stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל גונן

.
| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1930 הרפובליקה הפולנית השנייה וילנה, פולין
 פטירה:  30 בספטמבר 1991 (בגיל 60) כ"ב בתשרי ה'תשנ"ב איטליה מילאנו, איטליה
 מקום קבורה:  תל אביב-יפו 
 תאריך עלייה:  1934
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  גורודיש
 השתייכות:  ההגנה   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1944–1976 (כ־32 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 82  מפקד חטיבה 7  מפקד אוגדה 36  ראש מחלקת ההדרכה  מפקד אוגדה 143  אלוף פיקוד הדרום
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים  פעולת כראמה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור העוז
 
מימין אל"ם שמואל גונן, מפקד חטיבה 7, לצד הרב הצבאי הראשי, האלוף שלמה גורן ואל"ם רם רון משמאל, לפני מלחמת ששת הימים
חפ"ק פיקוד הדרום בבסיס אום חשיבה, מלחמת יום הכיפורים. במרכז מימין לשמאל: עומדים: האלוף רחבעם זאבי, רמ"ט פיקוד הדרום תא"ל אשר לוי, יושבים: אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש), הרמטכ"ל רא"ל דוד אלעזר, עוזר הרמטכ"ל, האלוף עזר ויצמן
שמואל גונן (במקור: גורודיש, כך גם כונה בציבור) (14 בדצמבר 1930 - 30 בספטמבר 1991) היה קצין בצה"ל, ששימש מפקד חטיבת השריון 7 במלחמת ששת הימים ומפקד פיקוד הדרום במלחמת יום הכיפורים. עוטר בעיטור העוז על לחימתו כמפקד פלוגה במלחמת סיני.
ביוגרפיה

גונן נולד בווילנה (כיום ליטא, אז פולין) ועלה לארץ ישראל בגיל 3. היה בן למשפחה חרדית בת שישה ילדים. אחד מאחיו הוא יואל גונן, שהיה בשלב מסוים פקודו של אחיו הגדול שמואל בחיל השריון. שמואל התחנך בישיבת עץ חיים, בישיבת מרכז הרב ובמוסדות תורניים נוספים בירושלים.
בגיל 13 הצטרף להגנה. במלחמת העצמאות השתתף כלוחם פלמ"ח בגדוד החמישי, גדוד "שער הגיא", במסגרת חטיבת הראל בקרבות על ירושלים. במהלך הקרבות נפצע 5 פעמים. לאחר מכן התקדם בשורות צה"ל בחיל השריון. שימש מפקד מחלקה בגדוד 82, מפקד פלוגת טירונים בגדוד ומפקד פלוגה ב' בגדוד, פלוגה מבצעית עמה לחם במבצע קדש ועוטר בעיטור העוז. גונן הופקד על קליטת טנקי הצנטוריון בצה"ל ופיקד על גדוד 82, הגדוד הראשון שבו שירתו טנקים אלו. שימש קצין אג"ם של גייסות השריון וסגן מפקד חטיבה 7. בשנת 1966 מונה גונן למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במלחמת ששת הימים בהבקעת מערכי המצרים בפתחת רפיח. גונן הוביל את החטיבה עד תעלת סואץ.
בתום קרבות מלחמת ששת הימים, התפרסם בזכות נאומו שכונה "אחי גיבורי התהילה", אותו נשא במסדר חטיבתי, ממנו זכור המשפט ”אל המוות הישרנו מבט והוא השפיל את עיניו” (ההשראה לנאום זה נלקחה מספרו של הווארד פאסט "אחי גיבורי התהילה"). גונן תואר בהרחבה בספרו של שבתי טבת, "חשופים בצריח", שיצא לאחר המלחמה ותיאר את לחימת גייסות השריון ובפרט את זו של חטיבה 7.
גונן פיקד על הכוח המשוריין בפעולת כראמה (מרץ 1968), בסיומה נותרו כלי רק"מ של צה"ל בשטח ירדן ושימשו כתעמולה לארגון פת"ח. בקיץ 1969 מונה למפקד אוגדת מילואים 36. במאי 1972 מונה לתפקיד ראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) ולמפקד אוגדה 143. בשנים אלו נודע גורודיש (כפי שכונה) בצה"ל כמפקד קפדן וקשוח שהקפיד על קטנות וסטה מדרכו כדי לבער את אשר נראה בעיניו כרשלנות הפוגעת ברמתו של צה”ל.
ב-15 ביולי 1973 החליף את אריאל שרון והתמנה לאלוף פיקוד הדרום.
ביוגרפיה > במלחמת יום הכיפורים

