stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קטפת כותנה
היסטוריה

הטיפול החקלאי בכותנה, ובעיקר שלב הקטיף וההפרדה של הכותנה מהצמח הבשל, נחשב מאז ומתמיד למייגע ועתיר עבודה ידנית ובלתי יעילה. הניסיון הראשון לפתח כלי עבודה מכני אשר יחליף את העבודה הידנית המייגעת הכרוכה בקטיף הכותנה, ובכך יגביר את היעילות הכלכלית והתפוקה, בוצע רק בשנת 1850. ניסיונות הפיתוח והמכניזציה של הענף נמשכו בקצב איטי, ככל הנראה כתוצאה מחוסר הכדאיות הכלכלית, שהושפע מן השימוש בכוח העבודה הזול שהועסק בענף במדינות דרום ארצות הברית.
רק בשנת 1889 בוצעו ניסיונות נוספים, ובשנת 1905 נרשם הפטנט הראשון על קטפת כותנה הנגררת באמצעות סוס.
מאמצי הפיתוח של אמצעי יצור מכניים בענף נמשכו בעצלתיים גם במשך עשרות השנים הבאות, והמכונות המודרניות הראשונות הוצגו רק בשנת 1943.
כניסת המיכון לענף באופן נרחב ברוב החוות לגידול כותנה, החל רק בשנות ה-50 של המאה העשרים, ובשלב זה ביצעו הקטפות טיפול בשורה אחת בלבד שהייתה שוות ערך לחיסכון בהעסקת כ-40 עובדים. בשנת 1980 הציגה חברת המיכון החקלאי ג'ון דיר את קטפת הכותנה הגדולה שלה שהייתה מסוגלת לקטוף 4 שורות במקביל. בשלב זה של ההתפתחות הטכנולוגית, גודל הקטפת היה רק שאלה של מחיר ונוחות תפעול, ובחוות הגדולות החלו להפעיל גם קטפות המסוגלות לטפל גם ב-6 שורות ויותר של צמחים במקביל.
סוגי קטפות

קיימים שני סוגים של קטפות כותנה מודרניות:
קטפת חשיפה: מבצעת חיתוך של הצמח כולו, הפרדה של הכותנה מהצמח, כולל הוצאתה מתוך כדורים סגורים. לאחר ההפרדה מנופה פסולת הצמח לשדה ואילו הכותנה נצברת בתוך מכל איסוף באחורי המכונה.
קטפת צירית: מבצעת תלישה של הכותנה מהצמח על ידי תנועה הפוכה של שני צירים המכוסים בעוקצים דוקרניים הסובבים בכיוונים מנוגדים, ולאחר מכן מושלכת הכותנה המופרדת למכל האיסוף באמצעות מאווררים.
קטקלסט

שיש קטקלסטי
קטקלסט הוא מונח בפטרולוגיה ובגאולוגיה מבנית המתאר מבנה הנוצר בתוך סלע באמצעות מאמצי מתיחה כבדים הנגרמים במהלך התמרה. סלעים קטקלסטיים מכילים רסיסים זוויתיים הנוצרים באמצעות מעוות שלהם, כתוצאה משבירה ומתיחה של גושי סלע או גבישי מינרלים.
מאפיינים של התמרה קטקלסטית כוללים כפיפה, שבירה ופירור של מינרלים. מבנים קטקלסטיים – הנקראים גם פורפירו-קלסטיים – הם גנייסים הנוצרים באמצעות התמרה דינמית של סלעים גבישיים, המתאפיינים בצבר של גרגרים גרוסים ונטולי נציץ של קוורץ או פצלת השדה. גרגרים אלה ממלאים את החללים בין שברי סלע גדולים יותר, ונראים כאבנים המשובצות בטיח.
המונח פורפירו-קלסטי מתייחס למרקם התמרה המאפיין מטה-גביש הנתון במעוות בתוך מסת אם שאינה נתונה במעוות.
ראו גם

פירוקלסט
התמרה
הערות שוליים

↑  מטה-גביש – גביש המתהווה בעת ההתגבשות מחדש של מינרלים המצויים בתוך סלע מותמר
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קלימנוס

| --- | --- |
צילום פנורמי של פות'יה, קלימנוס
צילום פנורמי של פות'יה, קלימנוס
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים האגאי
 קואורדינטות:  36°59′0″N 26°59′0″E﻿ / ﻿36.98333°N 26.98333°E﻿ / 36.98333; 26.98333
 ארכיפלג:  האיים הדודקאנסיים
 שטח:  110.581 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יוון 
 אזור זמן:  UTC+2
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןקלימנוס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןקלימנוס
 קלימנוס במפת מחוז דרום הים האגאי
 
