stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פול טיבטס
ראשית חייו

פול טיבטס נולד בקווינסי, אילינוי, כבנם של פול וורפילד טיבטס האב ושל רעייתו, אנולה גיי טיבטס. כשהיה בן חמש עברה המשפחה לדבנפורט שבאיווה, ולאחר מכן לבירת המדינה דה מוין, שם גדל. אביו עסק בסיטונאות ממתקים. כשהיה בן שמונה עברה המשפחה להייליה שבפלורידה, במטרה להימלט מהחורפים הקשים של המערב התיכון. כנער החל טיבטס להתעניין בטיסה. באחד הימים הסכימה אימו לשלם דולר אחד כדי שיוכל לעלות על מטוס בקרנבל מקומי. ב-1927, כשהיה בן 12, טס במטוס שהטיס דאג דייוויס שהטיל ממתקים קשורים למצנחים זעירים לקהל שנכח במסלול מרוצי הסוסים של הייליה פארק.
בסוף שנות ה-20 נאלצה משפחת טיבטס לשוב לאלטון שבאילינוי, שם סיים ב-1933 את הכשרתו באקדמיה הצבאית המערבית. לאחר מכן למד באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, וב-1934 היה חבר בסניף אפסילון זטא של אחוות סיגמה נו. באותה תקופה לקח טיבטס שיעורי טיסה פרטיים בשדה התעופה אוקה לופה שבמיאמי בהדרכתו של רסטי הרד, שלימים היה קברניט בחברת התעופה איסטרן איירליינס. לאחר סיום עבודת הגמר שלו לתואר בוגר אוניברסיטה, תכנן טיבטס להיות כירורג. לאחר שנת הלימודים השנייה שלו עבר לאוניברסיטת סינסינטי כדי להשלים שם את לימודי הטרום-רפואה, שכן באותה תקופה לא היה באוניברסיטת פלורידה בית ספר לרפואה. לאחר שנה וחצי שינה את דעתו בנוגע לשאיפתו לעסוק ברפואה, ותחת זאת החליט להתגייס לצבא ארצות הברית ולהיות טייס בגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
ראשית הקריירה הצבאית

בשל העובדה שסיים הכשרה בבית ספר צבאי, למד בקולג', והיה בעל ניסיון כלשהו בטיסה, היה טיבטס כשיר להתקבל לתוכנית ההכשרה לצוערי טיס. ב-25 בפברואר 1937 התגייס לצבא ארצות הברית בבסיס פורט תומאס שבקנטקי, ונשלח לבסיס חיל האוויר רנדולף בסן אנטוניו שבטקסס להכשרה בסיסית. במהלך הכשרתו הפגין כישורים גבוהים מהממוצע. הוא קיבלת דרגת לוטננט משנה, והוסמך כטייס ב-1938 בבסיס קלי שבסן אנטוניו.
לאחר סיום הכשרתו הוצב בטייסת התצפית ה-16, שבסיסה היה בשדה לאוסון שבג'ורג'יה, ושנתנה סיוע בהטסה עבור בסיס ההכשרה של חיל הרגלים הסמוך בפורט בנינג. בפורט בנינג הכיר את לוסי פרנסס וינגייט, אז פקידה בחנות כלבו בקולומבוס. השניים נישאו ב-19 ביוני 1938 בטקס צנוע בסמינר לכמרים הקתולי בהולי טריניטי שבאלבמה, על אף שטיבטס היה פרוטסטנטי. טיבטס לא יידע את משפחתו או את מפקדו על נישואיו, ובני הזוג דאגו שהידיעה על נישואיהם לא תגיע לעיתון המקומי. לשניים נולדו שני בנים. פול טיבטס השלישי נולד בקולומבוס ב-1940 ולימים סיים את לימודיו באוניברסיטת אובורן, היה קולונל בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, עבד כרוקח בבית חולים, ונפטר ב-2016. הבן הצעיר, ג'ין וינגייט טיבטס, נולד ב-1944 ונפטר ב-2012.
בעת שטיבטס הוצב בפורט בנינג, הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון ושירת בשנים 1940–1941 כטייסו האישי של בריגדיר גנרל ג'ורג' פטון. ביוני 1941 הועבר טיבטס לטייסת ההפצצה התשיעית של כנף ההפצצה השלישית בבסיס האנטר בסוואנה שבג'ורג'יה, שם הוצב לתפקיד קצין הנדסה והטיס מטוסי דאגלס A-20 האבוק. בעת שירותו שם קודם לדרגת קפטן. בדצמבר 1941 הצטווה להצטרף לכנף ההפצצה ה-29 בבסיס מקדיל שבפלורידה, לצורך הכשרה על המפציץ בואינג B-17 מבצר מעופף. ב-7 בדצמבר שמע טיבטס על המתקפה על פרל הארבור בעת שהאזין לרדיו במהלך טיסה שגרתית. מתוך חשש שצוללות גרמניות עלולות לחדור למפרץ טמפה ולהפציץ את בסיס מקדיל, הועברה הכנף ה-29 לסוואנה. טיבטס נשאר בתפקיד זמני בכנף השלישית, שם הקים את הסיור נגד צוללות בבסיס פופ שבקרוליינה הצפונית שהפעיל 21 מפציצים בינוניים B-18 בולו. מפציצים אלו הוטסו בידי טייסים לאחר הכשרה בסיסית במטוסי צסנה UC-78 ולפני הכשרתם כטייסי B-17.
המלחמה נגד גרמניה > בזירה האירופאית

