stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחיאל אקשטיין
הקרן לידידות > תמיכה

הרב עובדיה יוסף פסק שמותר לקבל כספים מהקרן לידידות, דבר שבא לידי ביטוי במוסדות ההשכלה הגבוהה שהקימה בתו, עדינה בר-שלום גם אקשטיין עצמו טען שהרב עובדיה יוסף תמך בו עם זאת, בהמשך (2006) הורה הרב יוסף למקורביו, להשעות את קבלת תרומות הקרן לידידות עד לבירור הדברים. שאלת ההסתייגות של הרב יוסף שלום אלישיב מקבלת ושימוש בתרומות הקרן לידידות עומדת במחלוקת גרסאות. עמדה מעורפלת הציג גם הרב מרדכי אליהו: בתחילה התיר ליהנות מתרומות הקרן, אך שנתיים מאוחר יותר חתם על איסור לקיחת כספים מהקרן. עם זאת, הוא פסק לכל מי ששאל אותו באופן אישי, כי מותר ליהנות מכספי הקרן, כפי שאכן עושים מוסדות חסד רבים שהוא עמד בראשם.
בנו של מרדכי אליהו, שמואל אליהו פסק כי מותר לעשות שימוש בכספי הקרן. את השינוי בעמדותיהם של הרבנים יוסף, אלישיב ואליהו, הסביר אקשטיין במהלך של "רדיפה אישית" שהנחיתו עליו מינה פנטון, לשעבר חברת מועצת העיר ירושלים, והרב שמחה הכהן קוק, רבה של רחובות: ”הם הלכו מרב לרב, ואמרו שאקשטיין הוא טְרֵייף, לא כשר, הוא מיסיונר. אמרו שכל הקטע מאחורי הקרן הוא שנוצרים רוצים להמיר את דתם של יהודים. הם הלכו לרב אברהם שפירא, נתנו לו הצהרה, והוא חתם על זה”.
מכל מקום, מול הרבנים שהתנגדו לשימוש בתרומות שגייס אקשטיין, ומול אלה שהדעות לגבי פסיקתם בעניין, חלוקות, קמו רבנים אחרים שפסקו בגלוי כי מותר לפי ההלכה לקבל כספים מהקרן לידידות. בין השאר מדובר ברבנים נחום אליעזר רבינוביץ', דוד סתיו, ישראל רוזן, אמנון בזק, שמואל אליהו,חיים אמסלם, שאר-ישוב הכהן ואליעזר מלמד. אלו קבעו כי מדובר ”בתנועה התומכת בעם היהודי ומאמינה שעם ישראל צריך לשמור על דתו שלו, ושיבתו לארץ ישראל היא חלק מהגשמת היעוד היהודי, ולפיכך תומכת בישראל ובציונות”. עוד גרסו כי ”אין לחשוש להשפעה של התורמים בשל העובדה שאין קשר ישיר עם המקבלים ולכן אין להם השפעה גם על התכנים”. בנוסף נטען כי ”במישור הלאומי בעצם קבלת הכסף יש הזדמנות לחיזוק השלום בין ישראל לעמים, ובמישור האישי כלפי אזרחי המדינה הכסף מסייע לציבור גדול להקל מעליו את העול הכלכלי”. הרב רבינוביץ אף טען כי ”אין לחשוש לביזיון הואיל ואדרבה סיבת הנתינה היא משום הערכתם הגבוהה לעם ישראל”.
ספריו

What You Should Know About Jews and Judaism, Word Pub Group, 1984
Ask the Rabbi: Selected Transcripts from Rabbi Yechiel Eckstein's Radio Program, Fellowship of Christians and Jews, 1990
Five Questions Most Frequently Asked About Jews and Judaism, Fellowship of Christians and Jews, 1990 (ספרון)
Understanding Evangelicals: A Guide for the Jewish Community, International Fellowship of Christians and Jews, 1992 (ספרון)
How Firm a Foundation: A Gift of Jewish Wisdom For Christians and Jews, Paraclete Press, 1997
Joodse wijsheden ,BZZTôH, 1998 (מחבר שותף)
The Journey Home, Shavti House, 2001
Holy Days of Israel: Your Inspirational Guide, International Fellowship of Christians & Jews, 2011
Holy Songs of Israel: Inspirational Worship from the Psalms, International Fellowship of Christians & Jews, 2012
Jesus of History: Who He Was, what He Taught, where He Walked, how He Became the Most Influential Figure of All Time, Weider History Group, 2013 (ספרון) (מחבר שותף)
The One Year Holy Land Moments Devotional, ISBN 978-1414370217, Tyndale House Publishers, 2013 (יחד עם טרמפר לונגמן)
לקריאה נוספת

