stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סתיו ימי הביניים
תוכן הספר > האהבה

הויזינחה כתב כי החל מהמאה ה-12, עת הגיעו הטרובדורים לדרום צרפת, החלה לפרוח במערב אירופה שירת האהבה החצרונית. שירת אהבה זו שימרה חלק מהמוטיבים של שירת האהבה מהעת העתיקה, אך הייתה שונה ממנה. בשירה המדיאבלית הושם דגש על מידותיו הטובות של המאהב החצרוני, וכיאה לחברה דתית, יוחסה לאהבה גם היכולת להביא את האדם ליראת שמים. ביטויים בשירת האהבה המדיאבלית הושפעו מספרות האבירים של התקופה וממושגים בתחום המוזיקה, אך הסגנון האהוב ביותר על הקהל היו הפרודיות על הדת. הטרובדורים השתמשו במשחקי מילים על מנת להעניק למילים בעלי משמעות דתית – משמעות מינית.
הוא גם מציין שהכנסייה (באופן לא מפתיע) לא תמכה במגמה ספרותית זו, אך מאידך, לא הפריעה להמון "לפרוק יצרים" בצורת שירה, גם אם הייתה גסה. גישה זו השתנתה בעקבות ועידת טרנט. השינוי היחיד שנעשה על ידי הכנסייה עוד בימי הביניים, היה הוצאת טקס הנישואים מידי העם והפיכתו לסקרמנט דתי. שירת האהבה של ימי הביניים לא שמה דגש על תכונות נשיות, כמו חמלה ורחמים, אלא הדגישה בעיקר תכונות מלחמתיות-גבריות כמו אכזריות וסבל, עקב האהבה הנכזבת שהופיע בשירים ובסיפורים. הסיבה העיקרית לכך הייתה שנשים לא כתבו את שירת האהבה, אלא המונופול על הכתיבה היה בידי הגברים.
תוכן הספר > ראיית החיים וראיית המוות

במקביל לכתיבה ההיסטורית המבוססת על סיפורי אבירים ועד האידיאל האבירי, החל מהמאה ה-14 החלה מגמה במערב אירופה של סלידה מאידיאל זה. אידיאל החיים שנתפס כראוי היה זה של חיי כפר פשוטים ושל אהבה טהורה. תיאורי הקרבות, למשל, נכתבו כאוסף של אירועים רצופים, ולא כאוסף של סיפורי גבורה מרהיבים. הבוז לחייהם של אצילי-החצר החל להיות מקובל יותר ויותר על קבוצות של מלומדים, וסימן במידה מסוימת את תחילת מגמות ההומאניזם, אשר יביאו לרנסאנס של המאות ה-15 וה-16.
ההיסטוריונים החדשים (של שלהי ימי הביניים) בחרו כאידיאל דווקא את חיי הכפר, משום שהם סימלו את האידיאל של השלווה והשקט, בעוד חיי האבירות היו מלאי מלחמות, אי שקט ולמודי סבל. הכפרי הוצג כאדם שנהנה מהחיים בחיק הטבע ונטול דאגות, בעוד האציל או איש הכנסייה הוצגו כאנשים הוללים, שיכורים ורודפי תענוגות.
המוות נתפס כניגוד מוחלט לחיים, בין של אצילים בין של אנשי כפר. אנשי ימי הביניים חיו את המוות בכל עת ובכל שעה, והקריאה המתמדת momento mori (מלטינית: "זכור את המוות") הייתה משותפת לכולם. המוות נתפס כדבר דוחה ומבזה, אך עם זאת – בלתי נמנע. אנשים היו נמדדים לפי מצבם לאחר המוות, שכן האמונה הייתה שמי שהיה צדיק בחייו או הוכר כקדוש – גופתו לא נרקבה – ולפיכך לא נאכלה על ידי תולעים. בעקבות אמונה זאת, הקדושים סימלו אידיאל מוות, בו האדם גם זוכה לכבוד על פני האדמה (שכן גופתו לא נרקבת) וגם בשמיים (כי הוא מגיע לגן העדן).
תוכן הספר > הדת והמחשבה הדתית

