stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמה ללמאן
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת, נתנה ללמאן את מפתחות ביתה בריימס ליהודי בשם ג'ורג' סיימון, ידיד של אביה, על מנת שיוכל להסתתר אצלה. סיימון לא הספיק להשתמש במפתחות מכיוון שהיה מבין הראשונים מיהודי ריימס שגורשו על ידי הנאצים. אמו של סיימון, ג'ולייט, נותרה לבדה, וללמאן סייעה בהצלתה בכך ששלחה אותה להתגורר מחוץ לריימס אצל ידידה, ונהגה לבקר אותה מדי יום.
בבית אמו של סיימון פגשה ללמאן בנער היהודי יענקל פרצדבורג. אחותו כבר נעצרה כשניסתה לחצות את הגבול לצרפת של וישי, וביולי 1942 נעצרה גם אמו והועברה למחנה ריכוז. יענקל ביקש מללמאן סיוע לאחר שבאוקטובר נודע לו ולאביו שהם עומדים להיעצר. היא נתנה לילד מקלט, ולאביו הציעה כי יגור בבית סמוך אחר שבבעלותה. האב סירב להצעה, מתוך ציפייה שיוכל למצוא את אשתו ובתו בגרמניה, וכעבור מספר ימים נעצר. ללמאן לקחה את יענקל תחת חסותה. בחלק מהזמן עברה לגור איתו בבית קיט שהיה ברשותה מחוץ לריימס, שם היה קל יותר להשיג מזון באמצעות גידול עצמי של ירקות. על מנת להקשות על זיהויו, האריך יענקל את שיערו והעמיד פנים שהוא הגנן.
לאחר המלחמה

יענקל היה היחיד מבני משפחתו ששרד את השואה. באוקטובר 1956 אימצה אותו ללמאן באופן רשמי והגדירה אותו כיורשה. ללמאן המשיכה להיות פעילה אחרי המלחמה במפלגה הסוציאליסטית ולפעול למען זכויות נשים וזכויות אזרח.
הכרה והנצחה

ב-3 בינואר 1980 הכיר יד ושם במארי ללמאן כחסידת אומות העולם, ולכבודה ניטע עץ בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
הערות שוליים

↑  Concours de la Résistance et de la Déportation - Le concours ans la Marne - L'aide aux Juifs pendant la 2e guerre mondiale par Jocelyne Husson, web.archive.org, ‏2008-05-10
↑  Marc de Sélincourt, Aimée Lallement: féministe, résistante, Juste des nations, double championne du monde d'athlétisme, Histoires ardennaises (בצרפתית)
1 2 3 4  Aimee Lallement, The Righteous Among The Nations - Yad Va'shem
↑  Aimée Lallement, Righteous Among the Nations, L'historire Par Les Femmes
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמה ללמאן".
אליו די רופו

אליו די רופו (בצרפתית: Elio Di Rupo; נולד ב-18 ביולי 1951) הוא מדינאי בלגי אשר כיהן כראש ממשלת בלגיה מ-6 בדצמבר 2011 עד 11 באוקטובר 2014. הוא היה ראש הממשלה הראשון מבית דובר צרפתית מאז פול ונדן בויננץ בשנת 1979. הוא ראש הממשלה הראשון מהמפלגה הסוציאליסטית, מאז סיים את תפקידו אדמון לבירטון בשנת 1974, והוא מנהיג המדינה השני בעידן המודרני שהוא הומו גלוי (לאחר יוהנה סיגוד'רדוטיר). בשנים 2019–2014 כיהן כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית הבלגית והחל מ-2019 מכהן בפעם השלישית כראש ממשלת האזור ולוניה.
ביוגרפיה

די רופו נולד במורלנווה שבוולוניה, בן למהגרים איטלקים. הוא הבן היחיד במשפחה שנולד בבלגיה; ששת אחיו ואחיותיו נולדו באיטליה. בהיותו בן שנה, נהרג אביו בתאונת דרכים. אמו שלא הצליחה להתמודד עם כלכלת המשפחה, שלחה שלושה מאחיו לבית יתומים הסמוך למקום מגוריהם. בגיל 12 הוא נשלח לפנימייה. עקב בעיות רפואיות, הוא חזר שנה נוספת על שנת הלימודים הראשונה, אבל בסופו של דבר סיים את לימודי המדעים בתיכון בהצטיינות. הוא בעל תואר דוקטור לכימיה מאוניברסיטת מונס והשתלם ולימד באוניברסיטת לידס.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

