stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השתלת קרנית

עין אנושית יום לאחר השתלת קרנית
השתלת קרנית הוא הליך כירורגי בו מושתל שתל קרנית תקין במקום קרנית פגומה. ישנם שני סוגי השתלה: השתלת קרנית שלמה, בו מוחלפות כל שכבות הקרנית, או השתלת קרנית שכבתית, בו מוחלפים רק החלקים הפגועים של הקרנית. השתל נלקח בדרך כלל מאדם שנפטר, אך קיימים גם שתלים מלאכותיים, שפותחו עקב מחסור בתרומת קרניות בעולם. הניתוח מתבצע על ידי רופא עיניים והוא נעשה בדרך כלל כשטיפולים אחרים לטיפול בקרנית כשלו. זהו אחד מניתוחי ההשתלה הנפוצים והמוצלחים ביותר בבני אדם. הסיבות העיקריות להשתלת קרנית הם קרטוקונוס, בצקת כרונית של הקרנית, צלקות קרנית, ודחיית שתל קרנית קודם.
הקרנית נלקחת מאדם שהלך לעולמו. ניתן להנציל קרניות מתורמים מטווח גילאים רחב, כל עוד הקרנית שלמה, והאדם לא סבל ממחלות ממאירות של העיניים, או ממחלות עיניים שפגעו בקרנית. בשנת 2011 הוקם בישראל בנק קרניות בעזרת המרכז הלאומי להשתלות המספק קרניות לכל המרכזים הרפואיים בארץ.
סיבות להשתלת קרנית

קיימות מחלות שונות הגורמות לפגיעה בתפקוד הקרנית וכתוצאה מכך לירידה באיכות וחדות הראייה. אחת המחלות השכיחות להשתלת קרנית היא קרטוקונוס, הגורמת לעיוות במבנה הקרנית שהופכת להיות קמורה ולא סימטרית. סיבות אחרות הם צלקות בקרנית, הנוצרות כתוצאה מזיהום בקרנית או טראומה לקרנית, מחלות גנטיות של הקרנית וכן דחיית שתל לאחר השתלת קרנית.
תרומת קרנית מאדם

הקרנית נלקחת מאדם שהלך לעולמו. ניתן לקחת קרניות מתורמים מטווח גילאים רחב, כל עוד הקרנית שלמה, והאדם לא סבל ממחלות ממאירות של העיניים, או ממחלות עיניים שפגעו בקרנית. בשונה מניתוחי השתלת איברים אחרים, אין צורך בבדיקת תאימות רקמות או סוג דם בין התורם לנתרם, משום שהקרנית אינה ניזונה מכלי דם. תהליך הנצלת הקרנית יכול להתבצע עד 12 שעות לאחר הפטירה. הנצלת הקרניות מתבצעת על ידי רופא עיניים במחלקה או בחדר הנפטרים, בהליך שמשכו כחצי שעה. לאחר סיום הנצלת הקרניות העפעפיים נסגרות באופן כירורגי כך שבסיום התהליך לא נותרים סימנים חיצוניים שיכולים להעיד על קיומו.
תרומת קרנית מאדם > בהלכה היהודית

בשונה מתרומות איברים אחרים, ניתן לקחת את הקרנית גם לאחר שנקבע מוות לבבי באדם. כך שהמחלוקת בנוגע לזמן קביעת המוות אינה נוגעת לתרומת קרנית. עם זאת, ישנם פוסקים שהורו שאסור ליטול קרנית מן המת משום שרק פיקוח נפש דוחה את המצוות הקשורות בכבוד המת ובקבורתו, ואילו בתרומת קרנית מדובר רק באובדן הראייה. לעומתם, יש פוסקים שהורו להתיר. לפי גישה זו, אובדן ראייה נחשב כפיקוח נפש וכן לקיחת הקרניות אינה ביזוי המת משום שעל ידה תנצל ראייה של אדם אחר.
סוגים של השתלות קרנית

ישנם סוגים שונים של השתלות קרנית הכוללים השתלה בעובי מלא (Penetrating Keratoplasty), השתלה למלרית קדמית (Deep Anterior Lamellar Keratoplasty) והשתלה למלרית אחורית (Endothelial Keratoplasty). הסוגים הנפוצים ביותר של השתלה למלרית אחורית כוללים דימק (Descemet Membrane Endothelial Keratoplasty) ודיסק (Descemet Stripping Automated Endothelial Keratoplasty). מתאימים את סוג הניתוח לפתלוגיה העינית של המטופל.
סיבוכים בהשתלה מתורם

