stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים השנייה בלוב
מהלך האירועים > 2019-2020

ב-4 באפריל 2019 צבא לוב אשר מייצג את בית הנבחרים בלוב, יזם מתקפה במערב לוב כדי לכבוש את האזור המערבי בלוב, ובסופו של דבר את הבירה טריפולי מממשלת ההסכמה הלאומית. ממשלת ההסכמה הלאומית חזרה לשלוט בכל טריפולי ביוני 2020 וכוחות בית הנבחרים נסוגו מהבירה, לאחר ארבעה עשר חודשי לחימה.
ב-10 באפריל 2019 לאחר שישה ימים של קרבות קשים כוחות הצבא של חפתר הגיעו קרוב מאוד לטריפולי ואף שלטו בחלקים מפרווריה, והטילו מצור עליה.
ב-23 בדצמבר 2019 ארדואן הצהיר שחלקים גדולים מהשטח הימי בין טורקיה ללוב שייך לטורקיה כדי למנוע את הקמת צינור הגז של ישראל, יוון, קפריסין. ב-5 בינואר 2020 ארדואן אמר: "יחידות צבא טורקיות החלו לנוע ללוב כדי להשיג שלום ויציבות" זאת לאחר שעברה בהאספה הלאומית הגדולה של טורקיה הצעת החוק המאפשרת שליחת כוחות ללוב.
ב-6 בינואר 2020 כוחות הצבא של חפתר כבשו את העיר סירת אשר הייתה מעוזו של קדאפי. ב-14 בינואר 2020 דיווח העיתון "גרדיאן" בבריטניה כי כ-2000 לוחמים סורים הגיעו או עומדים להגיע בקרוב מאוד ללוב כדי לעזור ל"ממשלת ההסכמה הלאומית". על פי מקורות ב"צבא הסורי הלאומי" אשר הוא ארגון שמורכב בין כמה ארגונים בסוריה שטורקיה תומכת בהם כלכלית הלוחמים יקבלו 2000 דולרים בחודש לעומת 90 דולרים בסוריה והכסף יגיע דרך ממשלת ההסכמה ולא דרך טורקיה.
במרץ פרצה מגפת הקורונה בלוב. ב-30 במרץ 2020 כוחות ממשלת טריפולי בעזרת הלוחמים הסורים שקיבלו מטורקיה כבשו עד בסיס חיל האוויר האסטרטגי אל-וואתיה דרומית מערבית לטריפולי אך במהרה כוחות צבא חפתר כבשו את השטח בחזרה. ב-13 באפריל 2020 כוחות ממשלת טריפולי בעזרת הלוחמים הסורים שקיבלו מטורקיה כבשו את השטח בין העיר א-זאוויה לעיר זווארה וגבול אלג'יריה. מעורה זה סימן את העברת המומנטום מחפתר לטורקיה.
ב-18 באפריל 2020 כוחות ממשלת טריפולי והכוחות הטורקים בלמו מתקפה של כוחות הצבא אשר נאמן לגנרל חפתר, ויצאו למתקפת נגד שבה כבשו עד העיר Tarhunah דרומית מזרחית לטריפולי. ב-5 במאי 2020 כוחות ממשלת טריפולי והכוחות הטורקים פתחו בהתקפה על בסיס חיל האוויר האסטרטגי אל-וואתיה, רק לאחר ארבעה עשר ימים הם כבשו את הבסיס וגם כבשו את הגבול הצפון מערבי עם אלג'יריה וכך חיברו את כל המובלעות של ההסכמה הלאומית לשטח אחד (חוץ משטח קטן בבארות הנפט בדרום מערב).
ב-21 במאי 2020 כוחות ממשלת ההסכמה הלאומית כבשו את Al Asabi'ah בנפת אל-ג'בל אל-ע'רבי וכתרו את כוחות חפתר במערב אל-ג'בל אל-ע'רבי. בו זמנית כוחות ממשלת ההסכמה הלאומית והכוחות הטורקים הדפו את הכוחות של חפתר מלהיכנס לטריפולי ויצאו למתקפת נגד שבה נכבשו בחזרה שטחים בפרוורים של טריפולי.
ב-3 ביוני 2020 כוחות ממשלת ההסכמה הלאומית כבשו את שדה התעופה הרשמי של טריפולי בסדרת קרבות נגד הכוחות של חליפה חפתר אשר בכולן ניצחו. ב-5 ביוני 2020 כוחות ממשלת ההסכמה הלאומית הגיעו עד העיר באני ווליד ומרכז נפת אל-ג'בל אל-ע'רבי וכמעט כל מערב הנפה שבה עדיין יש מובלעת של חיילי חפתר ממכותרים. מתקפתו בת השנה וחצי של הגנרל חפתר נהדפה על ידי הממשל בטריפולי. ב-2 ביולי התרחשה מתקפה בטאג'ורה בה נהרגו 53 אנשים.
ב-23 באוקטובר 2020 הצדדים הגיעו להסכמה על הפסקת אש מידית. ב-10 במרץ 2021, הצביעו רוב המחוקקים בעד הקמת ממשלת אחדות זמנית עד הבחירות שהיו אמורות להיות בדצמבר 2021. חרף זאת, התוכניות המקוריות לא יצאו לפועל כאשר הבחירות המתוכננות נדחו על רקע מחלוקות על התקנות והמועמדים. גורמים שונים במחנות היריבים הצהירו כי המנדט של הממשלה פג למעשה.
מאמצי התיווך

