stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולנוע חרדי
הקולנוע הנשי > מאפייני הקולנוע הנשי

הסוגות הנפוצות בתחום הנשי הן מלודרמות, דרמות או טלנובלות. מוסר ההשכל בסרטים אלו הוא ערכים המקובלים על קהל היעד ועל יוצרי הסרטים אשר רובם הגדול הם נשים המגיעות מתוך ההגמוניה החרדית. ערכים כגון השגחת ה', אמונה, חסד וצניעות.
הנושאים הפופולריים בקולנוע הנשי הם סוגיות אימוץ וחטיפות ובכך עוסקים לרוב גם סרטיה של דינה פרלשטיין. רבים מהסרטים עוסקים במערכות יחסים משפחתיות, כעלילת משנה, בדרך כלל. נושא השואה עומד כנושא מרכזי או משני בעלילות סרטים רבות. רק מעטים מהסרטים דנים בשאלות מהותיות, כיוון שהסרטים הנשיים מיועדים לקהל נשי שמרן יחסית. הקהל החרדי המודרני אינו נמנע מצפייה בסרטים לא חרדים ומהווה קהל יעד שולי[דרוש מקור]. לפיכך, על עלילות הסרטים להתאים להשקפת העולם של ציבור זה ולדרישותיו וזאת כדי לא לסכן את כספם של היוצרים.
דוגמה לסרט שניסה להוות אלטרנטיבה שונה לסרטים המקובלים העוסקים בעלילות נדושות ומוכרות הוא הסרט "סגורים" של הילה ארציאלי ודקלה לפידות. עלילת הסרט "סגורים" עוסקת בבתיה בת ה-16, בחורה חרדית, המתוארת בסרט כטיפוס לא שגרתי המחפש משמעויות בחיי הדת כמו שמחה והתחדשות בעבודת ה', מעבר לקיום המצוות הטכני. אמה, עטרה, היא מורה בכירה בסמינר בו היא לומדת, והיא לא מקבלת בעין יפה את ההתמרדות של בתה נגד המוסכמות המקובלות.
עלילת הסרט מתחה ביקורת על גישת החינוך הרווחת בציבור החרדי החוששת משאלות העלולות לערער את האמונה.
נגד הסרט נטען כי "הדו-שיח בין האם והבת עבר כל גבול, ואנחנו מקפידים על כיבוד הורים". בנוסף לכך נטען שהבימוי היה במקומות של בליינות (למעשה, המלון בו התארחו עטרה ובתיה).
אף על פי שהסרט עבר ביקורות של ועדות מחנכים וקיבל את אישורן, הוא נאסר לצפייה בסמינרי "בית יעקב" נחשבים כמו סמינר וולף בבני ברק וסמינר דרכי רחל בירושלים. איסור הצפייה סיבך את יוצרות הסרט בחובות כספיים של למעלה מ-200,000 ש"ח, אשר גרמו לכך שאחת מן היוצרות נאלצה למכור את ביתה לשם כיסויים. על הסרט והתסריטאית שלו, רוחמה מנדליאל, יצא סרט תיעודי בבימויה של אפרת דנון, "החולמות".
סרט אחר שספג ביקורת הוא הסרט מלאכיות בלבן של טלי אברהמי. הסרט, שעלילתו עסקה בתקופת השואה כלל סצנות שנחשבו ל"מפחידות" מדי עבור קהל היעד שהז'אנר המועדף עליו הוא טלנובלות. לאחר ההקרנה הראשונה של הסרט קוצצו קטעים על פי דרישות הנשים.
עלילות נפוצות הן גם עלילות מחיי הסמינר. תוכנם של סרטים אלו נוגע בנקודות מוכרות השכיחות במוסדות אלו כמו מהותה של הצניעות שהסרט "דמעות של חול" עוסק בה.
מגוון העלילות בקולנוע החרדי מוגבל יותר בגלל הוויתור מראש על סוגת העלילה הרומנטית הצפויה מראש, הנפוצה בדרמות ובמלודרמות בקולנוע הרגיל. בנוסף לכך, קיימת מגבלה משמעותית בטוויית הדמויות כך שלא יחרגו מהמוסכמות המקובלות בציבור החרדי. עובדה זו גורמת לכך שהדמויות הן לרוב שטוחות, הסיפר דומה וכן העלילות צפויות מראש.
יחס החברה החרדית לתופעה