די רופו, הצטרף למפלגה הסוציאליסטית במהלך לימודי התואר השני שלו בכימיה באוניברסיטת מונס. בשנים 1982–1985 ובשנים 1988–2000 כיהן כחבר מועצת העיר מונס. בשנים 1999–2000 ובשנים 2005–2007 שימש כראש ממשלת ולוניה.
בשנת 1987 נבחר די רופו לבית התחתון ושנתיים לאחר מכן כיהן תקופה קצרה כחבר בפרלמנט האירופי. בשנת 1991 נבחר די רופו לסנאטור, אך זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1992, הוא שימש כשר החינוך והתקשורת בקהילת דוברי הצרפתית.
בשנת 1994 כיהן די רופו כסגן ראש ממשלת בלגיה, שר התחבורה, ואחראי על החברות הממשלתיות. לאחר הבחירות בשנת 1995, הוא נשאר בתפקיד סגן ראש הממשלה ומונה לתפקיד שר הכלכלה והתקשורת. אותה שנה הוא חתם על הסכם מיזוג בין חברת התעופה הבלגית סבנה לחברת התעופה השווייצרית סוויסאייר, שהייתה אחת הסיבות לפשיטת רגל של שתי החברות ולפיטורים של אלפי עובדים.
בשנת 1996, זונה ממין זכר האשים את די רופו כי שילם לו תמורת שירותי מין בהיותו קטין, אך חקירת הנושא הוכיחה שהוא חף מפשע והיה מדובר בהאשמות שווא. ב-2000 נבחר לראש עיריית מונס.
בשנים 1999–2011 כיהן די רופו כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית.
ביוגרפיה > ראש ממשלה

החל משנת 2007 הייתה בלגיה במשבר פוליטי, שמקורו בחילוקי דעות בין הקהילה דוברת הפלמית לקהילה דוברת הצרפתית. משבר זה המשיך לאחר הבחירות הפדרליות בשנת 2010, שבעקבותיהן  התנהלה בלגיה ללא ממשלה נבחרת. בשלבים שונים של המשבר היה איום כי המדינה תתפרק לפלנדריה ולוולוניה.
במאי 2011 הוטל על די רופו להרכיב ממשלה, והוא הצליח להרכיבה מקואליציה של שש מפלגות בדצמבר 2011. בכך הסתיימה תקופה של 589 ימים שבהם לא הייתה לבלגיה ממשלה נבחרת.
הממשלה שהקים די רופו כללה נציגים של הסוציאליסטים (מפלגתו, 26 מושבים), הליברלים והשמרנים. בקבינט היו 13 שרים: די רופו, שישה שרים דוברי צרפתית ושישה שרים דוברי פלמית. המפלגה הגדולה ביותר בבלגיה, המפלגה הפלמית הבדלנית (27 מושבים), בראשות הפוליטיקאי בארט דה וובר, לא השתתפה בקואליציה ונשארה באופוזיציה.
ב-11 באוקטובר 2014 סיים את כהונתו.
חייו האישיים

די רופו הוא אתאיסט וחבר בארגון הבונים החופשיים. הוא דובר איטלקית וצרפתית, ומאז כניסתו לתפקיד ראש הממשלה, השפה ההולנדית שלו השתפרה באופן משמעותי.
די רופו יצא מהארון בשנת 1996 כהומוסקסואל. הוא הגבר הומוסקסואל הגלוי הראשון שהנהיג מדינה, והלהט"ב השני אחרי ראש ממשלת איסלנד בעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר, שכיהנה כראש ממשלת איסלנד בין השנים 2009–2013.
הערות שוליים

↑  דנה הרמן, לאחר 18 חודשי מו"מ: ממשלה חדשה בבלגיה, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289342305171  PLWABN: 9810584285505606  GND: 102400578X  ISNI: 0000 0000 4788 377X  LCCN: nb99001197  NTA: 43499863X  RERO: 02-A011157950  SUDOC: 16530359X  VIAF: 4426085   WorldCat (עם VIAF): 4426085
אלן תומאס (שחקנית)

| --- | --- |

אלן תומאס, 2016
 לידה:  16 בנובמבר 1956 (בת 67) סיירה לאון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
 
אלן תומאס (באנגלית: Ellen Thomas; נולדה ב-3 בפברואר 1956) היא שחקנית בריטית במקור מסיירה לאון. היא שיחקה בתפקידים רבים בקולנוע ובטלוויזיה, והיא מוכרת בעיקר מהופעתה בסדרה הקומית "מורים" של ערוץ 4, ובתפקיד קלודט הוברד באופרת הסבון "איסטאנדרס".
קריירה

