stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוונגרד רוסי
הסופרמטיזם

סופרמטיזם (מלטינית: supremus, עליון) הוא מונח, אשר טבע אותו האמן הרוסי קזימיר מלביץ'. סגנון הציור של הסופרמטיזם הוא אמנות מופשטת בסגנון גאומטרי. מלאביץ' ראה בציור אמצעי להבעת רעיונות מטאפיזיים ונתן לצורות משמעות רוחנית. בספרו "מקוביזם ופוטוריזם לסופרמטיזם - הריאליזם החדש באמנות", משנת 1913, כך הוא כותבי:
"הצורות הסופרמטיסטיות הן הריאליזם החדש בציור. הן הוכחה לבניית צורות משום דבר. בנייה הנעשית על ידי השכל האינטואיטיבי [...] עברתי דרך האפס של הצורות והלכתי מעבר לאפס. כאשר הקובו-פוטוריזם מילא את תפקידו עברתי לסופרמטיזם, ליצירה לא פיגורטיבית". "בחלל הנרחב של מנוחה קוסמית הגעתי לאולם הלבן של היעדרות האובייקטים, שהוא הביטוי הנעלה ביותר ללא-כלום החשוף".
בשנת 1915, בתערוכה שנשאה את השם "0,10" ואשר התקיימה בפטרוגרד, הציג מלביץ' לצד 37 ציורים שלו את הציור "ריבוע שחור על רקע לבן". בציור זה, שהיה בעל חשיבות רבה באמנות המאה העשרים, הצליח מלביץ' להגיע להפשטה מוחלטת שטרם נראתה באמנות עד זמנו. בספרו 'העולם של הלא-אובייקטים' (The Non - Objective World) כתב מלביץ: "הסופרמטיסט מוותר בכוונה על התיאור של האובייקט על מנת להשיג את התמצית. ניסיון לבחון את החיים דרך הפריזמה של התחושה האמנותית הטהורה". מלאביץ' תיאר את הסופרמטיזם כאמנות ללא חברה, ללא פוליטיקה וללא תועלת אחרת; ביטוי טהור של מה שניתן לכנות "התחושה האסתטית".
האלמנטים שמהם נבנות התמונות הסופרמטיסטיות הן עיגול, ריבוע ומשולש. לדעתו של מלביץ' הריבוע הוא ה"טהור" ביותר. בעבודותיו התקדם מלביץ' באופן הדרגתי לעבר ההפשטה המוחלטת. בתחילה עדיין השתמש בכמה צבעים ובקומפוזיציות אלכסוניות המבטאות תנועה וזרימה. על מנת ליצור דיאלוג בין האלמנטים הבסיסיים תוך כדי הסטה של קו וצורה ויצירת מתח קומפוזיציוני. למשל, היצירה המכונה "סופרמטיזם" משנת 1915.
המערך הצבעוני של מלביץ' נחלש ומצטמצם לצבעים מועטים בכל מערך. מבחינתו של מלביץ' מתקשרים הצבעים לקונוטציות דתיות ומיסטיות. לעיתים הוא מכנה את המערך הצבעוני בשם ועל ידי כך מכוון את המתבונן להקשרים שונים, לדוגמה, הציור "ריבוע אדום: ריאליזם ציורי של אשה כפרית בשני ממדים" (1915). בשנים 1917–1918, צייר את סדרת העבודות "לבן על לבן" שבה לטענתו "הגיע לקצה היכולת של הצבע". הצמצום הצורני והצבעוני מהווה שיא ומבטא את האינסוף ההמיסטי בציור ובתפיסה הסופרמטיסטית.
Landschaft, 1909
ריבוע שחור על רקע לבן, 1915
סופרמטיזם, 1916
משחיז סכינים
קנדינסקי

