כלכלת הונג קונג
דגם של שוק חופשי

הונג קונג הוצגה מספר פעמים על-ידי חסידי קפיטליזם ושוק חופשי כמו מילטון פרידמן או מכון קאטו כביטוי לתועלות הנובעות מפעולת השוק החופשי. אף כי ישנן כמה הסתייגויות שראוי לאזכרן לכך, כמו פעילותה של ממשלת הונג קונג בתחום הדיור, יש מידה לא מבוטלת של אמת בטענה כי הונג קונג הייתה קרובה יותר מכל דוגמה אחרת בעידן המודרני למודל שוק חופשי טהור יחסית.
מספר נתוני יסוד הפכו את הונג קונג לדוגמה טובה יחסית לפעולתו של שוק חופשי:
נקודת מוצא נמוכה: מצבה של הונג קונג אחרי סיום מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים בסין היה עגום ביותר. 750 אלף התושבים שנותרו בה עם סיום המלחמה היו ברובם פליטים מרוששים של מלחמת אזרחים ממושכת.
היעדר תשתית תעשייה וכוח אדם: בנוסף על עונייה ניצבה הונג קונג באמצע המאה העשרים, כמוה כסין כולה, במידה רבה בשלב שטרם תיעוש מודרני וללא כוח אדם תעשייתי מיומן, מנגנוני הכשרה או תשתית תעשייתית כלשהי.
היעדר משאבי טבע: להונג קונג הזעירה והענייה לא היו משאבי טבע כלשהם שמהם יכלה להפיק עושר. הדרך היחידה שהייתה פתוחה בפניה להתפתחות כלכלית הייתה פעולת תושביה ומיצוי משאבי כישרונם.
מורשת שוק חופשי: בניגוד ל"נמרים" ואריות אחרים במזרח אסיה, כמו יפן, קוריאה הדרומית, סינגפור או טאיוואן, בהונג קונג לא הייתה מורשת או מדיניות של פיתוח בהובלה של המדינה, המנוגדת לשוק חופשי. במקביל, הייתה מדיניות של מיסים נמוכים, חוקי תעסוקה מתירניים, היעדר חוב ממשלתי וסחר חופשי כמעט לחלוטין.
בידוד: הונג קונג פעלה לאורך שנות החמישים והשישים, ובמידה מסוימת עד סוף שנות השבעים, במצב של בידוד כמעט מלא מסין העממית. אחרי האמברגו על הסחר שהוטל תחילה על ידי ארצות הברית בשנת 1949 ועל ידי האו"ם בשנת 1951 הצטמצם התיווך בסחר שיכלה הונג קונג להעניק לסין למינימום. לכך תרמה גם המדיניות בעלת המגמות האוטרקיות של סין העממית בשנות החמישים והשישים. אלו במשולב הביאו לכך שהונג קונג התקיימה לכל אורך התקופה הקריטית של תיעושה כמעט בבידוד מוחלט מסין, לבד מייבוא מזון ומים ממנה.
מדיניות הגירה: בהונג קונג ננקטה לאורך שנים מדיניות הגירה כמעט לא מוגבלת. כתוצאה מכך, גדלה הונג קונג בקצב מהיר במיוחד, מ-750,000 עם תום המלחמה ל-3.1 מיליון בשנת 1961 ו-4.5 מיליון בשנת 1975.
התוצאה, מנקודת מבטם של חסידי השוק החופשי, הייתה מפליאה. למרות מעורבות מזיקה של הממשלה, מנקודת מבטם, בעיקר בתחום הדיור, זינק התיעוש בהונג קונג במהירות עוצרת נשימה. התיעוש התמקד תחילה במוצרי טקסטיל, אך התגוון ופנה במהלך שנות השישים לביגוד, אלקטרוניקה, מוצרי פלסטיק, ועוד. ההצלחה של הונג קונג הייתה כה גדולה עד שבשורה של הסכמי סחר עם בריטניה הסכימה המושבה להטיל על עצמה מגבלות מרצון מחשש שבריטניה תנקוט צעדים פרוטקציוניסטיים כדי להגן על מוצריה הנחותים מפני המתחרה החופשית יותר.
השינוי במצב הכלכלי היה מפליא, בין השנים 1961 ו-1980 צמחה הונג קונג בקצב של 9 אחוזים לשנה ואילו היקף הייצוא מכלל התמ"ג גדל מ-52 אחוז בשנת 1961 ל-66 אחוז בשנת 1970. למרות ההגירה המסיבית למדינה בשנים אלו, לפניהן ואחריהן, ההכנסה לנפש גדלה אף היא, והכפילה את עצמה בין 1961 ל-1971 ושבה והכפילה את עצמה פעם נוספת עד שנת 1983 (הכל במחירים קבועים) ובסך הכול עלתה פי עשרה בתוך כשלושים שנה. במילים אחרות, למרות שאוכלוסיית המושבה גדלה בהתמדה בעקבות זרם מתמיד של פליטים עניים, רמת החיים במדינה עלתה בהתמדה.
מקרה המבחן של הונג קונג מניב כמה מסקנות מעניינות, המפריכות במידת מה תפישות מקובלות. אחת הטענות הנפוצות נגד מדיניות של כלכלה חופשית (קפיטליסטית) היא הטיעון שמדיניות כזו מביאה למצב שבו ההון הולך ומתרכז במספר הולך ומתמעט של ידיים. הליכים של קונסולידציה ו"יתרון הגודל" נחשבים 'טבעיים' למשטר קפיטליסטי. הונג קונג מציבה דוגמה הפוכה. בשנת 1955, בימי בראשית של התיעוש, העסיקו 91 אחוז מכלל העסקים היצרניים במדינה פחות ממאה עובדים (כלומר, היו מפעלים קטנים). בשנת 1975, בשיאו של הליך התיעוש, מספר זה לא ירד אלא דווקא עלה ל-96.5 אחוז. בשנת 2002 מנו העסקים הקטנים 98 אחוז מכלל העסקים, וסיפקו עבודה ל-60 אחוז מכלל המועסקים בהונג קונג.
תופעה בולטת שנייה היא האופן החלק ונטול החיכוכים, כולל "אבטלה חיכוכית", שבו השתנה כל מערך העבודה בהונג קונג. בשנת 1980 עסקו 23.6 אחוז מהאוכלוסייה בייצור, 13.5 בנדל"ן, 12.0 אחוז בשירותים קהילתיים ו-10.7 בתעבורה. בשנת 2003, היקף העוסקים בייצור צנח לשיעור זניח (3.9 אחוז) ולעומתו העוסקים בשירותים קהילתיים זינק ל-22.4 אחוז, העוסקים ביבוא ויצוא הכפילו את מספרם ל-21.6 אחוז, כמוהם כעוסקים בביטוח ובכספים שמנו 13.1 אחוז מכלל העובדים.
למרות שינויים דרמטיים אלו, שעיקרם היעלמות כמעט מוחלטת של הייצור מהונג קונג ומעבר לשירותים פיננסיים, קהילתיים, וכדומה, לא ניתן היה להבחין בהשפעה כלשהי על שוק העבודה בהונג קונג. האבטלה בין השנים 1982 ו-1997 נותרה בשיעור זניח של 2.5 אחוז, עם תנודות מינימליות שתוקנו במהירות רבה. מאות אלפי הפועלים שכביכול לא הייתה נמצאת להם תעסוקה במהלך השינוי מצאו תעסוקה ללא קושי.