stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גילה כנפי-שטייניץ
פסקי דין

בפסק דין "קולך" נגד "רדיו קול ברמה" חייבה כנפי־שטייניץ את רדיו קול ברמה בפיצוי עונשי בסך מיליון ש"ח על כך שלא העלה נשים לשידור.
בפסק דין שאושר פה אחד על ידי בית המשפט העליון קבעה שעל פי חוק הגנת הפרטיות, הזכות לפרטיות של אישה שניהלה מערכת יחסים אינטימית גוברת על חופש הביטוי של מאהבה לפרסם רומן ספרותי המגולל בפירוט רב את קורות הזוג באופן שניתן בנקל להבין במי מדובר.
כנפי-שטייניץ הביעה עמדה לפיה יש לפסוק גמול ושכר טרחה על תובענה ייצוגית שעניינה הפרת הוראת הדין גם כאשר התובע מסתלק מהבקשה וזונח את התביעה הכספית, אם בעקבות התביעה תוקנה ההפרה. בפסק דינה כתבה: "החלטה גורפת שלא לאשר תשלום גמול ושכר טרחה למסתלקים, עלולה לצנן לא רק את תמריץ התובע הייצוגי להסתלק מבקשה מבוססת וראויה, אלא גם את תמריץ התובע הייצוגי להגיש תובענות מבוססות וראויות שמטרתן אכיפת הוראות הדין המעלות קושי בהוכחת נזק בר פיצוי".
באחד מפסקי הדין שלה הרשתה כנפי-שטייניץ למוכרת דירה לחזור בה מחוזה מכר בשל טענת המוכרת שאינה יכולה "להיפרד מזכרו של בנה המנוח האצור בין כותלי הבית". היא קבעה שעומדת למוכרים סייג הצדק וכי העוול שייגרם למוכרים אם ייאכף הסכם המכר "רב לאין שיעור" מהעוול שייגרם לקונה אם תדחה תביעתה לאכיפת ההסכם ותחת זאת ייפסק לה פיצוי כספי. בית המשפט העליון דחה פה אחד את פסק הדין וקבע שאין בטענות המוכרים הצדקה לבטל את חוזה המכירה.
בדה מרקר נטען בשנת 2009 שהסיכויים של תובע לקבל פיצוי מהמדינה אצל השופטת כנפי-שטייניץ נמוכים מאוד.
פסקי דין > נזיקין

כנפי-שטייניץ היא בעלת עמדה שמרנית יחסית בתביעות נזיקין. בין השאר, היא קבעה שאין מקור בחוק להטלת חובה על בית חולים לדאוג שרופאים העובדים בו, שאינם עובדי בית החולים, יבוטחו בביטוח אחריות מקצועית. קביעה זו נדחתה ברוב דעות בבית המשפט העליון על ידי השופטים ענת ברון וניל הנדל, נגד דעתו החולקת של השופט נעם סולברג.
במקרה אחר קבעה כנפי-שטייניץ שסירוב לאשפוז פסיכיאטרי "בניגוד להמלצתם המתמשכת והחד־משמעית של הרופאים המטפלים", אינו סביר ועל כן הקטינה את הפיצוי שניתן לניזוקה כאילו שופר מצבה כבר לפני כן בהיות שיכלה הניזוקה לטפל מוקדם יותר ולשפר את מצבה לפני כן. שופטי בית המשפט העליון שדנו בערעור הסכימו עקרונית עם קביעה זו, אך האריכו את התקופה שבה הסירוב לטיפול נחשב לסביר והעלו את הפיצוי כדי שלא להותיר את מרבית הנזק לפתחה של הניזוקה.
פסקי דין > ביטחון

כנפי-שטייניץ היא מהשופטים שאישרו הרס בתי מחבלים.
פסקי דין > מנהלי

כנפי-שטייניץ כתבה פסק דין שזכה להסכמת חבריה למותב, השולל הסדר גורף המונע מאסירים פליליים תושבי הרשות הפלסטינית לקבל חופשה רגילה, ללא אפשרות לחריגים במקרים יוצאים מהכלל. בפסק הדין כתבה שהגם שיש להניח שהחריגים יהיו נדירים ביותר, עדיין יש חובה להשאיר פתח בהוראות לאותם מקרים חריגים וכי חופשה מיוחדת אינה תחליף לחופשה רגילה עבור אותם מקרים נדירים.
הערות שוליים

