stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שינגו

| --- | --- |

נהר ריו שינגו
 מידע כללי
 אורך:  2,126 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  9,680 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  520,292 קמ"ר
 מוצא:  רמת ברזיל
 יובלים:  Iriri River, Jaraucu River, Acarai River, Culuene River, Suia Missu River 
 שפך:  נהר האמזונאס
 מדינות באגן הניקוז:  ברזיל
 אגן הניקוז של נהר שינגו, במערכת הניקוז הכללית של האמזונאס
 
ריו שינגו (Rio Xingu) הוא אחד הנהרות הגדולים ביותר בתבל ויובלו של נהר האמזונאס. אורכו 2,126 ק"מ. מוצא הנהר ברמת ברזיל ואת מרבית זרימתו עושה באמזוניה עד אשר נשפך אל שפך נהר האמזונאס. במורד הנהר חיים שבטים שונים של אינדיאנים, המקיימים ביניהם קשרי סחר חליפין, והשתתפות בטקסים שונים. בעמל רב הצליח להגיע אליהם אמן הפופ הבריטי, סטינג, שניסה בשעתו לסייע להם מבחינה ציבורית. היובל הראשי של השינגו הוא נהר אירירי. הטראנס אמזוניקה חוצה את הנהר, אם כי התעבורה נעשית על מעבורת. הנהר יפה לשיט עד 160 ק"מ במעלה השפך.
על הנהר ממוקמת תחנת הכוח סכר בלו מונטה, מהגדולות בעולם.
הערות שוליים

↑   אילת ורדי, לפי ויקיפדיה, בקצה האמזונס חיים שבטים לא ידידותיים. החלטתי לבדוק זאת בעצמי, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529617105171  GND: 4104100-8  LCCN: sh85148831  NKC: ge627674  VIAF: 315127663   WorldCat (עם VIAF): 315127663
שי בן עטר

| --- | --- |

שי בן עטר - דצמבר 2018
 לידה:  7 במאי 1979 (בן 45) רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 עיסוק:  תסריטאי, במאי
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 יצירות בולטות:  נבסו חברות
 פרסים והוקרה:  פרס אמי הבינלאומי (2018)  ורד הזהב (2014) 
 פרופיל ב-IMDb
 
שי בן עטר (נולד ב-7 במאי 1979) הוא במאי, תסריטאי טלוויזיה ויוצר ישראלי. זוכה פרס אמי לשנת 2018 על הסדרה נבסו ופרס "ורד הזהב" לשנת 2014 על הסדרה "חברות".
קורות חיים

בן עטר נולד ברמת גן. למד בבית הספר התיכון לאומניות על שם תלמה ילין בגבעתיים.
בן עטר שירת בתיאטרון צה"ל כשחקן, ולאחר מכן כמחזאי ובמאי. במסגרת השירות הצבאי כתב יחד עם רועי אסף וביים את הצגת הבידור לחיילים: "איפה זה צה"ל". כתב יחד עם יוסי ואסה וביים את הצגת היחיד "עולה לבמה".
בשנת 2000 כתב וביים את המחזה הקצר "פרידה" בפסטיבל לתיאטרון קצר בתיאטרון צוותא.
בשנת 2001 עלתה הצגת היחיד בבימוי "באמהרית זה נשמע יותר טוב", אותה כתב יחד עם יוסי ואסה. ההצגה הועלתה מעל ל-1500 פעמים בישראל וכ-150 פעם ברחבי העולם.
בשנת 2003 ביים את הצגת הבידור "יותר חנה מלסלאו", אותה כתב יחד עם חנה לסלאו. עבור בן עטר לסלאו הייתה מעין "מורה" לתחום הכתיבה והבימוי הקומי, והעבודה איתה היוותה עבורו שער לעולם הבידור.
בשנת 2005 ביים את המחזה לילדים "יחיד במינו – אנד ארגי", אותו כתב יחד עם יוסי ואסה. בשנת 2008 תורגם המחזה לאנגלית והוצג ברחבי העולם, בין היתר בארצות הברית, קנדה ורוסיה, וההצגה זכתה לשבחי הביקורות, כולל בניו יורק טיימס.
בשנת 2007 כתב בן עטר יחד עם רן דברת וליטל שוורץ את "מופע הסטנד אפ של ליטל שוורץ".
יצירה בתחום הטלוויזיה

במקביל ליצירתו בתחום התיאטרון ובתחומים נוספים, החל משנת 2001 בן עטר מביים וכותב לטלוויזיה בתוכניות שונות, בין היתר:
הערוץ הראשון: "זאפ לראשון" "שוונג" (במסגרת הטלוויזיה החינוכית הישראלית).
רשת: "יאיר לפיד", "צחוק מעבודה", "גיל ריבה עד הבית".
ערוץ עשר: יצר וכתב יחד עם ליאת שביט וליטל שוורץ את הסדרה הקומית ״חברות״, וביים את עונות 2,3,4 בסדרה. ביולי 2021 נרכשה הסדרה חברות לערוץ 4, ערוץ טלוויזיה בריטי, שם תעובד לסדרה דוברת אנגלית.
יצר וכתב יחד עם רן לוי וישראל קטורזה את הסדרה הקומית "ישראל".
רשת 13: יצר וכתב יחד עם ליאת שביט ויוסי וואסה, וכן ביים את הסדרה הקומית "נבסו".
פרסים

