stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנחס גינזבורג
קורות חייו ופועלו > בלב המאפליה

לאחר ליל הבדולח שלחה מזכירות הקיבוץ המאוחד את גינזבורג ואת מאיר (מקס) צימלס מקיבוץ יגור לגרמניה כדי לארגן את החלוצים הצעירים במחנות הכשרה לקראת העפלתם ארצה.
למרות הנסיבות הצליחו גינזבורג וצימלס להשיג לעצמם אשרות שהייה בגרמניה, וזאת באמצעות אנשי המדור לענייני יהודים (Juden-Referat) של הגסטפו בברלין, שבשלב זה עדיין הסכימו ליציאת יהודים. באווירה המדכאת והמאיימת נפגשו גינזבורג וצימלס עם נציגי קהילות ופעילים נוספים כדי לבחון את המצב ולטוות תוכנית פעולה. "כעבור שבועות אחדים התקשר אל פינו [גינזבורג], באמצעות הקהילה היהודית, גרמני ושמו אלכסנדר פון הפנר והציע לו את עזרתו. הוא דיבר על סוכנות נסיעות ועל משרד נסיעות שהיהודים יוכלו לעבוד עמם – – – היו לו קשרים רבים באס אס והיה יכול לעזור בפרטים רבים של העבודה".
מצבה של תנועת "החלוץ" בגרמניה היה קשה, והיא הפכה למעשה למעין משרד נסיעות שניסה להסדיר הגירת יהודים. במחנות ההכשרה היו כ-800 חלוצים וצריך היה לחזקם וכן להרחיב את קיבולת המחנות, להעביר אנשים למחנות הכשרה בארצות השכנות ולהסדיר את פעילות תנועת "החלוץ" בכל הנוגע ליציאה מגרמניה. הוקמה ועדת מיון שנועדה להרכיב את רשימות העולים תוך מתן עדיפות לחלוצים. בתכתובת בין השליחים בגרמניה לבין י' אידלסון (ישראל בר-יהודה) ממזכירות הקיבוץ המאוחד הייתה התייחסות לבהילות של חילוץ יהודים בצד עמידה חד-משמעית על איכות העולים.
גינזבורג וצימלס סייעו לרחה פראייר ולקורט גולדמן שעסקו בהוצאת ילדים, בעיקר לאנגליה. בשיתוף הפעולה עם פון הפנר ובתיווכו הוכנו בהמבורג לקראת סוף קיץ 1939 ארבע אוניות של חברת הספנות HAPAG (אנ')(גר') להוצאת 10,000 יהודים מגרמניה, אך התוכנית השתבשה בפרוץ המלחמה. גינזבורג וצימלס, שהיו שליחי "החלוץ" בגרמניה, פעלו באותן שנים גם במסגרת המוסד לעלייה ב'.
ימים ספורים לאחר פרוץ המלחמה, ובציות להוראה ממרכז המוסד לעלייה ב' יצאו השליחים את גרמניה. גינזבורג חזר לרמת הכובש, אך כבר בתחילת 1940 נשלח לשווייץ כדי להמשיך ולנסות לחלץ יהודים מאירופה. ההצלחה הייתה מועטה. השיבה לארץ ישראל ארכה כחצי שנה, עברה בדרך לא דרך ובניתוק גמור מהארץ.
גינזבורג חזר לרמת הכובש לעבודה בחצירים. בנובמבר 1943 נערך חיפוש הנשק בקיבוץ. לא נמצאו כלי נשק בקיבוץ גופו אבל 35 איש נעצרו, רובם ממחלקת הפלמ"ח, ובכללם גם גינזבורג שנפצע בראשו. הוא שוחרר ממחנה המעצר בלטרון לאחר יותר מחודש.
קורות חייו ופועלו > עלייה ב'

בתום מלחמת העולם השנייה נקרא שוב לדגל במסגרת המוסד לעלייה ב'. בשנים 1946–1949 שימש גינזבורג (בכינויו "ברג") כגזבר המוסד במטהו שבז'נבה, שווייץ. שאול מאירוב (אביגור) עמד בראש הארגון במטהו שבפריז. רוב השליחים במוסד היו חברי הקיבוץ המאוחד, אקטיביסטים מבית מדרשו של יצחק טבנקין. תפקידו של גינזבורג היה לספק את המשאבים הכספיים לפעילות המוסד שהתרכז בקנייה ובחכירה של ספינות, בהעלאת שארית הפליטה לארץ ישראל וברכישת נשק בלתי-לגאלי למאבק בארץ. רוב המימון הגיע מארגון הג'וינט שאיתו נשא ונתן גינזבורג על סכומים ותנאים. כשהתאפשר, ניסה למלא את הבור מחולייתו, ובין היתר ניצל את התנודות החריפות בשערי המטבע ואת חולשת המטבעות האירופים והזהב כדי להכפיל את המשאבים.
קורות חייו ופועלו > במדינת ישראל

