stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוטיב מבני
בחומצות גרעין

בהתאם לרצף ולתנאים אחרים כגון חום או pH, חומצות גרעין יכולות ליצור מגוון מוטיבים מבניים אשר נחשבים כבעלי משמעות ביולוגית.
בחלבונים

בחלבונים, מוטיב מבני מתאר את הקישוריות בין אלמנטים מבניים משניים. מוטיב אינדיבידואלי מורכב בדרך כלל מכמה אלמנטים בלבד, למשל, מוטיב 'סליל-סיבוב-סליל' שיש לו רק שלושה. הרצף המרחבי של אלמנטים עשוי להיות זהה בכל המקרים של מוטיב, אך הם עשויים להיות מקודדים בכל סדר בתוך הגן הבסיסי. אפשר לאתר את האבולוציה שלהם על ידי חקר הומולוגיה של רצף. בנוסף לאלמנטים מבניים משניים, מוטיבים מבניים חלבונים כוללים לרוב לולאות באורך משתנה ומבנה לא מוגדר. מוטיבים מבניים עשויים להופיע גם כחזרות טנדם.
לקריאה נוספת

Chiang YS, Gelfand TI, Kister AE, Gelfand IM (2007). "New classification of supersecondary structures of sandwich-like proteins uncovers strict patterns of strand assemblage". Proteins. 68 (4): 915–921. doi:10.1002/prot.21473. PMID 17557333.
אליהו שלמה זלמן בסאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1800 אשמיאני, פלך וילנה 
 פטירה:  13 בפברואר 1882 (בגיל 82 בערך) ארץ ישראל
 מקום קבורה:  הר הזיתים, ירושלים
 מקום מגורים:  ירושלים
 בת זוג:  איטה אסתר אביגיל
 
אליהו שלמה זלמן בסאן (1800[דרוש מקור] - כ"ד בשבט תרמ"ב, 13 בפברואר 1882) היה נפח ידוע ביישוב הישן בירושלים במאה ה-19.
ביוגרפיה

פרטים רבים מהביוגרפיה של בסאן אינם ברורים כל צורכם ופורסמו לגביהם במשך הדורות, ובפרט בקרב צאצאיו, כמה גרסאות. על פי נוסח מצבתו שתועד בספר חלקת מחוקק, הוא נולד באסמינה שבפלך וילנה ושם אביו היה זאב. בשנות השלושים של המאה ה-18 עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת. לפי פנחס גרייבסקי הוא עלה בסביבות תקצ"ו, 1836; אולם במפקד מונטיפיורי משנת תרט"ו מצוין ששנת העלייה היא תקצ"ב. בעת רעידת האדמה בצפת איבד בסאן אשתו ואת שני ילדיו. לפי זהבה בן דב שם אשתו היה צירל בת שמואל דיין, אולם אריה מורגנשטרן מביא בשם בן דב ששמה היה רייזל בת שלמה. השמות אינם מופיעים ברשימות ההרוגים ברעידת האדמה. מסורת משפחתית מספרת שגם הוא עצמו כוסה במפולת בניין, והתגלה רק בזכות ידו שבצבצה החוצה. מצפת עבר לחברון ולאחר שנתיים הצטרף יחד עם אחיו מנחם שמואל לפרושים בירושלים, שם נישא ב-1839 לאלמנה איטה אסתר אביגיל. מלבד ארבעה הילדים שהיו לה מנישואיה הראשונים, נולדו לזוג שלושה נוספים: בלומה, יהושע השל יואל ובת שבע גולדה. בסאן ואחיו לקחו חלק בהקמת מוסדות ציבוריים כמו בית החולים ביקור חולים והישיבות 'מדרש אליהו' ו'עץ חיים'. בנו, יהושוע השיל יואל בסאן, היה מן הקונים הראשונים של אדמות פתח תקווה.
עבודתו כנפח

