stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רשת עצבית
רזולוציות וכלים שונים לבחינת רשתות עצביות

ניתן לבחון את הרשת העצבית ברמות רזולוציה שונות – מהרמה התאית של סינפסות בין נוירונים עד לרמת הרשת הגדולה של כל המוח. חקר הרשת המוחית בבני אדם מתמקד בעיקר ברמה הגלובלית של הרשת העצבית, בעיקר מכיוון שכלי המחקר הזמינים כיום לא מאפשרים בחינה של הרשת העצבית ברמה התאית במוח האנושי. הכלים השכיחים ביותר לחקר הרשת העצבית בבני אדם הם הדמיית מערכות הסיבים במוח (DTI – Diffusion tensor imaging), שיטת דימות תהודה מגנטית שבוחנת את מבנה הרשת על ידי ייצור תמונה של צבירים גדולים של אקסונים שמחברים בין אזורי מוח שונים, ודימות תהודה מגנטית תפקודי (המכונה גם fMRI), שבעזרתו ניתן לבחון את תפקוד הרשת באופן עקיף, למשל על ידי בחינת הקורלציות בזרימת הדם לאזורי מוח שונים. לכלים אלה יתרונות וחסרונות שונים. כאשר בוחנים את הרשת העצבית בעזרת כלים מבניים, המסקנות שניתן להסיק הן מוגבלות מבחינת התפקוד של הרשת העצבית: להצביע על חיבוריות בין אזורים שונים אך לא על כיוון הקשר, עוצמתו ופעילותו בזמן אמת. כשבוחנים את הרשת העצבית בעזרת כלים תפקודיים, ניתן לבדוק את פעילות הרשת המוחית תוך כדי ביצוע פעולות בזמן אמת, אך קשה להסיק מסקנות לגבי מבנה הרשת העצבית. למשל, לא ניתן להסיק שאזורים שפועלים בו זמנית ויוצרים רשת תפקודית הם גם מקושרים על ידי אקסונים.
התפתחות הרשת לאורך החיים

התפתחות המוח מתחילה עוד בשלבים המוקדמים של העוברות וממשיכה לאחר הלידה עד לסוף גיל ההתבגרות. בתקופות המוקדמות שלאחר הלידה מתרחש תהליך נרחב שנקרא מיאליניזציה שבו תאי גליה ששמם אוליגודנדרוציטים, עוטפים את אקסוני הנוירונים במעטפת שומנית שנקראת מיאלין. מעטפת המיאלין מגבירה את מהירות הולכה העצבית ומשפרת את יעילות העברת המידע ברשת העצבית. בנוסף לתהליך המיאליניזציה, נוצרים קשרים חדשים ברשת המוחית בקצב מואץ. הקשרים נוצרים גם בין אזורי מוח שונים וגם בין נוירונים בודדים על ידי יצירת סינפסות חדשות. לאחר סיומה של תקופת יצירת הקשרים המואצת, הקשרים והסינפסות מתחילות להתמעט בתהליך של גיזום סינפטי שנמשך עד גיל ההתבגרות. תהליכי המיאליניזציה, יצירת וויסות הקשרים לאורך תקופת ההתפתחות המוקדמת ולאורך החיים הבוגרים תורמים לשיפור יעילות מעבר המידע בין המודולות המוחיות ולשיפור מבנה הרשת כרשת עולם קטן.
בבגרות המאוחרת ישנה ירידה ביעילות הגלובלית של הרשת המוחית וזו מאבדת חלק מתכונותיה כרשת עולם קטן. למשל, יש ירידה ברמת הקישוריות בין אזורי מוח שונים. הירידה בקישוריות יכולה להוביל לפגיעה במהירות עיבוד המידע בתחומים השונים שעליהם אחראיות רשתות שונות, למשל ירידה במהירות העיבוד השפתי כאשר נפגעת הרשת השפתית, או פגיעה בתפיסה מרחבית כאשר ישנה פגיעה ברשת האחראית על כך.
רשתות עצביות שונות במוח האנושי

