stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסטנבול
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) – Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
1 2  האימפריה העות'מאנית: היסטוריה וסוגיות נבחרות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 1, עמ' 81, הערה 98.
↑  נכתב גם: קושטאנדינא, קושטנטינא, קושטאנטינא, קושטנטינה, קושטאנטינה.
↑  דונלד קואטארט (אנ'), האימפריה העות'מאנית 1700–1922, אוניברסיטת קיימברידג', האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 22.
↑  האימפריה העות'מאנית: היסטוריה וסוגיות נבחרות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 1, עמ' 83. נראה כי בנוגע לשנת המפקד יש שגיאת דפוס במקור: "הביא להכפלת מספרם של תושבי העיר בתוך 25 שנים. במפקד אוכלוסין משנת 1487 נמנו..."
↑  איתמר אייכנר, דניאל סלאמה והסוכנויות, 6 הרוגים ו-53 פצועים בפיגוע בלב איסטנבול, באתר ynet, 13 בנובמבר 2022
↑  עיור וחינוך (עמ' 50), באתר משרד החינוך
↑  רויטרס, מאות עובדים עצורים בפרויקט הדגל של ארדואן, באתר ynet, 15 בספטמבר 2018
↑  גשרי בוספורוס, באתר Institution of Civil Engineers
↑   בני ציפר, וראיתי התהלוכה וכל טכסיסי מלכות ובירכתי על המלך, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2021
| הערים הגדולות בעולם: ערים המונות לפחות חמישה מיליון תושבים |
| --- | --- | --- |
| 20,000,000+ | שאנגחאי • בייג'ינג • סאו פאולו • דלהי |  |
| 10,000,000+ | קראצ'י • לאגוס • איסטנבול • טוקיו • מומבאי • מוסקבה • גואנגג'ואו • פריז • שנג'ן • צ'נגדו • קינשאסה • קהיר • ג'קרטה • לאהור • סוג'ואו |  |
| 5,000,000+ | סיאול • מקסיקו סיטי • לונדון • לימה • דאקה • ניו יורק • בנגלור • בנגקוק • דונגגוואן • צ'ונגצ'ינג • נאנג'ינג • טהראן • שניאנג • בוגוטה • הו צ'י מין סיטי • הונג קונג • בגדאד • צ'נאי • צ'אנגשה • ווהאן • טיינג'ין • היידראבאד • האנוי • ריו דה ז'ניירו • פושאן • סנטיאגו דה צ'ילה • ריאד • אחמדאבאד • שאנטואו • סנקט פטרבורג • ח'רטום  • אנקרה • ג'ינאן • האנגג'ואו • סינגפור • יאנגון • לואנדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559529905171  BNE: XX451084  BnF: cb11864652s (data)  CiNii: DA17741580  GND: 4027821-9  ISNI: 0000 0001 2164 1665  LCCN: n79034985  MusicBrainz: f9a822ff-adce-434c-9292-a8b6a0a37a8e  NARA: 10044311  NDL: 00628218  NKC: ge129395  NSK: 000245610  SELIBR: 149295  SUDOC: 02638986X  TDVİA: istanbul  VcBA: 497/1383  VIAF: 135931454   WorldCat (עם VIAF): 135931454 
מרכז קונסטנטינופול
מפת קונסטנטינופול
מגדל גלאטה שנבנה בתקופה ביזנטית בצד הצפוני של מרכז העיר
המסגד הכחול מהתקופה העות'מאנית
גשר הבוספורוס המחבר בין אירופה לאסיה
שבע הגבעות של איסטנבול
איה סופיה
מפת העיר, 1922
ארמון טופקאפי המורכב ממבנים רבים
שדרות איסטיקלל, המדרחוב של העיר
השער הראשי של אוניברסיטת איסטנבול
המסגד החדש נבנה במאה ה-17
גשר גלאטה מהווה עורק תחבורה מרכזי בעיר
תקרה מעוטרת בבזאר הגדול
הבזאר הגדול באיסטנבול הוא אחד השווקים הגדולים בעולם
ארמון דולמאבהצ'ה שנבנה במאה ה-19 כארמון החדש לסולטנים
הרכבת הקלה באיסטנבול עוברת דרך כמה מאתריה המרכזיים
משה פסל (קצין)

| --- | --- |

פסל, 2024
 לידה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד גדוד 51   מפקד יחידת אגוז   מפקד חטיבת אלכסנדרוני
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
משה פסל הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כמפקד חטיבת אלכסנדרוני. קודם לכן שירת כמפקד יחידת אגוז וכמפקד גדוד 51.
ביוגרפיה

