stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי סוכטשוב
חיי הדת בעיר > רבני הקהילה

בעיר שימשו רבנים ודיינים רבים משך שנות קיומה. (רשימה חלקית)
הרב הראשון הידוע בעיר הוא רבי משה ב"ר מרדכי, רבו של רבי מאיר אייזנשטט, מחבר ספר "פנים מאירות", שמביא בספריו מדברי תורתו. מצויה בידינו חתימתו משנת תמ"ד.
סביבות שנת תנ"ג כיהן כרב רבי יונה נחום הכהן, בנו של רבי מאיר כ"ץ, אחיו של הש"ך וחתנו של המהרש"ק.. נקבר בבית העלמין שבעיר, אך כשבאו לבנות אהל על קברו לאחר ימי השלושים, לא נמצא הקבר. ולכן לא נבנה אוהל על קברו.
בתקופתו (לערך בשנים ה'ת"נ–ה'ת"ס) כיהן כדיין בעיר, רבי מאיר אייזנשטט, חתנו של ר' משה סוכטשובער.
רבי אהרן הכהן (בנו של רבי יונה נחום)
בנו רבי אלעזר הכהן (גיסו של הרב יעקב לורברבוים מליסא)
בנו רבי פינחס — בשנת ה'תקכ"ה.
רבי אריה לייב חריף היילפרין בעל ה"חידושי מהר"א", היה רב העיר, ואף הקים בה ישיבה. בין התלמידים המפורסמים שלמדו בה היה היהודי הקדוש מפשיסחה, רבי ישעיה מפשווארסק, ויש האומרים שאף הרבי שמחה בונים מפשיסחה למד שם. — משוער בין השנים ה'תק"נ (1790) עד לפני שנת ה'תקע"ג (1813).
רבי משה ב"ר יעקב חריף היה רב העיר, ושימש גם הוא כראש הישיבה. החידושי הרי"ם בצעירותו למד בישיבתו שם. — בשנת ה'תקע"ג.
רבי אלעזר הכהן מפולטוסק, שכונה (רבי אלוזר'ל) שימש ברבנות בעיר משנת תרי"ב (1851) עד לפטירתו ב–ה'תרמ"ב (1881), (למעט בין השנים תרט"ו לתרכ"ה בהם היה רב בפלוצק ובפולסטוק). ונקבר באוהל בבית העלמין בעיר.
רבי מנחם נחום גינצבורג, היה אב"ד בעיר, ככל הנראה בין השנים תרט"ו לתרכ"ה. נפטר בשנת ה'תרמ"ד.
רבי אברהם בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב כיהן כרב העיר משנת ה'תרמ"ג (1883) עד שנת ה'תרנ"א (1891), שעקב חילוקי דעות עם השלטונות רצו לגרשו מהעיר, לבסוף בוטל הגרוש, אך נאסר עליו להמשיך לשמש ברבנות. נפטר בי"א אדר א' תר"ע ונקבר באוהל בבית העלמין בעיר.
הרב שמואל יצחק לנדאו, נכד של רבי זאב וולף מסטריקוב, רב העיר בין השנים ה'תרס"א (1901) — ה'תרע"ב (1912).
הרב צבי פרנקל, רב העיר האחרון, נפטר בגטו ורשה בשנות השואה.
מוסדות יהודיים

בית הכנסת הגדול, ששימש את כלל תושבי העיר, היה בנוי בסגנון הקלאסי, עם שתי קומות גבוהות, מכוסות בגג משולש וגבוה. בחזית הבניין היו בכל קומה חמשה חלונות, כשהחלון האמצעי רחב, ומשני צידיו שתי זוגות חלונות צרים יותר. לצד הבניין היה גרם מדרגות שהוביל לעזרת הנשים. בפנים בית הכנסת, עמוד התפילה וארון הקודש היו משולבים בפיתוחי עץ, ובימה במרכז בית הכנסת מוקפת בעמודי עץ מגולפים. הבניין נפגע בהפצצה של הגרמנים ב-4 בספטמבר 1939, ומאוחר יותר נשרף כולו. בסמוך לבית הכנסת הגדולהיה בית מדרש ששימש את המתפללים בעיקר משךימות החול, וכן דרשנים אורחים היו מגיעים מפעם לפעם לדרוש בו.
בסביבות שנת ה'תק"נ (1790) הוקמה ישיבה, ככל הנראה הוותיקה ביותר באזור זה, כשרב העיר, רבי אריה לייב חריף היילפרין, עמד בראשה. לא ידוע כמה זמן הייתה קיימת עד שנסגרה.
בתחילת תרמ"ג (1883) הקים הרבי מסוכטשוב ישיבה מסודרת לתלמידים, שהגיעו מרחבי פולין ואף מליטא ללמוד בה. בתקופה זו היה רב העיר, ראש הישיבה ואדמו"ר חסידי. אף לאחר שפוטר מהרבנות על ידי הממשלה הרוסית, המשיך בשני תפקידיו האחרים. בית המדרש של הרבי היה סמוך לביתו, ברחוב טרחנובר ((בפולנית) Trajanower), רחוק ממרכז העיר, ושם התנהלה חצרו.
בין מלחמות העולם היו בעיר מספר מוסדות חינוך:
בית הספר החרדי לבנים, יסודי התורה.
בית ספר אורתודוקסי לבנות בית יעקב.
בית הספר ציוני בעברית של תנועת "התחיה"
בית הספר של התנועה הציונית, יבנה
מוסדות יהודיים > בית הקברות היהודי