הרשתות העצביות במוח האנושי הן בעצם תתי-רשתות, כלומר כל רשת מורכבת מרשתות קטנות שמחוברות זו לזו. הרשתות העצביות יוצרות מודולות שאחראיות על תפקודים מסוימים, אך לא רק, מפני שישנה חפיפה מסוימת בין הרשתות השונות. מספר רשתות עצביות עיקריות זוהו במוח האנושי
רשת ברירת המחדל – רשת זו פעילה כאשר האדם נמצא במנוחה ואינו מבצע מטלה כלשהי. האזורים העיקריים שנמצאים ברשת זו הם הקורטקס המדיאלי הפרה-פרונטלי, האונות הטמפורליות האמצעיות, ופיתול החגורה האחורי.
רשת הבקרה הניהולית (Executive control network) – רשת זו פעילה כאשר האדם מפעיל תהליכי בקרה ואינהיביציה, יוזם פעולות, בתכנון, בזיכרון עבודה ועוד. האזורים העיקריים שנמצאים ברשת זו הם הקורטקס הפרה-פרונטלי דורסולטרלי, הקורטקס האורביטו-פרונטלי, ופיתול החגורה הקדמי.
רשת הקשב (Attention network) – רשת הקשב פועלת לעיתים בניגוד לרשת הבקרה מפני שתפקידה הוא להפנות את תשומת הלב של האדם לגירויים חשובים בסביבתו. האזורים העיקריים שנמצאים ברשת זו הם הקורטקס הטמפורלי-פריאטלי, וה-Inferior frontal cortex.
רשת התחושתית-המוטורית (Sensorimotor network) – רשת זו אחראית על התחושות הסנסוריות (בעיקר מן העור), ועל תכנון וביצוע פעולות מוטוריות. רשת זו פועלת גם כאשר אנו צופים באנשים אחרים מבצעים פעולות מוטוריות וסנסוריות. האזורים העיקריים שנמצאים ברשת זו הם הקורטקס הסומטוסנסורי (Somatosensory cortex) הראשוני והמשני, והקורטקס המוטורי הראשוני והמשני.
רשת הבולטות – רשת המעורבת בהפניית קשב לעבר אובייקט משמעותי לאורגנזים, ובתיווך ההפעלה לשל רשתות אחרות במוח. מרכזה באינסולה ובפיתול החגורה הקדמי הגבי (dACC).
הרשתות העצביות אינן מוגבלות רק לקליפת המוח. למשל, קיימת רשת עצבית ענפה בין התלמוס (שמהווה תחנת ממסר חושית), אזורים שונים בקליפת המוח, והצרבלום (שתפקידו ברשת הזו אינו ברור לחלוטין).
מחלות נוירו-דגנרטיביות, פסיכופתולוגיות, והקשר לפגיעה ברשת העצבית

קיימת סברה שמחלות נוירו-דגנרטיביות ופסיכופתולוגיות מסוימות נובעות לאו דווקא מפגיעה בתפקוד או מבנה של אזור מוחי ספציפי, אלא מחריגה מהמבנה והתפקוד התקינים של רשתות עצביות שונות במוח. עם זאת, רוב המחקרים בנושא הם מתאמיים ולכן ברוב המקרים לא ניתן לדעת האם האבנורמליות ברשת העצבית גרמה למחלה או להפך.
אלצהיימר – אצל חולי אלצהיימר נמצאה אבנורמליות ברשת ברירת המחדל, ברשת הפרונטו-פריאטלית וברשתות הקשב. הצמתים העיקריים שנפגעים הם פיתול החגורה האחורי, ההיפוקמפוס, ה-Entorhinal cortex, האינסולה והקורטקס הפרה-פרונטלי. בנוסף לפגיעה בצמתים, יש פגיעה בקישוריות המוחית, כלומר פגיעה בחיבורים המקומיים בתוך כל מודולה, אך לא בקישוריות הגלובלית בין אזורים שונים.
סכיזופרניה – בסכיזופרניה קיימת ירידה ברמת הקישוריות בין אזורים קדמיים-טמפורליים וקדמיים-פריאטליים. ישנה השערה שהפגיעה בזיכרון העבודה בסכיזופרניה נובעת בין היתר מפגיעה באקסונים של הנוירונים הנמצאים בקורטקס הפרה-פרונטלי הדורסולטרלי. ברמת הרשת הגלובלית, ישנה פגיעה גם בקישוריות המקומית בתוך המודולות השונות וגם בקישוריות הגלובלית בין אזורי מוח שונים.
הפרעות חרדה – ישנם מספר מאפיינים דומים באבנורמליות הרשתית בין הפרעות חרדה שונות כגון הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעת חרדה כללית, הפרעת חרדה חברתית ופוביות. בהפרעות חרדה ניתן להבחין באבנורמליות בקישוריות בין האמיגדלה לבין אזורי מוח קורטיקליים ותת-קורטיקליים. למשל ישנה קישוריות מוגברת בין האמיגדלה לבין אזורים בקורטקס כגון האינסולה והקורטקס הפרה-פרונטלי.
ראו גם

חומר לבן
פרויקט המוח האנושי
רשת עצבית מלאכותית
גואו גואנגצ'אנג

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1967 (בן 57) דונגיאנג, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 השכלה:  אוניברסיטת פודן  Cheung Kong Graduate School of Business 
 מעסיק:  קבוצת פוסון 
 תפקיד:  member of the National Committee of the Chinese People's Political Consultative Conference  נשיא 
 מספר צאצאים:  3 
 אתר רשמי
 
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
גואו גואנגצ'אנג (בסינית מפושטת: 郭广昌; ‏נולד ב־16 בפברואר 1967) הוא מיליארדר סיני, מקים ויושב ראש קבוצת פוסון. בנובמבר 2015 דורג במקום ה-11 בעשירי סין, והונו הוערך בכ-6.3 מיליארד דולר. בראשית דצמבר 2015 דווח כי הוא נעלם.
ביוגרפיה

