stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כביש 505
הערות שוליים

↑  עמוס לבב, תושבי בקעת הירדן " יקפצו" להצגה בתל־אביב-  בכביש חוצה שומרון !, מעריב, 16 בנובמבר 1980
↑  דוד זוהר, שיקול מוטעה של הנהג, מעריב, 18 ביוני 1986;המשך
↑  אריה בנדר, רבין אצל פצועי הטיולית: נפתור לתמיד בעיית כביש הדמים, מעריב, 18 ביוני 1986
↑  פני השטח - אירועים. שיחות. נתונים, חדשות, 6 במאי 1988
| כבישי השומרון |
| --- | --- | --- |
| כבישי אורך | כביש 60 • כביש 446 • כביש 466 • כביש 578 (כביש אלון) • כביש 596 • כביש 5444 • כביש 5066 • כביש 5504 • כביש 5788 (מעלה שי) |  |
| כבישי רוחב | כביש 5 • כביש 55 • כביש 57 • כביש 465 • כביש 505 • כביש 555 • כביש 557 • כביש 585 • כביש 611 • כביש 4775 • כביש 5050 • כביש 5533 • כביש 5615 • כביש 6115 • כביש 6513 • כביש 6235 |  |
רותי דירקטור

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1956 (בת 68)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 תקופת הפעילות:  מ-1984
 עיסוק:  אוצרת מבקרת אמנות
 מעסיק:  חדשות, מוזיאון חיפה לאמנות, העיר, מעריב, מוזיאון תל אביב לאמנות 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  https://www.facebook.com/ruti.direktor
 
רותי דירקטור (נולדה ב-13 במאי 1956) היא אוצרת, מבקרת אמנות, מרצה לאמנות, סופרת. מתגוררת בתל אביב.
ביוגרפיה

דירקטור התחילה לכתוב מאמרים על אמנות בשנת 1984, אז החלה לעבוד כמבקרת האמנות של העיתון חדשות. מ-1991 הייתה מבקרת האמנות בעיתון מעריב ומ-1995 במקומון "העיר", למשך כעשר שנים. בשנים 2005–2008 הייתה מבקרת האמנות הקבועה של מוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות. ב-2009 פתחה את הבלוג שלה, "הצוֹפָה".
דירקטור פרסמה מספר ספרים על אמנות, ובהם "אמנות עכשווית אני מדברת אליכם" (2005, בהוצאת סל תרבות ארצי). משנת 1997 ועד 2014 שימשה כמרצה לאמנות באוניברסיטת חיפה.
כאוצרת עצמאית דירקטור החלה לאצור בתחילת שנות התשעים. בין התערוכות שאצרה היו שתי התערוכות הראשונות של "אמנות הארץ" בתחנת הכוח ברדינג – "נעורים; געגוע" ב-2003 ו-"מחול אחרון ופרידה" ב-2004. בין המשתתפים בהן ניתן לציין את גדעון גכטמן, רועי רוזן, אהד פישוף, פיליפ רנצר, דוד עדיקא, נלי אגסי ועוד. בשתי תערוכות אלה השתתפו אמנים, ביניהם גדעון גכטמן (עם בנו נועם), שחר מרקוס, הדס עפרת, אניסה אשקר, אדווה דרורי, מנאר זועבי ושי עיד אלוני.
בשנת 1994 אצרה את "אחי השמש, אחותי הלבנה" בסדנאות האמנים תל אביב. ב-1999 אצרה את התערוכה "חשד" – אמנות בקולנוע (בשיתוף עם מוניקה לביא), ובשנת 2000 את "האדם המתלבש", שתיהן במוזיאון חיפה לאמנות.
בשנים 2005–2008 הייתה אוצרת הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, עד להקפאת פעילותה של הגלריה. מידי שנה אצרה שם מספר תערוכות נושא מלוות בקטלוגים.
מ-2009 שימשה כאוצרת הגלריה של שלוחת בצלאל בתל אביב בסלמה 60. מ-2011 שימשה במשך שלוש וחצי שנים כאוצרת ראשית של מוזיאון חיפה לאמנות. בשנת 2013 אצרה שם את התערוכה "במעגלים אחרים: אמנים אאוטסיידרים, נאיבים, אוטודידקטים", תערוכה ראשונה בארץ של אמנות אאוטסיידרים, ביניהם אמנים בינלאומיים שנחשבים לאמנים המרכזיים בתחום זה..
באפריל 2014 מונתה לאוצרת לאמנות עכשווית במוזיאון תל אביב ושימשה בתפקידה תשע שנים, עד לפרישתה במאי 2023. התערוכה האחרונה שאצרה במוזיאון דמיינו מוזיאון (או: הגוף הזוכר) הייתה תערוכה פרפורמטיבית בת שישה שבועות,המורכבת כולה ממופעי תנועה, מחול וגוף.
ב-2008 שודרה בערוץ 2 סדרת טלוויזיה בת עשרה פרקים, "סיפור מסגרת – 100 שנים של אמנות בישראל", בה שימשה דירקטור כעורכת התוכן.
באוקטובר 2024 פרסמה ספר פרוזה ראשון "הדרך לוונציה" (הוצאת אפיק) שעלילתו מתרחשת בעולם האמנות הישראלי.
לעיון נוסף > ספרים