בית הקברות של הקהילה היהודית נמצא ברחוב Sierpniowa, על הגדה המזרחית של נהר בזורה, בשטח של כ-28 דונם. בית העלמין הוקם ככל הנראה בשלהי המאה ה-16, ושימש את תושבי העיר ומחוצה לה. בתקופה זו עדיין לא היה בית קברות יהודי בורשה, ורבים הביאו את מתיהם לקבורה בסוכטשוב. ההיסטוריון מאיר בלבן כתב בשנת 1929: "אם ברצוננו ללמוד את תולדות הקהילה היהודית בוורשה, בשנים עברו, עלינו ללמוד היטב את כתובות המצבות בגרודז'יסק או בסוכצ'ב".
בתקופת השואה נהרסו המצבות, ויהודים אולצו להסיר מצבות מבית הקברות, שישמשו לבניית ביצורים באזור, ולשדה התעופה הצבאי בבייליצה. באותו זמן נהרסו האהלים שהיו על קברו של הרבי מסוכטשוב ועל קברו של רבי אלעזר מפולטוסק שהיו מרבני העיר. כן נחפרו בורות בבית הקברות בהם נרצחו יהודים שנתפסו באזור לאחר חיסול הגטו
לאחר המלחמה המקום צולם ועדיין היו בו מאות מצבות חלקן על מקומם וחלקן זרוקות, שנלקחו מהמקום בזמן ששלטה הרפובליקה העממית הפולנית, הקומוניסטית, באזור. רק בשנת 1988 התירה העירייה לבנות גודר סביב שטח בית הקברות, בהשתדלות "איגוד יוצאי סוכצ'ב" (Sochotzover Society) בארצות הברית, ומאוחר יותר, בשנת תשנ"ב (1992) לאחר בדיקה מדויקת של המיקום, בסיוע ר' יהודה וידבסקי, נבנה מחדש ה"אוהל" על קברם של האדמו"רים מסוכטשוב ה"אבני נזר" וה"שם משמואל". בסמוך לאוהל הוקם קיר הנצחה ליהודי סוכטשוב שנהרגו בשואה, עם שילוט בשפות עברית, יידיש, אנגלית ופולנית, כמו כן נבנתה אנדרטה, משברי מצבות שנותרו בשטח בית הקברות.
חיי התרבות בעיר

בתחילת המאה ה-20 הוקמה בעיר תזמורת, על ידי קבוצת נוער. התזמורת ניגנה כנציגות ההסתדרות הציונית העולמית בחגיגות שהיו בורשה לאחר הצהרת בלפור, בביקור שערך נחום סוקולוב בוישוגרוד ב־1924, ובאירועים פומביים נוספים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם תיאטרון יהודי בעיר, על ידי נחום גרונדוואד, בו הפיקו הצגות רבות, ובלדות שנכתבו במיוחד עבור התיאטרון. באחד הפעמים נקבעה הצגה בימי בין המצרים, והרב הורה לאנשי הקהילה החרדית ללכת ולמחות נגד קיום האירוע. לאחר התערבות המשטרה המקומית, לא הצליחו למנוע מההצגה להתקיים, אך כמעט שלא נמכרו כרטיסים. מאז אירוע זה לא נערכו יותר הצגות בימים אלו. התיאטרון פעל עד למלחמת העולם השנייה.
ארגון הבונד הקים בעיר, בסביבות שנת 1927, אגודת ספורט בשם "מארגענשטערן" (השחר)
ב-ו' בכסלו תרצ"ז (20 בנובמבר 1936) החל לצאת עיתון דו שבועי בשם עיתון "סוכצ'בר צ'יטונג". (בפולנית: "Sochaczewer Tsaytung") בשפת היידיש, ברוח הציונים, נכתבו מאמרים רבים על הציונות והעלייה לארץ, בנוסף לחדשות המקומיות.
מועדון ספורט וקבוצת כדורסל מקומית יהודית, הוקמה על ידי ארגון "הבונד" שהיה פעיל בעיר.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה

רבי יונה נחום הכהן — אב"ד סוכטשוב
רבי מאיר איזנשטט (המהר"מ א"ש) — דיין בסוכטשוב
רבי אברהם בורנשטיין — האדמו"ר הראשון מסוכטשוב
רבי שמואל בורנשטיין — האדמו"ר השני מסוכטשוב
רבי אלכסנדר זושא פרידמן — מחבר הספר מעינה של תורה ומזכ"ל אגודת ישראל בפולין
עוזר ורשבסקי — סופר (ביידיש)
משה אליעזר בורנשטיין — סופר ומחזאי
לקריאה נוספת

א. ש. שטיין וגבריאל ווייסמאן, פנקס סאכאטשעוו, ביידיש ובעברית (החל מעמ' 598), ירושלים: ארגון יוצאי סוכצ'וב בישראל, תשכ"ב (גרסה דיגיטלית באנגלית, באתר JewishGen)
פנורמה נעה

סצנה 25 מתוך הפנורמה על חיי גריבלדי. אוניברסיטת בראון
איור מנגנון פנורמה נעה מ-1848.
פנורמה נעה היא אמצעי בידור שהומצא בסוף המאה ה-18. שמה נגזר רעיונית מהציור הפנורמי שהיה פופולרי באותה עת, אם כי עיצובה היה שונה והיא שרדה זמן ממושך יותר.
מקור השם פנורמה ביוונית ומשמעותו "לראות הכל". הצייר רוברט בארקר המציא את המושג "פנורמה נעה" ב-1791 כדי לתאר את ציורי אדינבורו המרשימים שצייר. זאת למרות שציוריו הללו לא היו פנורמיים (היקפיים) אלא תצוגה המשכית של סצנות חולפות, כאילו נצפו מתוך סירה שטה או מחלון רכבת נוסעת. התמונות הותקנו על סלילים ענקיים וגולגלו למול פני הקהל דרך מסך-רקע או פרוסניום, אשר הסתיר את המנגנון מהקהל. שלא כמו במוצגי ציור פנורמי, לפנורמה הנעה כמעט תמיד נלוותה קריינות שתארה את התמונות החולפות והוסיפה לדרמה של האירועים המתוארים. לעיתים נוסף גם ליווי נגינת מוזיקה.
אחד הקריינים המצליחים ביותר היה ג'ון בנבארד, שהפנורמה שלו, טיול במורד ובמעלה המיסיסיפי, הניבה סיור עולמי כה מוצלח עד שרווחיו איפשרו לו לבנות אחוזה עצומה בלונג איילנד כחיקוי לטירת וינדזור.
בבריטניה סיירו בכל קצוות המדינה מגוון פנורמות כאלו משנות ה-50 של המאה ה-19 עד סוף שנות ה-1880.
באמצע המאה ה-19 הייתה הפנורמה הנעה אחד מאמצעי הבידור הנפוצים ביותר; מאות פנורמות סיירו בקביעות ברחבי ארצות הברית, בריטניה ומדינות אירופאיות רבות.
פנורמות נעות שימשו גם במחזות מלודרמטיים. הן הפכו לרכיב ויזואלי חדש בתיאטרון ואיפשרו שילוב איכות מציאותית יותר במחזות. בנוסף להיותן אפקט מיוחד על הבמות, היוו הפנורמות אב-קדמון ובסיס לקולנוע המוקדם.
נושאים מקובלים

פנורמות נעות (ולעיתים גם דיורמות נעות) שימשו לשיחזור טקסי ענק. ב-1811 שוחזר בפילדלפיה אירוע משנת 1788 על גבי 400 מטר של בד מצויר. כך שוחזר גם טקס ההכתרה של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון.
נופים ומסעות אקזוטיים היוו נושא פופולרי, בעיקר מסעות להודו, ניו זילנד, אוסטרליה והאזור הארקטי.
בארצות הברית פנורמות פופולריות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 היו ערים גדולות כגיון ניו יורק ומפלי ניאגרה.
שרידת המדיה

פנורמות מעטות שרדו עד ימינו, ושיקולי שימור מונעים הצגתן בפורמט המקורי. במוזיאון במיין מצויה פנורמה שצוירה בעבודה משותפת של מיטב ציירי התקופה. פנורמות מצויות גם במוזיאון במסצ'וסטס ובמוזיאון לאמנות של אוניברסיטת בריגהאם יאנג. ב-2005 נתרמה לאוניברסיטת בראון פנורמה שצוירה ב-1860 ומתארת את חיי גריבלדי. אורכה כ-43 מטרים, מצוירת משני צידיה בצבעי מים. הפנורמה כוללת 42 סצנות, לרבות טקסט הקריינות המקורי הכתוב בדיו.
ראו גם

