stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ים הפיליפינים
רקע

בספטמבר 1943 החליטה מפקדת הצי הקיסרי היפני לצאת למתקפה נוספת באוקיינוס השקט. מכיוון שהאמריקאים תקפו איים באוקיינוס בהם שהו חילות מצב יפניים התברר כי היה מחסור במטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים, אך בעיה זו נפתרה על ידי שימוש במטוסים שהמריאו מבסיסים יבשתיים. המתקפה נקבעה לראשית 1944, ועיקרה תקיפת הצי האמריקאי הפסיפי כשזה יפתח בהתקפה הבאה שלו על אחד האיים. תוכנית סופית נקבעה ביוני 1944, תחת הוראתו של מפקדו החדש של הצי היפני המשולב אדמירל סואמו טויודה, ונקראה "מבצע אָ-גו" (Operation A-Go).
הצי היפני, בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, הכיל חמש נושאות מטוסים גדולות (טאיהו, שוקאקו, זואיקאקו, ג'וניו והיוֹ), ארבע נושאות מטוסים קלות (ריוהו, צ'יטוסה, צ'יודה וזואיהו), חמש אוניות מערכה (יאמטו, מוסאשי, קונגו, הרונה ונאגטו), ובנוסף מספר סיירות, משחתות ומכליות.
ב-12 ביוני 1944 פתחו נושאות המטוסים האמריקאיות במתקפה על איי מריאנה, מהלך ששכנע את טויודה כי האמריקאים עומדים לפלוש לאיים. התקפה זו הפתיעה את היפנים, שציפו שהמטרה הבאה של האמריקאים תהיה איי קרוליין או פלאו, ולכן על הגנת איי מריאנה היו אמונים 50 מטוסים בלבד, שהמריאו מבסיסים יבשתיים באיים. ב-13 ביוני פתחו האמריקאים בריכוך הארטילרי על האי סאיפאן ובתגובה הורה טויודה לציו לצאת למתקפת-נגד. הגורמים העיקריים של הצי - שש נושאות מטוסים ומספר אוניות מערכה - נאספו במערב ים הפיליפינים ב-16 ביוני, והשלימו את ההתארגנות ואת התדלוק יום לאחר מכן.
התגובה האמריקאית

צוללות אמריקאיות איתרו את הצי היפני ב-15 ביוני, וביום המחרת השתכנע אדמירל ריימונד ספרואנס, מפקד הצי החמישי, שקרב עומד להתחולל. ב-18 ביוני ארגן תת-אדמירל מארק מיצ'ר את כוחותיו - כוח משימה 58 - בסמוך לסאיפאן על מנת לקבל את פני היפנים.
כוח משימה 58 התחלק למספר גורמים: בקדמת המבנה (בנקודה המערבית ביותר) נמצאו כלי "הקו הראשון", שכללו שבע אוניות מערכה (וושינגטון, קרוליינה הצפונית, אינדיאנה, איווה, ניו ג'רזי, דקוטה הדרומית ואלבמה), בפיקודו של תת-אדמירל ויליס לי; מצפון אליהן נמצאו שלוש נושאות מטוסים (אסקס, לאנגלי וקאופנס), בפיקודו של אדמירל-משנה ויליאם האריל; במזרח, בקו הנמתח מצפון לדרום, נמצאו שלוש קבוצות שכל אחת מהן הכילה ארבע נושאות מטוסים. הראשונה (הורנט, יורקטאון, בלו ווד ובטאן) בפיקוד אדמירל-משנה ג'וזף קלארק; השנייה (באנקר היל, ואספ, קאבוט ומונטריי) בפיקודו של אדמירל-משנה אלפרד מונטגומרי והשלישית (אנטרפרייז, לקסינגטון, סן חסינטו ופרינסטון) בפיקודו של אדמירל-משנה ג'ון ריבס. באוניות הראשה תמכו שמונה סיירות כבדות, 13 סיירות קלות, 58 משחתות ו-28 צוללות.
מעט לפני חצות 18 ביוני שלח אדמירל צ'סטר נימיץ לספרואנס מסר ממפקדת הצי הפסיפי בהוואי  ובו נאמר כי אוניית הדגל היפנית נמצאת כ-562 ק"מ דרומית-מערבית לכוח משימה 58. מיקום האונייה התאפשר ככל הנראה בזכות יירוט ופיענוח תשדורות הצי היפני.
מיצ'ר הניח שאם יצא כוח המשימה לקראת היפנים, עשוי להתפתח קרב שטח לילי בין הציים, ושאל את לי האם הוא מעדיף קרב שכזה. אף על פי שרוב אוניותיו עלו ביכולותיהן על האוניות היפניות, התנגד לי לרעיון מתוך מחשבה שצוותי האוניות אינם מיומנים דיים בסוג כזה של לחימה. מעט לאחר מכן, ביקש מיצ'ר רשות מספרואנס להפליג מערבה עם ליל על מנת להגיע לעמדה אידיאלית לשיגור גלי תקיפה אווירית עם שחר.
ספרואנס השיב בשלילה. במהלך כל השתלשלות העניינים שהובילה לקרב חשש ספרואנס שהיפנים מנסים לפתות את הצי שלו להתרחק מאזורי הנחיתה באמצעות כוח הסחה ובסופו של דבר יעקפו את כוח המשימה ויתקפו את החיילים העולים לחוף. על כן לא היה מוכן לשלוח את כוח משימה 58 מערבה. לזכותו של ספרואנס יאמר שהיפנים נטו להשתמש בטקטיקה זו של כוח הסחה בקרבות ימיים, אך הפעם לא כך היה.
לאחר הקרב ספג ספרואנס ביקורת על החלטתו הזהירה במקום לנצל את העליונות ואת המודיעין שהיו ברשותו. בהחלטתו להימנע מתקיפה מוקדמת, טוענים מבקריו, הוא ויתר על ההזדמנות להשמיד לחלוטין את כוח המשימה היפני. עם זאת, ראוי להשוות בין זהירותו של ספרואנס (בעיקר בנושא הכוח המסיח) עם החלטתו של אדמירל ויליאם הלסי ארבעה חודשים מאוחר יותר, לצאת ולרדוף אחר כוח הסחה במהלך קרב מפרץ לייטה, ובכך הותיר את כוחות ההחפה האמריקאים על האי לייטה חשופים למתקפה יפנית. בנוסף, תוכנית הקרב השמרנית של ספרואנס, אף על פי שלא הביאה להשמדה מוחלטת של כוח המשימה היפני, למעשה הביאה להשמדת כוח התעופה הימי היפני על ידי חיסול רוב הטייסים המנוסים ומטוסיהם. ליפנים לא נותר זמן ומשאבים על מנת לבנות צי מטוסים חדש ואימון טייסים חדשים, וכך נותרו נושאות המטוסים היפניות משוללות כל יכולת קרבית אמיתית בכך שהפליגו ללא מטוסים על סיפוניהן. היפנים, שהשלימו עם גזרה זו, השתמשו מאוחר יותר בנושאות המטוסים ככוח הסחה בקרב מפרץ לייטה. לאחר חיסול הזרוע ההתקפית החזקה ביותר שלהם, נאלצו היפנים להישען יותר ויותר על טייסי הקמיקזה שלהם כניסיון אחרון למנוע את ההשתלטות המוחלטת של הצי האמריקאי על האוקיינוס השקט.
הקרב > פעולות ראשוניות

