stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וידוי (נצרות)
הליך הווידוי > בכנסייה המערבית

בכנסייה הקתולית, הווידוי מתחיל עם חשבון הנפש של המאמין. עם כנסיתו לתא הווידוי (או מקום מתאים אחר לפי המשפט הקאנוני) המתודה מקבל את ברכת הכומר, לאחר והמתודה אומר "ברך אותי אבי, כי חטאתי." לאחר מכן, על המתודה לציין מתי היה הווידוי האחרון שלו ולהתוודות, לכל הפחות, על כל חטאי המוות שעל מצפונו, במספרם ובסוגם, אם כי הכנסייה ממליצה להתוודות גם על כל החטאים הוינלים (כפי שמלמדת ועידת טרנטו).
לאחר מכן, המאמין מעיד על חרטתו ומקבל תפילה קלה, לרוב, ככפרה על חטאיו. הכומר רשאי להדריך רוחנית את המאמין ולאחר מכן הוא נותן לו את הפטירה, במילים הבאות:
הליך הווידוי > בכנסיות המזרחיות

בכנסייה הקתולית מזרחית וגם בכנסייה האורתודוקסית, הווידוי מתרחש מול האיקונוסטזיס בכנסייה, או במקום ראוי אחר בכנסייה ולא בתא וידוי. לעיתים, מאחורי הכומר היה תלוי איקונין של המשיח הנוצרי, על מנת להזכיר למאמין כי הוא מתודה לאל ולא אל כהן הדת. במסורת הביזנטינית, דגש חזק ניתן בווידוי על ההדרכה הרוחנית של הכומר ולא רק על וידוי החטאים.
בכנסיות המזרחיות, נוסח הפטירה משתנה בין המסורות השונות, אך לרוב התפילה פונה לאל בבקשה למחילת החטאים. בשונה מהנוסח הקתולי שהוא אינדיקטיבי (indicative), בו הכומר באופן ברור מצביע על מתן הדין באומרו "אני פוטר", הנוסח בכנסיות המזרחיות הוא של פנייה לאל לקבלת המחילה (Deprecatory), אם כי אין ההבדל מצביע על קונפילקט, או אף על שוני אמונתי בין הזרמים והמסורות על טיב הסקרמנט והתאולוגיה המסבירה אותו, אלא הוא שוני שיניוני:
"האדון אלוהים דרך נתן הנביא סלח חטא דוד ובכי ניאופו תחת רגליו [שמע], [ואת] פטרוס אשר בכה בכי מר לאחר בגידתו ואת המוכס והבן האובד [סלח להם כן]. אותו האדון והאלוהים, דרכי [אדם] חוטא, יסלח נא לך, (שם), על כל חטאי חייך בעולם הזה ובעולם הבא ויתן לך לעמוד לא נורשע בבית דינו, כי הוא המבורך לעולמי עולמים. אמן."
הליך הווידוי > במאות הראשונות לספירה

בראשית ימי הכנסייה, וידוי היה נעשה בפרהסיה ואף היה אירוע חד-פעמי. המאמין, כאשר היה מעוניין בווידוי, היה פונה להגמון ולאחר תקופת תענית היה מתקבל בחזרה לקהילה. התמדה בדרך הישר הייתה, אי לכך, נחוצה משום שלא היו הזדמנויות נוספות. תחת השפעת נזירים קלטים ואנגלו-סקסונים סקרמנט הווידוי, למרות שנשאר תהליך פומבי ומייגע, קיבל את האלמנטים שמאפיינים אותו עד היום: החטאים והפרטים האישיים סביבם נאמרו בפרטיות לכומר, והפטירה ניתנה לפני עשיית הכפרה.
פרשנויות ומשמעת כנסייתית > הפרשנות

על-פי האמונה והפרשנות הנוצרית, לכומר בעצמו אין את הסמכות לבטל חטאים של אדם וסמכות זו שמורה לאל בלבד; ברם, במהלך סקרמנט הווידוי מגלם הכומר את ישו (in persona Christi), והמוחל על החטאים הוא למעשה האל ולא הכומר (הנמצא כמתווך). בברית הישנה, סליחת החטאים הייתה מותנת כמו כן בשימוש בכהן ככלי למחילת החטאים: "וְכִפֶּר עָלָיו הַכֹּהֵן בְּאֵיל הָאָשָׁם, לִפְנֵי יְהוָה, עַל-חַטָּאתוֹ, אֲשֶׁר חָטָא; וְנִסְלַח לוֹ, מֵחַטָּאתוֹ אֲשֶׁר חָטָא." (ויקרא יט כב). הכהן של הברית החדשה - הוא הכומר. הקורבן הנצחי לחטא הוא לא אייל של הברית הישנה, אבל שה האלוהים, שהוקרב על מזבח הצלב אחד ולתמיד.
הסמכות הזאת ניתנה על ידי המשיח הנוצרי, הישות השנייה של השילוש הקדוש, בהיותו אלוהים לו הסמכות בלבד למחול חטאים אלא שבהכרתו את חולשת האדם, הוא הקים את סקרמנט הווידוי על מנת להקל על המאמינים בקבלת סליחה ורחמים ולהיות במצב של חסד (state of grace). ראו יוחנן כ' 19-23.
על הסקרמנט להיות תקף (valid) על המאמין:
להיות מלא בחרטה על חטאיו.
להיות בעל רצון ממשי לשנות את חייו ולא להוסיף לחטוא.
להיות מוכן לעשות את הכפרה שתינתן לו על ידי הכומר.
להתוודות על כל חטאי המוות שביצע.
בצד הכומר:
רצון מינמלי לעשות "את אשר הכנסייה עושה."
לומר לכל הפחות "אני פוטר", מנוסח הפטירה.
פרשנויות ומשמעת כנסייתית > משמעת כנסייתית > הסודיות המוחלטת של הווידוי

