stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכחשת בית המקדש

הכחשת בית המקדש היא טענה הגורסת כי בתי המקדש בהר הבית מעולם לא התקיימו, או שנבנו במקום אחר, תוך שכתוב ההיסטוריה. טענה זו מקודמת על ידי מנהיגים אסלאמיסטיים, אנשי דת, אינטלקטואלים וסופרים, ומהווה חלק ממאמץ רחב להעצמת מעמדה של ירושלים והר הבית כאתרים בעלי זהות מוסלמית תחת שלטון ערבי. שורשיה של גישה זו נטועים במדיניות שהתגבשה לאחר קום מדינת ישראל ב-1948, כשהווקף האסלאמי החל להסיר אזכורים למקדש שלמה מספרי ההדרכה הדתיים. תופעה זו מהווה מסע של מחיקה אינטלקטואלית, שמטרתו לערער על הזיקה ההיסטורית היהודית לארץ ישראל, מה שמושווה להכחשת השואה.
רקע

הר הבית הוא האתר הקדוש ביותר ליהדות. על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון נבנה שם על ידי המלך שלמה בשנת 957 לפנה"ס ונהרס בשנת 586 לפנה"ס על ידי האימפריה הנאו-בבלית. בית המקדש השני נבנה בשנת 516 לפנה"ס, שופץ על ידי המלך הורדוס, ונהרס על ידי האימפריה הרומית במצור על ירושלים בשנת 70 לספירה. חוקרים מסכימים ששני המקדשים אכן עמדו בהר הבית בתקופות אלו, ונמצאו עדויות פיזיות רבות לבית המקדש השני בחפירות בסביבותיו.
בקרב המוסלמים, הר הבית הוא המקום השלישי בחשיבותו. בו ממוקמים כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא, ולפי האמונה זהו המקום שבו עלה מוחמד לשמיים במהלך המסע הלילי שלו, ומכאן חשיבותו הדתית הגדולה. האסלאם הקדום ראה באבן השתייה את מיקומו של מקדש שלמה, ובניית כיפת הסלע בהר הבית נועדה לפאר את ירושלים ולהציג את האסלאם כממשיך היהדות והנצרות. הפרשנויות המוסלמיות לקוראן מסכימות כי ההר הוא מקום המקדש שנבנה במקור על ידי שלמה, שנחשב לנביא באסלאם, ונהרס מאוחר יותר. לאחר בנייתו, מאמינים המוסלמים כי המקדש שימש נביאים שונים לסגידה לאל האחד, לרבות ישו.
במהלך המאה העשרים, על רקע המאבק בין התנועה הלאומית הציונית והתנועה הלאומית הערבית-פלסטינית, נוצרה מגמה ערבית-מוסלמית חדשה של שלילת הקשר היהודי להר הבית.
מאמצי ההכחשה > ספרי הדרכה של הוואקף

חוברת "מדריך קצר לאל-חראם אל-שריף", שפורסמה בשנת 1925 על ידי המועצה המוסלמית העליונה, מציינת בעמוד 4 כי האתר הוא אחד מהעתיקים בעולם וקדושתו מתוארכת לתקופות הקדומות, אולי אף לפרהיסטוריה. על זהותו עם מקום מקדש שלמה אין עוררין, ובתמיכתה ציטטה את הפסוק מספר שמואל ב', פרק כ"ד, פסוק כ"ה: "וַיִּבֶן שָׁם דָּוִד מִזְבֵּחַ לַיהוָה, וַיַּעַל עֹלוֹת וּשְׁלָמִים". אולם, לאחר הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, הוסרו מספרי ההדרכה של הווקף ההתייחסויות למקדש שלמה, ואת מיקומו הם תיארו כ"תחת מחלוקת".
מאמצי ההכחשה > ברשות הפלסטינית

