stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סערון צווארון
אקולוגיה > תפוצה

הוא מתרבה באיים בחצי הכדור הדרומי, מקנן בין השאר על איים בטריסטן דה קוניה, האי גוף, איי הנסיך אדוארד, איי קרוזה, האי מקווארי ובאיי האנטיפודה של ניו זילנד. מספרים קטנים מתרבים בנוסף בקבוצת איי מאצוייקר שבדרום טסמניה. הוא משוטט מחוץ לעונת הקינון, ומגיע למזרח דרום אמריקה צפונה עד לברזיל, אפריקה הדרומית ואוסטרליה. הוא הזדמן כמשוטט לישראל, נורווגיה וירדן.
אקולוגיה > בית גידול

הסערון נודד לאורך הים הפתוח, המתקרב ליבשה לעיתים רחוקות בלבד, למעט במושבות הקינון. הוא ניזון בעיקר מסילוניות אך ילקט גם סרטנים ודגים, הנאספים בעיקר מפני הים. עונת הקינון מתחילה בספטמבר ומתרחשת במושבות באיים באוקיינוסים. הוא מקנן במדרונות תלולים עם עשב או שרכים, בדרך כלל לאורך החוף אך גם באזורים פנימיים יותר. הזוגות בונים את קיניהם במחילות ארוכות.
סטטוס

למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה ויציבה. בשל כך המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN). אוכלוסיית המין העולמית נאמדה בשנת 2004 בלמעלה מ-5,000,000 פרטים.
גלריה

בתעופה, מדרום-מזרח לטסמניה; ניתן להבחין בצווארון הבולט
סערון צווארון במופע כהה, מדרום-מזרח לטסמניה
בתעופה, ליד אלבני, אוסטרליה
בתעופה, ניתן להבחין בזנב המחודד. ליד אלבני, אוסטרליה
על הקרקע
ביצה, אוסף מוזיאון טולוז
הערות שוליים

↑  סערון צווארון באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  The Israeli Birding Website - IRDC - Bulletin 2:02, www.israbirding.com
↑  James A. Jobling, The Helm dictionary of scientific bird names [electronic resource : from aalge to zusii], London: Christopher Helm, 2010, עמ' 258, ISBN 978-1-4081-3326-2
↑  ערד בן דוד, סערון צווארון, Pterodroma mollis, באתר מרכז הצפרות הישראלי
↑  "Soft-plumaged petrel description". New Zealand Birds Online.
1 2  Soft-plumaged Petrel (Pterodroma mollis) - BirdLife species factsheet, datazone.birdlife.org
חרמשית

ערך זה עוסק במין של עוף. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| חרמשית |
| --- | --- |
 חרמשית מהתת-מין C. f. sibirica, קרלה, הודו
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
משפחה:: חרטומניים
סוג:: חופית
מין:: חרמשית
תת-מינים
 C. f. falcinellus  C. f. sibirica
שם מדעי
 Calidris falcinellus ‏פונטופידן, 1763
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של חרמשית:   קינון של C. f. falcinellus   קינון של C. f. sibirica   חורפת

חֶרְמֵשִׁית (שם מדעי: Calidris falcinellus) היא עוף מים קטן בסוג חופית שבמשפחת החרטומניים. היא מקננת בצפון הרחוק של האזור הפלארקטי, ונודדת מרחקים גדולים לאזורי החריפה שמתפרשים ממזרח אפריקה ועד לאוקיאניה.
בישראל היא חולפת נדירה אך קבועה. במהלך נדידת האביב (אפריל-מאי) היא נצפית בעיקר בבריכות המלח של אילת, אז היא עשויה להיראות ריכוזים של עד כמה עשרות פרטים. בנדידת הסתיו (אוגוסט-ספטמבר) היא נצפית גם בחוף הכרמל, עמק בית שאן, ובמקורות מים נוספים; אך במספרים קטנים או בבודדים.
טקסונומיה ואטימולוגיה

שם הסוג Calidris הוא מיוונית עתיקה kalidris או skalidris, עוף גדות קטן ואפור שהוזכר על-ידי אריסטו. שם המין הספציפי מלטינית falcinellus הוא מ-falx, falcis, מגל, בשל מקורה; לכן גם המגלן החום חולק איתה שם זה.
בעבר סווגה תחת סוג נפרד בשם Limicola, והיו מחקרים שהראו כי המין צריך להיות מוכלל בסוג Philomachus (הסוג הישן של לוחם, שהיה המין היחיד בסוג), אך בינתיים גם החרמשית וגם הלוחם הועברו להיות תחת הסוג חופית (Calidris).
טקסונומיה ואטימולוגיה > תת-מינים