הויזינחה כתב כי תקופת שלהי ימי הביניים הייתה תקופת פריחה של המיסטיקה הדתית. אמנם הדת והכנסייה שלטו בכיפה במשך כמעט אלף שנים, אך המאות ה-14 וה-15 התאפיינו בהופעה של קבוצות דתיות קטנות רבות, בין אם בצורה של מסדרים דתיים ובין כקהילות, והביטוי לכך ניתן על ידי בנייה מאסיבית של כנסיות חדשות, התחזקות פולחן הקדושים ועלייה של מספר ימי החג בשנה.
בעיה נוספת איתה היה צריך להתמודד היא השגרה הרבה מידי שהייתה לדת בחברה המדיאבלית. הויזינחה גרס כי דברים שבקדושה נתפסו כבר כדברים יום-יומיים, והיה חשש שהאדיקות הדתית תיפגע בעקבות הבנאליות של הטקסים והמנהגים. הוא מציין כי בביקורות שהושמעו על ידי הרפורמיסטים במאה ה-16, עלתה בין היתר הטענה שהכנסייה מעורבת יתר על המידה בחיי היום-יום, מה שמעמיס עליה מבחינה ביצועית, והופך אותה לשגרתית למדי בעיני הבריות. הוא מביא כדוגמה את המוזיקה חילונית, שהתערבבה עם המוזיקה הדתית כמעט ללא הבחנה. מקהלות כנסייתיות למשל, שרו שירים חילוניים לחלוטין בשעת המיסה הדתית. גם בתחומי חיים אחרים, הגבולות שבין החילוניות לדתיות התערבבו בצורה כזו, עד שכבר לא היה ניתן לדעת מה הוא מה.
בעקבות העירוב בין עולם המושגים החילוני לדתי, היה קשה לקבוע מהו קו התיחום בין האמונה לבין המינות. הויזינחה מסתמך על מקורות התקופה בכתבו כי כמרים התנהגו בצורה שאינה ראויה לאיש דת, ועל כן בוּזו, בעוד אנשים שאינם שפויים טענו כי ראו חזיונות. פרטים אלו גרמו לאי נוחות לאנשי כנסייה שנחשבו לצדיקים, שכן כשהם טענו כי ראו חזיון אמת, לעגו להם.
בסופו של דבר, הכנסייה, אשר אפשרה את פולחן הקדושים העממי, הייתה צריכה להטיל משמעת חמורה על כל סטייה מהדוקטרינה שלה, שכן סטיות אלה הן שהביאו להופעתן של כיתות מינות מגוונות (דוגמת האלביגנזים במאות 11 – 13), ולפריחתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית בתחילת הרנסאנס.
הביקורות על הספר

משה ברש, במבוא שהוא כתב לספר (במהדורת 1977), ציין כי "מדובר בספר מופת", וכי מחקרו של הויזינחה "הוא מאותם מחקרים בודדים אשר הינם מהפכנים הן בדורם והן בדורות אחריהם." הוא תיאר את הספר כ"דגם של כתיבה היסטורית של הרוח, של ציור תמונה רחבת-ידיים של תרבות מסוימת, והוא יצירה ספרותית סגולית." בהמשך הוא כתב כי ההנחה ההיסטורית של הויזינחה במחקרו, סתרה את התפיסות המקובלות בזמנו, ועוררה ריב ופולמוס.
דרור לוי, בהקדמה למהדורת 2009, כתב כי כבר בראשית דרכו כהיסטוריון ידע הויזינחה שאין ספר היסטורי אובייקטיבי, וכי ישנה רק שאיפה לאובייקטיביות ומחויבות מצפונית להגיע אליה. בעוד היסטוריונים אחרים בתקופתו של הויזינחה הבליטו את צמיחתם של האבסולוטיזם, הקפיטליזם וההומניזם בימי הביניים המאוחרים, הויזינחה שם דגש דווקא על הדפוסים הישנים של סנטימנטים, טקסים, נדרים, חלומות, פנטזיות הליכות ונימוסים וכו'. ספרו של הויזינחה הוא בעצם סוג של ניתוח אנתרופולוגי של חברת ימי הביניים המאוחרים במערב אירופה.
על פי לוי, הויזינחה העמיד את התיזה שלו על בחינת תאוריות של מה שהוא מכנה "מילות רשמים". ייחודן של מילים אלה הוא בהיותן מילים שאין לסווגן סיווג פשוט. מילים אלה עשויות להרחיב את משמעותן באמצעות המטפורה, והוא עצמו מבין בין שני סוגי מטפורות: מטפורה "לוגית" ומטפורה "לירית". ב"מטפורה לוגית" כוונתו היא למקרים בהם נשענת המטפורה על דמיון כלשהו בין הדברים השונים המקושרים בקשר המטפורי. ב"מטפורה לירית" כוונתו למקרים בהם אין בסיס קונקרטי להשוואה בין המתואר לבין המציאות.
בביקורתו על עבודתו של הויזינחה כהיסטוריון, כתב רוברט אנקור (Robert Anchor) כי הויזינחה האמין שמקצוע ההיסטוריה הוא לא פחות מהצורה האינטלקטואלית בה החברה נותנת ערך לעברה, וכי הוא גם האמין במסורתו של קאנט לפיה ההיסטוריון הוא זה שמעצב את ההיסטוריה עליה הוא כותב. כהיסטוריון של התרבות, הויזינחה תמיד התעניין יותר באומנות, ספרות, דת, ריטואלים, נימוסים ומוסר וניתן לראות זאת בספר, שכן הויזינחה מתמקד בעיקר בפן התרבותי של התקופה, ופחות בפן הפוליטי-כלכלי. עוד טוען אנקור כי חקירתו את תחומים אלה מציבה אותו באותה שורה עם מלומד אחר שקדם לו: יעקב בורקהארט.
השפעת הספר