בפברואר 1942 הוצב טיבטס בכנף ההפצצה ה-29, ומונה לקצין הנדסה. שלושה שבועות לאחר מכן מונה כמפקד טייסת ההפצצה ה-340 של כנף ההפצצה ה-97, שצוידה במפציצי B-17D. בתחילה הוצבה הטייסת בבסיס מקדיל, לאחר מכן בבסיס סרסוטה שבפלורידה, ובהמשך בבסיס גודפרי בבנגור שבמיין.
ביולי 1942 הייתה הכנף ה-97 לכנף המפציצים הכבדים הראשונה של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית שנשלחה לאנגליה, שם היא הוצבה בבסיס חיל האוויר המלכותי פלוברוק. הכנף הוקמה בחיפזון כדי לענות על הדרישות של משימותיה המוקדמות, והגיעה לאנגליה מבלי שהצוותים שלה זכו להכשרה ביסודות הבסיסיים של משימות הפצצה בגובה רב לאור יום. בשבועות הראשונים של אוגוסט 1942, בהדרכתם של ותיקי חיל האוויר המלכותי, קיבלו צוותי הכנף אימונים אינטנסיביים לקראת משימתם הראשונה. מפקד הכנף, לוטננט קולונל קורנליוס ו. קוסלנד, הוחלף בקולונל פרנק ארמסטרונג, שמינה את טיבטס לסגנו.
ב-17 באוגוסט 1942 הטיס טיבטס את המפציץ המוביל, שכונה "האטליז" (Butcher Shop), במשימת ההפצצה הראשונה של האמריקאים לאור יום, שהייתה חדירה בגובה נמוך נגד חצר מסילות ברזל ברואן שבצרפת הכבושה, כשארמסטרונג שימש כטייס משנה. מטוס זה לא היה המטוס הקבוע של טיבטס, "הגרמלין האדום" (Red Gremlin), ולא הצוות הקבוע שלו, שכלל את המטילן תומאס פרבי ואת הנווט תיאודור ון־קירק, שבהמשך טסו עמו באנולה גיי. ב-9 באוקטובר הוביל טיבטס את הפשיטה האמריקאית הראשונה של יותר מ-100 מפציצים בשמי אירופה, שבה הם תקפו מטרות בעיר ליל. דיוק גרוע של ההפצצות גרם למספר מועט של נפגעים אזרחים, והנזק למתקני הרכבת היה קטן מהמצופה, אך המשימה בכללותה זכתה לשבחים בשל הצלחת הצוותים להגיע למטרה אל מול התקפה כבדה ומתמדת של מטוסי קרב. מתוך 108 מפציצים שהשתתפו בהתקפה, הופלו או חזרו לבסיסם עקב תקלות טכניות ללא ביצוע המשימה 33 מפציצים.
במשימה זו ראה טיבטס את הפצצות שהוטלו על ידי צוותו פוגעות באזרחים, ובאותה עת חשב לעצמו ש"אנשים נהרגים שם למטה והם לא אמורים להיהרג. אלו לא חיילים". אך אז נזכר בדברים שסיפר לו שותפו לחדר, שהיה רופא מהתקופה בה למד רפואה, על חבריו הקודמים לכיתה שכשלו בלימודיהם. הסיבה לכישלונם הייתה בגלל "שחשו יותר מדי סימפתיה למטופלים שלהם, שחיבלה ביכולתם לספק את הצרכים הרפואיים". בעקבות זאת התחוור לטיבטס:
אני פשוט כזה אם אני מתחיל לחשוב על אדם חף מפשע שנפגע על הקרקע. אני אמור להיות טייס מפציץ ולהשמיד את המטרה. אני לא אהיה שווה כלום אם אעשה זאת ... הגעתי למסקנה שהשיקולים המוסריים של הטלת הפצצה הזאת הם לא ענייני. הונחיתי לבצע משימה צבאית להטיל פצצה. זהו הדבר שאני עשיתי במיטב יכולתי. מוסר, אין דבר כזה בלחימה. לא איכפת לי אם אתה מטיל פצצות אטום, או פצצה במשקל 100 פאונד, או יורה ברובה. עליך להשאיר את השיקול המוסרי מחוץ לזה.
המלחמה נגד גרמניה > בצפון אפריקה