2005 – אמנות עכשווית אני מדברת אליכם, הוצאת סל תרבות ארצי
2023 – הדרך לוונציה, הוצאת אפיק
הערות שוליים

↑  דנה גילרמן, דבר המבקרת, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2004
↑  דנה גילרמן, פסטיבל "אמנות הארץ" השני בסוכות בתחנת רידינג בת"א, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2003
↑  אתר הגלריה לאמנות באוניברסיטת חיפה
↑  מבקרת האמנות רותי דירקטור התמנתה לאוצרת הראשית של מוזיאון חיפה, באתר גלובס, 13 בספטמבר 2010
↑  ארנון בן דרור, עכבר העיר, אאוטסיידר חם: האמנות האאוטסיידרית מגיעה לישראל, באתר הארץ, 11 בפברואר 2013
↑   יובל סער, 100 שנה לרדי-מיידאיך האמנות הפנימה את המהפכה של דושאן, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2013
↑  איתן בוגנים, רותי דירקטור נבחרה לאוצרת לאמנות עכשווית במוזיאון תל אביב, באתר הארץ, 10 במרץ 2014
↑  דנה גילרמן, הסדרה על 100 שנות אמנות ישראלית מהלילה בערוץ 2, באתר הארץ, 8 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260556705171  ISNI: 0000 0000 7331 6875  LCCN: no2007045162  SUDOC: 235247790  VIAF: 102985157   WorldCat (עם VIAF): 102985157
אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Александр Михайлович Романов; ‏13 באפריל 1866 – 26 בפברואר 1933), היה חתנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ובנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ספר, חוקר וקצין בצי הרוסי הקיסרי.
ביוגרפיה

אלכסנדר נולד ב-13 באפריל 1866 בטיפליס, שם היה אביו הנציב העליון במלכות המשנה של הקווקז, למיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה. בצעירותו שירת אלכסנדר כקצין בצי הרוסי הקיסרי, ואף ערך במסגרת זו ביקורים באימפריה היפנית ובאימפריה הברזילאית. בשנת 1891 הוא היה היוזם והמייסד המהדורה הראשונה של הספרייה הרוסית השנתית של הצי הצבאי, והוא ערך אותה עד לשנת 1906.
ב-6 באוגוסט 1894 התחתן אלכסנדר עם קסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 7 ילדים. אלכסנדר אהב לבלות את חופשותיו בצרפת, במיוחד בביאריץ ובקוט ד'אזור, שם אחיו הבכור, מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה מימן בשנת 1908 את בניית מלון קרלטון, בקאן.
בשנת 1895 הוא פיתח תוכנית לחיזוק הצי הרוסי באוקיינוס השקט. בין השנים 1901–1902 הוא שימש כמפקד ספינת המלחמה רוסטיסלאב בים השחור, ובשנת 1903 הוא התמנה לקצין דגל זוטר בצי הים השחור. במקביל, בין השנים 1901–1905 הוא שימש כמפקח ראשי ויו"ר של כמה מועצות הקשורות לספנות ולנמלים. בתפקידים אלה תרם לפיתוח הספנות המסחרית, בנייה וציוד של הנמלים החדשים, הכשרת מלחים לצי הסחר, יצירת קווי ספנות למרחקים ארוכים ושיפור חקיקת הסחר הימי. במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 הוא פיקח על ספינות העזר של הצי ההתנדבותי. אלכסנדר לקח חלק בפיתוח תוכניות שנועדו לבנות מחדש את הצי, הביא אותם לידיעת הממשלות והציבור, והיה תומך נלהב של בניית ספינות קרב חדשות. בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת סגן-אדמירל.
אלכסנדר מילא תפקיד מרכזי בהקמת כוח אווירי צבאי רוסי, והיה היוזם של בית-הספר לטיסה לקצינים ליד סבסטופול בשנת 1910. במלחמת העולם הראשונה הוא היה מפקד חיל האוויר הרוסי הקיסרי, ומדצמבר 1916 היה אלכסנדר מפקח השדה של חיל האוויר הרוסי הקיסרי. בתחילת 1917 הוא דגל בהרכבת ממשלה בהשתתפות אנשי ציבור, כשהוא מדבר נגד "המשרד האחראי".
לאחר מהפכת אוקטובר נעצר אלכסנדר על ידי הבולשביקים והושם במעצר ליד סבסטופול, אולם במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה, והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזבו אלכסנדר ומשפחתו את חצי האי קרים יחד עם חמותו מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
לאחר מכן התגורר אלכסנדר בפריז, שם כתב את זכרונותיו, ואילו אשתו התגוררה בלונדון. ב-26 בפברואר 1933 מת אלכסנדר ברוקברין-קאפ-מרטן, ואילו קסניה מתה בשנת 1960.
משפחתו