בשנת 2004 זכתה ההצגה "יותר חנה מלסלאו" בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריה "הצגת הבידור של השנה".
בשנת 2005 זכה המחזה "יחיד במינו" בפרסים רבים (פרס "הבמאי הטוב ביותר", "ההצגה הטובה ביותר" ופרס "חביבת הקהל") במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים וכן בפרס הבמה לילדים ונוער בשנת 2006.
בשנת 2014 זכתה הסדרה "חברות" בפרס "ורד הזהב". הסדרה זכתה בפרס הקומדיה הטובה ביותר וגברה בהתמודדות מול סדרות מאנגליה ובלגיה. זו הזכייה הראשונה לסדרה ישראלית בפרס זה.
בשנת 2017 הוענק "פרס עושות שינוי" של מגזין און לייף לסדרה "חברות". הפרס, בשיתוף עיריית רמת גן והמשרד לשוויון חברתי, מוענק לנשים יוצרות בתחומים שונים.
בשנת 2018 זכתה הסדרה "נבסו" בפרס הקומדיה הטובה ביותר בפרס אמי הבינלאומי. התוכנית שודרה בערוץ "רשת 13" והיא עוסקת במשפחה מעורבת המורכבת מאב אתיופי, אם אשכנזייה, בתם ומשפחתם המורחבת.
הערות שוליים

↑  יעל געתון‏, "הסדרה היא תוצאה של החוויות שלנו": ריאיון עם שי בן עטר, במאי "נבסו", באתר וואלה, 15 במרץ 2017
↑  הסדרה "חברות" של ליטל שוורץ נמכרה לערוץ 4 הבריטי, באתר וואלה, 4 ביולי 2021
↑  שי בן עטר, באתר kotler.co.il
↑  ROSE D'OR 2014 WINNERS ANNOUNCED, איגוד השידור האירופי, ‏17 בספטמבר 2014 (באנגלית)
↑  פרס "עושות שינוי 2017" לסדרה "חברות", באתר און לייף, ‏20 בנובמבר 2017
↑  הסדרה "נבסו" זכתה בפרס הקומדיה הטובה ביותר בטקס האמי הבינלאומי, באתר מעריב אונליין, 20 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011607721505171  VIAF: 10166476105207402573   WorldCat (עם VIAF): 10166476105207402573
ריפ ואן וינקל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  וושינגטון אירווינג 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1818 
 תאריך הופעה ראשונה:  מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן
 
פסל של ריפ ואן וינקל באירווינגטון, ניו יורק
ריפ ואן וינקל (באנגלית: Rip Van Winkle) הוא סיפור קצר מאת וושינגטון אירווינג שהתפרסם לראשונה בשנת 1819 במסגרת ספרו "מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן" (The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent). גיבור הסיפור, ריפ ואן וינקל, הוא אמריקאי ממוצא הולנדי החי בכפר בהרי קטסקיל שבמדינת ניו יורק, שנרדם למשך 20 שנה. הסיפור הוא בעל שני חלקים, המתרחשים בפער זמן של 20 שנה זה מזה לפני הירדמותו של ואן וינקל ולאחר שניעור. החלק הראשון מתחולל לפני המהפכה האמריקאית, ובו ואן וינקל הוא נתין של המלך ג'ורג' השלישי; והשני לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית וכינון האומה, ובו ואן וינקל הוא אזרח ארצות הברית.
תקציר העלילה

