stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית שמידט (ירושלים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, בית כנסת 
 כתובת:  רחוב הלל 25 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1880
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־80 של המאה ה־19 
 אדריכל:  תיאודור זנדל
 
 קואורדינטות:  31°46′49″N 35°13′07″E﻿ / ﻿31.780305555556°N 35.2185°E﻿ / 31.780305555556; 35.2185
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית שמידט(למפת ירושלים רגילה) בית שמידט(למפת הרי ירושלים רגילה) בית שמידט(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית שמידט
 
בית שמידט הוא מוזיאון של יהדות איטליה שהוקם בין השנים 1880–1920 בירושלים. המוזיאון נפתח כדי לשמר את המורשת היהודית של איטליה. המוזיאון הוקם בבניין ששימש בעבר בית ספר קתולי, ותוכנן על ידי של האדריכל הטמפלרי תיאדור זנדל. במגרש יש בניינים נוספים ששימשו בעבר בית חולים ואכסניה לצליינים. בניינים אלה משמשים כיום את קצין העיר של ירושלים ואת בית הכנסת האיטלקי "קונליאנו ויניטו" (בית הכנסת האיטלקי (ירושלים)). בית המוזיאון נקרא בית שמידט על שם האב הקתולי הוינצנטיני פרידריך וילהלם שמידט שהיה בלשן מומחה לשפות שמיות ופעיל מאוד בבית הספר.
ההיסטוריה של המקום

לדיסלאוס שניידר היה פעיל חשוב של הקתולים הגרמנים ודרש שגם הם יפעלו בעיר ירושלים. בשנת 1877, הוא רכש מגרש בירושלים במטרה להקים מרכז גרמני קתולי ראשון בירושלים. ביוזמתה של האגודה הפלשתינאית של הקתולים בגרמניה הוקם המרכז הקתולי. המרכז שימש כאכסניה לצליינים וכמקום למתיישבים חוקרים ולאנשי מדע ורוח. לאחר מספר שנים, בשנת 1886 הוקמו על המגרש שני בניינים גדולים: בית הספר ובית החולים. לשני הבניינים התקבלו אנשים משכילים ובעלי המלצות.
מבנה הבניין וסביבתו

את הבניין תכנן האדריכל הגרמני טמפלרי תיאודור זנדל בעזרת בנאים גרמנים. כל תהליך הבנייה התקיים בין 1880 ל-1920. במבנה המערבי הייתה אכסניה ובה 25 מיטות. בשנת 1925 נבנתה קומה נוספת בבניין זה. את הבניין השני ניהלו נזירות ממסדר גרמני והוא שימש כבית-ספר לבנות, שלמדו בו בתחילה 21 נערות. המבנה עצמו בן שלוש קומות. שתיים מקומותיו שימשו קפלה מעוצבת בסימטריה נאו-רנסאנסית. בית הספר נמצא ברחוב הלל 27 והוא משמש היום מוזיאון יהדות איטליה. בין שני הבניינים הייתה גינה מוקפת חומת אבן ובה שער בחזית רחוב הלל. בגלל המרחק של המבנים ממרכז העיר והרצון להרחיב את המקום ולהקים בו גם בית ספר לנערים, החליטו להעביר את המתחם אל מול שער שכם, שם הוקמה אכסניית פאולוס הקדוש ובית ספר שמידט המחודש. בחזית המבנה של בית הספר מצוי דגם חוזר של קשתות גותיות המהווה דוגמה לסגנון נאו-גותי. בקומה השלישית של הבניין סגנון הבנייה פשוט יותר. הקומה תוכננה על ידי האדריכל היינריך רנרד. בכניסה לקומה השלישית יש קפלה ששימשה כחדר אוכל לצוות. התקרה בה מקושטת בציורי קיר מפוארים.
בית הספר שמידט

לבית הספר הגיע האב הקתולי שמידט שהיה בלשן ומומחה לשפות שמיות. מאחר שפעל רבות בבית הספר, המוסד נקרא על שמו. בית הספר שמידט נבנה בין השנים 1885–1887 כבית ספר קתולי. בית הספר והאכסניה הקתולית נועדו לצליינים גרמנים, והם המפעל הקתולי הגרמני הראשון בירושלים. בתחילת מלחמת העולם השנייה נסגר בית הספר ותלמידיו הועברו למתחם בסמוך לשער שכם. בית הספר והאכסניה נשארו סגורים והיו באחריות הקונסול הספרדי בירושלים. לאחר מלחמת העצמאות הועברו למבנה מספר כיתות מבית הספר "מעלה" עד סיום הקמת המבנה החדש הסמוך למתחם ברחוב הלל 30.
המקום כיום