ישנם שני תת-מינים מוכרים:
C. f. falcinellus (אריק פונטופידן, 1763) - מקייצת ומקננת בסקנדינביה עד חצי האי קאנין שבצפון-מערב רוסיה; חורפת בחופי מזרח אפריקה עד דרום הודו וסרי לנקה
C. f. sibirica (הנרי א. דרסר, 1876) - מקייצת ומקננת מחצי האי טיימיר שבצפון-מערב סיביר, עד לנהרות לנה וקולימה שבצפון-מזרח סיביר; מקייצת בחופי צפון-מזרח הודו דרך דרום-מזרח אסיה, הארכיפלג המלאי, דרום פפואה גינאה החדשה ואוסטרליה
תיאור

החרמשית היא עוף מים קטן, באורך 15–18 ס"מ, מוטת כנפיים של כ-38 ס"מ. ומשקל של כ-35 גרם. היא קטנה במעט מחופית אלפינית, עם מקור ישר וארוך יותר ורגליים קצרות יותר. לבוגר יש חלקים עליונים בצבע אפור כהה, וחלקים תחתונים לבנים עם סימונים שחורים על החזה. הרגליים ירקרקות. הכנפיים ארוכות ופס הכנף דק למדי. בלבוש קיץ היא מקבלת גוונים חלודיים לנוצות הגב, סוככות הכנף וסוככות הלחי. יש לה פס-גבה ופסים בצידי הכיפה בהירים ומנוגדים לפספוס הכהה בשאר הראש, שיוצרים יחד דגם ראש ייחודי ובולט. המקור ישר וארוך ובעל כיפוף בקצהו, ומהווה סימן זיהוי יעיל.
בלבוש החורף יש לה צבע אפור חיוור בחלקים העליונים ולבן בחלקים התחתונים, בדומה לחופית אלפינית, אך היא שומרת על דגם הראש הייחודי. לצעירים יש גב מפוספס, בדומה לאלפינית צעירה, אבל הצדדים הלבנים והבטן והחזה עם הפספוס החום הם ייחודיים.
הקריאות הן "דרי-איט, דרי-איט" יבש ושורקני ונקישות על "דיק דיק".
תפוצה ובית גידול

החרמשית נודדת בחזית רחבה במספר מעופים קצרים בין סדרה של אתרי עצירת ביניים. בוגרים המקננים בפנו-סקנדינביה עוזבים את שטחי הקינון ביולי (הצעירים עוזבים באוגוסט), ועוצרים במספרים גדולים בסיוואש שבדרום אוקראינה, בחופי המזרח התיכון, בים הכספי ובחופי בולגריה, לפני שהם מגיעים לשטחי החריפה באפריקה, פקיסטן ודרום הודו בין אוגוסט לתחילת אוקטובר. האוכלוסיות המזרחיות נודדות בחזית רחבה על פני הטייגה הסיבירית או לאורך הקצה המזרחי של יבשת אסיה בין ספטמבר לאוקטובר לשטחי החריפה שבדרום ודרום-מזרח אסיה עד אוסטרליה, וחוזרות באפריל-מאי. האוכלוסייה הפנו-סקנדינבית עוזבת את שטחי החורף באביב בין אמצע אפריל לתחילת יוני. באתרי החורף נותרים גם כמה פרטים שאינם מקננים במהלך הקיץ. למרות תפוצת הקינון האירופאית שלה, היא חולפת נדירה בנדידה במערב אירופה; ככל הנראה בשל נתיב הנדידה הדרום-מזרחי שלה.
בנדידה החרמשית מעדיפה אזורים בוציים וביצתיים בחופי בריכות ואגמים, אך היא מצויה גם במאגרי מים מתוקים רדודים, בלגונות מליחות ומלוחות (לעיתים אף בעלות ריכוז מליחות גבוה במיוחד), בריכות חורף, שדות אורז מוצפים, שטחי אחו לחים, ופתחי פיורדים. המין חורף בעיקר במשטחי בוץ גדולים, בלגונות מליחות, במלחות, בבריכות ביוב ובביצות. היא נודדת בבודדים או בקבוצות קטנות, אם כי במהלך האביב יכולות להיווצר להקות נדידה של עד כמה מאות. היא חברותית, ונוטה להתחבר ללהקות עם חופמאים אחרים, במיוחד חופיות אלפיניות.
תפוצה ובית גידול > קינון

