stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאק ומירי עושים פורנו
הפקה

על פי המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי", חברת ההפקה של הסרט, "The Weinstein Company", נתנה "אור ירוק" להפקת הסרט בהסתמך על שמו בלבד. במקור, קווין סמית' תכנן למקם את עלילת הסרט במינסוטה, שבה צילם את סרטו "עכברי הקניון", אולם מסיבות תקציביות בחר בסופו של דבר לצלם את הסרט בפיטסבורג, והתסריט שוכתב בהתאם.
התפקיד הנשי הראשי נכתב עבור רוסריו דוסון, אולם היא נאלצה לוותר עליו בשל התנגשות בלוחות הזמנים עם צילומי סרט אחר אליו התחייבה קודם לכן. דמותו של זאק, לעומת זאת, נכתבה מראש עבור סת' רוגן, לאחר שסמית' ראה אותו בסרט "בתול בן 40".
זהו הסרט הראשון של קווין סמית' שהופק מבלי שנערכו חזרות על התסריט לפני תחילת הצילומים. בכל סרטיו הקודמים, השחקנים נהגו לערוך חזרות במשך שבוע עד שלושה שבועות לפני תחילת הצילומים. סמית' ייחס את היעדר החזרות הפעם לביטחונו באיכות הגבוהה של שחקני הסרט.
לקראת צאתו של הסרט לאקרנים בארצות הברית, הוא קיבל סיווג צפייה מחמיר של "NC-17", שפירושו שהצפייה בסרט מותרת מגיל 17 ומעלה בלבד, וזאת מאחר שהסרט מכיל מספר סצנות סקס גרפיות. לסיווג כזה יש השלכות כלכליות משמעותיות על סיכויי הצלחתו של סרט, הן בקולנוע ולא פחות מכך לאחר מכן בשלב הפצתו ב-DVD. בראיון שנתן כוכב הסרט סת' רוגן לאתר האינטרנט של MTV, הוא התייחס לסוגיית סיווג הסרט ואמר: "זה סרט מלוכלך באמת. אני שומע שיש בעיות עם הסיווג שלו וזה לא טוב. הם נלחמים רק במה שקשור לסקס. זה לא מוזר? בעיניי זה מטורף שאין להם בעיה עם סרט כמו הוסטל, שבו מוציאים לאנשים עיניים, אבל להראות שני אנשים מקיימים יחסי מין - זה לא. זה כבר יותר מדי". לאחר שהוגש ערעור, סיווג הסרט שונה ל-"R", שפירושו שהצפייה עד גיל 17 מותרת רק בליווי מבוגר, וזאת בלא שמפיקי הסרט נדרשו לבצע בו שינויים ולהוציא ממנו קטעים מסוימים. גם ה"טריילר" (סרטון ה"בקרוב") של הסרט קיבל סיווג צפייה מחמיר, והותר להקרנה רק לפני סרטים בעלי סיווג צפייה של "NC-17" או "R".
קידום מכירות

ב-30 במאי 2008 הועלה סרטון "בקרוב" ראשון וקצר לאתר האינטרנט של סמית'. בסרטון ניתן לראות את שתי הדמויות הראשיות של הסרט, זאק ומירי, עורכים מבחני בד. ב-21 ביולי הסרטון הוסר מהאתר, לאחר שנקבע כי הוא מכיל תכנים מיניים בוטים. סרטון ה"בקרוב" הרשמי של הסרט יצא לאקרנים ב-2 בספטמבר 2008, וקיבל סיווג צפייה מחמיר.
קידום מכירות > הסערה סביב כרזת הסרט

בספטמבר 2008 יצאה גם הכרזה שאמורה הייתה ללוות את יציאת הסרט לאקרנים. הכרזה הציגה באופן מרומז מין אוראלי בין שני השחקנים הראשיים, והיא נפסלה להצגה בארצות הברית. במקום הכרזה הפרובוקטיבית נאלצו מפיקי הסרט להפיץ כרזה חלופית, שבמרכזה ציור של שתי קריקטורות ומצלמה. מעל הדמויות נכתב: "סת' רוגן ואליזבת' בנקס עשו סרט כל כך שערורייתי שאנחנו יכולים לחשוף רק את הציור הזה". אולם התברר שבכך לא היה די. מספר לא מבוטל של עיתונים, תחנות טלוויזיה ורשויות מקומיות סירבו לאפשר את פרסום הכרזה, מאחר שנעשה בה שימוש במילה "פורנו" הכלולה בשם הסרט, וגם הכרזה השנייה צונזרה ונפסלה להפצה. בסופו של דבר הופצה כרזה שלישית, תמימה אף יותר, שבה נמחק גם שם הסרט ובמקומו נכתב: "סת' רוגן ואליזבת' בנקס עשו סרט כל כך שערורייתי, שאנחנו לא יכולים לגלות לכם אפילו את שמו". ב-10 בנובמבר הודיעה חברת ההפקה, שהיא משיקה מחדש את מערך הפרסום של הסרט בארצות הברית. כרזה נוספת, רביעית במספר, הופצה, ובה נראו דמויותיהן המצוירות של רוגן ובנקס ישובות על כר דשא, כשלצידן חיות מצוירות. עם זאת, גם במקרה זה לא נמנעו המפיצים מלשלוח עקיצה לעבר אלו שפסלו להפצה את הכרזות הקודמות, ובהתייחסם למחלוקת סביב השימוש במילה "פורנו" הוסיפו לכרזה את הכיתוב: "כרזה עבור כל מי שקשה לו לבלוע את שם הסרט שלנו".
הכרזה המקורית אושרה להפצה בקנדה וגם בישראל. המפיצים בישראל אף צירפו לכרזה את הכותרת: "הפוסטר שצונזר בארצות הברית".
ביקורות והכנסות