בסדרה הקומית "מורים" שיחקה תומאס בתפקיד ליז ובה, המזכירה של בית הספר, והיא הייתה בין הדמויות הבודדות שהופיעו בכל ארבע העונות מ-2001 עד 2004. תומאס הופיעה בתפקיד קבוע בתוכנית הרדיו "Clare in the Community" של רדיו 4, ובסיטקום "Coming of Age" של ערוץ BBC Three. היא כיכבה בתפקיד אורח בפרקים בסדרות "דוקטור הו", "חדר מיון", "הולבי סיטי", "ויליאם ומרי" וב-"The Bill". כמו כן שיחקה בסרטי קולנוע כגון "אינסטינקט בסיסי 2", "South West 9", "וונדרלנד", וב-"The Secret Laughter of Women". על תפקידה בסדרה הקומית "כבוד הכומר" הייתה תומאס מועמדת לפרס ההופעה הקומית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע השחור הבינלאומי.
תומאס ידועה בעיקר מהופעתה בתפקידים שונים באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס". ב-1990 גילמה את פרל צ'דוויק, ב-2002 שיחקה בתפקיד אסטלה הולטון, ב-2010 ו-2011 הופיעה בדמות גרייס אולובונמי, ובשנים 2015–2016 גילמה את קולדט הוברד.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 |  | South West 9 | גברת אשוור | בימוי ריצ'רד פארי |
| 2001 |  | Buried Treasure | מרתה | בימוי אדריאן שרגולד |
| 2002 |  | Jeffrey Archer: The Truth | שופטת | בימוי גאי ג'נקינס |
| 2006 | אינסטינקט בסיסי 2 | Basic Instinct 2 | תובעת | בימוי מייקל קאטון-ג'ונס |
| 2006 |  | Losing It | פולה | בימוי בן בולט |
| 2006 | הסגת גבול | Breaking and Entering | שופט | בימוי אנתוני מינגלה |
| 2008 |  | Clubbed | גברת סמית' | בימוי ניל תומפסון |
| 2010 |  | The Future Wags of Great Britain | הדודה דבורה | בימוי דסטיני אקראגה |
| 2010 |  | The Santa Trap | פיית השיניים | בימוי ויקטוריה תומאס |
| 2011 | ג'וני אינגליש חוזר | Johnny English Reborn | אמו של קולין טאקר | בימוי אוליבר פארקר |
| 2016 |  | Golden Years |  | בימוי ג'ון מילר |
| 2022 | גברת האריס נוסעת לפריז | Mrs. Harris Goes to Paris | וי באטרפילד |  |
הערות שוליים

↑  "Coming of Age (2010)". נבדק ב-7 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Doctor Who (2009)". נבדק ב-9 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "EastEnders up for four MVSAs". EastEnders. BBC Online. 4 באוקטובר 2012. נבדק ב-6 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Green, Kris (11 במאי 2010). "Exclusive: Bryan Kirkwood (Executive Producer, 'EastEnders')". Digital Spy. נבדק ב-10 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "EastEnders: Ellen Thomas cast as new Albert Square matriarch". Digital Spy. Hearst Magazines UK. 1 במרץ 2015. נבדק ב-1 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
אליו קפראדוסי

אליו קפראדוסי (באיטלקית: Elio Capradossi; נולד ב-11 במרץ 1996) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בקליארי.
קריירת מועדונים

קפראדוסי הוא תוצר מחלקת הנוער של רומא, עימה זכה בעונת 16–2015 באליפות הפרימוורה (אליפות הנוער של איטליה) עם הקבוצה עד גיל 19 של רומא, כאשר הוא שימש כקפטן הקבוצה.
בקיץ של שנת 2016, הוא הושאל לבארי מהסרייה ב'. הופעת הבכורה שלו הגיעה ב-24 בספטמבר כשחקן פותח במשחק נגד בנוונטו באצטדיון סאן ניקולה. בינואר 2018, לאחר עונה וחצי של השאלה בבארי, הוא שב לשורותיה של רומא.
ב-6 במאי 2018, הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רומא במסגרת ניצחון החוץ 0–1 על קליארי, כאשר הוא עשה זאת כשחקן פותח. ב-20 ביולי, הוא הושאל פעם נוספת לקבוצה מהסרייה ב', הפעם לספציה, כשתקופת ההשאלה נמשכה עד ל-30 ביוני 2019. ב-1 באוגוסט, הוא חתם על חוזה לארבע שנים בשורות ספציה.
קריירה בינלאומית