זאב חפץ, בונה הגשר: חייו של הרב יחיאל אקשטיין, ידיעות ספרים, 2016
רולר דרבי

רולר דרבי
רולר דרבי הוא ספורט מגע תחרותי, בו שתי קבוצות של חמש מחליקות על גלגיליות מתחרות במהלך החלקה במגרש אליפטי. המשחק בנוי מסדרת היתקלויות או "פורצות". כל קבוצה ממנה פורצת אחת - שהיא השחקנית שצוברת את הנקודות על ידי עקיפת השחקניות של הקבוצה היריבה. שאר השחקניות בקבוצה מסייעות לפורצת שלהן, ומתקילות את הפורצת של הקבוצה היריבה.
ספורט הרולר דרבי העכשווי הוא ספורט בינלאומי בעיקר של נשים, ומשמש בנוסף למטרות ספורט גם להעצמה אישית, חיזוק קשרים בין נשים, וביטוי לערכים פמיניסטיים. יש כיום כ-1250 ליגות חובבניות ברחבי העולם, כולל בישראל.
היסטוריה

המשחק התחיל בארצות הברית בשנות ה-30 למאה ה-20, כאשר ליאו זלצר ודיימון ראניון לקחו את תחביב ההחלקה על גלגיליות והפכו אותו לספורט תחרותי. זלצר היה אמרגן ספורט שראה הזדמנות להרוויח מהפופולריות של הסקייטים, והחל לנהל תחרויות בקולוסיאום בשיקגו. ככל שהתחרויות משכו יותר קהל, כך המשחק התפתח והרחיבו את החוקים כדי לאפשר מגע בין השחקנים ושיטת ניקוד. הענף צמח מהר מאוד, ובשנת 1940 צפו בתחרויות יותר מ-5 מיליון צופים בכ-50 ערים ברחבי המדינה. ואולם עד שנות ה-70 הפך הענף לסוג של בידור ספורטיבי מבוים, וההכרה בו כתחרות אתלטית דעכה.
בתחילת שנות ה-2000 הייתה התחדשות והתעוררות של המשחק התחרותי, שזוכה לפופולריות בינלאומית שלא הייתה כמותה אפילו בימי הזוהר המוקדמים. יש כיום אלפי ליגות ברחבי העולם, שנעות בין מועדוני פנאי לקבוצות מקצועיות.
התנהלות המשחק > חוקי המשחק

יש למשחק חוקים בסיסיים, כאשר כל אגודה מקומית מוסיפה או משנה פרטים לפי צורכי או העדפות הקבוצות החברות בה. רוב התחרויות פועלות לפני החוקים שנרשמו בידי ה-WFTDA (‏Women's Flat Truck Derby Association).
למרות שהחסימות הן פיזיות, ישנם סוגים של חסימות ומגעים שאינם חוקיים: אסור להשתמש במרפקים, אסור להכות מאחור, אסור לחסום עם הראש, החסימות מחויבות להיות 1:1 (אסור לשתי שחקניות לחבור לחסימה נגד שחקנית בודדת). וכן, ישנם חוקים טכניים לגבי מרחק ואזור הפעולה המותרים. העונש על עבירה הוא ישיבה לפרק זמן בתא עונשין.
התנהלות המשחק > הקבוצות והשחקניות

במשחק ישנן שתי קבוצות, כל אחת עם חמש שחקניות אשר מחליקות באותו כיוון (כנגד כיוון השעון) במגרש אליפטי. לכל קבוצה יש "ג'אמרית" אחת וארבע "בלוקריות" (חוסמות). רק הג'אמרית צוברת נקודות. ניתן למנות בלוקרית אחת כ"פיווט" (באנגלית: Pivot) - מה שמאפשר לשחקנית זו להפוך לג'אמרית במהלך המשחק, בתנאים מסוימים. הג'אמרית חובשת קסדה עם שני כוכבים, הפיווט קסדה עם פס, ושאר הבלוקריות חובשות קסדה לא מסומנת. לכל משחק שני חצאים שאורכים 30 דקות. נקודות נצברות במהלך ג'אמים שאורכים עד שתי דקות כל אחד, בהם הג'אמרית מנסה לעקוף את שחקני הקבוצה היריבה, והבלוקריות מסייעות לה, ומנסות לעצור את הג'אמרית היריבה, על ידי מגע גופני וחסימות של השחקניות היריבות.
התנהלות המשחק > ג'אמים

כל השחקניות מתחילות להחליק מקו התחלה אחד. אחרי שעברו 10 מטר ראשונים, השופט שורק לתחילת הג'אם הראשון. בשלב זה הג'אמרית מזנקת קדימה, עוקפת פעם אחת את המגרש, וכשהיא משיגה שוב את קובץ השחקנים (ה"פאק", באנגלית: The Pack), מתחיל הניקוד - נקודה אחת על כל שחקית שהיא עוקפת. הבלוקריות ב"פאק" מחויבות להישאר בתוך מרחק מקסימלי של כשלושה מטרים אחת מהשנייה. כשג'אמרית אחת עוקפת את כל ה"פאק", היא נהיית הג'אמרית ה"מובילה". לג'אמרית מובילה יש יכולת לסיים את הג'אם לפני שעברו שתי דקות.
התנהלות המשחק > ציוד

