stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיבת שומרון
ייעוד ומבנה

החטיבה אחראית על העיר שכם, על הכפרים ומחנות הפליטים הסובבים אותה, השטחים השולטים עליה ועל היישובים היהודיים שבגזרתה. תחת פיקוד החטמ"ר מספר גדודי לוחמים אשר מתחלפים כל מספר חודשים. נקודה חשובה בגזרת החטיבה היא קבר יוסף הנמצא בלב העיר שכם. החטיבה אחראית למנוע כניסה בלתי מתואמת אל הקבר על אבטחה ותיאום של כניסות אליו.
בשונה משאר החטיבות המרחביות באוגדת אזור יהודה ושומרון זו החטיבה היחידה שגובלת רק בחטיבות מרחביות אחרות אין ממנה גישה ישירה אל הקו הירוק או גדר ההפרדה.
הגזרה כוללת בתוכה:
יישובים פלסטינים – עיר מרכזית אחת, שכם, וכ-55 כפרים, ביניהם חווארה, בלאטה, קליל, סאלם, רוג'ייב, ביתא, בית פוריכ, עסירה א-שמאליה ועסירה אל-קבלייה, דיר שרף, בורין, ג'ית, טלוזה, פארעה ומחנות הפליטים בלאטה ועסכר.
יישובים ישראליים – שמונה יישובים ישראליים רשמיים: יצהר, הר ברכה, אלון מורה, איתמר, שבי שומרון, קדומים, כפר תפוח ומגדלים, ולצידם מספר מאחזים, שהגדול שבהם הוא חוות גלעד.
יישוב של עדת השומרונים בהר גריזים.
מוצבים שולטים בהר עיבל וב"תל א-רס" שבהר גריזים. וכן מוצב הסלע שלצד הכפר תל.
נקודות חיכוך עיקריות: צומת תפוח, מעבר כביש 60 היום עוקף את הכפר חווארה, מחסום חווארה וקבר יוסף.
מבנה החטיבה

במפקדת החטמ"ר יש פלוגה של חיל הקשר והתקשוב (פלחי"ק), ועוד 10 מחלקות: הגנה מרחבית (הגמ"ר), מודיעין, הנדסה, רפואה, שלישות, רבנות, לוגיסטיקה, טנ״א (טכנולוגיה ואחזקה), משטרה צבאית (מתקן המעצר לעצורים ביטחוניים), איסוף, וכן יחידת האג"ם, ומנהלת התיאום של המנהל האזרחי.
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| יצחק שגב | 1988–1989 | לימים סגן מפקד אוגדת איו"ש וראש צוות כשירות וכוננות במשרד הביטחון בדרגת תא"ל |
| עמוס בן חיים | 1989–1990 |  |
| אהרון זיו | 1990–1992 |  |
| טל רז | 1992–1994 |  |
| ניצן נוריאל | 1994–1996 | לימים ראש המטה ללוחמה בטרור |
| יהודה שקד | 1997–2000 | התמנה לאחר אירועי מנהרת הכותל |
| יוסי אדירי | 2000–2002 | לימים מפקד מרכז עורף והגמ"ר בפיקוד המרכז |
| הראל כנפו | 2002–2004 | לימים מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וראש מטה פיקוד הדרום |
| יובל בזק | 2004–2006 |  |
| אמיר ברעם | 2006–2008 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| איציק בר | 2008–2010 | לימים ראש מטה פיקוד העורף |
| נמרוד אלוני | 2010–2012 | לימים מפקד אוגדת עזה |
| יואב ירום | 2012–2014 | לימים סגן מפקד עוצבת געש |
| שי קלפר | 2014–יוני 2016 | לימים מפקד עוצבת הגליל |
| גלעד עמית | יוני 2016–יולי 2018 | לימים נספח זרוע היבשה בארצות הברית |
| שגיב דהן | יולי 2018–יוני 2020 | לימים ראש מטה פיקוד הצפון |
| רועי צוויג-לביא | יוני 2020–ספטמבר 2022 | לימים קצין אג"ם של פיקוד המרכז |
| שמעון סיסו | ספטמבר 2022–אוגוסט 2024 | מפקד החטיבה במלחמת חרבות ברזל |
| אריאל גונן | אוגוסט 2024-הווה | מפקד החטיבה הנוכחי |
הערות שוליים