במסגרת ניסיונות התיווך של האו"ם, מונה שליח מיוחד ללוב, ברנרדינו לאון. ב-11 בפברואר 2015 נציגים של שני הפרלמנטים היריבים ערכו שיחות בלתי-ישירות בעיר רדאמס, שבדרום לוב. האו"ם הפציר בשני הצדדים להגיע להסכם שיביא לממשלת אחדות ולסוף הלחימה. ב-24 במרץ הציג לאון את תוכנית האו"ם לפיוס במדינה לאחר כמה סבבי שיחות שנערכו בין נציגי הצדדים במרוקו. לפי התוכנית, תוקם מועצה נשיאותית של גורמים עצמאיים וכן הפרלמנט בטוברוק המזוהה על ידי הקהילה הבינלאומית יהיה הזרוע המחוקקת הרשמית של לוב.
נשיאי טורקיה ורוסיה, ארדואן ופוטין ניסו להסדיר הפסקת אש בינואר 2020, אך גם משנקבעה הופרה תוך זמן קצר. במהלך יוני 2020 הסכימו הממשלים היריבים בלוב לחדש את השיחות עם האו"ם על השגת הפסקת אש.
באוקטובר 2020, הצדדים הגיעו להפסקת אש בתיווך סטפני טורקו וויליאמס מהאו"ם. ב-23 בדצמבר 2020 הוכרזה רשמית הפסקת אש בין הצדדים, והוקמה ממשלת אחדות זמנית במדינה, אם כי התוכניות המקוריות לא יצאו לפועל כאשר הבחירות המתוכננות נדחו וריבונותה של הממשלה הזמנית לא התממשה על חלקים משטחי לוב שנותרו בשליטת מחנות יריבים.
תמיכה זרה

כוחות חפתר נתמכו בחשאי, כנראה, על ידי קואליציית כוחות מערבית בראשות צרפת וארצות הברית (ב-15 באפריל 2019 נערכה שיחה טלפונית בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לחפתר ובעקבותיה התייצבה המעצמה בגלוי לצידו של הפילדמרשל), יחד עם שורת מדינות ערביות, בהן מצרים, סעודיה, אלג'יריה, איחוד האמירויות הערביות ומדינות נוספות. ההתקפה על טריפולי החלה זמן קצר בלבד לאחר שחפתר חזר מפגישה עם סלמאן, מלך ערב הסעודית ובנו יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן אאל סעוד.
חפתר נתמך בה בעת ובצורה גלויה הרבה יותר, גם על ידי רוסיה. כמו כן, לפי העיתון "אל-ערבי אל-ג'דיד" הלונדוני, המזוהה עם קטר, גם ישראל מסייעת לחפתר. בכתבה בעיתון צוטט "גורם צבאי בכיר בשורות כוחותיו של חפתר", שטען שב-2015 וב-2016 נפגשו אישים מהמוסד הישראלי עם חפתר בירדן וכי איחוד האמירויות הערביות היא זו שתיווכה בין הצדדים. הדיווח בעיתון לא אושר על ידי שום גורם רשמי.
ב-10 ביוני 2020 סגן ראש ממשלת טוברוק אמר למקור ראשון: "מקווים שישראל תתמוך בנו".
ממשלת פאיז א-סראג' זכתה לתמיכת האו"ם, שהקים את ממשלת ההסכמה הלאומית. כוחות אסלאמיים קיצונים ומיליציות מקומיות חזקות, שבסיסן במיסראתה, נעשו יותר ויותר דומיננטיים בממשלת ההסכמה הלאומית, אך האו"ם לא הניח לשינוי זה להפריע לו להמשיך בתמיכתו בה. גורמי תמיכה חשובים נוספים של ממשלת ההסכמה הלאומית הם ארגון האחים המוסלמים, קטאר, סודאן (עד הדחת מנהיגה עומר אל-בשיר ב-11 באפריל 2019) וטורקיה בהנגת רג'פ טאיפ ארדואן.
טארק אל-האשמי