ב-6 באוגוסט 1894 התחתן אלכסנדר עם קסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אירינה אלכסנדרובנה, נסיכת רוסיה (1895–1970), התחתנה עם הנסיך פליקס יוסופוב
אנדריי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1897–1981), התחתן עם אליזבטה רופו-סאסו, ולאחריה התחתן עם נדין מקדוגל
פיודור אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1898–1968), התחתן עם הנסיכה אירינה פבלובנה פאליי
ניקיטה אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1900–1974), התחתן עם הרוזנת מריה וורונסובה-דשקובה
דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1901–1980), התחתן עם הרוזנת מרינה סרגייבנה גולנישצ'בה-קוטוזובה, ולאחריה התחתן עם שיילה צ'יזהולם
רוסטיסלב אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1902–1978), התחתן עם הנסיכה אלכסנדרה פבלובנה גליצין, ולאחריה התחתן עם הדוויג פון צ'אפויס
וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1907–1989), התחתן עם הנסיכה נטליה אלכסנדרובנה גולטיסינה
פארמה פרם

פארמה פרם (ברוסית: БК ПАРМА Пермь) היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר פרם שבמחוז פרם שבאזור הרי אוראל, המתמודדת בליגה המאוחדת של VTB.
בעונת 2016 זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הרוסי בכדורסל לאחר שגברה על זניט סנקט פטרבורג במשחק הגמר ולראשונה התמודדה גם במסגרות האירופאיות, בגביע יורוצ'לנג'.
היסטוריה

קבוצת הכדורסל פארמה פרם הוקמה ביוזמת האקדמיה לכדורסל של מחוז פרם ב-2 באוגוסט 2012. בעונת הבכורה של הקבוצה (2012/13) בליגת המשנה בכדורסל הקבוצה סיימה במקום החמישי ועונה לאחר מכן סיימה במקום ה-11.
בעונת 2015/16 הקבוצה זכתה בגביע הרוסי בכדורסל לאחר שגברה על זניט סנקט פטרבורג בגמר הגביע בתוצאה 65:95. היא שבה וזכתה בגביע פעם נוספת, ב-10 בפברואר 2019 אחרי שגברה במשחק הגמר על ניז'ני נובגורוד בתוצאה 73-67.
לקראת עונת 2020/2021 פארמה השתתפה בטורניר גביע גומלסקי והעפילה בו עד למשחק הגמר. בנוסף העפילה באותה עונה לשלב חצי גמר היורופקאפ, למפגש מול עירוני נס ציונה הישראלית ולראשונה בתולדותיה העפילה לפלייאוף הליגה המאוחדת של VTB.
הישגים לפי עונה

| עונה | סופרליגה | הליגה הבכירה | גביע רוסיה | ליגת VTB | מפעלים אירופיים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012/2013 | — | ‏5 | שלב המוקדמות הראשון | — | — |
| 2013/2014 | ‏11 | — | שלב המוקדמות השני | — | — |
| 2014/2015 | ‏7 | — | רבע גמר | — | — |
| 2015/2016 | ‏3 | — | מחזיקת הגביע | — | — |
| 2016/2017 | — | — | חצי גמר | ‏13 | — |
| 2017/2018 | — | — | רבע גמר | ‏11 | יורופקאפ: שלב המוקדמות השני |
| 2018/2019 | — | — | מחזיקת הגביע | ‏13 | — |
| 2019/2020 | — | — | רבע גמר | — | — |

| 2020/2021 | — | — | — | ‏8 | יורופקאפ: חצי גמר |
| 2021/2022 | — | — | — | ‏? | יורופקאפ: רבע גמר |
מאמנים

רוסיה ויאצ'סלב שושאקוב (2012—2017)
לטביה ניקולאיס מאזורס‏ (2017—2019)
רוסיה ו. שושואקוב (2019)
ליטא קאזיס מסקוויטיס (2019—)
תארים

הגביע הרוסי בכדורסל :
זכייה (2): 2016, 2019
ראו גם

אוראל גרייט
הערות שוליים

↑  CSKA dominates Parma to lift 2020 Gomelsky Cup
↑  Николайс Мазурс — главный тренер БК «Парма»
| הליגה המאוחדת של VTB |
| --- | --- | --- |
| הקבוצות בעונת 2024/2025 | רוסיה אבטודור סראטוב • רוסיה אוניקס קאזאן • רוסיה אוראלמש • קזחסטן אסטנה • רוסיה זניט סנקט פטרבורג • רוסיה יניסיי קרסנויארסק • רוסיה לוקומוטיב קובאן • רוסיה ניז'ני נובגורוד • רוסיה פארמה פרם • רוסיה צסק"א מוסקבה • רוסיה סמרה • רוסיה MBA |  |
| שונות | משחק האולסטאר • הסופר קאפ בכדורסל • ליגת הנוער • היכל התהילה |  |
ח'ליל בן קלאוון