↑  רפיק חלבי, הסתאבות המושלים הצבאיים, ישראל, 1983, כותרת ראשית, 12 בינואר 1983
↑  אביחי בקר, איפה מחיאות הכפיים, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2004
↑  נופלים - ולא קמים, באתר גלובס, 12 ביולי 2004.
↑  "על שכמו", נועה בן-אהרון, מגזין "ביבשה", ספטמבר 2009
↑  יהושע בריינר‏, מח"ט שומרון היוצא: "רצח משפחת פוגל - כשלון שלי", באתר וואלה, 17 במאי 2012
↑  אריאלה רינגל הופמן, מח"ט בערימת שחת, ידיעות אחרונות המוסף לשבת, 11 באפריל 2014, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  "איבד רגל, קיבל חטיבה", Israel Defense, 18 במאי 2012
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282953905171
מרחב שלמה

תג היחידה של פיקוד מרחב שלמה
מרחב שלמה (מרש"ל) הוא הכינוי שנתנה ישראל לאזור של דרום סיני בעת שהיה בשליטתה, בתקופה שלאחר מלחמת סיני ובעיקר בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים. מרחב שלמה היה אזור בעל מנהל אזרחי משלו ומפקדה צבאית משלו (שבמהלך מלחמת יום הכיפורים הופרדה מפיקוד הדרום לפיקוד מרחבי עצמאי). גבולו הצפוני של מרחב שלמה היה גוש ההרים החוצה את סיני מצפון לאבו זנימה.
בעקבות מלחמת סיני

אזור דרום סיני נכבש על ידי ישראל בסוף 1956, במלחמת סיני, והוחזר למצרים לאחר מספר חודשים.
בתום מלחמת סיני מונה מתי פלד למפקד מרחב שלמה.
בעקבות מלחמת ששת הימים

ב-1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל שנית את האזור ושלטה בחלקו המערבי עד 1980 ובמזרחי עד 1982. בעת השלטון הישראלי, עד 1982, היה המרחב נתון לממשל צבאי. מפקדת האזור שכנה באופירה, ליד מפקדת כוחות צה"ל - מפקדת מרש"ל (מרחב שלמה). מפקד האזור, המושל הצבאי, חלש על הגזרה באמצעות מספר "נציגויות", ששכנו בשטח. שיטה זו הועתקה מפריסת הצבא האמריקאי בווייטנאם בשנות ה-60 ומטרתה הייתה מעורבות באוכלוסייה, מתן שירותים, התחבבות והתחככות ומניעת חדירת השפעות לא רצויות בעצם הנוכחות בשטח [דרוש מקור].
הנציגויות שהיו בנואיבה, דהב, א-טור, אבו רודס וסנטה קתרינה, אוישו בקציני ונגדי ממשל צבאי וכוחות ביטחון שוטף. מפקדי הנציגויות היו בפועל מפקדי הכוחות של צה"ל בשטח. היחידה של הממשל הצבאי נקראה מפקדת אד"ס (אזור דרום סיני) ובראשה עמד קצין בדרגת סא"ל. בין מפקדיה של היחידה הזו היו:
סא"ל מנחם שרפמן
סא"ל זאב (זאביק) עשת (1974-1976)
סא"ל רן פרי (1976-1981)
רס"ן אפרים איש שלום 1981, עד השבת האזור למצרים, בשנת 1982 [דרוש מקור].
ליד הממשל הצבאי היה גוף מנהל אזרחי שטיפל בפיתוח משאבים ותשתיות לרווחת התושבים המקומיים. בראש המנהל האזרחי עמד ראובן אלוני. אף למנהל האזרחי היו נציגויות בשטח שדאגו לרווחת האוכלוסייה לצרכיה, לפרויקטים של פיתוח (דרכים, בארות מים, מרפאות, מרכזים מסחריים ועוד) בתיאום עם תיאום הפעולה בשטחים ועם המפקדה הצבאית, יצגו את משרדי הממשלה  שונים ועמד בקשר מול ארגוני סעד. הקשר ליחידות צה"ל ומפקדת האזור נעשה באמצעות קצין מנהל אזרחי שהיה מוצב במפקדת האזור. (במהלך השנים שירתו בתפקיד חשוב זה ראובן רוזנטל, דודו קצין ואפריים איש-שלום)בא-טור היה נציג המינהל האזרחי, אבי אופיר. בסנטה קתרינה, היה זה אבי רובנס. 
במשך כל שהות צה"ל באזור דרום סיני לא נרשמו כל אירועים חריגים ונשמרו השקט, הפיתוח האזורי ואווירת האמון, בין צה"ל לבין כ- 13,000 תושבי דרום סיני הבדווים[דרוש מקור].
בשנות השלטון הישראלי הוקמו באזור מספר יישובים אזרחיים: אופירה, נביעות, די זהב ושלהבת והוא היווה יעד תיירותי מבוקש לישראלים. אם בתיירות חופים לאורך מפרץ אילת ואם בטיולים לאזור ההר הגבוה שם גם הוקם בית ספר שדה ליד מנזר סנטה קתרינה. בסמוך לשארם א-שייח הוקם בסיס של חיל הים הישראלי ששימש את זירת ים סוף של החיל, ובסיס "אופיר" של חיל האוויר הישראלי. כן הופעלו שדות תעופה בא-טור ובסנטה קתרינה, אשר שימשו את הצבא ואת הטיסות הפנים ארציות, לצורכי תיור.
מלחמת יום הכיפורים

