stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר
הערות שוליים

↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 201
↑  Soviet Foreign Minister Molotov Leaves Berlin after Four-Power Talks
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 203
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 204
↑  Shirer 1990, p. 725
↑  Shirer 1990, pp. 515–540
↑  Ericson 1999, p. 57
1 2 3  Shirer 1990, p. 668
↑  Text of the Nazi-Soviet Non-Aggression Pact, executed August 23, 1939
↑  Fest 2002, pp. 589–90
↑  Roberts 2006, p. 30
↑  Bertriko, Jean-Jacques Subrenat, A. and David Cousins, Estonia: Identity and Independence, Rodopi, 2004, ISBN 90-420-0890-3 page 131
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 115
↑  Shirer 1990, p. 539
↑  Roberts 2006, p. 82
1 2  Cohen, Yohanon, Small Nations in Times of Crisis and Confrontation, SUNY Press, 1989, ISBN 0-7914-0018-2, page 110
↑  Roberts 2006, p. 43
↑  Nerkich, Ulam & Freeze 1997, p. 130
1 2  Nerkich, Ulam & Freeze 1997, p. 131
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, pp. 128–129
↑  Ericson 1999, pp. 63–4
↑  Ericson 1999, p. 66
↑  Philbin III 1994, pp. 130–142
↑  Kennedy-Pipe, Caroline, Stalin's Cold War, New York: Manchester University Press, 1995, ISBN 0-7190-4201-1
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 181
↑  Roberts 2006, p. 55
↑  Philbin III 1994, p. 71
↑  Shirer 1990, p. 665
↑  Philbin III 1994, p. 129
↑  Ericson 1999, p. 134
↑  Ericson 1999, pp. 127–8
↑  Hehn 2005, p. 212
↑  Ericson 1999, pp. 129–130
↑  Ericson 1999, p. 138
↑  Philbin III 1994, p. 48 & 59
↑  Shirer 1990, p. 720
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 196
1 2  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 197
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 192
↑  Gorodetsky 2001, pp. 69–70
↑  Gorodetsky 2001, p. 67
↑  Gorodetsky 2001, p. 68
↑  Shirer 1990, p. 722
↑  Philbin III 1994, pp. 49–50
↑  Gorodetsky 2001, p. 71
↑  Gorodetsky 2001, p. 72
↑  Berthon & Potts 2007, p. 44
↑  Gorodetsky 2001, p. 74
↑  Brackman 2001, p. 341
↑  Berthon & Potts 2007, p. 45
↑  Shirer 1990, p. 723
↑  Gorodetsky 2001, p. 73
↑  Brackman 2001, p. 342
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 199
↑  Cited in Max Ostrovsky, The Hyperbola of the World Order, (Lanham: University Press of America, 2007, p 272).
↑  Weinberg 1995, p. 200
↑  Shirer 1990, p. 724
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 200
↑  Berthon & Potts 2007, p. 47
↑  Shirer 1990, pp. 726–7
↑  Weeks, Albert L., Stalin's Other War: Soviet Grand Strategy, 1939–1941, Rowman & Littlefield, 2003, ISBN 0-7425-2192-3, page 74–75
↑  Nekrich, Ulam & Freeze 1997, p. 202
↑  Gorodetsky 2001, pp. 80–1
↑  Lukacks 2006, p. 65
↑  Weinberg 1995, p. 201
↑  Gorodetsky 2001, p. 77
↑  Ericson 1999, p. 146
↑  Overy 2004, p. 489
↑  Brackman 2001, p. 344
גנרלים סובייטים וגרמנים במהלך ההעברה הרשמית של ברסט לשליטת ברית המועצות, בספטמבר 1939
הנוסח היפני של ההסכם התלת-צדדי
שער פראבדה המציג את ביקורו של מולטוב בברלין
הבוספורוס חוצה את איסטנבול בפינה הדרומית-מערבית של הים השחור. בולגריה נמצאת מצפון לה.
הנחיה מס' 21
יובקזרטה באסקט