עצם קיומה של תרבות פנאי אינה מובנת מאליה בציבור החרדי. לכאורה, אמור היהודי להקדיש את חייו לעבודת ה' ולפיכך כל מעשה בחייו אמור להיות בעל משמעות.
הקולנוע, בדומה לשאר אופני פנאי שונים נתפס כמעשה שלא עומד בבסיסו תכלית מהותית. החפץ חיים קבל בזמנו על כך שקריאת עיתונים גורמת לבזבוז זמן. היחס לקולנוע אינו שונה מהבחינה הזו, שכן גם פה וגם פה מדובר בזמן שעובר, לכאורה, לריק. רבי יהונתן אייבשיץ בקובץ הדרשות "יערות הדבש" משווה את התיאטרון ל'מושב ליצים'. לכאורה, צפייה בקולנוע אינה תורמת דבר למטרה המרכזית של היהודי.
בנוסף, ביחס לגברים ישנה בעיה של ביטול תורה. בציבור החרדי הנשים הן הדמויות המרכזיות בכל תחומי האמנות השונים וזאת משום שפיתוחם של אלה האחרונים והשימוש בהם בא בדרך כלל על חשבון לימוד התורה - מוטיב מרכזי בהשקפת העולם החרדית הרואה בלימוד התורה את הייעוד המרכזי של כל גבר. זאת הסיבה המרכזית לכך שהקולנוע הנשי מקבל את עיקר הלגיטימציה: על פי ישראל גליס, חבר המועצה הישראלית לקולנוע מטעם הציבור החרדי העובדה שהלגיטימציה בתחום ניתנת בעיקר לנשים היא משום ש"היום ברור לכולם שאישה צריכה את הזמן שלה, אחרת היא תצא מדעתה". באשר הגברים, לעומת זאת, טוען גליס שהם לא זקוקים לסרטים משום שתפקידם הוא קודם כל ללמוד. כך שאם הקולנוע הגברי הוא בגדר הסכמה שבשתיקה הרי שהקולנוע הנשי בעשור הראשון למאה ה-21 מקובל לכתחילה ומהווה את רובו של הקולנוע החרדי. העובדה שהסרטים הללו מוקרנים גם בתיכוני "בית יעקב" יכולה אף היא להעיד על כך שקולנוע זה מקבל לגיטימציה מלאה.
עם כל זאת, בסקר עצמאי שערכה חוקרת ומבקרת הקולנוע מרלין וניג עלה כי למרות הפופולריות העולה של הקולנוע החרדי רק פלח מצומצם רואה אותו כבילוי מועדף לעומת קריאה או תחביבים אחרים.
למרות הסיבות הבסיסיות להתנגדות, עם תחילת המאה ה-21 החלה התעשייה הקולנועית-חרדית פורחת. האישור הרבני לענף זה היה בחלקו אישור שבשתיקה שהיה גם פועל יוצא ממלחמת המחנכים בזמן הפנוי של בני הנוער, מתוך הבנה שמוטב להעסיק את הנוער בתכנים מבוקרים, גם כאלה שלא היו מקובלים בעבר, מאשר לתת להם למלא את זמנם הפנוי בכוחות עצמם ובכך להיות בסיכון להיחשף לעולם החילוני שברוב המקרים נתפש כנוגד את ההשקפה החרדית. האדמו"ר מצאנז נתן את אישורו לסרט של מפיקה חרדית תוך ציטוט סיפור מהגמרא על אישה שבעלה נעל אותה בביתם וכתוצאה מכך נגרמו דברים שליליים. גם האחים גרובייס טענו שהאדמו"ר מגור אמר ש"אם כבר סרטים, אז סרטים טובים".
עם זאת, לאור האנטגוניזם שקיבלו המושגים קולנוע וסרט עם השנים וההתנגדות הבסיסית להם, יכונו לרוב הסרטים הנשיים כ'מופעים אור קוליים' או 'מצגות', ולא סרט.
בנוסף לכך, לא כל הציבור החרדי קיבל בהסכמה את התופעה, ועדיין מפעם לפעם יוצאים פשקווילים נגד סרטים חרדים, הן לגברים והן לנשים.
הפן הכלכלי

הקולנוע החרדי לא ממומן ברובו המוחלט על ידי קרנות או חסויות כך שהמשקיעים בסרטים הם בדרך כלל היוצרים עצמם. הכנסות הקולנוע החרדי משתנות בהתאם לקהל היעד: הסרטים הגבריים מיועדים לצפייה במחשב, ולפיכך ההכנסות באות ממכירות התקליטורים בלבד. סרטי הנשים, לעומת זאת, מיועדים להקרנות ציבוריות ולפיכך ההכנסות באות מכרטיסי הכניסה למופעים, הנעים בסביבות ה-60 שקלים כשעלות כרטיס בהקרנות הבכורה יכולה להגיע ל-80 שקלים.
העובדה שתקציב הסרט מסתמך על קהל היעד בלבד מגבילה את מסגרת התקציב עבורו. אך אף על פי שהפקה כזו כרוכה בסיכונים גדולים ולרוב מדובר ביוצרים ללא בסיס כלכלי הרי שרבים אינם נרתעים מהמשך העשייה בצל הסיכון הכלכלי הכרוך בכך. אף על פי שהמטרה בהפקה היא בסופו של דבר להתפרנס רבים מהיוצרים רואים בעשייה לבד מפרנסה גם עיסוק באמנות.
הלוקיישנים של הסרטים החרדים נוטים להיות מחוץ לישראל, דבר המעלה את סך ההוצאות. הסרטים החרדים בדרך כלל ארוכים יחסית מה שדורש אף הוא תקציב נרחב יותר. לעיתים נדרשים יוצרי הסרטים לערוך תיקונים כדי לקבל הכשר לסרטם, מה שעלול להעלות את עלויות ההפקה.
במקרה הנשי משלמות המפיקות גם עבור שכירת אולמות להקרנה כמו אולמות חתונה, מתנ"סים, אולמות ספורט וכדומה. הפרסומים הנשיים נעשים בדרך כלל בעלונים שכונתיים כמו "תכל'ס" ו"לעניין" הירושלמים, עיתונים שונים ולוחות מודעות. אופן נוסף של פרסום אך נפוץ פחות הוא באמצעות רמקול המחובר לרכב המכריז על מקום הקרנת הסרט ומועדו, צורת פרסום זו מוכרת בציבור החרדי - הנמנע משימוש ברדיו - לפרסום מכירות שונות כמו גם לוויות. לעומת זאת, סרטים המיועדים למכירה לעיתים לא יפורסמו כלל.
בתחילת המאה ה-21 נמצא ענף הגברים במשבר וזאת בעקבות איסור הרבנים על ראיית סרטים וכן התופעה הרווחת של צריבות והעלאות לאינטרנט. בעקבות כך מכירות הסרטים ירדו בצורה ניכרת.
קרנות