גואו גואנגצ'אנג נולד בדונגיאנג שבג'ג'יאנג, סין. בשנת 1989 סיים לימודי תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת פודן, בה השלים לאחר מכן גם תואר שני במנהל עסקים.
הוא ייסד, יחד עם שלושה חברים את קבוצת פוסון עם הון התחלתי של 6,000 דולר. בשנת 1994 התמנה ליושב הראש של הקבוצה, שהפכה להיות אחד העסקים הלא-ממשלתיים הגדולים בסין.
בנובמבר 2015 התפרסם כי אחד משותפיו להקמת פוסון, פאן ווי, עזב את הקבוצה מסיבות בריאותיות ומכר את חלקו, בכך גדלה אחזקתו של גואנגצ'אנג בקבוצה ל-64.5%.
בדצמבר 2015 פורסם כי הוא נעצר. מנכ"ל קבוצת פוסון הודיע כי החברה מתמודדת עם המצב, וכי גואו מסייע לחקירה של הרשויות. המסחר במניות החברה הופסק זמנית בעקבות זאת. לאחר מספר ימים שוחרר גואו ממעצר, ובינואר 2016 נפגש עם המפקחת על הביטוח דורית סלינגר לצורך השלמת רכישת "הפניקס חברה לביטוח" בידי קבוצת פוסון.
גואו נשוי ולו שלושה ילדים.
הערות שוליים

1 2  הפרופיל של גואו, באתר פורבס
1 2  גיל קליאן, גולן חזני ורחלי בינדמן, דיווח בסין: יו"ר פוסון הסינית - הרוכשת של הפניקס - נעלם, באתר כלכליסט, 10 בדצמבר 2015
1 2  פוסון: "היו"ר גואו גואנצ'אנג מסייע לחקירה", באתר ynet, 11 בדצמבר 2015
↑  בדרך לישראל? פוסון: היו"ר גואו מבקר בארה"ב, באתר כלכליסט, 18 בדצמבר 2015
↑   אסא ששון, לקראת אישור לרכישת הפניקס? סלינגר ויו"ר פוסון גואו גואנגצ'אנג ייפגשו מחר, באתר TheMarker‏, 6 בינואר 2016.
ערך זה הוא קצרמרבנושא סינים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוליטה לברון

| --- | --- |

לוליטה לברון
 לידה:  19 בנובמבר 1919 לארס, פוארטו ריקו
 פטירה:  1 באוגוסט 2010 (בגיל 90) סן חואן, פוארטו ריקו 
 מדינה:  פוארטו ריקו
 מקום קבורה:  Santa María Magdalena de Pazzis Cemetery 
 ידועה בשל:  התקפה על בית הנבחרים האמריקאי
 תקופת הפעילות:  1947–2010 (כ־63 שנים)
 מפלגה:  המפלגה הפוארטו ריקנית הלאומית
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
לוליטה לברון (19 בנובמבר 1919 – 1 באוגוסט 2010) הייתה פעילה במאבק לעצמאות פוארטו ריקו אשר הורשעה בניסיון לרצח ופשעים אחרים לאחר שהובילה מתקפה על בית הנבחרים של ארצות הברית ב-1954, בה נפצעו חמישה חברי קונגרס. היא שוחררה מן הכלא ב-1979, לאחר שקבלה חנינה מידי הנשיא ג'ימי קרטר.
לברון נולדה וגדלה בלארס שבפוארטו ריקו, שם הצטרפה למפלגה הליברלית. בצעירותה היא פגשה את פרנסיסקו מאטוס פאולי, משורר פורטוריקני, איתו ניהלה מערכת יחסים. ב-1941 לברון עברה לגור בני יורק, שם הצטרפה למפלגה הפורטוריקנית הלאומית, וצברה השפעה במנהיגות הארגון, ובמסגרת פעילותה במפלגה היא קידמה רעיונות סוציאליסטיים ופמיניסטיים.
ב-1952, אחרי שנחקקה לפוארטו ריקו חוקה והיא הוכרזה כאומת חסות של ארצות הברית, המפלגה הלאומית החלה סדרת פעולות מהפכניות, ביניהם ההתקוממות בחיויה. במסגרת יוזמה זו, פדרו אלביזו קמפוס הזמין את לברון לארגן התקפות בארצות הברית, תוך התמקדות על מקומות שהם "האסטרטגיים ביותר עבור האויב". היא הייתה למנהיגת קבוצת פעילים בארצות הברית, והקבוצה תקפה את בית הנבחרים בוושינגטון די סי ב-1954. היא נעצרה, נשפטה, וישבה בכלא במשך 25 שנים, עד אשר הנשיא קרטר חנן את כל הקבוצה המעורבת. כשהשתחררו ב-1979, הפעילים חזרו לפוארטו ריקו, שם תנועות העצמאות קיבלו אותם בסדרת חגיגות. במהלך השנים הבאות היא המשיכה להיות פעילה בתנועה, כולל במחאות חיל הים-וייקס. חייה תועדו רבות בספרים וסרטים. ב-1 באוגוסט 2010, לברון נפטרה מסיבוכים של מחלת מערכת הנשימה.
תחילת דרכה

