stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה. ל. מנקן
חייו

הנרי לואיס מנקן נולד ב-12 בספטמבר 1880, בבולטימור, מרילנד, שבארצות הברית. בן למשפחה אמידה, אביו היה בעל מפעל סיגרים ממוצא גרמני.
כאשר היה בן שלוש עבר לביתו שבבולטימור, שם חי עד סוף ימיו, פרט לחמש השנים בהן היה נשוי.
הוא החל את קריירת מחקר והכתיבה שלו כעיתונאי ב "Baltimore Morning Herald" בשנת 1899, ועבר ל "The Baltimore Sun" ב-1906. באותה תקופה גם החל לכתוב מאמרים שהעידו כבר על איכויותיו כסופר לעתיד. הוא כתב סיפורים קצרים ורומן.
ב-1908 התמנה לעורך בעיתון "The Smart Set" יחד עם George Jean Nathan, איתו הוא ייסד ב-1924 את העיתון "The American Mercury", שהפך לבעל השפעה רבה בחוגים אוניברסיטאיים ברחבי ארצות הברית. הוא המשיך בתפקיד זה עד שנת 1933. הוא זכור בעיקר מפרסום ספרו "The American Language", עבודת מחקר מקיפה על השפה האנגלית בארצות הברית.
מנקן שאב את השראתו מסופרים רבים, בהם רודיארד קיפלינג, ג'וזף קונרד ועוד, אך נראה שמארק טוויין ובמיוחד פרידריך ניטשה הטביעו חותם עיקרי על כתביו. הנושא שעסק בו בעיקר בשנות ה-20, שבמהלכן הייתה כתיבתו בשיאה, היה הפונדמנטליזם הנוצרי או הפוריטנים ומעמד הביניים הבוּר, או כפי שאהב לכנותו, "Booboisie".
ב-1926 הוא נעצר בשל מכירה של עותק של "The American Mercury", שנאסר לפרסום בבוסטון.
ב-1930 נשא לאישה את שרה הארט (Sara Haardt), שהייתה פרופסור לאנגלית. נישואים אלה נמשכו חמש שנים עד לפטירתה ממחלה.
מנקן ביקר בארץ ישראל בשנת 1934, ואת חוויותיו פרסם בספר בשם "ארץ ישראל".
בזמן מלחמת העולם השנייה תמך בנאצים ובגישת הדרוויניזם החברתי שלהם והביע דעות אנטישמיות.
ב-1948 לקה בשבץ מוחי, שממנו לא התאושש לגמרי עד סוף ימיו. מאז לא כתב עוד. הוא נפטר ב-1956, בן 75.
הערות שוליים

↑   איתי מאירסון, הוא היה שונא אדם מושבע, אנטישמי מדופלם וגזען עם תעודות. ואז הוא הגיע לעמק יזרעאל, באתר הארץ, 1 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283775305171  PLWABN: 9810674365305606  BIBSYS: 90124100  BNE: XX860251  BnF: cb120271809 (data)  CANTIC: a11002669  CiNii: DA00941676  GND: 118924753  ICCU: RAVV026372  ISNI: 0000 0001 2282 0251  LCCN: n80036702  LNB: 000164325  NDL: 00550752  NKC: jn20011211232  NLA: 36250828  NLK: KAC201329760  NSK: 000054446  NTA: 068403690  RERO: 02-A003583000  SELIBR: 255787  SNAC: w6qn6759  SUDOC: 028436083  Trove: 1236852  VcBA: 495/232196  VIAF: 76330588   WorldCat (עם VIAF): 76330588
הבשורה מצ'סטלו

ערך זה עוסק בציור של בוטיצ'לי המוצג בעיר פירנצה, איטליה. אם התכוונתם לציור בשורה אחר של בוטיצ'לי, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סנדרו בוטיצ'לי
 תאריך יצירה:  1489-1490
 טכניקה וחומרים:  טמפרה על לוח עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  156 ס״מ 
 גובה:  150 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  רנסאנס מוקדם 
 מספר יצירה:  00188560 (גלריית אופיצי) 
 מיקום:  גלריית אופיצי פירנצה
 