עונת הקינון מתרחשת בתחילת עד סוף יוני בפנו-סקנדינביה, ובין אמצע יוני לתחילת יולי ברוסיה. החרמשית מקננת בחלקים הרטובים ביותר של ביצות ועל אדמת כבול חשופה. האוכלוסיות הסקנדינביות והצפון-מערביות של רוסיה המקננות באזורי ההרים והשפלה התת-ארקטיים מעל רום 200 מטר (בסביבות 1,000 מטר בנורווגיה), והאוכלוסייה הסיבירית מקננת בטונדרה ארקטית לחה. היא מקננת במושבות קטנות של 2–10 קנים, בדרך כלל במרחקים של 80–100 מ' זה מזה. הזכר מבצע מעופי ראווה במהלך החיזור. היא בונה קן בצורת כוס על גבי מצע רטוב או טחב, מורם היטב מעל פני המים, והתטולה מכילה כ-4 ביצים.
תפוצה ובית גידול > תזונה

החרמשית מחפשית מזון בבוץ רך בביצות ובחופים, בעיקר מלקטת מזון אותו היא קולטת מראיה. היא אוכלת כל, תזונתה מורכבת מתולעים רב-זיפיות ימיות (כמו נראיד), צדפות קטנות וחלזונות, סרטנים (כמו אמפיפודים), חרקים בוגרים וזחלים (כגון חיפושיות, זבובים, חגבים, נמלים), וכן זרעים קטנים של צמחי מים שונים.
סטטוס

למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה. מגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני ירידה של למעלה מ-30% תוך שלושה דורות, ובשל כך הוא מסווג ברמת סיכון "פגיע" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
סקר מ-2006 העריך כי האוכלוסייה העולמית מכילה כ-86,000–89,000 פרטים; סקר נוסף מ-2014 העריך את האוכלוסייה האירופית בכ-29,700–44,100 זוגות מקננים, מה שמתרגם לכ-59,400–88,200 פרטים בוגרים.
בסין ובדרום קוריאה, אזורי נדידה חשובים של מין זה סביב חופי הים הצהוב הולכים לאיבוד בשל אחזורי קרקעות, ומדלדלים כתוצאה מירידה בזרימות הנהרות (מהפקת מים), זיהום סביבתי מוגבר, דיג שאינו בר-קיימא של מזון פוטנציאלי והפחתה בכמות המשקעים הנישאת לאזורים הללו על ידי הנהר הצהוב והיאנגצה. הכחדות מקומיות התרחשו בנורווגיה כתוצאה משינויים בבתי גידול, ככל הנראה בשל ניקוז והצפה של בתי הגידול שלה. בפינלנד הוצפו כמה מאזורי הכבול המתאימים ביותר ליצירת אגמים מלאכותיים. אולם, בתפוצתה האירופאית, לא נראה שיש איומים בקנה מידה גדול על המין או על בתי הגידול שלו.
החרמשית היא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
גלריה

חרמשית בלבוש קיץ עם הגוון החלודי בניצוי של החלקים העליונים. הוקאידו, יפן
דגם הראש הייחודי בולט במיוחד בלבוש קיץ. אוטנבי, אלנד, שוודיה
בלבוש חורף האפור יותר. קאנור, קרלה, הודו
צורת המקור, הישר לכל אורכו למעט הקצה המכופף, מהווה סימן זיהוי יעיל. קוז'יקוד, הודו
חרמשית (השנייה משמאל) לצד חופיות מגליות להשוואה. תאילנד
ביצה, אוסף מוזיאון טולוז
הערות שוליים

↑  חרמשית באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3  ד"ר יואב פרלמן, חרמשית, Calidris falcinellus, באתר מרכז הצפרות הישראלי
↑  Jobling, James A (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names (באנגלית). London: Christopher Helm. pp. 157, 84. ISBN 978-1-4081-2501-4.
↑  Thomas, Gavin H.; Wills, Matthew A.; Székely, Tamás (2004). "A supertree approach to shorebird phylogeny". BMC Evolutionary Biology. 4: 28. doi:10.1186/1471-2148-4-28. PMC 515296. PMID 15329156.
↑  Thomas, Gavin H.; Wills, Matthew A.; Székely, Tamás (2004). "A supertree approach to shorebird phylogeny". BMC Evolutionary Biology. 4: 28. doi:10.1186/1471-2148-4-28. PMC 515296. PMID 15329156. Figure 7 shows relevant relationships. Supplementary Material
↑  ITIS - Report: Calidris falcinellus, www.itis.gov (באנגלית אמריקאית)
↑  Broad-billed sandpiper- Calidris falcinellus, Observation.org
1 2 3 4 5 6  Broad-billed Sandpiper (Calidris falcinellus) - BirdLife species factsheet, datazone.birdlife.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539328005171
ExpressVPN

