stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואי קופרן

| --- | --- |
 לידה:  1626 שום-א-ברי, צרפת 
 פטירה:  29 באוגוסט 1661 (בגיל 35 בערך) פריז, ממלכת צרפת 
 מוקד פעילות:  פריז 
 זרם:  מוזיקה קלאסית, המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
לוּאִי קוּפְּרֶן (בצרפתית: Louis Couperin;‏ סביב 1626 – 29 באוגוסט 1661) היה מלחין ונגן בארוק צרפתי. הוא נולד בשום-א-ברי (אנ') ועבר לפריז בשנים 1650–1651 בעזרת ז'אק שמפיון דה שאמבונייר (אנ'). קופרן עבד כנגן עוגב בכנסיית סן ז'רווה (אנ') בפריז וכמוזיקאי בחצר המלוכה. הוא הפך במהרה לאחד המוזיקאים הפריזאים הבולטים, וביסס את עצמו כנגן צ'מבלו, עוגב וויולה דה גמבה, אך הקריירה שלו נקטעה עקב מותו המוקדם בגיל שלושים וחמש.
אף אחת מהיצירות המוזיקליות של קופרן לא פורסמה במהלך חייו, אבל עותקים של כתבי יד של כ-200 יצירות שרדו, חלקם התגלו מחדש רק באמצע המאה ה-20. לואי קופרן היה החבר הראשון החשוב מבחינה היסטורית במשפחת קופרן, ותרם לפיתוח אסכולת הצ'מבלו הצרפתית וגם לפיתוח אסכולת העוגב הצרפתית. חידושיו כללו הלחנת קטעי עוגב לרגיסטרציה (אנ') ספציפית והמצאת סוגת הפרלוד הלא שקול (אנ') לצ'מבלו, עבורו תכנן סוג מיוחד של תווים.
קורות חיים

רוב המידע על חייו של קופרן מגיע משני מקורות. "Le Parnasse François", ספר משנת 1732 מאת אוורר טיטון דו טייה (אנ'), מכיל שרטוט ביוגרפי המתאר פרטים מסוימים של חייו, וכ-30 קטעי עוגב שבהם רשומים לא רק התאריך אלא גם מקום ההלחנה. קופרן נולד בסביבות 1626 בשום-א-ברי (אנ'), עיירה 40 קילומטרים דרומית-מזרחית לפריז. אביו, שארל קופרן, היה בעלים של שטח קרקע קטן ונגן עוגב במשרה חלקית של כנסייה מקומית. על פי הדיווחים, לואי היה נגן צ'מבלו וכנר מוכשר ב-1650 (וכבר הלחין אז), אבל לא היו לו קשרים כלשהם עם אף מוזיקאי חשוב של התקופה. עלייתו הפתאומית לתהילה, שאירעה בשנים 1650–1651, מוסברת ב-Le Parnasse François. טיטון דו טייה כתב שלואי, שני אחיו הצעירים שארל ופרנסואה, וכמה מחבריהם ביקרו את ז'אק שמפיון דה שאמבונייר (אנ') ביום חגו של הקדוש סן ז'אק - יום השם של שאמבונייר. הקופרנים הציעו למארח ולאורחיו לבצע קונצרט קצר, תוך ניגון מספר יצירות שהלחין לואי. שאמבונייר התרשם מכישרונותיו של לואי קופרן, הפך למורה שלו ושכנע אותו להתיישב בפריז. שם שאמבונייר, שהיה נגן הצ'מבלו הצרפתי הבולט ביותר בתקופתו ומוזיקאי של מלך צרפת, ערך הכרות בין המוזיקאי הצעיר לבין חצר המלוכה. כישרונותיו של קופרן זכו להערכה; בשנת 1651 הוא כבר התגורר בעיר.
הוא פגש כמעט בוודאות את יוהאן יאקוב פרוברגר בשנים 1651–1652; סגנונו של פרוברגר הפך לבר ההשפעה הגדולה ביותר על המוזיקה של קופרן. ב-9 באפריל 1653 הוא הפך לנגן עוגב של כנסיית סן ז'רווה (אנ') בפריז, שם שילמו לו 400 ליברות בשנה, בתוספת מקום לינה. התפקיד בכנסייה עתיקה זו היה אחד החשובים בצרפת באותה תקופה. בשלב מסוים - כנראה לאחר שהפך לנגן עוגב בסן ז'רווה - נכנס קופרן לשירות המלכותי כנגן ויולה דה גמבה. טיטון דו טייה כתב שקופרן סירב, מתוך נאמנות לחברו ולמורה הוותיק, להחליף את שאמבונייר כנגן הצ'מבלו המלכותי, ולכן תפקיד נגן הוויולה דה גמבה נוצר במיוחד עבורו. ב-22 באוקטובר 1655, הוא היה הסנדק לתינוק של אחותו בשום-א-ברי; מיולי עד אוקטובר 1656 ובסביבות נובמבר 1658 הוא נסע לעיתים קרובות למאדון (אנ') שליד פריז, שם הועסק כנראה על ידי אבל סרוויין (אנ'), דיפלומט ומדינאי. הוא נסע לטולוז עם חצר המלוכה בשנת 1659. במהלך שנותיו האחרונות התגורר קופרן במעון של נגן העוגב בסן ז'רווה עם שני אחיו. הוא מת ב-29 באוגוסט 1661, בן שלושים וחמש לפי "Le Parnasse François".
שני אחיו שיחקו תפקיד חשוב בהתפתחות מוזיקת הבארוק הצרפתית. לא ידוע על יצירות מאת פרנסואה (הידוע כ"הזקן" או "קופרן דה קרויי") ששרדו, אך שושלת המשפחה שלו נשאה את שמו של קופרין אל המאה ה-19. שארל קופרין (המכונה "קופרן-קדה") ירש את לואי כנגן עוגב בסן ז'רווה ובשנת 1668 הוליד בן יחיד, פרנסואה קופרן המכונה "הגדול" (לה גרנד), שהפך לאחד המלחינים הצרפתים החשובים ביותר של שלהי תקופת הבארוק.
יצירותיו > מוצא וקטלוגים

