האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים
התייחסות בתי משפט של מדינות אחרות לישראל במקרי חטיפת ילדים

בפני בתי משפט במדינות אחרות הועלו על ידי הורים חוטפים טענות כנגד מדינת ישראל, במטרה למנוע השבת ילדים אליה.
באחד המקרים נחטפו ילדים לאיטליה ונפסק בבית משפט באיטליה שאין להשיב ילדים לישראל בהתאם לאמנה כי ישראל היא מקום מסוכן לגידול ילדים. בעקבות חוסר הנכונות של איטליה להשיב את הילדים לישראל, אם הילדים ביצעה "חטיפת נגד" והחזירה את ילדיה לישראל. בהמשך פסק בית המשפט העליון בישראל שיש להשיב את הילדים לאיטליה אף על פי שהם נחטפו לאיטליה מלכתחילה ועל אף העובדה שפסק הדין של בית המשפט באיטליה מעורר תמיהות. הסבירה השופטת אילה פרוקצ'יה:
לא התעלמתי גם מן העובדה כי ההליכים המשפטיים שניהל האב על פי האמנה באיטליה לצורך החזרת הילדים החטופים לישראל עשויים להעלות השגות באשר לאופן התנהלותם של אותם הליכים ובאשר לתוצאות השיפוטיות שנתקבלו בהם. כל אלה אינם גורעים, כהוא זה, מחובתו של בית משפט בישראל לקיים את הוראות האמנה כלשונן וכרוחן. בית המשפט בישראל אינו יושב כערכאת ערעור על בתי המשפט באיטליה, וגם אם סבור הוא כי נסיבות העניין היו מצדיקות כי תתקבל תוצאה שיפוטית אחרת בהליכים שהתנהלו באיטליה על פי האמנה, עליו לכבד את פסיקת הארץ האחרת, כדרך הכבוד ההדדי המתחייב בין המדינות השותפות לאמנה.
הרחיב על הדברים השופט אליקים רובינשטיין:
הגעתם של הילדים לאיטליה יסודה היה בחטא מצד האם, והשאלה הייתה האם העובדה שבתי המשפט באיטליה לא פסלו זאת צריכה להשפיע על יחסם של בתי המשפט בישראל לאכיפתה במקרה דנא של אמנת האג שאומצה בחוק הישראלי, משנעשתה "חטיפת נגד". לא בלי התלבטות באתי כשלעצמי לכלל מסקנה דומה לשל חברי. אכן, העובדה שבתי המשפט במדינה אחרת מצאו הנמקות, שהדעת נותנת שאינן מקובלות עלינו, שלא לאכוף את האמנה בקשר לחטיפת הילדים מישראל בשעתו, מעוררת תחושה כבדה; אך אנו לא נוכל מצדנו ליתן יד לכך שהתרבות הקשורה ביחסי הורים-ילדים תהפוך לג'ונגל, וחטיפה תפנה מקומה לחטיפה נגדית, בחינת "עין תחת עין". לפיכך, כשהמדובר בהחלטותיהם של בתי המשפט האיטלקיים, אין מנוס מקבלת הדין, ולוא בלב כבד; עם כל האמור – ויהא מי שיאמר כי קבלת הדין היא בחֵרוק שיניים – המדובר בהליך במדינה בעלת מערכת משפט מוכרת, והמשיב היה מיוצג, כמו גם הרשות המרכזית של ישראל וזו של איטליה, שהביעו שתיהן לעת הדיונים שם עמדה נגד ההחלטה להותיר את הילדים באיטליה...כללם של דברים, החטיפה שלא כדין מלכתחילה לאיטליה לא הצדיקה חטיפה שכנגד; דרך זו אינה יכולה להיות דגם פעולה ביחסים הבינלאומיים, גם אם במקרה הספציפי נותרה ישראל, בכבדה את האמנה, כשידה על התחתונה במאזן כולל.
בשנת 2004 נחטפה ילדה ישראלית לטורקיה על ידי אימה, אזרחית טורקיה. בתי המשפט בטורקיה קבעו שיש להחזיר את הילדה לישראל, אולם האם ערערה לבית הדין האירופי לזכויות אדם בטענה שיש להחיל רובד משפטי נוסף על האמנה נגד חטיפת ילדים, והמדובר בזכויותיה על בסיס האמנה האירופית לזכויות אדם, אשר יפגעו במקרה של שיבה לישראל, שבה, לטענתה, היא מחויבת להתייצב בפני טריבונליים דתיים, הרבנות ובית הדין הרבני, ובכך יופרו זכויות האזרח שלה, בין השאר לחופש מכפייה דתית ולהורות. לאחר כשנתיים של דיונים, דחה בית המשפט האירופי את טענות האם, ואישר את החלטת בית המשפט הטורקי להשבת הילדה לישראל. כאשר הגיעו השלטונות הטורקיים לאכוף את פסק הדין, התברר שהילדה נחטפה מחדש, ורק פרס בסך של 100,00 אירו גרם למציאת האם והבת מחופשות למוסלמיות.
כעבור כשנתיים, במקרה אחר בו הייתה מעורבת חטיפת ילד ישראלי לשווייץ, הפך בית המשפט העליון של שווייץ החלטה של בית משפט קנטוני שקבע שמכיוון שהאם מבוקשת בישראל על חטיפה והאב אינו ראוי לגדל את הילד לבד, אין להשיב את הילד לישראל. כנגד החלטה זאת פנתה האם לבית הדין האירופי לזכויות אדם אשר עיכב את ביצוע ההחלטה במשך שנה ושלושה חודשים, אך לבסוף קבע ברוב של 4 כנגד 3 שיש להחזיר את הילד לישראל מכיוון שההחזרה אינה נוגדת את האמנה האירופית לזכויות אדם כי לא הוכח שהאם לא תוכל להגן על הילד בבית משפט ישראלי מפני סכנות מצד האב. עם זאת, השופטת שטיינר מאוסטריה כתבה בדעת מיעוט שמכיוון שהחוק הישראלי בענייני משפחה הוא חוק דתי, המוסר את ענייני המשמורת לבית דין רבני ומכיוון שהאב הוא חרדי, היכולת של האם להשפיע על חינוך הבן במעמד שווה לזה של האב מוטל בספק ועל כן אין להשיבו לישראל.
בדיון נוסף ואחרון בתחילת 2010, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע ברוב של 16 נגד שופט אחד כי הקטין לא יוחזר לישראל. כל השופטים שתמכו בהחזרת הילד בערעור הראשון, שינו דעתם בדיון הנוסף, לאחר ששוכנעו שהחזרת הקטין תפגע בזכויותיה של האם על פי סעיף 8 של האמנה האירופית לזכויות אדם, לזכות לחיי משפחה והורות