טארק אל-האשמי (בערבית: طارِق الهاشمي) הוא פוליטיקאי עיראקי סוני. היה מבין הפוליטיקאים הסונים הבכירים בעיראק החדשה ושימש כסגן נשיא עיראק בשנים 2006–2012. בדצמבר 2011, הוציא ראש הממשלה דאז, נורי אל-מאלכי, צו מעצר כנגד אל-האשמי, שהיה מופרך מיסודו, בטענה שהיה אחראי לחוליית מפגעים שמטרתה הייתה להרוג בכירים בשלטון השיעי ובצבא העיראקי. לאורך 2012 התנהלו בעיראק מספר הליכים משפטיים נגד אל-האשמי שבהם נמצא אשם ונגזר עליו גזר דין מוות, אך משפטים אלה נערכו בהיעדרו, לאחר שקיבל מקלט מדיני בטורקיה ושתחת הגנתה הוא חי כיום באנקרה. אל-האשמי אינו מעורב עוד בפוליטיקה העיראקית, אך כותב על הנושא העיראקי ומרצה עליו ברחבי העולם.
חייו האישיים

טארק אל-האשמי נולד בבגדאד בשנת 1942 למשפחה ערבית-סונית שהשתייכה לפלג של שבט משהדאן. למד באקדמיה הצבאית של בגדאד בין השנים 1959–1962 ולאחר מכן שירת בצבא העיראקי בגדוד ארטילריה והמשיך לשירות קבע. בשנים 1969–1978 השלים לימודי תואר ראשון ותואר שני בכלכלה באוניברסיטת אל-מוסתנסריה. בשנת 1975 עזב את הצבא העיראקי והפך להיות פעיל במפלגה האסלאמית עיראקית. בתקופה שבין 1978–1991 עזב את עיראק כדי לעבוד ולחיות בכווית.כמה מבני משפחתו של אל-האשמי עסקו גם הם בפוליטיקה ובשנת 2006 נרצחו שניים מאחיו בשל פעילותם הפוליטית: באפריל נרצחה אחותו מייסון אל-האשמי, שהייתה ראש מחלקת נשים במפלגה האסלאמית העיראקית, שאותה הנהיג. רק חצי שנה לאחר מכן, באוקטובר של אותה שנה, נרצח גם אחיו אמיר אל-האשמי, ששימש כיועץ לשר ההגנה העיראקי.
חייו הפוליטיים > תפיסות פוליטיות

אל-האשמי היה מאז שנת 2004 מנהיגו של הגוש הסוני הגדול ביותר בפרלמנט העיראקי מטעם המפלגה האסלאמית העיראקית. תפיסתו הפוליטית כללה התנגדות לפדרליזם בעיראק מתוך החשש שפדרליזם בעיראק יביא למציאות שבה כל קבוצה בעיראק לשאוף לעצמאות, לחלוקת עיראק ומכאן גם לקיצה של המדינה. בנוסף, אחד הסעיפים בחוקה העיראקית כלל האצלה קיצונית של סמכויות למחוזות הפדרליים, שאפשרו התעלמות מבגדאד בנושאי מפתח רבים כולל ניהול נפט וגז.
אל-האשמי התנגד לביטול מדיניות הבעת' שדגלה באומה סוציליסטית ערבית אחת והתנגדה לאימפריאליזם וקולוניאליזם. עיקר חברי מפלגת הבעת׳, ששלטה בעיראק בשנים 1963–2003, היו סונים ורוב מתנגדיה היו מקרב השיעים והכורדים. מתוך כך, התנגד אל-האשמי גם למדיניות הדה-בעת'יפיקציה שהונהגה בעיראק עם הקמת השלטון החדש בה, שהיה מבוסס בעיקרו על ייצוג לשיעים, ודרש לבטלה לאחר שהתקבלה כחוק מדינה. דגש מיוחד שׂם אל-האשמי על נושא קידום והעלאת מספר הסונים בצבא ובמשטרה, בשל היותם של הסונים המיעוט בעיראק, ששירות בכוחות הביטחון יקשור אותם למדינה הנבנית מחדש.
אל-האשמי התנגד נחרצות לאלימות שהשתוללה בעיראק לאחר הפלישה האמריקאית למדינה, הן מהצד העיראקי והן מהצד האמריקאי. בראיון לתחנת רדיו אמריקאית, אמר אל-האשמי "בלי ספק יש לנו בעיות שונות שמאתגרות את תהליך העבודה הזה בזמן, ובנוסף לכל, האלימות, שלמרבה הצער הופכת לתופעה בולטת באזורים מסוימים, במחוזות מסוימים בעיראק, וניתן להתמודד איתה בצורה הרבה יותר טובה ממה שהיה עד כה. אני מקווה שיגיע הזמן שהממשל האמריקני ישנה את האסטרטגיה שנקט עד כה, ושממשלת עיראק תישא באחריות, תישא בנטל ותתמודד עם מקורות האלימות".
כחלק מפועלו, ניסה אל-האשמי לגשר על הפערים בין הסונים לשיעים בפוליטיקה העיראקית, בשסעים ובאלימות שהם יצרו ורצה לקדם שיתוף פעולה חיובי בין הפלגים השונים. מתוך כך, ניסח את "ההסכם הלאומי העיראקי" שהיה הצהרת עקרונות בת 25 נקודות שגינתה את כל סוגי הקיצוניות והאפליה העדתית. הצהרה זו קראה לדיאלוג בין הפלגים השונים בעיראק ובעקבות פרסומה אף הביאה למפגש יוצא דופן בין אל-האשמי לבין המנהיג הדתי השיעי החשוב ביותר בעיראק, האייתוללה עלי סיסתאני. מחווה נדירה וסמלית זו הדגישה את האפשרות לשיתוף פעולה ולגישור על פני הפערים העדתיים.
חייו הפוליטיים > קריירה פוליטית

