stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט
יריבויות > היריבות מול ראפיד בוקרשט

היריבות השנייה של סטיאווה עומדת מאחורי רקע גזעני שלם. ראפיד בוקרשט, אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ברומניה, ידוע כמועדונם של חובבי הכדורגל המדוכאים-קומוניסטים מהמעמד הנמוך (לפיכך ישנה איבה רבה כל כך בינם לבין דינמו וסטיאווה), היריבות בין הקבוצות גם כן ארוכת יומין, אבל באה לידי ביטוי בעיקר כאשר ראפיד החלה להתבלט בכדורגל הרומני במהלך שנות ה-90. אוהדי ראפיד ממוקמים בעיקר בשכונות פועלים בג'ולשט (Giuleşti) וחלק מאוהדי סטיאווה ודינמו רואים בהם ţigani (צוענים), וקוראים להם בכינוי הגנאי הגזעני "ciori" (עורבים), בגלל סטראוטיפ שלכאורה רואה באוהדי ראפיד תושבים של השכונות המאוכלסות בצוענים של בוקרשט, החלק העתיק והעני של העיר. לכן, המשחקים בין סטיאווה לראפיד מוצפים בקריאות גזעניות בקרב הקהל. במהלך השנים האחרונות, כל משחק בין סטיאווה לראפיד הסתיים בתקריות אלימות בין האוהדים שנובעות ומונעות עקב גזענות רבה. המפגש באצטדיון גנצ'ה באביב 2005 הסתיים בהרחקת שתי הקבוצות ממשחקים במגרשן למשך שני מחזורים, משום שהמשחק נעצר מספר פעמים לאחר שאוהדי הקבוצות זרקו אבנים וכיסאות למגרש. היריבות נעשתה מרה וחמה יותר לאחר שסטיאווה עברה את ראפיד ברבע-גמר גביע אופ"א, דרבי רומני נדיר, ב-2006.
יריבויות > יריבות אחרות

יריבויות היסטוריות קצת פחות רציניות קיימות גם עם קבוצות שאינן מבוקרשט, כמו אוניברסיטת קראיובה, ובשנים האחרונות עם פוליטכניקה טימישוארה.
שונות > ההכנסות הגדולות ביותר ממכירת שחקן

4,300,000 דולר מריאל מדריד עבור גיאורגה חאג'י ב-1990
4,000,000 דולר מאייאקס אמסטרדם עבור ג'ורג'ה אוגארארו ב-2006
3,700,000 דולר מטוטנהאם הוטספר עבור איליה דומיטרסקו ב-1994
שונות > ההוצאות הגדולות ביותר עבור קניית שחקן

1,400,000 דולר לווסלוי עבור ולנטין באדיה ובוגדן פאנאיט ב-2006
1,000,000 אירו לפוליטכניקה טימישוארה עבור אובידיו פטרה ב-2006
1,000,000 דולר לארג'ש פיטשטי עבור אדריאן ניאגה ב-2001
שונות > ספונסרים לחולצות

1947–1988: לא היה ספונסר
1988–1989: פורד
1990–1991: קאסטרול
1991–1994: פיליפס
1994: CBS‏
1995: BRCE‏
1996–1997: Bancorex (לשעבר BRCE)
1997–1999: דיאלוג
2000–2002: BCR
2002–2005: לא היה ספונסר
2006 - עד היום: RAFO
שונות > יצרניות המדים

1947–1986: לא היה חברה רשמית
1986–2002: אדידס
2002 - עד היום: נייק
טריוויה

במהלך השנים האחרונות, מנגינת הרכב הטכנו הגרמני סקוטר מאריה נהפך להמנונם הרשמי של אוהדי סטיאווה. למרות, שאמנים רבים ניסו להחדיר את מנגינתם להמנונם של אוהדי הקבוצה בלא הצלחה, כשם הצלחת סקוטר, המושמע בתחילת כל המשחקים ואותו שרים האוהדים במהלך המשחק.
במהלך השנים האחרונות של השלטון הקומוניסטי ברומניה, בנו של הדיקטטור ניקולאה צ'אושסקו, ולנטין, היה מעורב בחיי הקבוצה. אפילו שהדמות מעוררת המחלוקת, ולנטין צ'אוש'סקו, הודה בריאיון לאחרונה לא עשה יותר מלהגן על קבוצתו האהובה מפני שליטת דינמו והשפעתה, והבטיח את הגנתה עליה מפני משרד הפנים. הגם שחלק מהאוהדים מוחים על כך, רצף 5 האליפויות הרצופות של סטיאווה בשנים 1984/1985 עד 1988/1989 מאשר את העובדה שהקבוצה הייתה הטובה ביותר במדינה בתקופה ההיא.
כיום, עם עבר אירופי עשיר מאחוריהם, סטיאווה הייתה כמעט אנונימית לפני המסע לזכייה בתואר המופלא שלהם ב-1986 בגביע אירופה לאלופות. עד אז, ההופעה המרשימה ביותר של סטיאווה באירופה הייתה רבע-גמר גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1971/1972. חוץ מהגביעים האירופים, סטיאווה השתתפה פעמיים בתחרויות שלא שייכות לאופ"א או לפיפ"א. ב-1958, סטיאווה הודחה בסיבוב הראשון של גביע הדנובה (כיום גביע מיטרופה) בידי MTK בודפשט, וב-1982 הקבוצה לא הצליחה לעבור את שלב הבתים של הגביע הבלקני, בבית עם גלאטסראיי וברו סטארה זאגורה.
ענפי ספורט אחרים > כדוריד (גברים)