החלקת רולר דרבי מתבצעת על גלגיליות קלאסיות, בעלות ארבעה גלגלים המסודרים שניים מקדימה ושניים מאחורה, ולא רולרבליידס בהם הגלגלים הם בשורה. השחקניות מחויבות ללבוש ציוד מגן, כולל קסדה, מגיני ברכיים, רפידות מרפקים, ומגיני פה.
רולר דרבי מודרני

תחיית הרולר דרבי כספורט התחילה בתחילת שנות ה-2000 כספורט של נשים, שאורגן על ידי נשים. הליגה הראשונה נוסדה באוסטין, טקסס, ועד שנת 2006 כבר היו מעל 135 ליגות בארצות הברית. ליגות דומות החלו לקום במגוון מדינות בינלאומיות, וכיום יש מעל 1250 ליגות חובבניות של נשים בעולם.
לספורט הנשים יש אסתטיקה פאנקיסטית וערכיות פמיניסטית וקווירית, והשחקניות באות ממגוון רקעים מגדריים, אתניים ומעמדיים. כלל האצבע הוא "זה לא משנה אם את לסבית/סטרייטית/ביסקסואלית/טרנסית - העיקר שאת יודעת להחליק". הקבוצות והתחרויות גם פועלות במסגרת תרבות קאמפ: השחקניות בדרך כלל משחקות תחת פסבדונימים, או "שמות דרבי" שנוטים להיות משחקי מילים עם קריצה או רפרנסים למיניות, אלימות, או תרבות פופולרית או גיקית. גם הלבוש של השחקניות נוטה להיות מבוסס על בורלסק ורוקבילי. כדוגמה, גרביוני רשת, חצאיות טוטו, וקעקועים הם מראה נפוץ בתחרויות.  שהייתה חגם לתחרויות עצמן בדרך כלל נותנים שמות מהתלים. דוגמה ל"שם דרבי" הוא שחקנית בשם בר שמשחקת בשם "ברת' ויידר" (משחק מילים על דארת' ויידר) או שחקנית שבחרה לשחק בשם "Pnina Rosendoom".
חלוצת האסתטיקה של הדרבי הייתה המחליקה אן קלבלו, הידועה כ"Demon of the Derby" והתחרתה בדרבי במשך שבעה עשורים. קלבלו הייתה מפורסמת בשל הניראות הלא קונבנציונלית שלה, כאשר הייתה צובעת את שערה בצבעים זוהרים ומתאפרת באופן בולט, וכן הייתה ידועה בשל סגנון הדיבור ה"ססגוני" שלה.
הענף נשקל להכללה באולימפיידת 2020.
רולר דרבי בישראל

הליגה הראשונה בישראל נוסדה בשנת 2011, ונקראת TLV Derby Girls. היא הוקמה על ידי מספר שחקניות בהובלת בר אלדר, וכיום מונה כ-35 שחקניות. יש שתי קבוצות בליגה, שמשחקות אחת מול השנייה במשחקי סקרימג'. המשחק הפורמלי הראשון בין הקבוצות אירע בינואר 2014.
לליגה הצטרפו מספר שופטים שגם הם חובבנים, ומתאמנים בשיפוט בזמן שהשחקניות מתאמנות בדרבי. האתוס של הליגה הוא שיתופי ו-DIY (עשה זאת בעצמך), וכל התפקידים מאוישים בהתנדבות, כאשר השחקניות והשופטים חולקים ביניהם תפקידי אדמיניסטרציה, פרסום, ניהול כספים ועוד.
ראו גם

ג'ואן וסטון
אן קלבלו
הערות שוליים

↑  "ספורט פמיניסטי": הרולר דרבי מגיע לתל אביב nrg ‏28 בדצמבר 2011
↑  ‏The Roller Derby Resource
↑  ‏ Nine things I’ve learned in roller derby – year one‏Cherri Blaster, ‏1 בספטמבר 2013
↑  Does Joining Roller Derby Make You Gay?‏HuffPost‏19 בפברואר 2013
↑  ‏Three Sports Make Olympic Cut for 2020 Summer Games‏ US News ‏30 במאי 2013
↑  TLV Derby Girls‏, Time Out Israel‏, דצמבר 2012
↑  בנות הרולר דרבי של תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1065348568  LCCN: sh85114877  LNB: 000352189 
ג'אם
ג'אמריות בקו הזינוק
אלויזי ארליך

