stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שטאלהלם
היסטוריה ודגמים עיקריים > מלחמת העולם השנייה

ב-1935 עוצבה הקסדה מחדש, הפאות ומצחיית הקסדה צומצמו וגם צורתה הכללית הפכה לקומפקטית ומעוגלת יותר. בנוסף, זוג התופסנים בצידי הקסדה שאפיינו את הדגמים המוקדים הוסרו ונוספו לה פתחי אוורור. קסדת ה-M35 החדשה נכנסה לשירות במקביל לייסוד הורמאכט ועליית גרמניה הנאצית, מתוך כך העיצוב היה שילוב של קסדה מודרנית עם עיצוב מתקדם אך עם מאפיינים עיצוביים שהדגישו את ההמשכיות מהפיקלהאובה של המאה ה-19 ודרך השטאלהלם של מלחמת העולם הראשונה. ה-M35 הוכנסה רשמית לשירות גרמני ב-25 ביוני 1935 ושימש את כלל הכוחות הגרמנים, כוחות סיוע אזרחיים, כוחות משטרה ובנות בריתה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במקביל להקמת הוורמאכט ואימוץ הקסדה החדשה, עוצב גם דגם ליחידות הפלשירמיאגר (כוחות מוצנחים) שהוקמו אף הם בתקופה זו. עיצוב הפלשירמיאגר התבסס על ה-M35 אך ללא הפאות והמצחייה הבולטים, בנוסף עוצבה בטנה קשיחה יותר ורצועת סנטר שחוברה בארבע נקודות לבסיס הקסדה, כל זאת על מנת לקבע את הקסדה באופן מיטבי לראש החייל בזמן צניחה. תחילה הותאמו קסדות M35 קיימות (על ידי הסרת החלקים העודפים והחלפת הבטנה) ובהמשך הן יוצרו בנפרד.
בשנת 1942 הנטל על התעשייה הגרמנית הביא לעיצוב ה-M42, דגם זה היה פשוט יותר וקיצר את זמן הייצור ואת החומרים שנדרשו לכל קסדה, כאשר השינוי המשמעותי ביותר היה חיתוך קצוות הקסדה במקום קיפול המתכת. במקביל עוצב דגם M44 שפישט עוד יותר את ייצור הקסדה והשטיח את צורתה הכללית של הקסדה (במראה הדומה לקסדת הסימן III הבריטית). דגם זה יוצר במספרים מצומצמים בשלבים האחרונים של המלחמה, לכן לא זכה לשימוש נרחב, אך שימש בסיס לשטאלהלם של גרמניה המזרחית החל משנות ה-50.
היסטוריה ודגמים עיקריים > המלחמה הקרה

עם תבוסת גרמניה הנאצית וסיום מלחמת העולם השנייה, התחלקה גרמניה לגרמניה המערבית והמזרחית, ב-1956 שתי המדינות הקימו מחדש את כוחות הצבא שלהם. בגרמניה המערבית הבונדסוור אימץ את עיצוב קסדת ה-M1 האמריקאית בשם שטאלהלם M-56, בעוד שגרמניה המזרחית צבא העם הלאומי אימץ את עיצוב ה-M44 הניסיוני עם מספר שינויים תחת אותו השם "שלטאלהלם M-56". לאחר איחוד גרמניה ואיחוד הכוחות לתוך הבונדסוור ב-1990, המשיכה הקסדה של גרמניה המערבית לשמש את הכוחות עד שהוחלפה ב-1992 בגרסה מקומית של ה-PSGAT האמריקאי.
משתמשות עיקריות

האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית - M1916, ‏M1917 ו-M1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית - בשימוש נרחב לצד צבא גרמניה הקיסרית
רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית - בעיקר ה-M35, דגם הפלשירמיאגר ודגמי ה-M40 ו-M42 המופשטים יותר.
גרמניה המזרחית גרמניה המזרחית - דגם ה-M56 (שהתבסס על ה-M44), בשימוש עד פירוק גרמניה המזרחית ב-1992.
גרמניה המערבית גרמניה המערבית - מספר דגמי שטאלהלם נותרו בשירות מצומצם בעיקר של כוחות משטרה. הקסדה הסדירה ששימשה את כלל הכוחות כונתה אף היא M56 "שטאלהלם", אך התבססה דווקא על קסדת ה-M1 האמריקאית.
הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית (עד 1949); הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין (מ-1949)
האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית - עודפי הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, בנוסף לדגם שיוצר עבורם ללא המצחיה הקדמית.
ממלכת איטליה ממלכת איטליה
הונגריה הונגריה - בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס הציוד הגרמני.
פינלנד פינלנד - בעיקר דגמי M35 ו-M42 במהלך מלחמת העולם השנייה.
אסטוניה אסטוניה - בעיקר דגמי M1916, ‏M1917 ו-M1918.
שוודיה שוודיה - הקסדה השוודית פוסוקסהלם דגם B התבססה על עיצוב השטאלהלם הגרמני.
ספרד ספרד
צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
צ'ילה צ'ילה - דגם מבוסס על העיצוב הגרמני נמצא עד היום בשירות טקסי.
ראו גם

קסדת פלדה לכוחות מוצנחים
קסדת M1
קסדת ברודי
הערות שוליים

↑  בשירות גרמני, הדגמים האחרונים הוצאו משירות באיחוד גרמניה ב-1992, אך נגזרות והעתקים במדינות אחרות נמצאות בשימוש גם כיום - אם כי לרוב בשימוש טקסי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4372625-2 
חיילי סער של צבא האימפריה הגרמנית עם שטאלהלם M1916, מלחמת העולם הראשונה.
חיילי דיוויזיית גרוסדויטשלנד בברית המועצות עם קסדות דגם M35.
דגם הפלשירמיאגר ללא המצחייה והפאות הבולטות.
חיילי גבול של גרמניה המזרחית עם קסדת M56 שהתבססה על עיצוב ה-M44 הייחודי
מסדר כבוד בצ'ילה עם קסדות בעיצוב השאלהלם (בדומה ל-M1933)
שמואל צור

שמואל צור (נולד ב-1943) הוא האפוטרופוס הכללי לשעבר ושופט בית הדין הארצי לעבודה בדימוס.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1943 בארץ ישראל. בשנת 1961 סיים לימודיו בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, ובשנים 1961–1965 שירת בצה"ל. בשנת 1970 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית ובשנת 1971 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1971–1977 עבד כעורך דין, תחילה כשכיר במשרד פרטי ולאחר מכן בקרן קיימת לישראל. בשנים 1977–1980 כיהן כיועץ משפטי לנציבות שירות המדינה. בשנים 1980–1985 כיהן כסגן מנהל מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
בשנים 1985–1994 כיהן כשופט שלום, בתפקיד רשם בבית המשפט העליון. בשנת 1994 שב למשרד המשפטים ושימש כאפוטרופוס הכללי. עד שנת 2001. בינואר 2002 מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-3 באפריל 2012.
כשופט, פסק בין היתר בשנת 2008 בהליך בו גיבש מבחנים לזיהוי המעסיק האמיתי של עובדי קבלן כוח אדם ותצורות העסקה משולשות. פסק דין שכתב בשנת 2007 התווה כללים להחלטות של מעסיקים בכל הנוגע להעברת עובדים בין תפקידים באופן חד-צדדי.
בפסק דין משנת 2009, קבע כי גם נבחר ציבור שקיבל את שכרו באיחור זכאי לפיצוי בגין הלנת שכר. בשנת 2009 בפסק דין אשר קבע כי קופות החולים חייבות לשקול בקשות מבוטחים לטיפול חריג, גם אם אינו מציל חיים, הציג דעת מיעוט ובה טען כי בית הדין לא צריך לעצב מיוזמתו 'נוהל עבודה' לוועדת הקופה.
פסק דינו האחרון משנת 2012 קבע כי יש להוציא רבני שכונות לפנסיה בגיל 67 כמו יתר עובדי המגזר הציבורי.
לאחר פרישתו הוא משמש כמגשר וכבורר במסגרת המשכן לבוררות ולפתרון סכסוכים. בין היתר ערך בוררות בין בנק מזרחי טפחות לעובדיו, בו קבע כי הבנק ישלם לעובדים 15 מיליון ש"ח בגין דמי הבראה. הוא מוביל את בית הדין הפנימי של הסתדרות המורים.
בשנת 2017 פרסם ספר ילדים, 'המגרות של סבא', בהוצאת טפר, עם איורים של דני קרמן.
הערות שוליים