כאלוף פיקוד הדרום פיקד גונן על כוחות צה"ל בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים, ונקלע לעימותים עזים עם מפקדי האוגדות שבפיקודו, אברהם אדן ואריאל שרון. ב-10 באוקטובר 1973 מונה חיים בר-לב לתפקיד "נציג הרמטכ"ל בחזית הדרום" ולמעשה היה מפקד חזית הדרום בפועל. ב-22 בנובמבר 1973 הועבר גונן לתפקיד מפקד פיקוד מרחב שלמה, שבתחילת המלחמה הופרד מפיקוד הדרום.
על תפקודו של האלוף גונן במלחמה אמרה ועדת אגרנט כי הוא "לא עמד כראוי במילוי תפקידו והוא נושא בחלק ניכר של האחריות למצב המסוכן שבו נתפסו כוחותינו". הוועדה הטילה על גורודיש את האחריות כי לאחר קבלת ההתרעה על המלחמה בבוקר יום הכיפורים, לא פרש כהלכה את הכוחות שעמדו לרשותו בחזית תעלת סואץ.
במסמך שהגיש גורודיש בכתב לוועדת אגרנט, אחרי שהעיד בפניה כמה פעמים, הסביר לוועדה מה היו העקרונות והתוכניות שהנחו אותו בניהול המלחמה בחזית הדרום. הוא מזכיר כי לא הייתה בידיו התראה של 48 שעות להתקפה של האויב - על פיה היו בנויות תוכניות צה"ל, וכי היו "גורמים שהקשו על השגת המטרות שהצגנו לפנינו בפיקוד דרום" כשהוא מתייחס ל"מלחמת הגנרלים", העימות הגלוי עם קודמו בתפקיד האלוף אריאל שרון. וגם חוסר קבלה של סמכותו ומילוי הוראותיו בידי האלוף אברהם אדן (ברן) שהיה בעבר מפקדו והפך להיות פקוד שלו לאחר כניסתו לתפקיד. לדבריו התנהגותו של שרון "פילגה את מטה הפיקוד" ו"הייתה לכך השפעה על רמת המשמעת". ויכוח מרכזי וחילופי האשמות התנהלו על מתקפת הנגד הכושלת של האוגדה ב-8 באוקטובר. גורודיש האשים את ברן ששיקר בדיווחיו ולא פעל על פי הפקודות. ברן האשים את גורודיש ששיבש את פקודת הרמטכ"ל ולא שלח סיוע כפי שהבטיח. כמו כן התלונן ברן כי גונן וראש המטה שלו, אורי בן ארי, התעלמו במשך כל הבוקר מדיווחיו על קשיים ומבקשותיו לסיוע אווירי ולסיוע מאוגדת שרון. בהמשך האשים גונן את שרון שסירב לפקודותיו ופעל על דעת עצמו ללא תיאום.
בעקבות פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט הושעה גונן מתפקידו. ההשעיה בוטלה עם פרסום הדו"ח הסופי, אך הומלץ שלא ימלא תפקיד פיקודי על-עוצבתי, ובאפריל 1975 מונה לתפקיד במטכ"ל במסגרתו עסק בנושא ארגון כוחות היבשה בצה"ל. עם זאת, בעיני הציבור והתקשורת הוא היה אחראי לרבים ממחדלי המלחמה, ולכן פרש בשנת 1976 מצה"ל בתחושה קשה.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה מצה"ל