בשעה 05:30 ב-19 ביוני, פנה כוח משימה 58 צפונה ושיגר את מטוסי הסיור שלו. בשלב זה כבר המריאו מטוסי הסיור היפנים, חלקם מבסיסים בגואם, ובשעה 05:50 זיהה מטוס קרב יפני מדגם A6M זירו את כוח משימה 58. לאחר דיווח מיקום כוח המשימה תקף הטייס את אחת המשחתות האמריקאיות והופל.
בעקבות הדיווח החלו להתארגן בגואם שאר המטוסים לתקיפה, אך אונייה אמריקאית זיהתה אותם במכ"ם וטייסת מטוסי F6F הלקט המריאה מנושאת המטוסים בלו ווד על מנת לנטרלם. המטוסים האמריקאים מצאו את המטוסים היפנים על מסלול ההמראה. תוך דקות נוצר קשר מכ"ם נוסף שהתברר כמטוסים יפניים נוספים שנשלחו מצפון. התפתח קרב אווירי גדול שבמהלכו יורטו 35 מטוסים יפניים ונמשך כשעה לאחר שנקראו מטוסי ההלקט לשוב לנושאות המטוסים.
הקרב > הפשיטות היפניות

המטוסים האמריקאים נקראו לשוב לנושאות המטוסים לאחר שמספר אוניות מכוח משימה 58 זיהו בשעה 10:00 את גל התקיפה הראשון של מטוסים יפנים - שמנה 68 מטוסים - כ-240 ק"מ מערבית להם. נושאות המטוסים שיגרו את כל מטוסי הקרב שיכלו, ועד שהמריאו כולם היו היפנים במרחק של 110 ק"מ מכוח המשימה. בשלב זה עצרו הטייסים היפנים את התקדמותם והתארגנו מחדש למבנה תקיפה. עיכוב זה איפשר לטייסי ההלקט האמריקאים לסגור את המרחק אל המטוסים היפנים, והמגע הראשון בין שני הכוחות האוויריים אירע בשעה 10:36, עדיין מרחק של 110 ק"מ מכוח משימה 58. תוך דקות הגיעו טייסות אמריקאיות נוספות ו-25 מטוסים יפנים הופלו לעומת מטוס אמריקאי אחד.
המטוסים היפנים שהצליחו להתחמק מטייסת ההלקט נתקלו בהמשך במטוסים אמריקאים נוספים, שהפילו 16 מטוסים יפנים נוספים. המטוסים השורדים ערכו התקפה על המשחתות ירנל וסטוקהאם, אך לא הסבו להן נזק רב. שלושה או ארבעה מפציצים הצליחו לחמוק מבעד לחגורת ההגנה האמריקאית ואחד מהם הצליח לפגוע ישירות באוניית המערכה דרום דקוטה ולגרום לאבדות רבות, אך לא לנטרלה. אף לא מטוס יפני אחד הצליח להגיע לנושאות המטוסים האמריקאיות.
בשעה 11:07 איתרו האוניות האמריקאיות גל התקפה נוסף וגדול בהרבה. גל זה הכיל 109 מטוסים. הפעם ירטו אותם הטייסים האמריקאים במרחק של 97 ק"מ מהכוח, ולפחות 70 מהם הופלו עוד בטרם הגיעו לאוניות. שישה מטוסים תקפו את השייטת של מונטגומרי תוך שהם מסבים אבדות ונזק לשתי נושאות מטוסים, אך ארבעה מתוכם הופלו לבסוף. קבוצה קטנה של מפציצי טורפדו תקפה את אנטרפרייז, אך לא השיגה פגיעה ישירה, ושלושה מפציצי טורפדו נוספים תקפו את פרינסטון, אך הופלו כולם. בסיכומו של דבר, מתוך 109 המטוסים שהרכיבו את הגל השני הופלו 97.
הגל השלישי -שמנה 47 מטוסים - הגיח מצפון. 40 מטוסי קרב אמריקאים ירטו את הגל בשעה 13:00, כ-80 ק"מ מכוח המשימה. בתחילת הקרב הופלו שבעה מטוסים יפנים, אך חלק הצליחו לחמוק מבעד להגנה ותקפו את האנטרפרייז. בגל זה לא התאמצו היפנים לבצע את משימתם, ועל כן כמות האבדות בגל זה נמוכה יותר בהשוואה לגלי התקיפה הקודמים - 40 מטוסים יפניים הצליחו לשוב לנושאות המטוסים שלהם.
