stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספינות הסער
עקרונות התפיסה

ריכוז מאמץ לתחום לוחמת השטח להפעלה ביזמה התקפית לצורך לחימה בזירה הקרובה.
בחירת הנשק הקטלני העיקרי - הטיל גבריאל שטווחו ארוך מטווח תותחי המשחתות מסדרת סקורי של חיל הים המצרי.
בניית יחידות לחימה קטנות אך בכמות גדולה ועם מהירות קבועה גבוהה שתאפשר היערכות בעדיפות כמותית במקום ובזמן הנדרש.
מהירות מרבית עדיפה על כלי האויב כדי להכתיב את הקרב.
יישום התוכנית

לחיל הים לא היה אז ציוד לחימה יעיל. הושם דגש במימוש על הצטיידות מהירה. נבחר גוף כלי שיט מוכח והוזמנה סדרת ייצור ויתור על שלב אבטיפוס. גם הסדרה השנייה הוזמנה מחוץ לישראל. הכוונה למעבר לבנייה בישראל התממשה בסדרה השלישית. רכישה וזיווד החימוש והציוד המתקדם נעשו תוך כדי המשך פיתוחם.
כבר בתחילת יישום התוכנית התרחשה הצטיידות ציי ערב בספינות אוסה וקומאר נושאות טילי סטיקס ארוכי טווח. אלו נעשו למטרות המועדפות ונוצר פער טווחים לטובת האויב. לבסוף הוחלט להצטייד בכל זאת בטילי גבריאל על אף טווחם הקצר, ולמצוא מענה לטווח העדיף של טילי סטיקס בפיתוח אמצעי התגוננות ותורת לחימה מתוחכמת. תורת הלחימה והתפעול הנכון הוחדרו בתרגילים רבים ובתחקירים חושפניים עד שכל אחד בצוות ידע את הנדרש ממנו.
במסגרת סדרת ספינות הסער פותחו ונבנו ספינות טילים מדגמי סער 1, סער 2, סער 3, סער 4 וסער 4.5. אחריהן נבנו קורבטת טילים עם מנחת למסוק מדגם סער 5, וקורבטת טילים גדולה מדגם סער 6, שעקרונות הפעלתם ופיתוחה שונים.
התפתחות הלחימה הימית

בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חייבה הלחימה הימית הפעלת כלי שיט גדולים ורבים המסוגלים לשאת מערכות נשק כבדות. כדי להשיג עדיפות התקיים בין המדינות הימיות מרוץ חימוש שתבע משאבים רבים. מצבה הגאופוליטי של ישראל – כמדינה במצור יבשתי, שעורקי החיים שלה עוברים בימים ועיקר אוכלוסייתה מתגוררת על חוף הים התיכון – העמיד אותה בסכנה בזירה הימית. ברם, אמצעיה התקציביים המוגבלים חייבו ריכוז מאמץ לבניית כוח אווירי ויבשתי. אספקת הנשק המסיבית של ברית המועצות לציי מצרים וסוריה הקצינה את החולשה של ישראל בזירה הימית. בתוך הקשר גאופוליטי זה, תוכנית ספינות הסער היוותה ניסיון להביא לעדיפות טכנולוגית בתקציב מועט, תוך שבירת המוסכמות בתחום פיתוח כוחות ימיים. מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו אנשי חיל הים והתעשייה הביטחונית הישראלית בשיתוף פעולה, על מנת לקדם את טכנולוגיית הלחימה הימית ולספק מענה לצורכי הביטחון של ישראל.
חיל הים המצרי היווה את האיום העיקרי בים. בתחילת תהליך הפיתוח, נערך חיל הים הישראלי כנגד משחתות הסקורי של חיל זה. עם הגעתן למצרים של ספינות הטילים קומאר ואוסה מתוצרת ברית המועצות נעשו הן למטרה העיקרית. גם הצי הסורי הצטייד בהן ונוצר צורך לפעולה בשתי הזירות. הדגש הושם על היערכות כנגד טילי הסטיקס שבהם צוידו ספינות אלה. טווח הטילים האלו (כ-50 ק"מ), ראש-נפץ גדול (500 ק"ג) וירי בשיטת "שגר ושכח", איפשר להם פגיעה מרחוק במרכזי אוכלוסייה בישראל. על חיל הים היה להתפתח בהתמדה ולבנות את כוחו כדי לעמוד באתגרים המוצבים בפני המדינה בזירה הימית.
תוכנית ספינות הסער הבסיסית פותחה ויושמה במשך תקופה של כ-25 שנה, מ-1956 עד 1980. ניתן לראות את ראשיתה בתחקיר "קרב חיפה" נגד המשחתת אבראהים אל-אוול במלחמת סיני. אופן הכנעת המשחתת המצרית עורר ביקורת פנימית בחיל הים על השימוש בתחמושת רבה ופגיעות מעטות. הקרב חידד את ההכרה בחוסר התועלת שבהפעלת מספר קטן של משחתות ישנות. גיבוש הצורך המבצעי והאפיון של כלי השיט נעשו בתהליך שנפרש על פני מספר שנים.
במלחמת ששת הימים היו מערכות הטילים בפיתוח, וכלי השיט היו בשלבי ייצור, אך בים עוד לא היה דבר. הטלת המצור הימי על ידי המצרים במצרי טיראן לפני המלחמה וכיבוש חצי האי סיני בידי צה"ל במהלכה הביאו את שר הביטחון משה דיין להחלטה על הצורך בספינות סער גם בים סוף. הבנייה נעשתה במקביל לאירועי מלחמת ההתשה ואחריה. בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים היה מרבית הכוח בכשירות מבצעית, וכולו (14 ספינות) הוצב בים התיכון. ההישגים בקרבות הטילים היו מרשימים. הושגה שמירת חופש השיט לישראל.
בניית ספינות הסער היוותה את המאמץ העיקרי של חיל הים, ואליו נרתמו כל המשרתים בו. תהליכי הפיתוח של אמצעי הלחימה ובניין הכוח נעשו בהדרגה ובהתמדה. שישה מפקדי החיל הובילו במשמרתם את הפיתוח והייצור, כשכל אחד במשמרתו הוסיף נדבך ועקרונות התהליך נשמרו. הגדרת התפישה, גיבושה של תורת לחימה וקליטתה על ידי ימאים לוחמים נעשו תוך כדי התהליך. תהליך זה הובל על ידי מפקדים, והתבצע על ידי מהנדסים, יזמים וממציאים בחיל ובתעשייה הביטחונית. במהלכו, אירועים שונים, תקלות וטעויות – שנבעו, בין השאר מהעדפה למימוש מהיר של התוכנית – הביאו לשינויים בתוכנית וביישומה. כחלק מהתהליך הוקמה שייטת ספינות הטילים. לאחר מלחמת יום הכיפורים, נעשו ספינות הסער מודל לחיקוי בציי מדינות בעולם. ספינות סער נוספות נבנו לשירות בזירת הים התיכון ובים סוף. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע מספר יחידות הלחימה לשיאו ומאז ירד עד לכמחצית.
בעיית הביטחון בזירה הימית

בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים, הגבול הימי של מדינת ישראל היה מוקף אויבים, דבר שהתנגש עם צורכי הקיום המודרניים, המחייבים קשר עם העולם. כ-97% מנפח המטענים לישראל וממנה עוברים בדרך הים. קשר כזה יכול להתקיים רק כאשר נתיבי הים פתוחים. המדינה שוכנת לחוף שני ימים, הים התיכון וים סוף. מרבית האוכלוסייה והתשתית האסטרטגית (נמלים, תחנות הכוח והתעשייה) פרוסות לאורך חופי הים התיכון, דרכו מתקיים הקשר הימי עם מדינות אירופה ואמריקה. בעבר, היו תקופות של חסימת נתיב השיט לאילת, שהסבו למדינה נזק כלכלי, אך חסימת האפשרות לשיט חופשי בים התיכון איננה נסבלת. מראשית קיומה ספגה ישראל פלישה קרקעית בכל הגזרות ותקיפות אוויר על כל המרחב. בחלק מהמלחמות הכריזו מדינות ערב גם על מצור ימי, אך הצליחו לכפות אותו חלקית רק בים סוף. הפעולות נגד השיט הישראלי עשויות להתבצע במרחק גדול מחופי הארץ כפי שהתרחש במלחמת יום כיפור בזירת הים האדום, מבלי להתחשב בכוח האווירי של ישראל.
זירת הים התיכון זימנה לישראל שני אויבים: סוריה מצפון ומצרים מדרום. עצם קיומם ויכולתם לתאם פעולה עוינת, חייבו את חיל הים הישראלי ליכולת פעולה בשתי הגזרות. המרחקים מנמלי האויב לרצועת החוף הים תיכוני של ישראל, מאפשרים לכלי השיט שלו לבצע פעולה במהלך הלילה, ובכך להקטין את הסבירות להיפגע ממטוסי חיל האוויר הישראלי.
מפקדי צה"ל לא היו שותפים לחששות ממצור ימי ולא הכירו בצורך לקיים כוח ימי נגדו. הם הניחו שהמלחמה תהיה קצרה ותיגמר לפני שבעיית האספקה דרך הים תתעורר. בנוסף, קיוו כי מעצמות המערב לא יסכימו למצב של מצור ימי שעלול לפגוע גם באינטרסים שלהן. הפעילות המועטה של ציי האויב במלחמת העצמאות ובמבצע סיני הצדיקו לכאורה הערכה כזאת. דרישת קובעי המדיניות הביטחונית מחיל הים הסתכמה בהגנת החוף בעת מלחמה, אבטחה כללית וביצוע פעולות עלומות בין המלחמות. ביטחון השיט בימים לא הוגדר כמשימה באותה תקופה.
אנשי חיל הים הישראלי ראו כי אין מכשול בין ציי האויב לבין ישראל. הם סברו שפעולות האיבה בעת מלחמה עלולות להגיע גם לזירה הימית ולא ניתן להתעלם מכך. אף כי אבטחת השיט לא הוגדרה כמשימה, הם ידעו שכאשר תפרוץ מלחמה, הערבים ינסו להשלים את הכיתור היבשתי במצור ימי. על מצור ימי בים התיכון לא ניתן יהיה להבליג וחיל הים יידרש לפעול. בתחילת שנות ה-60 האיום העיקרי לביטחון בים היו משחתות ה"סקורי" הסובייטיות שנמסרו למצרים, בנוסף למשחתות הבריטיות שכבר היו ברשותם. כמות ואיכות המשחתות הישראליות הייתה נחותה מהן וחיל הים הישראלי חיפש נשק יעיל כנגדם.
מהנעשה בעולם נלמד שהמעצמות הימיות אכן מבצעות לחימה ימית באמצעות מטוסים. אולם לשם כך המטוסים צוידו בחימוש ובאמצעים מיוחדים והטייסים התמחו בלוחמה ימית. העדיפות של חיל האוויר הישראלי הופנתה לקרבות אוויר ולסיוע לכוחות הקרקע. התוצאה הייתה רמה נמוכה של לחימה בלילה מעל הים. לפיכך בחיל הים לא הסתמכו על כך שהלחימה תיעשה על ידי חיל האוויר, וידעו שספינות החיל יידרשו להילחם. כאנשים מעשיים, הכירו בעובדה שהאיומים בזירה היבשתית והאווירית יקבלו תמיד את העדיפות התקציבית. לכן הפתרון שיענה על הדרישות המבצעיות חייב להתכנס למסגרת תקציבית סבירה. בידע המקצועי של ציי העולם בראשית שנות ה-60 לא היה פתרון לכוח ימי שיעמוד באתגר אשר בנייתו ניתנה להתכנס בתקציב מצומצם.
מלכתחילה היה ברור שהחשיבות לביטחון ישראל בים היא בקרבת חופי ישראל. ריכוז המאמץ דרוש לכלי שיט שישייטו בחלק המזרחי של הים התיכון בהסתמכות על נמלי הבית.
גיבוש הצורך המבצעי > בחירת החימוש העיקרי