ואן וינקל הוא כפרי עצלן, המעדיף לשוטט ביערות ולשבת עם חבריו במסבאה במקום לעבוד לפרנסת ביתו. הוא סובל מנחת זרועה של אשתו ולכן נמנע מלשוב הביתה משיטוטיו. עם זאת, הוא מקובל ואהוב בכפר בשל רוחו הטובה וטוב ליבו. כאשר הוא יוצא יום אחד לציד בהרי קטסקיל ומשקיף לנהר האדסון הוא רואה איש זקן ומסתורי הנושא חבית במעלה ההר. ואן וינקל מסייע לאיש, המוביל אותו לקרחת יער בה משחקים כמה אנשים נכבדים משחק כדורת בשקט מוחלט ובאווירת כובד ראש. בהמשך התברר שהאיש הזקן אינו אלא רוחו של הנרי הדסון והאנשים, רוחות אנשי צוותו, שנעלמו. ואן וינקל שותה מהחבית, המכילה ג'ין משובח ונרדם.
כאשר הוא מתעורר, ואן וינקל מגלה שזקנו צמח, שכלבו נעלם ושהרובה שלו החליד. נחרד מן המחשבה לאחֵר לשוב לביתו, חוזר ואן וינקל אל הכפר. לתדהמתו, הוא מבחין שהכפר גדל, שאיש אינו מכיר אותו ושהוא אינו מכיר איש, ביתו חרב ואשתו נעלמה. כאשר הוא מגיע למסבאה החביבה עליו הוא מגלה שמסובים שם זרים. הזרים שואלים אותו לאיזו מפלגה הוא מצביע האם לדמוקרטים או לפדרליסטים והוא אינו מבין את השאלה. מתברר כי ואן וינקל ישן 20 שנה, בהן זכתה ארצות הברית בעצמאות. ואן וינקל מזוהה על ידי בתו, שעוברת ברחוב במקרה ואף מבחין בבנו, ריפ, שהוא בטלן הכפר בדיוק כפי שהיה אביו.
ואן וינקל מסתגל לחיים, מתחבב על התושבים על ידי סיפוריו על העבר וכזקן שאינו חייב עוד לעבוד, מגשים את ייעודו כבטלן.
נסיבות כתיבת הסיפור

הסיפור, הספוג מראות של צפון אמריקה, נכתב במהלך לילה אחד בפרץ נוסטלגי שחש אירווינג בעודו שוהה בבית גיסו בברמינגהאם, אנגליה, ביוני 1818.
כשנה לאחר מכן ראה הסיפור אור במסגרת קובץ הסיפורים שנכללו בספר "מחברת הרישומים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן". שמו של המו"ל היה קורנליוס ס. ואן וינקל (Cornelius S. Van Winkle).
הסיפור, הבנוי סביב המוטיב של אדם שנופלת עליו תרדמה לשנים ארוכות, דומה מאוד לסיפור היהודי על חוני המעגל שישן שבעים שנה, ולסיפור הקתולי "שבעת הישנים של אֶפֶסוּס", אך אירווינג ביסס אותו על גרסתו של התאולוג והפילולוג הגרמני יוהאן קרל כריסטוף נכטיגל ((גר')‏ 1753–1819) לאגדה "פטר קלאוס", ואגדת פרידריך ברברוסה, ונטע אותו במיקום ובהקשר גאוגרפיים והיסטוריים אמריקאים.
עיבודים

בשנת 1882 הועלתה בווסט אנד בלונדון אופרטה מאת רוברט פלנקט (Robert Planquette) בשם "ריפ ואן וינקל" לפי סיפור זה ואגדת סליפי הולו של אירווינג.
בשנת 1896 החל השחקן ג'וזף ג'פרסון ליצור סדרת סרטי ראינוע שהורכבו מסצנות מתוך הסיפור שהעלה על הבמה. ב-1903 שולבו הסצנות הנפרדות לסרט מלא. הסרט נכלל בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
המלחין פרד גרופה שקד על פואמה סימפונית בנושא ריפ ואן וינקל, ולבסוף שילב כמה מנושאיה בפרק "ריפ ואן וינקל" של "סוויטת נהר האדסון" שחיבר.
בסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" נכלל פרק בשם "The Rip Van Winkle Caper" העוסק בהקפאה קריוגנית.
קטעים מן הסיפור מצוטטים בשירם של בל וסבסטיאן "I Could Be Dreaming".
אחד הפרקים של הסדרה אגדות שאהבנו הוא עיבוד של הסיפור ריפ ואן וינקל בשילוב עם מסרים פמיניסטיים.
מושגים הקרויים על שם ריפ ואן וינקל

גשר כביש NY 23 מעל נהר האדסון, שנחנך ב-1935, המחבר את העיירות קטסקיל והאדסון נקרא "גשר ריפ ואן וינקל".
בהצפנה, צופן הבנוי על השהיית זמן ארוכה בין ההצפנה למשלוח המסר ופענוחו (עד 20 שנה) נקרא "צופן ריפ ואן וינקל".
תרגומים לעברית

ריפ וואן ווינקל: מעשה; תרגם: א[הרן] טבק, תל אביב: פ. גינזבורג ('ספריה קטנה'), תרפ"ח.
מספרים אמריקאיים: אנתולוגיה של הסיפור הקצר האמריקאי; תרגם, ערך והקדים סקירה היסטורית ספרותית: שלמה וויסמן, תל אביב: מ' ניומן, תשט"ז 1956.
הסיפור האמריקאי הקלאסי: אנתולוגיה; [מבחר, תרגום מאנגלית והערות]: משה רון, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'); המפעל לתרגום ספרות מופת, תשע"ב 2012.
הערות שוליים

