stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקורדיון צ'רקסי
מבנה האקורדיון הצ'רקסי

האקורדיון בנוי עם שני תווים בצדדים, ובפנים תו אחד. רוב האנשים משתמשים יותר בצדו הימני, מפני שמנגנים בו בצד הזה, ובצד השמאלי הבס שתפקידו לתת קצב מתאים לנגינה. האקורדיונים העתיקים שהיו בעבר, היו בעלי שני קולות, שמפרשים קול אחר ולהפך, שבו מכווצים קול אחר.
ישנם מאפיינים זהים בין אקורדיון רגיל ובין אקורדיון צ'רקסי במבנה הכללי אולם עם שינויים משמעותיים. אחד מאלו הוא עיצוב החלק הימני של האקורדיון הצ'רקסי בו המקלדת ( הכפתורים ) אינם מכילים את הקלידים השחורים המפיקים בעת הנגינה מוזיקה בתו של חצי טון אלא הוא מכיל רק קלידים לבנים בלבד המפיקים מוזיקה בקצב טון מלא בלבד. עוד מאפיין חשוב באקורדיון הצ'רקסי הוא משקל האקורדיון הנמוך באופן משמעותי בהשוואה לאקורדיונים רגילים ואי לכך הוא מאפשר לנגנים תמרון רב יותר.
להבדיל מהקלידים באקורדיון הרגיל, באקורדיון הצ'רקסי הקלידים מהודרים.
שימוש במחול הצ'רקסי

בחברה הצ'רקסית בסיס המוזיקה בימינו הוא אקורדיון וכלי זה נפוץ באירועים כגון חתונות ומסיבות ריקודים, ולעיתים הנגינה בו שולבה עם כלים כגון פחצץ' (קרש) או ש'ותאפ (תוף). כמו כן להקת המחול הייצוגית של רפובליקת אדיגיה "נאלמס" אשר חלק מסגנונות הריקוד שלה הורכבו בהתאם למוזיקה המתנגנת באקורדיון צ'רקסי. מעבר לכך ניתן למצוא אומנים צ'רקסים רבים כגון אסלאן ת'ליבזו בעל האקדמיה למוזיקה בעיר מייקופ או המפיק המוזיקלי של להקת יסלאמיי מר אנזאור מיש המשמרים את אומנות הנגינה באקורדיון צ'רקסי.
ראו גם

בנדונאון
אלף רמזי

פסל בדמותו של אלף רמזי מחוץ לאצטדיון פורטמן רוד באיפסוויץ'
סר אלפרד ארנסט "אלף" רמזי (באנגלית: Alfred Ernest Ramsey;‏ 22 בינואר 1920 – 28 באפריל 1999) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי, שהוביל את נבחרת אנגליה לזכייה בגביע העולם ב-1966.
ביוגרפיה

כשחקן תפקד רמזי כמגן ימני, וניחן ביכולות קריאת המשחק, ההתמקמות במגרש וההנהגה הקבוצתית, שחיפו על העדר מהירותו. לאחר שהפגין כישרון רב במשחקיו במסגרת קבוצה מייצגת של הצבא הבריטי, הצטרף למחלקת הנוער של פורטסמות' ב-1940. בשנת 1942 הוא השתתף עם הקבוצה בליגה מקומית של לונדון שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה, וב-1943 עבר לשחק בסאות'המפטון (שנה לאחר מכן החל לשחק על תקן מקצוען). ב-1949 עבר רמזי לטוטנהאם הוטספר, בה שיחק עד 1955 והיה שותף לזכייה באליפות אנגליה ב-1951. במהלך תקופתו בסאות'המפטון הוא זומן לראשונה לנבחרת אנגליה, במדיה היה שותף להדחה בסיבוב הראשון של מונדיאל 1950. משחקו האחרון בנבחרת היה בתבוסה 6:3 לנבחרת הונגריה בנובמבר 1953.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1955 מונה רמזי למאמנה של איפסוויץ' טאון. הקבוצה, שעם הגעתו הייתה בליגה השלישית, העפילה תחת הדרכתו עד לליגה הראשונה בתוך שש שנים. כבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה, 1961/1962, הוא הצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות. בעקבות הצלחתו הגדולה מונה רמזי באוקטובר 1962 למאמנה של נבחרת אנגליה, והחל לכהן רשמית בתפקיד במאי 1963, עת עזב את תפקידו כמאמן איפסוויץ'.
ביוגרפיה > גביע העולם ב-1966