בתקופת פיקודו של אלוף שמואל טנקוס החל חיל הים להתחמש בכלי שיט ייעודיים ללחימה בים. הדבר התבטא ברכישת שתי משחתות מדגם Z ושתי צוללות בבריטניה, המשך רכש טרפדות - שלוש טרפדות באיטליה שיועדו לזירת ים סוף. מלחמת סיני פרצה ארבעה חודשים לאחר הגעת המשחתות לארץ. בקרב שהתנהל ב-31 באוקטובר 1956 נגד ה"איברהים אל אוול", שבו שתי המשחתות הישראליות את המשחתת המצרית שהפגיזה את חיפה. זמן קצר אחר כך החל חיל הים המצרי לקלוט משחתות סובייטיות מדגם "סקורי". התברר כי יכולת המשחתות שהיו בידי ישראל מוגבלת והן נחותות יחסית למשחתות ה"סקורי".
הטרפדות, שמרביתן נרכשו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, התאימו לפעולה בגזרת החוף. לטורפדו, שהיה הנשק העיקרי של הטרפדת (ספינת טורפדו), היה טווח קצר. ל"סקורי" היו תותחים מבוקרי מכ"ם, והסיכוי שטרפדת תוקפת תגיע לעמדת ירי מבלי להיפגע, היה קלוש. מחוגי שייטת 13 ובתמיכתו של יוחאי בן-נון תוכנן פיתוח של טורפדו משוכלל, שיירה מסירות מהירות ויתביית אל המטרה. הפיתוח קיבל שם כריש, אך הפיתוח לא הגיע לשלב מימוש.
גיבוש הצורך המבצעי > החימוש הנבחר טיל ים-ים

באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה רפא"ל לפתח טיל יבשה-ים. פיתוח הטיל הוסב לאוויר-ים ולטיל קרקע-קרקע "לוז", למרות התנגדות חיל הים. מאחר שהכנות חיל האוויר לשיגור ניסיוני השתבשו, חיל הים הציע לנסות את שיגורו ממשחתת. שביב של תקווה נראה, כאשר ב-18 במאי 1959 בוצע ניסוי שיגור מוצלח מהמשחתת אח"י אילת והטיל פגע לראשונה במטרה ימית.
אף על פי שניסיונות ירי נוספים הסתיימו בהחטאות חיל הים החליט להסב את ה"לוז" לטיל ים-ים ופיתוחו נמשך. הטיל היה מונהג אופטית בתנאי ראות יום. טווח הפעולה של הטיל עלה במקצת על טווח תותחי ה"סקורי" והראש הקרבי שלו יכול היה לגרום נזק רב למשחתות האויב. בתחילה יועד הטיל לחמש את משחתות ה-Z שהיו בידי חיל הים הישראלי במקום נשק הטורפדו. בשנת 1962 נעשו ניסויים בדגמים משופרים מעל סיפון אח"י יפו. בשנת 1963 נערך ניסוי נוסף מן היבשה על מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור ומנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור.
עם כניסת התעשייה האווירית לפיתוח החל הטיל, ששמו שונה ב-1962 ל"גבריאל", לקבל את תצורתו המבצעית. הטיל הוסב לטיל מונחה מכ"ם. מוביל הפיתוח היה אורי אבן-טוב. פריצת הדרך נעשתה בשנת 1965 כאשר הצליחו לבצע אינטגרציה מערכתית של המכ"ם ושל מד הגובה (אלטימטר בתדר מכ"ם).
בחירת הטיל המתביית כנשק עיקרי שינתה את היחס הישר שהתקיים בין עוצמת האש לגודל כלי השיט. כלי שיט קטן יחסית יוכל לשאת חימוש שיכריע משחתת ממרחק הגדול מטווח תותחיה.
גיבוש הצורך המבצעי > אישור המטה הכללי