וסילי קנדינסקי נחשב לאחד הציירים המפורסמים במאה ה-20 ומפורצי הדרך בציור המופשט. הגותו התאורטית, במאמרים ובספרים שפרסם, נחשבת כאבן יסוד בלימודי תולדות האמנות המודרנית. רק מעט משנותיו כאמן, הוא בילה ברוסיה. למשל, ציוריו המוקדמים הושפעו מתנועת האקספרסיוניזם באמנות (הפרש הכחול, אשר פעל במינכן). לאחר שובו לרוסיה ועם תום מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הקומוניסטית, עסק קנדינסקי, בין השנים 1918 ל-1921, בהתפתחויות הפוליטיות הדרמטיות ברוסיה. עיקר עיסוקו היה בתחומי הוראת האמנות ובקידום רפורמות במוזיאונים. הוא הקדיש את זמנו להוראת אמנות המבוססת על ניתוח צבעים וצורות, והשתתף בארגון המכון לתרבות אמנותית במוסקבה. כתוצאה, כמות הציורים שיצר בתקופה זו קטנה. אלא שגישתו הרוחנית-אקספרסיבית לאמנות נדחתה באופן נחרץ על ידי החברים היותר רדיקליים במכון, ונחשבה כאישית וכבורגנית מדי. לכן ב-1921 הוא עזב את רוסיה, ומעולם לא שב אליה אלא נדד בין ארצות אירופה. תחילה הוא היה היה פעיל ב-'באוהאוס', הבית ספר הגרמני לאדריכלות ועיצוב.
אלמנטים גאומטריים תפסו מקום בעל חשיבות הולכת וגדלה הן בציוריו והן בהוראתו, ובמיוחד עיגולים, חצאי-עיגולים, זוויות, קווים ישרים ועקומות. תקופה זו ביצירתו של קנדינסקי הייתה פורייה במיוחד. יצירותיו בתקופה זו מאופיינות בשימוש חופשי במגוון עשיר של צבעים ובמעברים הדרגתיים מגוף צבע אחד לגופי צבע אחרים, כמו בציור "צהוב - אדום - כחול" (1925), שבו מבדל קנדינסקי את עצמו מתנועות הקונסטרוקטיביזם והסופרמטיזם, שהשפעתם באותה עת הייתה ניכרת. בעבודותיו של קנדינסקי ישנן צורות שמשמעותן ברורה, כדוגמת גופים הנדסיים מוכרים כריבועים, משולשים, עיגולים וכדומה, ולצידן גופים חסרי פשר שמשמעותם מעורפלת, ועשויה להיחשף בהדרגה על ידי המתבונן רק לאחר התעמקות בכל רובדי הציור בכללותו. הוא מציב את הצורות והצבעים על גבי הציור באופן שיוצר הרמוניה אמנותית, המהדהדת בנפשו של המתבונן ומעודדת אותו להשקיע מאמץ רוחני בפיענוח חידת הציור על פי נטיות נפשו.
אף על פי כן, הנושאים שבחר היו קשורים לתרבות הרוסית וצוירו במשיכות מכחול עזות ובצבעים כהים - כמיטב המסורת הרוסית. עם מעברו של קנדינסקי לציור מופשט, יצר סדרת ציורים שכינה 'קומפוזיציה' ובה הפשטה של הנוף לכדי צורות חופשיות נטולות כל משמעות. בתמונותיו המופשטות הראשונות, חסרות הנושא, ניסה לבטא אווירה, תחושות והרמוניה ויזואלית בלבד, וזאת באמצעות צורה וצבע דמיוניים וחסרי קשר ישיר לעצמים ממשיים.
"נמל אודסה", 1898, גלריית טרטיאקוב, מוסקבה (מיצירותיו המוקדמות)
"אוחטירקה", 1901
"שמש רוטרדם", 1906
"מינכן-שוואבינג עם כנסיית סנט אורסולה", 1908
רחוב במורנאו, דרום בוואריה, 1908
"בתים במינכן", 1908
"מורנאו, רכבת וטירה", 1909
"עולמות קטנים I‏", 1922
"על לבן II‏", 1923
"כמה עיגולים", 1926
"רך קשה", 1927
ראו גם

קונסטרוקטיביזם (תנועה אומנותית)
סופרמטיזם
וסילי קנדינסקי
מארק שאגאל
קזימיר מלביץ'
לקריאה נוספת

הרשב, בנימין, מאניפסטים של מודרניזם (הוצאת כרמל, ירושלים, 2001) - הספר מכיל מניפסטים של הספרות האוונגרדית הפוטוריסטית והקונסטרוקטיביסטית.
אלכסנדר סוויאטוגור, מניפסט הפואטיקה הביוקוסמית (מרוסית: דינה מרקון), דחק, כרך טז, 2023.
הערות שוליים

↑  דנה אריאלי-הורוביץ, אמנות ורודנות: אוונגרד ואמנות מגוייסת במשטרים טוטליטריים, ההוצאה לאור, אוניברסיטת תל אביב, 2008
↑  How the Russian Avant-Garde came to serve the Revolution, Russia beyond
↑  Olga Matich. (2007). Erotic Utopia: The Decadent Imagination in Russia's Fin de Siecle. University of Wisconsin Press. .
↑  Jean-Claude Marcadé, "Malevich, Painting and Writing: On the Development of a Suprematist Philosophy", Kazimir Malevich: Suprematism, Guggenheim Museum, April 17, 2012 [Kindle Edition]

Jean-Claude Marcadé, "Some Remarks on Suprematism"; and Emmanuel Martineau, "A Philosophy of the 'Suprema' ", from the exhibition catalogue Suprematisme, Galerie Jean Chauvelin, Paris, 1977

Miroslav Lamac and Juri Padrta, "The Idea of Suprematism", from the exhibition catalogue, Kasimir Malewitsch zum 100. Geburtstag, Galerie Gmurzynska, Cologne, 1978
↑  צהוב - אדום - כחול
↑  ואסילי קנדינסקי 1866- 1944 מהפכה בציור, מאת יו דורטינג, הוצאת ספרי טאשן
↑  Bann, Stephen. The Documents of 20th-Century Art: The Tradition of Constructivism. The Viking Press. 1974. SBN 670-72301-0

Heller, Steven, and Seymour Chwast. Graphic Style from Victorian to Digital. New ed. New York: Harry N. Abrams, Inc., 2001. 53–57.