כיום, בבניין המזרחי יושב קצין העיר של ירושלים. בבניין המערבי נמצא בית הכנסת האיטלקי ״קונילאו ויניטו״ ולידו נמצא מוזיאון יהדות איטליה. המוזיאון נפתח לשם שימור מורשת ההיהדות של איטליה על אדמת ישראל. ייחודו של המוזיאון מתבטא בכך שהוא מיועד לנכסי התרבות של הקהילה האיטלקית. במוזיאון מוצגים תשמישי קדושה, חפצי בית, מסמכים ותעודות היסטוריות מתקופת הרנסאנס והבארוק. בנוסף לכך נמצאים בו 1423 חפצים שהועלו מאיטליה בשנות ה-60.
ראו גם

ירושלים
רחוב הלל
יהדות איטליה
בית כנסת האיטלקי
הערות שוליים

1 2 3 4  בית הספר שמידט - מוזיאון יהדות איטליה - המועצה לשימור אתרי מורשת (ארכיון)
1 2  חצר שמידט ברחוב הלל, לימודי ירושלים, טיולים והרצאות בירושלים - אהבת ירושלים
↑  מתחם שמידט (ארכיון)
יואב בראל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בינואר 1933 תל אביב, ארץ ישראל 
 פטירה:  11 בפברואר 1977 (בגיל 44) תל אביב, ישראל 
 מקום לימודים:  מכון אבני, אוניברסיטת תל אביב
 תחום יצירה:  ציור, אמנות קונספטואלית, ביקורת אמנות
 
לוחית זיכרון ליואב בראל בתל אביב
יואב בראל (נכתב גם בר-אל; 28 בינואר 1933 – 11 בפברואר 1977) היה אמן, מבקר אמנות ומרצה ישראלי. דמות מרכזית ובעלת השפעה בסצנת האמנות העכשווית של ישראל במהלך שנות ה-60 וה-70.
ביוגרפיה

יואב בראל נולד ב-28 בינואר 1933, בתל אביב-יפו, פלשתינה (א"י), לאהרון ("אהרונצ'יק") אלקינד ושלומית כהן צדק. הייתה לו אחות צעירה ממנו, מירנה בראל-בליי (נולדה ב-1939), ואח למחצה, יואל בראל, מנישואיו השניים של אביו. אביו היה מציל מוכר בחופי הים של תל אביב, ואמו הייתה בין מייסדי תיאטרון הבימה והעבירה ליואב ולאחותו מירנה את האהבה לתרבות, אמנות וספרות. בצעירותו, בראל עסק בצלילה ובדייג בהשראת אביו. גם העניין שלו במוזיקה ניכר מגיל צעיר, וכנער הוא ניגן באקורדיון.
בשנה האחרונה ללימודיו בתיכון, בראל נרשם לתוכנית הכשרה של חיל האוויר במסגרתה למד מכניקת מטוסים בארצות הברית. הוא שירת כקצין אחזקה בחיל האוויר ואחרי שחרורו עבד בחברת התעופה טראנס וורלד איירליינס במשך מספר שנים. במהלך הכשרתו בארצות הברית השתתף בראל בהרצאות של המלחין ארנולד שנברג. לאחר שסיים את שירותו הצבאי הוא התקבל ללימודי קומפוזיציה וניצוח, אך לא השלים אותם. אף על פי כן, הוא המשיך להתעניין במוזיקה קלאסית, פופולרית ואוונגרדית לאורך כל חייו.
בשנת 1954 החל בראל ללמוד אמנות במכון אבני לאמנות ועיצוב ועבר לסטודיו בתל אביב ששימש אותו ליצירה ולמגורים. הסטודיו שלו, ובית הקפה שהוא פקד לעיתים תכופות, הפכו למקום התכנסות של אמנים, משוררים וסופרים, ביניהם דוד אבידן, יאיר הורביץ, אביבה אורי, פרופ' גבריאל מוקד, פרופ' מנחם פרי, יונה וולך, ז'אק מורי קתמור, עמי שביט, בני אפרת, ואחרים.
בין 1964 ל-1968 למד בראל לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בו התמקד באסתטיקה ופסיכולוגיה באמנות. לאחר מכן הוא למד עבור תואר שני בפסיכולוגיה קלינית, אותו סיים בשנת 1969.
הוא התעניין בפילוסופיה מזרחית, בעיקר בזן-בודהיזם, ובקליגרפיה ומדיטציה יפנית. הוא היה קורא נלהב של מדע בדיוני והתעניין במצבי תודעה שונים, מה שהוביל להשתתפותו במחקרים על השפעתן של תרופות פסיכדליות שערך משרד הבריאות.
יצירתו