בהתבסס על 105 ביקורות, אתר הקולנוע האמריקאי "Rotten Tomatoes" (Rotten Tomatoes) העניק לסרט ציון 67. מייקל פיליפס מה"שיקגו טריביון" כתב שהסרט מאתגר את סיווג הצפייה "R" שקיבל, למרות שכמו בסרטיו האחרים של סמית', הגסות באה לידי ביטוי בעיקר בדיבורים ופחות במעשים.
בשבוע הראשון ליציאתו בארצות הברית הגיע הסרט למקום השני ברשימת שוברי הקופות, אחרי הסרט "היי סקול מיוזיקל 3", עם הכנסות של 10,682,000 דולרים והקרנות ב-2,735 בתי קולנוע. הסרט עמד בראש הרשימה במהלך שלושה ימים מתוך השבוע הראשון ליציאתו (ב-3, 5 ו-6 בנובמבר), ובכך הפך לסרט הראשון של סמית' אי פעם שעמד בראש רשימת שוברי הקופות. הסרט, שעלות הפקתו הייתה 24 מיליון דולרים, גרף הכנסות בסכום כולל של 31.5 מיליון דולרים בארצות הברית וקנדה וכ-6 מיליון דולרים נוספים בשאר רחבי העולם, ובכך עקף את "ג'יי ובוב השקט מכים שנית" והפך לסרט הרווחי ביותר של סמית' בכל הזמנים.
הכרזה השלישית שהופצה לאחר פסילת השתיים הקודמות
הבשורה על-פי יעקב

חייה של אנה הקדושה וילדותה של מרים הבתולה על פי הבשורה
הבשורה על פי יעקב או בשורת הילדות על פי יעקב או הפרוטואוונגליון על פי יעקב הוא ספר אפוקריפי (ספר חיצוני) לספרי הבשורות של הברית החדשה. הוא נכתב, ככל הנראה, בשנת 150 לספירה, ועל כן, אפשר שהוא הקדום מבין הספרים התומכים באמונת הבתולים הנצחיים של מרים, אם ישו.
זמן וזהות המחבר

על פי המסופר בראשית הבשורה, היא נכתבה על ידי "יעקב" אשר כתב אותה בירושלים - כך לכאורה הטקסט טוען כי נכתב על ידי יעקב הצדיק - אחיו למחצה של ישו (בנו של יוסף בן זוגה של מרים, אם ישו) מנישואיו הקודמים (כטענת בשורה זו - ולא, כמקובל, בנם של יוסף ומרים שנולד לאחר הולדת ישו).
מחקרים הראו, בהתבסס על תוכן הבשורה, כי כותב הבשורה לא היה מודע למנהגי היהדות, ולכן לא ייתכן שיעקב הצדיק (שהיה יהודי) כתב את הבשורה, וכי הבשורה היא פסאודואפיגרפיה. הרמזים והקבלות לתרגום השבעים מהם ניתן לראות את ההבדלים בין תרגום זה לטקסט המסורה המקורי בעברית של התנ"ך מעידים על כך שכותב הבשורה לא ידע עברית וכי קרא את התנ"ך רק ביוונית.
המלומדים מסכימים כי הבשורה נכתבה באמצע המאה השנייה. אזכורה הראשון מופיע בכתבי אוריגנס מאלכסנדריה מהמאה השלישית, הקובע כי בשורה זו דומה לבשורה על פי פטרוס(אנ') וכי הטקסט מאוחר (לאור סגנונו ולאור העובדה כי, הן בשורה זו והן הבשורה על פי פטרוס, טענו כי יעקב הוא בנו של יוסף מנישואיו הקודמים).
ההעתק העתיק ביותר של הבשורה נשמר בספריית בודמר.
סגנון