↑  אירווינג מאיית לפי האיות ההולנדי, Kaatskil.
↑  על פי המבוא של משה רון לאנתולוגיה.
↑  האופרטה ריפ ואן וינקל
↑  גשר ריפ ואן וינקל
↑  צופן ריפ ואן וינקל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590252905171  BnF: cb12538078s (data)  GND: 4540577-3  LCCN: n86141680  SUDOC: 034646981  VIAF: 184322581   WorldCat (עם VIAF): 184322581 
ג'וזף ג'פרסון בהצגה לפי ריפ ואן וינקל, 1896
רפנומאמוס

| רפנומאמוס |
| --- | --- |
 Repenomamus robustus
תקופה
קרטיקון תחתון 125–123.2 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: אאוטריקונודונטים
משפחה:: Gobiconodontidae
סוג:: רפנומאמוס
מינים
 Repenomamus robustus  Repenomamus giganticus
שם מדעי
 Repenomamus

איור של Repenomamus giganticus שצד פסיטקוזאורוס צעיר
רפנומאמוס (שם מדעי: Repenomamus) הוא סוג יונק נכחד שחי בקרטיקון התחתון לפני 123.2–125 מיליון שנה. הוא היה שונה מכל יונק חי והשתייך לסדרה הנכחדת – אאוטריקונודונטים שנכחדה בסוף המזוזואיקון. מאובניו נמצאו בתצורת יישיין שבסין וסווגו לשני מינים.
מאפיינים

הרפנומאמוס היה מהגדולים שביונקי המזוזואיקון שאוכלס בדינוזאורים אשר מילאו את רוב הגומחות האקולוגיות (ייתכן שהסוג קוליקודון היה יותר גדול ועוד כמה סוגים היו זהים לו). המין Repenomamus robustus היה בערך בגודל של אופוסום וירג'יניה והגיע למשקל 4–6 קילוגרם. המין Repenomamus giganticus היה באורך מטר והגיע למשקל 12–14 קילוגרם. ככל הנראה חי על קרקע היערות בדומה לגירית, ואולי התחפר במחילות כדי למנוע טריפה מטורפים גדולים. הוא היה בעל כתפיים גדולות, רגליים קצרות ולסתות חזקות וממבנה שיניו נראה כי היה אוכל בשר.
כמה מאובנים מראים שהוא צד מדי פעם גם דינוזאורים כמו תרופודים קטנים או פסיטקוזאורוסים צעירים. ייתכן שאכל גם ביצים של דינוזאורים.
ראו גם

וולטיקותריום
הערות שוליים

↑  Han, G., Mallon, J.C., Lussier, A.J. et al. An extraordinary fossil captures the struggle for existence during the Mesozoic. Sci Rep 13, 11221 (2023).
↑  יוגב ישראלי, מאובן בן כ-125 מיליון שימר רגע שבו יונק ניסה לטרוף דינוזאור, באתר ynet, 19 ביולי 2023
שישי (שבועון)

| --- | --- |
 תאריכי הופעה:  1993–1994 
 שפה:  עברית 
 
שישי הוא שבועון ישראלי שיצא לאור בשנים 1993–1994.
היסטוריה

בשנת 1993 קרס השבועון הוותיק, "העולם הזה", וקבוצת משקיעים, בראשות חיים בר און וארנון (נוני) מוזס רכשה בו את השליטה, שינתה את צורתו והפיצה אותו לכ-35 אלף מינויי השבועון גלובס שהיה גם כן בשליטתה. כעבור כחצי שנה, הקבוצה הפכה את השבועון לשבועון חדש בשם "שישי" בעריכת אדם ברוך ורינו צרור. השבועון הפסיק להופיע בשנת 1994, אך המותג והלוגו "שישי" נותרו בטורו השבועי של אדם ברוך בעיתון "מעריב".
בתאריך 10 בדצמבר 1993, כתב אדם ברוך, בין היתר, בגיליון הראשון של "שישי", כך: "רק הוקרה לחלקים הטובים שהיו ב"העולם הזה" הזינה את הניסיון שלנו להעניק לו חיים חדשים. ...הניסיון שלנו להחיותו, מול עיתונות יומית אגרסיבית, מסחרית ורבת תפוצה, ומול הטלוויזיה - נעשה מתוך אמון בכוח הקיום של הלוגו "העולם הזה"".
הערות שוליים

↑  פורסם בספר אדם ברוך, תקשורת: אנתולוגיה, 1972–2008, הוצאת דביר, 2010, עמ' 217–219
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רכבת ריחוף מגנטי

.
רכבת ריחוף מגנטי בשאנגחאי
רכבת ריחוף מגנטי ביפן
המחשת אופן הפעולה
רכבת ריחוף מגנטי (נקראת גם רכבת מגלב, MAGLEV באנגלית; הלחם של המילים Magnetic Levitation) היא רכבת המרחפת מעל המסילה ללא שימוש בגלגלים ומונעת באמצעות כוח אלקטרומגנטי.
באפריל 2015, קבעה הרכבת את שיא העולם במהירות לרכבות, כאשר הצליחה לנוע במהירות של 603 קילומטר לשעה. השיא הקודם נקבע בשנת 2003 ועמד על 581 קילומטרים לשעה.
טכנולוגיה