דולורס לברון סוטומאייר הייתה אחת מחמשת ילדיהם של גונזלו לברון ברנל ורפאלה סוטו לוצ'יאנו. לברון גדלה בהסיינדה (אחוזה של מטע) ליד לארס, שם גונזלו היה מנהל העבודה. גונזלו קיבל בתמורה לשכר צנוע בית קטן וחלקת אדמה כדי לגדל אוכל עבור המשפחה.
לברון למדה בבית הספר הקהילתי הקטן בהסיינדה. בגיל צעיר, חלתה לברון בדלקת ריאות, כאשר היא נפלה בטעות לתוך תעלה מלאת מים, וכתוצאה גדלה עם גוף חלש ולא הייתה מסוגלת לעמוד ברמת הפעילות של אחיה.< היא נהייתה מופנמת ומהורהרת, ואהבה לבלות בחיק הטבע שסבב את ההסיינדה.
כשסיימה לברון את לימודי בית הספר היסודי, המשיכה את חינוכה בחטיבת הביניים בברטולו הסמוכה. עם סיום כיתה ח', סיימה לברון את השכלתה הרשמית.
כנערה, זכתה לברון במקום הראשון בתחרות "מלכת הפרחים של מאי" תחרות יופי שנערך במסגרת פסטיבל שנתי בלאריס. אף על פי שאביה היה אתאיסט, לברון הוטבלה באמונה הקתולית כשהיא הייתה בת ארבע עשרה יחד עם אחיה. במהלך חגיגות ההטבלה היא פגשה את פרנסיסקו מאטוס פאולי, אשר היה לחבר הראשון שלה. פאולי ולברון החליפו מכתבים ובהם שירה שהם כתבו. משפחתו של פאולי התנגדה למערכת היחסים כי בעיניהם לברון הייתה jíbara (ממעמד פועלי שדה). גם אביה התנגד לקשר והורה לה להפסיק לכתוב לפאולי. עם זאת, השניים המשיכו להתכתב עד שפאולי עזב את האזור.
לברון עברה לסן חואן, שם למדה תפירה והמשיכה את ההתכתבות עם פאולי. אך כשאביה חלה בשחפת, היא הרגישה מחויבת לחזור ללאריס. במשך תקופה היה נראה שמצב המשפחה מתדרדר כשנאלצו לעזוב את ביתם בהסיינדה, אך בסופו של דבר עברו להסיינדה אחרת בתנאים דומים.
לברון לקחה על עצמה את הטיפול באביה, אותו סעדה יומם וליל במשך שבוע, אך מצבו התדרדר והוא נפטר. לאחר מותו, התחילה לברון להתפרנס מאריגת בגדים.
ההתקפה על בית הנבחרים > תכנון

אלביזו קמפוס התכתב עם לברון מהכלא בפוארטו ריקו, שם ישב בהקשר להתקוממויות של 1950. על פי דיווחים, הוא מינה קבוצה של לאומנים שכללה את רפאל קנסל מירנדה, אירווין פלורס ואנדרס פיגרואה קורדרו לתקוף מטרות בוושינגטון. עם קבלת הפקודה, היא יידעה את ההנהגה של המפלגה בניו יורק, ולמרות שני חברים שהתנגדו באופן בלתי צפוי, התוכנית התקדמה. לברון החליטה להוביל את הקבוצה, אף על פי שאלביזו קמפוס לא פקד עליה לקחת חלק פעיל במתקפה. אחרי שבחנה את התוכנית כדי לזהות נקודות חולשה, היא הגיעה למסקנה שהתקפה יחידה על בית הנבחרים תהיה יעילה יותר ממספר התקפות פזורות. מועד ההתקפה על בית הנבחרים שנבחר היה 1 במרץ 1954, בין היתר כי זה היה תאריך פתיחת הכנס הבין-אמריקאי (Conferencia Interamericana) בקראקס. לברון ביקשה למשוך תשומת לב למטרת עצמאות פוארטו ריקו, במיוחד בקרב מדינות אמריקה הלטינית המשתתפות בכנס.
ההתקפה על בית הנבחרים > ההתקפה

