ז'אק אלבלא
תפקידיו במהלך השואה > המועצה והמיליציה היהודית

גרמניה הנאצית פלשה ליוון באפריל 1941 לאחר ניסיונות איטליה לפלוש ללא הצלחה. צבא יוון הצליח להדוף את פלישת הצבא האיטלקי אך לא את פלישת הצבא הגרמני. יוון חולקה לשלושה אזורי כיבוש: גרמני, איטלקי ובולגרי. סלוניקי, ובה מרבית יהודי יוון, הייתה תחת שלטון הגרמנים.
ב־1941 מינו הנאצים את שבתאי שאלתיאל לתפקיד ראש כל יהדות יוון. מכיוון שלא ידע גרמנית שכר לשירותיו את אלבלא כמתורגמן.
ב 1942 פרסם העיתון הגרמני Apoyevmatini פקודה גרמנית לפיה על כל היהודים בגילאי 19–45 להתייצב ב "כיכר החירות" הגדולה בסלוניקי, בשבת 11 ביולי 1942. בפקודה לא צוינה מטרת הריכוז אך היה ידוע כי היהודים המסוגלים לעבוד יירשמו לעבוד, למען המאמץ המלחמתי, במפעלי החברות "מילר" (Muller) ו "טוד" (Todt). משגילה על כך שאלתיאל פנה מיד לגסטפו על מנת לשחרר מחובת ההתייצבות את פקידי הקהילה, רבנים וחברי ועדות העזרה השונות. תשעת אלפים יהודים התייצבו ב"כיכר החירות" ונשלחו לעבודת הרחבת שדות התעופה, סלילת כבישים ועבודות אחרות ברחבי יוון.
במשך הזמן התברר שמצב המגויסים מתדרדר. ב 20 באוגוסט 1942 פנה מילר, גדול קבלני העבודות הציבוריות של הגרמנים ביוון, אל שאלתיאל והציע שארגון הגיוסים לעבודות הכפייה, כמו כן ההשגחה הרפואית על העובדים, יוטלו על ועדה מיוחדת של הקהילה. כמו כן הציע מילר שהוועדה תהא רשאית להחליט על שחרור מהגיוס ותוכל לקבוע תשלום כופר תמורת חובת גיוס. הקהילה היהודית קיבלה מיד את ההצעה. הייתה זו הפעם הראשונה ביוון שהגרמנים הטילו על ועדה כלשהי תפקיד קישור ביניהם לבין הקהילה עצמה. בוועדה היו חברים עורך הדין יום טוב יקואל, סלומון עוזיאל, יצחק אנג'ל וסאבי פילוסוף. לוועדה לא הייתה אוטונומיה מוחלטת שכן למילר נשמרה הזכות להשתתף בכל הישיבות, והחלטות הוועדה נזקקו לאישור המפקדה הצבאית. כנציג שלטונות הכיבוש חתם על ההסכם ד"ר מקסימיליאן מרטן, ששימש אז כיועץ הממשל הצבאי הגרמני בסלוניקי ובאזור האגאיב 29 באוגוסט 1942 וההסכם נכנס לתוקפו מיד. במשך עשרים הימים הראשונים לקיום הוועדה גויסו לעבודות בין 3000 ל-9000 יהודים.
הוועדה הצליחה לשחרר מן העבודה ראשי משפחות גדולות, נכי מלחמה ותלמידי גימנסיות ואוניברסיטאות, באמצעות מס פדיון בסך מיליון דרכמות (150 פרנקים לערך). העשירים והאמידים חויבו בתשלומים גדולים ממעוטי היכולת. תנאי התברואה הוטבו. הוועדה הייתה מתכנסת ודנה בבעיות השוטפות. אלבלא התלווה לשלתיאל בכל הפגישות.
במשך הזמן התגלו תככים שקיימו שאלתיאל ואלבלא עם דוקטור מרטן ובעקבות זאת החליטה הוועדה להתפטר. אך עקב איומו של מרטן לפיו, אם תתפטר הוועדה ישלח את כל חבריה למחנה ריכוז- חזרה בה הוועדה מהתפטרותה ואלבלא הוחלף בדוקטור צבי קורץ- ששב מגלותו בווינה. מאז החלפתו נהג שלתיאל בותרנות וחדל לכפות על אחרים את השקפותיו.
אלבלא הואשם במעילה בכספי יהודים ונאסר.
כאשר הונהגה מדיניות הטלאי ביוון כל טלאי סומן במספר כאשר מספרים 1–1000 נועדו לעובדי הקהילה, חברי המועצה, לוועד העזרה הסוציאלית ולכל אלו שהשתתפו בביצוע חוקי הגזע. הרב קורץ קיבל את טלאי מספר 1 ואלבלא את טלאי מספר 2.
בסלוניקי פעלו 3 גטאות. אלבלא הועמד בראש שירות הסדר היהודי, שמטרתו הייתה לפקח על ביצוע פקודות הגרמנים בעיר. בראשיתו משמר זה נקרא 'פוליטופילאקי' ומנה 250 איש. בין היתר ניהל המשמר את הכניסה לגטאות. בהתחלה חשבו הנוצרים שמטרת משמר זה הייתה להחליף את המשטרה הרגילה אך לאחר מכן התגלה שהייתה זו תחבולה של הנאצים על מנת להבטיח את צייתנותם ושיעבודם של היהודים - על ידי היהודים עצמם- במטרה להגלותם ולהשמידם לאחר מכן. היהודים עצמם חשבו בהתחלה שהקמת גוף זה היא חלק מהתוכנית להפוך את הגטו לעיר אוטונומית. מי ששירת במשטרה היהודית הזו היו קצינים ותת קצינים לשעבר של המשטרה היוונית, כמו גם פליטים יהודים ממרכז אירופה שהגסטפו פרש עליהם את חסותו. שוטרים מארגון זה נשאו על זרועם סרט צהוב שעליו נכתב ביוונית ובגרמנית "שוטר יהודי". כזה היה אלבלא, שדיווח מדי יום לגסטפו על הפעילויות שלו ושל פקודיו.