רכבות הריחוף המגנטי נעות באמצעות מגנטים ואלקטרומגנטים, הנמצאים על המסילה ועל המרכב עצמו (הרכבת). האלקטרומגנטים משנים את מצבם בהתאם להוראות הנהג, ויוצרים כוחות הדוחפים או מושכים את הרכבת בהתאם.
קיימים שני סוגים עיקריים של טכנולוגיית הריחוף המגנטי:
משיכה אלקטרומגנטית - ElectroMagnetic Suspension ‏- EMS - טכנולוגיה זו משתמשת בכוח המשיכה המגנטית מתחת למסילה על מנת לדחוף את הרכבת כלפי מעלה.
דחייה אלקטרודינמית - ElectroDynamic Suspension ‏- EDS - טכנולוגיה זו משתמשת בכוח הדחייה שנוצר בין שני מגנטים על מנת להרחיק את הרכבת מהמסילה.
טכנולוגיה > משיכה אלקטרומגנטית

במערכות ה-EMS כיום, הרכבת מרחפת מעל מסילת פלדה. אל הרכבת מחוברים אלקטרומגנטים המכוונים אל תחתית המסילה. ה-EMS משתמשת במערכת אלקטרונית הקרויה Feedback Control על מנת לשמור על מרחק קבוע בין הרכבת למסילה.
טכנולוגיה > דחייה אלקטרודינמית

במערכת ה-EDS המסילה והרכבת מפעילות שדות מגנטיים כשהרכבת מרחפת על ידי הכוח הדוחה בין השדות. במערכת זו השדה המגנטי ברכבת נוצר על ידי אלקטרומגנטים הפועלים בעזרת מוליכות על או לחלופין על ידי מגנטים קבועים. הכוח המגנטי הדוחה במסילה נוצר על ידי השראה אלקטרומגנטית המושרת בתיילים הנמצאים במסילה.
השוואה עם רכבות קונבנציונליות

הבדלים בין רכבות קונבנציונליות ונסיעות מגלב:
מהירות: רכבת ריחוף מגנטי יכולה לפעול במהירות גבוהה יותר מן הרכבות הנפוצות הנוסעות על גלגלים, והיא מגיעה למהירויות גבוהות ביותר (בניסוי שנערך ביפן באפריל 2015 נקבע שיא של 603 קמ"ש).
עלות בנייה: בניית המסילה יקרה יחסית לרכבות רגילות, והדיוק חייב להיות גבוה מאוד. בניגוד לרכבות מהירות קונבנציונליות שיכולות לנסוע על פסי רכבת רגילים, לרכבת הריחוף יש לבנות מחדש את כל המסילה.
תחזוקה: כיוון שלרכבת זו אין חלקים מכניים כמו גלגלים, מסבים וסרנים, ואין חיכוך ישיר, רמת הבלאי נמוכה יחסית לרכבת רגילה, ומקזזת את עלות הבנייה הגבוהה.
מזג אוויר: רכבת זו מושפעת הרבה פחות מרכבת רגילה משינוי במזג האוויר כמו שלג, קרח, קור, גשם ורוחות עזות.
חוויית נסיעה: הנסיעה ברכבת זו חלקה מאוד וללא רעידות. מכיוון שאין מגע פיזי בין הרכבת למסילה אין חיכוך ביניהן, ההתנגדות היחידה הפועלת על הרכבת בזמן נסיעה היא התנגדות האוויר.
רעש: מכיוון שהמקור העיקרי של רעש של הרכבת מגיע מאוויר שנהדף ולא מחיכוך גלגלים במסילות, הרכבת מייצרת פחות רעש מאשר רכבת קונבנציונלית במהירויות שוות ערך. אך במהירויות גבוהות עקב הצורה והמהירות הגבוהה של רכבות הריחוף המגנטי, הרעש שיוצרת הרכבת דומה לרעש של מטוסי סילון. רעש זה מפריע ומטריד יותר מהרעש של רכבת רגילה. מחקר מצא שההבדל בין הרעש שיוצרת רכבת הריחוף המגנטי לבין הרעש שיוצרות רכבות גלגלים רגילות הוא 5dB (הרעש חזק בכ-78%).
השוואה עם מטוסים

הבדלים בין מטוס ונסיעות מגלב:
יעילות: אף שלמערכות מגלב יחס עילוי לגרר טוב מאשר של מטוסים, מטוסים יכולים לנצל את צפיפות האוויר הנמוכה בגובה רב כדי להפחית את התנגדות האוויר באופן משמעותי.
ניתוב: למרות שתאורטית מטוסים יכולים לפעול בכל מסלול בין נקודות, נתיבי אוויר מסחריים מוגדרים בנוקשות. כך מציע מגלב זמני נסיעה תחרותיים על פני מרחקים של 800 קילומטר או פחות. בנוסף, מגלב גם יכול בקלות לשרת יעדי ביניים.
זמינות: שלא כמטוסים, מגלב מושפע מעט מאוד ממזג אוויר.
בטיחות: מגלב מציע מרווח ביטחון גבוה משמעותית ממטוסים, כיוון שמגלב לא יתרסק לתוך מגלב אחר, או יתרסק לקרקע עקב כשל טכני.
זמן נסיעה: מגלב אינו צריך להתמודד עם פרוטוקולי אבטחה של טיסות, אינו זקוק להמתין לתורים להמראה ונחיתה, ויוצא ישירות ממרכזי הערים, בניגוד לטיסות שיוצאות משדות תעופה המרוחקים בדרך כלל מהעיר, מה שחוסך את זמן הנסיעה לשדה.
היסטוריה

