stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שישי הפוך
עלילה

הסרט מספר על משפחת קולמן, משפחה חד הורית, שכוללת את האם - טס קולמן (ג'יימי לי קרטיס), פסיכולוגית במקצועה, נערה פריקית מתבגרת בת 15, אנה (לינדזי לוהן), וילד בשם הארי. טס, שהיא אלמנה, עומדת להנשא לחברה ריאן ועסוקה בתכנון החתונה. אנה, שהיא חברה בלהקה, מתכתשת רבות עם אמה, בגלל הלהקה ודברים אחרים. כמה ימים לפני חזרה לחתונה, הלהקה מקבלת הזמנה למבחן במה, שיאפשר להן להפוך את הלהקה למקצועית, אך אנה מגלה שמבחן הבמה ייערך באותו יום ושעה בה נערכת החזרה לחתונה. אנה מבקשת מאמה לאפשר לה לוותר על החזרה, אך היא לא מסכימה, מכיוון שלדעתה החתונה חשובה יותר, וסירוב זה מחריף עוד יותר את הריב בין השתיים.
יום לפני החזרה המשפחה סועדת במסעדה סינית, שבה מתלקח ויכוח בין האם לבת, שעל מנת להרגיעו מלצרית במקום מציעה לכל אחת עוגיית מזל. עוגיית המזל מכילה אמרה לא מובנת, וביום למחרת השתיים מחליפות גוף, ומבינות שעוגיית המזל היא שגרמה לכך. השתיים בהתחלה נבהלות, אך מבינות שכל אחת תצטרך לחיות את חיי השנייה, עד שהכל יחזור לקדמותו - האמא כמתבגרת בבית הספר, והנערה כאמא שצריכה לדאוג לאחיה הקטן, ולתכנון החתונה. אחיה הקטן של אנה לבסוף מגלה את מה שקרה, והשתיים, שתמיד רבו, לומדות אחת על השנייה דברים חדשים ונהיות חברות. בנוסף, עקב כך שהאמא והבת נאלצות לחיות אחת את חיי השנייה, הן מבינות כמה קשים חייהן, ומתחילות לראות את העולם אחת מנקודת מבטה של השנייה. שתיהן עוברות שינויים במהלך הסרט ובעקבות זאת האם והבת מתקרבות אחת לשנייה, ומפסיקות לריב.
בסוף הסרט אנה הולכת למבחן הבמה של להקתה, אך אמה מנגנת במקומה.
בחזרה של החתונה האם והבת חוזרות למצבן הרגיל.
שחקנים

ג'יימי לי קרטיס - טס קולמן
לינדזי לוהן - אנה קולמן
מארק הארמון- ריאן
הרולד גולד - אלן
צ'אד מייקל מוריי - ג'ייק
סטפן טובולווסקי - מר בייטס
כריסטינה וידל - מאדי
ריאן מלגריני - הארי קולמן
היילי הדסון - פג
ג'ולי גונזלו - סטייסי הינקאוס
סרט המשך

סרט המשך בשם "שישי הפוך יותר" צפוי לצאת לאקרנים בשנת 2025, רוב הקאסט המקורי צפוי לככב שם.
הערות שוליים

↑  "Sophia Hammons & Maitreyi Ramakrishnan Among Other New Additions To 'Freaky Friday 2' As Chad Michael Murray, Stephen Tobolowsky & More Are Set To Reprise; Theatrical Release Confirmed". Deadline Hollywood. 24 ביוני 2024. נבדק ב-24 ביוני 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2003082044  MusicBrainz work: 52c73061-9769-46fc-968d-7d3f3bde4c64   WorldCat (עם LCCN): no2003-082044
גרהרד פון שרנהורסט

| --- | --- |

גרהרד פון שרנהורסט
 לידה:  12 בנובמבר 1755 בורדנאו, נסיכות הבוחר מהנובר 
 פטירה:  28 ביוני 1813 (בגיל 57) פראג, האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית
 מקום קבורה:  בית הקברות אינבליד 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השתייכות:  צבא נסיכות הבוחר מהנובר    הצבא הפרוסי פרוסיה
 תקופת הפעילות:  1778–1813 (כ־35 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 שר המלחמה הפרוסי ראש המטה הכללי הפרוסי
 פעולות ומבצעים
 המלחמות הנפוליאוניות קרב ינה  קרב ליצן
 עיטורים
 פור לה מריט צלב הברזל
 
גרהרד יוהאן דויד פון שרנהורסט (בגרמנית: Gerhard Johann David von Scharnhorst; ‏12 בנובמבר 1755 – 28 ביוני 1813) היה גנרל פרוסי וראש המטה הכללי של הצבא. נודע בשל הרפורמות שהנהיג בצבא פרוסיה ומנהיגותו בעת המלחמות הנפוליוניות.
כגנרל הנהיג מספר הנהגות חדשות בצבא הפרוסי: הגביל את השימוש בענישה גופנית, קידום על פי יכולות (במקום קשרים), ייסד את צבא המילואים, הצליח לפשט את המבנה האדמיניסטרטיבי של הצבא, והקים את קורפוס המטה הכללי שהיה זרוע אינטלקטואלית של הצבא.
ביוגרפיה