במסגרת ההכנות למבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה, קיבל מפקד חיל האוויר השמיני, מייג'ור גנרל קרל ספאץ, פקודה להציב את שני הטייסים הטובים ביותר שלו למשימה סודית. הוא בחר בטיבטס ובמייג'ור ויין קונורס. טיבטס הטיס את מייג'ור גנרל מארק קלארק מפולברוק לגיברלטר, וקונורס הטיס את ראש המטה של קלארק, בריגדיר גנרל ליימן למניצר. שבועות ספורים לאחר מכן הטיס לשם טיבטס את המפקד העליון של בעלות הברית, לוטננט גנרל דווייט אייזנהאואר. ההיסטוריון סטיבן אמברוז כתב: "לטיבטס יצא מוניטין של הטייס הטוב ביותר בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
טיבטס הטיס 25 משימות הפצצה על מטרות בצרפת כאשר כנף 97 הועברה לצפון אפריקה כחלק מחיל האוויר ה-12 של ארצות הברית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל. מבחינתו של טיבטס, המערכה בצפון אפריקה הפגישה אותו עם המציאות של הלוחמה האווירית. הוא אמר שהוא ראה את התוצאות הממשיות של הפצצת אזרחים ואת ההלם שנגרם מאובדן חבריו לנשק. בינואר 1943 הוצב טיבטס, שכבר היו מאחוריו 43 משימות הפצצה, בתפקיד עוזר למבצעי הפצצה של קולונל לאוריס נורסטד, עוזר ראש המטה למבצעים של חיל האוויר ה-12. זמן קצר קודם לכן קודם טיבטס במינוי שדה לדרגת קולונל, אך לא קיבל את הדרגה, שכן קידומים כאלו היו אמורים לקבל אישור מצוות של קצינים. נאמר לו שנורסטד התנגד לקידומו, באומרו, "יהיה רק קולונל אחד במבצעים, וזה יהיה אני".
טיבטס לא הסתדר טוב עם נורסטד ולא עם ראש המטה של דוליטל, בריגדיר גנרל הויט ונדנברג. באחת מישיבות התכנון ביקש נורסטד שפשיטה מקיפה על ביזרטה תנוהל בגובה של 6,000 רגל (1,800 מטר). טיבטס מחה ואמר שאש נ"מ תהיה הכי יעילה בגובה זה. כאשר התנגד נורסטד לדבריו, אמר טיבטס שהוא יוביל משימה בגובה זה בעצמו אם נורסטד ישמש כטייס המשנה שלו. נורסטד נסוג מעמדתו, והמשימה בוצעה בהצלחה בגובה של 20,000 רגל (6,100 מטר).
פיתוח ה-B-29

כאשר גנרל הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ביקש טייסי הפצצה מנוסים לסייע בפיתוחו של המפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס, המליץ דוליטל על טיבטס. בפברואר 1943 שב טיבסט לארצות הברית. באותה עת סבלה תוכנית ה-B-29 משורה של בעיות טכניות, וטייס הניסוי הראשי, אדמונד ט. אלן נהרג בהתרסקות האב טיפוס של המטוס.
בשיתוף פעולה עם מפעל בואינג בוויצ'יטה שבקנזס, הטיס טיבטס כטייס ניסוי את ה-B-29, ועד מהרה צבר יותר שעות טיסה במטוס זה בהשוואה לכל טייס אחר שטס עליו. הוא הגיע למסקנה שללא חימוש הגנתי וציפוי גוף המטוס בלוחות שריון, היה משקל המטוס קל יותר ב-3,200 ק"ג, וכתוצאה מכך ביצועיו השתפרו. בדימוי קרב אוויר מול מטוס הקרב P-47 ת'נדרבולט, בגובה השיוט של 30,000 רגל (9,100 מטר) של ה-B-29, התברר לו שלמפציץ החדש היה רדיוס פנייה קטן יותר בהשוואה לזה של ה-P-47, והוא היה מסוגל לחמוק ממנו על ידי פנייה.
לאחר שנה של טיסות ניסוי על ה-B-29, הוצב טיבטס במרץ 1944 כראש המבצעים של כנף אימוני ההפצצה המבצעיים ה-17, יחידת אימונים של מפציצי B-29 שבסיסה היה בבסיס גרנד איילנד שבנברסקה, ומפקדה היה ארמסטרונג. תפקיד היחידה היה לנהל את אימוני ההסבה של מטוסי B-29, וכדי להפיג את חששותיהם של הצוותים, הכשיר טיבטס שתיים מנשות טייסות שירות חיל האוויר, דורה דוהרטי ודורותיאה (דידי) מורמן, כדי שיטיסו את המפציצים כטייסות הדגמה, מהלך שהוביל לשינוי גישתם של הצוותים.
מבצע הטלת פצצות האטום > הטלת הפצצה על הירושימה

