stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנואל בלגראנו
הקרלוטיזם

בתקופת כיבושה של ספרד בידי נפוליאון בונפרטה (1808-1814) והכתרתו של ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד במקום פרננדו השביעי, מלך ספרד שנכלא, מעמדן של המושבות הספרדיות הפך לבעייתי שכן נציגי הכתר הספרדי והצבא שסר לפיקודם נשארו נאמנים למלך המודח, יצאו נגד המלך בפועל, ולהלכה התנתקו מספרד והפכו לישויות מדיניות עצמאיות.
הנסיכה קרלוטה חואקינה מספרד לבית בורבון, אחותו של פרננדו השביעי, חיה אז בריו דה ז'ניירו, הועלה הרעיון להמליך אותה על המושבות הספרדיות באמריקה, ויוזמה זו כונתה קרלוטיזם.
בלגראנו עמד בקשר של מכתבים עם קרלוטה והיה הנציג הבולט של הקרלוטיזם בבואנוס איירס.
הקרלוטיזם דעך מכיוון שלקרלוטה עצמה היו שאיפות אבסולוטיות אותן רצתה לקדם ולא את העצמאות של המושבות, והיא הייתה נשואה ליורש העצר הפורטוגלי שדאג לעתיד האימפריה שלו.
בלגראנו עוד ניסה לשכנע את המשנה למלך – ליניירס שמונה על ידי המלך המודח – לסרב להעביר את התפקיד לסיסנרוס שנשלח בשנת 1810 מטעם החונטה (מועצה) של סביליה שייצגה את הנאמנים למלך המודח אך לא אותו עצמו, ובכך תמו ניסיונותיו של בלגראנו לנצל את השינויים המדיניים באירופה לקידום רעיון העצמאות של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
בלגראנו שכנע את סיסנרוס לתת לו רישיון לעריכת עיתון מקומי (לאחר שהקודם נסגר על ידי הספרדים) שנוצל על ידו לקידום רעיונותיו, והוא התפטר מתפקידו בלשכת המסחר.
החונטה הראשונה

בשנת 1810, לאחר שהצרפתים כבשו את ספרד ושמו קץ לפעילותה של החונטה של סיביליה שהתיימרה לייצג את המלך המודח, הוביל בלגראנו את מהפיכת מאי ששיאה היה הקבילדו הפתוח (cabildo abierto, אספה כללית של ראשי בתי האב של בואנוס איירס) שהתכנס ב-22 במאי 1810 חרף התנגדותו של סיסנרוס המשנה למלך, ושהחליט על החלפתו בחונטה (מועצה), והמשכה בבחירתה של החונטה הראשונה שלושה ימים לאחר מכן ב-25 במאי 1810 שכללה את בלגראנו ושני קרלוטיסטים נוספים – קסטלי (Castelli) ופאסו; במקביל לכך שהוא המשיך לערוך את העיתון שייסד.
המסעות לפרגוואי ולבנדה אוריינטל

אמריקה הספרדית, שהייתה חלק מהאימפריה הספרדית, הייתה מחולקת באתה תקופה לארבע מלכויות משנה: מלכות המשנה של ספרד החדשה (מרכז אמריקה וצפונה), מלכות המשנה של פרו (פרו ואקוודור), מלכות המשנה של גרנדה החדשה (קולומביה וונצואלה), ומלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, ובוליביה); כאשר בראש כל אחת מממלכות המשנה עמד משנה למלך.
מבחינת בלגראנו, ההתנתקות מספרד והקמת החונטה הראשונה הייתה התנתקות של כל מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שבירתה היא בואנוס איירס (במובן זה שבה ישב המשנה למלך), והוא יצא בראש כוח חמוש בן כמה מאות חיילים להביא את בשורת העצמאות למושבות שהקשר שלהן עם בואנוס איירס היה רופף, באזורים שבצפון מזרח ארגנטינה של היום, פרגוואי ואורוגוואי (הבנדה אוריינטל, הרצועה ממזרח לריו דה לה פלטה ונהר אורוגוואי).
הוא נתקל לראשונה בוכח ספרדי בקמפיצ'ואלו (Campichuelo) שבפרגוואי אותו הוא הביס, אולם בהמשך, בתחילת 1811, הוא הובס פעמיים על ידי כוחות עדיפים מבחינה מספרית בפראגוארי (Paraguarí) ובטאקוארי (Tacuarí); ונאלץ לסגת. הגם שהספרדים ניצחו לכאורה, כתוצאה מהקרב המרד התפשט גם לפרגוואי ותושביה הכריזו על עצמאות. בלגראנו ניסה להוביל לאיחוד של פרגוואי וארגנטינה (שבאותם הימים נקראה עדיין "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה") אך הדבר לא יצא אל הפועל, וזו הייתה תחילתה של ההסתגרות של פרגוואי שעיצבה את דמותה לעתיד.
חרף התבוסה הוא זכה לגיבוי מקציניו נוכח הביקורת שהוטחה בו בבואנוס איירס וזכה לניצחון תדמיתי.
לאחר מכן הוא מינה את חוסה חרוואסיו ארטיגס – יליד מונטווידאו שעבר לבואנוס איירס לאחר מהפיכת מאי ולימים הגיבור הלאומי של אורוגוואי - לעמוד בראש כח משימה שישחרר את מונטווידאו שהפכה לבירת מלכות המשנה לאחר התנתקותה של בואנוס איירס.
יצירת דגל ארגנטינה

