stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השתלת כבד
התוויה

אצל ילדים, האינדיקציה השכיחה ביותר להשתלת כבד היא אטרזיה של דרכי המרה (חוסר התפתחות של דרכי המרה - biliary atresia). אינדיקציה נוספת כוללת מחלות גנטיות או נרכשות ולעיתים מחלות אלו דורשות השתלה משותפת של לב וכבד או לחלופין כליה וכבד, בהתאם למחלה המטבולית הספציפית. אצל מבוגרים, בכל המקרים של שחמת הכבד מכל סיבה שהיא, וכן במחלות אחרות כגון טרשת ראשונית בדרכי-המרה ומחלת קרולי, כמו גם זיהומים חוזרים המביאים לחסימת דרכי המרה, יש אינדיקציה להשתלת כבד.
מרבית הממתינים להשתלה הם חולים עם שחמת כתוצאה ממחלת כבד אלכוהולית, הפטיטיס ויראלי כרוני של הכבד, וסרטן הכבד. חולים עם שחמת כבד אלכוהולית חייבים להיגמל מאלכוהול לצורך ההשתלה. חולים עם הפטיטיס ויראלי לעיתים צריכים לקבל תרופות אנטי ויראליות כדרך להימנע מהדבקה חוזרת אשר בחלק מן המקרים נובעת מהישארות הווירוס ברקמות אחרות מלבד הכבד. לגבי חולים עם סרטן ראשוני של הכבד, התוצאות פחות טובות בהשתלת כבד מאשר תוצאות ההשתלה על רקע מחלת כבד אחרת, ולכן יש קריטריונים באשר לגודל הגידול אשר תחתיו יש אינדיקציה לעבור השתלה.
קיימות התוויות-נגד מוחלטות (קונטרא אינדיקציות) לביצוע ההשתלה - אין לבצע השתלה במקרה שהחולה סובל מזיהום לא נשלט, במקרה שיש מחלה גרורתית לכבד, במקרה שהחולה משתמש בסמים או באלכוהול באופן פעיל, במקרה שהחולה סובל ממחלה קרדיו-וסקולרית מתקדמת או ממחלת ריאות מתקדמת או ממחלות אחרות העלולות להיות מסכנות חיים. גיל החולה איננו מהווה יותר קונטרא-אינדיקציה מוחלטת אלא קונטרא-אינדיקציה יחסית, כאשר חולים מעל גיל 70 צריכים לעבור הערכה יסודית טרם ביצוע הניתוח עצמו. לגבי חולים שהם נשאי HIV, קיימת קונטרא-אינדיקציה יחסית ובוצעו השתלות בחולים אלו בהצלחה במקרה שהחולים הציגו שליטה טובה במחלה.
המדד המשמש להערכת אופן ההקצאה לחולים המחכים להשתלת כבד הוא המדד על שם Child-Turcotte-Pugh והמכיל 5 משתנים קליניים שכל אחד מהם מקבל ניקוד:
רמת האנצפלופתיה הכבדית, במקרה שישנה, קיומה של מיימת, רמות בילירובין, אלבומין וזמן פרותרומבין. מדד חדיש יותר, אשר החליף את ה- CTP, מבוסס על מידת הדחיפות להשתלה על פי מודל מתמטי שפותח לצורך הערכת מחלת כבד סופנית, הנקרא מדד MELD- (Model for End-Stage Liver Disease). מדד זה מבוסס על רמות בילירובין, קראטינין וזמן פרותרומבין - מדד זה הראה ירידה בתמותה הנובעת מציפייה להשתלת כבד, הפחתת הזמן טרום ההשתלה וניבוי סיכויי התמותה לאחר ביצוע ההשתלה כאמור. כיום, העדיפות הראשונה להשתלה היא לחולה עם מחלה פולמיננטית (סוערת) של הכבד, או חולה אצלו השתל הראשוני אינו מתפקד. MELD-Plus, הוא מדד שפותח ב-2017 במטרה לשפר את יכולת החיזוי של MELD ו-MELD-Na.
טכניקות ההשתלה