יובקזרטה באסקט (באיטלקית: Juvecaserta Basket) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר קזרטה שבנפת קזרטה, המתמודדת בליגה האיטלקית השנייה בכדורסל.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1951, בשם "יובקזרטה" על ידי שחקנים חובבים מקומיים. בהמשך שונה שם הקבוצה ל"מועדון הספורט יובנטוס" על ידי סנטינו פיקולו שהיה אוהד גדול של מועדון הכדורגל מטורינו. בתחילת הדרך, שיחקה הקבוצה על מגרש חימר ב"קלסיקו פייטרו ג'אנונה" בעיר קזרטה. בעונת 1983/84 החלה להשתתף בליגה הבכירה (Serie A).
בשנות השמונים היו ימי התהילה של הקבוצה. הקבוצה הגיעה לגמר הגביע (1983/84) ופעמיים ברציפות לגמר הפלייאוף (1986, 1987). ובעונת 1987/88 זכתה בגביע הראשון שלה. בעונת 1990/91 זכתה באליפות איטליה.
בעונת 1993/94 ירדה הקבוצה לראשונה לליגה השנייה (Lega Due) ובהמשך גם לליגה השלישית. בסיום עונת 2007/08 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה. ובעונת 2009/10 סיימה במקום השני והגיעה לחצי גמר הפלייאוף.
בגביעי אירופה, הגיעה הקבוצה לגמר גביע קוראץ' (1985/86), ולגמר גביע המחזיקות (1988/89). הודחה במוקדמות גביע אירופה לאלופות (1991/92). בעונת 2010/11 השתתפה הקבוצה ביורוקאפ והגיעה עד לרבע הגמר, בו הודחה על ידי אוניקס קאזאן.
ההיכל הביתי של הקבוצה נקרא פלאמגיאו, בעל קיבולת של 6,387 מקומות ישיבה, והוקם בשנת 1982. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת המשקאות "פפסי" (מאז 2003).
תארים והישגים

הליגה האיטלקית :
אליפות (1): 1991
מקום שני: 1986, 1987
הגביע האיטלקי :
זכייה (1): 1988
גמר: 1984, 1989
גביע ספורטה :
גמר: 1989
גביע קוראץ' :
גמר: 1986
תארים והישגים > שחקני עבר בולטים

ארצות הברית טימי באוורס
ארצות הברית בי.ג'יי. מקי
ברזיל אוסקר שמידט
ישראל גיא גודס
אסתר ציילנגולד

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1925 וייטצ'אפל, הממלכה המאוחדת 
 נהרגה:  29 במאי 1948 (בגיל 22) ירושלים 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  הר הרצל 
 השכלה:  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
אסתר "אסתי" ציילנגולד (קיילינגולד) (באנגלית: Esther Cailingold) (28 ביוני 1925 לונדון, בריטניה - 29 במאי 1948, ירושלים, ישראל) הייתה מורה ילידת בריטניה ממוצא פולני, שלחמה בארגון ההגנה במהלך מלחמת העצמאות ומתה בקרב על העיר העתיקה בירושלים.
פרטים ביוגרפיים > לידה, משפחה והשכלה

אסתר ציילנגולד נולדה בווייטצ'אפל, לונדון ב-28 ביוני 1925, בתם הבכורה של משה קיילינגולד וחנה, לבית פנצ'ל, אחות לאשר ומרים. הוריה דגלו בחינוך דתי ציוני. אביה הגיע ללונדון מורשה ב-1920, ופתח סניף לונדוני של עסק ההוצאה לאור ומכירת הספרים המשפחתי. לאחר שהמשפחה עברה לסטמפורד היל, צפון לונדון, בשנת 1936, אסתר למדה בבית ספר לבנות בצפון לונדון, ולבסוף זכתה במלגה למכללת גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון כדי ללמוד אנגלית. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה ב-1946.
פרטים ביוגרפיים > ציונות

הציונות של ציילנגולד נבעה בעיקר מהרקע היהודי מסורתי של הוריה. אביה, ממייסדי תנועת המזרחי בפולין, היה ציוני נלהב. משפחתה הייתה כזו ש"אסתר הייתה ציונית...לפני שידעה על תנועה פורמלית כלשהי או שמעה את נאומה הציוני הראשון". המודעות הציונית שלה התחזקה בעקבות אירועים כמו עלייתו של היטלר לשלטון, צמיחת האנטישמיות האירופית (והבריטית) ומאוחר יותר, במהלך ומיד לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות מאורעות השואה. עד אז הציונות שלה התבטאה בעיקר בפעילויות דתיות לנוער, כמו מעורבותה בתנועת בח"ד המזוהה עם "הפועל המזרחי" שניהלה חוות הכשרה בבריטניה ואירופה להכין צעירים לחיים עתידיים בקיבוץ. לפני עלייתה לארץ התנדבה ללמד במחנות לילדים פליטים באנגליה. לאחר מכן התחזקה אמונתה שעתידה טמון בקהילה היהודית בארץ ישראל, ובסתיו 1946 הגישה בהצלחה מועמדות לתפקיד מורה לאנגלית בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
בירושלים > חיילת בהגנה