מטבע דינר של הסולטאן ח'ליל בן קלאוון
המאוזוליאום של הסולטאן ח'ליל בן קלאוון בעיר המתים בקהיר
ח'ליל בן קלאוון או בתוארו המלא אלמלך אלאשרף סלאח א-דין ח'ליל בן קלאוון (בערבית: الملك الأشرف صلاح الدين خليل بن قلاوون; נולד ב-1262 או 1263 בקהיר – נרצח ב-14 בדצמבר 1293) היה הסולטאן המצרי הממלוכי השמיני לבית המלוכה הבח'רי. הוא עלה לשלטון בשנת 1290 ושלט במצרים עד להירצחו בשנת 1293. שלטונו הקצר והסוער התאפיין בלחימה בלתי פוסקת מול צלבני ממלכת ירושלים, וגולת הכותרת של הישגיו היה כיבוש העיר עכו לאחר מצור בשנת 1291 - מהלך שסיים את השלטון הצלבני בארץ ישראל. דמותו ההיסטורית רבת פנים. ח'ליל היה מנהיג צבאי שנערץ על ידי חייליו בזכות יכולתו הצבאית וכושר לחימתו בשדה הקרב, אך נתיניו ועמיתיו הממלוכים ראו בו עריץ רצחני. העובדה כי בניגוד לאביו הוא דיבר וכתב בערבית, הפכה אותו לדמות חיובית בקרב ההיסטוריונים הערבים, המציגים אותו כאדם אינטליגנטי שעודד רכישת השכלה.
הכתרה

הסולטאן הממלוכי קלאוון הכריז בשנת 1280 על בנו עלא א-דין כיורשו המיועד, אך בשנת 1288 מת עלא א-דין בנסיבות מסתוריות, ובנו השני ח'ליל הפך ליורש העצר. קלאוון לא חתם על צו המינוי של ח'ליל, מתוך תקווה כי האח השלישי, מוחמד, יגיע לבגרות - ככל הנראה מתוך חשד לא מבוסס כי היה לו חלק במות אחיו, עלא. לכך נוסף חוסר נחת מאופיו האלים של ח'ליל, והעובדה כי היה חסר כבוד כלפי הדת. מקורות ממלוכים מצטטים מפי קלאוון את המשפט "אני לא אמליך על המוסלמים מלך כדוגמת ח'ליל". מותו הפתאומי של הסולטאן קלאוון וההכרה הציבורית הביאו את ח'ליל אל כס הסולטנות ללא חותמת הכשרות של הצו המלכותי. על פי מקורות מוסלמיים אמר ח'ליל לפתח' א-דין עבדול זהיר - השופט שמוסמך על ידי אביו לביצוע הצוואה "פתח' א-דין, הסולטאן לא רצה לתת לי את השלטון אבל אלוהים - כן". ח'ליל עלה לכס הסולטנות בשנת 1290, בגיל 27, וחשף מיד את אופיו כעריץ אכזרי והפכפך.
עם עלייתו לכס המלוכה פתח ח'ליל במסע טיהורים אכזרי של נאמני אביו. סגנו של קלאוון, חסאם א-דין טורנטי, הוצא להורג מול הסולטאן החדש. רכושו הרב, 600,000 דינרי זהב ו-17,000 ליברות של מטבעות כסף, הוחרם, ובנוסף הוחרמו עבדים, סוסים ותכשיטים רבים. משפחתו של הווזיר המנוח נותרה בחוסר כל. על פי גרסה אחרת, לאחר שטורנטי העביר לסולטאן את רכושו, הוא שוחרר מהכלא, אך מת בעקבות העינויים שעבר מספר ימים לאחר מכן. האמיר המונגולי כיתבוגה (אנ'), מי שעתיד להיות עוצר לסולטאן מוחמד בן קלאוון, נאסר ולאחר מכן שוחרר. לג'ין אל מנסורי, אמיר נוסף ונציג הסולטאן קלאוון בדמשק, נאסר והובא לקהיר כדי להיות מוצא להורג לפני הסולטאן, והוא ניצל רק בזכות העובדה שמיתר הקשת שנועד לחנוק אותו פקע. במהפך מפתיע הוחזרה לו משרתו כמושל דמשק.
חיסול ממלכת ירושלים > כיבוש עכו