קָלִימְנוֹס (ביוונית: Κάλυμνος, בתעתיק לאנגלית: Kalymnos) הוא אי יווני ורשות מקומית בדרום-מזרח הים האגאי. הוא משתייך לקבוצת האיים הדודקאנסיים, ושוכן מערבית לחצי האי בודרום (הליקרנסוס העתיקה), בין האיים קוס ולרוס. ההפלגה מרודוס אל קלימנוס אורכת בין שעתיים לחמש שעות. באיטלקית נקרא האי קָלינוֹ (Càlino), ובטורקית – קִילִימְלִי או קֶלֶמֶז (Kilimli, Kelemez).
ב-2001 מנתה אוכלוסיית האי 16,235 נפש, והוא נחשב לשלישי במניין האוכלוסייה מבין איי הדודקאנסוס אחרי קוס ורודוס. קלימנוס ידוע ביוון כמקום שרוב אוכלוסייתו אמידה, והוא נחשב לאי העשיר ביותר מבין האיים הדודקאנסיים ולאחד העשירים מבין איי יוון כולם. הרשות המקומית קלימנוס, הכוללת את האיים המיושבים שלחופי קלימנוס – פסרימוס (130 נפשות), טנדוס (54), קלולימנוס (20) ופלאטי (2) – וכן כמה איים בלתי מיושבים, משתרעת על שטח של 134,544 קילומטרים מרובעים ואוכלוסייתה מונה סך הכל 16,441 נפש.
גאוגרפיה

לאי צורת מלבן, אורכו 21 קילומטרים ורוחבו 13 קילומטרים ושטחו 109 קמ"ר. בצדו הצפוני חצי אי, הבולט בכיוון צפון-מערב. רובו של האי הררי, ולו טופוגרפיה מגוונת. שלוש שרשרות הרים ראשיות מתוחות בו מצד מערב דרום-מערב אל מזרח דרום-מזרח, ורביעית חודרת אל תוך חצי האי. צורת קו החוף אינה אחידה ובו מפרצונים מוגנים רבים. באי כמה מעיינות, באחד מהם מפכים מים חמים. אדמת האי עשויה בחלקה הגדול מאבן גיר, אך בעמק מצוי מרבץ של טוף געשי, שריד של הר געש קדום השוכן ליד הכפר קנטוני (Kantouni). רוב שטחו של האי צחיח, לבד משני העמקים הפוריים ואתי (Vathi) ופותייה (Pothia), בהם מגדלים זיתים, תפוזים וגפנים. סביב קלימנוס מתרחשות לעיתים תכופות רעידות אדמה.
הארכיפלג של קלימנוס

סמוך לקלימנוס שוכן האי הקטן טנלדוס, שהיה פעם חלק ממנו, אך ניתק בשנת 554 בעקבות רעידת אדמה חזקה. כיום מפריד ביניהם מצר ים שרוחבו כ-800 מטרים.
בין קלימנוס לקוס נמצא איון בלתי מיושב בשם פסרימוס, שטחו 11 קילומטרים מרובעים. סמוך לפסרימוס שוכן האיון פלאטי (Plati) וכ-5 קילומטרים צפונית-מזרחית לו האיון קלולימנוס.
תולדות האי

ראשוני המתיישבים בקלימנוס היו קארים (יושבי קאריה, בדרום-מערב אנטוליה). בעת העתיקה היה האי נתון להשפעת האי קוס ותלוי בו ותולדותיו מקבילות לשלו. בימי הביניים היה קלימנוס תחת שלטון האימפריה הביזנטית, ובמאה ה-13 שימש בסיס ימי מלחמתי של ונציה. ב-1310 השתלטו עליו ההוספיטלרים, ומאוחר יותר (בעיקר ב-1457 וב-1460) סבל מהתקפות תכופות של העות'מאנים, והוא נפל לידיהם בסופו של דבר ב-1522. שלא כמו רודוס וקוס, לא היגרו מתיישבים טורקים אל האי בתקופת השלטון העות'מאני.
ב-12 במאי 1912, במהלך מלחמת איטליה-טורקיה, נכבש קלימנוס על ידי מלחי הצי המלכותי האיטלקי. קלימנוס היה אחד המעוזים של ההתנגדות לשלטון האיטלקי והיו בו מספר התנגשויות בין התושבים היוונים לשלטון האיטלקי על רקע לאומי ודתי, בין השאר בדצמבר 1934 ובאפריל 1935. איטליה שלטה בקלימנוס ובאיים דודקאנסיים נוספים עד 1947, אז אוחד עם יוון היבשתית ומאז הוא מהווה חלק של מדינת יוון.
ביולי 1956 נפגע האי מרעידת אדמה.
הדת