1 2 3  הילה רז, הפקרות כלכלית? לא באולמה של אשת שר האוצר, שופטת בית המשפט המחוזי בירושלים גילה כנפי-שטייניץ, באתר TheMarker‏, 24 בדצמבר 2009
↑  ת"א 09/3213 מיום 11 באוקטובר 2011
↑  ע"א 8954/11 פלוני נ' פלונית, ניתן ב־22 במאי 2014
↑  ת"צ 19549-02-14 אבו שרך נ' דנשר בע"מ, פסקה 15 (23.12.2014), כמצוטט ב-ע"א 8114/14 מרקיט מוצרי ייעול בע"מ נ' סונול ישראל בע"מ, ניתן ב־5 באוגוסט 2018
↑  ע"א 5131/10 רחל אזימוב נ' אפרים בנימיני, ניתן ב־7 במרץ 2013
↑  ע"א 8146/13 ד"ר סולימאן ג'ושה נ' בית החולים אלדג'אני (בפירוק), ניתן ב־21 ביולי 2016
↑  ע"א 544/10 פלונית נ' עיריית כפר קאסם, ניתן ב־12 במרץ 2013
↑  בג"ץ 4088/22 יוסף אלרפאעי נ' המפקד הצבאי לאזור הגדה המערבית, ניתן ב־7 ביולי 2022
↑  רע"ב 994/24 שירות בתי הסוהר נ' ג'ומעה ח'דר
משה פרלמן

ערך זה עוסק בעיתונאי, סופר ושגריר ישראלי. אם התכוונתם למזרחן, ראו .
| --- | --- |

משה פרלמן, 1952
 לידה:  22 במרץ 1911 אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  5 באפריל 1986 (בגיל 75) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 
משה (מויש) פֶּרְלמן (23 במרץ 1911 – 5 באפריל 1986) היה עיתונאי וסופר ישראלי, דובר צה"ל הראשון במלחמת העצמאות, מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה וראש שירות השידור "קול ישראל", שגריר ישראל בקונגו. ממייסדי מערך ההסברה הצבאי והאזרחי של מדינת ישראל.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

משה פרלמן נולד בשם מוריס פרלמן (Maurice Pearlman) באנגליה באביב 1911. אביו ליפמן נולד במינסק שברוסיה (כיום בירת בלארוס) ואמו רבקה לבית ויינגרטן נולדה באנגליה למשפחת מהגרים מפולין. בצעירותו למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והיה תלמידו של הרולד לאסקי (Laski), פרופסור יהודי מרקסיסט למדעי המדינה וסופר שלימים כיהן גם כיושב ראש מפלגת הלייבור הבריטית. קיבל תואר בוגר במדעים (B.Sc). עם סיום לימודיו החל להורות באחד הקולג'ים בלונדון ושאף לקריירה אקדמית. במקביל התקבל לעבודה במשרה חלקית בסוכנות הידיעות לונדון ג'נרל פּרֶס (London General Press), והלך ונסחף למקצוע העיתונות עד כי זנח את האקדמיה.
ביוגרפיה > בארץ ישראל בימי מאורעות תרצ"ו

בשנת 1936 הוטל על פרלמן, על ידי הסוכנות שבה הועסק, לצאת לארץ ישראל לסיקור המרד הערבי הגדול (שבמרוצת הזמן ניתן לו ביישוב השם "מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט").
בהגיעו לארץ ישראל היה פרלמן בעל עמדה אנטי-ציונית. המפגש עם היישוב הביא לתמורה בדעותיו, והוא הפך ציוני, אוהד עניינו של היישוב ותורם תרומה אישית למאבקו. המפנה חל בעת ביקורו בעין חרוד, שם ראה מציאות של יהודים חלוצים ולוחמים, השונים מהיהודים שהכיר באנגליה. לפני צאתו לארץ ישראל התחייב פרלמן לאחד המוציאים לאור בלונדון לכתוב ספר על המזרח התיכון. פרלמן הודיע למו"ל כי שינה את נושא ספרו וכי הוא מתכוון לכתוב ספר על הקיבוץ. פרלמן החל ללמוד את הנושא ונדד מעין חרוד לדגניה, לאפיקים ולמשמר העמק ואף ביקר במושבים.
ביוגרפיה > בלונדון בשנית

בשובו ללונדון העלה את רשמיו מהמצב ששרר בארץ ישראל בעקבות המרד הערבי בספרו "מה מתרחש בארץ ישראל" (What is happening in Palestine), שאותו פרסם בשנת 1937 בשם העט "מ"פ ווטרס" (M. P. Waters). את תוצאות מחקרו על ההתיישבות בארץ ישראל פרסם בספרו "הרפתקה קולקטיבית, דו"ח בלתי רשמי על ההתיישבות השיתופית בארץ ישראל" (Collective adventure, an informal account of the communal settlement of Palestine), שראה אור בשנת 1938 תחת שמו.
כשחזר ללונדון, כבר כציוני, התקבל פרלמן לעבודה כקצין העיתונות (הדובר) של הנהלת ההסתדרות הציונית. העיתונאי הצעיר, שהיה באמצע שנות העשרים שלו, זכה בתפקידו זה לעבוד במחיצתם של ד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, ודוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית. כן נתמנה פרלמן לעורכו של ה-Zionist Review, ביטאונה של ההסתדרות הציונית.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי והוצב בחיל התותחנים, השתתף בפלישה לצפון אפריקה, נלחם באיטליה וביוון, זכה לציון לשבח והגיע לדרגת מייג'ור (רב-סרן). אחיו הצעיר נהרג בקרב בחזית איטליה.
תוך כדי שירותו הצבאי, פרסם פרלמן בשנת 1942, שוב בשם העט מ"פ ווטרס, ספר על המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, בשם "מופתי מעל המזרח התיכון" (Mufti over the Middle East), ובכך היה לביוגרף הראשון של אל-חוסייני.
ביוגרפיה > פעיל בהעפלה