↑  שמואל צור, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  מאת צבי לביא, ‏שמואל צור ל"גלובס": נקש ועו"ד שיבולת מנסים ליצור דה-לגיטימציה של פעולותי, באתר גלובס, 7 באוגוסט 1997
↑  נועם שרביט, ‏לראשונה: ביה"ד הארצי גיבש מבחנים לזיהוי מעסיקו האמיתי של עובד כ"א, באתר גלובס, 7 בנובמבר 2008
↑  הארץ, ביה"ד הארצי לעבודה קבע גבולות להעברת עובד מתפקיד אחד למשנהו, באתר TheMarker‏, 10 באפריל 2007
↑  נועם שרביט, ‏ביה"ד הארצי: גם נבחר ציבור שקיבל משכורת באיחור זכאי לפיצויי הלנת שכר, באתר גלובס, 21 בינואר 2009
↑  נועם שרביט, ‏ביה"ד: קופ"ח חייבת לשקול בקשות למימון טיפול חריג גם אם אינו מציל חיים, באתר גלובס, 12 בנובמבר 2009
↑  עו"ד טל צבר,פסיקתו האחרונה של השופט צור- רבני השכונות יפרשו בגיל 67 באתר פסק דין, 3 באפריל 2012.
↑  שמואל צור באתר המשכן לבוררות ולפתרון סכסוכים
↑  עירית אבישר, ‏מזרחי-טפחות ישלם לעובדיו 15 מיליון שקל בגין דמי הבראה, באתר גלובס, 20 בפברואר 2014
↑  בית הדין דחה את עתירת האופוזיציה שטענה לזיופים בבחירות 2017 באתר הסתדרות המורים.
↑  המגרות של סבא באתר הוצאת טפר.
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
רכבת אחרונה מגאן היל

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ון סטרג'ס
 הופק בידי:  האל ואליס
 תסריט:  ג'יימס פו
 עריכה:  וורן לאו 
 שחקנים ראשיים:  קירק דאגלס אנתוני קווין קרולין ג'ונס ארל הולימן
 מוזיקה:  דימיטרי טיומקין
 צילום:  צ'ארלס לנג
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Wallis-Hazen Productions, Bryna Productions 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 ביולי 1959
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מערבון 
 הכנסות:  2,500,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
רכבת אחרונה מגאן היל (באנגלית: Last Train from Gun Hill) הוא מערבון אמריקאי בטכניקולור משנת 1959, בבימויו של ג'ון סטרג'ס עם קירק דאגלס ואנתוני קווין בתפקידים הראשיים.
בסרט משתתפת בתפקיד קטן השחקנית הישראלית-אמריקאית זיוה רודן-שפיר.
תקציר העלילה

