סבר, מלך נורווגיה
מלכותו > סבר והכנסייה

הכנסייה הנורווגית אורגנה כארכיבישופות עצמאית בנידארוס (טרונדהיים) ב-1152. אייסטיין ארלנדסון, שנבחר להיות הארכיבישוף ב-1161, היה מתומכיו העיקריים של מגנוס החמישי. בתמורה, הובטח מעמדה של הכנסייה כמוסד עצמאי והיא זכתה בפריבילגיות שונות.
ב-1183 שב אייסטיין לנידארוס מאנגליה ובמהלך שנותיו האחרונות שררה רגיעה ביחסים בין הכנסייה לבין המלוכה. כאשר מת אייסטיין ב-26 בינואר 1188, נבחר אריק איברסון, הבישוף של סטבנגר, כיורשו. בשלב זה קיווה סבר ככל הנראה שמערכת היחסים שלו עם הכנסייה תעלה על דרך המלך. לפיכך הוא פנה לאריק מתוך תקווה כי זה יכתירו, הוכחה ניצחת להכרה בו. אף על פי כן, מבחינתו של הבישוף אריק, לא היה סבר יותר מאשר מורד ורוצח המלך.
כעת הסלים המצב לקרע גלוי כאשר ניסח סבר רשימה של זכויות של הכנסייה שהיו מנוגדות לחלוטין לחוק הכנסייה שכונן על ידי אולף השני ("הקדוש"), מייסדה של הכנסייה הנורווגית. הבישוף אריק הטיף מצדו כנגד המלך וכנגד אנשיו ושלח מכתבי תלונה לאפיפיור. ב-1190 ניסה סבר לאלץ את הארכיבישוף להיכנע לו, בטוענו שאריק עבר על החוק כאשר החזיק כוח חמוש של 90 איש. על פי החוק היה משמר הארכיבישוף מוגבל ל-30 איש. במקום לציית לרצונו של המלך, נמלט אריק ללונד (כיום בדרום שוודיה ואז בשליטת דנמרק), שם היה מקום מושבו של הארכיבישוף של דנמרק. משם הוא שיגר משלחת לרומא כדי לבקש את עצתו של האפיפיור.
בהיעדרו של הארכיבישוף, הידק סבר את שליטתו בבישופים ובמיוחד בניקולס ארנסון. ניקולס היה אחיו למחצה של אינגה הראשון וב-1190 הוא נבחר להיות הבישוף של אוסלו בניגוד לרצונו של סבר. לאחר התבוסה של האויסיקיגן בקרב פלורואג, זימן סבר פגישה עם ניקולס בה הוא טען שבידיו הוכחה שהבישוף שיתף פעולה עם האויסקיגן. המלך האשים את ניקולס בבגידה ואיים עליו בעונש חמור. ניקולס נכנע לרצונו של סבר וב-29 ביוני, יחד עם הבישופים האחרים, הוא הכתיר את סבר כמלך נורווגיה. הכומר האישי של סבר נבחר להיות בישוף ברגן.
בינתיים, קיבל הארכיבישוף אריק תשובה מרומא. במכתב שנשלח ב-15 ביוני 1194 הניח האפיפיור סלסטינוס השלישי את הבסיס לזכויות היסודיות של הכנסייה הנורווגית ותמך באריק בכל דבר ועניין. כשהוא שואב את כוחו ממכתב זה, יכול היה כעת אריק להטיל נידוי על סבר ולהורות לבישופים הנורווגים להצטרף אליו במקום גלותו בדנמרק.
באביב הבא שלח סבר את תור, הבישוף של האמר, לרומא, כדי לשטוח את טענותיו לפני הכס הקדוש. הוא יצא בדרכו בחזרה לנורווגיה בראשית 1197, ולפי הסאגות הוא נשא בכליו מכתב מהאפיפיור שביטל את הנידוי של סבר. בדרכו הוא עבר בדנמרק ושם הוא חלה ומת בנסיבות מסתוריות, אך לא לפני שהוא מישכן את המכתב האפיפיורי. המשכונאים נסעו לנורווגיה והעבירו את המכתב לידיו של סבר שעשה בו שימוש כהוכחה להסרת הנידוי. לא קיימים מקורות נוספים אודות הפרשה הזאת וכיום מסכימים רוב ההיסטוריונים שהמכתב היה מזויף.
בינואר 1198 עם מותו של סליסטינוס השלישי נכנס העימות לרגיעה זמנית עד לבחירתו של האפיפיור החדש, אינוקנטיוס השלישי, שהתעדכן במתרחש, אך עד מהרה הסלים הסכסוך. באוקטובר, הטיל האפיפיור חרם על כל נורווגיה ובמכתב שכתב לאריק הוא האשים את סבר בזיוף. הוא גם שיגר מכתבים למלכי הממלכות השכנות בהם הוא הפציר בהם להסיר את סבר מעל כסאו. אלה עשו בדיוק את ההפך: שוודיה המשיכה לתמוך באופן פעיל בבירקביינר וג'ון, מלך אנגליה שלח סוחרים שיעניקו סיוע לסבר. ב-1200 הזהיר האפיפיור את הארכיבישוף מקנטרברי שלא יקבל יותר מתנות מסבר.
בערך באותה תקופה כתב אחד ממקורביו של סבר נאום כנגד הבישופים. במסמך זה דן הכותב הבלתי ידוע ביחסים בין המלך לבין הכנסייה. בהתבססו על עבודות תאולוגיות ידועות כמו "גזירת גרטיאנוס" (Decretum Gratiani) וכמו כתביו של אוגוסטינוס, ניסה כותב המסמך להוכיח שהנידוי שהוטל על סבר היה בלתי צודק ולפיכך לא מחייב. הכותב גם ניסה להגן על זכותו של סבר למנות בישופים. כדי לתמוך בעמדה זו היה עליו להתערב בחוק הנורווגי, מאחר שהכנסייה החשיבה זה מכבר את המינויים הללו כסימוניה (מכירת משרות). כעת היה סבר עסוק מאוד בטיפול במרד של סיעת הבגלר בתמיכתה של הכנסייה והעימות הישיר מול הכנסייה היה למעשה לעניין צדדי, לפחות מבחינתו האישית.