ציילנגולד הגיעה לירושלים ב-1 בדצמבר 1946 על מנת לשמש כמורה לאנגלית. בחודשים שלאחר מכן, תוך כדי התעמקות בתרבות המקומית, היא הייתה עדה לאלימות הגוברת ברחובות, הטלת עוצר והגבלות אחרות על תנועה, התקפות על רכוש ויהודים, ואירועים ספציפיים כמו המשפט, הרשעה והוצאה להורג של אנשי האצ"ל, דב גרונר, והסאגה הממושכת של ספינות הפליטים כמו "אקסודוס". כתוצאה מכך השתנתה נקודת המבט שלה; מכתביה הביתה משקפים גישה קשה יותר וסנטימנט אנטי-בריטי חריף יותר ויותר. עד אוקטובר 1947 היא הצטרפה לארגון ה"הגנה", ושימשה כטבחית. תוך כדי המשיכה בתפקיד ההוראה שלה. היא החלה להשתתף במחנות אימונים על מנת להתכונן לתפקיד קרבי אפשרי. בינואר 1948 עזבה את בית הספר אוולינה דה רוטשילד והפכה לחיילת בארגון ההגנה. בנוסף לתפקידים צבאיים והכשרה מתמשכת היא עבדה כמאזינה בשירות השידור באנגלית של ההגנה, תוך כדי ביקשה להיות חלק בחיל המצב המגן על הרובע היהודי בעיר העתיקה.
בירושלים > הרובע היהודי

בשנת 1948 השתרע הרובע היהודי על שטח קטן. גרו בו כ-1700 אזרחים, בעיקר נשים, ילדים וזקנים, והגנו עליו באמצעות חיל מצב קטן של חיילי ההגנה, האצ"ל והלח"י בפיקודו של מפקד ההגנה. הרובע היה מנותק לחלוטין מיתר ירושלים היהודית, מוקף במחוזות ערביים עוינים ולמעשה בלתי ניתן להגנה בפני התקפות. לא היה לו ערך צבאי אסטרטגי אבל הייתה לו חשיבות סמלית רבה. עם זאת, חיל המצב שלה היה בחוסר חמור של אספקה, תלוי למזון ולצרכים אחרים בשיירה שבועית בליווי כוחות בריטיים, שדרכה היה צריך להבריח נשק וכוחות קרב נוספים.
אסתר נכנסה לעיר העתיקה, כביכול כמורה, בשיירות אחרונות כאלו, ב-7 במאי 1948 ודיווחה למפקד ההגנה. המשימה שהוטלה עליה הייתה תפקיד נייד - אספקת צרכים (נשק, תחמושת, מזון, ושתייה) של המוצבים השונים ברחבי הרובע. כשהיא הגיעה, שררה שביתת נשק קצרה והעניינים היו שקטים יחסית, אך היה צפי להסתערות בקנה מידה מלא על הרובע, לאחר נסיגת הכוחות הבריטיים הצפויה שבוע לאחר הגעתה ב-14 במאי. ההתקפה אכן החלה. חלקים מהאוכלוסייה האזרחית רצו לנהל משא ומתן על הפסקת אש. ב-16 במאי, במהלך ההתקפה המתמשכת הראשונה על הרובע, אסתר נפצעה, אם כי לא פציעה קשה. היא חזרה במהירות לתפקידיה לאחר חבישה בשטח, ולעיתים קרובות השתמשה בגגות החשופים כאמצעי הגישה שלה בין עמדות שונות. ב-19 במאי פרצה יחידת פלמ"ח קטנה את שער ציון והגיעה לחיל המצב הנצור. אסתר הייתה שם כדי לקבל אותם ולרגע נדמה היה שאולי התהפך המזל, אך הכוח נסוג במהירות. באותו יום הגיע הלגיון הערבי של המלך עבדאללה להר הזיתים והחל להפגיז את הרובע היהודי, שהתכווץ מדי יום עם התקדמות כוחות הקרקע הערביים. הקרב הפך לקרב מבית לבית, והתפקיד של אסתר הפך לבלתי אפשרי, אז היא הצטרפה לאחת מקבוצות ההגנה בתור נושאת סטן. ב-26 במאי היא נפצעה באורח קשה כשבניין שזה עתה נכנסה אליו התפוצץ. היא נלקחה לבית החולים של הרובע, אך מחסור באספקה גרם לכך שטיפול רפואי לא היה זמין. כשבית החולים ספג ירי פגז למחרת הועברו אסתר והפצועים האחרים לאזור בטוח יותר. כאן היא נשארה בהכרה ויכולה הייתה לדבר, לקרוא את התנ"ך שלה ולהתפלל. בינתיים, עם הרס בית הכנסת החורבה, הסתיימה למעשה ההתנגדות ברובע היהודי, כשפחות מארבעים מגינים עדיין מחזיקים מעמד. הרובע נכנע זמן קצר לאחר מכן.
בירושלים > מותה וקבורתה