Lodder, Christina. Russian Constructivism. Yale University Press; Reprint edition. 1985.
שמש חצות של לריאנוב (1915). לונדוןCollection N. Lobanov-Rostovsky.
לובסטר - טבע דומם (1907). מוזיאון לודוויג בקלן (גרמניה)
Contes russes (1916), localisation inconnue.
גשר גרנל

| --- | --- |

גשר גרנל (בחלקה העליון של התמונה) העובר מעל האי איל או סין
 מידע כללי
 סוג:  גשר קשתות
 על שם:  קומונת גרנל (צר')
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 בעלים:  עיריית פריז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1966–1968 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1968 
 חומרי בנייה:  בטון מזוין בטון
 מידות
 אורך:  220 מטר
 רוחב:  30 מטר
 מידע טכני
 מִפְתָּח מרבי:  85 מטר
 
 קואורדינטות:  48°51′01″N 2°16′48″E﻿ / ﻿48.85029°N 2.28007°E﻿ / 48.85029; 2.28007
 he (למפת פריז מוגדלת) גשר ברסי(למפת פריז רגילה) גשר ברסי
 
גשר גרנל (בצרפתית: Pont de Grenelle) הוא גשר מכוניות החוצה את נהר הסן ומחבר את הרובע החמישה-עשר (בגדה השמאלית) לרובע השישה-עשר (בגדה הימנית).
הגשר נבנה לראשונה ב-1827 והגשר הנוכחי נבנה ב-1968. אורכו 220 מטר והוא בנוי משתי קשתות מרכזיות כשהתמיכה האמצעית הוצבה על האי המלאכותי איל או סין (אי הברבורים), שנבנה במרכז הנהר. בסמוך לבסיס התמיכה שעל אי הברבורים הוצב, ב-1889, העתק מוקטן של פסל החירות.
שם הגשר

הגשר נקרא על שם קומונה צרפתית בשם גרנל (צר') שהתקיימה עד 1860 על גדות הסן אז נבלעה בעיר פריז.
ב-2016 שונה שם הגשר ל"גשר גרנל-הקדטים של סומיר". שם זה מנציח כ-250 חללי קרב שנערך ביוני 1940 באזור העיר סומיר, על שפת נהר הנהר הלואר(צר') בין גרמניה לצרפת במהלך כיבוש צרפת. חללים אלו היו בעיקר קדטים, תלמידי בית הספר לפרשים של סומיר (צר').
ההיסטוריה של הגשר > הגשר הראשון

בתחילת המאה ה-19 החל פיתוח עירוני מואץ של אזור על הגדה השמאלית של הסן שנקרא "מישור גרנל" (צר') (שהיה אזור חקלאי אז וכיום הוא ליבו של הרובע החמישה-עשר). כחלק מפיתוח זה עלתה דרישה לבנות גשר על הנהר שיחבר את האזור המתפתח עם הגדה הימנית.
ב-1825 החלה בניית גשר מאבן והוא נחנך במאי 1827 עבור הולכי רגל וכרכרות סוסים. המעבר בגשר היה כרוך בתשלום דמי מעבר שגבתה החברה שבנתה את הגשר. ב-1866 רכשה עיריית פריז את הגשר והפסיקה את גביית דמי המעבר.
לבניית תמיכות הגשר הסתמכו בוניו על האי המלאכותי איל או סין (אי הברבורים) שבנייתו הושלמה באותן שנים.
ב-1873 קרס הגשר.
ההיסטוריה של הגשר > הגשר שני

בניית הגשר השני החלה כשנה לאחר קריסת הראשון. מתכנניו יצרו גשר בן שש קשתות העשוי מברזל יצוק כשחלק מעמודי הגשר הוצבו על האי המלאכותי ואחרים שוקעו בקרקעית הסן.
ב-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפלו מספר פגזים בקרבת הגשר כתוצאה מירי מתותח פריז גרמני בקוטר 238 מ"מ.
ההיסטוריה של הגשר > הגשר השלישי

באמצע המאה ה-20 בחנו מהנדסים, ממחלקת הגשרים של צרפת (צר'), את גשר גרנל ומצאו אותו צר מדי לצורכי התנועה ואת קורות המתכת שלו שבירות. ממצאים אלו הביאו לתכנון גשר חדש.
פרויקט הבנייה החל ב-1966 וחנוכת הגשר התקיימה ב-1968. הגשר נבנה תוך שילוב מתכת ובטון. אורך הגשר 220 מטר והוא כולל חמש קשתות: שתי קשתות, במפתח של 85 מטר כל אחת נבנו מעל המים, קשת בת 20 מטר נבנתה מעל האי ושתי קשתות של 15 מטר כל אחת נבנו בנקודות החיבור ליבשה. רוחב הגשר 30 מטר כשמתוכם 22 מטר יועדו לתחבורה ושמונה מטר להולכי רגל.
הגשר באומנות