עם מינויו דרש רמזי שליטה מלאה על בחירת סגל הנבחרת, שעד אז הושפעה בידי גורמים אחרים בהתאחדות. הוא הנחיל לנבחרת שיטת משחק חדשנית, במסגרתה שינה את מערך 4-4-2 הקלאסי והפך את שחקני האגף, שלא הצטיינו במשחק ההגנה, לקשרים התקפיים במרכז המגרש שהיו יכולים לעזור גם במשימות ההגנתיות. השיטה הביאה לבלבול של הנבחרות היריבות, אשר ציפו להתקפות שיגיעו מהאגפים ולא דרך המרכז. במסגרת שיטה זו התבסס רמזי באופן מיוחד על שחקנים כמו בובי צ'רלטון ומרטין פיטרס.
לקראת מונדיאל 1966 העניק רמזי את סרט הקפטן של אנגליה לבלם בובי מור. רמזי הרכיב נבחרת חזקה במיוחד מבחינה הגנתית כשפתח עם גורדון בנקס בעמדת השוער, ועם מור וג'ק צ'רלטון כצמד הבלמים. במשחקי שלב הבתים החליט לפתוח עם מערך של 4-3-3, כשבכל אחד מהמשחקים הוא כלל קיצוני בהרכב. לאחר תיקו 0:0 במשחק הראשון נגד נבחרת אורוגוואי החל רמזי לבצע חילופים רבים בחוליית הקישור, והשיג שני ניצחונות רצופים של 0:2 על מקסיקו וצרפת. במשחק מול צרפת נפצע החלוץ המצטיין ג'ימי גריבס, ורמזי הכניס במקומו להרכב את ג'ף הרסט הצעיר, על אף שעמדו לרשותו חלוצים מנוסים יותר בסגל.
לקראת שלבי ההכרעה החליט רמזי לחזור להשתמש במערך 4-4-2 עם טקטיקת המשחק הייחודית שפיתח, כאשר הסיר את הקיצוניים מהמערך ובמקומם השתמש בקשרים התקפיים במרכז. ברבע הגמר פגשה אנגליה את נבחרת ארגנטינה הקשוחה, ובתום משחק רווי-אלימות ניצחה 0:1 משער של הרסט. בסיום המשחק הוא הורה לשחקניו שלא להחליף חולצות עם הארגנטינאים כמחאה על משחקם האלים, ואף כינה את שחקני היריבה כ"חיות".
בחצי הגמר נגד נבחרת פורטוגל התמודדה הגנת אנגליה בהצלחה עם הכישרון ההתקפי של הפורטוגלים, בראשותו של אאוזביו, ניצחה 1:2 והעפילה למשחק הגמר, שם פגשה את גרמניה המערבית. בגמר ניצחה אנגליה בתוצאה 2:4 בתום הארכה, וזכתה בגביע העולמי בפעם הראשונה בתולדותיה. יכולתם של השחקנים הצעירים עליהם סמך רמזי באה לידי ביטוי במשחק זה - ג'ף הרסט, שהועדף בהרכב על פני גריבס שהחלים מפציעתו, הבקיע שלושער, ואילו אלן בול נבחר לשחקן המצטיין של הגמר וזכה לשבחים מיוחדים מרמזי.
ביוגרפיה > המשך דרכו כמאמן

שנה לאחר הזכייה בגביע העולמי, ב-1967, קיבל רמזי תואר אבירות במסדר האימפריה הבריטית. אנגליה העפילה בהדרכתו של רמזי לאליפות אירופה ב-1968. שני טורנירי אליפות הבית הבריטית שהתקיימו בשנים 1966–1968 היוו את משחקי המוקדמות לאליפות זו; בטורניר הראשון מביניהם איבדה אנגליה את התואר לסקוטלנד, אך זכתה בטורניר השני וסיימה בראש הבית המשולב. בטורניר הגמר הודחה הנבחרת בחצי הגמר על ידי יוגוסלביה, וסיימה במקום השלישי אחרי ניצחון על ברית המועצות.
לקראת מונדיאל 1970 נחשבה אנגליה לאחת מהמועמדות הבכירות לזכייה, אך הציגה יכולת מאכזבת במהלך הטורניר. היא סיימה במקום השני בשלב הבתים, אחרי נבחרת ברזיל, וברבע הגמר הפסידה 3:2 לגרמניה המערבית, על אף שכבר החזיקה ביתרון של 0:2 עשרים דקות לפני סיום המשחק. רמזי זכה להאשמות תקשורתיות רבות על הכנסתו של פיטר בונטי בעמדת השוער במקום בנקס שסבל מהרעלת מזון, ועל החילוף שבו הכניס את קולין בל במקומו של בובי צ'רלטון. במוקדמות אליפות אירופה ב-1972 הודחה אנגליה פעם נוספת על ידי גרמניה. במוקדמות מונדיאל 1974 הייתה צריכה הנבחרת לנצח במשחק האחרון מול פולין, אך סיימה בתיקו וכשלה בניסיונה להעפיל לטורניר. רמזי קיבל ביקורות רבות על כישלונות אלו, וכעבור מספר חודשים פוטר מאימון הנבחרת.
רמזי שימש כמאמנה של ברמינגהאם סיטי בין 1977 ל-1978, וסיים את דרכו באימון לאחר ששימש כיועץ מקצועי בפנאתינאיקוס היוונית בין 1979 ל-1980. לאחר פרישתו הוא הופיע כדמות ברצועת הקומיקס "Roy of the Rovers", כמי שלוקח את תפקיד המאמן הזמני של קבוצת "מל'צסטר רוברס".
ב-9 ביוני 1998 לקה רמזי בשבץ מוחי, בנוסף למחלת אלצהיימר ממנה סבל. ב-28 באפריל 1999 הוא נפטר כתוצאה מהתקף לב, כשהוא סובל גם מסרטן הערמונית, בגיל 79. הוא נקבר ליד מתחם האימונים הישן של איפסוויץ' טאון. ב-2002 הוכנס רמזי להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כחבר כמחזור הראשון שלו.
אליס דנבר-נלסון