החל מהקמת הקולנוע החרדי ב-1998 ועד היום הסרטים החרדים אינם מקבלים תמיכה מקרנות הקולנוע הציבוריות.
בשנת 2012 הושק פרויקט בשם חממת קולנוע ליוצרות מהמגזר החרדי ביוזמת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובשיתוף עם מפעל הפיס והרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו מתוך מטרה לקדם את הקולנוע החרדי. הפרויקט כולל 12 נשים חרדיות העוסקות בקולנוע שנבחרו מתוך 46 נשים שהציגו מועמדות, אך בפועל טרם יצא סרט בתמיכת הקרן.
נכון לשנת 2024, עם למעלה מ-1,000 סרטי קולנוע חרדי (באורך מלא) לא תמכה אף קרן קולנוע ציבורית בסרט המיועד לציבור החרדי, למעט בשני סרטים של יהודה גרובייס בו קיבל תמיכה מזערית עבור פיתוח תסריט.
בעלי המקצוע בתחום

התפתחות התעשייה הקולנועית החרדית דומה להתפתחות הקולנוע ה"שחור". כפי שהקולנוע ה"שחור" כלל שיתוף פעולה בין שחורים ללבנים כך גם בתעשייה החרדית משתתפים הן חרדים והן חילונים ששיתוף הפעולה ביניהם אינו טבעי. לפיכך, תחום הקולנוע נעזר רבות בחילונים ובבעלי תשובה שעסקו בעברם בתחום הקולנוע והם עובדים בתחומים השונים של המקצוע. בעלי תשובה רבים ניצלו את האפשרות של החזרה לעולם המשחק באורח חייהם החדש ולמעשה רבים מהם שיחקו על בסיס קבוע בסרטים חרדים או שותפים בבימויים, כמיכאל וייגל, אביתר לזר ועוד.
עובדה זו נכונה בעיקר לגבי תחילת דרכו של הקולנוע החרדי אז רק מעטים היו בעלי הכשרה מקצועית, ומוסדות חרדים לבימוי ובמשחק לא היו קיימים כלל. יהודה גרובייס, חלוץ הקולנוע הגברי, ודינה פרלשטיין, חלוצת הענף הנשי הם שניהם חרדים מבית שמעולם לא למדו במקום מסודר. עובדה זו גרמה תחילה לאיכות המשחק והבימוי להיות ירודה. לדוגמה, בסרטים מימיו הראשונים של הקולנוע החרדי תיאטרליות מוגזמת הייתה אפיון נפוץ. בסרטים מאוחרים יותר היא כמעט ואינה קיימת. עם השנים התקדמו העוסקים בתחום באמצעות למידה עצמית כמו צפייה בסרטים ושדרגו בהמשך את סרטיהם בהתאם.
בעלי המקצוע בתחום > המשחק בקולנוע החרדי

