stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע עזרא ונחמיה
מבצע "עזרא ונחמיה" > חוק שלילת הנאמנות

בתאריך 15 בפברואר 1950 הודיע מרדכי בן-פורת למרכז בישראל, שראש ממשלת עיראק, תאופיק א-סווידי, הודיע באותו בוקר שיינתנו תעודות מעבר, "לֶסֶה פַּסֶה"- ליהודים, ובשבוע הקרוב תתפרסם הודעה רשמית. ב-3 במרץ 1950 כתב את המברק הבא: "הנה הגיעה שעת גאולת יהדות אומללה זו. הממשלה החליטה ברוב קולות לאשר יציאת היהודים."
ביום זה עדיין לא אושרה יציאת היהודים, אלא הובא "חוק שלילת הנאמנות" לבית הנבחרים העיראקי, שם התחולל ויכוח לא קטן סביב הנושא. להלן סעיפיו של החוק:
"מועצת השרים רשאית לשלול את האזרחות העיראקית מכל יהודי עיראקי שיעדיף מרצונו הטוב לעזוב את עיראק לצמיתות, וזאת לאחר שיחתום על טופס מיוחד, בנוכחות הפקיד שימונה על ידי שר הפנים.
יהודי עיראקי שייצא, או שינסה לצאת, מעיראק בדרך בלתי חוקית - תישלל ממנו אזרחותו העיראקית.
יהודי עיראקי שייצא מעיראק בדרך בלתי חוקית ולא יישוב אליה תוך חודשיים מתאריך היכנס חוק זה לתוקפו - ייחשב כאילו עזב את עיראק לצמיתות ואזרחותו העיראקית תישלל ממנו בתום ארכה זו.
על שר הפנים לצוות על הרחקתו מן הארץ של כל אדם, שנשללה אזרחותו העיראקית בהתאם לנ"ל. אלא אם כן היה משוכנע, בהסתמך על סיבות סבירות כי הישארותו בעיראק נחוצה זמנית לצורך משפטי או חוקי...
כוחו של חוק זה יפה למשך שנה מיום היכנסו לתוקפו. אולם, מותר לבטלו בכל עת תוך תקופה זו, על פי צו מלכותי."
שר הפנים, סאלח ג'בר, הגיש את החוק משום שהניח שאין להכריח את מי שלא רוצה להישאר בעיראק, להישאר בה. צירי מפלגת אסתקלאל דרשו שרכוש היהודים היוצאים יוחרם, כנגד הרכוש הערבי שנתפס בידי הציונים בישראל ושיסולקו כל היהודים מהמדינה. ג'בּר התנגד להוסיף לחוק סעיף הקשור בהקפאת הרכוש היהודי. למחרת הביא את החוק לאישור הסנאט, שם הוויכוח היה חריף הרבה יותר. עם זאת, ג'בּר הבטיח ליהודים שיישארו בעיראק שייהנו משוויון זכויות מלא וייחשבו עיראקים לכל דבר. הצעת החוק התקבלה ברוב קולות ופורסמה בתאריך 9 במרץ 1950, חג פורים, ולאחר אישור העוצר נכנס החוק לתוקף.
מבצע "עזרא ונחמיה" > תכנון העברת היהודים לישראל