קבוצת הכדוריד של סטיאווה בוקרשט זכתה בגביע האירופי ב-1968 וב-1977 וגם בגביע האתגר ב-2006.
הקבוצה זכתה באליפות ליגת הכדוריד ברומניה (ב-7 שחקנים) 27 פעמים: 1963, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1987, 1988, 1989, 1990, 1994, 1996, 2000 ו-2001.
כמו כן, הקבוצה זכתה באליפות ליגת הכדוריד ברומניה (ב-11 שחקנים) 7 פעמים: 1950, 1951, 1952, 1954, 1955, 1957 ו-1961.
הקבוצה גם זכתה בגביע רומניה בכדוריד 6 פעמים: 1981, 1985, 1990, 1997, 2000 ו-2001.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא היכל הספורט לוסיאן גריגורסקו. מאמנה הוא וסילי סטאנגה.
ענפי ספורט אחרים > הוקי קרח

CCA בוקרשט הקימה קבוצת הוקי קרח ב-1951. Hochei Club Steaua Suki Bucureşti נהפך למועדון ספורט עצמאי ב-2004, אבל עדיין קשור ל-CSA בוקרשט. זהו מועדון הספורט המצליח ביותר ברומניה, כאשר זכה בליגה הלאומית 41 פעמים. כיום, הקבוצה היא האלופה הלאומית הנוכחית בליגה שכוללת רק 6 קבוצות נוספות, שהיריבה העיקרית של סטיאווה היא SC Miercurea Ciuc (סה.צ'ה. מיְיֶרקוּריָה צ'וּק) . כל שנה הגמר הוא בין שתי הקבוצות הללו.
הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה ב-זירת הקרח מיכאי פלאמארופול. מאמנה הנוכחי של הקבוצה הוא מריוס גליגה. הקבוצה היא הקבוצה השנייה באהדתה בקרב אוהדי סטיאווה, אחרי קבוצת הכדוגל.
ענפי ספורט אחרים > ראגבי

קבוצת הראגבי של סטיאווה בוקרשט זכתה באליפות הליגה הרומנית 23 פעמים מאז שנת 1947. הקבוצה היא אלופת הליגה הנוכחית. קבוצות הראגבי ברומניה לא משתתפות בגביעי אירופה הגדולים, בגלל הפער הברור ביניהן לבין המדינות המובילות בענף ברחבי היבשת. במקום זאת, נבחרת הראגבי של הליגה ברומניה, מורכבת בעיקר משחקני סטיאווה, והיא משתתפת בכל טורניר אליפות אירופה.
הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים ב-מגרש גנצ'ה השני, בתוך קומפלקס הספורט של סטיאווה, על יד אצטדיון גנצ'ה. המאמן הנוכחי של הקבוצה הוא קוסטיקה פלוֹריה.
ענפי ספורט אחרים > כדורסל (גברים)

קבוצת הכדורסל של סטיאווה זכתה באליפות ליגת הכדורסל הרומנית 21 פעמים: 1956, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1966, 1970, 1978, 1980, 1981, 1982, 1984, 1985, 1986, 1987, 1989, 1990 ו-1991.
אחרי המהפכה הרומנית, Baschet Club Steaua Bucureşti היה מועדון הכדורסל הראשון ברומניה שהפך לפרטי. למרות זאת, אחרי כמה שנים בלבד הוא פשט את הרגל. CSA סטיאווה מחזיקה כיום רק קבוצת נוער בכדורסל, תחת השם "Clubul Sportiv Şcolar Steaua Bucureşti" (מועדון הספורט לילדים של סטיאווה).
הערות שוליים