פינו גינזבורג חזר ארצה ב-1949 וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לפעילות הכלכלית במסגרת הקיבוץ המאוחד, בין היתר במפעלי הבנייה של התנועה הקיבוצית ובחברת הספנות תרשיש-סלע. בד בבד וכך גם בשנים הבאות המשיך להיות מעורה בפיתוח המשקי, ובעיקר בזה התעשייתי, בקיבוץ רמת הכובש.
ב-1955 נבחרה הכנסת השלישית שבה חברוּ מפלגות אחדות העבודה ומפ"ם לקואליציה עם מפא"י. משה כרמל, איש אחדות העבודה, כיהן בממשלת שהוקמה כשר התחבורה ומינה את גינזבורג למנהל המשרד. גינזבורג מילא את התפקיד במשך שלוש כְּנָסוֹת וחמש ממשלות תחת השרים משה כרמל, יצחק בן-אהרון וישראל בר-יהודה. בין הפעולות הראויות לציון בשנים אלה היו הקמת מרכז השירות המטאורולוגי בבית דגן, החלפת קטרי הפחם בקטרי דיזל, הרחבת צי המטוסים של אל-על, הנחת אבן הפינה לנמל אשדוד, ועוד.
לאחר שנת השתלמות שעשה בארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט, החל לפעול במועצה לשיווק פרי הדר. כעבור שנתיים מוּנה למנהל המועצה באירופה ולמשך ארבע שנים עקר עם רעייתו לרוטרדם, הולנד. בתפקידו זה שינה לגמרי את אופן השיווק של פרי ההדר: במקום אריזות תפוזים כל אחד בנפרד, המשלוח נעשה בתפזורת וכך הגיע ישירות למדפים במרכולים.
לאחר שובם לארץ ב-1974 ופרישתו לגמלאות קבע גינזבורג את מושבו בתל אביב והחל מיד לעסוק בשני מיזמים חדשים: חקר תולדות עלייה ב' והקמת אגודת ידידים לבית התפוצות. חברוּ אליו כמה מפעילי עלייה ב' שגייסו כספים לתִקצוב מחקריה של ההיסטוריונית אניטה שפירא בנושא ולחלוקתם כמלגות לחוקרות ולחוקרים צעירים. עבודות המחקר, שבחלקן פורסמו כסְפרים, תיעדו בפירוט את פעולות המוסד לעלייה ב' בשנים 1933–1948. אגודת ידידי בית התפוצות בישראל ומחוצה לה עסקה אף היא בגיוס תרומות שהיו חיוניות ביותר לפיתוח ולתפעול המוזיאון. לאחר מותו של פינו גינזבורג, וכאות הוקרה לפעילותו, נקרא אולם ה'כרונוספירה' במוזיאון על שמו.
בשנת 1989 עברו גינזבורג ורעייתו לדיור מוגן "נופי ירושלים" כדי להיות סמוכים לילדיהם ולנכדיהם, ושם תרם להפיכת המוסד לקואופרטיב בבעלות הדיירים ובניהולם כמלכ"ר.
פּינוֹ גינזברג נפטר ב-1993 שְׂבע ימים ומעשים ונקבר ברמת הכובש.
הערות שוליים

↑  דניאל פרנקל, "בין הלם לתגובה: הציבור היהודי ומוסדותיו בעקבות פרעות נובמבר 1938", יד ושם, בית-הספר המרכזי להוראת השואה
↑  ביומן קיבוץ רמת הכובש מס' 95 מתאריך 8.7.38 צוין שנתקבלו חמש ויזות מהממשלה הגרמנית וביניהם "פינו גינזבורג שלנו"
↑  מדור זה קדם ל"לשכה המרכזית להגירת יהודים" שהוקמה עם פרוץ המלחמה
1 2 3  דליה עופר, דרך בים: עלייה ב' בתקופת השואה: 1939–1944, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1988, עמ' 164
↑  בהמשך דרכו פעל פון הפנר בחסותו של קורט לישקה, ראש "הלשכה המרכזית להגירת יהודים", שיועדה להאיץ את גירושם של יהודים מארצות שעליהן השתלטה גרמניה הנאצית
↑  מכתב י.אידלסון למקס צימלס, תל אביב, 27.2.39, ארכיון יד טבנקין, ארכיון הקיבוץ המאוחד, חטיבה 2 -חו"ל, מיכל 10 תיק 6; 
 תכתובת פנחס גינזבורג ומקס-מאיר צימלס (1939), ארכיון בית לוחמי הגיטאות
↑  זרוע של ארגון ההגנה ששימשה כגוף המארגן של ההעפלה מטעם הנהגת היישוב
↑  דליה עופר, שם, עמ' 67
↑  דליה עופר, שם, עמ' 75
↑  אריה בועז, עלום ונוכח בכל: סיפור חייו של שאול אביגור, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2001, עמ' 208
↑  אורי מילשטיין, היהודים אינם מוכנים למלחמה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 באוקטובר 2015
↑  פרוטוקול החלטת ממשלה על מינוי גינזבורג למנכ"ל משרד התחבורה 3.12.55
↑  "מה נשתנה בשיווק ההדרים?" דבר, 10.8.1969, עמ' 4
↑  החיזיון 'כרונוספירה' מתאר את סיפור נדודיו של העם היהודי ברחבי העולם עד הקמת מדינת ישראל והעליות הגדולות בהמשך
↑   נורית וורגפט, אדונים לעצמם, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2017
מאיה ראכלין