רוב תושבי קלימנוס הם יוונים אורתודוקסים. האי משתייך לחלק קטן של יוון שאינו כפוף לכנסייה של יוון אלא לפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופוליס שמושבה באיסטנבול שבטורקיה. מבחינה ארגונית-דתית שייך קלימנוס למטרופוליס של לרוס, קלימנוס ואסטיפלאיה.
שליית ספוגים

שליית ספוגים מן הים היא אחת המלאכות הקדומות ביותר בהן עוסקים היוונים, והיא נזכרת כבר בכתביהם של הומרוס ואריסטו. חיי האי קלימנוס ותרבותו קשורים מקדמת דנא לבעל חיים ימי זה, וזו הסיבה מדוע שמעו יצא למרחוק כ"אי שולי הספוגים". רבים מתושביו מתפרנסים ממקצוע זה, והספוגים הם מקור הכנסתו העיקרי.
ציד הספוגים ביוון התרכז ליד האיים הדודקאנסיים, וקלימנוס היה הבולט שבהם עד אמצע שנות השמונים של המאה ה-20; באותו זמן תקפה מחלה את כרי הספוגים במזרח הים התיכון, קטלה חלק גדול מהם והסבה נזקים חמורים לענף. שליית ספוגים, על מסורותיה ותולדותיה, עדיין מהווה את נשמת אפו של האי. סיפורים, שירים וסרטים רבים נכתבו אודות מקצוע עתיק והרה-סכנות זה ואודות אומץ לבם של הצוללים. אחת לשנה, אחרי הפסחא, נחוג באי "שבוע הספוגים", בו מביעים תושבי האי את הוקרתם לספוג הידוע גם בשם "זהב קלימנוס". אירועים אלה, כנהוג, מלווים בשירה, ריקודים ואכילת מאכלים מסורתיים. אחד השירים המסורתיים של שולי הספוגים הוא "דיר-לה-דה".
שדות ציד הספוגים של אנשי קלימנוס משתרעים כיום מפסרימוס ועד צפון אפריקה. אומנם היבול ששולים אנשי קלימנוס נתמעט בשל מחלה שפגעה בספוגי הים, אך החוקרים סבורים כי התופעה אינה בלתי-הפיכה, ושליית הספוגים תשוב לתפוס מקום מרכזי בכלכלת האי.
כלכלת האי

מאחר שרוב האי צחיח (18% בלבד משטחו ראויים לעיבוד חקלאי), תופסת החקלאות חלק קטן בכלכלת האי ומרוכזת בעמק ואתי. ענף אחר שאפיין את קלימנוס היה ייצור מטפחות ראש צבעוניות, שהיו הפריט המקורי ביותר בתלבושתן של הנשים. בשנים האחרונות הולכת ותופסת התיירות מקום חשוב בכלכלת האי, ובמיוחד טיפוס על סלעים (rock climbing). ב-2006 הוקם באי נמל תעופה, ליד פותיה.
מתחילת המאה ה-20 קיימת הגירה הולכת וגוברת של תושבי קלימנוס מן האי, בעיקר לארצות הברית ולאוסטרליה. ב-1925 מנתה האוכלוסייה 24,000 איש, וכיום, ב-2012, חיים באי 16,500 איש. רוב המהגרים השתקעו בערים דרווין ומלבורן שבאוסטרליה, וטרפון ספרינגס וקמבל שבארצות הברית.
מהגרים מקלימנוס וצאצאיהם תופסים גם חלק נכבד בתעשיית צביעת הגשרים בארצות הברית. חוקרים אחדים קושרים זאת לאורח החיים ולמלאכת שליית הספוגים, שכן שני המקצועות הללו כרוכים בסיכון רב ובעבודה הרחק מן הבית.
הערות שוליים

