נור א-דין
העימות עם מצרים

חוזקה של ממלכתו של נור א-דין בסוריה, הרתיע את הצלבנים מלתקוף אותו. לצלבנים, שחיפשו בכל זאת דרך להרחבת ממלכתם, נותרה ברירה יחידה - התפשטות דרומה, על חשבון הממלכה המצרית. כיבוש אשקלון היה הצעד הראשון שביצעו הצלבנים כנגד מצרים, שהייתה מדינה חלשה יחסית וששליטיה הפאטימים היו צעירים ובלתי מנוסים. בשנת 1163 שלט במצרים הסולטאן הצעיר אל-אדיד, אולם השלטון בפועל נמצא בידיו של הווזיר שאוואר, שלא האריך ימים במשרתו והודח בידי איש חצר בשם דירג'אם. זמן קצר לאחר הדחתו של שוואר פלש מלך ירושלים אמלריך הראשון, בטענה כי המצרים מפרים הסכם לפיו הם מחויבים לשלם מס הגנה לממלכת ירושלים, הסכם אשר נחתם עוד בתקופת כהונתו של בלדווין השלישי.
מסעו של אמלריך לא צלח והוא נאלץ לשוב לירושלים, אולם בעקבות היעדרותו הממושכת של המלך מהבירה, ניצל נור א-דין את ההזדמנות והחל תוקף בשנית את חזית הצפון הצלבנית. להתקפה זו היו שתי סיבות עיקריות: הראשונה - ניצול היעדרות צבא ירושלים החזק להשגת הישגים טריטוריאליים, והשנייה - משיכת תשומת לבם של הצלבנים ממצרים מתוך רצון להגן על הטריטוריה המוסלמית אשר נמצאת בסכנה.
נור א-דין יצא בהתקפה על רוזנות טריפולי אולם ההתקפה נכשלה, וזמן קצר לאחר שוך הקרבות התייצב בארמונו הווזיר המצרי המודח שאוואר והתחנן בפניו להשיבו לשלטון במצרים בכח הזרוע. נור א-דין, שחשש מהמסע הארוך ומעימות צפוי עם צבא ירושלים החזק, סירב בתחילה להענות לבקשתו של שאוואר, אולם בהמלצת מצביאו הכורדי שירכוה, החל במסע לעבר מצרים, אליה הגיע בשנת 1164.
בשומעו על הצבא המתקרב פנה דירג'אם, הוזיר החדש של מצרים, אל המלך אמלריך וביקש את הגנתו מפני צבאו של נור א-דין. אולם הצבא הצלבני לא הצליח להדביק את כוחותיו של נור א-דין, ואלה פלשו למצרים, הרגו את דירג'אם והשיבו את שאוואר למשרת הווזיר במדינה.
עם שובו של שואואר למשרת הווזיר הוא גירש את שירכּוה מאדמתו וכרת ברית הגנה עם אמלריך, אשר יצא מירושלים במטרה לתקוף את כוחותיו של שירכּוה. שירכּוה נסוג ממצרים, אולם לא הגיע לכדי קרב מול צבאו של אמלריך, משום שהאחרון נאלץ לשוב לירושלים ולצאת צפונה כדי לעצור את התקפתו של נור א-דין על צבאות אנטיוכיה וטריפולי. במהלך מתקפה זו תקפו המוסלמים מספר מבצרים צלבנים בצפון סוריה, אולם נמנעו מלתקוף את אנטיוכיה עצמה, בעיקר כדי לא להכעיס את הקיסר הביזנטי.
לאחר הקרבות בצפון סוריה פנה נור א-דין לצור על העיר הצלבנית בניאס ולאחר כיבושה ערך פשיטות לאורך גבולותיהן של המדינות הצלבניות. בשנת 1167 שלח נור א-דין את שירכּוה להתקפה נוספת על מצרים. המלך אמלריך יצא מירושלים כדי להקדים את הצבא הסורי, ובהגיעו לקהיר חתם על הסכם רשמי מול שאוואר, הסכם עליו חתם גם הח'ליף אל אדיל. הצלבנים התיישבו באלכסנדריה וקהיר, והפכו את מצרים למדינה צמיתה לממלכת ירושלים, בתמורה להגנה מפני צבאו של נור א-דין. על אף רצונו להישאר במצרים, היה מוכרח אמלריך לעזוב את המקום ולחזור לירושלים, בגלל התקפותיו החוזרות ונשנות של נור א-דין על צפונה של הממלכה. כך שבה מצרים והפכה למדינה עצמאית.
בשנת 1168 כרת אמלריך ברית עם הקיסר הביזנטי מנואל הראשון, ברית שהבטיחה השתתפות ביזנטית בקרבות מול המוסלמים בסוריה, וכך השיג את ההפוגה הנדרשת כדי לצאת דרומה פעם נוספת לכיבוש מצרים. הפעם פנו המצרים בהנהגת בנו של שאוואר, ח'ליל, והח'ליף אל-אדיל אל נור א-דין, בבקשה לקבלת הגנה מפני הצבא הצלבני. צבאו של שירכּוה הגיע למצרים בתחילת 1169 והכריח את הצלבנים לסגת. לאחר שמנע מהצלבנים לכבוש את מצרים, השתלט עליה נור א-דין בעצמו, הוציא להורג את שאוואר הבוגדני ומינה למשרת הווזיר את אחיינו של שירכּוה, צלאח א-דין. לאחר השתלטותו של נור א-דין על מצרים ניסו הנוצרים להנהיג התקפה משותפת של צבא ביזנטיון וממלכת ירושלים על מצרים, אולם התקפה זו לא הייתה מאורגנת, ונכשלה עד מהרה.