרכז דיין ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במרכז למורשת בן-גוריון בשדה בוקר. בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון, עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהנחיית פרופסור זאב צחור וכותרתה "חלקו של צה"ל בהתיישבות, בקליטת העלייה ובחינוך במדינת ישראל בראשיתה, 1948 - 1953". כיהן כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה להיסטוריה בשנים 2000 עד 2003, ראש החטיבה ללימודי צבא וביטחון ומרצה מן המניין בשנים 2006–2007. ב-2008 התמנה למנכ"ל המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן. בשנת 2016 מונה לפרופסור וראש המחלקה ל-B.A. רב תחומי במכללת כנרת.
דרורי הוא ממקימי חוגי סיירות על שם אורי מימון, חבר ילדותו עמו היה גם בגרעין ובצבא. בשנת 2016 נבחר ליו"ר אגודת חוקרי צבא חברה בישראל.
החל משנת 2019 לימד במכון האקדמי שכטר בירושלים,
משנת 2020 ואילך עמית מחקר בכיר במוסד ICT במכללה הבין תחומית בהרצליה
חיים פרטיים

מאשתו הראשונה, בתיה, נולדו לו ארבעה ילדים. את אשתו השנייה, דורית הראל, הכיר עוד בשרותו בצה"ל כקצין החינוך של חטיבת הצנחנים, כשהייתה קצינת תנאי שירות, במשרד הסמוך ללשכתו. לאחר מותו של בעלה הראשון, ב-1996, התגרש דרורי והשניים נישאו בסביבות 1998 וחיו יחד במושב שילת. אמה וכמה מבני משפחתה של הראל נפטרו ממחלה סופנית נדירה (GSSS). בשנת 2007 החמיר מצבה הרפואי והיא החליטה לשים קץ לחייה.
דרורי הכיר את יעל, שותפתו השלישית לחיים במכללה האקדמית כנרת. לאחר שנים מספר בה חיו לשפת הכנרת, עברו השניים לירושלים.
ספריו

אוטופיה במדים: תרומת צה"ל להתיישבות, לקליטת העלייה ולחינוך בראשית ימי המדינה, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2000.
אש בקווים: מלחמת ההתשה בחזית המזרחית 1970-1967, הוצאת מודן, 2012.
Israel’s Reprisal Policy, 1953 - 1956, הוצאת Frank Cass, Taylor Group PLC, ‏2004
טראומה לאומית: מלחמת יום הכיפורים אחרי שלושים שנה ועוד מלחמה, עורך יחד עם משה שמש, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2008
עוד אזכורה אורי ; אורי מימון - 1946-1973', ספר זיכרון לאורי מימון, 1973
"בין אמונה לצבא" : גדוד הנח"ל החרדי - סיכויים וסיכונים, מכון פלורסהיימר, האוניברסיטה העברית ירושלים, 2005.
בין חזית צבאית לחזית אזרחית - תמורות ביחסי צבא-חברה בישראל (עורכים: זאב דרורי ועמיר בר אור), הוצאת מכון כנרת ע"ש דן שומרון, 2011
דורית הראל, Facts and Feelings, (עורך: זאב דרורי) הוצאת יד ושם, 2010
מנהיגות שקטה - דן שומרון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2016.
הערות שוליים

↑  אייל לוי, אין יותר כבוד, באתר nrg‏, 22 באפריל 2004.
↑  אביבה לורי, דורית הראל ידעה מתי תמות. האהוב שלה, זאב דרורי, היה שם לצדה עד השנייה האחרונה, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2009.
↑  מורשת סיירת שקד באתר עמותת סיירת שקד
↑  מפקד גלי צה"ל זאב דרורי התפטר, באתר וואלה, 28 בפברואר 2000
↑  נועם שרביט, מפקד גלצ לשעבר ו-2 עיתונאים ישלמו חצי מיליון שח פיצוי לדן תיכון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בדצמבר 2004
↑  פסק הדין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260398805171  GND: 1089363540  ISNI: 0000 0000 7144 1621  LCCN: n85038114  SUDOC: 120012928  VIAF: 69235199   WorldCat (עם VIAF): 69235199
קציצה

ערך זה עוסק במאכל. אם התכוונתם ל"בית" של התפילין, ראו .
.
| --- | --- |
קציצות קובה
קציצות קובה
 