הבשורה או הבשורה מצ'סטלו (באיטלקית: L'Annunciazione di Cestello) היא ציור טמפרה על לוח עץ במידות של 150X160 ס"מ מאת הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס, סנדרו בוטיצ'לי. הציור מוצג במוזיאון אופיצי בפירנצה .
היצירה הוזמנה בשנת 1489 על ידי בנדטו די סר ג'ובאני גרדי (Benedetto di Ser Giovanni Guardi) עבור כנסיית צ'סטלו בפירנצה (כיום כנסיית סנטה מריה מדלינה דיי פאצי). היא נמצאת באופיצי מאז שנת 1782.
הציור כולל את האלמנטים האייקוניים של הבשורה למרים, נושא שבוטיצ'לי עסק בו במשך שנים. כיום מוכרים שבעה ציורים של האמן המתארים את האירוע, הראשון מ-1479 והאחרון מ-1493.
ראו גם

ציורי בשורה נוספים מאת בוטיצ'לי:
הבשורה של בוטיצ'לי במוזיאון קלווינגרוב בגלאזגו.
הבשורה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
הבשורה - פרסקו בגלריה אופיצי.
הערות שוליים

↑  הבשורה של בוטיצ'לי במוזיאון אופיצי
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האולימפיקו דה בדאלונה

| --- | --- |

 מיקום:  בדאלונה, קטלוניה, ספרד
 קואורדינטות:  41°26′33″N 2°13′56″E﻿ / ﻿41.442414°N 2.232144°E﻿ / 41.442414; 2.232144
 אבן יסוד:  1990
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 בעלים:  עיריית בדאלונה
 אדריכל:  Esteve Bonell and Francesc Rius
 קבוצות:  חובנטוד בדאלונה
 מושבים:  כדורסל : 12,500
 he
 
האולימפיקו דה בדאלונה (בקטלאנית: Pavelló Olímpic de Badalona) הוא אולם כדורסל השוכן בעיר בדאלונה, אשר בחבל קטלוניה שבספרד. האולם נבנה לקראת אירוח משחקי הכדורסל של אולימפיאדת 1992 שנערכה בעיר ברצלונה, ונחנך ב-1991. בשל מבנהו ארכיטקטוני הייחודי לאותה העת, זכה האולם ב-1992 בפרס האיחוד האירופי לאדרכילות עכשווית.
לרוב משמש האולם כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל חובנטוד בדאלונה.
האולימפיקו דה בדאלונה בזמן משחק כדורסל
הערות שוליים

↑  European Union Prize for Contemporary Architecture
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 67171e05-a769-4a9c-b38c-1a9014010589 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסל ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דהיון

זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

דהיון ב-2024
 לידה:  28 במאי 1998 (בת 26) סונגנאם, דרום קוריאה
 שם לידה:  Kim Da-hyun
 שם במה:  Dahyun
 מוקד פעילות:  קוריאה הדרומית 
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 מקום לימודים:  התיכון לאמנויות האנלין 
 עיסוק:  זמרת, רקדנית, דוגמנית, משוררת
 סוגה:  K-pop • J-pop
 שפה מועדפת:  קוריאנית 
 כלי נגינה:  שירה
 חברת תקליטים:  JYP Entertainment 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
קים דה - יון (בקוריאנית: 김다현, באנגלית: Kim Dahyun) היא ראפרית, זמרת, שחקנית וכותבת דרום קוריאנית, החברה בלהקת הבנות טווייס.
ביוגרפיה > קדם בכורה

דהיון נולדה בסונגנאם, במחוז קיונגי, ב-28 במאי 1998. דהיון התעניינה בשירה ובאומנויות הבמה מגיל צעיר והחלה לשיר במקהלת הכנסייה הנוצרית שבעיר מגוריה. דהיון החלה לבלוט כאשר הייתה בכיתה ו' בהיותה בבית הספר יסודי עם ריקוד אשר הייתה רוקדת בכנסייה בשם "ריקוד הנשרים" אשר פרסמה בערוץ היוטיוב שלה, ריקוד שנעשה למזוהה עימה. לאחר מכן, באותה תקופה, מגייסי כישרונות של JYP Entertainment פנו אל דהיון לאחר שהופיעה בפסטיבל ריקודים שבאזור, וזומנה לאודישון שערכה החברה אותו היא עברה וגויסה לתוכנית המתאמנים של JYP בדרום קוריאה, שם התאמנה למעלה משלוש שנים. בשנת 2015 דהיון לקחה חלק בתוכנית ריאליטי הישרדותית בשם Sixteen של JYP Entertainment, סדרת טלוויזיה שבה מתמודדות שש עשרה נערות, אשר מנצחות הסדרה הן אלו שירכיבו את ההרכב המוזיקלי טווייס. לבסוף זכתה דהיון עם עוד שמונה בנות נוספות.
ביוגרפיה > קריירה עם טווייס

