stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה
שנת האסטרונומיה

במלאת 400 שנים לשימוש הראשון שנעשה בטלסקופ על ידי גלילאו גלילי, הכריז האיגוד האסטרונומי הבינלאומי על שנת 2009 כשנת האסטרונומיה העולמית. מרכז אילן רמון החליט עקב כך על קיום של חידון אסטרונומי ראשון לתלמידי בתי ספר יסודיים. החידון התנהל בשלושה שלבים: שלב א' התנהל באינטרנט ובו השתתפו 1300 תלמידים. מתוכם העפילו 100 לשלב השני שהיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לאחר שקיבלו המתחרים חוברת למידה על אסטרונומיה וחקר החלל. 10 ילדים הגיעו לשלב הגמר שהתקיים באוניברסיטת בן-גוריון ונערך בעל פה, בנוכחות נשיאת האוניברסיטה הפרופ' רבקה כרמי. כשופט הראשי שימש הד"ר יגאל פתאל. מאז החידון התקיים מדי שנה ומספר המשתתפים בו עולה בהתמדה.
הערות שוליים

↑  CERN - פיזיקת חלקיקים על קצה המזלג..., באתר מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה
↑  http://in.bgu.ac.il/ilanramon/Pages/news/mishlahattalmidim.aspx
↑  הזוכים בחידון 2012, באתר מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה
| אילן רמון |
| --- | --- | --- |
| אסון קולומביה | מעבורת החלל קולומביה • STS-107 • אסון מעבורת החלל קולומביה |  |
| הנצחה | מצפה אילן • מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה • כנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון • קרן רמון • האות לאיכות, מצוינות ומנהיגות ע"ש אילן ואסף רמון • האסטרואיד אילנרמון • נמל התעופה רמון • גבעות קולומביה • תיכון דרכא רמון ע"ש אילן ואסף רמון |  |
| משפחה | רונה רמון • אסף רמון • טל רמון • יפתח רמון • נועה רמון |  |
מרים אייזנשטדט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1909 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בנובמבר 1950 (בגיל 41 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 
מירה ז'לזנובה (השם האמיתי - מרים סולומונובנה אייזנשטדט, לפני הנישואים - קאזארינסקאיה, 1909, קייב – 23 בנובמבר 1950, מוסקבה) הייתה עיתונאית, סופרת, פעילת הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
ביוגרפיה