לפני ההשתלה החולה יכול לעבוד דיאליזת אלבומין (MARS) המסננת בילירובין, חומצות מרה ורעלנים אחרים שהכבד נכשל בסילוקם. כמו כן הדיאליזה יכולה לעודד סירקולציית מים תקינה שיכולה לעזור לכליות.
ברוב ההשתלות הכבד נכרת ומוצא מן הגוף והאיבר החדש מושם במקומו. הניתוח מתבצע דרך חתך גדול בבטן העליונה. הכריתה כוללת הפרדה של כל הרצועות הקשורות לכבד כמו גם צינור המרה, עורק הכבד ווריד שער הכבד. בדרך כלל החלק מן הווריד החלול התחתון הקרוב לכבד מוסר גם הוא, אף על פי שקיימת טכניקה בשם "שק הקמח" שמאפשרת לשמר חלק זה. לאחר שהאלוגרף מושם בגוף מחברים בחזרה את הוריד החלול התחתון, וריד שער הכבד ועורק הכבד. לאחר שמחודשת זרימת הדם לכבד החדש צינור המרה מחובר מחדש. ההליך נמשך לרוב בין חמש לשש שעות, אך עשוי להתארך או להתקצר בכפוף לקשיים שמתעוררים במהלך הניתוח ולמידת הניסיון של המנתח.
ברוב השתלות הכבד נעשה שימוש בכבד שלם שנלקח מתורם חסר חיים, בעיקר כאשר ההשתלה מבוצעת במבוגר. בתחום השתלות הכבד לילדים נרשמה התפתחות משמעותית כאשר פותחה שיטת השתלת כבד מוקטנת, שיטה בה חלק מכבד של אדם בוגר מושתל בילד. התקדמות נוספת בתחום זה כללה השתלת כבד חצוי בה משתמשים בכבד אחד עבור שני מושתלים, והשתלת כבד של אדם חי בה חלק מכבד של אדם בריא מוסר ומשמש בתור אלוגרפט. כאשר ההליך האחרון מבוצע בילדים נעשה שימוש בכ-20% מהכבד.
דיכוי המערכת החיסונית

כמו בהשתלת אלוגרפטים אחרים, האיבר המושתל ידחה על ידי גוף המושתל אלא אם יעשה שימוש בתרופות המדכאות את מערכת החיסון. תהליך הדיכוי של מערכת החיסון דומה עבור השתלות איברים שונים, וכיום קיימות מגוון תרופות להשגת מטרה זאת. רוב מושתלי כבד מקבלים קורטיקוסטרואידים בשילוב עם טקרולימוס או ציקלוספירין. דחייה חריפה של האיבר המושתל היא פחות בעייתית כאשר מדובר בהשתלת כבד, לעומת השתלות של איברים מסוג אחר כמו לב או כליות.
השתלת כבד ייחודית בכך שהסיכוי לדחייה פוחת עם הזמן. ישנם מטופלים שבטווח הארוך מצליחים להגמל מכל תרופה המדכאת את מערכת החיסון. הסיבה לכך עדיין לא ברורה לגמרי והסברה היא שלכבד תפקיד שעדיין אינו ידוע בהתפתחות תאים מסוימים המהווים חלק ממערכת החיסון. ישנו מחקר אחר לפחות שנערך על ידי צוותו של ד"ר שטרצל באוניברסיטת פיטסבורו, בו נלקחו ביופסיות של מח עצם ממטופלים שעברו השתלות ואלו הראו סימנים להיווצרות קשר גנוטיפי.
תוצאות

הפרוגנוזה בדרך כלל טובה. רוב מקרי המוות מתרחשים בשלושת החודשים הראשונים שלאחר ההשתלה. על פי מחקר שנעשה בפינלנד, אחוז השורדים את השנה הראשונה הוא 83%, את חמש השנים הראשונות - 76%, ואת העשור הראשון - 66%.
דחייה של השתל קיימת אצל אחוז מסוים מן המושתלים, ומתפתחת במהלך השבועיים הראשונים שלאחר הניתוח. סימנים קליניים לדחייה כוללים חום, כאב בטן ימני עליון וכן ירידה ברמות נפח המרה וצבעה. בדיקות מעבדה המראות עליה ברמות אמינו-טרנספרזות ובילירובין יכולות להיות סימן לדחייה אולם גם לסיבוכים אחרים כגון חסימת דרכי מרה, הפטיטיס ויראלי, טוקסיות של תרופות הפועלות על הכבד וכן הלאה- כדי להבחין בסיבה המקורית יש לערוך הדמיה של הכבד או לקחת ביופסיה. דחייה אקוטית נראית בביופסיה כתסנין מעורב של תאי דלקת ודלקת בתאי אנדותל הקרויה אנדותליאזיס. דחייה כרונית של הכבד נדירה יחסית ומתבטאת בעימדון דרכי מרה, נמק של חלק מרקמת הכבד ותסנין של תאי דלקת מונונוקלאריים, כמו גם התהוות של פיברוזיס. הטיפול בדחייה כרונית מוגבל והפתרון האופטימלי למצב זה הוא השתלה מחדש.
חזרה של המחלה הראשונית תועדה ואחוזי החזרה משתנים בהתאם למחלה הראשונית- כך למשל, בהשתלת כבד לאור דלקת כבד אוטואימונית, אצל עד כשליש מהמושתלים נמצאה חזרה של המחלה עצמה. חזרה של כולנגיוקרצינומה קיימת אצל חולים רבים, ולכן מעט מרכזים רפואיים כיום מבצעים השתלת כבד במקרים של כולנגיוקרצינומה, ובחירת החולים הללו מתבצעת על בסיס הסטייג'ינג של המחלה ולאחר טיפול כימותרפי המשולב בקרינה. לגבי חולים אשר סבלו מהפטיטיס B ועברו השתלת כבד, יש למנוע את חזרת המחלה על ידי מתן טיפול אנטי-ויראלי אשר הראה ירידה משמעותית בחזרת המחלה בהשוואה לשנים בהן טיפול זה טרם היה קיים. לעומת זאת, חולים אשר סבלו מהפטיטיס C, כמעט תמיד יסבלו מחזרת המחלה, כאשר בחמש השנים הראשונות שלאחר ההשתלה ההשלכות הקליניות של חזרת המחלה מועטות, אולם גדלות לאחר מכן ומתבטאות בירידה דרמטית יותר בשיעורי השרידות בהשוואה לקבוצות מושתלים אחרות.
השתלת כבד בישראל

