stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסידות ברסלב
מנהגי החסידות > מנהגים הקשורים בלוח השנה > ספירת העומר - ושמע צעקתנו

על פי הקבלה, ספירת העומר נועדה להכין את האדם לקבלת התורה בשבועות באמצעות ארבעים ותשעה תיקונים, שכל אחד מהם שקול כנגד אחד מימי הספירה. על פי אמונת חסידי ברסלב, אמירת נוסח ספירת העומר בקול רם מעניקה כוח לימי הספירה לבצע את התיקון. לכן נוהגים חסידי ברסלב לבצע את ספירת העומר בצעקות רמות ובזמן ממושך.
מנהגי החסידות > מנהגים הקשורים בלוח השנה > שבועות - המקווה הגדול

בליל חג השבועות, מקפידים חסידי ברסלב לטבול במקווה דקות מעטות לפני עלות השחר. לפי דברי רבי נחמן, זוהי הטבילה החשובה ביותר בשנה.
מנהגי החסידות > עגה ברסלבית

בחלק מפלגי החסידות מקובלות מילים ייחודיות, לדוגמה, המונח אורות מתאר מצב של שמחה ומוטיבציה, המילה מניעות (בדרך כלל על ידי ה"בעל דבר") מתארת כל דבר המפריע לעבודת ה' ומילתא היא בדיחה. תיקונים היא מילה שמשמעותה סבל שיש לו מטרה שמיימית ומוחין מתארת השראה, בעיקר בקרב הנוער הברסלבי. רוב המושגים האמורים מבוססים על כתבי רבי נחמן.
ראו גם

נחמן מברסלב
נתן מברסלב
ניגוני ברסלב
לקריאה נוספת

מנדל פייקאז' חסידות ברסלב: פרקים בחיי מחוללה ובכתביה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1972 (מהדורה מורחבת ה'תשנ"ה)
ארתור גרין, בעל הייסורים: פרשת חייו של ר' נחמן מברסלב, תל אביב: הוצאת עם עובד, ה'תשמ"א
דוד אסף, ברסלב: ביבליוגרפיה מוערת, ירושלים: מרכז זלמן שזר, ה'תש"ס
דוד אסף, נאחז בסבך: פרקי משבר ומבוכה בתולדות החסידות, מרכז זלמן שזר, ירושלים 2006, פרק שלישי: 'אשרי הנרדפים': המאבק בחסידי ברסלב, עמ' 179–234
יוסף וייס, מחקרים בחסידות ברסלב, בעריכת מנדל פייקאז', ירושלים: מוסד ביאליק ה'תשל"ה
צבי מרק, מיסטיקה ושגעון ביצירת ר' נחמן מברסלב, תל אביב: עם עובד, תל אביב, ה'תשס"ד
צבי מרק, מגילת סתרים: חזונו המשיחי הסודי של ר' נחמן מברסלב, רמת גן: הוצאת בר-אילן, ה'תשס"ו
צבי מרק, התגלות ותיקון בכתביו הגלויים והסודיים של ר' נחמן מברסלב, ירושלים: מאגנס, ה'תשע"א
צבי מרק, סודות שמים וסודות אדם - רבדים חזיוניים וספרותיים בספר "ליקוטי מוהר"ן" וזיקתם לגאולה ולארץ ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשפ"ד
יצחק אנגל, ברסלב מאחורי הפרגוד, פרקי הווי, דמויות מיוחדות, ערכים: שמחה ודבקות, התבודדות, כיסופים והתעלות, בהוצאת המחבר, 2004
דער נסתר, בית משבר, רומן היסטורי, תרגמו לעברית ח. רבינזון וש. נחמני, תל אביב: ספרית פועלים, 1951
יונתן מאיר, שלוש הרצאות על חסידות ברסלב, ירושלים, מכון שוקן למחקר היהדות, תשפ"ד
גידול דגי נוי

דגי נוי באקווריום
דג מהמין Aplocheilus lineatus
זוג דגי מידאס באקווריום
גידול דגי נוי הוא תחביב פופולרי.
תוחלת החיים של דגי נוי קטנים היא כשנתיים עד שלוש שנים ואורכם הוא סנטימטרים בודדים. דגי נוי גדולים, למשל ממשפחת הקרפיונים, יכולים לחיות כ־20 שנים ויותר בתנאי מחיה טובים.
מקורות גידול דגי הנוי