לאחר אישורו של "חוק שלילת הנאמנות" בסנאט העיראקי, הקים שר הפנים שתי ועדות, אחת בבגדאד ואחת בבצרה, אך המוסד עדיין לא ידע מהיכן ייצאו היהודים, מהו התקציב שיידרש ומאין יילקח, כיצד ייסעו ארצה וכדומה. ממשלת עיראק סברה שהיהודים ייצאו ממנה לאיראן, במסלול ששימש עד אז לבריחה הבלתי לגאלית, אבל עכשיו יעברו בו עם אישור, אך שליחי הקהילה עמדו על כך שהיציאה תהיה מערבה. אנשי ממשל ישראלים ונציגי המוסד לעלייה ב' קיימו מגעים עם גורמים שונים בעולם על מנת לקדם את הנושא, אך בינתיים נמשכה העלייה הבלתי לגאלית לישראל. ב-11 במרץ 1950 פנה ארגון הג'וינט למשרד החוץ האמריקאי וביקש את עזרתו בחדירה לעיראק. במקביל ניסו למנוע בכל דרך אישור של מעבר היהודים לישראל דרך איראן.
ב-15 במרץ נפתח משרד לרישום היהודים הרוצים להגר והממשלה התחייבה להסיע את היוצאים לגבול עם איראן על חשבונה, אך איראן חששה ממעבר של יהודים רבים בארצה ודרשה שייקבעו סידורים מוגדרים ליציאתם. ב-9 באפריל שיגר בן-פורת לארץ מברק המפרט את הגורמים לפיהם יש להתחיל את הרשמת היהודים לשלילת הנתינות, זאת טרם אישור התוכנית על היציאה מעיראק. יום לאחר מכן החל הרישום וכבר ביום הראשון נרשמו 3,400 עולים וביום השני 5,700.
בהיותו בבצרה, יצר בן-פורת קשר עם מייג'ור קייטון, מנהל חברת פולר הבריטית ואיש מודיעין בריטי. הם סיכמו שקייטון ישלח מכתב רשמי לראש הקהילה היהודית ובו יביע את נכונותו להסיע יהודים מעיראק לכל חלק בעולם. לאחר הפעלת קשרים בארצות שונות והתכנסויות של קבוצות בארץ ומחוצה לה, הגישה חברת התעופה "עיראק טורס" מכתב רשמי לראשי הקהילה ובו הודיעה על נכונותה להעביר במטוסים שלה את היהודים לכל שדה תעופה שייקבע, במחיר של 12 דינר לנוסע עם מטען של 30 ק"ג. ב-3 במאי התקבלו הוויזות העיראקיות לשלושה חודשים למספר נסיעות בלתי מוגבל. אך במקביל לשיחות שקיים בן-פורת עם קייטון, התגבשה החלטה במוסד לעלייה ב' להשתמש בשירותיה של חברת התעופה "ניר איסט אייר טרנספורט" להטסת יהודי עיראק לארץ. אחד האנשים המרכזיים בחברה היה רוני ברנט, אשר ביצע שליחויות מטעם המוסד ומילא תפקיד חשוב בכל מבצע העלייה. בערב חג הפסח הגיעו בן-פורת וברנט לביתו של יחזקאל שמטוב, חבר ההנהלה המבצעת של הקהילה היהודית בעיראק, שם החליטו שבשל המחיר הזול, מטוסים עם ארבעה מנועים, העובדה שהמטוסים של חברת "ניר איסט" יותר בטוחים והחברה גדולה יותר, הם יהיו אלו שיעבירו את היהודים לארץ.
העלייה > הטיסה הראשונה

ביום שישי ה-19 במאי 1950 בשעה 14:00 בדיוק... מטוס מסוג 'סקיימסטר' ובו שמונים ושישה עולים יהודים, המלווים בקצין משטרה עיראקי, רץ על המסלול בנמל התעופה של בגדאד, ניתק ממנו והמריא בדרכו לניקוסיה שבאי קפריסין. בשעה 15:50 בדיוק הוא נחת באי ואחרי חניית ביניים קצרה, שב והמריא ומגמת פניו נמל התעופה לוד בישראל. בשעה 18:00, שש שעות בדיוק לאחר שהמריא מבגדאד, נגעו גלגלי המטוס במסלול נמל התעופה לוד. שעה קלה אחר כך נחת על אותו מסלול מטוס נוסף ובבטנו שמונים ותשעה עולים.
בחודש מאי, החודש הראשון למבצע, הגיעו ארצה 614 יהודים בשש טיסות מבגדאד לישראל.
העלייה > האטה בקצב הטיסות

ב-1 ביוני 1950, כשבועיים לאחר הטיסות הראשונות, שלח בן-פורת מברק לארץ ובו הודיע שישנם עיכובים ביציאה, שנגרמו בשל חוסר הסכמה עם הפקידים העיראקיים. ב-15 ביוני הציע חבר בית הנבחרים העיראקי לבטל את יציאת היהודים מעיראק. ג'בּר וראש הממשלה עמדו על כך, שאם רוצים שתנועת היהודים מעיראק תימשך, יש צורך להוציא מספר רב של אנשים במהרה ולסיים את המבצע תוך שנה. ב-19 ביוני העלה רוני ברנט את חששותיו במכתב: "יש לי חששות רציניים שמשהו דומה למשבר עלול לפרוץ כאן אם תימשך המדיניות של האטת קצב הטיסות... התוצאה היא, שהולך ונוצר כאן מצב בלתי אפשרי. אני מקבל תלונות מכל הצדדים. כל הזמן לחצנו עליהם להביא יותר ויותר נוסעים ועכשיו, כשהם מוכנים, אין אנו שולחים מטוסים לקחתם." כעבור שבועיים כתב שוב: "אם לא נכפיל טיסותינו... ייווצר מצב שהפיקוח המלא על הטיסות יוצא מידינו..."
רק בתחילת אוגוסט חזרו להפעיל את הטיסות, אך כבר בתאריך 13 באוגוסט שיגר משרד החוץ הישראלי למוסד דיווח על שיחה עם הנספח לענייני עבודה בשגרירות האמריקאית בתל אביב בעניין צמצום העלייה מעיראק, זאת כדי לתת עדיפות ראשונה לעלייה מברית המועצות. בשגרירות האמריקאית חששו מעלייה מאסיבית ארצה אך לפי הרישום שנערך, בנובמבר הקרוב תישלל נתינותם של מאה ועשרים אלף יהודים עיראקיים. האטת קצב הטיסות גרם ליהודים לשוב ולחפש דרכי בריחה לא חוקיות, דרך בצרה, דבר שגרם למשרד הפנים בארץ להגביר את הלחץ על חברת "ניר איסט". גם שגריר ארצות הברית בעיראק התריע בתאריך 29 בספטמבר: "... אמר באוזני ראש הממשלה, נורי סעיד, שהוא מוטרד מאוד מכך שיהודי עיראק, שוויתרו על אזרחותם העיראקית ומוכנים להגר לישראל, עודם מתמהמהים... לפי החוק העיראקי נדרשים מהגרים שאזרחותם העיראקית נשללה מהם לעזוב את הארץ תוך עשרים ימים." ממשלת עיראק הביעה את חרדתה מפני המצב, שכן "חוק שלילת הנאמנות" אמור היה לפוג ב-9 במרץ 1951 ואם לא יגבירו את יציאת הטיסות מעיראק, יישארו בה כ-50 אלף יהודים חסרי נתינות.
המחשה למצוקתם של היהודים בבצרה ניתן לראות במכתב ששיגרו בתאריך ה-13 בינואר 1951 לשלטונות עיראק ולחברת התעופה "עיראק טורס": "חמישה חודשים חלפו מיום שעזבנו ביתנו ומצבנו אומלל. אנו וילדינו עומדים בפני כיליון. המטוסים ממשיכים לטוס מבגדאד ואנו לא מבינים מה הסיבה המונעת טיסות מטוסים אלה גם מבצרה."
העלייה > בעיות היהודים בעיראק במהלך העלייה