שרנהורסט נולד ב-12 בנובמבר 1755 בבורדנאו ליד הנובר למשפחת חקלאים. הצטרף לאקדמיה הצבאית בוילהלמשטיין וב-1778 קיבל הסמכה בצבא נסיכות הבוחר מהנובר. ב-1783 עבר לחיל התותחנים ושירת בבית הספר לתותחנות שהוקם בהנובר באותו זמן.
שרנהורסט נחשב לאינטלקטואל צבאי בולט ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ביקש ממנו להצטרף לצבאו. שרנהורסט נענה והקים בפרוסיה חוג לחשיבה צבאית שהכשיר את רוב המדינאים והמפקדים של פרוסיה וגרמניה במאה ה-19. לאחר שנפוליאון הביס את פרוסיה בקרב ינה ב-1806 מינה אותו המלך לראש הוועדה שחקרה את התבוסה. הייתה זו ועדת החקירה הצבאית מהחשובות בהיסטוריה. מזכיר הוועדה היה קרל פון קלאוזביץ, מגדולי הוגי הדעות הצבאיים, אבל את רוב רעיונותיו קבל קלאוזביץ משרנהורסט. הקביעה העיקרית של הוועדה הייתה שכדי לשמור על עצמאות מול אויב חזק עם מפקד גאון כנפוליאון יש לגייס את האינטלקט הלאומי. בעקבות המלצה זאת מונה שרנהורסט לראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי, שעליו פיקד גבהרד פון בליכר, והוא הקים את קורפוס המטה הכללי שהיה זרוע אינטלקטואלית של הצבא. הרפורמות שהוביל שרנהורסט, יחד עם קצינים אחרים, בהם גנייזנאו וקלאוזביץ, חידשו מהבסיס את הצבא הפרוסי, שהתנוון מאז ימי פרידריך הגדול, והפכו אותו ואת יורשו, הצבא הגרמני, לאחד המקצועיים והיעילים בעולם.
שרנהורסט נפצע פצעי מוות בקרב ליצן, ב-1813, ומת ב-28 ביוני בפראג.
עד היום שרנהורסט נחשב לאחד מגדולי האינטלקטואלים הצבאיים בהיסטוריה.
מורשת

מספר ספינות נקראו על שמו, ובולטת בהן הסיירת "שרנהורסט", שהתפרסמה במהלך שירותה במלחמת העולם השנייה. כמו כן, נקראים על שמו גם רובע של העיר דורטמונד ובית ספר בעיר הילדסהיים.
הגנרל הנס פון סקטקט, שאחראי להישגים הגרמניים במלחמת העולם הראשונה הושווה לשרנהורסט, בעיקר על חלקו בהכנת הצבא הגרמני של רפובליקת ויימאר אשר הוגבלה בחומרה על ידי חוזה ורסאי, ועל בנייתו מחדש, התאמת תורות סודיות והכנת מטה כללי. הוא זכה להצלחה חסרת תקדים בעימותים של השנים 1939–1940. לאחר עלייתם של הנאצים בגרמניה, השווה פילדמרשל פון מקנסן את פון סקטקט לשרנהורסט ואמר: "האש הישנה עדיין בוערת, והבקרה של בעלות-הברית לא הרסה אף אחד מן היסודות המתמשכים של הכוח הגרמני".
גם וינסטון צ'רצ'יל היה שותף לתאוריה זו, והאמין כי לפון סיקט היה תפקיד חיוני בהחזרת גרמניה למקומה בעולם הצבאי.
בשנת 1966 נוסד בגרמניה המזרחית עיטור על שמו.
נשים בממשלות ישראל