קרייג בלדן (אנתוני קווין) הוא אדם עשיר בעל עדרי בקר ועסקים בעיירה גאן היל (שם פיקטיבי) הוא למעשה שליט יחיד בעיירה וכולם נשמעים לו כולל השריף. בלדן הוא אלמן ומגדל את בנו היחיד ריק (ארל הולימן).
בעיירה סמוכה נמצא חברו מט מורגן המשמש כמרשל. הוא נשוי לקתרין (זיוה רודן-שפיר) אישה ממוצא אינדיאני ויש להם ילד בשם פיטי.
יום אחד כאשר קתרין חוזרת מביקור אצל הוריה עם פיטי, תוקפים אותה שני בחורים, ריק בלדן (ארל הולימן) וחברו לי (בריאן האטון). היא מצליפה על לחיו של ריק אבל הם מתגברים עליה, אונסים אותה והיא מתה. פיטי מצליח לעלות על אחד הסוסים שלהם ולדהור לעבר אביו מט ולספר לו מה שקרה. מט דוהר למקום הפשע, מזהה את אשתו המתה ונושא אותה בזרועותיו. את האוכף של הסוס הוא מזהה כזה של חברו קרייג. הוא חוגר אקדח ועולה לרכבת הנוסעת לגאן היל כדי לעצור את שני הפושעים ולהביאם לדין.
ברכבת הוא פוגש את לינדה (קרולין ג'ונס), המאהבת לשעבר של קרייג בלדן.
קרייג הוא חבר טוב של מט ופעם הציל את חייו. מט מראה לו את האוכף ומתאר לו שלאחד התוקפים יש שריטה עמוקה בלחי מצליפת השוט של אשתו. במהרה מתברר שהמדובר בריק, בנו של קרייג. מט מבקש לעצרו ולהביאו למשפט. קרייג אומר שלא ייתן לו לעצור את בנו וכי למן ביטחונו הוא מבקש ממנו לעזוב את גאן היל ברכבת האחרונה בתשע בערב.
מורגן נחוש בדעתו לא לחזור בלי שני הרוצחים אבל כל העיירה נשלטת בידי בלדן כולל השריף והוא נתון בסכנה גדולה. רק לינדה מחבבת אותו בגלל שנאתה לבלדן. לבסוף מצליח מורגן לחדור לחדרו של ריק במלון השייך לבלדן. הוא אוזק אותו למיטה ומיד מתחיל בקרב יריות עם אנשיו של בלדן. מורגן מקרב את המיטה לחלון והיריות פוסקת כדי לא לפגוע בריק.
לינדה מתנדבת לתווך בין הצדדים אבל מורגן מסרב גם לה ומבקש אותה שתגנוב למענו רובה והיא נענית לכך.
מפנה בעלילה קורה כאשר לי מצית את המלון כדי להכריח את כולם ובעיקר את מורגן להימלט עם ריק. מורגן משחרר את ריק מהמיטה, ומתחיל לרדת במדרגות כשהרובה מוצמד לסנטרו של ריק. הוא עולה על עגלה בדרך לתחנת הרכבת. לי פותח באש אך הורג בטעות את ריק ומחוסל בידי מורגן.
כעת מגיע מורגן לתחנת הרכבת ורוצה לעלות לרכבת האחרונה מגאן היל אך בלדן מגיע, רואה את בנו הרוג ומבקש לערוך דו-קרב עם מורגן שבסופו הוא נהרג ומורגן מצליח ברגע האחרון לעלות על הרכבת האחרונה מגאן היל לאחר שמשימתו הושלמה.
שמואל צמח

אין תמונה חופשית
לוחית זיכרון לשמואל צמח בפסאז' הוד בתל אביב
רחבת שמואל צמח ברחוב אביאל בפתח תקווה
שמואל צמח (21 במאי 1932 - 15 באוקטובר 2017) היה מפיק, אמרגן ואיש תרבות ישראלי.
ביוגרפיה

