פיטר דמנס
בארצות הברית

במאי 1881, "השאיר את משפחתו מאחור, הפליג [דמנס] לניו יורק, בתקווה להבטחה אמריקאית לכושר רב והזדמנות". הוא, "העביר את הפלגתו בים בלימוד ספר לימוד בשפה האנגלית". "הגיע לניו יורק עם 3,000 דולר כדי לפתוח חיים חדשים, דמנס יצא לפלורידה" ("בילה יום אחד בניו יורק לפני שעלה על רכבת שנמצאת לחורשה הכתומה של ג'קסונוויל של בן דודו"). מכיוון שהאדמה בג'קסונוויל הייתה אז יקרה עבורו, דמנס לקח "רכבת לקצה המדינה, שם הוא ציפה לקבל יותר תמורת כספו".
הוא החליט להיכנס לעסקי העץ ("השקעה במנסרה וחברת בנייה בלונגווד, פלורידה."), ובשנת 1885 נכנס דמנס כשותף במסילת הברזל החגורה הכתומה, כאשר הוא השתלט על העסק מכיוון שהבעלים לא יכול היה לשלם לו. דמנס הפך לבעלים של מסילת הברזל החגורה כתומה, הוא הרחיב את קוויוף הרכבת לקיסימי עם ג'קסונוויל ומפרץ טמפה" (בעזרת המילטון דיסטון).
דמנס ייסד את העיר סיינט פטרסבורג יחד עם ג'ון קונסטנטין וויליאמס האב. ב-8 ביוני 1888 הרכבת הראשונה נסעה אל הטרמינל בדרום מחוז פינלס (סוף הקו) עם נוסע אחד. לאזור לא היה שם רשמי ולא היו בו רחובות או מדרכות אמיתיות. לאחר שרטוטים של קשיות, זכה דמנס וקרא לטרמינל סיינט פיטרסברג פלורידה, על שם סנקט פטרבורג, רוסיה, שם בילה מחצית מנעוריו. וויליאמס רצה לקרוא לעיר דטרויט, אך לבסוף שם זה ניתן למלון הראשון בעיר.
בשנת 1895 הוא העביר את משפחתו הצעירה לדרום קליפורניה, שם קנה חוות הדר באלטה לומה. בשנת 1898 קרא על מצוקתם של אלפי דוחובורים שהיגרו לקנדה, על בעיות היישוב שלהם מחדש וקיווה שיבואו לקליפורניה הפורחת. אך הם לא. החל משנת 1900 החל דמנס לעזור אישית לנוצרים רוחניים מרוסיה לעלות לקליפורניה. היו אלה לאומים מעורבים, אמונות ותרבויות מרוסיה שהתנגדו לכנסייה האורתודוקסית הרוסית, כמו פרוטסטנטים. לאחר שלא הצליח להדריך דוחובורים במספרים גדולים מקנדה, הוא התמקד בגל הבא של נוצרים רוחניים בלתי דוחובורים - בעיקר זרמים של Pryguny (מגשרים), Maksimisty, Molokane (אוכלי-חלב), סובוטניקים, בני ישראל החדשה וכו'- שניסו לעקוב אחר הדוחובורים מדרום הקווקז לקנדה. דמנס הצליח להסיט את כולם בהתחלה ללוס אנג'לס, שם יכלו לעבוד בחצר העץ שלו או בכביסה, ללמוד סחר בעיר או להקים מושבה חקלאית. חלקם הוא סייע באופן אישי להגיע לאליס איילנד. לעניים הוא נתן הלוואות או קבע תעריפי הנחה. בלוס אנג'לס, עולים רוסים משכילים אחרים סייעו דרך בתי ההתיישבות המנוהלים על ידי הכמרית ד"ר דנה ברטלט, שכללו מוסדות שונים, בהם ארגנו שיעורי שפה רוסית, חנות שיתופית והדריכו את אלה שרצו להקים קומונות וחווה. ב-1905 דמנס ביקש את הוואי וקבע עם הממשלה הטריטוריאלית הסדר לגבי בתי מגורים שיוכלו להכיל אלפים, אך רק 110 היו בקבוצה הראשונה וכולם ברחו מהוואי תוך 6 חודשים, עד אוגוסט 1906. מאמץ מקביל שהחל בשנת 1905 על ידי מקורבו הרוסי של דמנס, דה בלומנטל ליישוב פריגוני בגוואדלופה, באחה קליפורניה, מקסיקו, הצליח חלקית. בין 1904 ל-1912 היגרו לקליפורניה ומקסיקו כ-3,000 נוצרים רוחניים מדרום רוסיה. מורשתו המפורסמת ביותר, בנוגע למהגרים מרוסיה, הייתה למתג מחדש באופן קולקטיבי את כל הנוצרים הרוחניים מרוסיה בארצות הברית ומקסיקו, עם המילה הקצרה היחידה והנוחה לביטוי: "מולוקאן" (אם כי רובם לא היו מולוקאנים, "אוכלי-חלב"), כולם היו אזרחים פרוטסטנטים לבנים, גבוהים וחזקים, יודעי קרוא וכתוב, עובדים קשה ואידיאליסטים. לאחר שמיזם הוואי נכשל, מרבית המולוקאן התיישבו מחדש בסן פרנסיסקו (על גבעת פוטרו) ובצפון קליפורניה; חלק מזרמי הפריגוני עם אמונות קנאיות אחרות נשארו במחוז בויל הייטס, לוס אנג'לס ודרום קליפורניה. בערים הפרוגרסיביות הפורחות, מרבית צאצאי ארץ האיכרים של דמנס הסתגלו במהירות למובלעות האתניות העירוניות שלהם.