בתהליך הגיבוש שארך שנתיים שוכנע חיל הים כי הטורפדו לא יוכל להיות הנשק העיקרי ושם את יהבו על הטיל "גבריאל". מפקדים שצברו ניסיון במשחתות העלו בדיונים הפנימיים השגות לגבי גודל הספינות הרצוי בים התיכון שהוא לעיתים סוער. מפקד החיל, האלוף יוחאי בן-נון, סיכם את דעת חיל הים בנושאים אלה. בינואר 1963, הציג למטה הכללי, בראשותו של רב-אלוף צבי צור, את עקרונות תוכנית ספינות הסער:
חיל הים מיצה את כל הפתרונות האפשריים לבעיית הזירה הימית באמצעות סדר הכוחות הקיים... יש לקיים צי אשר ישיג את עיקר משימתו בדרך המהירה והזולה של השמדת ציי האויב בימי הלחימה הראשונים ושיהיה מסוגל לענות על מירב המשימות שנדרשות על ידי המטה הכללי בנושאי מלחמה כוללת, מלחמה מוגבלת וביטחון שוטף...
הפתרונות גלומים בשינוי התפיסה ובפיתוח נשק עדיף שישרת את התפיסה.
הנשק הנדרש: ספינות טילים וצוללות ובתמורה השבתה של סד"כ המשחתות והטרפדות.
עיקר כוחו של חיל הים יתבסס על דגם אחיד של ספינה מהירה, קטנת ממדים וזולה יחסית אשר יקנה לה את היתרונות באים:
הספינה תהיה מסוגלת להתמודד עם משחתות וסטי"לים גם יחד, והודות למהירותה להכתיב את תנאי הקרב.
לספינה תהיה עצמאות אופרטיבית כספינה בודדת או כחלק מכוח משימה.
הספינה תהיה חמושה בטילים מונחים ובתותחים אוטומטיים דו תכליתיים מבוקרי מכ"ם. היחס בין תותחים לטילים יהיה ניתן לשינוי בהתאם לאופי המשימות וכן ניתן יהיה להרכיב כוחות משימה בצרופים שונים של חימוש.
מהירות - הספינה תהיה מהירה מכל כלי שיט הנמצא או עלול להמצא בזירה. מהירות עליונה לא פחות מ-40 קשר
ניידות וטווח שיוט - הספינה תוכל לנוע במהירות שיוט רצופה של למעלה מ-30 קשר. תכונה שתאפשר מעבר מהיר מאזור לאזור וריכוז כוח בנקודת הכרעה. טווח ההפלגה יהיה כ-1,000 מיל ימי במהירות 30 קשר טווח העונה על כל משימה באגן המזרחי של הים התיכון.
כושר ימי - לספינות יהיה כושר שיט טוב בים סוער, ויכולת מלאה להפעלת כל מערכותיה בים עד חוזק 5.
לגבי צורת המימוש הוסבר כי:
צבירת עוצמה באופן הדרגתי רצוף בהתאם לאפשרויות התקציביות.
אפשרות למעבר לבנייה בארץ, לאחר קליטת הסדרה הראשונה שתבנה מחוץ לישראל.
בסיכום אותו דיון אישר הרמטכ"ל צבי צור. את הצעת חיל הים והוחלט על פרויקט ספינות הטילים לחיל הים. האישור לבניית סדרת הספינות ניתן, אך התפישה הכללית של המטה הכללי לגבי חיל הים השתנתה רק במעט. המשימה של חיל הים נשארה הגנת החוף. בדבריו של הרמטכ"ל צבי צור לקראת יום חיל הים ניתן רמז עבה לאישור בניית הכח הימי.
למעמדו המוערך של יוחאי בן-נון, בעל עיטור הגבורה, אצל שר הביטחון דוד בן-גוריון ובמטה הכללי ולאישיותו הכובשת היה חלק חשוב בהצגת הנושא וקבלת האישור לתוכנית.
בהמשך התרכז מפקד חיל הים יוחאי בן-נון בפרויקט רכש הצוללות מסדרת T באנגליה. ראש מחלקת הים, אל"ם שלמה אראל, ריכז את המאמצים למימוש פרויקט ספינות הסער. אראל סייר בציי אירופה והציג את דרך הפעולה שנבחרה על ידי חיל הים, אך נתקל בספקנות ובשלילה. חוסר האלטרנטיבה גיבש את ביטחונו בצדקת הדרך.
גיבוש הצורך המבצעי > אפיון ספינת הסער