בני האדם גידלו במשך אלפי שנים דגים בבריכות לצורכי מזון. לעיתים הפכו הדגים הצבעוניים לחיות מחמד. תרבויות רבות, עתיקות ומודרניות, גידלו דגים לצורכי נוי.
בימי קדם גידלו השומרים דגים בבריכות, לפני שהשתמשו בהם כמזון. גם באמנות המצרית העתיקה נמצא תיעוד של גידול דגים, בחפירות העיר אוקסירינכוס, שבה נמצאו בריכות בתוך אחד המקדשים.
באסיה גידלו אורז יחד עם דגי מים מתוקים המתאימים לאכילה, ביניהם סוגים שונים של שפמנון וקרפיון. הרבייה סלקטיבית של קרפיון ליצירת דגי הקוי (ביפן) והזהב (בסין) החלה לפני יותר מ-2,000 שנה. בתקופת שושלת סונג נהגו הסינים לגדל דגי זהב בביתם בתוך כלי חרס.
באירופה של ימי הביניים היה נהוג באחוזות ובמנזרים לגדל קרפיונים בבריכות, כחלופה לבשר בימי חג, כאשר בשר היה אסור לאכילה מטעמי דת. עשירי הרומאים נהגו לגדל דגי-צמד יחד עם דגים אחרים בבריכות מים מלוחים. התאולוג הנוצרי טרטוליאנוס כתב שהסנטור אסיניוס סלר שילם 8,000 מטבעות עבור קיפון גדול במיוחד. הפילוסוף קיקרו כתב כי עו"ד קווינטוס הורטנסיוס בכה כאשר הדג האהוב עליו מת.
האדם הראשון שהרבה דגים טרופיים באירופה היה פייר קרבונייר, שהקים את אחד האקווריומים הציבוריים הראשונים בפריז בשנת 1850, ובשנת 1869 היה הראשון שגידל דגי מקרופוד מיובאים, ומאוחר יותר מינים נוספים. בשנת 1875 הוענקה לקרבונייר מדליית זהב של "האגודה הקיסרית הצרפתית" על מחקר ורבייה של דגים טרופיים באקווריום של מים מתוקים.
סוגים של מערכות גידול דגי נוי

גידול דגי נוי מחולק לשלושה תחומים, בהתאם לסוג המים: מים מתוקים, מליחים ומלוחים.
סוגים של מערכות גידול דגי נוי > מים מתוקים

אקווריום מים מתוקים (אנ') הוא הפופולרי ביותר. גם חנויות חיות מחמד פשוטות מוכרות לעיתים קרובות מגוון של דגי מיים מתוקים, כגון דג זהב, גופים וסקלר. אף על פי שברוב האקווריומים במים מתוקים מגודלים מינים שממעטים להתרבות בשבי או שהאקווריום מכיל רק זכרים, שניחנים בצבעוניות גדולה יותר מהנקבות, רבייה באקווריום היא דבר פופולרי. דגים כגון מולי וגופי, הם בין הדגים המתרבים בקלות רבה בשבי, אך הרבייה קיימת גם בסוגים אחרים של דגי ציקלידים, שפמנון, חריתיים, קרפיוניים, נאוויתיים, ועוד.
מגדלים רבים נוהגים להקים אקווריום מים מתוקים שבו הדגש הוא על צמחי מים ולצידם גם דגים. אקווריומים אלו כוללים עיצובים שונים, למשל "עיצוב הולנדי" הכולל קבוצות שונות של צמחים המסודרים בקבוצות בסדר סימטרי. העיצוב נקרא על של האירופאי הראשון שעיצב כך. בשנים האחרונות, אחד האנשים הכי פעילים והמוכרים בעיצובי אקווריומי הצמחייה שלהם היה היפני טקאשי אמאנו (אנ').
גידול בבריכות במובנים מסוימים דומה לאקווריום מים מתוקים, אך בקנה מידה הרבה יותר גדול, חשוף לסביבה ולמזג האוויר. באזורים הטרופיים מסוגלים דגים מאזורים אלה לחיות כל הזמן בבריכות גן, אך באזורים קרים או חמים, יוכלו לחיות בבריכה דגים אחרים, כגון דגי זהב וקוי.
סוגים של מערכות גידול דגי נוי > מים מלוחים

לאקווריום מים מלוחים ישנן דרישות שלא קיימות כלל באקווריומי מים מתוקים, ובעלי החיים שבו בדרך כלל יקרים יותר. כתוצאה מכך, ענף זה נוטה למשוך יותר מגדלים מנוסים. אקווריום מים מלוחים יכול להיות יפה ביותר, בשל ריבוי צבעים וצורות של אלמוגים ושל הדגים המאכלסים אותו. דגי ים מאזורים טרופיים מצריכים קירור מאחר שאינם יכולים לגדול בטמפרטורת החדר. המגדל חייב לספק לדגים טמפרטורה נמוכה באמצעות מיקום במקומות קרירים (כגון מרתף) ובמידה ורוצה לגדל אותם בחדר יצטרך לספק להם מערכת קירור.
מגדלי אקווריום מים מלוחים לעיתים קרובות ינסו לשחזר שונית האלמוגים באקווריום שלהם, באמצעות כמויות גדולות של סלעים חיים, סלעים נקבוביים מצופים אצות קרולינה, ספוגים, תולעים ושאר אורגניזמים ימיים קטנים. גידול אלמוגים, כמו גם שרימפס, סרטנים, קווצי עור, רכיכות יתווספו מאוחר יותר, לאחר שהאקווריום יקבל וותק, כמו גם מגוון רחב של דגים קטנים. אקווריום המכיל בתוכו רק דגים ללא אלמוגים נקרא לפעמים "אקווריום מרינה".
סוגים של מערכות גידול דגי נוי > מים מליחים