אחד הסיבוכים בניתוח השתלת קרנית היא דחייה של השתל. דחייה של השתל יכולה להתרחש בכל שלב בחיים, אבל רוב המקרים יתרחשו במהלך השנה הראשונה. שיעור דחיית השתל נע בין 1%-20% מהמקרים כאשר השיעור גבוה יותר בהשתלות קרנית בעובי מלא ונמוך יותר בהשתלות קרנית למלרית אחורית. סימני דחיית השתל מתבטאים באודם, גירוי העין וירידה משמעותית בראייה. בבדיקת העין ניתן יהיה לראות בצקת ועכירות. בדרך כלל במקרים של אבחון מוקדם וטיפול הולם דחיית השתל הפיכה. במקרים חריגים השתל יכול לעבור דחייה בלתי הפיכה ויהיה צורך בהחלפתו.
סיבוך נוסף הוא עלייה בלחץ התוך עיני. זהו סיבוך פוסט-ניתוחי נפוץ, והוא שכיח בקרב כ-30% מהמנותחים. הטיפול במקרה זה הוא בתרופות המורידות לחץ תוך עיני. יש מקרים בהם מתפתחת גלאוקומה משנית שאינה מגיבה לטיפול.
כמו כן, קיים גם סיכון של זיהום. בקרנית אין כלי דם, והיא נרפאת הרבה יותר לאט מחתכים בעור. בזמן שהפצע מתרפא הוא עשוי להידבק במיקרואורגניזמים שונים. ניתן להוריד סיכון זה על ידי אנטיביוטיקה מניעתית.
השתלת קרנית מלאכותית

לפי מחקר שפורסם ב-2016 בכתב העת Jama Opthalmology, על כל מושתל קרנית בעולם, לכ-70 איש שממתינים להשתלה לא יימצא תורם.
בזמן עריכת מחקר זה, לרוב אוכלוסיית העולם לא הייתה נגישות לקרניות לתרומה.
בשנת 2022 פורסם כי בכל שנה 13 מיליון איש מחכים לתרומת קרנית לעומת 185,000 שעברו השתלה. חוסר זה גרם לפיתוח קרניות מלאכותיות.
היתרון בקרנית מלאכותית, מלבד העדר תלות בתורמים, הוא גם שגוף המושתל אינו דוחה את הקרנית שאינה עשויה מרקמה חיה. מאידך בהשתלת קרנית מלאכותית ישנה סכנת זיהום וחשש לעלית הלחץ התוך-עיני, מה שעלול לגרום לנזק לעצב הראייה. בשל סכנות אלו משתילים קרנית מלאכותית בעין אחת בלבד.
פרוגנוזה

ככלל, ניתוחי השתלת קרנית נחשבים לניתוחים מצליחים עם שיעור הצלחה גבוה. הסיבה לכישלון אפשרי מגוונות, ותלויות בגורמים רבים, כמו סוג ההשתלה, מצב החולה ובריאות חלקי העין האחרים. רוב ההשתלות גורמות לשיפור משמעותי בתפקוד הראייה במשך שנים רבות לאחר ההשתלה או לכל החיים. במקרה של דחייה או ניתוח לא מוצלח ניתן בדרך כלל לחזור שוב על הניתוח.
הערות שוליים

↑   ניר סורקין, על שתלי קרנית מלאכותיים, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2022
↑  פרופ' אירית בכר, קרנית מלאכותית, באתר redirect.clalit.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565209905171  NKC: ph134842 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
סטיבן פאדוק

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1953 קלינטון (אנ'), איווה, ארצות הברית
 התאבד:  1 באוקטובר 2017 (בגיל 64) פרדייס (אנ'), נבדה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  גופתו נשרפה ואפרו נמסר לבני משפחתו
 מקום מגורים:  מסקיט, נבדה, ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר התיכוני סן ואלי (אנ') בית הספר התיכוני המקצועי על שם ג'ון ה. פרנסיס (אנ') אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בנורת'רידג' (אנ') (תואר ראשון במנהל עסקים)
 תקופת הפעילות:  מ-1 באוקטובר 2017 
 מקצוע:  רואה חשבון
 מעסיק:  לוקהיד מרטין, שירות הכנסות הפנים, שירות הדואר של ארצות הברית 
 השקפה דתית:  אתאיזם
 בת זוג:  אישה פלונית (1977–1979) אישה פלונית (1985–1990) מרילו דנלי (?–2017)
 
סטיבן קרייג פאדוק (באנגלית: Stephen Craig Paddock,‏ 9 באפריל 1953 – 1 באוקטובר 2017) היה רוצח המונים אמריקאי אשר ביצע את הטבח בסטריפ של לאס וגאס, במהלכו ירה יותר מ-1,000 קליעים לעבר קהל הומה אדם שהשתתף בהופעה של זמר הקאנטרי ג'ייסון אלדין (אנ') מחלון הקומה ה-32 של מלון מפרץ מאנדליי המשקיף על האזור. אירוע הירי נמשך כעשר דקות, והוביל למותם של כ-60 בני אדם ולפציעתם של כ-867 נוספים, כאשר בסופו התאבד פאדוק באמצעות ירייה בראשו. התקרית נחשבת לטבח הקטלני ביותר שבוצע על ידי מפגע בודד בארצות הברית אי פעם.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