לאחר שהתקבלה ההחלטה על הצורך בהשתלת הכבד בדרך כלל על ידי הרופא למחלות כבד, המועמד הפוטנציאלי להשתלה חייב לעבור מספר בדיקות והערכות על מנת לקבל תמונה ברורה יותר לגבי מצבו. הבדיקות כוללות בדיקה של כל מערכות הגוף החשובות הערכה של כשירותו הנפשית ואפשרויות התמיכה מסביבתו הקרובה של המועמד על ידי פסיכולוגית ועובדת סוציאלית. לאחר מכן החולה המועמד להשתלה מוצג בפני ועדת השתלות בה יושבים רופאים מומחים בתחום אשר מאשרים או פוסלים את התאמתו להשתלה. במקרה שהתקבל אישור נרשם החולה ברשימה הארצית של המרכז הלאומי להשתלות המרכז את נושא תרומת האיברים בישראל ועל חתימה על כרטיס אדי (אורכב 20.05.2013 בארכיון Wayback Machine).
השתלת הכבד הראשונה בישראל בוצעה ב-1979, בתינוקת שאושפזה בבית החולים קפלן. החל ב-1986 בוצעו בישראל השתלות על ידי ד"ר יגאל קם. המנותחת הראשונה, מירה שמכטנר, נפטרה כעבור שבועיים כאשר מנגון קרישת הדם בגופה חדל מלתפקד; וגם שלושת ניסיונות הניתוח הבאים נחלו כישלון. את השתלת הכבד המוצלחת הראשונה ביצע פרופ' אחמד עיד בשנת 1991.
הערות שוליים

↑  ישראל-מרכז עולמי להשתלת כליות, מעריב, 2 בספטמבר 1970
↑  אהרן פריאל, כבד הושתל בתינוקת בביה"ח קפלן, מעריב, 19 בפברואר 1979
↑  גילה רזין, המושתלת הראשונה מתוצרת הארץ, חדשות, 22 באוקטובר 1986
↑  תמי ניר, הניסיון העצוב בארץ, חדשות, 20 באוקטובר 1991
↑  שוקי לבנון, עם כבד חדש בגופו יצא מיכאל בן ה-14 מבית־החולים הביתה, חדשות, 6 בדצמבר 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000293852  NKC: ph135085 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
פתחיה מנקין

| --- | --- |

 לידה:  דצמבר 1881 י"ז בכסלו ה'תרמ"ב
 פטירה:  ינואר 1947 (בגיל 65) י"ט בטבת ה'תש"ז
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 צאצאים:  משה צבי נריה 
 
הרב פתחיה מנקין (י"ז בכסלו תרמ"ב דצמבר 1881 - י"ט בטבת תש"ז ינואר 1947) היה רב של מספר קהילות ברוסיה. מחבר ספרים בהלכה ובאגדה. אביו של הרב משה צבי נריה.
תולדות חייו

נולד בי"ז בכסלו ה'תרמ"ב לאביו ר' אריה לייב, שהיה גר בפולטבה שברוסיה (כיום באוקראינה). אביו נודע כצדיק, נדיב וירא שמים, נצר למשפחה של למדנים ורבנים. אחות אביו הענא רבקה הייתה אשתו השלישית של רבי יצחק ירוחם דיסקין. בבית המשפחה נהגו להתארח רבנים ושד"רים רבים, חלקם מארץ ישראל.
בבחרותו למד בישיבת מיר, בישיבת לומז'ה, ובישיבת ראדין אצל "החפץ חיים". הוסמך לרבנות בווילנה אצל הרב איסר זלמן מלצר. קיבל סמיכה גם מהרבנים משה מרדכי אפשטיין, ברוך בער לייבוביץ, רפאל שפירא מוולוז'ין ומשה בצלאל לוריא. קודם חתונתו, ביקש ללמוד תורה ודעת גם בחצרות החסידיות, והוא ביקר במשך תקופה של מספר חודשים בעיירה לובביץ' בחצרו של רבי שלום בער שניאורסון ולמד בישיבתו. בישיבות התפרסם כתלמיד חכם, ונלקח להיות חתנו של "המגיד מווילקה" ששימש ברבנות בלודז'. לאחר נישואיו לרחל, למד בישיבת סלבודקה ובישיבת וולוז'ין. כששב ללודז' שימש כר"מ בישיבת "תורת חסד".
בחודש אדר ב' ה'תרע"ד נתמנה כרבה של העיירה דשקובקה (דשקאוקה (בלא')), ליד מוהילב שברוסיה. לאחר מכן שימש ברבנות בקהילות קניאז'יץ (קניאז'יצי (בלא')), קרוצ'ה (אנ') וסעננא (סיינו). בני הקהילות שבהן שימש ברבנות חיבבו אותו מאוד, עקב היותו דרשן כשרוני שידע להקסים ולרתק את הקהל.
לאחר תלאות ורדיפות דת רבות ברוסיה, עלה ארצה בסיוע הרבנות הראשית בכ"ג בתמוז תרצ"ג עם אשתו וארבעה מילדיו, והתגורר בפתח תקווה. הוא לא קבל על עצמו משרת רבנות בארץ ישראל. לדברי בנו, הרב משה צבי נריה, היו לכך סיבות אחדות: התלאות שעבר ברוסיה גרמו לו חולשה והביאו לו מחלות. עם זאת, גם כאשר כיהן כרב ברוסיה הוא חיפש קהילות קטנות על מנת שיוכל לעסוק בלימוד ובכתיבת ספרים. כתב היד של ספרו הראשון עוד חובר ברוסיה. כן הוא גם סבר שיש לתת לאנשים צעירים את היכולת להתקדם והוא חשש שיתפוס את מקומם.
נפטר בי"ט בטבת ה'תש"ז ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
ספריו