בשנת 2004 נבחר אל-האשמי לכהן בתפקיד מזכ"ל המפלגה האסלאמית עיראקית. תחת הנהגתו, ביססה עצמה המפלגה כאחת המפלגות הסוניות החשובות בפוליטיקה העיראקית ובממשלה העיראקית הראשונה. בשנת 2006 נבחר על ידי הפרלמנט של הממשלה העיראקית לכהן בתור אחד מסגני נשיא עיראק, ובעצם להיות חלק מהקואליציה שבראשה עמד נורי אל-מאלכי.
כחלק מהניסיון האמריקאי ליצור בעיראק שלטון ידידותי ומשתף פעולה, לחץ הממשל האמריקאי בראשות ג׳ורג׳ בוש על פוליטיקאים עיראקים ליצור קואליציה של חדשה של "מפלגות מתונות" בממשלה. כך ביקשו האמריקאים לצמצם את כוחם של גורמים אנטי-אמריקאים בממשל העיראקי, כדוגמת איש הדת השיעי מוקתדא א-סדר שמפלגתו הייתה נדבך משמעותי בפרלמנט הממשלה והשפיעה ממשלת אל-מאלכי. כחלק מאותו ניסיון, פנה בוש גם לאל-האשמי ששימש בתפקיד סגן נשיא עיראק. אל-האשמי נודע בהתנגדותו לא-סדר, שהנהיג מיליציה צבאית בשם צבא המהדי שהייתה אחראית לחלק גדול משפיכות הדמים הסונית בעיראק. הרעיון היה שתמיכה של מפלגתו של אל-האשמי (44 מושבים) באל-מאלכי יאפשר לאחרון להמשיך להחזיק בשלטון בלי להסתמך על א-סדר (30 מושבים).
לאורך השנים האשים אל-האשמי את אל-מאלכי בעדתיות, במדיניות פרו-שיעית בוטה, בהתעלמות מפעולותיהן של מיליציות שיעיות נגד אזרחים סונים. משבר האמון בין השניים הגיע לשיאו במאי 2007 כאשר הודיע אל-האשמי על התפטרותו מממשלת אל-מאלכי והצהיר שראש הממשלה מדיר את הסונים מקבלת ההחלטות בממשלתו.
בשנת 2009 הודיע אל-האשמי על התפטרותו מתפקיד מזכ"ל המפלגה האמסלאמית העיראקית, בכדי להתמקד בתפקידו כסגן נשיא. באותה השנה הקים את "רשימת ההתחדשות" (קאימת תג'דיד), מפלגה חדשה שבין מטרותיה הייתה יצירתן של אחדות בין אזרחי עיראק ולאומיות עיראקית חוצת-עדות, תוך התעלות מעל לקווי החלוקה העדתיים והאתניים שהגדירו את הפוליטיקה העיראקית בשנים שקדמו לכך. בהמשך, חבר אל-האשמי עם מפלגתו לרשימה העיראקית הלאומית בראשות איאד עלאווי, שזכתה ברוב הקולות בבחירות של 2010.
פעילותו כיום

נכון לשנת 2022, ממשיך אל-האשמי לעסוק בפוליטיקה העיראקית, גם אם לא באופן ישיר. אל-האשמי מוביל קמפיין עולמי לתמיכה בעם העיראקי, משמש כבעליו של עיתון אלקטרוני בשם "תג'דיד", מנהל את "האגודה הבינלאומית להגנת הצדק" העוסקת בזכויות אדם בעיראק. בנוסף, עוסק אל-האשמי במחקר ונותן הרצאות על עיראק באוניברסיטאות ובמרכזי מחקר בעולם.
הערות שוליים