גולדה מאיר וציפי לבני הן שתי הנשים שמילאו את התפקידים הבכירים ביותר בממשלות ישראל: מאיר כיהנה כראש ממשלת ישראל, ולבני הייתה שרת החוץ וממלאת מקום ראש הממשלה.
מאז קום המדינה ועד היום מונו 32 נשים כשרות בממשלות ישראל ו-16 נשים כסגניות שר. על אף מיעוט הנשים בתפקידים אלו, ישראל היא בין המדינות המעטות בהן כיהנה אישה כראש הממשלה, אך מלבד עובדה זו, ישראל מפגרת אחר רוב מדינות העולם המערבי, הן בשיעור הנשים בבית המחוקקים, הכנסת, והן בממשלה. נכון לספטמבר 2024, בממשלת ישראל השלושים ושבע מכהנות חמש שרות.
החל משנות ה-90, מהוות הנשים כ-6% עד 33% מממשלות ישראל. לשם השוואה, במדינות סקנדינביה אחוז הנשים בממשלה הוא בין 40% ל-50%, במדינות צפון אמריקה למעלה מ-20% ובמערב אירופה קרוב ל-20%. הממוצע הישראלי דומה לממוצע ביפן ובמדינות דרום אמריקה.
תת הייצוג של נשים, הן בממשלות ישראל, בפוליטיקה המקומית ובתפקידים בכירים במשק בולט במיוחד לאור העובדה שפערי ההשכלה הפורמלית בין גברים ונשים בישראל החל משנות ה-80 וה-90 אינם ממשיים. אנשי מדעי החברה רואים בנרטיב הביטחוני וההפרדה בין הספרה הפרטית למול הספרה הציבורית כשתיים מהסיבות המרכזיות לפערי הייצוג בין גברים ונשים בכניסה לחיים הציבוריים בישראל, ולפיכך גם כזו המשפיעה על נשים בעמדות כוח כמו הממשלה. עם זאת, החל משנות ה-90 ניתן היה לראות ייצוג הולך וגובר של נשים בתפקידים אלו, אך עדיין במספרים נמוכים יחסית לייצוג הגברי.
עד תום ממשלת ישראל השלושים וארבע, מעולם לא כיהנו יותר מארבע נשים בו זמנית כשרות, גם כאשר הממשלה מנתה יותר מ-20 שרים. בממשלת ישראל השלושים וחמש, לראשונה, הגיע מספר השרות המכהנות בו זמנית, לשמונה. הן היוו כ-23.5 אחוזים מכמות השרים. בממשלה לאחריה היו תשע, המהוות שליש ממספר השרים והשרות.
המשרדים הנפוצים בהם נשים כיהנו היו המשרד להגנת הסביבה, המשרד לשוויון חברתי, משרד החינוך, משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, משרד העלייה והקליטה, משרד התפוצות, משרד התרבות והספורט ומשרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות. משרדים נוספים בהם כיהנו נשים היו משרד החוץ, משרד האנרגיה, משרד הבינוי והשיכון, משרד הבריאות, משרד התחבורה והבטיחות בדרכים, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, משרד הכלכלה והתעשייה, משרד המשפטים, משרד הרווחה והביטחון החברתי, משרד הפנים, משרד התקשורת, המשרד לשיתוף פעולה אזורי, משרד התיירות, משרד המודיעין, משרד העבודה, המשרד לנושאים אסטרטגיים, משרד ההסברה והמשרד לקידום מעמד האישה.
מעולם לא כיהנה אישה כשרה במשרד הביטחון או במשרד לביטחון הפנים, כמו גם במשרד האוצר, המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, המשרד לשירותי דת, משרד ירושלים ומסורת ישראל ומשרד המורשת. אף אישה לא כיהנה כסגנית ראש הממשלה מאז קום המדינה, אך אישה אחת, ציפי לבני, כיהנה כממלאת מקום ראש הממשלה.
סקירה היסטורית > עד שנות ה-70

מהממשלה הראשונה ועד הממשלה ה-12, ולאורך כל אותה תקופה, כיהנה רק גולדה מאיר כשרה בממשלות ישראל. מאיר, אשר החלה כמזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות, התקדמה לתפקיד מנהלת המחלקה המדינית בסוכנות היהודית ובהמשך שימשה כצירה במוסקבה, חזרה ב-1949 למדינת ישראל הצעירה, לאחר שנבחרה מטעם מפא"י לכנסת וכיהנה בתפקיד שרת העבודה והביטוח העממי. מאיר המשיכה בתפקיד זה ב-7 ממשלות שונות ותחת כמה ראשי ממשלה ולבסוף התקדמה לתפקיד שרת החוץ בו כיהנה כ-10 שנים עד שנת 1966.
לאחר הפסקה של 3 שנים, בהן לא כיהנה מאיר כשרה, נבחרה כמועמדת פשרה בין מועמדים שונים, לעמוד בראש המערך השני וכראש הממשלה, ולאחר מכן נבחרה גם בבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969 לאחר זכיית המפלגה במירב המנדטים בשנית כראש ממשלת ישראל. על אף היותה אישה, לא הייתה ידועה כפמיניסטית ולא מינתה אף אישה נוספת כשרה בממשלתה.
בזמן כהונתה של מאיר, כמות הנשים נעה בין 10 ל-14 בממוצע בכל כנסת, רובן ממפלגת פועלי ארץ ישראל ובהמשך ממפלגת העבודה הישראלית והמערך. דווקא בבחירות בהן נבחרה מאיר לראש הממשלה, הבחירות לכנסת השביעית, היה מספר הנשים בכנסת הנמוך ביותר עד אותו הזמן, 8 נשים בלבד.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| ממשלה | שם | תפקיד | תאריך |
כנסת ראשונה
| הממשלה ה-1 | גולדה מאיר | שרת העבודה והביטוח העממי | מ-10 במרץ 1949 עד 1 בנובמבר 1950 |
| הממשלה ה-2 | גולדה מאיר | שרת העבודה והביטוח העממי | מ-1 בנובמבר 1950 עד 8 באוקטובר 1951 |
כנסת שנייה
| הממשלה ה-3 | גולדה מאיר | שרת העבודה | מ-8 באוקטובר 1951 עד 24 בדצמבר 1952 |
| הממשלה ה-4 | גולדה מאיר | שרת העבודה | מ-24 בדצמבר 1952 עד 26 בינואר 1954 |
| הממשלה ה-5 | גולדה מאיר | שרת העבודה | מ-26 בינואר 1954 עד 29 ביוני 1955 |
| הממשלה ה-6 | גולדה מאיר | שרת העבודה | מ-29 ביוני 1955 עד 3 בנובמבר 1955 |
כנסת שלישית
| הממשלה ה-7 | גולדה מאיר | שרת העבודה | מ-3 בנובמבר 1955 עד 19 ביוני 1956 |
|  | גולדה מאיר | שרת החוץ | מ-19 ביוני 1956 עד 7 בינואר 1958 |
| הממשלה ה-8 | גולדה מאיר | שרת החוץ | מ-7 בינואר 1958 עד 17 בדצמבר 1959 |
כנסת רביעית
| הממשלה ה-9 | גולדה מאיר | שרת החוץ | מ-17 בדצמבר 1959 עד 2 בנובמבר 1961 |
כנסת חמישית
| הממשלה ה-10 | גולדה מאיר | שרת החוץ | מ-2 בנובמבר 1961 עד 26 ביוני 1963 |
| הממשלה ה-11 | גולדה מאיר | שרת החוץ | מ-26 ביוני 1963 עד 22 בדצמבר 1964 |
| הממשלה ה-12 | גולדה מאיר | שרת החוץ | מ-22 בדצמבר 1964 עד 12 בינואר 1966 |
כנסת שישית
הממשלה ה-13: 
| הממשלה ה-14 | גולדה מאיר | ראש הממשלה | מ-17 במרץ 1969 עד 15 בדצמבר 1969 |
סקירה היסטורית > שנות ה-70