1 2 3   שאול אדר, מועדון כדורגל סטיאווה בוקרשט מועדון כדורגל: טירוף של איש אחד ומדינה שלמה, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2017
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, הזוי: הצבא תבע, סטיאווה בוקרשט איבדה את זהותה, באתר וואלה, 8 בדצמבר 2014
↑  אורי לוי, הסיפור המשוגע של סטיוואה בוקרשט: מיליארדר נגד הצבא בקרב על שם ויוקרה, באתר כלכליסט, 19 באוקטובר 2017
| עונת 2024/2025 בליגה האירופית |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | איטליה רומא • אנגליה מנצ'סטר יונייטד • פורטוגל פורטו • הולנד אייאקס • סקוטלנד ריינג'רס • גרמניה איינטרכט פרנקפורט • אנגליה טוטנהאם • איטליה לאציו • צ'כיה סלביה פראג |  |
| דרג ב' | ספרד ריאל סוסיאדד • הולנד א.ז. אלקמאר • פורטוגל ספורטינג בראגה • יוון אולימפיאקוס • צרפת ליון • יוון פאוק סלוניקי • טורקיה פנרבחצ'ה • ישראל מכבי תל אביב • הונגריה פרנצווארוש |  |
| דרג ג' | אזרבייג'ן קרבאך • טורקיה גלאטסראיי • צ'כיה ויקטוריה פלזן • נורווגיה בודה/גלימט • בלגיה אוניון סן-ז'ילואז • אוקראינה דינמו קייב • בולגריה לודוגורץ ראזגרד • דנמרק מיטיולן • שוודיה מאלמה |  |
| דרג ד' | ספרד אתלטיק בילבאו • גרמניה הופנהיים • צרפת ניס • בלגיה אנדרלכט • הולנד טוונטה • טורקיה בשיקטש • רומניה סטיאווה בוקרשט • לטביה ריגה פוטבולה סקולה • שוודיה אלפסבורג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko2016916561  VIAF: 8146522329032390960   WorldCat (עם VIAF): 8146522329032390960 
ארנה נציונאלה
אודסה

ערך זה עוסק בעיר באוקראינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
לוגו העיר
מדרגות פוטיומקין
בית האופרה של אודסה
המוזיאון הימי
המוזיאון הארכאולוגי
אוֹדֵסָה (באוקראינית: Одеса, ברוסית:  Одесса, ביידיש: אדעס) היא עיר נמל אוקראינית לחוף הים השחור, ומרכז מחוז אודסה. אוכלוסייתהּ מונה כ-997,000 נפש (נכון ל-2024), והיא העיר השלישית בגודלהּ באוקראינה, אחרי קייב וחרקוב.
יהודים מפורסמים רבים נולדו וחיו באודסה: זאב ז'בוטינסקי, מאיר דיזנגוף, שלום עליכם, שאול טשרניחובסקי, חיים נחמן ביאליק ואחרים. בשנת 1995 נקרא בעיר רחוב על שם יצחק רבין.
באודסה נמל הים המסחרי הגדול ביותר באוקראינה והיא מהווה עיר מרכזית בתחומי מסחר, תעשייה, תיירות ומדע.
במאה ה-19 הייתה אודסה העיר השלישית בגודלה גם באימפריה הרוסית, אחרי מוסקבה וסנקט פטרבורג. בהיסטוריה האדריכלית שלהּ השפעה של הסגנונות הצרפתיים והאיטלקיים, כמו הבארוק, הרוקוקו והגותי, שהיו נפוצים יותר במערב אירופה. ב-2023 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אודסה הייתה עיר נמל חופשית מ-1819 ועד 1858. בתקופה הסובייטית היא הייתה עיר הנמל החשובה ביותר של ברית המועצות וגם בסיס של הצי הסובייטי. ב-1 בינואר 2000 הוכרז הנמל של אודסה כנמל חופשי וכאזור סחר חופשי לעשרים וחמש שנה. מימיו של נמל אודסה אינם קופאים בחורף, אך הוא בעל ערך צבאי מוגבל בלבד. השליטה של טורקיה על הדרדנלים והבוספורוס איפשרה לנאט"ו לשלוט על התעבורה הימית בין אודסה לים התיכון. למעשה, באודסה יש שני נמלים גדולים: באודסה עצמה, ויוז'ני (שהוא גם נמל נפט בינלאומי חשוב), הנמצא בפרברי העיר. נמל חשוב נוסף, צ'ורנומורסק, נמצא מדרום מערב לאודסה. יחד הם מהווים מרכז תחבורה גדול, המתחבר גם לקווי מסילות ברזל. מפעלי זיקוק ועיבוד הנפט והכימיקלים של אודסה מקושרים לקווי הצינורות האסטרטגיים של רוסיה ושל האיחוד האירופי והיא משמשת גם בסיס מרכזי לצי האוקראיני.
אטימולוגיה

השם אודסה הוענק לראשונה בינואר 1795 והוא נובע משמו של היישוב אודסוס (ביוונית עתיקה: Ὀδησσός). בתקופה ההיא נהוג היה להעניק ליישובים שנכבשו מידי העות'מאנים שמות יווניים (כמו סבסטופול, טירספול וחרסון).
היסטוריה > ייסוד ושנים מוקדמות