אחד מחלוצי הטכנולוגיה הזו הוא הרמן קמפר שהחל בניסוי בשנות ה-30 של המאה ה-20. בתחילה היו קשיים בהרמת הרכבות ורכבות מהסוג הזה היו היברידיות ונסעו בעזרת מערכות גלגלים ותנועה של אלקטרומגנטים. חברת טרנסרפיד הגרמנית עוסקת בפיתוח אבות טיפוס בטכנולוגיה זו, ואף בנתה מסלול ניסויי (בצורת לולאה כפולה) באורך של 31.5 ק"מ באמסלנד שבגרמניה. בטכנולוגיה של החברה הזו ניתן להרים רכבת במשקל של 70 טון מעל למסילה. חברה זו הקימה את הקו המסחרי הראשון בעולם בסין.
יישום מסחרי

רכבות ריחוף מגנטי המשמשות את הציבור הרחב קיימות משנת 1984, אך עקב מגבלות הנדסיות והעלות הגבוהה[דרושה הבהרה] של הפעלת רכבת מסוג זה, מספר הפרויקטים הנבנים בטכנולוגיה זו קטן ויישומה איטי.
הקו המסחרי הראשון של רכבת ריחוף מגנטי הוא ה-IOS demonstration line (ראשי תיבות של Initial Operating Segment) שנפתח לתנועה ב-11 בספטמבר 2002 בשאנגחאי שבסין. הרכבות בקו זה מסיעות נוסעים למרחק של 30 ק"מ (לשדה התעופה) בזמן של 7 דקות ו-20 שניות בלבד. המהירות המרבית בקו זה היא 431 קמ"ש, והמהירות הממוצעת היא 250 קמ"ש. עלות הבנייה של קו זה הוערכה ב-1.2 מיליארד דולר.
קו נוסף המכונה "לינימו" (Linimo) באורך של 8.9 ק"מ פועל במחוז צ'ובו שביפן, בסמוך לעיר נגויה. מהירות הרכבת המקסימלית היא 100 קמ"ש ולאורכו 9 תחנות. הקו נפתח ב-6 במרץ 2006, והסיע עד יולי באותה שנה 10 מיליון נוסעים. בשנת 2013 נסעו בו כ-723.3 מיליון נוסעים. עלות בניית הקו מוערכת בכ-900 מיליון דולר, כך שעלות בניית כל קילומטר מוערכת ב-100 מיליון דולר.
ב-25 בספטמבר 2007 הכריזה ממשלת בוואריה כי חתמה על הסכם למימון קו מגלב בין שדה התעופה הבינלאומי של מינכן לבין תחנת הרכבת המרכזית בעיר, לאורך 37 ק"מ. עלות בניית הקו היא כ-1.85 מיליארד אירו. שנה לאחר מכן הודיעה ממשלת בוואריה על ביטול הפרויקט עם כניסתו של המשבר הכלכלי העולמי של 2008 . ב-2020 דווח שמשרד התחבורה הפדרלי של גרמניה עורך מחקר היתכנות להחייאת הפרויקט .
ראו גם

רכבות מהירות
הייפרלופ
מנוע השראה ישר
StarTram
הערות שוליים

1 2  רכבת יפנית שברה שוב את שיא המהירות העולמי לרכבות: הגיעה ל-603 קמ"ש, באתר כלכליסט, 21 באפריל 2015
↑  מאמר שפורסם באפריל 2004 בכתב העת Acoustical Society of America‏ קישור 1, קישור 2
↑  Shanghai Maglev Demonstration Line
International Maglev Board: Transrapid Info, Photos
↑  Munchen maglev funded. Railway Gazette International 2007;163(10):591.
↑  "Maglev Project in Munich: Cancelled". Wired (באנגלית אמריקאית). ISSN 1059-1028. נבדק ב-2021-01-31.
↑  FRIEDERIKE VOIGT, How One German Company Is Going Full Steam Ahead With Maglev Technology
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4036988-2
שינגטי

שינגטי (ערבית شنقيط - "שנקיט") היא עיירה קטנה מבוצרת (קסר) שהייתה למרכז סחר ודת אסלאמי בימי הביניים. העיירה שוכנת ברמת אדראר מזרחית לעיר אטאר (أطار) בצפונה של מאוריטניה. בעבר התגוררו בה כ-20,000, אך כיום היא ביתם של כ-1,500 תושבים העוסקים בתיירות ובחקלאות. בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שינגטי ועל שלוש מצודות נוספות במדינה כעל אתר מורשת עולמית.
היסטוריה