הסגנון המעוצב של הגשר השני משך במאים להשתמש בו לצילום סצנות. כך למשל צולמו במקום סצנות בסרטים מסייה ורדו של צ'ארלי צ'פלין (1947), פיירו המשוגע של ז'אן-לוק גודאר (1965) ועוד.
סצנות צולמו גם על הגשר השלישי כמו למשל בסרט פרנטיק של רומן פולנסקי (1988), בסדרה 10 אחוז ועוד.
הגשר מופיע במספר ציורים של אמנים צרפתיים.
גלריה

תחריט מ-1883 של הגשר השני. בולטת הבנייה המסוגננת של הגשר
ציור של פול גוגן מ-1875 של הגשר
החיקוי של פסל החירות על אי הברבורים כשמאחוריו גשר גרנל
שלט הגשר
מבט מהאוויר של הגשר ופסל החירות לידו
חלקו התחתון של הגשר
ביאורים

↑  האי המלאכותי הוקם כדי להסדיר את זרם המים בנהר שהתחתר בגדה אחת וגרם להיווצרות ביצה בגדה שמנגד
לקריאה נוספת

Jacques Hillairet, Historical Dictionary of the Streets of Paris, Les Éditions de minuit, seventh edition, 1963, vol. 1 (“AK”), “Bridge and Port of Grenelle”, p. 605.
יוסף יוזפא האן נוירלינגן

| --- | --- |

 לידה:  1570 ה'ש"ל פרנקפורט
 פטירה:  3 באפריל 1637 (בגיל 67 בערך) ט' בניסן ה'שצ"ז פרנקפורט
 שם מלא:  יוסף יוזפא האן נוירלינגן
 תקופת הפעילות:  ?–1637 
 תחומי עיסוק:  הלכה, קבלה, מנהגים, דיינות
 חיבוריו:  יוסף אומץ
 צאצאים:  יוסף יוזפא סג"ל
רבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן (ה'ש"ל, 1570 - ט' בניסן ה'שצ"ז, 3 באפריל 1637) היה רב, פוסק ומחבר.
ביוגרפיה

יוסף יוזפא נולד בפרנקפורט על נהר מיין בערך בשנת ש"ל (1570), נצר למשפחות מיוחסות בישראל, וכבר מצעירותו בלט בשקדנותו, ועסק מגיל צעיר בהוראת תורה. למד אצל רב הירץ, אב בית דין פרנקפורט, מחבר הגהות על ספר מהרי"ל. (אין להחליף אותו עם רב הירץ טריויש שהיה דיין ושליח ציבור בפרנקפורט כמה שנים לפני זו, מחבר פירוש על הסידור, וגם כן נזכר בספר יוסף אומץ).
רב יוזפא היה בקשר עם השל"ה כשהוא היה אב"ד בפפד"ם וגם בקשר מכתבים כשעלה השל"ה לארץ ישראל. הוא היה ממגורשי פרנקפורט בימי וינצנץ פטמילך. והוא כותב על הסיפור ביוסף אומץ וגם על מנהגי פורים וינץ שנהגו היהודים לשמוח בכל שנה (עד זמן השואה).
רב יוזפא כתב את הספר יוסף אומץ על מנהגי עיר מולדתו בפרט ועל מנהגי אשכנז בכלל, וגם על ענייני מוסר ופסקי הלכה.
הספר יוסף אומץ נדפס לראשונה בפפד"מ רק כמאה שנים לאחר חיבורו, בשנת תפ"ג (1723), ובשנת תר"ל נדפס שוב בזיטומיר בצורה זהה לדפוס הראשון. בפעם השלישית נדפס בשנת תרפ"ח בפפד"מ, בדפוס 'חרמון', וממנו דפוסי הצילום הקיימים עד היום. מאז שחובר בתחילת תקופת האחרונים לפני כארבע מאות שנה, הספר מהווה מקור מרכזי למנהגי קהילת פפד"מ ואשכנז בכללותה.
כתב הגהות על שולחן ערוך שנשארו בכתב יד ולא הובאו לדפוס.
נכדו (או נינו) היה רבי יוסף יוזפא סג"ל, מחבר ספר נוהג כצאן יוסף, שבו הוא דן רבות בדברי סבו. באחד ממהדורות הספר "יוסף אומץ" משתמע שאשתו של הרב יוזפא הייתה מצאצאי השתדלן רב יוסלמן מרוסהיים.
רב יוזפא נפטר ביום ט' ניסן שצ"ז (1637). מקום קבורתו נמצא בבית הקברות הישן בפרנקפורט בחלקת הרבנים.
לקריאה נוספת

יוסף יוזפא האן נוירלינגן, יוסף אומץ, מהדורת פרנקפורט, תפ"ג, באתר היברובוקס
יוסף יוזפא האן נוירלינגן, יוסף אומץ, מהדורת זיטומיר, תר"ל, באתר היברובוקס
יוסף יוזפא האן נוירלינגן, יוסף אומץ, מהדורת פרנקפורט, תרפ"ח, באתר היברובוקס
מידע על יוסף יוזפא האן נוירלינגן בקטלוג הספרייה הלאומית
הערות שוליים