לאחר ניקוי האורוות בבית מכל המתנגדים האפשריים, הפנה ח'ליל בן קלאוון את מרצו להשלמת המשימה בה החל אביו - חיסול המדינה הצלבנית. כבר בשנת 1290 הצהיר קלאוון כי הוא עתיד לתקוף את עכו, ואף פתח בהכנות לכיבוש העיר, שנחשבה למבוצרת ביותר לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה ושימשה כבירתה של ממלכת ירושלים הצלבנית השנייה. ההכנות הממלוכיות לקרב החלו בקיץ של 1290 באיסוף עצים מיערות לבנון וארץ ישראל, לצורך בנין מכונות המצור, ובמשך ארבעה חודשים נמשכו עבודות הכריתה באזור קיסריה ועתלית. בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להיאסף במישור עכו. הגדודים יצאו מדמשק כשהם נושאים עימם מכונות מצור, ואחריהם באו גדודים מערים אחרות בסוריה. המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות עכו היה מהגדולים שנאספו מול העיר אי פעם, ובימי הביניים בפרט. הכוחות התמקמו מול עכו ב-5 באפריל 1291, הקימו את אוהליהם והרכיבו את מכונות המצור. הפגזת עכו החלה ביום 15 באפריל. מלכתחילה לא התכוונו הממלוכים לצור על העיר כדי להרעיבה, הן לאור העובדה שבעיר היו מאגרי מזון אדירים, ולאור העובדה שמכיוון הים לא הוטל הסגר על נמלה. בתקופת ההרעשה לא סגרו הצלבנים את שערי העיר כדי להקל על גיחות פתע מתוכה, על מנת לפזר את המאמץ המלחמתי לכל אורך החזית וכדי למנוע מהממלוכים את היוזמה בבחירת גזרות התקפה.
ביום 4 במאי נחתו בעכו חיילים צלבניים מממלכת קפריסין בראש מלכם אנרי השני, שניסה לחדש את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי, אך נתקל בקיר אטום. הסולטאן לא היה מוכן, אלא למשא ומתן על הסכם כניעה. הוא דרש את מפתחות העיר והציע כי הצלבנים יעזבו את עכו עם רכושם. עם תום המשא ומתן הכושל התחדשה ההפגזה, ולאחר עשרה ימים נפרץ פתח בפינה הצפון-מזרחית של העיר, סמוך ל"מגדל המלך" הידוע גם בכינוי "המגדל החדש". חמישה ימים לאחר מכן, ביום 12 במאי, הצליחו המוסלמים למוטט את מגדל המלך אל תוך החפיר, ולקנות אחיזה בקו החומות החיצוני של עכו. למחרת החלו הגדודים הממלוכים בהתקפה מאסיבית על חומות העיר, ועיקר המאמץ הופנה לעבר האזור שהובקע. הם שיתקו את ההגנה הצלבנית וחדרו אל השטח בין שתי חומות העיר. משם חדרו המוסלמים אל שער "המגדל הארור" ומשלא נתקלו בהתנגדות פרצו אל תוך העיר. התפוררות הגנה הצלבנית הובילה לנטישת עמדות ההגנה ובריחה חסרת סדר אל כוון הנמל, בעוד הגדודים הממלוכים טובחים בתושבי העיר. באותה עת עגנו בנמל מספר מועט של ספינות שיכלו לאסוף את הפליטים ולהימלט מהטבח. מספר ההרוגים בקרבות הרחוב איננו ידוע, אך החרב לא פסחה על הקהילה היהודית הקטנה שישבה בעיר החדשה, שגורלה היה כגורל הנוצרים המקומיים והצלבנים. הצבא הממלוכי המשיך בהתקדמותו בתוך העיר עד שנעצר מול המבצר הטמפלרי בפינתה הדרום-מערבית. כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים במשך עשרה ימים, תוך שהממלוכים חופרים מתחת לחומת המצודה. בסערת הקרבות ותחת מעטה חשיכה, הצליח ראש המסדר לברוח לצידון ועימו רוב אוצרות המסדר. ביום 28 במאי 1291 נפער פתח גדול בחומות המצודה הטמפלרית, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המבנה כולו על מגיניו ומתקיפיו. עם נפילת מצודת הטמפלרים הסתיים המצור על עכו. על מנת למנוע מהנוצרים לנסות ולחדש את שלטונם בעכו, הרסו הממלוכים את העיר עד היסוד, ועכו עמדה חרבה משך רוב תקופה הממלוכית.
חיסול ממלכת ירושלים > כיבוש ערי החוף