עם תום מלחמת העולם השנייה הושאל פרלמן על ידי הצבא הבריטי לשגרירות בריטניה באתונה, להיות בה עוזר לנספח העיתונות. באתונה נפגש פרלמן לראשונה עם שליחי "ההגנה" ופעילי ההעפלה, שבאו לאירופה כדי לחלץ את ניצולי השואה ולהעלותם לארץ ישראל. פרלמן נרתם למבצע, ובעודו ממלא את תפקידו הדיפלומטי, פעל בסתר לארגון עלייה ב', ובהיעזרו בדרכון הדיפלומטי הבריטי שנשא, יצא מעת לעת לשליחות בבירות המזרח התיכון.
גם לאחר ששוחרר משירותו הצבאי המשיך פרלמן להיות פעיל בתנועת ההעפלה, והפעם בחסות תעודות עיתונאי של העיתון האמריקאי PM ושל השבועון הבריטי New Statesman, ששניהם ביטאו השקפה שמן המרכז שמאלה. בשנת 1947 פרסם פרלמן (שוב בשם העט מ"פ ווטרס) ספר באנגלית על ארגון "ההגנה" בשם: "הגנה - סיפורה של ההגנה העצמית היהודית בארץ ישראל" (Haganah - The story of Jewish self defense in Palestine).
ב-1 באפריל 1947 עלה פרלמן על סיפון אוניית המעפילים "תאודור הרצל", שהפליגה לארץ ישראל מחופי צרפת, כשעל סיפונה למעלה מ-2,600 מעפילים בפיקודו של מרדכי לימון ("מוקה"), לימים מפקד חיל הים הישראלי. בהתקרבה לחופי הארץ התגלתה הספינה על ידי הצי הבריטי ושתי משחתות החלו לנגוח בה. המעפילים הצטופפו על הסיפון ומנעו מן הבריטים מלעלות על הספינה, כשהם מטילים עליהם כלים וחפצים. הבריטים עלו על הספינה כשהם מתיזים סילוני מים על המעפילים וזורקים עליהם רימוני גז ואף פתחו באש מכלי ירייה. המאבק ארך כשעתיים עד שהצליחו הבריטים להשתלט על הספינה. בעימות נהרגו 3 מעפילים ו-27 נפצעו. הספינה נגררה לחיפה, אליה הגיעה ב-14 באפריל. המעפילים, ופרלמן בתוכם, גורשו לקפריסין. פרלמן הציג עצמו בפני מפקד מחנה המעצר הבריטי כעיתונאי אנגלי, שהצטרף למסע הספינה רק לצורך סיקור עיתונאי, ושוחרר מן המחנה, תוך הגבלה כי לא יורשה להיכנס לארץ ישראל. עיתונאים בריטים שביקשו מן הנציב העליון אלן קנינגהם לבטל את האיסור, נענו על ידו בשלילה.
מחוסר אפשרות להגיע לארץ ישראל יצא פרלמן לצרפת, שם סיקר את הסאגה של אוניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז" ואת גירוש מעפיליה לגרמניה בספטמבר 1947. בתקופה זו החל לפרסם הודעות בשם 'ההגנה'. בין כה וכה, הגיע חודש נובמבר 1947, שבמהלכו התקבלה באו"ם החלטת החלוקה על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, ופרלמן הגיע לארץ ישראל כדי לקחת חלק במלחמת העצמאות, שהחלה מיד עם החלטת החלוקה.
ביוגרפיה > דובר צה"ל במלחמת העצמאות ולאחריה