1 2  Tariq al-Hashimi, Historica Wiki (באנגלית)
1 2 3  Iraqi national movement
↑    Jim Muir, ‏Woman's leader shot dead in Baghdad, The Telegraph, 28 April 2006
↑  Staff (2006-10-09). "Iraqi vice-president's brother assassinated". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-10-28.
↑  Sean Kane, Joost R. Hiltermann, Raad Alkadiri, Iraq's Federalism Quandary, The National Interest, 2012, עמ' 20–30
↑  Ba‘ath Party | History, Ideology, & Movement | Britannica, www.britannica.com, ‏2023-10-23 (באנגלית)
↑  רונן בודוני, השיעים הסונים והכורדים: התהפכו היוצרות, באתר ynet, 29 בינואר 2005
↑  Anne L. Garrels, Tariq al-Hashimi, Council on foreign relations, ‏19/12/2006
↑  אל-קודס אל-ערבי תנשר משרוע אל-עקד אל-וטני לל-חזב אל-אסלאמי אל-עיראקי, באתר אל-קודס אל-ערבי, ‏30 בספטמבר 2007 (בערבית)
↑  "Top Iraqis Pull Back From Key U.S. Goal" (באנגלית אמריקאית). 2007-10-08. ISSN 0190-8286. נבדק ב-2023-10-28.
↑  Iraqi VP says Bush wants coalition to counter al-Sadr
1 2 3  Stephen Wicken, Wicken The hashemi Verdict and the health of democracy in iraq, Institute for the study of war, ‏11.09.2012
↑  Chon, Gina (2009-09-28). "Disunity Threatens Sunni Iraq". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2023-10-28.
↑  Iraq recount fails to overturn Allawi election win, NEWS WIRES, ‏16.05.2010
1 2 3  Ramzy Mardini, Iraq’s first post-withdrawal crisis, Institute for the Study of War, ‏December 19, 2011 (באנגלית) (ארכיון)
↑  Mohammed Tawfeeq, Fugitive Iraq VP sentenced to death, official says, CNN, ‏2012-09-09 (באנגלית)
↑  Nouri al-Maliki | Biography, Iraq, & Facts | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
1 2  Press, Associated (2012-09-10). "Iraqi vice-president Tariq al-Hashemi attacks 'unjust' verdict in terror trial". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-10-28.
↑  "Iraq VP Tariq al-Hashemi sentenced to death". BBC News (באנגלית בריטית). 2012-09-09. נבדק ב-2023-10-28.
↑  Iraq vice-president rejects death sentence, www.aljazeera.com (באנגלית)
↑  INTERPOL cancels Red Notice against Iraq's former VP - Al Hashimi, web.archive.org, ‏2015-02-17
↑  Rudaw, Former vice president discuss Iraqi politics with Rudaw, Rudaw, ‏29/4/2022
טארק אל-האשמי בפגישה עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו' בוש בחדר הסגלגל, 2006
סטפאנו טאקוני

סטפאנן טאקוני (באיטלקית: Stefano Tacconi; נולד ב-13 במאי 1957 בפרוג'ה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
התחנה הבכירה והארוכה ביותר בקריירת המשחק של טאקוני הייתה יובנטוס. בתשע עונות בקבוצה זכה טאקוני עם יובנטוס בין היתר בגביע אירופה לאלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע, גביע אופ"א, שתי אליפויות איטליה וגביע אחד. בתקופתו בקבוצה היה נחשב טאקוני לאחד השוערים הבכירים בעולם. הוא היה שותף לסגל נבחרת איטליה לטורנירי יורו 1988 ומונדיאל 1990, ובסך הכול ערך שבע הופעות במדי הנבחרת.
קריירת משחק