לאחר נפילת עכו והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לעבר יתר מבצרי הצלבנים שלאורך מישור החוף וחוף לבנון, ובזמן קצר יחסית, ובהתנגדות סמלית, נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזו במגינים. העיר צור נכנעה בפני חיל חלוץ ממלוכי שנשלח לבדוק את השטח לפני פעולה צבאית ממוקדת. מגיני העיר אשר גילו כי עכו נפלה וכי הצבא הממלוכי בדרך לכיבוש עירם, נטשו אותה וברחו לקפריסין. חודש לאחר כיבוש עכו יצא כוח ממלוכי גדול לכוון צידון. חיל המצב שהורכב בעיקר מאבירים טמפלרים בפיקוד ראש המסדר, נסוג אל מבצר הים שניצב על אי בכניסה לנמל העיר, ונלחם בגדודים הממלוכים. מפקד המסדר, השאיר את האבירים להגן על המבצר, וברח לקפריסין עם אוצרו של המסדר (שהוברח קודם לכן מעכו), אגב הבטחה לשוב עם תגבורת. משהוברר למגינים כי הופקרו לנפשם וכי תגבורת לא תגיע, הם הצליחו לחמוק מהמצור דרך הים בחסות החשיכה, ונמלטו אל המבצר הצלבני בטרטוס שבצפון סוריה. ביום 3 באוגוסט כבשו המוסלמים את מבצרה של צידון, מהחזקים שבמעוזים הצלבנים בלבנט, לאחר מצור קצר. העיר הבאה בתור שעברה לידי הסולטאן הממלוכי הייתה ביירות. היא נפלה ללא קרב וחיל המצב הצלבני הקטן ברח לכוון קפריסין. גם כאן הרסו הממלוכים את ביצורי העיר והפכו את הכנסייה למסגד. ביום 31 ביולי 1291 הופיעו הגדודים הממלוכיים בחיפה הצלבנית, ולאחר קרב קצר הניסו את הצלבנים אשר נמלטו אל מבצר עתלית. האבירים שאיישו את המבצר באותה תקופה היטיבו להבין כי ממלכת ירושלים הגיעה אל קיצה, ובליל ה-14 באוגוסט 1291, עזבה את המעגן המבוצר בעתלית ספינה ועליה אחרוני האבירים הטמפלרים, אחרוני הצלבנים בארץ ישראל.
חיסול ממלכת ירושלים > מסע הניצחון והמשך הכיבושים

הסולטאן ח'ליל ערך מסע ניצחון ברחובות דמשק והציג לראווה שבויים נוצרים וגולגולות לוחמים נוצרים משופדות על רמחים. כיבוש עכו לא השקיט את להט הג'יהד אלא העצים את התעמולה למלחמת קודש. במצוותו של ח'ליל ערך הח'ליף אל חכים, שהיה נתון למעשה תחת מעצר-בית מאז שלטון ביברס, תפילת יום שישי בה הוא הזכיר את ח'ליל כסולטאן, ודרש את שחרור בגדאד מידי המונגולים. למעשה המטרה הבאה למלחמת קודש הייתה קלה יותר - ממלכת קיליקיה הארמנית שניהלה מערכת בריתות אסטרטגיות עם המונגולים. באביב של שנת 1292 יצא הסולטאן ח'ליל בן קלאוון מדמשק לכוון נהר הפרת וכבש את המבצר האסטרטגי קלע'ת א-רום ("מבצר היוונים") ששימש מושב של הכנסייה הארמנית. ההתקפה בוצעה במתווה ההתקפה על עכו, והמבצר נכבש במהלך חודש מאי 1292 בהסתערות על החומות ואגב הרעשה ארטילרית מאסיבית. הסולטאן ח'ליל שינה את שמו של המבצר ל"קלע'ת אל-מוסלמין" ("מבצר המוסלמים"). המהלך יצר איום כפול - הן על ממלכת קיליקיה הארמנית והן על התקדמות האימפריה המונגולית. בשובו לדמשק הכריז ח'ליל על כוונתו לכבוש את אסיה. על מנת לקדם את פני האיום הממלוכי נפגשו עמו נציגים ארמניים ומסרו לידיו את המבצרים במארש ובבסני תמורת הסכם שלום, וממלכת קיליקיה הארמנית המשיכה להתקיים עד 1375. בספרו על מערכת היחסים של מלחמה ודיפלומטיה בין הארמנים לממלוכים, ציין החוקר אנגוס סטיוארט, כי ייתכן שהאגרסיביות הייחודית לח'ליל נבעה מהכרה באי יציבות מעמדו במצרים, ולמרות מסע הטיהורים כנגד נאמני אביו עדיין היה מעמדו מעורער.
רצח הסולטאן