ב-20 באוקטובר 2015, דהיון פרצה עם טווייס כאשר הופיעו לראשונה עם סינגל הבכורה "Like Ooh Ahh" המרכיב את פלייליסט הבכורה המורחב הראשון שלהן "The Story Begins". בנוסף לתפקיד השירה שלה בקבוצה, דהיון ידועה בהיותה הראפרית הראשית של טווייס יחד עם חברת הקבוצה צ'ייאונג. בסקר המוזיקה השנתי של גאלופ קוריאה לשנת 2017, דהיון נבחרה במקום ה-17 בטבלת הזמרות הכי הפופולרית בדרום קוריאה.
תקרית הסיוע לנשים

בנובמבר 2018, המחוקק הימני היפני מסארו אונודרה העביר ביקורת קשה ופוגענית על דהיון על שלבשה חולצת טריקו של מרימונד, מותג עיצוב שהוקם במטרה לתמוך ולסייע לנשות הניחומים, באמצעות תרומה של 50% מהרווח התפעולי לקרן המזוהה עם המועצה הקוריאנית לנשים שגויסו לעבדות מינית צבאית על ידי יפן, כמו גם גיוס כספים למען העלאת המודעות לקורבנות עבדות מינית עד ידי הצבא היפני הקיסרי במלחמת העולם השנייה. מ-JYP Entertainment לא נמסרה תגובה, ובעקבות כך "קוריאה טיימס" העבירו ביקורת על ג'יי פארק, מייסד JYP, על כך שלא דיבר להגנתה.
דיסקוגרפיה

| שנה | שיר | אלבום | אמן | נכתב בשיתוף | אזכור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | "Missing U" | Twicetagram | טווייס | עם Earattack וצ'ייאונג |  |
| 2019 | "Trick it" | Feel Special | טווייס | עם JQ |  |
| 2019 | "21:29" | Feel Special | טווייס | כל החברות טווייס |  |
| 2020 | "Queen" | Eyes Wide Open | טווייס |  |  |
| 2020 | "Bring it back" | Eyes Wide Open | טווייס |  |  |
| 2021 | "Scandal" | Taste Of Love | טווייס |  |  |
| 2021 | "SOS" | Taste Of Love | טווייס |  |  |
פילמוגרפיה > תוכניות טלוויזיה

| שנה | שם | תפקיד | רשות שידור | תיאור / אזכור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | Sixteen | מתחרה | רשת | סדרת טלוויזיה שבה מתמודדות שש עשרה נערות, אשר מנצחות הסדרה הן אלו שירכיבו את ההרכב המוזיקלי טווייס |
| 2016 | Weekly Idol | משתתפת קבועה | MBC כל 1 | פינת "אלילים הם הטובים ביותר" (פרק 249–283) |
| 2016 | Real Man | קאסט מקורי | MBC | מהדורה נשית עונה 4 (7 פרקים) |
| 2019 | אליפות האתלטיקה לכוכבים | כָּרוֹז | MBC |  |
| 2020 | אליפות האתלטיקה לכוכבים | מנחה | MBC |  |
הערות שוליים