פסל נולד וגדל ברעננה למשפחה דתית-לאומית. בתיכון למד במדרשיית נעם פרדס חנה. לפני שירותו הצבאי למד במכינת עצם ביישוב בני עצמון בגוש קטיף. בשנת 2005 התגייס ליחידת שלדג, לצוות עליו פיקד גיל ורנר, והמשיך לקורס קציני חי"ר. באפריל 2010, בהיותו מפקד צוות ביחידת אגוז, קיבל את אות מצטיין הרמטכ"ל, במבצע צוק איתן שימש כמפקד פלגה ביחידה.
בהמשך מונה לסגן מפקד גדוד 13. בשנת 2020 מונה למפקד גדוד 51 עליו פיקד עד שנת 2022, אז מונה למפקד יחידת אגוז. במתקפת הפתע על ישראל נפצע קשה בקרב בכיסופים, השתקם וחזר לפקד על היחידה והוביל אותה בהמשך מלחמת חרבות ברזל עד יולי 2024. ב-21 באוגוסט 2024 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני. פסל הוביל את צק"ח אלכסנדרוני בתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, ובקרב מיס אל-ג'בל.
הערות שוליים

↑  עוזי ברוך, רשימת הקצינים המצטיינים לשנת תש"ע, באתר ערוץ 7, 15 באפריל 2010.
↑  יואב זיתון, הרעל של גולני התמזג עם הטכנולוגיה: "אין לוחם שחמאס יחטוף", באתר ynet, 7 בפברואר 2021.
↑   אל"ם משה פסל נכנס לתפקיד מח"ט "אלכסנדרוני", באתר צה"ל, 22 באוגוסט 2024.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוברט אדוארד לי

| --- | --- |

רוברט אדוארד לי
 לידה:  19 בינואר 1807 סטראטפורד הול, וירג'יניה, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  12 באוקטובר 1870 (בגיל 63) לקסינגטון, וירג'יניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Lee Chapel 
 מדינה:  ארצות הברית, קונפדרציית המדינות של אמריקה, ארצות הברית 
 כינוי:  איש השיש (Marble Man)
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  Mary Anna Custis Lee (30 ביוני 1831–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Anne Carter Lee, Eleanor Agnes Lee, Mary Custis Lee, Robert E. Lee, Jr., Mildred Childe Lee, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 השתייכות:  ארצות הברית צבא ארצות הברית קונפדרציית המדינות של אמריקה צבא הקונפדרציה
 תקופת הפעילות:  1829–1861 (צבא ארצות הברית)  1861 – 1865 (צבא הקונפדרציה)
 דרגה:   קולונל (צבא ארצות הברית)  גנרל (צבא הקונפדרציה)
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה של צפון וירג'יניה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו  מלחמת האזרחים האמריקנית
 תפקידים אזרחיים
 נשיא אוניברסיטת וושינגטון ולי
 
רוברט אדוארד לי (באנגלית: Robert Edward Lee; בדרך כלל באנגלית שמו מקוצר ל-Robert E. Lee, רוברט אִי לִי; ‏19 בינואר 1807 – 12 באוקטובר 1870) היה קצין צבא אמריקאי, שערק לטובת הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית, ונלחם למען המשך מוסד העבדות. במהלך המלחמה זכה לניצחונות מזהירים, אך גם להפסדים צורבים, והעיקרי בהם בקרב גטיסברג, שעצר את פלישת כוחות הדרום למדינות הצפון. בחודשים האחרונים למלחמה מונה למפקד הכללי של צבא הקונפדרציה, וזמן קצר לאחר מכן נכנע לכוחות ארצות הברית ב-9 באפריל 1865, בסיומו של קרב אפומטוקס. לאחר המלחמה פעל לפיוס בין הצפון לדרום ובילה את שנותיו האחרונות כנשיא קולג'. הגנרל לי נותר דמות סמלית, כמעט מיתולוגית, של הקונפדרציה עד עצם היום הזה.
דיוקן של לי מ-1865, כפי שצולם על ידי מת'יו בריידי
לי על סוסו, טרוולר
לי עם בנו קסטיס (שמאל), ו-וולטר טיילור
לי לאחר המלחמה
ויטראז' לזכרו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון
פסל של לי, הממוקם ליד שארלוטסוויל, וירג'יניה. פוסל על ידי ליאו לנטילי, 1924
פסל של לי מאת פרדריק סייבר, 1917, ממוקם באנדרטת וירג'יניה, גטיסברג, פנסילבניה
שנותיו המוקדמות > שירותו בחיל ההנדסה