אחת הבעיות במציאת שחקנים חרדים (שבדרך כלל הם מלוהקים לסרטים בשיטת חבר מביא חבר), נעוצה בעובדה שמשחק אינו מקצוע מקובל במסגרת המוסכמות החרדיות, דבר המוביל לחשש של פגיעה בשידוכים, למשל. בסרטי הנשים, בהם בדרך כלל תגלם דמות בגיל העשרה את הגיבורה, יש צורך להחליף מדי סרט את השחקנית וזאת משום שזו האחרונה אמורה להיות דמות חדשה, יפה ולא מוכרת על מנת שלא ליצור כפילויות, שכן מספר הסרטים היוצא בכל עונה הוא קטן. העובדה שכמעט ולא קורה שאותה שחקנית מגלמת בשני סרטים שונים תפקיד מרכזי מונעת משחקניות אלו להתקדם בעולם המשחק ולצבור ניסיון.
נוסף לכך, בתי ספר חרדיים למשחק הוא תחום שהתפתח רק בשנים האחרונות. עד אז לא היה קיים שום מקום חרדי בו ניתן לרכוש השכלה פורמלית בתחום. לפיכך, שחקנים רבים הם בעלי-תשובה או שחקנים המגיעים ממגזרים אחרים. לדוגמה, השחקנית הראשית בסרט "סגורים" אינה חרדית, ובסרט "מלאכיות בלבן" את הדמות הראשית גילמה ליאת אזר, שחקנית חילונית. בסרטי נשים רבים משחקת עירית שלג, ושחקן מוכר נוסף הוא אברהם סלקטר. אלו האחרונים משחקים פעמים רבות את הדמות החילונית בעלילה.
רק מאוחר יותר החל התחום להתפתח ונפתחו מוסדות חרדים למשחק שהמוכרים בהם הם אומן ושביט. בנוסף, בסמינרים חרדים כמו בנות אלישבע וסמינר גור באשדוד נפתחו מגמות מולטימדיה, מגמה המשלבת יחד עם גרפיקה ממוחשבת גם עריכת סרטים ובימוי. כמו גם בתחומי אמנות רבים בציבור החרדי הלגיטימציה העיקרית בתחום האומנות ניתנה לנשים מהנימוקים שהוזכרו לעיל, ולפיכך כל המוסדות שנמנו מיועדים אך ורק לנשים.
מגבלות העלילה

הצורך להתאמה לערכי היהדות כפי שהם נתפסים על פי השקפת העולם החרדית, מכתיב במידה רבה את אופייה של עלילת הסרט החרדי. בדיון בלגיטימציה של הקולנוע נבחנים שני מישורים: האחד הוא השימוש במוצר, אך מעל הכול נדרשת בחינת התכנים שהוא מכיל. החפץ חיים קובל על כך שהעיתונים גורמים לבזבוז זמן אך נקודה נוספת עליה הוא עומד היא גם תוכנם השלילי של העיתונים, "נתרבו מאד בזמנינו שנמצאים בהם דברי ליצנות ולשון הרע ורכילות ומחלוקת דברי כפירה ומינות". כלומר, דיון נפרד הוא מהותו של השימוש במוצר לצד תכנים שליליים שהוא עלול להכיל.
מגבלת הצניעות היא אחת ממגבלות העלילה העיקריות בסרטים החרדים. היהדות החרדית מקיימת הפרדה מגדרית מוחלטת, שמתחילה עוד מגני הילדים. הפרדה זו מבטאת, למעשה, את הגישה החרדית המקיימת הבחנה ברורה בין אורח החיים הגברי ואורח החיים הנשי, הנובעת מחששות אודות קשרים שלא במסגרת התא המשפחתי בין גברים לנשים. כבשאר התחומים, גם בקולנוע נערכת הפרדה מגדרית ברורה מאותן סיבות. לפיכך, הסרטים נחלקים לסרטים בהם משחקות נשים בלבד (בהם ייתכנו תפקידים שוליים בלבד לגברים) לעומת סרטים בהם משחקים גברים בלבד, בהם קיומה של האישה יאוזכר בשיחה או על ידי צילום צלליתה. דבר זה יוצר מגבלה על תוכן העלילות שכן העלילות מכילות נשים או גברים בלבד, ובהתאמה גם מעצב את אופיו של הקולנוע החרדי.
הדרה מלאכותית זו של גברים או נשים מהסט גורמת לעיתים לסצנות להיות לא טבעיות. בסרט "יוסף מוקיר שבת" תכנן המפיק להכניס שחקנית שתגלם את אשתו של יוסף כמי שמנקה את הדג ומוצאת את היהלום, אך לבסוף מי שעושה זאת הוא השחקן המגלם את יוסף עצמו, משום שלא ניתן היה לגלם את האישה בגלל בעייתיות זו. בסרטים הנשיים המתארים בדרך כלל חיי משפחה חיסרון הגבר מורגש יותר. בסרט "מיליונר עני" של רכי אליאס גולמו דמויות השחקנים-גברים על ידי נשים. אולם הדבר בעייתי, זאת משום שהאיסור לא ילבש מונע את האפשרות של לבישת פרטי לבוש גבריים של ידי נשים. לרוב מנסים לטשטש את העובדה על ידי כך שהשחקנית המגלמת דמות גברית לבושה במעיל ארוך שיטשטש את נוכחות החצאית. אולם, העובדה שפעמים רבות מדובר בשחקניות לא מקצועיות הפכה את המשחק לרדוד ולא מספק, ולפיכך נמנעות יוצרות מלכתחילה לכלול דמות גברית בעלילה. לדוגמה, בסרטים מכתבים לאבא וסגורים האב היה מחוץ לישראל. בסרט טביעת אצבע דמות האם הייתה גרושה. בסרטים אחרים היעלמו של האב טושטש בדרך זו או אחרת. למרות זאת, לעיתים שחקנים גברים ישחקו כדמויות שוליות בעלילה, כמו דמותו של נהג המונית המופיעה בסרטים רבים או דמויות גבריות אקראיות שנצרכות לעלילה.
לבד ממגבלת הצניעות המרכזית, העלילה נדרשת להתאים עצמה לערכי היהדות החרדית ולא לסטות מהם. לרוב תעסוק העלילה בנושאים כמו אמונה, צניעות או השגחה פרטית שיהוו את מוסר ההשכל. אך העלילה לעולם לא תכיל תכנים שליליים. כך לא תוצג אלימות, ניבול פה או הרהורים אודות הדת אשר אינם תואמים את ההשקפה הרווחת. בהתאם לכך, למשל, לא יופיע אדם חילוני כאדם חיובי, אלא אם כן הוא יחזור בתשובה. גם הצגת התנהגות שלילית כמו סחיבת ממתקים או אי הסכמה מינורית בין בת לאמה לא תעבור. לא רק מקרים של עבירה על הלכה יצונזרו: כל קריאת תגר, למשל, כנגד הממסד החרדי עלולה להתפרש כאיום כלפיו ולפיכך לא תתקבל.
סרטים בולטים > קולנוע גברי