סטיבן קרייג פאדוק נולד ב-9 באפריל 1953 בקלינטון (אנ'), איווה, ארצות הברית, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של שודד הבנקים המפורסם בנג'מין פאדוק (אנ') ואשתו דולורס הדסון. בשנותיו הראשונות החליפה משפחתו את מקום מגוריה מספר פעמים, והוא גדל בטוסון, אריזונה, ובשכונת סאן ואלי (אנ') שבלוס אנג'לס. אביו נעצר והורשע בגין שוד בנק שביצע ב-1960 כאשר היה פאדוק בן שבע בלבד, אולם הלה ברח מבית הסוהר כעבור תשע שנים, דבר שהוביל להכנסתו לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר של הבולשת הפדרלית.
מספר עדויות תיארו את פאדוק הצעיר בתור ילד מאוד עצמאי. אחיו, אריק, סיפר כי מעולם לא התחבר לאמם, ומאחר שביקר את אביו בכלא רק לעיתים רחוקות וכמעט שלא שמע ממנו לאחר שנמלט, נאלץ לדאוג לעצמו וללמוד את דרכי החיים בגיל מוקדם. הוא למד בחטיבת אי. בירד ובבית הספר התיכוני סן ואלי (אנ'), וסיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכוני המקצועי על שם ג'ון ה. פרנסיס (אנ') ב-1971. כעבור שש שנים, ב-1977, קיבל תואר ראשון למנהל עסקים מהאוניברסיטה המדינית של קליפורניה בנורת'רידג' (אנ').
ביוגרפיה > איש עסקים

לקראת סיום לימודיו החל לעבוד כשליח מכתבים ברשות שירות הדואר של ארצות הברית, בין השנים 1975–1978, ולאחר מכן כסוכן של שירות הכנסות הפנים, עד ל-1984. כעבור שנה החל לעבוד כמבקר חשבונות עבור הסוכנות לביקורת הגנת חוזים (אנ'), ולקראת סוף שנות ה-80 עבד כמבקר פנים בחברה שהתמזגה מאוחר יותר עם תאגיד לוקהיד מרטין.
בשנים הבאות הקים חברת מקרקעין יחד עם אחיו, אריק, ועבר להתגורר בלוס אנג'לס רבתי. הוא החזיק בנכסים שונים בפנורמה סיטי (אנ'), קריטוס (אנ') וצפון הוליווד, בנוסף לשני בנייני דירות בהות'ורן (אנ'), כולם בקליפורניה. כמו כן החזיק במתחם דירות במסקיט, טקסס, אותו מכר ב-2012. קרוביו העידו כי הרוויח לפחות שני מיליון דולרים כאשר מכר את העסק, ותיעודים רשמיים קבעו כי בין השקעותיו הרווחיות ביותר היה מתחם דירות שרכש ב-2004 אשר הניב לו תשואה שנתית של יותר מחצי מיליון דולרים לפחות עד ל-2011, וכי הרוויח בין חמש לשש מיליון דולרים ממכירתו ב-2015.
ביוגרפיה > חיים אישיים

פאדוק היה מהמר כפייתי ולמרות שרווחיו המדויקים מפעילות זו אינם ידועים בוודאות, מספר עדויות הצביעו על תשואות מרשימות שהפיק בחלוף הזמן, כאשר לעיתים אף נראה משתתף במשחקים בעלי סף כניסה כספי גבוה מאוד. המשחק המועדף עליו היה וידאו פוקר (אנ') בו שיחק לעיתים תכופות במשך עשרים וחמש שנים. לרוב נהג לישון במשך שעות היום ולהמר במהלך הלילה, ונודע כי שנא להסתובב בחוץ כאשר השמש זרחה.
הוא נישא והתגרש פעמיים בחייו, בין השנים 1977–1979 ו-1985–1990, כאשר שני הטקסים נערכו בלוס אנג'לס. בני משפחתו העידו כי שמר על יחסים טובים עם שתי גרושותיו. תחילה התגורר בטקסס ומאוחר יותר בקליפורניה, ובאחרית חייו עבר לחיות בקהילת גמלאים (אנ') במלבורן, פלורידה, בה שהה בין השנים 2013–2015. כעבור שנה עבר לקהילה אחרת במסקיט, נבדה, בה רכש בית מגורים חדש. הוא התגורר במקום יחד עם בת זוגו, מרילו דנלי, אותה הכיר מספר שנים קודם לכן ברינו. שכניו העידו עליו כאדם שקט אשר שמר על פרופיל נמוך. ב-2004 הוציא רישיון טיס, והחזיק באמתחתו שני מטוסים קטנים.
במהלך שנת 2010 הגיש פאדוק בקשה להנפקת דרכון אמריקאי. לאחר קבלתו הפליג לעשרים מסעות שיט תענוגות וביקר בנמלים זרים רבים בספרד, איטליה, יוון, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות. לתשעה מהמסעות הללו הצטרפה אליו דנלו, והשניים אף נסעו יחדיו לארץ מולדתה, הפיליפינים, ב-2013 וב-2014. בהמשך ביקר במספר מדינות במזרח התיכון. מכר אוסטרלי שפגש אותו הן בפיליפינים והן בארצות הברית תיאר אותו בתור טיפוס חכם ושיטתי.
בכל שנותיו מעולם לא הסתבך עם החוק, למעט עבירת תנועה קלה שנעשתה בהיותו צעיר, ואותה הסדיר בבית המשפט. כמו כן תבע את הקזינו קוסמופוליטן לאס וגאס (אנ') בספטמבר 2012 לאחר שהחליק ונפל בשל עצם כלשהו שנח על רצפת אחת הקומות במקום, מה שהוביל לפציעתו, אולם תביעתו נדחתה באוקטובר 2014.
ביוגרפיה > התקופה שקדמה לטבח