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1998 (בת 26) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  מגישת טלוויזיה ורדיו
 מעסיק:  תאגיד השידור הישראלי
 תחום סיקור:  אקטואליה
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  maya.rachlin
 טוויטר:  mayarachlin
מאיה ראכלין (נולדה ב-5 באוגוסט 1998) היא עיתונאית, שדרנית, עורכת ומגישת חדשות ישראלית. מגישה את תוכנית האקטואליה והראיונות היומית "כאן בשש" המשודרת בערוץ כאן 11. בנוסף, נמנית ראכלין בין מגישי מהדורת חדשות הערב.
ב-2023 נבחרה על ידי פורבס ישראל לאחת מ-30 הצעירים הישראלים המבטיחים.
ביוגרפיה

ראכלין היא בתם של העיתונאי אלי ראכלין, מגיש ומבזקן בחדשות 13, ונעה מידן, עורכת דין.
ראכלין גדלה בתל אביב. את לימודי בית הספר היסודי וחטיבת הביניים עשתה בבית הספר לאמנויות בתל אביב, ואת התיכון בעירוני א' לאמנויות ולמדה במגמת התיאטרון.
בשירותה הצבאי שימשה שדרנית בגלי צה"ל.
בסוף 2019, לאחר שחרורה מצה"ל, החלה לעבוד בתאגיד השידור הישראלי כעורכת התרבות של כאן חדשות בדיגיטל, וכן כמבזקנית וכתבת לענייני חוץ ב"כאן 11". היא הובילה מספר משדרים מיוחדים, והייתה חלק מצוות המגישים בפודקאסט "עוד יום".
מ-2021 מגישה את "מהדורת חמש" לסירוגין עם שרון וכסלר ואורי לוי בערוץ כאן 11, במקום גאולה אבן-סער שעברה להגיש את "השבוע עם גאולה". בתחילת 2022 מונתה למגישה קבועה של התוכנית. בהמשך הפכה למגישת תוכנית האקטואליה הצעירה ביותר בישראל, בהיותה בת 23 בלבד. ב-27 בספטמבר 2022 הגישה לראשונה את המהדורה המרכזית של כאן חדשות "חדשות הערב", והפכה למגישה הצעירה ביותר של מהדורה מרכזית, ומאז היא מוגדרת כאחת המגישות שלה בנוסף לטלי מורנו, וכן כמגישה נוספת גם לחדשות שישי ולחדשות השבת.
חיים אישיים

ראכלין לומדת באוניברסיטת תל אביב. בן זוגה הוא גל חן, כתב לשעבר בחדשות 12.
הערות שוליים

↑  מאיה ראכלין, באתר Forbes Israel
↑  רק בת 23: מגישת החדשות הצעירה בישראל מונתה בתאגיד, באתר אייס, 5 בינואר 2022
↑  כתב חדשות 12 מפרגן: "מותר להשוויץ בבת זוג?", באתר אייס, 30 בספטמבר 2022
פולמוס גדרה

פולמוס גדרה הייתה מחלוקת שהתחוללה בין השנים 1887–1889 בעניין שמירת המצוות וניהול אורח חיים דתי במושבות הראשונות בארץ ישראל. במחלוקת נטלו חלק רבנים רבים ופעילים ציוניים בארץ ישראל ובחו"ל. רובם של בני העלייה הראשונה היו מסורתיים שומרי מצוות וצביון המושבות שהקימו היה דתי. לא כן המושבה גדרה שהוקמה ב-1884 על ידי חברי אגודת ביל"ו. הוויכוח ניטש בין תפיסה דתית מחמירה שתבעה להקפיד על מצוות התורה בחיי המושבות, לבין המחזיקים בדעות פשרניות בענייני הדת ובמיוחד בעניינים הקשורים לביצוע העבודה החקלאית. בשיאו נסב הפולמוס סביב השאלה כיצד על האיכרים לנהוג בשנת השמיטה (שנת תרמ"ט היא 1889).
רקע

ראשוני ביל"ו היו סטודנטים יהודים באוניברסיטת חארקוב (אוקראינה), רובם בני משפחות מסורתיות, אשר נטשו את הדת והמסורת היהודית בהשפעת רעיונות מתקדמים ומהפכניים אליהם נחשפו במהלך תקופת לימודיהם. מטרתם העיקרית של אנשי ביל"ו הייתה עלייה לא"י במסגרת הגשמה אישית בפועל והקמת מושבה שיתופית. למרות חזרתם בתשובה לאחר הפרעות ברוסיה ב-1882 (סופות בנגב), עברם החילוני והמתבולל המשיך לרדוף אותם גם במהלך התיישבותם בא"י, והביא להסתייגות המנהיגות הדתית מאורח חייהם.
בעקבות הפרעות ברוסיה החלה גם התאגדותם של חובבי-ציון אשר פעילותם התמקדה סביב רעיון שיבת ציון וחזרת העם היהודי אל עבודת האדמה. פעילותם עסקה רק במתן סיוע מחו"ל למתיישבים בא"י. בין הפעילים בהנהגת חובבי-ציון ניתן למנות משכילים יהודים כגון משה לייב ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר ורבנים כמו הרב שמואל מוהליבר והרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב).
שילוב הכוחות בגדרה