לאחר הכניעה ב-28 במאי הועברו אסתר ושאר הפצועים, הפעם לבית הספר הארמני הסמוך, ממש מחוץ לרובע היהודי. השכם בבוקר שלמחרת אסתר, לאחר שסירבה לסיגריה (בגלל השבת), שקעה בתרדמת ולא שבה להכרה. היא נפטרה בסביבות השעה 5:00 בבוקר ב-29 במאי 1948 בגיל 22. מכתבה האחרון להוריה נכתב שישה ימים קודם לכן והועבר לחייל עמית לורר, שהעביר אותו להארי לוין. לוין בתורו נתן אותו למשה קיילינגולד, אביה של אסתר, כשהאחרון הגיע לירושלים ביולי.
יחד עם 38 לוחמי העיר העתיקה הנוספים שמתו, גויסה אסתר לאחר מותה לצבא ההגנה לישראל.
לאחר קבורה זמנית בבית העלמין שייח' באדר, גופתה נטמנה מחדש בבית הקברות הצבאי בהר הרצל ב-בספטמבר 1950 לאחר שזה הוקם.
הנצחה

אף אחד מהגברים או הנשים שלחמו למען הרובע היהודי ב-1948 לא קיבל צל"ש על אומץ לבו, למרות שמשה רוסנק, מפקדה, ציין את אסתר כראויה לכך.
לאחר נפילתה, התקשה אביה להתאושש ונפטר בלונדון ב-1967. לאחר מותו, עלתה אמה חנה לישראל, וגרה בחיפה ובירושלים, היא נפטרה ב-1992. אחותה של אסתר, מרים, ואחיה אשר עלו לישראל בשנות החמישים וחיו בירושלים.
לאחר מותה שתיים מרשימותיה תורגמו מאנגלית ופורסמו ב"גווילי אש", כרך ב', מפעל להנצחת חללי ישראל.
בשנת 2003 פרסם אחיה, אשר קיילנגולד, את הספר "מלונדון לירושלים", המספר את סיפורה של אסתר. את ההקדמה לספר חיבר הנשיא יצחק נבון.
לזכרה ניטעה חורשה בקיבוץ לביא. ישנן מספר ספריות על שמה בבתי ספר ברחבי הארץ.
מייסד ישיבת הכותל הרב חיים ישעיהו הדרי, נישא לנעמי רקובר שהייתה תלמידתה. בימי זיכרון תפילות נאמרות בישיבה לעילוי נשמתה והספד מפי הרב הדרי וכן הוקמה קרן מלגות על שמה.
שמה חקוק באתר ההנצחה ברחוב לוחמי תש"ח ברובע היהודי, באנדרטת הזיכרון לחיילי המח"ל בשער הגיא, בחדר ההגנה שבבית אגרון בירושלים, ועל קיר אתר הזיכרון של חיל השריון בלטרון. בלונדון ישנה קרן לנשות אמונה בבריטניה ע"ש אסתר קיילנגולד, במטרה לגייס כספים לילדים נצרכים בארץ.
בדצמבר 2017 אישרה ועדת השמות של עיריית ירושלים קריאת רחוב על שמה, שביל המוביל לתיכון אוולינה דה רוטשילד, בו לימדה.
שם המשפחה

מקור שם משפחתה של אסתר בפולנית הוא ציילנגולד שמשמעותו טור - זהב. כאשר אביה היגר לבריטניה שינה את שמו לקיילנגולד. כאשר אחיה, אשר, עלה לארץ ישראל, פקיד שינה את שם המשפחה על דעת עצמו לקיילנגולד. אחייניה של אסתר עברתו את שם משפחתם מקיילנגולד לטור-פז. אחד מאחייניה של אסתר הוא חבר הכנסת משה טור-פז.
ראו גם

המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות
הקרב על הרובע היהודי בירושלים
שירות נשים בצה"ל
סילביה ביירק
הערות שוליים