דנלו העידה כי פאדוק לא נהג לשוחח אודות פוליטיקה וכי לא השתייך לארגונים פוליטיים כלשהם על אף שתמך בדונלד טראמפ. בחודשים האחרונים לחייו התלונן רבות כי לא חש בטוב ועל כך שפיתח רגישות כלפי ריחות של כימיקלים. כמו כן הבחינה בדעיכה מסוימת בחיבה שהפגין כלפיה ובאינטימיות ששררה ביניהם, דבר אותו ייחס הלה למצבו הבריאותי הרעוע. הבל פיו הדיף ריח של אלכוהול במהלך הבקרים, והוא נראה מדוכדך ועצוב. בנוסף נטל מספר מרשמים של תרופה נוגדת חרדה מסוג דיאזפאם לתקופה מסוימת ב-2013, ושוב ב-2016 וביוני 2017. מספר דיווחים הציעו כי איבד חלק גדול מהונו בהימורים מאז 2015, מה שהוביל להתפרצויות הדיכאון שחווה מעת לעת.
פאדוק רכש כ-29 כלי נשק שונים בין השנים 1982–2016, בעיקר אקדחים ורובי שוטגאן, אולם בסוף אותה עת חלה עלייה ניכרת במספר הרכישות שביצע, עם יותר מ-55 רובים בין אוקטובר 2016 לספטמבר 2017.
לבקשתו של פאדוק נסעה דנלו לפיליפינים כשבועיים לפני הטבח. הוא הפתיע אותה כאשר קנה לה כרטיס טיסה, ועם חזרתה לארץ מולדתה אף העביר לידיה כמאה אלף דולרים כדי שתוכל לרכוש בית חדש. בימים הבאים נצפה בלאס וגאס בחברתה של אישה נוספת אשר זוהתה כזונה. כיומיים לפני הטבח נסע למטווח לא רחוק מביתו.
תרבות > טלוויזיה

סדרת הטלוויזיה שקרים, פשעים וסרטים הציגה את סיפורו של פאדוק והטבח שביצע בפרק השני של העונה השנייה, "אוקטובר אחד: טבח על הסטריפ".
תרבות > מוזיקה

השיר חושך (אנ') של הראפר אמינם מהאלבום מוזיקה שאפשר להירצח על ידה מ-2020 מתאר את הלך מחשבותיו של פאדוק קודם לטבח, ובה בעת משמש כמטפורה עבור תחושות הלחץ שחווה אמינם לפני הופעותיו.
ביאורים

↑  חמישים ושמונה בני אדם מתו באופן מידי בזירת הטבח או כעבור מספר שעות בבית החולים. אחת הניצולות מתה מסיבוכים רפואיים בעקבות פציעותיה ב-15 בנובמבר 2019, והפכה בכך לקורבן החמישים ותשע. ניצולה נוספת מתה מסיבוכים ב-26 במאי 2020 והפכה לקורבן השישים. מספר ההרוגים מצוין לעיתים כשישים ואחד מאחר שהמפגע, סטיבן פאדוק, התאבד בתום הטבח, אך מספר הקורבנות הרשמי שקטל הוא שישים.
ויליאם לוטון סמית'

ויליאם לוטון סמית' (באנגלית: William Loughton Smith‏; 1758 – 19 בדצמבר 1812) היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מקרוליינה הדרומית. הוא ייצג את קרוליינה הדרומית כפדרליסט בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1789 עד 1797, ובמהלכן כיהן כיו"ר הוועדה לדרכים ואמצעים.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה משפטית