ב-5 באוגוסט 1945 קרא טיבטס למטוס B-29 שיועד למשימה בשם אנולה גיי, על שם אימו. המטוס, שמספרו הסידורי היה 4486292, נבחר על ידי טיבטס באופן אישי, בהמלצתו של מפקח ייצור, כשעוד היה על פס הייצור במפעל של חברת גלן ל. מרטין שבנברסקה. הקברניט שצוות באופן קבוע למטוס זה, רוברט א. לואיס, לא היה מאושר מכך שהוחלף על ידי טיבטס לצורך משימה חשובה זו, והיה מתוסכל כאשר הגיע לשדה ב-6 באוגוסט וראה שהמטוס, שהחשיב אותו כמטוסו האישי, מעוטר בציור החרטום המפורסם. במשימת הטיסה להטלת הפצצה שימש לואיס כטייס המשנה של טיבטס.
למחרת בשעה 02:45, על פי הוראות "פקודה מבצעית מספר 35" (אנ'), המריא ה"אנולה גיי" מהשדה הצפוני של טיניאן בדרכו להירושימה, כשטיבסט אוחז בהגה המטוס. האי טיניאן היה במרחק של 2,000 מיילים (3,200 ק"מ) מיפן. הטיסה להירושימה ארכה שש שעות. הפצצה האטומית שנשא, ששם הקוד שלה היה ילד קטן, הוטלה על הירושימה בשעה 8:15 בבוקר, שעון מקומי. טיבטס תיאר לימים שלאחר הטלת הפצצה כוסתה העיר בענן פטרייה גבוה.
מייד לאחר הנחיתה בטיניאן עוטר טיבטס בצלב השירות המצוין על ידי קרל ספאץ. הוא הפך לידוען, ותמונותיו וראיונות עם אשתו וילדיו פורסמו בעיתונים אמריקאים ראשיים. הוא נתפש כגיבור לאומי שהוביל לסיום המלחמה עם יפן. מאוחר יותר הוזמן טיבטס על ידי הנשיא הארי טרומן לבקר בבית הלבן. ב-1999 הוענק ללהק 509 פרס היחידה המצטיינת של חיל האוויר.
טיבטס רואיין בהרחבה על ידי מייק הרדן מהעיתון The Columbus Dispatch, ופרופילים אישיים שלו הופיעו במשך השנים ביום השנה להטלת פצצת האטום הראשונה. בראיון עימו מ-1975 אמר: "אני גאה שהצלחתי להתחיל עם שום דבר, לתכנן זאת ולגרום לזה לעבוד בצורה מושלמת כפי שקרה ... אני ישן טוב כל לילה". ב-2005 אמר לעיתונאי, "כאשר הוטלה עליי המשימה ידעתי שיהיה בה מרכיב רגשי. היו לנו תחושות, אך היה עלינו לשים אותם בצד. ידענו שייהרגו אנשים מימין ומשמאל. אך המניע היחידי שלי היה לבצע את העבודה הטובה ביותר שהייתי יכול כדי שנוכל לשים קץ להרג במהירות האפשרית".
קריירה צבאית לאחר המלחמה

להק 509 שב לארצות הברית ב-6 בנובמבר 1945 והוצב בבסיס רוזוול שבניו מקסיקו. קולונל ויליאם ה. בלנצ'ארד החליף את טיבטס בפיקוד על היחידה ב-22 בינואר 1946, והיה למפקדה הראשון של כנף ההפצצה ה-509, יחידה שירשה את להק 509. טיבטס היה יועץ טכני למבצע פרשת דרכים, הניסויים הגרעיניים שנערכו באטול ביקיני ב-1946, אך הוא וצוות האנולה גיי לא נבחרו להטיל פצצה גרעינית נוספת.
לאחר מכן החל טיבטס לימודים בקולג' לפיקוד ומטה של חיל האוויר בבסיס מקסוול שבאלבמה. בסיימו את לימודיו ב-1947 הוצב ב'מנהלת הדרישות' (Directorate of Requirements) במטה חיל האוויר בפנטגון. כשראש המנהלת, בריגדיר גנרל תומאס ס. פאוור, הוצב בלונדון כנספח אווירי, החליף אותו בריגדיר גנרל קארל ברנדט. ברנדט מינה את טיבטס למנהל החטיבה האווירית האסטרטגית של המנהלת, תפקיד שבו היה אחראי על ניסוח הדרישות למפציצים העתידיים. טיבטס היה משוכנע שמפציצי העתיד יהיו מטוסי סילון, וכך היה מעורב בתוכנית ה-B-47 סטרטוג'ט. כתוצאה מכך הוא שירת כקצין מיזם ה-B-47 במפעל בואינג בוויצ'יטה מיולי 1950 ועד פברואר 1952. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת הניסויים בבסיס חיל האוויר אגלין שבולפראיסו שבפלורידה, שם התנהלו טיסות הניסוי של ה-B-47.
טיבטס שב לבסיס חיל האוויר מקסוול, שם למד בקולג' המלחמה האווירי. לאחר סיום לימודיו ביוני 1955, מונה לראש תוכניות המלחמה במטה חילות האוויר של נאט"ו במרכז אירופה בפונטנבלו שבצרפת. בנסיעתו לשם הוא השאיר את רעייתו לוסי ואת בניו באלבמה, ושנה לאחר מכן התגרשו השניים. במהלך הצבתו זו בצרפת, הכיר טיבטס אישה צרפתייה בשם אנדראה קטרהום, שהייתה לאשתו השנייה. בפברואר 1956 שב לארצות הברית ופיקד על כנף ההפצצה ה-308 בבסיס חיל האוויר הנטר שבג'ורג'יה, ושם גם התקיים טקס הנישואים שלו לקטרהום ב-4 במאי אותה שנה. לשניים נולד בן בשם ג'יימס.
בינואר 1958 קיבל טיבטס את הפיקוד על דיוויזיית האוויר השישית בבסיס חיל האוויר מקדיל שבפלורידה. ב-1959 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. התפקיד הבא שלו היה מנהל האנליזות בפנטגון. ביולי 1962 מונה לסגן הממונה על המבצעים במטות המשולבים, ולאחר מכן, ביוני 1963, סגן הממונה על מערכת הפיקוד הצבאית הלאומית. ב-1964 נשלח טיבטס לשרת כנספח צבאי בהודו. הוא שירת בתפקיד 22 חודשים, עד יוני 1966. ב-31 באוגוסט 1966 פרש טיבטס משירותו בחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר פרישתו