עם נבחרת איטליה עד גיל 17 הוא נטל חלק באליפות אירופה עד גיל 17 לשנת 2013 ובגביע העולם עד גיל 17 לשנת 2013.
את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של הנבחרת האיטלקית עד גיל 21 הוא ערך ב-5 באוקטובר 2017 במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת הונגריה עד גיל 21, שנגמר בניצחון 2–6 לזכות האיטלקים.
הודות לאימו, קפראדוסי היה רשאי לשחק באחת מהנבחרות הבוגרות של אוגנדה או של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
חיים אישיים

קפראדוסי נולד בקמפלה, אוגנדה ועבר לאיטליה, כשהיה בן שנתיים. לאחר מכן, הוא קיבל אזרחות איטלקית.
תארים > קבוצתיים

אליפות פרימוורה (1): 2015/16
הערות שוליים

↑  רשמי: רומא משאילה את קפראדוסי לספציה מהסרייה ב'
↑  קפראדוסי חותם לארבע שנים בספציה
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אליו קפראדוסי".
אליסון בקדל

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1960 (בת 64) לוק הייבן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוברלין קולג', Bard College at Simon's Rock 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  Fun Home, Are You My Mother? 
 תקופת הפעילות:  1983–2022 (כ־39 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2012)  פרס ספרי סטונוול (2007)  פרס ביל וייטהד (2012)  פרס אינקפוט (2012)  פרס ג'ודי גרהן (2007, 2013)  היכל התהילה של ויל אייזנר (2020)  פרס למדא לספרות  עמיתי מקארתור 
 dykestowatchoutfor.com
 
אליסון בקדל (באנגלית: Alison Bechdel; נולדה ב-10 בספטמבר 1960) היא קומיקסאית וקריקטוריסטית אמריקאית, המוכרת בעיקר בזכות רצועות הקומיקס "דייקס שכדאי להישמר מהן" (אנ').
היא זכתה להצלחה בשנת 2006 עם ספר הזיכרונות הגרפי "Fun Home" (אנ'), אשר זכה ב-2013 לעיבוד כמחזמר וזכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. בשנת 2012, היא הוציאה לאור את ספר הזיכרונות הגרפי השני שלה "האם את אמא שלי?" (אנ').
בקדל היא זוכת פרס עמיתי מקארתור. וכמו כן, ידועה בתור מי שהמציאה את מבחן בקדל, הבודק את רמת הייצוג של נשים בסרטי קולנוע עלילתיים.
ביוגרפיה

בקדל נולדה בלוק הייבן שבפנסילבניה. היא הבת של הלן אוגוסטה (לבית פונטנה, 1933-2013) וברוס אלן בקדל (1936-1980). יש לה שני אחים, ברוס "כריסטיאן" בקדל השני וג'ון בקדל, נגן מקלדת שעבד עם להקות רבות, כולל קילינג ג'וק ומיניסטרי. משפחתה הייתה קתולית. אביה היה חייל צבא ותיק שהוצב במערב גרמניה. הוא גם היה מורה לאנגלית בבית ספר תיכון, עבד במשרה מלאה והפעיל בית הלוויות במשרה חלקית. אמה הייתה שחקנית ומורה. שני הוריה תרמו לקריירה שלה כקריקטוריסטית. בקדל חשפה בספרה הראשון שאביה היה הומוסקסואל בארון כל חייו עד שהתאבד בגיל 44.
בקדל עזבה את בית הספר התיכון שנה לפני הסיום ולמדה בסיימון רוק קולג' בין השנים 1977–1979. זמן קצר לאחר מכן עברה לאוברלין קולג' וסיימה את לימודי התואר הראשון באמנות חזותית ובתולדות האמנות בשנת 1981.
בקדל יצאה מהארון כלסבית בגיל 19, ארבעה חודשים לפני שאביה מת. המיניות והמגדר הנון-קונפורמיסטי שלה הם חלק גדול מהמסר הבסיסי של עבודתה. היא בחרה כדבריה להיות "לסבית מקצועית" בעקבות חייו הסודיים של אביה.
בפברואר 2004 נישאה בקדל לאיימי רובין, בת זוגה מאז 1992, בטקס אזרחי בסן פרנסיסקו. עם זאת, כל הרישיונות לנישואים חד-מיניים בסן פרנסיסקו מאותה תקופה בוטלו לאחר מכן על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה (אנ'). בקדל ורובין נפרדו בשנת 2006. זמן קצר לאחר מכן עברה לגור יחד עם בת זוגה הציירת הולי ריי טיילור במשך שבע וחצי שנים לפני נישואיהן ביולי 2015. היא גרה בוולטון שבוורמונט, בבית שקנתה עוד ב־1996, והוסיפה לו סטודיו לעבודה.
קריירה

