stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארבעה בתים וגעגוע
עלילה > גלות

הגלות מתחילה בעזיבה פתאומית של נועה את הדירה. היא מודיעה לעמיר שהיא לוקחת הפסקה של שלושה שבועות ונוסעת לתל אביב. בוקר שבת אחד יותם רוצה לצאת לטיול עם הוריו, כפי שנהגו לעשות לפני שגידי נהרג, אך אלה לא מסכימים ועדיין שקועים באבל. יותם הולך לדירתו של עמיר (שאליה היה הולך בכל פעם שהייתה אי הסכמה בינו לבין הוריו), אך עמיר לא פותח לו את הדלת ויותם יוצא לטייל לבדו. בשעות הערב, לאחר שהוקמו משלחות חיפוש של כל תושבי השכונה, נמצא יותם בבית נטוש. במהלך החיפושים מתהדק הקשר בין עמיר לסימה. לילה אחרי ההיעלמות של יותם, אביו פורץ בבכי לראשונה מאז נהרג גידי, ומחליט שעליו ועל משפחתו לעזוב את הארץ שתמיד תזכיר למשפחה את בנה שנהרג.
בתל אביב נועה חשה געגוע, וזה הנושא שבו היא בוחרת לפרויקט הסיום שלה, אותו היא לא הצליחה ליצור במעוז ציון. אמא של יותם מתחילה לשלוח לעמיר בכל יום בחורה המביאה לו קובה, סוג של אות תודה על שהיה חבר לבנה, אך עמיר לא מתכוון לבגוד בנועה, גם אם כרגע הם לא יחד. עמיר חוזר למועדון, אבל החליט שבינתיים לא ימשיך לתואר השני. עמיר וסימה חושקים אחד בשני וכמעט מתנשקים.
בסופו של דבר נועה חוזרת לעמיר בעיקר מתוך געגוע והם חוזרים לעבוד על היחסים ביניהם, בדיוק כשיותם עומד לעזוב לאוסטרליה. הם מכינים לו מתנות פרידה סנטימנטליות: כדור חתום על ידי כל שחקני בית"ר ירושלים אותה יותם אוהד, ותמונה של עמיר ויותם משחקים שחמט וכיתוב "לחבר הכי טוב שלנו בקסטל, מעמיר ונועה". הספר מסתיים בהשלמה של כל מה שהעסיק את עמיר לאורך כל הספר: יותם עוזב, מודי חוזר, הלימודים באוניברסיטה נפסקים והוא ונועה עובדים על היחסים ביניהם. את הספר חותם מכתב של מודי, שאומר שהוא רוצה יציבות, ובעיקר מתגעגע הביתה.
סממני כתיבה עיקריים > מכתבים ממודי

לאורך כל היצירה מופיעים באקראי מכתבים ממודי, חברו הטוב של עמיר המטייל בדרום אמריקה. המכתבים סנטימנטליים מאוד והם נכתבים כאשר מודי מחפש פורקן וייעוץ בעברית עם חברו הטוב. כשם שהמכתבים הם סוג מפלט למודי, הם גם סוג של מפלט לעמיר, שהרי למודי המכתבים מייצגים הפסקה קצרה מהחופש ליציבות, ולעמיר הם הפסקה מהמציאות לחופש.
סממני כתיבה עיקריים > פזמונים

לעמיר חבר טוב בשם דוד בצרי. בצרי הוא מוזיקאי בדיוני שהקים להקה בשם "ליקריץ" ו-4 משיריה שכתב בצרי מופיעים בספר, לאחר הבתים. השירים הם מתוך האלבום הבדיוני "האהבה כפי שהסברתי לאשתי". הספר הוא מעין שיר: בית-פזמון-בית-פזמון-בית-פזמון-בית-פזמון. לאורך הספר חלק מהפרקונים מסופרים בחרוזים.
סממני כתיבה עיקריים > מסַפְרים

בכל פרקון הסיפור מסופר על ידי מספר אחר. המספרים הם: עמיר, נועה, סימה, משה, צאדק, יותם ומספר כל-יודע. הסיפור מסופר בעיקר דרך עיניו של עמיר, מה שמעיד על כך שהוא הדמות הראשית בסיפור. בספר "טריינספוטינג" צורת הסיפור היא דומה, אך שם בכל פרקון הסיפור מסופר כמו שהדמות מספרת אותו. ב"ארבעה בתים וגעגוע" הכתיבה דומה ברוב הפרקונים, חוץ מאשר בפרקונים של יותם, שמסופרים בלשון מעט ילדותית, ושל צאדק, שכוללים ביטויים בערבית. הפרקים שמסופרים על ידי המספר הכל-יודע כתובים בחרוזים.
מוטיב הבית