בשורה זו היא אחת ממספר בשורות ילדות ששרדו, ואשר נכתבו על מנת לספק את עניינו של הציבור הנוצרי במאות השנייה והשלישית לפרטים בדבר ילדותו של ישו. בדומה לטקסטים אחרים מתקופה זו - כותביהן ידעו פרטים מעטים ביותר על התרבות והדת היהודית (ולכן אינם מתארים את ילדותו של ישו שגדל בבית יהודי).
תפוצה

בשורה זו זכתה לפופולריות רבה ותורגמה לשפות ארמית, געז, קופטית, גאורגית, ארמנית, ערבית, אירית ולטינית.
הטקסט הקדום ביותר של בשורה זו, אשר שרד עד ימינו, הוא טקסט משלהי המאה השלישית. טקסט זה התגלה בשנת 1958 על פפירוס שנשמר בבביליותקה בודמריאנה שבז'נבה.
תוכן הבשורה

הבשורה על פי יעקב מחולקת לשלושה חלקים, שבכל אחד מהם שלושה פרקים:
החלק הראשון מתאר את לידתה של מרים, אם ישו ואת ילדותה בה הייתה בבית המקדש.
החלק השני מתאר את בגרותה של מרים, ואת העברתה לידי יוסף כחונך, וכן את בדיקת בתוליה.
החלק השלישי מתאר את לידת ישו ואת החבאתו מהורדוס.
תמה חוזרת בספר היא שמירה אישית שהאל מעניק למרים, טהרתה ובתוליה הנצחיים (דבר שנקבע על ידי המיילדות הבאות לבדוק אותה לאחר הולדת ישו).
כחלק מתמה זו מספרת הבשורה כי "אחיו" של ישו המוזכרים בבשורות אחרות הם ילדיו של יוסף מנישואיו הקודמים. מסיבה זו נאסר הספר לקריאה על ידי הכנסייה הקתולית, מפני שעמדת הבשורה תואמת את עמדת הכנסייה היוונית אורתודוקסית בדבר אחי ישו (ה"אדלפוי") - בניגוד לעמדת הכנסייה הקתולית לפיה ה"אחים" הם למעשה בני דודים של ישו.
תיאור המופיע בבשורה זו ואינו מופיע בספרי הבשורות המהווים חלק מהברית החדשה הוא תיאור הולדתו של ישו במערה, ותיאור הירצחו של זכריה, אביו של יוחנן המטביל בבית המקדש, כאשר לא רצה להסגיר את מיקום בנו.
תיאור הולדת ישו במערה זכה לפופולריות, ובעקבותיו יצירות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס וכן יצירות דתיות (איקונות) ביזנטיות מתארות את הולדת ישו בתוך מערה.
ראו גם

קפלת סקרובני
חג הולדת מרים
יעקב הצדיק, לכאורה, כותב הבשורה.
ההכרזה על הולדת מרים ליהויקים ולחנה. ציור קיר מעשה ידי גאודנציו פררי, 1544–1545.
תרגום התורה המיוחס ליונתן

התרגום המיוחס ליונתן, המוכר גם בשם פסאודו-יונתן, ומכונה גם באופן כללי – תרגום ירושלמי או תרגום ארץ ישראל, הוא תרגום ארמי לתורה שמוצאו מארץ ישראל.
זמנו של התרגום קשה לקביעה. היו שזיהו בו חומר קדום המתייחס ליוחנן כהן גדול מתקופת החשמונאים, מאידך יש בו כנראה התייחסויות לעיר קונסטנטינופול ולאסלאם. אפשר שכלולים בו רבדים מזמנים קדומים, אך חוקרים (לדוגמה אביגדור שנאן) סבורים שזמן חיבורו המאה השביעית או השמינית, והוא כנראה פרי ידו של מחבר אחד, ולא קבוצת מחברים.
עזריה מן האדומים מעיד על שני כתבי יד של התרגום, אך כיום ידוע רק כתב יד אחד שלו הנמצא בספריית המוזיאון הבריטי. התרגום נדפס לראשונה על ידי אשר פורינץ בוונציה, 1591; במאה העשרים נדפסו ארבע מהדורות מדעיות: גינזבורגר (ברלין 1903), רידר (ירושלים 1974), דיאז מאצ'ו (מדריד 1977–1980) וקלרק (הובוקן 1984).
שם התרגום

תרגום זה כונה בפי רוב הראשונים בשם "תרגום ירושלמי". במקורות המאוחרים יותר של ימי הביניים (לראשונה בפירושו של ר' מנחם רקנאטי) הוא כונה בשם "תרגום יונתן בן עוזיאל", ואף נדפס במהדורות מקראות גדולות בשם זה, אף על פי שידוע מן התלמוד שיונתן בן עוזיאל כתב את תרגומו לספרי הנביאים בלבד - ולא לתורה. ההשערה המקובלת כיום היא שראשי התיבות ת"י התפרשו בטעות כמכוונים ל"תרגום יונתן" במקום ל"תרגום ירושלמי".
אופיו של התרגום