במאה ה-14 סחרו באזור טטרים קרימאים. החל משנת 1529 הייתה אודסה בשליטתה של האימפריה העות'מאנית. בזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית כבשו הכוחות הרוסיים בפיקודו של אדמירל דה-ריבס (שהיה ספרדי במוצאו) את היישוב הטטרי חאג'יביי ואת המבצר הטורקי אני-דוניא, ליד מיקומה הנוכחי של העיר.
אודסה נוסדה רשמית ב-1794 כמבצר רוסי ימי על אדמות שנכבשו מטורקיה, כתוצאה מהסכם יאש ב-1792. הצארינה יקתרינה השנייה החליטה לקרוא לעיר על שם המושבה היוונית־רומית העתיקה אודסוס בתרקיה, בעיקר מסיבות פוליטיות, על מנת למשוך סוחרים זרים.
העיר שגשגה תוך זמן קצר. התרחבותה הראשונית הייתה בעיקר הודות לפעילותו של הדוכס ארמאן עמנואל רישליה, ששירת כמושל העיר בשנים 1803–1814. לאחר שברח מהמהפכה הצרפתית הוא שירת בצבאה של יקטרינה נגד הטורקים. הוא שתכנן את התשתית של העיר ואת צורתה. רישליה נחשב לאחד האבות המייסדים של אודסה.
ב-1819 הפכה אודסה לעיר נמל חופשית, מעמד עליו שמרה עד 1879. היא נעשתה לביתם של אוכלוסיות מגוונות, כמו רוסים, אוקראינים, יהודים, יוונים וסוחרים שייצגו לאומים אירופיים רבים. אופייה הקוסמופוליטי תועד על ידי המשורר הרוסי פושקין, שחי בגלות פנימית באודסה בשנים 1823–1824. במכתביו הוא מספר כי אודסה היא עיר שבה "אפשר להריח את אירופה. מדברים צרפתית ויש עיתונים ומגזינים אירופאים לקריאה".
התרחבותה של אודסה הופסקה בשל מלחמת קרים בשנים 1853–1856. בזמן המלחמה הפגיזו כוחות בריטיים וצרפתיים את אודסה, אך היא התאוששה במהירות, והגידול בסחר הפך את העיר לנמל יצוא החיטה הגדול ביותר ברוסיה. ב-1886 חוברה העיר במסילת ברזל לקייב ולחרקוב, וכן ליאשי שברומניה.
היסטוריה > המאה ה-20

ב-1905 פרצה באודסה התקוממות של פועלים, שנתמכה על ידי צוות אוניית המלחמה הרוסית פוטיומקין ועל ידי העיתון איסקרה של לנין. סרטו המפורסם של סרגיי אייזנשטיין משנת 1925 "אוניית הקרב פוטיומקין" מתעד את ההתקוממות, וכולל סצנה שבה מאות אזרחים רוסים נרצחים על מדרגות האבן הגדולות (הידועות בשם מדרגות פוטיומקין), באחת מהסצנות המפורסמות בתולדות הקולנוע הרוסי בפרט והקולנוע בכלל. במעלה המדרגות המובילות לנמל, עומד פסל של רישליה. הטבח התקיים למעשה ברחובות הסמוכים ולא על המדרגות עצמן, אך הסרט גרם לרבים לבקר באודסה על מנת לראות את מקום הטבח. מדרגות אודסה ממשיכות להיות אטרקציה תיירותית באודסה. הסרט נעשה באולפני הסרטים של אודסה, אחד מהאולפנים הוותיקים ביותר בברית המועצות לשעבר.
לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 ובזמן מלחמת העולם הראשונה, הוחזקה אודסה על ידי מספר קבוצות, כולל ה"צאנטרלנה ראדא" האוקראיני, הצבא הצרפתי, הצבא האדום והצבא הלבן. לבסוף, ב-1920, השתלט הצבא האדום על אודסה ואיחד אותה עם הסובייט האוקראיני, שמאוחר יותר נעשה לחלק מברית המועצות.
תושבי אודסה סבלו מרעב גדול ששרר בעיר בשנים 1921–1922 כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה אודסה לאחר מצור והוחזקה בידי כוחות גרמניים ורומניים מ־1941 ועד 1944, העיר סבלה הרס רב והרוגים רבים.
כ-280,000 תושבי אודסה, ברובם יהודים, נרצחו או גורשו במהלך המלחמה, במה שקרוי הטבח באודסה. חלקים רבים מאודסה נפגעו באפריל 1944, כאשר הצבא האדום שחרר את העיר. העיר הייתה אחת מארבע הערים הראשונות שקיבלו את התואר "עיר גיבורה" ב־1945.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה העיר למרכז תעשייתי חשוב, כשנמל הים שלה היה לנמל הגדול ביותר שלחופי הים השחור. העיר התפתחה מאוד והייתה לאחת הערים המתוירות ביותר, וליעד תיירותי מועדף בתיירות הפנים של ברית המועצות.
בשנת 1952 נבנתה תחנת הרכבת של אודסה, ובשנת 1961 נחנך נמל התעופה הבינלאומי אודסה.
העיר גדלה מאוד, ובשנת 1974 הפכה לעיר בת מיליון תושבים על פי מפקד האוכלוסין.
היסטוריה > אוקראינה העצמאית