עבודותיו המוקדמות של בראל הושפעו מהאמנות המופשטת האירופאית. מגוון העבודות שלו היה רחב ואקלקטי, וכלל ציורי שמן אקספרסיוניסטיים, סדרת ציורים ורישומים על נייר בהשראת סיפוריו של פרנץ קפקא (1958–1960), תבליטי אבנים וטיח מופשטים ורישומי דיו בהשראת הזן-בודהיזם.
בהמשך הקריירה שלו, בין 1967 ל-1970, יצר בראל ציורי אקריליק ומונטאז'ים בהשפעת אמנות הפופ האמריקאית, תוך שימוש ב'הורדות' של תצלומי מגזינים ופרסומות אל נייר הציור באמצעות טריכלורואתילן. בציורים אלה השתמש בראל בצביעה בהתזה ובצבעים משלימים בהירים. ציורו "ההתנקשות בקנדי", 1968, הוצג לראשונה בתערוכה שארגנה קבוצת +10 בתל אביב ועוררה תגובות ביקורתיות בשל אופייה הפוליטי. מאוחר יותר הציור הוצג בגלריה הישראלית Tempo Rubato בשנת 2014, ובתערוכה "The World Goes Pop" בטייט מודרן בשנים 2015–2016.
בראל היה אחד האמנים הראשונים בישראל שעסקו באמנות קונספטואלית. החל משנת 1969, הוא הפיק יצירות פיסוליות מושגיות ועבד על "ספר הרעיונות" - מחברת בה כתב הצעות ליצירות אמנות שונות, אותן הוא הזמין אמנים אחרים לבצע, ואת חלקן ביצע בעצמו.
כתיבה והוראה

לצד העשייה האמנותית שלו, בראל היה פעיל כמבקר אמנות וכמרצה, וככזה השפעתו על הדורות הבאים של אמנים ישראלים הייתה משמעותית.
בשנת 1959, בראל החל לפרסם מאמרים וביקורות בפלטפורמות המרכזיות ביותר בישראל. הוא היה מבקר האמנות בעיתונים היומיים ידיעות אחרונות (1959–1961) והארץ (1959–1969) ובתחנות הרדיו קול ישראל (1964–1969) וגלי צה"ל (1967–1971). בין השנים 1965 ו-1971 הוא ערך את מדור האמנות בכתב העת "עכשיו".
בראל גם ארגן ושימש כיועץ לתערוכות של אמנים ישראלים בני זמנו, ביניהן התערוכות הקבוצתיות המשפיעות של קבוצת +10. קבוצת 10+, בהנהגתו של רפי לביא, ריכזה אמנים צעירים שביקשו לערער את מה שהם ראו כסטגנציה של זירת אמנות הישראלית באותה התקופה, בה שלט סגנון ההפשטה הלירית של קבוצת אופקים חדשים. העיקרון המנחה שלהם היה שאיפה ליציאה מהשגרה באמצעות שיתופי פעולה ותערוכות לא קונבנציונליות. בנוסף להשתתפותו בכמה מתערוכות הקבוצה, בראל קידם את פועלה בכתביו.
בנוסף, בראל שימש כיועץ אמנותי של הטלוויזיה הישראלית, עבור מגזין התרבות השבועי "קלעים" (1969–1970), ועבור כמה סרטים חינוכיים על אמנות ותרבות, שלחלקם הוא גם כתב את התסריט (1970–1972). תפקיד משפיע נוסף שמילא היה כמרצה בטכניון-המכון הטכנולוגי לישראל, חיפה, שם לימד בין השנים 1971–1977 עיצוב תלת־ממדי במחלקה לאדריכלות ותכנון ערים, בשיתוף עם יצחק דנציגר.
מותו

בראל נפטר ממחלת לב בשנת 1977, כשהיה בן 44. נקבר בבית העלמין הדרום.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב גוש חלב 3.
מורשת

כמה מיצירותיו כלולות באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
באוקטובר 2004 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה של עבודותיו. לצד התערוכה פרסם המוזיאון מבחר מכתביו הביקורתיים, הפדגוגיים והתאורטיים של בראל, בספר "בין פיכחון ותמימות - על האמנות הפלסטית בשנות ה־60 בתל אביב" (2004).
בראל היה מעורב בכמה יוזמות חשובות ומשפיעות בזירת האמנות הישראלית בת זמנו, ותכנן להקים קרן למחקר ופיתוח של אמנות עכשווית. רעיון זה שלו היה ההשראה להקמת קרן מבואות בשנת 2021. את הקמת הקרן יזמו יואל בראל, מירנה בראל (אחותו של יואב) ובעלה עמי בליי, חברם הקרוב עמי שטייניץ, יחד עם שירז גרינבאום-בראל ומיכל ואעקנין. הקרן מבקשת לקדם פעולות אמנותיות עכשוויות בהשראת יצירתו של בראל, לייצר מרחבים מגוונים לשיח על ועם אמנות ולהנגיש את יצירתו של בראל לדורות הבאים.
מסגרות הוראה