ספרו של הויזינחה לא השפיע מיידית על כותבי ההיסטוריונים המדיבאליסטים של המאה ה-20, אלא לאחר זמן. בקרב הציבור לעומת זאת, הוא הפך לרב מכר, והוצאו לו 4 מהדורות עוד בטרם מלחמת העולם השנייה (תוך 20 שנה), והוא תורגם למספר שפות בתקופה זו.
הסיבה העיקרית להצלחתו של הספר בקרב הציבור הייתה הדרך בה העביר הויזינחה את מחקרו לקורא. סגנון הכתיבה של הויזינחה גורם לקורא "להרגיש" כאילו הוא חי בתקופה המתוארת. למרות זאת, הספר לא נכתב כתיאור היסטורי מוחלט, אלא התבסס רבות על מקורות משניים, ונראה היה כי הוא מנסה לעשות על תשובות לשאלות שנשאלו כבר בתחילת המאה ה-20. עם סיום הקריאה, נראה כי התשובות שניתנו הן ברורות. למרות הפופולריות הרבה שלו, מטרת הספר איננה מובנת. הויזינחה לא מנסה להראות את עלייתו ונפילתו של בית בורגונדיה, אלא מנסה להעביר לקורא את התחושה של החיים בתקופה זו של ימי הביניים.
תרגומי הספר לעברית

סתיו ימי הביניים תורגם לעברית פעמיים. בפעם הראשונה, בשנת 1977 על ידי אהרון אמיר, אשר השתמש בתרגום הספר לאנגלית, משנת 1924, זאת משום שהויזינחה השתתף אישית בתרגום הספר לשפה זו, ולכן תרגומו היה אמין מאוד. בתרגום זה בחר אמיר בכותר בסתיו ימי הביניים.
עם זאת, בשנת 2009, שנה לאחר פטירתו של אמיר, בחרה קרלה פרלשטיין לתרגם את הספר מחדש, הפעם ישירות מהמקור ההולנדי. פרלשטיין שינתה את הכותר כך שיתאים בדיוק למקור ההולנדי (סתיו ימי הביניים), והיום שתי הגרסאות מקובלות. כמו כן, שלא כמו במהדורת 1977, המבוא למהדורה זו (מאת דרור לוי) הוא באורך 41 עמודים, לעומת 4 העמודים שתרם משה ברש בתרגום של 1977.
ביבליוגרפיה

הויזינחה, יוהאן. בסתיו ימי הביניים. (תרגום: אהרון אמיר). ירושלים: מוסד ביאליק, 1977.
הויזינחה, יוהאן. סתיו ימי הביניים. (תרגום: קרלה פרלשטיין). ירושלים: כרמל, 2009.
Anchor, Robert. "History and Play: Johan Huizinga and His Critics," History and Theory 17 (1978): pp. 63 – 93.
Krul, Wessel. "In the Mirror of Van Eyck: Johan Huizinga's Autumn of the Middle Ages," Juornal of Medieval and Early Modern Studies 27 (1997): pp. 353 – 384
לקריאה נוספת

יוהאן הויזינחה
ימי הביניים
רנסאנס
הערות שוליים

↑  יוהאן הויזינחה, בסתיו ימי הביניים, תרגם: אהרון אמיר, ירושלים, 1977, עמ' 8.
↑  שם, עמ' 11.
↑  Wessel Krul, "In the Mirror of Van Eyck: Johan Huizinga's Autumn of the Middle Ages", Juornal of Medeival and Early Modern Studies 27 (1997): p. 36.
↑  הויזינחה, בסתיו ימי הביניים, עמ' ז'.
↑  שם, עמ' 37.
↑  כתב עת זה, אשר יצא לאור לראשונה בשנת 1929, על ידי ההיסטוריונים הצרפתיים מרק בלוך ולוסיאן פבר, הניח את היסודות לאסכולת האנאל.
↑  למשל, החיבור: בשבח האבירות החדשה.
↑  הויזינחה, בסתיו ימי הביניים, עמ' 55.
↑  שם, עמ' 84.
↑  ההחלטה התקבלה בעת כינוס ועידת לטרן הרביעית (1215).
↑  הויזינחה, בסתיו ימי הביניים, עמ' 111.
↑  הויזינחה, בסתיו ימי הביניים, עמ' ז'.
↑  יוהאן הויזינחה, סתיו ימי הביניים, תרגמה: קרלה פרלשטיין, ירושלים, 2009, עמ' 22.
↑  שם, עמ' 20.
↑  Robert Anchor, "History and Play: Johan Huizinga and His Critics", History and Theory 17 (1978): p. 26.
↑  Krul, "Johan Huizinga's Autumn of the Middle Ages", p. 353.
↑  שם, עמ' 354.
לאון הדיאקון

| --- | --- |
 לידה:  950? Caloe, טורקיה 
 פטירה:  992 (בגיל 42 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית ביזנטית 
 