נולדה בקייב בשנת 1909. אבא - סולומון (שלמה) קזרינסקי, עורך דין.
בשנת 1927 נישאה לליאופולד אייזנשטאדט, עיתונאי לנינגרדסקיה פראבדה, מחבר נאומי מזכיר הוועדה המחוזית של לנינגרד במפלגה הקומוניסטית סרגיי קירוב. בשנת 1932 סיימה את לימודיה במכון לפילוסופיה וספרות של לנינגרד. משנת 1934 עבדה במוסקבה ככתבת ב"ליטרטורנאיה גאזטה", בעלת טור בעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה" ובעלת טור בעיתון בשפת היידיש "אייניקייט". היא כתבה מספר סדרות של מאמרים עיתונאיים על יהודים - גיבורי ברית המועצות, פרטיזנים, שבויים במחנות ריכוז. הפרסומים של העיתון "אייניקייט" (אחדות) הועברו בערוצי לשכת המידע הסובייטית "סובאינפורמביורו" למדינות בעלות הברית. ב-3 ביולי 1941 עברה אוואקואציה יחד עם בתה, תחילה - לסטלינגרד, אחר כך - לפרונזה.
מאז קיץ 1942, לאחר שחזרה למוסקבה, הייתה פעילה במנגנון הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. הייתה מהראשונות לאסוף חומרים על קורבנות השואה וגיבורי המלחמה היהודים, והכינה ספר פרוזה תיעודית המבוססת על הסיפורים שנאספו.
הפרסום המפורסם ביותר שלה היא רשימת יהודים שקיבלו עיטור גיבור ברית המועצות. ב-2 באפריל 1942 שלחו מנהיגי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, שלמה מיכאלס ושכנא אפשטיין, פתק לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית אישית לאלכסנדר שצ'רבקוב שבו נשאל עובדת היעדר נתונים על יהודים בסטטיסטיקת הענקת העיטורים בין המשרתים בחזית בגיליון ינואר של המגזין "בולשביק". שצ'רבקוב לא השיב, אבל אז החלו להתפרסם הנתונים על כמות הענקת עיטורים ליהודים הנלחמים. באמצע 1945 היא הייתה הראשונה לפרסם ב"אייניקייט" רשימה מלאה של היהודים שקיבלו עיטור "גיבור ברית המועצות". על פי החישובים שלה, עד סוף המלחמה העיטור הוענק על פועלם ל־135 יהודים. את כל הנתונים היא קיבלה במחלקת העיטורים השביעית של GlavPUR (המנהלת הפוליטית הראשית של הצבא האדום) על סמך מסמכים שנערכו ואושרו במחלקת כוח האדם, על פי בקשה רשמית שהייתה חתומה על ידי מיכאלס, ובאישורו של שצ'רבקוב. הרשימה הועתקה והודפסה מחדש על ידי העיתונות האירופית והאמריקאית.
פרסומה האחרון שלה, שנכתב יחד עם סאמואיל (שמואל) פרסוב, היה ספר מסות, שגיבוריו היו מהנדסים יהודים, נציגי האינטליגנציה הטכנית. חיבור הספר נהרס והושמד זמן קצר לאחר חיסול הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
בשנת 1946, פובליציסט ואיש ציבור יהודי, מארגן הסיוע לצבא האדום בארצות הברית, בנציון גולדברג, הגיע למוסקבה מניו יורק. כחלק מהתקשורת שלו עם הוועד היהודי האנטיפאשיסטי קיימה איתו מיררה ז'לזנזובה מספר פגישות ושיחות, שהיו בהמשך לסיבת מעצרה במהלך חקירת "תיק הוועדה היהודית האנטי-פשיסטית".
ב-4 באפריל 1950 היא נעצרה. בחקירה היחידה שנערכה עליה ב-20 במאי, פרסום המספר 135 הפך לאחד האישומים המרכזיים נגדה. בעלה של מירה, לאופולד אייזנשטאדט, כתב מלחמה שפוטר אז מכל התפקידים "בשל אובדן ערנות", קיבל בקיץ הערכת בדיקה והוכיח כי הרשימות התקבלו באופן רשמי על ידי מירה ז'לזנובה, אך הדבר לא שינה דבר בגורלה. במקרה שלה, על פי זכרונותיה של בתה, שראתה מאוחר יותר את פרוטוקול החקירה ההיא, יש רק עמוד אחד ועליו גזר דין "לעונש מוות".
תיק מרים אייזנשטדט נקשר לתיק ZIS, שכן רק כך הצליחו החוקרים להראות את הקשר בין מפעל הרכבים ZIS לוועד. גזר הדין הוקרא בפניה ב-22 בנובמבר 1950, במקביל לשותפה לספרם האחרון סאמויל פרסוב, עורך הוועד נאום לוין, המהנדס הבכיר ב-ZIS פאבל מוסטוסלבסקי ומנהל מפעל ההסעדה הציבורי ב-ZIS בוריס פרסין. למחרת, 9 עובדים נוספים ב-ZIS נידונו למוות, בסך הכל 48 אנשים במפעל קיבלו גזרי דין במהלך הטיהור.
מרים אייזנשטאדט נורתה ב-23 בנובמבר 1950.
משפחה

בעל - לאופולד אברמוביץ' אייזנשטדט (ז'לזנוב), עיתונאי.
בת - עורכת, מבקרת ספרות נאדז'דה ברגלסון (ז'לזנובה) (1933 - 2014), מחברת הספרים "בוריס פולבוי: פרוזה, עיתונות, זכרונות" (מוסקבה, 1985), "דפים חוזרים" (מוסקבה, 1990), מאמרים ביקורת ספרות וגם ספרי זיכרונות.
לקריאה נוספת

גנאדי קוסטירצ'נקו בשבי הפרעה האדום. רדיפה פוליטית של יהודים בברית המועצות בעשור הסטליניסטי האחרון. מוסקבה, 1994.
נאדז'דה ז'לזנובה-ברגלסון את אמי רצחו באמצע המאה ה-20. מוסקבה: אקדמיה, 2009.
הערות שוליים

↑  "Мастерская — Эдуард Гетманский: Женское лицо войны (евреи СССР в Великой Отечественной войне)" (ברוסית). club.berkovich-zametki.com. נבדק ב-2018-02-23.
↑  Геннадий Костырченко. Тайная политика Сталина. Глава V. Антисемитская агония диктатора
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282962405171  VIAF: 257399650   WorldCat (עם VIAF): 257399650
משמר הגבול של ברית המועצות