לאחר שניסיונו להקים מפעל אקדחים לא הצליח, פנה לעסקים שונים במדינות אפריקה, כולל סומליה והרפובליקה המרכז-אפריקאית. בין היתר עסק בסחר בנשק עם עמנואל שקד ושמואל פלאטו-שרון ובעיקר בכריית יהלומים בזכות זיכיון שהעניק לו השליט ז'אן-בדל בוקאסה.
בשנת 1987 ראיין אדם ברוך את גונן בג'ונגל של הרפובליקה המרכז-אפריקאית. על שיחות אלו, שהתפרסמו בידיעות אחרונות ובספרו של ברוך "מה נשמע בבית", התבסס המחזאי הלל מיטלפונקט במחזהו "גורודיש", שהוצג בתיאטרון הקאמרי. בשיחות אלו התייחס גורודיש להיתכנות תאוריית קשר לפיה הנהגת המדינה ומשה דיין בפרט, תכננו מלכתחילה לאפשר למצרים הישג צבאי מוגבל במלחמת יום הכיפורים שיוביל להסדר מדיני ולצמצום המעורבות הסובייטית במזרח התיכון. זעמו של גונן על דיין היה כה רב, עד כדי כך שבתקופה שלאחר המלחמה אמר כי היו ימים שבהם רצה לרצוח את דיין. בריאיון אמר: ”תכננתי להגיע לקריה ולהיכנס ללשכה שלו ולהרוג אותו מקרוב. בלי נאומים. שום מילה. מסתכל לו בעין ויורה - בין העיניים...” כמו כן, ברוך דן בהקלטות רשתות הקשר (שתוכנן פורסם ב-2003 במעריב ובידיעות אחרונות) ולכאורה עסקה שתאפשר את חזרת גורודיש לישראל וגניזת ההקלטות (עסקה שברוך כינה "עסקת האש והעצים"). על ועדת אגרנט ועל התפטרותו מהצבא, העיר גונן כי היו כמה חוות דעת שאפשרו לו לקבל תפקיד מפקד עוצבה אך הבטחות ברוח זו לא קוימו. במהלך השיחות העיר כי את המאבק בוועדת אגרנט הפסיק לאחר חיפוש שערך שירות הביטחון הכללי בביתו.
בשנת 2018, במלאת 45 שנה למלחמה, פורסם הפרוטוקול מישיבת המטכ"ל המכריעה, ביום שישי ה-5 באוקטובר 1973. לקראת סוף הדיון פנה גונן אל אלי זעירא וציין שבצד המצרי של תעלת סואץ הונח ציוד צליחה וביקש לגייס את מערך ההתראה. דבריו לא זכו להתייחסות כלשהי. באותה ישיבה עדיין טען זעירא כי "הסבירות למלחמה היא נמוכה ואפילו נמוכה מנמוכה".
גונן נפטר מהתקף לב בעת ששהה במילאנו שבאיטליה. נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול. בלווייתו מרובת המשתתפים נישא ארונו בידי שישה אלופים.
בעיר בית שמש נקרא רחוב על שמו.
ראו גם

אירועי מלחמת יום הכיפורים
יואל גונן
לקריאה נוספת

נסים משעל, 70 לישראל, ידיעות ספרים, עמ' 233
גדי לופו, אני גורודיש, בין המילים, 2024
הערות שוליים

↑  שמואל גונן, באתר הפלמ"ח
↑  גל פרל פינקל, מרוב שהתאהבנו בצה"ל של "חשופים בצריח", התעלמנו מסימני ההתראה, באתר זמן ישראל, 12 ביוני 2020.
↑  רולנד אלוני, רולנד אלוני - קצין אפסנאות בחטיבה 7, סיפורי חיים של נכי צה"ל ומשפחותיהם, 2018, עמ' 26
↑  חיים הרצוג, "מלחמת יום־הדין, פרק 12: ההתקפה בדרום" בפרויקט בן-יהודה
↑  הבר ושיף, עמ' 278
↑  אלי אשכנזי‏, חצי אשמת מחדל יום כיפור כוונו לאלוף גורודיש. ייתכן שהוא רק קורבן בעימות מול שרון, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2022
↑  איתן הבר, זאב שיף, לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה ביתן, מודן - הוצאה לאור
↑  שרה ליבוביץ-דר, ‏הסוחר: הסודות של האלוף שמכר נשק ישראלי לעולם השלישי, באתר מעריב אונליין, 17 בפברואר 2015
↑  עמוד ההצגה, באתר תיאטרון הקאמרי
↑  מאת זאב שיף, הקלטות גורודיש: מעט מידע חדש, שאלות המפתח נותרו פתוחות, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2003
↑  אלי אשכנזי‏, דדו אמר ש"לא נופתע". ואז פרצה מלחמה: ישיבת המטכ"ל לפני יום כיפור נחשפת, באתר וואלה, 17 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307970805171  VIAF: 298497905   WorldCat (עם VIAF): 298497905
שיחין (לבנון)

ערך זה עוסק בעיירה בלבנון. אם התכוונתם לאתר ארכאולוגי בגליל, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  דרום לבנון
 נפה:  צור
 קואורדינטות:  33°07′28″N 35°15′06″E﻿ / ﻿33.12444444°N 35.25166667°E﻿ / 33.12444444; 35.25166667 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןשיחין(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןשיחין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שִׁיחִ֫ין (בערבית: شيحين) היא עיירה בלבנון, ששייכת לנפת צור במחוז הדרום בלבנון. המרחק ממנה לבירת המחוז, צידון, הוא כ-49 קילומטרים בקו אווירי.
היסטוריה