לוגו השירות
ExpressVPN הוא שירות VPN שמספקת החברה הרשומה באיי הבתולה הבריטיים, Express VPN International Ltd. התוכנה משווקת ככלי פרטיות ואבטחה המקודד את תעבורת הרשת של המשתמשים וממסך את כתובות ה-IP שלהם.
בספטמבר 2021 דווח שלשירות יש 3 מיליון משתמשים.
היסטוריה

חברת האם של ExpressVPN, Express VPN International Ltd, נוסדה בשנת 2009 על ידי פיטר בורצ'הרדט ודן פומרנץ, שני יזמים סדרתיים שהם גם בוגרי בית הספר וורטון. חברת האם פועלת תחת השם ExpressVPN.
בדצמבר 2019 הפכה ExpressVPN לחברה מייסדת של VPN Trust Initiative, שדולה הפועלת למען בטיחות צרכנים באינטרנט.
במאי 2020 פרסמה החברה פרוטוקול חדש שפיתחה עבור ExpressVPN בשם Lightway, המיועד לשפר את מהירויות הקישוריות ולהפחית את צריכת החשמל. באוקטובר הצטרף מייסד מעבדת הפרטיות של ייל, שון אובראיין, למעבדת האבטחה הדיגיטלית של ExpressVPN כדי לערוך מחקר מקורי בתחומי הפרטיות ואבטחת הסייבר.
ב-13 בספטמבר 2021 דווח ש-ExpressVPN נרכשה על ידי Kape Technologies, חברה לפרטיות ואבטחה הרשומה בבורסה לניירות ערך בלונדון שבבעלות טדי שגיא, המפעילה שלושה שירותי VPN אחרים: Private Internet Access, CyberGhost ו-ZenMate. בעת הרכישה היו ל-ExpressVPN, על פי הדיווחים, 3 מיליון משתמשים. ExpressVPN announced in September 2021 that they would remain a separate service from existing Kape brands. בספטמבר 2021 הודיעה ExpressVPN שהשירות שלה יישאר נפרד מהמותגים הקיימים של Kape.
תכונות

ExpressVPN הוציאה יישומים עבור Windows, macOS, iOS, אנדרואיד, לינוקס ונתבים. היישומים משתמשים בהצפנת 4096-bit CA, AES-256-CBC ו-TLSv1.2 לאבטחת תעבורת המשתמשים. פרוטוקולי ה-VPN הזמינים כוללים את ,Lightway OpenVPN (עם (TCP/UDP SSTP, L2TP/IPSec ו-PPTP.
התוכנה כוללת גם מאפיין של DNS חכם בשם MediaStreamer שנועד להוסיף יכולות VPN להתקנים שלא תומכים בהן, ויישום לנתב המאפשר להתקין VPN בנתב ולעקוף התקנים לא נתמכים כגון קונסולות משחקים.
ExpressVPN היא תאגיד רשום באיי הבתולה הבריטיים, מדינה ידידותית לפרטיות שאין לה חוקי שימור נתונים ומהווה תחום שיפוט נפרד מבריטניה.
חברת האם של ExpressVPN מפתחת גם כלים לבדיקת דליפות המאפשרים למשתמשים לקבוע אם ספק ה-VPN שלהם מדליף תעבורת רשת, DNS או כתובות IP אמיתיות בזמן הקישור ל-VPN, למשל במעבר מחיבור אלחוטי לחיבור קווי לאינטרנט.
תכונות > שרתים

נכון לאוגוסט 2021, הרשת של ExpressVPN, המונה 3,000 שרתים, כיסתה 160 מיקומים של שרתי VPN על פני 94 מדינות.באפריל 2019 הודיעה ExpressVPN שכל שרתי ה-VPN שלה פועלים עם זיכרון נדיף (RAM) בלבד ולא עם דיסקים קשיחים. זו הייתה הדוגמה הראשונה בענף ה-VPN לתצורה כזו של אבטחת שרתים, שנקראה TrustedServer.
תכונות > פרוטוקול Lightway

Lightway הוא פרוטוקול ה-VPN בקוד פתוח של ExpressVPN. הוא דומה לפרוטוקול WireGuard אך משתמש בהצפנת wolfSSL לשיפור המהירות במכשירים כמו נתבים וטלפונים חכמים. הוא לא פועל בליבה של מערכת ההפעלה, אך הוא קל משקל כדי לתמוך בפעולות מבדק. על פי הדיווחים הוא מהיר פי שניים מ-OpenVPN, ותומך ב-TCP וב-UDP.
ביקורות