צמח נולד בפתח תקווה. הוא החל את דרכו כמארגן פסטיבלי ריקודים ופסטיבל באר שבע בשנות ה-50. היה שליח המדינה בארצות הברית במשך שנה וארגן שם את חגיגות העשור למדינת ישראל. היה מנהל ההפקה של להקת כרמון, מפיק מחזות זמר בתיאטרון גיורא גודיק.
צמח הפיק בארץ גרסאות עבריות למחזות זמר כמו "כנר על הגג", "גברתי הנאוה" ו"סיפור הפרברים".לאחר מכן נהפך לאחד ממפיקי המופעים הבולטים בישראל ונחשב לחלוץ הופעות האצטדיונים בישראל.
צמח היה מפיק ואמרגן עצמאי אשר הביא ארצה אמנים מן השורה הראשונה, בהם אנריקו מסיאס, פרנק סינטרה, מרסדס סוסה, הבולשוי הרוסי, לאונרד כהן, אריק קלפטון, ג'ואן באאז ורבים אחרים.
שימש נשיא כבוד לתמיד של ארגון האמרגנים בישראל, יקיר העיר תל אביב, וזוכה בפרס אמ"י למפעל חיים לשנת תשס"ט.
בטקס פרסי אקו"ם של שנת 2017, קיבל פרס מפעל חיים על תרומתו להעשרת התרבות בישראל.
עיריית תל אביב קבעה לזכרו לוחית זיכרון בכניסה לפסאז' הוד ברחוב דיזנגוף היכן שהיה משרדו.
הרחבה מאחורי היכל התרבות בפתח תקווה נקראת על שמו.
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של שמואל צמח
↑  שמואל צמח וצבי אבני – בין יקירי תל אביב, באתר "הבמה", 25 באפריל 2004
↑  טל פרי, ‏פרס מפעל חיים לאמרגן ולמפיק הוותיק שמואל צמח, באתר גלובס, 10 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310563605171  ISNI: 0000 0004 0278 5155  VIAF: 298681249   WorldCat (עם VIAF): 298681249
רשות הרבים (שבת)

בהלכות שבת, רשות הרבים היא אחת מארבע רשויות השבת. מדין התורה אסור להכניס ולהוציא חפצים מרשות הרבים לרשות היחיד בשבת, וכן אסור לטלטל חפץ ארבע אמות ברשות הרבים.
הגדרת רשות הרבים

רשות הרבים היא שטח ציבורי פתוח, שרבים מהלכים בו. אולם לא כל שטח ציבורי נחשב לרשות הרבים, כך למשל שטח ציבורי סגור המוקף במחיצות מכל צדדיו, (כגון אצטדיון) אינו רשות הרבים, אלא רשות היחיד. שטחים פתוחים שאינם בשימוש הציבור כגון שדות, מדבריות וימים, נחשבים לכרמלית ולא לרשות הרבים. תנאי נוסף לרשות הרבים הוא, מקום שאינו גבוה מהקרקע יותר משלושה טפחים, למעט יוצא דופן אחד של עמוד גבוה תשעה טפחים ורבים מכתפים (נעזרים בסידור המשא שהם נושאים) עליו.
הגמרא במסכת שבת מביאה דוגמאות למקומות שהם רשות הרבים:
איזוהי רשות הרבים: סרטיא ופלטיא גדולה ומבואות המפולשים לרשות הרבים - זו היא רשות הרבים גמורה.
לפי פירוש רש"י, "סרטיא" היא רחוב ראשי שבו הולכים מעיר לעיר (דרך בין עירונית), 'פלטיא' היא רחובה של עיר (שטח פתוח במרכז העיר) שבו מתקבצים למסחר, ו"מבואות המפולשים" הם רחובות בתוך העיר הרחבים לפחות 16 אמות (כ-7 מטרים) ופתוחים משני צידיהם ל"סרטיא", היינו לדרך בין עירונית.
כדי ששטח ייחשב כרשות הרבים, עליו להיות שטח פתוח תחת כיפת השמים ולא מקורה בגג. וכן עליו להיות בעיר פרוזה ולא בעיר המוקפת חומה, היות שהחומה נחשבת כמחיצה, ההופכת את השטח אותו היא מקיפה מכל צדדיה לרשות היחיד (בתנאי שלפחות אחד משעריה ראוי להינעל בלילה, כך שהדרך המוליכה לערים אחרות יכולה להיסגר על ידה, אם השערים אינם ראויים להינעל, אין החומה הופכת את העיר לרשות היחיד). גם עמק או הר תלול המקיף את העיר מכל כיווניה ('תל המתלקט') נחשב כמחיצה, ומונע מהמקום להיחשב לרשות הרבים.
ישנה שיטה הלכתית הסוברת, שגם רחובות הרחבים פחות מ-16 אמות, ופתוחים משני צידיהם לרחובות שהם רשות הרבים בעצמם, נחשבים כרשות הרבים גם כן, כיוון שהם משמשים רשות הרבים גמורה.
האם רשות הרבים צריכה שיעברו בה שישים ריבוא איש > המצריכים שישים ריבוא כתנאי לרשות הרבים