ברומן מופיע הבית במשמעות של מבנה פיזי. בתוכו נמצאות ומתקיימות ארבע משפחות כאשר הבית מהווה מרכז החיים שלהן.
הבית הפיזי שהוא סמל למרחב קבוע, יציב ומבוצר, מוצג בצורה הפוכה ביצירה. הבית מוצג כמרחב המשתנה בקביעות ובעל ייצוגים שונים, עקב חילופי דיירים ומריבות בין בעלויות שונות.
מטפורית, היצירה כתובה בתבנית של "בתים" ובסיום הבית הראשון ביצירה חל פיצוץ מדוד הגורם למהומה גדולה בין תושבי הבתים. פיצוץ זה הוא הקדמה ומטפורה לבעיות גדולות יותר שהן פיצוצים בהקשרים המשפחתיים והזוגיים בין יושבי הבתים, ובפיצוץ הסופי שהוא רצח רבין.
הצלחת הספר

עם פרסומו הפך הספר לרב מכר, ורבו הביקורות ששיבחוהו. בעקבות הספר קיבל אשכול נבו מועמדות לפרס ספיר היוקרתי בשנת 2005. בנוסף, בשל הצלחתו בישראל, תורגם הספר לשפות נוספות, בהן אנגלית, צרפתית, איטלקית, ועוד. הספר היה מועמד לפרס הספרות המתורגמת לשנת 2009 מטעם המועצה האנגלית לאמנויות ועיתון "אינדיפנדנט" הבריטי.
לקריאה נוספת

יוסף אורן: משבר ערכים בסיפורת הישראלית. יחד, 2007, עמ' 61-47.
ורה קורין-שפיר: ""געגועים זו מילה יפה" : עיון ב"ארבעה בתים וגעגוע" מאת אשכול נבו". בתוך זהויות ישראליות (תשסט) 64-90
הערות שוליים

↑  דבורה לוי, ארבעה בתים וגעגוע / אשכול נבו, באתר http://www.schooly.co.il/jerusalem-arts/
↑  nrg מעריב, "ארבעה בתים וגעגוע" מועמד לפרס הספר המתורגם באנגליה, באתר nrg‏, 26 בפברואר 2009
מרדכי ברויאר (היסטוריון)

ערך זה עוסק בפרופ' ברויאר, היסטוריון, חוקר יהדות אירופה בעת החדש. אם התכוונתם לבן דודו הרב ברויאר, חוקר נוסח המקרא ואבי "שיטת הבחינות", ראו .
| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1918 פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  28 במאי 2007 (בגיל 89) ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  פרס הרב קוק לספרות תורנית  יקיר ירושלים 
 
מרדכי בְּרוֹיֶאר (Breuer;‏ 8 באפריל 1918 – 28 במאי 2007, אור לי"ב בסיוון תשס"ז) היה היסטוריון ישראלי, חוקר יהדות אירופה בימי הביניים ובעת החדשה. מורה, מרצה והוגה דעות.
ביוגרפיה