1962–1963 מכון אבני לאמנות ועיצוב בתל אביב.
1965 סמינר למפקחים על לימודי אמנות בתיכון, משרד החינוך, ירושלים, ישראל.
1966 אוניברסיטת תל אביב, סמינר בנושא "מושג האמנות".
1967 סמינר מתקדם למורים לאמנות, משרד החינוך, תל אביב, ישראל.
1967–1971 בית הספר לציור מרגושילסקי (כיום בית הספר לאמנות קלישר), תל אביב.
1970 סמינר בנושא "מושג האמנות" לאמני הקיבוצים, פתח תקווה, ישראל.
1971–1977 הטכניון - המכון הטכנולוגי לישראל, חיפה; עיצוב תלת מימד במחלקה לאדריכלות ותכנון ערים.
תערוכות יחיד

1958 גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
1960 גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
1969 גלריה גורדון, תל אביב
1981 "תערוכת זיכרון", גלריה שנער, תל אביב
1987 “יואב בראל”, גלריה קלישר 5, תל אביב
2004–2005 "יואב בראל", רטרוספקטיבה. אוצרת: אירית הדר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2012 "ציורים לקפקא", Tempo Rubato, תל אביב
2014 "עבודות פופ", Tempo Rubato, תל אביב
תערוכות קבוצתיות

1957 "הילד", גלריית זוטא, תל אביב
1958 "אמנות המחר", המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1959 "אמנים צעירים", בית האמנים, תל אביב
"הביאנלה הראשונה לאמנים צעירים", פריז, צרפת
מועדון המדורה, תל אביב
1961 "תערוכת האביב", גלריה רנה, ירושלים
"תערוכת הסתיו", גלריה רנה, ירושלים
גלריה יהודית, תל אביב
1964 "חמישה אמנים", גלריה רנה, ירושלים
"אמנות בת זמננו", בית כ"ץ, עכו
1965 "תערוכת הסתיו", מוזיאון תל אביב לאמנות
"חמישה אמנים צעירים", מוזיאון הנגב, באר שבע
"תצוגת סתיו", גלריה מאליה (כהנא), תל אביב
"הרישום תשכ"ו", המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1966 "תערוכת הסתיו", מוזיאון תל אביב לאמנות
"הפרח", קבוצת 10+, גלריה מסדה, תל אביב
"תצוגת הסתיו", גלריה מאליה (כהנא), תל אביב
1967 "תערוכת חורף", בית אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
"תערוכה באדום", קבוצת 10+, גלריה כ"ץ, תל אביב
"תערוכת האביב", גלריה גורדון, תל אביב
"העירום", קבוצת 10+, גלריה גורדון, תל אביב
1968 "תערוכת קיץ", גלריה גורדון, תל אביב
"תערוכת הסתיו", מוזיאון תל אביב לאמנות
"בעד ונגד", קבוצת 10+, גלריה 220, תל אביב
“אמני תל אביב”, מוזיאון תל אביב לאמנות (אגודת הציירים והפסלים)
1969 "בעיגול", קבוצת 10+, גלריה גורדון, תל אביב
"עצור! ירוק" ביתן האמנים, ירושלים, ישראל
1970 "חמישה חדרים," בית האמנים, ירושלים
"מבחר אמנות ישראלית", גן האם, חיפה
1971 תערוכת הפתיחה של הבניין החדש, מוזיאון תל אביב לאמנות
1972 "אמנות מושגית", בית אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
2015–2016 "The World Goes Pop", טייט מודרן, לונדון, בריטניה
ספרים אודותיו

1997 רישומים לקפקא, הוצאת משפחת בראל-בליי. טקסטים מאת עמי שטייניץ, יורם ברונובסקי, וגבריאל מוקד.
2004 יואב בראל, קטלוג תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות. טקסטים מאת מרדכי עומר, גבריאל מוקד, אירית הדר, יואב בראל, אדם טננבאום ושיחה בין רפי לביא ויונה פישר.
2004 בין פיכחון ותמימות - על האמנות הפלסטית בשנות ה־60 בתל אביב, אוסף מאמרים וביקורות מאת יואב בראל, בעריכת מרדכי עומר.
ראו גם