משימותיו הצבאיות הראשונות של לי היו בהתאם ללימודי ההנדסה, עזרה בתכנון הקמת פורט פולאסקי על נהר סוואנה בג'ורג'יה (1829–1831) ומבצר מונרו באולד פוינט קומפורט בווירג'יניה (1831–1834). מפורט מונרו, לי נסע באוגוסט 1834 לפורט קלהון על ריפ ראפס בדרכי המפטון הסמוכים לפורט מונרו ואז באוקטובר הוצב במפקדת חיל ההנדסה בוושינגטון.
לי שירת כעוזר במשרד המהנדס הראשי בוושינגטון בין השנים 1834 ו-1837, פרט לקיץ של שנת 1835, בו סייע לקבוע את הגבול בין מדינות אוהיו ומישיגן. ב-1837 קיבל את הפיקוד המשמעותי הראשון שלו, כלויטננט ראשון של קבוצת מהנדסים ופיקד על עבודות הנדסה בנמל סנט לואיס ובנהרות המיסיסיפי והמיזורי. עבודתו שם הביאה לקידומו לדרגת קפטן וב-1841 הועבר לפורט המילטון בנמל ניו יורק, שם ניהל את בניית הביצורים. מהנדסי הצבא הכירו בהצטיינותו של לי ומינו אותו לוועד קצינים שהשתתף בבחינות הגמר של וסט פוינט ביוני 1844 וכן כחבר במועצת המהנדסים להגנת החוף האטלנטי ב-8 בספטמבר 1845.
שנותיו המוקדמות > לי כבעל עבדים

כחלק מהאריסטוקרטיה של מדינת וירג'יניה, חי לי בסביבה של עבדות במשך כל ימי חייו, אך מעולם לא החזיק יותר מחצי-תריסר עבדים תחת שמו. למעשה, לא היה ידוע על אף עבד בבעלותו, עד לגילויה של צוואתו (משנת 1846) ברשומות של מחוז רוקברידג', וירג'יניה. בצוואה מוזכרים שפחה בשם ננסי וילדיה, שהיו מיועדים להשתחרר עם מותו של לי.
חותנו של לי, ג'ורג וושינגטון פארק קוסטיס, שמת באוקטובר 1857, הוריש לו רכוש רב (דרך אשתו), והוא זכה בשליטה על 63 עבדים - גברים, נשים וילדים, כמוציא לפועל של צוואתו של קוסטיס. לפי הצוואה על המוציא לפועל לשחרר את העבדים ב"אופן שיראה למוציא לפועל כמהיר וראוי ביותר", בתוך לא יותר מחמש שנים מיום מותו. לי החליט להרוויח כסף על ידי השכרת העבדים לעבודה במטעים במזרח וירג'יניה במהלך חמש השנים המותרות בצוואה. ההחלטה הביאה למרמור רב בקרב העבדים, שציפו להשתחרר מיד עם מותו של קוסטיס.
ב-1859, שלושה מהעבדים - וסלי נוריס, אחותו מארי ובן-דודם ברחו לצפון. מכתב מ-1859 לניו יורק טריביון וריאיון עם נוריס משנת 1866 מגלים כי העבדים נתפסו מספר קילומטרים מהגבול עם פנסילבניה והוחזרו ללי. לי הורה להלקותם, ולשפשף את גביהם הפצועים במי מלח. לאחר ההלקאה הכריח את העבדים לעבוד בריצ'מונד, וירג'יניה ולאחר מכן באלבמה, ממנה ברח נוריס לצפון בינואר 1863 ובכך זכה לחירותו. לי שחרר את שאר עבדיו של קוסטיס בחורף של 1862, בתום חמש השנים.
מלחמת האזרחים האמריקאית > הצטרפות לקונפדרציה