בראשית מלחמת העצמאות נבחר פרלמן, בעל הרקע הצבאי, הניסיון העיתונאי והשליטה המושלמת בשפה האנגלית, כאיש המתאים להיות דובר הצבא. בראשיתו נשא בעל התפקיד את התואר "מנהל הלשכה לעיתונאי חוץ", ובמרוצת הזמן, כשצה"ל התארגן והתגבש, הפך להיות דובר צה"ל. עם קביעת דרגות צה"ל הוענקה למשה פרלמן דרגת סגן-אלוף (שבאותה עת, בטרם הונהגו דרגות אלוף-משנה ותת-אלוף, הייתה דרגה בכירה ביותר, אחת מתחת לדרגת אלוף). משה פרלמן מילא את תפקידו כשהוא נוהג בג'יפ ברחבי הארץ ובאזורי הקרבות, ומוביל עמו לסיורים כתבים זרים ועיתונאי חוץ בכירים. בין היתר ליווה בסיוריו בישראל את העיתונאי האמריקאי אוהד הציונות וידיד ישראל בארטלי קראם ואת הסופר ג'רולד פרנק.
עם תום מלחמת העצמאות המשיך לשרת כדובר צה"ל עד לשנת 1952. הייתה זו תקופת ההתארגנות וההתגבשות של צה"ל במתכונת שבה הוא קיים עד היום, המתבססת על גרעין של חיילי שירות חובה מגיל 18, ועל מבנה רחב היקף של יחידות מילואים, שכל אזרח כשיר ממשיך לשרת בהן במשך שנים רבות כשהוא נקרא מעת לעת לאימונים, לתעסוקה ולתמרונים, ובמצבי חירום ומלחמה - ללחימה. תמרוני המילואים, שהראשון בהם נערך בחודש אוקטובר 1950, היו אירועים מתוקשרים ביותר באותה תקופה. בכיסוי התקשורתי שניתן לתמרונים היה למשה פרלמן תפקיד חשוב, שידוריו ברדיו למידע ולהסברה, בתקופת התמרונים, זכו להאזנה מרובה, וקולו, במבטא אנגלוסקסי מובהק, היה מוכר לכל אזרח.
בשנת 1950 הוקם בצה"ל גדוד הצנחנים הסדיר 890. באפריל 1950 יזם מפקד הגדוד יהודה הררי עריכת קורס צניחה, בבית הספר לצניחה בתל נוף, לקציני צה"ל שאינם מיחידת הצנחנים, אלא קצינים מיחידות שונות. סגן-אלוף משה פרלמן, שהיה אז בן 39, התנדב לעבור את קורס הצניחה ועבר אותו בהצלחה. במסדר הסיום שנערך ליד מטוסי הדקוטה בתל נוף ענד הרמטכ"ל יגאל ידין את כנפי הצניחה לבוגרי הקורס ובכללם לפרלמן.
ביוגרפיה > בשירות מדינת ישראל

מימין לשמאל: דוד בן-גוריון, משה פרלמן, יצחק נבון ואדוארד מורו, בעת ביקורו של מורו בשדה בוקר, 1956
בשנת 1951 פשט פרלמן את מדיו ומהשירות בצה"ל, עבר לשירות ציבורי אזרחי ומילא תפקידים אחדים הקשורים בהסברה ובתקשורת. הוא התמנה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ובסוף אותה שנה התמנה לראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה וראש שירות השידור "קול ישראל".
ערב מלחמת ששת הימים, כאשר מונה משה דיין לתפקיד שר הביטחון, הוא גייס את משה פרלמן, שהיה כבר מעבר לגיל שירות מילואים, להיות עוזרו המיוחד, שתפקידו הסברה וקשר עם עיתונאי חוץ. כשם שמינויו של משה דיין עצמו לתפקיד שר הביטחון, ערב המלחמה, התקבל בהתלהבות בציבור, כך הייתה התגובה למינויו של פרלמן. הופעתו במדים לצדו של דיין עוררה תחושה של שיבה לימי מלחמת העצמאות.
משה פרלמן הופיע לצדו של משה דיין במסיבת העיתונאים הראשונה שערך דיין לאחר מינויו, בבית סוקולוב בתל אביב, בשבת 3 ביוני 1967, יומיים לפני פתיחת המלחמה, שבה בחר דיין בניסוח מעורפל במכוון באשר לכוונותיה של ישראל, באומרו כי אין מכריזים מלחמות לפי לוח זמנים וכי לעת הזאת "מאוחר מכדי להגיב בשטח הצבאי על חסימת מצרי טיראן ומוקדם מכדי שנוכל להסיק מסקנות לגבי הדרך הדיפלומטית של טיפול בעניין זה... מלבד זאת, השעה אינה כשרה לכך - היינו צריכים להגיב מיד ומשהחמצנו את השעה ניטל עלינו לתת למדינאים למצות את כל האפשרויות בשטח הדיפלומטי". דבריו הובנו במדינות ערב כאילו החליט שאין בכוח ישראל לצאת מיד למלחמה ודחה אותה לעת אחרת. בזאת החזיר דיין לצה"ל, שפתח כעבור 36 שעות במלחמה, את אלמנט ההפתעה.
בתמונה ההיסטורית של כניסת שר הביטחון משה דיין לעיר העתיקה, דרך שער האריות, כשאלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס לימינו והרמטכ"ל יצחק רבין לשמאלו, נראה משה פרלמן מאחור, מעבר לכתפו של רבין.
בתום שירותיו הממלכתיים בישראל מונה פרלמן לשגריר ישראל בקונגו. עם תום שליחותו, ב-1960, פרש מהשירות הציבורי ונתפנה לפעילותו הספרותית.
משה פרלמן נפטר בשנת 1986, והוא בן 75. נקבר בהר המנוחות.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
לזכרו של משה פרלמן מוענק מדי שנה "פרס פרלמן ליצירות עיתונאיות בעיניני צבא וביטחון".
פועלו הספרותי > תרגומיו