↑  אוסף אסתר ציילנגולד (קיילנגולד) | פריט NNL_ARCHIVE_AL997009628432605171 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
1 2 3 4 5 6 7 8  עניה אסדו, מעלים ערך מחזירות נשים להיסטוריה, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏5 בדצמבר 2018
↑  הקרן למורשת הכותל המערבי -, באתר פייסבוק, ‏21 במאי 2022
↑  ⁨שליחה לדבר מצווה ⁩ | ⁨הצפה⁩ | 13 מאי 1963 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨London Girls Fought for Israel⁩ | ⁨The Australian Jewish News (Melbourne)⁩ | 3 ספטמבר 1948 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  בני יעקבי, מכתב אחרון מהגיהנום, באתר הספרנים, ‏2018-01-09
↑  3775 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
↑  ⁨ספריות לזכר חברת ההגנה שנפלה בעיר העתיקה ⁩ | ⁨הצפה⁩ | 25 מאי 1965 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  באיחור של 70 שנה: רחוב על שמה של הלוחמת הדתיה, באתר כיפה, ‏2018-05-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259326805171  PLWABN: 9811268927605606  BnF: cb15094537d (data)  GND: 123025982  ISNI: 0000 0000 6681 6599  LCCN: n00046953  VIAF: 32893503   WorldCat (עם VIAF): 32893503 
שלט ביער לזכרה ליד קיבוץ לביא
אליזבת טיילור

ערך זה עוסק בשחקנית קולנוע אמריקאית. אם התכוונתם לסופרת אנגלייה, ראו .
| --- | --- |

טיילור, 1956
 לידה:  27 בפברואר 1932 הממלכה המאוחדת לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 במרץ 2011 (בגיל 79) ארצות הברית לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם לידה:  Elizabeth Rosemond Taylor 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1942–2003 (כ־61 שנים)
 מקום לימודים:  Byron House School 
 בן או בת זוג:  Conrad Hilton, Jr. (6 במאי 1950–29 בינואר 1951)  ריצ'רד ברטון (15 במרץ 1964–26 ביוני 1974)  ריצ'רד ברטון (10 באוקטובר 1975–29 ביולי 1976)  ג'ון וורנר (4 בדצמבר 1976–7 בנובמבר 1982)  אדי פישר (12 במאי 1959–5 במרץ 1964)  מייקל וילדינג (21 בפברואר 1952–30 בינואר 1957)  מייק טוד (2 בפברואר 1957–22 במרץ 1958)  Larry Fortensky (6 באוקטובר 1991–31 באוקטובר 1996) 
 צאצאים:  Michael Wilding Jr., Christopher Wilding, ליזה טוד ברטון 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  שני פרסי אוסקר פרס גלובוס הזהב פרס באפט"א
 https://elizabethtaylor.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
טיילור ב-1947
טיילור בסרט "חתולה על גג פח לוהט", 1958
אליזבת טיילור וריצ'רד ברטון בסרט "קלאופטרה", 1963
טיילור עם שני בניה, מייקל וכריסטופר, בעלה השלישי מייק טוד, ובתה אליזבת פרנסס לאחר לידתה. צילום של טוני פריסל, 1957
טיילור בפסטיבל סרטים בצרפת, 1985
דיים אליזבת רוזמונד טיילור (באנגלית: Dame Elizabeth Rosemond Taylor;‏ 27 בפברואר 1932 – 23 במרץ 2011) הייתה שחקנית בריטית-אמריקאית זוכת שני פרסי אוסקר.
בצעירותה נחשבה לאחת הנשים היפות בעולם, בין היתר בשל צבע עיניה הייחודי, המזכיר סגול. הייתה ידועה באורח חייה הראוותני, בנישואיה הרבים לבעלים שונים, במתנות הראוותניות שהעניקו לה בזמן יחסיהם, ובכך שמכרה אותם בגיל מבוגר יותר במחיר מופקע, לאור השתייכותם אליה. הייתה ידוע גם במערכת היחסים המתוחה עם אחד מבעליה, השחקן ריצ'רד ברטון, ובידידותה עם מייקל ג'קסון.
טיילור נולדה למשפחה נוצרית. שניים מבעליה היו יהודים (אדי פישר ומייק טוד), והיא טענה שהגיור שלה לא היה רק למענם. היא הייתה ידועה בפועלה ובמאמציה למען הציונות ולמען יהודים.
ילדות ונעורים - ילדת הפלא בהוליווד

