מלחמת ההתשה
הקרבות בחזיתות הירדנית והסורית

בתקופת מלחמת ההתשה מול מצרים התרחשה בגבול ירדן מלחמה בפני עצמה, שהתאפיינה בהפגזות מתמשכות וקבועות על יישובים אזרחיים: הקיבוצים והמושבים במועצה אזורית בקעת בית שאן, במועצה אזורית עמק הירדן ובבית שאן. גם בגזרה הסורית נערכו תקריות בודדות של עימותים בין צה"ל לצבא הסורי לאורך הקו הסגול החדש שנוצר לאחר ששת הימים, אלא שהגזרה הסורית הייתה השקטה בין גזרות מלחמת ההתשה. אותם יישובים נדרשו לחיות במשך כל תקופת המלחמה בהאפלה (כיבוי מוחלט של התאורה בתוך הבתים וברחבי היישובים) במשך כל שעות החשכה, על מנת להימנע מפגיעות ההפגזה הירדנית. ישראל ביצעה פשיטות לעבר הגדה המזרחית של הירדן כדי לפגוע במרכזי הפעילות של המחבלים. עיקר הלוחמה בגבול הירדני הייתה ארטילרית, וההפגזות מהצד הירדני נענו בהפגזות מקבילות מהצד הישראלי על יישובים במדינת ירדן הסמוכים לגבול, ועל עמדות צבא. עם זאת ביצעו יחידות צה"ל פשיטות כנגד בסיסי המחבלים והצבא הירדני, ובהן הפשיטה על מוצב החרוט. הפעולה הגדולה ביותר, "מבצע רותם" - היא פעולת כראמה (כללה שימוש בכוח אוגדתי בן שלוש חטיבות) - הובילה להסתבכות ולעימות ישיר מול הצבא הירדני, ולאחריה הפחית צה"ל את עומק החדירה לירדן בפשיטות ואת תדירות הפשיטות.
למלחמת ההתשה לאורך הגבול עם ירדן היה אחראי בעיקר הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בתמיכה ירדנית פסיבית. לוחמה זו לאורך גבולה המזרחי של ישראל נפסקה לאחר אירועי "ספטמבר השחור" בספטמבר 1970, כאשר ארגוני הטרור, שבנו לעצמם "מדינה בתוך מדינה", החלו לפעול לקראת השתלטות על ירדן (כולל הקמת ממשל עצמאי במחנות פליטים, התעלמות ועימותים עם גורמי אכיפה ירדנים, חטיפת חיילים ירדנים וניסיונות התנקשות של ארגוני טרור רדיקלים בהנהגה הירדנית), ובתגובה פתח חוסיין, מלך ירדן במלחמת חורמה נגדם. בתום הלחימה, שבה הבהירה ישראל לארצות הברית שתתמוך צבאית בצבא הירדני במאבקו נגד ארגוני הטרור והצבא הסורי שנכנס למערכה כדי לתמוך במחבלים, יצא המלך חוסיין כאשר ידו על העליונה. מצרים פעלה בניסיון לגשר בין המלך לארגוני הטרור, אך מותו בחטף של מנהיגה, נאצר, טרף את הקלפים. לאחר מות נאצר היה למלך חוסיין חופש פעולה גדול יותר, הוא מינה את נאמנו, וספי א-תל, לראש ממשלת ירדן, והחל בגירוש ארגוני הטרור הפלסטינים מארצו.
העימות בחזית הסורית היה המוגבל והמתון מבין חזיתות העימות במלחמת ההתשה, אך במסגרתו, מלבד התכתשויות צבאיות לאורך הקו הסגול, המשטר הסורי גם מימן ודרבן פעילות חבלנית של ארגוני טרור פלסטינים מהפתחלנד בדרום לבנון. במסגרת העימות בין ישראל לסוריה וארגוני המחבלים הפלסטינים שישבו בחבל הפתחלנד אשר בדרום לבנון בוצעו פשיטות, פיגועים ועימותים חזיתיים נגד כוחות צה"ל. הצבא הסורי התכתש מול כוחות צה"ל בקו הסגול אשר ברמת הגולן וישראל בנתה מערך הגנה לאורכו של הגבול החדש. בפברואר 1969 חדר מיג 21 סורי לרמת הגולן, והופל בידי צה"ל. מיג נוסף הופל בסוף מאי וביולי אותה שנה חדרו מספר מטוסים סורים לרמת הגולן, ובקרבות האוויר של 8 ביולי 1969 הפילו מטוסי צה"ל שבעה מיגים. קרב אווירי נוסף, בו הופלו 3 מיגים סוריים התרחש בדצמבר 1969 בשמי דמשק. שני הצדדים הגבילו את עצמם לפעולות מצומצמות שהפכו את כוח האש למשתנה המרכזי במערכה ונמנעו מהסלמה חמורה. במהלך העימות כיהן האלוף מרדכי גור כאלוף פיקוד הצפון. חטיבה 188 בפיקודו של אל"ם משה בר כוכבא הוקמה והפכה למערך ההגנה הקדמי של הזירה לצד חטיבת אלכסנדרוני. ביוני 1970 נקטה ישראל את היוזמה והתחוללה הסלמה בחזית בדמות: מבצעי שפט, מלחמת שלושת הימים ומבצע קיתון 10, שבעקבותיה פחתה היוזמה של הצבא הסורי כמעט לחלוטין. התוקפנות הסורית בגזרת רמת הגולן נעצרה לשנתיים הבאות. בעקבות היוזמה ההתקפית הישראלית, כמו גם העימות בין סוריה לירדן, הוגבל העימות ועצימותו הופחתה בספטמבר 1970.