ב־1991, לאחר נפילת ברית המועצות, נעשתה העיר חלק מאוקראינה העצמאית.
התעשייה באודסה כוללת בניית ספינות, זיקוק נפט, כימיקלים, עיבוד מתכות ומזון. היא גם מהווה בסיס מרכזי של הצי האוקראיני ובסיס צי הדיג.
בשנת 2014 הייתה העיר לאחד ממוקדי העימותים בתקופת מלחמת האזרחים באוקראינה, לאחר שפרצו בה המהומות נגד השלטון החדש בראשות פטרו פורושנקו, שדוכאו במהרה.
ב-2023 המרכז ההיסטורי של אודסה הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו; ההכרזה נעשתה בהליך חירום מזורז, על רקע ההפגזות הכבדות שהעיר ספגה מלחמת אוקראינה–רוסיה שהחלה ב-2022, ועל כן האתר הוגדר בהכרזתו אתר מורשת עולמית בסיכון ובאונסק"ו הצהירו שינסו לעזור לאוקראינה בהגנה על השטחים הכלולים באתר מנזקי המלחמה ובשיקום שלהם אם ייפגעו.
פוליטיקה וממשל

בתקופת האימפריה הרוסית העיר היוותה למרכז המחוזי של פלך אודסה ופלך חרסון.
על ניהול העיר מופקדת מועצת העיר ובראשה עומד ראש עיריית אודסה, הגוף הניהולי הוא ועדת ההוצאה לפועל של המועצה העירונית.
באודסה ארבעה מחוזות אדמיניסטרטיביים:
מחוז קייב,
מחוז מלינובסקי,
המחוז הסמוך לים (פרימורסקי),
מחוז סובורוב.
העיר אודסה גובלת עם החבלים הבאים: חבל אווידיפול, חבל בליאבסקי וחבל לימאן הנמצאים במחוז אודסה.
פוליטיקה וממשל > אכיפת חוק

גוף השיטור העירוני היא משטרת הסיור של העיר אודסה (Патрульна поліція у м.Одесі) ומשטרת מחוז אודסה, המהווים חלק מהמשטרה הלאומית של אוקראינה. מטה המשטרה שוכן ברחוב היהודי 12, בעיר אודסה.
גאוגרפיה ואקלים

אודסה נמצאת על גבעות מדורגות, הצופות על מפרץ אודסה הקטן. חלק גדול מהעיר כולל המרכז ההיסטורי שוכנים על גבעה בגובה 50 מטר מעל פני הים.
גאוגרפיה ואקלים > חופי אודסה

חופי אודסה משתרעים לאורך מאות קילומטרים, לאורך החופים מתפתל שביל "דרך הבריאות" האסור לתנועת כלי רכב ומיועד לאופניים.
גאוגרפיה ואקלים > אקלים

האקלים הוא ממוזג יבשתי נוח ויבש, עם מיעוט משקעים. החורפים קרים ולרוב יבשים, הקייצים חמים.
הטמפרטורות הממוצעות בינואר הן C°‏ 2− וביולי C°‏ 22. הטמפרטורה הממוצעת מגיעה לכדי C°‏ 10.7.
באודסה יורדים כ-350 מילימטר גשם בשנה, לאורך כל השנה.
דמוגרפיה

