stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העבריים מדימונה

| --- | --- |
ביקור העבריים השחורים בדימונה, 2005
ביקור העבריים השחורים בדימונה, 2005
 אוכלוסייה
 3,000 (בישראל,למ"ס) 40,000 (בארצות הברית)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 דימונה שבישראל
 שפות
 עברית, אנגלית, אנגלית אמריקאית
 דת
 מחשיבים עצמם כ"בני ישראל האמיתיים והיחידים". לא-יהודים במוצאם כלל, אך שואבים מסורות מסוימות גם מהתנ"ך וגם מהברית החדשה
העבריים מדימונה, הנודעים גם בכינוי האפריקאים העבריים, או בשמם הרשמי African Hebrew Israelite Nation of Jerusalem (בתרגום חופשי: האומה האפריקאית העברית של בני ישראל מירושלים), הם תת-קבוצה דתית זעירה שמקורה מצאצאי אפריקאים מארצות הברית, ומונה כ-3,000 איש בישראל. רוב חבריה חיים בקהילה שיתופית בעיר דימונה, אך ישנן גם קהילות קטנות שלהם ביישובים ערד, טבריה ומצפה רמון בישראל וכן בשיקגו, סיינט לואיס ווושינגטון בארצות הברית. תת-הקבוצה נוסדה ב-1966.
תת-קבוצה זו היא חלק מקבוצת אם דתית גדולה יותר הקרויה "בני ישראל העבריים השחורים", שנוסדה עוד בסוף המאה ה-19 ומשלבת אמונות מהיהדות ומהנצרות ומקיימת את מצוות התורה על פי פרשנות ייחודית של המייסדים, בלי לראות את עצמם כיהודים. קבוצת האם מונה כמה עשרות אלפי אפרו-אמריקאים (עד 40,000 איש בערך), החיים ברחבי ארצות הברית, ומגדירים עצמם כ"בני ישראל האמיתיים והיחידים".
מנהיגם של העבריים מדימונה, עד למותו בדצמבר 2014, היה בן-עמי בן ישראל (שמו המקורי: בן קרטר). חלקם מחשיבים עצמם כיהודים – אולם על-פי היהדות וההלכה – הם אינם מוכרים ככאלה.
היסטוריה > ייסוד הקבוצה בארצות הברית

הקבוצה נוסדה בשיקגו על ידי פועל פלדה נוצרי-בפטיסטי אפרו-אמריקאי בשם בן קרטר (Ben Carter; 1939–2014), אשר שינה את שמו לבן-עמי בן-ישראל עם הגעתו לישראל ב-1969. הרקע להקמת הקבוצה היה תחושת הזדהות שחשו נוצרים אדוקים מהציבור האפריקאי-אמריקאי עם סיפור יציאת מצרים של בני ישראל, על רקע זה שהם היו עבדים בצפון אמריקה כמותם. קרטר טען כי שינוי שמו נבע מכך שהמלאך גבריאל נגלה אליו ואמר לו שהאפרו-אמריקאים צאצאי העבדים הם מצאצאי עשרת השבטים. עם השנים פיתחו חברי הקבוצה תפיסה לפיה בני ישראל האמיתיים הם בני הגזע השחור, שגלו למערב אפריקה לאחר חורבן בית שני והובלו לאמריקה במסגרת סחר העבדים האטלנטי.
היסטוריה > הגירה מאפריקה לישראל