בבוקר ה-1 במרץ, לברון נפגשה במסוף גרנד סנטרל בניו יורק עם פלורס ופיגרואה, ומשם הם נסעו לוושינגטון ופגשו את רפאל קנסל מירנדה שכבר היה במקום. בדרך הם דיברו על כך שאין הם מצפים לשרוד את האירוע. כשהגיעו לבניין הקפיטול, קנסל הציע לדחות את ההתקפה כי היה כבר מאוחר וגשום. לברון הגיבה, "אני לבד", והמשיכה לצעוד לכיוון פנים הבניין. הקבוצה הלכה אחריה, כשמבחינתם ההתקפה היא בגדר coup d'état, המעשה המהפכני החשוב ביותר בהיסטוריה של תנועת העצמאות הפורטוריקנית, והרביעית בסדרת ההתקוממיות המיועדות לשחרר את פוארטו ריקו מארצות הברית, אחרי גריטו דה לאריס, אינטנטונה דה יאוקו, וההתקוממות בחאיויה. החבורה הייתה רגועה ואופטימית כאשר התקדמו לעבר אולם החקיקה.
הפעילים התיישבו בגלריית המבקרים מאל האולם, ושמעו את הדיון המתקיים על הכלכלה של מקסיקו. כעבור זמן קצר, לברון נתנה את הפקודה, הקבוצה דקלמה בזריזות את תפילת האדון; ואז לברון קמה בצעקה "¡Viva Puerto Rico Libre!" ("תחי פוארטו ריקו החופשית!") ואז פרשה את דגל פוארטו ריקו. הקבוצה פתחה באש מאקדחים חצי-אוטומטיים. לברון כיוונה את יריותיה לכיוון התקרה, ואקדחו של פיגרואה לא ירה. כ-30 יריות נורו בסך הכל (בעיקר על ידי קנסל, לפי דבריו), וחמישה חברי קונגרס נפצעו, אחד מהם, אלווין בנטלי ממישיגן, באורח קשה בחזה. כשנעצרה, לברון צעקה "לא באתי להרוג אף אחד, אני בא כדי למות עבור פוארטו ריקו!".
בעת המעצר, מצאו השוטרים בתיקה פתק ובו כתוב:
"Before God and the world, my blood claims for the independence of Puerto Rico. My life I give for the freedom of my country. This is a cry for victory in our struggle for independence . . . The United States of America are betraying the sacred principles of mankind in their continuous subjugation of my country . . . I take responsible for all."
ההתקפה על בית הנבחרים > משפט וכליאה

לברון ושותפיה הואשמו בניסיון לרצח ובפשעים אחרים. היא נכלאה בבית הכלא הפדרלי לנשים באלדרסון, מערב וירג'יניה. המשפט החל ב-4 ביוני 1954, בפני השופט אלכסנדר הולצוף, ותחת אמצעי אבטחה מחמירים. חבר המושבעים היה מורכב משבעה גברים וחמש נשים, אשר זהויותיהם נשמרו בסוד מפני התקשורת.
התביעה הובלה על ידי ליאו א. רובר, אשר זימן 33 עדים. רות מרי ריינולדס, פעילה לאומנית פורטוריקנית, והארגון אותו יסדה "הליגה האמריקאית למען עצמאות פוארטו ריקו" לקחה על עצמה את ההגנה של לברון והאחרים. בין עורכי דינה היה קונרד לין, פעיל זכויות אזרח שייצג רבים במאבקים לאומניים, כולל פנתרים שחורים. לברון ושאר חברי הקבוצה היו עדי ההגנה היחידים. במסגרת העדות שלה, לברון חזרה על אמירתה שהם "באו כדי למות למען חירות המולדת". במהלך הנאום שנשאה לברון לחבר המושבעים, היא טענה שהיא "נצלבת עבור החופש של המדינה שלי."
במהלך החלק הראשון של המשפט לברון הייתה רגועה, גם כשהתלוננה באמצעות עורכי דינה על חוסר הכבוד לדגל פוארטו ריקו שהופגן לדעתה כשהוא הוצג כראיה. אך היא מחתה בקול רם כאשר עורך דין מטעם ההגנה הציע את האפשרות שהקבוצה סבלה מאי יציבות נפשית בעת ביצוע המעשה. ב-16 ביוני 1954, חבר המושבעים הרשיע את ארבעת הנאשמים. בבוקר ה-8 ביולי 1954, נודע ללברון על מות בנה פליקס, דקות ספורות לפני מתן גזר הדין. היא הייתה שקטה בתחילת הדיון, אבל בשלב מסוים לא התאפקה, והתפרצה בבכי ובצעקות. רובר דרש עונש מוות, אבל הולצוף בחר לגזור עליהם את עונש המאסר הארוך ביותר על פי חוק. במקרה של לברון, עונש זה היה בין 16 ל-50 שנה, בהתאם להתנהגותה במהלך ריצוי העונש.
בכלא, היא נכנסה להלם לאחר קבלת ההודעה הרשמית על מות בנה, ולא דיברה במשך שלושה ימים. ב-13 ביולי 1954, ארבעת הלאומנים נלקחו לניו יורק, שם הועמדו למשפט מטעם מדינת ניו יורק, וכפרו בהאשמה של "ניסיון להפיל את ממשלת ארצות הברית". אחד מעדי התביעה היה גונזלו לברון ג'וניור, שהעיד נגד אחותו. ב-26 באוקטובר 1954, השופט לורנס אי. וולש פסק את אשמת הארבעה בקשירת קשר ודן אותם לשש שנים נוספות בכלא.
לברון סיפרה שהשנתיים הראשונות בכלא היו הקשות ביותר, אז נאלצה להתמודד עם מותם של בנה וכן של אמה. תקשורת עם אחיה לא התאפשרה: היא סירבה לקבל מכתבים מאחותה מכיוון שהכלא דרש שאלו יהיו באנגלית, וכל סוג אחר של תקשורת עם העולם החיצון, כולל שיחות טלפון, לא הותר כלל. דבר זה השתנה מאוחר יותר לאחר שמספר אסירות פתחו בשביתת רעב שנמשכה שלושה וחצי ימים. בשל השתתפותה בשבילה, לברון הוגבלה במשך זמן מה לתאה, ולא הורשתה לצאת אפילו לעבודתה בכלא. אך כעבור זמן היא שובצה לעבודה במרפאת הכלא. בעודהיא מרצה את מאסרה בכלא, קבוצה של שופטים הציעה לה שחרור על תנאי תמורת התנצלות פומבית, הצעה אשר היא דחתה בכעס.
לאחר שריצתה 15 שנים מעונשה, העובדת הסוציאלית של לברון אמרה לה שהיא יכולה לבקש שחרור מוקדם, אך לברון סירבה להשתחרר מבלי שעמיתיה ישתחררו גם הם. בתקופה זו, העניין של לברון בדת גבר. בשנות ה-70 פגשה לברון את אסאטה שאקור, אשר ישבה תקופה בבית הכלא אלדרסון. גלדיס, בתה של לברון, מתה ב-1977, בזמן שאמה עוד שהתה בכלא. בתה של גלדיס, איירין וילאר, טוענת שאמה התאבדה, אך לברון מכחישה זאת, וטוענת שהיה מדובר בתאונה.
שחרור והמשך המאבק