לאחר פרישתו משירות צבאי, עבד טיבטס בחברת Executive Jet Aviation, חברת מוניות אוויריות (אנ'), שבסיסה היה בקולומבוס שבאוהיו וכיום נקראת NetJets. הוא היה אחד מחברי מועצת המנהלים המייסדים של החברה, וניסה להרחיב את פעילותה לאירופה, אך ללא הצלחה. ב-1968 פרש מהחברה ושב למיאמי, שם הוא בילה חלק משנות ילדותו. ב-1970 עוקלה החברה על ידי הבנקים, וברוס סנדלן היה לנשיאה. סנדלן שכנע את טיבטס לשוב לחברה. ב-1976 החליף טיבטס את סנדלן כנשיא החברה, תפקיד בו שימש עד 1986. במשך שנה שימש כיועץ לחברה לפני פרישתו השנייה והסופית ממנה ב-1987.
ב-1976 התנצלה ממשלת ארצות הברית בפני יפן לאחר שטיבטס שחזר את ההפצצה על הירושימה בטיסה במטוס B-29 משוחזר בתצוגה אווירית בטקסס. טיבטס אמר שלא הייתה לו כוונה לפגוע בעם היפני. ב-1989 הוא פרסם את ספר זיכרונותיו "טיסת האנולה גיי" (Flight of the Enola Gay), שבו הוא פרס את קורות חייו עד אותה עת. ב-1995 גינה את אופן ההצגה של האנולה גיי בסמית'סוניאן, שבה נעשה ניסיון להציג את פעולת ההפצצה בהקשר של החורבן שהיא גרמה, והגדיר אותה כ"עלבון עצום", זאת בשל ההתמקדות באבדות היפנים ולא בברוטליות של ממשלת יפן במלחמה. ב-1996 נכנס טיבטס להיכל התהילה הלאומי לתעופה.
מותו

פול טיבטס נפטר בביתו בקולומבוס שבאוהיו ב-1 בנובמבר 2007 בגיל 92. בשנותיו האחרונות סבל מכמה מקרים של שבץ מוחי ואי-ספיקת לב ואושפז בהוספיס. לבקשתו של טיבטס לא נערכה לו הלוויה ולא הוקם לו קבר, בשל חששו שמתנגדי השימוש בנשק גרעיני ייהפכו את קברו למקום מחאה או שיחללו אותו. בהתאם לכך נשרפה גופתו ואפרו פוזר במימי תעלת למאנש, שאותה חצה בטיסה פעמים רבות במהלך המלחמה.
משפחתו

טיבטס הניח אחריו את אשתו השנייה, אנדראה, את שני בניו מנישואיו הראשונים, פול השלישי וג'ין, ואת ג'יימס, בנו מנישואיו השניים.
נכדו של טיבסט, פול וורפילד טיבטס הרביעי, סיים ב-1989 את הכשרתו באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. באפריל 2006 הוא היה למפקד טייסת ההפצצה ה-393, שמטיסה מפציצי B-2 ספיריט ומוצבת בבסיס חיל האוויר וייטמן שבמיזורי. הטייסת הייתה אחת משתי הטייסות המבצעיות שהיו חלק מלהק 509 כאשר סבו פיקד עליו. ב-2014 קודם טיבסט הנכד לדרגת בריגדיר גנרל, והיה לסגן ראש המבצעים הגרעיניים במנהלת המבצעים הגלובלית של הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית בבסיס חיל האוויר אופט שבנברסקה. בתוקף תפקידו היה אחראי על כוחות הגרעין האסטרטגיים של ארצות הברית. ביוני 2015 קיבל טיבטס הנכד את הפיקוד על כנף ההפצצה ה-509.
בתרבות הפופולרית