לדברי דניס רוס, בועידת קמפ דייוויד ב־ 2000, ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת אמר לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון כי "מקדש שלמה לא היה בירושלים, אלא בשכם". מזיכרונותיו של ראש ממשלת ישראל אהוד ברק, בהתייחסו לשיחה שניהל עם קלינטון, אמר ערפאת לנשיא האמריקני, "אין שם כלום", כלומר, אין זכר למקדש על הר הבית. מאוחר יותר כתב רוס על פגישה שקיים עם ערפאת באוגוסט 2000: "מאחר שנדון באפשרויות על "אל-חרם", ציפיתי שערפאת עשוי בהחלט להכריז שוב שבית המקדש - המקום הקדוש ביותר במסורת היהודית - לא קיים בירושלים, אבל היה בשכם ... רציתי שגמאל, נוצרי ממוצא קופטי שמוצאו ממצרים, יגיד לערפאת שזה ניסיון מקומם לעשות דה-לגיטימציה לקשר הישראלי לירושלים. ... לבסוף, לאחר כמעט עשר דקות של התחכמות מתגברת, התערבתי ואמרתי "אדוני יושב הראש, לא משנה מה אתה חושב, נשיא ארצות הברית יודע שבית המקדש היה קיים בירושלים. אם הוא ישמע אותך מכחיש את קיומו שם, הוא לעולם לא ייקח אותך שוב ברצינות. העצה שלי אליך היא לעולם לא להעלות שוב את הנושא הזה בנוכחותו. ב-25 בספטמבר 2003 כאשר משלחת של מנהיגים ערבים מצפון ישראל ביקרה במתחם המוקטעה ברמאללה כדי להפגין סולידריות עם האינתיפאדה השנייה, הם הופתעו כשערפאת הרצה להם במשך כרבע שעה על אל-אקצא, בטענה שהמקדש היהודי לא היה בירושלים, אלא בתימן. הוא טען שביקר בתימן וראה את מיקומו של מקדש שלמה.
בספטמבר 2013 התגלה מדליון זהב עם סמלים יהודיים מובהקים, כולל מנורה, שופר וספר תורה, במרחק של כ-50 מטר מהכותל הדרומי. הממצא עורר תגובות נחרצות מצד הרשות הפלסטינית, שטענו כי מדובר בזיוף. ראש ממשלת הרשות הפלסטינית לשעבר אחמד קריע (אבו עלאא'), הביע בתוכנית טלוויזיה של הרשות את דעתו כי הממצא אינו אותנטי. לדבריו, "כל זה זיוף... הם חפרו מתחת למסגד אל-אקצא ולא מצאו דבר. רק עתיקות רומיות, ביזנטיות ומעט עתיקות כנעניות קדומות. שום דבר יהודי, אפילו לא אבן".
ב-15 במאי 2023, במהלך נאום בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות, טען נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, כי אין הוכחה לקשרים יהודיים עם אזור מתחם אל-אקצא בירושלים. הוא הצהיר כי "הם [ישראל] חפרו תחת אל-אקצא ... הם חפרו בכל מקום ולא מצאו דבר".
מאמצי ההכחשה > מקרים אחרים

בראיון לעיתון ישראלי בשנת 1998, אמר עכרמה צברי, אז המופתי של ירושלים, "שמעתי שהמקדש שלכם היה בשכם, או אולי בבית לחם". צברי, כשכיהן כמופתי של ירושלים, פרסם "פתווה" המרחיבה את "מסגד אל-אקצא" לכל מתחם הר הבית והכתלים שסביבותיו, לרבות הכותל המערבי. זאת כדי לנשל את הזיקה היהודית המובהקת להר הבית. בראיון ל"די ולט" ב-17 בינואר 2001, טען צברי עוד כי: "אין שום סימן לקיום מקדש יהודי באתר הזה. אין אבן אחת בכל העיר שמתייחסת להיסטוריה היהודית [...] זהו האומנות של היהודים להונות את העולם. הם לא יכולים להטעות אותנו בזה. אין אבן אחת בכותל המערבי שיש לה קשר להיסטוריה היהודית. ליהודים אין תביעה לגיטימית לכותל הזה, לא מבחינה דתית ולא מבחינה היסטורית".
בשנת 2002 טען בוועידת אל־קודס בעמאן זכי אל-ע'ול, ששימש ראש עיריית צללים של מזרח ירושלים ופעל מירדן, כי שלמה המלך שלט על חצי האי ערב, שם הקים את בית המקדש שלו, ולא בירושלים.
בשנת 2015 טען המופתי של ירושלים שייח' מוחמד חוסיין, שמעולם לא היה מקדש יהודי על הר הבית, ושהאתר היה מסגד כבר מ"בריאת העולם". הוא גם טען שאת מסגד אל-אקצה בנה אדם, או שהוא נבנה בימיו על ידי מלאכים.
ראו גם

אל-אקצא בסכנה
לקריאה נוספת

יצחק רייטר ודביר דימנט, סלע קיומנו / סלע קיומם, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2021
נדב שרגאי, עלילת 'אל-אקצא בסכנה': דיוקנו של שקר, ספריית מעריב • המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 2013
יצחק רייטר, מירושלים למכה ובחזרה: ההתלכדות המוסלמית סביב ירושלים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, ‏2005
ביאורים

↑  גמאל הילאל, דיפלומט אמריקאי ממוצא מצרי, אשר שימש כמתורגמן עבור מספר נשיאי ארצות הברית ומזכירי המדינה.
הערות שוליים