 מאכלים
 סוג:  מנה 
 
קציצות תירס אינדונזיות
קציצות פלאפל
קציצות מטוגנות מהמטבח הדני, דומות לקציצות המקובלות במטבח האשכנזי בישראל
קציצה היא מאכל העשוי מרכיבים קצוצים או טחונים המעוצבים באמצעות חומר מדביק לכדי צורה אחידה. קציצות מעוצבות לרוב ככדור או ככדור משוטח מעט. הרכיב המרכזי בקציצה הוא לרוב בשר, קטניות או ירקות ממינים שונים.
קציצות קיימות בכל התרבויות, מקורן לרוב כמאכל עממי וביתי ומתכוניהן מגוונים מאוד. גם בספר הבישול הרומי העתיק של אפיסיוס כלולים מתכונים לכדורי בשר.
מרכיבי הקציצה

בין המרכיבים המרכזיים בקציצות אפשר למצוא קציצות בשר (המכונות גם כדור בשר (אנ')), קציצות מקטניות (לדוגמה: קציצות פלאפל, העשויות מחומוס או מפול), קציצות דגים (למשל געפילטע פיש) וקציצות ירקות שונים. לביבות הן קציצות העשויות מירקות שורש (אנ'). ישנן גם קציצות מתחליפי בשר, לצמחונים.
קציצות מכילות גם חומר מצמיד המונע מהקציצה להתפורר; חומר מקשר זה יכול להיות לחם, פירורי לחם, קמח, ביצים או טחינה. לרוב מוסיפים לקציצה גם עשבי תיבול, כגון בצל קצוץ, פטרוזיליה, שמיר ועוד.
קציצות עשויות להיות מטוגנות, מבושלות במים או ברוטב או מאודות.
סוגי קציצות מרחבי העולם

במטבח הישראלי סוגי קציצות רבים, בהשפעת מטבחי העדות השונות. ביניהן קציצות מטוגנות מבקר, עוף והודו, קציצות עוף מבושלות ברוטב עגבניות, קבב מסוגי בשר שונים ובתיבולים שונים ומגוון סוגי קובה - כופתה עשויה מסוגי קמח שונים, ממולאת במילויים שונים ומטוגנת או מבושלת במרק.
המבורגר הוא קציצה גדולה שמקורה בגרמניה ואהודה מאוד בארצות הברית ובעולם המערבי בכלל.
בארצות הברית מקובל להגיש קציצות עם ספגטי, מאכל שמקורו איטלקי אם כי בארצות הברית הקציצות גדולות יותר ממקבילותיהן האיטלקיות.
באפגניסטן נהוגות קציצות המוגשות במרק. כיום נוהגים גם לאפות אותם על גבי פיצה.
באלבניה נהוגות קציצות מטוגנות, בין השאר במילוי גבינת פטה.
בברזיל ופורטוגל קציצות "אלמונדגס" מטוגנות מוגשות עם ספגטי.
באזור שאנגחאי שבסין מבשלים או מאדים קציצות חזיר המוגשות לעיתים עם רוטב סויה. קוטרן נע בין 5 ל-10 ס"מ. הקטנות שבהן מוגשות במרק.
בשוודיה ובפינלנד מכינים כדורי בשר מבשר חזיר טחון או תערובת בשר חזיר ובקר טחון, פירורי לחם טבולים בחלב ובצל קצוץ, מתובלות בפלפל לבן ומלח. נהוג להגישן עם רוטב בשר, תפוחי אדמה מבושלים, ריבה ולעיתים גם מלפפון חמוץ.
הקציצות בדנמרק ונורווגיה עשויות מבשר חזיר או עגל טחון, בצל, ביצים, מלח ופלפל שחור בצורת כדור בשר ששוטח מעט וטוגן. הן מוגשות עם אותן תוספות כמו בפינלנד ובשוודיה, וכן לעיתים עם אפונה ירוקה ובצל מטוגן או מקורמל. גם כדורי הבשר השוודים פופולריים במדינות אלו.
ביוון כוללים בקציצות בצל ועלי מנטה.
בבולגריה הקציצות עשויות תערובת בשר טחון של חזיר ובקר, עם פירורי לחם ופיסות בצל. לגרסה בסיסית זו קיימות גרסאות דומות רבות, בעיקר תוספות של ירקות שונים.
באינדונזיה כדורי בשר מוגשים עם נודלס, טופו ולעיתים בשר צלוי.
באיטליה קציצות מוגשות כמנה עיקרית או במרק.
ביפן נמכר המבורגר על מקל.
הקציצות הרומניות מטוגנות לרוב בטיגון עמוק, עשויות עוף או חזיר, מכילות לחם מושרה במים או חלב ושום. לעיתים מצופות פירורי לחם בטרם הטיגון. גרסה שלהן מבשר גולמי משמשת למרק החמוץ "צ'ורבה דה פרישוארה" - מרק כדורי בשר.
בספרד, מקסיקו וארגנטינה קציצות נקראות אלבונדיגס, מילה שמקורה בערבית - אל-בונדוק, שמשמעותה אגוז ובהשאלה - עצם עגול קטן. משערים שמקורן במאכל ברברי או ערבי שהגיע לספרד בתקופת אל-אנדלוס. בספרד הן מוגשות כמתאבן או מנה עיקרית, לרוב ברוטב עגבניות. במקסיקו הן מוגשות במרק בשר עם ירקות.
בהולנד כדורי בשר מוגשים לרוב עם תפוחי אדמה מבושלים וירקות. זוהי מנה מסורתית ונפוצה מאוד במטבח ההולנדי.
בטורקיה קיימים למעלה מ-80 סוגי קציצות ("קופטה"), רוב המתכונים הם אזוריים. קציצות טורקיות בגרסאות שונות ובשמות דומים נפוצות ברחבי המזרח התיכון.
הפועל יהוד