סמית' נולד בצ'ארלס טאון בפרובינציית קרוליינה הדרומית בשנת 1758 לבנג'מין סמית' ואן לוטון. אביו הרוויח את הונו כיבואן של מוצרי יוקרה בריטיים (בעיקר רהיטים וכלי כסף יוקרתיים) לצ'ארלסטון. הונו הרב של אביו איפשר לו להשתקע במהלך מלחמת העצמאות תוך כדי לימודיו באירופה.
בשנת 1774 למד סמית' משפטים במידל טמפל בלונדון, בריטניה ולאחר מכן המשיך את לימודיו בז'נבה מ-1774 עד 1778. סמית' נשאר באירופה למשך שארית מלחמת העצמאות האמריקאית.
ב-1783 חזר סמית' לקרוליינה הדרומית. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1784 והחל לעסוק בעריכת דין בצ'ארלסטון, והוא התפרסם במהרה כעורך הדין המוכשר ביותר בצ'ארלסטון.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1784, שימש סמית' כחבר במועצת הייעוץ של קרוליינה הדרומית. סמית' נבחר לממונה על העיר צ'ארלסטון, תפקיד ששווה ערך לחבר מועצה עירונית כיום. בין השנים 1787 ל-1788, סמית' שימש כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
סמית' נודע כתומך מובהק של ג'ורג' וושינגטון ונבחר כמועמד פרו-אדמיניסטרטיבי לקונגרס הראשון ב-1788 מטעם מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הדרומית.
על בחירתו ערער יריבו דייוויד רמזי, שטען שמכיוון שסמית' חזר לארצות הברית שזה עתה נוסדה ב-1783, הוא לא היה אזרח ארצות הברית במשך שבע שנים, דרישה חוקתית לבחירה לבית הנבחרים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בסמכות הקונגרס, שהוקמה תחת סעיף I, סעיף 5 של החוקה, לשמש כ"שופט של הבחירות, התוצאות וההסמכות של חבריו". שסמית' היה מוסמך, וג'יימס מדיסון ציין ש"זו אקסיומה מקובלת, שהלידה היא הקריטריון לנאמנות". במהלך ממשל וושינגטון, סמית' ליווה את וושינגטון בסיורים ברוד איילנד ובמדינות הדרום.
לאחר מכן, סמית' נבחר מחדש לקונגרס השני ולקונגרס השלישי. מאוחר יותר הצטרף סמית' למפלגה הפדרליסטית ונבחר מחדש לקונגרסים הרביעי והחמישי. בקונגרס השלישי, סמית שימש כיו"ר ועדת הבחירות. בקונגרס הרביעי והחמישי, סמית שימש כיו"ר הוועדה לדרכים ואמצעים.
כיו"ר הוועדה לדרכים ואמצעים, סמית' פעל כמוביל קו עבור הפדרליסטים ונודע כשותף קרוב ודובר הבית עבור שר האוצר אלכסנדר המילטון.
ב-10 ביולי 1797, סמית' התפטר מהקונגרס כדי לשמש כשגריר ארצות הברית בפורטוגל. הוא החזיק בתפקיד עד 9 בספטמבר 1801, אז התפטר מתפקידו ולקח חופשה. סמית' חזר לצ'ארלסטון והתמודד שוב לקונגרס בשנים 1804, 1806 ו-1808, אך הפסיד בכל הבחירות הללו למועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, רוברט מריון.
בשנת 1808, סמית' הוסמך כלוטננט במיליציה של קרוליינה הדרומית. באותה שנה, סמית' נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה > אחרית חייו ומותו

לאחר הקריירה שלו בפוליטיקה, סמית שימש כנשיא חברת Santee Canal, סגן נשיא אגודת הספריות של צ'ארלסטון וסגן נשיא אגודת סנט ססיליה.
סמית' מת ממחלה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ב-19 בדצמבר 1812 ונקבר בחצר הכנסייה של פיליפ הקדוש.
דעות פוליטיות

במושב מיוחד של הקונגרס של ארצות הברית שכינס ג'ון אדמס ב-1797, הציג סמית' עשר החלטות הקוראות להגביר את ההגנה הימית וביצורי החוף בתגובה למשבר ההולך וגובר ביחסי ארצות הברית – צרפת.
סמית' התנגד לאמנציפציה של העבדים, מתוך אמונה שזה לא יועיל לא ללבנים ולא לשחורים. כפי שהסביר במליאת בית הנבחרים ב-17 במרץ 1790:
"אם השחורים לא יתערבבו עם הלבנים, הם יישארו שחורים עד סוף הזמן; כי לא טענו ששחרורם יהפוך אותם ללבנים; אם הם כן יתערבבו עם הלבנים, אז הגזע הלבן ייכחד, והעם האמריקאי יהיה כולו ממוצא מולאטי. לא משנה באיזה אופן יראו את הנושא, האבסורד שבשחרור היה ברור".
בשנת 1808, הפוליטיקה שלו התרחקה מאלכסנדר המילטון לכיוון תומאס ג'פרסון, כאשר סמית' אימץ את חוק האמברגו משנת 1807 כדרך להגדיל את העצמאות הכלכלית של ארצות הברית.
הערות שוליים