שרי ממשלתו של ח'ליל חששו מחמת זעמו של הסולטאן, והתמרמרו על נטייתו לפטרם ללא אזהרה ולמנות תחתם ממלוכים ממוצא צרקסי. מינויים אלו פיצלו את הממלוכים וחידשו יריבויות ישנות. החריפה בין היריבויות נוצרה בין ראש הממשלה המצרי - ביידרה אל מנצורי והווזיר הראשי איבן אל סלוס.
אל-מנצורי היה אחד מהאמירים הקרובים לקלאוון, ועם עלייתו של ח'ליל לשלטון הוא נסמך על ניסיונו הרב. עזרתו בהדחתו והריגתו של חסאם א-דין טורנטי זיכתה אותו בתואר "נאיב אל-סולטאן", והוא צבר עושר רב שכלל שטחי אדמה נרחבים במצרים העילית. אבן אל סלוס היה אויבו הפוליטי של חסאם א-דין טורנטי, ועם מותו של האחרון, הוא הוחזר מגלותו בחג'אז ומונה לווזיר. אבן אל סלוס היה בן למשפחת סוחרים מארץ ישראל. הוא ניצל היטב את מעמדו כווזיר ואת השליטה שהעניק לו תוארו על האדמיניסטרציה הפיננסית של הסולטנות. כך התעשר ממסחר במשי ורכש את אמונו של הסולטאן.
העימות בחצר הגיע לכלל פיצוץ בדצמבר 1293, בעת שהסולטאן יצא למסע צייד בצפון מצרים. העימות בין שני השרים התלקח על רקע גביית מיסים באלכסנדריה, וכאשר הייתה ידו של הווזיר על העליונה, הוא פעל בנחישות להדחתו של אל-מנצורי. על מנת לקדם את פני הרעה ארגן ביידרה אל-מנצורי את האמירים שסבלו מנחת זרועם של הסולטאן והווזיר, ותוך ניצול שעת הכושר, תקפו אותו ורצחו אותו. הקושרים נכשלו ולא הצליחו לתפוס את השלטון. אף שביידרה הכריז על עצמו כסולטאן שלטונו ארך מספר ימים בלבד, שכן זיין-א-דין כיתבוגה אסף חבורה של ממלוכים נאמנים למשפחת קלאוון והצליח לתפוס את הקושרים ולאסרם. במהלך משפטו אמר ביידרה:
"אדם כמו ח'ליל ששותה יין בחודש הרמדאן, שטבעו הוא רוע ואכזריות, שהופך עבדים לשרים ומשפיל את האמירים של אביו - אוסר אחדים והורג אחרים - איננו ראוי למשול על מוסלמים."
ביידרה הוצא להורג על ידי אחד האמירים הממלוכים, שעל-פי ההיסטוריונים של התקופה הגדיל לעשות, ולאחר ההוצאה להורג ביתר את הגופה אכל את הכבד של קורבנו. שאר הקושרים הובלו על גבי גמלים כשהם צלובים וכפות ידיהם כרותות עד שנפחו את נשמתם. הווזיר אבן אל סלוס נאסר באלכסנדריה, ומת בעינויים שנועדו להוציא ממנו את מיקום אוצרותיו הגנוזים. לג'ין אל מנסורי, שחייו ניצלו בדרך פלא בעבר, היה בין הקושרים. הוא היה זה שקטל את הסולטאן תוך שהוא צועק: "כך יכה מי שיועד לשלוט בסוריה ומצרים", אך משהתהפכו היוצרות ברח ונעלם (מאוחר יותר שב והופיע על במת ההיסטוריה המצרית). את כס הסולטאן תפס זמנית האמיר כיתבוגה, ששימש כעוצר לנסיך הקטין בן התשע, נאצר א-דין מוחמד בן קלאוון. הוא הצליח לרכז סביבו אמירים ממלוכים ויצר חונטה שמשלה במצרים משך כחמישים שנה. בתקופה זו הועלה לשלטון הסולטאן מוחמד בן קלאוון, ושלטונו ארוך הימים והמקוטע נמשך לסירוגין עד מותו בשנת 1340. השלטון התנהל בצל סכסוכים ויריבויות בין האמירים הממלוכים, שאחזו בכוח השלטוני האמיתי, אך הם לא יכלו לעלות בעצמם לכס הסולטאן, בשל חששם ממלחמת אזרחים גלויה, ומכך שעמיתיהם יפעלו נגדם.
הערות שוליים