לאון הדיאקון (ביוונית: Λέων ο Διάκονος, לאון דיאקונוס; נולד בסביבות שנת 950, שנת מותו אינה ידועה) היה היסטוריון וכרוניקן יווני ביזנטי (אנ').
הוא נולד בקלואה (אנ') שבאסיה הקטנה, והתחנך בקונסטנטינופוליס, שם הפך לדיאקון בארמון הקיסרי הביזנטי. בהיותו בקונסטנטינופוליס הוא כתב היסטוריה המכסה את שלטונם של הקיסרים הביזנטים רומנוס השני, ניקפורוס השני, יוחנן הראשון צימיסקס, ואת החלק המוקדם של שלטונו של בסיליוס השני. לעיתים קרובות ההערות שלו התבססו על חוויותיו כעד ראייה לאירועים. סגנון הכתיבה שלו תואר כ"קלאסי", שכן הוא השתמש בשפה המזכירה את המשורר הומרוס והיסטוריונים יוונים עתיקים אחרים כמו אגתיאס (אנ').
לאון ידוע במיוחד על תיאורו כעד ראייה את סוויאטוסלב הראשון נסיך קייב, שפלש לבולגריה בשנת 969 ונלחם נגד הכוחות הקיסריים הביזנטיים על שטחה.
לקריאה נוספת

The History of Leo the Deacon: Byzantine military expansion in the tenth century. Introd., transl., and annotations by Alice-Mary Talbot and Denis F. Sullivan (Washington, DC, 2005)
הערות שוליים

↑  Leo Diaconus, האנציקלופדיה הקתולית (1913)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264458605171  BIBSYS: 95002753  BNE: XX1727447  BnF: cb135178445 (data)  CiNii: DA03922703  GND: 100951724  ICCU: UBOV364022  ISNI: 0000 0004 6070 9054  LCCN: n2005007736  LNB: 000113165  NLG: 145011  NSK: 000133867  NTA: 069492204  RERO: 02-A027446029  SUDOC: 050161709  VcBA: 495/18941  VIAF: 265768292   WorldCat (עם VIAF): 265768292 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יודה

| --- | --- |

מאסטר יודה
 שם סרט:  מלחמת הכוכבים
 הופעה ראשונה:  מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית
 הופעה אחרונה:  מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר
 יוצרים:  ג'ורג' לוקאס
 גילום הדמות:  פרנק אוז
 דיבוב:  פרנק אוז
 מידע
 כינויים:  מאסטר
 גיל:  900 (פחות או יותר)
 תאריך לידה:  BBY 896
 גזע:  לא ידוע
 מין:  זכר
 מקצוע:  ראש מועצת הג'דיי
 שיוך:  מסדר הג'דיי, הרפובליקה הגלקטית
 נטייה:  הצד המואר בכוח
 מומחיות:  לחימה בחרב אור ירוקה, הכשרת אבירי ג'דיי, חיזוי עתידות בעזרת ה"כוח"
 כוחות:  שליטה פנומנלית ב"כוח" ומיומניות בחרב אור
 כלי נשק:  חרב אור ירוקה
 מקום מגורים:  קורסנט 
 תאריך פטירה:  ABY 4
 מקום פטירה:  Dagobah 
 סיבת המוות:  זקנה
 דמויות קשורות
 חברים:  קווי-גון ג'ין, אובי ואן קנובי, מייס וינדו, אנאקין סקייווקר (כשהיה בצד המואר), לוק סקייווקר (תלמיד)
 אויבים:  דארת' סידיוס, דארת' ויידר, דארת' טיראנוס, ומסדר ה"סית'"
 
יודה (באנגלית: Yoda) הוא דמות בדיונית בעולם "מלחמת הכוכבים". יודה הוא אמן ג'דיי בדרגת מאסטר, וחבר במועצת הג'דיי. יודה הוא הזקן שבחברי המועצה והמכובד שבהם, ואף אימן רבים מהם לאבירי ג'דיי. את דמותו החייזרית נמוכת הקומה (66 סנטימטר גובהה) דיבב והפעיל השחקן פרנק אוז (שהתפרסם גם בהשתתפותו ב"חבובות"), באמצעות בובה בסרטים המוקדמים של הסדרה, ובסרטים המאוחרים יותר נוצרה הדמות באנימציה ממוחשבת, אך אוז המשיך לדבב אותה. יוצר הסדרה ג'ורג' לוקאס לא חשף את פרטי חייו של יודה לפני מאורעות "אימת הפנטום", ופרטים מסוימים כמו כוכב הבית ושם הגזע שלו נותרו לא ידועים.
ביוגרפיה > ראש הג'דיי