1 2 3 4  Massey, Gregory D. "Smith, William Loughton". South Carolina Encyclopedia. University of South Carolina. נבדק ב-22 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  ויליאם לוטון סמית', באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "The First House-Contested Election | US House of Representatives: History, Art & Archives".
↑  תפקיד פוליטי בבית מחוקקים (כמו קונגרס או פרלמנט), שמייצג את המפלגה או הקבוצה הפוליטית במהלך דיונים והצבעות על חוקים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298317205171  CiNii: DA17621250  ISNI: 0000 0000 7150 8419  LCCN: n86853482  NLA: 35996717  NTA: 242786707  RERO: 02-A022858867  SNAC: w6sx6h7w  SUDOC: 260547921  Trove: 1178005  US Congress: S000633  VIAF: 48267803   WorldCat (עם VIAF): 48267803 
סמלו של ויליאם לוטון סמית'
מתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944)

מתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944) הייתה קרב בין פלגת הארמייה נארווה לחזית לנינגרד הסובייטית על מחוז אידה-וירו החשוב מבחינה אסטרטגית. בזמן המבצע, סטלין היה מעוניין באופן אישי לכבוש את אסטוניה, וראה בכך תנאי מוקדם להוצאת פינלנד מהמלחמה. ארמיית ההלם השנייה הרחיבה את ראש הגשר בביצת קריבאסו דרומית לנארווה, וניתקה זמנית את מסילת הברזל מאחורי קבוצת שפונהיימר. גנרל ארמייה לאוניד גובורוב לא הצליח לנצל את ההזדמנות של כיתור פלגת הארמייה הגרמני הקטנה יותר שהזעיקה תגבורת. אלה הגיעו בעיקר מהאסטונים החדשים שהתגייסו (אנ'), שהיו מונעים להתנגד לכיבוש מחדש הסובייטי הממשמש ובא. קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי וקורפוס הרובאים ה-124, שחידשו את הפעולה הסובייטית, הותשו על ידי קורפוס הפאנצר אס אס השלישי בקרבות אכזריים. המתקפה הופסקה ב-20 בפברואר. במקביל ליום העצמאות של אסטוניה (אנ') ב-24 בפברואר, השמידו הרגימנטים ה-45 וה-46 הטריים של הוואפן-גרנדיר אס אס (הרגימנטים האסטונים 1 ו-2 (אנ')), את ראש הגשר הסובייטי Riigiküla מצפון לנארווה.
רקע

כיבוש המחוז של נארווה הממוקם בין מפרץ פינלנד לאגם פייפסי הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה לכוחות המזוינים הסובייטים. הצלחת המבצע האסטוני הייתה מספקת התקדמות ללא הפרעה לאורך החוף לטאלין, מה שהיה מאלץ את קבוצת ארמיות צפון לסגת מאסטוניה מחשש לכיתור. עבור הצי הבלטי, שנלכד במפרץ המזרחי של מפרץ פינלנד, טאלין הייתה היציאה הקרובה ביותר לים הבלטי. הרחקה של קבוצת הארמיות צפון מאסטוניה הייתה חושפת את דרום פינלנד להתקפות אוויריות ואמפיביות שיגיעו מבסיסים אסטוניים. הסיכוי להתקדמות לפרוסיה המזרחית דרך אסטוניה משך ביתר שאת את הפיקוד הראשי הסובייטי, שכן נראה היה שהוא מקרב את ההתנגדות הגרמנית לקריסה. לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, וולדימיר טריבוץ (אנ'), מפקד הצי הבלטי, הכינו תוכנית להשמדת קבוצת הארמיות צפון. סטלין הורה על לכידת נארווה בכל מחיר לא יאוחר מ-17 בפברואר:
חובה שכוחותינו יתפסו את נרווה לא יאוחר מ-17 בפברואר 1944. זה נדרש הן מסיבות צבאיות והן מסיבות פוליטיות. זה הדבר הכי חשוב כרגע. אני דורש ממך לנקוט בכל האמצעים הדרושים כדי לשחרר את נרווה לא יאוחר מהתאריך המצוין.
לאחר כישלונה של חזית לנינגרד במילוי הפקודה, נתן סטלין הוראה חדשה ב-22 בפברואר: לפרוץ את ההגנה הגרמנית, לכבוש את נמל פרנו שבדרום אסטוניה, לנתק את החיילים הגרמנים באסטוניה, לכוון שתי ארמיות לעבר דרום מזרח אסטוניה. הם המשיכו לעבור דרך לטביה, ופתחו את הדרך לפרוסיה המזרחית ולמרכז אירופה. ב-22 בפברואר, כשהמתקפה שלהם נעצרה במשך שלושה שבועות, הציגה ברית המועצות לפינלנד תנאי שלום. בעוד שפינלנד ראתה בתנאים בלתי מקובלים, המלחמה שהתחוללה סביבם נראתה מסוכנת מספיק כדי להמשיך לנהל משא ומתן. כדי לדחוף את פינלנד לתנאי שלום לא נוחים, סטלין היה צריך לכבוש את אסטוניה. משאלתו של סטלין הייתה פקודה למפקדי חזית לנינגרד – כשראשיהם מונחים על כף המאזניים.
קרב קודם