↑  על הכחשת שואה ואינטרסים ארציים | הפורום לחשיבה אזורית, באתר הפורום לחשיבה אזורית, ‏8 ביולי 2011
↑  M. Anwarul Islam and Zaid F. Al-hamad (2007). "The Dome of the Rock: Origin of its octagonal plan". Palestine Exploration Quarterly. 139 (2): 109–128. doi:10.1179/003103207x194145.
↑  Nasser Rabbat (1989). "The meaning of the Umayyad Dome of the Rock". Muqarnas. 6: 12–21. doi:10.2307/1602276. JSTOR 1602276.
1 2  Reiter, Yitzhak (2017). Contested Holy places in Israel/Palestine: Sharing and Conflict Resolution. Routledge. pp. 21–23. ISBN 978-1-138-24349-1. OCLC 960842983.
↑  A Brief Guide to al-Haram al-Sharif, a booklet published in 1925 (אורכב 05.01.2009 בארכיון Wayback Machine) (and earlier) by the "Supreme Moslem Council"(2 Samuel 24:25)"
↑  Rudoren, Jodi (22 בנובמבר 2014). "Mistrust Threatens Delicate Balance at a Sacred Site in Jerusalem". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Brit Hume, Interview (אורכב 22.07.2009 בארכיון Wayback Machine) with Dennis Ross, Fox News Sunday, Fox News, April 21, 2002
↑  Dennis, Ross. The Missing Peace: The Inside Story of the Fight for Middle East Peace. New York: Farrar, Straus and Giroux. p. 694.
↑  Dennis Ross (2004), The Missing Peace: The Inside Story of the Fight for Middle East Peace, מסת"ב 0-374-19973-6, p. 718
↑  Reiter, Yitzhak (2008),  Reiter, Yitzhak (ed.), "Denial of an Authentic Jewish Connection to Jerusalem and Its Holy Places", Jerusalem and Its Role in Islamic Solidarity (באנגלית), New York: Palgrave Macmillan US: 37–62, doi:10.1057/9780230612716_3, ISBN 978-0-230-61271-6, נבדק ב-2022-07-18
↑  זיו ריינשטיין, אוצר זהב ובו דגם מנורה התגלה ליד הר הבית, באתר ynet, 9 בספטמבר 2013
↑  ראש הממשלה הפלסטיני לשעבר על מדליון שנמצא ליד הכותל המערבי: "כל זה זיוף", באתר מבט לתקשורת פלסטינית, ‏11/09/2013
↑  "Abbas at UN disavows Jewish ties to Al-Aqsa, compares Israel to Nazis". The Jerusalem Post (באנגלית אמריקאית). 15 במאי 2023. נבדק ב-2023-05-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  נדב שרגאי, כל האמת על הסטטוס קוו בהר הבית, באתר ישראל היום, 28 בפברואר 2019
↑  Paul Badde, "Die Juden sollen dahin zurückgehen, woher sie kamen", די ולט, ‏17 בינואר 2001 (בגרמנית)
1 2  יצחק רייטר ודביר דימנט, סלע קיומנו / סלע קיומם, מכון ירושלים למחקרי מדיניות (עמ' 107)
↑  Ilan Ben Zion, Jerusalem mufti: Temple Mount never housed Jewish Temple, The Times of Israel, ‏25 באוקטובר 2015 (באנגלית)
מודל של בית המקדש השני בהר הבית
יוסף קונביץ

אין תמונה חופשית
הרב יוסף קונביץ (בכתיב ישן: קאָנוויץ; באנגלית: Josef Konvitz; ה'תרל"ח, 1878 - ט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944) היה רבן של כמה ערים בליטא ובארצות הברית, נשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה. חתנו של הרידב"ז.
ביוגרפיה > ליטא