ב-6 באוקטובר 1973, יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, נערך בשמי מרחב שלמה קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, שבו השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") של חיל האוויר הישראלי, שהיו בכוננות יירוט, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 מצריים (שבע רביעיות) - שתקפו מטרות במרחב שלמה. בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג והשאר נמלטו, ואילו מטוסי הפנטום נחתו בשלום. שעות אחדות לאחר הקרב תקף מפציץ מצרי את יחידת הבקרה 528, הסמוכה לשדה אופיר, השמיד את מתקניה וגרם לחמישה הרוגים.
ב-9 באוקטובר 1973 הופרד אזור מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, פיקוד מרש"ל, בפיקודו של האלוף ישעיהו גביש. הפיקוד עסק בבלימת ניסיונו של הצבא המצרי להתקדם לכיוון ראס סודר, ובמרדף אחר שלושה גדודי קומנדו מצריים שהונחתו בתחומו.
ב-22 בנובמבר 1973 הועבר אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן, לתפקיד מפקד פיקוד מרש"ל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים

החל משנת 1975, פיקד על המרחב תא"ל אריה (בירו) דיין. הוא חילק את גזרת הפיקוד המוקטן, שאף זכה לזירה באגף מבצעים במטכ"ל, לשני מרחבים חטיבתיים: חטמ"ר 688 (חטיבת הנגב) בגזרה המערבית; חטמ"ר 655, בפיקודו של אל"ם אפרים חירם ("פיחוטקה"), בגזרה המזרחית (אילת עד אופירה); ומגמ"ס - מפקדת גזרת מרומי סיני - שמפקדתה שכנה בסנטה קתרינה. על המפקדה פיקדו סא"ל מוסא עטיה, סרן אילן ברוך ומפקדה האחרון יוסי (ג'ו) ניסימוב, שהעבירה לידי המצרים בטקס צבאי ממלכתי ב-19 בנובמבר 1979.
בספטמבר 1975, בהסדר הביניים עם מצרים, נסוג צה"ל מאזור אבו רודס שנכלל במרחב שלמה. צה"ל ייצב קו ממזרח לאבו רודס ומדרומה באזור שדות הנפט של בליים, כשהגישה המצרית לאבו רודס קרקעית הייתה באמצעות "כביש משותף". במהלך השנים 1979 עד 1982, הועברו מעת לעת שטחים נוספים לידי מצרים: אזור א-טור, אזור ואדי פיראן, ואזור סנטה קתרינה, שהיה האחרון במסגרת הסכם הביניים וייצוב "קו אל-עריש - שארם א-שייח".
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים החזירה ישראל למצרים, בשנת 1982, את השליטה בסיני, ובכלל זה השליטה במרחב שלמה. כיום זהו מחוז דרום סיני של מצרים.
הערות שוליים

↑  רועי מנדל, הלך לעולמו מנחם שרפמן "מלך הר הצופים", באתר ynet, 23 במאי 2008
זאב משל, דרום סיני, עמ' 96, שהל"י-שירותי הוצאה לאור ישראליים בע"מ, 1971
↑  אליעזר (צ'יטה) כהן, צבי לביא, השמים אינם הגבול סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, ספרית מעריב, 1990, בתרשים הקרב בעמ' 455, סעיף 6:"מרדף אחר מיג 21 בגובה נמוך מעל הים"
|  שלמה המלך |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | דוד • בת שבע • נעמה העמונית • בת פרעה • רחבעם • מלכת שבא |  |
| חיבורים שיוחסו לו | משלי • קהלת • שיר השירים • מזמורי שלמה • חכמת שלמה • תהילים ע"ב • תהילים קכ"ז |  |
| במקרא | צוואת דוד • חלום שלמה בגבעון • עליית שלמה למלוכה • משפט שלמה |  |
| אגדות שלמה | כסא שלמה • שלמה המלך ואשמדאי • שלמה המלך והדבורה • שלמה המלך ומלכת שבא • ברית שלמה |  |
| שונות | בית המקדש הראשון • ים של שלמה |  |
| הנצחתו | נחל שלמה • הר שלמה • בריכות שלמה • איי שלמה • עמודי שלמה • מרחב שלמה • מבצע שלמה |  |
| בתרבות המודרנית | שלמה המלך ושלמי הסנדלר • אגדות המלך שלמה • הספר מכרות המלך שלמה (עיבודים: מכרות המלך שלמה (סרט, 1985) • מכרות המלך שלמה (סרט, 1986)) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008763690205171  VIAF: 7781159613668541030003   WorldCat (עם VIAF): 7781159613668541030003 
בית כנסת בנח"ל תרשיש (שארם א-שייח'), לאחר מלחמת סיני, ועליו שלט "בית הכנסת מרחב שלמה"
מרפאה של משרד הבריאות הישראלי לתושבים הבדואים בוואדי פיראן - מרחב שלמה, 1969
גלנמורנג'י