תרגום זה הוא חלק מקבוצת תרגומים ארמיים לתורה המכונים "תרגומים ארץ-ישראליים", וכן "ירושלמיים", ובהם גם תרגום נאופיטי ותרגום הקטעים (המכונה בדפוסי מקראות גדולות "תרגום ירושלמי"), המתאפיינים בזיקה ליהדות ארץ ישראל במאות הראשונות לספירה, ולשונם ארמית גלילית.
אופיו של התרגום המיוחס ליונתן שונה מזה של שאר התרגומים הארץ-ישראליים; הוא נוטה להרחיב יותר את היריעה ולהביא מסורות מדרשיות, בעיקר אגדתיות אך גם הלכתיות, במהלך התרגום, מעבר לתרגום הצמוד לטקסט. לדעת אביגדור שנאן התרגום קרוב מבחינות רבות לסוגה המכונה מקרא משוכתב. חוקרים דנו ביחסו של התרגום לתרגומים הבבליים - בעיקר תרגום אונקלוס - ולתרגום הסורי למקרא, הפשיטתא, וכן למדרשי האגדה ובעיקר למדרש פרקי דרבי אליעזר, לו יש זיקה הדוקה לתרגום המתבטאת באגדות ובדרשות דומות עד כדי זהות מילולית.
תארוך

תאריך יצירתו של התרגום שנוי במחלוקת. בכל מקרה, ההערכה היא שהתרגום לא היה יכול להכתב לפני הכיבושים המוסלמים המוקדמים (אנ'), כלומר בין המאה ה-7 למאה ה-8, שכן יש בו עדויות להכרות של המתרגם עם פרטים הקשורים לאסלאם: כך לדוגמה, נקראת בתרגום בתו של ישמעאל "פאטימה", שם שנלקח מן האסלאם.
אחת ההערכות היא כי התרגום נוצר לקראת סוף המאה ה-12. אי-אזכורו של התרגום על ידי הגאונים ורש"י מרמז כי התרגום נכתב לאחר זמנו של רש"י (תחילת המאה ה-12), אולי בתקופת הצלבנים. בכל אופן, אין החיבור מאוחר מזמנו של ריקאנטי (תחילת המאה ה-14), שמזכירו בביאורו על התורה.
מספר קטן של חוקרים מציעים כי יצירת התרגום קדמה לעליית האסלאם, ביניהם בברלי מורטנסן (אנ') המתארכת את יצירת התרגום לסוף המאה ה-4 כמדריך לכהנים. על פי מקדימי התארוך, התוכן הנוגע לעליית האסלאם הוסף בשלב מאוחר לגרעין מוקדם של התרגום.
לקריאה נוספת

אביגדור שנאן, תרגום ואגדה בו: האגדה בתרגום התורה הארמי המיוחס ליונתן בן עוזיאל, הוצאת מאגנס, תשנ"ג 1992.
יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, "'טובה היא התורה לעובדה יותר מפירות עץ החיים' – סיפור גן עדן בתרגום הארמי המיוחס ליונתן", בתוך: גם כך לא כתוב בתנ"ך, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, פרק ד.
ישעיהו מאורי, "על יחסו של תרגום התורה המיוחס ליונתן בן עוזיאל למקורות ההלכה", תעודה ג (תשמ"ג), עמ' 235–250.
הערות שוליים

↑  בתוספות, עבודה זרה נט, א ד"ה איקלע לגבלא מזכירים תרגום יונתן בהקבלה לתרגום ירושלמי.
↑  תלמוד בבלי מסכת מגילה דף ג, א.
↑  ראו לדוגמה נחמיה אלוני, שלשה חיבורים ירושלמיים בתוך: בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו, ניסן-סיון תשל"ה.
↑  ההשערה שתרגום זה איננו תרגום יונתן בן עוזיאל אלא תרגום ירושלמי מופיעה כבר בספר קרבן מנחה של רבי יעקב חגיז (בסימן נד) הראשון שהעלה את ההשערה שזהו פענוח שגוי של ראשי תיבות היה משה מנדלסון בחיבורו אור לנתיבה (ראו כאן)
1 2  ידיעות על הכיבוש המוסלמי בתרגום המיוחס ליונתן על התורה
↑  רבי מנחם בן בנימין רקאנטי, ביאור על התורה, עמ' 84
↑  רבי מנחם בן בנימין רקאנטי, ביאור על התורה, עמ' 85
↑  The Priesthood in Targum Pseudo-Jonathan: Renewing the Profession (Studies in Aramaic Interpretation of Scripture 4) (2006)
↑  Flesher, Paul Virgil McCracken; Chilton, Bruce David (2011). The Targums: a critical introduction. Studies in the Aramaic interpretation of Scripture. Leiden: Brill. pp. 151–152. ISBN 978-90-04-21769-0.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289071105171  VIAF: 179426908   WorldCat (עם VIAF): 179426908
אופוס המגזין למוזיקה קלאסית

| --- | --- |


תמונת הדף הראשי של האתר, יולי 2014
 סוג:  פסטיבל מוזיקה 
 תקופת הפעילות:  2014–2020 (כ־6 שנים)
 