מכיוון שהקריירה שלו נמשכה רק כעשר שנים, אף אחת מיצירותיו של קופרן לא פורסמה במהלך חייו. ישנם שני מקורות של כתבי יד עיקריים למוזיקה שלו:
כתב היד של באוין (אנ') (הספרייה הלאומית של צרפת), מתוארך לסביבות 1690, הוא אחד המקורות החשובים ביותר למוזיקת מקלדת צרפתית של המאה ה-17 (במיוחד יצירתו של שאמבונייר (אנ')). הוא מכיל 122 יצירות לצ'מבלו מאת קופרן, וכן ארבע יצירות לעוגב ו-5 יצירות קאמריות.
מה שמכונה "כתב היד של אולדהאם" (Oldham manuscript, אוסף פרטי של G. Oldham), שהתגלה רק ב-1957, מכיל 70 יצירות לעוגב מאת קופרן, מתוכן 68 ייחודיות למקור זה. כלולים גם סוויטה לצ'מבלו, ארבע פנטזיות קאמריות בעלות חמישה חלקים ושני קטעים ללהקת קלמית. ייתכן שכתב היד הזה חובר לפחות בחלקו במהלך חייו של קופרן, והוא המקור היחיד למוזיקה שלו.
בנוסף לאלה, כתב היד של פארוויי (אנ') מכיל 55 קטעים לצ'מבלו מאת קופרן, אם כי רק חמישה מהם ייחודיים (השאר כלולים בכתב היד של באוין).
נהוג להתייחס ליצירות הצ'מבלו של קופרן לפי מספרים המשמשים במהדורה העיקרית של ההוצאה לאור הצרפתית Éditions de l'Oiseau-Lyre (אנ') משנת 1936. המהדורה התבססה כולה על כתב היד של באוין, המקור היחיד הידוע באותה תקופה. מחברי כתב היד לא סידרו את היצירות לסוויטות, אלא קיבצו ריקודים תחילה לפי מפתח ראשון ואחר כך לפי סוגה. כך, למשל, המספרים 16–19 הם קוראנטים בדו מז'ור, המספרים 20–25 הם סרבנדים בדו מז'ור וכו'. כמה מהדורות והקלטות עשויות להשתמש בסכמת המספור החלופית של המוזיקולוג הבריטי דאוויט מורוניי (אנ'), המנסה ליצור סוויטות מתוך הריקודים של קופרן.
גם שיטת המספור של היצירות לעוגב של קופרן משקפת את המקור שלהם, כתב היד של אולדהם. אולם כאן לא נעשה כל ניסיון על ידי המעתיק לקבץ יצירות בשום צורה. כתב היד נשען על שני ספרי עוגב גדולים (grands livres d'orgue) לפחות, והמעתיק כנראה בחר קטעים באופן שרירותי. ההבחנה בין הפנטזיות הרבות קלה יותר, עם זאת, מכיוון שקופרן היה מספק לעיתים קרובות את התאריך ולפעמים את מקום החיבור בהערת שוליים. מספרים 11 ו-19, למשל, נקראים שניהם "פוגה", אבל בראשון רשום "קופרן במאדון ב-18 ביולי 1656" (Couperin a Meudon le 18e Juillet 1656), והשני "קופרן בפריז ב-7 בספטמבר 1656" (Couperin a paris le 1er 7ber 1656). תכונה יוצאת דופן זו, הייחודית לתקופה, מאפשרת להתחקות אחר התפתחותו של קופרן כמלחין עוגב מ-1650 עד 1659, לפעמים כמעט מדי יום.
נגן הצ'מבלו סקיפ סמפה (אנ'), כמו גם כמה חוקרים, הטילו ספק בייחוס של קטעי הצ'מבלו של כתב היד של באוין ושל קטעי העוגב של כתב היד של אולדהם לקופרן, על רקע סגנוני.
יצירותיו > מוזיקה לצ'מבלו

