הפרעות באוקראינה (1918–1920)
מלחמת האזרחים

בפברואר 1917 פרצה מהפכה בפטרוגרד, שבעקבותיה נאלץ הצאר ניקולאי השני להתפטר. קמה ממשלה זמנית, והשלטון הליברלי החדש הבטיח שוויון זכויות אזרחי והכרה בזכויות הלאומיות של כל עממי המדינה. נציגיהן של עשרות תנועות לאומיות שדוכאו ונרדפו בידי המשטרה החשאית הצארית (האוכרנה) החלו לצאת מן המחתרת.
בקייב, שהייתה עדיין תחת שלטון רוסי, ארגנו פוליטיקאים אוקראינים לאומיים-פרוגרסיביים את "המועצה המרכזית האוקראינית" (באוקראינית: "צֶנטרָלנַיָה ראדָה"), שביקשה עצמאות ואוטונומיה תרבותית כחלק מפדרציה כלל-רוסית. ברוח הצעותיהם של רבים מההוגים הפוליטיים שביקשו פתרון לבעיית המיעוטים ברוסיה ובאוסטרו-הונגריה, הראדה הבטיחה שוויון ואוטונומיה לאומית פרסונלית לעממים האחרים באוקראינה, כולל ליהודים. ביולי היא הוכרה על ידי הממשל הרוסי של קֶרֶנסקי, ותוך זמן קצר הקימה תת-מזכירויות לענייני לאומים.
משה זילברפרב, איש מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, ה"פֿאַראייניקטע", מונה לתת-המזכיר היהודי של המועצה, וארגן מועצה לאומית בת חמישים צירים שנועדה לשמש כפרלמנט וכגוף המייצג העליון של הקהילות. הראדה העניקה ליהדות אוקראינה בת 1,800,000 הנפש לא רק זכויות אזרח, אלא הכרה לאומית חסרות תקדים, שכמעט ולא הייתה כמותה במקומות אחרים. זילברפרב התעקש על איוש המועצה לפי מפתח שוויוני, בלי קשר להיקף התמיכה במפלגות השונות: הבונד, פועלי ציון, הפֿאַראייניקטע, הפֿאָלקספּארטיַי והגוש הציוני המאוחד קיבלו כל אחת עשרה נציגים. אגודת ישראל לא השתתפה, כנראה עקב ארגון לקוי. החלוקה הכעיסה את הציונים, שטענו לתמיכה של רוב היהודים, והם החרימו את המועצה ושיתקו כמעט את פעילותה.
באוקטובר השתנה המצב הפוליטי באופן חד, כשהבולשביקים בראשות ולדימיר לנין הפילו את ממשלת קרנסקי ותפסו את השלטון בפטרוגרד. רוסיה כולה שקעה לתוך מלחמת אזרחים: הצבאות הלבנים, נאמני המשטר הקודם, התקדמו לכיוון מרכזי השליטה הבולשביקיים תוך קרבות עם הצבא האדום המהפכני. בתווך, תנועות עצמאות ואינספור כוחות מקומיים הקימו צבאות משלהם, לעיתים קרובות מבין מיליוני העריקים, וכל זאת בעת שמעצמות המרכז ומדינות ההסכמה מתערבות מבחוץ. באנרכיה הגמורה התמוטט הסדר החברתי ואלימות פרצה מכל עבר, כשמלבד הצבאות קמות כנופיות מקומיות לאינספור. מעמד בעלי הקרקעות הפולנים במרכז אוקראינה, שהחזיק באדמות שם מאות שנים, חוסל כמעט לגמרי; קהילות המנוניטים הפציפיסטיות נפלו קורבן לפרעות שבהן מצאו את מותם 1,230 בני אדם. עשרות אלפי איכרים נהרגו בידי הבולשביקים, במרידות או במחאות נגד מדיניות החרמת התבואה הנוקשה שאכפו הללו בשטחיהם. רבים מאוד מתו ברעב ובמגפות שפשטו בתנאים הקשים. ב-20 בנובמבר הכריזה הראדה על ריבונות הרפובליקה העממית האוקראינית.