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1875 ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית. 
 פטירה:  18 בספטמבר 1935 (בגיל 60) פנסילבניה 
 שם לידה:  Alice Moore 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פילדלפיה 
 השכלה:  Straight University  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת דילארד 
 מקצוע:  משוררת, סופרת, מסאית, עיתונאית, מבקרת ופעילת זכויות אזרח
 בן או בת זוג:  פול לורנס דנבר (6 במרץ 1898–9 בפברואר 1906)  Henry Arthur Callis (1910–1916)  Robert John Nelson (1916–1935) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של נשות דלאוור (2022) 
 
אליס רות׳ דנבר-נלסון מור (באנגלית: Alice Ruth Dunbar Nelson Moore;‏ 19 ביולי 1875 – 18 בספטמבר 1935) הייתה משוררת, סופרת, מסאית, עיתונאית, מבקרת ופעילת זכויות אזרח אמריקנית מניו אורלינס. היא הייתה בת הדור הראשון של אפרו-אמריקנים שנולדו חופשיים מעבדות בדרום ארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית והיא ידועה בעיקר כאחת מהנשים האחראיות על הפריחה האמנותית ברנסאנס של הארלם בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

אליס רות' מור נולדה ב-19 ביולי 1875 בניו אורלינס, לואיזיאנה. בת שניה לפטרישה וייט, תופרת ושפחה לשעבר וג'וזף מור, סוחר ימי קריאולי. הוריה היו ממעמד הביניים וחלק מהקהילה הקריאולית הרב - גזעית של ניו אורלינס.
ב-1896 עברה דנבר-נלסון יחד עם אמה מניו אורלינס לפרבר של בוסטון, מסצ'וסטס, שם גרה עם אחותה וגיסה. שנה לאחר מכן עברה לעיר ניו יורק. באותה תקופה, התחילה דנבר-נלסון להתכתב עם הסופר והמשורר פול לורנס דנבר והזוג התחתן ב-8 במרץ 1898. בעקבות זאת, היא עברה לגור עם בן זוגה בוושינגטון די.סי.
בשנת 1902 התגרשה המשוררת מפול לורנס דנבר. לאחר הפרידה, עברה דנבר-נלסון לווילמינגטון, דלוור. היא התחתנה בפעם השנייה בינואר 1910 בווילמינגטון, בסודיות לגבר בשם הנרי ארתור קאליס, שהיה גם הוא מורה כמוה. שנה לאחר מכן עזב קאליס לצורך לימודי רפואה בשיקגו. המעבר הוביל לגירושי הזוג זמן מה לאחר מכן. באפריל 1916 נישאה דנבר-נלסון בפעם השלישית, לפוליטיקאי ופעיל זכויות האזרח, רוברט ג. נלסון. בשנת 1932 רוברט נלסון קיבל תפקיד כחבר בוועדת האתלטיקה של פנסילבניה והזוג הנשוי עברו יחד מדלוור לפנסילבניה, במהלך התקופה הזו חלה התדרדרות במצבה הבריאותי של דנבר-נלסון, היא חלתה בתדירות וסבלה מבעיות בלב. בספטמבר 1935 התאשפזה בבית חולים בגלל מחלת לב. היא נפטרה בפנסילבניה ב-18 בספטמבר בגיל 60.
חינוך

