stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוני ליסטון
קריירה מקצועית

ליסטון חתם על חוזה עם סוכנו בספטמבר 1953 והכריז: "כל מה שתגיד לי לעשות, אני אעשה". התומכים היחידים שהיו מוכנים להשקיע את הכסף הדרוש כדי שיהפוך למקצוען היו מקורבים לאנשי העולם התחתון, וליסטון השלים את הכנסותיו בכך שעבד עבורם כגובה כספים. הקשרים לפשע המאורגן היו יתרון בתחילת הקריירה שלו, אך פעלו מאוחר יותר לרעתו.
בתחילת הקריירה שלו, ליסטון התמודד מול יריבים מוכשרים. בקרב השישי שלו, מול ג'וני סאמרלין (18-1-2) ששודר בטלוויזיה הארצית - ניצח בהחלטת שופטים לאחר שמונה סיבובים. הקרב הבא היה קרב חוזר מול סאמרלין, בו הוא שוב זכה בהחלטת שופטים לאחר שמונה סיבובים. שני הקרבות התרחשו בעיר הולדתו של סאמרלין דטרויט, מישיגן.
ב־7 בספטמבר 1954 ספג ליסטון תבוסה ראשונה, בקרבו המקצועי השמיני, כשהפסיד למרטי מרשל, נווד עם סגנון משונה. בסיבוב השלישי מרשל הפיל את ליסטון – על פי הדיווחים בזמן שצחק – ושבר את לסתו. ליסטון סיים את הקרב, אך הפסיד בהחלטת שופטים חצויה לאחר שמונה סיבובים. ב־21 באפריל 1955, הוא ניצח את מרשל בקרב חוזר, כשהפיל אותו ארבע פעמים בדרך לנוקאאוט בסיבוב השישי. הם נפגשו בקרב חוזר וצמוד ב־6 במרץ 1956, בו ניצח ליסטון בהחלטת שופטים פה אחד לאחר עשרה סיבובים.
הרישום הפלילי של ליסטון, שכלל פריצות ואיומים, הוביל לכך שהמשטרה עצרה אותו תדיר והוא החל להימנע מרחובות ראשיים. ב־5 במאי 1956, שוטר התעמת עם ליסטון וחבר על מונית שחנתה בסמוך לביתו של ליסטון. ליסטון תקף את הקצין, שבר את ברכו, הכה אותו בראשו ולקח את אקדחו. הוא טען שהקצין הטיח בו השמצות גזעניות. דיווח נרחב שהתפרסם על ליסטון מובל למעצר – גם לאחר שלכאורה נשברו אלות על גולגולתו – הוסיף לתפיסה הציבורית שהוא "מפלצת" סיוטית הראויה לעונש. הוא שוחרר לאחר שריצה שישה חודשי מאסר מתוך תשעה, אך נאסר עליו להתאגרף במהלך שנת 1957. לאחר הצקות חוזרות ונשנות על ידי משטרת סנט לואיס ואיום מרומז על חייו, יצא ליסטון לפילדלפיה, פנסילבניה.
בשנת 1958, ליסטון חזר לאגרוף. הוא ניצח שמונה קרבות באותה השנה, שישה בנוק-אאוט. הוא גם חתם עם מנהל חדש בשנת 1958: ג'וזף "פפ" בארון, שייצג מתאגרפים עבריינים כמו פרנקי קרבו ופרנק "בלינקי" פאלרמו. שנת 1959 הייתה טובה עבור ליסטון: לאחר שניצח בנוק-אווט את המתמודד מייק דה-ג'ון בשישה סיבובים הוא התמודד מול קליבלנד ויליאמס, לוחם זריז שהוגדר כמתאגרף במשקל הכבד החזק ביותר בעולם – והפגין מולו עמידות, כוח ומיומנות. ניצחון זה נחשב בעיני פרשנים כאחד הניצחונות המרשימים ביותר של ליסטון. הוא סיכם את השנה בכך שניצח את נינו ולדז ווילי בסמנוף.
בשנת 1960 ליסטון ניצח בחמישה קרבות נוספים, כולל קרב חוזר עם ויליאמס, שנמשך רק שני סיבובים. רוי האריס, ששרד 13 סיבובים עם פלויד פטרסון בקרב על התואר, הובס בסיבוב אחד על ידי ליסטון. המתמודד הבכיר זורה פולי נוצח בשלושה סיבובים. לאחר שהרס את הלוחמים הבכירים ביותר במחלקת המשקל הכבד, ליסטון נחשב לאחד הטוענים הבכירים ביותר לאליפות האגרוף במשקל כבד.
רצף ניצחונות בנוק-אאוט של ליסטון, בתשעה קרבות, הסתיים כאשר שזכה בהחלטה פה אחד אחרי אחד-עשר סיבובים נגד אדי מאכן ב־7 בספטמבר 1960. הזריזות של מאכן איפשרה לו לשרוד את הקרב, אך הוא פיגר, אף על פי שליסטון נענש בעקבות מכה נמוכה בסיבוב ה-11. לפני ההתמודדות שלו עם ליסטון, מוחמד עלי התייעץ עם מאכן שהמליץ לו שהמפתח להישרדות הוא לגרום לליסטון לאבד את העשתונות.
קריירה מקצועית > עיכוב ההתמודדות על התואר