אָלוֹיְזִי "אלכס" ארליך (בפולנית: Alojzy Ehrlich;‏ 1914 – 7 בדצמבר 1992) היה שחקן טניס שולחן יהודי-פולני וניצול שואה, 3 פעמים סגן אלוף העולם ביחידים (פראג 1936, באדן 1937 וקהיר 1939). היה ידוע בכינוי "מלך הנוכלים".
חייו

ארליך נולד בשנת 1914 בכפר בוקאווסק, בשטחה של האימפריה האוסטרו-הונגרית שכעבור שנים ספורות נכלל בתחומי המדינה הפולנית. בצעירותו עבר לעיר לבוב והחל לשחק במועדון הספורט היהודי "חשמונאי". ב-1933 זכתה קבוצת טניס השולחן של המועדון באליפות פולין, ומהר מאוד הפך ארליך לטניסאי השולחן הטוב במדינה. שנה לאחר מכן ייצג ארליך את פולין ביחד עם שחקן "חשמונאי" נוסף, ולדיסלאב לובנהרץ, במשחק בינלאומי נגד גרמניה. במשחק עצמו ניצחו הפולנים 7:2, והצמד ארליך ולובנהרץ החלו לייצג את פולין בטורנירים הבינלאומיים.
ב-1934 דורג ארליך במקום השמיני ברשימת עשרת הספורטאים הפופולריים בפולין, בסקר שנערך על ידי העיתונות הפולנית. שנה לאחר מכן הגיע ארליך עד לחצי גמר אליפות העולם וזכה במדליית ארד. בשנים 1936, 1937 ו-1939 סיים כסגן אלוף העולם, והוא אחד מארבעה טניסאי שולחן שהגיעו שלוש פעמים לגמר, אך מעולם לא זכו בתואר. בטורניר של 1936 קבעו ארליך ויריבו הרומני-יהודי פרקש פנט שיא עולם באורך של נקודת מערכה. הנקודה ארכה כשעתיים ו-12 דקות, ולאחר 70 דקות התוצאה הייתה עדיין 0-0. במהלך שעתיים אלו, עבר הכדור 12,000 פעמים מעל הרשת, כשבסיומם ניצח ארליך בנקודה זו. בזמן המשחק, נאלץ השופט להתחלף עקב כאבים עזים בצוואר. בשני משחקי הגמר האחרונים הוא הפסיד לטניסאי האוסטרי-יהודי, ריצ'רד ברגמן. ארליך, שדיבר שמונה שפות, עבר בתחילת שנות ה-30 לצרפת, אך המשיך לייצג בנאמנות את פולין בטורנירים הבינלאומיים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נתפס ארליך בבורבון ל'ארשמבו שבצרפת, ונשלח לאושוויץ. הוא שהה ארבע שנים באושוויץ, ומשם הועבר למחנה הריכוז דכאו. הוא ניצל ממוות בתאי הגזים, משום שהנאצים כיבדו אותו והכירו בו כאלוף עולם. לאחר המלחמה התיישב בפריז, וחזר לשחק טניס שולחן. למרות זאת, הוא לא יכול היה לייצג את פולין עקב מגוריו במערב, ולכן הכריזה עליו הממשלה הקומוניסטית בפולין כאישיות בלתי רצויה. בין השנים 1952 ל-1963 הוא ייצג את צרפת, והגיע עימה לרבע גמר אליפות העולם ב-1957.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הפך ארליך למאמן, ואף פיתח רובוט המשמש כיריב אימון, אותו הציג ב-1964 במאלמה, שוודיה. לאחר מכן פתח מרכז נופש בריביירה הצרפתית, שכלל בתוכו מספר מתקני אימון לטניס שולחן.
הוא נפטר בבית חולים בפרוור הפריזאי סן-דני ב-7 בדצמבר 1992, בגיל 78.
הערות שוליים

1 2 3  דוד דודסון,‏ חוקים משלהם: הספורט שגבר על הנאצים, באתר nrg‏, 28 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811571424005606  VIAF: 7258160546931610240007   WorldCat (עם VIAF): 7258160546931610240007
ג'ו דונלי

ג'וזף סיימון "ג'ו" דונלי (באנגלית: Joseph Simon "Joe" Donnelly; נולד ב-29 בספטמבר 1955) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן ונציגה בכס הקדוש מאז אפריל 2022, בממשל הנשיא ג'ו ביידן. בשנים 2019-2013 כיהן כסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה, ולפני כן שירת כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