↑  Mendez, Michele (12 באוקטובר 2019). "Who Is TWICE'S Dahyun? Prepare To Fall for All Her Charms". Elite Daily. נבדק ב-1 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dahyun de TWICE: la historia de la idol multifacética". La República (בספרדית). 27 במאי 2020. נבדק ב-13 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sunio, Patti (27 במאי 2020). "5 things about Twice's Dahyun, K-pop star and South Korea's most quirky darling". South China Morning Post. נבדק ב-3 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kim, Yu-jin (10 בדצמבר 2015). "Twice's Dahyun mentions her 'eagle dance'". The Korea Herald. Herald Corporation. נבדק ב-4 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Moon, Kat (20 בספטמבר 2019). "Everything to Know About K-Pop Group Twice". Time. נבדק ב-16 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Lau, Jack (19 באפריל 2020). "Dahyun of Twice: lead rapper and vocalist puts success down to her mental strength and fortitude". South China Morning Post. נבדק ב-20 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2017년 올해를 빛낸 가수와 가요 - 최근 11년간 추이, 아이돌 선호도 포함" (בקוריאנית). Gallup Korea. 19 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peterson, Jacques (20 בדצמבר 2017). "IU dominated Gallup Korea's yearly music poll". SBS. נבדק ב-30 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  A design company helps victims of sexual slavery to share their stories, Knowing Korea
↑  "Japanese right-wing lawmaker takes issues with TWICE member's T-shirt". Yonhap News Agency. 16 בנובמבר 2018. נבדק ב-25 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oh, Young-jin (3 במאי 2019). "JYP is so uncool: losing identity and loyalty". The Korea Times. נבדק ב-25 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "KOMCA – 10023081". KOMCA. נבדק ב-20 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "twicetagram". TWICE JYPE. 30 באוקטובר 2017. אורכב מ-המקור ב-7 במרץ 2019. נבדק ב-21 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Frances, Lai. "Asia's Top-Selling Girl Group Twice Reflect On Their Bond, Fourth Anniversary". PopCrush. נבדק ב-20 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "TWICE THE 8TH MINI ALBUM Feel Special Track List". TWICE JYPE. 12 בספטמבר 2019. נבדק ב-12 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Herman, Tamar. "Twice 'Feel Special' On Inspiring New Single and EP: Listen". Billboard. נבדק ב-20 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'주간아이돌' 잭슨·다현·신비·주헌, '아이돌is뭔들' 합류". www.xportsnews.com (בקוריאנית). 6 באפריל 2016. נבדק ב-3 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'진짜사나이' 다현, '변비'라는 최대 난관에 봉착하다". news.joins.com (בקוריאנית). 13 במרץ 2016. נבדק ב-25 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "의도치 않게 '아육대'에서 남돌들 조련한 다현.gif". dispatch.co.kr (בקוריאנית). 7 בפברואר 2019. נבדק ב-25 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 6606 7064  MusicBrainz: 9a17b57a-cbcd-45c5-ae60-15d65fc3b6df  NLK: KAC201995496  VIAF: 127157523335827031733   WorldCat (עם VIAF): 127157523335827031733
דלה רוברה

| --- | --- |

 מדינה:  מדינת האפיפיור
 תארים:  דוכסות אורבינו דוכסות סורה שליט פזארו שליט סניגליה
 תקופת השושלת:  ? – 1694 (מותה של ויטוריה דלה רוברה מדיצ'י)
 אתניות:  איטלקים
 ענפים:  סיקסטוס הרביעי 
 
האפיפיור סיקסטוס הרביעי עם אחייניו
דֶלָה רוֹבֶרֶה (באיטלקית: Della Róvere; מילולית: "של עץ האלון") היא משפחת אצולה איטלקית שהתקדמה בזכות שני אפיפיורים שיצאו משורותיה בסוף המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 (פרנצ'סקו דלה רוברה שכיהן כסיקסטוס הרביעי ואחיינו ג'וליאנו דלה רוברה שכיהן כיוליוס השני) והעשירו את בני משפחתם. נחלתם העיקרית של בני משפחת דלה רוברה הייתה דוכסות אורבינו (1508–1623). בני המשפחה נודעו כפטרוני אמנות והעסיקו, בין היתר, את רפאל, טיציאן ואניולו ברונזינו.
פאלאצו דלה רוברה

פאלאצו דלה רוברה (Palazzo Della Rovere) היה ארמון מפואר ברומא (בשדרות המחברות את קריית הוותיקן עם גשר סנטאנג'לו) שנבנה על ידי הקרדינל דומניקו דלה רוברה ב-1480 בסגנון שחיקה את פאלאצו ונציה. האולמות בפנים המבנה עוטרו בפרסקאות מעשה ידי פינטוריקיו. הארמון נהרס ב-1937.
דורון פרקינס

| --- | --- |

פרקינס בשנת 2014
 לידה:  6 במאי 1983 (בן 41) אנקורג' שבאלסקה
 עמדה:  רכז, קלע
 גובה:  1.88 מטר
 מכללה:  סנטה קלרה
 דראפט:  לא נבחר, 2005
 קבוצות כשחקן
 2005–2006   2006–2007   2007–2008   2008–2009   2009–2011   2012   2012   2013   2013   2013–2014   2014   2015–2016   2016–2017   2017–2018:  אוסקה אווסה   אולדנבורג   ברי   מכבי חיפה   מכבי תל אביב   קאנטו   שחטיור דונייצק   פושן לונג ליונס   אולימפיאקוס   בשיקטש   קאחה לבורל ויטוריה   ישילגירסון בלדיה   נאפט אבאדאן   קויאנג אוריונס
 הישגים כשחקן
 שחקן העונה בליגת העל (2009)   שחקן ההגנה של העונה בליגת העל (2010, 2011)   אליפות הליגה הישראלית (2011)
דורון פרקינס (באנגלית: Doron Perkins; נולד ב-6 במאי 1983 באנקורג' שבאלסקה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע. שימש כעוזר מאמן במכבי תל אביב בשנים 2021–2023.
קריירה