"לילה בגומחה" (1999)
"דג מלוח" (1999)
"שדה מוקשים" (2 חלקים: 2001)
"הנבל הכחול" (2 חלקים: 2002)
"הנקמה היהודית" (סדרת סרטים, 6 חלקים: 2003, 2004, 2005, 2010, 2024)
"יש דין ויש דיין" (2003)
"זעקת הנפטר" (2004)
"א געשעפט" (2005)
"האוצר מסיני" (2006)
"העיתון" (סדרת סרטים, 5 חלקים: 2006)
"כח זיקית" (סדרת סרטים, 4 חלקים: 2008, 2009, 2010)
"ממעמקי הג'ונגל" (2008)
"סיפורי מעשיות של רבי נחמן" (2015)
"נקמה יהודית 6" (2024)
סרטים בולטים > קולנוע נשי

"שמלת כלה"
"טאקע מאמע" (2011)
"מלאכיות בלבן" (2012)
"איראן 3" (2022)
"דה ז'ה וו" (2024)
לקריאה נוספת

מרלין וניג, הקולנוע החרדי, הוצאת רסלינג, תל אביב 2011.
מרלין וניג, קולנוע משלהן - הגל הנשי החדש של הקולנוע החרדי, הוצאת רסלינג, 2021..
מורן בנית, פנטזיה על קיום גברי אחר: זהויות גבריות בקולנוע חרדי בתוך: זהויות בהתהוות בחברה הישראלית, האוניברסיטה הפתוחה, 2013, 339–359.
ורד אלימלך, "היחס לאחר בחברה החרדית: תמונת מצב על-פי הקולנוע החרדי", בתוך הספר: קימי קפלן, נורית שטדלר (עורכים), מהישרדות להתבססות: תמורות בחברה החרדית בישראל ובחיקרה, מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012, עמ' 116–136.
לקריאה נוספת > סרטי תעודה

שלמה חזן, הסרט התיעודי חרד לסרטו, 2006.
אפרת שלום-דנון (במאית), הסרט התיעודי החולמות, 2011.
התזמורת הסימפונית של סידני

| --- | --- |


 תאריך ייסוד:  1932 
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מיקום:  סידני, אוסטרליה
 אולם קונצרטים:  בית האופרה של סידני
 מנצח:  סימון יאנג
 www.sydneysymphony.com
 
התזמורת הסימפונית של סידני (באנגלית: Sydney Symphony Orchestra) היא תזמורת סימפונית שמושבה הקבוע בסידני שבאוסטרליה. בית האופרה של סידני הוא מקום משכנה של התזמורת.
היסטוריה