אמנות חזותית בישראל
הערות שוליים

↑  "Art, etc. / Critic interrupted". haaretz.com. נבדק ב-12 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  עומר, מרדכי (2004). יואב בראל / בין פיכחון לתמימות: על האמנות הפלסטית בשנות ה־60 בתל אביב. תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. p. 521. ISBN 965-7161-18-5.
↑  עומר, מרדכי (2004). יואב בראל / בין פיכחון לתמימות: על האמנות הפלסטית בשנות ה־60 בתל אביב. תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. p. 522. ISBN 965-7161-18-5.
↑  מוקד, גבריאל (2004). "יואב בראל: אמן רנסנסי ואיש רוח אוונגרדי".  In הדר, אירית (ed.). יואב בראל. תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. pp. 7–11. ISBN 965-7161-16-9.
1 2 3  יואב בראל. תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. 2004. p. 141. ISBN 965-7161-16-9.
↑  הדר, אירית (2004). "מלאותו של האפשרי". יואב בראל. תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. p. 23. ISBN 965-7161-16-9.
↑  הדר, אירית (2004). "שיחה בין רפי לביא ליונה פישר: יואב בראל והמוזיקה". יואב בראל. תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. p. 113. ISBN 965-7161-16-9.
1 2 3  Džuverović, Lina (בספטמבר 2015). "Joav BarEl". Tate. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "יואב בראל: ספרים וקטלוגים". Mevo’ot - The Joav BarEl Ideas Fund.
↑  יואב בראל באתר GRAVEZ
↑  "Yoav Bar-El". www.imj.org.il. נבדק ב-2016-10-30.
↑  "Mevo'ot - The Joav BarEl Ideas Fund".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271931  NLI: 987007258382105171  GND: 130063843  ISNI: 0000 0000 6688 5682  LCCN: nr2003040100  NTA: 202603849  SUDOC: 236648381  ULAN: 500483503  VIAF: 67563043   WorldCat (עם VIAF): 67563043 
יואב בראל כילד על חוף הים בתל אביב, ישראל
סדנה לאמנות מושגית לאמני התנועה הקיבוצית (יוני 1970). יושבים מימין לשמאל: דב אור-נר, לינה רובין ויואב בראל
תעלת דנובה–הים השחור

ערך זה עוסק בתעלה ברומניה. אם התכוונתם לתעלה בעלת שם דומה באוקראינה, ראו .
| --- | --- |

תצלום אווירי של תעלת דנובה–הים השחור באזור אג'יג'אה
 מידע כללי
 סוג:  תעלת מים 
 שימוש:  נתיב שיט
 מדינה:  רומניה 
 מיקום ההתחלה:  צ'רנוודה שעל הדנובה הישנה (תעלה ראשית)
 מיקום הסוף:  קונסטנצה בים השחור (תעלה ראשית)
 מפעיל:  החברה הלאומית לניהול תעלות שיט
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1949–1987 (כ־38 שנים)
 עלות:  כ-2 מיליארד דולר
 מידות
 אורך:  95,600 מטר
 
 קואורדינטות:  44°11′53″N 28°23′54″E﻿ / ﻿44.198°N 28.3983°E﻿ / 44.198; 28.3983
  מפה של הדנובה (בכחול) ותעלת דנובה–הים השחור (באדום)
 
תעלת דנובה–הים השחור (ברומנית: Canalul Dunăre-Marea Neagră), המכונה ברומניה גם בשם "Magistrala Albastră" ("הדרך המהירה הכחולה"), היא תעלה חפורה המתפצלת לשתי זרועות, ממערב למזרח, באורך 95.6 קילומטרים, 64.2 קילומטרים בזרוע הראשית ועוד 31.2 קילומטרים בזרוע המתפצלת מהזרוע הראשית. התעלה מתאימה לשיט נהרות, מקשרת את נמל צ'רנוודה שעל הדנובה הישנה (זרוע אוסטרוב) עם נמל קונסטנצה בים השחור ומקצרת בכ-400 קילומטרים את אורך ההפלגה הדרושה כדי להגיע מהדנובה לים השחור. התעלה מחברת את נתיבי השיט האירופיים עם הים השחור, ויוצרת נתיב שיט רצוף מקונסטנצה שעל הים השחור עד רוטרדם שלחוף הים הצפוני ולאוקיינוס האטלנטי.
עבודות חפירת התעלה החלו ב-1949 ונפסקו ב-1953 לאחר מות יוסיף סטלין. ב-1976, ביוזמת ניקולאה צ'אושסקו, חודשו העבודות לפי תוכנית חדשה, והסתיימו בתעלה הראשית ב-26 במאי 1984. העבודות לחפירת הזרוע הנוספת בוצעו בין 1984 לבין 1987. ההשקעה בעבודות הייתה כשני מיליארד דולר, ועל פי ההערכות, החזרתה הייתה צפויה תוך 50 שנה. ההכנסות השנתיות מן השימוש בתעלה מניבות כשלושה מיליון אירו, ולפי נתון זה, החזרת ההשקעה תושלם לאחר 600 שנה.
במהלך העבודות נחפרו 294,000,000 מטרים מעוקבים של אדמה בתעלה הראשית ועוד 87,000,000 מטרים מעוקבים בתעלה הצפונית, סך הכל 25,000,000 מטרים מעוקבים יותר מתעלת סואץ ו-140,000,000 מטרים מעוקבים יותר מתעלת פנמה.
תיאור התעלה