טאקוני החל את דרכו בקבוצת הנוער של ספולטו. בעונת 1975/1976 עבר לקבוצת הנוער של אינטר מילאנו, ואת הקריירה הבוגרת החל עונה אחר כך בהשאלה לקבוצה הבוגרת של ספולטו מהליגה הרביעית. לאחר עונת השאלה אחת בה היה לשוער הראשון של הקבוצה וערך שלושים הופעות ליגה, הושאל טאקוני עונה אחר כך לקבוצת פרו פאטריה מהליגה השלישית, שם רשם שבע הופעות ליגה עקב שבר בעצם הגומד ממנו סבל לאורך העונה. לאחר מכן המשיך טאקוני להשאלה נוספת, הפעם במדי ליבורנו מהליגה השלישית, שם העניק לו המאמן טרצ'יזיו בורניץ' את תפקיד השוער הראשון. לקראת עונת 1979/1980, ולאחר שלוש שנות השאלה מאינטר, נמכר טאקוני לקבוצת סמבנדטסה מהסרייה ב', הליגה הבכירה ביותר בה שיחק עד אז. טאקוני שיחק בכל 38 משחקי הליגה של הקבוצה באותה העונה, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
על אף שלא נחל הצלחה קבוצתית עם המועדונים בהם שיחק בליגות הנמוכות, האיכויות של טאקוני כשוער לא נעלמו מעיניה של אבלינו, ששיחקה אז בסרייה א'. לקראת עונת 1980/1981, עבר טאקוני לראשונה לליגה הבכירה כשהיה לשוער הראשון של אבלינו. הקבוצה רשמה שלוש עונות במרכז הטבלה באיטליה, וטאקוני לא החמיץ ולו משחק ליגה אחד לאורך כל אותה התקופה, וסיים את דרכו בקבוצה לאחר שלוש עונות עם תשעים הופעות ליגה.
לאחר הפריצה בליגה הבכירה, הגיע טאקוני לשיא הקריירה לקראת עונת 1983/1984, כשחתם ביובנטוס של המאמן ג'ובאני טרפטוני. טאקוני הוחתם כמחליפו של דינו זוף, שוערה הראשון של יובנטוס במשך כעשור, שפרש ממשחק פעיל. טאקוני השתלב היטב וכבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה זכה עמה באליפות איטליה ובגביע אירופה למחזיקות גביע, כשעמד בשערה של הקבוצה בניצחון 2-1 בגמר על פורטו. עונה אחר כך חלה ירידה ביכולתו של טאקוני ולאורך רוב שלבי העונה הוא נותר השוער השני, אך חזר לכושר טוב לקראת סיום העונה וזכה לפתוח בשער קבוצתו ולשמור על רשת נקייה בגמר גביע אירופה לאלופות 1985, שם גברה יובנטוס 1-0 על ליברפול.
מאז אותו הגמר, חזר טאקוני לתפקיד השוער הראשון הקבוע של הקבוצה. עונה אחר כך הוא זכה עמה באליפות איטליה בפעם השנייה בקריירה, ובמהלך העונה זכה עמה בגביע הביניבשתי לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על ארחנטינוס ג'וניורס. טאקוני הדף במהלך הדו-קרב שניים מתוך ארבע הבעיטות של ארחנטינוס.
עזיבתו של טרפטוני בסיום עונת האליפות השנייה, הביאה לירידה ביכולתה של יובנטוס ולמספר עונות ללא תואר משמעותי. הגעתו של המאמן דינו זוף, אותו שוער אותו החליף טאקוני בין הקורות, החזירה את יובנטוס למרכז הבמה כשבעונת 1989/1990 השלימה זכייה בגביע האיטלקי ובגביע אופ"א. טאקוני שימש באותה עונה סגן הקפטן של הקבוצה, והיה זה שהניף את גביע אופ"א, בתום המשחק השני מול פיורנטינה בצמד משחקי הגמר. עונה אחר כך כבר היה לקפטן הקבוע של המועדון, תפקיד בו החזיק במשך שתי עונות.
בסיום עונת 1991/1992, ובעקבות החלטת ההנהלה להמר על השוער הצעיר אנג'לו פרוצי, סיים טאקוני בן ה-35 את דרכו בת תשע העונות במועדון. הוא ערך 377 הופעות במדי הקבוצה, מתוכן 254 בליגה, וזכה עמה בשלושה תארים מקומיים וחמישה אירופים.
לקראת עונת 1992/1993 עבר טאקוני לגנואה מהליגה הבכירה. הוא לא שיחק באופן סדיר כשוער ראשון, ונותר בקבוצה במשך שתי עונות וחצי. בדצמבר 1994, במהלך עונת 1994/1995, הותר חוזהו של טאקוני במועדון והוא פרש ממשחק פעיל בגיל 37.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

טאקוני זכה להצלחה במדי יובנטוס, אך התקשה לפרוץ במדי נבחרת איטליה. המאמן אצליו ויצ'יני, שהוביל את הנבחרת בשנות השיא של טאקוני ביובנטוס, העדיף בשער הנבחרת בתחילה את ג'ובאני גאלי ובהמשך את וולטר זנגה וג'אנלוקה פליוקה, מה שהותיר את טאקוני בעיקר כשוער מחליף.
את הופעת הבכורה שלו בשער הנבחרת ערך טאקוני במשחק ידידות מול ארגנטינה ב-10 ביוני 1987, בו ניצחה איטליה 3-1. הוא זומן על תקן שוער מחליף לטורנירי יורו 1988 ומונדיאל 1990 הביתי, אך לא שותף כלל במהלכם. משחקן האחרון במסגרת בינלאומית היה בשוויון 0-0 מול בלגיה ב-13 בפברואר 1991.
בסך הכול עמד טאקוני בשער הנבחרת שבע פעמים, כולן במשחקי ידידות. הוא שמר על רשת נקייה בחמישה מהם.
תארים