לאחר ניצחון המערך בבחירות לכנסת השמינית אשר השאיר את מאיר בתפקיד ראש הממשלה, התפטרה מאיר בעקבות פעילות תנועות המחאה לאחר מלחמת יום הכיפורים, ויצחק רבין נבחר להחליפה. רבין מינה ביוני 1974 את שולמית אלוני לשרה בלי תיק. אלוני הספיקה לכהן 5 חודשים בלבד עד התפטרותה בעקבות מינוי יצחק רפאל מהמפד"ל לשר.
ככלל, שנות ה-70 לא היו טובות לייצוג הנשי בממשלות ישראל, כאשר במשך כמעט 9 שנים, משנת 1974 ועד שנת 1983 עם החלפתו של מנחם בגין, לא הייתה אף אישה בתפקיד שרה בממשלות ישראל, כאשר בשנתיים האחרונות של אותה התקופה (החל מאוגוסט 1981) כיהנה אישה כסגנית שר. תקופה זו, אשר חלקה הראשון הייתה רוב כהונת יצחק רבין כראש ממשלה ורובה הייתה כאשר מנחם בגין לא מינה בכל משך כהונתו, עד חודש בלבד לפני הודעת עזיבתו מן התפקיד, ולו אישה אחת כשרה במשך 6 שנות כהונתו, הייתה התקופה הארוכה ביותר בתולדות מדינת ישראל ללא ייצוג נשי בממשלה.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| ממשלה | שם | תפקיד | תאריך |
כנסת שביעית
| הממשלה ה-15 | גולדה מאיר | ראש הממשלה | מ-15 בדצמבר 1969 עד 10 במרץ 1974 |
כנסת שמינית
| הממשלה ה-16 | גולדה מאיר | ראש הממשלה | מ-10 במרץ 1974 עד 3 ביוני 1974 |
| הממשלה ה-17 | שולמית אלוני | שרה בלי תיק | מ-3 ביוני 1974 עד 6 בנובמבר 1974 |
כנסת תשיעית
הממשלה ה-18:
סקירה היסטורית > שנות ה-80

גם בשנות ה-80 הייצוג הנשי בממשלה היה קטן, כאשר רק שתי נשים כיהנו כשרות ובסך הכול לתקופה מצטברת של 3.5 שנים בלבד.
בשנת 1981 מונתה לראשונה אישה בישראל כסגנית שר, כאשר שר החינוך התרבות והספורט, זבולון המר, מינה את מרים גלזר-תעסה לסגניתו. בכך נשבר רצף של 7 שנים ללא אישה בתפקיד ממשלתי.
שנתיים לאחר מכן, כתשע שנים לאחר שהשרה שולמית אלוני פרשה מן הממשלה וללא אף שרה בכל אותה תקופה, כחודשיים לפני הודעת מנחם בגין על עזיבתו ומספר חודשים לפני מינויו של יצחק שמיר לראש הממשלה, מונתה שרה דורון מן הליכוד לשרה בלי תיק. דורון החזיקה בתפקיד כשנה וחצי עד לבחירות לכנסת האחת עשרה, אז נבחר שמעון פרס לראש הממשלה בהסכם הרוטציה עם שמיר.
תקופת פרס בין השנים 1984 עד 1986 עברה כלל ללא מינוי שרות. עם זאת שושנה ארבלי-אלמוזלינו ממפלגת העבודה מונתה לסגנית שר הבריאות, ומיד עם כניסתו של שמיר לתפקיד ראש הממשלה, על פי הסכם הרוטציה, מונתה לשרת הבריאות, ולאישה הראשונה מלבד גולדה מאיר שמונתה לשרה עם משרד. היא כיהנה בתפקיד כשנתיים ולא מונתה לשרה בקדנציה השלישית של שמיר כמו גם אף אישה אחרת. באותה תקופה החלה לכהן גאולה כהן ממפלגת התחייה, כסגנית שר, אך פרשה מן התפקיד שנה אחת בלבד לאחר מינויה.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| ממשלה | שם | תפקיד | תאריך |
כנסת עשירית
| הממשלה ה-19 | שרה דורון | שרה בלי תיק | מ-5 ביולי 1983 עד 10 באוקטובר 1983 |
| הממשלה ה-20 | שרה דורון | שרה בלי תיק | מ-10 באוקטובר 1983 עד 13 בספטמבר 1984 |
כנסת אחת-עשרה
הממשלה ה-21: 
| הממשלה ה-22 | שושנה ארבלי-אלמוזלינו | שרת הבריאות | מ-20 באוקטובר 1986 עד 22 בדצמבר 1988 |
סקירה היסטורית > שנות ה-90