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  מזקקת ויסקי
 מייסדים:  ויליאם מתסון
 תקופת הפעילות:  1843–הווה (כ־182 שנים) 
 חברת אם:  LVMH
 קואורדינטות:  57°49′30″N 4°04′30″W﻿ / ﻿57.825°N 4.075°W﻿ / 57.825; -4.075 
 מוצרים עיקריים:  סינגל מאלט ויסקי
 מנכ"ל:  ביל לאמסדן
  
 www.glenmorangie.com
 he
 
גלנמורנג'י (באנגלית: Glenmorangie) הוא ויסקי סקוטי סינגל מאלט המיוצר בספייסייד שבצפון-מזרח הרמה הסקוטית.
היסטוריה

בשנת 1730 לערך הוקמה באתר המזקקה, על גדות מפרץ דורנוך (Dornoch Firth), צפונית מערבית לעיירה טאין (Tain), מבשלת בירה.
בשנת 1843 רכש ויליאם מתסון (William Matheson) את המבשלה, רכש שני דודי זיקוק ג'ין משומשים והחל לזקק ויסקי סינגל מאלט.
ב-1918 נרכשה המזקקה על ידי משפחת מקדונלד.
בתקופת מלחמות העולם וביניהם, שכללה את תקופת השפל הגדול ותקופת היובש, בהן היה מחסור גם בשעורה ובדלק נקלעה גם המזקקה, כמו מזקקות רבות נוספות, לשפל עמוק, ממנו יצאה רק בשנת 1948.
בשנים שלאחר מכן רכשה המזקקה מכלי תסיסה ודודי זיקוק נוספים.
בשנת 2004 נרכשה המזקקה על ידי תאגיד LVMH תמורת כ-300 מיליון פאונד והושק מיתוג מחדש של קו המוצרים.
עד 2009 סיפקה המזקקה ויסקי לייצור משקאות בלנדד ויסקי אך בשנה זו מכרה המזקקה את מזקקת גלן מוריי (Glen Moray distillery) והפסיקה לשווק ויסקי ליצור בלנדים.
מזקקת גלנמורנג'י מייצרת כ-10 מיליון בקבוקים בשנה, מתוכם 6-6.5 מיליון נמכרים בבריטניה. בעולם מחזיקה המזקקה ב-6% מנתח השוק של משקאות סינגל מאלט.
גורמי הייצור

השעורה - השעורה המשמשת ליצור הלתת נרכשת מתאגיד חקלאי המגדל שעורה באזור ההיילנד.
המים - מעיין "טרלוגי ספרינגס" הוא מקור המים הקשים של גלנמורנג'י. מקור מי המעיין הקשים הוא בגשם שחלחל דרך שכבות אבן גיר ואבן חול. בשנות השמונים הסתמן שתוכניות בינוי עומדות לשנות את אופי אגן הניקוז ממנו מחלחלים המים למעין, לכן, כדי לוודא שאופי המים לא ישתנה, רכשה המזקקה את שטחי קרקע מהם מחלחלים המים.
הזיקוק - זיקוק הוויסקי נעשה בדודי נחושת בגובה של 8 מטר, בעלי צוואר בגובה מעל 5 מטר. אלה הדודים הגבוהים ביותר בסקוטלנד. גובה הדודים מגדיל את שטח מגע האלכוהול בנחושת וכך סופח את טעמה. לגרסת המזקקה גובה הצוואר גורם לכך שלתזקיק העובר אותו יש טעם טהור וחלק יותר.
היישון - המזקקה מתהדרת בכך שבחביות שלה נעשים שני שימושים בלבד. החביות הן מעץ אלון אמריקאי לבן, הגדל בהרי אוזרק שבמיזורי, שבהן התיישן פעם אחת בורבון ובהן מתיישן הוויסקי לעשר שנים. ויסקי זה משווק כמותג "גלנמורנג'י המקורי".
"הסיומת" - חלק מהוויסקי המקורי מיושן לתקופה נוספת של שנתיים לפחות בחביות עץ אלון ספרדי שבהן יושנו קודם משקאות שונים כגון יין פורט, מדיירה, שרי ועוד. ה"סיומת" נותנת לוויסקי מהחביות השונות טעמים וניחוחות נוספים.
עובדי המזקקה