ליסטון הפך לטוען מספר 1 לאליפות בשנת 1960, אך האמרגן של אלוף העולם במשקל כבד פלויד פטרסון סירב לתת לו הזדמנות לתואר בגלל קשריו לפשע המאורגן. בזמן שליסטון החל להתאמן לקראת קרב האליפות, הוא המשיך בהתנהגותו האנטי-חברתית. שני מעצרים נוספים – בגין התנהלות לא נאותה והתנגדות למעצר והאחר בגין התחזות לשוטר – הביאו לכך שליסטון הושעה על ידי ועדת האתלטים בפנסילבניה ב-14 ביולי 1961. ההשעיה כובדה בכל המדינות.
גם נבחרי הציבור לא ששו לשבחו, וחששו כי אופיו הבלתי-ראוי של ליסטון יציב דוגמה רעה לנוער. ה-NAACP דחק בפטרסון שלא להילחם בליסטון מחשש שניצחון ליסטון יפגע בתנועה לזכויות האזרח. אפרו-אמריקאים רבים זלזלו בליסטון. כשנשאל על ידי כתב לבן צעיר מדוע הוא לא נלחם למען החופש בדרום, דחה ליסטון את ביטל זאת, "אין לי ישבן שמוגן מכלבים". עם זאת, בשנת 1963 בעקבות פיצוץ הכנסייה הבפטיסטית ברחוב ה-16, קיצר ליסטון את סיבוב הראווה האירופי כדי לחזור הביתה וצוטט באומרו שהוא "מתבייש להיות באמריקה".
גם נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי לא רצה שפטרסון ילחם בליסטון. כשפטרסון נפגש עם הנשיא בינואר 1962, קנדי הציע לפטרסון להימנע מליסטון, תוך שהוא מביע את דאגת משרד המשפטים ביחס לקשריו של ליסטון לפשע מאורגן.
ג'ק דמפסי דיבר בפומבי וצוטט באומרו כי אסור לאפשר לסוני ליסטון להילחם על התואר. ליסטון השיב בכעס בשאלה: האם כישלונו של דמפסי לשרת במלחמת העולם הראשונה הכשיר אותו כמוסרי? ליסטון המתוסכל החליף את מנהלו בשנת 1961 והפעיל לחץ תקשורתי כשהעיר כי פטרסון, שהתמודד בעיקר מול מתמודדים לבנים מאז שהיה אלוף, מצטייר כגזען.
קריירה מקצועית > ליסטון מול פטרסון

פטרסון הסכים לבסוף לפגוש את ליסטון לקרב על התואר העולמי ב־25 בספטמבר 1962, בקומיסקי פארק בשיקגו, אילינוי. לקראת הקרב, ליסטון היה המועדף בהימורים 5–8, אף על פי שרבים הימרו על פטרסון. בסקר של Associated Press 64 מתוך 102 כתבים בחרו בפטרסון. ספורטס אילוסטרייטד ניבא ניצחון של פטרסון ב-15 סיבובים, וקבע: "לסוני אין את המהירות של פלויד ולא את הרבגוניות של ההתקפה שלו. הוא לוחם אלמנטרי יחסית, וחד-גוני." אלופי העבר ג'יימס ג'יי ברדוק, ג'רזי ג'ו וולקוט, אזארד צ'ארלס, רוקי מרציאנו ואינגמר יוהנסון בחרו כולם את פטרסון לניצחון. מוחמד עלי (באותה תקופה מתמודד עולה בשם קאסיוס קליי), לעומת זאת, ניבא נוקאאוט של ליסטון בחמשת הסיבובים הראשונים. [דרוש מקור]
הקרב התבררה כלא שקול. ליסטון, עם יתרון משקל של 25 פאונד, 214 ליברות (97 קילוגרם) מול 189 ליברות (86 קילוגרם), הפיל את פטרסון 2:06 דקות מתחילת הסיבוב הראשון, עם וו שמאלי חזק ללסת. כתב ספורטס אילוסטרייטד, גילברט רוגין, כתב כי "אותו וו שמאלי אחרון נחת בלחי של פטרסון כמו אסדת דיזל שמתדרדרת במורד, בלי בלמים". זה היה הנוקאאוט השלישי המהיר ביותר בקרב תואר עולמי במשקל כבד, והפעם הראשונה שנפל האלוף המכהן בסיבוב הראשון.[דרוש מקור]
קריירה מקצועית > אלוף העולם במשקל כבד