בתקופת אירועי הסרט הראשון ("מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום") כיהן יודה כמאסטר-ג'דיי וחבר בכיר במועצת הג'דיי. הוא נחשב לגדול אבירי הג'דיי בתקופתו, למרות גילו המופלג (כ-864 שנים).
כמורה ג'דיי, יודה לימד, הכשיר ואימן אבירי ג'דיי נודעים, ובכללם הרוזן דוקו (לפני פנייתו לצד האפל), אובי ואן קנובי (חלקית, לפני שקווי-גון ג'ין לקח על עצמו את אימונו), לוק סקייווקר, אנאקין סקיווקר ואסוקה טאנו.
בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום, יודה ממלא תפקיד חשוב בשכנוע מועצת הג'דיי שלא לאשר את בקשתו של קווי-גון ג'ין לאמן את אנאקין סקייווקר הצעיר עם סיום הכשרתו של אובי ואן קנובי, שהיה אז חניכו. יודה חש שחייו של אנאקין כעבד, וזכר אמו משפיעים עליו במידה המסכנת את עתידו כג'דיי. עתידו של הנער לוט בערפל, טוען יודה.
אף על פי כן, לאחר מותו של קווי-גון ג'ין בידי דארת' מול, מועצת הג'דיי הופכת את החלטתה, מסיבות לא ברורות, ומאשרת את הכשרתו של אנאקין לג'דיי על ידי אובי-וואן קנובי. ייתכן שזיקתו החזקה של אנאקין ל"כוח" היא זו שהשפיעה על המועצה, והם אישרו את הבקשה מתוך מחשבה שיהיה זה בזבוז (ואולי אפילו מסוכן) שלא לאמן את הנער. אפשרות אחרת היא שהמועצה מנסה לכבד את זכרו של קווי-גון ג'ין על ידי מילוי משאלתו האחרונה.
במלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים, יודה הוא גנרל הרפובליקה בקרב על ג'נוסיס, שבו צבא המשובטים של הרפובליקה משתתף לראשונה. בעיצומו של הקרב, מתעמת יודה עם הרוזן דוקו, ומציל מידיו את אובי ואן קנובי וחניכו אנאקין סקייווקר.
ביוגרפיה > נפילת הג'דיי

למרות גדולתו ב"כוח", יודה לא מצליח למנוע את נפילת מסדר הג'דיי ועלייתו של אדון הסית' דארת' סידיוס, הוא הקאנצלר פלפטין, לשלטון. במלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' יודה מתוודה שקצרה ידו לראות מה קורה שכן הצד האפל של הכוח מערפל את העתיד. הוא לא מקדיש תשומת לב מספיקה למצוקותיו של אנאקין סקייווקר ומניח לו ליפול תחת השפעתו של פלפטין. חרף חשדותיו, חשדות המועצה בכוונותיו של פלפטין ואף מתן הוראה לאנאקין לרגל אחרי הקאנצלר, הם נופלים למלכודת של פלפטין ונותנים לו לבודד את אנאקין. יודה נשלח להנהיג את צבא המשובטים על מנת לעזור לווקים (הגזע של צ'ובאקה, טייס המשנה של האן סולו) ואילו אובי ואן קנובי נשלח לצוד את גנרל גריווס בכוכב מרוחק. רק מייס ווינדו נותר להשגיח על אנאקין, אך הריחוק בין השניים גורם להתקרבותו של אנאקין לפלפטין. כאשר פלפטין חושף בפני אנאקין את היותו לורד סית', אנאקין מסגיר אותו למועצה אך כאשר מייס ווינדו מנסה להורגו אנאקין עוצר בעדו ובסופו של דבר עובר לצד האפל ונהפך לתלמידו של פלפטין, תחת השם דארת' ויידר. מגובה באנאקין, פלפטין מתחיל בטיהור הג'דיי הגדול (פקודה 66) ומורה לצבאות המשובטים לחסל את הג'דיי שבסביבתם. רק יודה, אובי ואן ועוד כמה אחדים הצליחו להימלט מהתקיפה. הם טסים בחזרה לקורוסאנט ושם מגלים את מעברו של אנאקין לצד האפל ואת הטבח שערך בחניכי הג'דיי הצעירים, אבירי הג'דיי המבוגרים ובמאסטרים. יודה שולח את אובי ואן להרוג את אנאקין במוסטאפאר ואילו הוא יוצא להתעמת עם פלפטין אך לא מצליח לעצרו. פלפטין מפיל עליו את מושבי הסנאט ומנסה לחשמל אותו אך כשהפסדו של יודה נראה בלתי נמנע הוא מצליח ברגע האחרון להתנגד לחשמל ולהדוף את סידיוס, אך נופל למטה. יודה נמלט לגלות בעזרתו של הסנאטור הנאמן בייל אורגנה, כשהוא מניח לסידיוס לחשוב שהוא נהרג בקרב. אובי ואן חוזר ממשימתו אך מגלה רק בדיעבד שאנאקין שרד ונותר בחיים. הם מיילדים את לוק וליאה, ילדיה של פאדמה ואנאקין. הם מחליטים להפרידם ולהחביאם מוויידר, יודה שולח את אובי ואן להשגיח על לוק בסתר בעוד הסנטור אורגנה מאמץ ביחד עם אשתו את ליאה. באותו זמן יודה מגלה מקווי גון ג'ין המנוח את היכולת  להפוך לרוח רפאים והתגלות בכל מקום באמצעות "הכוח".
למרות הפתח לתקווה שנותר, יודה מכיר בכישלונו להביס את הקיסר ולהחזיר את הצד המואר לשלטון בגלקסיה. הוא נמלט לגלות בכוכב דגובה, שם הוא חי בפשטות בביצות, רחוק מעיניה וחייליה של האימפריה.
ביוגרפיה > האימון של לוק

בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית אובי ואן קנובי שולח את לוק סקייווקר לאימון מתקדם אצל יודה, בכוכב לכת דגובה. לוק סקייווקר היה התלמיד האחרון של יודה באימוני ג'דיי.
על פניו מתקבל הרושם שלוק הוא תלמיד איטי. אימוניו אינם מתנהלים טוב ויודה מאוכזב ולעיתים אף מיואש ממנו. למרות זאת משתפרת בהדרגה שליטתו של לוק בכוח, אך הוא קוטע את אימוניו ב"כוח" כדי לסייע לחבריו שנלכדו בידי דארת' ויידר, למרות הפצרותיהם של יודה ואובי ואן שיישאר וישלים את אימוניו.
במהלך הדו-קרב עם דארת' ויידר מאבד לוק את ידו הימנית ומגלה שוויידר הוא אביו. אחרי שהחלים מהגדיעה הוא בונה לעצמו חרב אור חדשה (בצבע ירוק) וטס לחלץ את האן סולו מידיו של ג'אבה ההאט (החילוץ מסתיים בהצלחה). אחרי החילוץ הוא טס בחזרה לדגובה להשלים את אימוניו אך יודה אומר לו שהאימונים כבר הושלמו וכל מה שנותר ללוק כדי להיהפך לג'דיי הוא להתמודד עם דארת' ויידר. יודה מאמת בפניו את העובדה שוויידר הוא אביו ומספר לו שיש עוד סקייווקר לפני שהוא נפטר בשיבה טובה בגיל 900.
ביוגרפיה > מותו

מאסטר יודה מת בתחילת הפרק השישי (שובו של הג'דיי), בגיל 900.
הוא מת כאשר לוק סקייווקר נמצא על דגובה (כוכב הגלות של יודה) ומדבר איתו על עברו ומה קרה להוריו של לוק.
הוא נפטר כשהוא עומד לספר ללוק שיש לו אחות תאומה.
ביוגרפיה > אפילוג

ברגעי האמת, לוק מוכיח ליודה שהוא אימן אותו כראוי. לוק דוחה את הפיתוי להצטרף לצד האפל ולהרוג את אביו מתוך שנאה. יתרה מכך, הוא מצליח להחזיר את דארת' ויידר, אביו, לצד הטוב של ה"כוח" (למרות שזה היה דקות מעטות לפני מותו) ואף לחסל את הקיסר פלפטין (ויידר זרק את הקיסר לתוך תהום שבה כור גרעיני). בכך אפשר לאנאקין לממש את הנבואה, להשמיד את הסית' ולהביא איזון לכוח.
יודה נגלה שוב אל לוק כרוח רפאים (יחד עם אובי ואן ואנאקין) ומחייכים אליו בשמחה. בהיותו הג'דיי האחרון, לוק מייסד מחדש את מסדר אבירי הג'דיי.
לאחר 30 שנה, קולו של יודה נשמע במהלך חיזיון שמקבלת ריי לאחר שאחזה בחרב האור של לוק.
יודה נגלה שוב אל לוק כרוח רפאים על מנת לעשות את מה שהאחרון לא הצליח לעשות ולהשמיד את הטקסטים המקוריים של הג'דיי. לוק ההמום שואל אותו מדוע עשה זאת, ויודה מסביר לו כי הם לא היו יכולים לעזור לריי באימוניה, מאחר שהיא הייתה כבר חזקה מספיק. לעומת זאת, לוק היה זה שצריך עזרה ויודה מציין בפני לוק שכמאסטר, עליו להנחיל לתלמידיו הן את חזקותיו והן את חסרונותיו, וביניהם גם כישלון, שזהו המורה הטוב ביותר. העזרה של יודה עודדה את לוק להציל את המחתרת בהמשך.
אישיות ומאפיינים

יודה מדבר גלקטית בסיסית בצורה ייחודית על ידי הקדמת העצם לפועל במשפטי חיווי. צורת דיבור זו בחוגים מקצועיים מוכרת כפורמט "Object Subject Verb" (מושא-נושא-פועל). דוגמה אופיינית אפשר למצוא בסרט שובו של הג'דיי: "When 900 years old you reach, look as good you won't." (בתרגום חופשי "כש-900 שנה גילך יהיה, טוב כל כך לא תיראה"). צורת דיבור זו מאפיינת את יודה ומקנה ניחוח אקזוטי לדמות, אך גם נהייתה מקור לפרודיה. בסדרת הלגו של מלחמת הכוכבים ציין יודה כי הוא מדבר באופן רגיל רק כאשר הוא מחקה אחרים.
יודה הקשיש נעזר במקל הליכה או כיסא-רחפת בחייו היומיומיים, אך למרות חזותו וגילו המופלג, הוא מפגין כישורים מרהיבים בשימוש בכוח בעתות צרה, מה שמעלה תמיהה בקרב מעריצי הסדרה האם השימוש במקל ההליכה נובע אכן ממגבלה פיזית, ממנהג בעל מקור טקסי, או להטעייה.
סגנון הלחימה של יודה מאופיין בקפיצות תכופות ועצבניות שמחפות על יתרון הגובה שיש ליריביו על פניו, ומאפשרות לו לתקוף את יריביו ממספר חזיתות כמעט בו זמנית. יודה מאופיין בשליטה המיוחדת בכוח שמפצה על גודלו, השליטה הייחודית והמרשימה של יודה בכוח הופכת אותו למודל לחיקוי במסדר הג'דיי.
ג'ון רוברטס