אוֹפּוּס המגזין למוזיקה קלאסית היה עיתון שהתעדכן באופן רציף באינטרנט, ופרסם חדשות ומאמרים עבריים ומתורגמים הנוגעים למוזיקה קלאסית ולאופרה. הוא נוסד בזכות שיתוף פעולה בין מוזיקאים ישראלים ובינלאומיים נודעים.
בין הכותבים בו ניתן למנות את המנצח אליהו ענבל, המלחין אבנר דורמן, הפסנתרנים בוריס גילטבורג, יבגני קיסין, אסף זוהר ואריה ורדי, הכנרים שלמה מינץ, חגי שחם ואיתמר זורמן, ועוד.
המגזין הכיל מאמרים, טורי דעה וחדשות עדכניות מהנעשה בעולם המוזיקה הקלאסית. כמו כן, הוא ריכז מידע בלוח אירועים אודות קונצרטים, כיתות אמן, רסיטלים וכדומה.
המגזין שם לו למטרה להנגיש לקהל את דעותיהם של האמנים הבכירים בתחום המוזיקה הקלאסית, ולהציג באופן נהיר את האינפורמציה שרלוונטית לתחום המוזיקה הקלאסית. זאת על מנת לתרום להנאת המאזינים מהמוזיקה לה הם נחשפים ולחזק את מעמדו של התחום בקרב הקהל בישראל.
המגזין עוצב בשנת 2014 על ידי הטיפוגרפים אברהם קורנפלד ונדב ברקן.
פסטיבל אופוס

פסטיבל אופוס היה פסטיבל קונצרטים אשר התקיים מדי שנה באולמות הקונצרטים שבמוזיאון תל אביב לאמנות והנרי קראון שבתיאטרון ירושלים, בדרך כלל במהלך חודש אפריל.
במסגרת הפסטיבל התארחו בקונצרטים מדי שנה, אמנים מהשורה הראשונה בתחומם, ביניהם: הכנרים גיא בראונשטיין, ואדים גלוזמן, קוליה בלאכר ושלמה מינץ, החלילן עמנואל פהו, נגן קרן היער ראדק באבורק, נשפני הפילהרמונית של ברלין, זמרת הסופרן לורה קלייקום ואחרים.
מרבית הקונצרטים שודרו בשידור חי בכאן קול המוזיקה. בנוסף לקונצרטים מקיימים חלק מהאמנים כיתות אמן בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב. הפסטיבל החל את דרכו ביולי 2015 בשיתוף עם הקאמרטה הישראלית ירושלים.
הפסטיבל נערך והופק על ידי המגזין האינטרנטי "אופוס" ומנהלו המוזיקלי של הפסטיבל הוא המנצח אלכסנדר ברנשטיין.
החלילן עמנואל פהו מתארח בפסטיבל אופוס 2016
כנסיית גאורגיוס הקדוש

ערך זה עוסק בכנסייה יוונית-אורתודוקסית ביפו. אם התכוונתם לכנסייה יוונית-אורתודוקסית בלוד, ראו .
| --- | --- |

כנסיית גאורגיוס הקדוש ביפו העתיקה
 מידע כללי
 סוג:  כנסייה מלכיתית יוונית-קתולית 
 כתובת:  רח' לואי פסטר 1-5
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1870–1871
 סגנון אדריכלי:  ביזנטי
 
 קואורדינטות:  32°03′08″N 34°45′06″E﻿ / ﻿32.05217°N 34.75159°E﻿ / 32.05217; 34.75159
 he
 
כנסיית גאורגיוס הקדוש ביפו (בשמה הערבי אל-ח'דר או מאר ג'יריס) היא כנסייה יוונית אורתודוקסית שנבנתה בשנת 1871. מתחם הכנסייה נמצא ברחוב רחוב לואי פסטר 1-5.
מתחם הכנסייה משתרע מגבעת אנדרומידה לכיוון מערב כמעט עד מול הנמל ובית מיומנה. זוהי כנסייתה של הקהילה היוונית אורתודוקסית הערבית הוותיקה של יפו.
הכנסייה נבנתה על קרקע בית הקברות של הקהילה, שהייתה שייכת לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, מעל שרידיה של כנסייה ישנה. הקרקע הועברה לרשות "העמותה היוונית אורתודוקסית לצדקה" שהוקמה בשנת 1879 במטרה להבטיח את ניהולם ואת אחזקתם של הכנסייה ושל מוסדות הקהילה.
פעילות זאת מומנה מתוך הכספים שהעמותה קיבלה מהשכרת החנויות בשוק היווני א-דיר (שוק המנזר) שהקימה ממזרח למתחם שעון.
הכנסייה שוכנת במבנה דו מפלסי בעל גג רעפים משופע. בפינה הדרום מזרחית של המבנה הוקם מגדל פעמונים שגובהו כ-15 מטר.
החלל הפנימי של הכנסייה מאורגן על פי התוכנית האדריכלית של הכנסיות הביזנטיות הקדומות. הוא כולל נרתקס (מבואה) ספינה (חלל התווך) ושלושה אפסידים. בהתאם לסגנון היווני האורתודוקסי המסורתי, המזבח מופרד מהספינה באמצעות איקונוקסטזיס, קירות הספינה מעוטרים באיקונות עתיקות, בסצנות מהברית החדשה ובתבליטים של הקדוש גאורגיוס. החלל מואר על ידי נברשות התלויות מהתקרה. אור נוסף חודר מבעד לחלונות מעוטרים בוויטרז' הנמצאים בשני המפלסים.
ראו גם