כבר בשנת 1950 נאלצו היהודים למכור את רכושם במחירים נמוכים בהרבה משווים. העיתונות יצאה בתעמולה שקראה לא לקנות את חפצי היהודים היוצאים. אחד העיתונים, "אל־צלאח", פרסם כרוז שהטיף להחרים את רכוש היהודים: "אל תקנו בגדים משומשים מאת היהודים! אל תאפשרו להם למכור אותם! הכסף שתשלמו תמורת הסמרטוטים שלהם ייהפך לעופרת בלבות בניכם ואחיכם. הקניות מהיהודים הורסות את השווקים ומערערות את כלכלת המדינה; על כן החרימו אותם!".
החל מינואר 1951 החלו פיגועים שונים במרכזים יהודיים בעיראק, ובכללם פצצה שהושלכה ב-14.1.51 ליד בית הכנסת "מסעודה שם־טוב" ברובע היהודי בבגדאד, שם התאספו הרבה יהודים לצורך סידורים אחרונים לפני צאתם לשדה התעופה. שני יהודים נהרגו וקרוב ל-70 נפצעו.
ב-10 במרץ 1951, יום אחד לאחר תום מועד הרישום לשלילת הנתינות, נקרא בית הנבחרים לישיבה סודית, בה התקבל חוק הקפאת הרכוש של היהודים חסרי הנתינות. באותו לילה עברה המשטרה, מלווה בנציגים מארגון הסוחרים, על כל חנויות היהודים ונעלו אותן. למחרת הוקפאו חשבונותיהם, נמנע מהם למכור את ביתם וגם מכירת מיטלטליהם נאסרה ועל כן התקיימה בסתר, במחירים זעומים.
בתאריך 22 במאי 1951 הסתמן המאורע ששימש מעין סיום טראגי למבצע. ביום זה נעצרו על ידי המשטרה שני שליחים ישראלים - מרדכי בן-פורת ויהודה טאג'ר. המשטרה ערכה חיפושים בביתם ולמחרת הובא בן-פורת לקצין שהיה מומחה בעינויים, הוא נעצר לשבועיים ולאחר מכן הצליח בדרך נס לברוח ארצה וכך להינצל. טאג'ר נידון למאסר עולם אך ביולי 1958, לאחר הפיכת הגנרל קאסם, שוחרר והוחזר לארץ. המשטרה המשיכה בחיפושים, מעצרים וחקירות, עד שלא הייתה ברירה ובתאריך 15 ביוני 1952 נתקבלה הוראה מהארץ להפסיק את הפעילות בעיראק.
במהלך האירועים הקשים, נכלאו יהודים רבים בבתי הסוהר בעיראק, שעה שהקהילה היהודית הייתה בעיצומם של חבלי קליטה בארץ. בתאריך 19 בינואר 1952 הוצאו יוסף בצרי ושלום צלאח להורג בתלייה בבגדאד, באשמת החזקת חומר חבלה וזריקת פצצות במרכז העיר, לאחר שעונו קשות. יהודי עיראק זוכרים היטב את המשפט שאמר בצרי בהעלותו לגרדום, כאשר אפילו השק השחור שכיסה את פניו לא החניק את צלילות הצעקה: "תחיא אשראיל!"- תחי מדינת ישראל!
העלייה > סיום המבצע