בסרט הקולנוע "תחילת הסוף" (The Beginning or the End) משנת 1947, גילם בארי נלסון את דמותו של טיבטס.
הסרט "מעל ומעבר" (Above and Beyond) משנת 1952 מתאר את אירועי מלחמת העולם השנייה שבהם היה מעורב טיבטס. רוברט טיילור גילם בסרט את דמותו של טיבטס (השניים אף נפגשו וגילו שיש להם הרבה מן המשותף), ואלינור פארקר גילמה את לוסי, רעייתו של טיבטס.
טיבטס גם היווה השראה לדמותו של מייג'ור ג'ו קוב" בסרט "טייסי השחקים" (Twelve O'clock High) מ-1949. לזמן קצר היה מתוכנן שהוא יהיה היועץ הטכני לסרט עד שברגע האחרון הוא הוחלף בקולונל ג'ון ה. דה ראסי.
סרט הטלוויזיה "אנולה גיי: האנשים, המשימה, פצצת האטום" (Enola Gay: The Men, the Mission, the Atomic Bomb) מ-1980, שעלילתו בדיונית במקצת, מספר את סיפורו של צוות המטוס של טיבטס. בסרט מגולמת דמותו של טיבטס על ידי פטריק דאפי, וקים דארבי מגלמת את רעייתו לוסי.
בסרט "היום הראשון" (Day One) מ-1989 מגלם ניקולאס קילברטוס את דמותו של טיבטס.
בסרט הטלוויזיה "הירושימה" (Hiroshima) מ-1995 דמותו של טיבטס מגולמת על ידי דייוויד גאו.
בדוקו-דרמה "הירושימה" של ה-BBC מ-2005 איאן שאו מגלם את דמותו של טיבטס, שאף התראיין בעצמו לסרט.
ראיון עם טיבטס הופיע גם בסרט "הקפה האטומי" (The Atomic Cafe) מ-1982, וכן בסדרה התיעודית הבריטית "עולם במלחמה" משנות ה-70, ובפרק "האיש שהביא את השחר" בסדרה "סיפורי מלחמה" (War Stories) מ-1995.
דמותו של טיבטס מופיעה בהרחבה בספר "החובה: אב, בנו והאיש שניצח את המלחמה" (Duty: A Father, His Son and the Man Who Won the War) מ-2001 שכתב עיתונאי "שיקגו טריביון" בוב גרין.
Enola Gay ("אנולה גיי") הוא שיר סינת'-פופ אנטי-מלחמתי, של להקת Orchestral Manoeuvres in the Dark שיצא לאור ב-1980.
לקריאה נוספת

Paul W. Tibbets, Return Of The Enola Gay, Mid Coast, 2001
Paul W. Tibbets, Flight of the Enola Gay, Buckeye Aviation Book Co, 1989
מהמט טופאל

מהמט טופאל (בטורקית: Mehmet Topal; נולד ב-3 במרץ 1986 במטאליה, טורקיה) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. טופאל שיחק רוב הקריירה בפנרבחצ’ה.
קריירת מועדונים

בעונתו הראשונה בגלאטסראיי טופאל שיחק 11 משחקים בלבד. הודות לפציעתו של השוודי הבינלאומי, טוביאס לינדרות', ניתנה לטופאל ההזדמנות להיות בהרכב הפותח. באפריל 2008, טופאל האריך את חוזהו לחמש שנים נוספות, כאשר הוא רושם לו 26 הופעות במהלך עונת 2007-08 כדי לעזור לקבוצתו לזכות באליפות הליגה הטורקית. בחלון ההעברות של עונת 2008 הייתה התעניינות מצד הקבוצה האנגלית, אברטון, עם המאמן דאז דייוויד מויס להביאו לשורותיו, אך טופאל החליט להישאר אצל הטורקים. בעונות הבאות טופאל רשם 22 משחקים בממוצע, אך במקביל היה צריך להתמודד עם פציעה בעונת 2009-10.
ב-12 במאי 2010 טופאל חתם על חוזה בקבוצה הספרדית, ולנסיה, בעבור חמישה וחצי מיליון יורו. ב-14 בספטמבר, ערך טופאל את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-4 על בורסאספור במסגרת ליגת האלופות. טופאל הבקיע את השער הראשון שלו במדי ה"עטלפים" נגד ספורטינג חיחון בניצחון 0-2 בסוף ספטמבר 2010. ב-17 בפברואר 2012, הבקיע את אחד מהשערים הכי יפים של עונת 2011-12 במסגרת הליגה האירופית. הוא שותף בשישה משחקים כדי לעזור לקבוצתו להגיע עד לשלב חצי הגמר של אותו קמפיין.
ב-1 ביולי 2012, שב טופאל לליגה הטורקית, הפעם לפנרבחצ'ה בעבור סכום של כארבעה וחצי מיליון יורו.
ב-26 באוגוסט 2019 חתם באיסטנבול בשאקשהיר לשנתיים.
ב-12 ביולי 2021 חתם בבשיקטש.
ב-19 ביולי 2022 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת טורקיה