דגל ארגנטינה בצבעי תכלת לבן (אָלבּיסֶלֶסטֶה) הונף לראשונה ברוסריו, על גדות נהר הפראנה, שם בלגראנו נערך למנוע פלישה אפשרית של הצבא המלוכני (הספרדי) שהגיע מהבנדה אוריינטל.
הדגל נועד להיות סמל מלכד ומבדל מהאויב, צבעיו היו צבעי העיטור (la escarapela) שבלגראנו עיצב עוד קודם לכן, ולגבי הבחירה בצבעים יש גרסאות שונות: ייתכן ומדובר בצבעי השמיים, או בצבע של בית בורבון אליו השתייך בית המלוכה הספרדי דאז מתוך כוונה טקטית להצהיר על נאמנות למלך ולא לממלכה (ספרד) עוד בזמן הפלישות האנגליות, וייתכן שההשראה באה מהצבעים המקובלים של פסלי הבתולה בכנסיות באותה תקופה שמקורם הם בצבעי בית בורבון.
הנפת הדגל גררה עימות בין בלגראנו לבין הטריאומווירט ששלט אז בבואנוס איירס שכן זה התפרש כקריאת תיגר של בלגראנו נגד השלטון המרכזי (רק לימים הדגל הוכר כדגל ארגנטינה אך באותה עת משמעותו הייתה הדגל של היחידה בפיקודו של בלגראנו), הוא אופסן והונף שוב כשפיקד על צבא הצפון (שנלחם נגד הכוח הצבאי ממלכות המשנה של פרו).
לימים, החל משנת 1938, נקבע יום פטירתו של בלגראנו (20 ביוני 1820) כיום הדגל בארגנטינה.
הקרבות בטוקומן ובסלטה

מיד לאחר הנפת הדגל, בלגראנו קיבל את הפיקוד על צבא הצפון (צפון מערב ארגנטינה כיום), שחנה אז סמוך לסלטה, נוכח הגעתם של המלוכנים מכיוון פרו.
הוא התקדם איתו צפונה לחוחוי, אבל אז קיבל פקודה מבואנוס איירס לסגת דרומה עד לקורדובה.
כדי למנוע אספקה מהמלוכנים היא הורה על פינוי בכפייה של חוחוי על כל תושביה לסלטה, והותיר שם אדמה חרוכה. חרף היותו של צעד זה שנוי במחלוקת – הוא נתפס כיום בארגנטינה כמעשה גבורה פטריוטי.
הוא החל מנהל קרבות נסיגה מול האויב המתקדם: את סלטה לא היה כבר די זמן לפנות, ונסיגה עמוקה עד לקורדובה הייתה מעמידה אותו בנחיתות טקטית כי היה קשה יותר להגן עליה, ומאפשרת למלוכנים להגיע עד לבואנוס איירס.
משלחת מטעם תושבי טוקומן שכנעה אותו להיערך מול המלוכנים בעירם ולא להמשיך לסנטיאגו של אסטרו, ובעזרת המקומיים הוא בלם את האויב בקרב שנחשב למכריע במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ב-24 בספטמבר 1812.
מטוקומן בלגראנו התקדם צפונה לסאלטה, ושם הביס פעם נוספת את הספרדים ב-20 בפברואר 1813 תוך שהוא מניף את דגל התכלת לבן והופך אותו בכך לסמל פטריוטי. לאחר ניצחונו הוא חתם על השכם שביתת נשק עם הגנרל הספרדי.
המערכה באלטו פרו