קטעי המחול היוו כשני שלישים מיצירת הצ'מבלו של לואי קופרן; הם כוללים קוראנטים, סרבנדים, אלמנדים וג'יגים (בסדר יורד של מספרים). יצירות אלו מורכבות יותר מאלה של שאמבונייר ומציגות מגוון רב יותר בתוך יצירה בודדת. יצירות אלו לא אורגנו לסוויטות, אך מבצעים בני זמננו מסדרים יצירות באותו מפתח לסוויטות אד-הוק להופעה או הקלטה נתונה. המוניטין שלו כמלחין נובע בעיקר מהשאקונים שלו, הפסקליות והפרלודים הלא שקולים (אנ') שלו. קטעים אחרונים אלה, שנכתבו בסוג ייחודי של סימון (תווים שלמים בלבד, מסודרים בקבוצות ומחוברים בקימורים חינניים) מושפעים מיצירות האלמנדים החופשיים והפרוגרמטיות של יוהאן יאקוב פרוברגר; חלקם שואלים קטעים קצרים מהטוקטות שלו.
יצירותיו > מוזיקה לעוגב

המוזיקה לעוגב של קופרן השפיעה רבות על מלחינים אירופיים מהמאה ה-17; היא מייצגת את המעבר מהקונטרפונקט הקפדני ברוחו של טיטלוז (אנ') לסגנון העוגב הצבעוני והקונצרטנטי שהציגו גיום-גבריאל ניבר (אנ') וניקולה לבג (אנ'), שהשפיעו על מלחיני הבארוק המאוחרים כמו פרנסואה קופרן וניקולה דה גריני (אנ'). קופרן היה המלחין הצרפתי הראשון שכתב עבור רגיסטרציות (אנ') ספציפיות וגם הראשון שהלחין חטיבות לוויולה דה גמבה בס. שתי התכונות הסגנוניות הללו הן בין המאפיינים המובהקים של מוזיקת העוגב צרפתית של המאות ה-17 וה-18.
הערות שוליים

↑  Glen Wilson, The Other Mr Couperin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393273005171  PLWABN: 9810675060805606  BNE: XX878937  BnF: cb13892795r (data)  GND: 124265707  ICCU: LO1V155663  ISNI: 0000 0000 8184 9575  LCCN: n81071430  LNB: 000050940  MusicBrainz: 2efbc4db-a5fc-41e2-a46d-398654c3e55e  NDL: 01040708  NKC: ola2006357459  NTA: 095927352  SNAC: w6611rdw  SUDOC: 109419650  Trove: 1541076  VIAF: 116176271   WorldCat (עם VIAF): 116176271 
כנסיית סן ז'רווה (אנ') בפריז, שם שימש לואי קופרן כנגן עוגב מ-1653 ועד מותו.
קטע של דף מכתב היד של באוין, המראה את הסיום של הפרלוד הלא שקול (אנ') "פרלוד בפה מז'ור" (באוין 12)
שאקון ברה מינור, הוקלט על ידי ריצ'רד סיגל
מפתח אלן

מפתחות אלן בגדלים שונים
ברגי אלן
מפתח אלן (על שם היצרן, Allen Manufacturing Company) או מפתח משושה הוא מפתח ברגים. חתך הרוחב שלו הוא משושה, והוא לרוב עשוי מתכת.
מאפיינים

הכלי קטן ופשוט.
אזור ההשקה בין המפתח לבורג עטוף ומוגן מנזקים והפרעות חיצוניות.[דרושה הבהרה]
יש שישה מישורי השקה בין המפתח לבורג.
ניתן להשתמש במפתח גם עבור בורג ללא ראש.
ניתן להכניס את הבורג למקומו המיועד באמצעות המפתח.[דרושה הבהרה]
כוח הפיתול מושפע מאורך ומעובי המפתח.
ברגים מאוד קטנים ניתנים להתאמה.
הכלי זול לייצור, כך שפעמים רבות כלול במוצרים רבים הדורשים שימוש בו.
היסטוריה

קיימים מסמכים מהם ניתן להסיק כי הרעיון של מפתח אלן היה קיים כבר בתקופה שבין שנות ה-60 לשנות ה-80 של המאה ה-19, אז נרשמו פטנטים רבים לעיצובי ברגים ומברגים בארצות הברית, אולם מפתחות אלן לא יוצרו קודם לשנת 1910. בין הפטנטים שנרשמו באותה תקופה היו ברגים בעלי חתך רוחב משולש ומרובע, אולם אלה לא יוצרו בגלל עלותם. בורג ומפתח בעל חתך מרובע יוצר באופן מסחרי לראשונה בשנת 1908, בקנדה.
בשנים 1909-1910 רשם ויליאם ג. אלן פטנטים על שיטה של כבישה קרה לייצור ראשי ברגים בתבנית משושה. החל משנת 1910 החל אלן לפרסם את המוצר בשם: Allen safety set screw, אשר יוצר על ידי חברתו בהרטפורד, קונטיקט. אף שייתכן כי אלן לא היה הראשון שחשב על בורג ומפתח משושה, הוא היה חלוץ ברישום פטנט על שיטת ייצור יעילה אשר הגשימה את הרעיון.
תקופת מלחמת העולם השנייה, בה היה צורך דחוף בייצור תעשייתי המוני, הייתה כנראה האירוע שהפיץ את המודעות למפתחות אלן בציבור הרחב ולא רק בין אנשי מקצוע.
הערות שוליים