נולד בכפר קאשודאר שליד העיירה ז'זמיר שבליטא לרב אליהו חיים קונביץ, למדן מקומי שהתפרנס מחנות מכולת ובית מרזח שהיו ברשותו. למד בילדותו מאביו, ובגיל תשע נשלח לפי דרישת רב אורח שעבר בבית הוריו, ללמוד גמרא בז'זמיר אצל המלמד המקומי לגמרא. הוא למד אצל רבו זה שלוש שנים ובגיל 12, מיד לאחר חג הפסח של שנת ה'תר"ן (קיץ 1890), נשלח בידי הוריו ללמוד בישיבת סלובודקה שבראשה עמד אז הרב יצחק יעקב רבינוביץ (ר' איצל פוניבז'ר). לאור המלצת מורו לגמרא, זומן למבחן אצל ראש הישיבה והתקבל ללמוד בה, בשל גילו הצעיר וכישוריו שבלטו, כינו אותו בישיבה "העילוי מקאשודאר".
בשנת ה'תרנ"ז (1897) נמנה עם "הי"ד החזקה", קבוצה של 14 בחורים ממצויני ישיבת סלובודקה שנשלחו בידי "הסבא מסלובודקה", הרב נתן צבי פינקל, לבקשת רבה של סלוצק, הרב יעקב דוד וילובסקי ("רידב"ז"), לייסד ישיבה חדשה בעיר. הוא מצא חן בעיני הרידב"ז ושנה לאחר בואו לעיר נישא לבתו של הרב, וֶליה. הוא עשה אצל חמיו שימוש חכמים והחל משמש מורה הוראה ודרשן. בשל נסיעת חותנו הרידב"ז לארצות הברית לצורך גיוס כספים לכיסוי חובותיו מהדפסת התלמוד הירושלמי עם פירושו, מינתה אותו הקהילה היהודית בסלוצק בשנת 1901 כממלא מקום רשמי של חמיו. הוא לא רצה לקבל על עצמו את האחריות לעיר כה גדולה ונמלט לבית הוריו.
כעבור שנה קיבל מינוי כרב בעיירה קטנה-יחסית בשם שדובה שבה התקיימה קהילה יהודית מכובדת. ושנה לאחר מכן (1902) התקבל כרבה של קובורסק שבפלך קובנה, בעיירה זו כיהן כארבע שנים. חידושי תורה שכתב בתקופה זו הודפסו בידי חותנו בספרו "בית רידב"ז" (ירושלים תרס"ח).
ביוגרפיה > צפת, ארץ ישראל

ב-1906 הודיע לו חותנו הרידב"ז, שהתיישב בינתיים בצפת ויסד בה ישיבה גדולה, שהוחלט לקבל אותו כרבה של הקהילה האשכנזית בצפת, כדיין בבית הדין העירוני וכר"מ בישיבתו של חמיו. הוא עלה לארץ ישראל עם אשתו והחל לכהן בתפקידיו. ב-1908 נולד בצפת בנו מלכיאל (אנ') (לימים מילטון רידבז קונביץ, משפטן ומזרחן בכיר באוניברסיטת קורנל), ולקראת סוף אותה שנה יצא הרב קונביץ למסע בן-שנתיים של גיוס תרומות לישיבתו של חמיו שעמדה על סף קריסה כלכלית. למרות הצעות רבנות חשובות בארצות הברית, חזר כעבור שנתיים לצפת ונשאר בה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. אז פסקו באחת מקורותיה הכספיים של הישיבה, הוא נסע ללונדון לגיוס כספים, ואחר כך חשש לחזור לארץ ישראל בהיותו נתין רוסי, האימפריה הרוסית הייתה במצב מלחמה מול האימפריה העות'מאנית ששלטה אז בארץ ישראל. בעקבות מצב המלחמה, היגר לארצות הברית. הוא קיבל אזרחות אמריקאית ובזכות העובדה שגם ישיבת רידב"ז הייתה רשומה כמוסד אמריקאי, הצליח להביא את משפחתו לארצות הברית ב-1915.
ביוגרפיה > ארצות הברית

עם התארכות המלחמה קיבל את משרת רבנות הקהילה היהודית באליזבת, ניו ג'רזי. יחד עם הרב ישראל רוזנברג הקים אז את ארגון "עזרת תורה" בחסות אגודת הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה. ב-1917 נבחר כחבר מן המניין בוועד הפועל של אגודת הרבנים. לאחר המלחמה עסק רבות בהיתר עגונות המלחמה הרבות, שחלקן הגיעו לחופי ארצות הברית. ב-1919 עבר לכהן כרבה של טרנטון, בירת ניו ג'רזי. הוא היה פעיל מאוד בתחום הכשרות, ובקיץ של אותה שנה נבחר כסגן נשיא אגודת הרבנים.
בכ' באייר ה'תרצ"ה (קיץ 1935) הוביל את החרם שיזמה אגודת הרבנים ושעליו חתמו רבנים נוספים נגד עורכי חופות שיאמצו את "תקנת בנות ישראל" שהוצעה שבוע קודם לכן בכנסת הרבנים הקונסרבטיבים. ב-1939 פרש מתפקידים פעילים באגודת הרבנים בשל בריאותו והתמנה כנשיא הכבוד של האגודה. הוא החליט לחזור ולעלות לארץ ישראל ולכונן בצפת מחדש את "ישיבת רידב"ז", אך מלחמת העולם השנייה שפרצה בסוף השנה שיבשה את תוכניותיו. עם הגעת הידיעות הראשונות על הנעשה באירופה, שקע בצער ולקה בלבו. בט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944, לקה בהתקף לב חמור נוסף ונפטר. הוא התגורר בסוף חייו בבית בנו סול (שלמה אריה) בבלמר שבניו ג'רזי, הלווייתו התקיימה בבית הכנסת "בית יוסף" בניו יורק במעמד חבריו לאגודת הרבנים ואישים נוספים והוא נקבר זמנית בבית הקברות "בית יוסף". לאחר המלחמה, הועלה ארונו לארץ ישראל והוא נקבר בכ"ד בסיוון ה'תש"ו בבית הקברות היהודי העתיק בצפת ליד קבר חותנו הרידב"ז.
לאחר פטירתו נקראה לזכרו "ישיבת הרב יוסף קאנוויץ" בלואר איסט סייד של ניו יורק, הישיבה הייתה מרכז תורני שהוקם עוד קודם לכן ושכלל את בית הכנסת של יוצאי סלוצק ותלמוד תורה רידב"ז, על שם חמיו. המוסד נסגר ב-1985 בשל שינויים דמוגרפיים ועזיבת מרבית התושבים היהודיים את האזור.
לקריאה נוספת