חלק מההתפרצות כוּון גם כלפי היהודים: המזכירות הלאומית של זילברפרב תיעדה 60 פוגרומים ב-1917, שאירעו רובם ככולם בנובמבר ודצמבר ונערכו בחבל ווהלין, קרוב לחזית. כבר באוקטובר הוציאו שר הפנים של הראדה, וולודימיר ויניצ'נקו, ושר הצבא סימון פטליורה, הודעות גינוי נחרצות והורו לכוחות הנאמנים להם לשמור על הסדר. המנהיג הציוני יוסף שכטמן התלונן שהפרעות נובעות במיוחד עקב היעדרם של הגברים היהודים הכשירים שגויסו לצבא, והציע הקמת יחידות הגנה עצמית יהודיות נפרדות. פטליורה תמך ברעיון, והראדה פרשה את חסותה על "איחוד החיילים היהודים הכל-רוסי" שנוסד בקייב בתחילת אוקטובר על ידי יוסף טרומפלדור. זילברפרב ומרבית הסוציאליסטים היהודים, כמו משה רפס ומקס שץ-אנין, התנגדו לפעילות האיחוד, הן מטעמים אידאולוגיים של שוויון אך בעיקר בשל כך שהארגון היה ציוני בפועל. הם המליצו על צירוף מגויסים יהודים ליחידות כלליות לשמירת הסדר. בדצמבר גינתה המועצה הלאומית היהודית את היוזמה. היא חזרה בה כעבור חודשיים כשהדיווחים על התעצמות הפוגרומים החלו להצטבר, אך בשלב זה הידרדרו השטחים שהרפובליקה תבעה בהם ריבונות לכדי תוהו ובוהו גמור.
הממשל הבולשביקי לא התעתד להסכין עם אובדן אוקראינה, שנמצאו לו תומכים מרובים בשטחה; מיד לאחר המהפכה התחוללו התקוממויות קומוניסטיות בכל רחבי הארץ. ב-12 בדצמבר 1917 הוכרזה בחרקוב רפובליקה סובייטית, וזו קראה לעזרתה את הצבא האדום, שעלה בהרבה על הכוחות הלא-מאורגנים של הראדה. בתגובה, זנחה המועצה האוקראינית סופית את החתירה לפדרציה כלשהי עם רוסיה והעבירה ב-25 בינואר 1918 החלטה שקבעה כי אוקראינה תהיה עצמאית לגמרי. אף על פי שכל המפלגות היהודיות, ואפילו הבונד, גינו את הפלישה וראו בקומוניסטים אויב, הן העדיפו רוסיה רב-לאומית ופדרטיבית על פני רפובליקה אוקראינית שבה יהיה רוב שליט ברור. סירוב רוב הנציגים היהודיים להצביע בעד ההחלטה (הבונד הצביע נגד והיתר נמנעו) עורר התמרמרות בראדה, בייחוד מאחר שרק שבועיים קודם הוענק לכל המיעוטים הלאומיים וליהודים בכלל זה מעמד אוטונומי בחוק. החלו לעלות האשמות על כך שהיהודים נייטרליים כלפי הבולשביקים ואינם נאמנים בלי פשרות. בראשית פברואר הגיעו החילות הקומוניסטיים עד קייב והראדה נאלצה להתפנות לז'יטומיר. הנציגים היהודים לא הצטרפו אליה ונותרו בבירה, לטענתם בשל תקשורת לקויה. הדבר תרם למתיחות. הייצוג הבולט של יהודים במשטר הסובייטי – בין היתר, 75% מאנשי הצ'קה בקייב היו יהודים – הצטרף לאנטישמיות העממית הרווחת ויצר דימוי שלהם כפרו-קומוניסטים בכוח, דימוי שרווח בכל שדרות החברה. כולם החלו להיתפש כבעלי-ברית וסייענים של הבולשביקים.
ב-9 בפברואר, הראדה הגולה חתמה על שלום נפרד עם מעצמות המרכז, ואלו כבשו את אוקראינה בתוך שבועות ספורים והפכו אותה למדינה גרורה שעצמאותה הייתה נומינלית בלבד. מסע המלחמה היה מלווה בפרעות נגד יהודים שערכו היחידות הלאומניות הסדירות-למחצה. בברדיצ'ב נטבחו כ-20, ובקייב נהרגו 22 ואחרים נעלמו, נאנסו ועונו. ב-3 במרץ נכנעו הסובייטים לדרישות הפולשים וחתמו על חוזה ברסט-ליטובסק, שבו ויתרו על אחיזתם כמעט בכל אוקראינה ובטריטוריות מערביות אחרות. הנוכחות הגרמנית-אוסטרית ייצבה את הסדר הציבורי במדינה. ההתפרעויות והמהומות, ובכללם נגד יהודים, שככו, אם כי לא חדלו. כ-80 פוגרומים התחוללו במהלך השנה.