בנו הרב משה צבי נריה עלה ארצה לפניו והוציא לאור את הספר "כרם פתחיה", מתוך כתב היד של אביו, שהוברח מרוסיה. כאשר עלה הרב מנקין ארצה, הוא השלים שני חלקים נוספים של הספר. "כרם פתחיה" זכה לקבל הסכמה מהרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה של ארץ ישראל. הרב קוק הגדיר את הספר: "ויחשב בין הספרים המצוינים רבי ערך שהתחברו בדורינו".
הספר כרם פתחיה נסב על ביאור אגדות המובאות בתלמוד. בספרו הוא חילק את האגדות - "גפניו" - ל"שריגים", באומרו: "אסור לייגע את הקורא, כל חלוקה וכל הפסקה מקילה עליו".
כן חיבר את הספרים: "פרדס פתחיה" על פרשיות השבוע, "דעת רש"י" ובו הערות המתייחסות לפירוש רש"י לתורה ו"דבר המלך" על הרמב"ם.
לאחר מותו, ערך בנו הרב משה צבי נריה את כתבי היד שהותיר והוציא לאור את הספר אורחות פתחיה ואת הספר חדושי אורח חיים ונחלת אבות - פירוש על פרקי אבות. בספר ארחות פתחיה תשובות הלכתיות שכתב המחבר, ביניהן פסיקות חדשניות ומקוריות, כגון זיהוי האקליפטוס כאחד ממיני הערבה, והכשרתו לנטילה בארבעת המינים בחג הסוכות.
חיים אישיים

היה נשוי לרחל. בנו הוא הרב משה צבי נריה.
לקריאה נוספת

הרב פתחיה מנקין, כרם פתחיה א, תרצ"א - יצא מחדש בשנת תשס"א.
הערות שוליים

↑  ראו מסמכי עלייתו בתיק באתר ארכיון המדינה, עמ' 583-596.
↑  תיק בקשת ההתאזרחות של הרב מנקין ומשפחתו, באתר ארכיון המדינה.
↑  המקור: ענבי פתחיה מאת הרב משה צבי נריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298885505171  LCCN: nr95011983  VIAF: 58969988   WorldCat (עם VIAF): 58969988
דוד ורנר סנטור

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1896 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  2 בנובמבר 1953 (בגיל 57) אטלנטה, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת מינכן 
 
דוד (ורנר) סנטור (לעיתים נכתב גם סינטור, בגרמנית: David Werner Senator; ברלין, 6 בספטמבר 1896 – אטלנטה, 2 בנובמבר 1953) היה סגן נשיא ומנכ"ל האוניברסיטה העברית, חבר הנהלת הסוכנות היהודית המורחבת ופעיל בברית שלום.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

ורנר סנטור נולד וגדל בברלין ולמד בגמנסיה ע"ש הנסיך היינריך ברובע שונברג. מאוחר יותר למד משפטים וכלכלה באוניברסיטאות של מינכן, ברלין ופרייבורג, שם השלים ב-1919 את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית הכלכלן קרל דיהל, שעסקה בדיני מקרקעין בפלשתינה. בעת היותו סטודנט התמסר לפעולות תרבות בקרב הנוער היהודי מבני המהגרים ממזרח אירופה. בהמשך לכך, סנטור הצטרף אל ה"פולקסהיים" (Volksheim, בית העם), מיסודו של זיגפריד להמן, ששימש כמרכז קהילתי לנוער מהגר ממזרח אירופה. כחלק מה"התקרבות אל המזרח", ובאופן חריג עבור יהודי-גרמני בן דורו, למד סנטור יידיש. לאחר מכן, כשוחר "הציונות התרבותית" למד גם עברית. סנטור שירת כקצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. הוא היה חבר במפלגת פועלי ציון, אך פרש ממנה לאחר כמה שנים מאחר שלטעמו לא עשתה די כדי לקדם הבנה עם ערביי ארץ ישראל.
ביוגרפיה > בארגוני סיוע יהודיים בגרמניה