נולד בפרנקפורט שבגרמניה לד"ר יצחק ברויאר, מן המנהיגים והוגי הדעות של אגודת ישראל בראשיתה, נכדו של רש"ר הירש, ולאסתר (ג'ני) לבית אייזנמן, נכדתו של הרב אליעזר ליפמן פרינץ. התחנך בבית הספר של הקהילה החרדית בפרנקפורט ולמד שנתיים בישיבה שייסד שם סבו הרב שלמה זלמן ברויאר, חתנו של רש"ר הירש. בשנת תרצ"ו (1936), לאחר חקיקת חוקי נירנברג של גרמניה הנאצית, עלה לארץ ישראל עם אביו וכל משפחתו. למד תקופה קצרה בישיבתו של הרב דושינסקי, רבה של העדה החרדית בירושלים, ואחר כך עוד כשנתיים בישיבת חברון. לאחר מכן החל ללמד בבית הספר חורב בירושלים. באותה תקופה נמנה עם מייסדי סניף "עזרא" בירושלים ואף חיבר את הלחן להמנון התנועה. בשנת תש"ג נישא לשמחה בת הרופא החרדי ד"ר יעקב לוי.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה נקרא על ידי תנועת פא"י לשמש כשליח הסוכנות היהודית לטיפול בחינוך היהודי במחנות העקורים בגרמניה. בשנת תש"ו השאיר את אשתו ובתו התינוקת בארץ ויצא למחנה העקורים ברגן-בלזן, שם עסק כשנה בהקמת מסגרות חינוכיות לפליטי השואה. בתקופת מלחמת העצמאות לחם בשורות ההגנה בבירה. בשנת תשי"א הקים את "כפר אליהו" - מוסד חינוכי פנימייתי דתי לילדי עולים ליד גדרה, ועמד בראשו שבע שנים.
יותר מאוחר שב לירושלים, החל בלימודים אקדמאיים ובמקביל ניהל והורה במוסדות חינוך שונים, ביניהם בית הספר האזורי "אבן העזר" במושב נחם, ועוד. פרופ' ברויאר הקים את הישיבה התיכונית "חורב", ולמעלה מעשר שנים עמד בראש כל מוסדות חורב. התעניין במוזיקה ואף הלחין חומרים שונים.
בשנת תשכ"ז קיבל תואר ד"ר להיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ומשנת תשל"ב עד צאתו לגמלאות כיהן כפרופסור ועמד בראש המחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. תחומי מחקרו היו בעיקר תולדות היהדות האורתודוקסית בגרמניה, ועולם הישיבות והתפתחותן. על הנושא הראשון חיבר את ספרו "עדה ודיוקנה: אורתודוקסיה יהודית ברייך הגרמני 1871 - 1918", ועל הנושא השני את ספרו "אוהלי תורה - הישיבה תבניתה ותולדותיה". על ספריו אלה קיבל את פרס הרב קוק מטעם עיריית תל אביב. בשנת תשס"ה קיבל את אות "יקיר ירושלים".
מלבד פעילותו האקדמית השתתף ברויאר, כמייסד ומנהל מוסד יצחק ברויאר, יחד עם בן דודו הרב מרדכי ברויאר, בעריכה ובתרגום כתביו של אבי-סבו, רש"ר הירש, ובהם פירושו לתורה וספרו "חורב". עסק רבות בהוצאה לאור של כתבי אביו, כגון "נחליאל", "הכוזרי החדש" ועוד. הוציא לאור את כתב העת התורני המעין החל משנת תשי"ג. נחשב כשומר ומעביר מסורת פרנקפורט דמיין, כחלק מחשיבות המסורת הקליט לאוניברסיטה העברית את הלחנים שלמד ב'בית אבא' בפרנקפורט, שם היה כילד חלק ממקהלת בית הכנסת.
נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו

אחיו של מרדכי ברויאר הוא יעקב בר-אור. בתו הבכורה דינה צונץ מוותיקי היישוב בית אל. בנו הוא הרב שלמה ברויאר, חתנו של הרב גדליה אייזמן, המשגיח בישיבת קול תורה. הרב שלמה ברויאר עצמו מכהן כמשגיח בישיבות בית מתתיהו בבני ברק ומאור יצחק במושב חמ"ד. בת נוספת של פרופ' ברויאר, צפורה, נשואה לזמר החסידי הוותיק שמואל ברונר, ובתם (נכדתו) היא הבמאית והמפיקה יעל לוינשטיין. בתו הגברת חוה קרוסקל, מחברת הספר 'מי לה' אלי' על חייו ופועלו של רש"ר הירש.
בין ספריו

דברי הימים לישראל ולאומות העולם עד לחורבן בית שני, ספר לימוד לבתי הספר העל-יסודיים הדתיים ולישיבות התיכוניות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ו
עדה ודיוקנה: אורתודוקסיה יהודית ברייך הגרמני 1871–1918, היסטוריה חברתית של מיעוט דתי, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשנ"א; המקור בגרמנית: Jüdische Orthodoxie im Deutschen Reich 1871 - 1918. Sozialgeschichte einer religiösen Minderheit, Bodenheim 1989; תורגם גם לאנגלית: Modernity Within Tradition, Columbia University Press, 1992
אסיף: מפרי העט והעת, [מבחר מאמרים והרצאות עם רשימה ביבליוגרפית של חיבוריו], ירושלים: רימונים הוצאה לאור, תשנ"ט
תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה - כרך א - מסורת והשכלה 1600-1780, ביחד עם מיכאל גרץ, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2000
אוהלי תורה: הישיבה תבניתה ותולדותיה, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ד 2003
כמו כן ההדיר את הספרים ספר ניצחון ישן, ספר ויכוח נגד הנוצרים מימי הביניים, וצמח דוד של רבי דוד גנז.
הערות שוליים

↑  http://merhav.nli.org.il/primo_library/libweb/action/search.do?ct=facet&fctN=facet_creator&fctV=ברויאר מרדכי בן יצחק&rfnGrp=1&rfnGrpCounter=1&dscnt=0&indx=1&tab=blended&dstmp=1464201661009&srt=date&vl(freeText0)=מרדכי ברויאר&vid=NLI&fn=search&mode=Basic
↑  כרטיס הקבר של מרדכי ברויאר, באתר  הר הזיתים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259053205171  PLWABN: 9810545482405606  BIBSYS: 90942637  BnF: cb12045710q (data)  CiNii: DA07158262  GND: 122522273  ISNI: 0000 0001 1084 1848  LCCN: n83184390  NKC: mzk2013770202  NLA: 35021726  NTA: 073180378  SUDOC: 028669290  Trove: 795869  VIAF: 112980155   WorldCat (עם VIAF): 112980155
ניטל

