קולורדו (נהר)
היסטוריה > התיישבות אמריקנים

במהלך תקופת הייעוד הגלוי של אמצע המאה ה-19, התיישבו חלוצים אמריקנים במדינות מערביות רבות, אך בדרך כלל נמנעו מלהתיישב באגן הנהר קולורדו עד שנות ה-50 של המאה ה-19. בהשפעת חזונו הגדול של בריגהם יאנג על "אימפריה נרחבת במדבר" (מדינת דזרט) היו מתיישבים מורמונים בין הלבנים הראשונים שהקימו נוכחות קבועה באגן הניקוז. ב-1865 ייסדו מתיישבים מורמונים את סנט תומאס בשפך של הנהר וירג'ין לקולורדו בנבדה. ההתיישבות הגיעה לשיא אוכלוסייה של 600 בטרם ננטשה ב-1871, ואחר כך הפך העמק סביב היישוב הנטוש למפלט לפורעי חוק וגנבי בקר.
המורמונים הקימו יישובים במקומות שבהם מתיישבים אחרים הקימו חוות חקלאיות כדוגמת העיר ורנל לאורך הנהר גרין ביוטה ב-1878, וסנט ג'ונס בעמק הקולורדו הקטן באריזונה. הם גם הקימו יישובים לאורך הנהר חילה במרכז אריזונה החל ב-1871. מתיישבים ראשונים אלו התרשמו מהחורבות הנרחבות של תרבות הוהוקם ששלטו קודם לכן על עמק הנהר חילה, ונאמר כי "חזו שהתרבות החקלאית החדשה שלהם תתרומם כמו עוף חול האגדתי מאפרה של תרבות הוהוקם". המורמונים היו הלבנים הראשונים שפיתחו את מקורות המים של האגן בקנה מידה גדול, ובנו מערכת מורכבת של סכרים ותעלות להשקיית חיטה, שיבולת-שועל ושעורה, בנוסף להקמת חוות נרחבות של כבשים ובקר.
אחת הסיבות העיקריות שאפשרו למורמונים ליישב את אריזונה הייתה המעבורת של ג'ייקוב המבלין שאפשרה לחצות את הקולורדו בליז פרי (אז הייתה ידועה כמעבר פאהריה – Pahreah Crossing), שהחלה לפעול במרץ 1864. מיקום זה היה הקטע היחיד בנהר לאורך מאות קילומטרים שבו, בשתי גדות הנהר, בו לא הגיעו הצוקים עד הנהר וניתן היה להגיע אל המים, מה שאפשר נתיב תחבורה. ג'ון דויל לי שעל שמו קרוי האתר כיום, הגיע אליו ב-1870 במטרה להקים שירות מעבורת קבוע עבור מתיישבים מורמונים בדרכם דרומה לאריזונה. 13 שנים קודם לכן, ב-1857, פיקד לי על קבוצה שכללה מורמונים ואינדיאנים שהייתה אחראית לאירוע הקרוי טבח מאונטיין מדוז, שבו תקפה הקבוצה שיירת עגלות של מתיישבים שלא היו מורמונים, ורצחה 120 איש: כל הגברים, כל הנשים וכל הילדים מעל גיל 6. ההתקפה הרצחנית הייתה תוצאה של סכסוך בין המורמונים, ששאפו לשמור על מדינה עצמאית ביוטה לבין הממשל הפדרלי האמריקני, שניסה לכפות את מרותו על האזור בכוח. שנים אחרי הטבח שלחה הנהגת המורמונים את לי אל נקודת החצייה של קולורדו המרוחקת על מנת להגן עליו מפני החוק כחלק מניסיון הטיוח של האירוע. אף שהמעבורת שכנה על נתיב מסחר ראשי היה ליז פרי מקום מבודד, ושם הקימו לי ומשפחתו את החווה בעלת השם ההולם "חוות העמק הבודד" (Lonely Dell Ranch). ב-1928 טבעה המעבורת, תוך גרימת מותם של שלושה אנשים. מאוחר יותר באותה שנה הושלם, כשמונה קילומטרים דרומית לאתר, גשר נאוואחו שהפך את המעבורת למיותרת.
גילוי מרבצי זהב בין אמצע המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20 שיחק תפקיד חשוב במשיכת מתיישבים לאגן העליון של נהר הקולורדו. ב-1859 גילתה קבוצה של הרפתקנים מג'ורג'יה זהב לאורך הנהר בלו בקולורדו וייסדה את העיר המשגשגת ברקנרידג' בקולורדו. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 נתגלו מרבצי זהב גדולים אף יותר לאורך הנהרות אנקומפגרה וסן מיגל בקולורדו ואלו הובילו להקמת העיירות יוראי וטליורייד בהתאמה. מכיוון שרוב מרבצי הזהב לאורך חלקו העליון של הנהר קולורדו ויובליו התגלו בעורקים בסלע, נדרשו מערכת כרייה נרחבת וציוד כבד על מנת לחלץ את הזהב. כריית זהב תורמת גם כיום לכלכלה של האגן העליון, אבל הובילה לבעיות של דליפת חומצות מהמכרות לחלק מהפלגים והנחלים.
החל בשלהי המחצית השנייה של המאה ה-19 הפך החלק של הקולורדו התחתון במורד הזרם מהקניון השחור לנתיב מים חשוב למסחר מבוסס ספינות קיטור. ב-1852 הושקה הספינה "הדוד סם" (Uncle Sam) להובלת אספקה לחיל המצב של צבא ארצות הברית בפורט יומה. אף שכלי שיט זה התקלקל וטבע בתחילת הקריירה שלו, החלה תעבורה מסחרית לשגשג משום שמשלוח סחורה בנהר היה זול בהרבה מאשר שינוע דרך היבשה. הניווט בנהר הקולורדו היה מסוכן עקב הערוץ הרדוד והשינויים בעוצמת הזרם, ולכן תוכננה ב-1855 אוניית המשוטה הראשונה על הנהר, ה"קולורדו", לשאת 54 טון בשוקע של לא יותר מ-60 סנטימטרים. נחשול הגאות של הקולורדו התחתון היווה גם הוא סיכון עיקרי. ב-1922 הטביע גל בגובה 4.6 מטרים ספינה בדרכה ליומה וגרם למותם של בין 86 ל-130 אנשים. ספינות קיטור הפכו במהירות למקור העיקרי לתקשורת ומסחר לאורך הנהר עד שהחלה התחרות מול הרכבת בשנות ה-70 של המאה ה-19, ולבסוף בניית הסכרים לאורך חלקו התחתון של הנהר, שצמצמו את זרימת המים בנהר ובהם לא הותקנו תאי שיט למעבר ספינות.