במשך 170 שנה עבדו בייצור הוויסקי 16 הגברים של טאין, תושבי העיירה הסמוכה שהעבירו את המסורת והניסיון בתוך משפחותיהם. הרחבת הייצור הגדילה את מספר עובדי הייצור, אך עדיין מתייחסת אליהם המזקקה כאל "הגברים של טאין".
סדרות ומותגים

סדרת הליבה
המקורי (The Original)
קווינטה רובן (Quinta Ruban)
נקטר ד'אור (Nectar d'Or)
לסנטה (Lasanta)
סדרת הפרסטיז'
אלטה (Allta)
גראנד וינטייג' (Grand Vintage) עם ציון שנה או גיל
פרייד (Pride) עם ציון שנה
סיגנט (Signet)
מהדורות פרטיות (Private editions)
"הבעות ליבה בלעדיות" (Exclusive Core expressions)
האגדות (The Legends)
מהדורות מוגבלות (Limited editions)
דודי הייצור בעלי הצוואר הגבוה
גלנמורנג'י סיגנט
איילת השחר כהן

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1965 (בת 60) נוף הגליל, ישראל 
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות 
 תחום יצירה:  צילום, קולאז'
 מספר צאצאים:  2 
 
איילת השחר כהן (נולדה ב-4 בפברואר 1965) היא אמנית רב תחומית, עוסקת בהוראה, כתיבה, אוצרות וליווי אמנים. כיהנה כראשת המחלקה לצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר ומנהלת את גלריות בית הספר. הציגה 20 תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ומחוצה לה. עבודותיה שמורות באוספים שונים, ביניהם מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון חיפה לאמנות, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן ומוזיאון אשדוד.
ביוגרפיה

איילת השחר כהן נולדה בשנת 1965 בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) כבת אמצעית בין שלוש בנות. אמה עיצבה את הבית כמרחב של טבע מלאכותי, ואביה, צלם חובב, תיעד את חיי המשפחה לאורך השנים. צילומיה של כהן ניזונים מהארכיון המשפחתי החזותי שיצרו שני הוריה. בשנת 1986 החלה ללמוד במדרשה לאמנות. עם סיום לימודיה בשנת 1990, עבדה כצלמת עיתונות במקומון "חולון בת ים" ובהמשך לימדה צילום ואמנות במסגרות לימוד שונות. בין השנים 2008-2022 כיהנה כראשת המחלקה לצילום במוסררה, בית הספר לאמנות וחברה בירושלים. משנת 2018 מנהלת את שלוש הגלריות של בית הספר והחל משנת 2021 מלווה ואוצרת את חממת האמנים למצוינות ע"ש מנדל. בין השנים 2009–2016 אצרה את סדרת התערוכות "שישי ראשון" במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן. בין השנים 2013–2014 כתבה כתבות על צילום בעיתון לילדים"עיניים". בשנת 2017 יצא לאור ספר האמנית הראשון של כהן: "מול השמש", בעריכתה של גליה יהב ובעיצובה של אביגיל ריינר. הספר כולל שלושה מאמרים של גליה יהב ומאמר של רועי בושי.בשנת 2024 יצא לאור ספר האמנית השני של כהן, "ספר עשבים" הכולל קולאז'ים ושירים בהוצאת גלריה בארי.
יצירתה