אקווריום מים מליחים משלב אלמנטים מסוגים אחרים, עם רמת מליחות בין זו של מים מתוקים לזו של מי ים. דגי מים מליחים מגיעים מבתי גידול שונים כגון סביבת  מנגרובים ושפכי נהרות, ולא יכולים לחיות במים מתוקים לזמן רב. אף על פי שאקווריום מים מליחים אינם מוכרים למגדלים חסרי ניסיון, מיני דגים רבים מעדיפים מים מליחים, כמו גם מספר מינים של מולים, גובים רבים, ונפוחיתיים רבים, מונו וסקטים.
תחזוקת אקווריום

אקווריום אידיאלי מחקה את האיזון בטבע בתוך מערכת סגורה של אקווריום. בפועל, זה כמעט בלתי אפשרי לשמור על איזון מושלם. כדוגמה, יחסי טורף-נטרף כמעט ובלתי אפשריים לשימור אפילו באקווריום הגדול ביותר. בדרך כלל, מגדל האקווריום חייב לשמור באופן פעיל על האיזון במערכות האקולוגיות שקיימות באקווריום.
יצירת מערכת מאוזנת קלה יותר בנפחים גדולים יותר של מים מקטנים והשינויים בה פחות קיצוניים, לדוגמה: מותו של דג במכל בן עשרה ליטרים גורמת שינויים דרמטיים במערכת, בעוד מוות של אותו דג ב-400 ליטרים באקווריום שמכיל דגים רבים עשוי להיגרם רק שינוי קטן. מסיבה זו, חובבים מעדיפים לעיתים קרובות מכלים גדולים ככל האפשר, שכן הם דורשים פחות תשומת לב אינטנסיבית. אותו מושג נכון גם על מערכת הסינון, ועל מערכות חיצוניות (מחוץ למכל) בפרט. ככלל, ככל שהמערכת סינון גדולה יותר בהתאם לאקווריום אותו היא מסננת, כך היא תהיה מסוגלת יותר לשמור על מערכת יציבה. מערכות סינון חיצוני מספקת גם יתרון נוסף של הגדלת נפח המים הכולל לשם דילול השפעה של שינויים. לדוגמה, אקווריום חיצוני של 190 ליטר עם מסנן שמכיל 40 ליטרים, יוצר 230 ליטרים מים במערכת, ועלייה של מעל עשרים אחוז.
באקווריום מתבצעים מספר רב של מחזורים ביוגיאוכימיים; חמצן מומס נמצא על פני קו המים ונכנס אליהם על ידי משאבת אוויר או תנועה כלשהי על פני המים כמו גלים בסביבה טבעית, והפחמן הדו-חמצני מתמוסס לאוויר. מחזור הפוספט, ומיחזור אקולוגי, שבו גופרית וברזל- יסודות קורט המזינים את המערכת ומגיעים מהמזון יוצאים כפסולת. טיפול נאות במחזור החנקן, יחד עם אספקת מזון מאוזנת ומסה ביולגית יציבה, בדרך כלל מספיקים כדי לשמור על מחזורים אלו באיזון.
תחזוקת אקווריום > תנאי מים