בסאן היה נפח. בחוברת "החרש והמסגר בירושלים" שהוציא פנחס גרייבסקי בשנת תר"ץ ובה תיאר את בעלי המלאכה הראשונים מקרב האשכנזים בירושלים, כתב עליו:
"הראשון לחרשי ברזל היה ר' אליהו זלמן באסאן. מחונן היה בכשרונות נעלים, ידע פרק גדול באמנות ויהי מן המצוינים במלאכה וחרושת המעשה. הוא שעשה המפתח הסודי לדלת הברזל מאהל קבר רחל אמנו. הוא שהציל גרי שכונת משכנות שאננים מחיות וזאבים שהיו באים בלילה למגרש השמם הזה. ויעש מלכודת ברזל גדולה ודלת פתוחה לה ובתוכה תלה בשר צלי, כשהחיה נכנסה במלכדה הזאת נסגרה פתאם הדלת בעדה. בבקר בבקר מצאו בה חיה פראית קופצת מפינה לפינה עד שחדלו לבוא עוד. וכמו כן על בית עלמין בפני החיות הטורפות שחפרו את הקברים. אברהים פשה הוקירו והתחשב באמנותו. פעם נסתם מעין השילוח והוא, בהמצאתו, פתחו"
הוא עבד גם עבור נוצרים ומוסלמים. לפי מסורת משפחתית סירב בסאן לבקשות המופתי לבצע תיקונים בהר הבית, בשל האיסור ההלכתי להיכנס למקום.
בספר "חזון ציון" מסופר שהוא בנה את "עמודי היסוד" של בית הכנסת החורבה וכן שתכנן "סולם חבלים" לשימוש הפועלים. הפועלים לא העזו לעלות בו עד שבאסאן, אז בשנות ה־60 לחייו, טיפס עליו והוכיח שהסולם חזק דיו.
ב-1840 הקים משה מונטפיורי את המבנה על קבר רחל. כאמור, מסופר שבסאן הכין את הדלת ואת המפתח הגדול לקבר, בהזמנת מונטיפיורי. שיטת הפתיחה הייתה סודית וידועה רק לגבאי המקום. הוא בנה דלת מעץ, מצופה בפסי מתכת לחיזוק. למנעול שהכין התאים שני מפתחות גדולים, בתוספת לשונית דקה מברזל שסייעה בפתיחה. המפתחות הופקדו בידי שמשי קבר רחל, ושמורים עד היום בידי משפחת מונזון האשכנזית ומשפחת בורלא הספרדית. בתחתית המנעול הנציח אליהו את שמו בכתובת: ”מעשה ידי אליהו שלמה זלמן ברבי / זאב ש'[שנת] ה'ת"ר לא' [לאמנו] רחל”.
לקריאה נוספת

זהבה בן דב, "אליהו שלמה זלמן בן זאב באש'ס־בסאן ממגשימי צוואת הגר"א", בתוך: שמחה רז (עורך), קובץ הציונות הדתית ד, ירושלים תשס"ב, עמ' 386-378.
הערות שוליים

1 2  אשר ליב בריסק, חלקת מחוקק ז', ירושלים, תרס"ב, עמ' יג, ב (חלקה ח', שורה ז', קבר מ"ג)
1 2  פנחס גרייבסקי, החרש והמסגר בירושלים, ירושלים תר"ץ, עמ' 8
1 2  אריה מורגנשטרן, "מפקד כולל הפרושים בארץ ישראל משנת תקצ"ד (1834)", שלם ז (תשס"ב), עמ' 256
1 2 3  זהבה בן דב, "אליהו שלמה זלמן בן זאב באש'ס־בסאן ממגשימי צוואת הגר"א", בתוך: שמחה רז (עורך), קובץ הציונות הדתית ד, ירושלים תשס"ב, עמ' 386-378
↑  יהודה מ. טוקטלי, בנתיב חיי: זכרונות, מעשים, ארועים (עמ' 66), הוצאת המחבר, ‏1967
↑  נדב שרגאי, על אם הדרך: סיפורו של קבר רחל (עמ' 66), הוצאת שערים לחקר ירושלים, ‏2005
1 2 3  שרה ברנע, המנעול על כפות בקבר רחל - אליהו זלמן באסאן חרש אומן מן היישוב הישן (עמ' 10–11), עת־מול גיליון 238
↑  קובי פינקלר, מטיילים אל קבר רחל בבית לחם, רדיו קול חי, ‏17 באוקטובר 2013
↑  המאמר מבוסס במידה רבה על מסורות משפחתיות, בהן ההיסטוריוגרפיה של משפחת ריבלין, ולפיהן עלה בסאן בעלייה הראשונה של תלמידי הגר"א, בראשותו של הרב הלל ריבלין. עם זאת, חוקרים פקפקו בהיסטוריוגרפיה זו, ואריה מורגנשטרן הראה שהרב ריבלין עצמו עלה רק בשנות ה-30 של המאה ה-19
דומא (סוריה)

ערך זה עוסק בעיר בסוריה. אם התכוונתם לנפה במחוז ריף דמשק בסוריה, ראו .
| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  סוריה סוריה (דה יורה)    האופוזיציה הסורית (דה פקטו)
 מחוז:  מחוז ריף דמשק
 גובה:  428 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  123,494 (2009)
 קואורדינטות:  33°34′20″N 36°24′06″E﻿ / ﻿33.5722222°N 36.4016667°E﻿ / 33.5722222; 36.4016667
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהדומא(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהדומא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דומא (בערבית: دوما) היא עיר בסוריה, השוכנת מצפון-מזרח לדמשק הבירה. דומא היא המרכז המנהלי של נפת דומא.
בעיר התרכזו פליטים רבים, פלסטינים, עיראקים ולבנונים. כלכלת העיר התבססה על תעשייה וחקלאות. בשנת 2004 נמנו בעיר כ-111,000 תושבים.
מלחמת האזרחים