דונלי נולד בחוף הדרומי של לונג איילנד, בעיירה מספקה שבמחוז נסאו, ניו יורק. הוא עבר להתגורר בסאות בנד ב-1973, שם למד לתואר ראשון בממשל באוניברסיטת נוטרדאם. לאחר מכן סיים תואר J.D במשפטים מן האוניברסיטה ב-1981. בהמשך שירת בפירמת עורכי דין כפרקליט עד 1996. בשנים 1988–1989 שירת בוועד המנהל של הבחירות באינדיאנה, ותפקידו היה לפקח על ניהול תקין בכל מה שקשור להליך הבחירות ותוצאותיהן.
משנת 1997 ועד 2001 היה חבר במועצת בית ספר שבצפון אינדיאנה, ובשנתיים האחרונות בתפקיד זה כיהן כנשיא המועצה. ב-2004 התמודד דונלי ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית, על תקן המחוז השני של אינדיאנה. הוא זכה בפריימריז הדמוקרטים ללא התנגדות, אך הפסיד בבחירות הכלליות וקיבל רק 45% ממניין הקולות.
ב-2006 התמודד שוב לבית הנבחרים, על תקן המחוז השני של אינדיאנה, ובפעם זו בהצלחה. בבחירות הכלליות הוא גבר על יריבו הרפובליקני ברוב של 54%. לאחר מכן זכה לכהונה נוספת ב-2008, כשבעת זו הביס את יריבו ברוב של 67% ממניין הקולות. בבחירות 2010 גבר על יריבתו ג'קי ואלורסקי הרפובליקנית.
במאי 2012, לאחר שזכה בפריימריז הדמוקרטים, התמודד דונלי על מושבו של הסנאטור הרפובליקני המכהן ריצ'רד לוגאר (ומי שהיה ותיק מפלגתו בסנאט), שהפסיד בפריימריז הרפובליקנים לגזבר של אינדיאנה ואיש תנועת מסיבת התה, ריצ'רד מרדוק. במהלך מסע הבחירות, הסתבך מרדוק בפרשייה מעוררת מחלוקת, לאחר שטען בעימות טלוויזיוני ב-23 באוקטובר כי היריון הנובע מאונס הוא "דבר שאלוהים ייעד אותו", במסגרת הסבריו מדוע הוא מתנגד להפלות גם במקרה של אונס או גילוי עריות. בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר, הביס דונלי את מרדוק ברוב של 50% מול 44%. רבים ייחסו את הפסדו של מרדוק לדונלי בשל אמירתו השנויה במחלוקת, הואיל ודונלי היה דמוקרט שניצח במדינה שבה גם ניצח המועמד הרפובליקני לנשיאות, מיט רומני.
בסנאט היה חבר בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות, בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים, ובוועדה המיוחדת להזדקנות. עמדותיו היו מתונות ושמרניות יותר בהשוואה לחבריו הדמוקרטים לסנאט. בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2018, שנערכו ב-6 בנובמבר, הפסיד דונלי למועמד המפלגה הרפובליקנית מייק בראון.
דונלי נשוי ואב לשני בנים. הוא קתולי באמונתו.
הערות שוליים

↑  הסנאטור הרפובליקני הוותיק ביותר הודח, באתר nrg, 9 במאי 2012
↑  רויטרס, מועמד לסנאט: אלוהים התכוון גם להריון מאונס, באתר ynet, 24 באוקטובר 2012
↑  הארץ, שורה של הישגים לדמוקרטים שהגדילו את כוחם בסנאט, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2012
↑  הדמוקרטים שמרו על המושב של ויסקונסין בסנאט - והפסידו באינדיאנה, באתר ynet, 7 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: D000607
הגר אלמביק הצופה

| --- | --- |

 לידה:  30 במרץ 1955 (בת 69)
 מדינה:  ישראל 
 
הגר אלמביק הצופה (נולדה ב-30 במרץ 1955) היא מעצבת אופנה ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה ב-1955 וגדלה בתל אביב. הוריה ילידי תל אביב, נעה לבית גולדמן ועמנואל הצופה פסל אמן ורב חובל אשר חייו נקשרו בהיסטוריה של מדינת ישראל. עמנואל למד במכללה לאמנות בצלאל ופסליו מוצגים ברחבי העיר תל אביב בהם פסל הסירה ברחבת מוזיאון תל אביב ועוד. במהלך שנות ילדותה, בחופשות מהלימודים הצטרפה הגר להפלגות עם אביה ונחשפה באמצעותו לעבודות אמנות חשובות ולתערוכות במוזיאונים ברחבי העולם. בהשראתו החלה לעסוק באמנות פלסטית וציור.
בין השנים 1973–1976 למדה במדרשה לאמנות בהרצליה, בין מוריה היו יאיר גרבוז, רפי לביא ואליהו גת. בשנת 1976 נסעה בעקבות בן זוגה אז, משה אלמביק לעיר דיסלדורף בגרמניה. שם התמחתה בתחום האומנות הפלסטית באקדמיה לאמנות דיסלדורף בניהולו של האמן יוזף בויס. בשנת 1983 חזרה לישראל וסיימה לימודי תואר ראשון במכללת שנקר במגמת עיצוב.
קריירה > אופנת הגרה