החומרים המומסים במים הם אולי ההיבט החשוב ביותר של תנאי המים. תוכן המלח, או מליחות, הוא הערך הכי בסיסי ומהווה סיווג של תנאי המים: אקווריום מים מתוקים (מליחות של 0.5 PPT), המדמה סביבה של אגם או נהר; מים מליחים (מלח ברמה של 0.5 עד 30 PPT), המדמים סביבות ביניים בין מים מלוחים ומלוחים, כגון שפכי נהרות; מים מלוחים (רמה של 30-40 PPT), המדמה סביבה של אוקיינוס או ים. מלח בריכוזים גבוהים יותר משמש לגידול אורגניזמים מסוימים שחיים ברמות מליחות גבוהות במיוחד.
מספר תכונות מים אחרות נובעות מחומרים מומסים במים וחשובים לדימוי מדויק של סביבות טבעיות. במים מלוחים ה־PH בה בדרך כלל אלקלית, בעוד במים מתוקים ה־PH משתנה בהתאם למיקום המים.
"קשיות" מודדת את כמות התוכן המינרלי המומס, מים קשים או רכים עשויים להיות מועדפים בהתאם לסוג הדגים שנבחר לגדל. מים קשים בדרך כלל אלקליים, בעוד מים רכים בדרך כלל נייטרלים או חומציים. התוכן האורגני המומס והגזים המומסים גם הם גורמים חשובים.
אקווריומים ביתיים משתמשים בדרך כלל במי ברז המסופקים דרך רשת אספקת המים המקומית שלהם. בגלל הכלור המשמש לחיטוי אספקת מי שתייה לצריכה אנושית, לא ניתן להשתמש במי ברז באופן מיידי. בעבר, היה ניתן "לטהר" את המים ופשוט לתת להם לעמוד במשך יום או יומיים, דבר שגורם לכלור להיעלם. עם זאת לאחרונה, החלו רשויות המים להשתמש בכלוראמין לחיטוי המים משום שנשאר יותר זמן במים ופעולתו אפקטיבית יותר. על מנת לטפל בבעיה קיימים תוספים בשם 'אנטי כלור' המסירים כלור וכלוראמין ומאפשרים להשתמש במי ברז. אקווריום מים מליחים או מלוחים דורש תוספת של תערובת של מלחים ומינרלים נוספים.
במערכות מתקדמות יותר נהוג לשלוט אף באלקליניות המים, קשיותם וריכוז החומר האורגני בהם. זה יכול להתבצע על ידי תוספים כגון סודיום ביקרבונט כדי להעלות את ה-pH. חלק מהמגדלים משתמשים באוסמוזה הפוכה לטהר את המים, אמצעי נוסף אך הרבה פחות נפוץ ממנו הוא בעזרת דיוניזציה. לעומת זאת, אקווריום ציבורי עם נפח מים גדול צריך לעיתים קרובות לאתר לעצמו מקור מים טבעי (כגון נהר, אגם או אוקיינוס) כדי לקבל גישה קלה למים הדורשת טיפול מינימלי בלבד.
טמפרטורת המים מהווה את הבסיס לאחד משני הסיווגים החשובים ביותר באקווריום: טרופי לעומת מים קרים. רוב הדגים ומיני צמחים יכולים לסבול רק טווח מוגבל של טמפרטורות מים: אקווריום טרופי שבו שומרים על טמפרטורה ממוצעת של כ-25 °C, דגים טרופיים הם בין הפופולריים ביותר. ומים קרים שבו מקפידים לשמור על טמפ' נמוכה מטמפ' החדר. אחר מהדברים החשובים ביותר, הוא טווח טמפרטורת עקביות; רוב האורגניזמים אינם מורגלים לשינויים פתאומיים בטמפרטורות, דבר אשר יכול לגרום הלם ולהוביל למחלות. טמפרטורת המים יכולה להיות מווסתת על ידי מד חום וחימום.
זרימות באקווריום גם הם דבר חשוב בעיקר במערכת המדמה מערכת אקולוגית טבעית. הדגים עשויים להעדיף זרימות כמעט לא מורגשות עד מהירות, המדמות זרמים. תנועת מים יכולה להיות נשלטת באמצעות אוורור ממשאבות אוויר, ראשי כח, משאבות ותכנון של זרימת מים (כגון מיקום מערכת סינון נקודות של כניסה ויציאה).
תחזוקת אקווריום > מחזור החנקן

דגים הם בעלי חיים היוצרים פסולת אחרי שהם מעכלים את המזון, אשר בו המגדלים צריכים לטפל. דגים, חסרי חוליות, פטריות וחיידקים מסוימים מפרישים חנקן בצורת אמוניה (או לחלופין אמוניום במים חומציים) אשר מפורקת על ידי מחזור החנקן. אמוניה מופקת גם באמצעות הפירוק של הצמח והפרשות בעלי חיים, כולל צואה ופסולת אחרת. מוצרי פסולת חנקן הופכים רעילים לדגים ולתושבי אקווריום אחרים מעל ריכוז מסוים.
תחזוקת אקווריום > מחזור החנקן > התהליך

מכל מאוזן היטב מכיל אורגניזמים המפרקים את הפסולת שמייצרים הדגים. האמוניה במכל עוברת מטבוליזם על ידי חיידקי ניטריפיקציה המפרקים את האמוניה לניטריט. גם הניטריט רעיל מאוד לדגים בריכוזים נמוכים, אך פחות מן האמוניה. חיידקים נוספים, מסוג Nitrospira, ממירים את הניטריט לניטראט. תהליך זה מכונה בקרב החובבים כתהליך ה'סייקל'.
באקווריום צמחייה, צמחי מים יכולים לצרוך אמוניום וחנקה כחומרים מזינים ולהסיר אותם מן עמודת מים בעיקר דרך העלים. אך יכולים גם לצרוך חלק מן החומרים מזינים דרך השורשים שלהם, בתוך או על המצע או באמצעות שורשי אוויר הנמצאים בעמודת המים. בנוסף, חנקן וחומרים מזינים אחרים, זמינים עבור ספיגת שורשים על ידי פירוק החומר האורגני במצע כמו גם פירוק של בוצה. בעוד כמויות קטנות מאוד של עלים נרקבים עשויים להתפרק במחזור החנקן ולשמש כחומר מזין לאקווריום צמחייה, בפועל מגדלים רבים נוהגים לגזום ולהסיר כמויות ניכרות של עלים רקובים.
תחזוקת אקווריום > מחזור החנקן > שמירה על מחזור החנקן