גביע אירופה לאלופות: 1984/1985
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1983/1984
גביע אופ"א: 1989/1990
אליפות איטליה (2): 1983/1984, 1985/1986
הגביע האיטלקי: 1989/1990
הגביע הביניבשתי: 1985
הסופר קאפ האירופי: 1984
גביע העולם: 1990 (מקום שלישי)
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1976/1977 | ספולטו | איטליההליגה האיטלקית הרביעית | 30 | 0 |
| 1977/1978 | פרו פאטריה | איטליההליגה האיטלקית השלישית | 7 | 0 |
| 1978/1979 | ליבורנו | איטליההליגה האיטלקית השלישית | 33 | 0 |
| 1979/1980 | סמבנדטסה | איטליהסרייה ב' | 38 | 0 |
| 1980/1981 | אבלינו | איטליהסרייה א' | 30 | 0 |
| 1981/1982 | אבלינו | איטליהסרייה א' | 30 | 0 |
| 1982/1983 | אבלינו | איטליהסרייה א' | 30 | 0 |
| 1983/1984 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 23 | 0 |
| 1984/1985 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 12 | 0 |
| 1985/1986 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 30 | 0 |
| 1986/1987 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 30 | 0 |
| 1987/1988 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 30 | 0 |
| 1988/1989 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 34 | 0 |
| 1989/1990 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 33 | 0 |
| 1990/1991 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 34 | 0 |
| 1991/1992 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 28 | 0 |
| 1992/1993 | גנואה | איטליהסרייה א' | 11 | 0 |
| 1993/1994 | גנואה | איטליהסרייה א' | 20 | 0 |
| 1994/1995 | גנואה | איטליהסרייה א' | 12 | 0 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 495 | 0 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1987 | 1 | 0 |
| 1988 | 2 | 0 |
| 1989 | 2 | 0 |
| 1990 | 1 | 0 |
| 1991 | 1 | 0 |
| סה"כ | 7 | 0 |
אלבן לפונט

אלבן לפונט (בצרפתית: Alban Lafont; נולד ב-23 בינואר 1999 בוואגאדוגו שבבורקינה פאסו) הוא כדורגלן צרפתי יליד בורקינה פאסו המשחק בעמדת השוער בקבוצת נאנט.
לפונט הוא השוער הצעיר ביותר ששיחק במסגרת ליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים > תחילת הקריירה

לפונט גדל במחלקת הנוער של AS לאטויז מאז שנת 2008, בה שיחק כקשר התקפי לפני שהפך לשוער. הוא שיחק במועדון במשך שש עונות, עד שבשנת 2014 הגיע למחלקת הנוער של טולוז מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים > טולוז

לפונט שיחק במחלקת הנוער של טולוז במשך עונה אחת, והספיק גם לערוך הופעה אחת במדי טולוז ב', קבוצת המילואים של המועדון, עד שב-28 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על ניס במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בהופעה זו, כשהוא בן 16 ו-310 ימים, הפך לפונט לשוער הצעיר ביותר שלוקח חלק במשחק במסגרת ליגת העל הצרפתית, שיא בו החזיק לפני כן מיקאל לנדרו. לאחר שהפך לשוער הראשון של טולוז, ושמר על רשת נקייה בשני משחקיו הראשונים, ספג לפונט שלושה שערים בהפסד 2–3 ללוריאן במסגרת המחזור ה-17 בליגה. בחודש ינואר 2016 מוקם לפונט במקום ה-34 ברשימת השחקנים הטובים ביותר בעולם שפורסמה על ידי העיתון האיטלקי לה גזטה דלו ספורט, כאחד משני שוערים שהופיעו ברשימה, לצד ג'אנלואיג'י דונארומה האיטלקי. בתום העונה הצליחה טולוז להימנע מירידה לליגה הצרפתית השנייה, בין היתר הודות לשמונה משחקים בהם שמר אלפונט על רשת נקייה ב-24 הופעות ליגה. ב-30 ביוני חתם לפונט על חוזה חדש לארבע שנים במועדון.
לפונט פתח את עונת 2016/2017 כשוער הראשון של טולוז. ב-22 באוקטובר 2016 הוא נבחר כשחקן המצטיין בתיקו 0-0 נגד אנז'ה במסגרת המחזור העשירי בליגה, כשהוא שומר על שער נקי בפעם הרביעית בעשר הופעות ליגה.
קריירת מועדונים > פיורנטינה

ב-2 ביולי 2018 חתם לפונט בקבוצת פיורנטינה האיטלקית, בעסקה שהוערכה בכ-7 מיליון אירו. ב-29 ביוני 2019 הושאל לפונט לנאנט מהליגה הצרפתית.
חיים אישיים

לפונט נולד בוואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו, לאב צרפתי ואם בורקינאית. הוריו התגרשו כאשר היה בן 9, ולפונט עבר להתגורר יחד עם בארו שבצרפת, בעוד אמו נשארה בבורקינה פאסו, בה לימים התקדמה בזירה הפוליטית. לפונט הגיע ממשפחה ספורטיבית. סבו מצד האמא שיחק כדורגל במשך עשר שנים ושימש כיו"ר קבוצת ואגאדוגו שוטינג סטאר, ואמו הייתה חלק נבחרת הכדוריד הלאומית. אביו שיחק טניס. בחודש ינואר 2016 נרצחו כמה מבני משפחתו של לפונט בעת מתקפת הטרור בוואגאדוגו, כאשר מספר חמושים פתחו אש במסעדת "קפוצ'ינו".
הערות שוליים

