הקרב על גואם (1941)
פתיחה

התוכניות היפניות למערכה באוקיינוס השקט כללו את כיבוש גואם בימיה הראשונים של המלחמה. ממרץ 1941 טסו מטוסים יפניים גיחות סיור צילום מעל האי. תוכניות הפלישה לאי הושלמו בספטמבר 1941, ויחידת הים הדרומי נבחרה כיחידה הראשית האחראית לכך. מחלקת הים הדרומי כללה את רגימנט הרגלים ה-144 ויחידות אחרות שנותקו מהדיוויזיה ה-55, בסך הכל 4,886 איש. מחלקת הים הדרומי התרכזה בקוריאה במהלך נובמבר 1941, ולאחר שהייה קצרה ביפן, הפליגה לצ'יצ'י-ג'ימה באיי בונין בסוף אותו חודש. הפלוגה החמישית החזקה שכללה 370 איש של כוח הנחיתה הימי המיוחד השני של Maizuru, שהתבססה בסאיפאן במריאנה, הוטלה גם היא להצטרף להתקפה על גואם. יחידות אלו יועברו לגואם על ידי תשע אוניות תובלה בליווי שולת המוקשים Tsugaru וארבע משחתות. דיוויזיית הסיירות ה-6, שהורכבה מארבע סיירות כבדות, הייתה זמינה גם היא לספק תמיכה במידת הצורך. כוח הנחיתה והיחידות הימיות נתמכו על ידי חיל האוויר הימי ה-18, שהתבסס בסאיפאן והיה מצויד במטוסים ימיים מיושנים.
ממשלת ארצות הברית לא האמינה שיהיה אפשרי או מעשי להגן על גואם אם היא תותקף. האי לא נתפס כמועיל במאמצים לתגבר את הפיליפינים, אם כי הוא שימש כנקודת תדלוק לסירות מעופפות של פאן אם והיה אחת מנקודות הממסר של כבל הטלגרף של חברת הכבלים הפסיפיק שקישר את הפיליפינים לחוף המערבי של ארצות הברית.  ב-1941 קיבל האי דירוג הגנה "קטגוריה F"; זה שלל בניית הגנות חדשות ופירושו היה שכאשר תפרוץ מלחמה, מגיני גואם צריכים להרוס את כל המתקנים בעלי הערך הצבאי ולסגת.  למרות זאת ועם נשק קל בלבד שעומד לרשותם להגנתם, הנחתים האמריקאים שהוצבו באי בפיקודו של לוטננט קולונל, לימים, בריגדיר גנרל חיל הנחתים האמריקני ויליאם ק. מקנולטי, התבצרו בעמדותיהם והתגוננו נגד ההתקפה האווירית היפנית שלאחר מכן על האי, תוך שהם סופגים אבדות ונפגעים אחרים של כמעט שליש מהכוח שלהם.
למרות העדיפות הנמוכה שניתנה לגואם, כמה צעדים קטנים ננקטו על ידי פקודות אחרות כדי לשפר את ההגנות של גואם לפני פרוץ המלחמה. חוזה לשיפורים קלים במתקנים הצבאיים בגואם הוצא באפריל 1941, והעבודות החלו בחודש הבא. משמר הכוח של גואם, שהייתה מיליציה מקומית האחראית להגנה על בסיס הצי, הורחב מעט גם הוא במאי. ב-17 באוקטובר, משפחותיהם של אנשי צבא אמריקאים באי פונו לארצות הברית על ידי אוניית התובלה USS הנדרסון, ואחריהם יותר מ-1,000 פועלי בניין.  ב-23 באוקטובר 1941, המועצה הכללית של הצי האמריקני סיפקה למזכיר הצי פרנק נוקס דו"ח על ההגנות של גואם שהמליץ נגד חיזוק האי בשל קשיי ההגנה עליו והצורך להקצות משאבים לסדרי עדיפויות אחרים. עם זאת, הדו"ח טען בעד המשך שיפור מתקני הנמל והמטוס הימי של גואם.
עם פרוץ המלחמה ב-8 בדצמבר 1941 (שעון מקומי), גואם הוגנה על ידי יחידות קטנות של הצי האמריקני ו-USMC וכן משמר הכוח באי. קפטן ג'ורג' מקמילין, שהיה מושל האי והמפקד הכללי של חיל המצב, היה אחראי על כוחות הצי, גואם, שהסתכמו ב-271 איש וארבע אחיות. כוח זה היה יחידה כפופה של הצי האסייתי ורוב אנשיו לא היו חמושים. ספינת המשמר של גואם, USS Gold Star, הפליגה לפיליפינים כדי לאסוף אספקה ולאפשר לצוות לקנות מתנות חג המולד וכבר נותרה שם. שולת המוקשים USS פינגווין נכחה באי, יחד עם אוניית מחסני הנפט הבלתי ניידים Robert L. Barnes, ושתי סירות סיור ישנות YP-16 ו-YP-17 אשר נמסרו על סיפון ה-USS Ramapo ב-22 באוקטובר 1940. במחנה הצבאי, Sumay, היה כוח של 145 חיילים שהיו מאורגנים בפלוגה חמושה ברובים ומספר קטן של מקלעים.  משמר הכוח המבודד כלל 246 איש, שרובם קיבלו הכשרה מועטה.   הנחתים ומשמר הכוח באי היו מצוידים ב-170 רובי ספרינגפילד M1903, 13 רובי לואיס ו-15 רובי בראונינג אוטומטיים. למגינים לא היו מרגמות או ארטילריה מלבד התותחים על סיפון הפינגווין. בנוסף ליחידות הצבאיות הללו, לכוח המשטרה של גואם היה כוח של 80 איש שהיו חמושים רק באקדחים.