עם סיום לימודיה בשנקר הקימה בשנת 1987 את המותג המצליח ״הגרה״ וניהלה אותו קרוב לשני עשורים. בשנת 2003, בעקבות משבר כלכלי הרשת נמכרה.
קריירה > אופנת אלמביקה

בשנת 2005 הקימה את רשת האופנה "אלמביקה" בשותפות עם האנתרופולוגית ד"ר ג'ודי פדלון.
סגנונה של אלמביק הוא אסתטי, נשי, עשיר בטקסטורות. האג'נדה שמובילה את אלמביק בעיצוביה היא כבוד והקשבה לצורכי הגוף הנשי על כל גווניו. בדרך זו מאפשרת אלמביק לאישה לבטא עצמה על פי נתוניה הטבעיים. מקורות ההשראה של אלמביק הם הרחוב הישראלי הכולל בתוכו מראות, צבעים ואנשים. הבגדים שבעיצובה מבטאים את החיבור בין המזרח והמערב, חדש וישן ומשלבים בין האוריינטליות והאתניות עם קווים אירופאיים. מראה הגלבייה הוא מוטיב חוזר בעיצובים של אלמביק ומבטא את השורשים שלה בתרבות הישראלית. בכתבת פרופיל שנעשתה עליה באתר וואלה תיארה אלמביק את הגלבייה הישראלית כבגד קלאסי אשר שואף למידה אחת ומתלבש ועוטף כל גוף ברכות.
סגנון העיצוב שלה תואר כסגנון המותאם גם לגוף הנשי המלא. העיתונאי איתי יעקב כתב עליה: ״...קלאסיקה ישראלית במילים אחרות, לפגוש בגד של אלמביק דומה לביקור במחלקת הסיפורת הישראלית בספרייה הציבורית, תמיד תמצא שם משהו שיקלע לטעמך, החיבור אל הדי.אן. אי של כולנו...״
שבוע האופנה ״גינדי תל אביב״ היווה עבור אלמביקה תנופה אדירה בהרחבת הרשת. קניינים ומפיצים שהגיעו מרחבי העולם קידמו את הייצוא של אלמביקה לארצות הברית, איטליה, קנדה, אוסטרליה, הולנד, בלגיה אירלנד ואנגליה.
לאלמביקה 14 חנויות ברחבי ישראל, מחיפה ועד אילת. חנות הדגל ממוקמת ברחוב אבן גבירול 87 בתל אביב והיא היבואנית והמשווקת הבלעדית של מותג הנעליים United Nude.
קריירה > תצוגות אופנה ועיצובים מיוחדים

בשנת 1989 הציגה אלמביק קו אופנה המחבר בין ישן וחדש טבעי ותעשייתי. התצוגה בנוכחותה של רות דיין ממייסדות אופנת "משכית", כללה קולקציית קיץ העשויה מבדי פשתן צבועים, תחרות ורודות ושמלות מקטיפה שחורה מעוטרות בפנינים.
בשנת 1990 הציגה אלמביק במוזיאון ישראל. תצוגה זו שיקפה את המקום המרכזי לה זוכה אלמביק בתרבות החזותית של החברה הישראלית. התצוגה נתנה ביטוי לתפיסת החופש והרצון העז לשלום שאפיינה את החברה הישראלית באותן שנים.
בשנת 1996 הציגה אלמביק ברומא במסגרת תצוגות אופנה למעצבים ישראליים בחסות בית האופנה היוקרתי "פדני (FENDI)". בשנת 1998, בחגיגות היובל למדינת ישראל, הציגה אלמביק שמלת קולר מפרווה מלאכותית מנומרת וחצאית קרינולינה אשר שימשה ככלוב ליונים לבנות. במהלך התצוגה שחררה הדוגמנית את היונים לחופשי. הבגד ייצג את המצב הפוליטי במדינת ישראל ואת השאיפה של החברה הישראלית לשלום.
בשנת 2014, התקיימה תצוגת אופנה לרגל השקת הקולקציה שכללה גלביות, שמלות אוויריות, מכנסי שק, שמלות הנראות כמו חולצות גברים הנתפרות מבגדים המשמשים חולצות גברים מסורתיות, חולצות "אוברסייז" הגורמות לאישה להרגיש נוח. התצוגה הוגדרה על ידי מספר עיתונאיות כ"תופעה נדירה".
מעורבות חברתית