פרקינס החל את הקריירה בקולג' קהילתי באורגון ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת סנטה קלרה, בה שיחק בשנים 2004 ו-2005. במדי סנטה קלרה נבחר פעמיים לחמישיית העונה במחוז המערבי וזכה בתואר מלך החטיפות של הליגה בשנת 2005.
פרקינס החל את קריירת הבוגרים שלו בעונת 2005/2006, בקבוצת אוסקה אווסה מהליגה היפנית, אותה הוביל לאליפות לאחר שהצטיין במשחק גמר הפלייאוף, בו קלע 19 נקודות, הוריד 11 ריבאונדים ומסר 6 אסיסטים ונבחר לשחקן העונה בליגה. בעקבות יכולתו הטובה ביפן, הוחתם בקבוצת אולדנבורג הגרמנית, בה השיג ממוצעים של 12 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים בכ-27 דקות למשחק.
בעונת 2007/2008 עבר לברי הבלגית, עימה העפיל לגמר הליגה. הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 16 נקודות, 5.8 אסיסטים ו-3.1 חטיפות ב-31 דקות למשחק, ובשל כך זכה בתארים, שחקן העונה, מלך האסיסטים ומלך החטיפות של הליגה. למרות יכולתו הגבוהה הוא עזב את הקבוצה.
בעונת 2008/2009 חתם פרקינס במכבי חיפה, במדיה השיג ממוצעים של 15.8 נקודות, 5.6 אסיסטים ו-3 חטיפות בכ-31 דקות למשחק וזכה בתואר מלך החטיפות של הליגה. הוא שיחק היטב גם בפלייאוף, והשיג ממוצעים של 20.7 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק והוביל את חיפה לראשונה בהיסטוריה לגמר הפיינל פור נגד מכבי תל אביב, בו קבע שיא ליגה כשסחט 18 עבירות ונשלח 24 פעמים לקו העונשין, אך 25 הנקודות שקלע בסך הכל במשחק, לא סייעו לחיפה שהפסידה 72–85. בשל יכולתו בפלייאוף ולאורך כל העונה נבחר לשחקן העונה בליגה.
לקראת פתיחת עונת 2009/2010, בעקבות פניה מצד מכבי תל אביב החליט פרקינס להישאר עונה נוספת בישראל וחתם במדי מכבי תל אביב (וזאת למרות הצעות גבוהות יותר מקבוצות אחרות באירופה), בתור שחקן חיזוק במצבת הגארדים של הקבוצה. בתור התחלה יועד פרקינס להיות שחקן יחסית שולי בקבוצה, אך עם הזמן, תפס מקום של שחקן מרכזי ואהוד בקרב אוהדי הקבוצה, פרקינס נודע במיוחד בסגנון ההגנה הלוחמני והבלתי מתפשר שלו.
ב-29 במרץ 2011, במהלך משחקה של מכבי תל אביב מול קבוצת קאחה לבורל ויטוריה בהיכל יד אליהו, נפצע פרקינס ואובחן כי הוא סובל מקרע של שתי רצועות וקרע במניסקוס. הוא נותח וסיים את העונה. בפברואר 2012, לאחר שיקומו מהפציעה, חתם בקבוצה האיטלקית קאנטו איתה השתתף במסגרת היורוליג.
באוגוסט 2012 חתם בשחטיור דונייצק והצטרף שוב לד'אור פישר. ב-30 בדצמבר 2012 שוחרר מהקבוצה. ב-9 בינואר פורסם כי חתם בקבוצת פושן לונג ליונס מהליגה הסינית בכדורסל. בפברואר 2013 חתם פרקינס באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל שמשחקת גם במסגרת היורוליג.
בספטמבר 2013 חתם על חוזה לעונה אחת בבשיקטאש מהליגה הטורקית.
בחודש ספטמבר 2014 חתם לעונה אחת בקבוצת בקאחה לבורל ויטוריה, הקבוצה מולה נפצע בעבר. אך שוחרר ממנה כעבור חצי עונה.
בתחילת אוגוסט 2021 מונה לעוזר מאמן במכבי תל אביב, לאחר עזיבתו של טים פנינג. ב-25 ביולי 2023 סיים את תפקידו במועדון.
תארים והישגים

אליפות הליגה היפנית: 2006
אליפות הליגה הישראלית: 2011
סגנות: 2009, 2010
שחקן העונה של הליגה הישראלית: 2009
שחקן ההגנה של העונה בליגה הישראלית: 2010
שחקן העונה של הליגה היפנית: 2006
מלך הסלים של הליגה היפנית: 2006
שחקן העונה של הליגה הבלגית: 2008
מלך האסיסטים של הליגה הבלגית: 2008
מלך החטיפות של הליגה הישראלית: 2009
כעוזר מאמן
גביע ווינר (2): 2021/2022, 2022/2023
הערות שוליים