נִיטָל או נִיתָּל (נהגה "ניטְל", בשווא נח), וכן ניטל נאַכט (ביידיש: "ליל ניטל") או בלינדע נאַכט (ביידיש: "לילה עיוור"), הוא כינויו של ליל חג המולד בפי יהודים מארצות אשכנז, הנוהגים בין היתר להימנע בו מלימוד תורה. המנהגים נשמרים כיום בעיקר על ידי החסידים.
מקור המונח

ככל הנראה, מקור השם בשמו של חג המולד בלטינית של ימי הביניים, Natale Domini - "הולדת האדון" (בלטינית עתיקה: Dies Natalis - "יום הלידה"), כך ש"ניטל נאכט" משמעו המילולי "ליל (חג) המולד".
ישנן מספר אטימולוגיות עממיות:
השם נובע מכך שמדובר ב"ליל נטילתו מן העולם של אותו האיש". יהודים לאורך הדורות נמנעו פעמים רבות מלציין את שמו של ישו.
ראשי תיבות של "נישט יידן טאָרן לערנען" (יידיש, בתרגום חפשי "ליהודים אסור ללמוד תורה", מעין ביטוי משוכל כדי לשמור על ראשי התיבות).
במזרח אירופה כונה הלילה "בלינדע נאַכט" (יידיש: "לילה עיוור"), אולי מפני שכבה בו אורו של לימוד התורה.
ניטל - שקראו על יום זה "ישב בדד וידום כי נטל עליו".
ראשי תיבות של "נולד יש"ו ט' לטבת" (ישנם הסוברים שלידתו של ישו הייתה בט' בטבת ג'תשס"א).
לפי הסבר אחר, קראו במקור לחג המולד "חג הניתול", כלומר החג של ה"תלוי" - כינוי מקובל לישו בפי היהודים, משום שלפי המסופר בספר תולדות ישו נתלה ישו בערב הפסח לאחר שנהרג במיתת בית דין "על שכישף והסית והדיח את ישראל". המונח "תלוי" מופיע כבר במאה ה-13 בשם רש"י, אך לפי הסבר זה, משום פחד הגויים שונה עם הזמן צורת הכתיבה מ"חג הניתול" ל"חג הניטול" על מנת שהגויים לא יבינו.
מקורות המציינים את ייחודו של היום