ג'ון גלובר רוברטס הבן (באנגלית: .John Glover Roberts Jr; נולד ב-27 בינואר 1955) הוא הנשיא הנוכחי והשבעה עשר במספר של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביוגרפיה

רוברטס נולד בבאפלו שבניו יורק למשפחה קתולית, ולו שלוש אחיות. אמו הייתה רוזמרי לבית פודרסקי, ואביו ג'אק (1928–2008) היה מנהל בחברת הפלדה בית לחם סטיל. כשהיה בכיתה ד' עברה משפחתו ללונג ביץ' שבאינדיאנה.
את התואר במשפטים קיבל בהצטיינות מבית הספר הרווארד למשפטים. הוא סיים ראשון בכיתתו והיה עורך כתב העת המשפטי של הפקולטה Harvard Law Review. בתחילת שנות השמונים היה עוזר לשופט העליון ויליאם רנקוויסט (לימים נשיא בית המשפט העליון). לאחר מכן מילא תפקידים משפטיים בממשל רונלד רייגן. אחרי שלוש שנים בהן היה חבר במשרד עורכי דין פרטי שב לממשל, הפעם תחת הנשיא בוש האב. הוא כיהן כסגן פרקליט הממשל בפני בית המשפט העליון וטען ב-39 תיקים שונים. בוש ניסה למנותו לשופט, אך ניסיון זה נקטע באיבו בשל תבוסת הנשיא בבחירות. רוברטס שב למשרד הפרטי כשותף. ב-2003 הגיע שכרו השנתי במשרד למיליון דולר.
ביוני 2003 אישרה מליאת הסנאט פה אחד את מינויו לשופט פדרלי בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, הפעם ביוזמת הנשיא בוש הבן.
ביולי 2005, לאחר הודעת הפרישה של השופטת סנדרה דיי או'קונור, הציע הנשיא בוש לסנאט את רוברטס כמחליפה. ב-3 בספטמבר, בעוד הדיונים בסנאט במינוי רוברטס אמורים להתחיל, מת נשיא בית המשפט רנקוויסט. ויומיים אחר כך, בזריזות מפתיעה, הודיע בוש שרוברטס לא יחליף את או'קונור כמתוכנן, אלא יחליף את רנקוויסט כנשיא בית המשפט. הצנחת שופט חדש היישר לתפקיד הנשיא היא דבר מקובל במסורת המשפטית האמריקנית.
ההערכות היו שרוברטס יתברר כשמרן, אולי אף במידה דומה לזו של קודמו השמרן המובהק רנקוויסט, אף שטען שעמדותיו כפרקליט ממשל רייגן אינן יכולות להעיד על השקפותיו ויש לראותן רק כביטוי לחובתו של עורך דין לשקף דעות לקוחו. על עמדתו בנושא ההפלות, השנוי במחלוקת קשה בציבור האמריקני, ניתן לקבל רמז מהעובדה שאשתו כיהנה בתפקיד בכיר בארגון הלוחם בהן (אך ארגונה, "פמיניסטיות למען החיים", לוחם גם בעונש מוות, היקר לשמרנים באמריקה).
לאור היותו משפטן דגול וראוי לכל הדעות, ומאחר שפסיקותיו כשופט פדרלי לא היו מרעישות ברובן, וממחישות לדברי אחד הפרשנים "גישה זהירה וצרה ללא הצהרות גדולות", לא היו למיעוט הדמוקרטי עילות לפסול את מינויו, ודאי שלא לחולל פיליבסטר שיתקע את הדיונים בסנאט. יוצא דופן הוא פסק דין אחד שלו כשופט פדרלי שבו אישר את החוקתיות של השמת ילדה בת שתים עשרה באזיקים והחזקתה במתקן מעצר שלוש שעות עד בוא אמה, וזאת בגין חתיכת צ'יפס בודדת שאכלה בתחנת רכבת תחתית. רוברטס ציין כי השאלה העומדת בפני בית המשפט "אינה האם מדיניות זו הייתה רעיון גרוע, אלא אם היא הפרה את התיקונים הרביעי והחמישי לחוקה".
בשימוע לפני אישור מינויו בסנאט סירב רוברטס להביע את השקפתו לגבי הסוגיות השנויות במחלוקת העומדות לפני בית המשפט, אולם הציג את תפיסת עולמו לפיה תפקיד השופט בחברה מצומצם ודומה לתפקיד השופט בספורט - ליישם את החוקים, לא ליצור אותם. ב-29 בספטמבר 2005 אישר הסנאט את מינויו ברוב 22–78. כמה מבכירי המפלגה הדמוקרטית התנגדו, בהם הילרי קלינטון וטד קנדי. גם ברק אובמה, שהיה אז סנטור צעיר, התנגד. עם אישורו הושבע רוברטס והחל בכהונתו.
רוברטס השביע את הנשיאים ברק אובמה, דונלד טראמפ וג'ו ביידן במהלך טקס השבעתם.
בשנת 2020 הופיע ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
פסיקות בולטות