1 2 3  יוסף אומץ - ספרים בהוצאת המכון - מכון שלמה אומן, באתר www.machonso.org
1 2  Infobank Judengasse, www.judengasse.de
↑  ג'וש וינר, הכירו את המן הרשע מפרנקפורט, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 18.03.2019
↑  Goldwurm, Hersh., The early acharonim : biographical sketches of the prominent early rabbinic sages and leaders from the fifteenth-seventeenth centuries, 1st ed, Brooklyn, N.Y.: Mesorah Publications, 1989, ISBN 0-89906-488-4
↑  HebrewBooks.org Sefer Detail: נהג כצאן יוסף -- יוסף יוזפא בן משה קושמן, באתר hebrewbooks.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262252005171  GND: 143167359  ISNI: 0000 0001 0892 4708  LCCN: n95022215  NTA: 262668262  VIAF: 43544316   WorldCat (עם VIAF): 43544316
גרשון פוזן

| --- | --- |

הדיין הרב גרשון פוזן
 לידה:  31 באוקטובר 1852 י"ח בחשוון תרי"ג
 פטירה:  13 באוקטובר 1932  (בגיל 79) י"ד בתשרי תרצ"ג
 מקום פעילות:  פרנקפורט גרמניה
 תקופת הפעילות:  ? – 14 בספטמבר 1932 
 תחומי עיסוק:  רב ודיין
 אב:  הרב אליעזר פוזן
 אם:  לברנדינה פוזן
הרב גרשון פוזן (31 באוקטובר 1852, י"ח בחשוון תרי"ג - 13 באוקטובר 1932, י"ד תשרי תרצ"ג) שימש כדיין בפרנקפורט במשך שנים רבות, ורב ב"חברת קלויז" בפרנקפורט.
קורות חייו

פוזן נולד בפרנקפורט לברנדינה ולדיין הרב אליעזר ליזר פוזן. אביו היה מ-11 הראשונים שחתמו לרב שמשון רפאל הירש להפרדת הקהילה האורתודוקסית מהקהילה הכללית, ואמו הייתה בת הרב מרדכי וועצלר רבה של גודנסברג בגרמניה.
בראש השנה תרכ"ו 1865 בהיותו בן 12 התייתם מאביו. בהמלצת הרב שמשון רפאל הירש נסע לישיבתו של הרב שלמה זלמן ברויאר בהונגריה, שם למד והוסמך לרבנות. בשנת תרמ"ה - 1885 התמנה לדיין בבית דינו של הרב הירש. בשנת תרנ"ג (1893) בהיותו כבן 40 נישא למרים בת יצחק יהודה מרטון מפאפה שבהונגריה.
נפטר בי"ד בתשרי תרצ"ג, בצוואתו ציווה שצאצאיו לא יקראו על שמו וגם שצאצאיו לא יאכלו מצה שרויה בפסח.
מילדיו

הרב אליעזר פוזן דיין בלונדון "דיין פוזן", אביו של הרב יעקב ישראל פוזן דיין בבית דין צדק בני ברק.הגאון רבי אליעזר פוזן עם אחיו הגאון רבי שמעון ישראל פאזען משאפראן זצ"ל
הרב שמעון ישראל פוזן רב בשאפראן, ומנהיג קהילה בארצות הברית.רבי שמעון ישראל פאזען אב"ד ור"מ שאפראן
בתו דינה ברענדל נישאה לרב חיים יוסף יעקבוביץ ובנם הוא הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ.
בתו בילה פלורסהיים חמותו של הרב יעקב ישראל בייפוס מחבר ילקוט לקח טוב.
ר' מיכאל פוזן אביו של הרב ד"ר רפאל בנימין פוזן.
לקריאה נוספת

קונטרס ותפארת בנים אבותם, הוצאה משפחת הירשברגר בני ברק
הקדמה לאור מאיר, hebrew books
איסר לובוצקי

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1922 כ"ג בכסלו ה'תרפ"ג וילנה, פולין פולין
 פטירה:  27 בפברואר 2009 (בגיל 86) ג' באדר ה'תשס"ט רמת גן, ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1945
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יואל (אצ"ל)
 צאצאים:  אלכסנדר לובוצקי 
 השתייכות:  ארגון הפרטיזנים המאוחד  נ.ק.ו.ד.  אצ"ל
 דרגה:  לוטננט בצבא האדום
 תפקידים בשירות
 חבר מחתרת גטו וילנה  פרטיזן  קצין ריגול נגדי בנ.ק.ו.ד.  קצין גיוס ארצי של האצ"ל  ראש קבוצה של האצ"ל ברמת גן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  פעולות האצ"ל  מלחמת העצמאות
 עיטורים
 עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה
 תפקידים אזרחיים
 עורך דין  אב בית הדין של תנועת החרות  יועץ המשפטי הראשון של הליכוד
 הנצחה
 הספר לא דרכי האחרונה
 