בקדל עברה למנהטן בקיץ 1981 ונרשמה לכמה בתי ספר לאמנות, אך לא התקבלה. היא עבדה בעבודות משרדיות רבות בתעשיית ההוצאה לאור.
היא התחילה לצייר את "דייקס שכדאי להישמר מהן" מציור יחיד. מכר שלה המליץ לה לשלוח את עבודתה לעיתון הפמיניסטי "WomaNews" (אנ'), שפרסם את עבודתה הראשונה בגיליון יוני 1983. בקדל עברה בהדרגה מהציורים המוקדמים שלה לרצועת קומיקס. "דייקס שכדאי להישמר מהן" הפך לסדרה של כרזות וגלויות, שנתנו לקוראים מבט חטוף על הקהילה הלסבית העירונית.
בשנים הראשונות, "דייקס שכדאי להישמר מהן" הורכב מרצועות ללא קשר ביניהן, ללא דמויות קבועות או קו עלילה המשכי. אך, עם הזמן החל להתמקד בקבוצה קבועה של דמויות לסביות. בשנת 1986 הוציאה לאור חברת Firebrand Books אוסף של הרצועות עד אז. "דייקס שכדאי להישמר מהן" הוא מקורו של "מבחן בקדל", מדד נפוץ בדיון על תרבות הקולנוע.
ב-1988 היא פתחה ברצועת קומיקס באורך עמוד שעסק בצוות של עיתון קווירי בשם "משרתים למטרה", עבור הירחון "אדבוקט". בקדל כתבה ושרטטה רצועות קומיקס אוטוביוגרפיות ואיירה למגזינים ולאתרי אינטרנט. היא הפכה לקריקטוריסטית במשרה מלאה בשנת 1990.
כיום בקדל עובדת עם העיתון השבועי "סוון דייז" (אנ'), הממוקם בוורמונט. ב־2017 הייתה הקריקטוריסטית השלישית שזכתה לעיטור הקריקטוריסטית של ורמונט.
קריירה > רומנים גרפיים > Fun Home

בשנת 2006 פרסמה בקדל את "Fun Home: A familiy tragicomic", רומן גרפי אוטוביוגרפי טרגי-קומי, המתעד את ילדותה ואת השנים שקדמו להתאבדותו של אביה ואחריה. הרומן הגרפי עוקב אחר יחסיה עם הוריה בעבר ובהווה, בפרט עם אביה. בנוסף לכך, ספר זכרונות זה מתאר את הקשיים שעומדים בפני אנשים כאשר הם יוצאים מהארון. הספר זכה לתשומת לב רבה בקרב המיינסטרים יותר מאשר עבודותיה המוקדמות של בקדל. ביקורות הופיעו ב"אנטרטיינמנט ויקלי", ב"פיפל" וב"ניו יורק טיימס". הספר הוביל שבועיים ברשימת רבי המכר בקרב ספרי עיון של "ניו יורק טיימס".
הספר הוכתר כאחד הספרים הטובים ביותר של 2006 על ידי מקורות רבים, כולל "ניו יורק טיימס", אמזון, "הטיימס" הבריטי, "פבלישרס ויקלי" (אנ'), "סלון" (אנ'), "ניו יורק", ו"אנטרטיינמנט ויקלי".
הספר היה מועמד סופי לפרס מעגל מבקרי הספרות הלאומי (אנ') לשנת 2006 לספרי זיכרונות / אוטוביוגרפיה. הוא גם זכה בפרס אייזנר עבור יצירה מבוססת על סיפור אמיתי ב-2007 והיה מועמד לפרס האלבום הגרפי הטוב ביותר, ובקדל הייתה מועמדת לסופר/אמן הטוב ביותר של פרס אייזנר.
"Fun home" קיבל עיבוד כמחזמר אוף ברודוויי והוצג לראשונה בתיאטרון הציבורי ב-30 בספטמבר 2013 ונפתח לקהל הרחב ב-22 באוקטובר 2013. המלחינה ג'נין טסורי (אנ') והמחזאית ליסה קרון עשו היסטוריה כאשר לראשונה צוות שכולו נשי זכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. במקור תוכנן המחזמר לרוץ עד נובמבר 2013, לאחר שתי הארכות רץ עד ינואר 2014. המחזמר הוצג בתיאטראות ברודוויי עד ספטמבר 2016. המחזמר של ברודוויי זכה בחמישה פרסי טוני, בהם המחזמר הטוב ביותר וההופעה הטובה ביותר על ידי שחקן בתפקיד ראשי במחזמר, המוזיקה/שירים המקוריים ביותר שנכתבו עבור התיאטרון, המחזה הטוב ביותר, והבימוי הטוב ביותר.
בשנת 2014 שקל בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, הרפובליקני ברובו, לקצץ את התקציב המיועד למכללת צ'ארלסון (אנ') ב-52,000 $ כגובה עלות תוכנית הקריאה בקיץ כעונש על בחירת "Fun Home" לתוכנית. הנציגים הרפובליקנים טענו שהוא "פורנוגרפי" ו"מעודד לסביות".
קריירה > רומנים גרפיים > האם את אמא שלי?