גל התקיפה הרביעי המריא בין השעה 11:00 ל-11:30, אך לטייסים ניתן מידע שגוי בנוגע למיקום כוח המשימה האמריקאי, ולכן לא הצליחו לאתרו. בשלב זה התחלק הגל לשתי קבוצות שפנו לגואם ולרוטה לצורך תדלוק. הקבוצה שעשתה דרכה לרוטה נתקלה בשייטת של מונטגומרי, אך במהלך הקרב שהתפתח הופלו כמחצית מהמטוסים היפנים. כוח קטן של מפציצי צלילה הצליח לחמוק מבעד לחגורת ההגנה האווירית ותקף את נושאות המטוסים ואספ ובאנקר היל, אך לא עלה בידו להסב נזק ושמונה מהמטוסים הופלו. הקבוצה השנייה הייתה בדרכה לגואם כשיורטה על ידי מטוסי הלקט בעת שנחתו בשדה התעופה. שלושים מתוך 49 המטוסים היפנים הופלו והשאר יצאו מכלל שימוש.
בשל המספר הרב של מטוסים יפנים שיורטו, זכה הקרב בקרב אנשי הצי האמריקאי לכינוי מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה.
הקרב > מתקפת צוללות

בשעה 08:16 איתרה הצוללת האמריקאית "אלבקור" את נושאות המטוסים של אוזאווה, ותקפה את נושאת המטוסים הקרובה ביותר אליה, הטאיהו, שהייתה נושאת המטוסים הגדולה והחדשה ביותר בצי היפני וספינת הדגל של אוזאווה. בשל תקלה במערכת הנשק של הצוללת נאלץ מפקד הספינה לשגר את הטורפדו "לפי העין", וארבעה טורפדו החטיאו את המטרה.
בשלב זה הייתה טאיהו במהלך שיגור 42 מטוסים כחלק מגל התקיפה השני, ואחד הטייסים שהמריאו ממנה זיהה את אחד משני הטורפדו שעשו דרכם לכיוון נושאת המטוסים וריסק את מטוסו לנתיב הטורפדו, אך הטורפדו השני פגע באונייה בצידה הימני ופער חור בשני מכלי דלק מטוסים. תחילה לא נראה הנזק רציני.
צוללת נוספת, "קוואלה", הצליחה להגיע לעמדת ירי על נושאת המטוסים שוקאקו בשעת הצהריים. הצוללת שיגרה מטח של שישה טורפדו, מתוכן פגעו בנושאת המטוסים שלושה והביאו לעצירתה. אחד מהטורפדו פגע במכל דלק המטוסים בסמוך להאנגר הראשי ומטוסים ששהו בו באותה עלו בלהבות. הימצאות תחמושת ופצצות בהאנגר תרמה לגודל הפיצוץ, כמו גם דליפת הדלק מהמכל השבור. כשהחלה הספינה לשקוע והלהבות יצאו מכלל שליטה, נתן הקפטן את הפקודה לנטוש את הספינה. לאחר פגיעת הטורפדו החלו להתפשט ברחבי הספינה אדי דלק, וכשמפציץ אמריקאי הטיל את פצצתו על סיפון ההאנגר הרעידה את הספינה כולה סדרה של פיצוצים עזים, שקרעה חלקים מנושאת המטוסים הספינה התהפכה וטבעה, עימה 887 אנשי צוות ו-376 אנשי צוות אוויר, בסך הכל 1,263 אנשים. מתוך 570 השורדים נמצא מפקד נושאת המטוסים קפטן הירושי מטסובארה.
באותה עת, נפלה טאיהו קורבן לליקויי בקרת נזקים. לפי פקודת קצין בקרת נזקים חסר ניסיון, פעלה מערכת האוורור של הספינה במלוא העוצמה מתוך כוונה לאוורר את המדורים מאדי הדלק שהתפזרו בהם. אך התוצאה הייתה הפוכה, ומערכת האוורור פיזרה את אותם אדים בכל הספינה. בשעה 17:32 הרעידה את נושאת המטוסים סדרת פיצוצים שנגרמו מניצוץ שנוצר באחד הגנרטורים של הספינה. מתוך 1,751 אנשי צוותה, נהרגו 1,650.
הקרב > התקפת הנגד האמריקאית