המאמינים התיישבו בשנת 1967 בליבריה שבמערב אפריקה, וב-1969 החלו להגר לישראל. קבוצת חלוץ ראשונה הגיעה לישראל והשתכנה בערד.
קבוצה שנייה של שחורים עבריים, שמנתה 34 נפשות בשש משפחות, הגיעה לישראל בדצמבר 1969 בלא תיאום בכרטיסי טיסה שרכשו באופן עצמאי. השלטונות בישראל החליטו לתת להם אשרות זמניות ומשרד הקליטה מסר להם עשר דירות לעולים בדימונה, על סמך ההנחה שבכוונת חברי הקבוצה להתגייר. במרץ 1970 הגיעה קבוצה שלישית, של 49 נפשות, בתוכה הגיע המנהיג בן-עמי בן ישראל. בשלב זה הודיע מנהיג הקבוצה שאין בכוונתם להתגייר ולקבל את חוקי ההלכה המקובלים במקום המנהגים שלהם. בעקבות זאת, פנה הרב של דימונה ורבנים אחרים שניסו לקרב את בני הקבוצה, למשרד הפנים וביקשו שלא ייקלטו יותר חברים של הקבוצה בישראל, והמוסדות הפסיקו לסייע להם.
משרד הפנים הפסיק להאריך את אשרות השהייה של חברי הקבוצה, אולם לא נקט בתחילה צעדים נגד אלו שאשרת השהייה שלהם פגה. בנמל התעופה בחנו הרשויות באופן מדוקדק קבוצות של שחורים שהגיעו מארצות הברית כדי למנוע כניסת חברים נוספים בקבוצה. חברי הקבוצה שזוהו בנמל התעופה נשלחו חזרה לארצות הברית, אולם חלקם הצליחו בכל זאת להיכנס ולהגדיל את מספר חברי הקבוצה בישראל. עם הזמן, חברי הקבוצה החלו להתנגד לגירושם, בין השאר על ידי השמדת מסמכיהם מארצות הברית או ויתור על אזרחותם האמריקנית. במשך השנים גם גורשו מספר משפחות מהקבוצה שאשרות השהייה שלהן פגו.
ב-2004 פורסם כי חלק מחברי הקבוצה, שנאמדה ב-2,000 איש בישראל לבדה, עוסקים בפעילות פלילית ענפה: עבירות אלימות, סחיטה באיומים, סחר בסמים וזיוף מסמכי אשרות מהרשויות בארצות הברית ומישראל עצמה כדי לאפשר שהייה לא-חוקית לחברי הקבוצה שרצו להגר ארצה.
חברי הקבוצה ניהלו בתי ספר משל עצמם, לא נרשמו אצל השלטונות ולא היה מעקב מסודר בישראל אחר מספרם.
בשנת 1974 נמסר שיש בישראל כ-500 נפשות מהקבוצה, המשתייכות לכ-100 משפחות: 50 בדימונה, 30 במצפה רמון ו-20 בערד. חברי הקבוצה ביקשו שיוקם עבורם יישוב משלהם בערבה.
בשנים 1979–1980 בחנה ועדה בראשות חבר הכנסת דוד גלס, בה היו חברים גם צבי צילקר, אריה מאיר וזאב קצנלבוגן, את סוגיית העבריים מדימונה והמליצה לתת להם מעמד של תושבי קבע בישראל ולהקים עבורם יישוב מיוחד. בסוף שנת 1980 הושכר מרכז הקליטה הנטוש של דימונה לחברי הקבוצה ששיפצו אותו ורבים מחברי הקבוצה עברו להתגורר בו.
בשנת 1985, בעקבות מעצר מספר חברים בקבוצה בארצות הברית באשמת גנבה וזיוף, החלה ישראל לנסות שוב לגרש את חברי הקבוצה.
היסטוריה > הסדרה חלקית בישראל

מאז 1969, השנה בה הגיעה הקהילה ארצה, התנהלו מחלוקות בין הקהילה לממשלה. המדינה סירבה להכיר בקהילה כפי שהיא מגדירה את עצמה, "בני ישראל", והטילה ספק ביהדותם. ב-1991 ניתן לחברי הקבוצה מעמד של תושב ארעי לפרק זמן של חמש שנים, שחודש לשלוש שנים נוספות ב-1995. בסוף 2002 הוציא מינהל מקרקעי ישראל מכרז לבניית שכונה לחברי הקבוצה במזרח דימונה.
בסוף 2003 העניק משרד הפנים בהובלת השר אברהם פורז, לכל חברי הקבוצה מעמד של תושב קבע ובשנת 2006 הוכרה הקהילה בדימונה כקיבוץ עירוני.
בשנת 2004, למרות נטייתם הפציפיסטית לסרבנות משירות בצבא, החלו חלק מבני הקבוצה להתגייס לצה"ל, ומאז עשו כן רבים מבני הקהילה (בעיקר הגברים), כולל כמה ששירתו בתפקידים קרביים. ב-2012, כשמונה שנים לאחר תחילת גיוס בני הקהילה לצבא, קבע גדעון סער, שר הפנים, כי בני הקהילה המתגייסים יוכלו לקבל אזרחות ישראלית לעצמם ולבני משפחתם בתום השירות, מה שהביא לאחוזי גיוס גבוהים בקהילה. אולם בעודם על מדי צה"ל, גם אם ביחידה קרבית – חיילים בני הקהילה אינם מוכרים כאזרחים עד תום השירות. בני הקהילה מנהלים מאבק אודות עניין זה עד היום. בין מקבלי האזרחות באותה שנה היה גם נשיא הקהילה באותה עת, בן-עמי בן ישראל, זאת בעקבות עתירה שהגיש לבית המשפט העליון. עם זאת, ההבטחה לאזרחות לבני הקהילה המשרתים בצבא ולמשפחותיהם, לא מומשה במלואה, וחלק מחברי הקהילה מהססים לשלוח את בניהם ובנותיהם להתגייס לצבא ההגנה לישראל. קבוצה של מספר אנשים מהקהילה מנהלת מאבק לקבלת אזרחות וזכות הצבעה בבחירות הארציות.
ב-2017 פנה רפאל בן ישראל, מהפעילים בקהילה, למשרד הפנים כדי לאשר את מעמדם של כ-100 חברי קהילה שמעמדם לא הוסדר עשרות שנים. משרד הפנים ברשות אריה דרעי לא סייע בדבר, ואף הוציא באפריל 2021 צווי גירוש לאנשים אלה ודרישה שיעזבו את ישראל בתוך 60 יום. הקהילה יצאה בקמפיין ברשתות החברתיות על מנת למנוע את מימוש הצווים.
ב-19 באוקטובר 2024, נפל סמל אלישי יונג, חלל צה"ל הראשון מקהילת העבריים. הוא נפל בקרב בג'באליה במלחמת חרבות ברזל.
מוסדות