לאחר שזכה בתואר העולמי במשקל כבד, הכין ליסטון נאום שהוכן לקהל שחברים הבטיחו לו שיפגוש בשדה התעופה בפילדלפיה. אך עם הגעתו, הוא פגש רק קומץ כתבים ואנשי יחסי ציבור. הכתב ג'ק מקיני אמר, "צפיתי בסאני. עיניו אמרו הכול.... אתה יכול לחוש את האכזבה, לראות את מבט הפגוע בעיניו.... הוא התנודד במכוון. פילדלפיה לא רצתה שום קשר אליו. "
היתקלויות ליסטון עם המשטרה נמשכו בפילדלפיה. הוא התמרמר במיוחד על מעצרו על ידי סייר שחור בשנת 1961 בגין שוד, וטען כי רק העניק חתימות ופטפט עם אוהדים מחוץ לבית מרקחת. חודש לאחר מכן הואשם בהתחזות לקצין משטרה באמצעות פנס כדי לאותת לנהגת בפארק פיימונט, אם כי כל ההאשמות בוטלו לבסוף. לאחר מכן, ליסטון שהה כמה חודשים בדנוור שם כומר קתולי ששימש כיועצו הרוחני ניסה לעזור לו להגמל משתייה. אחרי שזכה בתואר, ליסטון עבר להתגורר בדנבר בקולורדו לצמיתות, ואמר, "אני מעדיף להיות פמוט בדנבר מאשר ראש עיריית פילדלפיה".
קריירה מקצועית > אלוף העולם במשקל כבד > ליסטון מול פטרסון – קרב חוזר

לפטרסון וליסטון היה בחוזה סעיף של קרב חוזר. פטרסון רצה סיכוי להחזיר לעצמו את התואר, ולכן הם נפגשו שוב ב־22 ביולי 1963, בלאס וגאס. פטרסון, אנדרדוג הימורים 1–4, הופל שלוש פעמים והוכרע ב-2:10 דקות בתוך הסיבוב הראשון. הקרב נמשך ארבע שניות יותר מהראשון. הניצחון של ליסטון זכה לקריאות בוז. "הציבור לא איתי. אני יודע את זה ", אמר ליסטון אחר כך. "אבל הם יצטרכו להתאפק עד שמישהו יביס אותי".
קריירה מקצועית > קרבות נוספים

ליסטון חזר לארצות הברית וניצח בשבעה קרבות, כולם בנוקאאוט, בשנת 1968. המבט הראשון של אמריקה על ליסטון מאז התקדמותו של עלי היה כאשר הוא נלחם במדורג חמישי הנרי קלארק, בקרב ששודר ביולי 1968. הוא ניצח בנוק-אאוט טכני בסיבוב השביעי, ונראה שהיה על סף ביצוע קאמבק. הוא דיבר על קרב עם ג'ו פרייז'ר וטען, "זה יהיה כמו לירות בדגים בחבית". ליסטון זכה בארבעה עשר קרבות רצופים, שלוש עשרה בנוק-אאוט, לפני שנלחם ב-1969 עם ליוטיס מרטין. ליסטון הפיל את מרטין עם וו שמאלי בסיבוב הרביעי ושלט ברוב הקרב, אך מרטין חזר והפיל את ליסטון בסיבוב התשיעי. לרוע המזל עבור מרטין, לעומת זאת, הקריירה שלו הסתיימה לאחר אותו קרב בגלל רשתית מנותקת שנפגעה במהלך ההתמודדות.
ליסטון ניצח בקרבו האחרון, קרב קשה אך חד צדדי נגד המתמודד העתידי לתואר צ'אק וופנר ביוני 1970. ההתמודדות הופסקה לאחר הסיבוב התשיעי בגלל חתכים בשתי עיניו של וופנר. וופנר נזקק ל-72 תפרים וסבל מפגיעות בעצם הלחי ובאפו. וופנר, שנלחם גם הוא נגד ג'ורג' פורמן ומוחמד עלי, אמר לאחר סיום הקריירה שלו שליסטון היה המתאגרף החזק ביותר שעמד מולו.
סגנון אגרוף

הכתב גילברט רוגין העריך את סגנונו והפיזיות של ליסטון לאחר ניצחונו על זורה פלי. הוא אמר שליסטון לא היה מהיר בעבודות הידיים או הרגליים שלו, שהוא הסתמך יותר מדי על יכולתו להנחית אגרוף ושהוא יכול להיות פגיע מיריב בעל מהירות יד רבה יותר. "אבל האם הוא יכול להכות!", כתב רוגין. "יש כוח גם בשמאלו וגם בימינו, אף על פי שהאגרופים נעים עם רפיון כאילו עוברים דרך גז צפוף יותר מאוויר". רוגין כינה את מבנה הגוף של ליסטון "מדהים – זרועות כמו עמודי גדר, ירכיים כמו ממגורות". הגנתו תוארה כ"מעבר השער בנשק 'א-לה' ארצ'י מור". אלוף עולם לעתיד במשקל כבד ג'ורג 'פורמן, אשר התאמן עם ליסטון אחרי קריירת החובבים שלו, העריך שלליסטון המכה החזקה ביותר מולה הוא התמודד, וליסטון הוא האיש החזק ביותר שפגש בזירה. לליסטון גם היה כשרון ומיומנות הטבעיים ביותר. מנהלו של סוני הצהיר כי "לא היה חסר שום דבר בסוני ליסטון. היה לו את כל החבילה ". אמנם נכתב רבות על יעילותה של החבטה השמאלית שלו, אחרים ציינו לטובה את מגוון כישורי האגרוף של ליסטון. אלה כוללים את מוחמד עלי שהצהיר בראיון משנת 1975 שהוא מעריץ נלהב של כשרונותיו של ליסטון. "ליסטון היה חבטה אדירה, הוא יכול היה להכות באחת מהידיים, היה חכם בזירה וחזק יותר מכל מתאגרף במשקל כבד שראיתי בחיי", נזכר עלי. ליסטון מדורג במקום השני ברשימת ESPN.com של "החובטים החזקים בהיסטוריה של המשקל הכבד". ג'וני טוקו, מאמן שעבד עם ג'ורג 'פורמן ומייק טייסון כמו גם ליסטון, אמר כי ליסטון היה הנורא והקשה ביותר מבין השלושה. הארב גולדמן הצהיר כי ליסטון, שהיה בשיאו בין 1958 ל-1963, היה הלוחם המפחיד ביותר בתולדות האגרוף.
חיים אישיים