עד סוף אפריל 1951 עלה הרוב המכריע של יהודי בצרה ונותרו בה 1,450 איש בלבד. בסיום המבצע נותרו בה כ-800 יהודים.
מבצע עזרא ונחמיה נמשך עד ינואר 1952, לאורך עשרים חודשים בדיוק. 110,618 יהודים מעיראק הגיעו לישראל בדרך האוויר ב-900 טיסות. 9,352 פליטים יהודים ברחו מעיראק לממלכת פרס של שושלת פהלווי, וממנה לישראל ו-8,000 יהודים ממוצא פרסי יצאו לפרס בדרכוניהם וממנה לישראל. בסך הכול 119,970 עולים מעיראק, מתוך קהילה שמנתה 138,000 נפש, הגיעו לישראל ונקלעו למציאות חדשה - חיי מצוקה באוהלים או בצריפים במעברות, מזונות בקיצוב, מחלות זיהומיות, שפה חדשה, מנהגים חדשים וערכים שונים מאלה שהכירו." כך מסכם מרדכי בן-פורת את מבצע "עזרא ונחמיה" בסיום עבודתו כשליח המוסד לעלייה ב' מעיראק.
התנועה היהודית העיראקית בארץ ישראל

התנועה היהודית קמה בעיראק בתנופה רבה ולאחר שעלתה ארצה הצליחה לשגשג בכוחות עצמה, תוך קבלת סיוע מינימלי מצד המוסדות בארץ ומיהדות הגולה. המבצע עצמו התנהל על טהרת כוחות מקומיים: השליחים בו היו יוצאי עיראק וחניכי התנועה היהודית שצמחה בה. כמו כן, השכילה המחתרת החלוצית בעיראק ליצור שכבת פעילים גדולה יחסית, שידעה לדאוג לעצמה וניתן לומר כי מבין העליות של יוצאי אסיה-אפריקה, הייתה העלייה מעיראק אחת העליות אשר הביאו עימן אינטלקטואלים בשיעור ניכר.
ראו גם

העפלה מארצות המזרח - העלייה הבלתי לגאלית ממדינות האסלאם לפני הקמת המדינה
המשרד לקליטת העלייה
חוק השבות
לקריאה נוספת

אברהם בן־יעקב, יהודי בבל מסוף תקופת הגאונים עד ימינו, הוצאת קרית־ספר, ירושלים תשכ"ה; מהדורה שנייה 1979; פרק שביעי, 6. יהודי בגדאד מימי מלחמת העולם השנייה ועד חיסול גולת בבל, עמ' רנד-רסז.
א' תלמי, ומ' תלמי, לקסיקון ציוני, תל אביב: ספרית מעריב, 1981.
משה גת, קהילה יהודית במשבר: יציאת עיראק 1951-1948, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1989.
ד' שגיב, יהדות במפגש הנהריים: קהילת יהודי בצרה 1952-1914, ירושלים: הוצאת כרמל, 2004.
מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה: סיפורו של מבצע עזרא ונחמיה, אור יהודה: ספריית מעריב, 1996.
הערות שוליים

↑  תלמי, א. ותלמי, מ, 1981. לקסיקון ציוני, תל אביב: ספרית מעריב, עמ' 207-206.
↑  ראה באתר להשוואת ערכי דולר היסטוריים.
↑  שגיב, ד, 2004. יהדות במפגש הנהריים: קהילת יהודי בצרה 1952-1914, ירושלים: הוצאת כרמל, עמ' 254.
↑  בן פורת, מ, 1996. לבגדאד וחזרה: סיפורו של מבצע עזרא ונחמיה, אור יהודה: ספריית מעריב, עמ' 13–18, 46.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 45-42.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 49.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 69-68.
↑  אטלס, י, 1969. עד עמוד התלייה, תל אביב: מערכות, עמ' 358.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 70-69.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 76-71.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 80-76.
↑  בן פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 65, 80, 93-87; שגיב, יהדות במפגש הנהריים, עמ' 261, 264.
↑  בן פורת, 1996, עמ' 97-96.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 112-103.
↑  מרדכי בן-פורת, לבגדאד וחזרה, עמ' 136-125.
↑  מ' גת, קהילה יהודית במשבר: יציאת עיראק 1951-1948, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1989, עמ' 116.
↑  בן פורת, 1996, עמ' 138.
1 2  אברהם בן־יעקב, יהודי בבל, עמ' רסג-רסד.
↑  לניאדו, ע, 1981. יהודי מוצל: מגלות שומרון עד מבצע עזרא ונחמיה, טירת הכרמל: המכון לחקר יהדות מוצל, עמ' 383-382; שגיב, 2004, עמ' 273-272.
↑  מאיר, י, 1973. מעבר למדבר, תל אביב: מערכות, עמ' 212-209.
↑  השוד המושלם(הקישור אינו פעיל, 29.9.2021), יהודה שנהב
↑  אטלס, 1969, עמ' 471-468.
↑  שגיב, 2004, עמ' 279.
↑  בן פורת, 1996, עמ' 146.
↑  מאיר, 1973, עמ' 213.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395815505171 
העולים מעיראק נוחתים בשדה התעופה לוד 19 במאי 1950
כל שלוש שעות נחתה טיסה מעיראק בלוד 1 במאי 1951
משפחות בעיראק אורזות לקראת העלייה ארצה 11 במאי 1951
בול שהונפק לכבוד 20 שנים למבצע עזרא ונחמיה
היסטוריה של עם ישראל
מוזיאון האמנות של בזל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  art museum, מוסד זיכרון, מוזיאון 
 כתובת:  Kunstmuseum Basel Hauptbau, Kunstmuseum Basel Gegenwart, Kunstmuseum Basel Neubau 
 מיקום:  בזל 
 מדינה:  שווייץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1661
 תאריך פתיחה רשמי:  1661 
 אדריכל:  Rudolf Christ, פאול בונאץ 
 קואורדינטות:  47°33′15″N 7°35′39″E﻿ / ﻿47.554167°N 7.594167°E﻿ / 47.554167; 7.594167
 kunstmuseumbasel.ch
  (למפת בזל מוגדלת) מוזיאון האמנות של בזל(למפת בזל רגילה) מוזיאון האמנות של בזל
 