מוסד נוסף שהקימו העבריים מדימונה הוא הסוכנות לפיתוח האפריקאים העבריים (ADHD). ארגון הפיתוח הוא עמותה לא-ממשלתית אשר פועלת בעיקר ביבשת אפריקה. הארגון מספק עזרה טכנולוגית, אימון וייעוץ (לדוגמה: בריאות, חקלאות ופיתוח כפרי). בנוסף לכך, הארגון שיתף פעולה עם ארגונים נוספים העוסקים בילידים אפריקאים על מנת לעזור לנייד את "יוזמת הקידוחים האפריקאית", ה-ABI‏ (African Boreholes Initiative). ה-ABI הוא עסק חברתי המשמש ליבוא מי שתייה נקיים לכפרים באפריקה אשר אין דרך אחרת לספק להם מים.
אורח חיים ואמונות

רוב חברי הקבוצה חיים בקהילה שיתופית בשכונה צמודת-קרקע בדימונה. קהילה זו מארחת מאות מבקרים בשנה. הקהילה מנהלת אורח חיים טבעוני. לקהילה רשת מסעדות המגישות אוכל טבעוני (כגון מוצרי סויה וסייטן), אותן מתפעלים חבריה. לקהילה גם מפעל בגדים הפופולרי במיוחד בקרב אישים מהאליטה השחורה בארצות הברית.
נישואים פוליגמים (גבר אחד נושא כמה נשים) הם אחד מהדברים בו דוגלים בני קהילת העבריים, ואורח חייהם מאופיין בקהילתיות ובעזרה הדדית רבה בין המשפחות.
למרות זאת פורסמו כמה סיפורים מפי יוצאי הקהילה, שבחרו לעזוב אותה על יחס של ראשי הקהילה כלפיהם. הם סיפרו על השפלות, ניצול לרעה ומצב מחפיר שבעקבותיהם בחרו לעזוב את הקהילה ולצאת לחיים חדשים. כמו כן הועלו טענות בדבר יחס אלים לפעוטות ותזונה לקויה אשר הביאה למותם של מספר תינוקות בקהילה.
הקבוצה מבססת את אורח חייה על התורה והברית החדשה, כפי שהיא מפרשת אותה. העבריים בין השאר גם רואים בישוע בתור אחד משרשרת המשיחים ששלח האלוהים בשביל לשמור על צדקת ישראל. בני הקבוצה אינם מקבלים את מסורת חז"ל והם דוחים את היהדות הרבנית והתלמוד כחלק מהדת העברית האמיתית. מאז הגעתם לישראל, ראשי הקהילה עמדו על כך שאין ברצונם להתגייר ולקבל על עצמם את חוקי ההלכה במקום אלו הייחודים לדת שלהם, אף על פי שטרם הגעתם הם הבטיחו אחרת לרשויות בישראל.
בנוסף למועדים הנזכרים במקרא, הם חוגגים גם שני חגים נוספים. האחד באמצע מאי, המציין את יציאת הקבוצה מארצות הברית שבאמריקה אל ליבריה שבאפריקה. השני בסוף פברואר ומטרתו חיזוק הנתינה והאחדות בתוך הקהילה. בני הקהילה צמים בכל שבת, והם מסבירים כי למדו זאת ממצוות השמיטה, שעל פיה נחה אדמת הארץ אחת לשבע שנים.
מלבד טענתם שהיהודים אינם הצאצאים האמיתיים של בני ישראל לעומת הקהילה שלהם, הם טוענים שהערבים-הפלסטינים אינם צאצאים של ישמעאל, ולפי ה'מחקר' שלהם אף אחד מהלאומים באזור אינו צאצא של העמים המקוריים שהתגוררו בארץ הקודש והם אף טוענים כי "ארץ ישראל היא חלק מיבשת אפריקה".
ראו גם