על-פי חוקי המשפט הקאנוני, על הכומר לשמור בסודיות מלאה על כל מה שנאמר לו בווידוי, ונאסר עליו להפר סודיות זו גם אם חייו או חיי אחרים נתונים בסכנה בשל כך. כומר המפר סודיות זו מנודה באופן אוטומטי מהכנסייה. לכל היותר, מותר לכומר להפציר במתוודה כי ידווח גם לאחרים (למשל לרשויות החוק) על שסיפר לו בווידוי.
במקרים מסוימים מותר לכומר לדווח לבכירים ממנו בכנסייה על תוכן הווידוי, אולם רק ברשותו של המתוודה וללא זיהויו. הדבר נדרש במקרים של עבירות חמורות במיוחד, בהם נדרש אישורו של הגמון, או אף של האפיפיור, כדי למחול על החטא. בעקבות מקרה במדינת אורגון שבו הוקלט וידוי ללא ידיעת הכומר או המתוודה על ידי עורך דין קבע בית-משפט פדרלי בארצות הברית כי הקלטה כזו היא הפרה של התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית, והוציא צו מניעה האוסר על הקלטות כאלה בעתיד.
פרשנויות ומשמעת כנסייתית > משמעת כנסייתית > מחויבות המאמינים

המאמינים מחויבים, לכל הפחות, להתודות פעם אחת בשנה. אם כי הכנסייה ממליצה לעיתים יותר קרובות, במיוחד אם אדם נופל לחטא מוות.
בכנסייה הפרוטסטנטית

הנצרות הפרוטסטנטית מאמינה כי אין צורך במתווך בין האדם לאלוהיו. לפיכך הווידוי בדת זו נעשה בדרך-כלל בפרטיות, בתפילה לפני האל. עם זאת, במקרה של עוול שעושה אדם לחברו, מעודדת הנצרות הפרוטסטנטית וידוי בפני אותו אדם כצעד הכרחי לשם קבלת מחילה מהאל. אם חטא כלשהו הביא להרחקתו של אדם מהכנסייה, לעיתים קרובות נדרש וידוי פומבי לפני שיוכל אותו אדם לשוב לכנסייה. בכל המקרים אין צורה אחידה ומקובלת לווידוי. בכנסייה האנגליקנית קיים מוסד של וידוי בפני הכומר, הדומה מאוד לווידוי בנצרות הקתולית, אולם וידוי זה לא נחשב להכרחי. ישנן כנסיות לותרניות המעודדות וידוי אישי בפני הכומר, אולם מאז המאה ה-18 כמעט ולא נעשה שימוש במוסד זה. מנהג נפוץ יותר הוא הודאה משותפת בחטאים בתחילתה של תפילה ציבורית.
בשנת 1529 שיבח מרטין לותר את הווידוי הפרטי בפני כומר או בפני נוצרי אחר לצורך קבלת הסליחה. הרפורמטורים הלותרנים האמינו כי מניית כל חטאיו של אדם אינה אפשרית (על-סמך ספר תהילים, פרק י"ט, פסוק י"ב: "שְׁגִיאוֹת מִי-יָבִין"), ולפיכך המחילה לא ניתנת בשל הודאה בחטאים, אפילו היא הודאה כנה, אלא על בסיס אמונה שלמה באל ובישו.
הערות שוליים