בשנים 1920–1921 היה מזכיר ואחר כך מזכיר כללי, של לשכת הייעוץ והטיפול בפועלים יהודיים (Arbeiterfürsorgeamt), ארגון אותו הקים יחדיו עם פריץ מרדכי קאופמן ושלום אדלר-רודל. ב-1922, נתמנה סנטור לסגן מנהל מחלקת הפליטים של הג'וינט באירופה. בתפקידו זה ביקר ברוסיה ופעל במספר מדינות במזרח ומרכז אירופה. סנטור ניסה לעלות לארץ לראשונה ב-1924 ועבד כחבר הנהלת המשביר המרכזי בתל אביב. ב-1925 החליט לחזור לגרמניה וקיבל את משרת המזכיר הכללי של הג'וינט באירופה, בה כיהן עד 1930.
ביוגרפיה > עלייה לארץ וחברות בהנהלת הסוכנות היהודית המורחבת

ב-1929 נוסדה הסוכנות היהודית המורחבת, בה היו חברים נציגים ציונים ונציגים לא ציונים, עליהם נמנו פילנתרופים אמריקאים. אך, בהגדרה, קשה היה למצוא לא-ציונים אמתיים שייאותו לקבוע את מושבם בארץ לשם כך. למרות היותו ציוני, סנטור קיבל את הצעת הלא-ציונים, ובראשם, פליקס ורבורג, לפעול כנציגם בארץ. אלה האחרונים בטחו בו כי יפעל באופן ענייני, ללא השפעה של חישובים "ציוניים" או מפלגתיים. כך, ב-1930 חזר לארץ כחבר הנהלת הסוכנות. תחילה עבד בתפקיד גזבר ואחר כך כמנהל מחלקת העלייה. בתפקידו זה, סייע בהגירת יהודי גרמניה לארץ בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933. יחד עם גאורג לנדואר ניהל סנטור את המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית, שהייתה אחראית על יישוב יהודי גרמניה. המחלקה דאגה לתקצוב ולהיבטים המנהליים של עליית הנוער והשניים עבדו באופן הדוק עם הנרייטה סאלד. סנטור היה מעורב בהסכם ההעברה, ושימש כיו"ר דירקטוריון חברת "העברה", באמצעותה העבירו יהודי גרמניה את רכושם לארץ. היה ממקימי חברת רסקו, חבר הנהלת סולל בונה ממקימי עליית הנוער, ויו"ר דירקטוריון כפר הנוער בן שמן.
ב-1937 התפטר סנטור מתפקידו כמנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, בשל ביקורת על מדיניות חלוקת הסרטיפיקטים על פי שיקולים מפלגתיים, אך הוסיף לכהן כחבר הנהלה עד דצמבר 1945.
ביוגרפיה > פעילות ב"ברית שלום" וב"איחוד"

סנטור היה פעיל ב'ברית שלום', שפעלה מאמצע שנות העשרים ועד ראשית שנות השלושים. בהמשך, הצטרף לאגודת "איחוד" שהקים י"ל מאגנס ב-1942, והיה חבר מרכזי באגודה, שניסתה לסכל את יישום תוכנית החלוקה לטובת הקמת מדינה דו-לאומית. בשל עמדותיו בסוגיות אלו, הפך סנטור למבקר חריף של מדיניות הנהלת הסוכנות היהודית. התנגדותו לתוכנית בילטמור, שהצהירה במפורש על מחויבותה להקמת מדינה יהודית בתום מלחמת העולם השנייה וביקורתו על אוזלת ידה של הסוכנות אל מול הטרור של ארגוני הפורשים, עמדו מאחורי החלטתו להתפטר מההנהלה בדצמבר 1945.
ביוגרפיה > באוניברסיטה העברית ובזמן מלחמת העצמאות