החל משנות ה-90 עם עליית מעמד האישה בחברה הישראלית שופר מעמדן של הנשים בממשלות ישראל למן ממשלת רבין ואילך, באופן יחסי, גם אם עדיין באופן מועט, ולראשונה מקום המדינה כיהנו שתי נשים בו זמנית בממשלה וכשרות למשרדים ולא כשרות ללא תיק.
אורה נמיר ממפלגת העבודה, אשר מונתה לתפקיד שרה בפעם הראשונה קיבלה את המשרד להגנת הסביבה ושולמית אלוני, יו"ר מרצ באותה תקופה, מונתה לשרת החינוך והתרבות. במהלך כהונת הממשלה ה-25, בכנסת ה-13 החליפו השתיים תיקים, כאשר ראשונה עברה נמיר, ממשרד הגנת הסביבה, שנחשב באותו הזמן לשולי, למשרד העבודה והרווחה שם כיהנה גם לאורך כל הממשלה ה-26 במשך 3.5 שנים. אלוני נאלצה לעבור בשנת 1993 למשרד התקשורת ולמשרד המדע והטכנולוגיה (בהמשך שינה את שמו למשרד המדע והאמנויות) עקב עימותים עם הדתיים ושם כיהנה במשך 3.5 שנים גם כן.
נוסף על שתי השרות, כיהנה בכנסת ה-13 גם מאשה לובלסקי כסגנית שר התעשייה והמסחר.
כאשר נבחר בנימין נתניהו מן הליכוד, בשנת 1996 לראשות הממשלה מינה שרה אחת בממשלתו, לימור לבנת, כשרת התקשורת, אשר לימים נהייתה אחת הנשים המשפיעות ביותר בפוליטיקה הישראלית לקראת סוף העשור ותחילת שנות ה-2000. לבנת החזיקה בתפקידה כשלוש שנים עד נפילת הממשלה בשנת 1999.
בשנת 1999 נבחר אהוד ברק לראשות הממשלה וחזר למנות שתי נשים לתפקידי שרות. ברק מינה את דליה איציק, לימים יו"ר הכנסת, למשרד להגנת הסביבה ואת יולי תמיר לשרה לקליטת עלייה, שני תיקים אשר לרוב אינם נחשבים לתיקים בכירים.
קודם למינויה של תמיר, שלא הייתה חברת כנסת, קראו קולות במפלגת העבודה למנות לשרה את חברת הכנסת יעל דיין שהייתה ותיקה ומוערכת והאישה השנייה ברשימת המפלגה לכנסת. דיין גם הייתה מראשוני התומכים של ברק בתוך הסיעה. ברק החליט בכל זאת לא למנות אותה לממשלתו ובנאום מפורסם תקפה אותו בכנסת.
נוסף על איציק ותמיר כיהנה מרינה סולודקין במשך כשנה כסגנית השרה לקליטת עלייה. לראשונה מאז קום המדינה, נוצר בכך מצב בו גם תפקיד השר וגם סגנו מאוישים על ידי נשים.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| ממשלה | שם | תפקיד | תאריך |
כנסת שתים-עשרה
הממשלה ה-23: 
הממשלה ה-24: 
כנסת שלוש-עשרה
| הממשלה ה-25 | אורה נמיר | שרה להגנת הסביבה | מ-13 ביולי 1992 עד 31 בדצמבר 1992 |
|  | שולמית אלוני | שרת החינוך והתרבות | מ-13 ביולי 1992 עד 11 במאי 1993 |
|  | אורה נמיר | שרת העבודה והרווחה | מ-31 בדצמבר 1992 עד 22 בנובמבר 1995 |
|  | שולמית אלוני | שרת המדע והטכנולוגיה | מ-7 ביוני 1993 עד 1 באוגוסט 1993 |
|  | שולמית אלוני | שרת התקשורת | מ-7 ביוני 1993 עד 22 בנובמבר 1995 |
|  | שולמית אלוני | שרת המדע והאומנויות | מ-1 באוגוסט 1993 עד 22 בנובמבר 1995 |
|  | שולמית אלוני | שרה בלי תיק | מ-11 במאי 1993 עד 7 ביוני 1993 |
| הממשלה ה-26 | אורה נמיר | שרת העבודה והרווחה | מ-22 בנובמבר 1995 עד 21 במאי 1996 |
|  | שולמית אלוני | שרת התקשורת | מ-22 בנובמבר 1995 עד 18 ביוני 1996 |
|  | שולמית אלוני | שרת המדע והאומנויות | מ-22 בנובמבר 1995 עד 18 ביוני 1996 |
כנסת ארבע-עשרה
| הממשלה ה-27 | לימור לבנת | שרת התקשורת | מ-18 ביוני 1996 עד 6 ביולי 1999 |
כנסת חמש-עשרה
| הממשלה ה-28 | דליה איציק | שרה להגנת הסביבה | מ-6 ביולי 1999 עד 7 במרץ 2001 |
|  | יולי תמיר | שרה לקליטת עלייה | מ-5 באוגוסט 1999 עד 7 במרץ 2001 |
סקירה היסטורית > העשור השני של המאה ה-21