אף על פי שנקרא "מחזור החנקן" על ידי חובבים, המחזור אינו מוחלט: חנקן חייב להיות מוסף תמידית (בדרך כלל בעקיפין, דרך האוכל) להפך לחנקות ולקיים את מחזור החנקן.
חובבים מתחילים בדרך כלל מפעילים אקווריום שבו עדיין לא קיים המחזור, דבר שיכול לגרום לתמותת דגים ולמחלות. אחת מהדרכים להתמודד עם הבעיה היא להחליף מים באופן קבוע וכך לדלל את כמות החנקות במים עד התבססות המערכת וריבוי החיידקים.
בפילטר באקווריום קיים סינון ביולוגי: 'מדיות' המיועדות במיוחד ליישוב על ידי חיידקי הניטרפיקציה.
בנוסף קיים גם סינון כימי: פחם פעיל וחומרים אחרים, כגון סופח אמוניה המפסיקים לפעול כאשר כל הנקבוביות שלהם מלאות, ולכן רכיבים אלה צריך להיות מוחלפים מעת לעת.
באקווריומים חדשים לעיתים קרובות יש בעיות הקשורות למחזור החנקן עקב חוסר חיידקים מועילים, אשר ידוע כ-"תסמונת האקווריום החדש". לכן, מכלים חדשים צריך להתבסס לפני שמתחילים לאכלס אותם בדגים. ישנן שלוש גישות בסיסיות: ללא דגים, "המחזור השקט", ואכלוס איטי.
מכלים העוברים סייקל ללא דגים פועלים באופן הבא; המגדל מוסיף אמוניה כדי להאכיל את החיידקים. במהלך תהליך זה, אמוניה, ניטריט וניטראט נמדדות כל הזמן על מנת למדוד התקדמות.
ה"מחזור השקט" כולל הוספת צמחים מהירי גדילה, ומסתמך על היותם צורכי חנקן, בינתיים המכל מתמלא בחיידקים הצורכים את החנקות העודפות. מחקרים מצביעים על כך שצמחים כאלה יכולים לצרוך חנקני פסולת ביעילות כה רבה את האמוניה, הניטריט והניטראט. שימוש בשיטה זו לא מאפשר מעקב של כמות החיידקים באקווריום על פי כמות החנקות במים, מאחר שחלק מן החנקות נצרכות על ידי הצמחים.
"אכלוס איטי" תהליך שבו מאכלסים דגים חזקים בהתחלה המסוגלים להתמודד עם כמות האמוניה הגבוהה שתהיה עד שבאקווריום יש מספיק חיידקים ולאחר מכן מאכלסים בהדרגתיות דגים כל שבועיים עד לאכלוס מלא.
הוספת דגים רבים מהר מדי גורמת לזה שלחיידקים אין מספיק זמן בשביל להתבסס בתוך הפילטר מה שיכול לגרום לרמות אמוניה גבוהות. זה לא תמיד קטלני אבל יכול לגרום למוות של הדגים באקווריום. כמה ימים לאחר הוספת הדגים הראשונים לתחילת תהליך הסייקל, חשוב לעקוב אחר הדגים כדי לחפש סימנים של אמוניה גבוהה. סימנים אלה כוללים חוסר תנועה, חוסר תיאבון, דלקת, אדמומיות על זימים, סנפירים, הגוף, ולעיתים הדג מתנשף בכבדות על פני המים. האחרון יכול להיות גם לייחס לחוסר אוורור, אשר יכול להיות מנוטרל על ידי הפעלה של משאבת אוויר.
אוכלוסיית הבקטריות הגדולה ביותר מתגוררת בפילטר. לפעמים, ניקוי הפילטר מספיק כדי לשבש את האיזון של החיידקים. השיטה הטובה ביותר היא להשתמש במים מהאקווריום כשמנקים את הפילטר בשביל לנקות את הפסולת הנמצאת בו, שיטה נוספת היא לנקות כל פעם רק חצי אחד של הפילטר בכל פעם וכך לאפשר לחצי השני שנותר עם חיידקים לאכלס את החצי שניקו.
תחזוקת אקווריום > תכולת המכל

מסה ביולוגית היא מדד לנטל שהוטל על המערכת האקולוגית של האקווריום על ידי תושביה החיים. מסה ביולוגית גבוהה יותר מייצגת אקולוגיה מורכבת יותר, מה שהופך את שיווי משקל קל יותר לחוסר איזון. שטח פני המים שנחשף לאוויר מגביל את החמצן הנמס. אוכלוסיית החיידקים המחמצנים מוגבלת על ידי המרחב הפיזי הזמין, הכולל את כל המשטחים באקווריום, כגון פני השטח הפנימיים, פני השטח של מצע סלע וכל חפץ כגון סלעים גדולים או פיסות עץ.
תחזוקת אקווריום > תכולת המכל > גודל מכל וכמות הדגים שבו