סמל משמרות הגבול הסובייטיות
משמר הגבול הסובייטי או חיל הגבול של ברית המועצות (ברוסית: Пограничные войска СССР) הוא הארגון הסובייטי שהיה אחראי על הגנת הגבולות המדינה ומניעת הסתננות. לאורך כל תקופת קיומם, משמרות הגבול הוכפפו לשירותי ביטחון המדינה: תחילה לצ'ה-קה ואחר כך לנקוו"ד ולבסוף הקג"ב. משמרות הגבול כללו גם יחידות ימיות שתפקדו כמשמר החופים.
ב-1989 היחידות הכילו 230,000 חיילים והיו אחראים על הגנת הגבול באורך של 63 אלף ק"מ. למרות שמשמר הגבול היה חלק מהקג"ב, חיילי המשמר גויסו במסגרת גיוס כללי לצבא והשרות נמשך שנתיים כמו בכל יחידות הצבא של ברית המועצות. קציני החיל עברו הכשרה צבאית במוסדות להשכלה גבוהה שהיו חלק מהחיל.
ה-28 במאי בברית המועצות הוכרז כ"יום איש משמר גבול".
היסטוריה

היחידות של משמר הגבול הוקמו בשנת 1918 כיחידת סמך של משרד האוצר. ב-24 בנובמבר 1920 אחריות על שמירת הגבול עברה לצ'ה-קה. ב-1934 היחידות הוכפפו לנקוו"ד וב-1939 הוקם המינהל הראשי לענייני משמר הגבול של נקוו"ד. במהלך מלחמת העולם השנייה, משמר הגבול הסובייטי היה הראשון לספוג את המהלומה הנאצית. לאחר המלחמה ל-150 מחיילי המשמר הוענקו תוארי גיבור ברית המועצות ול-13,000 מהם הוענקו מדליות שונות.
היחידות עברו למצב מלחמה מספר פעמים – בתקופת מלחמת העולם השנייה, בסכסוכי הגבול עם סין במאי 1969, חיילי יחידות מיוחדות של משמר הגבול השתתפו במלחמת אפגניסטן בשנות ה-80.
ב-1991 פלוגות משמר הגבול הסובייטיות פורקו והוחלפו במשמר הגבול הפדרלי הרוסי.
מבנה החיל

מבחינה ארגונית, נכון לשנת 1991 מבנה החיל היה כדלקמן:
יחידה ארקטית נפרדת
מחוז הגבול הצפון-מערבי
מחוז הגבול הבלטי
מחוז הגבול המערבי
מחוז הגבול הקווקזי
מחוז הגבול המרכז אסיאתי
מחוז הגבול המזרחי
מחוז הגבול מעבר הבאיקל
מחוז הגבול במזרח הרחוק
מחוז הגבול אוקיינוס השקט
מחוז הגבול קמצ'טקה
יחידה עצמאית של בקרת הגבול "מוסקבה"
יחידה עצמאית למטרות מיוחדות שהתבססה בשטח גרמניה המזרחית
מפקדי החיל

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| סרגיי שמשב | 1918 – 1919 |  |
| ו. סטפנוב | 1919 – 1920 |  |
| ויאצ'סלב מנז'ינסקי | 1920 – 1921 |  |
| ארתור ארטוזוב | 1922 – 1923 |  |
| יאן אולסקי | 1923 – 1925 |  |
| זינובי קצנלסון | 1925 – 1929 |  |
| סרגיי ולז'נב | 1929 | ממלא מקום |
| איוואן וורונצוב | 1929 - 1931 |  |
| ניקולאי ביסטריך | 1931 - 1933 |  |
| מיכאיל פרינובסקי | 1933 - 1937 |  |
| ניקולאי קרוצ'ינקין | 1937 - 1938 |  |
| אלכסנדר קובאליוב | 1938 - 1939 |  |
| גריגורי סוקולוב | 1939 - 1941 |  |
| ניקולאי סטחאנוב | 1942 - 1952 |  |
| פאבל זיריאנוב | 1952 - 1956 |  |
| טימופיי סטרוקאץ' | 1956 - 1957 |  |
| פאבל זיריאנוב | 1957 - 1972 | קדנציה שנייה |
| ואדים מטרוסוב | 1972 - 1989 |  |
| איליה קליניצ'נקו | 1989 - 1992 |  |

איש משמר הגבול הסובייטי בטורקסטן.
צוות סיור רגלי של חיילי משמר הגבול הסובייטי לפני היציאה למשימה. 1988
מרמוסטיים

| מרמוסטיים |
| --- | --- |
 קולאז' של מרמוסטיים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: מרמוסטיים
שם מדעי
 Callitrichidae ‏תומאס, 1902

קופי טמרין רעמתי זהוב-ראש.
טמרין קיסרי על עץ.
מרמוסטיים (שם מדעי: Callitrichidae) היא משפחת קופים בתת-סדרת קופים רחבי אף, המכילה את קופי המרמוסט והטמרין. זוהי משפחה של קופים קטנים, הנפוצים בחלקה הצפוני של יבשת אמריקה הדרומית. שיוכה של משפחה זו מוטל בספק, ויש הכוללים אותה כתת-משפחה (Callitrichinae) במשפחת הצבוסיים.
במשפחה שלושה סוגים ששרדו, ועוד מספר מינים נכחדים המוכרים למדע. סיווגו של סוג רביעי, מרמוסט גולדיי (Callimico), שנוי במחלוקת בין החוקרים, אך הנטייה היא לשייכו למשפחת הצבוסיים.
מאפיינים