דנבר-נלסון למדה במשך כשנתיים בתוכנית להוראה במכללת סטרייט, ניו אורלינס. היא סיימה את לימודיה שם בשנת 1892 בגיל 17. באותו הזמן למדה אומנות תעשייתית באוניברסיטת קורנל שבפנסילבניה. היא המשיכה ללימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שם התמחתה במדידה והערכה בהוראת אנגלית ובפסיכולוגיה. בשנת 1895 סיימה את לימודיה.
קריירה ופעילות חברתית

עם קבלת התואר ממכללת סטרייט ומקביל ללימודיה באוניברסיטת פנסילבניה, לימדה דנבר-נלסון בבית ספר בניו אורלינס וב-1895 כשהייתה בת 20 בלבד, התחילה דנבר - נלסון את הקריירה הספרותית שלה והוציאה את ספרה הראשון Violets And Other Tales, אוסף של סיפורים, שירים ומסות.
ב-1896, בתום ארבע שנים בבית ספר ניו אורלינס, עזבה את עבודתה עקב מעבר למסצ'וסטס עם משפחתה. שנה לאחר מכן עברה לניו יורק שם עבדה כמורה בבית ספר בברוקלין. אחרי שנה, היא הקימה יחד עם ויולה ארל מתיוס את ״The White Rose Mission”, מרכז חברתי נוצרי לנשים אפרואמריקניות שהיגרו לצפון בחיפוש אחר תעסוקה בהארלם.
ב-1899 הוציאה דנבר-נלסון את ספרה השני The Goodness Of St. Rocque And Other Stories, אוסף של סיפורים קצרים, כיצירה נלוות ל־Poems Of Cabin And Field של בן זוגה, פול לורנס דנבר. בשנת 1902 היא התחילה ללמד בבית ספר בתיכון האוורד בווילמינגטון, היא התמנתה למנהלת בית הספר והמשיכה בעבודה זו 18 שנים.בשנת 1920 עקב השתתפותה בכנס של יום הצדק החברתי באוהיו, בית הספר מנע את כניסתה. היא ניהלה בנוסף את קורסי הקיץ למורים במכללת סטייט (לימים דלאוור סטייט קולג׳) בדובר ולימדה שנתיים בקורסי קיץ במכון האמפטון.
בשנים 1913 – 1914 כתבה וערכה דנבר-נלסון ב־A.M.E church review, כתב העת של הכנסייה האפיסקלופית המתודיסטית האפריקאית וב-1914 ערכה ופרסמה את Masterpieces Of Negro Eloquence. ב-1915 היא עבדה כרכזת שטח של קמפיין זכויות נשים במדינות מרכז אטלנטיות.
בין השנים 1916 – 1917 פרסמה כתבה בת שני חלקים תחת השם People Of Color In Louisiana בכתב העת Negro History. דנבר-נלסון עבדה גם בשיתוף פעולה עם בעלה השלישי, נלסון. בשנת 1920 היא ובן זוגה התחילו לערוך ולהוציא לאור יחדיו את ה־Willmington Advocate, עיתון פרוגרסיבי לאנשים שחורים. הם המשיכו לערוך עיתון זה שנתיים נוספות בלבד, אך הקריירה שלה כעיתונאית לא עצרה שם: היא המשיכה לכתוב כתבות וביקורות לעיתונים, לכתבי עת אקדמיים ולמגזינים. דנבר-נלסון גם כתבה בהמשך חייה סיפורים קצרים, מחזות ושירים, רבים מהם מעולם לא פורסמו. חלק מכתביה יצאו לאור ב-The Dunbar speaker and entertainer,לקט ספרותי של המשוררת לקורא השחור וב Harlem: A Negro Forum.
בשנת 1918 סיירה דנבר-נלסון בדרום ארצות הברית כנציגת שטח של ועדת הנשים של המועצה להגנה לאומית וב-1920 הייתה לאישה האפרו-אמריקנית הראשונה ששירתה בוועדה הרפובליקנית של דלוור. לאחר שפוטרה מעבודתה בתיכון האוורד, חוותה דנבר - נלסון קשיים כלכליים. שנתיים לאחר מכן, היא הייתה אחראית על הקמפיין הממלכתי של הצעת החוק נגד לינץ׳ של דייר. באוגוסט 1921 התחילה דנבר-נלסון לכתוב את יומנה שיצא לאור רק שנים לאחר פטירתה בשם Give Us Each Day. בשנת 1924 היא ניהלה את הקמפיין הפוליטי הדמוקרטי בקרב נשים שחורות, ומאוחר יותר באותה שנה היא הפכה למורה וקצינת מבחן בבית הספר התעשייתי לבנות אפרו-אמריקניות, שם עבדה ארבע שנים. ב-1926 פרסמה דנבר-נלסון את From A Women’s Point Of View טור בעיתון האפרו-אמריקני השבועי Pittsburgh Courtier, שמאוחר יותר כתבה בו טור אחר, So It Seems To Alice Dunbar-Nelson. בארבע השנים הבאות כתבה את המשך יומנה ובנוסף לכך גם טור נוסף בעיתון The Washington Eagle בשם As In A Looking Glass. מ-1928 - ועד 1931 הייתה דנבר-נלסון המזכירה המבצעת של ועדת השלום הבין-גזעית, תפקיד שתבע נסיעות מרובות.
השפעתה