מספר
התושבים
באודסה
| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1795: 2,349
1,800: 6,000
1802: 9,000
1813: 35,000
1829: 52,000
1832: 60,000
1844: 77,800
1849: 86,729
1858: 104,200
1863: 118,900
1866: 119,400
1873: 193,513
1880: 217,000
1885: 240,600
1891: 297,600
1892: 327,725
1897: 403,815
1907: 449,700
1910: 506,000
1911: 498,100
1912: 635,000
1914: 481,500
1915: 504,615
1920: 454,200
1923: 316,800
1925: 325,354
1926: 411,400
1936: 534,000
1937: 548,190
1939: 601,651
1956: 607,000
1959: 667,182
1964: 721,000
1966: 753,000
1967: 776,000
1970: 892,000
1973: 962,000
1974: 1,000,000
1981: 1,072,000
1989: 1,115,371
1991: 1,100,700
1995: 1,060,000
1998: 1,027,600
2001: 1,029,049
2005: 1,007,131
2008: 994,739
2009: 1,008,604
2010: 1,009,204
2011: 1,009,100
2012: 1,008,200
2013: 1,014,900
2014: 1,017,000
2015: 1,016,500
2016: 1,010,800
מספר התושבים בעיר נכון ל-1 בינואר 2017 נאמד בכמיליון בני אדם. בעיר יש עירוב של לאומים רבים. על פי אומדן מ-2001, 62% מהתושבים הם אוקראינים, 21% רוסים, 6% בולגרים, 5.5% מולדובנים ו-0.6% יהודים. משנות ה-70 הלך ופחת מספר היהודים, אף שבתחילת שנות ה-90 עדיין היו היהודים כ-5% מסך התושבים. עם העלייה לישראל מברית המועצות לשעבר, פחת המספר משמעותית ונכון לשנת 2015 חיו בעיר כ־4,0000 יהודים, פחות מ-5%.
כלכלה

באודסה נמצא נמל הים הגדול ביותר באוקראינה, דרכו מגיעות כל הסחורות אל העיר והוא מהווה גורם משמעותי בכלכלת העיר. משנת 2014 שוכן בעיר גם המטה המרכזי של הצי האוקראיני (שעבר לשם מסבסטופול, בעקבות סיפוח חצי האי קרים)
והעיר נחשבת לאחד ממרכזי המסחר הגדולים במזרח אירופה.
בשנת 2011 המגזין "פוקוס" הכתיר את אודסה בתור העיר בעלת איכות החיים הגבוהה ביותר באוקראינה.
תחבורה

אודסה מהווה צומת תחבורה חשוב באוקראינה ובה תחנת רכבת, רשת אוטובוסים, רכבת קלה וחשמלית (הפעילה מאז 1910), פוניקולר (שנחנך ביוני 1902) ונמל התעופה הבין-לאומי הנמצא במרחק של כשבעה קילומטר ממרכז העיר ומשרת את העיר והמחוז. בעבר היו תוכניות לחנוך רכבת תחתית, אך תוכניות אלה לא יושמו לבסוף.
מנמל התעופה הבינלאומי יוצאות טיסות סדירות לווינה מדי יום (Austrian Airlines ו-Ukraine International) וחברת התעופה Ukraine International אף מוציאה טיסות ישירות לנתב"ג, איסטנבול, לרנקה, ורשה, מינסק ואף לקייב בטיסות פנים.
בעיר אודסה שתי תחנות אוטובוסים מרכזיות (תחנת פריבוז והתחנה המרכזית).
תקשורת

התקשורת הסלולרית בעיר מופעלת על ידי חמש מפעילות סלולר אוקראיניות: קייבסטאר, Vodafone אוקראינה, אינטרטלקום, Lifecell וחברת TriMob. משנת 2012 בעיר פועלת רשת Wi-Fi במספר אתרי תיירות (רשת City Public Internet Acces). בעיר פועלות גם ספקיות תקשורת נוספות כדוגמת: אוקרטלקום, TENET‏, Briz ו-Vega.
בעיר פועלים יותר משישים עיתונים, למעלה מעשרים תחנות רדיו וכ-19 ערוצי טלוויזיה.
ספורט

אודסה היא אחד ממרכזי הספורט הגדולים באוקראינה ובה בתי ספר להחלקה על הקרח, שחמט, אגרוף, אתלטיקה, כדורגל, כדורסל וספורט מים.
בעיר מספר מגרשי כדורגל: אצטדיון צ'רנומורץ, אצטדיון ספרטק, אצטדיון סק"א ואצטדיון דינמו. העיר מיוצגת בליגת העל האוקראינית בכדורגל על ידי קבוצת צ'רנומורץ אודסה. בעבר התקיימה קבוצת כדורגל בשם סק"א אודסה.
העיר יוצגה בעבר בתחום כדורעף נשים על ידי קבוצת ג'ינסטרה, שזכתה במספר אליפויות לאומיות וקבוצת דיאמנט אודסה, בתחום כדורעף גברים.
אודסה מיוצגת גם בליגת העל האוקראינית בכדורסל על ידי קבוצת הכדורסל "אודסה", שזכתה בעבר בגביע האוקראיני.
תיירות