כמות הדגים המאכלסים את האקווריום קשורה לנפחו. קיימים מספר גורמים מגבילים לכמות הדגים שניתן לאכלס במכל כוללים את הזמינות של חמצן במים ואת הקצב שבו הפילטר יכול לעבד פסולת. חובבים משתמשים במספר כללי אצבע להערכת גודל האוכלוסייה; הדוגמאות להלן הם למכל מים מתוקים בעל דגים קטנים. דגי מים מתוקים גדולים יותר זקוקים לנפחים גדולים בהרבה. כמה מהחובבים טוענים כי הגדלת עומק המים מעבר למינימום מסוים אינה משפיעה על הקיבולת, משום שהדגים לא מנצלים את כל השטח.
1.5 ליטרים מים עבור כל סנטימטר של דגים.
30 סנטימטרים רבועים של שטח לכל סנטימטר של דג.
מגדלים מנוסים מסייגים כללים אלו, משום שהם לא מתייחסים לנושאים חשובים אחרים כגון קצב הצמיחה, רמת הפעילות, התנהגות חברתית, וכדומה. ברגע שהמכל מתקרב לכמות הדגים המרבית שהוא יכול לאלכס השיטה הטובה ביותר היא להוסיף את שאר הדגים על פני תקופה של זמן, תוך פיקוח על איכות המים.
כמות הדגים יכולה להיות משופרת על ידי תנודה של פני המים וזרימת מים באמצעות אוורור, אשר לא רק משפר את חילופי חמצן, אלא גם את הפירוק של חומרי פסולת. כמות הדגים יכולה לגדול יכול גם עם תוספת של סינון חיצוני אשר מגביר את הנפח הכולל של המים במערכת.
תחזוקת אקווריום > תכולת המכל > גורמים אחרים

קיימים משתנים נוספים המשפיעים על קיבולת מכל. דגים קטנים יותר צורכים יותר חמצן לכל יחידה של משקל הגוף מאשר דגים גדולים יותר. דגים ממשפחת האנאבסיים יכולים לנשום חמצן אטמוספירי, וצריכים פחות שטח (עם זאת, חלק טריטוריאלי, ולא יסבול צפיפות). בארבים דורשים יותר שטח מאשר טטרה של בגודל דומה. נוכחות של חומרי פסולת נחשבת גם היא כמשתנה, הפירוק צורך חמצן שהיה יכול להיות זמין לדגים. חמצן מתמוסס פחות בקלות במים חמים יותר, ואילו מים חמים הדגים פעילים יותר, מה שגורם שהם צורכים יותר חמצן.
תעשיית דגי הנוי

גידול דגי הנוי ברחבי העולם עומד על היקף של מיליארדי דולרים בשנה. שוק דגי הנוי הגדול ביותר הוא בארצות הברית, כשאחריה אירופה ויפן. ב-1993 מצאה לשכת האוכלוסין של ארצות הברית כי 10.6% מבתי האב בארצות הברית מחזיקים בבעלותם דגי נוי של מים מתוקים או דגי ים, עם ממוצע של 8.8 דגים לכל משק בית. ב-1993, ערך השוק של דגי הנוי בארצות הברית היה 910 מיליון דולר. בשנת 2002, נתוני המפקד הצביעו על כך שמוצרי האקווריום והדיג היוו 684 מיליון דולר.
תעשיית דגי הנוי > ספקי הדגים

בשנים 1989–1992 יובאו כמעט 79% מדגי הנוי של ארצות הברית מדרום-מזרח אסיה ויפן. סינגפור, תאילנד, הפיליפינים, הונג קונג ואינדונזיה היו חמש המדינות המייצאות. דרום אמריקה הייתה אזור הייצוא השני בגודלו, המהווה 14% מהשווי השנתי הכולל. קולומביה, ברזיל ופרו היו הספקים העיקריים.[דרוש מקור]
בשנת 1992 יובאו לארצות הברית כ-200 מיליון דגים בשווי 44.7 מיליון דולרים. דגים אלה מורכבים מ-1,539 מינים שונים ; 730 מינים של מים מתוקים ו-809 מינים של מים מלוחים. דגי מים מתוקים היוו כ-96% של הנפח הכולל ו-80% מסך ערך היבוא. 32 מינים מהם עלו מעל 10,000 דולר. המינים המיובאים ביותר היו של מים מתוקים והיוו 58% מסך ערך היבוא. המינים הפופולריים ביתור היו מינים של גופי, ניאון טטרה, פלאטי, דג קרב, אוכלי אצות סיאמים, ודג זהב. בהתחשב ב-91.9 מיליון משקי בית בארצות הברית בשנת 1990, יוצא ש-9.7 מיליון הם מגדלי דגים. 8.8 דגים לכל משק בית מרמזים על סך אוכלוסיית הדגים באקווריום של כ-85.7 מיליון, דבר המצביע על כך שאוכלוסיית דגי האקווריום בארצות הברית מסופקת רק מדגים מיובאים.
ממבחינה היסטורית נאספו דגים וצמחים עבור האקווריומים המודרניים הראשונים מן הטבע והובלו (בדרך כלל על ידי ספינה) לאירופה ולאמריקה. בתחילת המאה ה-20 יוצאו מינים רבים של דגים טרופיים קטנים מנאוס, ברזיל; בנגקוק, תאילנד; ג'קרטה, אינדונזיה; האנטילים ההולנדיים; כלכותה, הודו; ומדינות טרופיות אחרות. בימינו נמשך יבוא של דגי טבע, צמחים וחסרי חוליות לאקווריום ברחבי העולם. מינים רבים לא עברו בהצלחה רבייה בשבי. במדינות מתפתחות רבות, המקומיים מתפרנסים על ידי איסוף דגימות של זנים חדשים עבור סוחרי דגי נוי המוכרים אותם לשוק.
תעשיית דגי הנוי > רווחת בעלי חיים