סינאורמה
שנאת ישראל בעולם היווני-רומי

הפילוסוף הרומי סנקה. כינה את היהודים "שבט נפשע"
שנאת ישראל בעולם היווני-רומי היא שנאת ישראל שהייתה קיימת בעת העתיקה בשטחי הרפובליקה והאימפריה הרומית, ובשטחי העולם ההלניסטי בקרב הפגנים.
המגעים בין יהודים לעובדי אלילים צברו תאוצה בעקבות מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, אשר הביאו את ארץ ישראל על יהודיה תחת שלטון הלניסטי. קהילות יהודיות גדולות חיו לצד עובדי אלילים בערים גדולות כמו אלכסנדריה ורומא. הסיבות לשנאת היהודים בעולם היווני-רומי שנויות במחלוקת בקרב החוקרים: יש הסוברים כי הייתה זו ההיבדלות היהודית ממגע עם נכרים שגרמה לתיוגם של היהודים כמיזנתרופים ועוינים, בעוד אחרים סוברים שהיו אלו סכסוכים פוליטיים כמו מרד החשמונאים וחיכוכים בין הקבוצות היהודיות והלא-יהודיות בארץ ישראל, סוריה ורומא.
היוונים והרומאים הביעו השתוממות ואף לעג כלפי מנהגים יהודיים כמו ברית מילה, הימנעות מאכילת בשר חזיר ושמירת שבת. כנגד היהודים הופצו עלילות שקריות כמו עלילת החמור, עלילת קורבן האדם ועלילת המצורעים, וכן גרסה אלטרנטיבית עוינת לסיפור המקראי על יציאת מצרים.
הסיבות לשנאת ישראל

במהלך השנים הוצעו הסברים רבים לשנאת היהודים בעת העתיקה. הגישה שהייתה מקובלת בעבר על פיה היהודים פגעו כלכלית ברומאים וביוונים, וכי המצרים קינאו בפריחה ובשגשוג שלהם זכו יהודי אלכסנדריה, אינה מקובלת כיום במחקר. תחתיה רווחות גישות אחרות, גישה אחת היא הגישה המכונה לעיתים "הגישה המהותנית": גישה זו גורסת כי שנאת היהודים בעת העתיקה הייתה מתבקשת בהתחשב באופייה המונותאיסטי של היהדות, השונה באופן מהותי מהפגאניות של היוונים והרומאים. גישה זו הייתה מקובלת במיוחד בקרב היסטוריונים אנטישמיים בתקופת המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שביקשו לקבל צידוק היסטורי לאנטישמיות בזמנם. אך היא אומצה גם בידי פרופסורים יהודיים כמו אביגדור צ'ריקובר ויוסף קלוזנר.
גישה נוספת, מכונה "הגישה הפונקציונליסטית". על פי גישה זו, הסכסוך היהודי-נכרי בעת העתיקה, לא היה מבוסס על מהותה של היהדות, אלא על סכסוכים פוליטיים. חלק מהחוקרים כמו אליהו ביקרמן וכריסטיאן האביכט אף לוקחים את הטענה רחוק יותר, וגורסים שכלל לא התקיימה שנאת יהודים בעולם העתיק לפני מרד החשמונאים. לאחר המרד, החשמונאים כוננו מדינה יהודית, נטלו לידיהם את תפקיד הכהן גדול וחיברו את שלטון הדת עם השלטון החילוני. הם הרחיבו את גבולות ממלכת החשמונאים לכל עבר, על חשבון שכניהם. הם הטילו אימה על הנוכרים וכפו עליהם גיור. כלומר, הם הפעילו את אותה גישה שממנה סבלו הם עצמם רק זמן קצר קודם לכן. עובדות אלו, לטענת אותם חוקרים, גרמו לשנאת היהודים שהתפתחה במצרים התלמיית והאימפריה הסלאוקית, והתפשטה ברחבי האימפריה הרומית. ההיסטוריון צבי יעבץ תוקף בחריפות גישה זו. ראשית כל, הוא מפריך את הטענה שאין סימנים לשנאת ישראל לפני מרד החשמונאים, ומביא כראיה את שריפת המקדש היהודי ביב 264 שנים קודם לכן. טענה נוספת שלו היא, שבעוד שרבה הביקורת מצד מקורות יהודיים (כמו יוסף בן מתתיהו) על שלטון בית חשמונאי, הביקורת מצד היסטוריונים יווניים ורומאיים היא מועטה. יתרה מכך, התוקפנות כלפי האדומים והגיור של היטורים שביקרמן והאביכט כה הדגישו את חשיבותו בתהליך, לא נזכרים כלל בספרות היוונית-רומית.
יש אף הסוברים כי לא הייתה כלל שנאת ישראל מובחנת ברומא העתיקה. לדעת אותם חוקרים, הרומאים היו שונאי זרים באופן כללי ושנאו כל עם שנבדל מהם בדתו, בלשונו ובתרבותו, והיהודים לא היו יוצאים מן הכלל. אותם חוקרים סבורים כי היחס העוין שגילו היוונים והרומאים כלפי היהודים, אינו נובע משנאה מתמדת ורגשי איבה מולדים אלא היא תוצאה של אי הבנה, ומסמל למעשה בוז ולא תיעוב ושאט נפש. לדעת אותם חוקרים, מחקר מבודד על שנאת ישראל בעת העתיקה הוא מוגבל ומטעה ובמקומו יש להתמקד ביחס הכללי שגילו הרומאים והיוונים כלפי עמים אחרים. צבי יעבץ מסכים כי אפשר לטעון שהמחקר היהודי בשטח זה לוקה ברגישות מופרזת, אך העובדות מלמדות כי אכן יש לראות בשנאת היהודים שנאה מובדלת, הרומאים בזו לעמים אחרים אך בניגוד ליחסם ליהודים, בשדה הקרב גילו הרומאים לרוב כבוד כלפי אויביהם בני העמים האחרים, במיוחד אם לחמו באומץ. שנאה זו מתבטאת לטעמו של יעבץ גם בעובדה שבעוד הלעג על מנהגים מוזרים של עמים אחרים בספרות היוונית-רומית הוא אקראי ואינו מסודר, הלעג כלפי מנהגי היהודים הוא עקבי.
מוקדי סכסוך בולטים > המקדש ביב

