ג'ון מקיין
ביוגרפיה > מוצא משפחתו > שירותו הצבאי ונפילתו בשבי

| --- | --- |
לוטננט ג'ון מקיין, 13 בינואר 1964
לוטננט ג'ון מקיין, 13 בינואר 1964
 לידה:  קוקו סולו
 פטירה:  Cornville
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  John Wayne 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית  חינוך יסודי  התיכון האפיסקופלי באלכסנדריה, וירג'יניה  מכללת המלחמה הלאומית  St. Stephen's & St. Agnes School 
 בן או בת זוג:  Carol McCain (3 ביולי 1965–2 באפריל 1980) סינדי מקיין (17 במאי 1980–25 באוגוסט 2018) 
 צאצאים:  מייגן מקיין, ברידג'ט, ג'יימס מקיין, ג'ון סידני מקיין הרביעי, Sidney McCain 
 השתייכות:   צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1958–1981 (כ־23 שנים)
 דרגה:   קפטן
 תפקידים בשירות
 טייס קרב במטוס A-4 סקייהוק  קצין הקישור של צי ארצות הברית בסנאט של ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת וייטנאם
 עיטורים
 כוכב הכסף, כוכב הארד, לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת, לב הארגמן, מדליית האוויר ועוד
 תפקידים אזרחיים
 חבר בית הנבחרים וסנאטור מטעם אריזונה, מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית
 
עם סיום לימודיו באקדמיה הימית, התגייס לצי והיה לחניך בקורס טיס, שאותו סיים ב-1960. עם סיום לימודי הטיסה הוצב כטייס A-1 סקייריידר על נושאות מטוסים בים הקריבי ובים התיכון. ב-1963 חזר לחוף והיה לקצין מטה ולמדריך טיסה. את שירותו במלחמת וייטנאם החל ב-1967 כטייס במטוס A-4 סקייהוק. תחילה הוצב על נושאת המטוסים "פורסטל" שהגיעה ביולי למפרץ טונקין, ומשם יצא למשימות תקיפה בצפון וייטנאם. ארבעה ימים לאחר תחילת הפעילות מקיין כמעט נהרג בתאונה בנושאת המטוסים פורסטל. בעת שעמד להמריא, נפלטה רקטה ממטוס אחר שפגעה במטוס שלידו, וגרמה לשרשרת התפוצצויות ושריפה שבהן נהרגו 134 מאנשי צוות נושאת המטוסים והטייסים. מקיין הצליח לצאת מהמטוס וניסה לעזור לעוד טייס להיחלץ, אך התפוצצות נוספת העיפה אותו ממקומו והוא נפגע קלות מרסיסים. האסון השבית את נושאת המטוסים, ומקיין התנדב לעבור לנושאת מטוסים אחרת, אוריסקני.
ב-26 באוקטובר 1967, בגיחה ה-23 שלו מעל צפון וייטנאם, הופל מטוסו של מקיין מעל האנוי. בעת נטישת המטוס שבר מקיין את שתי ידיו ורגלו, ואיבד את הכרתו. הוא צנח לתוך אגם בהאנוי, כמעט טבע, אך שב להכרה והצליח לנפח חגורת הצלה בעזרת שיניו. הוא נמשה מהמים על ידי אזרחים צפון-וייטנאמיים ואז הוכה ואף נדקר על ידי המון זועם. לבסוף הוא הועבר ל"הילטון האנוי" - בית הכלא שבו ריכזו הצפון וייטנאמים שבויים בעת המלחמה. במשך כמה ימים הוא נחקר שם בעינויים, ולא קיבל טיפול רפואי לפציעותיו, עד שגילו שוביו שאביו הוא קצין בכיר. הוא שהה כשישה שבועות בבית חולים, ואז נשלח למחנה שבויים אחר בפרוורי האנוי. ממרץ 1968 הוא הושם בבידוד למשך שנתיים.
באמצע 1968 מונה אביו של מקיין למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, ושוביו של מקיין הציעו לו להשתחרר, הן לשם יחסי ציבור, והן לשם גרימת דמורליזציה אצל החיילים האמריקנים שיראו שבעלי ייחוס זוכים ליחס מועדף. אולם מקיין סירב להשתחרר אלא אם כן כל מי שנלקח לפניו בשבי ישוחרר גם הוא. בעקבות כך הוחרף היחס של שוביו כלפיו, והוא עונה עד שחתם על "וידוי" שבו השתמשו שלטונות צפון וייטנאם לצורכי תעמולה. במהלך תקופת העינויים ניסה מקיין להתאבד, אך שומריו סיכלו זאת. בשנת 1969 החל להשתפר היחס כלפי השבויים האמריקניים, ובהם מקיין, אולם הוא שוחרר רק ב-14 במרץ 1973, לאחר חתימת הסכם הפסקת האש בין ארצות הברית לצפון וייטנאם.
עם שובו לארצות הברית עבר מקיין תהליך שיקום ממושך מפציעותיו, ובמקביל למד במשך שנה במכללת המלחמה הלאומית. בשלהי 1974, לאחר שהצליח לחזור רשמית לכושר טיסה, הוצב מקיין בטייסת אימונים והכשרה של הצי, וב-1976 מונה למפקד הטייסת. ההתחככות הראשונה שלו בעולם הפוליטי הייתה כאשר מונה לקצין הקישור של הצי בסנאט. מקיין החליט לפרוש מהצי ב-1981 בדרגת קפטן (מקבילה לדרגת קולונל בצבא היבשה), כשהבין שאין לו סיכוי לקבל קידום משמעותי.