↑  Bertarelli, L.V. (1929) (in Italian). Guida d'Italia, Vol. XVII. Consociazione Turistica Italiana, Milano.
↑  Detailed census results 2001.
↑  Spiteri, Stephen. Fortresses of the Knights. University of Michigan Press, 2001, p.197.
↑  תלגרמים אחרונים, הצבי, 17 במאי 1912
↑  מרד באיי דודקנז, דואר היום, 29 באוקטובר 1926
↑  מהומות באי קלימנו, דואר היום, 11 באפריל 1935
↑  ידיעות אחרונות, דבר, 26 בדצמבר 1935
↑  רעידת אדמה ביוון, הצופה, 10 ביולי 1956
↑  האנטישמיות לא מתה, מעריב, 7 במאי 1961
| דגל יוון האיים הדודקאנסיים |
| --- | --- | --- |
| 12 האיים העיקריים | אסטיפליה • טילוס • לרוס • ניסירוס • סימי • פטמוס • קאסוס • קוס • קלימנוס • קסטלוריזו • קרפאתוס • רודוס |  |
| איים נוספים בעלי חשיבות | אגתוניסי • אלימיה • ארקי • זפורס • חאלקי • טלנדוס • כמילי • ליפסי • סירנה • פסרימוס • פרמקוניסי |  |
| היסטוריה | מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545036905171  BnF: cb125664828 (data)  GND: 4096905-8  LCCN: n97084264  NKC: ge603432  SUDOC: 034970282  VIAF: 152618351   WorldCat (עם VIAF): 152618351 
נמל קלימנוס ממעוף הציפור.
קרל פון בילוב

| --- | --- |

קרל פון בילוב (1915)
 לידה:  24 במרץ 1846 ברלין, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 פטירה:  31 באוגוסט 1921 (בגיל 75) ברלין, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מקום קבורה:  Invalids' Cemetery 
 מדינה:  גרמניה 
 צאצאים:  Vicco Bülow-Schwante 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1866–1916 (כ־50 שנה)
 דרגה:   גנרל-פלדמרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית המשמר ה-2   מפקד הקורפוס ה-3   מפקד הארמייה השנייה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת אוסטריה–פרוסיה   מלחמת צרפת–פרוסיה   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט
 
קרל פון בילוב (בגרמנית: Karl von Bülow‏; נהגה "בִּילוֹ"; 24 במרץ 1846 –  31 באוגוסט 1921) היה גנרל-פלדמרשל גרמני שפיקד על הארמייה השנייה במהלך מלחמת העולם הראשונה בין 1914 ל-1915.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון בילוב נולד ב-24 במרץ 1846 בברלין למשפחה פרוסית בעלת היסטוריה צבאית. הוא התגייס לצבא הפרוסי במהלך מלחמת שבעת השבועות ב-1866 ושירת גם כקצין זוטר במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871.
פון בילוב התקדם בסולם הפיקוד, ב-1901 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2, וב-1903 מונה למפקד הקורפוס ה-3. ב-1912 מונה למפקד האזור הצבאי השלישי.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

ב-2 באוגוסט 1914 קיבל פון בילוב את הפיקוד על הארמייה השנייה. יומיים לאחר מכן הוביל את הארמייה אל תוך שטחי בלגיה כחלק מתוכנית שליפן. הוא כבש את העיר הבלגית לייז' לאחר קרב לייז', ובהמשך נחל ניצחונות בנאמור (22–23 באוגוסט) ובקרב שרלרואה (23–24 באוגוסט). בילוב היה הראשון שהורה על נסיגה גרמנית בעת הקרב הראשון על המארן אל עבר נהר האן. נסיגה זו סיימה את התוכנית הגרמנית לסיים את המלחמה בחזית המערבית ולהכניע את צרפת ב-1914.
ב-27 בינואר 1915 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. במרץ באותה שנה לקה בהתקף לב וכתוצאה מכך חזר לגרמניה. פון בילוב פרש סופית מהצבא הגרמני ב-1916 וחי בברלין עד למותו ב-31 באוגוסט 1921.
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
קורט וייל

ערך זה עוסק במלחין שנפטר. אם התכוונתם למוזיקאי פעיל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1900 דסאו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  3 באפריל 1950 (בגיל 50) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kurt Julian Weill 
 מקום קבורה:  Mount Repose Cemetery 
 מוקד פעילות:  ברלין 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לאמנויות בברלין 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה, בלט 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  לוטה לניה (28 בינואר 1926–1933) לוטה לניה (1937–3 באפריל 1950) 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני למוזיקה המקורית הטובה ביותר (1947)  פרס דרמה דסק למוזיקה (1970)  המדליה הלאומית למדעים 
 www.kwf.org
 פרופיל ב-IMDb
 
קורט יוליאן וייל (בגרמנית: Kurt Julian Weill; ‏2 במרץ 1900, דסאו, הקיסרות הגרמנית – 3 באפריל 1950, ניו יורק) היה מלחין יהודי-גרמני, שיצר משנות ה-20 ועד מותו. הוא היה בין חשובי המלחינים לבימה, ואף חיבר יצירות קונצרטנטיות.
קורות חיים