בקדל השעתה את עבודה על "דייקס שכדאי להישמר מהן" ב-2008 כדי שתוכל לעבוד על ספר הזכרונות הגרפי השני שלה, "האם את אמא שלי?", אשר יצא לאור במאי 2012. בספר זה היא התמקדה ביחסיה עם אמה.
העלילה הדרמטית של הסיפור היא רב-שכבתית ומתחלקת לכמה חוטים נרטיביים:
שיחות הטלפון של בקדל עם אמה בהווה.
זכרונותיה של בקדל על יחסיה עם אמה לאורך כל חייה, החל מהילדות.
המפגשים הטיפוליים של בקדל, שתוכנם העיקרי מורכב מניתוח מערכת היחסים עם אמה.
תיאורים פרי מחקר היסטורי ועתירי דמיונה של בקדל של הפסיכואנליטיקן דונלד ויניקוט והסופרת וירג'יניה וולף, טקסטים מן הכתבות הפסיכואנליטיות של אליס מילר, ועבודתו של זיגמונד פרויד.
פרסים והוקרה

"Fun home" היה אחד מעשרת ספרי השנה הטובים ביותר לשנת 2006 של מגזין טיים
פרס אייזנר לצירה הטובה ביותר המבוססת על סיפור אמיתי בשנת 2007
פרסי סטונוול - הפרס על שם ישראל פישמן ליצירה לא בדיונית בשנת 2007
מלגת גוגנהיים, 2012
פרס ביל וייטהד (אנ') עבור מפעל חיים בשנת 2012.
פרס המחנך לשנת 2013 של הפורום הבינלאומי לחינוך פסיכואנליטי
מלגת מקארתור בשנת 2014
פרס חבר הנאמנים של למבדה למצוינות בספרות בשנת 2014
פרס מכון אריקסון למצוינות בתקשורת בנושא בריאות הנפש בשנת 2015
על תרומתה יוצאת הדופן לאמנות הקומיקס, אגודת הקומיקס (אנ') הכתירה את בקדל כאחת מ-12 נשים קריקטוריסטיות הראויות להכרה על מפעל חיים.
אס (עיתון)

| --- | --- |

 תדירות:  יומון
 סוגה:  ספורט
 פורמט:  טבלואיד
 מו"ל:  איגנסיו דיאז
 מייסד:  לואיס מונטיאל בלנסט
 בעלים:  PRISA
 עורך ראשי:  אלפרדו רלניו
 תאריכי הופעה:  6 בדצמבר 1967 – הווה (56 שנים)
 שפה:  ספרדית
 מערכת:  מדריד, ספרד
 תפוצה:  214,654 (נכון לשנת 2006)
 מדינה:  ספרד
 ISSN:  1888-6671
 http://www.as.com/
 
אס (בספרדית: As) הוא עיתון ספורט יומי ספרדי. מערכת העיתון נמצאת במדריד.
היסטוריה ופרופיל

האס הוא בבעלות PRISA אשר בבעלותה גם העיתונים אל פאיס ו"סינקו דיאס". העיתון מסקר במיוחד את החדשות על קבוצות הכדורגל ממדריד: ריאל מדריד (בעיקר), אתלטיקו מדריד וראיו ואיקאנו. אס הוא מתחרו העיקרי של העיתון מארקה.
בנוסף למדריד, לעיתון יש משרדים גם בברצלונה, בילבאו, לה קורוניה, סביליה, ולנסיה וסראגוסה.
בחודש מאי 2012 העיתון השיק אתר משנה בשפה האנגלית, האתר מציע מאמרים מתורגמים מן המקור הספרדי על ידי צוות של עיתונאים דוברי אנגלית כשפת אם.
תפוצתו של העיתון הייתה 181,172 עותקים ב-2001, ו-176,892 עותקים בשנת 2002. וזה עלה ל-214,654 עותקים בשנת 2006.
אמיר גילת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בינואר 1963 (בן 61) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת חיפה 
 מעסיק:  מעריב 
 