↑  יעל שחרור, פרקינס עבר ניתוח. ייעדר תשעה חודשים, באתר ynet, 30 במרץ 2011
↑  דורון פרקינס חתם בליגה הסינית, באתר וואלה, 9 בינואר 2013
↑  דורון פרקינס חתם בבשיקטאש לעונה, באתר וואלה, 30 בספטמבר 2013
↑  עמרי מנהיים, ‏דורון פרקינס עזב את מכבי תל אביב, גיא פניני צפוי להחליפו, באתר ערוץ הספורט, 25 ביולי 2023
דיוקנו של פר טנגי

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך
 תאריך יצירה:  1887
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  75 ס״מ 
 גובה:  92 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  ג'פוניזם 
 מספר יצירה:  P. 7302 (מוזיאון רודן) 
 מיקום:  מוזיאון רודן, פריז
 
דיוקנו של פר טנגי (בהולנדית: Portret van père Tanguy) הוא דיוקן בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך שנוצר בשנת 1887. זהו ציור אחד מתוך שלושה של פר טגני שואן גוך צייר. הסדרה של הדיוקנאות מראה את ההתקדמות של ואן גוך כצייר ואת השינויים שעבר סגנונו בעת שהותו בפריז. הדיוקן הראשון מאופיין בקדרות ובקומפוזיציה פשוטה. בדיוקן השני הצייר עשה בעיקר שימוש בסגנונות של אמנות יפנית. הדיוקן השלישי הוא המורכב ביותר והוא כולל בתוכו סגנונות שונים של אמנות יפנית ואימפרסיוניסטית. הדיוקן האחרון מוצג כיום במוזיאון רודן שבפריז.
אודות הציור

הצבעים הבהירים בציור וכן הנושא הברור מהווים שינוי בסגנונו של ואן גוך. השימוש בצבעים בהירים היה ניסיון ליצור עומק, הרמוניה ואיזון בציוריו של האמן. ברקע בדיוקן ניתן לראות הדפסים של אמנות יפנית שהוצגו בחנותו של טנגי. כובעו של טנגי מסתיים בתחילת הדפס של הר פוג'י, מוטיב ידוע באמנות יפנית. ניתן גם לראות הדפסים של שחקני קבוקי ועצי דובדבן.
השימוש בהדפסים יפניים היווה מרגוע לנפשו של הצייר. במכתב לאחותו, וויל, ואן גוך כתב כי שגם מבלי לדעת הרבה על אמנות זו השימוש בה מרגיע אותו יותר מכל תרופה שאפשר להשיג בבית מרקחת. כדי להשיג את האפקט המרגיע, ואן גוך צייר את טנגי שליו ובמבט מהורהר. ההיסטוריונית נעמי מוראר הגדירה את טנגי בדיוקן זה כשליו כמו בודהה.
ואן גוך נפטר בשנת 1890, וטנגי נפטר ארבע שנים אחריו. לאחר מותו של סוחר האמנות, בתו מכרה את הדיוקן שיצר ואן גוך לפסל אוגוסט רודן. בהמשך, הדיוקן הועבר למוזיאון רודן ועד היום הוא מוצג שם.
אודות הציור > ג'וליאן טנגי

ג'וליאן פרנסיוס טנגי נולד בשנת 1825 ונפטר בשנת 1894. הוא עבד כסוחר אמנות וכמוכר אספקה של צבעים. הוא היה מהראשונים שהציעו את יצירותיו של ואן גוך למכירה. טנגי היה ידוע בהתלהבותו מאמנות וחנותו הפכה לפופולרית בקרב אמנים. מבקרי החנות נהגו לכנותו בשם "האב" (בצרפתית: Père), ומכאן שמו פר. סוחר האמנות נהג לקבל ציורים כתשלום עבור שירותיו. הצייר אמיל ברנאר תיאר את הביקור בחנותו של טנגי כביקור במוזיאון של ציורים אימפרסיוניסטים. אשתו של טנגי הייתה פחות נלהבת מצורת התשלום וחששה מפני מצבם הכלכלי. לאחר מותו של טנגי, חבריו ערכו מכירה פומבית לכבודה של אלמנתו.
אודות הציור > שאר הדיוקנאות של פר טנגי