בתחילת מלחמת האזרחים בסוריה הייתה העיר מוקד עימות - התקיימו בה הפגנות רבות נגד המשטר, והתנגשויות אלימות עם כוחות המשטר. באפריל 2011 התפרסו בעיר יותר מ-2,000 חיילים ושוטרים, חמושים במקלעים. ב-30 בינואר 2012 השתלט צבא סוריה על העיר. ב-29 ביוני 2012 הרג צבא סוריה כחמישים מתושבי העיר. ב-18 באוקטובר 2012 שלט הצבא הסורי החופשי ברוב חלקי העיר, אך הלחימה בה נמשכה.
דומא הפכה לעיר הנצורה העיקרית במצור על מזרח ע'וטה, שהחל באפריל 2013, שבו הטיל צבא סוריה מצור על אוכלוסייה של כ-400 אלף נפש בשטח של כמאה קמ"ר.
ב-16 באוגוסט 2015 נהרגו יותר ממאה מתושבי העיר בהפצצה על השוק ואזורי מגורים. כעבור ימים אחדים, ב-22 באוגוסט, הותקפה העיר בהפצצות אוויריות ובירי ארטילרי שגרמו לעשרות הרוגים.
ב-8 באפריל 2018 דווח על מתקפה בנשק כימי על העיר, שבה נהרגו 150 מתושביה ונפגעו מאות. המשטר הסורי הכחיש את האשמה שהוא אחראי למתקפה. למחרת המתקפה החלו המורדים לעזוב את דומא. ב-14 באפריל ביצעו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת את ההתקפה המשולבת על דמשק וחומס בתגובה למתקפה הכימית. בדיקת הארגון למניעת הפצת נשק כימי לא העלתה שימוש בגז עצבים במתקפה זו, אלא רק שימוש בכלור.
הערות שוליים

↑  "Arab League monitors stoke anti-government protests in Syria". USA Today. 29 בדצמבר 2011. נבדק ב-29 בדצמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  סוכנויות הידיעות, ‏סוריה: 2,000 חיילים חמושים בדומא, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2011
↑  "Young children, entire families among almost 200 'massacred' in besieged Syrian city of Douma". National Post. 29 ביוני 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Di Giovanni, JANINE (18 באוקטובר 2012). "Denial Is Slipping Away as War Arrives in Damascus". New York Times. נבדק ב-20 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  רועי קייס וליעד אוסמו, עשרות הרוגים בהפצצת אסד בפרברי דמשק, באתר ynet, 16 באוגוסט 2015
↑   רויטרס וד-פ-א, 80 הרוגים ו-200 פצועים בהפצצת חיל האוויר הסורי מרכז קניות בצפון-מזרח דמשק, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2015
↑  רועי קייס וסוכנויות הידיעות, 50 הרוגים בתקיפה של אסד בפרברי דמשק, באתר ynet, 22 באוגוסט 2015
↑  ירון שניידר, כתב לענייני ערבים, ‏סוריה: "150 הרוגים במתקפה כימית", באתר ‏מאקו‏, 8 באפריל 2018
↑  ליעד אוסמו, דיווח בסוריה: 150 הרוגים בתקיפה כימית של אסד, באתר ynet, 8 באפריל 2018
↑  רויטרס‏, נכנעו אחרי המתקפה הכימית: המורדים החלו לעזוב את דומא המופגזת, באתר וואלה, 9 באפריל 2018
↑  חקירת המתקפה הכימית בדומא: "אין עדויות לשימוש בגז עצבים", באתר וואלה, 6 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545161805171  GND: 4218916-0  LCCN: nr97032581  VIAF: 137659405   WorldCat (עם VIAF): 137659405 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בסוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עמדה בדומא
פליטווד טאון

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1997 
 אצטדיון:  אצטדיון הייברי
 יו"ר:  אנדרו פילי 
 מאמן:  צ'ארלי אדם 
 ליגה:  הפוטבול ליג הראשונה 
 www.fleetwoodtownfc.com
 
מועדון הכדורגל פליטווד טאון (באנגלית: Fleetwood Town Football Club) הוא מועדון כדורגל מקצועני הממוקם בפליטווד, לנקשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת. נכון לעונת 2024/2025, משחקת הקבוצה בליגה השנייה של הפוטבול ליג, שהיא הרמה הרביעית במערכת ליגות הכדורגל האנגלי.
היסטוריה