אודסה היא מרכז תיירותי פופולרי. אזור הנופש של אודסה משתרע על קילומטרים רבים לחופי הים השחור ומכונה בשם רובע אקדמיה ובו מרחצאות רפואיים רבים בתוך העיר ובסביבתה, בתי מרפא, מסעדות, מועדוני לילה שפעילים 24 שעות ביממה ובתי מלון.
למשפחתו של לב טולסטוי היה ארמון בעיר, שעדיין ניתן לבקרו.
מרבית בתי העיר מהמאה ה-19 נבנו מאבן גיר שנחצבה בסמוך. המחצבות הנטושות הורחבו מאוחר יותר על ידי מבריחים בני המקום, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה ושימשה גם לוחמים פרטיים בתקופת מלחמת העולם השנייה. ההרחבות הרבות יצרו מבוך מסובך של מנהרות תת-קרקעיות מתחת לאודסה, הידועות כ"קטקומבות". בתחילת המאה ה-21 הן מהוות אטרקציה לתיירים אוהבי אתגרים.
תרבות

באודסה עשרות מוזיאונים, ביניהם המוזיאון לאמנויות יפות השוכן במבנה מראשית המאה ה-19. כמו כן פועל בה אולפן הסרטים של אודסה המארגן את פסטיבל הסרטים הבינלאומי באודסה.
העיתון הראשון "אודסקי וסטניק" החל לצאת בשנת 1827 ברוסית וצרפתית פעמיים בשבוע.
בעיר פועלים מספר בתי תיאטרון, לרבות: התיאטרון האקדמי הלאומי לאופרה ובלט של אודסה, ששוכן במבנה שנבנה בשנים 1884–1887 ועל בימתו הופיע שליאפין. בשנת 1899 נפתח בעיר המוזיאון לאמנויות יפות באודסה.
באודסה פועלים גם התזמורת הפילהרמונית המחוזית של אודסה, התיאטרון האקדמי לקומדיה מוזיקלית של אודסה, תיאטרון הדרמה הרוסי האקדמי של אודסה, תיאטרון הדרמה המוזיקלי האקדמי האוקראיני של אודסה, הקרקס הממלכתי של אודסה ועוד.
אודסה היא עיר הולדתם של הקומיקאים מיכאיל ז'בנצקי ויעקב סמירנוף.
בשנת 2023 אונסק"ו הכריזה על אודסה כאתר מורשת עולמי בסיכון
בשנת 2023 תערוכה מציגה את על ההשפעה האמנותית של אודסה על תל אביב.
יהדות אודסה

כאשר כבשו הרוסים את המקום מידי הטורקים ב-1789, נמצאו באודסה שישה יהודים. ב-1794, משעלה מספרם, ניתנו ליהודים מגרשים להקמת בתים, חנויות וגינות, וכעבור ארבע שנים הוקם בית כנסת. הרב הראשון, רבי יצחק רבינוביץ מבנדרי, התמנה ב-1809. יהודים היוו אז כעשרה אחוזים מכלל תושבי העיר. ב-1840 הגיע מספרם לכ-120,000.
יהודים רבים החלו להגיע לעיר במחצית המאה ה-19, כאשר העיר הייתה נמל חופשי (משוחרר ממכס), ועסקו בעיקר במסחר זעיר. הקהילה היהודית גדלה משמעותית עד כי ב־1897 הוערכה אוכלוסיית היהודים בכ־165,000 איש, שהיוו 37% מאוכלוסיית העיר, ובכך הייתה זו הקהילה היהודית הגדולה ביותר בברית המועצות. יהודי העיר אף דאגו להכנת מפה של תחומי העירוב בעיר.
במאה ה־19 התגבשה באודסה תנועת ההשכלה היהודית: יהודים רבים למדו בבתי־ספר רוסיים ובאוניברסיטאות, ונוסד בה בית־ספר יהודי מודרני. בסוף המאה היא נעשתה לבסיס תמיכה חשוב ברעיונות הציונות. בעיר פעלו מלומדים וסופרים ציוניים בולטים, בהם אחד העם, יוסף קלוזנר, מנדלי מוכר ספרים, יהושע חנא רבניצקי וחיים נחמן ביאליק, שכתב בה חלק נכבד משיריו. בה נוסד ב-1896 הַשִּׁלֹחַ, הירחון העברי לספרות, למדע ולענייני החיים, וישבה מערכתו שנים רבות עד עלייתה לירושלים ב-1920.
תיאור נאמן של ההווי היהודי העשיר באודסה מוצאים בסיפורים של ס"ס יושקביץ, ב"חמשתם" של זאב ז'בוטינסקי ובעיקר ב"סיפורי אודסה" של יצחק באבל.
פוגרומים רבים פרצו באודסה נגד הקהילה היהודית, בשנים 1821, 1859, 1871, 1882 ו־1905. לאחר הפרעות, ובמיוחד לאחר פוגרום 1882 וכן בתום מלחמת העולם הראשונה, היגרו רבים מתושבי אודסה היהודים לארצות אחרות - בעיקר לארצות הברית. חלק מהעוזבים עלו לארץ ישראל. למרות הפוגרומים גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בזכות היהודים שהגיעו מהאזורים הכפריים.
רוב מוחלט של יהודי המקום נרצחו באכזריות בטבח אודסה בתקופת השואה, על ידי כוחות רומניים (ועם סיוע גרמני). בסך הכל בשואה נספו כ-99,000 מיהודי אודסה, וכמות היהודים ששרדה הייתה קטנה.
לאודסה יצא שם רע בקרב היהודים החרדים בתחום המושב, והיא נודעה כעיר ש"אש גיהנום סביב לה", ביטוי המיוחס לרבי משה צבי מסאווראן. הרב חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") גר בעיר בין השנים 1897–1911, ושימש כראש ישיבה. הרב זוסיא פרידמן היה רב העיר במשך 40 שנים בין תרנ"ז (1897) לתרצ"ז (1937). כן כיהן כרב העיר הרב יוסף הלפרין.
בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 גדלה העיר בשיעור גבוה. בין שנות ה-70 לשנות ה-90, היגרו רוב יהודי אודסה לישראל, לארצות הברית ולמדינות מערביות אחרות. שכונת ברייטון ביץ' בדרום רובע ברוקלין שבניו יורק זוכה לכינוי "אודסה הקטנה", בגלל מספרם הרב של מהגרים רוסים ואוקראינים החיים בה. כמו כן, נוצרו בתקופה זו קהילות של תושבי אודסה לשעבר במוסקבה ובלנינגרד, בשל הגירה פנימית בקנה מידה גדול. כיום מונה האוכלוסייה היהודית בעיר אלפים בודדים. בעיר שתי קהילות יהודיות; קהילת חב"ד בראשות הרב אברהם וולף וקהילה ליטאית ("תקוה") בראשות הרב שלמה בקשט, בנו של הרב חיים מנחם בקשט. בקהילות אלו קיימים גני ילדים ובתי ספר יסודיים, תיכוניים, מספר מסעדות כשרות, אוניברסיטה יהודית ובית יתומים יהודי.
נוצרים