היצירות של דנבר-נלסון דנבר - נלסון דנו בסוגיות של נשים ואפרו-אמריקנים בזמנה, השנים המאוחרות של המאה ה-19, זמן בו קודים ויקטוריאניים התנגשו עם פריחה של רעיונות ועקרונות פמיניסטיים של ״האישה החדשה״. היא השתמשה בספרות שלה כדי לבטא את קולה הפוליטי. יצירותיה הספרותיות מצביעות על נטיותיה הפמיניסטיות של דנבר - נלסון, בתקופה שנשים, במיוחד נשים שחורות, היו נתונות למגבלות של הפטריארכיה הלבנה. אף על פי שתרומתה הספרותית לרנסאנס של הארלם אינה ישירה, השפעתה על יוצרים שחורים אחרים בזמנה ניכרת.
לקריאה נוספת

The works of Alice Dunbar Nelson - Volume 2 אליס רות׳ דונבאר נלסון מור (גלוריה ט. הול), Oxford University Press, 14/4/1988, עמוד 57–58.
Color, Sex And Poetry גלוריה ט. הול, Indiana university press, 22/6/1987, עמוד 34
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Alice Dunbar Nelson | African-American, Poet, Activist | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Gloria T. Hull, Akasha Gloria Hull, Color, Sex, and Poetry: Three Women Writers of the Harlem Renaissance, Indiana University Press, 1987-06-22, ISBN 978-0-253-20430-1. (באנגלית)
↑  Alice Dunbar-Nelson | UBUNTU BIOGRAPHY PROJECT, web.archive.org, ‏2018-02-17
1 2 3 4 5 6 7  Alice Dunbar-Nelson papers | Manuscript and Archival Collection Finding Aids, library.udel.edu
1 2 3 4 5 6  Alice Moore Dunbar-Nelson, The Works of Alice Dunbar-Nelson, Oxford University Press, 1988, ISBN 978-0-19-505252-7. (באנגלית)
1 2 3 4  Document unavailable - ProQuest, www.proquest.com (באנגלית)
↑  archives.nypl.org -- White Rose Mission and Industrial Association documents, archives.nypl.org
↑  Tara T. Green, Not Just Paul's Wife: Alice Dunbar's Literature and Activism, The Langston Hughes Review 24, 2010, עמ' 125–137
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448795605171  BnF: cb12053053s (data)  GND: 123936314  ISNI: 0000 0000 8117 9540  LCCN: n50037754  NTA: 074838911  SNAC: w68x43r7  SUDOC: 028761057  Trove: 865486  VIAF: 39396487   WorldCat (עם VIAF): 39396487
אליס בריידי

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1892 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  28 באוקטובר 1939 (בגיל 46) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סליפי הולו 
 שם לידה:  Mary Rose Brady 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1914 
 בן או בת זוג:  James Crane 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1938)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1960) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אליס בריידי (באנגלית: Alice Brady, נולדה כמרי רוז בריידי; 2 בנובמבר 1892 – 28 באוקטובר 1939) הייתה שחקנית אמריקאית, שהחלה את דרכה בעידן הסרט האילם ושרדה את המעבר לקולנוע. היא עבדה עד שישה חודשים לפני מותה מסרטן בשנת 1939. בין סרטיה נמנים "My Man Godfrey" (1936), בה היא מגלמת את דמותה של האם קלת הדעת של קרול לומברד, וב"שיקגו העתיקה" (1937) עליה זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1960 קיבלה בריידי כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על תרומתה לתעשיית הקולנוע. הכוכב שלה ממוקם בשדרות הוליווד 6201.
ביוגרפיה

מרי רוז בריידי נולדה בעיר ניו יורק. אביה, ויליאם א' בריידי, היה מפיק תיאטרון חשוב. אמה, השחקנית הצרפתייה רוז מארי רנה, נפטרה בשנת 1896.
כבר מגיל צעיר החלה להתעניין בלהיות שחקנית. לראשונה עלתה לבמה כשהייתה בת 14 וקיבלה את עבודתה הראשונה בברודוויי בשנת 1911 בגיל 18, במופע אליו אביה היה קשור.
קריירה