הפועל יהוד הייתה קבוצת כדורגל מהעיר יהוד, אשר שיחקה בשנות ה-70 וה-80 בליגה הבכירה בישראל. הקבוצה הגיעה לשיאה בשנת 1982, כאשר זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 1–0 על הפועל תל אביב במשחק הגמר.
היסטוריה

הפועל יהוד הוקמה בשנת 1950. בשנת 1973 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בהיסטוריה שלה, גביע הכ"ה לליגת המשנה - ליגה א' (הגביע השלישי בחשיבותו לכבוד 25 שנות עצמאות לישראל) לאחר ניצחון 2–0 על הפועל רמת גן בגמר הגביע. הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הלאומית בשנת 1976. בעונתה הראשונה בליגה הלאומית היא סיימה במקום השביעי, ובעונתה השנייה הצליחה לסיים במקום הרביעי, הישג עליו חזרה בשנית בעונת 1979/1980.
כוכבי הקבוצה, בשמונה השנים בהן הופיעה בליגה הבכירה, היו השוער אריה חביב שהיה גם אחד משועריה הקבועים של נבחרת ישראל, יהודה דוגאץ', שלום רוקבן, קפטן הקבוצה ישראל ששון, שאול ששון, שלמה ששון, אהרון ויזן, משה שבת, יצחק בלחסן, שלמה חביב, יעקב אזובל, עמוס נעמן, הרצל שאול, יוסי יחיא, צביקה רוזן (שאף אימן את הקבוצה לאחר מכן בתקופת הזכייה בגביע) ושחקן העבר הבינלאומי דוד קרקו.
הפועל יהוד התפרסמה בין השאר בשל משחקה ההגנתי. הקבוצה שיחקה, בדרך כלל, כשמטרתה העיקרית הייתה מניעת ספיגת שער. שיטה זו הביאה למספר רב של תוצאות תיקו, והיו עונות בהן כמעט מחצית ממשחקי הקבוצה הסתיימו בתוצאת תיקו. בעונת 1980/1981 הייתה יהוד הקבוצה אשר ספגה הכי פחות שערים בליגה הלאומית. הפועל יהוד הייתה אחת הקבוצות שמיעטו לספוג שערים, אך מנגד, גם אחת הקבוצות שמיעטו להבקיע.
בתקופה בה שיחקה הפועל יהוד בליגה הראשונה, נהנתה הקבוצה מתמיכה גדולה של סעדיה חתוכה, ראש המועצה דאז (יהוד באותה התקופה עדיין לא הייתה במעמד של עיר). יש הטוענים כי עם מותו של חתוכה החלה דעיכת הקבוצה, אשר נסתיימה בירידה לליגות הנמוכות ובסופו של דבר, בפירוק.
היסטוריה > הזכייה בגביע

בשנת 1982 חוללה יהוד הפתעה, כאשר זכתה בגביע המדינה, בהדרכתו של המאמן צביקה רוזן. בשמינית הגמר גברה יהוד על מכבי תל אביב. ברבע הגמר ניצחה הפועל יהוד את מכבי חיפה ובחצי גמר גביע המדינה הפתיעה הפועל יהוד את בית"ר ירושלים, וניצחה אותה 1–0 משערו של הקשר פינחס דרורי ובישול של אהרון ויזן.
ב-19 במאי 1982 שיחקה הפועל יהוד במשחק גמר גביע המדינה לעונת 1982, בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה, מול הפועל תל אביב. בדקה ה-55 זכתה הקבוצה בכדור חופשי מחוץ לרחבה. שלום רוקבן בעט את הבעיטה פנימה וקבע 1–0 להפועל יהוד, תוצאה שנשמרה עד הסיום. זכייתה של הפועל יהוד בגביע הפכה ליום חג בעיירה הקטנה דאז. ראש המועצה חתוכה הבטיח בעקבות הזכייה כדורגל לכל בית אב ביישוב.
היסטוריה > הדעיכה