אלטו פרו (Alto Perú) הוא מושג גאוגרפי המתייחס לרמה ולרכס הרי האנדים של צפון ארגנטינה, בוליביה ופרו. בתקופה הקולוניאלית התחלק האזור בין מלכויות המשנה של פרו ושל ריו דה לה פלטה. פרו עלית הייתה היעד הבא של בלגראנו.
לאחר ניצחונותיו על הספרדים בטוקומן (1812) ובסלטה (1813) התקדם בלגראנו צפונה לפרו עלית (בוליביה של היום), שבה התרחשו באותה תקופה מרידות של הילידים האינדיאנים נגד הספרדים, והגיע לעיר מכרות הכסף פוטוסי, אזור שהיה חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
הוא ארגן את האזור מבחינה מנהלית ומינה מושלים מטעמו במקום אלו של הספרדים.
זה היה ניסיונם השני של הארגנטינאים (אז עדיין הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה) לכבוש את האזור מידי הספרדים, לאחר שהניסיון הקודם - שנים ספורות קודם לכן, בידי קסטלי - נכשל כישלון חרוץ עקב תככים פוליטיים.
בינתיים גם הספרדים ארגנו את כוחותיהם, המצביא הכושל גויינצ'ה (Goyenche) הוחלף בחואקין דה לה פאסואלה (Joaquín de la Pazzuela) שארגן צבא גדול משל בלגראנו, ולמרות העזרה שקיבל מהאוכלוסייה האינדיאנית המקומית - הוא הובס ב-1 באוקטובר 1813 בקרב בווילקפוחיו (Vilcapugio), ואיבד כמחצית מכוחו.
פאסואלה העריך שבלגראנו מצפה לתגבורת ולכן הזדרז ליזום קרב נוסף באיוֹאוּמה (Ayohuma) ב-14 בנובמבר 1813, הכה אותו פעם נוספת, ואילץ אותו לסגת לפוטוסי ומשם לחוחוי.
בוליביה נשארה בידי הספרדים עוד שנה עד שפסואלה נסוג ממנה, הכוחות המקומיים המשיכו להילחם באופן לא מסודר בספרדים, ובוליביה הפכה למדינה עצמאית בנפרד מארגנטינה.
מחוחוי המשיך בלגראנו לסלטה, וב-1814 העביר שם את הפיקוד לחוסה דה סן מרטין שהגיע מאירופה עם ניסיון צבאי רב שבא לידי ביטוי במסעות השחרור המוצלחים שניהל לאחר מכן.
בלגראנו עצמו היה כבר חולה באותה תקופה, הוא לא התגלה כמצביא גדול וניגף בחלק גדול מהקרבות בהם נטל חלק, אך לזכותו כגנרל נזקפים הקרבות בטוקומן ובסלטה, וכן העובדה שלמרות כישלונותיו בפרגוואי ובבוליביה - הוא עורר בהן את המרד נגד הספרדים שהוביל לבסוף לעצמאותן.
השליחות הדיפלומטית לאירופה

בשנים 1814–1815 יצאו בלגראנו וברנרדינו ריבדביה לשליחות דיפלומטית לאירופה כדי לזכות בהכרה בינלאומית במעמדן של הרפובליקות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
אירופה באותה תקופה הייתה מונרכית, ולמרות רוחות המהפכה הצרפתית בסוף המאה הקודמת - היא הצטיירה אז ככישלון בעקבות מפלתו של נפוליאון בונפרטה, והברית הקדושה ייצגה את הלכי הרוח הריאקציוניים דאז.
במציאות הזו הוא לא ציפה לזכות בתמיכה במה שנתפס בעיני האירופאים כרפובליקה מורדת בקצה העולם - מה גם שבבואנוס איירס החלה להיווצר אנרכיה שהתדרדרה לכדי מלחמת אזרחים, ולכן מאמציו הדיפלומטיים של בלגראנו התמקדו באנגליה ובבית המלוכה הספרדי (פרננדו השביעי חזר אז לשלוט) בפניהם העלה רעיונות להשתלבות בסדר העולמי הישן כמונרכיה קונסטיטוציונית, אולם הוא לא זכה לתשומת לב רבה.
הצעותיו כללו מצד אחד הקמה של מונרכיה עצמאית ברשות נסיך ספרדי או אנגלי, או לחלופין בראשות אחד מצאצאי האינקה - אחיו של טופאק אמארו השני: הצעה שנועדה פחות לאוזניים אירופאיות ויותר לאוזני האוכלוסייה האינדיאנית בדרום אמריקה.
הכרזת העצמאות