↑  CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: The Sacrament of Penance, www.newadvent.org
↑  confession | Definition, History, Meaning, & Facts, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  הבשורה על פי יוחנן פרק כ – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  חטא מוות, בתאולוגיה נוצרית הוא חטא רציני, שנעשה בידעה מלאה והסכמה מלאה של החוטא.
↑  חטא וינלי (וינלי, מלטינית בר סליחה) הוא חטא קטן יותר שלא מפריד את המאמין מבוראו.
↑  How to go to Confession – Catholic Chaplaincy to the Universities and other Institutes of Higher Education, Diocese of Westminster, London, UK (באנגלית בריטית)
↑  Dictionary : ABSOLUTION | Catholic Culture, www.catholicculture.org
↑  CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Absolution, www.newadvent.org
↑  How the rite of confession is different in the Byzantine tradition, Aleteia — Catholic Spirituality, Lifestyle, World News, and Culture, ‏2019-04-27 (באנגלית)
↑  penance, Oxford Reference (באנגלית)
↑  Leviticus 19 / Hebrew - English Bible / Mechon-Mamre, www.mechon-mamre.org
↑  Is Confession in Scripture?, Catholic Answers
↑  The Catholic Sacrament of Reconciliation, www.beginningcatholic.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553039605171  GND: 4029973-9  LCCN: sh85030904  NKC: ph126314 
תא וידוי מהודר מעץ מעוצב בסגנון גותי
מסך המתכת החוצץ בין המתפלל והכומר לשם הפרטיות - הקתדרלה של דוברובניק (קרואטיה)
כומר מרים את ידו בעודו שומע וידוי, הנוהג בעת מתן הפטירה. ציור מהמאה ה-18. האדם המחכה לווידוי, בצד שמאל, אוחז מחרוזת.
יצירת מופת של רמבנדט, מתארת את משל הבן האובד - משל בעל קונוטציה לסקרמנט הווידוי
מתקפת מנע

קצינים מחיל האוויר הישראלי ליד מטוס מצרי שהושמד בסיני במהלך מלחמת ששת הימים
מתקפת מנע היא החלטה מדינית על פעולה צבאית נרחבת שנועדה למנוע מגורם עוין, כגון מדינת אויב או ארגון טרור, לתקוף ראשונים במלחמה, מתקפה צבאית נרחבת או פיגוע טרור המוני. המכה המקדימה יכולה להיות תקיפה אווירית ממוקדת, מבצע צבאי מוגבל בהיקפו, מבצע צבאי נרחב ואפילו מלחמה בהיקף מלא. מתקפת המנע יכולה מחד לסכל מתקפה גדולה שהייתה עלולה לגרום לנפגעים רבים אך מאידך להוביל להסלמה ועימות רחב-היקף עם הצד השני.
מלחמת מנע

מלחמת מנע היא מתקפת מנע בסדר גודל של מלחמה נגד מדינת אויב שנועדה למנוע ממנה לתקוף ראשונה במלחמה. היוזמה למלחמת מנע נובעת מן האמונה שההתנגשות עם האויב היא בלתי נמנעת והסיכון הכרוך בדחיית ההתנגשות גדול מהסיכון הכרוך במלחמה מיידית.
על מדינה היוצאת למלחמת מנע להביא בחשבון את הקושי להצדיק את המלחמה בפני הקהילה הבינלאומית ואף בפני אזרחיה, שכן הסכנה שהניעה אותה לצאת למלחמה אינה מיידית, ועל כן היא עלולה להצטייר כמדינה תוקפנית ללא עילה למלחמה.
מלחמת ששת הימים ביוני 1967 נחשבת דוגמה מובהקת למלחמת מנע. גיוס ותמרוני הצבא המצרי היוו איום מתמיד על מדינת ישראל. מדינת ישראל נאלצה לגייס בפעם השנייה באותה השנה את צבא המילואים ולגרום נזק אדיר למשק הישראלי על מנת להיות מוכנים למתקפה מצרית אם תבוא. ביוני 1967 בחרו קברניטיה של מדינת ישראל במלחמת מנע על מנת לסיים איום מתמיד זה.
הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן וכן המערכה בנורווגיה (שתיהן במסגרת מלחמת העולם השנייה) ומלחמת עיראק נחשבות לדוגמאות נוספות למלחמות מנע.
מכה מקדימה