באוקטובר 2017 זכה השירות ל-4.5 מתוך 5 כוכבים מ-TechRadar, שכינה אותו "שירות איכותי עם לקוחות מובחרים, מבחר גדול של מיקומים וביצועים אמינים."
בשנת 2018 בדק אתר אבטחת הסייבר Comparitech את כלי בדיקת הדליפות של ExpressVPN על 11 שירותי VPN פופולריים ומצא דליפות בכל ספקי ה-VPN מלבד ExpressVPN. עם זאת, הם הבהירו, "למען ההגינות, ExpressVPN בנתה את כלי הבדיקה והפעילה אותם על יישום ה-VPN שלה לפני פרסום מאמר זה, כך שהיא כבר תיקנה את הדליפות שגילתה בתחילה."
השירות זכה ל-4.5 מתוך 5 כוכבים מ-VPNSelector בסקירה שנערכה ביולי 2019, מה שהפך אותו לראשון מבין ספקי ה-VPN.
בשנת 2020 ציין כתב העת הטכנולוגי TechRadar את ExpressVPN כבחירת העורך שלו.
בשנת 2021 ציינו TechRadar ו-CNET את השירות כבחירת העורכים שלהם.
GRPC

| --- | --- |
 מפתח:  חברת גוגל 
 גרסה אחרונה:  1.69.0 (24 בדצמבר 2024) 
 נכתבה בשפות:  C 
 סוג רישיון:  אפאצ'י 2.0 
 קוד מקור:  https://github.com/grpc/grpc 
 קטגוריה:  Remote Procedure Call 
 grpc.io
 
gRPC (ראשי תיבות של gRPC Remote Procedure Calls) היא פלטפורמת תוכנה חוצת-פלטפורמות בקוד פתוח לRPC. שכבת התוכנה gRPC נוצרה בתחילה על ידי גוגל, שהשתמשה בתשתית RPC יחידה למטרות כלליות בשם Stubby כדי לחבר את ההיקף הגדול של ה-microservices הפועלים בתוך ולרוחב מרכזי הנתונים שלה משנת 2001 בערך במרץ 2015, גוגל החליטה לבנות את הגרסה הבאה של Stubby ולהפוך אותה לקוד פתוח. התוצאה הייתה gRPC, שמשמשת כיום בארגונים רבים מלבד גוגל להעצים מקרי שימוש מע-microservices ועד ל"last mile" של מחשוב (ניידים, אינטרנט ואינטרנט של הדברים). הוא משתמש ב-HTTP/2 לתעבורת מידע, במאגרי פרוטוקול (Protocol Buffers) כשפת תיאור הממשק, ומספק תכונות כגון אימות, סטרימינג דו-כיווני ובקרת זרימה, חסימה או אי-חסימה של קישורים, וכן ביטול וחדלות-זמן (timeouts). הוא מייצר חיבורים בין פלטפורמות ללקוח ולשרת עבור שפות רבות. תרחישי השימוש הנפוצים ביותר כוללים חיבור שירותים בארכיטקטורה בסגנון מיקרו-שירותים, או חיבור לקוחות מכשירים ניידים לשירותי קצה.
השימוש המורכב של gRPC ב-HTTP/2 לא מאפשר ליישם לקוח gRPC בדפדפן, אלא עם שימוש בפרוקסי.
אימות

gRPC תומך בשימוש ב-TLS ובאימות מבוסס אסימון (token-based authentication). חיבור לשירותי גוגל חייב להשתמש ב-TLS. ישנם שני סוגים של אישורים: אישורי ערוץ ואישורי שיחה. להרשאה מבוססת אסימון, gRPC מספקת שרת מיירט ויירוט לקוח.
הצפנה

gRPC משתמש במאגרי פרוטוקול כדי לקודד נתונים. בניגוד לממשקי API של REST עם JSON, יש להם מפרט קפדני יותר. בשל מפרט אחוד, gRPC מבטל ויכוחים וחוסך זמן למפתחים מכיוון ש-gRPC עקבי בין פלטפורמות ויישומים.
אימוץ

מספר ארגונים שונים אימצו את gRPC, כגון Uber, Square, Netflix, IBM, CoreOS, Docker, CockroachDB, Cisco, Juniper Networks, Spotify, Zalando, Dropbox, ו-Google כמפתחת המקורית.
פרויקט הקוד הפתוח u-bmc משתמש ב-gRPC כדי להחליף ממשק ניהול פלטפורמה חכמה (IPMI). ב-8 בינואר 2019, Dropbox הודיעה כי הגרסה הבאה של "Courier", מסגרת ה-RPC שלהם בליבת הארכיטקטורה מוכוונת השירות (SOA), תועבר להתבסס על gRPC, בעיקר בגלל שהיא תואמת היטב את המנהג הקיים שלהם. מסגרות RPC.
חלופות ל-gRPC