בשנת 1875, החוקר ויקטור גרן ביקר בעיירה שיחין ודיווח על קיומם של כ-200 מתואלים. גרן תיאר את המקום כ"בנוי על גבעה שמוקפת מתחם הבנוי מאבנים גדולות מסותתות, במידות שונות. בנקודה הגבוהה ביותר בגבעה ניתן להבחין בשרידי מבצר הבנוי מאבנים באותו סגנון, שהחלק הפנימי שלו עבר הסבה לבתים פרטיים, שגם הם הרוסים למחצה. כמו כן, נצפו שברי סרקופגים, בורות מים, גת חצובה בסלע ואגן לאיסוף מי גשמים".
לאחר מכן, בשנת 1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את שיחין כ"כפר בנוי מאבן ובוץ, המכיל 150 מתואלים, עם עקבות של חורבות עתיקות [...], ממוקם על רכס גבעות ובו תאנים, זיתים, וקרקעות עיבוד חקלאיות. יש כאן גם בריכה גדולה ושנים עשר בורות מים".
הם ציינו גם: "אבנים גדולות מסותתות היטב ויסודות של מבנים עתיקים; עמוד אחד ואבן מפוסלת שבורה; כנראה מקום שהיה בעל חשיבות בימי קדם".
במהלך מבצע דין וחשבון ביולי 1993, שיחין הייתה אחת מהעיירות שנפגעו קשות מהארטילריה הישראלית. ב-19 באוגוסט, תשעה עשר ימים לאחר שהושגה הפסקת האש, שמונה חיילים ישראלים נהרגו במארב של חזבאללה בקרבת הכפר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, צה"ל דיווח על תקיפת מתחם של חזבאללה בשיחין. התקיפה בוצעה לאחר שנורה טיל נגד טנקים על היישוב מרגליות, שגרם למותו של פועל זר ולפציעתם של שבעה אנשים נוספים. כתגובה, צה"ל ירה על אתר השיגור שממנו בוצעה התקיפה.
הערות שוליים

↑  Guérin, 1880, p. 130 [דרוש מקור: יש לרשום את המקור בצורה מלאה בפעם הראשונה]
↑  Guérin, 1880, p. 130; as cited in Conder and Kitchener, 1881, SWP I, p. 192
↑  Conder and Kitchener, 1881, SWP I, p. 192
↑  EMANUEL FABIAN, IDF says it hit Hezbollah compound in south Lebanon, shelled launch site of deadly missile attack, timesofisrael, ‏4 March 2024
↑  מטוסינו תקפו אתר צבאי של ארגון הטרור חיזבאללה, במרחב שיחין בלבנון, באתר 0404, ‏4 במרץ 2024
שמש רטובה

"שמש רטובה" הוא אלבום של אריק איינשטיין שיצא לאור בפברואר 2002.
הפקה

מרבית שירי האלבום הולחנו בידי מיכה שטרית. שותפים בהלחנה גם ארקדי דוכין, נפתלי אלטר ושלום חנוך. את מילות השירים כתבו יעקב רוטבליט, ארקדי דוכין, נתן אלתרמן ואיינשטיין עצמו. בתוך כחודשיים מכר האלבום כ-15 אלף עותקים.
שיתוף הפעולה המוזיקלי בין איינשטיין לשטרית החל בעקבות יצירת השיר "אדומה שלי", לכבוד זכיית הפועל תל אביב בכדורגל בדאבל בשנת 2000.
אופיו המוזיקלי של האלבום היה שונה מאלבומיו הקודמים של איינשטיין, והכיל מוטיבים של מוזיקה אלקטרונית. על הפקתו המוזיקלית של האלבום אמונים מוזיקאים רבים, דבר שהקשה, לדעת חלק מהמבקרים, על יצירת אופי אחיד לאלבום.
רשימת רצועות