בני המשפחה הם מהקטנים שבפרימטים. משקלם נע בין משקלו של המרמוסט הזעיר, שאינו עובר את 100 הגרם, ועד למשקלו של הטמרין הרעמתי, 600 גרם. הם עירומים משיער בכל או ברוב פניהם. פרוותם רכה ומשיית, ולרבים מהם יש ציצות ממין זה או אחר. הם בעלי אפים קצרים וזנבות ארוכים, שאינם יכולים להיאחז.
גפיהם הקדמיות קצרות מהאחוריות, אך עיקר תנועתם היא על ארבע רגליים. גולגולתם דומה לזו של צבוס קטן, אך תיבת המוח גדולה יותר, האף קצר יותר וסידור השיניים שונה - סידור השיניים אצל המרמוסטיים הוא זהה למעלה ולמטה, ומורכב משתי חותכות, ניב, שלוש טרום-טוחנות ושתי טוחנות, בעלות מבנה משולש - סה"כ 32 שיניים. בכך הם שונים מהצבוסיים שלהם טוחנת אחת יותר. ההבדל העיקרי בין בני משפחה זו לרוב הפרימטים הוא היותם מצוידים בטפרים, לעומת הציפורניים שמאפיינות את שאר בני הסדרה. מאפיין זה גרם בעבר לחוקרים להניח כי מדובר במשפחה פרימיטיבית יחסית, המקורבת לסנאים, אך מחקרים חדשים מראים כי מדובר במאפיין מפותח ביותר, ששב והופיע בבני המשפחה לאחר שכבר חיו באמריקה הדרומית.
חלק מהמינים הם מונוגמיים, והאחרים חיים בקבוצות מרובות זכרים ומרובות נקבות. ברוב הקבוצות מהסוג הזה, הנקבה הדומיננטית מפרישה פרומונים שמונעים מהנקבות האחרות להתייחם, ולכן היא היחידה שמתעברת. כל הקבוצה מטפלת בצאצאים. כל בני המשפחה הם טריטוריאליים, וחיים בקבוצות קטנות של חמישה או שישה פרטים. זוהי קבוצת הפרימטים היחידה המולידה תאומים באופן סדיר - כ-80% מההמלטות הן של תאומים. העומס הגדול הכרוך בגידול תאומים מביא לכך שרוב מיני המרמוסטיים משתפים פעולה בגידול צאצאים - האב וחברי קבוצה שאינם ההורים משתתפים בגידול הצאצא, ובעיקר בנשיאתו.
תזונתם מתבססת על פירות, חרקים, מוהל עצים ובעלי חוליות קטנים. יכולתם להיצמד לעצים, במיוחד לעצי גומי, בצורה מאונכת, לנקוב חור בקליפה באמצעות טופריהם ולשתות את המוהל (מיץ או גומי), היא ייחודית בין הפרימטים.
מיון

משפחה מרמוסטיים (Callitrichidae)
סוג ומין יחיד מרמוסט גמדי (Cebuella pygmaea)
סוג ומין יחיד מרמוסט רוסמלן (Callibella humilis)
סוג מרמוסט (Callithrix)
סוג מרמוסט בהיר (Mico)
סוג טמרין רעמתי (Leontopithecus)
סוג טמרין גב-אוכף (Leontocebus)
סוג טמרין (Saguinus)
סוג ומין יחיד מרמוסט גולדיי (Callimico goeldii) - ייתכן ששייך למשפחת הצבוסיים.
הערות שוליים

↑  Garber PA, Rosenberger AL, Norconk MA. 1996. Marmoset misconceptions. In: Norconk MA, Rosenberger AL, Garber PA, editors. Adaptive radiations of neotropical primates. New York: Plenum Pr. p 87-95.
מלכי ערב הסעודית

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  סלמאן (23 בינואר 2015) 
 תאריך כניסה לתפקיד:  23 בינואר 2015
 תחום שיפוט:  ערב הסעודית ערב הסעודית
 מעון:  ארמון אל-ימאמה
 ייסוד המשרה:  22 בספטמבר 1935
 איוש ראשון:  אבן סעוד
 