כמרי רוז, עלתה בריידי על הבמה בשנת 1911 בניו הייבן באופרטה "הנסיכה הבלקנית". בשנת 1913 הופיעה בריידי עם ג'ון ברימור בסרט "גנב לילה" (שעובד על ידי פ. ג'. וודהאוס והמחזאי ג'ון סטייפלטון מתוך הרומן של Wodehouse, "Gentleman of Leisure") בתיאטרון מקוויקר בשיקגו. היא המשיכה להופיע בברודוויי (לרוב בהופעות שאביה הפיק) בעקביות במשך 22 השנים הבאות. בשנת 1931 הופיעה בבכורה של הסרט האבל הופך אלקטרה של יוג'ין או'ניל. אמה החורגת הייתה השחקנית גרייס ג'ורג' (1879–1961), איתה אביה התחתן כשאליס הייתה ילדה. אחיה למחצה היה ויליאם א 'בריידי ג'וניור, בנם של אביה וגרייס ג'ורג'.
אביו של בריידי עבר להפקה והצגה של סרטים בשנת 1913, עם חברת הקולנוע העולמית שלו, ובריידי הלכה בעקבותיו, והופיעה לראשונה בסרט האילם "As Y Sow" בשנת 1914. היא הופיעה ב-53 סרטים בעשר השנים הבאות, וכל זאת תוך שהיא ממשיכה להופיע על הבמה, כאשר תעשיית הקולנוע התמקדה באותה עת בניו יורק.
בשנת 1923 היא הפסיקה להופיע בסרטים כדי להתרכז במשחק על הבמה, ולא הופיעה על המסך עד שנת 1933, אז עשתה את המעבר להוליווד והסרט - "When Ladies Meet" של MGM הפך לסרט המדבר הראשונה שלה. מאז ואילך היא עבדה לעיתים קרובות עד יום מותה, ועשתה עוד 25 סרטים בתוך שבע שנים. סרטה האחרון היה "מר לינקולן הצעיר" (1939).
חיים אישיים ומוות

בריידי הייתה נשואה לשחקן ג'יימס קריין בין השנים 1919 ל־1922, השנה בה התגרשו. הם השתתפו יחד בשלושה סרטים אילמים: "ליל הכלולות שלו" (1919), "חוטאים" (1920) ו"פנס אפל" (1920). לזוג נולד ילד אחד, דונלד.
בריידי נפטרה מסרטן ב־28 באוקטובר 1939, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-47.
פרסים

על גילומה של גברת מולי אולירי - גרסה בדיונית של קתרין אולירי - בשנת 1937 ב"שיקגו העתיקה" זכתה בריידי בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא הייתה מועמדת לאותו פרס גם בשנה הקודמת, על עבודתה בסרט "אישי גודפרי".
אחד המיתוסים המסופרים אומר,כי בארוחת פרס, לוחית פרס האוסקר של בריידי, (פסלונים לא הוענקו עבור הקטגוריות התומכות עד 1943) נגנב על ידי אדם שעלה על הבמה לקבל את הפרס מטעם השחקנית הנעדרת. זה מעום לא הוכח והמתחזה מעולם לא נמצא. האקדמיה הוציאה אז לוח חלופי שהוגש מאוחר יות לבריידי.
עם זאת, על פי העיתונות באותה עת במאי הסרט, הנרי קינג, קיבל מטעמה את הלוחית בטקס וחבריה של גב 'בריידי העבירו אותו לביתה מאוחר יותר באותו לילה. לזוכים מוענקים פרסים ריקים בטקס ומחזירים אותם לאקדמיה כדי לחרוט אותם לאחר מכן. העלמה בריידי פעלה על פי נוהג זה, מה שאולי הוביל לסיפור שהאקדמיה העניקה לה גביע חלופי.
פילמוגרפיה