ישנה שיטה הלכתית, שאין מקום נחשב כרשות הרבים עד שיהיו מצויים בו שישים ריבוא אנשים. וכל זמן שאין עוברים בו מספר כזה של אנשים, אין הוא רשות הרבים אלא כרמלית.
דעה זו מובאת בשולחן ערוך:
יש אומרים דכל שאין ששים רבוא עוברים בו בכל יום - אינו רשות הרבים.
מקור שיטה זאת בהלכות גדולות בשם רב יהודה ריש כלה דמנהר פקוד, אך היא ידועה בעיקר מפירוש רש"י למסכת עירובין, והטעם העומד מאחריה, שכיוון שאת כל דיני רשויות השבת לומדים ממחנה ישראל במדבר סיני, כשם שבמחנה ישראל, שהיה מוגדר כרשות הרבים, היו 600,000 איש גברים, כך כל רשות הרבים צריכה להיות מקום שבו יש לפחות 600,000 איש.
מבין הנוקטים בשיטה זו נמנים רבי יעקב בן אשר מחבר ארבעה טורים, רבנו ברוך מחבר ספר התרומה, ובעל ספר הרוקח.
לפי שיטה זו, רוב מוחלט של המקומות כיום אינם רשות הרבים אלא כרמלית ולכן אפשר להקיף אותם בעירוב המורכב מצורוצת הפתח ולהוציא חפצים מרשות היחיד אליהם, להכניס מהם לרשות היחיד, ולטלטל בהם בצורה חפשית. אמנם, בשו"ת משאת בנימין כתב שאף הראשונים הסבורים כשיטה זו לא הקלו על פיה בעניין איסורי דאורייתא.
לפי שיטה זו יוצא שיש שעל מקום לקיים שלושה תנאים כדי שייחשב כרשות הרבים:
מקום רחב 16 אמות (כ-7 מטרים, אולם המקום יחשב רשות הרבים גם אם בחלקים ממנו הוא צר יותר).
מקום פתוח משני צדדיו לדרך בין עירונית ("מפולש").
עוברים בו 600,000 איש מדי יום.
האם רשות הרבים צריכה שיעברו בה שישים ריבוא איש > החולקים על שיטה זו

ראשונים רבים חולקים על שיטה זו, היות שאין התנאי של 600,000 איש נזכר במפורש בתלמוד הבבלי או בירושלמי, וכן אין הוא נזכר ברי"ף וברמב"ם. מבין הראשונים הללו נמנים רבי אליעזר ממיץ הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, הר"ן, והריב"ש. לבד זה יש מחלוקת, האם צריך שיהיו 600,000 איש העוברים במקום בכל יום, או די שבעיר יגורו 600,000 איש, והאם 600,000 איש הם גברים בלבד או כלל הציבור.
בשולחן ערוך הובאה דעת החולקים בסתם, ושיש אומרים שנצרך התנאי של 600,000 איש. ונחלקו אחרונים בדעת המחבר: רבי אברהם גומבינר מחבר ספר מגן אברהם כתב שפסק כדברי המצריכים את התנאי. לעומתו רבי חיים בנבנישתי ביאר שפסק כחולקים, וכן ביאר רבי ישראל מאיר הכהן, בספרו משנה ברורה. רבי אפרים זלמן מרגליות כתב שהשולחן ערוך לא הכריע במחלוקת זו. בדעת הרמ"א כתב רבי דוד סגל בספרו טורי זהב שפסק כדברי המצריכים 600,000 איש, אך רבי מאיר פוזנר כתב שאין ראייה לכך מדברי רמ"א.
במשנה ברורה נכתב שכל בעל נפש יש לו להחמיר כשיטה שיש רשות הרבים מהתורה גם ללא 600,000 איש, אך הוסיף שאין למחות ביד המקילים כשיטה השנייה. וכך כתבו רבי שניאור זלמן מלאדי בשולחן ערוך הרב, רבי אברהם דנציג בחיי אדם, והרב משה לוי בספרו מנוחת אהבה.
אנשים הנוהגים להחמיר כשיטה זו, אינם מטלטלים בשבת במקומות ציבוריים, אף במקומות שיש בהם עירוב, היות שעירוב של צורת הפתח אינו מועיל במקום שנחשב רשות הרבים מן-התורה, כפי שיתבאר לקמן.
דיני טלטול והוצאה מרשות לרשות ברשות הרבים