לי התנגד לפרישת מדינות הדרום, אותה כינה, במכתב משנת 1861, כ"מהפכה" ובגידה במאמצי המייסדים. אף על פי כן, לי לא העלה על דעתו את האפשרות שהממשלה הפדרלית תרים יד על המדינות עצמן וטען כי מלחמה של ארצות הברית נגד עצמה תצלק את האומה לתמיד. לפי ראיית עולמו של לי, פרישת הדרום הייתה בגידה אך במקביל היה זה בלתי מתקבל על הדעת מבחינה מוסרית שהממשל הפדרלי ישמור על האיחוד תוך שפיכות דמים פנימית. עמדתו של לי התערערה עוד יותר כאשר וירג'יניה עצמה, ארץ מולדתו, התנדנדה בין שימור האיחוד לפרישה והצטרפות אל קונפדרציית המדינות של אמריקה. בהתחשב בערכיו המשפחתיים, האמין לי כי עליו לעמוד לצידה של וירג'יניה - מולדתו - בלי קשר לצד שבו תבחר במלחמה.
בסופו של דבר, נאמנותו למדינת הולדתו, וירג'יניה, גרמה לו להצטרף לקונפדרציה. ב-18 באפריל 1861, ערב מלחמת האזרחים האמריקאית, הציע הנשיא אברהם לינקולן לרוברט לי את דרגת מייג'ור ג'נרל בצבא ארצות הברית. הפנייה נעשתה בעקיפין, דרך שר המלחמה סיימון קמרון ודרך מתווך, הפוליטיקאי הרפובליקני מטעם מרילנד, פרנסיס פ. בלייר, בבית בנו של בלייר, מונטגומרי, שהיה אחראי על שירות הדואר מטעם לינקולן, בוושינגטון. לי סירב והתפטר מצבא ארצות הברית. וינפילד סקוט עצמו הציע ללינקולן למנות את לי למפקד העליון של צבא האיחוד נגד המלחמה הבלתי-נמנעת הקרבת לנוכח פרישת הדרום. שבועות מספר לפני פרישתו של לי מצבא האיחוד צוטט באומרו: ”אינני יכול לחשוב על אסון גדול יותר לאומה מאשר היפרדות האיחוד, ואקריב הכל, מלבד כבודי, עבוד שימורו.”
תחילה, עם פרישתו מצבא האיחוד, פעל לי בניסיון לא לבחור צד ולהישאר לא מעורב במלחמה לפני שהשתכנע להנהיג את כוחות הקונפדרציה כדי לשמור על וירג'יניה. לי כתב על כך: ”עם כל מסירותי לאיחוד ותחושת הנאמנות שלי כאזרח אמריקאי, אין ביכולתי לצאת בהחלטה ולהרים יד על מקורבי, משפחתי וביתי. על כן, התפטרתי ממשרתי בצבא. מלבד הצורך להגן על מולדתי, אני מקווה כי לעולם לא אצטרך להרים את חרבי פעם נוספת.”
בפרוץ המלחמה מונה למפקד כוחות וירג'יניה ולאחר מכן לאחד מחמשת הגנרלים הראשונים של כוחות הקונפדרציה. לי סירב להציג את דרגות הגנרל, באומרו שמתוך כבוד לדרגת הקולונל שלו בצבא ארצות הברית יציג רק את שלושת הכוכבים המציינים קולונל בצבא הקונפדרציה, עד לניצחון במלחמה, שלאחריו יועלה לדרגת גנרל. לאחר פיקוד על כוחות הקונפדרציה במערב וירג'יניה, פיקד על הגנת חופי קרוליינה הדרומית, ונעשה ליועצו הצבאי של ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה, אותו הכיר כאמור מימיו בווסט פוינט. בתחילתה של המלחמה היו השערות בשני הצדדים כי תהיה זאת מלחמה קצרה שתימשך חודשים מספר בלבד. לי חלק על כך וטען כי:
אם יהיה זה מאבק בין צבאות, המלחמה תימשך ארבע שנים לכל הפחות. פוליטיקאים צפוניים אינם מעריכים את הנכונות והרצון של הדרום, ופוליטיקאים דרומיים אינם מעריכים את המספרים, האספקה והסיבולת הסבלנית של הצפון. שני הצדדים שוכחים שכולנו אמריקאים. אני חוזה כי על האומה לעבור ייסורים ארורים. יתכן כי תהיה זאת כפרה על חטאינו הלאומיים.
מלחמת האזרחים האמריקאית > המפקד העליון בצבא הקונפדרציה > מערכת פטרסבורג ונפילת ריצ'מונד