בשנת 1984 ירדה הפועל יהוד לליגה הארצית, וחמש שנים מאוחר יותר נשרה הקבוצה לליגה א'. בשנת 1992 ירדה הקבוצה לליגה ב'. בחלוף שנתיים שבה הקבוצה לליגה א', אך היא ירדה חזרה לליגה ב' בשנת 1998 והתפרקה סופית.
בשנת 2004 הוחלט להקים לתחייה את קבוצת הכדורגל בשם "הפועל מונוסון יהוד", אך לאחר חודשים ספורים בלבד בליגה ג', נסגרה הקבוצה לשנה וחצי בשל שיתוף 8 שחקנים עם כרטיס שחקן מזויף, בניגוד לתקנון ההתאחדות. יושב ראש הקבוצה, אבנר ויזן, הורחק מפעילות למשך שלוש שנים. בנוסף, הורחק מאמן הקבוצה, אהרון ויזן, לשנתיים.
בתחילת שנת 2007 נהרס המגרש העירוני ביהוד בו היו נערכים משחקי הבית של הקבוצה, אימוני הקבוצה, משחקי הנוער של הקבוצה וכן אירועים וטקסים של העיר יהוד, עקב קנייה של האזור והפיכתו למקום מגורים. לאחר כמה חודשים בנתה עיריית יהוד מגרש חדש, סינתטי, אשר משמש את כל מחלקות הילדים והנוער של יהוד.
הקבוצה חזרה לפעול מספר שנים לאחר שנסגרה על ידי ההתאחדות, וב-15 ביולי 2008 חתם אלון מזרחי בקבוצה, והוא שימש כמאמנה בעונת 2008/2009. לאחר מכן התמזגה הקבוצה לתוך קבוצת בני יהוד, המשחקת כיום בליגה ג'.
תארים

גביע המדינה (1): 1981/1982
גביע הכ"ה לליגה א' (1): 1973
לקריאה נוספת

זוהיר בהלול, רמי ברוש, יגאל ביטון, האנציקלופדיה לכדורגל ישראלי, כרך ג', עמ' 245 - 247, הוצאת ישראגול, 2011
הערות שוליים

↑  ראו למשל: אביעד פוהורילס, מיהוד של סעדיה חתוכה נותר רק השלט, מעריב, 16 בנובמבר 1986
יעקב אור

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1946 (בן 78) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1964–2001 (כ־37 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מ"פ גדוד 13  מפקד סיירת גולני  מפקד גדוד 17  רע"ן תורת לחימה קחצ"ר  מפקד בית הספר לחי"ר  ראש משלחת צה"ל בסינגפור  מפקד חטיבת איו"ש  ראש מחלקת מבצעים אגף מבצעים  מפקד אוגמ"ר 80  מפקד אוגדת עזה  ראש מטה פיקוד הדרום  מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון  ראש חטיבת תורה והדרכה במטה הכללי  מתאם פעולות הממשלה בשטחים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני   מלחמת לבנון הראשונה  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה
 תפקידים אזרחיים
 מבקר מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה ומשנה למנכ"ל משרד מבקר המדינה  יו"ר המועצה הציבורית של עמותת אומ"ץ  חבר הנהלות המועצמ לשלום וביטחון והתנועה לטוהר המידות  חבר ועדת ההיגוי במפקדים למען ביטחון ישראל
 
יעקב (מנדי) אור (נולד ב-22 בנובמבר 1946 בתל אביב) הוא קצין צה"ל בדימוס, סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף לאחר שכיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים. לאחר שחרורו כיהן כאחראי על ביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה וכמשנה למנכ"ל המשרד.
ביוגרפיה