מיד לאחר הופעתו הראשונה במדי הנבחרת, טופאל נבחר על ידי מאמן הנבחרת באותם זמנים, פתיח טרים, לסגל של נבחרת טורקיה ליורו 2008.
חיים אישיים

טופאל מכונה "העכביש", הודות ליכולת שלו להשתמש ברגליו הארוכות כדי לזכות באיבודי כדור.
תארים

הליגה הטורקית: 2007/2008
הסופר קאפ הטורקי: 2008
אליפות טורקיה: 2013/2014
הגביע הטורקי: 2012/2013
הסופר קאפ הטורקי: 2014
מגדל פיזה

מבט מהמגדל
הפעמון
המגדל הנטוי של פיזה (באיטלקית: Torre pendente di Pisa) או מגדל פיזה הוא מגדל הניצב בפיאצה דיי מיראקולי, בפיזה שבאיטליה. המגדל ידוע בעיקר בשל נטייתו בזווית של 3.97 מעלות נכון ל-2019. הבניין הוא מגדל הפעמונים של הקתדרלה בעיר והוא אחד המבנים הידועים באיטליה ואחת מאטרקציות התיירות הידועות שלה: הוא מופיע ברשימת האתרים הפופולריים באיטליה במקום החמישי, ובתחילת שנות ה-2000 ביקרו בו כשני מיליון תיירים בשנה.
לבנייה היו שלושה שלבים, שכל אחד מהם נבנה על ידי מתכנן אחר. המתבונן במגדל יבחין בשילוב שנעשה בין סגנונות הבנייה של הבונים השונים.
מידות המגדל

לפי האתר הרשמי מידות המגדל הן: גובה 58.36 מטר, מהם 55 מטרים מעל פני הקרקע. משקלו המוערך של המגדל הוא 14,453 טון. מרכז הכובד שלו נמצא בגובה של 22.6 מטר מעל בסיסו, שהמעגל החיצוני שלו הוא בקוטר 19.58 מטר והמפתח הפנימי (היכן שמוצבים הכבלים לנענוע הפעמון) 4.5 מטר. שטח הבסיס הוא 285 מ"ר. הלחץ הממוצע על הקרקע הוא Kpa 497. עד לתחילת שיקומו הגיע קצב הנטייה של המגדל ל-1.2 מ"מ בשנה. לאחר השיקום מניחים כי הוא עלול לחזור לרמה של שנת 1992 רק כעבור 300 שנה.
היסטוריה

בניית המגדל נמשכה 200 שנים. ב-9 באוגוסט 1173 הונחו היסודות למגדל והחלה הבנייה. ב-1178 כשהבנייה התקדמה לקומה השנייה  החל הבניין לנטות. הבנייה התעכבה למשך כמעט 100 שנה, שבהן פיזה הייתה עסוקה במלחמות עם ג'נובה, לוקה ופירנצה. בזמן זה הקרקע התייצבה, והבנייה התחדשה ב-1260. ב-1272 מונה ארכיטקט אחר לפיקוח על הבנייה. בניסיון לאזן את הבניין הקומות העליונות נבנו כך שצד אחד שלהן גבוה מהצד השני, ולכן הבניין נראה מתעקם מעט. הבנייה נעצרה שוב ב-1284 כשפיזה הובסה במלחמה נגד ג'נובה. הקומה השביעית הושלמה ב-1319, וחדר הפעמונים הוסף לבסוף ב-1372.
השיפוע הוא תוצאה של  אי יציבות הקרקע, שאינה מתאימה למבנים גבוהים. פני הקרקע הם בגובה של פחות משני מטרים מעל פני הים, והרכב הקרקע הוא שכבות של חול וטין.
במהלך מלחמת העולם השנייה גילה הצבא האמריקני כי הצבא הגרמני הקים עמדת תצפית על המגדל, וצפה ממנה על מערך הצבא האמריקאי שהיה מדרום לנהר הארנו. האמריקאים תכננו להפציץ את המגדל, אולם ברגע האחרון ניתנה הוראה שלא לבצע זאת.
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על רחבת "קמפו דיי מיראקולי" ("שדה הנסים") הכוללת את מגדל פיזה והקתדרלה כעל אתר מורשת עולמית.
בינואר 1990 נסגר המגדל לציבור והחלו בו פעולות שיקום, שהקטינו את השיפוע שלו בעשרה אחוזים. לפני השיקום השיפוע נאמד ב-5.5 מעלות, בערך 4.1 מטר, לעומת האנך היורד ממרכז המגדל. בשנת 2001 נפתח המגדל מחדש לקהל הרחב. השיפוע נכון ל-2019 הוא 3.97 מעלות, בערך 3.9 מטר.
שיקום המגדל