מלך ערב הסעודית הוא ראש המדינה של ממלכת ערב הסעודית. המלך הוא שליט אבסולוטי במובן זה שאין מנגנונים רשמיים וממוסדים המאזנים, מרסנים או מבקרים את סמכותו. בהיותו אחד המונרכים האבסולוטיים האחרונים בעולם, המלך הסעודי נהנה מסמכויות נרחבות ביותר. החל מ־1964 הוא משמש הן כראש המדינה והן כראש הממשלה, בשנת 2022 מונה מזה תקופה ראש ממשלה שאינו המלך בפועל כאשר המלך סלמאן מינה את בנו, מוחמד, לתפקיד ראש הממשלה. כל החלטה ביצועית או חקיקתית זקוקה לאישורו או לאישורם של באי כוחו. בכובעו כראש הממשלה, המלך ממנה את חברי הקבינט, הפקידים הבכירים, הדיפלומטים ומושלי המחוזות. הוא שקובע את זהות נסיך הכתר. בכובעו כראש המטה הכללי, המלך אחראי למינוי כל קציני הצבא מעל דרגת "מוקדם" (=סגן-אלוף). נוסף על כך, המלך מכהן כערכאת הערעורים העליונה ומחזיק בסמכות החנינה.
למרות כל אלה, יכולתו של המלך הסעודי לשלוט בפועל תלויה במידה רבה ביכולתו להגיע לאיזון ולקונצנזוס בין יסודות רבים בממלכתו, ובראש ובראשונה בני משפחת המלוכה, בית סעוד. המלך משמש מעצם תפקידו אב בית סעוד, אשר, בסיכום כללי, מונה יותר מ־20,000 בני אדם, צאצאיו של סעוד אבן מוחמד אבן מוקרין. הלגיטימיות השלטונית של המלך נשענת על היבט דתי - והאבי (מתוקף היותו "שומר שני המקומות הקדושים", היינו מכה ומדינה) והן על השתייכותו לשושלת הסעודית המפוארת. עם זאת, מוסלמים רבים תופסים את המונרכיה כרעיון אנטי-אסלאמי, בהתבססם על סלידתו של הנביא מוחמד משלטון העובר בירושה.
מעונו של המלך הוא ארמון אל-ימאמה אשר נמצא בפרוורי ריאד.
מלכי ערב הסעודית

להלן רשימת מלכי ערב הסעודית מאז כינון הממלכה ועד ימינו:
| שם | קרבה משפחתית | תחילת שלטון | סיום שלטון | הפסקת השלטון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המלך עבד אל-עזיז | (אבן סעוד) | 1902 / 18 בספטמבר 1932 | 9 בנובמבר 1953 | מוות טבעי |
| המלך סעוד | בנו של עבד-אל-עזיז | 9 בנובמבר 1953 | 2 בנובמבר 1964 | הדחה |
| המלך פייסל | בנו של עבד-אל-עזיז | 2 בנובמבר 1964 | 25 במרץ 1975 | נרצח |
| המלך ח'אלד | בנו של עבד-אל-עזיז | 25 במרץ 1975 | 13 ביוני 1982 | מוות טבעי |
| המלך פהד | בנו של עבד-אל-עזיז | 13 ביוני 1982 | 1 באוגוסט 2005 | מוות טבעי |
| המלך עבדאללה | בנו של עבד אל-עזיז | 1 באוגוסט 2005 | 23 בינואר 2015 | מוות טבעי |
| המלך סלמאן | בנו של עבד אל-עזיז | 23 בינואר 2015 |  |  |
בשנת 1902 יצא המלך עבד-אל-עזיז מכווית במסע כיבושים בן שלושים שנה בחצי-האי ערב. ראשית כבש את עיר הולדת המשפחה, ריאד (ריאצ') מידי הראשידים, המשכו בכיבושם המלא של הנג'ד (1922) והחג'אז (1925) וסופו בכינון ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932. אבן סעוד שימש כמלך הראשון, וחמישה מילדיו מלכו אחריו.
ירושה