↑  Witold Rybczynski, One Good Turn: A Natural History of the Screwdriver and the Screw. Simon and Schuster, 11 Sep 2001. ISBN 0684867303
↑  US Patent - US960244A: Manufacture of screws. William G Allen, September 1, 1909.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מירה אלטמן

מירה אלטמן
מירה אלטמן (נולדה ב-1955) היא מנהלת ישראלית. האישה הראשונה שכיהנה כמנכ"לית משרד התיירות ולשעבר מנכ"לית בנייני האומה .
קורות חיים

אלטמן נולדה וגדלה בקיבוץ מעלה החמישה.
למדה בבית הספר התיכון האזורי הרי יהודה ובנובמבר 1973 התגייסה לצה"ל ושירתה בבה"ד 12 כמפקדת כיתה.
לאחר מספר שנים בהן כיהנה כמנהלת מלון "קריית ענבים" והובילה את הפיכתו למלון בריאות, מונתה למנכ"לית רשת "הארחה בקיבוצים" והייתה אחראית על הובלת המהלך לפיתוח התיירות בכלל הקיבוצים בישראל.
בהמשך הצטרפה לחברת ברטן מקבוצת IDB כסמנכ"לית ומנהלת חטיבת התיירות והייתה אחראית על פיתוח והשקעות והקמת רשת בתי מלון בקבוצה.
בתחילת שנת 2000 מונתה ליועצת לשר התיירות רחבעם זאבי ולאחר מכן מונתה למנכ"ל משרד התיירות, אחת הנשים הראשונות בישראל שכיהנו בתפקיד מנכ"ל במשרד ממשלתי והראשונה במשרד התיירות.
מנכ"לית מרכז הקונגרסים הבינ"ל - בנייני האומה בירושלים

בסוף 2001 מונתה למנכ"לית מרכז הקונגרסים הבינ"ל בנייני האומה ירושלים- ICC. מאז כניסתה לתפקיד הפך מרכז הקונגרסים לרווחי והתקיימו בו כמה אירועים חשובים, בהם חגיגות ה-90 לנשיא המדינה שמעון פרס ואירוח נשיאי ארצות הברית ביל קלינטון וברק אובמה שנאם בפני סטודנטים ישראלים.
אלטמן יזמה, הובילה והביאה לאישור תב״ע את אחד המהלכים הגדולים במרכז הקונגרסים מאז הקמתו והוא תכנון פרוגרמתי, שיפוץ ובינוי מחודש של קומפלקס בנייני האומה. במסגרת התוכנית למתחם ייהרסו 12,000 מ"ר מתוספות הבנייה המאוחרות סביב המבנה המקורי לטובת בנייה מחודשת שתגדיל את שטחי מרכז הכנסים והתערוכות לכ-55,000 מ"ר. במתחם ייבנו שלושה בתי מלון ובהם 800 חדרים עם חזית ל"שדרות האומה", מסחר שני מגדלי משרדים וחיבור תת-קרקעי לתחנת הרכבת "האומה". כמו כן חניון המתחם ייחפר כדי להוסיף 2,000 מקומות חנייה תת-קרקעיים. שני מגדלי משרדים בגובה 40 קומות ולצידם מבנים נמוכים יותר יוקמו בין בנייני האומה לשדרות הרצל (המתחם מוכר בשם "מתחם אגד") סביב רחבה ציבורית שתכונה "כיכר האומה" או "כיכר הרובע" ובה יעבור בעתיד קו נוסף של הרכבת הקלה, שיחבר בין גבעת רם וקריית הלאום להר הצופים דרך מרכז העיר ובהמשך יוארך עד קריית הספורט במלחה.
לקראת סיום כהונתה הובילה אלטמן הליך מכירה של 75%ֶ ממניות בנייני האומה בהיקף של מיליוני דולרים.
אלטמן כיהנה במספר תפקידים ציבורים, ביניהם דירקטורית במכון התקנים הישראלי וסגנית נשיא התאחדות המלונות, חברת נשיאות איגוד לשכות המסחר, הוועד המנהל של אלו"ט ושל ״כנפיים עושים אמנות״ ומנכ"לית ומייסדת שותפה בקרן ההשקעה בתיירות M.A.V.S. Ventures.
בעלת תעודה הוראה מהמכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, בוגרת לימודי מינהל מלונאי בכיר ממדרשת רופין ובעלת תואר שני MBA במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
מתגוררת כיום בכפר הרי"ף, נשואה ואם לשלושה.
הערות שוליים