המועדון הנוכחי של פליטווד טאון נוסד בשנת 1997 והוא הגרסה הרביעית של המועדון, שהוקם לראשונה בשנת 1908. מדי הבית של הקבוצה הם חולצות אדומות עם שרוולים לבנים ומכנסיים קצרים לבנים, ומגרש הבית שלה הוא אצטדיון הייברי שבפליטווד. אוהדי הקבוצה מכונים "צבא הקוד" (The Cod Army), וזהו גם כינוי למועדון עצמו, לצד הכינוי המסורתי "הדייגים" (The Fishermen). לקבוצה יריבות עם בלקפול הסמוכה, במה שנקרא "הדרבי של חוף פיילד" (Fylde Coast derby).
המועדון המקורי, שנוסד ב-1908 ונקרא פשוט "פליטווד", זכה באליפות הלנקשייר קומביניישן בעונת 1923–1924, אך פרש מהליגה בפברואר 1928 בשל קשיים כלכליים. המועדון פליטווד ווינדזור וילה החליף אותו בלנקשייר קומביניישן וזכה בשלושה גביעי לנקשייר קומביניישן בשנים 1933, 1934 ו-1935. בשנת 1968 הפך המועדון לחבר מייסד בליגה הצפונית החדשה (Northern Premier League), אך התפרק בשנת 1976 והוקם מחדש בשנה שלאחר מכן בשם פליטווד טאון. המועדון שיחק בליגת מחוז צ'שייר והצטרף לליגה הצפון-מערבית ב-1982. המועדון זכה באליפות הליגה הראשונה בעונת 1983–1984 והגיע לגמר גביע ה-FA Vase בעונת 1984–1985. גרסה זו של המועדון התפרקה ב-1997.
המועדון הנוכחי נוסד ב-1997 תחת השם פליטווד וונדררס (Fleetwood Wanderers) וזכה באליפות הליגה הראשונה של הליגה הצפון-מערבית בעונת 1998–1999. שמו שונה לפליטווד טאון בשנת 2002, ושנתיים לאחר מכן נרכש על ידי אנדרו פילי, ששינה את עתיד המועדון באמצעות השקעות כספיות משמעותיות, אך לימים נאסר בגין הונאה. פליטווד זכתה באליפות ליגת הפרמייר של הליגה הצפון-מערבית בעונת 2004–2005, עלתה מהליגה הראשונה של הליגה הצפונית בעונת 2005–2006, זכתה באליפות הפרמייר ליג של הליגה הצפונית בעונת 2007–2008 והתמודדה בפלייאוף של ה-Conference North ב-2010. בעונת 2011–2012 זכתה פליטווד באליפות ה-Conference National והבטיחה את מקומה בליגת הכדורגל האנגלית (Football League) לראשונה בתולדותיה. במאי 2014 ניצחה פליטווד את ברטון אלביון בגמר פלייאוף ליג 2 בוומבלי ועלתה לליגת 1, זו הייתה העלייה השישית של המועדון בתוך עשר שנים. בשנת 2024 ירדה הקבוצה חזרה לליגה השנייה. משחק הירידה התקיים באפריל 2024 והירידה "הובטחה" לאחר ניצחון חוץ על לייטון אוריינט.
נירוונה דבאח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באוקטובר 1981 (בת 43) עַכּוֹ, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  תואר ראשון ושני באומנות ותעודת הוראה מכללת אורנים
 מעסיק:  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 בן זוג:  עו״ד אחמד דבאח
 צאצאים:  שלושה בנים: מועין,נמיר,תמים
 
נירוואנה דבאח (נולדה ב-18 באוקטובר 1981) היא אמנית, ציירת פיגרוטיבית ומרצה לציור ורישום.
דבאח חברת איגוד האמנים בישראל
ביוגרפיה

נירוואנה דבאח היא ילידת עכו. גדלה בעיר להורים מוסלמים, מוחמד ולילא אסדי, למדה וחונכה במסגרות חינוך יהודיות וערביות, קיבלה חינוך לדו-קיום ושיוון בין כל העמים, אך כשעזבה את עיר מולדתה עכו, לטובת לימודיה האקדמאים באוניברסיטה העברית בירושלים, חוותה מקרוב את השסע הפוליטי במהלך אירועי הטרור של שנות ה-2000.
בתקופה הזאת, התחילה תהליך של התבוננות עצמית עמוקה, מה שהביא אותה לחקר הזהות שלה. וכאן ייחודה של דבאח כאישה ערביה-מוסלמית, שהייתה שונה במיוחד בקרב בני גילה בחברה הערבית. שגרמו לה להרגיש כזרה כי דעותיה ואופיה נחשבו שונים מן הכלל, ובקרב היהודים היו גם מי שלא קיבלו את שייכותה.
לאור כך, דבאח החליטה לצאת במסע ציורי מיוחד, שבאמצעותו בנתה גשרים לשלום בין העמים, הקול הציורי הייחודי שלה מראה את המורכבות ובו זמנית היכולת לחיות יחד למרות השוני, ובכך לייצר פסיפס חברתי מיוחד בחברה הישראלית.
בשנת 2017 זכתה בפרס הכט ציון לשבח.
נירוואנה בוגרת תואר ראשון ושני ממכללת אורנים .
לצד כל המסע האמונתי המיוחד, דבאח מרצה לציור ורישום במכללת אורנים ומכללת לינקס.
תערוכות יחיד