מוזיאון האמנות בזל (Kunstmuseum Basel) מכיל את אוסף האמנות הציבורי העתיק ביותר בעולם ונחשב בדרך כלל למוזיאון האמנות החשוב ביותר בשווייץ . הוא רשום כאתר מורשת שווייצרי בעל משמעות לאומית .
השושלת שלו משתרעת בחזרה לקבינט אמרבך, שכלל אוסף של יצירות של הנס הולביין שנרכשו על ידי העיר בזל ואוניברסיטת בזל ב-1661, מה שהפך אותו לראשון בבעלות עירונית ולכן פתוח למוזיאון הציבורי בעולם. האוסף שלו נבדל בטווח היסטורי רחב מרשים, מתחילת המאה ה-15 ועד להווה המיידי. תחומי הדגש השונים שלו מקנים לו מעמד בינלאומי כאחד המוזיאונים המשמעותיים מסוגו. אלה כוללים ציורים ורישומים של אמנים שפעלו באזור הריין העליון בין השנים 1400–1600, כמו גם את האמנות של המאות ה-19 עד ה-21.
אוסף

במוזיאון האמנות יש את האוסף הגדול ביותר של יצירות של משפחת הולביין. דוגמאות נוספות לאמנות הרנסאנס כוללות יצירות חשובות של אמנים מאסטרים כמו קונרד ויץ, הנס בלדונג (הנקרא Grien), מרטין שונגאואר, לוקאס קראנאך האב ומתיאס גרינוואלד. המאפיינים העיקריים של המאות ה-17 וה-18 הם האסכולות הפלמיות וההולנדיות (למשל פיטר פול רובנס, רמברנדט, יאן ברויגל האב ), ציור טבע דומם גרמני והולנדי. יצירות מפתח מהמאה ה-19 כוללות את האימפרסיוניסטים המיוצגים על ידי אדואר מאנה, אדמונד ז'אן דה פורי, קלוד מונה, פול גוגן, פול סזאן וכן את הציורים של וינסנט ואן גוך וארנולד בוקלין ופרדיננד הודלר משווייץ. במאה ה-20, ההתמקדות היא ביצירות של קוביזם עם פיקאסו, בראק וחואן גריס. האקספרסיוניזם מיוצג על ידי דמויות כמו אדוארד מונק, פרנץ מארק, אוסקר קוקושקה ואמיל נולדה.
האוסף כולל גם יצירות מקונסטרוקטיביזם, דאדאיזם וסוריאליזם ואמנות אמריקאית מאז 1950. דגשים נוספים הם האוסף הייחודי של יצירות של פבלו פיקאסו, פרננד לג'ר, פול קליי, אלברטו ג'קומטי ומארק שאגאל.
בתחום האמנות העדכנית והעכשווית יותר, האוסף שומר על גופים משמעותיים של אמנים שווייצרים, גרמנים, איטלקים ואמריקאים, כולל ג'וזף בויס, אנדי וורהול, ג'ספר ג'ונס, גיאורג בזליץ, AR Penck, בריס מרדן, ברוס נאומן, ג'ונתן בורופסקי, רוני הורן, פרנצ'סקו קלמנטה, מימו פלדינו, אנזו קוצ'י, מרטין דיסלר, ליקו איקמה, מרקוס ראץ, רוזמרי טרוקל ורוברט גובר.
בשנת 1975, הקרן לאמנות דיא התקינה ללא כותרת (לזכר אורס גראף) מאת דן פלבין בחצר הקדמית של המוזיאון ובגלריית ארקייד. המיצב הקבוע והחיצוני הזה מומן והותקן על ידי קרן דיא לאמנות כיצירה ציבורית מרכזית ראשונה. לאחר מכן הוא הוענק למוזיאון האמנות ב-1980.
הִיסטוֹרִיָה