↑  על תכנון הקומפלקס החדש של בנייני האומה
משק החשמל ברצועת עזה

משק החשמל ברצועת עזה הוא משק החשמל בשטח רצועת עזה. בשל השינויים במעמד הגאופוליטי של רצועת עזה, משק החשמל בה עבר שינויים רבים מראשית כינונו.
ביקוש ואספקה

נכון לראשית שנת 2023, היקף הביקוש להספק חשמלי ברצועת עזה היה[דרוש מקור] כ־350 מגוואט. הביקוש סופק ממקורות שונים:
30 מגה-וואט סופקו ממצרים (לאזור רפיח)
140 מגה-וואט סיפקה תחנת הכוח עזה
120 מגה-וואט סיפקה ישראל, באמצעות 10 קווי מתח גבוה
כ-25% מהביקוש מסופק על ידי גנרטורים פרטיים ופאנלים סולאריים שמומנו על ידי תוכניות של האיחוד האירופי והאו"ם
בשל הפער בין הביקוש לכמות המסופקת בוצעו הפסקות חשמל מחזוריות יזומות לפרקי זמן ארוכים של כמה שעות, באזורים שונים ברצועה. בנוסף, הובילו תקלות, פעולות תחזוקה בתחנת הכוח ותשתית רעועה להפסקות חשמל אקראיות נוספות.
היסטוריה > עד מלחמת ששת הימים