Yigael Yadin, The art of Warfare in Biblical Lands n the Light of Archaeological Study; translated from the Hebrew by M. Pearlman, New York: McGraw-Hill, 1963. (תרגום של: תורת המלחמה בארצות המקרא לאור הממצאים הארכאולוגיים)
Yigael Yadin, Masada: Herod’s Fortress and the Zealots Last Stand; translated from the Hebrew by Moshe Perlman, New York: Random House; London: Weidenfeld and Nicolson, 1966. (תרגום של: מצדה)
לקריאה נוספת

איזי מן, קול ישראל מירושלים: מדינה מאחורי המיקרופון, ירושלים: רשות השידור, 2008, עמ' 134–138.
הערות שוליים

↑  בהיעדר ציון נוסף כנראה שמדובר בדגניה א', אך לא מן הנמנע שביקר בדגניה ב' הסמוכה לה.
↑  חביב כנען, מלחמתה של העיתונות: מאבק העיתונות העברית בארץ־ישראל נגד השלטון הבריטי, הוצאת הספרייה הציונית, 1969, עמוד 279
↑  ארכיון משה פרלמן, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266329805171  PLWABN: 9810701066205606  BIBSYS: 90078673  BNE: XX1391641  BnF: cb12630371f (data)  CiNii: DA0054606X  GND: 12475919X  ISNI: 0000 0001 1076 9196  LCCN: n50012406  LNB: 000001383  NDL: 00452370  NKC: jn19990006433  NLA: 35413999  NTA: 067978894  RERO: 02-A003677677  SNAC: w6721hc6  SUDOC: 084165367  Trove: 944149  VIAF: 92356657   WorldCat (עם VIAF): 92356657 
מימין לשמאל: משה פרלמן, חיים הרצוג, זאב הים, יהושפט הרכבי, ארנן עזריהו, רייזמן, 1949


דובר צה"ל ה-15, תא"ל יעקב אבן, מעניק שי לדובר צה"ל הראשון, סא"ל משה פרלמן, 1983
רות רונן

רות רונן (שלישית משמאל) יחד עם שאר שופטות העליון המכהנות ועם רעיית נשיא מדינת ישראל מיכל הרצוג בטקס השבעתה לשופטת בית המשפט העליון ב-2022.
רות רונן (נולדה בנובמבר 1962) היא שופטת בית המשפט העליון. לפני כן כיהנה כשופטת במחלקה הכלכלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים ב-1962, בת לעיתונאי יורם רונן ולאשת הרדיו רחל רונן לבית שמואלי. גדלה בשכונת קריית שמואל, ולמדה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד.
בשנת 1980 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
שירתה בצה"ל בשנים 1980–1982.
בשנת 1986 השלימה בהצטיינות תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיה לתואר ראשון הייתה עוזרת פרלמנטרית של חבר הכנסת יוסי שריד, ושימשה עוזרת משפטית לפרופ' אהרון יורן באוניברסיטה העברית ולפרופ' יוסף גרוס באוניברסיטת ת"א. התמחתה אצל נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, לאחר מכן במשרד עורכי-הדין יגאל ארנון, ולאחר תום ההתמחות המשיכה לעבוד כעורכת דין במשרד.
בשנים 1988–1995 עבדה כעורכת דין שכירה. במהלך תקופה זו שהתה שנתיים בארצות הברית, שם עבדה במשרד עורכי-דין Skadden Arps, ועברה בהצלחה את בחינות לשכת עורכי הדין של מדינת ניו-יורק.
ב-1995 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב. בשנת 2002 השלימה תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בשנת 2007 עמדה בראש ועדה לבחינת ייעול ההליך המשפטי שמינה מנהל בתי המשפט. הוועדה הגישה את הדו"ח למנהל בתי המשפט ביוני 2008.
בין השנים 1998–2006 לימדה בקורס "יחסי בנק לקוח" באוניברסיטת תל אביב. משנת 2009 לימדה סמינריון בתביעות ייצוגיות.
באוגוסט 2010 נבחרה רונן לכהן במחלקה הכלכלית של בית המשפט המחוזי בתל אביב שנפתחה בדצמבר 2010.
בסוף שנת 2016 נכללה ברשימת המועמדים לבית המשפט העליון, אך לא נבחרה.
בשנת 2021 סיימה בהצטיינות יתרה תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בפברואר 2022 נבחרה לכהן בבית המשפט העליון, וב-9 ביוני 2022 הושבעה ונכנסה לתפקידה.
מפסיקותיה

