רמדיוס וארו
מקסיקו

וארו הגיעה למקסיקו בסוף שנת 1941 בתקווה למצוא מקום בו תוכל לייצר את עבודותיה בשקט ובשלווה. כאן הצליחה להשיג אוטונומיה יצירתית ולהפיק את החלק העשיר, הנחוש והמוגדר ביותר בקריירה האומנותית שלה. אך בתקופה הראשונה של חייה במקסיקו היא עברה קשיים רבים. למקסיקו הגיעה וארו כגולה וחשה שנתלשה באלימות מהעולם בו חיה. לא רק מצבה הפיזי השתנה אלא, בעקבות הטראומה שעברה, השתנה דרסטית גם מצבה הנפשי היות ששוב לא ידעה לאן יובילו אותה החיים. כל זה השתקף מאוחר יותר בעבודותיה שהוו מוצא למצוקות ולחרדות שחוותה. ניתן לזהות בעבודות יצורים גרוטסקיים מפליגים בעולמות לא מוכרים, עופות ציד בעלי מקור ארוך ושיניים חדות ויצורים מאיימים ממעמקי מערות.
למקסיקו היא הגיעה יחד עם זרם גדול של פליטים ספרדים אחרים, בעיקר בעלי מקצוע ואינטלקטואלים, שקיבלו מקום מקלט במקסיקו ואזרחות אוטומטית ובכך עזרו בפיתוח הכלכלה והתרבות שם. תחילה קיוותה וארו לחזור לצרפת לאחר המלחמה ולכן היא ופרה נטו להתערות בחברת פליטים אחרים, ביניהם רבים מחבריהם שהגיעו מאירופה, ויחד יצרו חבורה קרובה משלהם שעמדה מחוץ לחברת האומנים המקומיים. הם הגיעו לעיתים קרובות לביתה של וארו וניסו להמשיך את מסורת הסוריאליזם של אירופה. במקסיקו פיתחה וארו גם חברות עמוקה עם ליאונורה קרינגטון (Leonora Carrington) שפגשה כבר בפריז. יחד חקרו את האווירה העשירה של מגיה ומיסטיקה והאמונה בכוחן. הן החליפו דעות פילוסופיות, שוחחו על רגשות ועל חלומות שמצאו דרכם לציורים של וארו.
וארו ופרה הגיעו ללא עבודה וללא כסף. פרה מצא עבודה כמורה לצרפתית, אך הייתה זו וארו שנאלצה לעבוד על מנת שיהיה להם מספיק לאכול. היא עבדה בכל עבודה שיכלה למצוא – במשרדי התעמולה האנטי פשיסטית של הבריטים, שבו יצרה דגמים וציורים לבמות קטנות. היא עבדה כמעצבת וצבעה ריהוט וכלי נגינה. היא יצרה תלבושות להצגות תיאטרון ועבדה כעוזרת של מארק שאגאל לבלט 'אלקו' (Aleko). ווארו המשיכה לתפור וליצור תלבושות כל חייה, ולמכונת התפירה שלה ניתן מקום כבוד בתערוכה שנערכה לכבודה בשנת 1983. וארו שלחה גם את ידה בכתיבה וכתבה מספר רב של סיפורים, בחלקם בטכניקה הסוריאליסטית של כתיבה אוטומטית שגם חלק מהדימויים שבהם מצאו את דרכם לציוריה.
בשנת 1940 התגלה בית קברות פרה-קולומביאני במקסיקו ואומנים רבים, וביניהם וארו, החלו לקנות פסלונים, כלים וחותמות שהעובדים באתר מצאו ומכרו והיא הפכה לאספנית נלהבת ואף הרחיבה את מיומנות שיחזור הקרמיקה כשעבדה באוסף של פאלאן שהיה אספן גדול.
רוב הכנסתה הגיעו מאיורים לחברת התרופות ביאייר (Casa Bayer) וזה אף עזר לה לפתח את סגנונה האישי בציור. לדוגמה, על מנת לפרסם גלולות שינה, וארו ציירה עיניים בוהות בין דלתות של חדרים רבים וחרקים עפים אל אור נרות, ציור שתיאר נדודי שינה. וארו עבדה גם על לוח שנה בשביל החברה, בו הציגה את עונות השנה. למרות ההשפעה של הציורים המסחריים על עבודותיה המאוחרות יותר, היא חתמה על הציורים הלל בשם משפחתה של אמה – Uranga ובכך הפרידה בין עבודתה המסחרית לבין תדמית האומנית שלה.
למרות מגבלות הזמן, הצליחה וארו לעשות ניסויים אומנותיים רבים בציוריה ופתחה רעיונות שונים. בשנת 1943 היא יצרה את 'העקרב' בסגנון קוביסטי שאפשר היה לזהות בו חוש הומור אך גם משהו מאיים. בציור נוסף בשם 'המגדל', ניתן לזהות מעבר בין הסגנון שפיתחה בפריז לבין זה שפתחה במקסיקו. כאן השתמשה בסממנים סוריאליסטים, פרספקטיבה מעוותת ומשהו מאיים אך לא ברור. היא עבדה עם מוטיבים שחזרו שוב ושוב בציוריה, כמו מגדלים נוטים, צמחייה ושורשים שהופכים לדרכים, מכונות משונות המרחפות בחלומות שונים, כמו גם אלמנטים ביוגרפיים כגון נפילת אירופה והבריחה שלה משם.
שנת 1947 הייתה שנה חשובה מבחינות רבות, וארו הרחיבה את העבודות במישור אישי יותר בהם השתמשה בדימויים חזקים יותר. היא נפרדה מפרה שחזר לצרפת, ווארו, שלא רצתה לחזור לצרפת, יצרה מערכת יחסים עם טיס בשם ג'אן ניקול שהיה צעיר ממנה ב-14 שנים. מערכת יחסים זו נמשכה מספר שנים. גם לספרד סרבה וארו לחזור גם לאחר שזוכתה מכל פשע פוליטי. היא אהבה את מקסיקו ומלבד גיחה בת שנה לוונצואלה, נשארה בה עד יום מותה.