ב-1937 נענה להצעתו של זלמן שוקן לשמש כאדמיניסטרטור הראשי (תפקיד המקביל למנכ״ל) של האוניברסיטה העברית, במקומו של שלמה גינזבורג. עם עזיבתו של שוקן לארצות הברית בתחילת המלחמה, נכנס סנטור לנעליו כממלא מקום יו״ר הוועד הפועל. מעמדה זו ניצח סנור על ניהול האוניברסיטה כמעט באופן בלעדי בשנות מלחמת העולם השנייה. תחומי האחריות הנרחבים שלו כללו את טיפוח הקשרים עם קהילות התורמים של האוניברסיטה בתפוצה היהודית ועם שלטונות המנדט הבריטי. הוא אף שקד על תוכנית פיתוח שאפתנית להרחבת הקמפוס בתום מלחמת העולם השנייה. ב-1946 עוטר סנטור באות כבוד מסדר האימפריה הבריטית.
סנטור הוסיף לנהל את האוניברסיטה גם בזמן מלחמת 1948, תקופה שבמרביתה נעדר מירושלים יו״ר הוועד הפועל, סיר אריה לאון סימון. לאחר פרוץ המאורעות ניסה סנטור להמשיך את השגרה האקדמית כסדרה, אולם שיבוש הגישה להר הצופים אילץ את האוניברסיטה לקיים את הלימודים במיקומיים חלופיים. בעקבות אסון שיירת הר הצופים הופסקה לאלתר הפעילות האקדמית ונחסמה הגישה להר הצופים, שהפך ביולי 1948 לשטח מפורז בפיקוח האו״ם.
ב-1949, לאחר חידוש שנת הלימודים בתום המלחמה, פעלה האוניברסיטה באופן מאולתר מעשרות בניינים במערב העיר, וביניהם בניין הקולג׳ טרה סנטה. עקירת האוניברסיטה מבניניה בהר הצופים, והצורך להפעילה ולקיימה בבניינים שכורים ופזורים בחלק הישראלי של העיר, ואף הצורך להוסיף לה מחלקות בהתאם לצרכים, דרשו ממנו מידה רבה של התמסרות.
בכינוס הראשון של חבר הנאמנים לאחר המלחמה, מונה סנטור לסגן הנשיא האכסקוסיבי, בנוסף לתפקידו כאדמיניסטרטור. אולם ב-1953 לאחר מינוי בנימין מזר לתפקיד הנשיא והרקטור, נחלשו משמעותית סמכויותיו של סנטור.
ביוגרפיה > פטירתו

במאי 1953, למרות בריאותו הלקויה, במימון קרן רוקפלר, יצא סנטור לסיור לימודי באירופה, ובארצות הברית, לעמוד על דרכי הפיתוח והארגון של אוניברסיטאות.
במהלך אותה נסיעה, נפטר באטלנטה שבארצות הברית, וביום י' כסלו תשי"ד, 17 בנובמבר 1953, הובא ארונו לקבורה בירושלים. על שמו קרוי "בית סנטור" בכפר הנוער בן שמן.
לקריאה נוספת

אסף זלצר, “דוד ורנר סנטור (1896-1953)”, בתוך תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים: ספר האישים - מייסדים, מעצבים וראשוני הפרופסורים לפני קום המדינה, הוצאת מאגנס, 2013, עמ' 42–45.
זלמן שזר, אור אישים: דברי מסה וזיכרון על פגישות שתמו, עם עובד, 1955, עמ' 217–225.
מיכאל הד ושאול כ"ץ (עורכים), תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים: שורשים והתחלות, הוצאת מאגנס, 1997.
Adi Livny, Fighting Partition, Saving Mount Scopus: The Pragmatic Binationalism of D.W. Senator (1930–1949), Studies in Contemporary Jewry, 2020, עמ' 224-246
גרשם שלום, אמונה תמה: ציון לד"ר ו.סנטור ז"ל, דברים בגו: פרקי מורשת ותחיה, 1976, עמ' 498-502
משה קול, "דוד ורנר סנטור" בתוך: מורים וחברים, כרך שלישי, תשל"ז, עמ' 11–38
דוד תדהר (עורך), "ד"ר דוד (ורנר) סנטור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2909
חוברת מס' 37 לזכרו של דוד ורנר סנטור, שיבלים: ביטאון אגודת הבוגרים והידידים של כפר הנוער בן-שמן, ינואר 2016.
עקיבא ארנסט סימון, ד. ורנר סנטור-איש געגועים, הארץ, 14 בדצמבר 1954
הערות שוליים