ביוני 1934 רכשה עיריית עזה גנרטור בהספק של 65 כוח סוס (כ-50 קילוואט), לטובת מערכות המים שלה, מתוך כוונה להשתמש בעודפי החשמל להארת העיר. צעד זה נועד לעקוף את החובה על פי הזיכיון של חברת החשמל לישראל (חח"י) של מאיר רוטנברג לרכוש חשמל מהחברה, מכיוון שהחברה הייתה בבעלות יהודית, וסוכל על ידי ממשלת המנדט. במהלך שנת 1935 קיימה עיריית עזה משא ומתן עם חח"י על חיבור העיר לרשת החשמל. במרץ 1936 דווח שעמודי החשמל לצורך חיבור עזה לחשמל היו לקראת סיום ההקמה. ב-10 במרץ 1938 נחתם חוזה בין העירייה לחח"י על אספקת חשמל לעיר. כדי למנוע חבלות ברשת הולכת החשמל, הוחלט להשתמש בעמודי בטון. ב-5 באפריל 1938 החלו עובדי חח"י להתקין עמודים למערכת חשמל בעזה וב-25 במאי הוארו רחובות עזה בחשמל. בנוסף, חוברו העירייה, תחנת המשטרה ובית ראש העיר לרשת החשמל. בקרב הערבים היו קריאות להחרים את חח"י, וקיצונים חיבלו ברשת החשמל, עד שהופסקה אספקת החשמל לעיר. בפברואר 1940 נחתם חוזה לחידוש אספקת החשמל לעיר. במרץ 1940 חודשה אספקת החשמל בעיר.
בשנת 1950 רק בתי העשירים היו מחוברים לרשת החשמל. בשנת 1952 הלאימו שלטונות הכיבוש המצרי את נכסי חח"י ברצועת עזה ובשנת 1955 הועברה האחריות על אספקת חשמל בעיר עזה לידי העירייה. לאחר כיבוש רצועת עזה במלחמת סיני, חודשה אספקת החשמל על ידי עיריית עזה. בחאן יונס התעכב חידוש אספקת החשמל. בינואר 1957, במסגרת הכנת תוכניות פיתוח לרצועת עזה תוכנן להקים תחנות כוח בחאן יונס ובדיר אל בלח.
בשנות ה-60 הורחבה רשת החשמל ברצועת עזה והקיפה את ארבעת היישובים הגדולים - עזה, דיר אל בלח, חאן יונס ורפיח, אך בשנת 1967 רשת החשמל לא כיסתה את המרחב הכפרי ברצועה. בכל יישוב יוצר החשמל על ידי גנרטור מקומי, ולא הייתה רשת הולכה למרחקים ארוכים. בתחילת 1967 סיפקה עיריית עזה לתושבים חשמל מ-5 גנרטורים. אז הוחל גם בהקמת תחנת כוח.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים דאג הממשל הצבאי לחדש את אספקת החשמל. הגנרטורים של עיריית עזה יכלו לספק 900–1200 קילוואט. רק כשליש מהבתים בעזה היו מחוברים לרשת החשמל וחלק מהשכונות כלל לא היו מחוברות לרשת החשמל. הביקוש לחשמל באותה עת עמד על לפחות פי שניים, ועל כן החשמל סופק לסירוגין עם הפסקות. בשל עלות הייצור הגבוהה, מחיר החשמל היה יותר מכפול ממחיר האספקה של חח"י. בסקר שנעשה על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוף 1967 נמצא של-25.9% מהאוכלוסייה בעיר עזה, ול-1.2% מהאוכלוסייה במחנה הפלטים של העיר, יש חשמל.
בהתאם למדיניות של שר הביטחון משה דיין לשילובם של תושבי השטחים במדינת ישראל, החליטה ממשלת ישראל לחבר את רצועת עזה לרשת החשמל של מדינת ישראל. מושל הרצועה, מוטה גור, הוציא באוגוסט 1967 צו המחזיר את האחריות על אספקת חשמל בעיר עזה לחח"י, וזו החלה בבניית קו חשמל מנחל עוז אל תוך העיר עזה ואל חאן יונס. החברה הודיעה שחיבור לרשת החשמל שלה יוזיל את החשמל בכמחצית. בעקבות הצו התפטר ראש עיריית עזה שטען שאינו יכול להשלים עם הזרמת חשמל ישראלי לרצועת עזה, צעד המהווה סיפוח העיר עזה למדינת ישראל. המושל הצבאי של עזה הסכים לאפשר לעיריית עזה להמשיך לספק חשמל בכוחות עצמה בעיר, תוך שהודיע שהממשל לא יסכים לכסות גירעונות במשק החשמל. נקבע ששאר הרשויות המקומיות ברצועת עזה יחוברו לחשמל על ידי חח"י לישראל. ראשי ערים אחרות ברצועה, דוגמת ראש עיריית דיר אל בלח, ראו בברכה חיבור של עירם לרשת החשמל הישראלית.
בשנים 1969–1970, חיבלו ארגוני חבלה שוב ושוב בעמודי חשמל ברצועת עזה, כולל בקוי חשמל ששירתו אך ורק את התושבים המקומיים.
לאחר עיכובים, דווח בתחילת אפריל 1968 שקו ההולכה של רשת החשמל הישראלית כבר הגיע לכיכר השוק בעזה ועוד באותה שנה חוברו מספר מפעלים ברצועת עזה לרשת החשמל של ישראל. בדצמבר 1969 חוברה העיר עזה לרשת החשמל הישראלית. בינואר 1970 שילמה עיריית עזה לחח"י מקדמה על חשבון אספקת החשמל לעיר. החשמל סופק לתושבי העיר עזה על ידי העירייה, ברשת הישנה שלה, במתח של 80/120 וולט. בעקבות החיבור לרשת החשמל הישראלית עלתה צריכת החשמל בעיר עזה בכפי 4.
במחצית הראשונה של 1970 חוברו מחנות הפליטים של דיר אל בלח וחאן יונס לרשת החשמל של הערים לצורך תאורת רחוב. ראשון המחנות לקבל אספקת חשמל היה מע'אזי שכבר באפריל 1970 זכה לאספקת חשמל. בשנת 1971 השקיעה עיריית עזה בשדרוג רשת החשמל העירונית ובמקביל פעלה נגד חיבורים פיראטיים לרשת החשמל.
תשתיות חשמל נבנו במחנות הפליטים ג'בליה ושאטי בעת שנפרצו דרכים במחנות, במחצית השנייה של 1971. דיר אל בלח ורפיח חוברו לרשת הישראלית בתחילת 1972 וחאן יונס חוברה לרשת החשמל הישראלית במאי 1972. באותה עת הגיעה תצרוכת החשמל בשיאה ל-3.5 מגהוואט, מתוכם 3 מגהוואט בעיר עזה. בסוף 1972 הוחל בפריצת דרכים בתוך מחנה הפליטים ברפיח ובמסגרת זאת נבנו במחנה תשתיות חשמל. ביולי 1973 חוברו ג'באליה ונזלה לרשת החשמל הישראלית. באוגוסט 1974 חוברה עבסאן א-סע'ירה לרשת החשמל הישראלית ובדצמבר 1974 חוברה בית לאהיא לרשת. בכך הושלם חיבור כל רצועת עזה לרשת החשמל הישראלית. בשנת 1974 היו 34% ממשקי הבית ברצועה מחוברים לרשת החשמל בכל שעות היממה.
היסטוריה > שנות השמונים עד עליית החמאס לשלטון