לפי התיקון החוקתי שהציג המלך פהד בשנת 1992, המלוכה נמצאת בידי בניו ונכדיו של מייסד הממלכה, עבד אל-עזיז (אבן סעוד). עד 1992 נהוג היה כי בנו המבוגר ביותר של אבן סעוד עולה לכתר, שעה שהאחים הצעירים מתקדמים שלב נוסף בקו הירושה. אולם, המלך פהד קבע כי לא רק שבסמכותו של המלך לבחור (או להדיח) לבדו את נסיך הכתר; מפסיקתו השתמע כי גם שישים נכדיו של עבד אל-עזיז, "בני הדור השלישי", הם מועמדים לגיטימיים למלוכה.
לאחר מות המלך פהד מונה עבדאללה למלך. יורש העצר שלו היה אחיו למחצה, הנסיך סולטאן, ששימש שר ההגנה הסעודי. לאחר מותו של סולטאן מונה הנסיך נאיף ליורש העצר. נאיף הוא אחיו למחצה של המלך עבדאללה ושר הפנים של סעודיה. הוא היה יורש העצר עד מותו ביוני 2012. לאחר מותו של נאיף מונה שר ההגנה, הנסיך סלמאן ליורש העצר. שאם ימלוך יהיה המלך הראשון מבין "הדור השלישי".
שיטת הירושה הסעודית נקבעה מאז מותו של אבן סעוד כעוברת בין בניו, על פי גיל. היות צעיר בניו של אבן סעוד בשנות ה-60 לחייו מחדדת שאלה שעמדה בלב המאבק בין המלך סעוד לפייסל. סעוד שאף להמליך תחתיו את בניו ואילו פייסל שאף לרשת את תפקיד המלך מאביו. תפיסת פייסל את השלטון קיבעה את סדר הירושה לכזה העובר בין האחים ולא ממשיך במעלה הדורות. עם פטירתם של בני הדור השני לאבן סעוד בחלוף השנים, תתחדד ותעלה שאלת בני הדור השלישי וירושת השלטון.
משה כהן הנריקז

| --- | --- |
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מקצוע:  פיראט
 
משה כהן הנריקז (בפורטוגזית: Moses Cohen Henriques) היה פיראט יהודי שפעל בקריביים במאה ה-17.
כהן הנריקז נולד למשפחת אנוסים שברחה מפורטוגל לארצות השפלה הדרומיות.
לצד חברת הודו המערבית ההולנדית

ב-1628, במהלך המרד ההולנדי, כהן הנריקז הצטרף לפיט פיטרזון היין(אנ'), האדמירל הראשי של חברת הודו המערבית ההולנדית, ותכנן עבורו תפיסת ספינות אוצר ספרדיות של צי האינדיאס שהובילו אוצרות מיבשת אמריקה לספרד.
אמנם חלק מהצי הספרדי בוונצואלה הוזהר, אחרי שנער סיפון הולנדי איבד את דרכו באי בלאנקיה(אנ') ונתפס, אבל החצי השני של הצי יצא ממקסיקו כמתוכנן, תוך שמפקדיו מודעים לאיום. שש עשרה ספינות ספרדיות יורטו; גליאון אחת נתפסה לאחר פשיטת פתע במהלך הלילה, תשע ספינות סוחר קטנות יותר הסכימו להיכנע. שתי ספינות קטנות נתפסו כשניסו להימלט, ארבעה גליאונים נמלטים נלכדו בחוף הקובני במפרץ מטנזס(אנ') בקובה, לאחר כמה מטחי רובה מסלופ הולנדית צוותי הגליאונים הספרדים נכנעו. ההולנדים תפסו למעלה מ-11 מיליון גילדן הולנדי של שלל בזהב, כסף, ומוצרי סחר יקרים אחרים, כמו אינדיגו וכרמין, ללא כל שפיכות דמים. ההולנדים לא לקחו שבויים: הם נתנו לצוותים הספרדיים אספקה שתספיק להם כדי להגיע להוואנה. האוצר ששוויו כמיליארד דולר בערכי תחילת המאה ה-21, היה הניצחון הגדול ביותר של חברת הודו המערבית ושל שודדי הים הקאריביים באיים הקריביים ובמקביל אסון פיננסי לממלכה הספרדית.
כהן הנריקז סייע לחברת הודו המערבית לכבוש את צפון-מזרח ברזיל מידי פורטוגל ולהקים שם מושבה הולנדית בשם ברזיל ההולנדית, שבירתה העיר רסיפה. לאחר מכן הנריקז עזר ליישב יהודים ברסיפה ואף הקים לעצמו ממלכה קטנה על אי לא הרחק מחופי ברזיל. ב-1654 כבשו הפורטוגזים את ברזיל ההולנדית, כהן הנריקז נמלט והצטרף כיועץ לפיראט הנרי מורגן.
לפי הערכת היסטוריונים[דרוש מקור], משה כהן הנריקז, ואחיו הצעיר ישראל, קנו את אדמות מכרות הזהב הגדולים של כריסטופר קולומבוס בג'מייקה.
לקריאה נוספת

אדוארד קריצלר, שודדי ים יהודים בקריביים, יצא לאור על ידי הוצאת כנרת זמורה ביתן, בשנת 2017
Sidney Owitz, Beyond This Place, AuthorHouse, 2013
מיכאל השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית

מיכאל השמיני פלאיולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית (ביוונית: Μιχαὴλ Δούκας Ἄγγελος Κομνηνὸς Παλαιολόγος‏; 1224 – 11 בדצמבר 1282) שלט כקיסר ביזנטי מ-1261 ועד מותו ב-1282, ולפני כן כקיסר שותף של אימפריית ניקאה מ-1259 עד 1261. מיכאל השמיני היה מייסד שושלת הפלאיולוגית שתשלוט באימפריה הביזנטית עד לנפילת קונסטנטינופול ב-1453. הוא החזיר את קונסטנטינופול מהאימפריה הלטינית בשנת 1261 והפך את האימפריה של ניקאה לאימפריה הביזנטית המשוחזרת. שלטונו ראה התאוששות ניכרת של הכוח הביזנטי, כולל הרחבת הצבא והצי הביזנטי. היא כללה גם את שיקום העיר קונסטנטינופול, והגדלת אוכלוסייתה. הקמתה מחדש של אוניברסיטת קונסטנטינופול תרמה לרנסאנס הפליאולוגי, פריחה תרבותית בין המאות ה-13 וה-15.
בתקופה הזו גם המוקד של הצבא הביזנטי עבר לבלקן, נגד הבולגרים, והותיר את הגבול האנטולי מוזנח. יורשיו לא יכלו לפצות על שינוי המיקוד הזה, וגם הפילוג הארסני ושתי מלחמות אזרחים שהתרחשו בין השנים 1321–1328 ובין השנים 1341–1347 ערערו מאמצים נוספים לגיבוש והתאוששות טריטוריאליים, רוקנו את כוחה, כלכלתה ומשאביה של האימפריה. סכסוך קבוע בין מדינות יורשות ביזנטיות כמו טרפזונטס, אפירוס, בולגריה וסרביה הביא לפיצול קבוע של הטריטוריה הביזנטית לשעבר ולהזדמנות לכיבוש מוצלח יותר ויותר של שטחים נרחבים על ידי בייליקים אנטוליים פוסט-סלג'וקים, בעיקר זאת של עות'מאן, שנקראה מאוחר יותר האימפריה העות'מאנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מיכאל השמיני פלאיולוגוס היה בנו של מגאס דומסטיקוס אנדרוניקוס פאליאלוגוס ותאודורה אנגלינה פלאיולוגינה, נכדתם של הקיסר אלכסיוס השלישי אנגלוס ואופרוסינה דוקאינה קמטרינה. על פי דנו יוחנן ג'יאנקופלוס, מוצאו של מיכאל הגיע משלושת הבתים האימפריאליים ששלטו באימפריה במאות השנים שלפני ביזת קונסטנטינופול בשנת 1204 על ידי מסע הצלב הרביעי. נראה שאמו לא מילאה תפקיד משמעותי בחייו המוקדמים; לפחות לזמן מה, הוא חונך על ידי אחותו הגדולה מרתה, אשתו של megas domestikos ניקפורוס טארכניוטס, למרות שהיא הייתה מבוגרת ממנו רק בעשר שנים.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון

מיכאל הצטיין כבר בגיל צעיר, כששימש כמושל הערים התראקיות מלניק וסרס בפיקודו של אביו אנדרוניקוס. עם זאת, בסתיו 1253, מיכאל הואשם בפני הקיסר יוחנן השלישי וטאציס במזימה נגד כס המלכות. הדרך היחידה למיכאל הורשה להוכיח את חפותו הייתה באמצעות משפט האל ולהחזיק ברזל לוהט. כשהקיסר הורה לו לאחוז במתכת הלוהטת, מיכאל הצעיר ענה (אם להשתמש במילותיו של ג'יאנקופלוס) "בחידוד שהיה אמור לאפיין את הקריירה המאוחרת שלו כקיסר": אם המטרופוליטן פוקאס מפילדלפיה, שלכאורה תמך בהצעה זו, יכול יהיה לקחת במו ידיו את הברזל מהמזבח ולהניחו אצל מיכאל, הוא יקבל אותה בשמחה באמונה שהאמת תתגלה.
למרות שמיכאל נמנע מעונש, ולאחר מכן התחתן עם אחייניתו של הקיסר ומונה למגה קונוסטאולו של שכירי החרב הלטיניים בהעסקתם של קיסרי ניקאה, עדיין לא ניתן בו אמון. לאחר מותו של יוחנן וטאציס, חצה מיכאל את נהר הסנגאריוס עם כמה חברים קרובים ושירת בסולטנות הסלג'וקית של רום. מסוף 1256 עד 1258, כמפקד שכירי החרב הנוצרים שנלחמו למען הסולטן קייקאוס השני; באותה שנה מאוחר יותר הקיסר תאודורוס השני דוקאס לסקריס נזכר במיכאל, ולאחר ששניהם החליפו שבועות של נאמנות והבטחות לבטיחות, חזר מיכאל לשירות הקיסר.
ימים ספורים לאחר מותו של הקיסר תאודורוס לסקריס בשנת 1258, מיכאל פלאיולוגוס חולל הפיכה נגד הביורוקרט המשפיע גאורגיוס מוזלון, ותפס ממנו את האפוטרופסות של הקיסר יוחנן הרביעי דוקאס לסקריס בן השמונה. מיכאל קיבל את התואר של megas doux וב-13 בנובמבר 1258 קיבל את התואר של despotes. ב-1 בינואר 1259, מיכאל הוכרז רשמית כקיסר (בסילאוס), ככל הנראה ללא יוחנן הרביעי, בנימפיון.
ביוגרפיה > קונסטנטינופול