את הפעילות לאפיון ומימוש ספינות הסער ריכז שלמה אראל. מעמדו כקצין המקצועי הראשי בחיל, ניסיונו רב השנים והכשרתו בישראל ומחוצה לה עשוהו מתאים ביותר לקדם את התוכנית. פעילותו בין השנים 1960 כראש מחלקת ים ועד סיום תפקידו כמפקד חיל הים בספטמבר 1968 נסבה סביב ספינות הסער. בחירת גוף טרפדת "יגואר" אפשרה גם לממש את התחייבותה של ממשלת גרמניה לספק כלי שיט לישראל.
במקביל לתהליך אישור הצורך המבצעי על ידי המטה הכללי. גובשה הגדרת הדרישות לאפיון יחידת הלחימה המיועדת. ספינות הסער תוכננו להחליף את המשחתות והטרפדות ולכן נדרשו לעמוד בכל משימותיהן. נקבע כי הספינה תישא מערכת טילים נגד משחתות ותצויד בתותחים כנגד ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי והסורי. כן יותקנו בהן מערכות גילוי ונשק נגד צוללות. ספינות הסער תופעלנה בזמן שלום לסיורי אבטחת החוף. החימוש המיועד למלחמה יופעל גם נגד סירות קטנות במשימות ביטחון שוטף. מערכת התותחים תוכננה גם להתגוננות ממטוסים תוקפים. היה ברור כי אין לספינות הסער עדיפות כנגד המטוסים. אילוץ זה חייב שהפעולות בקרבת חופי האויב יהיו בשעות החשיכה.
הספינות היו אמורות להיבנות בנוהלי הרכש של משרד הביטחון הגרמני, ורק לאחר גמר בנייתן להימסר לישראל. בדיונים עם מערכת הביטחון הגרמנית על מימוש האפיון בגוף המבוסס על ספינות "יגואר", נתקל חיל הים בספקנות של המומחים הגרמניים לתכנון אוניות. לדעתם, הדרישות באפיון שהציג אראל היו מוגזמות ומעבר ליכולת של ספינת ה"יגואר".
לאחר בדיקה מקיפה הוצגו לאראל מספר חלופות שלא ענו לכל הדרישות באפיון. בעלי ניסיון ברכש ביטחוני יעצו לו להסתפק בספינות ה"יגואר" כמו שהן. אראל ידע שהדרישות באפיון קשות, אך ההחלטה על גוף כלי שיט אחיד, חייבה להכניס בו את כל אמצעי הלחימה שתוכננו, לרבות ציוד נגד צוללות.
כאשר הצליח אראל להכניס את מספנת לורסן לתמונה, מהנדסיה מצאו פתרון בהארכת גוף ה"יגואר" ב-2.5 מטר. כך נמצא מקום לכל הדרישות הישראליות, לרבות הסונאר לגילוי הצוללות. צורת החתך של הגוף השקוע לא השתנתה. הנפח הנוסף פיצה על הגדלת המשקל וגם השוקע נשאר דומה, כך שלא הייתה השפעה על מהירות הספינה.
מימוש התוכנית