בתחילת 1981 הגיעה צריכת החשמל ברצועת עזה ל-14 מגהוואט. באותה שנה היו כ-89% ממשקי הבית מחוברים לחשמל בכל שעות היממה. שיעור זה עלה בשנת 1985 ל-93% ובשנת 1992 הגיע ל-97%.
בהסכמי אוסלו נקבע שחברת החשמל הישראלית תמשיך לספק חשמל לשטחי הרשות הפלסטינית על פי הסכם מסחרי ובמחירים הדומים לאלה החלים על צרכנים ישראלים גדולים.
בשנת 1995 הוקמה רשות החשמל הפלסטינית שתפקידה היה להוביל לפיתוח מערכת החשמל ברצועת עזה ולהקטין את התלות בחשמל של חברת החשמל הישראלית. בשנת 1998 הוחל בבניית תחנת הכוח בעזה שהייתה אמורה לספק כמחצית תצרוכת החשמל של הרצועה. במקביל להקמת תחנת הכוח, תוכננה הקמת קו מתח עליון (161 קילו-וולט) חדש, בין ישראל לעזה, כדי להגדיל ולשפר את אספקת החשמל שהתבססה על קו מיושן. לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה הפסיקה חברת הפצת החשמל של רצועת עזה לשלם לחח"י על החשמל אותו היא מפיצה בעזה, בטענה לקושי לגבות את עלותו מהתושבים הנמצאים במצב כלכלי קשה. תחנת הכוח בעזה נכנסה לפעילות במרץ 2003, בייצור של כ-140 מגהוואט.
היסטוריה > חשמל ממצרים

בפברואר 2012 הודיעה מצרים על הגדלת אספקת החשמל לרצועת עזה מ-17 ל-22 מגהוואט. בשנת 2015 הגיעה אספקת החשמל ממצרים לכ-30 מהוואט. מצרים פעלה להעלות את מחירי החשמל כדי לצמצום את הסבסוד. הגם שבשנים 2017-2018 שיא החשמל ממצרים יכל להגיע ל-24 מגהוואט, ממוצע אספקת החשמל ממצרים בשנת 2017 עמד על 7 מגהוואט, בגלל תקלות ואירועים ביטחוניים בסיני.
היסטוריה > השקעה במערכות חשמל סולארי

בגלל הבעיות באספקת החשמל, אזרחים ומוסדות ברצועת עזה השקיעו בגנרטורים לייצור חשמל. החל משנת 2012 הוחל בהתקנה של מערכות סולאריות לאספקת חשמל. בשנים 2012-2014 סופקו מערכות לייצור חשמל לעזה על ידי תורמים בינלאומיים, בהיקף של כ-300 קילוואט. במרץ 2016 דווח על אלפי אנשים ומוסדות שהתקינו מערכות חשמל סולארי מיובאות מסין, שעלותן בין $1,500-$30,000 בהתאם להספק. באמצע 2016 הוערך היקף ייצור החשמל במערכות סולריות בכ-3 מגהוואט. ב-27 במאי 2017 ביטלה ממשלת החמאס בעזה את כל המיסים על ייבוא מערכות לייצור חשמל ובאוגוסט 2017 יצא הבנק העולמי למבצע להתקנת מערכות סולאריות לייצור חשמל ברצועת עזה. בשנת 2021 כרבע מהחשמל ברצועת עזה יוצר באמצעות לוחות סולאריים.
ראו גם

משבר החשמל ברצועת עזה
אבולוציה טריטוריאלית של ארצות הברית
בנקו לאורך הריו גרנדה

אמנת בנקו משנת 1905 בין ארצות הברית למקסיקו איפשרה במקרה של שינויים פתאומיים בנהר הריו גראנדה (למשל שיטפון), לשנות את הגבול בהתאם למסלול החדש.  השינויים הפתאומיים יצרו לעיתים קרובות בנקוס (אדמה מוקפת בעיקולים בנהר שנפרדו משתי המדינות על ידי ניתוק, לעיתים קרובות עקב הצטברות מהירה או ספיגת ערוץ הסחף), במיוחד בעמק ריו גרנדה התחתון. כאשר אזורים אלה נוצרים, ועדת הגבול והמים הבינלאומית חוקרת אם יש לשקול קרקע שהשתייכה בעבר לארצות הברית או למקסיקו בצד השני של הגבול.  בכל המקרים של ההתאמות הללו לאורך הריו גראנדה תחת אמנת 1905, שהתרחשה ב-37 תאריכים שונים מ-1910 עד 1976, הקרקע שהועברה הייתה זעירה (נע בין 1 ל-646 דונם) ולא מיושבת.
ראו גם

גאוגרפיה של ארצות הברית
הטריטוריות של ארצות הברית
המערב הישן של אמריקה
ביאורים

↑  בזיכיון שניתן על ידי הכתר הבריטי להקמתן של חלק מהמושבות (קונטיקט, וירג'יניה ומפרץ מסצ'וסטס), נקבע כי ניתן להן השטח עד האוקיינוס השקט (באותו הזמן, הידע הגאוגרפי לגבי צפון אמריקה לא היה מלא). מענקי שטח אלה כונו "מענקי ים אל ים".
הערות שוליים