וייל נולד בדסאו, הקיסרות הגרמנית, כשלישי בין ארבעת ילדיהם של החזן אלברט וייל (צאצא רחוק למהרי"ו) ואשתו אמה לבית אקרמן. בגיל 12 התחיל וייל ללמוד נגינה בפסנתר וערך ניסיונות ראשונים בהלחנה; חיבורו הראשון ששרד נכתב בשנת 1913 ונקרא "מי אדיר, שיר לחתונה יהודית".
בשנת 1915 החל לקבל שיעורי פסנתר, הלחנה, תאוריית המוזיקה וניצוח אצל אלברט בינג. לראשונה הופיע בפומבי כפסנתרן בשנת 1915, הן כמלווה והן כסולן. בשנים הבאות חיבר מספר רב של לידר למילים של משוררים גרמנים וכן מחזור בן חמישה שירים בשם "שירי עופרה", לטקסט של יהודה הלוי בתרגום לגרמנית.
לאחר סיום לימודיו בדסאו בשנת 1918, נרשם וייל לבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, שם למד הלחנה אצל אנגלברט הומפרדינק. למד מוזיקה אצל פרוצ'ו בוזוני בברלין וכתב את הסימפוניה הראשונה שלו. בטרם מלאו לו 20 חיבר וייל מחזור שירים, רביעיית מיתרים וסוויטה לתזמורת. אף כי זכה בהצלחה מסוימת ביצירות הלא-בימתיות הראשונות שחיבר בבגרותו, שבהן ניכרה השפעתם של גוסטב מאהלר, ארנולד שנברג ואיגור סטרווינסקי (למשל, רביעיית המיתרים אופוס 8 או הקונצרט לכינור ולתזמורת כלי נשיפה, אופוס 12), נטה קורט יותר ויותר למוזיקה ווקאלית ולתיאטרון מוזיקלי (Singspiel). יצירותיו לתיאטרון מוזיקלי ושיריו זכו לפופולריות עצומה בקרב הקהל הרחב בגרמניה בסוף שנות ה-20 וראשית שנות ה-30. המוזיקה של וייל זכתה להתפעלות של מלחינים כמו אלבן ברג, אלכסנדר זמלינסקי, דריוס מיו וסטרווינסקי, אבל גם לביקורת מצד אחרים - שנברג, שחזר בו מדעתו בהמשך, ואנטון וברן.
הצלחתו הייתה לצנינים בעיני השלטונות הנאציים בגלל היותו מלחין יהודי חשוב. חברים במפלגה הנאצית ארגנו מהומות בשעת ביצועי יצירותיו החדשות. למעשה, ביצוע הבכורה של "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" הופסק בגלל אלימות נאצית.
במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, וייל נמלט מגרמניה הנאצית לפריז, שם חידש את עבודתו עם ברטולט ברכט (אחרי כישלון פרויקט עם ז'אן קוקטו על הבלט "שבעת החטאים"). בשנת 1934 השלים את הסימפוניה השנייה שלו, האחרונה ביצירותיו התזמורתיות הצרופות, והיא נוגנה באמסטרדם ובניו יורק בניצוח ברונו ולטר.
בשנת 1935 היגר לארצות הברית, שהייתה בשבילו ארץ החלומות, מחוז הדמוקרטיה והחופש. הוא היה לאזרח ארצות הברית בשנת 1943. עם כניסת האוניה אל נמל ניו יורק, הותיר וייל את חייו בגרמניה מאחוריו. הוא סבר, שעיקר עבודתו הושמדה ורק לעיתים רחוקות ובאי-רצון בולט דיבר או כתב שוב בגרמנית.
וייל פגש את הזמרת לוטה לניה לראשונה בשנת 1924 והתחתן עמה פעמיים: בשנת 1926 ושוב בשנת 1937, לאחר גירושיהם בשנת 1933. לניה הקפידה לתמוך במוזיקה של וייל ואחרי מותו קיבלה על עצמה להגביר את המודעות לה בהקמת מוסד קורט וייל.
מוזיקה