| שמש רטובה> מס' | שמש רטובה> שם | שמש רטובה> מילים | שמש רטובה> לחן | שמש רטובה> עיבוד | שמש רטובה> משך | שמש רטובה>  | שמש רטובה>  | שמש רטובה>  | שמש רטובה>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מרחף בחלל  | אריק איינשטיין | שלום חנוך | שלום חנוך ויזהר אשדות | 03:49 |  |  |  |  |
| 2. | להיות קרוב  | ארקדי דוכין | ארקדי דוכין | יזהר אשדות ואילן מוכיח | 03:51 |  |  |  |  |
| 3. | שחורה שלי  | אריק איינשטיין | ארקדי דוכין | יזהר אשדות, אילן מוכיח וארקדי דוכין | 03:36 |  |  |  |  |
| 4. | סדום ועמורה  | אריק איינשטיין | מיכה שטרית | יזהר אשדות, מיכה שטרית ופיטר רוט | 04:16 |  |  |  |  |
| 5. | ואת חוזרת לשלכת  | יענקל'ה רוטבליט | מיכה שטרית | מיכה שטרית, טל מטמור, מיקי הררי וטל שגב | 03:52 |  |  |  |  |
| 6. | זה אני  | ארקדי דוכין | ארקדי דוכין | יזהר אשדות וארקדי דוכין | 03:24 |  |  |  |  |
| 7. | חיוורון  | נתן אלתרמן | נפתלי אלתר | טל מטמור | 03:25 |  |  |  |  |
| 8. | מיס בננה  | יענקל'ה רוטבליט | מיכה שטרית | מיכה שטרית וטל מטמור | 03:55 |  |  |  |  |
| 9. | שמש רטובה  | אריק איינשטיין | מיכה שטרית | מיכה שטרית ורביב גזית | 03:30 |  |  |  |  |
| 10. | כמה טוב (עם תמי ענבר)   | יענקל'ה רוטבליט | מיכה שטרית | יזהר אשדות, מיכה שטרית, מיקי הררי, דויד ברוזה וברי סחרוף | 04:36 |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 38:14 |  |  |  |  |
משתתפים

אריק איינשטיין: שירה
שלום חנוך: גיטרה, מנדולינה וקולות
יזהר אשדות: גיטרה ובס
מיכה שטרית: גיטרה אקוסטית וסינתיסייזר
פיטר רוט: גיטרות וקולות
טל מטמור: גיטרות
מיקי הררי: גיטרה קלאסית, בוזוקי ומנדולינה
ארקדי דוכין: קלידים
טל שגב: קלידים
רביב גזית: קלידים
ברי סחרוף: גיטרות
דויד ברוזה: גיטרות
אבי סינגולדה: גיטרות
משה לוי: קלידים
אלידע רמון: קלידים
טל ברגמן: תופים, כלי הקשה
עמר הנגבי: תופים
ג'וקה פרפיניאן: תופים
אמיר פינטו: כלי הקשה
מיכאל פרוסט: קונטרבס
שיחנית

| שיחנית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קניות
סוג:: שיחנית
שם מדעי
 Hippolais ‏באדנשטיין, 1827

שִׂיחָנִית (שם מדעי: Hippolais) הוא סוג ציפורים קטנות עד בינוניות ממשפחת הסבכיים. בעבר הן נכללו בסוג הסבכי של העולם הישן, אולם כיום הופרדו לסוג נפרד. שיחניות נמצאות באירופה, אפריקה, ומערב אסיה.
מאפיינים

סביבת השיחניות היא עצים ושטחים פתוחים למדי. הן די מגושמות בתנועתן, ונמנעות מצמחייה עבותה וצפופה.
אלו ציפורים מעוגלות וחזקות למראה בעלות רגליים חזקות וכנפיים ארוכות. זנבן הרבוע והמקור השטוח והרחב יותר מבדיל אותן מהקנית, המצח הגבוה מבדיל אותן מהעלווית. רובן בעלות גוון ירקרק או חום זית בחלק העליון, וגוון לבן או לבנבן בחלק התחתון. הן ניזונות מחרקים, גרגירים או זרעים.
הן ניתנות לזיהוי על פי שירתן הפכפכנית והרבגונית המאפיינת אותן, בדרך כלל מעמדת תצפית בולטת. בשעת התרגשות מסמרות את נוצות קודקודן.
מינים המתרבים באזורים של אקלים ממוזג נודדים בדרך כלל.
מיון

בישראל ניתן לצפות בשלושה מבין ארבעת המינים בסוג (בעבר היו מינים נוספים שהועברו לסוג Iduna). אולם קשה לאתר אותם וחלקם נדירים למדי.
| שם | שם מדעי | תמונה/איור | סטטוס : יציב / נודד |
| --- | --- | --- | --- |
| שיחנית גדולה | Hippolais languida |  | מקייצת מצויה  ומקננת נדירה. |
| שיחנית זית | Hippolais olivetorum |  | חולפת ודוגרת נדירה. |
| שיחנית צהובת-בטן |  Hippolais icterina |  | חולפת נדירה. |
| שיחנית רוננת | Hippolais polyglotta |  | מקייצת במערב אירופה וחורפת במזרח אפריקה; טרם נצפתה בישראל |
שיתוף מבואות