בעיר קיימת קהילה גדולה מאוד של נוצרים, רובם מהכנסייה הפרבוסלבית הרוסית, אך ישנם גם קתולים, לותרנים ופרוטסטנטים.
מוסלמים

מאז התפרקות ברית המועצות כמות המוסלמים בעיר עולה בהתמדה. בעוד ב-1989 עמד מספרם על אלפים בודדים, בתחילת המאה ה-21 נאמד מספרם ב-30 אלף איש, בשל הגירה של טורקים רבים. מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21 פועל בעיר מסגד מרכזי.
השכלה ומדע

אודסה מהווה מרכז גדול של מדע והשכלה ובה שוכנת האוניברסיטה הלאומית של אודסה, שקיימת מאז מאי 1865 ובה למד גם הפיזיקאי הנודע ג'ורג' גאמוב.
בנוסף פועלים בעיר מוסדות להשכלה גבוהה כדוגמת: האוניברסיטה הלאומית לרפואה של אודסה, האוניברסיטה הלאומית לכלכלה של אודסה, האקדמיה למשפטים של אודסה והאוניברסיטה הממלכתית לחקלאות של אודסה ומכוני מחקר רבים נוספים.
ערים תאומות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  ישראל חיפה, ישראל  איטליה ג'נובה, איטליה  ארמניה ירוואן, ארמניה  בולגריה ורנה, בולגריה  בריטניה ליברפול, בריטניה |  גרמניה רגנסבורג, גרמניה  הונגריה סגד, הונגריה  יוון פיראוס, יוון  מולדובה קישינב, מולדובה  ספרד ולנסיה, ספרד |  פולין לודז', פולין  פינלנד אואולו, פינלנד  צרפת מרסיי, צרפת  קפריסין ניקוסיה, קפריסין  קרואטיה ספליט, קרואטיה |  רומניה קונסטנצה, רומניה  ארצות הברית בלטימור, ארצות הברית  קנדה ונקובר, קנדה  ישראל ראש העין, ישראל |  הודו כלכותה, הודו  טורקיה איסטנבול, טורקיה  יפן יוקוהמה, יפן  מצרים אלכסנדריה, מצרים  הרפובליקה העממית של סין צ'ינגדאו, הרפובליקה העממית של סין |
לקריאה נוספת

Odessa. Memories / Ed. By Nicolas V. Iljine; essay by Patricia Herlihy; contributions by Bel Kaufman, Oleg Gubar and Alexander Rozenboim. — A Samuel and Althea Stroum Book, University of Washington Press, Seattle&London, 2003. — 144 p.
רחל ארבל, עורכת, מחווה לאודסה בית התפוצות ע"ש נחום גולדמן, תל אביב, 2002