ב-31 בינואר 1865, קודם לי לתפקיד המפקד הכללי של כוחות הקונפדרציה. בתחילת 1865 קידם יוזמה שמטרתה לאפשר לעבדים להצטרף לצבא הקונפדרציה תמורת חירותם. היוזמה לא הבשילה בזמן הקצר שנותר לקיומה של הקונפדרציה. קווי הביצורים של שני הצדדים מסביב לעיר פטרסבורג נבנו לאורך 56 קילומטרים. פטרסבורג עצמה הייתה ממוקמת במרחק 37 קילומטרים מריצ'מונד והייתה מקושרת אליה במסילת ברזל. ב-29 בספטמבר כבשו כוחות האיחוד את פורט הריסון אך התקדמותם להמשך השנה נעצרה. בתחילת המצור היו 62,000 חיילי צבא האיחוד לעומת 42,000 חיילי הקונפדרציה. לאורכו של המצור רבים מחיילי הקונפדרציה ערקו משירותם. גרנט קבע עיירה קטנה בפרברי פטרסבורג כמטה הפיקוד שלו במהלך המצור. הנשיא לינקולן ביקר באתר זה פעמיים במהלך המצור, פעם אחת ביוני 1864 ופעם אחת מרץ 1865. לינקולן כינס את מפקדי האיחוד גרנט, ויליאם טקומסה שרמן ודייוויד פורטר וקבע איתם את תנאי הכניעה שקידם לקראת הכניעה המיוחלת של הקונפדרציה.
בדרך כלל הגעת מזג האוויר הסגרירי בחורף 1864 - 1865 הייתה מביאה לעצירה של המבצעים הצבאיים, אך לא זה היה המקרה סביב פטרסבורג. בשבוע הראשון של דצמבר, כוחות האיחוד ניהלו פשיטה על מסילת הברזל וולדון כדי להשמיד חלקים ממנה ולהקשות עוד יותר על מעברי האספקה של ארמיית צפון וירג'יניה. בעוד ששלג וגשם עיכבו את המאמץ המאמץ הצבאי של האיחוד, לי לא יכול היה להשתמש בזמן זה עבור העברה מהירה ככל האפשר של אספקה ממסילת הברזל. תוך שמירה על לחץ מתמיד על כוחות הדרום, הניע גרנט פעם נוספת את חייליו מחוץ לקווי הביצורים ולעבר כביש הקרש בפברואר 1865. כוחות האיחוד של גרנט תכננו לבצע איגוף מלא של פטרסבורג. בעת הגעת כוחות האיחוד לרחבת האצ'ר ליד טחנת ארמסטרונג ב-5 בפברואר הם נפגשו בכוח צבאי של הקונפדרציה שנשלח בידי לי. לאחר שלושה ימי קרב נסוגו כוחות הקונפדרציה וצבא האיחוד השתלט על נתיב מים מקומי.
חודש מרץ התחיל בהשבעה של לינקולן לכהונה שנייה ובצניחת המורל של צבא הקונפדרציה. אספקה לא מספקת, מידע על מצוקה משפחתית בבית, ותחושה מבשרת איום על תבוסה מתקרבת גזלו את רוח הלחימה מרבים מחיילי הדרום. גרנט הבין שזו הזדמנות להכין את חייליו לקראת המכה הסופית. גרנט הורה על ארגונם של 50,000 חיילי רגלים, בתמיכת פרשים וארטילריה, לקראת התנתקותם מקווי הביצורים של המצור עבור תפיסת נתיבי האספקה הנותרים של לי מערבית לעיר. עוד קודם להוצאת התוכנית הצבאית של גרנט לפועל, לי תכנן להפיג את הלחץ ממערב העיר על ידי ביצוע מתקפת פתע על החלק המזרחי של הקו בפורט סדמן שנשלט על ידי צבא האיחוד. לפני הזריחה ב-25 במרץ, חלק גדול מאנשיו של לי התחילו את תקיפתם במהירות לעבר מבצר האיחוד. לצד תקוותם השאפתנית; סיכויי ההצלחה היו קלושים. מתקפת נגד של האיחוד הניסה את מתקפת הקונפדרציה - האחרונה מסוגה שקידם לי - ובכך היוזמה הצבאית שבה לגרנט.
לאחר חודשים ארוכים בהם נשחק צבא הדרום בקרבות מרובים, הצליח הצפון לכבוש את פטרסבורג ב-2 באפריל 1865. לי נטש את ההגנה על ריצ'מונד ופעל להצטרף עם כוחותיו הנותרים לכוחותיו של הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון בקרוליינה הצפונית.
חייו לאחר מלחמת האזרחים > שנותיו האחרונות וערוב ימיו

לאחר המלחמה לי הגיש בקשה לקבלת חנינה רשמית, אך מעולם לא קיבל תשובה, עקב טעות רישום. לי הניח שחוסר התגובה מצד הממשלה נבע מרצונה לשמור על זכותה לתבוע אותו בעתיד. בנושא בקשת החנינה לי היווה דוגמה עבור חיילי קונפדרציה רבים אחרים. ב-1975 הנשיא ג'רלד פורד העניק לו חנינה אחרי מותו והקונגרס השיב לו את אזרחותו, לאחר גילוי שבועת האמונים שלו בארכיון הלאומי בשנת 1970. 
אחוזת קוסטיס-לי, ביתם של לי ואשתו לפני המלחמה, הוחרמה על ידי כוחות הצפון, והיא מהווה כיום חלק מבית העלמין הלאומי בארלינגטון. לאחר מותו פסקו בתי המשפט כי הפקעת האחוזה הייתה לא חוקית ויש להשיבה לבנו של לי. הממשלה הציעה לרכוש את הקרקע, והוא הסכים. לי שירת כנשיא וושינגטון קולג' (כיום - אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה, החל מ-2 באוקטובר 1865. במהלך חמש השנים הבאות הוא הפך את הקולג' מבית-ספר קטן וחסר ייחוד לאחר מהקולג'ים האמריקנים הראשונים שהציעו קורסים בעסקים, עיתונאות וספרדית. כמו כן, הוא שילב משפטים בתוכנית הלימודים האקדמית, רעיון תמוה בזמנו, מכיוון שמשפט נתפש כעיסוק טכני, לא אינטלקטואלי. לי יצר קוד כבוד פשוט להפליא בקולג' - "יש לנו חוק אחד בלבד, והוא שכל סטודנט הוא ג'נטלמן". חוק זה עדיין קיים באוניברסיטת וושינגטון ולי ובכמה בתי-ספר אחרים. באחת מפעולותיו החשובות, מיקד לי את מאמצי הקולג' למשיכת סטודנטים מהצפון. מרי, אשתו של לי, טענה בנוגע להתפטרות בעלה מפיקוד האיחוד ומעברו לשירות הקונפדרציה כי:
בעלי הזיל דמעות של דם עבור מלחמה נוראה זאת. אף על פי כן, כאיש כבוד, כבן וירג'יניה, חייב הוא ללכת אחר גורל ארצו. היה זה המאבק הקשה ביותר של חייו - להתפטר ממשרה בה החזיק במשך שלושים שנה.
חייו לאחר מלחמת האזרחים > מחלה ומוות