חיים קרלינסקי, חיי יוסף: תולדות חייו של הרב ר' יוסף קאנוויץ, ז"ל, בתוך: דברי יוסף, ניו יורק תש"ז, עמ' יג-נ
בצלאל לנדוי, רבי יוסף קאנוויץ: חתנו של הרידב"ז וממשיך פעליו, בתוך: שו"ת רידב"ז, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשנ"ז, עמ' 35–43
הערות שוליים

↑  לעיתים: Konwitz.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310545105171  ISNI: 0000 0000 6694 630X  LCCN: nr95009687  VIAF: 44187292   WorldCat (עם VIAF): 44187292
ברוך מרזל

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1959 (בן 65) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  חברון 
 מפלגה:  כך, חזית יהודית לאומית, עוצמה יהודית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
ברוך מאיר מרזל (נולד בט"ו בניסן ה'תשי"ט, 23 באפריל 1959) הוא פעיל ימין רדיקלי ישראלי. בעבר, היה מזכיר סיעת "כך" בכנסת ויו"ר התנועה לאחר הירצחו של הרב מאיר כהנא. בנוסף, היה בין מנהיגי ארגון הטרור היהודי "הוועד לביטחון בכבישים", המסונף לתנועת כך.
מרזל נעצר פעמים רבות בידי המשטרה והורשע בפלילים. מרזל היה פעיל בהקמת מספר התנחלויות, בהן עפרה, מצפה יריחו, קדומים, עצמונה, חצר אדר ובהקמת התנחלות בעיר שכם. עמד בראש מפלגת חזית יהודית לאומית. בבחירות לכנסת השמונה עשרה מוקם במקום השלישי ברשימת "עוצמה לישראל" ובבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום הרביעי במפלגת יחד. בשתי הפעמים לא נבחר לכנסת.
ביוגרפיה

מרזל נולד בבוסטון שבארצות הברית לשלמה מרזל ועלה לישראל עם משפחתו כתינוק. בגיל 20, לאחר סיום לימודיו בישיבת הסדר בימית, התגייס לצה"ל. במלחמת לבנון נלחם בגזרה המרכזית בחיל השריון והשתתף בקרבות בקרבת כביש ביירות-דמשק. בסיום שירותו הצבאי נשלח על ידי הצבא לארצות הברית כשליח הסברה וגיוס עולים ומתנדבים, במסגרת פרויקט 'שר-אל'.
פעילות פוליטית

מצעירותו היה מרזל פעיל שטח של "כך", תנועתו של הרב מאיר כהנא. כילד השתתף בפעילות התנועה, ולדבריו כהנא השתתף בחגיגת בר המצווה שלו. מרזל שימש דובר התנועה במשך קרוב לעשר שנים. כאשר נבחר כהנא בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984), מונה מרזל למזכיר הסיעה בכנסת. בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת (1988) נאסר על "כך" להתמודד בנימוק שמצעה גזעני.
לאחר רצח כהנא ב־1990 התפצלה "כך" לשתי תנועות: "כהנא חי" בראשות בנימין זאב כהנא (בנו של מאיר כהנא) ו"כך", בראשות מרזל. כיו"ר התנועה ניסה לרוץ לכנסת, אך הרשימה נפסלה שוב על ידי ועדת הבחירות המרכזית ולא הורשתה להתמודד. מרזל השתייך למנהיגות התנועה עד שהתנועה הוכרזה כארגון טרור בשנת 1994 לאחר טבח מערת המכפלה.
בבחירות לכנסת השש עשרה חבר למיכאל קליינר כמספר 2 ברשימת "חירות - התנועה הלאומית". מספר גורמים ערערו על זכותו להתמודד לכנסת, עקב עברו כפעיל "כך", אך הערעור נדחה על ידי בית המשפט העליון. המפלגה קיבלה כ־36,000 קולות, כ־11 אלף קולות פחות מהנדרש על-פי אחוז החסימה, ולא נכנסה לכנסת. בשנת 2004 ייסד את מפלגת חזית יהודית לאומית (המוכרת מאז 2015 בשם עוצמה יהודית), והוא עמד בראשה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
במסגרת מערכת הבחירות לכנסת ה-17 ובמחאה על אירועי עמונה, הכריז מרזל כי יבקר בסכנין במטרה "לבחון את הבניה הערבית הבלתי חוקית במקום". שיירתו של מרזל נבלמה על ידי משטרת ישראל במבואות העיר, והאירוע זכה להד תקשורתי.
מרזל עצמו לא התמודד בבחירות לכנסת ה-18, אך מפלגתו חברה למפלגת ארץ ישראל שלנו שהתמודדה במסגרת האיחוד הלאומי, והכניסה לכנסת את מיכאל בן ארי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב כמקום השלישי ברשימת עוצמה לישראל - רשימה משותפת למפלגת התקווה וחזית יהודית לאומית. גם בבחירות הללו המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ביוני 2024 פורסם כי אשתו של מרזל ופורשים נוספים ממפלגת עוצמה יהודית מקימים מפלגה חדשה.
פעילות פוליטית > פסילה מהתמודדות בבחירות לכנסת

לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב מרזל כנציג עוצמה יהודית ברשימת יחד, לאחר שהרב מאיר מאזוז, מנהיגה הרוחני של המפלגה, לא אשר את מועמדותו של מיכאל בן ארי בטענה כי הוא נוהג לעלות להר הבית. ועדת הבחירות המרכזית פסלה את מועמדותו, אולם בית המשפט העליון דחה את ההחלטה. גם בפעם הזו לא נבחר, מכיוון שהמפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הוצב מרזל כנציג עוצמה יהודית ברשימת איחוד מפלגות הימין. מספר עתירות מטעם המרכז הרפורמי לדת ומדינה ומפלגות שמאל לפי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת הוגשו לוועדת הבחירות המרכזית בנימוק שהתבטא בגזענות. היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כתב חוות דעתו שלפיה יש לפסול את מרזל. בתום דיון סוער דחתה הוועדה את הבקשה. לאחר הדחייה הגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה ערעור לבית המשפט העליון ובו הציג מאות מסמכים, הקלטות, סרטונים ומאמרים של מרזל. בית המשפט העליון החליט לפסול את מועמדותו, בפסק הדין כתבה הנשיאה חיות כי: ״מרזל משוכנע כי כל הערבים, ללא הבחנה, הם 'אויבים'. אחת האמירות המובהקות ביותר, מבין האמירות שצוטטו לעיל, המבטאות את עמדתו זו היא האמירה לפיה 'אני לא מהגזעניים שעושה הבדל בין ערבי כזה לכזה, ערבים זה ערבים'.״
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום השני ברשימת "עוצמה יהודית", אך מועמדותו נפסלה בשנית בבית המשפט העליון בגין הסתה לגזענות.
פעילות פוליטית > עמדותיו

בשנת 2000, מרזל ארגן מסיבת פורים בקברו של ברוך גולדשטיין, שרצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע כ-125 במעשה טרור יהודי הידוע כטבח מערת המכפלה.
לעיתים קרובות הוא מבקר חברי כנסת, שרים, גופי שלטון ושופטים באופן חריף. במסגרת זו אף קיים הפגנות רבות נגד חברי הכנסת של מפלגות הימין - האיחוד הלאומי והמפד"ל, ששיאן היה בימי המאבק בתוכנית ההתנתקות. כמו כן הוא הגיש, ביחד עם איתמר בן-גביר, מספר עתירות לבג"ץ. בשנת 2008 עתרו לבג"ץ בדרישה שיורה למשטרה לאפשר לו לקיים צעדה בעיר אום אל-פחם, כפי שמתקיים מצעד הגאווה בירושלים וכפי שאנשי שמאל מפגינים בחברון. בעקבות פסיקת בג"ץ התקיימו צעדות של אנשי ימין בפאתי העיר בשנים 2009 ו-2010. הצעדות לוו בעימותים בין תושבי העיר ובין המשטרה.
ברוך מרזל נתפס כדמות מרכזית בארגון "להב"ה – למניעת התבוללות בארץ הקודש", הפועל נגד נישואי תערובת. במהלך השנים, שלח מרזל מכתבים לנשים יהודיות שעמדו להתחתן עם לא-יהודים, ביניהן לינור אברג'יל ובר רפאלי, והפציר בהן שלא להתחתן איתם. במכתב ללינור אברג'יל, מרזל טען כי הוא "מטפל במשך עשרות שנים ביהודיות שהתחתנו עם גויים".
כמחאה נגד מצעד הגאווה בירושלים בשנת 2012, מרזל הביא לכיכר השבת שלושה חמורים, עליהם נכתב "גם אני גאה" ו"אני חמור גאה".
באוגוסט 2021 הורחק לצמיתות מהרשת החברתית "פייסבוק" לאחר שהוגדר כ"מסוכן" בעקבות תמיכתו בתנועות "כך" ו"כהנא חי" שנחשבות לארגוני טרור בישראל וארצות הברית.
בערב חג החנוכה ה'תשפ"ד (7 בדצמבר 2023) ארגן מרזל תהלוכת מחאה בירושלים תחת השם "צעדת המכבים", בה קרא לשינוי הסטטוס קוו בהר הבית. התהלוכה קיבלה אישור ממשטרת ישראל, תחת מגבלות, למרות עיסוקה בזירת יהודה ושומרון במלחמת חרבות ברזל באותה עת. בשלב ההתכנסות בכיכר צה"ל לקראת התהלוכה הפרו המשתתפים את התנאים שהוצבו, ועקב כך החליטה המשטרה שלא לאפשר את המשך התהלוכה, למניעת חיכוך ושמירת הסדר הציבורי במקום.
מעצרים, משפטים ועתירות