ליסטון התחתן עם ג'רלדין צ'יימברס בסנט לואיס, מיזורי ב-3 בספטמבר 1957. לג'רלדין נולדה בת מנישואים קודמים, והליסטונים אימצו בהמשך ילד משוודיה. הביוגרף של ליסטון, פול גאלנדר, טוען כי ליסטון הוליד כמה ילדים, אם כי אף אחד לא היה עם אשתו. ג'רלדין נזכרה בבעלה כ"נפלא איתי, נהדר עם הילדים. הוא היה אדם עדין. " אף על פי אי ידיעת קרוא וכתוב, בעיקר מחוסר לימוד, ליסטון היה אדם מורכב ומעניין יותר מכפי שהוצג בציבור. האלוף לשעבר במשקל קל, ז'וזה טורס, אמר, "מעולם לא פגשתי אתלט בבייסבול, כדורסל או כדורגל שהוא חכם יותר, אינטליגנטי יותר מסוני ליסטון".
מותו

ליסטון נמצא ללא רוח חיים על ידי אשתו, ג'רלדין, בביתם בלאס וגאס ב-5 בינואר 1971. כשחזרה הביתה מטיול של שבועיים, הריחה ג'רלדין ריח רע מבחוץ מחדר השינה הראשי וכשנכנסה, ראתה אותו נשמט על המיטה, ספסל שבור על הרצפה. הרשויות תיאורו כי הוא נחבט במיטה כשנפל לאחור בכוח כה רב שהוא שבר את מעקה הספסל. ג'רלדין התקשרה לעורך דינו של ליסטון ולרופאו, אך לא הודיעה למשטרה עד כעבור 2–3 שעות.
בעקבות חקירה, המשטרה בלאס וגאס סיכמה כי לא היו שום סימנים לעבירה והכריזה כי מותו של ליסטון הוא מנת יתר של הרואין. "היה ידוע שסוני היה מכור להרואין", אמר סמ"ר קפוטו, אחד השוטרים החוקרים, "כל המחלקה ידעה על זה". תאריך הפטירה המופיע בתעודת המוות שלו הוא 30 בדצמבר 1970 אשר נקבע להערכת המשטרה על פי מספר בקבוקי החלב והעיתונים סביב דלת הכניסה לבית. חוקר המוות מארק הרמן אמר כי שרידי תוצרי לוואי של הרואין נמצאו במערכת של ליסטון, אך לא בכמויות גדולות מספיק כדי לגרום למותו. כמו כן, רקמת צלקת, אולי מסימני מחט, נמצאה בעיקול המרפק השמאלי של ליסטון. בדו"ח הטוקסיקולוגיה נמסר כי גופו מתפרק מכדי שהבדיקות יהיו חד משמעיות. רשמית, ליסטון נפטר מגודש הריאות ואי ספיקת לב. לפני מותו הוא סבל מהתקשות של שריר הלב ומחלות ריאות. ליסטון אושפז בתחילת דצמבר והתלונן על כאבי חזה.
ליסטון נקבר בגני הזיכרון לפרדייז בלאס וגאס, נבדה. לוחית המצבה של הקבר נושאת את הכיתוב: 'גבר'.
תיאוריות בדבר נסיבות מותו של ליסטון