אזור שינגטי היה בעבר סוואנה רחבת ידיים והיה מיושב משך אלפי שנים. במערות סמוכות לעיר נמצאו ציורי סלע של ג'ירפות, פרות ובני אדם, על רקע צמחייה עשירה, השונה לחלוטין מנופו של מדבר סהרה כיום.
העיר עצמה נוסדה בשנת 777, ובמאה ה-11 היא הייתה למרכז סחר של קונפדרציה של שבטים ברברים שנודעה בשם סנהאג'ה (صنهاجة). אלה התערבבו במורים. לאחר כ-200 שנות שקיעה, העיר נוסדה שוב במאה ה-13, הפעם כמרכז מבוצר בנקודת המפגש של מספר דרכי מסחר החוצות את הסהרה, שקישרו בין חופי הים התיכון מצפון לאפריקה המערבית שמדרום לסהרה.
העיר הפכה לנקודת מעבר חשובה לעולי רגל בדרכם למכה על מנת לקיים את מצוות החג', ואט אט צברה מעמד של עיר קדושה בפני עצמה, במיוחד עבור אלה שלא היו יכולים לקיים את המצווה במלואה ולעמוד בתלאות הדרך עד לחצי האי ערב. שינגטי הפכה למרכז ללימודי האסלאם והמדע במערב אפריקה, ובין מקצועות הלימוד נכללו משפטים, אסטרונומיה, מתמטיקה ורפואה. במשך מאות שנים הייתה מאוריטניה כולה ידועה בשם "ארץ שנקיט".
שדה נפט שהתגלה לאחרונה מול חופי המדינה נקרא על שמה של העיירה בשל היותה כה חשובה ומפורסמת בעבר.
האתר

בתי שינגטי עשויים אבן מיובשת ולבני בוץ בגווני אדום, המכוסים בגגות שטוחים עשויים מגזעי ומענפי דקל. חלק מהבתים ערוכים סביב חצרות פנימיות ודלתותיהם של בתים עתיקים פוסלו מעצי שיטה שנעלמו מהנוף המקומי זה לא מכבר.
המבנה הבולט בעיירה הוא מסגד יום השישי שלו מינרט מרובע ובראשו נישאים חמישה תרנים בצורת ביצי יען. מסגד זה נחשב לאחד מסמליה של מאוריטניה.
מבנים בולטים נוספים בעיירה הם המצודה אשר שימשה בעבר את הלגיון הצרפתי ומגדל מים גבוה. ברובע העתיק של שינגטי חמש סיפריות המשמשות אכסניה לכתבי יד מדעיים ולטקסטים של הקוראן. העיר הנטושה בחלקה הגדול מתמודדת עם סכנת החולות הנודדים המאיימים לכסותה.
הערות שוליים

↑  Mauritania today
↑  כתבי המדבר של מאוריטניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4473361-6 
העיר החדה
ספרייה בשינגטי
שלוש מקלות

שלוש מקלות (את המילה 'מקלות' מבטאים, לעיתים, במלעיל) הוא משחק ילדים שהוא למעשה תחרות בקפיצה משולשת. לפי כללי הדקדוק העברי יש לומר "שלושה מקלות", אך המשחק מכונה בפי הילדים "שלוש מקלות", בניגוד לכללים.
בין המשתתפים במשחק נקבע סדר כך שנקרא מי ראשון, מי שני וכן הלאה. שלושה מקלות מסודרים במקביל זה לזה כאשר המרווח ביניהם קבוע. בתחילת המשחק המרחק בין המקלות יהיה קטן. כל משתתף בתורו צריך לעבור שלושה מקלות בקפיצה משולשת, כלומר, לעבור את שלושת המקלות בדילוגים, כאשר בין מקל למקל רשאי המשתתף להניח את אחת מרגליו פעם אחת בלבד. מי שלא מצליח, כלומר אינו עובר את המקל השלישי או מי שדורך פעמיים ברווח בין מקל למקל - נפסל ויוצא. על פי הקפיצה של הקופץ האחרון, הוא "המרחיק", מזיזים את המקל האחרון (יש מקומות שבהם נהוג אף להזיז את המקלות האחרים), ומתקנים את מיקומו של המקל האמצעי כך שהמרחק בין שלושת המקלות יישאר שווה.
שמות נוספים

צעדים גדולים
צעדי ענק (בירושלים)
מוטראס
הזינוק הגדול
במקומות בהם נהוג לשחק את המשחק בארבעה מקלות המשחק נקרא ארבע מקלות. בנוסף, המשחק שוחק (ונקרא) ארבע אבנים בחיפה בשנות החמישים (על פי יעקב וייס, "ילדות נשכחת - הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה").
מלך - משוחק בארבעה מקלות. המרחיק מכונה "מלך".
רפסודי