אליזבת טיילור נולדה ברובע המפסטד, לונדון שבאנגליה. הוריה פרנסיס לן טיילור ושרה ויולה וורמברודט, שהיו אמריקנים שחיו בבריטניה. בזכותם בנוסף לאזרחותה הבריטית השיגה גם אזרחות אמריקאית. מצד אביה, טיילור היא צאצאית לבתי אצולה אנגליים ולבית המלוכה הסקוטי, כמו גם לבית פלנטג'נט.
הוריה של טיילור באו מארקנסו סיטי, קנזס. אביה היה סוחר אמנות ואמה שחקנית לשעבר, שפרשה מעולם התיאטרון על מנת להינשא לאביה של טיילור בשנת 1926.
בגיל שלוש החלה טיילור ללמוד בלט. לאחר כניסת בריטניה למלחמת העולם השנייה, החליטו הוריה לחזור לארצות הברית, על מנת שלא להיקלע ללוחמה. המשפחה השתקעה בלוס אנג'לס.
בגיל תשע הופיעה טיילור בסרטה הראשון עבור אולפני יוניברסל. אולפנים אלו לא העריכו את כישוריה, ואיפשרו לה לחתום על חוזה עם חברת MGM. חברה זו ליהקה את טיילור לתפקיד הראשי בשובר הקופות הקלאסי "לאסי שובי הביתה" (1943), שהיווה את פריצתה בעולם הקולנוע. לאחר מספר סרטים נוספים היא הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי כ"ולווט בראון", נערה העוסקת באילוף סוסים, בסרט "נשיונל ולווט" (1944). הסרט זכה להצלחה גדולה ואיפשר לטיילור לחתום עם MGM על חוזה ארוך טווח. טיילור המשיכה להופיע בסרטים, במקביל ללימודיה בבית הספר התיכון.
בשנים אלו הופיעה במספר המשכים לסדרת "לאסי", וכן שיחקה בסרט "ג'יין אייר" (1943), ב"הצוקים הלבנים של דובר" ובלהיטים כגון "החיים עם אבא" (1947), "ג'וליה השובבה" (1948), "אבי הכלה" (1950) (כבתו של ספנסר טרייסי, סרט שהיה להצלחה והוליד סרט המשך בשנת 1951 בשם "הרווח הקטן של אבא"), או "נשים קטנות" (1949). בסרטים אלו שיחקה דמות חיובית של מתבגרת חביבה וספורטיבית.
ב-1949 שיחקה בסרט "הקושר" לצידו של רוברט טיילור.
בשנת 1950 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, ובשנה זו נישאה בפעם הראשונה, ליורש אימפריית המיליונים של מלונות הילטון, קונרד הילטון הבן. היו אלו נישואי בוסר שהסתיימו לאחר מספר חודשים, והיו אך הראשונים בשורה ארוכה של זיווגים כושלים, ולעיתים טראגיים.
קריירת משחק בוגרת