אמיר גילת (נולד ב-2 בינואר 1963) הוא עיתונאי, דובר ויועץ תקשורת ישראלי. בשנים 2014-2010 כיהן כיו"ר רשות השידור.
ביוגרפיה

גילת נולד בחיפה. בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ולימודי אפריקה ותואר שני במזרחנות ומדעי המדינה שניהם מאוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט בנושא "צמיחתה של העיתונות המקומית הממסדית בחיפה (1950-1975)", עשה תחת הנחייתם של עוז אלמוג ומוטי גולני, במסגרת החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
גילת עבד במשך כ-20 שנה בעיתון "מעריב", בו שימש כתב בחיפה והצפון, והיה ראש המערכת של האזור. באחת מכתבותיו שהתפרסמה בתחילת שנת 2000 במוסף "סופשבוע", חשף את מחקרו השנוי במחלוקת של תדי כץ, בו נטען שחיילי צה"ל מחטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח בכפר טנטורה ב-1948. בעקבות החשיפה נפסלה העבודה על ידי האוניברסיטה, ואילו כץ נתבע לדין, ובהתאם להסכם פשרה התנצל וחזר בו מההאשמה על הטבח. בינואר 2005 פוטר מהעיתון "מעריב" יחד עם כ-50 עיתונאים ועובדים אחרים, במסגרת תוכנית קיצוצים שערך העיתון.
גילת היה ממייסדי מהדורת החדשות המקומית של חברת הטלוויזיה בכבלים מת"ב בחיפה ובמשך כ-10 שנים ערך והגיש את התוכנית "עדשה מקומית", במקביל לימד בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה. במרץ 2005 התמנה ליועצו של שר האוצר בנימין נתניהו. בסוף 2005 מונה לראש מערך התקשורת, ההסברה והדוברות של אוניברסיטת חיפה, ללא מכרז. לאחר שהמינוי הוגדר כ"משרת אמון". בדצמבר 2007, היה גילת אומר להתמנות למנכ"ל הקבוצה שהקימה חברת מנו ספנות, שהתמודדה במכרז על תחנת הרדיו האזורי בחיפה. המינוי לא ייצא לפועל לאחר שהקבוצה לא זכתה במכרז.
בנובמבר 2009 ביקש ראש הממשלה נתניהו למנות את גילת לתפקיד יו"ר רשות השידור, אך השר יולי אדלשטיין, שהיה ממונה על הרשות, החליט למנות את איש העסקים אמנון דיק. זאת לאחר שמינויו של גילת לא אושר בוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות. אמנון דיק לא מונה לבסוף לתפקיד ונתניהו שוב ביקש, ביוני 2010, למנות את גילת. עם זאת, המינוי עוכב לאחר שהוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות ביקשה עוד "הבהרות" באשר לגילת. בינתיים אישרה הממשלה, ב-12 ביולי 2010, את מינוי גילת לחבר מליאת רשות השידור. במקביל תנועת אומ"ץ פנתה במכתב ליועץ המשפטי לממשלה ולעו"ד שפניץ' יו"ר הוועדה לבדיקת מינויים, במחאה על הכוונה למנות את גילת, בטענה כי "הוא אינו יכול לשמש בתפקיד זה - הן משום ששימש דוברו של נתניהו ויש לו היכרות אישית עמו, והן משום שהוא חסר הכישורים הניהוליים הנדרשים לתפקיד רם דרג מעין זה". ב-18 ביולי אישרה לבסוף הממשלה את מינויו.
גילת היה היושב ראש הראשון של רשות השידור שכיהן בשכר מלא, על פי חישוב של משכורת סגן שר (כ-41 אלף שקל בחודש ברוטו). ביולי 2011 דרשה אגודת העיתונאים את פיטוריו של גילת, בעקבות מינויו של מיכאל מירו למנהל "קול ישראל". לטענת האגודה, המהלך היה כרוך בהטיית מכרז תוך התערבות לשכת ראש הממשלה. באוגוסט 2011, הוביל גילת מהלך של אישור תקציב פעילות הרשות בו הוחלט על השקעה של פחות מ-2% בהפקות מקור, במקום 33% על פי חוק הרשות. ביוני 2013 פנתה דוברת הרשות למבקר המדינה, בבקשה לקבלת צו הגנה כחושפת שחיתויות והתלוננה על מסכת התנכלויות שמבצע בה לטענתה גילת.
באוגוסט 2014, עם התחלת הרפורמה ברשות השידור, נמסר שגילת יסיים את תפקידו כיו"ר הרשות.
עם סיום תפקידו כיו"ר רשות השידור, הקים גילת את NOWTV, מיזם טלוויזיה אינטרנטי שמטרתו להפיק תוכן שיווקי.
חיים אישיים