ב-1979, הנשיא ג'ימי קרטר נתן חנינה ללוליטה לברון, אירווין פלורס, ורפאל קנסל מירנדה אחרי שהם ישבו 25 שנים בכלא. אנדרס פיגרואה קורדרו שוחרר מהכלא מוקדם יותר בשל מחלה סופנית. מושל פוארטו ריקו קרלוס רומרו ברסלו יצא בפומבי נגד החנינות, בטענה שזה יעודד טרור ויפגע בביטחון הציבור. לברון חזרה לפוארטו ריקו, שם התקבלה על ידי תומכיה הרבים כגיבורת האומה. לברון נישאה לסרג'יו איאיזרי ריברה, אותו פגשה שמונה שנים קודם לכן, במשך כליאתה. הוא מונה על ידי המפלגה לפקח על הבריאות שלה. הנישואים שלהם התרחשה שמונה שנים אחרי, הם נפגשו. לברן מיד התחילה שוב בפעילות למען עצמאות פוארטו ריקו.
ב-1979, ארבעת הלאומנים שהיו מעורבים באותה התקרית הוכרו כהתגלמות הוראתו של מורם אלביזו קמפוס לפעול בגבורה והקרבה בפני נציגי חמישים ואחת מדינות בוועידה הבינלאומית לתמיכה בעצמאות פוארטו ריקו, שנערך במקסיקו סיטי.
באותה שנה הוענק ללברון וחבריה מסדר פלאיה חירון, מסדר אזרחי מטעם ממשלת קובה שמוענק הן לקובנים והן לזרים על הנהגת מאבק נגד אימפריאליזם, קולוניאליזם ונאו-קולוניאליזם, או על תרומה לשלום והתקדמות של המין האנושי. המסדר הוקם בשנת 1961, והוא קרוי על שם חוף חירון, אתר הניצחון של קובה בפלישה למפרץ החזירים.
היא המשיכה להיות פעילה בתנועת העצמאות והשתתפה במחאה נגד נוכחות צי ארצות הברית בוייקס. לברון הופיעה כעדה ב"טריבונל הבינלאומי להפרות זכויות אדם בפוארטו ריקו ובווייקס" שנערך בנובמבר 2000, באי וייקס. על פי העיתון המקומי El Vocero, הקהל מחא כפיים כאשר לברון אמרה בסיום ההצהרה שלה "היה לי הכבוד להוביל את הפעולה נגד קונגרס ארצות הברית ב-1 במרץ 1954, כשדרשנו חופש עבור פוארטו ריקו, ואמרנו לעולם שאנחנו אומה שנפלשה, נכבשה ועברה התעללות על ידי ארצות הברית. אני מאוד גאה במה שעשיתי באותו יום, שעניתי לקריאתה של המולדת". ב-26 ביוני 2001, לברון הייתה בין קבוצה של מפגינים שנעצרו בשל הסגת גבול בשטח הצבאי הסגור באי וייקס. ב-19 ביולי 2001, היא נידונה ל-60 ימי מאסר. פחות משנתיים אחרי המחאה של לברון, ב-1 במאי 2003, צי ארצות הברית עזב את וייקס ומסר את השטח והמתקנים לממשלת פוארטו ריקו. מאוחר יותר, השטח הפך לשמורת טבע. לברון המשיכה בפעילויות אחרות למען עצמאות. היא הייתה בין המנהיגים הפוליטיים שהתנגדו לבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות האמריקאיות של 2008. הקבוצה צפתה שלא יגיעו בוחרים רבים, והצהירו ש"מגיע לפוארטו ריקו ריבונות" על עצמה. ב-2010 יצאה הודעה שסרט בהשראתה של לברון בפיתוח, במעורבותה של אווה לונגוריה כשחקנית ומפיקה.
בין 2008 ו-2010, לברון אושפזה מספר פעמים, בפעם הראשונה עקב נפילה בה שברה ירך וזרוע, והייתה צריכה לעבור ניתוח. בספטמבר 2009, היא סבלה התמוטטות בגלל דלקת במערכת הנשימה. לברון התאוששה, ופרסמה הודעה לעיתונות בה הודתה לציבור על התמיכה הרבה שקיבלה. אך סיבוכים מהברונכיטיס נמשכו לאורך כל 2010, והיא נפטרה בעקבות התדרדרות במצבה ב-1 באוגוסט 2010. אנשי ציבור וידוענים ברחבי עולם שתמכו במטרת עצמאות לפוארטו ריקו הגיבו בהודעות צער ואבל, ושיבחו את פועלה. חייה הוספדו גם בעיתונות הבינלאומית.
שחרור והמשך המאבק > מורשת