שיתוף מבואות היא תקנה הלכתית בהלכות ערובין שבאה להתיר טלטול חפצים מחצר משותפת למבוי המשותף לכמה חצרות, בשבת. תקנה זו היא מדרבנן, ומיוחסת לשלמה המלך. תקנה זו דומה ומקבילה לתקנת עירוב חצרות ברוב דיניה, אולם נבדלת ממנה בכמה פרטים, לפעמים היא מכונה בשם "עירוב".
רקע

מהתורה מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה בין רשויות היחיד השונות, ללא תלות בבעלות השונה בין הרשויות. אולם חכמים אסרו על טלטול החפצים בין רשויות היחיד בבעלות שונה, על מנת למנוע בלבול בין הוצאה מותרת מרשות היחיד פרטית לרשות היחיד משותפת, ובין הוצאה אסורה מרשות היחיד לרשות הרבים שנחשבת גם כן לרשות משותפת, ואיסור ההוצאה אליה הוא מהתורה. כחלק מאיסור זה נאסר להוציא חפצים מחצרות המשותפות למבואות, שהם רחובות קצרים שנחשבים בדרך כלל לרשות היחיד, ומחברים מספר חצרות לרשות הרבים. סיבת איסור זה היא ההבדל בין הבעלות על החצר, ששייכת לדיירי אותה חצר, ובין הבעלות על המבוי, המשותפת לכלל דיירי החצרות הפתוחות למבוי.
על מנת להתיר את טלטול החפצים מהחצר המשותפת למבוי יש צורך ליצור שותפות סמלית בין כל החצרות במבוי, על מנת להפוך את כל הרשויות הנפרדות לרשות בבעלות זהה, דבר שמתיר את הטלטול בין החצרות למבוי. שיתוף זה נקרא שיתוף מבואות. שיתוף המבואות מקביל לעירוב החצרות, אלא שבעוד עירוב החצרות בא להתיר את הטלטול מהבתים לחצר המשותפת, שיתוף המבואות בא להתיר את הטלטול מהחצרות למבוי המשותף לכמה חצרות.
בדין הטלטול במבוי עצמו נחלקו החכמים. דעתו של רב היא כך: במבוי שבו קיימו עירובי חצרות, ואם כן מותר להוציא בחופשיות מהבתים לחצר, קיים חשש שיוציאו גם מחצר למבוי, ולכן תיקנו חז"ל שאסור לטלטל אפילו במבוי עצמו יותר מארבע אמות. לעומת זאת, מבוי שחצרותיה לא עירבו ערובי חצירות, וממילא אינם יכולים להוציא כלים מבתיהם לחצר, נמצא שאין מצוי שיהיו כלי ביתם בחצר, ולכן לא גזרו חז"ל שלא יטלטלו במבוי. יש מהאמוראים שפסקו כרב, אך להלכה נפסק כרבי שמעון שפוסק שיש להתייחס למבואות, חצרות וקרפפות כרשות אחת, ומותר לערב בכולם בחופשיות.
דיני שיתוף המבואות

באופן כללי שווים כל דיני שיתוף מבואות לדיני עירוב חצרות: די במזון בשיעור שתי סעודות לשיתוף, הולכים אחר מקום האכילה ולא אחר מקום הלינה, ניתן לזכות שיתוף לאחר ללא ידיעתו, אפילו אחד מבני המבוי שלא נשתתף בשיתוף המבואות - פסלו, ניתן לבטל רשות במקרה של יהודי שלא הצטרף לשיתוף ויש צורך לשכור רשות מגוי שלו חלק במבוי על מנת שהשיתוף יחול, עיקר זמן קניית השיתוף הוא בבין השמשות של כניסת שבת, ורגל האסורה במקומה - אוסרת שלא במקומה. אולם דיני שיתוף מבואות שונים מדיני עירוב חצרות לעניין סוג המזון המשמש לשיתוף המבואות, ולעניין המקום בו ניתן שיתוף החצרות.
דיני שיתוף המבואות > המזון לשיתוף המבואות

ניתן להשתמש בכל מין מזון לשיתוף המבואות, בניגוד לעירוב החצרות שכשר רק בפת, וכן ניתן להכין את השיתוף מכמה סוגי מאכלים שונים. המזון לשיתוף המבואות צריך להיות דווקא דבר שסועדים בו, ולכן אין משתתפים במים, מלח או פטריות. אם משתמשים במאכל שנאכל יחד עם עיקר הסעודה ('ליפתן'), לדוגמה כאשר מערבים ביין, די ליתן בשיתוף המבואות את שיעור היין שבא בדרך כלל בשתי סעודות, ואין צורך שביין עצמו יהיה שיעור שתי סעודות.
דיני שיתוף המבואות > מקום הנחת שיתוף המבואות