כאמור, ואן גוך יצר שלושה דיוקנאות של פר טנגי. בחורף של השנים 1886 ו-1887 הצייר יצר את הדיוקן הראשון של טנגי. הוא השתמש בעיקר בגוונים של צבע חום בציור, למעט שפתיו האדומות וסינורו הירוק של טנגי. בדיוקן טנגי נראה יותר כמו פועל מאשר סוחר אמנות.
בשנת 1887, ואן גוך החל להשתמש בצבעים בהירים יותר כמו אדום, ירוק וכתום על רקע כחול. בדיוקנאות הבאים של טנגי, מושא הציור נמצא ברקע צבעוני של הדפסים יפניים. הדיוקן השני נעשה תוך 30 דקות, וטנגי שמר אותו לעצמו. השחקן זוכה פרס האוסקר אדוארד ג'י רובינסון ואשתו הציירת החזיקו בציור לתקופה מסוימת ומכרו אותו למיליארדר יווני. כיום, הדיוקן השני מוצג במוזיאון רודן.
הדיוקן הראשון של פר טנגי (F263)
הדיוקן השני של פר טנגי (F364)
הערות שוליים

↑  Meier-Graefe, J (1987) [London: Michael Joseph, Ltd. 1936]. Vincent Van Gogh: A Biography. Mineola, NY, USA: Dover Publications. pp. 56–57
↑  Maurer, N (1999) [1998]. The pursuit of spiritual wisdom: the thought and art of Vincent van Gogh and Paul Gauguin. Cranbury: Associated University Presses. pp. 55, 59. ISBN 0-8386-3749-3.
↑  Finlay, V (2002). Color: A Natural History of the Palette. New York and Toronto: Random House Trade Paperbacks. p. 20. ISBN 0-8129-7142-6.
↑  Strieter, T (1999). Nineteenth-Century European Art: A Topical Dictionary. Westport, CT, USA: Greenwood Press. pp. 174–175. ISBN 0-313-29898-X.
↑  Gay, P (1999) [1998]. Pleasure Wars. New York: W. W. Norton and Company. p. 143. ISBN 0-393-31827-3.
↑  Leeuw, R (1997) [1996]. The letters of Vincent Van Gogh. London and other locations: Penguin Group. p. 329.
↑  Walther, Ingo; Metzger, Rainer. Vincent van Gogh: The Complete Paintings. Taschen. p. 204. ISBN 9783836541220.
↑  Pollock, G; Florence, P (2001). Looking Back to the Future: Essays on Art, Life and Death. G + B Arts International. p. 291. ISBN 90-5701-122-0.
| וינסנט ואן גוך |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אגוסטינה סגטורי יושבת בקפה דו טמבורין • אוכלי תפוחי האדמה • אירוסים • בית החולים בארל • בית העירייה באובר • ברושים • גולגולת עם סיגריה בוערת • גן בית הכומר בנונן • גשר לנגלואה בארל • דיוקנו של ד"ר גאשה • דיוקנו של פר טנגי • דיוקן אמו של האמן • דיוקן עצמי ללא זקן • דיוקן עצמי עם אוזן חבושה • דיוקן עצמי של ואן גוך • דיוקנאות של וינסנט ואן גוך • דיוקנה של מאדאם ז'ינו • דרך ברושים וכוכב • דרך ליד ארל • הבית הלבן לעת לילה • הבית הצהוב • הזואווי • הרועה (על פי מילה) • זיכרון הגן באטן • חדר שינה בארל • החמניות • הכיסא של ואן גוך • הכנסייה באובר • הכרם האדום • לה מוסמה • ליל כוכבים • ליל כוכבים מעל הרון • מרפסת בית הקפה בלילה • משפחת רולין • נוף מושלג • נוף עם כרכרה ורכבת • נופי פריז מחדרו של וינסנט ברו לפיק • סמטת אליסקאמפס • סרטן על גבו • עגלה ופר שחור • על סף הנצח • עצי זית •  פרחי פרג • פריחות שקד • קפה הלילה • שדה חיטה עם ברושים • שדה חיטה עם עורבים • שדה חיטה עם עפרוני • שורשי עץ • שני סרטנים |  |
| סרטים | תאווה לחיים (1956) • חלומות (1990) • וינסנט ותיאו (1990) • לאהוב את וינסנט  (2017) • ואן גוך: בשערי הנצח (2018) |  |
| ראו גם | תאו ואן גוך • מוזיאון ואן גוך • מוזיאון ד'אורסה |  |
דיוקנה של מאדאם ז'ינו