Cap'n Proto
Apache Thrift
Apache Avro
JSON-RPC
XML-RPC
הערות שוליים

↑  "FAQ". gRPC.
↑  "gRPC: a true internet-scale RPC framework is now 1.0 and ready for production deployments". 24 באוגוסט 2016. נבדק ב-2023-04-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About gRPC". gRPC (באנגלית). נבדק ב-2021-05-25.
↑  "The state of gRPC in the browser". gRPC (באנגלית אמריקאית). 8 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "gRPC Server Interceptor".
↑  "gRPC". grpc.io. נבדק ב-2020-02-24.
↑  JamesNK. "Compare gRPC services with HTTP APIs". docs.microsoft.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-02-24.
↑  "gRPC at Uber". 19 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "gRPC". grpc.io. נבדק ב-2020-02-24.
↑  "gRPC at Spotify" (PDF). jfokus.se. נבדק ב-2020-05-12.
↑  "Zalando Tech Radar". opensource.zalando.com. נבדק ב-2021-04-08.
↑  "How we migrated Dropbox from Nginx to Envoy". Dropbox.Tech. נבדק ב-2020-10-30.
↑  "u-bmc". GitHub.com. 5 באוקטובר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nigmatullin, Ruslan; Ivanov, Alexey (2019-01-08). "Courier: Dropbox migration to gRPC". נבדק ב-2019-01-09.
Good Faith Collaboration

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ג'וזף ריגל 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  עיון 
 נושא:  ויקיפדיה 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תאריך הוצאה:  2010 
 סדרה
 הספר הבא:  Reading the Comments 
 
Good Faith Collaboration (שיתוף פעולה מתוך רצון טוב: תרבות ויקיפדיה) הוא ספר מ-2010, שכתב ג'וזף מ' ריגל (Reagle) ג'וניור העוסק בוויקיפדיה וקהילת ויקיפדיה. הספר פורסם לראשונה ב־27 באוגוסט 2010, בהוצאת MIT עם הקדמה מאת לורנס לסיג. הספר הוא מחקר אתנוגרפי על ההיסטוריה של ויקיפדיה, על פעילותה, על קודמיה התאורטיים, על תרבותה, ועל קונצנזוס ושיטות שיתוף פעולה.
הספר תואר כמחקר אתנוגרפי חלוצי על תרבות ויקיפדיה. התזה העיקרית של ריגל תומצתה כטענה ש"הצלחתה של ויקיפדיה עשויה להיות פחות מסיבות טכנולוגיות ויותר תוצאה של קהילת הוויקיפדים והנורמות התרבותיות שלהם".
היסטוריית הפרסום

הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט של ריגל. ריגל הוא חוקר המתמחה בסוציולוגיה של האינטרנט, כמו גם מתנדב בוויקיפדיה. בכתיבת הספר השתמש ריגל במסמכים שהופקו על ידי קהילת ויקיפדיה, כגון "דפי תוכן, דפי דיון, רשימות תפוצה, עלוני מידע ומפגשים".
הספר ראה אור בשנת 2010 בהוצאת MIT Press.
תקציר

הספר מורכב משמונה פרקים עם הקדמה מאת לורנס לסיג.
פרק 1, "נאצים ונורמות", מספק סקירה כללית ומתודולוגיית המחבר.
בפרק 2, "המרדף אחר האנציקלופדיה האוניברסלית", ריגל בוחן את ההיסטוריה של האנציקלופדיות ושל שיתוף הפעולה בקהילה, ומתמקד במאה ה-20 ואילך. ריגל מזכיר דוגמאות ספציפיות כמו "המוח העולמי" של הרברט ג'ורג' ולס, המאגר האוניברסלי של פול אוטלט והפרקטיקות השיתופיות של הקווייקרים.
פרק 3, "שיתוף פעולה מתוך רצון טוב", ופרק 4, "פאזל הפתיחות", הם תחילת חלקו האתנוגרפי של הספר. הם דנים בסיבות מדוע ויקיפדיה עמדה במטרתה. סיבות אלה כוללות את ההשפעות של מדיניות הליבה של הפרויקט, כגון נקודת מבט נייטרלית, אי קבלת מחקר מקורי ואפשרות אימות. הכל מתאפשר עקב הנחת "תום לב", המיוצג על ידי סגולות כמו "ההנחה שהזולת טוב ביסודו, סבלנות, אדיבות והומור".
כותרת הספר עצמה רומזת למדיניות ויקיפדיה: "הנחת כוונה טובה" (AGF); ריגל טוען כי מדיניות זו הייתה מפתח להצלחת פרויקט ויקיפדיה.
פרק 4 מתייחס גם לנושאי רישוי, כמו גם לשאלה האם כל אחד יכול לערוך את כל הדברים בוויקיפדיה ואת האפשרויות הפתוחות בפני אלו שלא מסכימים (כגון פיצול).
שני הפרקים הבאים מתמקדים בתהליך קבלת ההחלטות בתוך ויקיפדיה.
פרק 5, "אתגרי הקונצנזוס", דן באופי קבלת ההחלטות בקונצנזוס בוויקיפדיה. פרק 6, "הדיקטטור הנאור", דן בתפקידו של ג'ימי ויילס, מייסד המיזם של הפרויקט, כמו גם באלמנטים אחרים פחות מפורסמים בהיררכיה של ויקיפדיה, כגון מנהלים, ועדת הבוררות ומועצת הנאמנים של קרן ויקימדיה.
תגובות