לכנסת התשע עשרה נבחר מספר שיא של 27 נשים, כולל שלוש נשים שעומדות בראש שלוש סיעות; שלי יחימוביץ' (העבודה), זהבה גלאון (מרצ) וציפי לבני (התנועה). בממשלה ה-33 שהרכיב בנימין נתניהו כיהנו ארבע נשים מתוך עשרים ואחת, יותר מכל הממשלות הקודמות: שרת הקליטה סופה לנדבר, שרת התרבות והספורט לימור לבנת, שרת המשפטים ציפי לבני ושרת הבריאות יעל גרמן כ-18 אחוזים מכלל השרים. לבנת ולנדבר המשיכו מהקדנציה הקודמת. לבני כבר כיהנה בעבר במשרד המשפטים. גרמן הייתה השרה החדשה היחידה בממשלה, והיא האישה הראשונה שמונתה לתפקיד שרה ממפלגת יש עתיד. כל אותם משרדים המאוישים על ידי השרות בממשלה הנוכחית כבר אוישו בעבר על ידי נשים. ציפי חוטובלי מסיעת הליכוד ביתנו כיהנה כסגנית שר התחבורה ואילו פאינה קירשנבאום גם מסיעת הליכוד ביתנו כיהנה כסגנית שר הפנים. לבני הייתה גם האישה היחידה שכיהנה בקבינט המדיני-ביטחוני. בנוסף היא כיהנה כאישה יחידה בפורום החמישה הכלל את ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר האוצר יאיר לפיד, שר הכלכלה והמסחר נפתלי בנט ושר הביטחון משה יעלון.
ב-4 בדצמבר 2014, לבני פוטרה מהממשלה וגרמן התפטרה גם כן עקב יציאת המפלגות "התנועה" ו"יש עתיד" מהקואליציה בשל הקדמת הבחירות. ב-10 במאי 2015 התפטרה לנדבר מהממשלה עקב פרישת מפלגת "ישראל ביתנו" מהקואליציה, כך שלמשך ארבעה ימים נותרה לבנת כשרה היחידה בממשלה. ב-31 במאי באותה שנה התפטרה קירשנבאום עקב חשדות בפלילים.
לכנסת העשרים נבחרו מספר שיא של נשים, 29, עלייה של שתי ח"כיות מהכנסת הקודמת. בסיום אותה הכנסת ב-אפריל 2018, כיהנו בכנסת 35 נשים. ב-14 במאי הורכבה ממשלה חדשה על ידי נתניהו, והיא כללה שלוש שרות חדשות; איילת שקד כשרת המשפטים ממפלגת "הבית היהודי", מירי רגב כשרת התרבות והספורט וגילה גמליאל כשרה לשוויון חברתי, שתי האחרונות ממפלגת "הליכוד". שקד הייתה האישה הראשונה שכיהנה כשרה וכחברת קבינט מטעם מפלגה דתית, כמו כן הייתה האישה היחידה שכיהנה בקבינט המדיני-ביטחוני בממשלה זות. גמליאל היא האישה הראשונה כיהנהבמשרד לאזרחים ותיקים מאז הקמתו ב-2006. ציפי חוטובלי מונתה לסגנית שר החוץ ללא שר מעליה, והייתה סגנית השר היחידה בממשלה, וכמו כן הייתה גם האישה הדתייה היחידה בממשלה. בסך הכל היו שלוש שרות מתוך עשרים שרים בממשלה ה-34 המהוות כ-15 אחוז מכלל השרים בממשלה. זו הייתה הממשלה הראשונה מאז זו ה-28 שכל השרות (עד הצטרפות ישראל ביתנו לממשלה) הן חדשות שלא כיהנו בעבר בשום ממשלה. בעקבות הצטרפות מפלגת "ישראל ביתנו" לקואליציה עלה מספר השרות ל-4 כאשר סופה לנדבר חזרה למשרד העלייה והקליטה. מספרן היחסי של הנשים בקרב הממשלה עלה לכ-20%.
ב-18 בנובמבר 2018 סופה לנדבר התפטרה מהממשלה כחלק מפרישת מפלגת "ישראל ביתנו" מהקואליציה. ב-9 בינואר 2019 מונתה יפעת שאשא-ביטון כשרה למשרד הבינוי והשיכון, כמחליפתו של יואב גלנט שפרש ממפלגת "כולנו" ועבר למפלגת "הליכוד". שאשא-ביטון היא האישה הראשונה שכיהנהכשרה מטעם מפלגת "כולנו", והיא האישה השנייה (אחרי ציפי לבני) שאיישה את משרד הבינוי והשיכון. ב-21 בינואר 2020 ציפי חוטובלי מונתה כשרה במשרד התפוצות, מטעם מפלגת הליכוד, ובכך הפכה לשרה הדתייה הראשונה בתולדות המדינה.
ראו גם

נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים ראשונות בתפקידים ציבוריים בישראל
ממשלת ישראל
פמיניזם
הערות שוליים

↑  בתחילת כהונתה נקרא "המשרד לאזרחים ותיקים"
↑  תומר זרחין, לימור לבנת שרת החינוך; שטרית שר המשפטים, באתר ynet, 7 במרץ 2001
↑  מזל מועלם, יובל יועז, צפריר רינת, השרה לאיכות הסביבה, הפרופ' יהודית נאות, פורשת בגלל מחלת הסרטן, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2004
↑  אחיה ראב"ד, יהודית נאות נפטרה בגיל 60 ממחלת הסרטן, באתר ynet, 17 בדצמבר 2004
↑  ח"כ רוחמה אברהם מונתה לסגנית שר הפנים, באתר ynet, 9 בינואר 2005
↑  פה אחד: דליה איציק נבחרה ליו"ר הכנסת, באתר גלובס, 4 במאי 2006
↑  ח"כ גילה גמליאל מונתה לסגנית שר במשרד ראש הממשלה, באתר ערוץ 7, 30 במרץ 2009
↑  אורי פולק, ‏אכזבה: ציפי חוטובלי מונתה רק לסגנית שר התחבורה,  באתר כיפה, 18 במרץ, 2013 15:16
↑  אטילה שומפלבי, נתניהו פיטר את לפיד ולבני: "לא אסבול שרים שתוקפים מתוך הממשלה", באתר ynet, 2 בדצמבר 2014
↑  עמרי נחמיאס‏, בשל החקירה: ח"כ קירשנבאום ביקשה לפרוש; "בקשתה נדחתה", באתר וואלה, 3 בינואר 2015
↑  מתי טוכפלד, מירי רגב מונתה לשרת התרבות והספורט: "אדע לשים גבולות בלי לפגוע בחופש הביטוי", באתר ישראל היום, 15 במאי 2015
↑  ציפי חוטובלי מונתה להיות סגנית שר החוץ, הובטח לה תפקיד שרה בהמשך, באתר ynet, 14 במאי 2015
↑  ספי עובדיה, תם המו"מ הקואליציוני: ישראל ביתנו מצטרפת לממשלה, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 25 במאי 2016
↑  יקי אדמקר‏, אושר סופית: יואב גלנט מונה לשר העלייה; שאשא ביטון שרת השיכון, באתר וואלה, 9 בינואר 2019
↑  עטרה גרמן, ‏ציפי חוטובלי מונתה לשרה הסרוגה הראשונה, באתר "סרוגים", 5 בינואר 2020
↑  מיכל לוי, שרה חרדית ראשונה: עומר ינקלביץ' תהיה שרת התפוצות, באתר ערוץ 7, 14 במאי 2020
↑  גיא עזרא, ‏רגב מונתה לשרת התחבורה; בעוד שנה וחצי: שרת החוץ, באתר "סרוגים", 14 במאי 2020
↑  עטרה גרמן ואור יזרעאלי, ‏חוטובלי שרת ההתיישבות: הנגבי שר בלי תיק, באתר "סרוגים", 17 במאי 2020
↑   יהונתן ליסו חיים לוינסון, השרה "לחיזוק וקידום קהילתי": משרד חדש יוקם עבור אורלי לוי-אבקסיס, באתר הארץ, 14 במאי 2020
↑  Inter-Parliamentary Union, Women in Politics: 2021, https://www.ipu.org/, ‏01/01/2021
גולדה מאיר בפגישה בבית הלבן, 1973
שולמית אלוני, מונתה לשרה ללא תיק בממשלתו של יצחק רבין. לימים תכהן כשרת החינוך
שרת הבריאות שושנה ארבלי-אלמוזלינו
אורה נמיר, השרה לאיכות הסביבה ושרת העבודה והרווחה
לימור לבנת, שרת החינוך והתקשורת
ציפי לבני, שרת המשפטים וחברת הקבינט המדיני-ביטחוני
גילה גמליאל, השרה לשוויון חברתי
טבח שבעה באוקטובר