כהן חוקרת סיפורים אישיים וסיפורי קהילה ומייצרת בהשראתם הצבות מותאמות חלל המורכבות ממדיומים שונים: צילום, קולאז', וידאו, פיסול, סאונד וחומרים אורגניים. עבודתה עוסקת לאורך שנים בייצוגי נוף ובחיבור בין פנים לחוץ, בין מרחב אישי לציבורי, כמו גם בסביבות מהונדסות ומבויתות ובעולמות מוקטנים (מיניאטורות, דגמים ועצי בונסאי). באמצעות צילום מטופל, מונטאז', רדי מייד או פוטושופ, בוראת כהן עולמות חלופיים לזיכרונות ילדות ולנופי מציאות.
עבודותיה קשות להגדרה מדיומלית שכן נעות בין צילום ישיר למטופל. לצופה כמעט אין אפשרות לדעת מה נחתך במספריים ואוחה באמצעים דיגיטליים, ומה להפך - נבנה על המחשב והודפס ואז טופל כחומר ואובייקט, מה צולם על ידי האמנית ומה נלקח והושאל מהאינטרנט, שכן הזיווגים הלא שגורים האלו כרוכים בניתוקים, בהחפצות ובבידוד מסביבה. בתהליכי הניתוק וההפרדה שמבצעת כהן הייצוגים אינם עוברים האחדה מחדש, אלא מוצגים כדימויים שסורסו, עוותו והופקעו ממשמעות המקור שלהם. ביצירתה מבכרת כהן את הטעות, את אי הסדר ואת הגימור הלא חלק. אקט הגזירה וההדבקה שבצילום המטופל, מקביל לשימוש הרווח שעושה כהן ב"טעויות", כגון השימוש במבזק "המקלקל" את התמונה. ייצוגי הילדות, הבובות והתינוקות הופיעו בעבר בעבודתה, בעיקר בארבע סדרות עיקריות: "תינוקות" (1993-1995), "מלכות אסתר" (1995), "חיבוקים ונישוקים" (2000) ו"שיעורים באהבה" (2003-2005). באמצעות מלאכת גזירת והדבקת אברי האישה, שלעיתים לא תואמים לקומפוזיציה, מדגישה כהן את מצבה של האישה בעולם. בנוסף, לאורך שנים חזר בעבודותיה ייצוג עץ הבונסאי. כהן משלבת את מסורת עצי הבונסאי עם המושג "אילן יוחסין". ברבות מעבודותיה בנתה הדבקים (הכוללים פסלים, מונטאז'ים ותצלומים) של עץ בעציץ ושל אילן משפחתי. בחלק מהעבודות הדיוקנאות השלובים בעצים הם של בני משפחה ובחלק אחר יצרה כהן הכפלה של העצים כך שנראים כתמונת רורשך. בשנים האחרונות עוסקת כהן במיתוסים ובסיפורי קהילות ויוצרת הצבות מותאמות חלל המתייחסות גם לסביבה ומשלבות בתוכן חומרים אורגניים.
על יצירתה כתבה כהן בספר "מול השמש": "הצילום הוא כלי המשמש אותי לראייה, להתבוננות בעולם, לבניית עולמות, לכניסה לתוך מרחבים עמוקים, להתוויית הדרך ולפענוח ביוגרפי. אני עוברת בקלות בין צילום ישיר לצילום מטופל, ויוצרת חומרים שאותם אני סורקת והופכת שוב לקבצים דיגיטליים, הבנויים מחומרים גבוהים ונמוכים".
יצירתה > שישי ראשון

במסגרת סדרת התערוכות "שישי ראשון" לאמנים צעירים במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן אצרה כהן במשך שמונה שנים 98 תערוכות לאמנים צעירים. לכולם הייתה זו תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה. בין האמנים שהציגה: איתן בוגנים, ליאת אלבלינג, תומר קאפ, שאשא דותן, שי זילברמן, דוד בהר פרחייה, אמיר יציב, לאה גולדה הולטרמן, חן כהן, מישל פלטניק, יעלי גבריאלי, ועוד. עבור סדרת התערוכות יצרה כהן ביחד עם אריק פוטרמן את בלוג "שישי ראשון" ובו חומרי תיעוד וסרטוני וידאו המבוססים על ראיונות עם האמנים.
במהלך הפרויקט יצאו לאור שלושה קטלוגים מקיפים שכל אחד מהם כלל 24 תערוכות שהוצגו בסדרה. כמו כן הוצגו שלוש תערוכות קבוצתיות לאמני הסדרה, פעם בשנתיים, וכללו עבודות חדשות שנוצרו על ידי האמנים לאחר תערוכות היחיד.
יצירתה > היחס לצילום באוצרות

תערוכות רבות שאצרה כהן בגלריה ע"ש דרפלר בבית הספר מוסררה עסקו בבחינת גבולות מדיום הצילום ובפרט במחקר הצילום האנלוגי. תערוכות לדוגמה: התערוכה הקבוצתית "דיוקן-עירום-טבע-דומם" הפגישה בין צלמים ותיקים וצעירים אשר יוצרים צילום שחור לבן מתוך חיבור עמוק למדיום ושימת דגש לנושאים קלאסיים ולתהליך האנלוגי. בין הצלמים שהציגו בתערוכה - פסי גירש, שמחה שרמן, נועה צדקה, תומר קאפ, דפנה גזית, אביה וייס, יעקב ישראל ורון אמיר. בתערוכה "עד שיחזור האור משנותיו" (הגלריה ע"ש דרפלר במוסררה, 2015) הציגו רוסטם בארימוב ורחל ארז עבודות שנוצרו באמצעות טכניקת הלוח הרטוב (קולודיון). בתערוכה "הצילום מתגעגע לחומר", שלושת האמניות הצעירות שהציגו בתערוכה, נטע קונס, שי לי הורודי ותמר לוינסון, הפנו גב לצילום הישיר ויצרו דימוי צילומי דרך הגוף הפיזי שלהם ודרך חומרים כימיים והליכים דיגיטליים.
יצירתה > מול השמש