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך
 תאריך יצירה:  1888
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  92.5
 רוחב:  73.5
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון ד'אורסה, פריז
 
דיוקנה של מאדאם ז'ינו היא סדרה של ציורים בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצרה בשנים 1888 ו-1890 בארל ובסן רמי. הציור נקרא בצרפתית "L'Arlésienne" שפירושו האישה מארל.
הסדרה מכילה שישה ציורים דומים שמתארים את מארי ג'וליאן, שנולדה ב-8 ביוני 1848 ונפטרה ב-2 באוגוסט 1911. היא נישאה לג'וזף ז'ינו ב-1866, והשניים ניהלו יחדיו את קפה דה לה גאר (Café de la Gare) היכן שואן גוך התגורר במהלך שנת 1888.
עד לתהליך יצירת הציור, היחסים בין ואן גוך למאדאם ז'ינו היו עסקיים בלבד (קפה הלילה נוצר בקפה דה לה גאר ומתאר את המקום). בהגעתו של פול גוגן לארל השתנו יחסיהם. גוגן הקסים את מאדאם ז'ינו, והוא הצליח לשכנע אותה להוות מודל לדיוקנאותיהם של השניים.
אודות היצירה > הגרסאות מנובמבר 1888

הציור הראשון בסדרה נעשה על בד מיוחד שגוגן קנה בהגיעו לארל. הציור מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה. בציור השני נעשה שינוי בחפצים המונחים על השולחן שעליו מאדאם ז'ינו מניחה את ידיה; במקום כפפות ומטריה מונחים על השולחן שלושה ספרים. הציור מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
מאדאם ז'ינו עם כפפות ומטריה, 92.5 על 73.5 סנטימטר, מוזיאון ד'אורסה, פריז
מאדאם ז'ינו עם ספרים, 91.5 על 73.7 סנטימטר, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק
אודות היצירה > הגרסאות מפברואר 1890

כשוואן גוך שהה בבית החולים בסן רמי, הוא יצר עוד חמישה ציורים של מאדאם ז'ינו בהתבסס על הסקיצות של גוגן מנובמבר 1888. הוא התכוון לחלק את הציורים לאחיו, לגוגן, למאדאם ז'ינו ולהשאיר עותק אחד אצלו. מקור ההחזקה של הגרסה שכיום במוזיאון קרולר-מילר לא ידוע, אך האספן אלברט אורייר החזיק אותו בתקופה מסוימת. הגרסה שהייתה אמורה להישלח למאדאם ז'ינו נעלמה, ולא נמצאה מעולם. זוהי גרסה שהצייר עבד עליה כשמחלתו חזרה. במכתב לגוגן שמעולם לא נשלח הוא ציין כי עבודה על דיוקן זה הוסיפה לו עוד חודש של חולי. הגרסה עם הרקע הורוד שיועדה לגוגן נמצאת כיום במוזיאון האמנות של סאו פאולו. גוגן אהב את היצירה, והוא הביע זאת במכתב שהוא שלח לו. במכתב שהצייר שלח לאחותו, וויל, הוא סיפר כי עבודתו על הדיוקנאות לא נבעה מרצון ליצור תמונה שמייצגת את המציאות אלא הרצון לתפוס הבעות ורגשות. הגרסה שנשלחה לאחיו, תיאו, עם הרקע הפרחוני נמכרה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס תמורת סכום של 40 מיליון דולר בשנת 2006.
מאדאם ז'ינו, מוזיאון קרולר-מילר
מאדאם ז'ינו, הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית
מאדאם ז'ינו, מוזיאון האמנות של סאו פאולו
מאדאם ז'ינו, אוסף פרטי
אודות היצירה > הגרסה של גוגן, הארנה והתייחסויות נוספות

גוגן יצר סקיצה של הדיוקן של מאדאם ז'ינו בנובמבר 1888, ומאוחר יותר הוא יצר ציור על קנבס של מאדאם ז'ינו בבית הקפה שלה ושל בעלה. ואן גוך צייר גם ציור נוסף בזמן שהייתו של גוגן בארל בשם "הארנה". בציור הוא הציג את החיים בעיר, וניתן לראות את דמותה של מאדאם ז'ינו בפרופיל וכן את דמויותיהם של בני משפחת רולין. היצירה מוצגת בארמיטאז' בסנקט פטרבורג. הסופר ולדימיר נבוקוב הזכיר את הציור של מאדאם ז'ינו בספר לוליטה.
מאדאם ז'ינו, הגרסה של גוגן
הארנה, דצמבר 1888, ארמיטאז', סנקט פטרבורג