מרץ 2018 - "עיניים של מבע אחר", דימונה, אוצר עדי יקותיאלי
ינואר 2019 - "נוסטלגיה", נצרת, אוצרת עוראיב זועבי
מרץ 2022 - "זומינג", סטודיו משלך, ירושלים, אוצרת: מיטל מנור.
אוקטובר 2023 - "בין מרחבים", גלריה לאמנות אום אל פחם, אוצרת: פרופ' יעל גילעת
תערוכות קבוצתיות

2016 - "זה אפשרי", שפרעם. אוצר עדי יקותיאלי
2016 - "جوهر الذات, כפר יאסיף. אוצר איליא בעינה
2017 - תערוכת " אמני העמק 5 ", תמרת. אוצרת נורית טל טנא
2017 - "انطباعات فلسطينيه", נצרת. אוצר אליאס עאקלה
2018 - "אמנים בסטודיו של אלי שמיר", ספריה ומרכז ההנצחה קריית טבעון. אוצרת שחר מרנין
2018 - "אגדה מקומית" עפולה. אוצר עוז זלוף
2018 - תערוכת "אמני העמק 6", תמרת. אוצרת נורית טל טנא
2018 - "גם זה אפשרי", מוזיאון היכל שלמה ירושלים. אוצר עדי יקותיאלי
2018 - תערוכת הזוכים בפרס אמן צעיר, מוזיאון הכט אוניברסיטת חיפה
2019 - "מחפשים את אליס", גלריה על הצוק, נתניה. אוצר עדי יקותיאלי
2019 - "כאן ועכשיו", בית הגפן, חיפה. אוצרת עולא זייתון
2019 - תערוכת "אמני העמק 7", תמרת. אוצרת נורית טל טנא
2019 - "אמנים במפגש אחר", מרכז פסגה מג'ד אל כרום. אוצר סלאם דיאב
2020 - תערוכת "אמני העמק 8", מוזיאון העמק. אוצרת נורית טל טנא
2021 - HaLounge, תערוכת אמנות עכשווית בהשתתפות האמנים: אלי שמיר, ציבי גבע, אורית אקטע, אניסה אשקר, פאטמה שנאן ועוד, מוזיאון יפו העתיקה. אוצרות ניצן מרקוביץ ואורלי בלום
2021 - "המפתן", זומו לוד. אוצרת מילנה גיצין אדירם
2021 - HaLounge, תערוכת אמנות עכשווית בהשתתפות האמנים : אלי שמיר, ציבי גבע, מאיה גולד, מרים כבסה, כרמל אילן ועוד, נווה שכטר ל אביב. אוצרות ניצן מרקוביץ ואורלי בלום
2022 - "נגע", מוזיאון על התפר ירושלים
2022 - "זומינג", סטודיו משלה, ירושלים. אוצרת מיטל מנור
2022 - "להקיץ להקיץ" מוזה מכללת אורנים. אוצרת רותי הלביץ.
2022- " דיוקן כיתת אמן ", מורים אמנים יוצרים, הגלריה צפונית משרד החינוך.
2022 -" קומה רבעית ", תערוכת גמר בוגרי תואר שני אמן מורה, מכללת אורנים. אוצר פריד אבו שקרה
2022 - "נעים במרחב ובזמן", תחנת רכבת שדרות . אוצרת גלית מיילס
2022- "אמני העמק 10 ",מוזיאון העמק. אוצרת נורית טל טנא
2022-תערוכת מכירה פומבית, בית המכירות תירוש . אוצר אמיתי חזן
2023 - "אורחן זיפזיף", זומו עכו. אוצרת מילנה גיצין אדירם.
2023 - " Roma Art In Nuvola ", רומא איטליה. אוצרים ברק רובין וליביה טגליאקוזו
2023 - "הקול והטקסט", בית חנקין כפר יהושע. אוצרת נטע הבר
2023 - "כולנו זקוקים לחסד", מכללת אורנים. אוצרת שחר מרנין
פרסים

2017 - זוכת פרס ציון לשבח לאמנים צעירים לשנת 2017, מוזיאון הכט
2021 - פרס מפעל הפיס לקטלוג, מוזיאון אום אל פחם.
אוספים