עם חזרתו מאירופה, בלגראנו נשלח לטוקומן (1816) בה התכנס הקונגרס עם נציגי הפרובינציות, אם כי בתפקיד צבאי, אך חרף רצונו הוא לא יצא למשימות צבאיות נוספות - הן בשל מחלתו והן בשל מלחמת האזרחים שארגנטינה הייתה שקועה בה אז.
הקונגרס שהכריז ב-9 ביולי באותה שנה על עצמאות ארגנטינה (להבדיל מהדחת המשנה למלך והקמת החונטה הראשונה ב-25 במאי 1810) כלל נציגים מחלק גדול מהפרובינציות דאז (כולל מבוליביה) אך ללא פרגוואי המתבדלת וקבוצת פרובינציות בצפון מזרח ארגנטינה ובאורוגוואי של היום שהיו במצב מלחמה עם השלטון המרכזי בבואנוס איירס.
מאוחר יותר סן מרטין יחצה את האנדים לצ'ילה, ומשם יפנה צפונה לאלטו פרו.
בלגראנו ניסה להוביל בקונגרס של טוקומן מהלך של הקמת מונרכיה חוקתית בראשות אחד מצאצאי האינקה ובכך לקנות את לבם של האינדיאנים בתת-ממלכת פרו העילית, אולם ההצעה נפלה בעיקר בלחצה של בואנוס איירס שחששה מפיחות במעמדה ובהעברה עתידית של בירת המדינה המתהווה לקוסקו - בירת ממלכת האינקה כמה מאות שנים קודם לכן.
מותו של בלגראנו

בלגראנו נקרא לחזור לבואנוס איירס ב-1819 עקב מלחמת האזרחים שהתחוללה אז, אולם הוא כבר היה חולה מאוד, והלך לעולמות ב-20 ביוני 1820; לימים יקבע יום זה כיום הדגל של ארגנטינה.
המילים האחרונות המיוחסות לו היו "הו מולדתי" (Ay, Patria mía). הוא נקבר בבואנוס איירס.
חיים אישיים

בשנת 1792 בגיל 22 הוא הכיר את מריה חוספה אסקורה (María Josefa Ezcurra). אביה התנגד לקשר עם בלגראנו מכיוון שאביו פשט רגל באותה תקופה וחיתן אותה עם קרוב משפחה מספרד.
מאוחר יותר אביה של מריה אסקורה היגר לספרד בשל התנגדותו למהפכת מאי, ואמהּ אפשרה לה לחדש את הקשר עם בלגראנו, והיא אף התלוותה אליו כאשר קיבל את הפיקוד על צבא הצפון.
למריה אסקורה נולד בן מבלגראנו ב-1813 - פדרו פבלו - והוא אומץ בידי אשתו של חואן מנואל דה רוסס (Juan Manuel de Rosas, לימים- המושל של פרובינציית בואנוס איירס ושל הקונפדרציה הארגנטינאית).
לבלגראנו הייתה מערכת יחסים גם עם מריה דולורס אלגרו (María Dolores Helguero) מטוקומן, קשר שנמשך חרף נישואיה לאדם אחר בהמשך; וממנה נולדה לו בת בשם מנואלה מוניקה בשנת 1818.
בלגראנו לא הכיר בבנו ובבתו שנולדו כתוצאה ממערכות יחסים ללא נישואים.
על שמו של בלגראנו נקראו מספר אוניות בצי הארגנטינאי, לרבות סיירת, שהוטבעה במהלך מלחמת פוקלנד.
העיטור
שעת אפס (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  דקלה קידר
 כותבים:  דקלה קידר
 בימוי:  איתן צור
 שחקנים:  מיה לנדסמן דורון בן-דוד לייב לב לוין עלמה זק
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיק:  יוחנן קרדו אסה סקסון גיא יקואל יוסי עוזרד
 מפיקים בפועל:  לינור לביא
 חברת הפקה:  יסמין טי וי
 עורכים:  נועה מנהיים
 צלמים:  בועז יהונתן יעקב
 בעלי תפקידים נוספים:  ליהוק: מרב נחום
 מוזיקה:  רן בגנו
 אורך פרק:  35 - 40 דקות
 שידור
 רשת שידור:  כאן 11
 תקופת שידור מקורית:  10 בינואר 2022 – 14 בפברואר 2022 
 תקופת שידור בישראל:  10 בינואר 2022 – 14 בפברואר 2022
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
שעת אפס היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה אשר נוצרה ונכתבה על ידי דקלה קידר, בוימה על ידי איתן צור ונערכה על ידי נועה מנהיים. הסדרה עלתה לשידור ב-10 בינואר 2022 בערוץ כאן 11. באפריל 2022 זכתה הסדרה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הסדרות הבינלאומי Canneseries.ובשנת 2023 בסדרת הדרמה הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2022.
העלילה שואבת השראה מפרשת פיטורי אדם ורטה, מורה בקריית טבעון שפוטר מעבודתו בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג, לאחר שתלמידתו ספיר סבח התלוננה על שהביע דעות פוליטיות במהלך השיעור.
עלילה > פרק 1