בכל שנות פעילותה העסקית אלמביק מטפחת סטודנטים מצטיינים במלגות, חניכה ועבודת סטאז' לצידה.
היא מלמדת ותומכת בפרויקט העצמה לנשים שיוצאות ממעגל הזנות. הפיקה תצוגת אופנה "כל אישה" לצורך העלאת המודעות הציבורית למען נפגעות תקיפה מינית. בתצוגה הציגו זו לצד זו דוגמניות מקצועיות לצד פעילות פוליטיות הפועלות למען נשים, בהן חברת הכנסת לשעבר הגברת יעל דיין, הזמרת יפה ירקוני, השחקנית לימור גולדשטיין, הסופרת אדיבה גפן, ח״כ שלי יחימוביץ', ח״כ מרב מיכאלי, השחקנית רבקה מיכאלי ועוד.
אלמביק השתתפה בפרויקט "תופרות הדרום" – במצפה רמון, בעקבות סכנת סגירה של מתפרה בניהול נשי, ניסתה אלמביק לסייע בייעוץ ותמיכה יחד עם ענת גוב אך ללא הועיל, והמתפרה נסגרה.
פרסים

מרץ 2023 במסגרת "שבוע האופנה קורנית FAC תל אביב 2023" תקבל פרס מפעל חיים
חיים אישיים

הגר אם לבת, לי אלמביק מעצבת תלבושות בתעשיית הקולנוע הישראלי.
הערות שוליים

↑  כהן איתי, סגנון אופנה, 7.3.2009 מעריב nrg-. נופלות וקמות, ראיון משותף עם המעצבות הגר אלמביק ואירית סימון
↑  יעקב איתי, ישראלה היפה. https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/55/ART1/861/828.html
↑  גרוס שלי, אופנה, 25.6.14 מעריב-nrg.זיקוק של התרגשות, אופנת אלמביקה
↑  איתי יעקב, המעצבת הגר אלמביק תקבל פרס מפעל חיים בשבוע האופנה קורנית תל אביב 2023, באתר ynet, 19 בפברואר 2023
יאיר אגמון

| --- | --- |

יאיר אגמון, פברואר 2013
 לידה:  9 ביולי 1987 (בן 37) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2022) 
 https://www.agmoning.com
 פרופיל ב-IMDb
 
יאיר אגמון (נולד בי"ב בתמוז תשמ"ז, 9 ביולי 1987) הוא סופר, קולנוען ופובליציסט ישראלי.
ביוגרפיה

אגמון נולד בירושלים בעקבות רומן בין אימו הרווקה רחל אגמון, לאביו, חיים צפרירי, שהיה אז נשוי ואב לשישה. הוא למד בתיכון הימלפרב ובישיבת מעלה גלבוע. שירת בצה"ל כקצין בגדוד גרניט (גדוד 932) של חטיבת הנח"ל. אגמון הוא בוגר של תוכנית המנהיגות עמיתי ברונפמן, מחזור 2004.
ביוגרפיה > יצירתו הספרותית

ב-2009, במהלך שירותו הצבאי, הוציא לאור בהוצאת ראובן מס את ספרו הראשון - "חפ"ש: מחשבות צבאיות ומחויכות על פרשיות השבוע והמועדים". הספר מבוסס על שיעורים בפרשת השבוע שאגמון העביר לחייליו כמפקד כיתה, ומטרתו "ליצור גשר בין חיי היום-יום של החייל הקרבי לבין התורה".
סיפור קצר של אגמון, "ונפש יהונתן נקשרה", הומלץ בידי השופטים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2011.
ב-2012 יצא לאור, בהוצאת זמורה ביתן ובעריכת עלמה כהן-ורדי, הרומן "עם הארץ - סיפור מסע". הספר מתאר מפגשים עם דמויות שונות מן החברה הישראלית, חלקו בדיוני וחלקו מבוסס על אירועים שקרו לאגמון. הספר כתוב בגוף ראשון, שמו של המספר הוא "יאיר אגמון", וכמו אגמון עצמו הוא קצין משוחרר דתי.
בשנת 2014 יצא לאור, בהוצאת זמורה ביתן, ספר הפרוזה השני של אגמון, "יאיר ויהונתן". הספר ממזג בין סיפורו של יהונתן, דתל"ש אלים ומבולבל, לבין סיפורים שונים מחייו של אגמון, ומשלב בתוכו סרטוני וידאו קצרצרים ומוזיקה מקורית, בעזרת שימוש בברקודי QR.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו הרביעי, "שמשהו יקרה", בהוצאת כתר. הספר מורכב מחמש נובלות על בדידות, תקיעות, וחוסר משמעות: "ומותר לאהוב" - המתאר ניצנים של רומן בין ראש ישיבה לבין אחד מתלמידיו, "אומן" - סיפור על בחור חילוני שמגיע לקיבוץ הברסלבי באומן ולא מצליח להתחבר, "ערגה" - המתאר את קורותיה של בחורה צעירה בפסטיבל 'ריינבואו' בנגב, "מיני מנטל" - על חרדי צעיר שנוסע ללאס וגאס, ומזמין לחדרו זונה, ו-"פרקי אליק" - על חבורת חיילים משוחררים ש'מחמיצים' את מבצע צוק איתן.
בדצמבר 2017 יצא לאור ספרו החמישי, "מה אהבתי", בהוצאת ידיעות ספרים. זהו ספרו השני העוסק בפרשות השבוע.
באוגוסט 2021 יצא לאור ספרו השישי, "ספר האקסיות", בהוצאת הקיבוץ המאוחד בו מופיעים חמישה סיפורי אהבה כושלים. בשנת 2023 הודיע תיאטרון הקאמרי כי יעלו מחזה המבוסס על ספר זה.
בשנת 2022 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם ראש הממשלה לוי אשכול של משרד התרבות.
במרץ 2024 יצא לאור הספר ״יום אחד באוקטובר״ שערך אגמון יחד עם אוריה מבורך. הספר כולל 40 סיפורים קצרים בצורת מונולוג של 40 אנשים המתארים את חוויותיהם האישיים ממתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023. הספר נכלל במספר רשימות רבי מכר בשנת 2024 ואף זכה לתו זהב מרשת סטימצקי המעיד על מכירת עשרות אלפי עותקים.
ביוגרפיה > יצירתו הקולנועית