מאז בואם לא"י נתקלו חברי ביל"ו בקשיים לגייס סיוע כספי למימוש תוכניתם להקים מושבה. שנתיים חלפו מאז עלייתם ב-1882 והם טרם הצליחו להתיישב, בעוד שבאותה עת נוסדו ופעלו כמה וכמה מושבות: פתח תקווה, ראשון לציון, ראש פינה, זכרון יעקב, עקרון ויסוד המעלה. פניית הבילו"יים אל הברון רוטשילד לסיוע נתקלה בסירוב על רקע התקנון הדמוקרטי שניסחו למושבתם. בחזונם ביקשו להקים מושבה שהנהלתה תיבחר מקרב התושבים, בעוד שמושבות הברון התנהלו על ידי פקידיו ולמתיישבים לא הייתה השפעה על ניהולן.
האדמות שעליהם הוקמה לבסוף גדרה נרכשו למען חובבי-ציון בחארקוב הודות למאמציו של יחיאל מיכל פינס בשנת 1883. אדמה זו נמסרה לבילויים לשם הקמת גדרה. אנשי ביל"ו הכירו לפינס טובה על פעולותיו למענם ואף העמידו אותו כנשיא חברתם. החלטתם של חובבי-ציון, בוועידתם ב-1884 (ועידת קטוביץ), לסייע למושבות שאינן נתמכות על ידי רוטשילד (ולמעשה רק לגדרה) העמיקה את מעורבותם בענייני ביל"ו והמושבה גדרה. בשנת 1887 מינו חובבי-ציון את פינס כממונה מטעמם בא"י, ובמעמדו זה המשיך לסייע לאנשי גדרה ולמעשה הפך לפטרונם ואף עסק בענייני ניהול המושבה.
קולות ראשונים בפולמוס

אורח חייהם של מתיישבי גדרה היה במהרה לצנינים בעיני הגורמים הדתיים בא"י ובחו"ל. נתן זיסקינד שחור, אחיינו של הנצי"ב ומראשי הכוללים בירושלים כותב במכתב אל הנצי"ב בשנת 1887 את הדברים הבאים על אנשי גדרה: "...האומרים אין אלקים ומלך, פוקרים המחללים שבת, ונוח לה לארץ אבותנו להיות מעון תנים ובנות יענה מלהיות מערת פריצים כאלה". באותה שנה, כחודש מאוחר יותר, כתב גם הרב שמואל מוהליבר אל הנצי"ב : "...לו היו בני ביל"ו היושבים בגדרה עוזבים את הקאלאניא וילכו להם לחוץ לארץ היה טוב מאד". בעקבות דברים אלה הציע הנצי"ב במכתב אל פינסקר לממן את החזרתם של אנשי גדרה לחו"ל ולהושיב במקומם "אנשים כשרים מיושבי ירושלים". הצעת הנצי"ב הציתה תגובות זועמות בקרב חובבי-ציון שטענו בין היתר כי הכספים שנאספו במאמצים ניכרים נועדו ליישוב הארץ ולא להוצאת מתיישבים ממנה. באחת התגובות כותב עורך הדין איזידור יסינובסקי מוורשה אל פינסקר "... צריך לומר שלא ייתכן שדיבת אחד הבטלנים הירושלמים, ולו מן הגדולים, תשמש עילה מספקת לגירוש אנשים ישרים".
כבר בראשית הפולמוס פנה פינסקר אל אנשי גדרה להעמידם על השמועות בענייני הדת כנגדם ועל הנזק שעלול להיגרם להם ולישוב. בהמשך חליפת הוויכוח בין פעילי חובבי-ציון ריכך במקצת הרב מוהליבר את עמדתו וטען כי אינו יודע בדיוק כיצד נוהגים אנשי גדרה מאחר שהוא ניזון משמועות. לקראת סוף השנה (1887) חזר בו גם הנצי"ב מהצעת הגירוש והציע למנות ליישוב שוחט אשר ישמש גם שליח ציבור ומלמד הלכות. כמו כן, בעקבות הפולמוס על אורח חייהם של אנשי גדרה, הציעו חובבי-ציון למנות את פינס להשגיח על ענייני הדת במושבה אך למעשה הוא הפך למנהלה והתקבל במושבה ברצון.
לקראת שנת השמיטה הראשונה בעידן המושבות