בין המחוות ללברון היו ציורים, ספרים וסרט תיעודי. האמן המקסיקניאוקטביו אוקמפו יצר פוסטר של לברון, אשר הוצגה בגלריה דה ראזה בסן פרנסיסקו, קליפורניה. בהומבולדט פארק בשיקגו יש ציור קיר המראה את לברון בין דמויות ידועות אחרות מפוארטו ריקו. הסופרת, במאית ומפיקה ג' ודית אסקלונה הודיעה שתעשה סרט על חייה של לברון. פדריקו ריבס טובר הוציא ספר בשם  Lolita la Prisionera (לוליטה האסירה).
ב-1995 מיגדליה קרוז כתבה עליה מחזה בשם "Lolita de Lares", בהזמנת התיאטרון הלטינו בשיקגו (Latino Chicago Theater Company). בשנת 2016 עלה המחזה שוב לבמה, ב-Urban Theater Company.
במאיגז שבפוארטו ריקו הוצב לוח באנדרטה להתקוממות בחיויה, לכבוד הנשים של המפלגה הפורטוריקנית, בו רשום גם שמה של לברון.
בין הספרים שנכתבו עליה נמנה הספר הביוגרפי The Ladies' Gallery: A Memoir of Family Secrets, מאת איירין וילאר, נכדתה של לברון. וילאר מתארת את לברון כמישהי שגדלה בצילה, ושצל זה כיסה בעלטה כאב וסודות משפחתיים מהם היא (וילאר) עדיין מנסה להשתחרר. לברון עצמה כפרה בספר, שנכתב טרם מותה, כמלא בשקרים. בין הנקודות שמחלוקת בין שתי הנשים הוא נושא מותה של גלדיס, שעל פי טענתה של וילאר התאבדה.
דת

לברון נולדה לאב אתאיסטי, אך הוטבלה כקתולית בנעוריה. כבר מילדותה החלו הסובבים אותה לשתף מיתוסים אודותיה כאילו היא בעלת כוחות מיוחדים. למשל, הסיפור שרווח במשפחתה, לפיו כשהייתה ילדה בת 9, וסופת הוריקן נטתה לכיוון האי, נעמדה לברון בדלת בית המשפחה, והודיעה שעליהם לעזוב מיד. הוריה, שתכננו לעבור את הסופה סגורים בבית, החליטו לשמוע לה, והסתתרו במקום אחר, ואכן ביתם נהרס.
לברון סיפרה שבעת שהותה במעצר בלילה אחרי הירי בבית הנבחרים, "ישו הופיע בפניי", והיא הפכה מאותו רגע מסורה לדת. כשישבה בכלא אלדרסון, היא דיווחה על חזיונות בעלי אופי דתי, כך שנשלחה לאגף פסיכיאטרי למשך כשמונה חודשים. היא ראתה בחזיונותיה מסר שכוחות עולמיים תוקפים את ישו. היא בנתה מזבח בתאה, וחיכתה ללילות אז היו באים החזיונות. היא התחילה לרשום אותם - תחילה על נייר טואלט ואחר כך במחברות. רישומיה עובדו מאוחר יותר לספרי שירה. היא קראה לתקופה זו "תקופת האור" שלה. בין המסרים שפענחה מחזיונותיה, היא שאלוהים מבקש ממנה להיאבק למען מיגור נשק גרעיני. היא כתבה על כך מניפסט - "A Message From God in the Atomic Age" - אשר גינה את ארצות הברית בגין הארסנל הגרעיני שלה, ושלחה אותו לנשיא דווייט אייזנהאואר.
לאחר שחרורה מהכלא וחזרתה לפוארטו ריקו, היא קיבלה מעמד לא רק כגיבורה לאומית, אלא גם כדמות מיסטית-דתית, ורבים ראו בה מעין "ז'אן ד'ארק" פוארטוריקנית. גם נכדתה, בספרה הביוגרפי, כתבה על המיסטיקניות שאפיינה את סבתה. לברון עצמה אמרה שהיא עדיין חוזה דברים, ביניהם מי ינצח בבחירות עולמיות, או בחיי אילו מנהיגים יתנקשו. בעלה טען שהיא חזתה את ההתנקשות על חייו של אנואר סאדאת, וכן את אלה על חייהם של מרטין לותר קינג ומלקולם אקס. הוא סיפר שלפעמים גופה היה זוהר באור, כאילו עולה באש, אך ללא חום.
במהלך חידוש מאבקיה למען עצמאות פוארטו ריקו, היא כפרה בשימוש באלימות לשם המאבק. את השינוי רשמה להתעוררות הדתית שלה. היא המשיכה לדגול באי-ציות אזרחי, דווקא מתוך אמונתה. היא אמרה, "למדתי ששינוי אמיתי מגיע רק בדרכי שלום. וכך, כשאעמוד בפני האל, אעשה כן בלב טהור. זה יהיה סוף טוב".
ראו גם