יצירתו הנודעת ביותר היא "אופרה בגרוש" משנת 1928, שנכתבה בשיתוף פעולה עם ברטולט ברכט. היה זה עיבוד מחדש של "אופרת הקבצנים" מאת ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש. ה"אופרה בגרוש" מכילה את שירו המפורסם ביותר של וייל, "מקי סכינאי" (Die Moritat von Mackie Messer). יחסי העבודה של וייל עם ברכט, על אף הצלחתם, הסתיימו בגלל חילוקי דעות פוליטיים בשנת 1930. לדברי לוטה לניה, וייל אמר, שאיננו יכול "לכתוב מוזיקה למניפסט הקומוניסטי".
אף כי יצירתו האמריקאית של וייל נחשבת נמוכה יותר ברמתה מהישגיו בגרמניה, בין היצירות שכתב לברודוויי יש מספר הצגות, שזכו לכבוד ולהתפעלות רבה. בין אלה "ג'וני ג'ונסון" האנטי-מלחמתי, "גברת באפלה" ו"חיי אהבה", הנחשבות ליצירות ראשוניות ומפרות בהתפתחות המוזיקל האמריקאי. הוא עבד עם מחזאים כמו מקסוול אנדרסון ואיירה גרשווין וכתב אפילו פסקול לסרט של הבמאי פריץ לאנג (את ואני, 1938). וייל עצמו שאף למצוא דרך חדשה ליצירת אופרה אמריקאית, שתנחל הצלחה מסחרית ואמנותית גם יחד. הניסיון המעניין ביותר בכיוון זה הוא המחזמר "תמונת רחוב", שנכתב על ידי המשורר לנגסטון יוז על בסיס מחזהו של אלמר רייס. גם "אבוד בין כוכבים" (בשיתוף מקסוול אנדרסון, על פי 'זעקי ארץ אהובה' של אלן פטון) נחשב ליצירה מרגשת וחשובה, המוצגת בתיאטראות עד היום.
מלבד "מקי סכינאי", שיריו המפורסמים ביותר הם "שיר אלבמה" (מתוך "מהגוני"), "סוראבאיה ג'וני" (מתוך "סוף טוב"), "יוקאלי" (מתוך "מארי גאלאנט") ו"שיר ספטמבר" (מתוך "חופשת ניקרבוקר") "דבר חרישית" (מתוך "מגע אחד של ונוס" ו"אבוד בין כוכבים" (מתוך המחזמר בשם זה). שירים אלה זכו למאות גרסאות כיסוי ומושמעים ללא הרף.
יחס לישראל

קורט וייל היה מקורב לחוגים הרוויזיוניסטיים ולמשלחת האצ"ל בארצות הברית. וייל הלחין את המוזיקה למחזה שכתב בן הכט בשם "דגל נולד" (A Flag is Born), המחזה זכה להצלחה הן בברודוויי והן ברחבי ארצות הברית, ההכנסות מהמחזה הועברו ל"הוועד העברי לשחרור האומה" שייסד הלל קוק, הוועד מימן רכישת אונייה בשם Avril. אונייה זו שנרכשה בארצות הברית הפליגה בדצמבר 1946 לאירופה, במרץ 1947 יצאה כאוניית מעפילים מצרפת לארץ ישראל שעל סיפונה כ-600 מעפילים שמה של האונייה הוסב ל"בן הכט".
בשנת 1947 כתב וייל תזמור עבור תזמורת סימפונית להמנון הלאומי התקווה. התזמור הוזמן על ידי הוועדה האמריקנית למען מכון ויצמן למדע, ביצוע בכורה של התזמור על ידי התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של סרגיי קוסביצקי היה בסעודה חגיגית לכבודו של חיים ויצמן. הסעודה נערכה ב-25 בנובמבר 1947 במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק. כתב היד המקורי של התזמור נמצא בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
מיצירותיו > 1920 - 1927

סונאטה לצ'לו ופסנתר - 1920
סימפוניה מס' 1 לתזמורת - 1921
רביעיית מיתרים אופוס 8 - 1923
קוודליבט, סוויטה לתזמורת מתוך הפנטומימה "ליל קסם" - 1923
מחול נשים: שבעה שירים מימי הביניים לסופרן, חליל, ויולה, קלרינט, קרן ובסון, אופוס 10 - 1923
קונצ'רטו לכינור ותזמורת כלי נשיפה, אופוס 12 - 1924
"גיבור המחזה", אופוס 15 (אופרה במערכה אחת, לטקסט של גאורג קייזר) - 1926
"מהגוני" (זינגשפיל) (ברטולט ברכט) - 1927
"אורפיאוס החדש", קנטטה לסופרו, כינור סולו ותזמורת, אופוס 16 (טקסט מאת איבן גול) - 1927
"ארמון מלכות", אופוס 17 (אופרה במערכה אחת, טקסט מאת איבן גול) - 1927
Der Zar lässt sich photographieren ("הצאר מניח שיצלמוהו") אופוס 21, (אופרה במערכה אחת לטקסט של גאורג קייזר) - 1927
מיצירותיו > 1928 - 1935