הוויכוחים סביב אורח החיים הדתי בגדרה הגיעו לשיא חדש ככל שהתקרבה שנת השמיטה תרמ"ט (שהחלה ב-6 בספטמבר 1888). אנשי גדרה החלו לדאוג בעניין כבר שנה קודם לכן ובפנייתם לפינסקר כתבו: " אם תשמט אדמתנו חיינו תלויים לנו מנגד בשנה זו". פינסקר פנה אל הנצי"ב בשאלת השמיטה והלה הפנה אותו אל הרב יצחק אלחנן ספקטור, אב בית דין מקובנה. הרב ספקטור פסק כי אפשר לעבד את האדמה בשנת שמיטה ובתנאי שתימכר ללא יהודי, כפי שנהוג עם החמץ בפסח. על כך העיר ליליינבלום כי אינו מבין את הפסיקה שכן כל אדמות ארץ ישראל הן רכושו של הסולטן, הנוכרי. אבל רבני ירושלים האשכנזים התנגדו להיתר העבודה בתנאים שפסק הרב ספקטור, וביקשו לאסוף תרומות על מנת לכלכל את האיכרים בשנת השמיטה. ייתכן כי המערכה שניהל באותה עת אליעזר בן-יהודה, מעל דפי "הצבי", בעד היתר העבודה בשביעית היא שקוממה את רבני ירושלים נגד דעתם של הרבנים מחו"ל.
חובבי-ציון והברון קראו להתיר את העבודה בשנת השמיטה מתוך דאגה שאיסור העבודה יביא לחורבן המושבות. לאחר מאמצים רבים מצד תומכי ההיתר השיג אליעזר בן -יהודה את הסכמת ראשי הרבנים הספרדים בירושלים ובהם הראשון לציון לעריכת שטר מכירת האדמות ופרסום היתר עבודה. בהסתמך על פסיקת הרבנים הפשרנים, הורה הברון לקיים את העבודה החקלאית במושבות בשנת השמיטה ואיים להפסיק את תמיכתו באלה שישבתו. על כן במרבית מושבות הברון (למעט עקרון, לזמן מה) התקיימה עבודת השדה בשנת השמיטה.
המחלוקת על השמיטה בגדרה

מתיישבי גדרה, בהנהגת פינס, ערכו הכנות לקראת שנת השמיטה, וכבר בשנת תרמ"ח נזרעו כל אדמותיהם בזריעה מוקדמת על מנת שיוכלו לפסוח על זריעה בחורף של ראשית תרמ"ט, היא שנת השמיטה. פינס שציית להוראת הרב המחמיר, מרדכי גימפל (שהתיישב ביהוד), הורה לאנשי גדרה לשבות בשנת השמיטה. החלטה זו הביאה כנגדם ביקורת קשה מכל עבר והשמצות חריפות ביותר. משנודעה ההחלטה על השביתה לחובבי-ציון הם הורו לאנשי גדרה לנהוג על פי פסק ההלכה המתיר את העבודה בשביעית והזהירו את פינס כי: "...רעה גדולה הוא מביא להקולוניסטים והישוב", ובמכתב אחר דחקו בו לא להישמע לרבני ירושלים "... שכן כאשר לא הועילו להם (לאנשי גדרה) עד היום כן לא יזיקו להם לימים הבאים". חובבי-ציון מערים שונות ברחבי רוסיה פנו בנושא אל פינס ואף איימו להפסיק את תמיכתם במתיישבים שישבתו. בתגובה להאשמות אלה יצא פינס להגנתם של אנשי גדרה. בין השאר כתב אל פינסקר דברים חריפים נגד המבקרים את המתיישבים בקרב חובבי-ציון היושבים לבטח בבתיהם, נהנים מכל טוב, וסבורים שיש להם זכות להעמיד דרישות לאנשי גדרה החיים בתנאים לא תנאים.
מעל דפי "המליץ" שיצא לאור ברוסיה, הושמעו התקפות חריפות נגד מתיישבי גדרה "... אשר כנודע חופשיים הם בדעותיהם ואינם מדקדקים כל כך במצוות ובחומרות, רק עצלותם תסיתם לעשות חונף להרבנים וראשי הכוללים בתקוותם הנבערה כי הם ינהלום בלחם בשנת השמיטה". גם לטענות אלה ענה פינס בזעם "...והנני אך מרגיש כאש בעצמותי וכיקוד לבבי. ותוך הלהבה אקרא: שקר, שקר ענו בבני גדרה...".
אחרית דבר

לנוכח גל ההשמצות והאיומים מהארץ ומחו"ל חזרו לבסוף מתיישבי גדרה לעבודת האדמה. פינס הבין שעליהם להיענות לדרישת חובבי-ציון שכן סכנת היעדר התמיכה הכספית עלולה הייתה להחמיר מאוד את מצב היישוב, במיוחד מחמת הבצורת והיבול הדל של שנת תרמ"ח.
פולמוס השמיטה דעך, אך בקרב חובבי-ציון נותר משקע שלילי כלפי גדרה ועלו שאלות נוקבות על הצורך בהמשך התמיכה בה. המחלוקת בין הרבנים מהזרמים השונים גרמה להתרחקותם של אנשי היישוב הישן מרוח ההשכלה ואף העמיקה את הפערים ביניהם לבין היישוב החדש בא"י.
רבים מחוקרי המאורעות הללו עומדים על הקשר המיוחד שנוצר בין פינס הדתי לבין אנשי גדרה החילונים. סיכם זאת כך ברל כצנלסון: "והנה נמצא איש אחד, שהיה בזמנו בא כוח הציונות בארץ, יחיאל מיכל פינס. המרחק הדתי והתרבותי והמעמדי בינו ובין אנשי ביל"ו היה עצום. אבל הוא הבין שזהו הזרע של הציונות. והברית בין פינס לביל"ו הצילה לנו לא רק את גדרה בלבד אלא אם גם את הלגנדה של ביל"ו".
ראו גם