בני ישראל העבריים השחורים (העבריים השחורים) – חברי קבוצת האם האפרו-אמריקאית בארצות הברית
יהודים-נוצרים
המסורת היהודית-נוצרית
יהודים למען ישוע
יהדות משיחית
עדי יהוה
וולטר קרונקייט

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1916 סנט ג'וזף, ארצות הברית 
 פטירה:  17 ביולי 2009 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Walter Leland Cronkite, Jr. 
 מקום קבורה:  Mount Moriah Cemetery 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  Moody College of Communication  San Jacinto High School  Ella J. Baker Montessori School 
 תקופת הפעילות:  1935–2009 (כ־74 שנים)
 צאצאים:  Kathy Cronkite 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (16 בינואר 1981)  פרס פיבודי (1962)  פרס פיבודי (1980)  פרס אדוארד מורו (1998)  היכל התהילה הבנילאומי של החלל (1996)  Trustees Award (1982)  פרס נירנברג (2002)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  פרס ג'ורג' פולק (1970)  פרס העיתונות הבינלאומי של איסקיה (1995)  מדליית הכסף הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  עיטור ארבע החירויות - חירות הדיבור  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס אוולין פ. ברקי 
 
וולטר לילנד קרונקייט ג'וניור (באנגלית: Walter Leland Cronkite;‏ 4 בנובמבר 1916 - 17 ביולי 2009) היה מהבולטים שבעיתונאים האמריקאים.
חייו

קרונקייט נולד בסנט ג'וזף, מיזורי, וגדל ביוסטון, טקסס.
החל ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין אך פרש לטובת עבודה ככתב ספורט וחדשות בעיתונים שונים. ב-1935 החל להגיש בתחנת רדיו באוקלהומה סיטי. ב-1937 הצטרף לסוכנות הידיעות יונייטד פרס והפך לאחד הכתבים המובילים בזמן מלחמת העולם השנייה בסקרו קרבות בצפון אפריקה ובאירופה. לאחר המלחמה סיקר את משפטי נירנברג ושירת ככתב הסוכנות במוסקבה במשך שנתיים.
ב-1950 גויס על ידי אדוארד מורו להצטרף למערכת החדשות של חטיבת הטלוויזיה של CBS, בה קיבל משכורת מאוד גבוהה. באפריל 1961 הוא סיקר את משפט אייכמן. בנובמבר 1961 ראיין את דווייט אייזנהאואר על תקופתו כנשיא. ב-1962 התמנה למגיש של מהדורת החדשות המרכזית של הרשת, ובתפקיד זה הפך לאחד מאנשי החדשות החשובים והמוערכים ביותר בארצות הברית. קרונקייט היה הראשון שדיווח בשידור חי על רצח קנדי ועל ההתנקשות במרטין לותר קינג. כן דיווח קרונקייט על משבר הטילים בקובה, על הנחיתה על הירח, על פרשת ווטרגייט, ועל משבר בני הערובה האמריקניים באיראן. הוא נהג לחתום את מהדורת החדשות במשפט: "and that's the way it is" (באנגלית: "וכך הם פני הדברים").
מעמדו המקצועי

קרונקייט זכה למוניטין של אחד השדרנים הסולידיים, הסמכותיים והאמינים ביותר בתולדות השידור האמריקאי. הוא נהג להקפיד לשמור על דיווח עובדתי בלא להביע את דעותיו האישיות. כאשר בכל זאת הביע באופן חריג את דעתו, אחרי סדרת כתבות מהשטח על מלחמת וייטנאם ב-1968, שלא ניתן לנצח במלחמה, הדבר עורר הד עצום, והנשיא לינדון ג'ונסון אמר, לפי המדווח, ש"אם איבדתי את קרונקייט, איבדתי את האמריקני הממוצע" ("If I've lost Cronkite, I've lost Middle America").
על פי מדיניות הרשת, קרונקייט הוצא לפנסיה ב-1981, כאשר מלאו לו 65. ב-6 במרץ 1981 שידר קרונקייט בפעם האחרונה את מהדורת החדשות המרכזית. את מקומו תפס דן ראת'ר. קרונקייט המשיך להגיש משדרים מיוחדים וסרטים.
ב-1981 העניק לו הנשיא ג'ימי קרטר את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-17 ביולי 2009 נפטר קרונקייט בניו יורק בגיל 92 לאחר שלקה בשבץ מוחי בעקבות מחלת דם ממנה סבל.
הערות שוליים