תעלת דנובה–הים השחור היא הפרויקט הגדול ביותר שבוצע אי פעם ברומניה. התעלה חוצה את רמת דרום דוברוג'ה ממערב למזרח, בחלקה הגדול באזור שכונה בעבר "עמק קאראסו". התעלה מתפצלת לשתי זרועות, שתיהן ראויות לשיט – האחת מצ'רנוודה עד אג'יג'אה, והשנייה מפוארטה אלבה עד מידיה ונבודאר.
אורך התעלה הראשית הוא 64.2 קילומטרים, רוחב הבסיס נע בין 70 (70 מטרים מאפשרים תנועה דו כיוונית של ספינות בעלות קיבולת של 40,000 טונות) לבין 120 מטרים והעומק 7 מטרים, אך השוקע המרבי המותר הוא 5.5 מטר. את התעלה משרתות ארבע ערי נמל, צ'רנוודה, מדג'ידיה, מורפטלר ואג'יג'אה. את התעלה חוצים שבעה גשרים, שלושה לכלי רכב, שלושה למסילות ברזל ואחד מעורב. בתעלה יכולים לעבור כלי שיט עם קיבולת של עד חמשת אלפים טון ושיירות עם קיבולת של עד 18,000 טון.
התעלה הראשית מתפצלת באזור פוארטה אלבה, שם מתחילה התעלה הצפונית המובילה למידיה-נבודאר. אורך התעלה הצפונית הוא 31.2 קילומטרים, רוחבה נע בין 50 ל-66 מטר והעומק 5.5 מטר. במרחק שלושה קילומטר מהפיצול הראשי, התעלה הצפונית מתפצלת שוב עם שלוחה של 5.5 קילומטרים המחברת אותה לנמל לומיניצה ולאובידיו.
התעלה מאפשרת תנועה של 75,000,000 טונות סחורות, ומחברת את קונסטנצה עם מערב אירופה באמצעות תעלת מיין-דנובה ובאמצעות תעלת אודר-אלבה.
תיאור התעלה > תאי השיט

בקצות התעלה ישנם תאי שיט המאפשרים מעבר כלי שיט בין מקווי מים בעלי מפלס מים שונה.
תא השיט בצ'רנוודה (Ecluza Cernavodă) נמצא קרוב לחיבור תעלת דנובה–הים השחור עם נהר הדנובה, ומשמש לכניסת כלי שיט מהדנובה לתעלה. המעוניינים להשתמש בו צריכים להודיע על כך מראש לפחות 24 שעות לפני הגעתם.
תא השיט אג'יג'אה (Ecluza Agigea) נמצא בפתח התעלה הראשית, בקרבת נמל קונסטנצה דרום. פרק הזמן הדרוש למעבר בתא השיט הוא 60 דקות.
תא השיט נבודאר (Ecluza Năvodari) שוכן בפתח הימי של הזרוע הצפונית של התעלה, בקרבת נמל מידיה, מקום בו שוכן בית הזיקוק הגדול ביותר במזרח אירופה.
תא השיט אובידיו (Ecluza Ovidiu) שוכן בזרוע הצפונית של התעלה, במרחק 11.5 קילומטרים מנמל מידיה. המעבר בתא שיט זה מצריך 30 דקות. כשנושבות רוחות חזקות או שמתחוללת סערה חזקה, אסור המעבר בתא השיט וכלי השיט ממתינים בנמלים הסמוכים.
שלושים שנה לאחר התקנת תאי השיט הוחלט לחדשם, ולשם כך הובאו מנגנונים חדשים מגרמניה, בעלות של 230,000,000 אירו.
תיאור התעלה > המשטר בתעלה

התעלה נמצאת כולה בשטחה הריבוני של רומניה, ובהתאם לכך כפופה לחוקיה בכל התחומים, כולל כללי השיט, פיקוח הנהר, פיקוח סניטרי ומכס, שימוש במתקני הנמלים, ומניעת זיהום.
עבור המעבר בתעלה והשימוש במתקנים השונים נגבות עמלות, שניתן לשלמן גם במטבע זר.
תיאור התעלה > גבולות ואקלים