התזמורת הסימפונית של סידני התפתחה מקבוצה קטנה של עשרים וארבעה נגנים, שגויסו לנגן בקונצרטים ולספק מוזיקה תוכניתית לתסכיתי רדיו כשאיגוד השידור האוסטרלי נוסד בשנת 1932. בשנת 1934 ביקר באוסטרליה המנצח האירי המילטון הארטי אשר במהלך ביקורו ניצח על קונצרט בביצוע קבוצת הנגנים. בעקבות הצלחת הקונצרט קמה דרישה לתזמורת סימפונית קבועה בסידני.
בשנת 1936 הורחבה תזמורת סידני ל-45 נגנים, עם תגבור ל-70 לצורך הופעות פומביות. אותה שנה גם חנכה התזמורת עונות קונצרטים שנתיות. מחמת אי-היציבות הפוליטית באירופה בשנות ה-30' של המאה ה-20, עשו הרבה אמנים מן השורה הראשונה תקופות זמן ממושכות באוסטרליה. קונצרטים של תזמורת סידני התנהלו תחת שרביטיהם של המנצח ההונגרי אנטל דוראטי והמנצח והבריטי סר תומאס ביצ'ם. בין הסולנים שניגנו עם התזמורת היו ארתור רובינשטיין, ברוניסלב הוברמן וארטור שנאבל.
בסוף מלחמת העולם השנייה, הגיע איגוד השידור להסכם עם מועצת העיר סידני ועם ממשלת מדינת ניו סאות' ויילס להקים תזמורת בסידני. התזמורת הסימפונית החדשה של סידני, ובה 82 נגנים, הופיעה לראשונה בינואר 1946. יוג'ין גוסנס הצטרף לתזמורת כמנצחה הראשי הראשון בשנת 1947. גוסנס חידש קונצרטים תחת כיפת השמיים וניצח על ביצועי בכורה אוסטרליים של מוזיקה חדישה. בשנת 1948 הגה את המילים הנבואיות: "לסידני מוכרח להיות בית אופרה."
אחרי גוסנס באו עוד מנצחים, ביניהם דין דיקסון, משה עצמון והמנצח ההולנדי וילם ואן אוטרלו. בניצוחו של אוטרלו יצאה התזמורת ב-1974 לסיור בן שמונה שבועות באירופה, ששיאו בשני קונצרטים באמסטרדם ובהאג. בהנהגתו עשתה התזמורת את אולם הקונצרטים של בית האופרה של סידני למשכן הקבע שלה.
בשנת 1982 היה סר צ'ארלס מקקראס לאוסטרלי הראשון שהתמנה למנצח ראשי. כשמקקראס חלה בשנת 1985 התייצב המנצח האוסטרלי הצעיר סטיוארט צ'אלנדר על דוכן המנצחים והחליף אותו בכמה קונצרטים. אלה הביאו למינויו של צ'אלנדר כמנצחה הראשי של התזמורת בשנת 1987. הוא נשאר במשרה זו עד מותו בשנת 1991.
בשנת 1994 קיבלה התזמורת מן הממשלה הפדרלית תמיכה מוגברת, שאיפשרה לה להגדיל את מספר הנגנים ל-110, להוסיף סיורים והקלטות ולשפר את משכורות חברי התזמורת. אותה שנה, נתמנה המנצח ההולנדי אדו דה וארט למנצח ראשי ומנהל אמנותי. הוא החזיק במשרתו עד 2003. בולטים בתקופת כהונתו בסידני ביצוע "הטבעת" של ריכרד וגנר בגרסה קונצרטית וסיורים באירופה (1995), יפן (1996) וארצות הברית (1998).
התזמורת מופיעה ב-150 קונצרטים בשנה לקהל של כ-350,000 איש.
מפברואר 2004 עד שנת 2008 היה ג'אנלואיג'י ג'למטי המנצח הראשי והמנהל האמנותי של התזמורת, אחריו שימשו כמנצחים ראשיים ולדימיר אשכנזי ודייוויד רוברטסון.
משנת 2022 המנצחת הראשית של התזמורת היא סימון יאנג. זאת הפעם הראשונה בתולדות התזמורת שבה אישה משמשת בתור מנצחת ראשית.
מנצחים ראשיים

סימון יאנג (2022 - ממשיכה)
דייוויד רוברטסון (2014 - 2019)
ולדימיר אשכנזי (2009 - 2013)
ג'אנלואיג'י ג'למטי (2004 - 2008)
אדו דה וארט (1993 - 2003)
סטיוארט צ'אלנדר (1987 - 1991)
זדנייק מאצאל (1986 - 1987)
צ'ארלס מקקראס (1982 - 1895)
לואי פרמו (1979 - 1982)
וילם ואן אוטרלו (1971 - 1978)
משה עצמון (1967 - 1971)
דין דיקסון (1964 - 1967)
ניקולאי מאלקו (1957 - 1961)
יוג'ין גוסנס (1947 - 1956)
בית האופרה של סידני, מקום משכנה של התזמורת
מערכת ניהול סוללות

מערכת ניהול סוללות (Battery Management System - BMS) היא התקן אלקטרוני שנועד לנהל סוללה חשמלית יחידה או מארז סוללות. המערכת מנטרת את מצב סוללה, מחשבת נתונים משניים, מדווחת על נתונים אלה, מייצבת אותם ומאזנת בין מצב הסוללה והסביבה. המערכת יכולה, בנוסף לפעולת הטעינה והפריקה של הסוללה גם להציג נתונים באמצעות נוריות, מסך תצוגה, תקשורת נתונים קווית או אלחוטית.
שימושים > מעקב

מערכת כזאת עשויה לנטר את מצב הסוללה כפי שמיוצג על ידי מדדים שונים, כגון:
מתח חשמלי: מתח כללי, מתח של תאים בודדים, מתח מינימלי ומקסימלי, אופיין על פי תקופה.
טמפרטורה: טמפרטורה ממוצעת, טמפרטורת האוויר המוזרם או הנפלט, טמפרטורות של תאים בודדים.
מצב הטעינה או עומק הפריקה: כדי לדעת באיזו מידה הסוללה טעונה.
תקינות הסוללה.
זרימת האוויר: על-מנת לשלוט בחום הסוללה וסביבתה (עבור סוללות שמצריכות זרימה שכזאת).
זרם חשמלי.
בנוסף, BMS יכול לחשב גם ערכים המבוססים על הנתונים לעיל, כגון:
זרם חשמלי מרבי, עבור הגבלת הזרם לטעינת הסוללה ולפריקתה.
סה"כ אנרגיה בסוללה מאז הייצור שלה.
סה"כ זמן עבודה של הסוללה, מאז הייצור שלה.
יתרת האנרגיה שנותרה בסוללה עד לצורך בטעינה חדשה.
שימושים > הגנה

