תכלת וארגמן בעולם העתיק
חקר ה'פורפורה' > מהמאה ה-19 והלאה > המחקר הכימי של צבע ה'פורפורה'

פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, ואף שהמידע בו כנראה אמין רצוי להוסיף לו מקורות. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (22.07.2022)
המחקר הכימי של צבע הפורפורה, שנערך במאה ה-19 ובעיקר במאה ה-20, הביא בהדרגה להכרה שהצבענים המצויים בצבע ה'פורפורה' שייכים למשפחת הצבעים האינדיגוידיים. כבר ב-1833 שם לב פרופסור לרוקחות האיטלקי ברתולומאו ביזיו (Bizio) לדמיון שבין תכונות הצבע המופק מחלזונות הארגמון ממין Murex trunculus לבין צבע האינדיגו. בשנים 1879–1880 ערך החוקר אדוורד שאנק (Schunck) ניסויים כימיים בחומר שהוא בודד מחלזונות Purpura patula ו-Purpura capillus בחופים המערביים של ניקרגואה.
ב-1909 אסף החוקר פול פרידלנדר (Friedlander) 12000 פרטים של המין Murex brandaris ומיצה מתוך הבלוטות התת-זימיות שלהם צבע במשקל של 1.4 גרם. האנליזה של היסודות הכימיים הצביעה על הנוסחה הכימית C16H8Br2N2O2. ב-1922 שיער פרידלנדר שבצבע ה'פורפורה' ישנו מרכיב נוסף – בגוון כחול, אך לא הצליח לזהותו. הכימאי הארכאולוגי רודולף פפיסטר (Pfister) בחן את צבעי הארגמונים ב-1937 והגיע לאותן המסקנות של האיטלקי ביזיו, בקשר לנטייה לכחול של הצבע המופק מ-Murex trunculus. לאותן המסקנות הגיעו גם החוקרים בושילו (Bouchilloux) ורושה (Roche) באמצעות הכרומטוגרפיה ב-1954.
בשנת 1944 דיווחו שני חוקרים, דריסן (Driessen) וון-אלפן (van Alpen) על תופעת הפוטודברומינציה, כלומר נשירת הברום ממולקולת הצבען באמצעות קרינת אור השמש, כאשר הדיברומואינדיגו נמצא במצב מחוזר ומומס, הנקרא Leuco-dibromoindigo. (ככל הנראה, שימש דבר זה כבסיס לגילויו של פרופסור אלסנר, המוזכר למעלה – הפקת צבע כחול טהור מן הארגמונים.)
בעבודתם החלוצית של החוקרים ווטרס (Wouters) וורהקן (Verhecken) בשנת 1991, שלראשונה השתמשו במכשיר HPLC לחקר הצבעים האינדיגוידיים, התגלה מרכיב נוסף - 6-ברומואינדיגו, ויחד איתו התגלה גם מרכיב אחר המצוי בכמויות מזעריות וזניחות – 6,6'-דיברומואינדיגוטין. באותו מחקר התגלה גם, שהצבע המופק מחלזון ממין Murex trunculus מורכב ומגוון יותר ומכיל גם את החומרים אינדיגו ואינדירובין.
החוקרים מלשקביץ' (Malaszkiewicz) ב-1967 ופוקה (Fouquet) ב-1970, על בסיס מחקר קודמיהם – שאנק (Schunck 1889) ולטליר (Letellier (1890, גילו את המבנה הכימי של ארבעה מחוללי-צבע, המצוים בבלוטה התת-זימית של החלזונות הארגמניים. ב-1968 בודדו החוקרים בייקר (Baker) וסותרלנד (Sutherland) מחולל-צבע חמישי מהמין Dicathais orbita. במחקרים אלו התברר, שחומרים מחוללי-צבע אלו הם אינדוקסילים, חלקם ברומידיים וחלקם חסרי ברום, והם עצמם חסרי צבע, אך בתהליך מורכב בהשפעת האנזימים, האוויר ואור השמש, לאחר פציעת החילזון ופירוק הבלוטה התת-זימית, הם מרכיבים את התוצר הסופי – הצבענים האינדיגוידיים. המין Murex trunculus, או בשמו העברי ארגמון קהה קוצים, מכיל ארבעה סוגי אינדוקסילים מחוללי-צבע, היוצרים מגוון רחב של צבענים: 6,6'-דיברומואינדיגוטין, 6-ברומואינדיגוטין, אינדיגוטין, ומספר צבענים בכמות מזערית: 6-ברומואיסטין ו-6,6'-דיברומואידירובין. הבלוטות של שאר המינים מכילות, בדרך כלל, אינדוקסילים מסוג אחד בלבד, ולכן אינן מסוגלות לייצר מגוון רב של צבענים, והצבען העיקרי המופק מהן הוא 6,6'-דיברומואינדיגוטין.
אי-יציבותו של הצבען 6-ברומואינדיגוטין, ויכולתו להיהפך בתנאים מסוימים לגוון כחול, למשל על ידי החימום, התגלתה באופן אקראי במפעל לצביעת פתילי תכלת לציצית של אגודת "פתיל תכלת". תופעה זו מושכת אליה כיום את תשומת לבם של החוקרים בתחום.
נושא נוסף המעסיק כיום את החוקרים הוא, שחזור השיטה העתיקה של צביעה. בנושא זה עסקו החוקר הלבנוני ז'וסף דומה (Doumet), החוקר הישראלי פרופ' אוטו אלסנר ועוד. ג'ון אדמונדס (Edmonds) מאנגליה הצליח לראשונה ב-1996 להגיע לחיזור צבע הפורפורה, דבר ההכרחי לתהליך הצביעה, באמצעים טבעיים בלבד, ובכך פתר את בעיית הצביעה העתיקה של הפורפור. הבשר של הרכיכות הותסס במשך מספר ימים בתוך תמיסה אלקלינית, הצבע חוזר והומס וזה איפשר את קליטת הצבען בתוך סיבי גיזת הצמר.