פרוזדור קאראסו הוא תת-יחידה של רמת דרום דוברוג'ה וכולל את שתי הגדות של עמק קאראסו. גבול הפרוזדור בצפון, לכיוון רמת קאסימצ'יי עובר דרך גבעת צ'רנוודה (103.7 מטר), גבעת דפצ'אה (127.4 מטר), גבעת טורטומן (103.4 מטר), גבעת דוקוזול (118.6 מטר), גבעת גריי (127.4 מטר), תל הטורקי (130.4 מטר) ותל טרגושור (143.1 מטר). הגבול הדרומי, לכיוון הרמות אולטיניי וקובאדין-נגרו וודה, עובר דרך תל קוכירלני (119.5 מטר), תל צ'יוארה (130.5 מטר), גבעת ניקה פופה (127.4 מטר), תל טיאטה (114.9 מטר) ותל אויריאיי (76.6 מטר). ממערב הגבול הוא עמק הדנובה וממזרח חוף הים השחור.
בגלל הגובה הנמוך יחסית יש לאזור אקלים של מישור. היעדרותם של מכשולים טופוגרפיים משמעותיים מאפשר משטר רוחות המפזרים את שלגי החורף בצורה אקראית ולא אחידה. הטמפרטורות משתנות בקיצוניות יחסית בין חורף לקיץ, בין יום ובין לילה, כשטמפרטורת האוויר מגיעה בקיץ עד 46 מעלות צלזיוס. הקרקע מתחממת יותר וגם מתקררת מהר יותר. תופעות אקלימיות חורפיות (קרח, שלג) יכולות להופיע מוקדם למדי, בחודש ספטמבר ולהישאר עד מאוחר, עד מאי.
היובש והבצורת נוכחים כל השנה, בעיקר בעונות המעבר, אך גם בקיץ ולעיתים אפילו בחורף. כמות המשקעים השנתית היא 400 עד 450 מילימטרים. לאורך התעלה יש לחות גבוהה בגלל האידוי, תשתית לערפל, במיוחד בחורף.
השיט בתעלה וניצול התשתיות

נכון לסתיו 2015 תעלת דנובה–הים השחור מנוהלת ומופעלת על ידי "החברה הלאומית לניהול תעלות שיט" (Compania Naţională Administraţia Canalelor Navigabile), שבתורה מפוקחת על ידי משרד התחבורה הרומני. החברה מעסיקה 430 עובדים ותפעולה רווחי.
עד שנת 1990 השיט בתעלה היה רק שיט רומני ולאחר המהפכה הרומנית (1989) נפתחה התעלה לשיט בינלאומי.
ניצול נמלי התעלה, מורפטלר, מדג'ידיה, אובידיו ולומיניצה הוא חלקי מאוד, נכון ל-2012 מנוצלים רק 10% מקיבולתם, חלקית בגלל מחסור בתשתיות.
במחצית הראשונה של שנת 2015 עסקי החברה מהשיט בתעלה הגיעו לסכום של 31,000,000 לאי, בשליש יותר מהתקופה המקבילה בשנה הקודמת. במהלך 8 החודשים הראשונים של 2015 עברו דרך התעלה 16,100 כלי שיט (14% יותר מבשנה קודמת), שהובילו 9.79 מיליוני טונות סחורה (13% יותר מבשנה שעברה).
בולגריה, בעלת נמלים על הדנובה, רוצה לחסוך את דמי המעבר בתעלה הרומנית ולקצר את הדרך לים השחור, לכן הוחלט בבולגריה לתכנן תעלת דנובה–הים השחור, שתעבור בשטח בולגרי ותחבר את הנמלים רוסה וורנה. תעלה זו תהיה ארוכה פי שלושה מהתעלה הראשית הרומנית ועלותה, לפי הערכות בולגריות, תהיה בסביבות שני מיליארד אירו. אם וכאשר תיחפר תעלה בולגרית, היא תגרע כמות משמעותית מהשיט בתעלה הרומנית.
תוכניות היסטוריות

ב-1903 העלו Peters ו-R.Sevastos את הרעיון שעמק קאראסו היה בעבר נתיב של הדנובה או תעלה שנחפרה על ידי השלטון הרומאי - חוקרים אחרים דחו זאת. ידוע בוודאות שסירות דיג השתמשו בנתיב זה במאה ה-18. נתיב מים זה היה למעשה תעלה צנועה שנקראה Lama או Laman וחיבר את צ'רנוודה עם צפון קונסטנצה - נתיב זה נסתם בתחילת המאה ה-19.
תוכניות היסטוריות > יריבות בין מעצמות ואינטרסים אימפריאליים

לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) והסכם אדריאנופול פתחי הדנובה עברו לשליטה מוחלטת של האימפריה הרוסית. העות'מאנים חיפשו מוצא מכך על ידי יצירת שפך נוסף של הדנובה לים השחור. ב-1837 מומחים בריטיים הכינו חוות דעת, לפי הזמנת האימפריה העות'מאנית - הם טענו אז, שעדיין אין את האמצעים הטכניים הדרושים לחפירת התעלה.
חוות דעת דומה הופיעה בדין וחשבון שפרסם ב-1840 קרל פון וינקה בחברה הגאוגרפית של ברלין.
אחרי מלחמת קרים הוסרה השליטה הרוסית מפתחי הדנובה ובכך נפסק העניין העות'מאני ביצירת פתח יציאה נוסף של הדנובה אל הים השחור.
ב-1929 ביקר ברומניה האדמירל הבריטי רגינלד הנדרסון (Reginald Henderson), שהביע עניין ביצירת תעלה שתחבר את אגם טאשאול-קונסטנצה-צ'רנוודה. האדמירל הבריטי הונע מאינטרס צבאי, להפוך את אגם טאשאול לבסיס ימי בו ניתן יהיה לרכז כמות גדולה מאוד (מאות) של ספינות. ב-1938 נידונה תוכנית נוספת בכיוון זה עם השתתפות גרמנית ובריטית במטרה להפוך את נמל מידיה למקלט עבור ספינות.
תוכניות היסטוריות > תוכניות רומניות