המערכת יכולה להגן על הסוללה ולשפר את אורך החיים שלה על ידי הפעלתה בתחום של תנאים מיטביים, בעיקר זרמים, מתחים, טמפרטורות ולעיתים גם לחצים בטווח הרצוי. בין התופעות אותן יכולה המערכת למנוע:
טעינת יתר
פריקת יתר
מתח יתר (במהלך טעינה)
תת-מתח (במהלך פריקה)
התחממות יתר
בנוסף, המערכת יכולה לתת התראה על תקלה, צורך בהחלפה של סוללה או מארז לקראת תום התפקוד ועל סיום התפקוד של סוללה.
שימושים > מיטוב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
טופולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ג'יימס בלפור

| --- | --- |
 לידה:  1775 
 פטירה:  19 באפריל 1845 (בגיל 70 בערך) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ממלכת בריטניה הגדולה 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט ה־11 של הממלכה המאוחדת (10 בדצמבר 1832–29 בדצמבר 1834)  חבר הפרלמנט ה־8 של הממלכה המאוחדת (7 ביוני 1826–24 ביולי 1830)  חבר הפרלמנט ה־10 של הממלכה המאוחדת (28 באפריל 1831–3 בדצמבר 1832)  חבר הפרלמנט ה־9 של הממלכה המאוחדת (29 ביולי 1830–23 באפריל 1831) 
 בן או בת זוג:  Lady Eleanor Maitland (19 בינואר 1815–?) 
 
ג'יימס בלפור (באנגלית: James Balfour‏; 1775 – 19 באפריל 1845) היה בעל אדמות ופוליטיקאי סקוטי. הוא היה אב של הציירת מרי בלפור הרברט וסבו של ארתור בלפור.
ביוגרפיה

ג'יימס בלפור נולד בסביבות 1775 למשפחת משפטן. בשנת 1795 לאחר סיום לימודי חשבונאות הוא נסע למדרס וכיהן במספר תפקידים בחברת הודו המזרחית הבריטית. לאחר מספר שנים נשלח בחזרה לבריטניה בעקבות בעיות משמעת. בשנת 1802 חזר להודו ונכנס לתחום העסקים. בשנת 1806 ג'יימס בלפור ושותפו בעסקים הצליחו לזכות בחוזה אספקת סחורות לצי המלכותי. העסק היה מוצלח וגם אחרי שבלפור חזר לבריטניה חברתו המשיכה להתקיים ולתת שירותים לצי.
בשנת 1815 בלפור חזר לסקוטלנד והתחתן תוך זמן קצר. הוא רכש מספר אחוזות בסקוטלנד ובית בלונדון. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא בנה למשפחתו בית חדש.
בשנת 1820 התפנתה משרה של חבר פרלמנט ובלפור היה מועמד אך הפסיד בבחירות. בבחירות שנערכו בשנת 1826 הצליח להיבחר והיה חבר פרלמנט עד שהפסיד בבחירות בשנת 1835.
לאחר סיום הקריירה הפוליטית ג'יימס בלפור חזר לביתו בסקוטלנד ונפטר בגיל 70 בשנת 1845.
בבעלות המשפחה הייתה אחוזה משפחתית עד שבמאה ה-20, בעקבות השקעות כושלות, המשפחה נאלצה למכור אותה.
אולפני סיגמא סאונד

| --- | --- |

אולפני סיגמא סאונד בשנת 1979
 מידע כללי
 סוג:  אולפן הקלטות 
 מיקום:  פילדלפיה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1968
 תאריך פתיחה רשמי:  1968 
 
 קואורדינטות:  39°57′22″N 75°09′32″W﻿ / ﻿39.9561°N 75.159°W﻿ / 39.9561; -75.159
  (למפת פילדלפיה מוגדלת) אולפני סיגמא סאונד(למפת פילדלפיה רגילה) אולפני סיגמא סאונד
 
אולפני סיגמא סאונד (באנגלית: Sigma Sound Studios) היה אולפן הקלטות בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. הוא נוסד בשנת 1968 על ידי מהנדס ההקלטות ג'וזף טרסיה.
האולפן נחשב לאחד מהאולפנים הראשונים בארצות הברית שהציעו אפשרות הקלטה של 24 רצועות והראשון בעולם שעשה שימוש באוטומציה של קונסולות. טרסיה, לשעבר מהנדס ראשי באולפני קמיו-פארקוויי של פילדלפיה, פתח גם את אולפני סיגמא סאונד בניו יורק ב-1977, בבניין תיאטרון אד סאליבן (אנ').
אמנים כדוגמת מדונה ודייוויד בואי הקליטו מספר יצירות באולפני סיגמא סאונד.
הלקטות

