האפיפיור היהודי
גרסאות האגדה > גרסת רבי מאיר להמן

רבי מאיר להמן הוציא לאור בשנת 1856 עיבוד של גרסת מעשה בוך, בנוסח זה להמן מעמיק בתיאור עולמו הנפשי, רגשותיו ולבטיו של הגיבור - תיאור שחסר כמעט לחלוטין בגרסאות הקודמות לו.
בשנת 1867 הוציא להמן גרסה נוספת ומפורטת בה הרחיב את הסיפור לכדי נובלה שלמה. בגרסה זו גיבור הנובלה, אלחנן, נחטף בילדותו על ידי המשרתת הגויה, מרגרט, ונמסר לכומר טומס, שהופקד על חינוכו, הכומר טומס נתן לו את השם 'פליקס'. כשגדל הילד הוא נשלח למנזר בבמברג שם הוסמך לכמורה, אלחנן הצעיר עקר לרומא שם הפך לאיש אמונו של האפיפיור גרגוריוס השביעי, הוא יצא מטעמו לשליחויות רבות באירופה וסייע לו במאבקו נגד הקיסר היינריך הרביעי, אחר מותו של גרגוריוס השביעי נבחר פליקס לאפיפיור תחתיו ונקרא ויקטור השלישי.
מיום עומדו על דעתו ניסה אלחנן לגלות את סוד מוצאו ומשנבחר לאפיפיור נודע לו מפי מורהו, הכומר טומס, כי הוא זה שהעבירו לחיק הנצרות ובזכותו הגיע אלחנן למשרה רמה זו, כעת, משנתמנה לאפיפיור בא הכומר טומס לקבל את שכרו על המעשה וכפרס על גאולת נפשו של אלחנן מחיי כפירה הוא דורש מהאפיפיור שימנה אותו לבישוף של במברג, האפיפיור כועס עליו על שחטף אותו מחיק משפחתו אולם אף על פי כן הוא מעניק לו את בישופות במברג.
האפיפיור מחליט לגזור על יהודי מגנצא גזרות כדי לגרום לאביו לבוא אליו ולהיפגש עמו, רבי שמעון הגדול נשלח בראש קבוצת רבנים להידבר עם האפיפיור ולאחר שהמשימה הוכתרה בהצלחה והגזרות הוסרו מעל יהודי מגנצא ביקש האפיפיור להישאר עם רבי שמעון ביחידות, האפיפיור חקר את רבי שמעון על משפחתו וכששמע ממנו שבנו נעלם בילדותו הזדהה בפניו באמצעות קריאת הפזמון "אל חנן נחלתו בנועם להשפר", שאותו זכר מילדותו.
רבי שמעון שכנע את בנו לשוב לחיי יהדות ולאחר התלבטות החליט האפיפיור לנטוש את משרתו הרמה ונמלט בחשאי למגנצא, שם התמסר ללימוד התורה ונשא לאשה נערה בשם רחל בת רבי משולם מרגנסבורג, אותה הציל משבי נסיך גרמני בעת שהיה בשליחות בגרמניה מטעם האפיפיור גרגוריוס השביעי, אלחנן הנהיג את הקהילה לצד אביו, רבי שמעון, וסודו נשמר בתוככי הקהילה היהודית.
במהלך גזירות תתנ"ו, חיזקו רבי שמעון ובנו רבי אלחנן את אמונתם של בני הקהילה, שלושה ימים קודם הגיעם של הפורעים למגנצא נפטר רבי שמעון ובני הקהילה מינו את רבי אלחנן לרבם, כעבור שלושה ימים הגיעו הצלבנים למגנצא וטבחו את יהודי העיר, רבי אלחנן עצמו הועלה על המוקד כשקריאת שמע על שפתיו.
בגרסה זו משלים להמן פערים הקיימים בגרסאות הקודמות ומרחיב אודות הדמויות המשניות (המשרתת מרגרט, הכומר טומס), ומכניס את הסיפור למסגרת היסטורית (מאבק האינווסטיטורה, גזירות תתנ"ו).
גרסה זו מבקשת להעמיד את אידיאל שמירת המצוות ללא פשרות מול פיתויי העולם הנוצרי ולהציג את היהדות כעדיפה על הנצרות, להמן לא מסתפק בתיאור מעלת היהדות אלא מעמיד את היהדות אל מול הנצרות.
עיקרון זה מוצג בשני מישורים, הראשון - קונפליקט אלים בין היהדות לנצרות, המתבטא בחטיפת הגיבור, חטיפתה של הנערה רחל מרגנסבורג, הגזרות שמטיל האפיפיור על היהודים וגורלה של קהילת מגנצא במסע הצלב. המישור השני הוא הצגת עליונותם המוסרית של היהודים על פני הנוצרים, והצגת הנצרות כדת רדודה וחסרת מוסר, ניגוד זה בא לידי ביטוי בכמה נקודות בסיפור, לדוגמה, במהלך שליחותו מטעם האפיפיור גרגוריוס השביעי הגיע פליקס לבמברג, הוא ניצל את שהותו במקום כדי לבקר במנזר בו גדל ולנסות להתחקות אחר מוצאו, בשיחה עם אב המנזר אומר לו הלה כי ילדים רבים מובאים למנזר ואנשיו לא מתעניינים למוצאם ומקבלים את כולם בשווה על מנת לחנכם, אולם מוסיף כי לדעתו אביו של פליקס־אלחנן הוא דמות רמת מעלה המבקש לשמור בסוד את דבר לידתו של בנו, בדברים אלו רומז להמן למוסר הלקוי של אנשי הכנסייה ושל החברה הנוצרית כולה. במקום אחר מתאר להמן את תככי החצר ומציג לקורא את הרושם כי ראשי הכנסייה אינם נאה דורשים ונאה מקיימים אלא מטיפים לחיי מוסר וצדק בעוד הם עצמם שרויים בבערות ונעדרי מוסר בסיסי. אלחנן ההומני מוצג כתקבולת ניגודית לדמותו של טומס החשוך שאפילו לא חש חרטה על מעשיו, גם מינויו של טומס לתפקיד בישוף בא להציג את הרדידות של הנצרות, בדת כה רדודה ומושחתת ניתן למנות גם לכהונה בכירה אדם מושחת וחסר מצפון.
בניגוד לנצרות, היהדות מוצגת כדת עמוקה ומלאת תוכן, חייו של האפיפיור ויקטור השלישי מתוארים כמשמימים וחסרי סיפוק, לעומת חייו של רבי אלחנן המתוארים כחיי אושר, להמן שם דגש על העומק שבתורה היהודית מול האמונה הנוצרית כשהוא מדגיש שעל אף כשרונותיו של אלחנן והעובדה שהוא טיפס בסולם הכמורה במהירות, הוא נאלץ להשקיע ולעמול בתורה רבות עד שזכה לתואר 'חבר'.