↑  הנשק הסודי לא יפריע את מאמץ המלחמה, הארץ, 18 ביוני 1944
↑  העיתונות הסוביטית - אוביקטיבית, קול העם, 26 במרץ 1947
תולים תקוות רבות בוועידת פאריס שתדון בתכנית מארשל, הצופה, 25 ביוני 1947
יבול הברכה בססס"ר נותן אותותיו, משמר, 25 בנובמבר 1947
נציגי המערב מרוצים משיחתם עם סטלין, יום יום (עיתון ערב), 3 באוגוסט 1948
↑  שדרי הטלויזיה שובתים, דבר, 12 באפריל 1967
↑  יוסף לפיד, שידור טלביזיה ראשון - הצליח, מעריב, 10 באפריל 1961
משה בן שחר, עתונאי העולם במשפט אייכמן, חרות, 14 באפריל 1961
↑  אייזנהואר מגלה בראיון טלביזיה איך הכריע גורל מבצעי סואץ וקדש, מעריב, 27 בנובמבר 1961
↑  אנשים על הירח השידור של וולטר קרונקייט, דבר, 7 בנובמבר 1969
↑  נמרוד דביר, וולטר קרונקייט, שדר CBS האגדי הלך לעולמו, באתר ynet, 18 ביולי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260123605171  PLWABN: 9810686137605606  BIBSYS: 97020450  BNE: XX1251922  BnF: cb13479568w (data)  CANTIC: a10271466  CiNii: DA05175602  GND: 114116024  ISNI: 0000 0001 1055 2173  LCCN: n79109028  LNB: 000238296  MusicBrainz: f1768966-e225-455c-82d0-d280426df87f  NARA: 10581917  NDL: 00793965  NKC: js20090811001  NLA: 35032282  NSK: 000432259  NTA: 068141645  RERO: 02-A003144740  SNAC: w6g55h91  SUDOC: 035311177  Trove: 804958  VIAF: 37067307   WorldCat (עם VIAF): 37067307
הסכם הנישואין באסלאם

קשר הנישואין באסלאם נוצר אך ורק באמצעות הסכם הנישואין. ההגדרה המקובלת להסכם כאמור היא "הסכם הנכרת על סמך הצעה בעלת נוסח מסוים וקיבול הולם, באותו מעמד, בין גבר לאשה המותרים בחיתון זה לזה, בנוכחות שני עדים, ועניינו התרת ההנאה המינית ההדדית ביניהם". הסכם הנישואין באסלאם הוא הסכם אסלאמי. זהו חוזה פורמלי, מחייב הנחשב לחלק בלתי נפרד מהנישואין האסלאמיים, ומתאר את הזכויות והאחריות של החתן והכלה או של צדדים אחרים המעורבים בהליכי נישואין.
במדינת ישראל

המשפט המוסלמי המיושם בבתי הדין השרעיים בארץ הוא בעיקר זה הכלול בחוק זכויות המשפחה (להלן: "חוק זכויות המשפחה"). מדובר בחוק עות'מאני משנת 1917 אשר נקלט במשפט הישראלי מכוח הוראת סעיף 11 לפקודת סדרי שלטון ומשפט, תש"ח-1948. המחוקק העות'מאני השתית את החוק על האסכולה החנפית, תוך שילוב מספר הוראות מאסכולות אחרות. חוק זכויות המשפחה אינו מתייחס לסוגיות שרעיות רבות, כגון: דיני ירושה, דיני משמורת, דיני מזונות ילדים, דיני ווקף ועוד. יתרה מזו, סעיפיו של החוק מנוסחים ברובם בצורה תמציתית, ופעמים אף סתומה. במצב זה, נאלצים בתי הדין השרעיים להיעזר בקובץ עות'מאני בשם "כתאב אלאחכאם אלשרעייה פי אלאלחואל אלשחסיה" ("ספר הכללים השרעיים בדיני המעמד האישי"), המבוסס כולו על אדני האסכולה החנפית (להלן: "כתאב אלאחכאם"). קשר הנישואין נוצר לרוב באופן הבא: ראשית, נוצרת היכרות בין הצדדים. אם הגבר והאישה הגיעו להסכמה עקרונית להינשא, מגיע החתן ועמו קבוצת אנשים – הוריו, מכריו או שניהם (בערבית "ג'אהא") – לבית הורי האישה לבקש את ידה. להורי האישה ניתן פרק זמן (שבועיים - שלושה על פי רוב) כדי לשקול את ההצעה, וכן לנסות, אם ירצו, לאסוף מידע רלוונטי אודות החתן, שיסייע בידיהם לקבלת החלטתם. אם בסופו של דבר תשובתם חיובית, מתקיים טקס אירוסין רב משתתפים (בערבית "ח'וטבה"). הסכם הנישואין נכרת בפרק הזמן שבין האירוסין לבין עריכת מסיבת החתונה ומעבר האישה לביתו של הבעל; תקופה של מספר חודשים על פי רוב.
על פי השריעה, הסכם נישואין אינו חייב להיות בכתב או להירשם במוסד כלשהו. אין צורך בנוכחות של גורם רשמי כלשהו, דתי או אזרחי, על מנת ליתן תוקף להסכם, ודי בצדדים ובשני עדים. עריכת הסכם נישואין בעזרת מסדר נישואין ורישום הנישואין במשרד הפנים הן פעולות שנעשות מכוח הוראתו של המחוקק המוסלמי המודרני ולצורכי מנהל בלבד. בעת עריכת הסכם הנישואין בישראל ממלא מסדר הנישואין טופס דו לשוני הקרוי בעברית: "חוזה נישואין" ובערבית "הסכם נישואין", והוא למעשה הסכם הנישואין הסטנדרטי המקובל. הטופס כולל פרטים אישיים של בני הזוג ופרטים נוספים לגבי הנישואין, המוהר על שני סוגיו ואופן תשלומו, פרטי החותמים על ההסכם (האיש, האישה, הוולי של האישה (משמעותו תפורט בהמשך), העדים ומסדר הנישואין) ותנאים מיוחדים של מי מבני הזוג, אם קיימים. סעיף התנאים המיוחדים מאפשר לכל אחד מבני הזוג לקבוע תנאים ספציפיים, כגון: קביעת מקום מגורים ספציפי, ביעה, כי אקט הגירושין יהיה בידי האישה (בנוסף לאיש או באופן בלעדי), קביעות רכושיות שונות, ועוד.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה

קיימים מספר מסלולים להבאת הנישואין השרעיים לקיצם, ועילות רבות לסיום קשר הנישואין נתונות בידי האישה.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה > גירושין

כל עוד לא נקבע בהסכם הנישואין אחרת, הזכות לגירושין היא זכות בלעדית של הגבר. הפעלת הזכות אינה טעונה היתר מוקדם ממאן דהוא, ותוקפם של הגירושין אינו תלוי באשרור או החלטה שיפוטית אחרת (וזאת כל עוד הם עומדים בתנאים הכלליים הקבועים בשריעה לגירושין תקפים). מאידך גיסא, רשאית האישה להתנות בהסכם הנישואין, ואף בהסכם מאוחר יותר, כי גם לה תוקנה זכות זו, ומשהוסכם כך, הרי שמדובר בתנאי תקף לכל דבר ועניין. תנאי כזה נהוג להתנות בנישואי אזרחיות מקומיות עם מוסלמים בעלי אזרחות זרה.
בכל מקרה, בני הזוג רשאים תמיד להתגרש בהסכמה.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה > התרת נישואין עקב מום מיני של הבעל שאינו מאפשר התייחדות

גילתה אישה לאחר נישואיה, כי בעלה סובל ממום או בעיה המונעים קיומם של יחסי אישות מלאים, היא זכאית לפנות לבית הדין ולבקש התרת נישואיה, וזאת בכפוף לתנאים שלהלן: ראשית - היא עצמה אינה בעלת מום דומה. שנית - המום התקיים טרם הנישואין והיא לא ידעה על קיומו, או, היה והמום נוצר לאחר הנישואין, היא לא השלימה עם קיומו. מצא בית הדין, כי מדובר במום חשוך מרפא, כגון שהבעל חסר איבר מין, יורה על התרת הנישואין מיד. היה ונמצא, כי מדובר בליקוי שניתן לרפאו, יקצוב בית הדין לבעל שנה כדי להתרפא ולהחלים ממומו. היה והבעל לא נרפא מהליקוי והאישה עומדת על תביעתה להתרת הנישואין, יתיר בית הדין את הנישואין.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה > התרת נישואין עקב מום גופני אחר או מחלת נפש

לקה הבעל לאחר הנישואין במום גופני המקשה על האישה להמשיך לחיות עמו בלא שייגרם לה נזק (כגון שלקה במחלה מידבקת), או שלקה במחלת נפש, זכאית האישה לדרוש מבית הדין כי יתיר את נישואיה. היה הליקוי ניתן לריפוי, תינתן לבעל הזדמנות להחלמה במשך שנה, ואם לא כן, יתיר בית הדין את הנישואין.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה > התרת קשר הנישואין עקב היעדרות הבעל או היעלמותו