לחיל הים לא היה שמץ מכוח הלחימה הרצוי. המצוי בידיו לא ענה אפילו לחלק מהדרישות. על כן היה חייב להצטייד ולהתחדש במהירות האפשרית. לגבי אפיון הספינה הוגדר שלא תפותח ספינה חדשה, ולא יבנה אב טיפוס לבדיקות איכות כמקובל בציי העולם, אלא יבחר כלי שיט שנרכש ניסיון בהפעלתו ותיבנה ממנו סדרה בהוזלת העלות הכוללת.
משלחת קציני חיל הים בראשות רס"ן יצחק שושן שסיירה בציי אירופה בנובמבר 1960, במטרה למצוא טרפדת חדשה לחיל הים, השתכנעה כי גוף ה"יגואר" הגרמני מתאים ביותר ועדיף על טרפדות אחרות באירופה. התכנון הועבר למערכת הרכש הגרמנית שהיא גוף נפרד. הטיפול נמשך עד שבסוף שנת 1964 קיבלה מספנת לורסן הזמנה לבניית "ספינה אחת ועוד חמש". הקשר הישיר שנוצר בין מספנות לורסן לבין חיל הים הישראלי קבע את הצלחת הפרויקט.
מסורת בניית כלי שיט אז, חייבה התחלה בשדרית חזקה וממנה התרוממו צלעות הרוחב. מהנדס המספנות ולדמט תכנן שלספינות הבנויות מפלדה לא תהיה שדרית. צפיפות הצלעות ביניהן תיתן חוזק מספיק לגוף ויהיה בכך חיסכון במשקל. למרות העיקרון הבסיסי ”לבנות כלי שיט מוכח”, השתכנע חיל הים לקבל את הצעתו של ולדמט – ולא הצטער על כך.
גם מערכת ההנעה הייתה מתקדמת יותר מזו שבספינות ה"יגואר". היא התבססה על מנועי דיזל מהירים, שהיו אז בעלי יחס הספק למשקל, וגם יחס הספק לנפח הגבוהים ביותר באותה עת. המנועים בעצמה של 3,200 כ"ס כל אחד היו מאחת הסדרות הראשונות של מפעל מרצדס-מאייבך.
בראשית 1965, כאשר מספנת לורסן כבר החלה בחיתוך הפחים, נודע הדבר לערבים. מצרים איימה בניתוק הקשרים, בהטלת חרם על מוצרים גרמניים ובהכרה בגרמניה המזרחית. ממשלת גרמניה לא עמדה בלחץ. הייצור במספנת לורסן הופסק, והגרמנים הציעו פיצוי כספי שיאפשר לממן בנייה במקום אחר. בתחילה אף הודיעו שלא ניתן יהיה להעביר את התוכניות של ה"יגואר" למספנה אחרת, כי סברו שאסור יהיה לקשר בין גרמניה לפרויקט ישראלי.
הפסקת תוכנית הבנייה לחיל הים הפריעה לסיום המשבר הדיפלומטי בין המדינות. אחרי שחיל הים הכיר את תכונות הגוף ומערכת ההנעה של ה"יגואר", כל האלטרנטיבות האחרות נראו נחותות. סגן שר הביטחון, שמעון פרס, סייע רבות לפתרון הבעיה על מנת לחסל את המשבר וכדי לסייע בבניין הכוח לחיל הים. הועלתה אלטרנטיבה לספינה איטלקית, אך זו ירדה מעל הפרק כאשר הוברר שממשלת איטליה לא תרצה להיכנס לנושא, מחשש למשבר מדיני דומה עם הערבים.
מימוש התוכנית > מספנות שרבורג

לחיל הים נודע על מספנת קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (CMN) בשרבור, שבנתה שולות מוקשים עבור הצי הגרמני בשיתוף עם "לורסן". הדבר הועלה בפני שמעון פרס, כאשר שהה עם שלמה אראל ברומא, לבדיקת האפשרות לבנייה איטלקית. פרס זימן לרומא את ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, מרדכי לימון, והורה לו לבדוק את הנושא. כבר למחרת נוצר הקשר עם המספנה. בעליה, פליקס אמיו, היה נלהב לבנות כלי שיט, סיפר על קשרים עסקיים טובים עם לורסן והיה בטוח שיוכל לקבל את שרטוטי התכנון. בשרבורג היה מצב של חוסר תעסוקה והקשרים בין ישראל לצרפת באותה עת היו הדוקים.
אמיו הגיש לחיל הים הצעה עסקית טובה לבניית הסדרה הראשונה. במאי 1965 נחתם החוזה עם מספנות שרבור. העברת הבנייה למספנות שרבור התבררה כברכה. יחד עם ההערכה שהייתה ליכולת הבנייה של מספנות לורסן, בנוהל הגרמני נדרש מידור מלא בין הבונים ללקוח המשתמש. אנשי חיל הים חששו לקבל מוצר ללא יכולת עדכון ובקרה צמודה. בשרבור נשמרה סודיות רגילה לפרויקטים צבאיים ולא היו מגבלות על קשר ישיר לתועלת הצדדים.
חוזה הבניה נעשה בברכת הממשלה הצרפתית. הצי הצרפתי סייע בבנייה: מחלקה טכנית שלו ביצעה פיקוח שבועי על הבנייה וייעוץ למספנה ולמנהלת הפרויקט הישראלית. ספינות שהושקו קיבלו מקום עגינה מאובטח במעגן הצי ARSENAL. הצוותים התגוררו בבסיס CAZERNE והקצינים במועדון הימי CERCLE NAVAL.
למספנת CMN הייתה זו פעם ראשונה לעבודה בפחי פלדה דקים ואנשיה למדו את שיטות הריתוך הנדרשות לכך. בחיל הים הוקם צוות מנהלת לפרויקט שנקרא "שלכת", אשר עסק בפיקוח על הבנייה ורכישת הציוד להתקנה בספינות. ברבות הימים הכירו אנשי חיל הים את אמיו ואנשיו, ונמצאו פתרונות לסוגיות שעלו במהלך הבנייה. המצב הכלכלי בשרבור השתפר, והתושבים היו מודעים להשקעה הישראלית. אהדת התושבים לישראל נשמרה גם אחרי שהממשלה הצרפתית שינתה את מדיניותה. לאחר סיום הפרויקט הישראלי בנתה מספנת CMN בשרבור כלי שיט מלחמתיים דומים לציים אחרים.
מימוש התוכנית > מספנות שרבורג > מידע מהצי הגרמני