אוסף מוזיאון תל אביב רכישות 2024
אוסף דובי שיף | Dubi Shiff Art Collection :
סבתא בשעת תפילה, שמן על בד, 120/160, 2017
מבט על ציור של אלי שמיר, שמן על בד, 145/190, 2017
דיוקן עצמי, שמן על בד, 70/90, 2017
בחיקה של סבתא, שמן על בד, 90/120, 2020
תפילה, רישום עיפרון על נייר, 45/60, 2020
מתפללת 3, שמן על בד, 200/300, 2021
בחוף על החול, רישום עיפרון על נייר, 55/100, 2024
אוספים פרטיים

סלמא, שמן על בד, 90/130, 2019
דיוקן עצמי בכפר יהושע, שמן על בד, 30/40, 2019 – אוסף אורי רוזנבלט
דיוקן עצמי עם שאל, שמן על בד, 70/90, 2019 - אוסף אשל
אישה ועץ זית, שמן על בד, 70/90, 2020 – אוסף פרטי תל אביב
מתפללת, שמן על בד, 90/120, 2021 – אוסף בלום
טאבון, רישום עיפרון על נייר, 2020 – אוסף פרטי תל אביב
רגע, רישום עיפרון על נייר 45/70, 2020 – אוסף פרטי תל אביב
אל דאמון, רישום עיפרון על נייר, 20/30, 2021 – אוסף פרטי תל אביב
נטישה, רישום עיפרון על נייר, 30/40, 2020 – אוסף מרקוב
בידוד, רישום עיפרון על נייר, 45/70, 2021- אוסף פרטי תל אביב
נחה, רישום עיפרון על נייר 45/70, 2021 - אוסף פרטי תל אביב
אמאן, שמן על בד, 90/110, 2022 - אוסף פרטי תל אביב
בחוף על החול, שמן על בד, 80/150, 2023 - אוסף פרטי תל אביב
יוסף, שמן על בד, 90/130, 2021- אוסף פרטי תל אביב
אישה בכחול, שמן על בד, 100/180, 2023 - אוסף פרטי תל אביב
קדרית, שמן על בד, 120/120, 2021 - אוסף בנק דיסקונט
שיחה בין שתיים מגובה רגליים, עיפרון על נייר, 45/70, 2024- אוסף ליפשיץ
הערות שוליים

↑  עיניים של מבע אחר, תיאטרון דימונה
↑  הרשימה המשותפת, פורטפוליו
↑  "كل شيء ممكن" في شفاعمرو
↑  ביום המאבק הבינלאומי נפתחה תערוכה בשפרעם: אמנות נגד אלימות כלפי נשים, זו הדרך
↑  תערוכת גם זה אפשרי, באתר מוזיאונים בישראל
↑   זומו לוד - המפתן - נירוונה דבאח, סרטון בערוץ "Zumu Israel", באתר יוטיוב (אורך: 1:18)
↑  תערוכה, מוזיאון על התפר
↑  סביבות עבודה
↑  דיוקן עצמי בכפר יהושע, אוסף רוזנבלט
ג. יפית

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1951 בני ברק, ישראל 
 פטירה:  30 בנובמבר 2021 (בגיל 70) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תקופת הפעילות:  1972–2021 (כ־49 שנים)
 עיסוק:  פרסומאית ואשת עסקים
 בן זוג:  בנימין ארד
 צאצאים:  אייל גרינברג
 מספר צאצאים:  1
 
יפית גרינברג (מוכרת בשמה המסחרי: ג. יפית; 9 באוגוסט 1951 – 30 בנובמבר 2021) הייתה פרסומאית ואשת עסקים ישראלית. הייתה הבעלים של קבוצת הפרסום: "ג. יפית תקשורת", המאגדת תחתיה את החברות: "ג. יפית בע"מ", "Gkids&young", "גלעד תדמית", "TRM" ,"Gimalaya", Big Big light" ,"G Conversation" (העוסקת בקידום מכירות) ושליש ממשרד הפרסום ענבר מרחב ג'י. יו"ר קבוצת G תקשורת ומבעלי סטימצקי לשעבר.
גרינברג זכתה לפרסום במיוחד בזכות כתבות וקמפיינים פרסומיים בהם המליצה לרכוש מוצרים, בהתבסס על מחקרים ובדיקות שערכה. היא נחשבה למותג חזק בתחום הצרכנות והתמחתה בניהולם של מהלכי שיווק אתגריים: מינוף מותגים, שינויים בהרגלי הצריכה, שינוי ההתנהגות הצרכנית ומיצוב מחדש.
ביוגרפיה