את שיתוף המבואות ניתן לשים בכל מקום בתחום אחת החצרות, בין בשטח הציבורי ובין באחד הבתים, אך לא באוויר המבוי (בניגוד לעירוב החצרות שכשר רק כשניתן בבית ולא כשניתן בשטח הציבורי בחצר). סיבת הבדל זה הוא מכיוון שמטרת שיתוף המבואות היא לשתף את כל בני החצרות השונים לחצר אחת, ולכן השיתוף יכול להינתן בכל מקום בחצר, בניגוד לעירוב החצרות במטרתו לשתף את כל בני החצר בבית אחד, ולכן ניתן דווקא באחד הבתים.
דיני שיתוף המבואות > ברכה על שיתוף מבואות

בדומה לעירוב חצרות, גם על שיתוף המבואות מברכים ברכה מיוחדת:
זמן ברכה זו הוא החל משעת איסוף המזון לשיתוף ולאחר מכן. אף שמדובר על ברכה לשיתוף מבואות, נוקטים בלשון 'עירוב', היות שאין הבדל משמעותי בין עירוב החצרות לשיתוף המבואות, ולשון 'שיתוף' היא רק למטרת הבדלה לשונית ביניהם. הברכה אינה מעכבת את שיתוף החצרות אם לא נאמרה.
וכן אומרים:
(תרגום מארמית: על ידי העירוב הזה יהיה מותר לנו, לכל בני המבוי, להוציא ולהכניס (חפצים) מהחצרות למבוי, ומהמבוי לחצרות ולבתים, ומהבתים לחצרות ולמבוי)
לשון זו מיועדת לכלול בתוכה את עירוב החצרות בכלל שיתוף המבואות, ולכן כוללת בתוכה גם את הבתים. משנים לשון זה בהתאם למקומות אותם משתפים בשיתוף המבואות.
דיני שיתוף המבואות > פתח משני לבית או לחצר

במקרה של בית או חצר הפתוחה למבוי משותף, ובבית או בחצר גר גוי או יהודי שלא השתתף בשיתוף המבואות, אם יש לבית או לחצר פתח נפרד, אפילו קטן ואפילו לשטח פתוח, (ובתנאי שניתן להשתמש בשטח הפתוח) ניתן לתלות שהפתח השני הוא הפתח העיקרי של הדייר ולכן אין הפתח הראשון הפתוח למבוי מונע משיתוף המבואות לחול אף אם לא שכרו מהגוי את רשותו או שהיהודי לא השתתף בשיתוף המבואות. דין זה הוא גם במקרה ואנו רואים שהפתח העיקרי לשימושו של הדייר הוא הפתח העיקרי הפתוח למבוי, היות שאנו תולים שנח לאדם יותר בפתח פרטי משלו מפתח מהמבוי.
שיתוף במקום עירוב

אף על פי שלכאורה תקנת שיתוף מבואות כוללת בתוכה את תקנת עירוב חצרות, שכן משמעה של תקנת שיתוף מבואות היא שכל בני המבוי אוכלים במקום אחד, ובכלל זה כלולים גם בני אותה חצר, וממילא לכאורה אין צורך בעירוב חצרות כאשר עושים שיתוף מבואות, בכל אופן לפי שיטת הרמב"ם חז"ל התקינו שיש לעשות עירוב חצרות גם במקום שעושים שיתוף מבואות. סיבת תקנה זו היא כדי שהילדים הגרים בחצר יהיו מודעים לתקנת עירוב חצרות, מאחר שהם יודעים על העירוב המונח בחצר, אבל אינם יודעים על השיתוף המונח במבוי ('שלא לישכח תורת עירוב מן התינוקות'). לפי שיטה זו אם עושים את השיתוף בפת, השיתוף מועיל במקום העירוב, היות שהילדים מכירים בשיתוף הפת, וכן אם משתפים במזון אחר ושכחו לערב, ניתן באופן חד פעמי להסתמך על השיתוף גם כעירוב חצרות.
לפי שיטת הרמ"א, ניתן להסתמך על שיתוף המבואות כתחליף לעירוב החצרות, אף במקום שהמזון המשמש לשיתוף המבואות אינו פת (המזון הנצרך לעירוב החצרות), ואין צורך לעשות עירוב חצרות במקום שיתוף מבואות, ותקנת חז"ל שיש לעשות עירוב במקום שיתוף הייתה רק בזמנם.
שיתוף מבואות כיום