סמ"ר דניס קפוטו ממחלקת השריף במחוז קלארק היה אחד הקצינים הראשונים במקום. הוא מצא רבע גרם הרואין במטבח, וחצי גרם מריחואנה בכיס מכנסיו של ליסטון, אך ללא מזרקים או מחטים. היו שחשדו כי הרשויות לא יכלו לאתר שום ציוד שיעיד כי ליסטון נעזר בו על מנת להזרים את המינון הקטלני, כמו כף לבישול ההרואין או חוסם עורקים כדי לעטוף את זרועו. אולם סמ"ר משטרת לאס וגאס לשעבר. גארי בקוויט 'אמר, "לא היה נדיר שבני משפחה במקרים האלה יעברו ויסדרו ... כדי לחסוך את המבוכה המשפחתית".
אנשים רבים שהכירו את ליסטון התעקשו שהוא חושש ממחטים ולעולם לא היה משתמש בהרואין. "היה לו פחד קטלני ממחטים", אמר דייבי פרל, שופט אגרוף וחברו של ליסטון. "לא היה דבר שסאני פחד יותר ממחט. אני יודע! "אמר רופא השיניים בפילדלפיה של ליסטון, ד"ר ניק ראגני. "הוא פחד ממחטים", הדהד האב אדוארד מרפי. "הוא היה עושה הכול כדי לא להזריק". לדברי מאמן ליסטון, ווילי רדדיש, ליסטון ביטל סיור מתוכנן לאפריקה בשנת 1963 מכיוון שהוא סירב לקבל את החיסונים הנדרשים. אשתו של ליסטון גם נזכרה כי בעלה סירב לטיפול רפואי בסיסי בהצטננות כיוון שלא אהב אותו ממחטים.
"חודש לפני שהוא מת, איזה בחור התנגש בסאני בזמן שהוא פנה שמאלה. הייתה לו פציעה, אז הם לקחו אותו לבית החולים ", אמר מאמן האגרוף ג'וני טוקו. "הוא אמר: 'תראו מה הם עשו!' והוא הצביע על תחבושת קטנה מעל סימן המחט בזרועו. הוא כעס יותר על הזריקה ההיא מאשר על תאונת הרכב. כעבור כמה שבועות הוא עדיין התלונן על סימן המחט ההיא. עד היום אני משוכנע שזה מה שראה החוקר בבדיקה שלו – סימן המחט של בית החולים".
יש הטוענים כי ליסטון נרצח. ישנן כמה תיאוריות לגבי הסיבה לכך:
הפובליציסט הרולד קונראד ואחרים האמינו שליסטון היה מעורב עמוק כגובה כספים בלאס וגאס. קונרד חושב שמעסיקיו שיכרו אותו מאוד, לקחו אותו הביתה ותקעו בו את המחט.
המהמר המקצועי לם בנקר מתעקש שליסטון נרצח על ידי סוחרי סמים שאיתם התערב. בנקר אמר כי נאמר לו על ידי המשטרה כי ליסטון נצפה בבית שיהיה היעד לפשיטת סמים. בנקר אמר, "השריף [ראלף] לאמב אמר לי, 'תגיד לחברך סוני שתתרחק מהווסט סייד כי אנחנו הולכים לחסל את סוחרי הסמים.'" בהמשך נודע לבנקר כי המשטרה אמרה לליסטון אותו דבר. ככל הנראה הוא היה בבית הסוחרים זמן קצר לפני המעצר. בגלל זה, ייתכן שהסוחרים חשבו שסאני הלשין עליהם וירו בו כנקמה.
אמרגן הבטיח לליסטון קצת כסף למכור את הקרב השני מול עלי, אך הם מעולם לא שילמו לו. ככל שחלפו השנים והמצב הכלכלי של ליסטון החמיר, הוא התרגז ואמר לו שהוא יפרסם את הסיפור אלא אם כן יתנו לו את הכסף, וזה הרג אותו.
ליסטון היה אמור לצלול כשהוא נלחם בצ'אק וופנר 6 חודשים קודם לכן, והריגתו הייתה החזר כספי בגלל כישלונו בכך.
יש הסבורים שהמשטרה כיסתה את מה שקרה. ב-1 בינואר, אשתו של ליסטון, ג'רלדין התקשרה לג'וני טוקו ואמרה שהיא לא שמעה מבעלה מזה 3 ימים והייתה מודאגת. כמה שנים לפני שטוקו נפטר, הוא לכאורה אמר לחברו הטוב, טוני דייווי, כי הוא הלך לביתו של ליסטון ומצא את הדלת נעולה ומכוניתו בחניה. טוקו הזעיק את המשטרה והם פרצו לבית. טוקו אמר כי רהיטי הסלון לא היו מבולבלים, אך לבית עדיין לא היה ריח של מוות. הוא אמר שמצאו את סאני שוכב על מיטתו כשמחט מבצבצת מזרועו. ג'וני עזב את הבית לפני שהמשטרה עשתה זאת. "ג'וני לא היה מתרברב," אמר דייווי לביוגרף ליסטון פול גאלנדר. "הוא אמר לי בביטחון, אבל זה היה כמו שהוא רצה להוריד את זה מהחזה שלו". גלאנדר טען, "הרבה קצינים ידעו שסאני מת לפני שג'רלדין חזרה הביתה ב-5 בינואר, אך הם בחרו לתת לו להירקב".
מחוות

עותק ארד של פסל שיש של ליסטון שפסל אלפרד הרדליקה בשנת 1964 הוקם בשנת 2008 בין הטירה העתיקה לקרלספלאץ בשטוטגרט, גרמניה.
החיים מחוץ לאגרוף > משחק

ליסטון גילם מתאגרף בסרט "הארלו" משנת 1965, הופיע לרגע בסרט "ראש" משנת 1968, בו כיכבו להקת "הקופים", ושיחק את תפקיד "האיכר" בסרט Moonfire משנת 1970, בכיכובם של ריצ'רד איגן וצ'ארלס נאפייר. בנוסף, בשנת 1970 הופיע ליסטון בפרק של סדרת הטלוויזיה Love, Style Style ובפרסומת טלוויזיה של בראניף איירליינס עם אנדי וורהול.
החיים מחוץ לאגרוף > אזכורו בסרטים ובספרים