איסר לובוצקי (כ"ג בכסלו ה'תרפ"ג – ג' באדר ה'תשס"ט; 13 בדצמבר 1922 – 27 בפברואר 2009) היה חבר בית"ר, מפעילי המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן לוחם ומפקד באצ"ל. שירת כקצין גיוס ארצי של האצ"ל וראש קבוצה ברמת גן. היה משפטן ישראלי, כיהן כאב בית הדין של תנועת החרות וכיועץ המשפטי הראשון של הליכוד. על חייו ומורשתו נכתב הספר לא דרכי האחרונה.
תולדות חייו > ילדותו ונעוריו

נולד בעיר וילנה בהיותה תחת שלטון פולין למשפחה יהודית מסורתית. אביו, היה איש עסקים מצליח, רוויזיוניסטי, וברוח זו חינכו הוריו, אלכסנדר ושושנה גם את אחיו הגדולים, ניוסה ויצחק. למד בגימנסיה העברית בווילנה מרשת תרבות הציונית. כבר מנעוריו היה פעיל בבית"ר והתקדם עד לתפקיד של מפקד פלוגה. במקביל גויס להיות פרח קצונה בצבא הפולני.
תולדות חייו > פלישת גרמניה לפולין

בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 פלשה גרמניה לפולין ולובוצקי גויס לפיקוד על עמדת תצפית בחזית הצבא הפולני. הוא שירת במערכה הקצרה עד להפגזת העמדה מהאוויר, בה נהרגו רוב אנשי יחידתו והוא היה מהניצולים הבודדים.
לאחר כניעת פולין חולקה פולין בין גרמניה לברית המועצות על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ווילנה נשלטה על ידי ליטא ובהמשך ליטא כולה סופחה לברית המועצות. הוא שב לווילנה, סיים את חוק לימודיו והחל בלימודי משפטים.
תולדות חייו > פלישת גרמניה לברית המועצות

בשנת 1941 פלשה גרמניה במבצע ברברוסה לברית המועצות ותוך ימים ספורים כבשה את וילנה. בעיר הוקם הגטו. יהודים נתפסו לעבודות כפייה ונלקחו באקציות מהגטו להשמדה בפונאר. איסר ואחיו יצחק נמלטו מהגטו לפני אחת האקציות ושבו אליו כעבור זמן. לובוצקי הצטרף לארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו ; FPO), המחתרת החשאית שקמה בגטו ופעלה נגד הגרמנים. בתמיכת מפקדיו במחתרת גויס לתפקיד במשטרה הפלילית של הגטו על מנת לאסוף מודיעין. הוא נאסר על ידי המשטרה המקומית ופגש בתא המעצר את יוסף גלזמן, נציב בית"ר בליטא ומראשי המחתרת. גלזמן הסביר לו על מטרות המחתרת ושיתף אותו בתוכניות חשאיות נוספות. לאחר שחרורו הגביר את פעילותו במחתרת. ביום חיסול גטו וילנה, בספטמבר 1943, נפתח מרד מצומצם ולובוצקי יצא מהגטו יחד עם קבוצה של כ-100 פרטיזנים בפיקודו של אבא קובנר דרך תעלות הביוב והצטרף לפרטיזנים שפעלו ביערות הסביבה.
לובוצקי חי בגדוד פרטיזנים ביערות רודניקי, והשתתף בתקיפות על שיירות גרמניות ופשיטות על כפרים מקומיים. אחותו ניוסה, היחידה ששרדה מבני משפחתו, לחמה עמו כפרטיזנית ביחידת הסיור של הפרטיזנים. באחד הקרבות, ב-3 במאי 1944, נפגע מקליע ברגלו, הפצע הזדהם, חום גופו עלה וחבריו הפרטיזנים חזו את מותו ואף כרו קבר עבורו. אולם אחות יהודיה פרטיזנית טיפלה בו בתחבושות עלים ובתרופות שנלקחו ממשלוח גרמני והצילה את חייו. לימים בנה הרופא של אותה אחות טיפל בנכדו של לובוצקי, עשהאל, שנפצע במלחמת לבנון השנייה.
לובוצקי השתתף בכיבוש וילנה יחד עם כוחות הצבא האדום. לאחר שהגרמנים נסוגו גויס לשירות במשטרה החשאית של המשטר הסובייטי, הנ.ק.ו.ד., בזכות שליטתו בשפות האזור ועלה בדרגות הקצונה בין היתר בזכות משימת התקפה נגד טרוריסטים עליה פיקד. לימים קיבל על פעולה זו מדליה - "פרטיזן של מלחמת השחרור".
בשנת 1945 עלה בידו להשתחרר מהשירות ולשוב לפולין, שם נתמנה להיות ראש ארגון הבריחה בפולין מטעם בית"ר. לובוצקי ארגן כמה ספינות מעפילים לארץ ישראל, ולאחר ששמע כי מלבד אחותו ניוסה, כל משפחתו נספתה עלה גם הוא בספינה טרנסילבניה מרומניה לארץ ישראל.
תולדות חייו > פעילותו באצ"ל