בשנת 2017, אחרי 27 שנות יצירה, כהן הוציאה לאור את ספר האמנית הראשון שלה - "מול השמש". בספר 140 עמודים המחולקים לחמישה פרקים ובהם טקסטים מרכזיים לצד כשבעים תצלומים ישירים ומטופלים ואובייקטים המכילים צילום. אל הספר מצורפת מפת דימויים כרונולוגית באמצעותה אפשר לעקוב אחר רצף של תהליכי עבודה והתפתחות של רעיונות לאורך השנים. את הספר ערכה גליה יהב וגם כתבה את הטקסטים המרכזיים בו. טקסטים נוספים נכתבו על ידי רועי בושי וכהן עצמה. הספר ראה אור בתמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ובית הספר לאמנות וחברה מוסררה. הספר יצא לאור גם באמצעות פרויקט הדסטארט. שם הספר קשור בין היתר לאביה של כהן, שנהג להעמיד אותה לצילום מול השמש. בפרויקט ההדסטארט כתבה כהן כי "הסנוור של האור הוא לא רק זיכרון ילדות שקשור לצילום, הוא גם מחובר לפעולה הצילומית שלי לאורך השנים, המבוססת על צילום 'לא תקין' ואלטרנטיבי, נשענת על חיפוש אחר האור ועל טעויות אופטיות וכימיות מרתקות שקרו לי בדרך והפכו לשפה צילומית."
השכלה

1985–1986 – לימודי פיסול וצילום, מכללת עמק יזרעאל
1986–1990 – המדרשה לאמנות, רמת השרון.
מאז 2015 – לימודי כתיבה ובודהיזם במסגרות שונות
הוראה

1992–1994 – מורה לצילום בבית ספר הילל ובתיכון בליך, רמת גן
1994–1997 – מרצה לצילום במדרשה לאמנות רמת השרון, במכללת בית ברל ובמכללת ספיר
1995–2002 – מרצה לצילום במכללת אסכולה-מימד בתל אביב ובסדנא לאמנות ברמת אליהו
2003–2024 – מרצה במחלקה לצילום, בית הספר לאמנות וחברה מוסררה ע"ש נגר, ירושלים
2010–2024 – מרצה במסלול לפוטותרפיה, בית הספר לאמנות וחברה מוסררה ע"ש נגר, ירושלים
2007–2023 – ראש המחלקה לצילום, מוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר, ירושלים
2018–2023 – מרצה אורחת בבית הספר לעבודה סוציאלית, המחלקה לפוטותרפיה, אוניברסיטת תל אביב.
השתתפות בוועדות

2011 – חברה בוועדת שיפוט, עדות מקומית
2016 – שופטת בוועדת פרס אמן מורה, משרד התרבות
2017 – שופטת בוועדת פרס אמן צעיר, משרד התרבות
2018 – יועצת למפעל הפיס בנושא מגזינים מקוונים
2021 – יועצת לתערוכה עם חופשי בארצנו, תערוכת המחאה הציבורית, כיכר רבין, תל אביב
2020 – חברה בוועדת שיפוט – עדות מקומית
2019 – חברה בוועדת השיפוט האמנותי של PHOTO IS:REAL
מלגות ופרסים

1992–1993 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1995–1996 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
2000 – פרס שר המדע, התרבות והספורט לעידוד היצירה
2015 – מענק לספר-אמן, מפעל הפיס
2015 – מענק מטעם קרן רבינוביץ, תל אביב.
2021 – מענק החממה, מטעם מפעל הפיס ומוזיאון פתח תקווה לאמנות
2023 – מענק מיוחד לתערוכת יחיד מטעם קרן רבינוביץ, תל אביב
תערוכות יחיד