מותר להעביר חפץ או משא ברשות הרבים פחות מארבע אמות.
אסור מדין התורה להוליך חפץ או משא יותר מארבע אמות בתוך רשות הרבים.
אסור מדין התורה להוציא ולהכניס חפץ או משא מרשות הרבים לרשות היחיד.
אסור מדרבנן להוציא ולהכניס חפץ או משא מרשות הרבים לכרמלית
מותר להכניס ולהוציא חפץ או משא מרשות הרבים למקום פטור (ובלבד שלא יוליכו ארבע אמות ברשות הרבים תוך כדי).
ארבע אמות לאדם ברשות הרבים

לכל אדם יש ארבע אמות ממקומו ברשות הרבים, שבהן מותר לו לטלטל (כ־180 ס"מ). ארבע אמות אלו הן מכל נקודה שבה עומד אדם ברשות הרבים.
ארבע אמות אלו נמדדות כבינוניות – היינו כאמות רגילות וממוצעות, למעט לאדם שגופו גדול מהממוצע (כגון עוג מלך הבשן), שמודדים את ארבע האמות באמה שלו, לקולא.
מדרבנן, אסור לאדם להוליך חפץ ברשות הרבים על ידי הליכה של פחות מארבע אמות ועצירה, משום חשש שלא ישים לב וילך יותר מארבע אמות, ונמצא עובר על איסור מהתורה. אולם בשעת הדחק מותר לקבוצת בני האדם לעמוד בשרשרת זה ליד זה, ולהעביר חפץ ברשות הרבים, כאשר כל אחד מעביר את החפץ פחות מארבע אמות. היות שרבים עומדים בשרשרת, לא חוששים שאחד יטעה ויוליך יותר מארבע אמות, היות שהרבים יזכירו אחד לשני את האיסור.
ארבע אמות אלו נמדדות כעיגול, ואסור להעביר מעבר להם. אולם כדי להתחייב משום מלאכת הוצאה מרשות לרשות הם נמדדות כריבוע. היות שאלכסון של ריבוע שצלעו ארבע אמות הוא כ־5.6 אמות, לא יתחייב אדם משום מלאכת הוצאה, עד שיעביר יותר מ-5.6 אמות (כ־250 ס"מ). לדעת הרמב"ם, המעביר חפץ למרחק שבין 4 ל-5.6 אמות 'פטור אבל אסור'.
כרמלית ומקום פטור בתוך רשות הרבים