1 2  Beate Lehmann, Werner Senator, Arbeitskreis Jüdische Wohlfahrt (ב־)
1 2 3  ע.א סימון, ד. ורנר סנטור-איש געגועים, הארץ, 14 בדצמבר 1954
↑  עמיחי ברלד, מי אתה ד"ר ורנר דוד סנטור? (עמ' 3-8), באתר ביטאון שיבלים, ‏ינואר 2016
↑  יעקב בר-און, ‏התיקים האישיים של מרטין בובר ולאה גולדברג יוצאים ממרתפי האוניברסיטה, באתר מעריב אונליין, 26 בנובמבר 2018
↑  גרשם שלום, אמונה תמה: ציון לד"ר ו.סנטור ז"ל, דברים בגו: פרקי מורשת ותחיה, 1976, עמ' 498
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר דוד (ורנר) סנטור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2909
↑  רפאל גת, ‏מפעל עליית הנוער, קתדרה 37, ספטמבר 1985, עמ' 152-153
↑  Hoffman, Joseph Paul., The price of flight : German Jews, the Nazi Regime and the finance of the "Haàvarah" Agreement, 1933-1939, George Washington University, 2002
↑  עמירם אורן, ‏חברת רסק"ו ופעילותה בתקופת העלייה החמישית (1940-1934), קתדרה 55, מרץ 1990, עמ' 160-126
↑  משה קול, "דוד ורנר סנטור" בתוך: מורים וחברים, כרך שלישי, תשל"ז, עמ' 11–38
↑  אביבה חלמיש, במירוץ כפול נגד הזמן: מדיניות העלייה הציונית בשנות ה-30, ירושלים, 2006, עמ' 73-82
↑  יהודה לפידות, העליה הבלתי לגאלית, באתר דעת, ‏תשס״ב
↑  Adi Livny, Fighting Partition, Saving Mount Scopus: The Pragmatic Binationalism of D.W Senator (1930-1949), Studies in Contemporary Jewry XXXI, 2020, עמ' 225-246 doi: 10.1093/oso/9780197516485.003.0013
↑  הלר, יוסף, היסטוריון, מ'ברית שלום' ל'איחוד' : יהודה ליב מאגנס והמאבק למדינה דו-לאומית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, (תשס"ד), מסת"ב 965-493-174-5
1 2  אורי כהן (סוציולוג), ההר והגבעה: האוניברסיטה העברית בירושלים בתקופת טרום העצמאות וראשית המדינה, עם עובד, תשס"ז 2006, עמ' 94, מסת"ב 965-13-1824-4
↑  יפעת וייס, ריבונות בזעיר אנפין: מובלעת הר הצופים 1967-1948, ציון, 2018, עמ' 151-174
↑  יאיר פז, ‏'עולים ויורדים בו': הזיקה הסמלית־פוליטית להר הצופים ולקמפוס האוניברסיטה העברית בתקופת המובלעת, 1948‑1967, קתדרה ניסן תשע"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521267605171  GND: 117470082  ISNI: 0000 0003 8617 7765  VIAF: 13085660   WorldCat (עם VIAF): 13085660
אופלונטיס

אופלונטיס (לטינית: Oplontis) היה יישוב רומי לחופו המזרחי של מפרץ נאפולי, אשר שכן בין הים לבין הר וזוב. העיר שהייתה ככל הנראה פרבר חצי עירוני של פומפיי, חרבה כמוה וכמו הרקולנאום בעת התפרצות הר הגעש וזוב ב-24 באוגוסט 79, וכמו הרקולנאום נקברה תחת שכבת אפר געשי שזרם בנחשולים פירוקלסטיים. אופלונטיס הופיעה במפת פויטינגר וכיום שוכנת במקום העיירה טורה אנונציאטה. ב-4 בדצמבר 1997 הוכרז האתר הארכאולוגי במקום, יחד עם פומפיי והרקולנאום, כאתר מורשת עולמית.
הממצא העיקרי באתר הוא וילה פופיאה (Villa Poppaea) שהייתה שייכת לקיסר נירון והייתה בשימושה של אשתו השנייה פופיאה סבינה עד שהרג אותה בשנת 65. הווילה נחשפה ונחקרה בשנת 1964 למרות שקיומה היה ידוע כבר במאה ה-18. היא שימשה לפופיאה כביתה העיקרי מחוץ לרומא. הווילה, השוכנת בעומק של כעשרה מטרים מתחת לפני הקרקע הנוכחיים, משתרעת על פני שטח של 3,000 מ"ר ומוקפת בגן שבו ניטעו כמאה עצים. סמוך לווילה נבנתה בריכה באורך של 60 מטר וברוחב של 15 מטר, וזו נחקרה רק בשנות השבעים של המאה ה-20.
לפי הממצאים במקום הייתה הווילה ריקה בעת ההתפרצות וייתכן שעברה שיפוצים לאחר רעידת האדמה שפקדה את מפרץ נאפולי בשנת 62. גג הבניין שרד ברובו את ההתפרצות והעניק הגנה לפרסקאות בווילה שהשתמרו היטב הן בצורתם והן באיכות צבעיהם. הם נחשבים למוצג השמור ביותר מסוגו מבין כל יצירות האמנות הקיסריות הרומיות, ומציגים חלונות הנדמים כנפתחים אל הנוף בסגנון "אחיזת עיניים" (Trompe-l'oeil).
בשנת 1974 נתגלתה וילה נוספת אשר הייתה שייכת לאדם בשם קראסיוס טרציוס (Crassius Tertius) אשר שמו נסתבר מחותם ארד שנמצא באתר. בווילה זו שהייתה מאוכלסת בעת ההתפרצות נתגלה אוסף גדול של כדי אמפורה, מטבעות ותכשיטים, כמו גם גופותיהם של הקרבנות.
גלריה

פרסקו של טווס מאופלונטיס
עמודים בווילה פופיאה
הכניסה לווילה פופיאה מכיוון הגן
פרט בפרסקו בווילה פופיאה
ראו גם

פומפיי
הרקולנאום
מרטין גילברט

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1936 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 בפברואר 2015 (בגיל 78) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Martin John Gilbert 
 ענף מדעי:  היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל, השואה 
 מקום לימודים:  מודלין קולג' (1960)  בית ספר הייגייט  קולג' סנט אנטוני (אוקספורד) 
 מוסדות:  קולג' סנט אנטוני (אוקספורד) (1960–1962)  מרטון קולג' (1962–2015) 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  עמית החברה המלכותית לספרות  פרס דן דוד (2012)  Knight Bachelor  מדליית מדליקוט (2005)  פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2003)  פרס וולפסון להיסטוריה (1983) 
 בן או בת זוג:  Helen Robinson (1963–?)  Susan Sacher (1974–?)  Esther Goldberg (2005–?) 
 צאצאים:  David Gilbert, Joshua Gilbert, Natalie Gilbert 
 www.martingilbert.com
 