לאחר צירוף חבל דוברוג'ה לרומניה הוכנו גם תוכניות רומניות - התוכניות שאפו להשיג קיצור ההפלגה לים השחור וגם להוות תחליף להפלגה בזרועות הדנובה העוברות דרך הדלתה של הדנובה, הפלגה שסבלה מבעיות שונות.
יון יונסקו ציין ב-1850 בעבודתו "טיול חקלאי במישור דוברוג'ה" ש"יתרונות אדירים עבור מרכז אירופה, שינבעו משיט בזרוע זו של דנובה, פירות מיידיים יופקו מכך עבור המסחר והתעשייה, באופן כללי". גריגורה אמנויל להוברי הפיק תוכנית ב-1883 וב-1900 ערך המהנדס אאוג'ן פון קראסיי מחקר בנושא. הקשיים הטכניים והעלויות הגבוהות של ביצוע העבודה הרתיעו את קרול הראשון, מלך רומניה, שסירב לצאת להרפתקאה זו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש דוברוג'ה, מעצמות המרכז החליטו להוציא לפועל את תוכנית התעלה והתעשיין הרומני באסיל אסאן הקצה 85,000 לאי למחקר שדה, שלא יצא לפועל. הרעיון לא נזנח וב-1928 אאורל ברגלזאן ואוקטביאן סמיג'לסקי (Octavian Smigelschi), שניהם סטודנטים במכון הפוליטכני של טימישוארה, ערכו מחקר במסגרת עבודת הגמר שלהם, בשם "Studiul unui canal navigabil Cerna-Voda – Constanța" (מחקר על תעלת שיט מצ'רנוודה לקונסטנצה) וקבעו למעשה את הנתיב הנוכחי של התעלה, נתיב העובר בדרך העמק של עמק קאראסו.
קרול השני, מלך רומניה נמשך לרעיון התעלה, אך המשבר הכלכלי העולמי של 1929 ובהמשך תחילת מלחמת העולם השנייה גרמו לדחיית התוכנית.
היוזמה של סטלין

בארכיונים הרומניים אין אזכור ליוזמה שהביאה לקבלת ההחלטה על כריית התעלה, אך מי שהיה ראש לשכתו של גאורגה גאורגיו-דז', פאול ספטקו (Paul Sfetcu), סיפר על שיחותיו עם גאורגיו דז' בזכרונותיו. ב-1948, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הרומנית בראשותו של גאורגיו-דז' תפסה את השלטון ברומניה וביצעה הלאמה רבתי, הגיעה למוסקבה משלחת כלכלית רומנית עם גאורגיו-דז' בראשה, כדי לדון על פיתוחה הכלכלי של רומניה. גאורגיו דז' הציג בפני יוסיף סטלין את תוכניות התיעוש הרומניות, אך סטלין, לאחר ששמע, לא הגיב להן, אלא שאל את הרומנים אם ידוע להם על כך שבתחילת המאה ה-20 הבריטים ערכו תוכנית לחפירת תעלת שיט שתחבר את הדנובה לים השחור. הרומנים הופתעו והשיבו שאינם מכירים, אך כשיחזרו, יחפשו בארכיונים ואם ימצאו, יציגו את המפה לסטלין. סטלין אמר להם שאין צורך לחפש את המפה, לחץ על כפתור ולחדר נכנס איש אחד עם מפת רומניה ועליה מסורטט בקו מסלול התעלה. הרומנים ניסו להתחמק, טענו שאין להם תקציבים לכך, וסטלין השיב שהתקציבים יימצאו אם החברים הרומנים ירצו להגשים פרויקט גדול זה. הרומנים טענו שאין להם ציוד מכני הנדסי מתאים ואין להם משאיות, וסטלין השיב שברית המועצות תעמיד לרשותם את הציוד והמשאיות הדרושים.
הנציגים הרומנים חזרו לרומניה עם הציווי של סטלין ועם המפה, כינסו את הלשכה הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית השלטת וקיבלו החלטה משל עצמם, כדי לכסות על העובדה שהם פועלים מתוך כפייה. באמצעי התקשורת נמסר על הפרויקט הדגול, שאמור היה לקצר את השיט בדרך לים השחור, לנקז קרקעות ביצתיות בדוברוג'ה ולאפשר שיט רצוף ממוסקבה ועד מרכז אירופה.