מכה מקדימה היא מהלומה צבאית שמדינה אחת מנחיתה על אויביה, מדינה או ארגון טרור, כאשר ברור שהם צפויים לתקוף באופן מיידי. עיתוי התקיפה הצפוי של האויב הוא המבדיל את המכה המקדימה ממלחמת מנע.
במלחמת ששת הימים ישראל התקיפה את חילות האוויר של ארצות ערב ("מבצע מוקד" - 5 ביוני 1967) כמכה מקדימה שבוצעה בשל החשש ממתקפה ערבית כוללת. מתקפתו של צה"ל בחצי האי סיני הייתה גם היא בגדר מכה מקדימה, בשל החשש הכבד שהצבא המצרי הגדול שנערך שם ופינוי כוחות האו"ם שהיו שם מצביעים בוודאות על הכנות למתקפה מצרית על ישראל. המתקפות בחזית הירדנית והסורית נעשו במידה רבה כתגובה לפעולות של האויב ולכן אינן נחשבות כמכה מקדימה.
ביום פתיחת מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973), לאחר שהצטבר מידע רב על כוונת מצרים וסוריה לפתוח במלחמה, נשקלה האפשרות של מכה מקדימה על ידי הפיקוד הבכיר של צה"ל, ומטוסי חיל האוויר אף נערכו לכך, אך אפשרות זו נפסלה על ידי הדרג המדיני בשל הרצון שלא להיראות בפני המעצמות (ארצות הברית וברית המועצות) והאו"ם כצד התוקפני. באותן שעות דרש שר החוץ האמריקאי קיסינג'ר מישראל לא להנחית מכה מקדימה, וקיבל אישור על כך מראש הממשלה גולדה מאיר. צה"ל הותקף והופתע בעת פריצתה של מלחמת יום הכיפורים, ונקלע למצב קשה מאוד, שהוא נחלץ ממנו רק לאחר אבדות כבדות ומספר ימי לחימה קשים ביותר. ההימנעות ממכה מקדימה עוררה ביקורת קשה ביותר לאחר שהמלחמה הסתיימה ואף שנים רבות לאחר מכן.
באינתיפאדה השנייה דוקטרינת הסיכולים הממוקדים שימשה בהתחלה להרוג "פצצות מתקתקות" ומחבלים שהיו בדרכם לבצע פיגוע. בהמשך היא הוחלה גם על מחבלים שתכננו פיגועים או התארגנו לפיגועים ומאוחר יותר היא התרחבה להריגה של פעילי טרור בכל הדרגים ובמיוחד לחיסול ממוקד של בכירים בארגוני הטרור. הפגיעה במחבל לפני שהוא יוצא לבצע פיגוע היא סוג של מכה מקדימה שנועדה למנוע ממנו לבצע את הפיגוע.
במלחמת חרבות ברזל, במסגרת הלחימה בחזית הצפונית מול חזבאללה ביצע חיל האוויר הישראלי ב-25 באוגוסט 2024 בשעה 04:30 מתקפת מנע נגד חזבאללה בה כ-100 מטוסי קרב השמידו מאות משגרי רקטות ואלפי קני שיגור, ומספר רב של רקטות וכטב"מים מתאבדים שחזבאללה התכוון לשגר על ישראל ב-05:00.
ראו גם

מכה שנייה
מתקפת מנע גרעינית
הערות שוליים

↑  בנימין זאב וכסלר, מלחמת ששת הימים - מהלכים עיקריים : כ"ו באייר-א' בסיוון תשכ"ז, 5-11 ביוני 1967, העשור השני : תשי"ח - תשכ"ח בעריכת צבי צמרת וחנה יבלונקה (יד בן-צבי, 2000)
↑  שמעון גולן, ‏המכה האווירית המקדימה בפרוץ מלחמת יום הכיפורים, מערכות 373, 2000
↑  יהודה בלנגה, " 'תיאום כוונות': משקלה של תגובת ארצות הברית בהחלטת ישראל שלא להקדים מכה במלחמת יום הכיפורים", המזרח החדש נא (2012)
↑  The national security archive,declassified archival records, The October War and U.S. Policy, דרש שר החוץ האמריקאי קיסינג'ר מישראל לא להנחית מכה מקדימה
| אמנות המלחמה |
| --- | --- | --- |
| אמנות המלחמה | טקטיקה • אופרטיבה צבאית • אסטרטגיה • דוקטרינה צבאית • תורת לחימה • הונאה |  |
| מושגי יסוד | לחימה • קרב • מערכה • מלחמה • מלחמה כוללת • מלחמת מנע • לוחמת חלל • לוחמה אווירית • לוחמה ימית • לוחמת תמרון • לוחמת שחיקה • לוחמה אסימטרית • מלחמה בטרור • מלחמת אזרחים • צבא |  |
| הוגים וספרים | סון דזה / אמנות המלחמה • וגטיוס / מדעי הצבא • קרל פון קלאוזביץ / על המלחמה • אלפרד פון שליפן • בזיל הנרי לידל הארט / אסטרטגיה של גישה עקיפה • מרטין ון קרפלד |  |
| טקטיקה ומערכים צבאיים | טקטיקה ומערכים צבאיים |  |
| מערכים צבאיים |  מערך ריבוע • פלנקס • טסטודו • אימפי |  |
| טקטיקה | מכה מקדימה • מלחמת בזק • מתקפת נגד • אדמה חרוכה • קרב בלימה • מצור • הסגר • תנועת מלקחיים • כיתור • איגוף • איגוף אנכי • מארב • תקיפה אווירית • הפצצה טקטית • דיכוי הגנה אווירית • הפצצה אסטרטגית • לוחמה בשטח בנוי • לוחמת מנהרות • לוחמת שריון • לוחמה הררית • לוחמה מדברית • לוחמה אמפיבית • לוחמה נגד צוללות • לוחמה ביולוגית • לוחמה כימית • לוחמת רשת ("סייבר") • לוחמה אלקטרונית • לוחמה פסיכולוגית • לוחמה משפטית • לוחמה כלכלית • לוחמה לא קונבנציונלית • הפרד ומשול • מבצעים מיוחדים • גרילה • טרור • מפת מבצע |  |
| טקטיקות של | פרשים • חי"ר • שריון • ארטילריה • לחימה אווירית • לחימה ימית |  |
| אסטרטגיה לאורך ההיסטוריה | אסטרטגיה לאורך ההיסטוריה |  |
| בעת העתיקה | הטקטיקה והאסטרטגיה היוונית • הטקטיקה והאסטרטגיה ההלניסטית • הטקטיקה והאסטרטגיה הרומית |  |
| בימי הביניים | הטקטיקה והאסטרטגיה המוסלמית • הטקטיקה והאסטרטגיה האירופאית בימי הביניים • הטקטיקה והאסטרטגיה המונגולית |  |
| בעת החדשה | הטקטיקה והאסטרטגיה האמריקאית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה גרמנית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה סובייטת בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה האירופית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-20 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533942805171  LCCN: sh85106260
קרב המיתלה