ההתיישבות היהודית במצרים מתוארכת לשלהי המאה ה-8 לפנה"ס – עוד בתקופה המקראית. האירוע הראשון בהיסטוריה היהודית שניתן לפרשו כהתפרצות של רגשות אנטי-יהודיים, התרחש בעיר יב (אלפנטינה) שבמצרים. היהודים ביב היו ברובם שכירי חרב שהועסקו בהגנה על גבולות מצרים מפני הנובים. היהודים ביב הקימו את "מקדש יב" לאל היהודי, אשר שכן בסמוך למקדש האל המצרי חנום, אשר היה האל הרשמי של האזור. לאחר כיבוש מצרים בידי האימפריה הפרסית היהודים קיבלו יחס מיוחד מהשלטון הפרסי, ומפקדיהם היו פרסים. בניגוד למקדשים המצריים הרבים שהוחרבו בשיטתיות בידי כנבוזי השני, המקדש היהודי ביב נותר על תלו. בשל כך, נתפסו היהודים בעיני אוכלוסיית יב (ברובה מצרית ילידית) כמדכאים. בשנת 425 לפנה"ס, עזב המושל הפרסי ארשם את מצרים, כיוון שיצא להילחם למען דריווש השני במהומות הפוליטיות שפרצו לאחר מותו של ארתחששתא הראשון באותה שנה. היעדרותו עוררה מרד מצרי כנגד השלטון הפרסי, אולם היהודים נותרו נאמנים לשלטון הפרסי כפי שמעיד אחד הפפירוסים של יב: "[כאשר] חילות המצב המצריים מרדו אנחנו [היהודים] את משמרתנו לא עזבנו". עובדה זו הגבירה את המרירות המצרית כלפי היהודים, ובפפירוסים הבאים מאותה תקופה ישנן עדויות ברורות ליחסים גרועים בין היהודים למצרים המקומיים. בשנת 410 לפנה"ס עזב ארשם שוב את האזור, אלא שהפעם עזיבתו לא לוותה במרד נגד השלטון הפרסי. תחת זאת, כהני חנום הסיתו את וידרינג, מפקד חיל המצב הפרסי באזור זה של מצרים, להרוס את המקדש היהודי. וידרינג נתן הוראה לבנו, נפין, אשר היה מפקד חיל המצב הפרסי-מצרי ביב, להחריב את המקדש בעזרת כוחותיו.
כמרי חנוב... בעצה אחת עם וידרינג אשר קצין פה היה, [אמרו] לאמור: "מקדש יהו האל אשר ביב הבירה יסירו משם". אחר [כך] וידרינג ההוא הרשע אגרת שלח אל נפין בנו אשר היה רב-חיל בסון הבירה לאמרו: "המקדש אשר ביב הבירה ינתצו". אחר [כך] נפין נהג את המצרים עם החיל[ים ה]אחרים. באו לבירת יב עם כליהם, פרצו למקדש ההוא, נתצוהו עד הארץ ועמודי האבן אשר היו שם אותם שברו... ומזרקי הזהב ו[ה]כסף והדברים אשר היו במקדש ההוא [את] הכל לקחו...
יש הסוברים שהחרבת המקדש בוצעה על רקע סכסוך דתי בין כהני המקדש שהקריבו כבש בחג הפסח, בעוד כאמור הדת השלטת באזור הייתה פולחן חנום, אשר הכבש היה מקודש לו. וידרינג ומעורבים נוספים בפרשה נענשו, אולם היהודים לא קיבלו אישור לשקם את המקדש. בקשה שנשלחה אל בגוהי מושל פחוות יהודה, לא נענתה. שלוש שנים מאוחר יותר פנו היהודים שוב לבגוהי ולאישים רבי השפעה נוספים, והפעם קיבלו את האישור לבנות את המקדש מחדש. גורל המקדש לאחר מכן, כמו גם מועד חיסול הקהילה היהודית ביב, לא ידוע.
עלילות כנגד היהודים > עלילת החמור