בסרט "הגדול ביותר", משנת 1977 על חייו של המתאגרף מוחמד עלי, בו שיחק את עצמו עלי, שוחק ליסטון על ידי רוג'ר אי מוסלי.
ליסטון היה נושא לסרט תיעודי של HBO משנת 1995 תחת הכותרת "סאני ליסטון: חייו המיסטיים ומותו של אלוף".
בסרט "עלי" בשנת 2001 הוצג ליסטון על ידי האלוף לשעבר במשקל כבד WBO, מייקל בנט.
ליסטון היה נושא לסרט עלילתי משנת 2008, המבוסס על חייו תחת הכותרת "מכת פנטום". בסרט כיכב וינג רמס בתפקיד ליסטון והופק על ידי רמס, חסין זיידי ומארק פוזיבאל.
בסרט הפשע הבריטי 2015 "אגדה", ליסטון מגלם את מארק תיאודור בסצנה בה הגנגסטר רג'י קרי מצטלם עם המתאגרף.
ליסטון מופיע כדמות בספרו של ג'יימס אלרוי, "ששת האלפים הקרים". ברומן ליסטון לא רק שותה, אלא גם צורך סמים בכדורים ועובד כמאבטח בזירת הרואין בלאס וגאס. ליסטון מופיע גם בסרט ההמשך, "Blood's a Rover".
תום ג'ונס קרא לקובץ הסיפורים הקצר שלו משנת 2000, "סוני ליסטון היה חבר שלי".
סוני ליסטון הוצג ברומן "ילדה לוחמת" עם התייחסות קצרה לראשית חייו, צמיחתו לאלוף המשקל הכבד של WBC והפסדיו בסופו של דבר לקליי/עלי.
החיים מחוץ לאגרוף > מוזיקה

ליסטון הוזכר בשירים רבים של אמנים כמו קרטיס אלר, סון קיל מון, החיות, טום פטי, מארק קנופלר, פיל אוכס, מוריסי, פרדי בלום, צ'אק אי וייס, האופניים האלה הם פצצת צינור, השורשים, שבט וו-טאנג, תנים חלפו, בילי ג'ואל, עזי ההרים, ליל וויין, ניק קייב והזרעים הרעים והרוצחים. המחווה של מארק קנופלר לליסטון, "שיר לסוני ליסטון", הופיעה באלבומו מ-2004 "לשרי".
דגם שעווה של ליסטון מופיע בשורה הראשונה בכיסוי השרוול האייקוני של "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס. הוא נראה בחלק השמאלי הקיצוני של השורה, לבוש גלימה לבנה וזהב, עומד לצד דמויות השעווה של הביטלס עצמם.
החיים מחוץ לאגרוף > הוצאות לאור

ליסטון הופיע בשער של דצמבר 1963 של מגזין אסקווייר (תצלום שער של קארל פישר) "האדם האחרון עלי אדמות אמריקה רצה לראות יורד בארובה".
אליזבת' בר כתבה את הסיפור הקצר "סוני ליסטון נופל", שפורסם "בספר המדע הבדיוני והפנטזיה של דל ריי" בשנת 2008. הסיפור משער כי ליסטון מכר את הקרב עם עלי לטובת החברה.
שון אססל כתב את "רצח סוני ליסטון: לאס וגאס, הרואין ומשקולות כבדות", שפורסם בשנת 2016. מהספר עולה כי ייתכן שסוני ליסטון נרצח והאפשרות שהפשע מעולם לא נחקר. בסרט "השטן וסוני ליסטון" מאת ניק טושש, שפורסם בשנת 2000, כאשר רבים ממכריו הקודמים של ליסטון עדיין היו בחיים, טוען טושש כי אלילו של ליסטון, ג'ו לואי הוא זה שהציג בפניו את ההרואין, וכי בסופו של דבר הוא מת ממנת יתר.
החיים מחוץ לאגרוף > אקטיביזם

ב־28 ביולי 1963 הצטרף ליסטון לקבוצה של 500 אפריקאים אמריקאים בדנבר שצעדה לדואר כדי לשלוח מכתבים על מנת לדחוק במשלחת הקונגרס בקולורדו להעביר את חבילת זכויות האזרח של ממשל קנדי.
סמיר ע'ושה

| --- | --- |
 לידה:  1937 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 באוגוסט 2009 (בגיל 72 בערך) עמאן, ירדן 
 מפלגה:  חזית המאבק העממי הפלסטיני 
 פרסים והוקרה
 מסדר אל-קודס (2009) 
 
סמיר ע֫'וֹשֶׁה (בערבית: سمير غوشة; 1937–2009) היה רופא שיניים ופוליטיקאי פלסטיני. ממייסדי ארגון חזית המאבק העממי הפלסטיני והמזכיר הכללי הראשון של הארגון, חבר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין ושר העבודה הראשון של הרשות הפלסטינית.
ביוגרפיה