קרב המיתְלָה היה קרב בין חטיבת הצנחנים של צה"ל לבין כוחות של צבא מצרים, שנערך במהלך מלחמת סיני ("מבצע קדש") במעבר המיתלה ובסמוך לו במערב חצי האי סיני. הקרב החל ב-31 באוקטובר 1956 בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר לפנות בוקר. בקרב זה, שלא היה בו כל צורך מבצעי, נהרגו 38 לוחמים מחטיבת הצנחנים (ועוד ארבעה לוחמים מתו מפצעיהם מאוחר יותר). בצד המצרי נהרגו כ-260 חיילים.
קרב המיתלה התקבע במורשת הקרב של צה"ל כמופת של גבורה, הקרבה ודבקות במטרה, וככזה שימש לחינוך של דורות רבים של לוחמים, לדבוק בערכים הצבאיים הללו. אולם הנחיצות המבצעית של הקרב הוטלה בספק מיד עם סיום המלחמה, ועל כך ספג יוזם הקרב, מפקד חטיבת הצנחנים אריאל שרון, ביקורת קשה ממפקדיו. מרדכי בר-און, ראש לשכתו של הרמטכ"ל משה דיין, סיכם את הקרב במילים: "עקוב הדמים, נאפד הגבורה אך גם חסר התכלית מכל הקרבות שהתרחשו במערכת סיני".
רקע

מעבר אל-חיטאן ומעבר המיתלה הם שני מעברים במערב חצי האי סיני. אל-חיטאן הוא המזרחי שבהם, והמיתלה הוא המערבי. אורך שניהם יחד הוא כעשרים ק"מ, ולעיתים מתייחסים אל שניהם בשם "מעבר המיתלה".
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על הלאמה של חברת תעלת סואץ, שהפעילה את התעלה וגבתה את הרווחים ממנה, ושהבעלות עליה התחלקה בערך באופן שווה, בין ממשלות בריטניה וצרפת. הצעד החריג נעשה כדי לגייס כסף לבניית סכר אסואן, שנתפס כחיוני לחקלאות המצרית. המעצמות האירופיות, שלא היו מוכנות לוותר על הנכס הכלכלי ובעיקר האסטרטגי של תעלת סואץ, תכננו פעולה צבאית כדי להשיב לעצמן את השליטה בה.
ב-24 באוקטובר, בפרוור סוור שליד פריז, נחתם הסכם בין ישראל, בריטניה וצרפת, הסכם שזכה לכינוי "הקנוניה", ושקבע את מהלכי המבצע המשותף לשלוש המדינות. על פי ההסכם, ישראל תבצע מהלך צבאי בסיני שיהיה מוגבל בהיקפו, ושייראה כפעולת תגמול, אחת מתוך שורה של פעולות דומות שבוצעו קודם לכן. מטרת המהלך תהיה לספק עילה לשתי המעצמות, לדרוש כביכול משני הצדדים, ישראל ומצרים, לחדול ממעשי האיבה ולסגת מאזור התעלה. מכיוון שמצרים לא ביצעה עד אז כל פעולה אלימה באזור התעלה, פרט להלאמה שלה - היה צפוי שמצרים תסרב לדרישה. במה שאמור להיראות כתגובה לסירובה, תתקופנה בריטניה וצרפת את מצרים באזור התעלה, תשתלטנה על התעלה ובכך תוכרח מצרים להשיב אותה לבעלותן. האופי המוגבל של המהלך הצבאי הישראלי אמור היה להטעות את המצרים לחשוב שאין פניה של ישראל למלחמה כוללת.
הפעולה שנבחרה לפתוח את המערכה הייתה הצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים (גדוד 890) בפתחו של מעבר המיתלה. בהמשך, התוכנית הייתה ששאר החטיבה תחבור אל הכוח הזה בתנועה יבשתית, ותתייצב במרחק מהתעלה שסוכם עם השותפות להסכם, 10 מייל ממזרח לתעלה. תוכנית זו היוותה שינוי משמעותי לעומת התוכנית המקורית (שכונתה "קדש 1" והוצגה ב-5 באוקטובר), שבה יועדו לחטיבת הצנחנים שני יעדים מרכזיים: אל עריש ומצרי טיראן. לימים אמר ראש לשכתו של הרמטכ"ל, מרדכי בר און: "הצנחנים בוזבזו במלחמה זו. הם הוטלו במקום לא חשוב מבחינה צבאית, שהעניק, אולי, יתרון קטן בכיבוש גדת הסואץ".
הרמטכ"ל, משה דיין, היה בין היחידים שידע שפעולת ההצנחה במעבר המיתלה היא למעשה פרובוקציה מכוונת, שלא נועדה לה תכלית צבאית. אך מכיוון שמטרת הפעולה נגזרה מהסכם מדיני סודי, הוא לא היה יכול לשתף את מח"ט הצנחנים, אריאל שרון, במידע. תיאר זאת ההיסטוריון מוטי גולני:
קרב המיתלה היה שיאה של אי-ההבנה בין הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין ואנשיו במוצב הפיקוד העליון (מצפ"ה) לבין המפקדים בשטח - אי-הבנה שאפיינה את מלחמת סיני בכלל. מקורה של אי-ההבנה היה באי-יכולתו של דיין לשתף את מפקדי השדה שלו בנסיבות המדיניות המיוחדות בהן נולדה מלחמת סיני, קרי, הקנוניה של ישראל עם צרפת ובריטניה נגד מצרים.
הקרב