החל משנות ה-50 נחשבה טיילור לאחת השחקניות המובילות בהוליווד, מעמד בו החזיקה עד לסוף שנות ה-60. היא זכתה פעמיים בפרס האוסקר כשחקנית הטובה ביותר. בפעם הראשונה בשנת 1960 עבור הסרט "באטרפילד 8", בו גילמה פרוצה יוקרתית החווה חיי אהבה מתוסבכים, ובו שיחקה לצד בעלה, השחקן אדי פישר. בשנת 1966 זכתה טיילור בפרס פעם נוספת בשל משחקה בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", דרמה העוסקת בחיי הנישואים של זוג במשבר, בו שיחקה לצד בעלה, השחקן הוולשי ריצ'רד ברטון. טיילור הייתה מועמדת לפרס בשנת 1957 עבור תפקידה בסרט "עץ החיים" בבימויו של אדוארד דמיטריק, בו שיחקה לצדו שלמונטגומרי קליפט, בשנת 1958 עבור תפקידה בסרט על פי מחזהו של טנסי ויליאמס, "חתולה על גג פח לוהט" בו שיחקה לצד פול ניומן, ובשנת 1959 עבור תפקידה בסרט "פתאום, בקיץ האחרון", אף הוא על פי מחזהו של טנסי ויליאמס, בו שיחקה לצד קתרין הפבורן ומונטגומרי קליפט.
בנוסף לסרטים אלו שיחקה בלהיטים הוליוודיים גדולים כקוו ואדיס (1951), "מקום תחת השמש" (1951), "אייבנהו", "הפעם האחרונה שראיתי את פריז" ו"ענק" (1956) סרט בו שיחקה לצד רוק הדסון ואגדת הקולנוע ג'יימס דין שהיה זה אחד משלושת הסרטים שצילם בימי חייו.
בניגוד לתדמיתה מהסרטים בהם הופיעה כנערה וכילדה, עסקו סרטיה כבוגרת בנושאים "קשים", כשבר בחיי נישואין, תשוקות מודחקות, והומוסקסואליות. דמותה הקולנועית הבוגרת מתקופה זו הייתה של אישה סוערת, מינית ומפתה. חייה הפרטיים הסוערים, השערוריות בהן הייתה מעורבת, כאשר השחקן אדי פישר עזב למענה את אשתו, דבי ריינולדס לאחר שהשניים נחשבו לזוג ההוליוודי המושלם, רק על מנת להעזב על ידי טיילור שנים ספורות לאחר מכן לטובת השחקן ריצ'רד ברטון, אשר אף הוא היה נשוי לאחרת כשהחל את יחסיו עם טיילור, תרמו לתדמית זו, והביאו את הקהל אל הקופות.
בשנת 1963 הייתה טיילור לשחקנית שקיבלה את השכר הגבוה ביותר בהוליווד, כאשר קיבלה את הסכום של מיליון דולר, על מנת לשחק בהפקת הראווה "קלאופטרה". הרומן שניהלה טיילור כקלאופטרה אל מול המצלמות עם ריצ'רד ברטון, ששיחק את מרקוס אנטוניוס לווה ברומן אמיתי בין טיילור וברטון, שלא חמק מעיני צלמי המגזינים. באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי עם ריצ'רד ברטון בסרט "אנשים חשובים ביותר".
פרשה זו קיבעה את תדמיתה של טיילור כ"קוטלת גברים", פאם פאטאל ברונטית, המשתמשת בגברים וזורקת אותם לאחר מכן לפי צרכיה. עם זאת, מערכת יחסיה עם ברטון נמשכה זמן רב וידעה עליות ומורדות, והסתיימה בצורה טרגית עם מותו הפתאומי של ברטון בגיל 58, בשנת 1984.
לאחר הסרט "קלאופטרה" הופיעה טיילור בסרט "אהבה למבוגרים בלבד" לצידו של ריצ'רד ברטון (1965) וכ"מרתה" בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (1966). דמות זו מיצתה את כישרון המשחק של טיילור, שהציגה דמות של אישה קולנית, מתוסבכת, ואף מוזנחת, השקועה במערכת יחסים הרסנית עם בעלה, שגולם על ידי ברטון. סרט זה הביא לטיילור את פרס האוסקר השני בקריירה שלה, אך סימן מפנה לרעה, שכן לאחריו לא זכתה עוד טיילור לככב בלהיט קולנועי מהשורה הראשונה.
מאמצע שנות השבעים פג קסמה של טיילור. היא עלתה במשקל, הופעותיה הקולנועיות הפכו לנדירות, והסרטים בהם הופיעה לא נחשבו לחשובים, ולא זכו לפרסים. מתפקידיה האחרונים זכורה טיילור בתפקיד שולי כאמו החורגת של פרד פלינטסטון בסרט "הפלינטסטונס" וכן על קריינותה בסרט "ג'נוסייד". טיילור הופיעה לעיתים בטלוויזיה (לרבות הופעה בכמה מפרקי הסדרה משפחת סימפסון, פעם בדיבוב מגי ופעם בדיבוב דמותה המצוירת של עצמה), וכן בתיאטרון, בו זכתה להצלחה על בימות ברודוויי בשנות השמונים.
חיים אישיים > נישואים

במשך חייה הייתה טיילור נשואה שמונה פעמים לשבעה בעלים:
קונרד (ניקי) הילטון (6 במאי 1950 – 29 בינואר 1951). נישואי בוסר אלו הסתיימו בגירושים.
השחקן מייקל וילדינג (21 בפברואר 1952 – 26 בינואר 1957). נישואים אלו הסתיימו בגירושים.
המפיק מייק טוד (2 בפברואר 1957 – 22 במרץ 1958) נישואים אלו הסתיימו בצורה טראגית עם מותו של טוד.
השחקן והזמר אדי פישר (12 במאי 1959 – 6 במרץ 1964) נישואים אלה הסתיימו בגירושים.
השחקן ריצ'רד ברטון (15 במרץ 1964 – 26 ביוני 1974 ושוב בין 10 באוקטובר 1975 ל-29 ביולי 1976). שני הניסיונות הסתיימו בגירושים.
סנטור ג'ון וורנר (4 בדצמבר 1976 – 7 בנובמבר 1982) נישואים אלה הסתיימו בגירושים.
מפעיל הציוד המכני לארי פורטנסקי (6 באוקטובר 1991 – 31 באוקטובר 1996). גם נישואים אלו הסתיימו בגירושים.
מנישואיה לווילדינג נולדו לטיילור שני בנים, מייקל הווארד וילדינג (1953) וכריסטופר אדוארד וילדינג (1955). מנישואיה לטוד נולדה לטיילור בת בשם אליזבת פרנסס ב-1957. בעת נישואיה לפישר החלה טיילור בהליכי אימוץ של בת, שהושלמו לאחר נישואיה לברטון. הבת, מריה ברטון, היא ילידת שנת 1961.
טיילור לא הייתה אזרחית ארצות הברית, שכן ויתרה על אזרחותה בתקופת נישואיה לברטון. היא התגוררה בשנותיה האחרונות בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס במעמד של תושבת חוקית קבועה.
חיים אישיים > יהדותה ויחסה לישראל ולציונות