ליאן זרחי (מיה לנדסמן) היא תלמידה בבית הספר "אופקי חינוך" בניהולו של זאב (דביר בנדק). היא איננה מצליחה להתבטא כהלכה בשיעור לשון ומתחצפת למורה. אמיר (דורון בן-דוד), המורה לאזרחות, מציע לה להציג בכיתה מטלה בשיעור אזרחות על מנת לבטל את העונש שלה. ליאן מתלבטת האם לפתוח דיון על מקרה שבו היא וחברותיה הוטרדו בבריכה העירונית על ידי ערבים, ובסופו של דבר בוחרת להעלות את הסוגיה ומציעה לאסור כניסת ערבים לבריכות בישראל. אמיר מנסה להסביר לאן החלטה שכזו עשויה להתדרדר ומשווה את דעותיה להחלטות שנקבעו בימי גרמניה הנאצית. בתגובה מתעוררת סערה בכיתה, ואמיר נותן לליאן אפס על המטלה. לאחר שהיא מתווכחת עמו בתום השיעור, פולט אמיר בכעסו הערה פוגענית לגבי עודף משקלה של ליאן. ליאן מתחילה להתחבר עם אסי, בן כיתתה אשר מחזיק בדעות דומות לשלה.
עלילה > פרק 2

ליאן מעלה סרטון לאפליקציית טיקטוק המציגה את הנעשה בכיתה מנקודת מבטה. ליאן איננה מוכנה למחוק את הסרטון ובהתאם לכך נענשת ומושעית מהלימודים. באותו יום, מתרחש אירוע הכנה לצה"ל בו ליאן משחקת בנשק, אמיר מגיע בזעם ודורש ממנה להוריד את הנשק תוך אזכורים גרפיים קשים והתייחסות לאלאור אזריה. המקרה מצולם ומופץ ברשתות החברתיות, מה שמציג את אמיר כבלתי כשיר להוראה.
אמיר נדרש לכתוב התנצלות להורים ולקחת אחריות על מעשיו, אך הוא רואה עצמו כצודק ומפרסם מכתב תגובה צדקני שמציג את האירועים מראות עיניו. בתגובה לכך הוא נענש על ידי זאב בכך שייאלץ לעבור שיעורים תחת פיקוח. אמיר בוחר במקום זאת לעמוד לשימוע.
עלילה > פרק 3

ליאן ואמיר מוזמנים כל אחד בנפרד לתוכנית בוקר בטלוויזיה על מנת שיתנהל דיון ביניהם. ליאן לא מקבלת את תמיכת אמה בהופעה בטלוויזיה, ונעזרת באסי אשר תומך בה. האירוע מקרב ביניהם. אמיר אינו רוצה בתחילה להשתתף בתוכנית, אך רואה שאמירותיה של ליאן גרמו לכך שמישהו כתב שלט "אין כניסה לערבים" בכניסה לבריכה, מה שמעודד אותו להגיע לתוכנית ולהציג זאת כראייה.
עלילה > פרק 4

בתוכנית הבוקר אמיר חושף כי הוא נושא טראומה מיום ההכנה לצה"ל משום שכחייל קרבי הוא עודד אם של בן יחיד לאפשר לו להתגייס ליחידה קרבית, בה מצא הנער את מותו. ליאן בתגובה טוענת שזו אשמתה של האם שחתמה, ומבינה שאמירתה למעשה פוגעת ללא כוונה בהורים שכולים.
ליאן מתחברת בינתיים למשפחתו של אסי, כולל לאחיו אלון, שנפגע בצבא על ידי ערבים שזרקו על הכוח שלו אבנים, והוא סובל מפגיעה מנטלית. היא מעודדת את אלון לעבור טיפול הידרותרפיה בבריכה ובמקביל מתחילה לקיים קשר רומנטי עם אסי, אשר נמשך אליה בעקבות עמדותיה הנחרצות וחוסר הפחד שלה לבטא אותן. ליאן מתקשה בתחילה להיפתח ולהתמסר לקשר בעקבות חוסר הביטחון שלה.
עלילה > פרק 5