במהלך הלילה הפליג כוח משימה 58 מערבה על מנת לפגוש ביפנים, ומטוסי סיור המריאו מנושאות המטוסים עם אור ראשון.
לאחר טביעת טאיהו העביר אוזאווה את דגלו למשחתת "ואקאטסוקי", אך ציוד הקשר שעל המשחתת לא הספיק לפיקוד על השייטת היפנית, ואוזאווה עבר פעם נוספת, הפעם לנושאת המטוסים זואיקאקו בשעה 13:00. בשלב זה למד אוזאווה על תוצאות הקרב של יום האתמול והבין כי נותרו לו רק 150 מטוסים. אף על פי כן, הוא החליט להמשיך ולתקוף, בחושבו שישנם עוד מאות מטוסים ברוטה ובגואם, והחל לתכנן מתקפה נוספת ל-21 ביוני.
מטוסי הסיור האמריקאים לא הצליחו לאתר את הכוח היפני עד 15:40, אך הדיווחים היו כה סותרים כך שמיצ'ר לא ידע מה זיהו טייסיו והיכן. בשעה 16:05 התקבל דיווח ברור ומיצ'ר החליט לתקוף, אף על פי שנותרו עוד 75 דקות עד השקיעה, וטייסיו לא טסו בלילה מחשש לתאונות נחיתה. ההתקפה החלה ב-18:30.
כנגד המטוסים האמריקאים יכול היה אוזאווה לשלוח לא יותר מ-35 מטוסים, אך עדיין היה לרשותו מערך הנ"מ של אוניותיו. גל התקיפה האמריקאי, לעומת זאת, מנה 550 מטוסים.
הספינות הראשונות שאיתרו הטייסים האמריקאים היו מכליות, ושתיים מהן יצאו מכלל שימוש. נושאת המטוסים "היו" ספגה מספר פצצות וטורפדו, ועלתה בלהבות לאחר התלקחות אחד ממכלי דלק המטוסים שבה. תוך זמן קצר שקעה נושאת המטוסים ועימה 250 אנשי צוות. שאר הצוות, כאלף איש, שרד ונאסף על ידי משחתות יפניות. נושאות המטוסים זואיקאקו, ג'וניו וצ'יודה ניזוקו בהתקפה, כמו גם אוניית המערכה הרונה, ו-20 מטוסים אמריקאים יורטו במהלך הקרב.
בשעה 20:45 החלו לשוב המטוסים האמריקאים אל נושאות המטוסים. על מנת לסייע בידי טייסיו למצוא את ספינותיהם, הורה מיצ'ר על נושאות המטוסים להדליק את כל האורות על הסיפון, ובהם גם זרקורי חיפוש, תוך נטילת הסיכון של התקפה מידי צוללות יפניות או מטוסים. משחתות שיגרו אף נורים על מנת לעזור לטייסים למצוא את דרכם. למרות כל מאמצים אלה אבדו 80 מטוסים, חלקם בהתרסקות על מסלולי הנחיתה ורובם בהתרסקות לים, אך צוותי המטוסים נאספו בימים שלאחר מכן.
תוצאות הקרב

באותו לילה קיבל אוזאווה פקודה מטויודה לסגת מים הפיליפינים. האמריקאים רדפו אחרי השייטת היפנית אך לא השיגו אותה.
ארבעת גלי התקיפה היפנים מנו 373 מטוסים מנושאות מטוסים, מהם שבו 130, והשאר הושמדו בקרבות אוויר, או בעת טביעת שתי נושאות המטוסים ביום הקודם. בסוף היום השני הסתכמו האבדות בשלוש נושאות מטוסים, 433 מטוסים מנושאות מטוסים וכ-200 מטוסים מבסיסים יבשתיים. האבדות בצד האמריקאי היו 23 מטוסים לאחר היום הראשון ו-100 ביום השני, רובם כתוצאה מנחיתת אונס לילית.
היפנים לא יכלו למלא את החלל שנפער כתוצאה מהאבדות הקשות בקרב זה. מתוך 433 המטוסים של הזרוע האווירית של הצי היפני, נותרו רק 35 כשירים לטיסה. בקרב מפרץ לייטה, שנערך ארבעה חודשים מאוחר יותר, שימשו נושאות המטוסים היפניות כפיתיון בשל החוסר במטוסים ובטייסים.
לקריאה נוספת