גרינברג נולדה בשם יפה מימון בבני ברק כאחת מחמשת ילדיהם של נגר ומטפלת, יוצאי טריפולי. היא גדלה במשפחה מסורתית, למדה בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק ושימשה מדריכה בתנועת "בני עקיבא". גרינברג הייתה בעלת תואר ראשון בחינוך וגאוגרפיה מאוניברסיטת בר-אילן.
בגיל 21 עברה לתל אביב ועבדה במדור הפרסום של עיתון העבר "להיטון" ולאחר מכן כתקציבאית במשרד פרס. עד 1977 עבדה כתקציבאית במשרד הפרסום פלד. החל מ־1980 עד לעליית ערוצי הטלוויזיה המסחרית בישראל, הייתה ידועה במדורים הפרסומיים שכתבה בעיתונות, בין היתר בעיתוני לאשה, ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ וחדשות תחת הכותרת "כדאי" ובחתימתה "ג. יפית", בהם פרסמה מוצרים ושירותים בכתבות תחקיר אינפורמטיביות, שהוסיפו לקורא ערך מוסף על הנושא אותו סקרה, ונכתבו ממשרדה בכיכר המדינה, שנקרא "יפית ג. – כתבות אינפורמטיביות בסגנון עיתונאי".
עם תחילת השידור המסחרי בטלוויזיה, זיהתה גרינברג נישה בתחום הפרסום ושכפלה את אותו קונספט פרסומי שיצרה לטלוויזיה. נטען על ידה בפרסום מוצרים שונים, כי בדומה לעיתונות, גם בפורמט הטלוויזיוני היא בודקת, משווה ורק אז ממליצה על המוצר. הקמפיינים שלה זכו להצלחה מסחרית, וכן הופיעו במדדי האפקטיביות של גלובס ודה-מרקר[דרוש מקור]. עם השנים, צירפה גרינברג לעסקיה הפרסומיים את כלתה, מאיה ישעיהו, והן הופיעו יחד בפרסומות.
עם לקוחותיה נמנו מן החברות הגדולות בישראל: סנו, הוט, תנובה, שטראוס עלית, ישראכרט, שירותי בריאות כללית, סופר פארם, טרה ועוד.
במהלך השנים פנתה ג. יפית גם לעסקי נדל"ן ועסקי השקעות. חברות בבעלותה בנו את פרויקט "אנטוקולסקי" בסגנון ה"באוהאוס", אחד הפרויקטים היוקרתיים בתל אביב.
בשנת 2013 ניהלה ג. יפית מגעים עם רון לאודר כדי לרכוש את חלקו בערוץ 10 (30%). ביוני 2014 עמדה בראש קבוצת משקיעים שרכשה את רשת חנויות הספרים סטימצקי.
בשנת 2017 השיקה ג. יפית את גרופיס. הום בשיתוף דנית ציון-דואן, בעלת משרד עו"ד בתחום הנדל"ן,ויוסי שניידר, מומחה במיסוי ונדל"ן. מטרת המיזם היא להקל על התאגדות של קבוצות רכישה.
בשנת 2010 הרשיע בית משפט השלום בתל אביב את אתר "GetIT", השייך לקבוצת ג. יפית, בעבירה של הטעיית צרכנים לפי חוק הגנת הצרכן. על פי כתב האישום, אשר הוגש על ידי משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, הנאשמים "לא סיפקו את המוצרים כפי שהתחייבו, עיכבו ביטול עסקאות ולא החזירו כסף במועד הקבוע בחוק לגבי מכר מרחוק".
גרינברג הייתה נשואה בשנית לד"ר בנימין ארד, מנהל רפואי בבתי זיקוק ואם לבן אחד מבעלה הראשון.
נפטרה ב-30 בנובמבר 2021, בגיל 70, ממחלת הסרטן, והובאה למנוחות באותו יום בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בתרבות הפופולרית

באמצע שנות ה-90 זכתה גרינברג לחיקוי בתוכנית "הקומדי סטור", שם גילם אסף אשתר את בת-דמותה שנקראה "מ. כוערת", שהופיעה לאחר מכן בפרסומת של גרינברג לבורגראנץ'. בשנות ה-2000 חיקה אותה אלי פיניש בתוכנית "ארץ נהדרת", יחד עם חיקוי של כלתה, מאיה ישעיהו שאותה חיקתה עלמה זק.
הערות שוליים

