ספרות צרפתית
ספרות המאה ה-20 > הנובלה במאה העשרים

מבחינה רעיונית סוגה רחבה זו ממשיכה לשלב נושאים ישנים, בנושאים חדשניים, כגון מקומם של המספר, של הדמות ושל העלילה. אנטול פרנס כתב פרסקות חברתיות והיסטוריות בנוסח רומנסקי. בספרו "אי הפינגווינים" הוא נאבק במושגי האלוהים, הרכוש הפרטי, המולדת והסגידה לאישים גדולים; וכן נאבק נגד הקלריקליזם, המיליטריזם והאנטישמיות. פרסקות חברתיות כתבו גם רוז'ה מרטן דו גרד ('בית טיבו'), ז'ול רומן ('אנשים בעלי רצון טוב', שהוא מחזור רומנים ב-28 כרכים), ז'ורז' דוהאמל ('הכרוניקה של משפחת פסקייה') וז'אן פול סרטר ('דרכי החרות'). במקביל הנובלה ניזונה מאירועי המלחמה (אנרי ברבוס ['האש'], רולן דורז'לס ['צלבים מעץ']), מהנערות (אלן פורנייה ['מולן הגדול'], רומן רולן ['ז'אן כריסטוף'] ורמון רדיגה ['גוף אחוז שד']), ממעמד האישה (קולט, בסדרת הרומנים בשם 'קלודין']), מהרגיונליזם (לואי פרגו ['מלחמת הכפתורים'], ז'אן ז'יאונו, אנרי בוסקו), מתהיות מוסריות ורוחניות (ז'ורז' ברנאנוס ['תחת שמשו של השטן'], פרסואה מוריאק ['טרז ד'קיירו'], מרסל ז'והנדו ['נעוריו של תיאופיל'], שארל פליסנייה ['אוגוסטן'] וז'וזף מאלג ['האדון כאן']). נציגי זרם התודעה הם מוריס בארס, פול בורז'ה, ומורי הדור בתחום זה הם מרסל פרוסט, שממש מחדש את צורת הרומן, ונחשב לבולט של סופרי זרם התודעה הצרפתי ('בעקבות הזמן האבוד') ואנדרה ז'יד ('מזונות ארציים', 'אם ימות הזרע', 'מרתפי הוותיקן'). ממשיכיהם הם אלבר קאמי ('הזר') וז'אן פול סרטר ('הבחילה'). ראויים לצין הם גם ולרי לארבו ('פרמינה מרקז') ופול מורן ('האיש הלחוץ'). ז'אן ז'נה מעורר סקנדלים, עם הנובלות הבארוקיות שלו, שבהן הוא משלב מוטיבים ארוטיים והומוסקסואליים ('נוטר דאם של הפרחים'). משקלם של אירועים היסטוריים נותנים את אותותיהם על הנובלה המגויסת אצל אנדרה מאלרו ('חיי אנוש'), אנטואן דה סן-אקסופרי ('הנסיך הקטן', 'ארצו של אדם') וכן אצל קאמי ('הדבר'). לעומתם, האנטי-גיבור מככב אצל לואי-פרדיננד סלין, המתמודד עם האי-גיון של עולמם של העשוקים מכל היבשות ב-"מסע אל קצה הלילה".