בשנת 1671 החליטה העיר בזל להנגיש לציבור את אוסף האמנות של ארון אמרבך. האוסף הוצג ב- Haus zur Mücke (de') ליד המונסטר של בזל והציבור יכול היה לגשת אליו פעמיים בשבוע. בשנת 1823 חובר האוסף הציבורי עם מוזיאון פאש הפרטי לפני כן שהוקם על ידי רמיגיוס פאש ובשנת 1849 עבר האוסף לבניין גדול יותר גם הוא ליד המונסטר של בזל. בשנת 1859, חשבו על מבנה חדש למוזיאון, בהשראת הציורים שהפקידה הציירת השווייצרית אמילי לינדר מדי שנה במוזיאון מאז 1847.  כמיקום אפשרי בניין Allgemeine Lesegesellschaft Basel (de') הוזכר או שנחשבה גם חזרה ל־House zur Mücke. המוזיאון כלל עוד כמה מחלקות אקדמיות. נראה מהלך לתת לאוסף האמנות יותר מקום וגם לאפשר חילוץ יעיל של הציורים במקרה של שריפה. עד 1864 כלל המוזיאון מחלקות פיזיקליות וכימיות. בשנת 1866, הועברו גם המחלקות האתנוגרפיות והעתיקות למקום אחר ובעקבותיו קיבלו היצירות שני חדרים בולטים נוספים. קרן גוטפריד קלר הציגה את הציור של פרות שותות בהרי האלפים על ידי ג'ובאני סגנטיני בשנת 1904. קרן בירמן, שהוקמה כדי לרכוש ציורים של ציירים שווייצרים, הציגה ציירים מודרניים והציגה את Lac Leman מ-Chebrous ב-1905 ואת העלייה בחלל ב-1910 מאת פרדיננד הודלר, בהמשך הלחם מאת ג'ובאני ג'קומטי ב-1908 וגן האיכרים מאת קונו אמית. בשנת 1914.  עם הכפר בפונטואיז מקמיל פיסארו, הציור האימפרסיוניסטי הראשון הוצג למוזיאון ב-1912.
בשנת 1936, המוזיאון עבר למיקומו הנוכחי. בשנת 1939 נרכשו עבור מוזיאון האמנות בפיקודו של המנהל ג'ורג' שמידט, גוף גדול של אמנים יהודים-גרמנים, שציוריהם נחשבו לאמנות מנוונת על ידי המשטר הנאצי בגרמניה . הם מוצגים במוזיאון עד היום. בשנת 1980 חבר המוזיאון למוזיאון לאמנות עכשווית, המציג יצירות אמנות משנות ה-60 ואילך. זה היה המוזיאון הראשון שהתמקד באומנות עכשווית באותה תקופה.
ב-1967 היה איום במכירה של ציורי פיקאסו Les deux frères (1906) ו-Arlequin assis (1923), שהיו בהשאלה במשך שנים רבות. באמצעות משאל עם אישרה אוכלוסיית בזל-שטדט הלוואה ממשלתית של 6 מיליון פרנק שווייצרי, והאזרחים אספו גם 2.4 מיליון פרנק – ונתמכו בין היתר על ידי הקנטונים בזל-לנדשפט וסנט גאלן וכן עיריית בנינגן – לרכוש את שני הציורים עבור המוזיאון לאמנות. פיקאסו כל כך התרגש מכך שהוא תרם לעיר ארבע יצירות נוספות: Homme, femme et enfant (1906), טיוטת ציור עבור Les Demoiselles d'Avignon (1907) ושתי היצירות המאוחרות הגדולות Vénus et l'amour ו-Le זוג משנת 1967 מנהל המוזיאון דאז, פרנץ מאייר, הורשה לבחור אותם בעצמו בסטודיו של פיקאסו. לבסוף השלימה מג'ה סאכר-שטלין את התרומה הזו עם היצירה הקוביסטית Le poète משנת 1912.
מבנים