כיום נהוג להקיף מקומות יישוב באמצעות העירוב ההופך את כל השטח הפתוח בעיר לכרשות היחיד משותפת אחת גדולה. בעקבות כך אין לנו מבואות, שמקשרים בין החצרות לשטח הציבורי בעיר, היות שהשטח הציבורי עצמו נהפך לרשות היחיד לאחר שהוקף בעירוב, ונחשב ל'חצר של רבים'. לכן אין צורך בתקנת שיתוף המבואות, והיא אינה נוהגת כיום. לעומת זאת, מכינים עירוב חצרות, בדרך כלל ממצות, ומניחים אותו בבית כנסת מרכזי, כך שהעירוב נראה לרבים.
ראו גם

עירוב
עירוב תחומין
עירוב חצרות
תחום שבת
הוצאה מרשות לרשות
הערות שוליים

↑  ערוך השולחן אורח חיים שפו סעיף ב
↑  סוף תוספות ד"ה ביטלו בתלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ס"ד, עמוד ב'.
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפו סעיף א
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ל, עמוד ב'.
↑  רש"י בשיטת רבא בתלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ס"ג, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף צ"א, עמוד א', וראה תוספות ד"ה בטילו בעירובין סג ב.
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפו סעיף ה
1 2  ערוך השולחן אורח חיים שפו סעיף ג
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפו סעיף ח
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפו סעיף ט
↑  ערוך השולחן אורח חיים שצה סעיף ב
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפט סעיף א
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפט סעיף ב
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפז סעיף ג
↑  ערוך השולחן אורח חיים שפז סעיף ו
תאוריית התסכול-תוקפנות

תאוריית התסכול-תוקפנות (באנגלית: Frustration–aggression hypothesis) היא תאוריה שגובשה על ידי חוקרים מדיסציפליונות שונות – פסיכולוגיה חברתית, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה רפואה וביולוגיה במרכזה הטענה הראשית כי תסכול הוא חסימה של התנהגות המכוונת למטרה, וחסימה זו יוצרת דחף אברסיבי המוביל להתנהגות אלימה. אף שלתפיסה זו היה כוח הסברתי רב, כבר בתחילה העלו החוקרים את התהייה הבסיסית: האם כל מי שמתוסכל יגיב באלימות? מילר (1958), שהיה ממנסחי התיאוריה של תסכול-תוקפנות שינה במשך השנים את דעתו וטען כי תוקפנות היא רק אחת מצורות התגובה על תסכול. לטענתו, יש גורמים נוספים המשפיעים על התגובה, כגון מידת הציפייה של אדם לשיפור בסיכוי.יו להגשים את המטרה הנכספת, דרגת ההתערבות של התוקף בתגובותיו של הקורבן וכמות התסכולים שהתוקף נחשף אליהם בתקופה האחרונה. מילר טוען גם שהתגובה האלימה מועברת פעמים רבות לאובייקט אחר (שעיר לעזאזל), כאשר קיים חשש שהאובייקט המקורי יגיב בעוצמה או כאשר הפוגע יודע שהוא צפוי לקבל עונש כבד.
ברקוביץ (1989) המשיך בקו המחשבה התאורטי של תאוריית התסכול-תוקפנות, והוסיף מימד חשוב — "הרמז האלים" (cue aggression). הוא רואה ברמז האלים גורם מתווך בין תסכול לאלימות. לדעתו, גירוי אוורסיבי עלול להוביל להתנהגות אלימה אם בזיכרון מאוחסן כאב מן העבר. התגובה אינה מיידית בדרך כלל, אלא מאוחרת יותר. בהמשך הוא פיתח את תאוריית ה-Neoassociation הגורסת כי תסכול יוצר תגובה שלילית שמעוררת תחילה מחשבות וזכרונות, ולאחר מכן פעולה. היבט אחר של תאוריית התסכול נוגע בהתנהגות של המון אלים. ביסודה של כל תנועת המונים מונחים תסכולים כלכליים, חברתיים, פוליטיים ואישיים, אך תסכולים אלה אינם באים לידי ביטוי אם אין גורם אשר מצית את הלהבה ומעלה את התסכולים על סדר היום. כאשר משווים בין רמת היחיד לרמת הקבוצה, ניתן לראות שאותם מנגנונים פועלים בשתי הרמות.
לתיאוריות התסכול-תוקפנות יש פיתוחים רבים, ולמעשה כל הסבר של אלימות מציב את גורם התסכול כגורם משפיע במידה זו או אחרת. התיאוריה פותחה לראשונה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה על ידי החוקרים ג'ון דולרד, ניל מילר, לאונרד דוב, אורבל מוורר ורוברט סירס במטרה לנסות להסביר את האלימות הנאצית. ממצאים אמפיריים רבים מאוששים תיאוריה זאת.