1990 – הגלריה לצילום בצלאל, אוצר: יגאל שם טוב
1992 – הגלריה לצילום במדרשה לאמנות רמת השרון, אוצר: בועז טל
1993 – תינוקות, הגלריה בקיבוץ כברי, אוצרת: דרורה דקל
1994 – תינוקות, גלריה ארטיפקט יפו, אוצר: סרגיו אדלשטיין
1995 – איילת השחר כהן, פלובדיב, בולגריה
1995 – תינוקות, הגלריה לצילום בצלאל, אוצר: אסף רומנו
1999 – להתראות בירושלים, גלריה לימבוס, תל אביב
2000 – חיבוקים ונישוקים, הגלריה בקיבוץ נחשון, אוצרת: יעל קיני
2000 – חיבוקים ונישוקים, מוזיאון לאמנות חדשה חיפה, אוצרת: יהודית מצקל
2001 – הקומבינה, הגלריה החדשה במכון אבני, תל אביב, אוצרת: גליה יהב
2001 – חיבוקים ונישוקים, בית הספר לאמנות וחברה מוסררה, ירושלים, אוצר: אבי סבג
2003 – נגה ואיילת השחר זה אותו כוכב, גלריית דרפלר במכללת ויצו חיפה, אוצרת: חנה שביב
2007 – הלב זוכר, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן, אוצר: מאיר אהרונסון
2015 – פארק אוטופיה, גלריה אינדי, תל אביב
2017 – מול השמש, גלריה בנימין, תל אביב.
2020 – "מבוא להימנעות", בית האמנים, תל אביב, ליווי תערוכה: מרים נאה
2021 – "חמשת הימים המלאים, חמשת הריקים", הגלריה בקיבוץ כברי, אוצר: אבשלום סולימאן
2022 – "להשיב מבט", בתוך אשכול התערוכות "אם עץ נופל ביער", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרת: אירנה גורדון
2023 – "הספרייה החלופית", גלריה דנה, קיבוץ יד מרדכי, אוצרת: רווית הררי
2024 – "הספרייה החלופית", הגלריה של קרן בר גיל, רמת השרון, אוצרת: רווית הררי (מחווה לתערוכה שנפתחה בגלריה דנה, ועמדה נעולה מאז 7 באוקטובר 2023)
2024 – מאדמות הגופרית אל קרחוני סבאלברד, גלריה בארי, תל אביב. אוצרת סופי ברזון מקאי
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1992 – כיוונים חדשים בצילום הישראלי, בית האמנים ירושלים
1993 – זוכי קרן תרבות אמריקה ישראל, הגלריה האוניברסיטאית תל אביב
1993 – רכישות 1991–1993, מוזיאון לאמנות חדשה חיפה
1996 – דיאלוג נצחי- לצלם את ירושלים, מוזיאון מגדל דויד, ירושלים
1996 – זוכי קרן תרבות אמריקה-ישראל, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
1997 – הו מאמא- ייצוגי האם האמנות ישראלית, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
1997 – דוקומנטציה או פיקציה, הגלריה לצילום, בצלאל
1998 – גוף ללא מילים, גלריה קמרה אובסקורה, תל אביב
1998 – נשים בעולם המציאות, גלריה לימבוס
2000 – שבעה צלמים פוגשים את קיבוץ נחשון, הגלריה בקיבוץ נחשון
2001 – ארבע על ארבע, מוזיאון אשדוד
2001 – תערוכת הזוכים בפרס עידוד היצירה, מוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן
2002 – אמנות הארץ 2002, גלריית המשרד/תחנת כוח רדינג, תל אביב
2002 – מרשים, הגלריה הלאומית בודפשט, הונגריה
2003 – התגלות- דמותו של ישו בצילום, מוזיאון ישראל בירושלים/גרמניה/צרפת
2005 – אישה קסם כישוף, גלריית הצוק, נתניה
2009 – צלם-אוצר, פסטיבל הצילום הבינלאומי, מתחם התחנה תל אביב
2009 – חמלה וזעם ודימויים, גלריה מנשר, תל אביב
2010 – עולמות מופלאים, המכון לאמנות, אורנים
2011 – אמ-הות, גלריה גרשטיין, תל אביב
2015 – טבע דומם וגעגוע, מקום לאמנות קריית המלאכה
2017 – פרח (ושב) מזיכרוני, גלריה בנימין, תל אביב
2017 – one of a kind, רע בית מלאכה לצילום, יריד צבע טרי
2017 – הד הצל, מוזיאון פטמה למורשת המלאכות והתרבות הפלסטינית, אום אל קוטוף
2018 – קובייה לבנה, גלריה אינדי, תל אביב
2018 – barrow, גלריה חנינא, תל אביב.
2019 – פסטיבל הצילום, תל אביב
2020 – חיתוך בסכין מטבח, גלריה זוזו, עמק חפר
2023 – זיכרון עבודה, גלריה אינדי, תל אביב
2023 – cut, גלריה p-8, תל אביב