קבלת תובענה ייצוגית נגד דירקטורים של חברה וקבעה שעליהם לפצות את בעלי מניות המיעוט אותם הם קיפחו. ערעור על פסק הדין נדחה פה אחד בבית המשפט העליון.
חיוב מנהל חברה שקרסה להשיב לקופת הפירוק של החברה את החלק היחסי של התשלום שקיבל עבור התקופה בה לא סיפק שירותי ניהול כי החברה קרסה. אף על פי שהמנהל קיבל תשלום במניות שהמנהל לא מימש ולאחר הפירוק היו חסרות ערך, רונן פסקה שההחזר יינתן בכסף על פי שווי המניות בעת נתינתן. בית המשפט העליון הפך פה אחד את החלטתה וקבע שמכיוון שהמנהל לא קיבל כל תמורה הוא אינו חייב לשלם לקופת הפירוק.
קביעה שחברה שהתנהלה במעין שותפות בעת שהשותפים הסתכסכו, הייתה חסרת ערך בעת שצד אחד השתלט על החברה וסילק את בעלי מניות המיעוט. בהתאם קבעה רונן שבעלי מניות המיעוט אינם זכאים לפיצוי על מניותיהם. קביעה זו נהפכה על ידי בית המשפט העליון שקבע שאמנם החברה הייתה גירעונית, אך התנהלותה הגירעונית הייתה מכוונת על ידי בעלי מניות הרוב, במסגרת עסקיהם, ועל כן בעלי מניות המיעוט היו זכאים לפיצוי של כמיליון שקלים.
קביעה לגבי היקף תחולה של ערבות על פי אומד דעת הצדדים בהתאם לפסק דין אפרופים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות, למרות שהערבות עצמה לא כללה מגבלה כזאת. הערעור על החלטתה נדחה על ידי השופטים מרים נאור וסלים ג'ובראן בבית המשפט העליון, בניגוד לדעתו החולקת של נעם סולברג.
טענות על ניגוד עניינים

תחקירים עיתונאיים טענו כי היא פסקה בתיקים בהם היו לה ניגודי עניינים. תלונה שהוגשה נגדה בעניין זה נדונה על ידי נציב תלונות הציבור על שופטים, אליעזר גולדברג, ובתחילה נמצאה מוצדקת. ב-8 ביולי 2011 קיבל הנציב את השגתה של השופטת על החלטתו, וחזר בו מהחלטתו הקודמת בעניינה. בהחלטה המתקנת קבע הנציב כי תחולתה של חובת הבירור, המחייבת את השופט לברר עם הצדדים קיומו של מידע נוסף העלול להשפיע על עמדתם, היא מכאן ולהבא בלבד, ואין להחילה ביחס למקרה מושא התלונה. לפיכך חזר בו הנציב מהחלטתו.
חיים אישיים

רונן נשואה לאיש העסקים זאב ברגמן, לשעבר מנכ"ל החברות קומברס ונייס, והיא אם לשלושה.
הערות שוליים

↑  צמרת פרנט, ‏דניה קרת-מאיר, חאלד כבוב ורות רונן יכהנו בבית המשפט הכלכלי, באתר גלובס, 25 באוגוסט 2010.
↑  חן מענית, ‏מ-28 ייבחרו 4: אלה המועמדים הסופיים לשיפוט בעליון, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2016
↑   חן מענית, ארבעה שופטים נבחרו לעליון: רות רונן, חאלד כבוב, גילה כנפי-שטייניץ ויחיאל כשר, באתר הארץ, 21 בפברואר 2022
↑  ע"א 3417/16 פינרוס החזקות בע"מ ואח' נ' התובע הייצוגי דב גולדשטיין, ניתן ב־12 ביולי 2021
↑  ע"א 9709/10 יובל רן נ' קווי אשראי לישראל שיתופים פיננסים משלימים בע"מ (בפירוק), ניתן ב־28 במרץ 2012
↑  ע"א 2786/18 יוסי בכר נ' מרדכי קופרלי ואח', ניתן ב־30 בדצמבר 2021
↑  ע"א 3894/11 דלק – חברת הדלק הישראלית בע"מ נ' ניר בן שלום
↑  יואב יצחק, תחקיר: מילה של ורטהים, News1‏24 בינואר 2010;
בן דרור ימיני, אג'נדה בבית המשפט - ניגוד העניינים של השופטת, באתר nrg, nrg מעריב, 11 באפריל 2011;
 אפרת נוימן, השופטת לא דיווחה לצדדים שעורך הדין הבכיר הוא ידיד אישי שלה, באתר TheMarker‏, 20 בספטמבר 2016.
↑  קלמן ליבסקינד, התקבלה התלונה נגד השופטת רות רונן, באתר nrg‏, 27 ביוני 2011.
↑  ברק לייזר, מכתב מטעם היועץ המשפטי של הנהלת בתי המשפט לוויקיפדיה העברית.
גיז'רמו פרנצ'לה