עלילת החמור, הייתה עלילה אנטי-יהודית פופולרית אשר זיהתה את אלוהי היהודים עם החמור, וגרסה כי היהודים סגדו לפסל בדמות חמור שהיה מוצב בבית המקדש בירושלים. הן אצל המצרים, והן אצל היוונים והרומים, החמור נתפס כמטומטם ותאוותן (בניגוד להערצת בעלי חיים אחרים שרווחה במצרים). היהודים קושרו גם אל האל המצרי סת ואל מקבילו היווני טיפון, אשר שניהם זוהו עם החמור. קישור זה עשו מנתון, ופלוטרכוס.
דיודורוס מספר שבבית המקדש השני היה "פסל משיש של אדם עבדקן ישוב על גבי חמור וספר בידיו". אותו אדם היה משה. הפסל נמצא בידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס), אשר היה "מזועזע משנאה שכזאת המופנית נגד כל האנושות". אפיון מתאר כי: "בחביון המקדש הזה הציגו היהודים ראש חמור והם נותנים לו כבוד אלהים ומרוממים אותו באמונה רבה". לטענת אפיון, הפסל נלקח בידי אנטיוכוס הרביעי יחד עם שאר אוצרות המקדש. ההיסטוריון דמוקריטוס ציין בחיבורו "על היהודים" (אותו כתב כנראה אחרי שנת 70 לספירה), שהיהודים "נהגו לסגוד לראש זהב דמוי-חמור". ייתכן ודמוקריטוס הסתמך על אפיון.
אפיון אף מצטט את הסופר מנסיאס (200 לפנה"ס בערך) כמקור קדום יותר לטענתו. מנסיאס מספר על כך שבתקופת המלחמה בין האדומים ליהודים, אדומי בשם זאבידוס גנב מבית המקדש את "ראש הזהב אשר לחמור המשא" אשר הוצג לכאורה בית המקדש. יוסף בן מתתיהו מבקר בחריפות את דברי אפיון וטוען כי "החמור הגדול היה הוא ולא אחר". ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), ניסה למצוא הסבר אטיולוגי לכך שהיהודים סוגדים לחמור. לטענת טקיטוס, במהלך נדודי בני ישראל במדבר, הם לא מצאו מים, עד ש"עדר חמורי בר" הראה למשה "מקורות מים גדולים". לפיכך, כאשר בנו מקדש "בדביר הקדישו את צלמו של בעל־החיים אשר נחם והושיעם מנדודיהם ומצמאם". טענה זו נמצאת גם אצל פלוטרכוס. טקיטוס סותר את עצמו בהמשך, כאשר הוא מתאר את כיבוש בית המקדש השני בידי פומפיוס מגנוס בשנת 63 לפנה"ס: "מני אז נודע ברבים כי אין שם כל צלמי אלים וכי המקדש ריק ואינו צוֹפן כל סוד". בסתירה זו, החושפת את השקר, הבחין כבר טרטוליאנוס, מאבות הכנסייה (סביב 200 לספירה), שהכחיש את קיומו של פולחן חמור אצל היהודים וגם אצל הנוצרים.
עלילות כנגד היהודים > עלילת קורבן האדם