תוכנית הבוקר מעוררת הדים ומתארגנת הפגנת אזרחים בכפר סבא נגד כניסת ערבים לבריכה. ליאן נואמת בהפגנה ומתנצלת על דבריה הפוגעניים כלפי האם השכולה. היא זוכה לתמיכה רבה ומועמד לראשות העיר מייצר רווח פוליטי על ידי תמיכה בה. במהלך ההפגנה מנסה אגם בנו של אמיר להפריע להפגנה, ונכנס לעימות מול אסי וליאן, אשר נופלת עליו בטעות ושוברת את ידו. ליאן, שגם נפצעה קל, פוגשת בבית החולים את אמה, וכשהיא שואלת מדוע לא באה לתמוך בה בהפגנה, מסבירה לה האם כי היא עובדת תחת ראש מחלקה ערבי, עם חברי צוות ערבים, והיא לא יכולה לתמוך במסרים הללו מחשש לפגיעה בפרנסתה.
בהמשך, מתגלה כי קשת, בתו של אמיר, היא זו שכתבה את השלט על מנת לספק רוח גבית לאביה. היא מורחקת מלימודיה לצורך אבחונים פסיכיאטריים, בעקבות תגובה אובדנית שלה ברשת חברתית לאחר התדרדרות המצב.
עלילה > פרק 6

אמיר עומד לשימוע אך מחליט שלא לומר את דבריו ועוזב את החדר, מה שמוביל לפיטוריו. במקביל אסי וליאן רבים בכביש עם שני בחורים ערבים אשר עוקבים אחריהם ופוגעים בהם. בתגובה, אסי מכין בקבוקי תבערה. ליאן שמבינה מה הולך לקרות מפצירה באסי שלא לבצע פיגוע נקמה. אסי כועס על ליאן שרק מדברת, אבל לא מוכנה לעשות שום דבר. אמיר שומע על המקרה מבנו שהיה עד למתרחש, ואוסף את ליאן על מנת לעצור את אסי. בנסיעה אמיר מתנצל בפני ליאן, וליאן בפניו.
הסדרה מסתיימת עם הגיעם של אמיר וליאן למחסום משטרתי ליד כפר קאסם, כשאמבולנסים חוצים את המחסום לכיוון היישוב. נראה כי אסי הצליח להיכנס לכפר קאסם אך לא ברור האם הצליח בפעולתו או נפגע במהלך האירוע.
דמויות ושחקנים > תלמידי בית הספר "אופקי חינוך"

ליאן זרחי (מיה לנדסמן) – תלמידה בכיתה י"ב בבית הספר "אופקי חינוך". קוראת לאסור כניסת תושבים ערבים לבריכה הציבורית שבעירה.
אסי (לייב לב לווין) – תלמיד בכיתה של ליאן ומושא אהבתה.
אגם  (אמיר בנאי) – בנו של אמיר. תלמיד ב"אופקי חינוך". עובד כדוגווקר.
קשת  (מישל ריאבוי) – בתו של אמיר.
דמויות ושחקנים > צוות בית הספר "אופקי חינוך"

אמיר הלוי (דורון בן-דוד) – מורה לאזרחות. הועמד לשימוע לאחר התקרית עם ליאן.
זאב (דביר בנדק) – מנהל בית הספר "אופקי חינוך".
ליה (רונית אפל) – המחנכת של אגם.
רלי (אורנה רוטברג) – מורה בבית הספר.
דמויות ושחקנים > דמויות נוספות

קרן  (עירית קפלן) – אמה של ליאן. מתנגדת למרדנותה נגד בית הספר.
תמר  (עלמה זק) – אשתו לשעבר של אמיר ואמם של אגם וקשת.
אמא של אסי (הלנה ירלובה) – אם חד-הורית. מארחת את ליאן אחרי שהיא עזבה את ביתה.
אלון (אדם אל שיר) – אחיו של אסי. נפגע בשירותו הצבאי ומאז עובר שיקום.
סקירת הסדרה

הסדרה עלתה לשידור שבועי ב-10 בינואר 2022 בכאן 11, והיא בת 6 פרקים.
| מספר פרק | שם הפרק | תאריך שידור מקורי ישראל |
| --- | --- | --- |
| 1 | השיעור | 10 בינואר 2022 |
| 2 | הפוסט | 17 בינואר 2022 |
| 3 | הבחירה | 24 בינואר 2022 |
| 4 | הטלוויזיה | 31 בינואר 2022 |
| 5 | ההפגנה | 7 בפברואר 2022 |
| 6 | השימוע | 14 בפברואר 2022 |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פסטיבל הסדרות הבינלאומי Canneseries | השחקנית הטובה ביותר | מיה לנדסמן | זכייה |  |
| 2022 | פסטיבל הסדרות הבינלאומי Canneseries | הסדרה הטובה ביותר | שעת אפס | זכייה |  |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | סדרת הדרמה של השנה | שעת אפס | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | סדרת דרמה | שעת אפס – עונה 1 | זכייה |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | שחקן ראשי בסדרת דרמה | דורון בן דוד | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | שחקנית ראשית בסדרת דרמה | מיה לנדסמן | זכייה |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | שחקן משנה בסדרת דרמה | לייב לב לוין | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | שחקנית משנה בסדרת דרמה | עלמה זק | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | בימוי בסדרת דרמה | איתן צור | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | תסריט בסדרת דרמה | דקלה קידר | זכייה |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | צילום בסדרה עלילתית | בועז יהונתן יעקב | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | עריכת תמונה בסדרה עלילתית | עידו מוכריק ויעל חרסונסקי | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה | מוזיקה מקורית | רן בגנו | מועמדות |  |
הערות שוליים