על פי השריעה חב הבעל במזונות אשתו, גם אם הוא עני ואף אם היא עשירה, לכן, היעלמות ארוכה של הבעל ללא הבטחת מזונותיה של האישה, מקנה לה את הזכות לדרוש את התרת קשר הנישואין. תביעה כאמור תומצא לבעל באמצעות פרסום בעיתון יומי ועל האישה להוכיח את טענתה בדבר היעלמותו של בעלה (למשל על ידי העדת שניים מבין שכניה). בית הדין יורה על נקיטת אמצעים הולמים בניסיון לאתר את הבעל. סוג והיקף ניסיונות איתור אלה אינם קבועים בחוק, וייתכנו הבדלי גישות בין הקאדים השונים. עם זאת, בבתי הדין השרעיים השתרש נוהג לפיו ממנה בית הדין שני גברים ("מותחרין"), שיהיו ברוב המקרים תושבי אותו אזור בו התגורר הבעל או משפחתו עובר להיעלמותו, וקוצב להם זמן (כחודש ימים) לנסות לאתר את הבעל. אותר האיש, תידחה תביעתה של האישה. לא אותר, חרף מאמצי ה"מותחרין", יורה בית הדין על התרת הנישואין.
במקרה אחד קבע בית הדין השרעי לערעורים, כי אין להסתפק בעבודת המותחרין, אלא שעל בית הדין הדן בתיק לנסות בנוסף לאתר את הבעל דרך פניה למוסדות המדינה השונים, כמו המשטרה, שירות בתי הסוהר ומשרד הפנים.
יתרה מזו, גם אם הותיר הבעל הנעדר מזונות לאשתו - בכסף או בצורת רכוש בר מימוש - עדיין רשאית היא לבקש את התרת נישואיה, בשל עצם ההיעדרות. גם לעניין זה המחוקק מבחין בין שני מצבים: הייתה היעלמות הבעל בנסיבות אסון, כגון במסגרת מלחמה עם האויב, או עקב אסון טבע, כגון צונאמי, רעידת אדמה וכו', יורה בית הדין, לבקשת האישה, על התרת הנישואין בחלוף שנה מסיום המלחמה וחילופי השבויים בין הצדדים, או מסיום פעולות האיתור לאחר האסון. אולם, אם הייתה ההיעלמות בנסיבות טבעיות - כגון שהבעל נסע לארץ זרה לצורכי מסחר, לימודים וכו' וניסיונות איתורו כפי שהורה עליהם בית הדין לא הניבו תוצאות, יורה בית הדין על התרת הנישואין רק בחלוף ארבע שנים מיום סיומם של ניסיונות האיתור.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה > התרת נישואין עקב מאסרו של הבעל

מאסרו של בעל מהווה עילה מוכרת לתביעת אישה להתרת נישואיה וזאת לגישת שתי האסכולות – המלאקית והחנבלית. אלא שעילה זו אינה מופיעה בחוק וגם לא ב"כתאב אלאחכאם". חרף זאת, בתי הדין השרעיים בארץ אימצו בסוגיה זו את גישת האסכולות המאלקית והחנבלית כאמור לעיל. כך שאם הבעל, נשפט ונגזר דינו בגזר דין סופי לארבע שנות מאסר ומעלה, תוכל אשתו לפנות בתביעה להתרת נישואיה. ואולם, בית הדין לא יתיר את הנישואין אלא לאחר חלוף שנה מיום שהחל הבעל לרצות את עונשו.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה > התרת נישואין עקב סכסוך שנתגלע בין בני הזוג

הרוב המכריע של מקרי התרת הנישואין של מוסלמים בישראל מבוסס על עילה זו, הנקובה בסעיף 130 לחוק, הלקוח מהאסכולה המאלקית ומבוסס על פסוק 35 מסורת אלנסאא שבקוראן (פרשת הנשים). הסעיף מורה כדלקמן:
"אם פרצו בין בני הזוג מריבות וחילוקי דעות, ופנה אחד מהם אל השופט,  ימנה השופט בורר אחד ממשפחת הבעל ובורר אחר ממשפחת האישה. לא נמצאו בוררים מבני המשפחות, או שאינם בעלי התכונות הנדרשות, ימנה השופט בוררים מתאימים שלא מבני המשפחות. מושב - משפחה בהרכב כזה יקשיב לתלונות הצדדים וטענותיהם וישתדל כמיטב יכולתו להביאם לידי התפייסות. לא התאפשרה התפייסות, ונמצא כי הבעל הוא האשם, יורו הבוררים על התרת קשר הנישואין. נמצאה האישה אשמה, יבטלו הבוררים גם את זכותה על המוהר כולו או מקצתו. לא הסכימו הבוררים ביניהם, ימנה השופט שני בוררים אחרים מבני המשפחות בעלי התכונות הנדרשות, או בורר שלישי שלא מבני המשפחות. החלטת אלה תהיה סופית ובלתי ניתנת לערעור".
כפי שראינו לעיל, המחוקק השרעי (העות'מאני) ייחד את הזכות להתרת הנישואין בעילות שנסקרו לעיל לאישה בלבד, וזאת מתוך הכרה בזכות השרעית המוקנית על פי הקוראן לבעל בלבד לגרש את אשתו. הואיל והמחוקק הישראלי נטל מהבעל את הזכות האמורה באוסרו גירושין בעל כורחה של האישה (סע' 181 לחוק העונשין, תשל"ז – 1977), לא נותרה בפני גבר מוסלמי בישראל כל דרך, שרעית או חוקית, להתיר את נישואיו מלבד זו הקבועה בסעיף 130 לחוק. מבחינתן של הנשים, מתווה הסעיף דרך קלה יחסית להתרת קשר הנישואין, מפני שמדובר למעשה במעין "סעיף סל", אליו ניתן להכניס כמעט הכול. סביב עילה זו נכתבה במרוצת השנים, פסיקה ענפה ביותר של בתי הדין השרעיים.
הערות שוליים