עלילה זו גרסה כי היהודים מקריבים בבית המקדש בירושלים קורבנות אדם. אפיון מספר שכאשר נכנס אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) לבית המקדש השני הוא מצא איש אשר סיפר לו בבכיות שהוא יווני אשר נתפס בידי היהודים, הפך לאסיר בבית המקדש ופוטם במאכלים שונים. כשניסה לברר על פשר הדברים, הוא הצליח לשמוע ולהבין שאחד מהחוקים היהודיים קובע שעל היהודים לתפוס איש יווני הבא מארץ זרה, לפטם אותו שנה שלמה ואז במועד קבוע לקחת אותו לחורשה. שם הם הורגים אותו ומקריבים אותו כקורבן על פי המנהגים שלהם, וטועמים מבשרו, ותוך כדי הקרבתו נשבעים שבועה ידועה להיות שונאים ליוונים, ואת שאריותיו זורקים לבור. בעקבות מה ששמע החל אנטיוכוס לרדוף את היהודים.
ההיסטוריון דמוקריטוס כותב בספרו "על היהודים": "מדי שבע שנים, בהיותם חסרי מעש, לכדו נוכרי והקריבוהו תוך גזירת בשרו לגזרים קטנים, וכך הרגוהו". מרבית החוקרים מסכימים שהסיפור המובא אצל אפיון (שדמוקריטוס כנראה הסתמך עליו), הוא הכלאה של שני סיפורים שונים שנעשתה במגמה אנטי-יהודית. אולם בעוד אליהו ביקרמן סבור שמקור הסיפור הוא בהיסטוריון חצר סלאוקי שניסה להצדיק את צעדיו של אנטיוכוס נגד היהודים, בצלאל בר כוכבא סבור שמקורו הוא במצרים העתיקה בתקופה הפרסית. לדעת בר כוכבא, היסטוריון החצר הסלאוקי רק אימץ את העלילה המצרית והוסיף את כניסת אנטיוכוס למקדש כסיפור רקע.
עלילות כנגד היהודים > עלילת המצורעים

עלילה זו גרסה שאבותיהם של היהודים היו מצרים מוכי צרעת שגורשו בשל כך ממצרים. היא מהווה פן נוסף של הגרסה היוונית-מצרית ליציאת מצרים (ראו בפרק מוצא היהודים). ההיסטוריון המצרי מנתון בגרסתו ליציאת מצרים, מספר שהמצרים רצו לטהר את ארצם "מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים". דיודורוס טוען כי "כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת". פומפיוס טרוגוס כותב שהמצרים, לאחר "שניחתו עליהם גרדת וצרעת" והוזהרו על ידי אורקל, גרשו ממצרים את משה יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט. טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים".
הסופר המצרי ליסימכוס כותב כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון. המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת. המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים. "וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים", אלה שנשארו הופקרו במדבר בסכנת חיים, אולם משה הנהיג אותם והוביל אותם אל יהודה. גרסתו של אפיון דומה מאוד, אלא שהוא מוסיף אל המצורעים גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. כאירמון מאלכסנדריה מספר שהאלה איזיס הציקה למלך מצרים אמנופיס בחלום, ואחד החרטומים אמר לו שאם יטהר את מצרים מכל מי שיש "טומאה" בבשרו, "יסור ממנו חזון האימה הזה". לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים "מצורעים" ולגרשם מן הארץ. בראש אוכלוסייה זו עמדו על פי תיאורו משה ויוסף, והם נפגשו עם מגורשים נוספים הם יצאו למלחמה על מצרים. האחרון שמזכיר עלילה זו הוא טקיטוס, המספר שהיהודים גורשו ממצרים בשל "נגע ממאיר, המשחית את גוף האדם", ואומר שבשל כך היהודים נמנעים מאכילת חזיר, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
עלילה זו נחשבת, לצד עלילת החמור ועלילת קורבן האדם, לאחת העלילות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה. יוסף בן מתתיהו מתאמץ להפריך אותה בספרו "נגד אפיון". בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה. אולם בתרגום השבעים, וכן בכתבי פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, הסתפקו בכך שהפכה ללבנה. ייתכן והדבר נבע מאי נוחות בגלל עלילת המצורעים.
תגובות הרומאים למנהגי היהודים > השבת

מצוות השבת היא אחת המצוות הבסיסיות ביותר ביהדות. היא הדברה הרביעית מבין עשרת הדיברות. השבת מוגדרת לעיתים כ"יסוד האמונה" ונאמר בחז"ל כי "כל המשמר את השבת כהלכתו – כאלו מקיים כל התורה כולה, וכל המחלל את השבת – כאלו כפר בכל התורה כולה". אי שמירת השבת נתפסה בין היתר כאחת הסיבות לחורבן בית ראשון ולגלות בבל, ובתקופת הגלות הפכה לאחד הסממנים המובהקים ביותר של העם היהודי. לפיכך, אחת מגזירות אנטיוכוס הייתה "להפר את השבתות ואת המועדים".
תגובות הרומאים למנהגי היהודים > השבת > השבת כאמונה טפלה