הסיור שהוציא המח"ט שרון היה כוח בגודל של שני גדודים. הוא כלל את כוח מוטה גור, מג"ד 88, עם פלוגת הסיור של הגדוד בפיקודו של זאב וקס. אחריהם נעה מחלקת טנקים AMX-13 בפיקוד המ"פ צביקה דהב, הפלוגה המסייעת של גדוד 88 בפיקודו של מיכה פייקס, וסוללת מרגמות כבדות מגדוד 332, אליהם הצטרף הסמח"ט יצחק חופי (חקה). לאחריהם נסע גדוד ד' של אהרון דוידי. כאשר הסיירת של חטיבה 202, בפיקודו של מיכה קפוסטה (בן ארי) נעה ראשונה ולאחריה פלוגתו של לוי חופש (קורס מכי"ם נח"ל), ובמאסף הפלוגה של יהודה מיטלמן (קורס מכי"ם נח"ל). לאחריהם נסעו יחידות הרפואה והאספקה. הכוח גדול בהרבה מהדרוש לסיור-גישוש של המעברים, והדבר העיד על כוונתו מלכתחילה של שרון לכבוש את המעברים ומעבר להם.
הקרב > מעבר ראשון ותקיעה

ב-12:30 יצא הכוח ממצבת פרקר, ולאחר מספר קילומטרים נכנס למעבר אל-חיטאן. בשעה 12:50 נפתחה עליהם אש משני עברים. לאחר תנועה של כ-500 מטר נפגע זחל"ם החוד בפיקודו של המ"מ אריק כספי, ונעצר. הבא אחריו הצליח לחלוף על פניו ולצאת מטווח האש המצרית. לאחר כמה מאות מטרים נתקע הזחל"ם של מפקד הכוח וננטש. שני טנקי AMX-13 הצטרפו בינתיים לכוח שחצה את המעבר, אך אחד מהטנקים נתקע גם הוא, יחד עם זחל"ם נוסף. מקצת מהכוח נלכד באש המצרית ובפקק שגרמו כלי הרכב הפגועים. שאר הכוח הצליח לחצות את המעבר, אך לא היה מסוגל לשוב על עקבותיו או לחלץ את הפצועים, והתארגן להגנה. בשלב הזה היה הכוח הגדודי מפוצל לארבעה ראשים: החלק מפלס"ר 88 שעבר מערבה עם המ"מ יאיר לין והסמח"ט חופי; חלק אחר של הפלס"ר עם המג"ד גור וקצין הקשר דן שליט תפסו מחסות במרכז המעבר; הזחל"מים ואמבולנס פגועים על הציר, וביניהם מפקד הפלס"ר זאב וקס שנהרג והסמג"ד דני מט שנפצע. גדוד ד' בפיקוד אהרון דוידי והמרגמות הכבדות נעצרו לפני המעבר.
בשעה 16:00 תקפו מטוסי מטאור מצריים את הכוח של דוידי שהיה על הכביש ואת סוללת המרגמות. שבעה חיילים מפלוגת לוי חופש נהרגו וכ-15 נפצעו בתקיפה. כמו כן הם פגעו במשאית שנשאה פצצות מרגמה. המשאית הושמדה בפיצוץ אדיר שנראה למרחוק.
שני מטוסי מיסטר ישראליים ניסו להיכנס לתקיפה, אולם מכשיר הקשר של קצין שיתוף חיל האוויר, יקותיאל אלון, התקלקל, והסיוע לא התאפשר. המטוסים נכנסו לאחר מכן לקרב אוויר עם רביעית המטאורים, ועם עוד רביעייה של מטוסי מיג-15.
הקרב > ההסתערות של סיירת 202 והפלוגה של מיטלמן על הגדה הצפונית של המעבר לאור יום