הרשעתו הראשונה של מרזל הייתה בגיל 17 ומאז הורשע מספר פעמים. במאי 1988 נידון למאסר בן שלושה חודשים שנועד לרצות בשירות לציבור על תקיפת צוות טלוויזיה בחלחול. היולי 1988 נפסקו עליו חצי שנה נוספת בעבודות לציבור. בשנת 1990 נעצר עם טירן פולק ונועם פדרמן בחשד של איומים על מעסיקי ערבים, אך שוחרר על ידי בית המשפט. ב-1992 היה בין מארגני המהומות בבת ים לאחר רצח הלנה ראפ ועל כך נידון ל-8 חודשי מאסר על תנאי. באותה שנה קרא בבית משפט לפייסל חוסייני רוצח ועל כך נידון לעונש מאסר בעבירת בזיון בית המשפט, אך בעקבות ערעור לבית המשפט העליון הומר לשלושה חודשי עבודות שירות.
ב-1994 הוחזק במעצר מנהלי במשך כמה חודשים לאחר טבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין. לאחר ששוחרר היה נתון במעצר בית מנהלי במשך שלושה חודשים.
ב-23 במרץ 2000 נעצר מרזל, יחד עם נועם פדרמן, טירן פולק, יהודה עציון וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור יוחנן פאולוס השני עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה במסגרת ביקורו בישראל. הם הועמדו לדין ונמצאו זכאים, ואף נפסקו להם פיצויים על הפגיעה בחירותם.
ב-2003 הורשע בתקיפת שוטר בעת פינוי חוות גלעד ונידון לחודשיים וחצי עבודות שירות ולקנס על סך 5,000 ש"ח.
בשנים 2006–2008 עתר לבג"ץ, עם איתמר בן-גביר, בבקשה לבטל את ההיתר לערוך את מצעד הגאווה בירושלים. העתירות נדחו.
במאי 2023 הורשע מרזל בהשתתפות בתגרה ונגזרו עליו שבוע מאסר על תנאי.
ביולי 2024 הטיל האיחוד האירופי סנקציות על מרזל ומתנחלים אחרים בשל "הפרות חמורות ושיטתיות של זכויות אדם נגד פלסטינים בגדה המערבית" הנימוק להכללת מרזל ברשימה היה קריאתו הפומבית לטיהור אתני של פלסטינים.
חיים אישיים

נשוי לשרה (אחותו של מנחם נויברגר ממורשעי המחתרת היהודית), ולהם לתשעה ילדים. הוא מתגורר עם משפחתו בשכונת אדמות ישי בתל רומיידה שבחברון.
גליה עוז

| --- | --- |

עוז, 2014
 לידה:  8 ביוני 1964 (בת 60) חולדה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  ספרות ילדים
 פרסים והוקרה:  פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2012) פרס דבורה עומר (2018)
 
גליה עוז, 2020
גליה עוז (נולדה ב-8 ביוני 1964) היא סופרת ילדים ונוער, תסריטאית ובמאית סרטים תיעודיים ישראלית. זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2012.
ביוגרפיה

נולדה ב-1964 בקיבוץ חולדה. היא בתם של נילי ועמוס עוז. למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עוז נפגשת עם תלמידים ברחבי הארץ, מרצה בפני קהלים שונים ומלמדת סדנאות לילדים בספריות ציבוריות. פרסמה מאמרים ב"הארץ" בנושאים אקטואליים, בין השאר על מצבם של ילדים בעת הנוכחית.
ביוגרפיה > ספרי ילדים