ההיסטוריון אגאתרכידס (המאה ה-2 לפנה"ס), הוא המחבר הפגני הראשון המתייחס לשבת היהודית: "אלה הנקראים בשם יהודים...רגילים לנוח ביום השביעי ואינם חוגרים חרב ביום הזה ואינם עובדים את אדמתם ואינם עושים בו כל מלאכה, רק פורשים את ידיהם בבתי מקדשיהם ומתפללים (כל היום) עד בוא הערב. וכאשר בא בשערי העיר הזאת תלמי בן לגוס עם חילו, ויושביה שמרו את חוקי ההבל אשר להם תחת לשמור על עירם נפלה נחלת אבותיהם בידי אדון קשה, וככה נגלתה ערות חוקיהם, כי נמצא בהם מנהג רע. והנה המעשה הזה למד את הכל – מלבד אותם עצמם – לעזוב דברי חלומות כאלה, ואת אמונת ההבל בחוקי מורשה" יוסף בן מתתיהו מאשר את טענת אגאתרכידס שתלמי תפס את ירושלים בשבת, אולם תוקף את הגישה שבה הציג את הדברים: "והנה הדבר הזה היה בעיני אגתרכידס לצחוק, אולם האנשים אשר יבחנו אותו בלא מחשבה רעה יגלו כי טוב ומהולל מאד הוא מעשה בני האדם, אשר יקרים בעיניהם תמיד חוקיהם ויראת אלוהיהם גם מפדות נפשם ומחרות ארצם."
דבריו של אגאתרכידס רומזים על כיבוש ירושלים בידי תלמי הראשון בשנת 301 לפנה"ס. בחיבורו "על האמונה הטפלה" (במקור היווני: Περὶ δεισιδαιμονίας; בלטינית: De Superstitione), כותב הסופר פלוטרכוס: "ואולם היהודים, מפני שהיה זה יום שבת, ישבו במקומם ללא ניע, בשעה שהאויב השעין סולמות אל החומות ותפס את עמדות ההגנה, ואילו הם לא קמו, אלא נשארו שם, כבולים בחבלי האמונה הטפלה כמו היו אחוזים ברשת אחת גדולה". בניגוד לאגאתרכידס, פלוטרכוס אינו מפרט באיזה כיבוש של ירושלים מדובר. עם זאת, בשל הדמיון בין התיאורים מקובל כיום להאמין ששניהם דיברו על אותו כיבוש. במקום אחר באותו חיבור, פלוטרכוס מסביר את האמירה של אוריפידס "יוונים המגלים אצל הברברים דברים רעים" ומונה את המנהגים הברבריים שאומצו על ידי היוונים שיש בהם מן "האמונה הטפלה", ובהם גם "שמירת שבת" (Sabbatismous).
מילה זו אינה מופיעה אמנם בתרגום השבעים, אבל נמצאת בברית החדשה ובספרות של אבות הכנסייה.
דיו קסיוס טוען שגנאיוס פומפיוס מגנוס למד על "הלהיטות הדתית" של היהודים, ובשנת 63 לפנה"ס לכד את ירושלים ב"יום סטורן" שבו היהודים לא התגוננו. פרונטינוס טוען שאספסיאנוס ניצח את היהודים בזמן המרד הגדול, על ידי כך שביצע התקפה בשבת "יום שבו הוא בגדר חטא להם לעשות כל עסק". במקרא לא מצוין האיסור להילחם בשבת, ותיאור כיבוש ירושלים בידי תלמי הוא הראשון שמזכיר איסור זה. בספר מקבים ב' כתוב כי בתקופת מרד החשמונאים תקף הצבא הסלאוקי את ירושלים ביום השבת והכה ביהודים "מכה רבה מאוד". בספר מקבים א' מובא סיפור אחר על 1,000 יהודים אשר נשרפו חיים בידי הסלאוקים כי סירבו להתגונן בשבת. בשל כך הורה מתתיהו הכהן "אם הילחם ילחמו אויבינו בנו ביום השבת, ויצאנו לקראתם ועמדנו על נפשנו" היינו ילחמו מלחמת מגן בגלל פיקוח נפש. מהעולה משם סבורים החוקרים שמכאן ואילך כן לחמו יהודים בשבת, ואם כן אין אמת בתיאוריהם של דיו קסיוס ופרונטינוס על כך שגם הרומאים ניצלו את יום השבת כדי להילחם ביהודים.