המח"ט שרון הטיל על המג"ד דוידי את המשימה להשמיד את הכוח המצרי ולחלץ את הכוח שנותר במעבר. אולם לא היה כל מידע על פריסתו של המארב המצרי, ובנוסף לכך לא היו למפקדים מפות. דוידי פרס את סוללת המרגמות שהחלה "לרכך" את הגבעה הצפונית למעבר, בעזרת הקת"ק (קצין התצפית הקדמי) יעקב צור שהיה כבר ממוקם בסמוך לגבעה. הוא פקד על הסיירת בפיקוד קפוסטה לאגף את הגבעה ולהסתער עליה מצפון. הסיירת השתהתה בגלל חוסר תיאום עם המרגמות, אולם לבסוף הסתערו שלוש מחלקותיה במקביל על הרכס הצפוני. הם נבלמו והסתערו שוב, בשני גלים, אולם שוב נבלמו מבלי שהצליחו לזהות את מקורות הירי של המצרים, שירו מעמדות המסתור שלהם בגבעה הדרומית.
לאחר כישלון התקפת הסיירת, שלח דוידי כוח נוסף מהפלוגה של קורס המ"כים של הנח"ל בפיקוד יהודה מיטלמן לעבור את הסיירת ולכבוש את הגבעה הצפונית. גם הפלוגה הזאת נתקלה באש מצרית יעילה מהגדה הדרומית של הוואדי, והוכרחה לסגת בחזרה לדרך עם ארבעה הרוגים ועשרה פצועים.
הקרב > הנסיעה של יהודה קן-דרור

לאחר שנוכח שהסיירת לא הצליחה לכבוש את הרכס מפני שלא זיהו את עמדות המצרים, הורה דוידי בשעה 15:00 לנהג הג'יפ שלו, טוראי יהודה קן דרור לנסוע בג'יפ אל תוך המעבר כדי למשוך אליו את אש הלוחמים המצרים. מטרת הנסיעה הייתה לגרום למצרים לחשוף את מיקומם, בידיעה שיש סיכוי קלוש לשרוד את הפעולה. קן-דרור נסע לאורך 500 מטרים, ובמהלך נסיעתו נורתה עליו אש עזה מכל סוגי כלי הנשק. קן-דרור ספג פגיעות רבות ונפצע באורח אנוש. הג'יפ התהפך על צידו, וקן-דרור שכב פצוע במשך שעות אחדות. חבריו ליחידה חשבו שנהרג ולא עשו ניסיון לחלצו, מה שכנראה היה גם בלתי אפשרי תחת האש. לבסוף הצליח קן-דרור לזחול בחזרה. כעבור חודשיים, ב-3 בינואר 1957, מת מפצעיו. על פעולתו זכה לעיטור הגבורה.
על פי גרסתם של שני לוחמים ביחידה, שפורסמה בשנת 2007, לא התנדב קן-דרור למשימה, אלא הסכים לבצעה לאחר שמפקד הגדוד אהרן דוידי פקד עליו כן. על טענה זו הגיב לוחם אחר ביחידה: ”ההתנדבות, לפי הכתבה, היא התייצבות לפני מפקד והכרזה פומבית על נכונות לבצע מטלה. התנדבות כזאת הייתה נחשבת כבדיחה גרועה בימים ההם... במונח 'התנדבות' ראינו, ראשית לכל, 'נכונות'. מי שפנו אליו ולא רצה לגלות נכונות, הצהיר על כך וקיבל פטור. כל האחרים, היו מתנדבים”. תת-אלוף (בדימוס) יצחק יעקב (יצה) הגיב אף הוא בעניין זה: ”כאשר אומרים למישהו לך להיהרג, והוא הולך מבלי להגיב במלים או בתנועה, יש בכך משום גבורה עילאית והתנדבות”.
דוידי שלח זחל"ם נוסף, בפיקודו של המ"מ דן זיו מגדוד 890 שהצטרף ללחימה, כדי לחלץ פצועים ולמשוך שוב את האש. זיו ולוחמיו הצליחו לפנות 5 מהפצועים, ולחזור עם מידע על עמדות המצרים במעבר.
הקרב > התוכנית לכיבוש המעברים בלילה