ויליאם ס' קובינסקי, בביקורת על הספר עבור כתב העת North Coast Journal שפורסמה בשנת 2010, כתב כי "הספר מיטיב לתאר איך עובדת ויקיפדיה ואילו נושאים התעוררו ... זו עשויה להישאר ההזדמנות הטובה ביותר ללמוד על הפרויקט המדהים הזה."
קורי דוקטורוב, בסקירה ב-2010 בפורטל Boing Boing, אמר כי ריגל "מציג היטב את ההנחה שההיבט המרתק וחסר התקדים ביותר של ויקיפדיה אינו האנציקלופדיה עצמה אלא התרבות השיתופית שעומדת בבסיסה: מחשבה משותפת, בחינה עצמית, גישה מחויכת אך רצינית ומלאת מחויבת לפרויקט".
הספר נסקר גם על ידי ר' סטיוארט גייגר עבור The Wikipedia Signpost באותה שנה. הוא שיבח את המחבר על מעורבותו בפרויקט ויקיפדיה, שאיפשר לו ליצור יצירה שהיא "הרבה מעבר לרוב הסקירות שנכתבו על ויקיפדיה, תוך התעקשות ללמוד ויקיפדים גם במונחים שלהם." גייגר הגיע למסקנה שהספר "כתוב היטב, מקור טוב ונייטרלי; דבר שאמליץ לאמי." הוא ציין כי הספר זכה לשבחים על ידי המנהלת של קרן ויקימדיה, סו גרדנר, בבלוג שלה.
המפריז לי, שסקר את הספר ל-Journal of Communication בשנת 2011, ציין כי הוא מהווה תוספת מבורכת לגוף הספרות האתנוגרפית בנושא מדיה דיגיטלית חדשה. הוא ציין כי הספר מתמקד בייצור המידע בוויקיפדיה והדגיש את החשיבות ההיסטורית של טכנולוגיית הוויקי שהייתה הכרחית לפיתוח פרויקט ויקיפדיה. הוא סיכם כי הספר "הוא תרומה חשובה להבנת התרבות השיתופית של הפקת מדיה וקהילת התוכן הפתוח".
ג'ף לובלנד, בביקורת בשנת 2011 ב-Annals of Science, כתב כי לספר יש "חולשה אחת עיקרית, כלומר בהקשר היסטורי", אך שיבח אותו כמבוא בפועל לוויקיפדיה, ובחן את נושא "התובנה והכדאיות" של אתנוגרפיה של ויקיפדיה.
פול יאנגקוויסט, בביקורתו שהתפרסמה ב-symploke בשנת 2011, ציין כי הספר ראוי "לכל מי שמתעניין בהיסטוריה של האינפוטק וצורות העברת המידע הקולקטיביות החדשות שלו".
חוסה-קרלוס רדונדו-אולמדילה, שסקר את הספר עבור The Information Society בשנת 2012, כתב: "ספרו של ריגל על תרבות ויקיפדיה נותן דין וחשבון מדויק על תופעה סוציו-תרבותית וסוציו-טכנולוגית זו, ויקיפדיה" והגיע למסקנה כי "זו בהחלט קריאה מצוינת. ותרגול מעולה בשקיפות".
אוליביה אוקסייר, שכתבה ביקורת עבור כתב העת International Journal of Communication בשנת 2013, ציינה כי "ספרו של ריגל הוא תיאורי ברובו אך מציע כמה רעיונות תאורטיים בנושאים שוויקיפדיה התמודדה עמם בשלב מוקדם ותמשיך להתמודד".
מאיו פוסטר מורל, בסקירתה בשנת 2013 ב-Information, Communication & Society, שיבחה את ספרו של ריגל כחלוצי בחקר ויקיפדיה תוך שימוש בגישה אתנוגרפית, "במיוחד מבחינת הספציפיות התרבותית וההיסטורית שלו".
קרייג הייט, בסקירתו בשנת 2013 עבור Media International Australia, טען כי "מדובר בניתוח מפורט ומשכנע של אופי קהילת ויקיפדיה, ותוספת חשובה לדיווחים ביקורתיים המשקפים את הממדים הטכנולוגיים, החברתיים והפוליטיים של פלטפורמות התקשורת העכשווית."
פיוטר קונייצ'ני, שסקר את הספר למען Social Forces בשנת 2014, כתב שאף על פי שהספר אולי לא עוסק בכל ההיבטים האפשריים של פרויקט ויקיפדיה, הוא "זכה למקום של קלאסיקה במחקרי ויקיפדיה, וכנראה, גם במדפי ספרים המוקדשים לקהילות תוכן פתוח ולאתנוגרפיה מקוונת".
הערות שוליים