מדגם של למעלה מ-80 סרטיה כולל:
פילמוגרפיה > קול

כאשר נשים נפגשות (MGM 1933)
יופי למכירה (MGM 1933)
אם הבמה (MGM 1933)
ברודוויי להוליווד (MGM 1933)
הגרוש גיי (1934 RKO)
התינוק של מיס פיין נגנב (פרמונט 1934)
חופרי זהב משנת 1935 (1935 האחים וורנר)
תן להם לקבל את זה (1935)
שלוש בנות חכמות (1936 יוניברסל)
לך מערב, איש צעיר (1936 Paramount)
אישי גודפרי (יוניברסל 1936)
הקציר (תמונות הרפובליקה של 1936)
קראו לזה יום (1937 האחים וורנר)
מאה גברים וילדה (יוניברסל 1937)
שיקגו העתיקה (1937 פוקס המאה ה-20)
מר דוד לוקח את האוויר (1937 האחים וורנר)
להתראות ברודוויי (יוניברסל 1938)
זנוביה (1939 אמנים מאוחדים)
מר לינקולן הצעיר (1939 פוקס המאה ה -20)
לה בוהם, 1916
העלמה תחתונים, 1916
נקנה ושולם עבור, 1916
הכלוב המוזהב, 1916
הלב הרעב, 1917
סכנת הרקדנית, 1917
אלמנה מתוצרת עצמית, 1917
הקורבן השקט שלה, 1917
אישה ואישה, 1918
אישה ואישה, 1918
מערבולת, 1919
העולם לחיות בו, 1919
אליס הרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 במאי 1895 Abovce, סלובקיה 
 פטירה:  16 באוגוסט 1975 (בגיל 80) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 בן או בת זוג:  אימרה הרמן 
 
אליס הרמן (בשם נעוריה צינר, בהונגרית: Hermann Alice; אבובצה, 29 במאי 1895 – בודפשט, 16 באוגוסט 1975) הייתה פסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה, מחנכת לגילאי הגן, מורה, אשתו של אימרה הרמן.
ביוגרפיה

אליס נולדה במשפחה יהודית. אביה היה בלה צינר (1861–?), חקלאי יליד שאיוסנטפטר, ואמה הייתה סטפניה זינגר (1867–1941). סבא וסבתא מצד אביה היו הסוחר יאקאב צינר וסאלי קוהְן (כהן). סבא וסבתא מצד אמה היו שמואל זינגר, עצמאי והרמינה טוּרנובסקי (1840–1901). כסטודנטית באוניברסיטת בודפשט, למדה פסיכולוגיה, פילוסופיה ואסתטיקה בשנת 1915. אחר כך בשנת 1919 קיבלה התמחות במעבדה הניסויית של גזה רווס, וכתבה את עבודת הדוקטורט שלה בהנחייתו (1921). הנושא שלה היה "חוויית הבנת המלים" שנבחנה בשיטת ההתבוננות הפנימית של אסכולת וירצבורג. חלקים מסוימים מעבודת המחקר שלה פורסמו בהונגרית בשנת 1922 ולאחר מכן בגרמנית בשנת 1923.
היא ובעלה, אימרה הרמן, פתחו בניסוי משותף שבו חקרו את המאפיינים הפורמליים של הבחירה. הם נישאו בשנת 1922 בבודפשט. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 עבדה אליס כמנהלת מעבדה לייעוץ קריירה שהוקמה עבור חניכים בתעשייה. בשנת 1929 קיבלה תעודת הוראה. היא עבדה כפסיכואנליטיקאית משנות ה-30 ועד 1945. לאחר מכן, תחום עבודתה העיקרי הפך לחינוך לגילאי הגן: היא העבירה הרצאות פסיכולוגיות בנושא חינוך משפחתי וגני ילדים, והייתה המפקחת על גני הילדים שהשתייכו ל"אגודה הדמוקרטית של הנשים ההונגריות".
בין השנים 1949–1952 אליס הרמן כיהנה תחילה עבור מועצת העיר בודפשט כמפקחת על ענייני גני הילדים ולאחר מכן כמרצה ראשית. משנת 1952 ועד שנת 1956 עבדה כמורה בבית הספר להכשרת גננות עמליה בזרדי. במקביל, קיבלה את ההסמכה כמורה לפדגוגיה. מאז 1957 שימשה כמרצה הראשית במחלקת להכשרת גננות במשרד התרבות, במטרה לפתח השכלה גבוהה לגננות. במהלך שנות כהונתה כתבה וערכה מספר ספרי לימוד לגני ילדים. בנוסף לאלה, מאמריה הופיעו גם במספרים גדולים במגזינים שונים. בשנים שלאחר פרישתה לגמלאות (משנת 1962) עבדה במכון הלאומי לפדגוגיה בהונגריה (OPI) והייתה מעורבת בהכנה ובפיתוח תוכנית הגנים החדשה משנת 1971. ביום הולדתו השמונים זכתה בפרס אפאצאי.
חשיבותה