Morison, Samuel Eliot. New Guinea and the Marianas, March 1944–August 1944, vol. 8 of History of United States Naval Operations in World War II, University of Illinois Press, 2001. ISBN 9780252070389.
Tillman, Barrett. Clash of the Carriers: The True Story of the Marianas Turkey Shoot of World War II., New American Library, 2006. ISBN 9780451219565.
מפת קרב ים הפיליפינים
פצצה יפנית נוחתת בקרבת נושאת המטוסים באנקר היל
קאזה דה לה ואל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אחוזה 
 כתובת:  carrer de la Vall 
 מיקום:  אנדורה לה ולה 
 מדינה:  אנדורה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1580
 תאריך פתיחה רשמי:  1580 
 סגנון אדריכלי:  בנייה ורנקולרית
 קואורדינטות:  42°30′24″N 1°31′14″E﻿ / ﻿42.506666666667°N 1.5205555555556°E﻿ / 42.506666666667; 1.5205555555556
 he
 
קאזה דה לה ואל הוא מבנה היסטורי באנדורה לה ולה, שבאנדורה. והמטה הראשי של המועצה הכללית של אנדורה ושוכן מדרום מערב לספריה הלאומית של אנדורה. זהו נכס מורשת הרשום בנכסי המורשת של אנדורה. נבנה בשנת 1580 כאחוזה וכמגדל המשמש להגנה על ידי משפחת בוסקטס ובשנת 1702 נרכש על ידי קונסל דה לה טרה.
צורת המבנה היא מלבנית בעלת שתי קומות, ומגדל בצורת שובך יונים אשר ניצב בפינה. קומת הקרקע משמשת את משרד המשפטים ואולם בית משפט, בקומה הראשונה נמצא חדר המועצה וגם קפאלה המוקדשת לסנט ארמנגול וארון שבעת המפתחות שבו מאוחסנים מסמכים היסטוריים, לארון יש מנעול לכל אחת מהקהילות של אנדורה.
בקומה השנייה היה עד תחילת שנות התשעים מוזיאון הדואר של אנדורה, שפורק בכדי לספק מקום מפגש לקומיסיו טריפרדיטה האחראי על ניסוח החוקה של אנדורה בשנת 1993.
ראו גם

בית הפרלמנט החדש של אנדורה
לקריאה נוספת

Diccionari Enciclopèdic d'Andorra, Àlvar Valls Oliva, Fundació Crèdit Andorrà, Andorra la Vella 2006, ISBN 978-99920-1-629-9
הערות שוליים

↑  "קאזה דה לה ואל". המורשת התרבותית של אנדורה. אורכב מ-המקור ב-9 בספטמבר 2012. נבדק ב-2 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287153605171  LCCN: sh2007002544  VIAF: 316746949   WorldCat (עם VIAF): 316746949
ראיון קלינין

הכניסה לבית הקברות פיסקריובסקויה
נפת קלינין (ברוסית: Калининский район) הוא שמה של נפה הממוקמת בצפון העיר סנקט פטרבורג מזרחית לנפת ויבורג.
הנפה הוקמה בשנת 1936 וכונתה תחילה נפת המשמר האדום (קראסנוגווארדייסקי). באוגוסט 1946 נקרא קלינין על שם מיכאיל קלינין. שטחה הוא 40 קמ"ר (11 ק"מ מצפון לדרום). בתחומיה שטחים ירוקים אבים כדוגמת פארק פיסקאריובסקי, פארק מורינו, פיאונרסקי, פארק האקדמאי סחרוב והגנים בנואה ולובאשינסקי. חלקה הדרומי של הנפה הוא אזור מתועש עוד מתחילת המאה ה-19. בתחומיה ממוקם בית החולים הקליני בוטקין למחלות זיהומיות שהוקם בשנת 1882 ומהווה גם כיום את בית החולים הגדול ברוסיה.
בתחומי הנפה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים:
המחוז המוניציפלי גראז'דנקה
המחוז המוניציפלי האקדמי
המחוז המוניציפלי הפיני
המחוז המוניציפלי העשרים-ואחד
המחוז המוניציפלי פיסקריובסקויה
המחוז המוניציפלי הצפוני
המחוז המוניציפלי פרומותיאוס
אתרים בעלי עניין

בית הקברות פיסקריובסקויה לזכר הנופלים
בית העלמין בוגוסלובסקויה
היכל הספורט זניט סנקט פטרבורג
כלא קרסטי
ספורט