כנסיית מאר מיכאל
הערות שוליים

↑  יפו, מתחם הכנסייה האורתודוכסית ג'ורג' הקדוש, באתר עמירם במשעולי ישראל, ‏2020-06-16
↑  יפו, האגודה האורתודוכסית לצדקה ומתחמיה, באתר עמירם במשעולי ישראל, ‏2020-06-19
↑  tsur, כנסיות ביפו, באתר shezaf.net, ‏2007-06-17
אבנר בירון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) רחובות, ישראל
 מוקד פעילות:  ירושלים, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1984
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  מנצח, חלילן
 סוגה:  מוזיקה קלאסית
 כלי נגינה:  חליל צד 
 שיתופי פעולה בולטים:  הקאמרטה הישראלית ירושלים  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים  תחרות רובינשטיין
 
אבנר בירון (נולד ב-1948) הוא מנצח וחלילן ישראלי, המשמש כמנהלה המוזיקלי של הקאמרטה הישראלית ירושלים שאותה הוא הקים בשנת 1984.
ביוגרפיה

אבנר בירון נולד ברחובות ולמד ביולוגיה לתואר שני באוניברסיטה העברית ירושלים וגישתו למוזיקה ולאינטרפרטציה מושפעת מהשכלתו במוזיקה ובמדע. השתלם בניצוח באקדמיה למוזיקה בווינה ובמוצרטיאום של זלצבורג.
אבנר בירון כיהן בעבר כמנהל המוזיקלי של פסטיבל אבו גוש ושל פסטיבל "ימי מוזיקה וטבע" בגליל. במסגרת זו הקים את "אנסמבל סולני הגליל" – הרכב וירטואוזי אשר זכה להצלחה בינלאומית בזמן קצר, והוזמן לסיורי קונצרטים ברחבי העולם.
אבנר בירון כיהן כראש האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בין השנים 1994–2003. במהלך כהונתו יזם בירון פתיחת מחלקה למוזיקה מזרחית, הקים מחלקה למוזיקה רב תחומית וכן גופי ביצוע ברמה גבוהה באקדמיה. נבחר לכהן כחבר הוועדה המתמדת של ארגון האקדמיות הגבוהות למוזיקה באירופה (AEC).
אבנר בירון ניגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, והתמנה לחלילן ראשון בתזמורת הקאמרית הישראלית עימה אף הופיע כסולן. הרבה להופיע ברסיטלים ובהרכבים קאמריים. במקביל ניהל ולימד כיתות אמן רבות משתתפים לחלילנים ולמורים לחליל בישראל ומחוצה לה. כמורה וכמחנך העמיד בירון דור צעיר של חלילנים ומורים בכירים לחליל.
אבנר ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה ומוזמן לנצח על תזמורות ברחבי העולם.
בשנת 2005 זכה בירון בפרס שרת החינוך על מצוינות ועשייה אמנותית רבת שנים בתחום המוזיקה. בשנת 2013 הוענק לבירון פרס אריק איינשטיין ליוצרים שתרמו להתפתחות התרבות הישראלית לדורותיה.
ביוגרפיה > חייו האישיים

בירון מתגורר ברחובות. הוא נשוי ואב לשלושה: נעה בירון (שחקנית), מור בירון (נגן בסון, לשעבר נגן בפילהרמונית של ברלין) ושרית (פסנתרנית ומנצחת המתגוררת בלונדון).
מריאן רבינוביץ'

| --- | --- |
מריאן רבינוביץ' בשנת 2008 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
צילום מ-2008  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 באוקטובר 1934 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  11 באוגוסט 2010 (בגיל 75) 
 מדינה:  ישראל, רומניה 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
מריאן רבינוביץ' (18 באוקטובר 1934  - 11 באוגוסט 2010) היה רופא גריאטר ושיקומי, גרונטולוג, סופר, מסאי וכותב זיכרונות, משורר ופסל ישראלי. מחלוצי הגריאטריה והרפואה הפליאטיבית בישראל.
ביוגרפיה