נולד בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים ב-1937 ולאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, למד רפואת שיניים באוניברסיטת דמשק ואת תואר הדוקטור קיבל ב-1965.
לאחר סיום לימודיו פתח מרפאה פרטית בעיר זרקא שבירדן, ובמקביל, הצטרף לתנועת הלאומיים הערבים והיה מנהיג הסניף המקומי. בשנת 1966 הוא נעצר על ידי כוחות הביטחון הירדניים ולאחר חקירתו חזר לביתו.
בתאריך 15 יולי 1967 הוקמה חזית המאבק העממי הפלסטיני על ידי ד"ר סובחי ע'ושה (ער'), וסמיר ע'ושה היה בין ראשוני המצטרפים לארגון. בשנת 1971 נעצר שוב ולאחר שחרורו עבר ללבנון. בשנת 1974 הוא נבחר למזכיר הכללי של הארגון ובשל חילוקי דעות שהיו לו עם יאסר ערפאת, הוא הוביל את הארגון להצטרפות לחזית הסירוב.
בעקבות כניסת צה"ל ללבנון, ב-1982, עבר לסוריה ובשנת 1989 הוא נבחר כחבר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין. בהמשך, הוא עבר לתוניסיה וב-1994 תמך בהסכמי אוסלו והגיע עם אנשי ערפאת לגדה המערבית. מהלך זה גרם לעזיבת חלק מחברי הארגון, בראשות ח'אלד עבד אל-מג'יד (ער').
עם הקמת הרשות הפלסטיני, סמיר ע'ושה מונה לתפקיד שר העבודה הראשון ברשות וכיהן בתפקיד בין השנים 1994–1998. התפטרותו מהתפקיד הייתה על רקע:
אי נקיטת צעדים בעקבות ממצאי דו"ח ביקורת שהוגש לנשיא על ידי המבקר.
היעדרות חברי הוועד המנהל של אש"ף מישיבות הקבינט, שגורמת לחוסר יכולת לקבל החלטות משמעותיות.
עיכוב בכינוס הוועד הפועל של אש"ף, למרות דרישות חוזרות ונשנות.
היעדר חוקים המפרטים את חלוקת הסמכות בין שְלוש הרשויות: המחוקקת, המבצעת והשופטת.
היעדר עקרונות וכללים בתהליך בניית המוסדות הלאומיים.
לאחר מותו של פייסל אל-חוסייני, ע'ושה קיבל על עצמו את תיק ירושלים והאוריינט האוס וכיהן בתפקיד בין השנים 2002–2003. הוא התפטר מהתפקיד "בשל היעדר סמכות וחוסר רצינות בעבודה נכונה ורצינית למען העיר ירושלים".
בינואר 2007 כיהן כראש המחלקה לענייני ירושלים באש"ף.
סמיר ע'ושה כתב מספר ספרים וביניהם:
מצעד המאבק (مسيرة نضال) 1939–2009
המשבר הנוכחי של המהפכה הפלסטינית: שורשים ופתרונות (الأزمة الراهنة للثورة الفلسطينية الجذور والحلول).
משפחתו ומותו

סמיר ע'ושה התחתן ב-1983 עם סחר עם עלי (سحر عم علي).
הוא נפטר בבית החולים ירדן בעמאן, בגיל 72, ב-3 באוגוסט 2009. בצוואתו ביקש ע'ושה להיקבר בירושלים אך ישראל סירבה לכך והוא נקבר באל-בירה, לאחר מסע הלוויה ממלכתי בליווי משמר הנשיא הפלסטיני וטקס רשמי במוקטעה שברמאללה.
הערות שוליים

1 2 3 4  الدكتور ســـمير غـــوشة “فارس القدس”, جبهة النضال الشعبي الفلسطيني (בערבית)
1 2 3 4  Karim Younis, الدكتور سمير غوشة, مركز الناطور للدراسات والأبحاث, ‏2021-08-04 (בערבית)
1 2  الدكتور سمير سعد الدين غوشة, ذاكرة وطن, ‏2019-10-17 (בערבית)
↑  سمير غوشة, wafa
↑  Joharah Baker, Resigned to the PA, The Jerusalem Media and Communications Centre, 1998
↑  القائد الوطني والقومي سمير غوشة في ذمـــــة اللــــــه, www.gerasanews.com
↑  سمير غوشة : مسيرة نضال 1939-2009
↑  الأزمة الراهنة للثورة الفلسطينية الجذور والحلول, alfurat.com, جبهة النضال الشعبي الفلسطيني
אלפרד וגנר

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1880 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  2 בנובמבר 1930 (בגיל 50) גרינלנד, ממלכת דנמרק 
 שם לידה:  Alfred Lothar Wegener 
 ענף מדעי:  גאופיזיקה
 מקום מגורים:  גרמניה, גרינלנד
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  הגימנסיה הקלנית 
 מנחה לדוקטורט:  יוליוס באושינגר, וילהלם פרסטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת טרטו  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת גראץ 
 תלמידי דוקטורט:  ברונו אקארדט, סימון קהלקה 
 פרסים והוקרה:  מדליית קרל ריטר (1913) 
 בן או בת זוג:  אלזה קופן 
 תרומות עיקריות
 תאוריית נדידת היבשות שהגה הובילה למחקר טקטוניקת הלוחות המודרני
 חתימה:   
 
אלפרד לותר וֶגֶנֶר (גרמנית: Alfred Lothar Wegener;‏ 1 בנובמבר 1880, ברלין – 2 או 3 בנובמבר 1930, גרינלנד) היה מדען גרמני רב-תחומי שהתפרסם בזכות התאוריה שפיתח על נדידת היבשות.
קריירה