אברורה סנקט פטרבורג
קאזה באליו

קאזה באליו (בקטלאנית: Casa Batlló - "בית באליו") הוא בית מגורים ברובע אישמפלה בברצלונה, בירת קטלוניה שבספרד. המבנה ממוקם בשדרת גרסיה (Passeig de Gràcia) מס' 43, ומהווה חלק מגוש הבניינים המכונה "תפוח המריבה" (L'Illa de la Discòrdia), שזכה לשמו בשל העובדה ששוכנים בו בתים של מספר אדריכלים מודרניסטים. בשנת 2005 הוכרז המבנה, יחד עם מספר מבנים נוספים של גאודי ברחבי ברצלונה, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

המבנה הוקם בין השנים 1875-1877 ומאוחר יותר נרכש על ידי ז'וזפ באליו אי קאסנובס (Josep Batlló i Casanovas) שעל שמו הוא קרוי. בעל הבית החדש שקל בתחילה להרוס את הבניין ולהקים מבנה אחר תחתיו, אך הוא שינה את דעתו, ופנה אל האדריכל הקטלוני אנטוני גאודי על מנת שיעצבו מחדש. העבודות התקיימו בין השנים 1904–1906. המבנה עוצב בסגנון המודרניסטה, ונותר ברשותה של משפחת באליו עד שנמכר ב-1954. הוא החליף מספר ידיים ושופץ בשנים 1970 ו-1999. ב-1984 הותקנה בחזיתו של הבניין תאורה חשמלית המאירה אותו בשעות הערב, וב-1995 נפתח חלק ממנו לציבור הרחב.
תיאור המבנה

גאודי התמקד בחזית, בגג ובחצר הפנימית של המבנה והוסיף לו קומה חמישית אשר נועדה עבור צוות המשרתים. מאפייניו המקוריים של המבנה הושפעו מרצונו של גאודי להאיר בתאורה טבעית את הקומה הראשונה בה התגוררו בעלי הבית. לשם כך בנה בחזיתו מרפסות נרחבות מאבן חול אשר הובאה ממונז'ואיק, ואשר עמודיהן הדקים עוצבו אגב שימוש במוטיבים מעולם הצומח. צורתן של המרפסות וקוויהם המעוגלים העניקו למבנה את אחד מכינויו - "בית העצמות" (Casa dels ossos). חלונות המרפסות עשויים בחלקם מזכוכית שעליה דוגמאות של עיגולים צבעוניים, ובין החלונות והמרפסות, קבע גאודי פיסות קרמיקה מזוגגת בצבעים שונים.
גג המבנה מעוטר בסגנון המודרניסטה, ומקושט באריחי מוזאיקה בצבעי צהוב, ירוק וכחול. עליית הגג של המבנה הייתה בזמנו חידוש כאשר נבנתה חלולה ומעוקמת ורצופה בקשתות לבנות. צורת בנייה זו העניקה לקומה העליונה צורת דרקון, עובדה שהעניקה לו גם את הכינוי "בית הדרקון". לפי אחת הסברות המבנה מסמל את מאבקו של סאנט ז'ורדי (Sant Jordi - "גאורגיוס הקדוש"), הקדוש המגן של קטלוניה, בדרקון, והצלב בראשו של המבנה מסמל את חרבו של ז'ורדי הקדוש הנעוצה בדרקון.
ארובות המבנה מעוקמות ומצופות באבני פסיפס צבעוניות ושקופות בחלקן המרכזי. חלקן העליון מצופה בקרמיקה והן מסתיימות בצורת חרוטים. גאודי עיצב גם את החצר הפנימית, וקירה אותה בתקרת זכוכית הנתמכת בעמודים וקשתות ברזל. גם קירותיה של החצר הפנימית כוסו באריחים בגווני לבן וכחול.
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295403105171  GND: 7555951-1  LCCN: sh2002008628  VIAF: 226208209   WorldCat (עם VIAF): 226208209 
תקריב החזית על מרפסותיה וחלונותיה
קטה (קמרון)

| --- | --- |
 מדינה:  קמרון קמרון
 אזור:  אזור המזרח
 שטח:  1,943 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  31,129 (2005)
  ‑ צפיפות:  16.02 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  4°54′N 14°33′E﻿ / ﻿4.9°N 14.55°E﻿ / 4.9; 14.55 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קמרון מוגדלת) יאונדה דואלה מרואה גארואה ברטואה במנדה נגאונדרה ניגריה ניז'ר צ'אד הרפובליקה המרכז אפריקאית  קונגו גבון גינאה המשוונית  מפרץ גינאה קטה(למפת קמרון רגילה) יאונדה דואלה מרואה גארואה ברטואה במנדה נגאונדרה ניגריה ניז'ר צ'אד הרפובליקה המרכז אפריקאית  קונגו גבון גינאה המשוונית  מפרץ גינאה קטה(למפת אזור המזרח רגילה) ברטואה באטורי לומייה הדרום המרכז אדמאווה הרפובליקה  המרכז אפריקאית  הרפובליקה  של קונגו  גבוןקטה(למפת אזור המזרח מוגדלת) ברטואה באטורי לומייה הדרום המרכז אדמאווה הרפובליקה  המרכז אפריקאית  הרפובליקה  של קונגו  גבוןקטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קטה (בצרפתית: Kette) היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור המזרח.
גאוגרפיה