המשרד לעניינים יהודיים והמועצה הלאומית היהודית בממשלה הוסיפו לפעול לכל אורך אותה העת, גם כשההטמאן הסמכותני פבלו סקורופדסקי תפס את השלטון בהפיכה באפריל, חיסל את הראדה והנהיג משטר ריכוזי ואנטי-ליברלי בתמיכת הכובשים. בקיץ נערכו בחירות ארציות למוסדות היהודיים, שבהן הצביעו 187,485 איש בלבד, כ-10% מהאוכלוסייה היהודית הכללית – עדות נאמנה לפער בין השכבה המשכילה הקטנה להמונים המסורתיים והאדישים פוליטית. הבחירות הביאו לשליטה ציונית, ברוב קטן, במוסדות; הפעם היו אלה הסוציאליסטים השונים שסירבו לקבל את החלוקה והם החרימו את הוועדות השונות. השיתוק בנציגות היהודית היה מוחלט, ועתיד היה למלא תפקיד ניכר בחוסר היכולת להפעיל את הכוח הפוליטי היהודי ברפובליקה האוקראינית בעת הפוגרומים.
בנובמבר תמה מלחמת העולם הראשונה. הגרמנים והאוסטרים נסוגו בבהילות והותירו את המדינה האוקראינית חשופה. הפוליטיקאים הפרוגרסיבים, בראשות וולודימיר ויניצ'נקו וסימון פטליורה, הדיחו את סקורופדסקי והקימו דירקטוריום לאומי. הבולשביקים ברוסיה הכריזו על ביטול חוזה ברסט-ליטובסק ופלשו שוב. לצדו של הממשל החדש והחלוש עמדו להלכה כ-100,000 חיילים, אך אלו היוו אוסף של כוחות עצמאיים בפיקוד מנהיגים מקומיים, "הטמנים", הרבה יותר מאשר צבא מאורגן. הם חסרו כל הבנה או הזדהות עם המדיניות הליברלית של הדירקטוריום. ההנהגה בקייב הייתה תלויה בהם תכופות יותר מאשר להפך, וויניצ'נקו עצמו התלונן על כך ללא הרף וטבע את המושג ההיסטוריוגרפי "עידן אילי המלחמה" (отаманщина, אוֹטַמָנְשְצִ'ינָה) ששימש מאז לתיאור התקופה בה שלטו מצביאים עצמאיים-למעשה בשטחים נרחבים בארץ. יחידות לאומיות אוקראיניות שהקימו עריקים עם התמוטטות הצבא האוסטרו-הונגרי הכריזו על צירוף גליציה המזרחית למדינה העצמאית, וגררו את צבא פולין הצעירה לסייע לפולנים בחבל. בדרום-מזרח המדינה קם הצבא האנרכיסטי של נסטור מאכנו, שהתנגד לשלטון כלשהו. באזור הדוֹן ואודסה התארגן צבא לבן רוסי אנטי-מהפכני בראשות הגנרל אנטון דניקין למלחמה בבולשביקים.
מדצמבר 1918 שוב שררו באוקראינה כאוס ומלחמת הכל בכול. ריצ'רד פייפס כתב:
”1919 באוקראינה הייתה עידן של אנרכיה גמורה. הארץ התפצלה לעשרות טריטוריות מנותקות זו מזו שנשלטו על ידי כנופיות חמושות שבזזו ורצחו ללא חשש מדבר. בקייב הממשלות עלו ונפלו, צווים נחתמו, משברים בקבינט נפתרו, ומגעים דיפלומטיים התקיימו, אך יתר הארץ חיה קיום נפרד שבו השלטון היחיד היה זה של קנה הרובה. אף אחד מן הממשלים שהתקיימו בשנה שלאחר הדחת סקורופדסקי לא אחזו בריבונות של ממש.”
עם התמוטטות הסדר החברתי התחדשו הפרעות ביהודים, בקנה מידה שעלה בהרבה על כל מה שהתרחש קודם.