↑  ALBAN LAFONT, CE GAMIN QUI N’EN EST PAS UN באתר Football365, ‏ 15 בינואר 2016 (בצרפתית)
↑  UEFA.com's weekly wonderkid: Alban Lafont באתר הרשמי של אופ"א, 5 בדצמבר 2015 (באנגלית)
↑  Dele Alli ranked No.8 on a list of the world's best under-20 stars - but who ranks above him? באתר דיילי מירור, 28 בינואר 2016 (באנגלית)
↑  TOULOUSE PULL OFF GREAT ESCAPE באתר הרשמי של ליגת העל הצרפתית, 14 במאי 2016 (באנגלית)
↑  Alban Lafont et Issa Diop signent pros au TFC באתר ל'אקיפ, 30 ביוני 2016 (בצרפתית)
↑  LAFONT KEEPS ANGERS AT BAY באתר הרשמי של ליגת העל הצרפתית, 22 באוקטובר 2016 (באנגלית)
↑  Toulouse: cinq choses à savoir sur le prodige Alban Lafont באתר BFM TV, ‏ 1 בדצמבר 2015 (בצרפתית)
1 2 3  Les confidences de la mère d'Alban Lafont, députée du Burkina Faso באתר La Depeche, ‏ 4 במרץ 2016 (בצרפתית)
1 2  Alban Lafont, 17 ans, de Ouagadougou à la Ligue 1 באתר Le Jdd, ‏ 13 בנובמבר 2016 (בצרפתית)
↑  Toulouse's Alban Lafont is Ligue 1's answer to Gianluigi Donnarumma באתר ESPN, ‏ 13 באוקטובר 2016 (באנגלית)
הפיגועים בבנגקוק (2012)

| חלק מהסכסוך האיראני-ישראלי |
| --- | --- |
 תאריך:  14 בפברואר 2012
 מקום:  Watthana 
 מטרה:  שגרירות ישראל בבנגקוק
 קואורדינטות:  13°45′00″N 100°31′01″E﻿ / ﻿13.75°N 100.517°E﻿ / 13.75; 100.517
 סוג:  ניסיון כושל
 הרוגים:  0 
 פצועים:  5
 he
 
הפיגועים בבנגקוק ב-2012 היו סדרה של פיצוצים שהתרחשו בבנגקוק, תאילנד ב-14 בפברואר 2012, ופצעו חמישה בני אדם. הרשויות בתאילנד אמרו כי הפיצוצים היו ניסיון של אזרחים איראנים להתנקש בדיפלומטים ישראלים. כמה איראנים נעצרו והואשמו בגין מעורבות בפיצוצים, אחד מהם נפצע קשה.
רקע

הפיצוצים אירעו יממה לאחר המתקפות על דיפלומטים ישראלים בטביליסי, גאורגיה וניו דלהי, הודו. ישראל אמרה כי ממשלת איראן עומדת מאחורי הפיצוצים, האשמה שאיראן הכחישה.
הפיצוצים

הפיצוץ הראשון אירע בסביבות השעה 14:00 בבית בטוח ברחוב סוקהומביט 71, אותו שכרו המחבלים, שמוטט חלק מגג המבנה. לאחר מכן נמלטו המחבלים מהבית. מוראדי, שנפצע ניסה לעצור מונית. הנהג, שראה את מצבו, סירב לקחת אותו, והוא השליך רימון לעבר המונית, שגרם נזק לרכב ופצע את הנהג. שוטרים שהגיעו לזירה בעקבות הפיצוץ ניסו לעצור את מוראדי, שניסה להימלט באמצעות זריקת רימון נוסף לעברם. הרימון קפץ מעץ וחזר לעברו, התפוצץ וכרת את שתי רגליו, ופצע שלושה אנשים נוספים שהיו באזור.
חקירה

שלושה מהאיראנים שהואשמו בלקיחת חלק בפיצוצים, מוראדי, חזאאי וזאדה, טסו לפוקט שבדרום תאילנד ב-8 בפברואר. לאחר מכן הם נסעו לפטאיה, שם נטען כי בילו חמישה לילות בחברת שלוש זונות, לפני שנסעו לבנגקוק.
מפקד היחידה לזיהוי פלילי של המשטרה תיאר את הפצצות כ"אחד מאותם מכשירי רדיו טרנזיסטור שאתה יכול לסחוב, אבל החלק הפנימי הוצא והוחלף ב-C-4, כאשר ראש הפצצה מורכב מבריח, סיכה ונפץ המחובר אליו... ממה שראינו, ייתכן שהרכיבים יירכשו בתאילנד. חומר הנפץ לא כל כך מסובך, זה פשוט משהו שלא ממש ראינו במדינה הזו."
גורם רשמי בתאילנד אמר ב-17 בפברואר כי החקירה לא גילתה קשר בין החשודים לקבוצה כלשהי וכי כנראה לא היה ניסיון להרוג את שר הביטחון אהוד ברק, שהיה אמור לבקר במדינה.