↑  Madrigal, Alexis (October 19, 2010). "In Rancorous Times, Can Wikipedia Show Us How to All Get Along?". The Atlantic
↑  Loveland, Jeff (October 1, 2011). "Good Faith Collaboration: The Culture of Wikipedia". Annals of Science. 68 (4): 555–558.
מדינות חברות בנאט"ו

ציר זמן של המדינות המשתתפות בברית נאט"ו מאז הקמתה ועד היום.
אפור - לא משתתפות
תכלת - משתתפות כעת
כחול - משתתפות כבר מ-1949 (מקימות הברית)
נאט"ו (ארגון האמנה הצפון-אטלנטית) הוא ברית צבאית בין 32 מדינות צפון אמריקה ואירופה. הארגון מממש את האמנה הצפון אטלנטית שנחתמה ב-4 באפריל 1949. הסעיף החמישי של האמנה של נאט"ו קובע כי אם מתרחשת התקפה מזוינת נגד אחת המדינות החברות בברית, כל חברי הברית יסייעו לחבר המותקף, ויהיה שימוש בכוחות מזוינים במידת הצורך.
מתוך 32 המדינות החברות, 30 ממוקמות באירופה ושתיים בצפון אמריקה. לכל החברות יש צבאות, מלבד איסלנד, שאין לה צבא רגיל, אבל יש לה משמר חופים ויחידה קטנה של מומחים לפעולות בנאט"ו). שלוש מחברות נאט"ו הן מדינות בעלות נשק גרעיני: צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית. את נאט"ו ייסדו 12 מדינות, שלוש חברות נוספות הצטרפו לברית בין 1952 ל-1955, וחברה חדשה רביעית הצטרפה ב-1982. לאחר תום המלחמה הקרה, נאט"ו הוסיפה 16 חברות נוספות לברית מ-1999 עד 2024.
הקמה ושינויים בברית

נאט"ו הוסיפה מדינות חדשות לבריתה 8 פעמים מאז הקמתה ב-1949, ובסך הכל, יש 31 מדינות שהן חברות בבריתה. 12 מדינות לקחו חלק בהקמת נאט"ו: בלגיה, קנדה, דנמרק, צרפת, איסלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, הממלכה המאוחדת וארצות הברית. ב-1952 הפכו יוון וטורקיה לחברות בברית, אליהן הצטרפו מאוחר יותר גרמניה המערבית (ב-1955) וספרד (ב-1982). ב-1990, עם איחוד גרמניה מחדש, נאט"ו גדלה וכללה גם את גרמניה המזרחית. בין השנים 1994 ל-1997, הוקמו יוזמות רחבות יותר על מנת לחזק את שיתוף הפעולה של מדינות הברית, ביניהן שותפות לשלום, הדיאלוג הים-תיכוני ומועצת השותפות האירו-אטלנטית. ב-1997 הוזמנו שלוש מדינות שהשתתפו בברית ורשה: הונגריה, צ'כיה ופולין, להצטרף לנאט"ו. ב-1999, קבוצת וילנה (ברית של 10 מדינות בלטיות ומזרח אירופיות) התגבשה במאי 2000 על מנת לשתף פעולה עם נאט"ו. קבוצת וילנה התפרקה ביוני 2004 בפסגת איסטנבול 2004 והמדינות החברות בקבוצת וילנה החליטו להפוך באופן רשמי לחברות בנאט"ו. אלבניה וקרואטיה הצטרפו בשנת 2009, מונטנגרו ב-2017, מקדוניה הצפונית ב-2020, פינלנד ב-2023 ושוודיה ב-2024.