קהילת יהודי ברלין
היסטוריה > בין השנים 1200–1573

החוקרים מעריכים שהתיישבות הקבע הראשונה של יהודים באזור, שלימים הפך לעיר ברלין, התרחשה לאחר מסעי הצלב הראשונים במאה האחת עשרה, בשעה שהיהודים נדדו מדרום מזרח אירופה צפונה, לאורך נהר הריין, כתוצאה מהתנכלויות שהם חוו. קיימת עדות כתובה, מראשית המאה ה-13, שסוחרים יהודים סחרו במרקיזות ברנדנבורג עוד בתקופה שבאזור היו כפרי דייגים ומאוחר יותר לקראת אמצע המאה (1237) נוסדו שתי הערים קולן (גר') וברלין (שהתאחדו מאוחר יותר לעיר ברלין). התיעוד הראשון אודות הימצאות יהודים באזור ברלין הוא מצבת קבורה יהודית המתוארכת לשנת 1244, שנמצאה ברובע המערבי של שפנדאו. תיעוד נוסף משנת 1295 נמצא במשפט בודד שנכתב במסגרת פריווילגיה שלילית שניתנה ליהודים, על ידי גילדת יצרני הבדים בברלין, בה נכתב, שנאסר על אורגי הצמר השייכים לגילדה לקנות חוטים מיהודים. יהודי ברלין חיו קרוב זה לזה בקלוסטרווירטל - Klosterviertel, במרכז העיר בסמוך לבניין העירייה, באזור שנקרא הרובע היהודי (החצר היהודית הגדולה - Grosser Jüdenhof). בשנת 1354 נבנה רובע קטן יותר, שנקרא (החצר הקטנה - Kleine Judenhof), שהוצמד לרובע היהודי הגדול. כך חיו יהודי ברלין עד אמצע המאה ה-20.
בתקופה זו היה ליהודים מעמד משפטי מיוחד כיהודי חצר והם היו תלויים ברצונם הטוב של השליטים, שהותירו להם רק תחומי פעילות ומחײַה ספורים כגון הלוואות ומסחר, לצורך פרנסה. רדיפות וגירוש התרחשו שוב ושוב, במיוחד בעיתות משבר. אולם ברוב המקרים, היהודים התיישבו שוב ושוב במהרה. בין השנים 1348–1349, כשהמגפה השחורה השתוללה באירופה, גם בברלין רדפו את היהודים. בתי יהודים נשרפו ב"חצר היהודים" והיהודים נהרגו או גורשו מהעיר. בשנת 1354 חזרו היהודים והשתכנו בעיר בהזמנת פרידריך השני על מנת שימלאו במיסיהם את אוצר המרקיזות. בשנת 1446 פרידריך השני גירש את יהודי ברלין ואת כל היהודים שחיו במרקיזות ברנדנבורג וכל רכושם הוחרם. על פי פנקס מרשם התושבים של עיריית ברלין, בשנת 1454 שוב חיו בעיר כ-33 יהודים.
בשנת 1510, כתוצאה מגנבה מהכנסייה שבכפר אובלנד (Havelland) הסמוך לברלין, על ידי הנפח/הצורף הנוצרי פול פרום מברנאו (אנ'), התקיים בברלין משפט אנטי-יהודי, אנטישמי, בו הואשמו היהודים בגנבת כלי קודש מזהב (מגש לחם הקודש) מהכנסייה ושני כיכרות לחם קודש. אף על פי שהגנב הנוצרי נתפס, נאסרו ונחקרו 111 יהודים. 51 מהנחקרים נדונו למוות ומהם 38 יהודים נדונו למות בשריפה חיים על המוקד בכיכר השוק החדש מול כנסית סנט מרי. ב-10 ביולי 1510, כשמסביב קהל צוהל, הם נשרפו. דינם של שני אחרים הומתק לעונש קל יותר כי המירו את דתם לנצרות ועל כן, ראשם הותז בחרב יחד עם ראשו של הגנב האמיתי. רק רופא מומחה למחלות עיניים שהתנצר, זוכה. בנוסף לכך, כל יהודי ברנדנבורג גורשו מהמרקיזות. בשנת 1539 היהודים הורשו להתיישב שוב בברלין לאור השתדלותם של ר' יוסף איש רוסהיים ופיליפ מלאנכטון, בפני יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שהתיר ליהודים לחזור לברלין בניגוד לרצונם של תושבי העיר הנוצרים. רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים הצליח לשכנע את יואכים השני שלא להיגרר אחרי כתבי השטנה של מרטין לותר, ולא לגרש את היהודים מארצו כפי שעשה עמיתו יוהאן פרידריך מסקסוניה. ב-3 בינואר 1571 מת יואכים השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. ברגע שהוא עלה לשלטון הוא הטיל מס על התבואה, במגמה לכסות את הגירעון הגדול שהשאיר אביו. זמן קצר לאחר שעלה לשלטון התרחש פוגרום בברלין כנגד יהודי העיר, רוב בתיהם נבזזו ובית הכנסת בקלוסטרשטראסה נהרס. יוהאן גאורג האשים את יהודי החצר של אביו, ליפולד מפראג, שהיה מנהל המטבעה, ואף זכה להערכה רבה על ידי יואכים השני כמממן המדינה והחצר. מאידך ליפולד היה שנוא על נתיניו של יואכים, נוצרים ויהודים כאחד, בגלל התנהלותו הקשוחה. משליפולד נמצא זכאי במשפט יוהאן גאורג האשים אותו בהרעלת אביו ומותו הפתאומי. לאחר שחרור ביניים, נשפט ליפולד פעם נוספת באשמת כישוף ורצח הבוחר; ב-1573 הוא הוצא להורג והיהודים גורשו ממרקיזות ברנדנבורג "לנצח נצחים". לאחר הפוגרום והגירוש, במשך כמאה שנה לא שבו יהודים לברלין.
בשנת 1663 הותר ליהודי החצר ישראל אהרן, הספק של הצבא וחצר הקורפירסט להשתקע בברלין עם משפחתו.