טיילור גדלה כנוצרייה והתגיירה ב-1959. למרות ששניים מבעליה, מייק טוד ואדי פישר - היו יהודים, טיילור הצהירה שהיא לא התגיירה למענם, אלא רצתה לעשות זאת "מזמן" וש"אני מרגישה כאילו הייתי יהודייה כל חיי". אלכסנדר ווקר, מחבר הביוגרפיה של טיילור, מאמין שהיא הושפעה בהחלטתה מהסנדק שלה, ויקטור קאזלט (אנ'), ומאימה, שהיו תומכים נלהבים של התנועה הציונית.
בעקבות גיורה הפכה טיילור לתומכת פעילה במטרות יהודיות וציוניות. בשנת 1959 רכשה איגרות חוב מהבונדס בשווי 100,000 דולר, מה שהוביל לצנזור סרטים שבהם השתתפה על ידי ארצות ערב ברחבי המזרח התיכון ואפריקה. כמו כן, נאסר עליה להיכנס למצרים כדי לצלם את "קלאופטרה" ב-1962, אך האיסור בוטל כעבור שנתיים לאחר שהפקידים המצריים סברו שהסרט מביא לפרסום חיובי של מדינתם. בנוסף לרכישת איגרות החוב מהבונדס, טיילור סייעה בגיוס כספים לארגונים כמו קק"ל והתיאטרון הקאמרי והייתה חברת הדירקטוריון של מרכז שמעון ויזנטל.
טיילור גם תמכה בזכותם של יהודי ברית המועצות לעלות לישראל, ביטל את ביקורה בברית המועצות בשל גינויה את ישראל עקב מלחמת ששת הימים, גייסה כספים למען פצועי צה"ל במלחמת יום הכיפורים וחתמה על מכתב מחאה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי הציונות היא גזענות. בשנת 1976 הציעה עצמה כבת ערובה במקומם של יותר מ-100 אזרחים ישראלים אשר נחטפו לאנטבה במהלך טיסה של חברת "אייר פראנס". היא שיחקה בסרט "ג'נוסייד" משנת 1981, שעסק בשואה וזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
חיים אישיים > עסקים והתנדבות

טיילור הייתה ידועה בחיבתה לתכשיטים. לאורך השנים רכשה מספר פריטים ידועי שם, לרבות יהלומים מפורסמים. בשנת 2002 כתבה ספר בשם "סיפור האהבה שלי עם תכשיטים", ובשנת 2005 יצרה מיזם עסקי עם תכשיטנים נודעים בלוס אנג'לס לשיווק תכשיטים תחת השם המסחרי "אליזבת טיילור". כן שיווקה במסגרת זו בשמים שזכו להצלחה.
זמן רב השקיעה טיילור במאבק במחלת האיידס. היא סייעה להקמת המרכז האמריקני למחקר האיידס, לאחר מותו של ידידה השחקן רוק הדסון שהיה אחד הידוענים הראשונים שנפלו קורבן למחלה. היא הקימה את מכון האיידס על שמה. מעריכים כי עד לשנת 1999 סייעה טיילור בהשגת מימון בסך חמישים מיליון דולר למחקר המחלה.
חיים אישיים > אוסף אמנות

טיילור החזיקה אוסף אמנות גדול שרובו נמכר לאחר מותה וחלק מתקבולי המכירה נתרם לקרן האיידס שלה. האוסף כלל ציור של וינסנט ואן גוך אותו רכשה ב-1963, ציור שהנאצים שדדו אך היא לא ידעה על כך בעת שרכשה אותו.
ציור שלה בשם "ליז" שיצר אנדי וורהול, שרכש השחקן יו גרנט ב-2001 תמורת שני מיליון דולר, ונמכר תמורת 23.7 מיליון דולר ב-2007. ציור אחר של וורהול, בשם "הגברים בחייה", ציור שחור-לבן מ-1962 של טיילור, המבוסס על צילום שלה עם בעלה השלישי מייק טוד ובעלה הרביעי לעתיד אדי פישר שפורסם במגזין "לייף" גם ב-2010.