התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
המאות ה-17 וה-18

במאות ה-17 וה-18 הוכנסו שינויים במבנה המנהלי. מראשית המאה ה-17 חולקה הארץ בין שני פלכים (וילאות): הפלך של צידו והפלך של דמשק. במאה ה-18 אזור יפו הוצא מסנג'ק גזה ואזור לג'ון צורף לסנג'ק עג'לון. הגבול בין פלך צידון לפלך דמשק השתרע תחילה מחיפה עד לדרום הכנרת, אבל אחר כך נלקח כל השטח מחיפה עד עתלית מפלך דמשק והועבר לפלך צידון.
המצב הכלכלי הירוד של שלהי המאה ה-16 נמשך גם במאות ה-17 וה-18. השלטון העות'מאני המשיך לגלות חולשה בתחום המנהלי והצבאי. פלישות הבדואים המשיכו להוות בעיה ביטחונית וכלכלית חמורה. מצב הביטחון הלך והחמיר, ושלטונם של המושלים היה מוגבל לתחומי הערים בלבד. המושלים זנחו את תפקידם ועשקו את התושבים. עושק הפלאחים הביא להתרוששותם, לאובדן חלקות אדמתם ולהפיכתם לאריסים על אדמתם. בעלי האחוזות גבו מהפלאחים יותר מ-50% מהיבול בעוד שהמעשר שקבע השלטון היה 10% בלבד.
ארץ ישראל נשלטה בפועל על ידי שושלות של שלוש משפחות: רדואן – אבי השושלת היה עבד של הסולטאן סולימאן המפואר. המשפחה משלה באזור עזה ונחשבה למשפחה המכובדת והחזקה ביותר בכל הארץ; טֻרבּאי – המשפחה בעלת שורשים בדואים הובילה את גיסותיו של הסולטאן סלים הראשון כמורי דרך בעת כיבושו את ארץ ישראל. המשפחה משלה מלג'ון על מרבית צפון הארץ; ופרוח' – אבי השושלת היה עבד צ'רקסי של אחד מבני רדואן. הוא קיבל ממנו את תפקיד מפקד המשטרה (סובאשי) במחוז ירושלים והפך למושל המחוז בפועל. שלוש המשפחות אומנם העלו מיסים לסולטאן וקיבלו באופן רשמי את מרותו, אך למעשה שלטו בעצמן ברחבי הארץ. הן קיימו ביניהן קשרי נישואין ומסחר ענפים שהפכו אותן למשפחה אחת מורחבת השולטת בארץ בעצמה. בעתות מצוקה היה שטחן של המשפחות מתכווץ, אך שיתוף הפעולה המלא ביניהן אפשר להן להמשיך ולשרוד. השיתוף הכלכלי אפשר להן לשלם את המיסים הגבוהים לעות'מאנים והשיתוף הצבאי אפשר להן להחזיק מעמד מול אויבים חיצוניים ופנימיים. המשפחות זכו לקבל את התואר "אמיר אל-חג'" – האחראי על הובלת שיירות החג' מדמשק למכה. בזמן שאחת המשפחות הייתה מובילה את השיירות היו האחרות מקבלות ממנה את סמכויות השליטה באזור שלה. הדבר מדגיש את שיתוף הפעולה ואת האמון שנתנו המשפחות זו בזו. באמצע המאה ה-17 התחזק השלטון המרכזי בקושתא והוא החל לשלוח מושלים מטעמו לנהל את הארץ. במשך קרוב ל-20 שנה התחולל מאבק סמוי וגלוי בין המשפחות לנציבים הטורקים ולבסוף, סביב 1666 איבדו שלוש המשפחות את השלטון, אך בפועל חלקים שונים של הארץ נשארו בשליטת מנהיגים דרוזים או בדואים כגון פח'ר א-דין השני במאה ה-17, ודאהר אל-עומר במאה ה-18.
אזור החוף, שהיה נטוש עוד מימי השלטון הממלוכי, והיעדר הגנה על השייט המסחרי אפשרו לשודדי ים להתנפל על אניות סוחרים. כמו כן הם נהגו לחטוף מוסלמים ולדרוש כופר עבור שחרורם. המצב הביא את השלטון העות'מאני להגדיל את מספר החיילים על הספינות שנועדו להגן על הסחר הימי, ואף להקים כוח משימה מיוחד להילחם בשודדי הים, אך ללא הצלחה. במצב חל שיפור רק לאחר שהעות'מאנים הקימו ביצורי חוף ובנו מגדלי תצפית משני צידי מעגן חיפה (1722–1723). הקמת המגדלים אפשרה פעילות מסחרית סדירה לאחר סילוק שודדי הים מבסיסם בחיפה.
בעקבות שיפור הביטחון בשייט המסחרי התרחבו קשרי המסחר עם אירופה, ובמיוחד עם צרפת וסוחרים צרפתים התיישבו באופן קבוע בעכו. עכו שהייתה כפר קטן בראשית המאה ה-18, הפכה לעיר משגשגת ואוכלוסייתה גדלה. הסוחרים הצרפתים היו מעוניינים ברכישת כותנה גולמית לתעשייה הצרפתית. העלייה בביקוש לכותנה הביאה להרחבת שטחי העיבוד של האיכרים בגליל ובחלקים אחרים של הארץ. ענף יצוא החיטה התפתח ביוזמתו של דאהר אל-עומר הבדואי, שהשתלט תחילה על הגליל ואחר כך על אזורים נוספים. ב-1741 הוא חתם על עסקת חיטה גדולה עם צרפת, הפך את חיפה למרכז פעילותו הכלכלית והביא לגידולה ועלייה במספר תושביה.
ב-1774 ניצל אבו דהב, מפקד צבא מצרים, את חולשת השלטון העות'מאני ופלש לארץ. הוא צר על יפו וערך טבח בתושבים אך נבלם בדרכו לעכו ושב על עקביו.
ב-1775 מונה אחמד אל-ג'זאר למושל וילאת צידון וקבע את בירתו בעכו. ב-30 השנים שבהן משל (1775–1804), הוא הרחיב את שלטונו על כל ארץ ישראל ודיכא באכזריות כל ניסיון התמרדות. בתחילה הביא שלטונו ליציבות ולביטחון, אבל פעילותו פגעה באופן חמור ביצוא לאירופה וגרמה לפגיעה חמורה בחקלאות. הוא הקים שלטון ריכוזי והשתלט על סחר החיטה והכותנה. המונופול שכפה הכביד על החקלאים, הצר את צעדי הסוחרים והביא לסכסוכים עם הקונסול הצרפתי עד שלבסוף גירש אל-ג'זאר את הסוחרים הצרפתים מעכו וחכר אניות בעצמו. סכסוכים אלה היו התואנה לפלישת נפוליאון ב-1799. לפלישה זו הייתה השפעה ישירה מועטה ביותר על ארץ ישראל.
במאה ה-18 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל 200,000–250,000 נפש.