ציונות ברוסיה
שנת שמיטה
הערות שוליים

↑  מתוך מכתבו של זיסקיד אל הנצי"ב מיום 25 באוקטובר 1887: מובא אצל שולמית לסקוב, הביל"ויים, הספרייה הציונית 1979, עמ' 288.
↑  מתוך מכתבו של מוהליבר אל הנצי"ב מיום 1 בנובמבר 1887: שם, עמ' 288.
↑  מתוך מכתבו של הנצי"ב אל פינסקר מיום 17 בנובמבר 1887:שם, עמ' 289.
↑  מתוך מכתבו של יאסינובסקי אל פינסקר מיום 22 בדצמבר 1887: שם, עמ' 289–290.
↑  שם, עמ' 291.
↑  מתוך מכתבם של אנשי גדרה אל פינסקר מיום 29 באוגוסט 1887: שם, עמ' 291.
↑  שם, עמ' 293.
↑  ד"ר ישראל קלויזנר, מקאטוביץ עד באזל, התנועה לציון ברוסיה, כרך ב, ירושלים: הספרייה הציונית, 1965, עמ' 329
↑  דב אריאל, המושבה גדרה, השתלשלותה וקורותיה תרמ"ב - תר"ס, ירושלים: יד בן צבי, 1979, עמ' 50
↑  מתוך מכתבו של פיסקר אל פינס מיום 21 באוקטובר 1888: מובא אצל שולמית לסקוב, הביל"ויים, הספרייה הציונית 1979, עמ' 295.
↑  מתוך מכתבו של רש"י פין אל פינס מיום 20 בנובמבר 1888: שם, עמ' 295.
↑  שם, עמ' 296.
↑  מתוך המליץ, גיליון 258, 7 בדצמבר 1888: שם, עמ' 297.
↑  מתוך המליץ, גיליון 7, 21 בינואר 1889: שם, עמ' 297.
↑  שולמית לסקוב, הביל"ויים, ירושלים: הסוכנות היהודית, 1979, עמ' 287
↑  מקטוביץ עד באזל, שם, עמ' 347
↑  ברל כצנלסון, כתבי ברל כצנלסון, כרך ו', תל-אביב: מפלגת פועלי א"י, 1947, עמ' 182
השדות למרגלות הגבעה עליה נצבת גדרה בסוף המאה ה-19
פרויקט פרומתאוס

כורים גרעיניים יכלו להניע מנועי יונים, כמו זה שנעשה בו שימוש בחללית Deep Space 1.
פרויקט פרומתאוס (באנגלית: Project Prometheus) היה פרויקט של נאס"א שהחל בשנת 2003 במטרה לפתח מערכות מונעות אנרגיה גרעינית למשימות בטווח ארוך בחלל. היה זה הניסיון הרציני הראשון של נאס"א לפיתוח חלליות מונעות באנרגיה גרעינית מאז בוטל פרויקט טימברווינד ב-1995. הפרויקט בוטל בשנת 2005. התקציב שלו קוצץ מ-252.6 מיליון דולר בשנת 2005 ל-100 מיליון דולר ב-2006, מתוכם 90 מיליון דולר שולמו עבור חוזים שבוטלו.
מקור השם

השם שניתן לפרויקט במקור היה "יוזמה למערכות גרעיניות", פרויקט פרומתאוס נקרא על שם פרומתאוס מהמיתולוגיה היוונית אשר נתן את מתנת האש לאנושות. על פי נאס"א, בחירת השם פרומתאוס מציינת את תקוותם לביסוס כלי חדש להבנת הטבע והרחבת יכולות חקר מערכת השמש.
מניעים

בשל המרחק מהשמש, חקר כוכבים מרוחקים באמצעות חלליות מוגבל מאוד בשל כך שהן לא יכולות להשתמש באנרגיה סולארית כמקור חשמל לציוד על החללית או למנוע יונים. משימות קודמות לכוכבים מרוחקים כמו תוכנית וויאג'ר או גלילאו הסתמכו על גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי כמקור כוח עיקרי. שלא כמו גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי המפיק חום הנוצר מתהליך טבעי של התפרקות רדיואקטיבית, פרויקט פרומתאוס רצה לבצע שימוש בכורים גרעיניים קטנים כמקור כוח עיקרי.
היתרונות העיקריים היו:
כושר ייצור חשמל גדול יותר בהשוואה לגנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי, המאפשר למדענים ולמהנדסים יותר גמישות בתכנון המשימה.
הארכת משך ההפעלה של החללית.
הארכת הטווח והמהירות.
העברת מידע במהירות גבוהה.
משימות