גילת מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשניים.
לקריאה נוספת

הערך "אמיר גילת" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 111, 2018, חיפה.
הערות שוליים

↑  שמוליק ינאי, לאחר החשיפה ב-TheMarker: עיתון "מעריב" הודיע רשמית על פיטוריהם של 100-50 עובדים, באתר TheMarker‏, 28 בינואר 2005
↑  זאב קליין, ‏אמיר גילת - יועץ התקשורת של נתניהו, באתר גלובס, 13 במרץ 2005
↑  תמרה טראובמן, דוד רטנר, לאוניברסיטת חיפה מונה דובר ללא מכרז, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2005
↑  יעל גאוני, ‏מכרז הרדיו: אמיר גילת ינהל את הקבוצה של מנו ספנות, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2007
↑  יעל גאוני, ‏רדיו חיפה זכה במכרז המחודש להפעלת התחנה באזור חיפה והמפרץ, באתר גלובס, 16 במרץ 2008
↑  מתן שירם, ‏מנכ"ל בזק לשעבר אמנון דיק צפוי להתמנות ליו"ר רשות השידור, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2009
↑  לי-אור אברבך, ‏שפניץ כבר פסלה בעבר את מועמד רה"מ ליו"ר רשות השידור, באתר גלובס, 30 ביוני 2010
↑  צבי זרחיה, בנימין נתניהו ביקש למנות את ד"ר אמיר גילת ליו"ר רשות השידור, באתר הארץ, 30 ביוני 2010
צבי זרחיה, אמיר גילת, מקורבו של נתניהו, צפוי להתמנות ליו"ר רשות השידור, באתר TheMarker‏, 29 ביוני 2010
↑  לי-אור אברבך, ‏מינויו של ד"ר אמיר גילת ליו"ר רשות השידור נדחה שוב, באתר גלובס, 4 ביולי 2010
↑  גילי איזיקוביץ, הממשלה אישרה את מינוי אמיר גילת לחבר מליאת רשות השידור, באתר הארץ, 12 ביולי 2010
↑  אומ"ץ: אמיר גילת איננו יכול לשמש כיו"ר רשות השידור, באתר ערוץ 7, 30 ביוני 2010
↑  לי-אור אברבך, ‏הממשלה אישרה את מינויו של אמיר גילת ליו"ר רשות השידור, באתר גלובס, 18 ביולי 2010
↑  לי-אור אברבך, ‏האיש שמקבל מהמדינה 41 א' ש' בחודש - ואין לו בכלל תפקיד, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2014
↑  גילי איזיקוביץ, עיתונאים: לפטר את יו"ר רשות השידור, באתר הארץ, 10 ביולי 2011
↑  גילי איזיקוביץ, רשות השידור תשקיע פחות מ-2% מתקציבה בהפקות מקור, במקום 33%, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2011
↑  אלכסנדר כץ, סוער ברשות השידור: הדוברת לינדה בר נגד היו"ר אמיר גילת - "התמוטטה בגללו", באתר אייס, 3 ביוני 2012
דוד אברהם‏, לינדה בר התמוטטה ופונתה לבית החולים, באתר וואלה, 15 באוגוסט 2012
לי-אור אברבך, ‏דוברת רשות השידור לינדה בר מבקשת הגנה כחושפת שחיתויות, באתר גלובס, 25 ביוני 2013
 לינדה בר תובעת את הרשות: "גילת מתעמר בנשים לעיני כל", באתר וואלה, 1 בינואר 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏טלטלה ברשות השידור: המנכ"ל פוטר, מונה עורך ראשי, באתר גלובס, 11 באוגוסט 2014
| מנהלי רשות השידור |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | חיים יחיל • ולטר איתן • ראובן ירון • מיכה ינון • אהרן הראל • מיכה ינון • רינה שפירא • גיל סמסונוב • נחמן שי • אברהם נתן •  גבריאלה שלו • משה גביש • אמיר גילת |  |
| מנהלים כלליים | חנוך גבתון • שמואל אלמוג • יצחק לבני • יוסף לפיד • אורי פורת • אריה מקל • מוטי קירשנבאום • אורי פורת • רן גלינקא • יוסף בראל • יאיר אלוני • מרדכי שקלאר • יוני בן-מנחם • יונה ויזנטל • ברי בר-ציון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433460305171  VIAF: 94148874630049621910   WorldCat (עם VIAF): 94148874630049621910