בערב 28 בספטמבר 1870, החל לדבר באופן לא נהיר. רופאיו לא יכלו לתת טיפול פרט למנוחה ותקווה לשיפור. כיום מאמינים כי לקה בשבץ, אף על פי שרופאיו לא אבחנו זאת. בשנותיו האחרונות התלונן על כאבי חזה (ככל הנראה אנגינה פקטוריס) ולעיתים קרובות התלונן על כאב בידו הימנית, שלעיתים חשה רדומה. סביר שסבל מטרשת עורקים, או סוג של הפרעה של הלב ומערכת כלי הדם, שתחליש אותו בהמשך חייו. בשנתו האחרונה התוודה לי, הזקן והחלש, לחבריו כי הוא חש כאילו הוא עלול למות בכל רגע. השבץ פגע באונות הקדמיות של המוח, ובכך שלל ממנו את כושר הדיבור. נוסף לכך, נבצר ממנו להשתעל ולירוק, בעיה שתתגלה כקטלנית. הוא הוזן בכוח באוכל ונוזלים, אך חלק מנוזלים אלה מצאו את דרכם לריאותיו וגרמו לדלקת ריאות. לי, משולל יכולת להשתעל, נפטר מהשפעותיה של דלקת הריאות, שבועיים לאחר השבץ, בבוקר 12 באוקטובר 1870, בלקסינגטון, וירג'יניה. הוא נקבר באולם האירועים באוניברסיטת וושינגטון ולי, מקום המוקדש כיום לזכרו. האוניברסיטה ושלושה בניינים בה נקראים על שמו (או בצירוף שמו).
הנצחה

במהלך מלחמת האזרחים גדולתו הצבאית של לי הביאה לכך שמטעם ממשלת הקונפדרציה הציעו לו לשאת את חרבו של ג'ורג' וושינגטון, הצעה לה לי סירב.
על שמו של לי קרויים בין היתר מחוז לי בתשע מדינות, הטנק M3 לי ואוניברסיטת וושינגטון ולי בלקסינגטון, וירג'יניה. יום הולדתו של לי מצוין במספר מדינות בדרום: בווירג'יניה כחלק מיום לי-ג'קסון וכחג לאומי באלבמה, במיסיסיפי ובפלורידה, במקביל ליום מרטין לותר קינג. אחוזת קאסטיס-לי, המכונה כיום בית ארלינגטון, בה התגורר לי במשך רוב חייו הבוגרים, משמשת כיום כאתר הנצחה ומוזיאון. האתר מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אנדרטאות רבות הוקמו לזכרו של לי, בעיקר בדרום ארצות הברית. על אף שקיבל חנינה נשיאותית מהנשיא פורד, אנשים רבים, ביניהם אפרו-אמריקאים, דורשים להסיר את הפסלים והאנדרטאות המוקדשות לזכרו של לי ברחבי ארצות הברית. בעקבות החלטה על הסרת פסלו של לי בשארלוטסוויל, וירג'יניה התקיימו הפגנות רבות בדרישה למנוע את הסרת הפסל ובהן עצרת של ארגוני עליונות לבנה אמריקאיים. בהפגנה נגד העצרת התבצע פיגוע דריסה בו נהרגה אישה. ב-20 במרץ 2018 בהוראת ראש העיר, מיץ' לנדריו, הוסר פסלו של לי בעיר ניו אורלינס. ב-3 ביוני 2020 בעיצומן של מחאות ג'ורג' פלויד, החליט גם מושל וירג'יניה, ראלף נורתם, להסיר את פסלי ההנצחה של לי במדינתו.
דמותו

מעצם היותו דמות צבאית מרכזית בארצות הברית, נכתבו אודות חייו ופועלו של לי מספר רב של ספרים, ביוגרפיות ומחקרים אקדמיים. גלאגר מתאר שתי תפיסות רווחות כלפיו: האחת, הגורסת כי היה אדם מפואר ומעורר התפעלות, שהחזיק בתפיסות אנכרוניסטיות לזמנו, והאחרת ביקורתית יותר, הטוענת שהיה איש צבא מיושן שלא השכיל לאמץ את החידושים הטכנולוגיים של זמנו, דבר שתרם לנחיתות צבא הדרום.
כדוגמה לתזה הראשונה מביא גלאגר את דבריו של איש הקונפדרציה לשעבר, ג'ובל א', שתיאר את לי כמופת לציוויליזציה החקלאית של הדרום, "איחוד מושלם של סגולה נוצרית וגבריות רומית עתיקה", נוצרי אדוק בעל אנושיות גדולה שבקשריו האבהיים עם חייליו יצר אחוות לוחמים שהייתה דבק מלכד לחייליו, שלמרות שהיו בנחיתות במספרם ובציודם, ולחמו מול חיילי האיחוד שהיו מגובים בטכנולוגיה ובמשאבים חומריים בלתי מוגבלים, בכל זאת החזיקו מעמד במשך תקופה ארוכה והסבו אבדות כבדות לאויב, בזכות אישיותו של מפקדם".
לעומת עמדה זו, מצטט גלגר חוקרים אחרים כדוגמת וויגלי, פאריש, קונלי ונולאן שתיארו חייל פרובינציאלי, שטובת וירג'יניה היא שהייתה בראש מעייניו, ואשר לא הצליח להבין את האופי המקיף של מלחמת האזרחים, ולכן העדיף מלחמה טקטית מקומית על פני ניהול מערכה.
טריוויה