משימות אשר תכננו לשלב את המערכות הגרעיניות של פרומתאוס כללו:
חקר הירחים של צדק: אירופה, גנימד וקליסטו. במקור זו תוכננה להיות המשימה הראשונה של פרויקט פרומתאוס, אך התברר כי התהליך מורכב מדי ויקר והתקצוב לפרויקט נחתך בשנת 2006. נאס"א שקלה כאופצייה חלופית משימת הדגמה למטרה קרובה יותר לכדור הארץ על מנת לבחון את הכור.
שיתוף פעולה

הפרויקט בשיתוף פעולה בין מחלקת האנרגיה של ארצות הברית לבין צי ארצות הברית אשר תכנן להשתתף בעיצוב ובבנייה של הכורים הגרעיניים.
ראו גם

ביקוע גרעיני
| תוכניות נאס"א לחקר מערכת השמש |
| --- | --- | --- |
| פעילות | אקספלורר • וויאג'ר •  חקר מאדים • משימות פלנטריות (דיסקברי • גבולות חדשים • חקר מערכת השמש) • פלאגשיפ • חקר עולמות אוקיינוס |  |
| הושלמו | פיוניר • מארינר • לונר אורביטר • ריינג'ר • סרוויור • אפולו • ויקינג • פלנטרי אובסרבר • MESUR • מרס סרוויור 98 • מארס סקאוט • מארס רובר |  |
| בוטלו | פלנטרי גראנד טור • וויאג'ר (מאדים) • פרומתאוס • קונסטליישן • ניו מילניום • מארינר סימן 2 |  |
פרומתאוס 1
חיים זליג סלונימסקי

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1810 ביאליסטוק, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 במאי 1904 (בגיל 94) ורשה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  פולין הקונגרסאית, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  פרס דמידוב (1844) 
 
סלונימסקי בצעירותו. המוזיאון לתולדות יהודי פולין
פרס דמידוב של האקדמיה הקיסרית למדעים של רוסיה (כספי פרס 2500 רובל)
תמונתו של סלונימסקי כפי שמופיעה באנציקלופדיה היהודית של ברוקהאוס ואפרון
חיים זליג (בן יעקב) סְלוֹנִימְסקי (בכתיב היידי שנהג בזמנו: חיים זעליג סלאָנימסקי; בראשי תיבות: חז"ס או רחז"ס; 31 במרץ 1810, ביאליסטוק, פלך גרודנו, רוסיה – 15 במאי 1904, א' בסיוון ה'תרס"ד, ורשה, פולין הקונגרסאית) היה מוציא לאור עברי, אסטרונום, ממציא, עורך מדעי, מייסדו ועורכו הראשון של עיתון "הצפירה" (השבועון ואחר כך היומון העברי הראשון בפולין), צנזור רשמי מטעם השלטון הצארי בעיר ז'יטומיר וראש בית המדרש הממשלתי לרבנים בז'יטומיר.
כתביו

ספר מוסדי חכמה, כולל כל חכמת הלמודיות הזכה [ריינע מאטהעמאטיק.], וילנה - הורדנה, תקצ"ד 1834, באתר היברובוקס
כוכבא דשביט, וילנה, תקצ"ה 1835, באתר היברובוקס. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן-יהודה.
תולדות השמים. ידיעת תכונת השמים וצבאם, חשבונות המהלכים לשמש וירח עם עתותי לקויהם. ורשה, 1838; הדפסה שנייה ז'יטומיר, 1866. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה.
יסודי העבור. ורשה, 1852; הדפסה שנייה זי'טומיר, 1865; הדפסה שלישית 1888. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה.
אות זיכרון לאלכסנדר פֿאן הומבאלד ביום מלאת לו שמונה ושמונים שנה. בערלין, בהוצאת הגבירים פֿייט ושותפו, התרי"ח. 100 עמ'. העתקה דיגיטלית באתר "מאגרים" של האקדמיה ללשון העברית ובפרויקט בן-יהודה.
מציאות הנפש וקיומה חוץ לגוף. מבואר על פי ראיות נכוחות הלקוחות מן בחינות הטבע, ורשה, תרי"ח 1858, באתר היברובוקס
יסודי חכמת השעור. ז'יטומיר, 1865.
אותות השמים: נפילת כוכבי אש, ירידת אבני אלגביש, שריפת עולם ומלואה. אודסה, 1868.
רשימת המאמרים שכתבתי בצפירה: מראשית צאתה עד היום ..., הצפירה, 6 במאי 1887
מאמרי חכמה מלוקטים ממכה"ע הצפירה והכרמל אשר כתב חיים זעליג סלאנימסקי. ורשה, 1891.
לקריאה נוספת

אלכסנדר גוטרמן, "על משפחה אחת (על משפחת סלונימסקי שאחד מבניה היה מדען ומן העורכים הראשונים של העיתונות העברית ואילו הבנים המירו דתם)", עת־מול, י"ב, 2 (1986), 19–21.
אברהם אריה עקביא, "חז"ס [חיים זליג סלונימסקי], חיים יחיאל בורנשטיין, פסח שפירא", ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי ה', ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ב, 387–411.
יעקב שביט ויהודה ריינהרץ, "האל המדעי": מדע פופולרי בעברית במזרח אירופה במחצית השנייה של המאה ה-19, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011, עמ' 10–12, 113–122.
ניקולס סלונימסקי, "My grandfather invented the telegraph", קומנטרי, ינואר 1977
הערות שוליים