בשנת 1259, מיכאל השמיני הביס את הברית של גיום השני וילארדואן, נסיך אכאיה, ומיכאל השני קומננוס דוקאס מאפירוס בקרב פלאגוניה. לדברי ג'יאנקופלוס, "בתקופה שקדמה לכיבוש מחדש של קונסטנטינופול על ידי האימפריה של ניקאה ב-1261, שום אירוע לא היה בעל חשיבות גדולה יותר מניצחונו של מיכאל פלאיולוגוס בפלאגוניה". זה לא רק ניטרל, לזמן המיידי, את האפשרות להתקפה מצד אויבים בגבולותיו המערביים, אלא גם שיפר את הלגיטימיות של מיכאל בכך שהציג אותו כמנהיג מוכשר.
למרות הניצחון המבריק הזה, רק אירוע אחד יכול להסיר את הסטיגמה של תופס שלטון בכוח לחלוטין מעיני נתיניו – כיבושה מחדש של קונסטנטינופול עצמה. בשנת 1260 מיכאל הוביל באופן אישי ניסיון לא מוצלח לכבוש את העיר. שמועות על תגבורת לעיר הנצורה אילצו את מיכאל לחתום על שביתת נשק בת שנה עם הקיסר הלטיני בולדווין השני באותו אוגוסט. לאחר שהבין שהוא זקוק לצי כדי למצור ביעילות את קונסטנטינופול, סיכם מיכאל את הסכם נימפאום עם ג'נובה במרץ של השנה שלאחר מכן. עזרת ג'נובה התבררה כמיותרת כאשר הגנרל של מיכאל השמיני אלכסיוס סטטגופולוס כבש את קונסטנטינופול מבולדווין השני באמצעות בגידה ב-25 ביולי 1261.
החדשות על העיר שנכבשה הגיעו לראשונה לאחותו של מיכאל יולוגיה פלאיולוגינה, שהעירה את אחיה עם עלות השחר. הוא לא השתכנע עד שהגיע שליח מסטרטגופולוס הנושא את הכתר והחרב שבולדווין נטש במנוסתו מארמונו. מיכאל השמיני נכנס לעיר ב-15 באוגוסט והכתיר את עצמו לקיסר. לאחר ששלט בקונסטנטינופול, מיכאל ביטל את כל המנהגים הלטיניים והחזיר את רוב הטקסים והמוסדות הביזנטיים כפי שהיו קיימים לפני מסע הצלב הרביעי. הוא אכלס מחדש את הבירה, חיזק את אוכלוסייתה מ-35,000 כשעלה לשלטון ל-70,000 עד סוף שלטונו, ושיקם כנסיות, מנזרים ומבני ציבור שניזוקו. הוא היה מודע היטב לסכנה הנשקפת מהאפשרות שהמערב הלטיני, במיוחד שכניו באיטליה, יתאחדו נגדו וינסו להחזיר את השלטון הלטיני בקונסטנטינופול.
יוחנן הרביעי נשאר בניקאה, מוקף ברובו על ידי מיכאל. לפי אקרופוליטס, הציבור מעולם לא באמת ראה ביוחנן קיסר - שמו כמעט נמחק מהעסקים הממשלתיים לאחר מותו של אביו תאודורוס השני, והוא לא הופיע בטקס ההכתרה של מיכאל כשליט שותף. בדצמבר 1261, מיכאל השמיני עשה את הצעד האחרון של עיוור והדחת יוחנן למנזר, מה שהפך אותו לבלתי כשיר לצמיתות לכס המלכות. מיכאל חיתן במהירות את אחיותיו של יוחנן לשני איטלקים ואציל בולגרי, כך שצאצאיהם לא יכלו לאיים על תביעת ילדיו שלו לירושה הקיסרית. מיכאל ניסה לשמור את עיוורונו של יוחנן בסוד, תוך העמדת פנים שהכתרתו הרשמית של הילד רק נדחתה. בסופו של דבר החדשות דלפו החוצה, והפטריארך ארסניוס אוטוריאנוס נידה את מיכאל השמיני. נידוי זה הוסר רק שש שנים מאוחר יותר (1268) בעת מינויו של הפטריארך יוסף הראשון.