וגנר למד פיזיקה, אסטרונומיה ומטאורולוגיה בברלין, היידלברג ואינסברוק, וקיבל תואר דוקטור Ph.D באסטרונומיה מאוניברסיטת הומבולדט בשנת 1905. לאחר לימודיו התעניין בחקר המטאורולוגיה והקלימטולוגיה. וגנר – שנשא לאישה את בתו של המטאורולוג והקלימטולוג המפורסם ולדימיר קפן – היה מחלוצי השימוש בבלונים לצורך מעקב אחר תנועות מאסות של אוויר. הרצאותיו רוכזו בספר  "התרמודינמיקה של האטמוספירה" (Thermodynamik der Atmosphäre), שהפך לספר לימוד סטנדרטי למטאורולוגיה. וגנר השתתף בכמה משלחות לגרינלנד על מנת לחקור את תנועת האוויר הקוטבי, במטרה לבחון את המחלוקת על תאוריית קיומו של זרם הסילון.
במסעו האחרון, בנובמבר 1930, נעלמו אלפרד וגנר ושותפו ראסמוס וילומסן (Rasmus Villumsen). גופתו של וגנר נמצאה ב-12 במאי 1931, ולפי הסברה נגרם מותו מדום לב בשל מאמץ יתר.
נדידת היבשות

תוך כדי חיפוש בספרייה של אוניברסיטת מרבורג, שם לימד ב-1911, וגנר שם לב להופעת מאובנים זהים בשכבות גאולוגיות המופרדות על ידי אוקיינוסים. ההסבר המקובל בזמנו היה קיומם של גשרים יבשתיים קדומים בין היבשות, באמצעותם עברו בעלי חיים וצמחייה בין יבשות שמקומן קבוע. וגנר לא השתכנע מהסבר זה, והאמין כי היבשות עצמן נפרדו מיבשת-על ענקית ונסחפו הרחק זו מזו לפני 225 מיליון שנה. בתאוריית נדידת היבשות שלו נשען וגנר על ראיות תומכות: מאובנים, אקלים ותוואי קרקע דוגמת שרשרות הרים באפריקה ובאמריקה הדרומית, שדות פחם באירופה שתאמו שדות דומים באמריקה הצפונית ובזואוגאוגרפיה ובביוגאוגרפיה של אלפרד וולאס. וגנר שם לב שמאובני זוחלים כמו מזוזאורוס וליסטרוזאורוס נמצאו במקומות המופרדים היום על ידי אוקיינוסים. מאחר שאף אחד מבעלי חיים אלה לא היה מסוגל לשחות מרחק כה גדול, הסיק וגנר שהם חיו פעם על יבשת אחת שנפרדה.
וגנר פרסם בפומבי את תאוריית נדידת היבשות בכנס של החברה הגרמנית לגאולוגיה ב-6 בינואר 1912.
בשנת 1915 התפרסם ספרו "מקור היבשות והאוקיינוסים" בו כלל את רעיון קיומה של יבשת על גדולה, ובמהדורות מאוחרות יותר אף העניק לה שם: פנגיאה. בשלב זה כבר נתמך בראיות ממספר תחומי ידע לחיזוק טענותיו. מהדורות מורחבות בשנות ה-20 של המאה ה-20 הציגו עוד ועוד ראיות נצברות. המהדורה האחרונה, שפורסמה זמן קצר לפני מותו, חשפה את התגלית החשובה שככל שאוקיינוסים רדודים יותר, הם צעירים יותר מבחינה גאולוגית.
תאוריית הכוח הצנטריפוגלי

תאוריית נדידת היבשות של וגנר נשענה על הטענה כי כוחות צנטריפוגליים הניעו את היבשות הכבדות לכיוון קו המשווה. הוא סבר שהאינרציה מן התנועה הצנטריפוגלית ביחד עם דחף הגאות ביבשות (שנגרם על ידי משיכה כבידתית של השמש והירח), מסבירים את התרחקותן של היבשות זו מזו.
בסופו של דבר, ועל אף הישענותו על ראיות מדעיות, התבררה טענה זו של וגנר כשגויה.
תגובות

בעבודתו הציג וגנר כמות גדולה של ראיות נסיבתיות התומכות בתאוריית נדידת היבשות, אך לא הצליח להציג מכניזם משכנע. לפיכך, בעוד רעיונותיו משכו כמה תומכים כמו אלכסנדר די-טואה (Alexander Du Toit) מדרום אפריקה וארתור הולמס (Arthur Holmes) מאנגליה, זכתה ההשערה שלו ליחס ספקני. ב-1924 התפרסמה בארצות הברית מהדורה מקומית של ספרו, וזו התקבלה בקרירות כה רבה עד כי "האגודה האמריקנית לגאולוגים של נפט" (American Association of Petroleum Geologists) ארגנה סימפוזיון מיוחד להתנגדות לתאוריה שלו. מתנגדיה אף טענו, בעקבות הגאולוג הגרמני פרנץ קוסמט (Franz Kossmat), כי קרום כדור הארץ באוקיינוסים היה פשוט מוצק מכדי שהיבשות יוכלו "לחתור בו". במהלך שנות ה-30 נדחתה עבודתו הגאולוגית של וגנר על ידי הקהילה המדעית הבינלאומית, ונותרה באפלה במשך יותר מ-30 שנה.