ערך זה עוסק בלהקת פאוור מטאל סימפוני איטלקית. אם התכוונתם לראפרית אמריקאית, ראו .
| --- | --- |

 מקום הקמה:  טריאסטה 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 סוגה:  מטאל סימפוני, פאוור מטאל 
 חברת תקליטים:  Limb Music, ניוקליר בלאסט 
 www.rhapsodyoffire.com
 חברים
 אלכס סטארופולי Giacomo Voli 
 חברים לשעבר
 Patrice Guers טום הס סשה פאת' Oliver Holzwarth Alessandro Lotta Alex Holzwarth Dominique Leurquin לוקה טורילי פאביו לאונה 
 
Rhapsody of Fire 2010
רפסודי אוף פייר (Rhapsody of Fire), הידועה גם בשמה הקודם, רפסודי או ת'נדרקרוס (Thundercross) בגלגולה המקורי, היא להקת פאוור מטאל סימפוני איטלקית מסוף שנות התשעים. מאז הקמתה בשנת 1993, הוציאה לאור אחד עשר אלבומי סטודיו. הלהקה ידועה במילים לשירים שלה, המבוססות על עלילת פנטזיה, שמסופרת לאורך כל האלבומים שלה. רפסודי נחשבת כיום חלוצה של ז'אנר הפאוור מטאל הסימפוני.
סגנון

מקימי הלהקה, לוקה טורילי ואלכס סטארופולי, יצרו צליל אפי באלבום הראשון שיצא במסגרת הלהקה. אף על פי שמטאל נאו-קלאסי היה קיים, רפסודי שילבה מוזיקה קלאסית, בארוק והבי מטאל אל תוך תת-ז'אנר בשם "Film Score Metal". ההשפעות הקלאסיות כללו מלחינים כמו ויואלדי, באך ופגניני. הלהקה גם מושפעת במוזיקה שלה מסגנונות כגון פאוור מטאל וז'אנר הפנטזיה.
טורילי הוא כותב השירים של הלהקה, וגם הגיטריסט שלה. השירים שלו מתייחסים לאמונות המסורתיות מימי הביניים ומהתהילה ההירואית, ומדגישה בעיקר את המאבק האינסופי בין החושך לאור, הטוב והרע. אף על פי שהליריקה והריפים של הגיטרה נכתבים על ידי טורילי, הצד הקלאסי של רפסודי הולחן רק על ידי סטארופולי.
רפסודי מנגנת בשיטה עלילתית, מדי כמה אלבומים משתנה הסגנון והסיפור. הסיפור הראשון שלהם נקרא "Emerald Sword" שפירושו המילולי הוא "חרב ברקת", בו מסופר על הלוחם הנורדי הגדול מהצפון אשר יצא למסע עקוב מדם על מנת להילחם באימפריה האפלה על ההרים האפורים של המלך אקרון המרושע.
פעילות

ב-1997 רפסודי הוציאה את אלבום הבכורה שלהם - "Legendary Tales". בשנים שלאחר מכן, טורילי וסטארופולי (וכן פאביו ליאונה שהצטרף כסולן), פיתחו את הצליל החדש עם אלבומיהם הבאים. הם כתבו שירים כמו "Emerald Sword" ששאבו השראה מתוך הפולקלור הרוסי וסגנון מוזיקה קלטי, ויצרו את מה שנודע כיום כ"Emerald Sword Saga". בפרויקט האחרון השתתף גם כריסטופר לי, אשר שימש כקריין הסיפור. אלבום זה היה המשך הסאגה, ונקרא "Symphony of Enchanted Lands II: The Dark Secret" (2004).
הלהקה הוציאה עוד סינגל ב-2005 - "The Magic of the Wizard's Dream", ובו מספר גרסאות לשיר זה, שהיה אחד השירים הפופולרים באלבום הקודם שלהם. בכל הגרסאות השתתף גם כריסטופר לי כקריין. הגרסאות היו בשפות אנגלית, גרמנית, איטלקית וצרפתית וכמו כן גרסה תזמורתית והגרסה המקורית. בעקבות הסינגל צולם גם הקליפ השלישי של הלהקה. בנוסף לגרסאות השונות הופיעו בדיסק גם שני שירים חדשים - "Autumn Twilight" ו-"Lo Specchio D’Argento".
בשנת 2006 שינתה הלהקה את שמה ל-"Rhapsody of Fire".
בשנת 2011, לאחר שחרור האלבום "From Chaos to Eternity", שסיכם את "The Dark Secret Saga" וכ-18 שנים לאחר הקמת הלהקה, לוקה טורילי, ממייסדיה, החליט לעזוב אותה (שלא בנסיבות רעות) לטובת הקמת להקה חדשה - "Luca Turilli's Rhapsody", ויחד איתו עזבו פטריס גרס ודומיניק לורקין.
בתחילת אוקטובר 2016, לאחר 20 שנה בלהקה, הודיע פאביו ליאונה על פרישתו ממנה.