בלנקה קנאלס
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1954)
לקריאה נוספת

Federico Ribes Tovar (1974). Lolita Lebrón La Prisionera. New York City: Plus Ultra Educational Publishers, Inc.
Full text of The Young Lords: A Reader (2010) edited by Darrel Enck-Wanzer, including "Lolita Lebron: Puerto Rican Liberation Fighter" (1970), by Carlos Aponte, Ministry of Education, East Coast Region, Young Lords.
"War Against All Puerto Ricans: Revolution and Terror in America’s Colony"; Author: Nelson Antonio Denis; Publisher: Nation Books (April 7, 2015); ISBN 978-1568585017.
ג'וני נמוניק

| --- | --- |

 מבוסס על:  מבוסס על הספר "ג'וני נמוניק" מאת ויליאם גיבסון
 הופק בידי:  דון קרמודי 
 תסריט:  ויליאם גיבסון 
 עריכה:  רונלד סנדרס 
 מוזיקה:  בראד פידל, מייקל דאנה 
 צילום:  פרנסיס פורטט 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Alliance Films, סרטי טריסטאר 
 חברה מפיצה:  סרטי טריסטאר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 במאי 1995
 משך הקרנה:  92 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית, אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט מדע בדיוני, סייברפאנק 
 הכנסות באתר מוג'ו:   johnnymnemonic
 פרסים:  פרס מסך הזהב (דון קרמודי) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'וני נמוניק (באנגלית: Johnny Mnemonic) הוא סרט סייברפאנק-פעולה-מותחן קנדי-אמריקאי משנת 1995 אשר בוים על ידי רוברט לונגו. בסרט מככבים קיאנו ריבס ודולף לונדגרן. הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת ויליאם גיבסון.
הסרט מציג את ההשקפה הדיסטופיסטית של גיבסון על העתיד בו העולם נשלט על ידי תאגידי-על.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 במאי 1995, זכה לביקורות שליליות ונכשל בקופות.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בעתיד דיסטופי של שנת 2021 בו העולם נמצא בשליטת תאגידי-על, ואוכלוסיית העולם סובלת ממצב המכונה "תסמונת הצטמצמות עצבים" אשר נובעת לפי ההערכות משימוש יתר בטכנולוגיה ומריבוי שימוש בשתלים קיברנטים.
ג'וני נמוניק (קיאנו ריבס) הוא סוחר נתונים עם שתל קיברנטי במוחו אשר מאפשר לו לאחסן במוחו כמויות עצומות של נתונים מוצפנים אשר רגישים מדי עבור רשתות מחשבים רגילות. המוח של ג'וני מסוגל לשאת 80 ג'יגה בייט של נתונים, או 160 ג'יגה בייט אם הוא משתמש במכפיל. ג'וני משתמש בשתל על מנת לשמש כשליח בין גורמים שונים.
באחת מהמשימות ג'וני טוען על השתל נתונים בכמות החורגת מהמגבלות של השתל (ועל כן הוא עשוי למות אם הנתונים לא יוסרו בזמן מהשתל), אלא מכיל גם מידע בעל ערך רב יותר מכפי שדמיין אי פעם. הוא צריך להביא את הנתונים אל היעד בזמן ולהימנע מלהיהרג על ידי מתנקשים שנשלחו בעקבותיו.
צוות השחקנים הראשי

קיאנו ריבס בתפקיד ג'וני נמוניק
דיינה מייר בתפקיד ג'יין
אייס-טי בתפקיד J-Bone
טקאשי קיטאנו בתפקיד טקאהאשי
דולף לונדגרן בתפקיד קארל הוניג
אודו קיר בתפקיד ראלפי
הנרי רולינס בתפקיד Spider
הערות שוליים

↑  בנימין טוביאס, קיאנו ריבס לא הצליח כי הוא שחקן טוב - אלא כי הוא האנושי והפגיע מכולם, באתר ynet, 3 בספטמבר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.