| --- | --- |

פרנצ'לה, 2016
 לידה:  14 בפברואר 1955 (בן 69) בואנוס איירס, ארגנטינה
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 בת זוג:  Marynés Breña
 צאצאים:  ניקולס פרנצ'לה, ג'והנה פרנצ'לה
 פרסים והוקרה:  פרס פלטינו לשחקן הטוב ביותר  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
גיז'רמו הקטור פרנצ'לה (בספרדית Guillermo Héctor Francella; נולד ב-14 בפברואר 1955 בבואנוס איירס) הוא שחקן, קומיקאי, מפיק ובמאי ארגנטינאי. הופיע בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון, ושיחק בכמה מהסרטים
המצליחים ביותר בארגנטינה ובאמריקה הלטינית, בהם הסרט זוכה פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר הסוד בעיניהם.
ביוגרפיה

בנם של אדלינה רדונדו וריקרדו הקטור פרנצ'לה - עובד בנק, מורה להתעמלות ומאמן הרמת משקולות. שני מבין שני אחים.
קיבל תואר ראשון בשנת 1972. לאחר מכן המשיך בלימודי עיתונאות. לאחר שקיבל תואר עיתונאי החל לעבוד במגזין Gente, שם שימש כעיתונאי במשך שלושה חודשים עד שפוטר. כמו כן עבד כמוכר בחנות בגדים, כמוכר ביטוח וכחבר בחברת נדל"ן עם דודו.
קריירת משחק

לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, הופיע במחזה עם כמה חבריו לכיתה, הקומדיה "Charlatanes" מאת חוליו פ. אסקובר. השתתף גם כניצב בסרט Los caballeros de la cama redonda.
בשנת 1985 צילם[דרושה הבהרה] את סרטו הראשון, El telo y la tele.
בשנת 1997 כיכב בתפקיד הראשי בטלנובלה "Naranja y media" בתור חואן גוטיירו.
ב-1998 שיחק לצד נטליה אוריירו בסרט "ארגנטינאי בניו יורק", מהסרטים הבולטים בהם שיחק.
ב-2008 שיחק בסרט המקסיקני "רודו וקורסי". ב-2009 שיחק בסרט הסוד בעיניהם.
ב-2013 שיחק בקומדיה הרומנטית Corazón de León שצולם בבואנוס איירס.
ב-2015 שיחק בסרט "השבט" בתפקיד ארכימדס פוסיו, יחד עם פיטר לנסאני ששיחק את בנו.
ב-2020 שיחק בסרט "שוד המאה".
קריירת משחק > פרסים

זכה בפרס מרטין פיירו (אנ') 6 פעמים, והיה מועמד לפרס 6 פעמים נוספות.
2009 - פרס סור (ספ') על הסרט "הסוד בעיניהם" ופרס קלרין (אנ').
2010 - פרס CEC (אנ') ופרס קונדור הכסף (אנ').
2011 - פרס לשחקן הטלוויזיה הטוב ביותר של העשור מטעם קרן קונקס (אנ').
2015 - שני פרס אסטרז'ה דה מאר (ספ') על הופעתו בקומדיה "Dos pícaros sinvergüenzas"
2016 - פרס פלטינו (אנ')
חיים אישיים

פרנצ'לה הוא קתולי, נשוי למריה אינס ברניה ולהם שני ילדים: ניקולס פרנצ'לה (נולד ב-1990) וג'והנה פרנצ'לה (נולדה ב-1993), שניהם שחקנים.
שאיין ג'קסון

| --- | --- |

ג'קסון, 2010
 לידה:  12 ביולי 1975 (בן 49) ספוקיין, מדינת וושינגטון, ארצות הברית ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 עיסוק:  שחקן, זמר, משורר
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (2005) 
 http://cheyennejackson.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
שאיין דייוויד ג'קסון (באנגלית: Cheyenne David Jackson, נולד ב-12 ביולי 1975) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וזמר אמריקאי שהקריירה שלו כוללת תפקידים רבים ומגוונים בברודוויי, בקולנוע ובטלוויזיה, וכן גם בקונצרטים והוצאות לאור של אלבומים.
ביוגרפיה