הבניין הנוכחי והמרכזי של מוזיאון הקונסטמוזיאום תוכנן ונבנה בשנים 1931–1936 על ידי האדריכלים פול בונץ ורודולף כריסט, בסמוך לבניין לשעבר של הבנק הלאומי של שווייץ בבזל. בשנת 1980, מבנה ליד הריין בשכונת סנט אלבן נוסף כמיקום נוסף למוזיאון, המוזיאון לאמנות עכשווית .
בשנת 2008 רכש המוזיאון קרקע בצד השני של דופורשטראסה ונערכה תחרות אדריכלים. עם מתחרים כוכבים בינלאומיים, כמו חמישה זוכי פרס פריצקר ( פיטר זומתור, זאהה חדיד, רפאל מוניאו, טדאו אנדו וז'אן נובל ) – כולם פרסמו, בסופו של דבר, חברה מקומית צעירה, כריסט אנד גנטנביין, זכתה בפרויקט.  התכנון הסופי הוא בניין זוויתי, מול לבני בטון, ובגובה זהה למוזיאון המקורי. הבניין החדש מחובר לבניין הראשי דרך מעבר תת-קרקעי.
הבניין החדש הושלם באפריל 2016  ובנייתו מומנה על ידי קנטון בזל-שטדט וקרן לורנץ (Laurenz-Stiftung).
הרחבה מוסיפה 2,750 מ"ר של גלריות, לסך של קרוב ל-10,000 מ"ר. המוזיאון המקורי מכיל כיום אמנות מהמאה ה-15 עד 1950, עם עבודות מאוחרות יותר בהרחבה. בקומה העליונה של הבניין החדש מוצגות תערוכות מתחלפות ובקומה האמצעית וחלק מקומת הקרקע נמצא האוסף הקבוע.
מבקרים

בשנת 2019 היו למוזיאון האמנות 265,000 מבקרים.
גלריה

הנס הולביין הצעיר, דיוקנו של בוניפאציוס אמרבך
הנס הולביין הצעיר, דיוקנו של ארסמוס מרוטרדם (1523)
לוקאס קראנאך האב, מדונה עם ילדה (1529)
אלברט אנקר, ילד ישן בחציר (1897)
וינסנט ואן גוך, מרגריט גאט בפסנתר (1890)
פול גוגן, טא מאטה (השוק) (1892)
חואן גריס, La femme à la mandoline (אישה עם מנדולינה) (1916)
ארנולד בוקלין, המגפה (1898)
פול קליי, סנציו (1922)
תיאו ואן דוסבורג, קומפוזיציה (1923–1924)
מבט אל האינסוף מאת פרדיננד הודלר
ראו גם

ראול אלברט לה רוש, אספן ותורם אמנות שווייצרי
לואיז בכופן-בורקהרדט, אספנית ותורמת אמנות שווייצרית
לשון הקרח ארבוס

| --- | --- |

כוחות שונים אחראים לעיצוב לשון הקרח ארבוס, בהם פעולת גלים בעת ההפשרה הקיצית, גאות ומתחים פנימיים.
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  77°44′03″S 166°31′41″E﻿ / ﻿77.7341°S 166.528°E﻿ / -77.7341; 166.528
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומילשון הקרח ארבוס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומילשון הקרח ארבוס
 
לשון הקרח ארבוס מזדקרת אל תוך מצר מקמרדו מן האי רוס בין כף רוידס לתחנת מקמרדו.
בתרונים מכוסי שלג וקרח נחשפים עם התנתקות הקרח בשולי לשון הקרח ארבוס הפונים הימה
לשון הקרח אֶרֶבּּוּס (באנגלית: Erebus Ice Tongue) היא לשון קרח - קרחון שמוצאו מן ההר והשלוחה הימית של קרחון ארבוס מן האי רוס. לשון הקרח מזדקרת לאורך 11 ק"מ אל תוך מצר מקמרדו מקו החוף של האי רוס סמוך לכף אוונס, אנטארקטיקה. עובי לשון הקרחון נע בין 50 מ' בקצה ל-300 מ' בנקודה, שבה היא מתחברת לקו החוף. חוקרי אנטארקטיקה ממשלחת דיסקברי של סקוט (1901–1904) נתנו ללשון הקרח את שמה ומיפו אותה.
גובה לשון הקרח ארבוס הוא בסביבות 10 מ' ומרכזה הוא בקו רוחב 77.6 דרום, קו אורך 166.75 מזרח. חלק לשון הקרח המשתרע מעבר לקו החוף או הקרקע צף על פני המים.
לשונות קרח מופיעות כאשר זרם קרח קרחוני שוטף במהירות (יחסית לקרח שסביבו) אל תוך הים או אל תוך אגם, בדרך כלל באזור מוגן. לדוגמה, כף אוונס וכף רוידס המזדקרים מתוך האי רוס מגינים על לשון הקרח ארבוס מן המים הפתוחים של ים רוס. חצי האי האט פוינט מדרום עוזר להסיט גושי קרח, שרוחות הדרום השכיחות באזור דוחפות.
זרם הקרח הארוך והצר ארבוס מתנקז מן המדרון המערבי של הר ארבוס, הר געש פעיל המתנשא לגובה 3,794 מ'. ההר מחדש בקביעות את זרם הקרח מן הקרחון, כיוון שכמות השלג היורדת בשנה עולה על כמות השלג הנמסה בשנה. לשון הקרח ארבוס היא מבנה דינמי, הכפוף לשלל לחצים פנימיים וחיצוניים, שמשפיעים על צורתו, גודלו ועמידותו.
מעגני לשון הקרח