הארטילריה של ארמיית ההלם השנייה פתחה באש על עמדות גרמניות ב-11 בפברואר דרומית לנארווה. קורפוס הרובאים של המשמר ה-30, יחידה מובחרת המשמשת בדרך כלל לפריצת קווי הגנה, הצטרף ליחידות הסובייטיות שניסו לכבוש את תחנת אובר. רובאי המשמר הרחיבו את ראש הגשר לעשרה קילומטרים לאורך החזית. שרידי דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-227 וה-170 נסוגו. מייג'ור גנרל רונצוב הורה על הסתערות אווירית וארטילרית על הכפר אובר, כאשר דיוויזיית הרובאים ה-64 של המשמר (אנ') תפסה אותו בהתקפת פתע ב-13 בפברואר. חצי קילומטר מערבה מתחנת הרכבת אובר, גדוד רובאי המשמר 191 חתך את מסילת הברזל שני קילומטרים מהכביש המהיר של טאלין, שהיה המוצא האחרון עבור פלגת הארמייה שפונהיימר, אך הם נהדפו על ידי דיוויזיית הרגלים ה-170 וגדוד הטנקים ה-502. דיוויזיות הרובאים ה-98 וה-131 של ברית המועצות (קורפוס הרובאים ה-43) הקימו ב-12 בפברואר ראש גשר בגדה המערבית של נהר נארווה (אנ') המשתרע מפאתי סיוורצי של העיר נארווה ועד רייגיקולה.
חטיבת הרגלים הימית הסובייטית, עם כוח של 517 חיילים, החלה במבצע נחיתת מרקולה ב-14 בפברואר, ונחתה ישירות מול ארטילריית החוף הגרמנית. גדוד נורווגיה ושומרי החופים, הנתמכים על ידי שלושה טנקי טיגר הגיבו במהירות. בעוד הארטילריה של ארמיית ההלם השנייה שהוצבה ליד אובר לא הצליחה להתחיל את התקפתם במועד המוסכם, תוך שבע וחצי שעות של לחימה עזה, ראש החוף הסובייטי הושמד.
הכנות > סובייטיות

ב-9 בפברואר, גנרל הארמייה לאוניד גובורוב מחזית לנינגרד הורה לארמיית ההלם השנייה לפרוץ את קו ההגנה הגרמני מצפון ומדרום לעיר נרווה עד 17 בפברואר, להזיז את החזית חמישים קילומטרים מערבה ולהמשיך לכיוון העיירה רקוורה. ליחידות סובייטיות בעלות ניסיון מהמצור על לנינגרד היה מספר לא מבוטל של נשים בשורותיהן. נסיגה הייתה גוררת עונש מוות. לאחר הכישלון הראשוני במילוי פקודותיו של גובורוב, הנחית לוטננט גנרל איוואן פדיונינסקי, מפקד ארמיית ההלם השנייה, את דיוויזיית הרובאים ה-13 מהעתודה מעבר לנהר נארווה בברידג'הד קריבאסו כדי לתמוך במתקפה של קורפוס הרובאים ה-30 של המשמר. תחנת אובר. כמילואים נוספים, הביא פדיונינסקי ב-20 בפברואר, את קורפוס הרובאים ה-124 וחיזק אותו בארטילריה של הדיוויזיות ההרוסות.
הכנות > גרמניות

דיוויזיית המתנדבים ה-20 של האס אס האסטונית (אנ') הועברה במהלך השבוע שלאחר 13 בפברואר. הדיוויזיה, שתוגברה באסטונים שזה עתה התגייסו, צורפה לקורפוס הפאנצר אס אס השלישי. הם היו אמורים להגן על הקו מול דיוויזיית הרובאים ה-378 (אנ'), גדוד המקלעים ה-340 וגדוד התותחנים ה-803 של זניט בראש גשר רייגיקולה שבעה קילומטרים מצפון לעיר נרווה. מכיוון שזה היה כיוון ההתקפה הסובייטי העיקרי לעת עתה, ביצרו האסטונים בטירוף את הקו בשדות מוקשים, תיל דוקרני מכוסה במספר רב של כלי ארטילריה מעבר לנהר מצפון לראש הגשר. השטח היה מוכר היטב לחלק מהאסטונים, שכן לפני המלחמה אותר במקום שדה תרגול רובאים צבאי.
פריסות > סובייטיות

קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 – גנרל לוטננט ניקולאי סימוניאק (אנ')
קורפוס הרובאים ה-43 – גנרל מאיור אנטולי אנדרייב
קורפוס הרובאים ה-109 – גנרל מאיור איבן אלפרוב
קורפוס הרובאים ה-124 – גנרל מאיור וולדר דמברג
גדודי טנקים כבדים של המשמר 46, 260 ו-261 וגדודי ארטילריה מתנייעים נפרדים 1902
קורפוס ארטילריית ההבקעה השלישי – גנרל מאיור נ.נ. זדנוב
קורפוס הטנקים של המשמר השלישי – גנרל מאיור י.א. ווצ'נקו
פריסות > גרמניות

קבוצת ארמיות צפון הורתה על פריסת פלגת הארמייה נארווה ב-22 בפברואר בעמדות הבאות: קורפוס הפאנצר אס אס השלישי מצפון לנארווה וראש הגשר בגדה המזרחית של הנהר, הקורפוס ה-43 נגד ראש הגשר קריבאסו מדרום. של העיר והקורפוס ה-26 לגזרה שבין קריבאסו לאגם פייפסי. נכון ל-1 במרץ 1944, היו בסך הכל 123,541 אנשי צוות הכפופים לקבוצת הארמיות לפי סדר הקרב המוצג ישירות למטה:
הקורפוס ה-26 – גנרל חיל הרגלים אנטון גרסר
הקורפוס ה-43 – גנרל חיל הרגלים קרל פון אופן
קורפוס הפאנצר אס אס השלישי – SS-אוברגרופנפיהרר פליקס שטיינר
יחידות נפרדות:
הגזרה המזרחית, הגנת החוף (צוות הדיוויזיה השנייה נגד מטוסים כמפקדה) – גנרל לויטננט אלפונס לוצ'ני (אנ')
הרגימנט האסטוני "רבאל" (אנ')
3 גדודי המשטרה האסטונית
2 גדודי אוסט אסטוניים
יחידות צבאיות אחרות:
פיקוד ארטילריה מס' 113
פיקוד עליון מס' 32
גדוד הפאנצר הכבד ה-502 (אנ')
גדוד נגד טנקים 752
גדוד חי"ר מיוחד (אימונים) 540
המצב בחזית

המצב בחזית נרווה הפך באמצע פברואר לאסון עבור הגרמנים. חזית לנינגרד יצרה שני ראשי גשר מצפון ומדרום לעיר, הקרוב ביניהם במרחק של כמה מאות מטרים מהכביש המהיר נארווה – טאלין. פלגת הארמייה שפונהיימר הייתה בסכנת כיתור. ההגנה על הכביש המהיר הוקצתה ליחידות חי"ר קטנות מדיוויזיות השדה של הלופטוואפה (אנ') ה-9 וה-10, נתמכות על ידי טנקי פנתר שנפרסו כל כמה מאות מטרים לאורך הכביש המהיר. הם הסתירו תצפית ישירה על הכביש המהיר על ידי הצבת ענפי עצי אשוח לאורכו. עם זאת, זה לא הסיט את דעתה של הארטילריה הסובייטית מלשמור על הכביש המהיר בהפצצה מתמדת. האמונה של קבוצת שפונהיימר, שההגנה יכולה להמשיך כך, התחילה להתמעט.
פעילות קרבית > מדרום לנארווה

לאחר התקפה ארטילרית כבדה ב-15 בפברואר, דיוויזיית משמר הרובאים הסובייטית פרצה למסילת הרכבת במרחק של 500 מטרים ממערב לתחנת אובר, אך מתקפה חזקה של מפציצי הצלילה הגרמנים יונקרס Ju 87 הצמידה אותם. מסילת הרכבת נארווה - טאלין, שתספקה את קורפוס הפאנצר אס אס השלישי ברחבי העיר, נותקה בשני מקומות, ואיימה לכתר את הדיוויזיה הגרמנית. במהלך הפעולה איבד קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי 7,773 חיילים והפסיק להתקיים כיחידה כשירה לקרב. יחידות של קבוצת שפונהיימר המשיכו להתקפת הנגד, ועצרו את התקדמות קורפוס הרובאים הסובייטי. למרות התנגדות כבדה של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-61, קורפוס הרובאים תקף בעוצמה חזקה מאחורי מסילת הברזל. יוהנס פריסנר, מפקד פלגת הארמייה, זירז את כוחותיו דרומה נגד התקדמות קורפוס הרובאים ה-124. דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-61 ודיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, בתמיכת גדוד הטנקים הכבדים 502, הדפו את קורפוס הרובאים בחזרה לביצה בקרב קשה. לאחר המתקפה, קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי הוחלף בקורפוס הרובאים ה-109. דיוויזיית הרגלים 214 ניתקה דיוויזיית רובאים משאר כוחותיה ב-28 בפברואר. קורפוס הרובאים הסובייטי ה-43 שיקם את המצב.