קטה ממוקמת כ-107 ק"מ מבירת האזור ברטואה וכ-359 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף העיירה נמצאת כ-13 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
תנועה ותחבורה

קטה ממוקמת ליד הכביש D25.
הערות שוליים

↑  Troisième recensement général de la population et de l'habitat (3e RGPH, 2005), Bureau central des recensements et des études de population du Cameroun (BUCREP), 2010.
1 2  Kette (Arrondissement, Cameroon) - Population Statistics, Charts, Map and Location, citypopulation.info
↑  Mah, E.P. (2014). La profession d'huissier de justice au Cameroun francophone. Harmattan Cameroun (בצרפתית). Editions L'Harmattan. p. 38. ISBN 978-2-336-33787-6. נבדק ב-26 ביולי 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Kette, Cameroon - Facts and information on Kette - Cameroon.Places-in-the-world.com, cameroon.places-in-the-world.com
↑  Kette, Mapcarta (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקמרון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרטיקון

| תור | תת-תור | גיל | גיל במיליוני שנים |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פלאוגן | פלאוקן | דן | צעיר יותר |  |
| קרטיקון | עליון | מאסטריכט | 66.0–72.1 |  |
| קרטיקון | עליון | קמפן | 72.1–83.6 |  |
| קרטיקון | עליון | סנטון | 83.6–86.3 |  |
| קרטיקון | עליון | קוניאק | 86.3–89.8 |  |
| קרטיקון | עליון | טורון | 89.8–93.9 |  |
| קרטיקון | עליון | קנומן | 93.9–100.5 |  |
| קרטיקון | תחתון | אלביאן | 100.5–~113.0 |  |
| קרטיקון | תחתון | אפטיאן | ~113.0–~125.0 |  |
| קרטיקון | תחתון | ברמיאן | ~125.0–~129.4 |  |
| קרטיקון | תחתון | הוטרוויאן | ~129.4–~132.9 |  |
| קרטיקון | תחתון | ולנגינאן | ~132.9–~139.8 |  |
| קרטיקון | תחתון | בריאסיאן | ~139.8–~145.0 |  |
| יורה | עליון | טיתוניאן | עתיק יותר |  |
חלוקה של תור הקרטיקון על פי IUGS ,יולי 2012.
נוף מעידן הקרטיקון. בתמונה נראים סקולוזאורוס ודספלטוזאורוס תוקף עדר של ברכילופוזאורוסים.
קרטיקון (מלטינית: Creta - גיר) הוא התור המאוחר ביותר בעידן המזוזואיקון. הוא נמשך כ-80 מיליוני שנים, מ-145 מיליון שנה לפני זמננו (עם תום תקופת תור היורה) עד ל-66 מיליון שנה לפני זמננו (עם תחילת תור הפלאוגן). תום תור הקרטיקון מציין גם את הגבול בין עידן המזוזואיקון לעידן הקנוזואיקון. בתור הקרטיקון הגיעו הארכוזאורים לשיאם: הדינוזאורים שלטו ביבשה ונפוצו במגוון מינים וגדלים (הטיטאנוזאורים היו בעלי החיים היבשתיים הגדולים ביותר בכל הזמנים), הפטרוזאורים שלטו בשמיים ודמויי תנינאים הגיעו לממדי ענק.
גאולוגיה

הקרטיקון מחולק לשתי תקופות, קרטיקון עליון וקרטיקון תחתון. במשך שנים היה מקובל לציין את סוף הקרטיקון בתאריך של 65 ואחר כך 65.5 מיליון שנה לפני זמננו, אך כיולים חדשים של שיטות התארוך הרדיומטריות שנעשו ב-2013 שינו אומדן זה לתאריך של 66 מיליון שנה לפני זמננו (66 משל"ז).
תור הקרטיקון הוגדר לראשונה כתקופה גאולוגית נפרדת על ידי הגאולוג הבלגי Jean d'Omalius d'Halloy בשנת 1822, שבחן שכבות מאגן המשקעים של פריז. מקור המילה קרטיקון הוא במילה הלטינית creta שפורשה "גיר" שכן המשקעים הכילו כמות נכבדה של סלע אבן גיר (משקעים של סידן פחמתי מקונכיות של חסרי חוליות ימיים) שמאפיינים את תקופת הקרטיקון העליון ביבשת אירופה ובאיי בריטניה (כולל לדוגמה צוקי דובר הלבנים).
האקלים בתקופת הקרטיקון