ג'קסון נולד בספוקיין, וושינגטון שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. הוריו הם דייוויד ושרי ג'קסון. קיבל את שמו הפרטי, מאביו כהשראה מסדרת טלוויזיה מערבונית בשם "שאיין" ששודרה ב-1950. השלישי מבין ארבעה אחים. אביו הוא ותיק מלחמת וייטנאם.
ג'קסון ושלושה מאחיו למדו מאמם לשיר והיו שרים באופן קבוע שירים של ג'ואן באאז, ג'וני מיטשל, בוב דילן ואלביס פרסלי. בהיותו נער, משפחתו עברה מספוקיין לסיאטל.
בסיאטל עבד ג'קסון בעיתונות, כאשר היה מכניס הכנסה צדדית ממשחק על הבמה. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בשנת 2001, ג'קסון חשב מחדש על הקרייריה שלו ובעקבות כך, הוא עבר לניו יורק על מנת להגשים את חלומו כשחקן.
קריירת משחק > תיאטרון

לאחר שהתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון האזורי שבסיאטל עבר ג'קסון לניו יורק, שם הוא שימש כשחקן מחליף במחזות-זמר Thoroughly Modern Millie‏ (2002) ו-Aida‏ (2003) וכשחקן ראשי במחזמר Altar Boyz‏ (2004). ג'קסון זכה לפריצה הגדולה שלו בברודוויי במחזמר "All Shook Up" משנת 2005, שעליו זכה בפרס "התיאטרון העולמי". לאחר מכן, ג'קסון גילם תפקידים ראשיים במחזמרים "The Agony & the Agony" משנת 2006, "זאנאדו" משנת 2007, "Damn Yankees" משנת 2008, "Finian's Rainbow" משנת 2010, "8" משנת 2011, "לב העניין" משנת 2012 ו"המבצעים" משנת 2013.
קריירת משחק > קולנוע וטלוויזיה

ג'קסון הופיע בסרטים כגון טיסה 93, חברים משותפים, ואף הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כדוגמת רוק 30 ו-Glee.
בשנת 2022 החל להשתתף בעונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית "הזמר במסכה" בתור ה"נסיך" והגיע למקום השלישי.
קריירה מוזיקלית

ג'קסון הופיע בקונצרטים בקרנגי הול פעמיים: במופע "כוחם של שניים" משנת 2010 וקונצרט המוזיקה של מד מן ב-2011. בנוסף לאלבומי הברודוויי שלו, ג'קסון פרסם שלושה אלבומים של סגנונות מוזיקה פופולריים, כולל אלבום משותף בשם "כוחם של שניים" עם מייקל פיינשטיין בשנת 2008. בשנת 2012, ג'קסון הוציא לאור שני סינגלים מאלבומו "I'm Blue, Skies"‏: "Drive" ו-"Before You". בשנת 2016, ג'קסון הוציא לאור את אלבומו האחרון, "Renaissance", עם הרחבות לקונצרט המוזיקה של מד מן.
חיים אישיים

בשנת 2000, ג'קסון החל לצאת עם פיזיקאי בשם מונטה לפקה, והשניים נישאו ב-3 בספטמבר 2011, בניו יורק. ביולי 2013 השניים הודיעו על כוונתם להתגרש, ובספטמבר של אותה שנה, השניים הגישו לבית המשפט בקשה לגירושין.
באוקטובר 2013, ג'קסון החל לצאת עם השחקן ג'ייסון לנדאו, והודיע על כך בחשבון האינסטגרם שלו. בפברואר 2014, השניים הודיעו על אירוסיהם והם נישאו בספטמבר 2014 בקליפורניה. ב-7 באוקטובר 2016, נולד לג'קסון ובן זוגו זוג תאומים מאם פונדקאית, בן בשם א'יתן ובת בשם ווילו.
ג'קסון הופיע ב-26 במרץ 2008 על שער הירחון אדבוקט תחת הכיתוב הלו, מדהים! לאיש המוביל שאיין ג'קסון, יציאה מהארון זה דבר יפהפייה. בשנת 2008, ג'קסון זכה בתואר בדרן השנה על ידי אאוט והופיע לצידם של גאס ואן סנט, קייטי פרי וסאם ספארו במופע הנצחת גיליון ה-100 של המגזין בדצמבר. באפריל 2010, ג'קסון הופיע על שער המגזין fab תחת הכותרת שאיין ג'קסון: אני אוהב את ניו יורק, ופעם נוספת בנובמבר 2010. ביולי 2012, ג'קסון הופיע על שער המגזין Attitude.
ג'קסון הוא פעיל ותומך זכויות להט"ב, ושגריר בינלאומי של קרן האיידס. בנוסף לכך, ג'קסון הוא גם שגריר לאומי ודובר של ארגון המכון על שם מרטין הטריק, שהוא ארגון ללא רווח המוקדש לשרת את צורכיהם של נוער להט"ב.