דגים רבים מוחזקים לעיתים בתנאים לא מתאימים על ידי מגדלים חסרי ניסיון, אשר לעיתים קרובות מגדלים דגים רבים מדי במכל אחד, או מוסיפים דגים מהר מדי לאקווריום לא בוגר, והורגים רבים מהם. זה נתן לתחביב מוניטין רע בין כמה קבוצות צב"ח, כגון PETA, המאשימים את המגדלים שמטפלים באקווריום שהם מתייחסים לדגים כמו צעצועים זולים שאפשר להחליף כאשר הם מתים.
דגי זהב ודגי קרב בפרט, לעיתים קרובות גודלו בקערות קטנות או אקווריומים קטנים מדי בשביל הצרכים שלהם. במקרים מסוימים, דגים הוחזקו בכל מיני אובייקטים לא הולמים כגון "AquaBabies" ,"מיקרו אקווריום", ו"דג באגרטל", אשר בכולן מתגוררים דגים החיים במים לא מסוננים ובלתי מספיקים. זה האחרון משווק לפעמים כמערכת אקולוגית שלמה, כי הצמח כלול בצוואר האגרטל. כמה מוכרים טוענים שהדגים אוכלים את שורשי הצמח. עם זאת, דגי קרב הם טורפים הזקוקים למזון חי או מזון יבש. הם לא יכולים לשרוד על שורשי צמחים. בעיה נוספת היא כי הצמח לפעמים חוסם את המעבר של דג הקרב אל פני המים. הדג הוא ממשפחת האנבאסיים וצריך לנשום אוויר אטמוספירי, כדי להימנע מחנק.
מוצרים כאלה מכוונים עבור אנשים המחפשים מתנה לא שגרתית. ומגדלים רבים פועלים לגנות את התופעה. באופן דומה, הענקת דג זהב כפרסים בירידים נחשב לדבר מסורתי בחלקים רבים של העולם, אך כיום יש ביקורת על תופעה זאת. בשנת 2004 בריטניה הוציאה מחוץ לחוק פרסים של בעלי חיים כגון דג זהב.
השימוש לחיות טרף כדי להאכיל טורפים דגים כגון דגי פיראנה סופג גם הוא ביקורות.
תעשיית דגי הנוי > הנדסה גנטית בדגים

הנדסת דגים כדי להפוך אותם לאטרקטיביים יותר נחשבת כשנויה במחלוקת. מבחינה היסטורית, צביעה מלאכותית של דגים הייתה נפוצה - דגים שקופים במיוחד, להם הזריקו לעיתים קרובות צבעי ניאון. המגזין הבריטי "Fish Fish Practition" פעל למען הסרת הדגים מהשוק על ידי חינוך קמעונאים ומגדלים לסיכון של הדגים ולאכזריות הנובעת מכך, כמו גם לבעיות הבריאותיות שהדבר גורם.
ב-2006 פרסם מגזין הדגים הסינגפורי "FishFish" מאמר שחשף את הטכניקות לביצוע ניתוחים קוסמטיים על דגי אקווריום, ללא הרדמה, הזנב מנותק וצבע מוזרק לגוף. המאמר כלל גם את הראיות המתועדות הראשונות שהוכיחו כי לדגי התוכי מוזרק צבע. בהונג קונג ספקים מציעים שירות שבו דגים יכולים להיות מקועקעים עם לוגו החברה או הודעות באמצעות לייזר צבע, בבריטניה הדגים נמכרו בשם 'גורמי קליידוסקופ'.
דגים היברידיים כמו הציקלידים פלוואר-הורן ותוכי דם בפרט שמבנה גופו מונע ממנו לשחות רגיל ומקשה עליו לאכול ולהתרבות. הדאגה הגדולה ביותר עם דגים היברידיים זה שהם יכולים להתרבות עם מינים אחרים, מה שהופך את זה קשה עבור חובבים המנסים לזהות ולהרבות מינים מסוימים. קיימים מספר מוטציות קיצוניות ביותר, בעיקר זנים של דגי זהב המהונדסים כל כך מה שמונע מן הדגים שחייה, ראייה, או האכלה כראוי.
דגים מהונדסים גנטית כגון דגים זוהרים צפויים להיות זמינים יותר ויותר, במיוחד בארצות הברית ובאסיה. אף על פי שדגים זוהרים לא נפגעים מהשינויים הגנטיים שלהם, הם נשארים בלתי חוקיים במקומות רבים, כולל האיחוד האירופי, אם כי לפחות חלק מהם הוברחו לאיחוד האירופי, ככל הנראה מטאיוואן, דרך הרפובליקה הצ'כית.
בישראל, בעקבות עצומה בנושא, נאסר למכור דגים צבועים.
רביית דגים