אין ספק כי חדשנות ניכרת ביצירותיהם של פרוסט וסלין. מלרו הושפע מהקולנוע, בדומה לקודמו רוז'ה מרטן די גאר. ברטון, הוא אבי הסוריאליזם הצרפתי ('נאדיה', 'אהבה משוגעת'). בעקבותיו הלכו אדמון קנו ('פיירו חברי', 'זזי במטרו'), בוריס ויאן ('קצף הימים', 'העשב האדום'), ז'וליאן גראק ('חופם של הסירטים'). מצדו, בסיפוריו אנדרה זיד מרבה בהצגת נקודות השקפה מגוונות ב-'זייפני הכספים'. ב-'זר' ותחת השפעה אמריקנית, קאמי מציג דיאלוג פנימי מנוכר. ז'אן ז'יונו מתבסס במטפורות יצירתיות ב-'שירו של עולם'. פרסיס קרקו ('האיש הרדוף'), מארסל אמה ('הסוסה הירוקה') ואלבר סימונן מנצלים את עושר הסלנג ביצירותיהם. בשנות ה-50 מופיע הרומן החדש, שמציג מחקר צורני סיסטמטי, מעין מעבדתי. יוצרים אלו פועלים לשם היעלמות המספר, הדמות, העלילה וזמנה לטובת תיאור הסובייקטיביות של החיים, והאנדרלמוסיה השוררת בהם (אלן רוב גרייה ['המחקים'], מישל בותור ['השינוי'], קלוד סימון ['הדרך לפלנדריה'] ונטלי סרוט ['הפלנטריום']. עוד ראויים לציון בזרם זה פרסואז סגאן ('שלום עצבות'), הנרי טרואייה ('אורם של צדיקים'), הרבה באזן ('צפע באגרוף', רובר סבטייה ('הגפרורים השוודיים') ופרנסואה נוריסייה ('גרמנייה'). בצד נובלות נסיוניות אלו, מופיעים סופרים רבי-תהודה כמרגריט יורסנר ('זכרונות הדריאן', 'המלאכה בשחור'), מרגריט דורס ('מודרטו קנטבילה', 'המאהב'), אלבר כהן ('יפת האדון'), מישל טורנייה ('יום שישי') ולה קלזיו ('המשפט', 'המדבר').
לצד ספרות רצינית זו, משגשגת גם הנובלה העממית, העוסקת במדע בדיוני, בהיסטוריה, ובסיפורי מתח משטרתיים. ספרות זו מושפעת מהספרות האמריקנית, לרבות הרומן השחור; ובין יוצריה נמנים: ז'ורז' סימנון ('הכלב הצהוב'), בואלו-נרסז'אק ('זאת שלא הייתה יותר'), ליאו מלה ('נסטור בורמה והמפלצת'), ז'אן ווטרן ('חום אימים'), ז'אן פאטריק מאנשט, דידיה דנינקס ('המוות אינו שוכח איש'), פיליפ דז'יאן ('כחול כמו השאול'), זאן-כריסטוף גראנז'ה ('נהרות אדומות'). בין יוצרי הרומן ההיסטורי נמנים: מוריס דרואון ('המלכים המקוללים'), ז'יל לפוז' ('קרב ואגרם'), רובר מרל ('עושרה של צרפת') ופרסואז שאנדרנאגור ('החדר'). מגמה נוספת בספרות סוף המאה העשרים מתבטאה בריבוי סיפורי מסעות (הנרי דה מונפרייד, 'סודות הים האדום'). היא באה לידי ביטוי גם רומני פעולה אקזוטיים דוגמת אלו של ז'אן לארטגי ('הסנטוריונים'), ז'אן הוגרון ('לילה הודו-סיני') ולואי גארדל ('פורט-סאגאן'). בתחום המדע הבדיוני והפנטסטי ניתן לציין את יצירתו של רנה בארז'אבל ('ליל הזמנים'), מישל ז'ורי ('הזמן הבלתי ברור'), וברנר ורבר ('הנמלים'); אשר מתקשים להתחרות עם היצירות המתורגמות.
עוד מגמה בספרות הצרפתית ניכרת בסיפורים אוטו-ביוגרפיים וראויים לציון בסוגה זו הם מרסל פניול ('תהילתו של אבי'), מרסל ז'אנדו ('מסה על עצמי'), סימון דה בובואר ('זכרונות של נערה מסודרת'), ז'ן פול סרטר ('המילים'), ז'וליאן גרין ('ארץ רחוקה'), רנה טייסדר ('אמונתו של משוגע'), נטלי סרוט ('ילדות'), ז'ורז' פרק ('זיכרון ילדות'), מרגריט יורסנאר ('ארכיונים מהצפון') והרבה גיבר ('לחברי שלא הציל את חיי'), פטריק מודיאנו ('רחוב הבוטיקים החשוכים'), פרנס הוסר ('הבית של התשוקה'), אני ארנו ('הרחבה'), ז'אן רואו ('שדות הכבוד') וקריסטין אנז'ו ('סוגיית אנז'ו').