במשנה במסכת עבודה זרה נקבע כי "לפני אידיהן (חגיהם) של עובדי כוכבים שלשה ימים - אסור לשאת ולתת עמהם, להשאילן ולשאול מהן, להלוותן וללוות מהן, לפורען ולפרוע מהן". המשנה מונה אלו חגים מדובר, "קלנדא, וסטרנורא, וקרטיסים, ויום גנוסיא של מלכיהם, ויום הלידה (של המלך) ויום המיתה". חג המולד הושפע במקור ממסורות מחגים אליליים עתיקים באירופה, בכללם החגים המוזכרים במשנה קלנדא וסאטורנליה, שנחגגו לקראת בוא החורף בסוף דצמבר ותחילת ינואר. הנצרות מילאה את החגים העממיים הללו בתוכן דתי נוצרי כדי למשוך את המוני העם לדת החדשה.
בספרות ההלכתית התקיים דיון בשאלה אם יש להתייחס למאמינים הנוצרים כעובדי עבודה זרה שאסור לסחור איתם בימי חגיהם. בעניין זה מופיע המקור הקדום ביותר לכינוי "ניטל", במאה ה-13 אצל רבי מאיר הכהן מרוטנבורג: "ופירש רבינו שמואל בשם רבינו שלמה זקנו (רש"י), דמן הדין אינו אסור (לסחור) אלא ביום האיד שעושין בשביל ישו הנוצרי, כגון ניטל וקינה, אבל שאר איד שלהן אין תופשין בו ממשות". ברוב הדפוסים הושמט אזכור זה ואלו שבאו אחריו על ידי הצנזורה או מטעמי צנזורה עצמית. רבי ישראל איסרלן (1390-1460) מזכיר כעבור למעלה ממאה שנה את היום בכתיב שונה, "ניתל", בתוך תשובה לשאלה האם טוב הדבר ש"בכמה עיירות נוהגים היהודים לשלוח דורונות לכומרים ולשלטונים ביום שמיני לניתל כשמתחדשין להם השנה". פרשן המשנה רבי עובדיה מברטנורא (1515–1445) כתב אודות יום זה כי "אסור לשאת ולתת עם הנוצרים בכל יום ראשון, וכן בכל יום איד שלהן שעושין אותו כגון נט"ל ופשקוו"ה (פסחא), אבל שאר ימי אידם שעושים לשם הקדושים שלהם שאין תופסין בהם שם אלהות מותר".
אזכור מפורש אודות מנהגים מיוחדים עבור ליל יום זה הופיע במאה ה-14, בהגהות ל"ספר המנהגים" של יצחק אייזיק מטירנא המציין מנהג לומר את תפילת עלינו בקול רם בליל ניטל, שכלולים בה המילים "שהם משתחוים להבל וריק", אף שלא נהגו כן כל השנה מפני החשש לתגובת הסביבה הנוצרית. הרב יאיר חיים בכרך, רבה של יהדות וורמס במאה ה-17, מדווח לראשונה על "מנהג ביטול הלימוד בליל חוגה ("חג" בארמית) פלונית". הרב בכרך אף מלין על כינוי הגנאי 'ניטל' ותמה על מנהגים נוספים המתריסים נגד הנצרות, "פן יבולע גדי בין שבעים אריות. ולא סמכינן אניסא (=אין סומכין על הנס)", כלומר מפני הסכנה הכרוכה בזלזול גלוי כזה בנצרות.
לאורך הדורות מיהרו משומדים אחדים לנצל מנהג זה כדי להבאיש את ריח היהודים בסביבתם החדשה. בשנת 1616 העיד על המנהג המשומד האנטישמי דיטריך שוואב, בספרו הפולמוסי "המסווה היהודי" (Jüdischer Deckmantel): "בזמן שאנו הנוצרים לפי מנהגנו הקדום והיפה חוגגים בכבוד רב, עם פעמונים מצלצלים, בתפילה, בשירה ובהודאה... והיהודים שומעים את הפעמונים מצלצלים הם אומרים דברי גידוף... 'כעת הממזר זוחל בין הכיסאות והאשפתות, דהיינו שהוא חייב לזחול דרך כל בתי השימוש. ומטעם זה שומעים דפיקות בבית'. ואחר כך הם אומרים, 'הוא כאן', כדי להכניס פחד בלבם של הילדים ושאר בני הבית, עד כי אין ברצונם ללכת לבית השימוש אלא אם יש להם צורך גדול בכך... כמו כן אין הם מתירים לעצמם ללמוד או להתפלל בזמן ליל חג המולד, שאותו הם מכנים ניט"ל, זאת אומרת חג הנטלה. והסיבה לכך היא שהם מאמינים שבליל זה ישו בצער נורא ועל ידי כך שמונעים מלימוד ותפילה לא תהיה לו מנוחה ושלווה. על כך מעדיפים הם לשבת לבטלה ולקלל ולחרף אותו".
המנהגים

המנהגים שונים מקהילה לקהילה והם פשטו בעיקר בקהילות החסידיות במזרח אירופה והונגריה. המנהג העיקרי הוא להימנע מלימוד תורה ביום חג המולד מהשקיעה ועד חצות הלילה. תלמידי החתם סופר הלכו לישון מוקדם ולמדו אחר זמן חצות. מנהג נוסף הוא כאמור קריאה בקול של תפילת "עלינו לשבח" ובכלל זאת המשפט "שהם משתחווים להבל וריק", שהיה נאמר בדרך כלל בלחש, מפני זעם הנוצרים.
בחלק מן החסידויות קיימות פעילויות מאורגנות, כגון הרצאות בנושאי חולין שונים; באחרות משחקים שחמט או משחק קלפים. אחד מאדמו"רי גור נהג ביום זה לחתוך רצועות נייר טואלט לשבת עבור כל השנה, שהוא גם עיסוק סמלי – מתוך ראיית הנצרות כפסולת אשר הופרשה מגוף העם היהודי. מסופר על המהרש"א שחישב בלילה זה את הוצאותיו והכנסותיו והפריש מעשר לעניים. כך מנצלים רבים את הניטל לטפל בחשבונות, לתייק מסמכים או לעסוק בעבודות בית שונות. היו ששקעו בקריאת סיפורי צדיקים. בנוסף, ישנן קהילות חסידיות הנמנעות מלהינשא בלילה זה, ומקיום מצוות עונה, ומטבילה במקווה.
ישנם שנהגו לקרוא ביום זה את ספר תולדות ישו, ספר עברי מימי הביניים המוקדמים שגם תורגם ליידיש, המציג את קורותיו של ישו בצורה לעגנית. כמו כן הופיע במאה ה-19 "מגילת ניטל", המגוללת את קורות ישו, ומיוחסת לאחד מתלמידי החת"ם סופר שהעתיק אותה מכתבים שהיה מונחים אצל רבו.
יש המקיימים גם "ניטל גדול" וגם "ניטל קטן" - גם בערב חג המולד של הכנסיות המערביות (ה-24 בדצמבר) וגם בערב חג המולד של הכנסיות המזרחיות (ה-6 בינואר), וישנם חסידים ה"בוחרים" בין שני מועדי חג המולד, בדרך כלל לפי מנהג הרוב הנוצרי באותה מדינה. כמו כן ישנן חצרות חסידיות הנוהגות ניטל ב 5 בינואר מהשעה 12:00 בצהריים ועד ל00:00 בלילה היינו ה-6 בינואר.
המנהגים > התנגדות