1 2  נועם כהן,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'‏פסטיבל קאן סירייס 2022: "שעת אפס" זכתה בפרס הסדרה הטובה ביותר, באתר ‏מאקו‏, 6 באפריל 2022
↑  שעת אפס, ההתחלה: המורה לאזרחות ותלמידת התיכון שהציתו סערה, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  נועם פתחי,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'"שעת אפס": שוב השמאלני ערכי ורדוף, והימני גזעני ומיליטנטי?, באתר ישראל היום, 11 בינואר 2022
סמדר שילוני,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'"שעת אפס": דרמה מעוררת וחשופה שהיא הכול חוץ ממניפסט פוליטי, באתר ynet, 11 בינואר 2022
↑  פְרָסֵי הַטֵלֵוִיזְיָה 2022 – תָכְנִּיַת הַגְמָר, באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2021: עלומים | פרס האקדמיה לטלוויזיה – סדרת דרמה  2022: שעת אפס | הבא: 2023: אלף |
כפר ויתקין

| --- | --- |
ציור קיר במרכז כפר ויתקין.
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: עמק חפר
גובה ממוצע: ‎14 מטר
תאריך ייסוד: 1933
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,987 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,817 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) כפר ויתקין(למפת נתניה רגילה) כפר ויתקין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר ויתקין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר ויתקין32°22′54″N 34°52′41″E﻿ / ﻿32.3815620943663°N 34.8779847385396°E﻿ / 32.3815620943663; 34.8779847385396  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק חפר באדום - כפר ויתקין בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

יישובים בעמק חפר. תצלום אוויר, ספטמבר 2013
המתיישבים הראשונים, ציור קיר במושב
מגדל המים המיתולוגי והספריה על שם דני חביב
קיר פסיפס עם שמות משפחות הכפר
כְּפַר-וִיתְקִין הוא מושב עובדים במערב עמק חפר, השייך למועצה אזורית עמק חפר. היישוב קרוי על שמו של יוסף ויתקין, איש חינוך, מראשוני תנועת העבודה ודמות מפתח במעבר מהעלייה הראשונה    לעלייה השנייה.
דמוגרפיה וכלכלה

מושב כפר ויתקין הוא אחד ממושבי העובדים הגדולים בארץ. הכפר מונה כ-150 משקים חקלאיים, כ-20 יחידות של "עובדי ציבור" ועוד 150 משקי בית בהרחבה של הכפר. מתוך 150 המשקים החקלאיים כמחצית פעילים בחקלאות. ענפי המשק העיקריים הם הרפת, המייצרת כ-20 מיליון ליטר חלב בשנה, פרחים ומשתלות, פרדס ומטעים אחרים ולול. לכפר יש ועד מקומי שמנהל את הפעילות החברתית והתרבותית של חברי הכפר ותושביו. החברים בעלי המשקים החקלאיים מאוגדים באגודה החקלאית שמנהלת את ההיבטים הכלכליים.
היישובים השכנים לכפר ויתקין הם היישוב הקהילתי חופית, המושב השיתופי בית חרות, ומעבר לכביש החוף - המושב בית ינאי. בכפר נמצאים רוב המוסדות המשרתים את תושבי יישובים אלה וישובים נוספים מכמורת, ביתן אהרון ובת-חן. בכלל זה בית הספר היסודי ע"ש יוסף ויתקין, גני ילדים, מרפאה, חנות מכולת, סניף דואר, מתחם ה"גוש" המרכז את פעילות תנועת הנוער, בית "יד לבנים", בית כנסת, מתנ"ס ועוד.
היסטוריה