סר מרטין ג'ון גילברט (באנגלית: Martin John Gilbert; ‏25 באוקטובר 1936 – 3 בפברואר 2015) היה סופר והיסטוריון יהודי-בריטי. עיקר פרסומו נובע מהיותו הביוגרף הרשמי של וינסטון צ'רצ'יל, אך הוא כתב יותר מ-80 ספרים העוסקים בהיסטוריה כללית, היסטוריה של בריטניה, ובמיוחד היסטוריה של העם היהודי והשואה.
ביוגרפיה

גילברט נולד בלונדון. בימי מלחמת העולם השנייה שהה חלק מהזמן בקנדה כחלק מתוכנית בריטית להגן על הילדים בימי הבליץ הגרמני.
אחרי שירות צבאי ביחידת מודיעין של הצבא הבריטי למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד. בין היתר היה תלמידו של ההיסטוריון הבריטי הנודע אג"פ טיילור (A. J. P. Taylor). ב-1963 נשא לאישה את הלן קונסטנס רובינסון, ונולדה להם בת. ב-1974 נישא בשנית לסוזן סאשר, ולהם שני בנים. מאז 2005 ועד ליום מותו היה נשוי להיסטוריונית השואה אסתר לבית גולדברג. גילברט הזדהה כיהודי שומר מצוות וציוני.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

ב-1962 התקבל לעבודה כעוזר מחקר אצל רנדולף פרדריק צ'רצ'יל, בנו של וינסטון צ'רצ'יל, שעסק בליקוט חומר לכתיבת הביוגרפיה של אביו. לאחר מותו ב-1968 של צ'רצ'יל הבן, שהספיק להוציא לאור את שני הכרכים הראשונים של הביוגרפיה, לקח על עצמו גילברט את המשך הפרויקט. הוא פרסם עוד שישה כרכים של הביוגרפיה, שמונה כרכים משלימים הכוללים מסמכים ותעודות וכן תריסר ספרים נוספים על צ'רצ'יל. גילברט הקדיש לביוגרפיה של צ'רצ'יל 20 שנה, והיא כוללת כיום 24 כרכים (כ-25,000 דפים) ועוד 7 ספרי מסמכים עדיין בתכנון. בסוף 2007 יצא לאור ספר שעוסק ביחסו של צ'רצ'יל ליהודים.
בנוסף על ספריו העוסקים בצ'רצ'יל פרסם גילברט עשרות ספרים בנושאים היסטוריים, רובם ככולם מתמקדים במאה העשרים. בין ספריו יש ספרים רבים הדנים בשואת היהודים, במלחמות העולם, ובתקומת מדינת ישראל. רבים מספריו, בשונה מהרבה היסטוריונים אחרים, מופיעים בצורת "אטלס", כלומר אוסף מפות על פי נושא הספר. המפות של מרטין גילברט מאירות ומבהירות את נושא הדיון בצורה מיוחדת. ידועים וקשורים ליהודים במיוחד הם "אטלס של השואה", ו"הסכסוך הערבי-ישראלי - היסטוריה במפות". בשנות ה-70 קיבל גילברט גישה לארכיונים של משרדי הממשלה הבריטית, וחשף פרטים חדשים על המדיניות הבריטית בתקופת המנדט. בין השאר שהלורד מוין, שנרצח בקהיר מירי מתנקשים אנשי לח"י, דווקא תמך בהצלת יהודי אירופה על ידי העברתם לישראל.
ב-1996 כתב והנחה את הסדרה התעודית "ישראל - הולדתה של אומה" קופרודוקציה של טלעד וערוץ ההיסטוריה.
גילברט מתאר את עצמו כ"היסטוריון של ארכיונים", המשתמש במקורות ראשוניים רבים בעבודתו. בראיון ב-BBC בנושא חקר השואה, אמר שהוא מאמין ש"איסוף עקשני של עובדות יגרום לבסוף שלא יהיו יותר מכחישי שואה".
החל מ-2006 לימד גילברט באוניברסיטת מערב אונטריו בקנדה.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

גילברט מונה ביוני 2009 כחבר ועדת החקירה של ממשלת בריטניה למלחמת עיראק (בראשות סר ג'ון צ'ילקוט). מינויו לוועדת החקירה ספג ביקורת בפרלמנט מצד ויליאם הייג, קלייר שורט וג'ורג' גאלאוויי, עקב ספקות בנוגע לנייטרליות שלו, מאחר שתמך במלחמה ואמר שג'ורג' ווקר בוש וטוני בלייר יזכרו בעתיד כמו צ'רצ'יל ופרנקלין רוזוולט.