בישראל השלים לובוצקי את לימודי המשפטים שלו בתל אביב, סיים אותם בהצטיינות ועבד למחייתו. זמן קצר לאחר הגעתו הוא נפגש בדירת מסתור עם מנחם בגין אותו הכיר עוד מתנועת בית"ר ומהתקופה בה בגין היה פליט בווילנה והסתתר בבית הוריו של לובוצקי. בגין ביקש ממנו לזנוח את עבודתו ומינה אותו כקצין גיוס ארצי של האצ"ל. בתפקידו זה גייס כאלפיים חברי אצ"ל חדשים, ובמקביל היה ראש קבוצה ברמת גן. באחת מהפעולות נעצר על ידי הבולשת הבריטית ועמד למשפט. הוא ניצל את ידיעותיו המשפטיות ויצא זכאי בטענה שהתובע לא הביא ראיות לכך שהאצ"ל הוא ארגון טרור. כיוון שידע שייעצר במהרה במעצר מנהלי על ידי הבולשת הבריטית, חמק מבית המשפט, שינה את זהותו והחליף את כתובתו.
לובוצקי השתתף בהתקפת האצ"ל על שדה התעופה הבריטי בלוד, ובהתקפת האצ"ל על יפו.
בהגיע האונייה אלטלנה חבר לבגין בניסיון לגשר על הפערים בין האצ"ל לנציגי הממשלה שהציעו לבגין לרכוש את כל הנשק שעל סיפונה, בישיבה של מפקדי האצ"ל נדונה הצעת הרכישה, לובוצקי צידד בקבלת ההצעה אולם בגין התנגד נחרצות בטענה כי אין אנשי האצ"ל סוחרי נשק.
במלחמת העצמאות גויס לחטיבת גולני ולחם בקרבות הבלימה בצפון ארץ ישראל. באחד הקרבות נותר בעמדה קדמית בעת מתקפה ועלה בידו לפגוע בעשרות לוחמי צבא ההצלה.
תולדות חייו > לאחר הקמת המדינה

לאחר תום קרבות מלחמת העצמאות שירת עוד תקופה קצרה בתפקידי מטה בצה"ל ונאלץ להשתחרר בשל עברו כלוחם באצ"ל. לאחר שחרורו שב למקצוע עריכת הדין. הוא עבד במשרדו של עו"ד אהרון פולונסקי וכעבור שנים ספורות לובוצקי פתח משרד עורך דין עצמאי.
לובוצקי היה פעיל בתנועת החרות וכיהן כיושב ראש ועדת הבחירות של התנועה וכיושב ראש בית הדין. בתפקידו כיושב ראש בית הדין של התנועה כיהן כשופט במשפטם של שלושה חברי תנועה שבדו מכתב ביקורת נגד מנחם בגין.
לובוצקי הכריע במשפט נגד הנאשמים ובהם שמואל תמיר וגזר עליו הרחקה לזמן ממושך ממוסדות התנועה. בראשית שנות השבעים נתמנה ליועץ המשפטי של תנועת החרות, ולאחר הקמת הליכוד כיועץ המשפטי הראשון של הליכוד, תפקיד אותו מילא בהתנדבות עד שנת 1992. לובוצקי גם היה חבר בארגון הבונים החופשיים וכיהן כנשיא הלשכה בתל אביב.
תולדות חייו > משפחתו

הוריו אלכסנדר לובוצקי ושושנה (לבית משפחת אולקניצקי) ואחיו יצחק נספו בשואה. אחותו, ניוסה, שרדה את מלחמת העולם השנייה, נישאה לד"ר גרישה דלוגי וחיה בניו יורק. איסר לובוצקי נישא לרבקה (לבית משפחת בליזובסקי), ניצולת השואה שהעפילה לישראל ונולדו להם ארבעה ילדים. בנם, אלכסנדר לובוצקי, הוא פרופסור למתמטיקה וכיהן כחבר הכנסת, ובנם ד"ר יצחק לובוצקי היה שופט בבית הדין לעבודה בתל אביב. בתם שושנה ויילר ז"ל הייתה רופאה ובנו מרדכי לובוצקי הוא רופא.
איסר לובוצקי נפטר ב-27 בפברואר 2009. על מצבתו נחקקו המילים: משפטן ואיש ספר, חבר בית"ר ומחתרת גטו וילנה, פרטיזן לוחם האצ"ל, מפעילי המחנה הלאומי בא"י.
לא דרכי האחרונה