כפר ויתקין הוא היישוב הראשון שהוקם בעמק חפר. ביום ב' בטבת תר"צ (2.1.1930) עלתה קבוצה בת 20 חברי הארגונים "ויתקין" ו- "ג'-העמק" והתיישבה בבית האבן היחיד שהיה באזור עוד מתקופתו של אנטואן בשארה טאיאן, בעל הקרקעות לבנוני מרוני שהתגורר ביפו, שמבני משפחתו נקנו אדמות עמק חפר. מאז נקרא בית זה "בית-הראשונים" או "הבית-הגדול" כיום נמצא סמוך לו היישוב ביתן אהרון. קבוצה זו הייתה הגרעין להתיישבות באדמות ואדי ח'ווארת, הוא עמק-חפר. במקום היה מבנה גדול ולידו מבנה קטן יותר שהיו בנויים אבני כורכר שנחצבו מהגבעה הסמוכה. הבית הגדול היה בן קומה אחת שכלל החדר רחב ידיים עם תקרה גבוהה. המתיישבים הוסיפו לו קומה שנייה בנויה מבלוקים ובטון וקירותיה מטוייחים ומסויידים שכללה מספר חדרים. עבודת החברים הייתה לייבש את הביצות, ולהתחיל בעיבוד הקרקע בחריש, בזריעה, בנטיעת שדרות וחורשות, בניקוז תעלות וואדיות. עיבוד האדמות בעמק חפר נתקל בקשיים מרובים, בהתנגדות של הבדואים תושבי האזור שהתקיפו את המתיישבים והפריעו לעבודות, בפגעי מזג האוויר והקדחת שהייתה באזור מכוסה ביצות זה.
המתיישבים הראשונים קיבלו הלוואה מהסוכנות לצורך קיומם בשנים הראשונות עד להקמת המשקים החקלאיים. חברי הכפר עבדו באותה תקופה כשכירים בחדרה ובנתניה ואת עבודתם החקלאית היו עושים מוקדם בבוקר או מאוחר בערב. תוך שנים מעטות החזירו חברי הכפר את ההלוואה שניתנה להם והמשיכו לפתח את הכפר על בסיס ההכנסות מהמשק החקלאי. בשנים 1931–1932 הגיעו משפחות נוספות. הן שוכנו תחילה ב"שכונת (מחנה) צריפים" מערבית ל"בית-הראשונים" והקימו שם בית-ספר, צרכנייה, מחלבה וכדומה, שהיו מאוחר יותר בסיס לתחילת בנין הכפר. ב-1932 התאחדו שני הארגונים לארגון אחד, ארגון "ויתקין המאוחד", אשר הניח את אבן היסוד להקמתו של כפר-ויתקין.
בסוף דצמבר 1932 היו במקום כ-80 משפחות ולהן 70 ילדים. בפסח תרצ"ג 1933 החלו להעביר את הצריפים בשלמותם ליישוב הקבע. הצריפים הועלו על גלילי עץ ונגררו בעזרת טרקטור למרחק של כ-2 ק"מ למקום בו עומד הכפר גם כיום. העברת 80 הצריפים ובהם צריפי המגורים ומבני הציבור נמשכה 3 חודשים. השטח שהוקצה לאזור המגורים חולק למגרשים שנמסרו לחברים ונקבעו גם המקומות למבני הציבור במרכז הכפר. אחד המכשולים בדרכם של חברי הכפר היה הצורך לעבור את נחל אלכסנדר בכל נסיעה לכוון חדרה. בחודשי הקיץ הזרימה בנחל הייתה מועטת וניתן היה לחצות אותו בנסיעה במקום שנקרא בפיהם "קיר המוות", אבל בחודשי החורף הייתה הדרך חסומה. בשנת 1935 הגיע למרפאת הכפר ד"ר חיים שיבא  וערך ביקורים בישובי העמק עד נובמבר 1935. בשנת 1937 בנו חברי הכפר את "גשר העץ" שניתן היה לעבור בו את הנחל בכל עת. גשר זה שימש את הנוסעים במקום עד חורף 1992. בשנת 1938 נבנה גשר נוסף על הנחל, "גשר הבטון" שחיבר את הכפר לכביש חדרה כפר-סבא, כביש 4 של היום. בשנת 1939 כבר נמנו ביישוב 700 תושבים ב-150 משקים (כלומר מספר המשקים ביישוב נשאר ללא שינוי מאז הקמתו).
תושבי הכפר הקימו את המזח שבחוף בית ינאי.
היסטוריה > המזח

המזח הוקם, באופן רשמי, כדי לפרוק דשן לפרדסים ולסייע בייצוא אבטיחים, אולם עיקר הפעילות עליו הייתה פעילות העפלה והברחת נשק ללוחמי המחתרות. אחת האוניות שפרקה שם מעפילים ונשק הייתה אלטלנה.
מקום מושבה הראשון של מועצת עמק חפר היה בכפר ויתקין, עד שעברה לאזור צומת רופין.