חזיית הנקה
ההיסטוריה של החזייה

ההיסטוריה של החזייה היא חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של התפתחות מעמד האישה, המקפלת בתוכה, הן את התפתחות האופנה הנשית והן את השינויים בנקודת המבט העולמית על הגוף הנשי.
לאורך ההיסטוריה, קיימות עדויות רבות המציגות את השימוש של נשים באביזרים שונים כדי לכסות, להחזיק, לחשוף ולהתאים את החזה שלהן לדרישות האופנה החברתיות של זמנן. החל מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19 נשות העולם המערבי נהגו להרים את החזה שלהן כלפי מעלה, באמצעות מחוך, בהתאם לדרישות החברתיות של אותה תקופה. החזייה הפכה לפריט לבוש שכיח, בצרפת, באנגליה ובארצות הברית מעט לפני מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו נשים הפסיקו ללבוש מחוך, מכיוון שהוא נתפש על ידן - כלא רלוונטי וכפחות נוח בזמן עיסוק בספורט. "נטישת" המחוך קשורה ברוח הזמן והרצון להתלבש באופן שונה ולהיראות אחרת ממה שהיה מקובל באותה תקופה. עם סיום מלחמת העולם השנייה רוב נשות אירופה וצפון אמריקה לבשו חזייה. בהשפעת נשים אלו, החזייה אומצה גם על ידי נשות אסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
התפתחות החזייה חלה במקביל להתפתחות הרפואה והתפשטותה בארצות הברית במהלך המאה ה-20: לאורך העשורים של מאה זו ניתן לראות כי החזייה הרימה, הגדילה, תמכה, השטיחה, חשפה, הצניעה ודאגה לשדיה של האישה הן מבחינה רפואית והן בהתאמתה לצווי האופנה של כל תקופה.
היסטוריונים רבים טוענים, כי הייתה זו מרי פלפס ג'ייקוב, בת ה-19 אשר המציאה את רעיון החזייה המודרנית, והפיצה אותו בעולם, כאשר בשנת 1913 רשמה על כך פטנט בארצות הברית וקבעה לו את השם "Brassiere". החזייה אותה יצרה ג'ייקוב הייתה עשויה משתי ממחטות, רצועת גומי ורודה ומיתר ברזל.החזייה שיצרה ג'ייקוב הייתה הדוקה על גופה של האישה ו"שיטחה" את השדיים, בדומה לחזייה המוכרת במאה העשרים כחזיית סטרפלס. חזייה זו תאמה את רוח התקופה שאהדה את הגוף הנשי בסגנון ה"נערי". שנה לאחר מכן, מכרה ג'ייקוב את פטנט החזייה לחברת וורנר ברד'רס, חברה שהתמחתה בייצור מחוכים. חברת וורנר ברד'רס הייתה זו אשר יצרה, פרסמה ומכרה את החזייה לנשים בשנות ה-20 של המאה העשרים.
פיתוח נוסף של החזייה נוצר על ידי הזוג אידה ווילאם רוזנטל בשנת  1925 בארצות הברית. בני הזוג רוזנטל יצרו את החזייה המורכבת משני גביעים ורצועה המחברת ביניהם. הם היו הראשונים שהשכילו להבין את הצורך במציאת חזיות שונות לגודלי החזה השונים.
בשנת 1932 החזייה עברה שדרוג נוסף, על ידי חברת קאמפ אנד קומפני. קאמפ אנד קומפני היו הראשונים שיצרו את החזיות לפי גודל גביע החזייה, בסדר עולה של האותיות הלועזיות (A,B,C,D,Eׁׁׂׂׂׂ), כל אות מייצגת גודל אחר. בנוסף, חברה זו פיתחה שיכלול נוסף בחזייה והוא התאמתה להיקף בית החזה באמצעות וו/קרס, שאיפשר לסגור את החזייה במספר היקפים, התואמים למידות גוף שונות. פיתוחים אלו אפשרו לחזייה התאמה אופטימלית לגוף האישה, בנוחות מרבית שהפכה אותה להיות פריט חיוני בלבושה של כל אישה. בשנה זו 1932, נוסף גם הלטקס לבד החזייה על ידי אברם נתניאל ספאנל.
צבע החזייה שהיה מקובל עד לשנות ה-40 של המאה העשרים היה לבן, עד לחזיות שפותחו על ידי פרידריק מלינגר בשנת 1946. מלינגר העז לצבוע את החזיות בצבעים נועזים כמו אדום, צהוב, שחור. נשות החברה הגבוהה של ארצות הברית התאהבו בצבעים אלו והחלו לרכוש חזיות צבעוניות וכך, אט אט, חדרו צבעים נוספים לייצור ההמוני של החזיות בשאר העולם.
החזייה השתרשה כפריט לבוש חיוני עבור כל נשות העולם, לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המהפכה הפמיניסטית שהתחוללה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 1985 הוקם מוזיאון החזיות הראשון מסוגו בעולם, על ידי פרדריק אשר מהוליווד בארצות הברית.
תופעת הבייבי בום שהתרחשה בסוף מלחמת העולם השנייה, הביאה את נשות העולם המערבי לחפש פתרון עבור חזה האישה, שגדל במהלך ההיריון וההנקה. אלברט גלזר, נתן לכך פתרון ויצר את "חזיית התמיכה". ייחודה של חזייה זו, היה ביכולת להגדיל את גודל הגביע של החזייה באמצעות וו/קרס שהיה מחובר לגביע החזייה. פיתוח זה, אפשר לנשים במהלך ההיריון והנקה ללבוש חזייה דינאמית, כזו אשר מתרחבת ומצטמצמת בהתאם לגודל החזה, המשתנה במהלך ההיריון וההנקה.
פיתוח נוסף של חזיית ההנקה התרחש בשנת 1991, על ידי מרי סאנצ'ס, בארצות הברית. סאנצ'ס פיתחה את היכולת להגדיל את גודל גביע החזייה ולחזקו ביד אחת. פיתוח זה איפשר לאישה המיניקה להחזיק בנוחות את התינוק ביד אחת וביד השנייה - לפתוח או לסגור את החזייה.
גם במאה ה-21 ממשיכה מגמת הפיתוח והעיצוב של החזייה בכלל וחזיית ההנקה, בפרט.