חלק מפוסקי ההלכה התנגדו לחלק מהמנהגים שנכרכו ליום זה. החת"ם סופר כתב כי "מנהג העולם שאוסרים גם תשמיש וסוגרים שערי טבילה, ולדעתי מנהג שטות הוא ויש למחות ביד הנוהגים כן"..
בקרב עדות המזרח וקהילות הליטאים כלל לא התקבל המנהג לא ללמוד תורה. הרב עובדיה יוסף פסק על עניין זה ש"אין ממש בדברי האומרים כן, ואין לדבריהם כל יסוד כלל... בכל ארצות המזרח לא יישמע ולא ייפקד ולא ייזכר מנהג זה כלל" לטענתו הסיבה העיקרית הייתה מפני הסכנה שהייתה אז למי שיוצא מביתו, ולכן גזרו על הלומדים שיישארו בביתם. כך גם דעתו של הרב מרדכי אליהו.
נוסף לכך, יש הסבורים שבארץ ישראל אין כל סיבה לציין את הניטל, בשל קדושת הארץ. הרב מרדכי חיים סלאנים קבע כי אין בארץ ישראל שליטה לקליפות, אפילו לא בירושלים שבה מצויות הרבה כנסיות. לטענתו גדולי האדמו"רים שבאו לארץ המשיכו לקיים את מנהג הניטל, וחסידיהם חיקו אותם.
הרב צבי יהודה הכהן קוק ביטל את המנהג לחלוטין, וגער במתבטלים מלימוד בנימוק שלא ראוי לפעול לפי מנהגי הנוכרים ובמיוחד במדינת ישראל שאין ממה לחשוש. הרב מנחם מנדל שפרן אמר לתלמידיו בדרך צחות: "ניטל זה חג של גויים ולא חג של יהודים."
ראו גם

יחס יהודים לחג המולד
לקריאה נוספת

מרדכי ציון, הלכות ניטל נאכט - לימודים, הלכות, הנהגות והדרכות, 2021.
יוסף ליברמן, 'בעניין ליל חגם הנקרא "ניטל"', מוריה, שנה יד (תשרי תשמ"ו), גיליון ה-ח, עמ' קלא.
בנימין שלמה המבורגר, 'הערה בעניין ליל "ניטל"', שם, גיליון ט-י, עמ' צב.
יעקב הלוי ליפשיץ, '"ניטל" וזמן לידת הנוצרי', שם, עמ' צג.
ישכר דוד קלויזנר, '"ניטל" במשנת חב"ד', שם.
יהושע מונדשיין, '"ניטל" בליל ש"ק', שם, עמ' צה.
ישראל ברוך מעסינגער, ניטל ומאורעותיו, ספרינג ואלי, תש"ס
יעקב אפשטיין, s:חבל נחלתו ז לא
ישראל מ. תא-שמע, 'ימי אידיהם', 'תרביץ', מז (תשל״ח), עמ' 197–215.
וביקורת עליו: שלמה איידלברג, •בנתיבי אשכנז — מחקרים בקורות יהודי אירופה בימי הביניים, ברוקלין ניו-יורק תשס״א, עמ' 314
האדרת

ערך זה עוסק בסיפור קצר של גוגול. אם התכוונתם לאופרה מאת ג'אקומו פוצ'יני, ראו .
| --- | --- |

עטיפת הספר "האדרת", שנות התשעים של המאה ה-19, צייר איגור גרבר
 מידע כללי
 מאת:  ניקולאי גוגול 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 מקום התרחשות:  סנקט פטרבורג 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1842 
 
האדרת (ברוסית: Шинель) הוא סיפור קצר פרי עטו של הסופר הרוסי יליד אוקראינה ניקולאי גוגול, שראה אור בשנת 1842. לסיפור ולמחברו הייתה השפעה רבה על הספרות הרוסית, כפי שניתן להביא מהאימרה הידועה שנוטים לייחסה לפיודור דוסטויבסקי:
"כולנו יצאנו משולי 'האדרת' של גוגול."
הסיפור עובד פעמים רבות לבמה ולקולנוע.
תקציר העלילה