↑  נחום סוקולוב, חַיִּים זֶלִיג סְלוֹנִימְסְקִי, באתר פרויקט בן-יהודה
↑  דוד פרישמן, חַיִּים-זֶלִיג סְלוֹנִימְסְקִי, באתר פרויקט בן-יהודה
↑  גבריאל יהודה ליכטנפלד, מאמר כהן ללא אלוהים, ורשה 1877 מובא אצל שביט וריינהרץ בעמוד 119
↑  דוב בר גינזבורג, "אמונת חכמים"; אייזיק לייב ספיר,"נס פך השמן"
↑  אלינה צאלה, תנועת ההתבוללות בפולין" בתוך: ישראל ברטל וישראל גוטמן (עורכים), קיום ושבר: יהודי פולין לדורותיהם, כרך א', 1997, עמ' 344–345.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268196705171  PLWABN: 9810697582605606  BnF: cb137592894 (data)  GND: 120232219  ISNI: 0000 0001 1049 5906  LCCN: nr96030282  NKC: jo2007266652  NTA: 185799523  SUDOC: 069652627  VcBA: 495/365854  VIAF: 29714508   WorldCat (עם VIAF): 29714508 
קברו של חיים זליג סלונימסקי בבית הקברות היהודי בוורשה
פסטיבל נפגשות

| --- | --- |

 סוג:  פסטיבל מחול ואמנות עכשווי, רב תרבותי ופמיניסטי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  תל אביב יפו
 מייסדים:  המנהלת האמנותית, הכוריאוגרפית והרקדנית איילה פרנקל
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2017–הווה (כ־8 שנים)
 nifgashot.org
 
מתוך יצירה של אורטל אצבחה בפסטיבל "נפגשות בכפר שלם"
פסטיבל "נפגשות" הוא פרויקט מחול עכשווי, פמיניסטי ורב-תרבותי שמתקיים במרחב הציבורי והשכונתי. המיזם האמנותי נוסד בשנת 2017 על ידי המנהלת האמנותית, הכוריאוגרפית והרקדנית איילה פרנקל בשיתוף מרכז "כלים" לכוריאוגרפיה. החל משנת 2021 הפסטיבל נדד לתל אביב-יפו ומתקיים מאז ועד היום בשכונת כפר שלם בשיתוף פעולה עם עיריית תל אביב יפו, בתמיכת משרד התרבות ומנוהל דרך עמותת הכוריאוגרפים. מדי שנה מגיעים לפסטיבל אלפי אנשים ונשים, צרכני אמנות ותושבי השכונה.
היסטוריה

היוזמה להקמת הפסטיבל נולדה מהרצון לקדם יצירה נשית פמיניסטית בתחום המחול העכשווי, ומתוך אמונה בכוחה של האמנות לחולל שינוי חברתי, קהילתי, חינוכי ומגדרי. הפסטיבל ביקש להשיג את המטרות האלה באמצעות הובלה וניהול נשיים, הנגשה של תכנים אמנותיים ביקורתיים שעוסקים באופן מרכזי בגוף הנשי, בחוויה ובפרספקטיבה הנשית, ועל ידי מתן במה ליצירות שיש להן שפה אסתטית, מהלך דרמטורגי ונקודת מבט נשית, שמהווים אלטרנטיבה למציאות הפטריאכלית.
היסטוריה > פסטיבל נפגשות במרכז כלים

בשנים 2017–2019 התקיימו המהדורות הראשונות של פסטיבל "נפגשות", אחת לשנה במרכז "כלים" לכוריאוגרפיה שפועל בבת ים. לאורך התקופה הזו הפסטיבל זכה לתמיכתו של המרכז, תחת כהונתה של ענת דניאלי כמנהלת אמנותית ותמר פלדמן כמנכ"לית. הפסטיבל נערך בניהולה האמנותי של פרנקל.
בשנים הללו כלל הפסטיבל מופעי בכורה של אמניות שונות, בהן: אורטל אצבחה, שני בר דימרי, לורה קירשנבאום, עדי שילדן, יולי קובבסניאן; מופעי הרצה מאת ענת דניאלי, ענת שמגר, מירב דגן וסתיו מרין, דגה פדר, אורי לנקינסקי ורייצ'ל ארדוס, אורלי פורטל, גלית ליס ואיילה פרנקל. כמו כן, התקיימו מופעי פרפורמנס, ספוקן וורד וסאונד מאת פיי שפירו, ענת דרימר, הבריגדה התרבותית - אלקס ריף, מאיה זקס, יעל חץ וריטה קוגן. נערך גם מופע תיאטרון מאת חנה ואזנה גרינוולד. לצד המופעים התקיימו בפסטיבל גם אירועי שיח בהנחיית מיכל שמיר, תמר מור סלע וראומה זוהר חיות.
בשנת 2019 זכה הפסטיבל בתמיכה רחבה של קהילת המחול, דרך פרויקט מימון המונים בהדסטארט. בשנת 2020 הצטרף הפסטיבל כפרויקט לעמותת הכוריאוגרפים.