לאחר שסוגיית הבנייה נפתרה לשביעות רצון כל הצדדים והאיום הערבי על גרמניה הוסר, הוזמנה בדצמבר 1966 קבוצת של קצינים ישראלים להפלגות בטרפדות ה"יגואר" של הצי הגרמני. הקבוצה כללה שני מפקדים ושני מכונאים ישראלים שהתה חודש ימים בהפלגות בים הבלטי ובים הצפוני. בהפלגות היכרות אלה נרכש ניסיון וגם הערכה ליכולת ספינות וצוותי הצי הגרמני.
מימוש התוכנית > מספנות שרבורג > בניה והזמנת הסדרה השנייה

בחוזה הבנייה ניתנה אופציה להגדלת מספר הספינות מ-6 ל-12. מועד תפוגת האופציה חייב להחליט תוך שנה. למימוש האופציה היו יתרונות: בנוסף להנחה משמעותית במחיר היחידה, כללה האופציה קצב הספקה מואץ - מסירת ספינה נוספת כל חודשיים, במקום שלושה חודשים בהזמנה המקורית. אישור המטה הכללי משנת 1963 היה לבניית 12 ספינות מתוך כוונה להמשיך את הבנייה בישראל. כאשר הגיע המועד להחליט על מימוש האופציה, במאי 1966, עוד לא היו מספנות ישראל מוכנות לקבל את הבנייה. השיקול הכספי היה בולט לעין ונדרשה קבלת החלטה במשרד הביטחון. כאן נכנסו לתמונה צבי דינשטיין איש הכספים, וצבי צור שאישר את התוכנית כרמטכ"ל בשנת 1963, ועתה שימש כיועץ לראש הממשלה. הרמטכ"ל יצחק רבין הודיע שהוא מכיר בתוכנית ל-12 ספינות אך אין לו תקציב לכך. דינשטיין הציע פתרון על ידי מקדמה תקציבית ורבין לא התנגד. פליקס אמיו האריך בשבועיים את מועד האופציה כדי לתת זמן למחליטים וקיבל הזמנה להמשך הבנייה.
הסדרה הראשונה של ספינות הסער צוידה בשני תותחי 40 מ"מ תוצרת חברת ברדה באיטליה.  הטווח היעיל שלהם הוערך בכשלושה ק"מ. בחברת אוטו מלרה באיטליה פותחו תותחים בינוניים, בעלי קצב אש גדול, לשימוש כנגד מטוסים ומטרות מהירות. נודע על תותח אוטו מלרה 76 מ"מ שנמצא כבר בשלבי גמר פיתוח. התקנת התותח תיתן עדיפות על סירות חמושות וטווח הירי היעיל הוגדל לשמונה ק"מ. התקבלה החלטה לגבי הסדרה השנייה על שדרוג התותחים: הותקן תותח אחד 76 מ"מ בחרטום, הורדו שני תותחי ה-40 מ"מ והוסר הסונאר לגילוי צוללות. צורת הגוף ומערכות ההנעה נותרו כשהיו. שיפור נוסף שהוכנס ביזמתו של הדר קמחי היה פתח מעבר בין חדר מכונות אחורי למגורי הירכתיים. על ידי כך ניתן היה לעבור בין המדורים ללא צורך לעלות לסיפון. שש הספינות בסדרה זו הוגדרו מאוחר יותר כדגם "סער 3".
מימוש התוכנית > מספנות שרבורג > גלריה

קצינים ואורחים בעת השקת ספינת סער החמישית אח"י חיפה (סער 2) בשרבור, 16 ביוני 1968.
תבליט לוח השקת כלי שיט במספנות שרבור כולל את תריסר ספינות הסער.
ספינת תותחים דגם סער 1, אח"י מזנק (ס-313), 1972.
אח"י חיפה (ס-322) ספינת טילים מדגם סער 2 נושאית מערכת טילי גבריאל הראשונה, 1969.
ספינה מדגם סער 3 בחימוש נגד מחבלים. שני טילים בלבד ותותח אורליקון במקום מוצב מצטודד קדמי.
מימוש התוכנית > מספנות שרבורג > הימנעות מקיצוץ כמותי

בסתיו 1966 נערך קיצוץ גדול בתקציב הביטחון. ראש אג"ם עזר ויצמן חילק את הקיצוץ בין תוכניות ההצטיידות של חילות צה"ל. נקבע כי ירכשו פחות מטוסים, פחות טנקים וגם פחות שלוש ספינות סער - חיל הים יצטרך להסתפק בתשע ספינות. שלמה אראל הגיע לישיבת הממשלה והסביר שנסיגה מחוזה בנייה חתום, לא תביא לחיסכון הדרוש, והנזק לחיל הים יהיה קבוע. אראל הציע פתרון של דחיית רכישת מערכות הטילים בישראל, ללא ירידה במספר הספינות שכבר הוזמנו בשרבור. השיקול של אראל היה שלרכישת המערכות מאוחר יותר תהיה גם דרישה מצד התעשייה האווירית.
ובטווח הארוך כוחו של חיל הים לא יפגע.
ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול אישר את תוכנית הקיצוץ לפי הצעת אראל. בשלוש הספינות הראשונות לא הותקנו מערכות טילים והן הוגדרו כדגם "סער 1". שלוש מערכות טילי "גבריאל" שרכישתן נדחתה הוזמנו שלוש שנים מאוחר יותר. מערכת אחת מתוכן הורכבה לפני מלחמת יום הכיפורים על אח"י מזנק, ספינת פיקוד בקרב לטקיה.
מימוש התוכנית > החלטה להצטייד בטילים למרות הטווח הקצר