רבינוביץ' נולד למשפחה יהודית בבוקרשט,בירת רומניה, שם נחשף עם משפחתו לרדיפות נגד היהודים ולפרעות מימי השואה. בימי השלטון הקומוניסטי,  כאשר הגישה משפחתו בקשה לעלייה לישראל, סולק מהאוניברסיטה לאחר חמש שנות לימודי רפואה.
בשנת 1962 עלה לישראל, המשיך ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה ברפואה פנימית. בהמשך השתלם ברפואה שיקומית ובגריאטריה בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
פרופ' רבינוביץ' הקים ב-1973 וניהל את המערכת הגריאטרית בבית החולים שיבא בתל השומר, ובשנת 1983 ייסד את ההוספיס לחולי סרטן שמחלתם במצב מתקדם ביותר או המוגדרים כסופניים, על בסיס המודל הבריטי של הוספיס סיינט כריסטופר (אנ') של ד"ר סיסלי סונדרס (אנ'). בכך היה לחלוץ הרפואה הפליאטיבית בישראל. היה בין מייסדי עמותת עמדא לחולי אלצהיימר ומחלות דומות בישראל.
בספרי העיון שכתב התייחס מתוך עמדה של רופא ומדען הומניסט להתמודדות בני האדם עם תהליך ההזדקנות, לדרכי ההערכה של כוחות המטופלים הזקנים, ליחסים בין מטפלים ובין מטופלים בשלבים שונים של ההזדקנות, ולהתמודדות עם קרבת המוות.
אחרי שפרש לגמלאות התפנה יותר לכתיבה וליצירה אמנותית.
את רוב ספריו כתב במקור באנגלית.
נפטר בישראל בגיל 76, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים .
חיים אישיים

אלמנתו, בבט רבינוביץ', ילידת רומניה אף היא, הייתה ראש החוג לקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם היא מכהנת כפרופסור אמריטה. לאחרונה התמסרה גם היא ליצירה אמנותית בתחום המוזאיקה, הרישום והפיסול. לבני הזוג נולדו שלושה בנים והמשפחה התגוררה במושב שואבה.
ספריו

גילו של אדם ; תרגם מכתב-יד באנגלית וערך: עמי שמיר, תל אביב: עם עובד ('ספרית אפקים'), תשמ"ו 1985. (The Six Ages of Man )
מהדורה ב מורחבת: גילו של אדם וזמנו האישי; תרגם מכתב יד באנגלית וערך: עמי שמיר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ד 2003.
איוב: מכתבים של רופא; עברית: מרים רון, תל אביב: עקד, תש"ן 1989.
המוות, רילקה ואני; תרגמה מכתב-היד האנגלי: מרים רון, תרגום שירי המחבר: ידידיה פלס, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991.
בית הזמן; תרגם מכתב היד באנגלית: משה זינגר; ערך והביא לדפוס: דן שביט, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995.
אנשים: מיומנו של רופא גריאטר; הביאה לדפוס: שולה שלהב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ג 2003.
מוכר השעות; ערכה והביאה לדפוס שולה שלהב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2006. (רומן)
פֵּרות הזמן; שירים ופסלים: מריאן רבינוביץ; ציורים ורישומים: בבט רבינוביץ, שואבה: עלה, 2010. (הופיע לאחר מותו)
הערות שוליים

↑  אורי דרומי, אחרי מות | מריאן רבינוביץ', מומחה לגריאטריה, 1934-2010, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2010
↑  וראו: "מה לעשות, הספר טוב", מעריב, 12 בינואר 1986
שמעון ברגמן, זקנים כבני אדם, כותרת ראשית, 2 באפריל 1986
↑  עם הופעת הספר: עדנה לוינשטיין, גילו של אדם וזמנו האישי, באתר הארץ, 28 במרץ 2004
זאב לוי, על קשישים זקנים וקשישים צעירים, באתר הארץ, 6 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310946005171  GND: 1140441809  ISNI: 0000 0001 1875 6920  LCCN: n88210478  VIAF: 47172450   WorldCat (עם VIAF): 47172450
דמיטרי קלפינין

| --- | --- |
דמיטרי קלפינין
 לידה:  14 באפריל 1904 פיאטיגורסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 בפברואר 1944 (בגיל 39) בוכנוואלד, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקצוע:  לוחם בתנועת ההתנגדות הצרפתית 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (16 ביולי 1985) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  דמיטרי קלפינין
 
דמיטרי אנדרייביץ' קלפינין (ברוסית: Дмитрий Андреевич Клепинин);‏ (1904 – 1944) היה כומר רוסי אורתודוקסי שהציל יהודים בצרפת הכבושה בימי מלחמת העולם השנייה. הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
קורות חיים