קרח הים הקפוא של מפרץ ארבוס, המקיף את לשון הקרח ארבוס, נשבר במשך חודשי הקיץ. במצב זה נחשפת לשון הקרח לגלים המסתערים עליה ממצר מקמרדו. יתרה מזו, פעולת גלים כזאת גם משפיעה על מערות הקרח, שלאורך שוליה הראשיים של לשון הקרח. מערות הקרח כוללות בתרונים שלובים ביניהם, מכוסים בגשרי שלג. מערות הקרח מהוות אטרקציה פופולרית לדיירים מסביבות תחנות המחקר תחנת מקמרדו ובסיס סקוט. מבקרים מדווחים על ראיית נטפי-קרח דמויי סטלקטיטים על תקרות המערות, כמו גם גבישי קרח מורכבים. אור השמש המסתנן דרך הקרח אל תוך המערות מציף את חלליהן הפנימיים באור כחול מפוזר.
חוקרי מערות בני ימינו, שנדחקו במנהרה צרה באורך עשרות מטרים ויצאו לבסוף אל תוך מערה גדולה, מתארים את חוויית לשון הקרח ארבוס במילים אלה:
אנו יושבים בשקט וקולטים את יפי הטבע. לפתע אנו שומעים את שאון החריקה הנמוך של תנועת הקרחון, ואינסטינקטיבית מביטים שלושתנו בפתח הצר. בלי לומר מילה אנו תופסים, שלא הרבה דרוש כדי שהכניסה תקרוס ותיאטם, ואנחנו נילכד כאן. בזה אחר זה אנחנו יוצאים לאיטנו. סטיב מוצא אחר כך מערה, שיכולה להכיל לבטח את כולנו, כל העשרה. בהתלהבות ילדותית אנו בוחנים את קתדרלת הקרחון, שכתליה קרח כחול עמוק. אנחנו שוברים פיסות קרח בנות 10,000 או 20,000 שנה, ממיסים אותן בפינו ומתענגים על טעם המים הזכים, הנקיים משמץ זיהום.
מדענים שקיבלו מענק מקרן מדע לאומית הביאו מראות תת-מימיים נדירים של מערות לשון הקרח ארבוס, על ידי הרכבת מצלמות על כלבי-ים ודל. התמונות מראות סלעים ודגים מתים קפואים בקרח. סרטון וידאו הציג גם כלבי-ים ודל אחרים, שהשתמשו כנראה במערות התת-מימיות כמקומות מחבוא מטורפים כמו לווייתן קטלן וכלב ים נמרי.
מבקרים בלשון הקרח ארבוס רואים לעיתים קרובות כלבי-ים ודל. מדי שנה נולדים בין 300 ל-400 גורים למושבת כלבי-ים ודל, שחיה במפרץ ארבוס הסמוך. כלבי-הים סומנו באופן בולט ונצפו שוב ושוב מאז 1969. המחקר הנמשך זה קרוב ל-40 שנה מייצג את אחת מחקירות השטח הממושכות ביותר בסוגן, לפי דין וחשבון של אוניברסיטת מדינת מונטנה. 
גם פינגוויני אדלי נמצאים בסביבות לשון הקרח ארבוס. פינגווין קיסרי מסוג אדלי נודעים במיוחד במושבות הקינון שלהם על חופו הצפוני הטרשי של מפרץ ארבוס בכף רוידס הסמוך. פינגווינים, בדומה לכלב ים ודל, נטרפים בשיני לווייתן קטלן וכלב ים נמרי. נוכחות פינגווינים מושכת גם ציפורי טרף מסוג חמסניים.
נדיר למצוא תיאור של פני לשון הקרח, שרוחבה עולה על קילומטר וחצי. בספרות פופולרית. יוצא דופן נמצא בספרו של ארנסט שקלטון, "South!‎". מפקד המשלחת שיצאה בדצמבר 1916 לחפש עמיתים לחקר אנטארקטיקה בסביבות לשון הקרח כתב בדין וחשבון הבא לשקלטון:
ב-2 בינואר הפסיקה המשלחת את חיפושיה עקב מזג אוויר כבד. ב-3 בחודש, נמשכה בדיקת הקרחון, וכמה מדרונים שנוצרו בשלג הוליכו אל פסגת הקרחון, אבל בתרונים בין המדרון ללשון מנעו את החצייה. אז התקדמה הקבוצה סביב הלשון אל אי האוהל, שגם בו נערכו חיפושים, בהקפה מלאה של האי כולו.