הצורך הראשוני בטיל "גבריאל" היה כנגד משחתות ה"סקורי" המצריות, שהיוו אז את כלי האויב העיקרי. טווח מעופו תוכנן ל-20 ק"מ, כדי לאפשר לו עדיפות קטנה על טווח תותחי ה"סקורי". לאחר כניסת ספינות הקומאר והאוסה עם טילי ה"סטיקס" נעשו אלה האויב העיקרי. מטרות אלה, שהיו עם החזר מכ"ם קטן בהרבה, לא היוו בעיה ברכישת המטרה והביות של טיל ה"גבריאל". טווח טילי ה"סטיקס" היה 50 ק"מ, מעבר לטווח גילוי מכ"ם הדדי. משמעות הדבר כי האויב יוכל לשגר טילים ראשון. התעשייה האווירית הציעה להמשיך בפיתוח במטרה להגדיל טווח ה"גבריאל" ל-40 ק"מ. עם טיל כזה ניתן יהיה להקדים את השיגור במהלך הקרב. מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר הכריז כי - ”היותר טוב הינו האויב של הטוב” והחליט שלא להיכנס לפיתוח טיל בטווח גדול. בוצר הורה להצטייד ב"גבריאל" כמו שכבר פותח - עם טווח מעוף של 20 ק"מ.
החלטה זו תרמה לכך שבעיתוי פריצת מלחמת יום הכיפורים היו הספינות מצוידות בטילים. כדי להשיג את העדיפות הטכנולוגית ולהתגבר על היתרון בטווח שהיה לטילי ה"סטיקס", פותחו מערכות הטעיה נגד טילים ונרכשה יכולת לאיתור מוקדם של ספינות האויב.
מימוש התוכנית > תשתית קליטה בחוף

במקביל לבניית כלי השיט, התקיים תהליך פיתוח וזיווד מערכות הלחימה. ההיערכות המקיפה לקליטת הכלים והטכנולוגיה החדישה, התבצעה על ידי מחלקת הציוד בניצוחו של אל"ם יעקב שפי. במערב נמל חיפה נבנו רציפי אצבע בניצב לשובר הגלים שיאפשרו גישה עם רכב מנוף עד לצדי הספינה הקשורה. במספנת חיל הים נבנו בתי מלאכה למנועים, לטילים, לתותחים ולאלקטרוניקה. מערכת הספנה מודרנית 'סינקרוליפט' (Syncrolift) להוצאת הספינה מהמים לצורך טיפולים הותקנה בנמל חיפה. בבסיס ההדרכה הוקם בית ספר לאלקטרוניקה, והחל תהליך גיוס והכשרה של מהנדסים וטכנאים לתחזוקה, בנוסף לצוותי כלי השיט. לאחר מלחמת ששת הימים, ב-1972, נבנו רציפים לעגינה בבסיס מפרץ שלמה. בתי מלאכה ומערכת ההספנה נבנו בנמל אילת, כדי לתחזק את ספינות הסער שיוצבו בים האדום.
בסיס חיפה היה הראשון לקלוט את ספינות הסער. מפקדי הבסיס ומפקדי שייטת ספינות הטילים קבעו כלל - ”ספינה יוצאת לים מוכנה למלחמה.” שמשמעותה שכל מערכות הספינה יעבדו היטב, וכל אנשי הצוות יאוישו ויהיו כשירים לתפקידיהם. הם הקפידו על הכלל גם אם התכנון הוא להפלגה קצרה, בעת שלא מתקיימות פעולות איבה. ספינה היוצאת לים השאירה רשימת מפליגים ודו"ח יציאה לים, שהגיע לעיון עד רמת מפקד הבסיס. ספינה החוזרת מהים הגישה דו"ח תקלות, שמיד הוחל בטיפולם.
מימוש התוכנית > פיתוחים נוספים

בנוסף לפיתוח הטיל "גבריאל" בוצעו פיתוחים עבור חיל הים בתחומי המכ"ם והלוחמה האלקטרונית, שהעניקו את היתרון שהוכח בקרבות הימיים. על פיתוח מכ"ם "דגון" שיוצר על ידי חברת אלתא זכה קצין חיל הים סא"ל עמוס דגן בפרס ביטחון ישראל. על פיתוח מגלה שידורי מכ"ם, זכה קצין חיל הים אל"ם חרות צמח, בפרס ביטחון ישראל לשנת 1968. צמח זכה פעם שנייה בפרס בשנת 1974 על פיתוח שתי מערכות לוחמה אלקטרונית ימית שהוכיחו עצמן במלחמה.
היערכות מקיפה זו, אפשרה לקלוט את כלי השיט ואמצעי הלחימה ולהתגבר על רוב מחלות הילדות, כך שהכוח היה מוכן לפעולה מיידית בפתיחת מלחמת יום הכיפורים, שפרצה בהפתעה.