אור נולד לבנימין ועדינה, בשם "יעקב מנדלסון". הוא גדל בתל אביב ובחולון. בריאיון עמו סיפר שבנעוריו צבר "היכרות אינטימית עם בית הדין לנוער".
אור התגייס ב-1964 לחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר (בהצטיינות) וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס נשאר להדרכה בבה"ד 1 ושב אחר כך לחטיבת גולני, גדוד 13 כמפקד מחלקה וכסמ"פ. במלחמת ששת הימים שירת כסגן מפקד פלוגה בקרבות ההבקעה לרמת הגולן (אזור זעורה ועין פיט). בהמשך מונה כמ"פ הפלוגה המסייעת בגדוד 13 והשתתף בקרבות מלחמת ההתשה בבקעת הירדן (לרבות מבצעי צליחת הירדן ופשיטות בצד הירדני) ובחצי האי סיני (בין השנים 1967–1969). בשנת 1969 יצא מטעם הצבא ללימודי תואר ראשון ולאחר שסיים לימודי המזרח התיכון וגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב, מונה למפקד פלוגה בבית הספר לקצינים ולאחר מכן למפקד סיירת גולני, לרבות מבצעי פעילות ב"פתח'לנד" ומבצע קלחת 4ב' בלבנון (בשנים 1972–1973). בספטמבר 1973 יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"מ) ועם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הצטרף לחטיבת גולני, כעוזרו של המח"ט אמיר דרורי ובהמשך כממלא מקום מג"ד 17, ונלחם בקרבות הבלימה ברמת הגולן בקרב על החרמון, ובקרבות לאורך הקו, לאחר ההבקעה מול הסורים. בין היתר פיקד על פשיטה על חניון טנקים סורי בשטח שממזרח למובלעת הסורית.
לאחר המלחמה עבר לאגף המבצעים ובהמשך חזר לבית הספר לפיקוד ומטה, ולאחר מכן סיים את לימודי המכללה. באוגוסט 1975 מונה למפקד גדוד 17 - גדוד המ"כים של חטיבת גולני, שהועבר לבית הספר למ"כים עם הקמתו. בשנים 1977–1978 שימש כמפקד גדוד בבה"ד 1, ובהמשך כראש ענף תורת הלחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי וסגן מפקד חטיבה (כוח ייה) במהלך מבצע ליטני. בתחילת 1979 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לחי"ר ולמח"ט חי"ר מילואים (833)[דרושה הבהרה]. ב-1981 יצא מטעם משרד הביטחון לסינגפור והקים מחדש את משלחת צה"ל לסינגפור. בשנת 1983 חזר ומונה למפקד חטיבת חי"ר מילואים 204,[דרושה הבהרה] ולקח חלק בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. בשנים 1984–1986 שימש כמפקד חטיבת יהודה ושומרון[דרושה הבהרה] ולקח חלק בהקמת יחידת דובדבן, אותה יזם אלוף פיקוד מרכז דאז, אהוד ברק. ב-1986 מונה לעוזר ראש מחלקת מבצעים למבצעים באגף המטה במטכ"ל, וב-1987 מונה למפקד אוגדה 80 בפיקוד הדרום.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה נקרא על ידי הרמטכ"ל דן שומרון ושר הביטחון יצחק רבין לפקד על הכוחות ברצועת עזה, שם הקים ופיקד על אוגדת עזה במקביל לתפקודו כמפקד אוגדה 80. ב-1987 מונה לראש מטה פיקוד הדרום וב-1990 התמנה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון. ב-1992 הקים את חטיבת התורה וההדרכה במטכ"ל, בכפיפות לסגן הרמטכ"ל והיה חבר המטה הכללי. במסגרת זאת, הקים את הצוות לכתיבת תורת המערכה וביצוע הקורס המערכתי והוצאת מילון צה"ל. בשנת 1994 היה נציג צה"ל בשיחות במצרים לגיבוש הסכמי אוסלו. מאוגוסט שנת 1996 היה מדריך במכללה לביטחון לאומי ובפברואר 1997 מונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים וקודם לדרגת אלוף, תפקיד בו כיהן עד יולי 2001. במהלך תקופה זו היה שותף לשיחות והסכם ואי וועידת קמפ דייוויד ושארם א-שיח'. כמו כן הקים את אזור התעשייה המשותף ב"קרני" ומשנת 2000 התמודד עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו

בספטמבר 2001 התמנה לממונה על ביקורת מערכת הביטחון וארגוני הביטחון במשרד מבקר המדינה. בין הדו"חות שחיבר היו: הדו"ח שעסק בתפקוד העורף במלחמת לבנון השנייה; הדו"ח על שיטת המינויים בצה"ל ומינוי אלופים; הדו"ח על המועצה לביטחון הלאומי שבהמשכו נחקק חוק המטה לביטחון לאומי; הדו"ח על המשט לעזה (2010) ("המרמרה"); הדו"ח על הביקורת בצה"ל שבהמשכו מונה מבקר לצה"ל; דו"ח על קליטת כיפת ברזל ו"שרביט קסמים"; דו"ח על התנהלות משלחת שר הביטחון אהוד ברק בסלון האווירי בפריז; ודו"ח על יחידת "קיסריה" של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ודו"ח על מסמך הרפז. במאי 2012 ביקש לפרוש אך הסכים להמשיך לעבוד בהתנדבות כראש הצוות שבדק את פרשת מסמך הרפז, עד פרסומו הסופי של הדו"ח בינואר 2013.
על פועלו זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2012.
לאחר פרישתו עבד במסגרת תנועת אומ"ץ עם אריה אבנרי במאבק לשחיתות וטוהר מידות ובשנת 2014 מונה ליושב ראש המועצה המייעצת לתנועת אומ"ץ.
בין השנים 2014–2016 לימד את נושא ביקורת המדינה לתואר ראשון ושני במרכז הבין-תחומי הרצליה ובמקביל כיהן בשנים 2013–2015 כחבר הנהלת המועצה לשלום וביטחון.
בשנים 2018–2019 היה חבר בוועדת ההיגוי של מפקדים למען ביטחון ישראל. החל משנת 2018 משמש כחבר הנהלת התנועה לטוהר המידות.
אור נשוי ואב לשלושה, מתגורר בכפר סבא.
לקריאה נוספת

אלישיב שמשי, אליהם נשואות העיניים - על מפקדי חטיבות בשדה הקרב, הוצאת משרד הביטחון, 2006; עמ' 109–139
הערות שוליים

↑  יעקב ("מנדי") אור (1972–1973), באתר גדוד הסיור של חטיבת גולני.
↑  עמית נבון, "גולני היה חייב לכבוש את החרמון", באתר nrg‏, 2 באוקטובר 2003
↑  עמוס הראל, אין אור בקצה המנהרה, באתר הארץ, 11 ביולי 2001 - "באה כמעט השכינה בכבודה ובעצמה ואומרת לך שיהיה בסדר, וכעבור יומיים אתה בחרמון; נהרגים שם אנשים קרובים לך ואתה נותן פקודת נסיגה לצוותים מהסיירת שלא מזמן פיקדת עליהם".
↑  אמיר אורן, יעקב מנדי אור חלק א': שבוע לפני מלחמת יוה"כ רח"ט מחקר אמר לנו בהרצאה "׳התרגיל הסורי הסתיים, תחזרו ביום ראשון", מאז אני מטיל ספק, פודקאסט "האפרכסת", ‏ 11 ביולי 2022.
↑  אמיר אורן, בועז הרפז, חשוד דה לוקס, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2010.
↑  אריאלה רינגל-הופמן, עוד לא המציאו את הכדור שיהרוג אותי, ידיעות אחרונות המוסף לשבת, ‏ 26 בנובמבר 2010, עמודים 10–11, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  שעיה סגל, אל"מ אור החל בתפקידו כמפקד יו"ש, מעריב, 13 באוגוסט 1984
↑  בן כספית, "חמקן", זמורה ביתן, 2013, עמודים 207-208.
↑  עמיר רפפורט, דו"ח הרפז – הסיפור המלא, אתר Israeldefense, ‏ 11 בינואר 2013
↑  דוח ביקורת על פרשת "מסמך הרפז"
↑  נימוקי הוועדה
פטר חמור

| --- | --- |

 מקרא:  שמות, י"ג, י"ג
 משנה:  מסכת בכורות, פרק א'
 משנה תורה:  ספר זרעים, הלכות ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין, פרק י"ב
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן שכ"א
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה פ"א, עשה פ"ב ספר החינוך, מצווה כ"ב, מצווה כ"ג
 
ביהדות פטר חמור הוא כינוי למצות עשה, לפיה מצווים לפדות את הוולד הבכור שנולד לאתון.
על פי הכתוב בתורה יש לפדותו בשה, במקרה שלא פדו את פטר החמור, יש לערוף את ראש החמור ולקוברו.
מקור המצוות