הסיפור מגולל את חייו ומותו של אקאקי אקאקייביץ' בשמאצ'קין, פקיד ממשלה דל אמצעים בעיר הבירה הרוסית סנקט פטרבורג. מזה שלושים שנה הוא יושב בשולחן אחד במשרד אחד ותפקידו להעתיק מסמכים. הוא עובד כיועץ טיטולארי (בסולם הדרגות האזרחיות זוהי הדרגה ה-9 מבין 12 הדרגות, אחת הדרגות הנמוכות ביותר). הוא אוהב מאוד את עבודתו, אולם זוכה עליה להכרה מועטה. במקום זאת, עמיתיו הצעירים לעבודה לועגים לו בניסיון להרגיזו כל אימת שהם יכולים. אדרתו הבלויה משמשת נושא מרכזי להלצותיהם, האדרת גם אינה מחממת אותו מספיק בחורף הרוסי הקר.
בוקר אחד אקאקי מגלה חור באדרתו ופונה אל החייט פטרוביץ' בבקשה שיתקן את החור. החייט משיב לו שאדרתו היא חסרת תקנה ומציע לתפור לו אדרת חדשה. מכיוון שלאקאקי, שמשתכר מעט, אין את הסכום הדרוש לשלם בעד האדרת הוא נרתע מכך. לאט-לאט הוא מתרגל לרעיון והחלום על האדרת ממלא את ליבו ומחשבותיו. במשך חודשים רבים הוא חוסך פרוטה לפרוטה, מקמץ באוכל ובשתייה, עד שיש בידו די כסף לרכישת האדרת. כשהחייט מגיע לביתו עם האדרת החדשה הוא פורץ בבכי. למחרת בעבודה, מעילו החדש והמרשים מהווה מושא להתפעלות עמיתיו. הממונה עליו בעבודה שמבחין בהתרגשותו הרבה מחליט לארח בביתו מסיבה חגיגית לכבוד האדרת.
בתום המסיבה אקאקי הולך בחזרה לביתו, באמצע הדרך מתנפלים עליו שני שודדים שגונבים ממנו את האדרת.
בניסיון להשיב לעצמו את האבדה, הוא מתרוצץ מפקיד משטרה אחד למשנהו, אולם ללא הועיל. לבסוף, בעצת חברו למחלקה, הוא מגיע לביתו של הגנרל גרומוטרובוב. הגנרל שזועם על כך שהגיע עם עניין כה פעוט למעונו הפרטי, במקום להגיש בקשה רשמית דרך אחד הפקידים בלשכתו, נוזף באקאקי.
אקאקי שב לדירתו מושפל מהתלאות שעבר וחולה מצינת החורף וכעבור זמן מה מת. לאחר מותו, שבה רוח הרפאים של אקאקי לסנקט פטרבורג, גונבת אדרות מעוברים ושבים. המשטרה אינה מצליחה לתפוש את הגזלן. הגנרל גרומוטרובוב מתחיל לחוש רגשות אשמה לאחר מותו של אקאקי. רוחו של אקאקי גונבת את אדרתו של הגנרל, נוקמת את נקמתה ואינה מגיעה יותר לעיר. רוח רפאים אחרת פוקדת חלק אחר של העיר.
הערכה ביקורתית

ולדימיר נבוקוב במאמרו "עלייתה השמיימה של מסכה" חולק את התשבחות הבאות לגוגול וסיפורו הידוע ביותר:
"פושקין היציב, טולסטוי הענייני, צ'כוב המסוגר, לכל אחד מהם יש רגעים של הארה לא-הגיונית אשר מטשטשת את המשפט ובד בבד חושפת משמעות סודית שמצדיקה את הפוקוס. אבל אצל גוגול הסטה זו היא-היא בסיס אמנותו, ובכל פעם שניסה לכתוב בכתב-ידה העגול של המסורת הספרותית ולהתייחס לרעיונות הגיוניים באופן שכלתני, איבד כל שריד של כישרון. כאשר כמו ב"אדרת" בת-האלמוות שלו, הניח לעצמו להשתולל בלי רסן והתמזמז לו להנאתו על פי התהום הפרטית שלו, היה לאמן הגדול ביותר שהוציאה רוסיה מקרבה עד עצם היום הזה."
"
עיבודים > סרטים

