תור הזהב של יהודי ספרד
חכמי תור הזהב

בכלל חכמי תור הזהב אנשי אשכולות, רבנים, מדינאים, ראשי ישיבה, פוסקי הלכה, מדקדקי עברית, פרשני מקרא, פרשני תלמוד, משוררים, פילוסופים, רופאים, היסטוריונים, מתמטיקאים, אסטרונומים, ועוד.
כתב קלמן שולמן: "במדינת אנדלוסיה היהודייה, התכנסה (אחרי כבות אור הגאונים) התורה עם החכמה הישראלית ותשבנה שבת אחיות גם יחד, ובחצי המאה הראשונה בתקופה הזאת, התנוססו בה אנשי מופת, אדירי התורה, אבירי החכמה, רבי פעלים ורבי עלילייה בכל תושיה, עד כי כל אחד ואחד מהמונם הרב היה לו כוח לפאר את דורו בכבוד ולהנחיל לו שם עולם לא ייכרת... תורת שפה עברית עלתה אז עד מרום קצה, המליצה והשיר עשו להם כנפיים כבימי קדם בנוח הרוח על בחירי י-ה בהר הקודש בירושלים, חכמת התלמוד הופיעה בעצם תומה, וכל הידיעות הדרושות לחפצה, אוספו אז לאספה לפקוח עיני השוקדים על דלתותיה. הפילוסופיה התרוממה אז על כנפי כרוב הגיונים נשגבים ותיאר אור חדש על הליכות עולם. כל הידיעות והמדעים אשר תפארת הם לבני אדם הנבראים בצלם אלוקים, כתומם נקבצו באו בנפשות היהודים הרבנים אשר באנדלוסיה".
להלן חכמי ספרד בולטים בתור הזהב:
רבי חסדאי אבן שפרוט (915–975) - חכם, מדינאי ורופא, יועצו של עבד א-רחמן השלישי, ומנהיג יהדות ספרד.
רבי משה בן חנוך ובנו רבי חנוך (חיו סביבות 920–1025) רב וחכם תלמודי, מראשוני חכמי יהדות ספרד וממנהיגיה.
מנחם בן סרוק ודונש בן לברט (חיו סביבות 920 עד 990) - משוררים ומדקדקים.
רבי יהודה חיוג' (945–1012 לערך) - מגדולי מדקדקי העברית, פרשן מקרא.
רבי שמואל הנגיד (993 - אחרי 1056) - ראש רבני ספרד, משורר, מדקדק, שר האוצר, שר הצבא ומשנה (ווזיר) למלך גרנדה.
רבי יונה אבן ג'נאח (סביב 995–1050) - מחשובי המדקדקים העבריים, פרשן מקרא.
רבי משה אבן ג'יקטילה ורבי יהודה אבן בלעם (חיו סביבות 1000–1080) - מדקדקים ומפרשי מקרא.
רבי שלמה אבן גבירול (כנראה 1021–1058) - משורר, פייטן ופילוסוף.
רבי יהוסף הנגיד, בנו של שמואל הנגיד (1035–1066) - רב, משורר, ווזיר למלך גרנדה.
הרי"ף (1013–1103) ותלמידו ר"י מיגאש (1077–1141) - מגדולי ראשי הישיבה והפוסקים בספרד ובתקופת הראשונים.
רבי יצחק אבן גיאת (1038–1089) - ראש ישיבה, פוסק, פייטן ומשורר.
רבי יצחק אלבאליה (1035–1094) - רב, פייטן ויועץ למלך סביליה, ובנו רבי ברוך - ראש ישיבה, פוסק ופילוסוף.
רבי יצחק הברצלוני (1043 -?) - רב, פייטן ופוסק.
רבי בחיי אבן פקודה (1050–1120) - מחבר ספר המוסר "חובות הלבבות".
רבי יוסף אבן סהל (? - 1124) - דיין, פייטן ומתרגם תשובות הרי"ף מערבית לעברית.
רבי משה אבן עזרא (1055–1140) - משורר, פייטן ופילוסוף.
רבי יוסף אבן צדיק (1075-1149) - דיין, פייטן ומשורר, מחבר ספר הפילוסופיה "עולם הקטן".
רבי יהודה הלוי (1075–1141) - פייטן, משורר, והוגה דעות, מחבר ספר "הכוזרי".
רבי אברהם אבן עזרא (כנראה 1089–1164) - פרשן המקרא, פייטן ומשורר, מדקדק, מתמטיקאי, אסטרונום, ופילוסוף.
רבי יוסף קמחי (1105-1170) - מדקדק ופרשן המקרא.
הראב"ד הראשון (1110–1180) - רב, היסטוריון, פילוסוף ואסטרונום. מחבר הספר "האמונה הרמה".
רבי יהודה אבן תיבון (1120–1190) - רב, רופא ומגדולי המתרגמים העבריים ימי הביניים.
הרמב"ם (1138–1204) - גדול חכמי ספרד בכל הזמנים, איש אשכולות מגדולי הפוסקים והרבנים, מחבר "משנה תורה".
כתב חיים נחמן ביאליק: "הנה בספרד נגלתה פתאום דרך אחרת ורוח חדשה. המסורת הקיבוצית עוברת לתחום המדע האישי ונהפכה ע“י גאוני ספרד לדקדוק, לחוכמת המדע והלשון העברי. הפייטנות, שבה היו הלכה ואגדה כאחת, נהפכה לשירה מבודלת ומפוצלת עם סוגים ומקצועות, והיער הפראי נהפך לגן-עדן של ערוגות, שכל אחת מסודרת במקומה. הקבלה, שחציה פילוסופיה, נהפכה אצל הספרדים לפילוסופיה מדעית, לדיסציפלינה חמורה. הדרש והאגדה נהפכו אצלם לפרשנות מדעית, וכן ההלכה המבולבלת נהפכה בייחוד ע”י אלפסי ראשונה ואחר-כך על-ידי הרמב"ם לקודקסים מסוגננים".