סוסו הנאמן של לי, טרוולר, ליווה אותו לוושינגטון קולג' אחרי המלחמה. הוא איבד שערות רבות מזנבו, כיוון שמעריצים רבים רצו מזכרת מהסוס המפורסם. בשנת 1870, לאחר מותו של לי, צעד טרוולר מאחורי קרון-המת של הגנרל. זמן קצר לאחר מותו של לי, דרך טרוולר על נעץ חלוד וחלה בצפדת. המחלה הייתה חשוכת-מרפא בעת ההיא, וטרוולר הורדם, כדי לסיים את ייסוריו. הוא נקבר ליד האולם תחתיו נקבר לי באוניברסיטת וושינגטון ולי. ב-1907 הוצאו שרידיו מהקבר, והוצגו באולם. ב-1971 נקברו מחדש בסמוך לכניסה הצדדית לקברו של לי.
לקריאה נוספת

ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, הוצאת 'מערכות', 1979
תסמונת המתחזה

תסמונת המתחזה עוסקת בקושי של אנשים להפנים את ההישגים והיכולות שלהם. הסובלים מתסמונת המתחזה לרוב חשים שהם יוצרים מצג שווא וכי אין הם ראויים להצלחה או להערכה לה הם זוכים. בפועל, רבים מאלו הסובלים מתסמונת זו זוכים להכרה חיצונית ביכולותיהם והישגיהם אולם הם חשים כי אין הם אינטליגנטיים או כישרוניים כפי שמוצג כלפי חוץ.
רקע

תסמונת המתחזה היא מצב בו אנשים שהגיעו להישגים גבוהים מפקפקים בתרומה האישית שלהם להישגים אלו וחושבים שהשיגו אותם בדרכים לא הוגנות. אנשים אלו יתקשו להפנים משוב חיובי ויחששו תמיד להיחשף עקב חוסר יכולת או חוסר ניסיון. המונח נטבע על ידי הפסיכולוגיות פולין קלנס וסוזאן אימס ב-1978.
אנשים שחווים את תסמונת המתחזה יטענו לרוב שההצלחות וההישגים שלהם נובעים ממקריות, מזל, תזמון, או הטעיה מוצלחת מצידם. התסמונת מלווה בחשש ש"המסיכה תיקרע" והמתחזה ייחשף.
תסמונת המתחזה אינה אבחנה פסיכיאטרית רשמית או הפרעה פסיכולוגית מוכרת (היא אינה נכללת במדריך ה-DSM לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות).
ההשפעה השלילית של התסמונת מתגברת כאשר מחשבתו של אדם משפיעה על המציאות שלו, כך שהאמונה שיש לאותו אדם על עצמו הופכת לאמת סובייקטיבית שמשפיעה עליו ועל אחרים ביחסי העבודה. תופעת ההסלמה של התסמונת במסגרתה מחשבה יוצרת מציאות, מכונה בפסיכולוגיה החברתית נבואה המגשימה את עצמה (או אפקט פיגמליון).
נראה שתסמונת המתחזה מופיעה אצל גברים ונשים במידה שווה, אך גברים נוטים להיות מושפעים ממנה יותר בתנאי סטרס קיצוניים.
במחקרים מוקדמים נחשבת התסמונת לתכונת אישיות מושרשת, ומחקרים חדשים יותר מגדירים אותה כתגובה למצבים מסוימים.
מתוצאות מחקר שפורסמו בשנת 2011 בכתב העת International Journal of Behavioral Science עולה כי כ-70% מהאנשים יחוו לפחות אפיזודה אחת של תסמונת מתחזה במהלך חייהם. התסמונת עשויה להיות נפוצה במיוחד בקרב נשים עם צורך גבוה בהישג.
בעבודות מוקדמות יוחסה התסמונת בעיקר לנשים בעלות קריירה מצליחה, או לקבוצות מיעוטים כמו שחורים בארצות הברית, אבל עם התרחבות המחקר היא נמצאה גם בקרב גברים בקבוצות שונות. היא נפוצה במיוחד בקרב ילדים ומבוגרים שסומנו כבעלי פוטנציאל או מחוננים. מוצאים אותה לעיתים קרובות באקדמיה, בקרב תלמידי מחקר וגם אצל חוקרים בכירים יותר. מחקר משנת 2019 מעלה כי סטודנטים שנחשבים לחלוצים במשפחה בשבירת תקרת הזכוכית ללימודים אקדמיים נוטים יותר לחוות את תסמונת המתחזה, שמתבטאת אצלם יותר בתחושות של חוסר שייכות, היעדר כישורים או אינטליגנציה מספקת להמשיך בלימודים.
אותם סטודנטים המוגדרים פורצי הדרך וחלוצים במשפחתם, חשים כי הם מביאים כבוד למשפחתם, אך המפגש עם סטודנטים אחרים וההשוואה החברתית אליהם גורמים לתחושות שליליות של תחרותיות לא-פרופורציונלית. תחושות אלו יכולות להביא לקיבוע של אותם אלו הסובלים מהתסמונת בעמדת נחיתות שגורמת להם להסתכל מלמטה על קבוצת השווים שלהם. כאשר מתגברת תסמונת המתחזה אצל אותם הסטודנטים הם תופסים את התחרות לא כגורם מעודד אלא כגורם מעכב: כמשפיעה לרעה על הישגיהם במבחנים ועבודות, כמצמצמת מעורבות, נוכחות וביצועים וכמעלות את כוונות הנשירה.
אפשר לראות את תסמונת המתחזה כתופעה הפוכה לאפקט דאנינג-קרוגר, שהוא מצב שבו אנשים מעריכים את יכולותיהם הערכת יתר.
תסמונת המתחזה יכולה להתרחש גם בהקשר למחלת נפש ומהלך הטיפול בה. אינדיבידואלים מסוימים יתפשו עצמם כפחות חולים (נוטים פחות לדיכאון וחרדה) מאשר הסובבים אותם או מאנשים בעלי מחלות נפש מאובחנות בשל העדר סימפטומים מובהקים, מה שמאשרר עבורם כי אין מדובר בבעיה אמיתית. בשל כך, אותם אינדיבידואלים עלולים לא לפנות לקבלת עזרה, מתוך מחשבה כי אין מדובר בבעיה הראויה לטיפול נפשי.
סימפטומים של תסמונת המתחזה