בשנת 1990 הגיעו למסקנה כי נטיית המגדל מתגברת בקצב שעלול לגרום לקריסתו כעבור 100 שנה. הוקמה ועדה בינלאומית בראשות מיקֶלֶה ימיולקובסקי (Michele Jamiolkowski) ובה נציגים מ-14 מדינות. העלות הכוללת של שיקום המגדל הייתה 23,370,000 אירו. הוסר עפר בכמות של 38 מ"ק מהצד המנוגד לשיפוע. פעולות השיקום החזירו את מרחק ציר המגדל ממרכז הכובד ב-44 ס"מ (יש אומרים 40.6 ס"מ) ל-4.1 מטר. שיפוע המגדל הוחזר למצבו כמו בשנת 1838. בתוכנית המקורית נחשבה להצלחה הקטנת השיפוע בשיעור נמוך בהרבה. דרך ביצוע השיקום הלכה למעשה מובאת בריאיון עם אחד המבצעים.
הרעיון לביצוע השיקום בא מהמהנדס הרומאי פרננדו טראצ'ינה, שהתמחה בייצוב בתים ברומא, הבנויה בחלקה על אדמות סחף של נהר הטיבר. טראצ'ינה הציע לחזק את בסיס המגדל מהצד הנגדי של השיפוע. רוב המומחים חששו שפעולה כל שהיא בצד הנגדי לא תשנה את המצב, ואולם בסופו של דבר התקבל הרעיון. השיקום ארך 11 שנה והסתיים בשנת 2001. לאחר פעולות שיקום אלו יוצב המגדל, נטייתו הואטה והוא נפתח מחדש לציבור הרחב.
ב-2008 הוצאו עוד 70 טון עפר מהצד המנוגד לנטייה לייצוב המגדל. בנובמבר 2018 בעקבות עבודות שיקום, קטן השיפוע ב-4 סנטימטרים.
ניסויים בנפילת חפצים

גלילאו גליליי עשה את מחקריו באוניברסיטת פיזה. הוא ערך בין היתר ניסויים בנפילת חפצים בעלי מסה שונה, בניסיונו להפריך את התאוריה של אריסטו, כי חפצים כבדים  נופלים מהר יותר לאדמה מאשר חפצים קלים. לפי המסופר, את ניסוייו ערך במגדל הנוטה. המקור הראשי היחידי לניסויים אלה הוא הביוגרפיה "Racconto istorico della vita di Galileo" שנכתבה על ידי מזכירו וינצ'נזו ויויאני (Vincenzo Viviani) ופורסמה ב-1717, הרבה לאחר מותו של ויויאני. על כן, רבים מפקפקים באמינות הסיפור.
הניסוי המשוער היה כדלקמן: גלילאו נשען על פתחו החיצוני של המגדל בקומה העליונה. הוא החזיק בידו שני כדורים במשקל שונה. הוא שחרר את הכדורים ובחן האם הכדור הכבד הגיע לקרקע לפני הכדור הקל. על הניסוי חזר פעמים אחדות. כך נקבעה דרך הפעולה של השלב הראשון בעריכת ניסוי מודרני: הניסוי מתבצע פעמים אחדות ואם התוצאה זהה, יש מקום להגדיר חוק טבע.
ראו גם

פיאצה דיי מיראקולי
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי - הפרק על המידות
↑  הסכנה לא הייתה תאורטית. בשנת 1989 התמוטט בעיר פאביה באיטליה מגדל בן 900 שנה
↑  NOVA Online | Fall of the Leaning Tower | Where it Stands Today
↑  www.bbc.co.uk/news/world-europe-46300789
↑  http://knowledgenuts.com/2014/02/02/galileo-didnt-drop-anything-off-the-leaning-tower-of-pisa/ Galileo Didn’t Drop Anything Off The Leaning Tower Of Pisa
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539202605171  BnF: cb13322870c (data)  GND: 1047787296  LCCN: sh89006632  VIAF: 7350150325548010090001   WorldCat (עם VIAF): 7350150325548010090001
נפתלי הרץ אימבר

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1856 האימפריה האוסטרית זלוצ'וב, האימפריה האוסטרית
 פטירה:  8 באוקטובר 1909 (בגיל 52) ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  אנגלית, יידיש, עברית 
 יצירות בולטות:  התקווה 
 תקופת הפעילות:  1868–1905 (כ־37 שנים) 
 חתימה:   
 
הבית הראשון והפזמון בכתב ידו ועם חתימתו של נפתלי הרץ אימבר, תרס"ח-1908, נשמר באוספי הספרייה הלאומית
נפתלי הרץ אימְבֶּר (בכתיב יידי: נפתלי הערץ אימבער; חנוכה תרי"ז, 27 בדצמבר 1856 – שמחת תורה תר"ע, 8 באוקטובר 1909) היה משורר עברי ומחבר ההמנון העברי "תקוותנו", שגרסה מקוצרת שלו (בתוספת לשינויים קלים) היא "התקווה" – ההמנון הלאומי של התנועה הציונית ושל מדינת ישראל.