↑  Islam for universe, חוזה הנישואין באיסלאם, באתר ברוכים הבאים אל אתר דת האיסלאם Islam for JEWS, ‏2013-12-23
↑  قانون الأحوال الشخصية  الصادر بالمرسوم التشريعي رقم 59, parliament.gov.sy (ארכיון)
↑  מאמרים, קשר הנישואין באיסלאם ודרכי התרתו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 במרץ 2014
↑  הסכם קדם נישואין, באתר כל זכות
↑  התרת נישואין מוסלמים, באתר www.lawyer-lawyer.co.il
↑  Huda Huda is an educator, School Administrator, Author Who Has More Than Two Decades of Experience Researching, writing about Islam online, What's the Relationship Between Husband and Wife in Islam?, ThoughtCo
↑  החתונה ומנהגיה אצל המוסלמים / ד"ר שמעון מרכוס, באתר www.daat.ac.il
↑  MARRIAGE IN ISLAM, www.iupui.edu (ארכיון)
↑  Huda Huda is an educator, School Administrator, Author Who Has More Than Two Decades of Experience Researching, writing about Islam online, What Does Islam Say About Marriage?, ThoughtCo
↑  קשר הנישואין באסלאם ודרכי התרתו, באתר משפחה במשפט
↑  חוזה נישואין מוסלמי, באתר www.lawmix.co.il
המשט לעזה (2011)

המשט לעזה היה משט אוניות בינלאומי אשר תוכנן להפליג מנמלי יוון כשנה לאחר עצירת המשט הקודם על ידי ישראל, במטרה לשבור את הסגר הימי שמדינת ישראל מטילה על רצועת עזה, בשל פעולות טרור משטח רצועת עזה הנשלט על ידי ממשלת חמאס.
על פי הצהרות מארגניו ומשתתפיו מטרת המשט הנה הומניטרית: לשבור את הסגר על רצועת עזה, שהוטל לאחר השתלטות ארגון הטרור הפלסטיני חמאס, במהלך העימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה, לעורר את דעת הקהל העולמית, ולהעביר ציוד הומניטרי לתושבי הרצועה. לעומת זאת, עמדת ישראל היא כי המצב ההומניטרי ברצועת עזה טוב, בין השאר, משום שניתן להעביר סיוע הומניטרי דרך מעברי הגבול היבשתיים עם ישראל ומצרים, ומכאן שמטרתו האמיתית של המשט היא תמיכה בטרור החמאס באמצעות התגרות שנועדה לקעקע את זכותה של ישראל להילחם בטרור ובדרך זאת לסייע לניצחונו.
גורמים רשמיים רבים ממדינות שונות הביעו בפומבי את התנגדותם לקיום המשט, בהם ארצות הברית, צרפת, בריטניה, טורקיה, קנדה, הקוורטט, וכן מזכ"ל האו"ם באן קי מון. גורמים רשמיים ברשות הפלסטינית ביקשו ממדינות העולם לתמוך במשט והצהירו כי זהו פשע להמשיך להטיל את הסגר הימי על רצועת עזה.
בעקבות התקלות הטכניות, העיכובים מצד השלטונות היווניים, ואיסור ההפלגה שהטילו היוונים, המאמצים להשקת המשט דעכו, והמשט לא יצא לפועל. ביולי 2011, היאכטה הצרפתית "דיניטה-כראמה", היחידה שנותרה מהמשט המקורי, יצאה מיוון כאשר יעדה הרשמי המוצהר היה נמל אלכסנדריה במצרים. כאשר התברר שהיא בדרכה לרצועת עזה, הוזהרה ולאחר מכן אף נעצרה על ידי חיל הים של צה"ל אשר השתלט עליה והוביל אותה לנמל אשדוד. 16 פעילים, ובהם דרור פיילר ועמירה הס, נמצאו על סיפון היאכטה. על היאכטה לא נמצאו כלי נשק או סיוע הומניטארי.