דפוסים פסיכולוגיים המאפיינים את הסובלים מהתסמונת
אנשים הסובלים מהסינדרום חושבים שהקולגות והבוסים שלהם מעריכים אותם יתר על המידה
הם יוצרים מעגל המנציח את הספק העצמי הזה בכך שמשימות מעוררות בהם חרדה שגורמת לדחיינות
כאשר אדם מקבל פידבק חיובי הוא ייחס את החיוב למזל ולא להצלחה שלו
פחד מכישלון ומהצלחה
אינם שבעי רצון מעבודתם ולעיתים תקועים בקריירה
נמנעים מלבקש העלאת שכר
עובדים קשה מאוד כדי לפצות על התסמונת
נוטים לדחות הזדמנויות מחוץ למסגרת התפקיד המוגדרת שלהם
הם חוששים שלא יצליחו לשחזר שוב את הישגיהם.
סוגי טיפוסים

ד"ר ואלרי יאנג חקרה את התסמונת וכתבה עליה בספרה "The Secret Thoughts of Successful Women: Why Capable People Suffer From the Imposter Syndrome and How to Thrive in Spite of It". בספר מתארת יאנג חמישה סוגי טיפוסים אישיותיים המבטאים את התסמונת.
הפרפקציוניסט - התסמונת מופיעה בעיקר אצל אנשים בעלי צורך גבוה בהישג, המתמודדים עם חרדה גבוהה כאשר התוצאה אינה מושלמת.
הסופרמן - מתקשה לפגוש בתקרת יכולותיו, אבל התוצאה מתבטאת בפגיעה ולא בחרדה. אנשים שדוחפים עצמם לעבוד קשה.
הגאון מלידה - מתביישים בכך שלוקח להם זמן רב והשקעה ללמוד משהו חדש.
הסוליסט - טיפוסים המרגישים שקריאה לעזרה חושפת את החולשות שלהם. זה בסדר להיות עצמאי וסוליסט, אבל בתנאי שזה לא פוגע באדם המסרב לבקש עזרה על מנת שהוא יוכל להוכיח את הערך שלו, בכך שהוא "מסתדר לבד".
המומחה - טיפוסים המודדים את ערכם על סמך מה וכמה הם יודעים לעשות. מתוך האמונה הפנימית שלהם שלעולם לא יהיה בידיהם מספיק ידע, הם חוששים להיחשף בתור חסרי ניסיון או חסרי ידע ומודעות.
ראו גם

הטיית השליליות
אפקט דאנינג-קרוגר
נבואה המגשימה את עצמה
הטיה לטובת העצמי