רביית דגים הוא אתגר שמושך מגדלים רבים. בעוד מינים מסוימים מתרבים באופן חופשי באקווריום, רוב המינים דורשים תנאים מיוחדים לפני שהם יתרבו. הרוב המכריע של הדגים מטילים ביצים, שמהם בוקעים דגיגים היוצאים קטנים מאוד, וצריכים מזון חי או תחליפים כדי לשרוד. מספר לא מבוטל של דגי אקווריום פופולריים הם בעלי חיים המייצרים מספר קטן של צאצאים גדולים יחסית. אלה בדרך כלל אוכלים מזון רגיל מן הקרקע מיד.
שימור

יש שני מקורות עיקריים של דגים עבור אקווריומים: לכידה בטבע או ריבוי שבי. מחקרים של האו"ם מראים כי למעלה מ-90% מדגי האקווריום של מים מתוקים הם ריבוי שבי, בעוד שכל הדגים הימיים וחסרי החוליות נלכדים בטבע. מינים ימיים אחדים גודלו בשבי, אך רק לעיתים רחוקות החליפו את הסחר בדגים מהטבע. מינים שנתפסו בטבע סיפקו תעסוקה רבה לתושבים באזור שלרוב חסרי אמצעים.
דגי מים מלוחים בדרך כלל פחות גמישים במהלך ההובלה מאשר דגי מים מתוקים, מספר גדול מהם מת לפני שהוא מגיע לחנויות. למרות הסחר ותפיסות הדגים בטבע מדובר באיום קל על שוניות אלמוגים לעומת הרס בתי גידול, דיג למזון, ושינויי האקלים, מקומות בו המסחר פורח עלולה להיות בעיה רצינית במקומות ספציפיים כגון הפיליפינים ואינדונזיה שבו רוב האיסוף מתבצע. לתפוס דגים בטבע יכול להקטין את גודל האוכלוסייה שלהם, ולגרום להם להיות בסכנת הכחדה באזורים מסוימים, דבר שקרה עם המנדרין.
שימור > איסוף

בתאוריה, דגי שונית צריכים להיות דוגמה טובה של משאב מתחדש המעודד דייגים לשמור על שלמות ומגוון של בית הגידול הטבעי: יותר ויותר דגים יכולים להיות מיוצאים משוניות נקיות מאשר כאלה מזוהמות או שבהם התבצע דיג יתר. עם זאת, מה שקורה במציאות בדומה לענפים דומים כגון ציד פרווה, כריתת עצים, או דיג שחווים את "הטרגדיה של נחלת הכלל".
הדגים נתפסים על ידי רשת, מלכודות, או ציאניד. איסוף משלחות יכול להיות ארוך ויקר, ולא תמיד מצליח. הדג יכול גם להיות נפגע במהלך איסוף או המשלוח; שיעורי התמותה במהלך המשלוח גבוהים. רבים מהדגים נחלשים עד כדי עקה ונעשים חולים.
בעיות אחרות כוללות הרעלה של שוניות אלמוגים שאינם המינים המיועדים, דלדול של מינים נדירים מבית הגידול הטבעי שלהם, ופגיעה במאזן האקולגי בכך שמוציאים מין מן המערכת. בנוסף, טכניקות דיג הרסניות נוגעות לאיכות הסביבה ולחובבים כאחד. יש כבר ניסיונות של רבייה בשבי ותוכניות ואישורים עבור הדגים שניצודו. בשנת 1997 שני שלישים של מגדלים אמריקאים שנסקרו העדיפו אלמוגים מריבוי שבי ויותר מ-80% סבורים כי יש לתפוס רק דגים בכמות המאפשרת להם להתרבות למושבה יציבה. מדי שנה, 30 מיליון דגים מ-1,400 מינים נסחרים, וכ-16 מיליון מינים מיובאים לארצות הברית. לסחר זה יש ערך גלובלי מוערך של למעלה מ-800 מיליון דולר.
שימור > איסוף > ציאניד

ציאניד הוא רעל המשמש לשתק את הדגים ולהקל את תפיסתם. דייגים נוהגים לפזר ציאניד באוקיינוס, כדי להקל על התהליך של התפיסה ברשת. הוא יכול לגרום לנזק בלתי הפיך ולפגוע בדגים שנתפסו כמו גם דגים, יונקים, זוחלים או חסרי חוליות שנותרו מאחור. סיטונאים מסוימים מפרסמים שהם נמנעים מבעלי חיים שנתפסו בציאניד. בפיליפינים, דיג עם שימוש בציאניד גרמו לירידה דרסטית בדגי האקווריום, דבר שהוביל את המדינה להפסיק את השימוש בציאניד.