"ברלין באור". שיר לכת לתזמורת צבאית (הרכב כלי נשיפה) או קול ופסנתר - 1928
"אופרה בגרוש" Die Dreigroschenoper (השתתף בכתיבה, ברטולט ברכט) - 1928
"מוזיקה קטנה בגרוש", סוויטה לתזמורת כלי נשיפה, מבוססת על "אופרה בגרוש" - 1928
"אל פוטסדם תחת האלונים" למקהלה א-קאפלה או קול ופסנתר (ברטולט ברכט) - 1928
רקויאם ברלינאי, קנטטה לשלושה קולות גברים ותזמורת כלי נשיפה (ברטולט ברכט) - 1928
"טיסת לינדברג" (גרסה ראשונה), קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת. מוזיקה מאת וייל ופאול הינדמית ומילים מאת ברטולט ברכט - 1929
"סוף טוב" (השתתפו בכתיבה אליזבט האופטמן וברטולט ברכט) - מועמד לפרס טוני לפסקול המקורי הטוב ביותר - 1929
"טיסת לינדברג" (הגרסה השנייה). קנטטה לטנור, בריטון ובס, מקהלה ותזמורת. המוזיקה כולה של וייל והמילים של ברטולט ברכט - 1929
"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" (ברטולט ברכט) - 1930
"אומר ההן" (אליזבט האופטמן וברטולט ברכט) - 1930
"הנדר" (קספר נהר) - 1932
"אגם הכסף" - 1933
"שבעת החטאים", בלט מושר לקולות ותזמורת (ברטולט ברכט) - 1933
"מארי גאלאנט" לקולות ותזמורת קטנה (עלילה ושירים מאת ז'אק דוואל) - 1934
סימפוניה מס' 2 לתזמורת
"מלכותי בעד פרה" (רוברט ואמברי (לא גמור) - 1935)
מיצירותיו > 1936 - 1950

"ג'וני ג'ונסון" (פול גרין) - 1936
"הדרך הנצחית" (דזמונד קרטר, גרסה בלתי גמורה בגרמנית לטקסט של פרנץ ורפל, בבימוי מקס ריינהרדט - 1937
"חופשת ניקרבוקרס" (מקסוול אנדרסון) - 1938
"מסילות במצעד" (אדוארד האנגרפורד) - 1938
"באלאדה על מגנה כרטא", קנטטה לקריין סולו, מקהלה ותזמורת (מקסוול אנדרסון) - 1940
"גברת באפלה" (מוס הארט ואיירה גרשווין) - 1941
שירים שונים למילים של ברכט, איירה גרשווין, וולט ויטמן, אלמר רייס, לנגסטון יוז ואלן ג'יי לרנר 1941 - 1949
"תמונת רחוב" (על פי מחזה מאת אלמר רייס) אופרה אמריקאית, 1946
תזמור של המנון "התקווה" - 1947
"אבוד בין כוכבים" (מקסוול אנדרסון) (1949) לפי הספר זעקי ארץ אהובה
לקריאה נוספת