הקרטיקון התאפיין באקלים חם ויבש יותר מאשר היורה, ויערות הענק פינו את מקומם לערבות רחבות-ידיים עם צמחייה נמוכה, ובחלק מהאזורים למדבריות. רוב היבשות המרכזיות כבר נפרדו אחת מהשנייה, ובתחילת התור כיסו ימים רדודים חלק מהן (הידוע שבהם הוא הים הפנימי המערבי הרדוד שבמרכז אמריקה הצפונית).
בעלי חיים וצמחים

בקרטיקון שגשגו הדינוזאורים וחיו בעדרים גדולים. בקרטיקון תחתון שגשגו הזאורופודים מהקבוצה מקרונריה שכללה את הברכיוזאוריים והטיטנוזאורים. באמצע הקרטיקון, כ-90–100 מיליון שנה לפני זמננו, חיו הדינוזאורים הגדולים ביותר: הארגנטינוזאורוס, הפטגוטיטאן, הפוארטזאורוס, הזאורופוסידון והפוטאלונגקוזאורוס (אורכם נע בין 28 ל-40 מטר ומשקלם נע בין 50 ל-100 טונות).
בקרטיקון עליון שגשגו האורניתופודים המתקדמים, בעיקר ההדרוזאוריים שהיו אוכלי צמחים יעילים. בשלהי תקופה זו הגיעו הצרטופסים לשיאם, כאשר התפתחו מהפסיטקוזאורים הקטנים והנפוצים והתפצלו למספר רב של מינים בעלי גולגולות עטורות "צווארון", קרניים ודוקרנים שונים ומשונים. קבוצות אוכלי צמחים נוספות היו אנקילוזאורים ופכיצפלוזאורים. בקרב התרופודים שגשגה בעיקר אינפרא-סדרת הטטנורים והמשפחות קרכרודונטוזאוריים (בהם גיגאנוטוזאורוס הענק), טירנוזאוריים ומנירפטורים (בהם דיינוניכוס וולוצירפטור) כאשר שתי האחרונות כללו דינוזאורים מנוצים. הטורפים הקטנים, המנירפטורים, היו דינוזאורים בעלי נוצות ומהם התפתחו העופות.
בין הדינוזאורים הידועים ביותר של הקרטיקון (ובכלל) נמנים הטירנוזאורוס רקס והטריצרטופס שחיו עד לסופו ונלחמו אחד בשני. הטריצרטופס הגדול החמוש בקרניים ועטרה גרמית היה אחד הדינוזאורים הנפוצים ביותר באמריקה הצפונית ואילו הטירנוזאורוס היה הטורף הגדול ביותר באמריקה הצפונית ובעל נשיכה מרסקת עצמות.
לצד הדינוזאורים חיו דמויי תנינאים שונים ביניהם מינים ענקיים (כמו הסרקוסוכוס והדיינוסוכוס) שחלקם חיו בים כמו הת'לאטוסוכים לצד זוחלים ימיים גדולים נוספים, צבים, לטאות וביניהם המוסזאוריים הימיים הגדולים, נחשים (כמו דיניליסיה), יונקים קטנים ועופות קדומים. בסוף תור היורה ובתור הקרטיקון הופיעו הצמחים בעלי הפרחים ולצידם שגשגו מחטניים כמו האראוקריה.
סוף הקרטיקון וההכחדה הגדולה

הדעה המקובלת כיום טוענת כי עידן הקרטיקון הגיע לסיומו באחת, כאשר מטאוריט גדול פגע בכדור הארץ ויצר מכתש ענק. מכתש זה אותר, כנראה בחצי האי יוקטן שבמקסיקו, והוא מכונה מכתש צ'יקשולוב. כיום הוא מכוסה כולו. פגיעת המטאוריט העיפה כמויות אבק עצומות לשמים. האבק כיסה את עין השמש לכמה שנים וגרם לחשכה ולחורף ממושך. עקב כך, נגרמה הכחדה המונית הידועה בשם הכחדת קרטיקון-פלאוגן. באירוע זה נכחדו כ-50% מן המינים שחיו על פני כדור הארץ באותה תקופה, ויותר מ-80% מכלל היצורים ובראשם הדינוזאורים ששלטו ביבשה באותם ימים. בים נכחדו מרבית הזוחלים הימיים. נכחדו גם סוגי צמחים רבים. תאוריית המטאוריט המקובלת היום, זכתה לאישוש על ידי גילוי שיעור גדול של אירידיום בגבול K-Pg, אירידיום הוא יסוד מתכתי הנדיר בכדור הארץ אך נפוץ יותר במטאוריטים בחלל, אך עדיין לא ניתן לשלול שלהכחדה הגדולה תרמו גם שינויים באקלים.
העלמות הדינוזאורים פינתה גומחות אקולגיות. דבר זה איפשר התפתחות של היונקים בתקופת הפלאוקן. מיצורים קטנים דמויי חדף התפתחו היונקים לצורות רבות ומגוונות הדומות למה שאנו מכירים היום, וכמו כן התפתחו סוגי צמחים שונים. התנינאים והעופות שרדו בהכחדה, ועד היום זוכים להצלחה.