"הרמן אליס הייתה פסיכואנליטיקאית ומורה מצוינת. היא מילאה תפקיד חשוב ביצירת תוכנית גני הילדים ההונגרית. היסודות שיצרה אפשרו לפדגוגיית גני הילדים ההונגרית להשיג רמה גבוהה ולצבור מוניטין בינלאומי. לאחר מלחמת העולם השנייה, היא מילאה תפקיד מרכזי בהקמת מערכת גני הילדים ההונגרית הבינלאומית ובפיתוח תוכנית החינוך לגנים. היא עבדה גם כפסיכואנליטיקאית והעבירה מספר הרצאות בפסיכולוגיה חינוכית בנושאי משפחה וגני ילדים. הוא ניסתה ליישב את הידע שלה על אופי הילדים והתפתחותם עם הלחץ האידאולוגי. שלא כמו רבים מבני דורה, היא לא שכחה את מה שידעה על ילדים. היא מתחה ביקורת על המשמעת הקפדנית והדגישה את חשיבות הטיפול האישי ואת הקשר הרגשי בין הילדים לבין הגננות. העיקרון שלה היה להבטיח את חופש הילדים, לארגן פעילויות וחוגים בלתי פורמליים ולהדגיש את תפקיד תאוריית הדחף (מוטיבציה) ברכישת ידע."
עבודותיה העיקריות

על חיי ועל עבודתי... – סקירה פדגוגית (1964)
מחקרים ניסיוניים על בעיות הבנה – בודפשט (1922)
Zur Entwicklungspsychologie des Umgehens mit Gegenständen - Zeitschrift für angewandte Psychologie, XX.
Der Hebelprinzipversuch als Intelligenzprobe – Zeitschrift für angewandte Psychologie, XXVI.,
פסיכולוגיה של פרסום – בודפשט (1927)
תוצאות מערכת ההוראה החדשה (בחינות פסיכולוגיות השוואתיות) – בודפשט (1933)
חינוך כלבן אדם - בודפשט (1947)
המוזרויות של חינוך גן ילדים – סקירה פדגוגית (1956)
חייו הרוחניים של ילד באוטוביוגרפיה של סופרים, אמנים וחוקרים הונגרים – בודפשט (1959), עם אימרה הרמן
תרגילים פסיכולוגיים לילדים למוסדות גן – בודפשט (1959)
מודעות לילדים בגיל הרך בעולם – בודפשט (1963)
כמה בעיות ביסוס מוסר העבודה – בודפשט (1964)
פיגור בהבנה – התפתחות אינטלקטואלית בבתים לגיל הרך – בודפשט (1967)
לדידקטיות של חינוך לגיל הרך: מוטיבציה – סקירה פדגוגית (1970)
טיפול בילדים מוקדמים בהונגריה – סדרת מונוגרפיה בינלאומית בנושא טיפול בילדים מוקדמים, (1972)
דפי עבודה סביבתיים – מדריך לשימוש בגליונות עבודה סביבתיים לגננות – בודפשט (1976)
העתיד מתבגר אצל הילד. כתבים נבחרים – בודפשט (1979)
פרסים

פרס אפאצאי (מאי 1975)
לקריאה נוספת

אליס הרמן, בלקסיקון הביוגרפי ההונגרי
הערות שוליים

↑  "Singer Stefánia halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 605/1941. folyószáma alatt".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a pesti izr. hitközség házassági akv. 88/1894. folyószáma alatt".
↑  "Singer Sámuelné halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 939/1901. folyószáma alatt".
↑  "Hermann Imre és Cziner Alice házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 703/1922. folyószáma alatt".
↑  Személyiségpszichológia, 6. Magyar pszichoanalitikusok: Ferenczi Sándor, Hermann Alice, Bálint Mihály, Bálint Alice
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314539105171  GND: 1284597423  ISNI: 0000 0004 5302 6167  LCCN: n94054020  NDL: 00712856  NTA: 102317658  SUDOC: 151923183  VIAF: 9075595   WorldCat (עם VIAF): 9075595
אלסי הייסטינגס

אלסי למאר הייסטינגס (באנגלית: Alcee Lamar Hastings‏; 5 בספטמבר 1936 – 6 באפריל 2021) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-20 של מדינת פלורידה, מראשית 1993 ועד למותו באפריל 2021. מחוז הקונגרס ה-20 אותו ייצג כולל את מרבית הרבעים שבעלי רוב אוכלוסייה אפרו-אמריקאית בפורט לודרדייל ובווסט פאלם ביץ'. הייסטינגס, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כשופט פדרלי מחוזי במחוז ביהמ"ש של דרום פלורידה עד אשר הודח מתפקידו בשל קבלת שוחד. אחרי שהסנאטור ביל נלסון עזב את הסנאט בעקבות הפסדו בבחירות 2018 לסנאט, הפך הייסטינגס לחבר הוותיק ביותר במשלחת פלורידה אל הקונגרס של ארצות הברית עד לפטירתו.