סדרת ספרי "שקשוקה" שכתבה לילדים היו לרבי מכר בישראל וזכו במעמד זהב ופלטינה. הספרים ראו אור גם בארצות הברית, צרפת, ספרד וברזיל. על סדרת "שקשוקה" זכתה עוז בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים בתשע"ב. ספרה "שקשוקה מאמצת חתול איום ונורא" זכה בעיטור "הפנקס" לספר ראשית-קריאה מצטיין לשנת 2011.
ספרה "מתי כבר החתול שלנו יאהב אותנו?" זכה בעיטור "הפנקס" לספר ילדים מצטיין לשנת 2018.
ספרה "אני מייקי" זכה בפרס דבורה עומר לשנת 2018.
ההצגה "שקשוקה ושוד הלימונים הגדול" על פי סדרת ספריה מוצגת בתיאטרון אורנה פורת (במאית - שירילי דשא).
בערוץ "כאן חינוכית" משודרת מאז 2021 הסדרה "שקשוקה" המבוססת על ספריה "שקשוקה" ו"אני מייקי".
ביוגרפיה > סרטים תיעודיים

סרטיה התיעודיים עוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים, שודרו במסגרות טלוויזיוניות שונות והוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם.
בין הסרטים שביימה ״למרוד במלכות״ (2007), ״קולף הסברס״ (2008), ״יהודים עכשיו״ (2010) ו״שקופים״ (2013).
ביוגרפיה > דבר שמתחפש לאהבה

בפברואר 2021 ראה אור ספרה הראשון למבוגרים "דבר שמתחפש לאהבה". בספר זה היא מתארת את ילדותה וטוענת שאביה, עמוס עוז, הכה אותה והתעלל בה רגשית בילדותה, וכי ההתעללות הנפשית וההטרדות נמשכו עד יום מותו.
אמה ושני אחיה הכחישו את עיקר טענות הספר, ובתגובה פרסם אחיה הקטן דניאל עוז, בשנת 2022, את ספרו "אוסף צדפים" שבו ביקש להפריך את הטענות ולהתייחס לאירועים שבעקבות ספרה.
הספר "דבר שמתחפש לאהבה" עורר דיון ציבורי בסוגיית התעללות הורים בילדים, ששיאו בכתבה מקיפה שטענה שהספר השפיע על גל חדש בספרות ובתרבות העברית (שכולל בין השאר את עופרה עופר אורן ורוחמה וייס) שעוסק באופן פתוח בילדות והתבגרות בצילם של הורים מתעללים.
חיים אישיים

עוז נשואה, אם לשניים, ומתגוררת עם משפחתה ברמת השרון. אחותה היא ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר, ואחיה הוא המשורר והמוזיקאי דניאל עוז.
ספריה

"יואלי הכל התקלקל לי" (2001), הד ארצי, הוצאת מעריב (איורים: ליאורה גרוסמן) (הספר בקטלוג ULI)
"יואלי ברקים ורעמים" (2002), הד ארצי, מעריב (איורים: ליאורה גרוסמן) (הספר בקטלוג ULI)
"שבע דרכים לעשות הורים שמחים" (2006), הקיבוץ המאוחד (איורים: ליאורה גרוסמן) (הספר בקטלוג ULI)
"שקשוקה נעלמת" (2007), הוצאת כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי) (הספר בקטלוג ULI)
"שקשוקה שתיים" (2008), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי) (הספר בקטלוג ULI)
"שקשוקה מאמצת חתול איום ונורא" (2010), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי) (הספר בקטלוג ULI)
"שקשוקה והמלחמה העולמית בין הטובים לרעים" (2012), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי) (הספר בקטלוג ULI)
"שקשוקה ושוד הלימונים הגדול" (2014), כתר (איורים: תמר נהיר-ינאי) (הספר בקטלוג ULI)
"אני מייקי" (2017), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: רות גוילי) (הספר בקטלוג ULI)
"מתי כבר החתול שלנו יאהב אותנו?" (2017), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: זויה צ'רקסקי נאדי) (הספר בקטלוג ULI)
"אדון שמחה וששון" (2019), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: זויה צ'רקסקי נאדי) (הספר בקטלוג ULI)
"דבר שמתחפש לאהבה" (2021), הוצאת כנרת זמורה-דביר (הספר בקטלוג ULI)
"מייקי וקשת" (2024), הוצאת כנרת זמורה ביתן (איורים: רות גווילי)
סרטים תיעודיים

"למרוד במלכות" (55 ד'), 2007, ערוץ 1, על המחתרת היהודית של שנות ה-80 והזרם האנטי ממלכתי בחוגי הימין
"קולף הסברס" (45 ד'), 2009, על הצייר הנשכח אשר פלדמן, בן העיר רחובות
"יהודים עכשיו" (55 ד') 2010, ערוץ 1, על הזהות היהודית של החילונים בישראל
"שקופים" (58 ד') 2013, ערוץ 1, על המתח בין תושבי דרום תל אביב לפליטים האפריקאים