בשנת 2012 החל אגמון ללמוד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. סרטיו הוצגו בפסטיבל טרייבקה, פסטיבל תל אביב, דוקאביב, ובפסטיבל מינכן לסרטי סטודנטים. אחד מסרטיו אף נכלל ברשימת המתמודדים על פרס אופיר לשנת 2015.
סרטים בבימויו זכו בפרויקט סרטים של 48 שעות בשנת 2014 ובשנת 2015.
ב-2017 הוקרן סרטו הדוקומנטרי, "רחל אגמון", בתחרות התיעודית הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים. בסרט, מלווה יאיר את שני הוריו, בשני מסעות, במטרה להבין את הרומן שנוצר ביניהם, ואת שורשו של הקשר הרומנטי שהעניק לו את חייו. הסרט נכלל ברשימה הסופית לפרס אופיר ב-2019 בקטגוריית הסרטים התיעודיים עד 60 דקות.
ב-2017 שודרה סדרת רשת שיצר יחד עם אלעד שוורץ בשם "הַטְרֶמפִּיסְטִים", סדרת רשת דוקומנטרית, על האנשים שבצידי הדרך ובשולי התודעה. הסדרה, שזכתה להצלחה רבה ברשת, נרכשה על ידי חטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי, שמימנו את צילומי העונה השנייה של הסדרה. כל פרקי הסדרה עלו לפייסבוק וליוטיוב. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לסדרת רשת לשנת 2019.
ב-2018 שודרה סדרת רשת שיצר יחד עם תמר קיי - "פני זקן". הסדרה, המורכבת מעשרה פורטרטים של עשרה קשישים שונים בהווה הישראלי, מנסה להציע נקודת מבט חדשה על הזקנה, ולהבין "מה זה אומר להיות אדם זקן".
בשנת 2018 זכה מטעם משרד התרבות והספורט בפרס אומנות הקולנוע ליוצרים בראשית דרכם.
בסוף שנת 2018 הקים ביחד עם שותפו טל בכר, את חברת ההפקות "יאללה פילמס".
ב-2019 שודרה בכאן 11 הסדרה "וואי וואי וואי" - סדרה דוקומנטרית בת שבעה פרקים שיצר וביים. באותה שנה ביים את סרט ה-VR "שיר מלחמה", שהשתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל ונציה 2019.
בשנת 2020 ביים את הסרט התיעודי "כמו לב שעובד". בסרט יוצא אגמון למסע אישי באומן, לקברו של רבי נחמן, בקיבוץ הגדול בראש השנה.
בשנת 2023 יצא הסרט "המדרשיה" בבימויו, שעורר סערה במגזר הדתי-לאומי.
ביוגרפיה > בעיתונות

אגמון כותב טור שבועי במגזין "מוצש" בעיתון "מקור ראשון".
ביוגרפיה > חיים אישיים

מתגורר בשכונת יד אליהו תל אביב, נשוי לשירה ולהם שלושה ילדים.
ספריו

חפ"ש: מחשבות צבאיות ומחויכות על פרשיות השבוע והמועדים, הוצאת ראובן מס, תשס"ט
עם הארץ: סיפור מסע, זמורה ביתן, 2012
יאיר ויהונתן, זמורה ביתן, 2014
שמשהו יקרה, כתר, 2016
מה אהבתי, ידיעות ספרים, תשע"ח 2017
ספר האקסיות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021
יום אחד באוקטובר, מגיד, 2024 בשיתוף עם אוריה מבורך