מספר סרטים השתמשו בסיפור, הן בברית המועצות והן בארצות אחרות:
האדרת (The Overcoat)‏ (1916) – סרט אילם אמריקאי בבימויו של ריי ברגר.
האדרת (Шинель)‏ (1926) – סרט אילם סובייטי בבימויים של גריגורי קוזינצב ולאוניד טראוברג.
האדרת (Le Manteau) ‏(1951) – סרט מחזה הפנטומימה של מרסל מרסו עם מ. שלייף בברלין.
האדרת (Il Cappotto) ‏(1952) – סרט איטלקי בבימויו של אלברטו לטודה (Lattuada).
The Awakening‏ (1954) - עיבוד המחזה עבור סדרת הטלוויזיה "דאגלס פיירבנקס מציג" (Douglas Fairbanks, Jr., Presents) בכיכובו של באסטר קיטון.
האדרת (The Bespoke Overcoat) ‏ (1955) – סרט בריטי בבימויו של ג'ק קלייטון, המבוסס על סיפורו של מחזה בשם זה מאת וולף מנקוביץ' משנת 1953. כאן הסיפור ממוקם באיסט אנד של לונדון והפרוטגוניסטים הם יהודים עניים העובדים בסחר הבגדים.
האדרת (Шинель) ‏(1959) – סרט סובייטי בבימויו של אלכסיי בטלוב.
האדרת (1997) – סרט יווני.
האדרת (2001) – סרט טלוויזיה קנדי, שנעשה בידי רשת התקשורת הקנדית CBC.
סרט אחד נמצא כעת בשלבי הפקה בבימויו של במאי ההנפשה יורי נורשטיין. הוא מתוכנן להיות סרט באורך מלא. ניתן לצפות בכמה קליפים של הפרויקט.
עיבודים > רדיו

סיפורו הקצר של גוגול עובד פעמיים במסגרת סדרת הטלוויזיה Theatre Royal, בראשונה ב-11 באוקטובר 1953 ובשנייה ב-4 באוגוסט 1954, בשתי הגרסאות כיכב מייקל רדגרייב בתפקיד אקאקי.
הנס קונרייד גילם את דמותו של אקאקי בעיבוד סדרת הדרמה CBS Radio Mystery Theater ב-3 במרץ 1977.
ב-3 באפריל 2002 הסדרה Three Ivans, Two Aunts and an Overcoat של רדיו 4 של הBBC ‏(BBC Radio 4) שידרה עיבוד מאת ג'ים פויזר של הסיפור בכיכובו של סטיבן מור בתפקיד אקאקי. בגרסה זו, האישיות הבכירה שרוחו של אקאקי גונבת ממנה את האדרת היא קולונל בורזוב, מנהלו הישיר של אקאקי. סיום המחזה שונה מהמקור ובו רוחו של אקאקי פוקדת את הקולונל במשרדו (במקום בדרכו הבייתה במזחלת, כמו בסיפור המקורי), לוקחת את אדרתו של בורזוב וגם את המדליה שלו (וכן חבילת ופלים).
עיבודים > בלט

המלחין הרוסי גרמן אוקונוב (Ге́рман Григо́рьевич О́кунев) עבד על עיבוד לבלט של "האדרת" בזמן מותו ב-1973. הוא הושלם ובוצע בידי ו. ספוז'ניקוב (V. Sapozhnikov).
עיבוד עכשווי מאת מוריס פניץ ווונדי גורלינג, עם מוזיקה של המלחין הרוסי דמיטרי שוסטקוביץ', בוצע בידי שחקנים שהשתמשו במחול ובפנטומימה. גרסת הסרט הופקה בידי CBC.
הכוראוגרף הדני פלמינג פלינט (Flemming Flindt) יצר גרסה עבור דניס נהאט ובלט קליבלנד-סן חוזה. בתפקיד הראשי כיכב רודולף נורייב. הצגת הבכורה העולמית שלו הוצגה בפסטיבל אדינבורו בקיץ 1990.
עיבודים > מחזות

מרסל מרסו עיבד את "האדרת" למחזה פנטומימה ב-1951.
"האדרת", עיבוד של תום לנטר ופרנק טורוק הציגה לראשונה בתיאטרון הרפרטוארי של ייל ב-5 במאי 1973. הוא פורסם לבסוף בידי Samuel French, Inc. ב-1975.
עיבוד תיאטרון שוליים של הווארד קוילר הופק בתיאטרון ברוקליי ג'ק באוף וסט אנד, לונדון, ב-2011.
תרגומים לעברית בדפוס

(נקרא בשם סגין, בתוך) מבחר הספור הרוסי, עורך: שלמה סקולסקי, הוצאת הדר, תשי"ח, 1957.
האדרת, וסיפורים אחרים (תרגם מרוסית: יצחק שנהר); ירושלים : הוצאת שוקן, תשכ"ד, 1964.
שידוכין, האדרת, רביזור, ספרית פועלים, תל אביב, 1981.
(בתוך) סיפורים פטרבורגיים, תרגמה: נילי מירסקי, הספריה החדשה, 1992