טבח שבעה באוקטובר היה מתקפת פתע טרוריסטית רחבת היקף שהוביל חמאס, ארגון טרור אסלאמיסטי־סוני פלסטיני, מרצועת עזה על ישראל, נגד יעדים אזרחיים וצבאיים במרחב עוטף עזה, תוך ביצוע טבח, אונס, ביזוי של גופות, וידוא הריגה על אזרחים, חטיפת אזרחים, בזיזת רכוש, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. בטבח השתתפו ארגוני טרור נוספים החברים בחדר המבצעים הפלסטיני המשותף, ובהם הג'יהאד האסלאמי, ואף תושבים עזתים שאינם משויכים לארגוני הטרור.
בבוקר שבת, 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה ה'תשפ"ד, החלה המתקפה במטח ירי רקטי מסיבי ומתמשך, חריג בהיקפו, של 4,300 רקטות ומספר פצצות מרגמה על ישראל, בייחוד בדרום ובמרכז. בחסות המטחים חדרו – יבשתית, אווירית וימית –בין 5,000 ל-5,600 מחבלים לשטח ישראל מ־114 פרצות בגדר המערכת, בחזית של כ־60 ק"מ. הם תקפו והשתלטו על בסיסי צה"ל ומוצביו וניהלו קרבות ירי עם כוחות הביטחון. בד בבד הם חדרו ליישובים אזרחיים, כבשו את חלקם, רצחו וחטפו מאות מתושביהם. המחבלים תיעדו את המתקפה ופעולותיהם והפיצו את הסרטונים ברשתות כדי ליצור פחד ברחבי ישראל, כחלק מלוחמה פסיכולוגית.
במתקפה נרצחו ונהרגו כ־1,163 ישראלים וזרים, רובם אזרחים, ונפצעו כ־1,940, בהם כ־360 במצב אנוש או קשה. עשרות אזרחים ממדינות זרות נרצחו גם הם. במהלך המתקפה בוצע טבח ב"פסטיבל נובה" ליד קיבוץ רעים, שהיה לפיגוע הטרור הבודד הגדול בתולדות מדינת ישראל. במהלך המתקפה נרצחו ונחטפו אזרחים רבים, ביניהם נשים, ילדים וקשישים, וזאת תוך כדי התעללות פיזית, נפשית ומינית. 251 אנשים נחטפו לרצועת עזה, בהם גם חיילי צה"ל ואזרחים זרים, אך רובם אזרחים ישראלים, ובכללם תינוקות, ילדים, נשים וזקנים. ליישובי עוטף עזה נגרם נזק רב, וכן גם ליישובים נוספים.
עיקר המתקפה הסתיים בתוך שלושה ימים, עם החזרת השליטה ביישובים הישראלים לידי צה"ל ולכידת רוב המחבלים שהסתננו לישראל. הלחימה המתמשכת המרכזית נגמרה ב־8 באוקטובר, כאשר כמה קרבות נמשכו ומחבלים שהסתגרו בבתים ונלחמו בצה"ל חוסלו ב־9 באוקטובר. נוסף על כך, מחבלים הופיעו באזור זיקים ונלחמו בצה"ל גם ב־11 באוקטובר ומחבלים נוספים חוסלו בזיקים ב־12 באוקטובר. הייתה זו המתקפה הקטלנית ביותר של ארגון טרור על מדינת ישראל מאז הקמתה, והיום בו נרצחו הכי הרבה יהודים מאז השואה. המתקפה השפיעה על החברה הישראלית השפעה מרחיקת לכת, והמחדל שאיפשר אותה גרם למשבר אמון בין הציבור לבין מוסדות השלטון. בעקבות המתקפה יצאה מדינת ישראל למלחמת חרבות ברזל.
המתקפה יצאה לפועל למחרת יום השנה (הלועזי) ה־50 לפתיחת מלחמת יום הכיפורים, שבה הופתעה ישראל על ידי צבאות מצרים וסוריה. תחקירים של צה"ל גילו שהמתקפה תוכננה במשך שנה מאז 2022 והרעיון לבצע מתקפה כזאת עלה 7 שנים מוקדם יותר. ב־2021 מצא צה"ל תרשים של חמאס שבו מתואר הרעיון של המתקפה על ישראל. לפי מספר גורמים, תוכנית חמאס הייתה שאפתנית בהרבה. לפי גרסה אחת היא כללה הסתערות על חלקים נוספים של הדרום, ושליחת חוליות מחבלים לערים במרכז.
שם

טבח שבעה באוקטובר מכונה גם בשם אירועי שבעה באוקטובר; מתקפת הפתע על ישראל; מתקפת שבעה באוקטובר; השבת השחורה; וטבח שמחת תורה; ערבית: عملية طوفان الأقصى, מבצע מבול אל־אקצא, תעתיק מדויק: עמליַת טופאן אלאקצא.
בחוק לאיסור הכחשת אירועי הטבח כונה הטבח "טבח 7 באוקטובר 2023", וכן "טבח שמיני עצרת".