↑  ליאת רון, ‏ג. יפית: "מעניין לפתוח חנויות במרכזים ישראליים בחו"ל", באתר גלובס, 2 ביוני 2018
1 2  טליה לוין, ‏ג. יפית: "כשבן זוגי פרפר בין חיים למוות, נדרתי נדר להתחתן איתו", באתר מעריב אונליין, 10 ביוני 2018
1 2 3  נווית זומר, ג. יפית תעשייות פרסום, חדשות, 8 במאי 1991
1 2 3  הדס בשן, ‏החלוצה, באתר ‏מאקו‏, 3 בדצמבר 2021
↑  רהיטי ילדים ונוער: למה לא לקנות "מציאות", מעריב, 22 בדצמבר 1980
↑  כדאי מאת ג. יפית, חדשות, 27 בינואר 1989
כדאי מאת ג. יפית, הארץ, 2 באוקטובר 1987
↑  נתי טוקר, ערוץ 10 שוב בסכנה: ג. יפית לא תרכוש את חלקו של רון לאודר, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2013
↑  נורית קדוש, סטימצקי: הושלמה העברת הבעלות לג. יפית, באתר ynet, 22 ביוני 2014
↑  ג. יפית משיקה פלטפורמה להתאגדות ברכישות, באתר www.allmarketing.co.il
↑  גדעון אוקו, ‏ג. יפית רוצה לכבוש גם את הנדל"ן, באתר ‏מאקו‏, 19 בדצמבר 2017
↑  מירב קריסטל, האתר "גט איט" של ג. יפית נקנס ב-108 אלף שקל, באתר ynet, 28 בינואר 2010
↑  אשת העסקים והפרסום ג. יפית הלכה לעולמה בגיל 70, באתר וואלה, 30 בנובמבר 2021
↑  מעריב אונליין, ‏"לב ונשמה ענקית": ג.יפית מובאת למנוחות בבית העלמין בקרית שאול, באתר מעריב אונליין, 30 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310700905171  VIAF: 6784164120357510470005   WorldCat (עם VIAF): 6784164120357510470005
יצחק ליכטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1909 ז'ולקייבקה-אוסאדה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  28 בספטמבר 1991 (בגיל 82 בערך) ישראל 
 מדינה:  פולין 
 
יצחק ליכטמן (דצמבר 1909 – 28 בספטמבר 1991) היה אחד מ-47 ניצולי מחנה ההשמדה סוביבור בפולין ומהמעורבים הבולטים במרד והבריחה שהתרחשו במחנה.
קורות חיים

יצחק ליכטמן נולד ב-1909 בז'ולקייבקה-אוסאדה שבפולין. ב-15 במאי 1942 נלקח עם משפחתו ואחיו למחנה ההשמדה סוביבור וברמפת המיון צורף לקבוצת אנשים שנבחרו להיות לאסירי עבודה ועבד כסנדלר. אשתו ובנו בן החמש נשלחו להשמדה. במחנה הכיר את עדה פישר, לה נישא לימים.
במהלך מרד סוביבור ב-14 באוקטובר 1943, איש ה-SS יוזף ולסטר פותה להגיע מהמשאית שבה הוביל יהודים שלא ניתן היה להוביל לתאי הגזים ברגל כביכול כדי לנסות מגפיים חדשות בבית המלאכה של הסנדלר. שם נהרג בגרזן על ידי יצחק ליכטמן והסנדלר שלום פליישקר.
לאחר הבריחה הגדולה מהמחנה ב-18 באוקטובר 1943 הצטרף ליכטמן לפרטיזנים באזור Żukowo וביוני 1944 התגייס לצבא הפולני. הוא עלה לארץ עם עדה ליכטמן ב-1950.
נפטר ב-28 בספטמבר 1991 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
הוא ואשתו גולמו בסרט "הבריחה מסוביבור" של ג'ק גולד על ידי שחקנים. שניהם רואיינו על קורותיהם במלחמה והצהרותיהם על מחנה המוות התפרסמו בספר בעל אותו השם.
לקריאה נוספת

ז'ול שלביס, מחנה ההשמדה סוביבור Unrast-Verlag, Hamburg/Münster 2003, ISBN 3-89771-814-6 .
הערות שוליים

↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibor. Münster 2003, S. 332, Anm. 477. (siehe Literatur)
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. Münster 2003, S. 279 und 280.
↑  יצחק ליכטמן באתר GRAVEZ
↑  Richard Rashke: Flucht aus Sobibor. Bleicher Verlag, Gerlingen 1998, ISBN 3-88350-740-7.
הארמייה השביעית (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הארמייה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  25 באוגוסט 1939 – 8 במאי 1945 (5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה הפלישה לצרפת החזית המערבית
 פיקוד
 דרגת המפקד:  גנרל-אוברסט
 מפקדים:  ראו מפקדים
הארמייה השביעית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה. הארמייה השתתפה במערכה על צרפת ב-1940, ונשארה לתפקד ככוח שמירה בצרפת הכבושה. ביוני 1944, הארמייה השתתפה בקרבות שהתרחשו במהלך הפלישה לנורמנדי, וכמעט וחוסלה בקרב פאלז באוגוסט 1944. היא השתתפה בקרב על הבליטה בדצמבר 1944. היא נכנעה לכוחות אמריקאיים ב-8 במאי 1945.