↑  "History of the Northern Mariana Islands". Encyclopædia Britannica.
↑  Van Zandt, pp. 14–15
↑  Van Zandt, pp. 151–153
↑  Moore, John Bassett (1906). "A Digest of International Law as Embodied in Diplomatic Discussions, Treaties and Other International Agreements, International Awards, the Decisions of Municipal Courts, and the Writings of Jurists and Especially in Documents, Published and Unpublished, Issued by Presidents and Secretaries of State of the United States, the Opinions of the Attorneys-General, and the Decisions of Courts, Federal and State". Washington, DC: U.S. Government Printing Office. pp. 566–580. ארכיון מ-1 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ryden, George Herbert. The Foreign Policy of the United States in Relation to Samoa. New York: Octagon Books, 1975.
↑  http://www.vinow.com/general_usvi/history/ Vinow.com. Virgin Islands History. Retrieved January 18, 2018.
↑  "Convention Between the United States and Mexico for the Elimination of the Bancos in the Rio Grande from the Effects of Article II of the Treaty of November 12, 1884" (PDF). 5 ביוני 1907. אורכב מ-המקור (PDF) ב-9 באוקטובר 2015. נבדק ב-19 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Metz, Leon C. (12 ביוני 2010). "Bancos of the Rio Grande". Handbook of Texas Online. Texas State Historical Association. ארכיון מ-27 באוקטובר 2016. נבדק ב-13 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "IBWC Minutes". International Boundary and Water Commission. נבדק ב-11 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "USA-Mexico Bancos Map". נבדק ב-11 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mueller, Jerry E. (1975). Restless River, International Law and the Behavior of the Rio Grande. Texas Western Press. p. 64. ISBN 9780874040500.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565793905171  LCCN: sh85140559 
דוגמה לבנקו שנוצר כאשר פיתול מנותק על ידי ערוץ חדש וקצר יותר, ומותיר קטע קרקע מנותק מוקף באגם בצורת U.
הומוסקסואליות בתנ"ך

ההתייחסות המפורשת והמובהקת ביותר בתנ"ך להומוסקסואליות היא באיסור משכב זכר המופיע בספר ויקרא.
מספר פרשנים וחוקרים, בעיקר מביקורת המקרא ומן הזרם המודרני הלא שמרני, ניסו לתאר סיפורים מן המקרא כבעלי אופי הומוסקסואלי. כך, מתייחסים למעשה לוט והמלאכים, אהבת דוד ויהונתן וסיפורן של רות ונעמי. פרשנות זו זכתה להתייחסות ולשלילה מוחלטת בקרב רוב חוקרי ופרשני המקרא.
איסור משכב זכר

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הפרשנויות המובאות כאן מתבססות ומתייחסות לשיטות שונות שלא מוסברות קודם לכן, כמו כן הפרשנות הפשוטה אינה מובאת כפרשנות פשוטה, ושוב אין הבאה ממקורות ראשוניים, ובנוסף הכתיבה מכלילה לא תמיד בצדק ביחס לדעות שאף מוצגות באופן מטעה.
עיקר איסורי עריות מובאים בספר ויקרא. בתוך רשימת האיסורים הנכללת בעריות האסורות מופיע איסור משכב זכר פעמיים, בפרק י"ח:
וְאֶת זָכָר לֹא תִשְׁכַּב מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה הִוא.
ובפרק כ':
וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת זָכָר מִשְׁכְּבֵי אִשָּׁה תּוֹעֵבָה עָשׂוּ שְׁנֵיהֶם מוֹת יוּמָתוּ דְּמֵיהֶם בָּם.
דעה רווחת (בעולם היהודי-נוצרי) היא כי המעשים המתוארים בפרקים אלו "נחשבים כפסולים לא רק משום שכנענים פגאניים נהגו לבצעם, אלא משום שאלוהים דוחה אותם וקבע שהם פסולים".‏‏ זוהי גם הפרשנות היהודית-דתית המקובלת המופיעה במשנה ובתלמוד, שאף הרחיבה לכלול גם איסור על יחסים חד-מיניים בין נשים, שנלמד מן הפסוק "כְּמַעֲשֵׂה אֶרֶץ מִצְרַיִם וכו' לֹא תַעֲשׂוּ וּכְמַעֲשֵׂה אֶרֶץ כְּנַעַן וכו' לֹא תֵלֵכוּ" (ויקרא יח ג).
גם הפרשנות הנוצרית המקובלת טוענת שיחסים הומוסקסואלים אסורים כי אלוהים אינו רוצה בהם. כנגד פרשנויות אלו הועלו בשנים האחרונות טענות שונות: התאולוג ד"ר לורן ל. ג'ונס כותב כי טקסטים אלו היו קודי התנהגות המקובלים באותה התקופה, שנועדו להבדיל בין הישראלים לבין הכנענים וכן טען שישו עצמו דחה את קודי התנהגות אלו, ועל כן הם כבר לא רלוונטיים. הכָּמְרָה ד"ר מונה ווסט, תאולוגית פמיניסטית אמריקאית, טוענת כי "הפסוקים הללו בשום אופן לא אוסרים ואף לא מדברים על מערכות יחסים סקסואליות של אהבה ואכפתיות בין בני-אדם מאותו המגדר", ומשערת כי חוקים אלה נועדו רק למנוע התעללות מינית.