מצווה זו מוזכרת בתורה פעמיים:
בספר שמות מוזכר כך: ”וכל פטר חמור תפדה בשה ואם לא תפדה וערפתו” (ספר שמות, פרק י"ג, פסוק י"ג), פעם נוספת נזכרת המצווה בספר במדבר: ”ואת בכור הבהמה הטמאה תפדה” (ספר במדבר, פרק י"ח, פסוק ט"ו).
על פי חז"ל יש לפדות רק את בכור החמור, ולא בכור של כל בהמה טמאה. בתלמוד מסופר שרבי חנינא שאל את רבי אליעזר מהו טעמה של מצוות פטר חמור:
אמר ר' חנינא: שאלתי את ר' אליעזר בבית מותבא רבא: מה נשתנו פטרי חמורים מפטרי סוסים וגמלים? א"ל: גזירת הכתוב היא. ועוד, שסייעו ישראל בשעת יציאתם ממצרים, שאין לך כל אחד ואחד מישראל שלא היו עמו תשעים חמורים לובים טעונים מכספה וזהבה של מצרים.
לפי אחד ההסברים לבכור הבהמה הטמאה יש קדושה כבכור בהמה טהורה, אך מכיוון שהוא נחשב על פי התורה כמין טמא, הוא אינו יכול להיות מוקרב על גבי המזבח, ולכן יש לגרום לקדושתו להיות מופקעת על ידי פדיונו בשה. מצווה זו דומה למצוות פדיון הבן של בכור מישראל, שבו הבכור נפדה באמצעות כסף.
מדיני המצווה

בעלים - חמור של ישראל חייב בפדייה, אבל חמור של גוי פטור מן הפדיון. גם חמור שיש לגוי חלק בו - פטור מן הפדיון, ולכן ניתן להיפטר מהמצוה על ידי מכירת חלק מן החמור לגוי. חמור של כהן או לוי פטור אף הוא מן הפדיון.
פדיון - לכתחילה פודים את הבכור הזכר מן האתון בטלה כבשים או בגדי עיזים. הטלה או הגדי ניתנים לכהן, אשר יכול לעשות בו כרצונו, מאחר שפדיונו אינו הופך אותו למקודש.
שווה שה - בדיעבד, מי שאין ברשותו טלה או גדי יכול לפדות את פטר החמור בכסף בשווי החמור.
ברכה - קודם פדיית החמור יש לברך: ”ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על פדיון פטר חמור”.
מדיני המצווה > מצוות עריפת ראש פטר החמור

במקרה והאדם אינו רוצה לפדות את החמור כפי המצווה, מוטלת עליו המצווה לערוף את ראש החמור כפי הכתוב בפסוק: ”וְכָל פֶּטֶר חֲמֹר תִּפְדֶּה בְשֶׂה וְאִם לֹא תִפְדֶּה וַעֲרַפְתּוֹ וְכֹל בְּכוֹר אָדָם בְּבָנֶיךָ תִּפְדֶּה” (ספר שמות, פרק י"ג, פסוק י"ג).
במזרח הקדום

לפי התפיסה בתורה, לבכור החמור יש מעין קדושה. תפיסה זו הייתה קיימת גם בתרבות של החיקסוס. באתרים של החיקסוס כמו תל הרור בנגב ואווריס בירת החיקסוס במצרים, נתגלו קבורות טקסיות של חמור, שכנראה בוצעו במהלך פולחן דתי. בתל-הרור נקבר החמור עם רסן מכסף ואוכף. האל של החיקסוס, סת, תואר באמנות גם בדמות של חמור, ואולי מכאן הייתה קדושתו לעם החיקסוסי, וייתכן שיש לכך קשר עם עלילת החמור.
ראו גם

ביכורים
פדיון הבן
בכור בהמה טהורה
צבי ענבל

צבי ענבל
הרב צבי ענבל (יליד 1946) הוא כימאי ישראלי, חוזר בתשובה חרדי, מראשוני המרצים בתנועת התשובה, ממקימי ארגון "ערכים" להחזרה בתשובה ומבכיריו.
ביוגרפיה