בהתייעצות של שרון, גור, איתן ודוידי הוחלט על כיבוש המעברים בשני מאמצים בהתקפה לילית - גור ממערב ודוידי ואיתן ממזרח. גבול הגזרות בין שני הכוחות ממערב וממזרח היה כלי הרכב שבער במצרים.
דוידי פיצל את הכוח המזרחי לשניים: פלוגתו של עובד לדיז'ינסקי מ-890 עלתה על הגבעה הדרומית של המיצר, ופלוגה ד' של קורס המ"כים של הנח"ל בפיקוד לוי חופש תקפה את הגבעה הצפונית, "הלשון" ו"המצוק". שני הכוחות ניהלו קרבות קשים לטיהור הכוכים והנקיקים. המ"פ לדיז'ינסקי ניסה לטהר עמדת מקלע כבד (מק"כ) בעזרת רימון יד, אולם הרימון המופעל התגלגל אליו בחזרה. כדי להציל את החייל שלידו, נשכב המ"פ על החייל ונהרג בפיצוץ הרימון. בפלוגתו של לוי חופש נהרג שמואל לב המ"מ ונפצעו מספר חיילים. לב וחופש קיבלו צל"ש אלוף הפיקוד על חלקם בקרב.
במקביל הכוח המערבי של מוטה גור התפצל לשניים, ובפעולת מלקחיים לילית מתואמת, שהחלה בשני איגופים עמוקים, תקפו שני הראשים במקביל, מדרום ומצפון. הסמ"פ יאיר לין והפלס"ר כבשו את הגבעה הדרומית, מיכה פייקס והפלוגה המסייעת כבשו את הרכס הצפוני.
בשעה 10 בערב הסתיים הקרב. לקראת חצות הלילה החלו הלוחמים לנוע אל נקודת הכינוס ב"מזלג" שליד מצבת פרקר, כשהם מפנים את הפצועים ואת גופות ההרוגים הרבים, וגוררים את הזחל"מים הפגועים. הפצועים טופלו באזור הכינוס בידי החוליה הכירורגית של החטיבה, שהוצנחה בפיקודה של החובשת חנה יפה. בספירת החיילים התברר, ששישה מהם חסרים. אחרי התייעצות המפקדים, הוחלט לחכות לאור יום. עם הזריחה נשלחה פלוגה א' של גדוד 88 בפיקוד אברהם קלאר לחפש את הנעדרים, ומצאה אותם מתים.
הודעתו של שרון למוצב הפיקוד העליון על הסיור וגודלו הפתיעו את מקבלי ההודעה, משום שהיה זה בניגוד להוראותיו של מצפ"ה. שעות אחדות לאחר יציאת הסיור לדרך, ביקש שרון שני מטוסי דקוטה לפינוי נפגעים רבים, והודיע ש"הסיור" יצא באישורו של ראש המטה של הפיקוד.
בצהרי 1 בנובמבר הודיע שרון למוצב הפיקוד העליון כי כבש את המעבר. ההודעה התקבלה בהפתעה. כל כוחות הצנחנים התרכזו באזור מצבת פרקר, והמעבר נותר ריק. בשעות הצהריים נחתו באזור מצבת פרקר 8 מטוסי דקוטה ומטוס נורד, ופינו לבסיס תל נוף כ-120 פצועים ו-40 הרוגים. היה זה אחד ממבצעי פינוי הפצועים הגדולים בתולדות צה"ל. קורס מכי"ם נח"ל חזר לבסיסו בבית דראס כאשר כ-20% ממנו היו הנפגעים במלחמה (13 הרוגים ו-30 פצועים). כרבע עד שליש הנפגעים בקרבות המיתלה היו נפגעי קורס המכי"ם נח"ל.
ב-4 בנובמבר השלימה חטיבה 4 את החלפתה של חטיבת הצנחנים באזור המיתלה.
לאחר המלחמה > הקרב במיתלה כאירוע מכונן

קרב המיתלה הפך לאחד מסיפורי הגבורה הבולטים ביותר בצה"ל. עשרה מלוחמי חטיבת הצנחנים קיבלו עיטורים על חלקם בקרב המיתלה, ועוד 13 קיבלו צל"ש מאלוף פיקוד הדרום, חיים לסקוב.
כתב העת "מערכות" הקדיש את גיליון אוקטובר 1959 שלו לתיאור מלא ומדויק של קרב המיתלה, פרי עטו של שרגא גפני. למאמר זה חלק חשוב בהפיכתו של קרב זה למיתוס גבורה. במאמר הסתיר גפני מספר שמות של המפקדים הבכירים (יצחק חופי (חקה) - סמח"ט 202 - חביבי; מוטה גור מג"ד 88 - משה; אהרון דוידי מפקד גדוד ד' - דב; רפאל איתן (רפול) מג"ד 890 - רון) בהקדמתו הוא כתב:
עלילת קרב הצנחנים במיצרים –יש בה הרבה לקחים; אך אולי הגדול שבהם הוא עמידתו ולחימתו של הלוחם הישראלי הצעיר, ותושיית מפקדיו במבחנים חמורים. בזה מעל לכל, טמון ערכו המחנך והמאיר של קרב זה, שתרם תרומה משלו למסורתו-מורשתו המתגבשת של צבא-הגנה-לישראל.