רוברטס נחשב לרוב כשופט "שמרן". למרות שרוברטס מזוהה כבעל פילוסופיה שיפוטית שמרנית, רוברטס נתפס כבעל אוריינטציה שמרנית מתונה יותר. הפילוסופיה השיפוטית של רוברטס נתפסת כמתונה ומפשרת יותר מזו של אנטונין סקאליה ושל קלרנס תומאס. מידת ההסכמה של רוברטס נחשב כתואם ביותר לזה של סמואל אליטו. הוא נהג לחבור לעיתים לשופטים ה"ליברליים".
גישתו תוארה גם כגישה הנוטה להביע נאמנות לטקסט, למבנה, להיסטוריה ולהיררכיה החוקתית. נאמר כי רוברטס פועל תחת גישה של מינימליזם שיפוטי בהחלטותיו, לאחר שקבע, "[אם] אין צורך להכריע יותר בתיק, אז לדעתי יש צורך לא להחליט יותר מקרה."
פסיקות בולטות > התיקון הרביעי לחוקה

רוברטס כתב את ההתנגדות הראשונה שלו בפסק הדין של רנדולף נגד גאורגיה בשנת 2006. החלטת הרוב אסרה על המשטרה לערוך חיפוש בבית אם שני הדיירים נוכחים אך אחד התנגד והשני הסכים. רוברטס מתח ביקורת על דעת הרוב כבלתי מתיישבת עם הפסיקה הקודמת ועל כך שהיא מבססת חלקית את הנמקתה על תפיסתה את המנהג החברתי. לדבריו, מבחן הציפייה החברתית היה פגום מכיוון שהתיקון הרביעי מגן על ציפייה לגיטימית לפרטיות, לא על ציפיות חברתיות.
בפרשת יוטה נגד סטרייף (2016), רוברטס הצטרף לרוב בפסיקה (5–3) כי ניתן לעצור ולבצע חיפוש על אדם בעל צו מתקיים, וכי כל ראיה שהתגלתה על סמך אותו חיפוש קבילה בבית המשפט; דעת הרוב קבעה כי הדבר נשאר נכון גם כאשר המשטרה פועלת שלא כדין על ידי עצירת אדם ללא חשד סביר, בטרם נודע על קיומו של הצו העומד על הפרק.
בפסק הדין של קרפנטר נגד ארצות הברית, רוברטס כתב את דעת הרוב בפסיקה 5-4 לפיה חיפושים בנתוני טלפון סלולריים מצריכים בדרך כלל צו.
פסיקות בולטות > רפורמת הבריאות

ב-28 ביוני 2012 הכריע בית המשפט העליון ברוב של חמישה כנגד ארבעה, בפסיקה שנחשבת לאחת החשובות בעשורים האחרונים, כי רפורמת ביטוח הבריאות של הנשיא ברק אובמה היא חוקתית. ההכרעה הייתה מפתיעה, משום שלאור האופן שבו התנהלו הדיונים בעל פה, ציפו המומחים כי בית המשפט העליון יבטל את הרפורמה. השאלה שעמדה על הפרק הייתה האם יש לקונגרס זכות לחייב אדם לקנות ביטוח בריאות. רוברטס, שהצטרף לארבעת השופטים הליברלים, פסק שאמנם אין לקונגרס זכות ישירה לחייב אדם להשתתף בפעילות מסחרית, והוא אינו רשאי להעניש אותו בפלילים על סירובו לקנות ביטוח בריאות, אך יש לו זכות להטיל מס על מי שמסרב לקנות ביטוח. בכך הותיר את החוק בתוקף.
לפסיקה היו גם השלכות פוליטיות מרחיקות לכת, שכן נתנה גיבוי לממשל אובמה בשנת בחירות. העובדה ששופט שמרן כרוברטס היה הקול המכריע בעד עמדת ממשל הנשיא אובמה, זכתה לתשומת לב רבה.
גם בפסיקה ביוני 2015, היה רוברטס בין ששת השופטים שהצביעו בעד רפורמת הבריאות, במסגרת העתירה שהוגשה נגדו לבית המשפט העליון. העתירה נקראת "קינג נגד בורוול", ועסקה במידת חוקתיות הטבות המס הפדרליות, המיועדות עבור מדינות שלא פתחו שווקים מקוונים למכירת ביטוח בריאות משלהם. בכך אישר בית המשפט מרכיב מרכזי בחוק.