Ronald Sanders, The Days Grow Short: the Life and Music of Kurt Weill, Holt, Rinehart and Winston, 1980 (הספר בקטלוג ULI)
Douglas Jarman, Kurt Weill, an Illustrated Biography, Orbis, 1982 (הספר בקטלוג ULI)
Jurgen Schebera, Kurt Weill: An Illustrated Life, Yale University Press, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
Kim H. Kowalke, Speak Low (When You Speak Love): the Letters of Kurt Weill and Lotte Lenya, University of California Press, 1996 (הספר בקטלוג ULI)
Jurgen Schebera, Kurt Weill, Rowholt, 2000 (הספר בקטלוג ULI)
Michael H. Kater, Composers of the Nazi Era: Eight Portraits, Oxford University Press, 2000 (הספר בקטלוג ULI)
David Farneth, Kurt Weill: a Life in Pictures and Documents, Overlook Press, 2000 (הספר בקטלוג ULI)
Foster Hirsch, Kurt Weill on Stage: from Berlin to Broadway, Knopf, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
Bruce D. McClung, Lady in the Dark: Biography of a Musical, Oxford University Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
Robert F. Gorman, Great Lives from History: the 20th Century, 1901-2000, Salem Press, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Kim H. Kowalke, Speak Low (When You Speak Love): The Letters of Kurt Weill and Lotte Lenya, University of California Press, 1997, p. 23.
↑  "A Flag is Born", באתר AJHS
↑  כנראה סעודת התרמה (Dinner)
↑  בתיה באיאר, על כתב היד של התזמור ל"התקווה" מאת קורט וייל ועל עבודה בלשית שערכה כדי לברר עבור מי נכתב התזמור, תוכנית רדיו בקול ישראל, התוכנית שודרה ביום העצמאות ב-28 באפריל 1971, הקלטה מס' Y-01386 בפונותיקה הלאומית כוללת גם ביצוע של התזמור על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של מנדי רודן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269768305171  PLWABN: 9810691251605606  BIBSYS: 90120908  BNE: XX1002316  BnF: cb13901071w (data)  CANTIC: a10276257  CiNii: DA06474063  GND: 118630202  ICCU: CFIV124423  ISNI: 0000 0001 1475 3562  LCCN: n50022735  LNB: 000042960  MusicBrainz: 0e738f68-783c-4a6a-80ae-4f7500861060  NARA: 10580315  NDL: 00621636  NKC: jn20000701946  NLA: 35597247  NLK: KAC201939849  NSK: 000099295  NTA: 068546009  RERO: 02-A003964255  SELIBR: 101231  SNAC: w6rr1x51  SUDOC: 029207746  Trove: 1009171  VIAF: 76501825   WorldCat (עם VIAF): 76501825
קרל פון גראפן

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1893 פלן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1964 (בגיל 71) גרדרסבי, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1911–1945 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל לויטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הרגלים ה-58   מפקד קורפוס הפאנצר ה-76
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל קרל פון גראפן (בגרמנית: Karl von Graffen;‏ 6 ביוני 1893 – 1 בנובמבר 1964) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון גראפן נולד ב-6 ביוני 1893 בפלן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. ב-3 באפריל 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-60 (מקלנבורג). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא סופח לרגימנט הארטילריה ה-45 (לאוונבורג), וב-29 בדצמבר 1914 הצטרף לרגימנט הארטילריה מילואים ה-65 ושירת שם מ-18 במאי 1915 כסגן מפקד סוללה. מ-3 בדצמבר 1917 עד 23 בינואר 1918 הוא שירת כמדריך בבסיס הדרכה של הארטילריה, שם הועלה לדרגת אובר לויטננט ב-15 בדצמבר 1917. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון גראפן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הסוללה הרביעית של רגימנט הארטילריה שוורין. ב-6 באוקטובר 1936 מונה לראש צוות המבחנים ומשרד ההסדרה של בית הספר לתותחנים, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, פון גראפן הועלה ב-1 באוקטובר 1939 לדרגת אוברסט כאחראי לענייני ארטילריה ותחמושת בזרוע הארטילריה ב-OKH. ב-8 במרץ 1941 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-129, וב-28 בנובמבר 1941 מונה למפקד ארטילריה של דיוויזיית הרגלים ה-18. ב-24 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-27 במרץ 1942 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-58. ב-1 ביולי 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-13 באוגוסט 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-22 בספטמבר 1943 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-316. ב-25 באפריל 1945 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-76, ופיקד עליו בסוף מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה. לאחר כניעת קבוצת ארמיות C ב-2 במאי 1945 הוא נלקח בשבי על ידי צבא ארצות הברית, ומ-18 במאי עמד בראש מחנה השבויים ליד רימיני במשך חודשיים לפני שהועבר לשבי הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פון גראפן שוחרר מהשבי ב-3 במרץ 1948. לאחר שחרורו התגורר פון גראפן בגרדרסבי עד למותו ב-1 בנובמבר 1964.
קרב ליצן (1813)

קרב ליצן (בגרמנית: Schlacht von Großgörschen, בצרפתית: Bataille de Lützen) נערך ב-2 במאי 1813, והיה הקרב הראשון של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נגד נפוליאון לאחר תבוסתו במלחמת רוסיה-צרפת. הצבא הרוסי-פרוסי ניסה למנוע את התקדמותו של נפוליאון לכיוון העיר לייפציג ועצר את צבאו בפאתי העיר ליצן. במהלך הקרב הצליח נפוליאון להסיר מעליו את איום כוחות הקואליציה, לאחר שבתום יום קרבות קשה, כוחות הקואליציה נסוגו מהקרב. אולם, בשל הנפגעים הרבים והמחסור באספקה, לא היה יכול צבאו של נפוליאון לנהל אחריהם מרדף ולייצר ניצחון מוחץ.