נולד ב-14 באפריל 1904 בעיר פיאטיגורסק שבדרום-מערב רוסיה. אביו היה ארכיטקט.
למד בגימנסיה. בשנת 1920, במהלך מלחמת האזרחים, היגרה המשפחה לטורקיה וכעבור שנתיים עברה לסרביה. דמיטרי קלפינין השלים את השכלתו התיכונית בבלגרד ונסע לפריז, שם למד בסמינריון של הכנסייה האורתודוקסית. בשנת 1929 נסע לארצות הברית, שם השלים את הכשרתו בסמינריון נוצרי בניו יורק. בשנת 1931 שב לצרפת. שירת כעוזר כומר בכנסייה אורתודוקסית של פריז.
בשנת 1935 יסד ביחד עם הנזירה יליזבטה סקובצובה בית תמחוי לגולים רוסים. בשנת 1937 התחתן. בשנים 1938–1939 שירת ככומר של כנסייה אורתודוקסית באחד מפרברי פריז. בשנת 1939, נפתחה כנסייה אורתודוקסית בצמוד לבית תמחוי לגולים רוסים וקלפינין קיבל את משרת הכומר בה.
לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים בשנת 1940, נרתם כומר קלפינין לעזרת היהודים בעיר. ביחד עם הנזירה יליזבטה סקובצובה (הידועה גם כ האם מריה), שותפתה בניהול בית התמחוי, ארגן מקומות מסתור ליהודים ודאג להם לתעודות זהות מזויפות, שבעזרתן התחזו היהודים, בעיקר הפליטים מפולין שביניהם, לגולים רוסיים.
בתחילת 1942 עמדו האם מריה והאב דימיטרי בפני זרם של יהודים שהתדפקו על דלתם וביקשו תעודות המרה לנצרות. השניים סיפקו תעודות טבילה, מזון, מקלט והברחה אל מחוץ לצרפת או לדרום צרפת, שבתחילת 1942 היה עדיין תחת שלטון משטר וישי ולא תחת שלטון נאצי.
ביולי 1942 הוציא הגסטפו הוראה האוסרת על יהודים להימצא כמעט בכל המקומות הציבוריים. במטה הגסטפו בפריז התקיימו דיונים כיצד לנהל את מצוד היהודים בעיר. המשטרה הצרפתית לקחה אחריות על המבצע, המכונה מצוד ולודרום ד'איבר (Vélodrome d'hiver), והחליטה לגרש גם ילדים, אף על פי שלא התבקשה לעשות זאת על ידי השלטון הנאצי. אלפי יהודים פריזאים נעצרו על ידי הנאצים ביחד עם המשטרה הצרפתית ונכלאו באצטדיון ישן למרוצי אופניים.
כששמעו על המעצר, האם מריה, האב דמיטרי ויורי (בנה של האם מריה) נרתמו מיד לעזרת העצורים. במשך שלושה ימים הם סעדו אותם -הבריחו למקום מים ומזון עד כמה שהיה ניתן. בעזרת עובדים לפינוי אשפה שגייסה לעזרתה הצליחה להבריח כמה עשרות ילדים יהודים בתוך פחי זבל גדולים. הילדים הוצאו מן האצטדיון והובאו לבתי מסתור.
ב-8 בפברואר 1943 נעצרה האם מריה, יחד עם בנה והכומר קלפינין, על ידי הגסטפו. במהלך חקירתו בגסטפו הציע לו אחד החוקרים שחרור מהכלא תמורת מידע על מקומות המסתור של היהודים ותמורת ההבטחה שלא יעזור ליהודים בעתיד. בתגובה הראה לו האב קלפינין את הצלב שענד על צווארו ושאל, בהצביעו על דמותו של ישו שעל הצלב :"האם אתה מכיר את היהודי הזה ?". לאחר החקירה הועבר דמיטרי קלפינין למחנה ריכוז דורה-מיטלבאו. במחנה ריכוז סירב האב לענוד סמל של עובד כפייה מצרפת וביקש לעבוד עם האסירים שהובאו משטחי ברית המועצות (היחס לאסירים מצרפת במחנה היה טוב יותר לעומת האסירים מברית המועצות). הוא טען שמעדיף להיות עם בני עמו.
העבודה הקשה, הרעב והמחלות דרדרו את מצבו הבריאותי והוא נפטר ב-9 בפברואר 1944.
בשנת 1985 הוכר דמיטרי קלפינין כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. בשנת 2004 הכריזה ההכנסייה הנוצרית אורתודוקסית על האב קלפינין כקדוש.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
יליזבטה סקובצובה
הערות שוליים

↑  דמיטרי קלפינין - פעילותו להצלת יהודים בתקופת השואה, באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509497405171  BnF: cb15020286c (data)  GND: 131735683  ISNI: 0000 0000 5520 7253  LCCN: no2005093802  NKC: js2008443371  NTA: 308939654  VIAF: 29810613   WorldCat (עם VIAF): 29810613