לא דרכי האחרונה - סיפורו של איסר לובוצקי הוא ספר ביוגרפי שנכתב על תולדות חייו של איסר לובוצקי בידי נכדו, ד"ר עשהאל לובוצקי, בעריכת ד"ר טלי וישנה.
הספר יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים, בשיתוף מרכז מורשת מנחם בגין.
נשיא המדינה ראובן ריבלין, כתב במכתב ההקדמה לספר:
סיפורו של איסר לובוצקי הוא רומן ביוגרפי עוצר נשימה ומרתק... זה סיפור על נפש אחת, שהיא בו בזמן עולם מלא. נדירות הן הדמויות אשר סיפורן כה עשיר וכה שזור בקורותיו של העם היהודי בכלל ובדור התקומה בפרט, כדי כך שזיכרונן האישי הופך לזיכרון הקולקטיבי.
הספר נכתב על בסיס עדויות של איסר לובוצקי, שהוקלטו על ידי בני משפחתו, מרכז מורשת מנחם בגין ומרכזי שואה בעולם, בשילוב עם מחקר היסטורי.
לרגל השקת הספר נערך ביוני 2017 ערב עיון במרכז בגין בירושלים בהשתתפות הרצל מקוב, דב איכנולד, אלוף (במיל') יעקב עמידרור ופרופ' מוטי זלקין.
ראו גם

ארגון הפרטיזנים המאוחד
יוסף גלזמן
אבא קובנר
יצחק ויטנברג
חיים לזר
לקריאה נוספת

עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה - סיפורו של איסר לובוצקי, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2017, מסת"ב 9789655641028.
חיים לזר-ליטאי, חורבן ומרד, מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, 1988.
חיים לזר-ליטאי, בית"ר בשארית הפליטה: 1945–1948; מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, 1997.
יוסף קיסטר, עולם שכולו טוהר - לדמותו של ישראל אפשטיין (גונדר אביאל), הוצאת מרכז מורשת מנחם בגין, 2013.
יעקב מרקוביצקי, לקסיקון אצ"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור וברית חיילי האצ"ל, 2005
יהודה לפידות. פרקים בתולדות האצ"ל. ישראל: מכון ז'בוטינסקי, 1999.
הערות שוליים

↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017, עמוד 45.
↑  עמיעד טאוב, בין תקומה לגבורה, מצב הרוח, גיליון 431, 28 באפריל 2017.
↑  ליאת רגב,
 ריאיון עם ד"ר עשהאל לובוצקי על סיפורו של סבו הפרטיזן איסר לובוצקי, "סידורים לשבת", רשת ב', 21 באפריל 2017.
↑  Oral history interview with Nusia Dlugi, מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. 1996.
↑  יעל רייף, הגורל מצלצל פעמיים, מעריב, 15 באוגוסט 2012.
↑  עשהאל לובוצקי מספר על סגירת המעגל ההיסטורית, גלי ישראל. 16 באוגוסט 2012.
↑  עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, הוצאת ידיעות ספרים, 2008, עמוד 193.
↑  איילת שליסל, אחד על אחד - ד"ר עשהאל לובוצקי, גילוי דעת, גיליון 354, 16 ביוני 2017.
↑  איתמר מרילוס, מהפרטיזנים לאצ"ל, שביעי, גיליון 254, 28 באפריל 2017.
↑  שלמה נקדימון, "אלטלנה" עמ' 188.
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. אלטלנה, עמודים 161-162.
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017, עמודים 168-169.
↑  בגלל השתייכות בעבר לאצ"ל פוטר פקיד אזרחי מהצבא, חרות, 2 בספטמבר 1949.
↑  חברי תנועת החרות שביקרו את מנחם בגין נשפטים בבית דין של המפלגה, יומן גבע 378, 1966.
↑  אב ביה"ד של "חרות" הפריד הדיון בתיק "אמסטרדם", מעריב, 18 בינואר 1967.
↑  אמיר גולדשטיין, גח"ל בין משבר ללגיטימציה 'גוש-חרות-ליברלים' 1965 - 1969, חיבור לשם קבלת תואר 'דוקטור לפילוסופיה', ספטמבר 2005. עמודים 244-249.
↑  מ. בן שחר, עו"ד איסר לובוצקי - איש ההדר וציוני עד יומו האחרון, הירדן - עיתון המחנה הלאומי, גיליון 225, 2009.
↑  סמדר שיר, עולה לרגל, באתר ynet, 6 במאי 2017, מגזין "24 שעות", ידיעות אחרונות, 6 במאי 2017.
↑  יצחק לובוצקי, באתר הרשות השופטת
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. אחרית דבר, עמוד 208.
↑  נשיא המדינה מספר על פצוע צה"ל ד"ר עשהאל לובוצקי וסבו הפרטיזן איסר לובוצקי, יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל דצמבר 2016.
↑  אראל סג"ל, ריאיון עם מחבר הספר "לא דרכי האחרונה", ערב חדש, ערוץ 1, 29 במרץ 2017.
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. מבוא, עמודים 14-16.
↑  ערב השקת הספר "לא דרכי האחרונה" מאת ד"ר עשהאל לובוצקי, מרכז מורשת מנחם בגין, 12 ביוני 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329262405171  GND: 1270058134  ISNI: 0000 0004 9855 3411  LCCN: no2017113626  VIAF: 61149617087803752001   WorldCat (עם VIAF): 61149617087803752001 
לובוצקי בימי קום המדינה
עטיפת הספר לא דרכי האחרונה - סיפורו של איסר לובוצקי, בהוצאת ידיעות ספרים