אביו היה ארנסט ענבל, מנהל התנועה והמסחר ברכבת ישראל. ענבל הוא בעל תואר שני בכימיה מטעם הטכניון. חזר בתשובה במהלך שירותו הצבאי, בתהליך שהחל בשנת 1972. במלחמת ששת הימים שימש (עד פציעתו במלחמה) כקצין בחטיבת חרמ"ש, ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על מעבדה כימית ניידת של צה"ל[דרושה הבהרה].
עד חזרתו בתשובה השתייך לסיעת ליברלים עצמאיים בחיפה, והיה פעיל בליגה נגד כפייה דתית. לאחר חזרתו בתשובה נעשה לאחד מאנשי התל"ת "תנועה להפצת תורה", ניסה להקים יישוב חרדי בגוש שגב, ניסיון שנכשל והביא לסגירת הארגון.
ענבל למד תורה במשך כמה שנים בישיבת כנסת חזקיהו ברכסים. לאחר מכן המשיך את לימודיו בכולל אברכים. הוא הושפע רבות מהרב משה שפירא ומהרב בן מנת.
ענבל השתתף בהרצאות של "אל המקורות", ועם הזמן היה ממקימי ארגון "ערכים" להפצת תודעת היהדות ולהחזרה בתשובה. ענבל משמש כמרצה ב'ערכים' בישראל ובעולם, תחום הרצאותיו העיקרי: התנגדות לתורת האבולוציה, דת ומדע ומסתרי לשון הקודש. הרצאותיו משודרות בערוץ "הידברות" ונמכרות במשרדי "ערכים". ענבל נחשב בעיני רבים כחוד החנית האינטלקטואלי של "ערכים", ומתנגדי החזרה בתשובה מתפלמסים איתו רבות: באתר "חופש", רבקה גרינבוים בספרה 'אל תאמינו להם', ועוד. אלונה איינשטיין העידה כי הרצאה בת ארבע שעות של ענבל הניעה אותה לחזור בתשובה.
בכנסייה הגדולה הששית של אגודת ישראל, שהתקיימה בבניני האומה בירושלים בשנת תש"מ, נשא ענבל נאום שכונה 'דבר תנועת התשובה'..
מלבד הרצאותיו, עוסק ענבל למחייתו בכימיה, בעיקר ככימאי מזון.
בנו הרב אוריה ענבל הוא מייסד "בית מדרש הגר"א". בנו הרב יהושע ענבל הוא ראש כולל במודיעין עילית ומחבר ספרי הגות והלכה.
לקריאה נוספת

"ללא לאות, צבי ענבל", בתוך: אל המקורות.
הערות שוליים

↑  אתר ערכים
↑  "ממחבואם ביערות באו אנשי שגב, ואמרו לכתבים זו מלחמת החירות שלנו", מעריב 24 ביולי 1975
↑  מיכל פלטי, עיניים פראיות מחפשות תשובה, באתר הארץ, 9 בינואר 2006
↑  ספר הכנסייה הגדולה, משה עקיבא דרוק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010831524005171  VIAF: 16164600518337672214   WorldCat (עם VIAF): 16164600518337672214
יונתן מאיר

ערך זה עוסק בפרופסור למחשבת ישראל. אם התכוונתם לקצין בצה"ל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1975 (בן 50 בערך) לוון, בלגיה 
 ענף מדעי:  תנועת החסידות, מיסטיקה יהודית, ספרות עם ישראל, קבלה, תנועת ההשכלה היהודית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
יונתן מאיר (Jonatan Meir; נולד ב-1975) הוא פרופסור מן המניין במחלקה למחשבת ישראל על-שם גולדשטיין-גורן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחזיק הקתדרה לתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם ע"ש אנה והארי זינגר. תחום מחקרו הוא ספרות ההשכלה, החסידות והקבלה במאות השמונה עשרה, התשע עשרה והעשרים. משנת 2019 חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
קורות חיים

מאיר נולד בעיר לוון בבלגיה. אביו הוא פרופ' אפרים מאיר, נוצרי קתולי שהתגייר. יונתן מאיר הגיע עם משפחתו לירושלים בשנת 1983 ומאז מתגורר בה. התחיל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1997 בחוגים מחשבת ישראל, היסטוריה של עם ישראל ופילוסופיה. את התואר השני השלים בחוג להיסטוריה של עם ישראל, בהדרכת פרופ' ישראל ברטל, על הלל צייטלין והחסידות. בהשפעת פרופ' ברטל כתב את הדוקטורט על כתביו הפארודיים והסאטיריים של המשכיל יוסף פרל, שנספח לו ככרך שני מהדורה מוערת ומבוארת של ספר מגלה טמירין (וינה 1819), על פי דפוס ראשון, הנוסח ביידיש וכתבי יד רבים ומפוזרים. העבודה אושרה בהצטיינות יתירה וזכתה בפרס ע"ש בלומפילד. עם סיום הדוקטורט בשנת 2010 השלים פוסט דוקטורט במסגרת קרן עמיתי קרייטמן, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולאחר שנה נקלט במחלקה למחשבת ישראל כפרופסור חבר. זכה במלגת אלון לשנים 2013–2015. באוגוסט 2015 נתמנה לפרופסור מן המניין וביוני 2019 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים.
בשנת 2015 היה עמית במכון הישראלי ללימודים מתקדמים (IIAS). בשנת 2025-2024 שימש כפרופסור אורח במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת טוקיו וכעמית מחקר של האגודה היפנית לקידום המדע, Japan Society for the Promotion of Science (JSPS).