↑  http://wdm.cs.waikato.ac.nz:8080/service?task=search&id=1314242&term=Al-Ashraf%20Khalil
↑  Robert Irwin, The Middle East in the Middle Ages: the early Mamluk Sultanate 1250-1382, Routledge, 1986, p. 76
↑  Lane-Poole, Stanley, A history of Egypt in the Middle Ages. New York: C. Scribner's Sons, 1901, p. 284
↑  Lane-Poole, Stanley, 1901, p. 285
↑  David Nicolle, Graham Turner, Christa Hook, Acre 1291: Bloody Sunset of the Crusader States, Published by Osprey Publishing, 2005 ISBN 1841768626, 9781841768625 p. 30
↑  Kenneth M. Setton, Robert Lee Wolff, Harry W. Hazard, Norman P. Zacour, Marshall Whithed Baldwin, A History of the Crusades: The Later Crusades, 1189-1311, Univ of Wisconsin Press, 2005, p. 598  ISBN 0299048446, 9780299048440
↑  Angus Donal Stewart, The Armenian kingdom and the Mamluks: war and diplomacy during the reigns of Hetʻum II (1289-1307), BRILL, 2001, p. 71
1 2  שם, שם
↑  Al-Maqrizi, p.221-222 and 251/vol.2. Ibn Taghri, p.45/vol.8. Abu Al-Fida,p.395/vol.13
↑  Robert Irwin, The Middle East in the Middle Ages: the early Mamluk Sultanate 1250-1382, Routledge, 1986, p. 78
↑  Lane-Poole, Stanley, 1901, p. 288
| סולטאנים ממלוכים במצרים |
| --- | --- | --- |
| סולטאנים בחרים | שג'ר א-דר • איבכ • אל-מנצור עלי • קטז • ביברס • ברקה חאן • סולמיש • קלאון • ח'ליל בן קלאון • מוחמד בן קלאון • קיטבוגה • לג'ין • ביברס אל-ג'אשנכיר |  |
| סולטאנים בורג'ים | ברקוק • ברסבאי • ג'קמק • קאיתבאי • קאנסוה אל-ע'ורי • טומאן ביי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr97013027  SUDOC: 245210709  VIAF: 7256159478196527990007   WorldCat (עם VIAF): 7256159478196527990007 
עכו ב-1291
מבצר הים בצידון
שרידי מבצר הטמפלרים בעתלית
רב הנסתר

| --- | --- |
 בימוי:  שני חזיזה
 הופק בידי:  ששי אפרתי, איתי נבו-לנדסברג
 עריכה:  זיו אורן
 מוזיקה:  רועי נשיא
 צילום:  עודד קירמה
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  הסיפור האמיתי
 הקרנת בכורה:  2020 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"רב הנסתר - סיפורה של קהילת שובו בנים" הוא סרט תיעודי ישראלי שפורסם ב-27 בפברואר 2020 ועוסק בקהילת שובו בנים בהובלת אליעזר ברלנד ובמעורבותה לכאורה בפרשת רצח ניסים שטרית ואבי אדרי. הסרט פורסם בכאן 11, נכון למרץ 2025 צבר כ-768 אלף צפיות באתר יוטיוב. יוצרת הסרט היא שני חזיזה.
הסרט עסק באפשרות שלכאורה לברלנד ואנשיו היה קשר לפגיעה בניסים שטרית ואבי אדרי. אפשרות זו נבדקה לעומק בזכות הסרט, והחקירה נפתחה מחדש והובילה למעצרים בשני מקרי היעדרות והרצח, ולחקירה של אישים נוספים (בהם ברלנד עצמו). החקירה נפתחה מחדש כחודש לפני שידור הסרט, לאחר שההפקה העבירה למשטרה את החומרים שעלו בתחקיר.
ביוני 2022 פורסם סרט המשך בכאן 11 בשם "רב הנסתר - הגילויים החדשים" שתיעד את ההתפתחויות בפרשה. גם סרט זה זכה לתהודה רבה וקיבל כ-158 אלף צפיות ביוטיוב (נכון למרץ 2025).
במרץ 2024 דחה בית משפט השלום בפתח תקווה את תביעתו של שמואל חבני, חבר לשעבר בקהילת "שובו בנים" אשר נטען כלפיו בסרט שתקף את שטרית כמה חודשים לפני שנעלם. חבני טען כי מאז, שמו נקשר לרצח ותבע פיצויים בסך חצי מיליון שקלים, אך בית המשפט קבע כי "הכתבת ביצעה תחקיר מעמיק, ממושך, נטול פניות ואחראי, המבוסס על מקורות אמיתיים שברובם נחשפו, וכי הפרסום נקט זהירות ולא הפנה אצבע מאשימה או קבע מסמרות בשאלת זהות האחראים לחטיפתו ורציחתו של הנעדר, אלא הצביע על כיווני חקירה שונים שלא בהכרח נקשרים ועל דעות שונות של אנשי צוות החקירה". חבני חויב בתשלום הוצאות בסך 15 אלף שקלים.
הערות שוליים

↑  דינה חלוץ, העיתונאית שני חזיזה פענחה לבד מקרי רצח מלפני 30 שנה: לא אופתע אם יגלו עוד שמות, באתר ynet, 1 בנובמבר 2021
↑  אילן שאול, "רב הנסתר": כך פתחה המשטרה מחדש תיק רצח רק בגלל סרט, באתר posta.co.il, ‏19 בנובמבר 2021
↑    שילה פריד, ‏פרשת הרצח וההיעלמות: "בפעם הראשונה אמרתי קדיש על אחי", בעיתון מקור ראשון, 11 בנובמבר 2021
↑    ריקי רט, ‏לא עוצרת במבוי סתום: העיתונאית שהצליחה איפה שהמשטרה נכשלה, בעיתון מקור ראשון, 31 בינואר 2022
↑  נדחתה תביעת דיבה נגד תאגיד השידור ושני חזיזה, באתר העין השביעית, 22 במרץ 2024