דייוויד בואי הקליט חלק גדול מאלבומו Young Americans באוגוסט 1974 בסיגמא פילדלפיה. מדונה השתמשה באולפנים בניו יורק כדי להקליט את אלבום הבכורה שלה מ-1983, Mdonna.
ב-15 באפריל 1972, הזמר-יוצר והפסנתרן בילי ג'ואל ולהקתו, קיימו קונצרט באורך שעה באולפני סיגמא.
הערות שוליים

1 2  Inquirer.com: Philadelphia local news, sports, jobs, cars, homes, https://www.inquirer.com (באנגלית)
↑  David Simons, Studio Stories, Backbeat Books, 2004, pp182-185
1 2  Madonna - Sigma Sound Studios Demos (באנגלית), נבדק ב-2022-12-24
↑  Live on WMMR Sigma Sound Studios (1972) - Billy Joel, One Final Serenade: The Songs of Billy Joel (Billy Joel Fan Site) (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: c94d7047-17a4-408c-832b-e904ac24c41a
הרכבת התחתית של חרקיב

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 עיר:  חרקיב
 מפעיל:  עיריית חרקיב
 מידע על ההקמה
 פתיחת המערכת:  23 באוגוסט 1975
 מידע על המערכת
 אורך המערכת:  38,45 ק"מ
 רוחב המסילה:  1,520 מ"מ
 מספר נוסעים ביום:  600 אלף
 מספר נוסעים בשנה:  213 מיליון
 מספר הקווים:  3
 מספר התחנות:  30
 www.metro.kharkov.ua
 תרשים המערכת
 
 
הרכבת התחתית של חרקיב (באוקראינית: Харківський метрополітен - "חרקיבסקיי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בעיר מאז 23 באוגוסט 1975.
נכון לשנת 2024 כוללת המערכת שלושה קווים פעילים עם 30 תחנות באורך כולל של כ-38.5 ק"מ. המערכת כולה תת-קרקעית, פרט לגשר עילי מעל הנהר חרקיב בקו מס' 1.
לכל אחד מהקווים נקבעו שלושה אמצעי זיהוי: שם, מספר וצבע.
הרכבת התחתית פועלת מן השעה 6:00 בבוקר עד 00:45 בלילה (שערי הכניסה לתחנות ננעלים בחצות, ושערי היציאה פתוחים עד 00:45).
תדירות תנועת הרכבות ברוב שעות היום היא 4–6 דקות. בשעות שיא עולה התדירות ל-2–3 דקות. אחרי השעה 21:00 יורדת התדירות ל-10–15 דקות.
במשך שנה נוסעים ברכבת כ-207 מיליון איש (כ-600 אלף ביממה).
עד שנת 2011 היו כל השלטים ברכבת כתובים אך ורק בשפה האוקראינית. בתחילת 2011 נוספו גם שלטים באנגלית לקראת יורו 2012.
| שם הקו | מספר וצבע הקו | שם באוקראינית | נפתח | אורך | מספר   תחנות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| חולודנוהירסקה-זאוודסקה | 1 | Холодногірсько-Заводська | 1975 | 17.3 ק"מ | 13 |
| סאלטיבסקה | 2 | Салтівська | 1984 | 10.2 ק"מ | 8 |
| אולקסייבסקה | 3 | Олексіївська | 1995 | 11.0 ק"מ | 9 |
| בסך הכל: | בסך הכל: | בסך הכל: | בסך הכל: | 38.5 ק"מ | 30 |
כרטיסי נסיעה

הרכבת התחתית של חרקיב אינה מחולקת לאזורים, כך שתעריף הנסיעה הוא אחיד לכל הקווים. לאחר שאדם נכנס לתחומי התחנה הוא חופשי לנסוע בכל קו ולהחליף לכל קו ללא תשלום נוסף עד שהוא יוצא מתחומי הרכבת.
תשלום על נסיעה בודדת מתבצע בעזרת כרטיס נסיעה עם ברקוד. הם נמכרים במכונות אוטומטיות בכל התחנות. עלות נסיעה בודדת 3 הריבניה.
עד לאוקטובר 2012 בוצע התשלום בעזרת אסימונים. עד ל-1 בינואר 2010 היה ניתן לרכוש את האסימונים גם בקופות, אך בשנת 2009 החליטה הנהלת הרכבת לבטל לגמרי את הקופות בתחנות.
חלופה אחרת לתשלום היא כרטיס למספר נסיעות. זהו כרטיס מסוג RFID, שניתן להטעינו בסכום מסוים (עד 400 הריבניה). הטעינה מתבצעת בעמדות טעינה ממוחשבות בכל אחת מהתחנות.
עם תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה הפכו תחנות הרכבת התחתית של חרקיב למקלטים ציבוריים בפני ההפגזות הרוסיות, לכן בוטל תשלום על הנסיעה ברכבת התחתית עד לסוף שנת 2024.