כל דבר ברשות הרבים הנמוך מגובה שלושה טפחים (24 ס"מ), כגון שיח נמוך, בטל לרשות הרבים ונחשב כמותה. אולם דברים שגובהם או עומקם הוא בין 3 ל-9 טפחים (24–79 ס"מ) ושטחם לפחות ארבעה על ארבעה טפחים (1,024 סמ"ר), כגון סלעים ובורות קטנים, נחשבים לכרמלית, ואסור מדרבנן לטלטל מרשות הרבים אליהם.
אם שטח המקום קטן מארבעה על ארבעה טפחים, וגובהו או עומקו הוא לפחות שלושה טפחים, השטח נחשב למקום פטור ומותר לטלטל בינו לבין רשות הרבים. דוגמאות לדין זה הם ברז כיבוי ומדחן.
כרמלית בתוך רשות הרבים יכולה להיות רק בדברים המחוברים לקרקע כגון סלע או עמוד נמוך, אולם כלים במידות כרמלית בתוך רשות הרבים אינם כרמלית, שאין כרמלית ברשות הרבים אלא בדברים המחוברים לקרקע ולא בכלים. וכן אין כרמלית בדבר שבני רשות הרבים משתמשים בו בקביעות, כגון עמוד המשמש סבלים לסדר את משאם, שבמקרה כזה, בטל העמוד לרשות הרבים ודינו כרשות הרבים.
אם השטח או הכלי המוצב ברשות הרבים גבוה או עמוק מעשרה טפחים (80 ס"מ), ויש בו 4 על 4 טפחים, הוא נחשב לרשות היחיד ואסור מדין התורה לטלטל ממנו לרשות הרבים. דוגמאות לדין זה הן מכונית העומדת ברשות הרבים ובאר מים עמוקה, אף אם היא מלאה במים עד שפתה, שהמים בטלים וכאילו אינם (אולם אם היא מלאה בפירות עד שפתה, הפירות מבטלים את הבאר מלהיות רשות היחיד והופכים אותה לחלק מרשות הרבים).
עירוב רשות הרבים

עירוב של צורת הפתח אינו מועיל במקום שנחשב רשות הרבים מן-התורה. לדעת רוב הראשונים, בכללם הרי"ף, הרשב"א, הרא"ש, והמאירי, דין זה שעירוב של צורת הפתח אינו מועיל להתיר רשות הרבים בטלטול הוא מדאורייתא. בדעת הרמב"ם נחלקו אחרונים, רבי מאיר פוזנר ורבי ישראל מאיר הכהן כתבו שמועיל העירוב מדאורייתא, אך מכל מקום נותר האיסור מדרבנן. לעומתם כתבו הרב אברהם ישעיהו קרליץ, הרב בן ציון אבא שאול, והרב משה לוי, שאף לפי הרמב"ם אין עירוב של צורת הפתח מועיל כלל להתיר רשות הרבים, אפילו לא מדאורייתא.
על מנת להפוך שטח שהוא רשות הרבים לרשות היחיד, יש להקיף את רשות הרבים במחיצה גמורה, כגון חומות עם שערים הננעלים בלילות. לדעת ראשונים רבים, השערים צריכים להינעל בפועל בלילות על מנת להפקיע דין רשות הרבים מהמקום המוקף ולהגדירו כרשות היחיד. ובדעת הרמב"ם נחלקו ראשונים ואחרונים: לפי ביאור בעל מגיד משנה, כל זמן שיש אפשרות טכנית לנעול את השערים – השטח המוקף נחשב לרשות היחיד, אף שאין השערים ננעלים בפועל. אך לפי הבנת המאירי, אף הרמב"ם מסכים עם רוב הראשונים שעל מנת להפוך עיר המוגדרת כרשות הרבים לרשות היחיד יש צורך בדלתות הננעלות בלילה בפועל. אמנם רשות הרבים שאיננה עיר - די להקיפה במחיצות ושערים הראויים להינעל בלילה לצורך הפיכתה לרשות היחיד.
לדעת החזון איש בימינו שהרחובות בנויים בשיטת שתי וערב כל רחוב נחשב מדאורייתא כמוקף מחיצות בשל הבניינים הנמצאים מכלל הצדדים, אלא שיש בעיה בכך שקיימות בין הבניינים פרצות הרחבות יותר מעשר אמות, אכן עיכוב זה לדעתו הוא מדרבנן בלבד, ולכן ניתן באמצעות צורת הפתח לערב כמעט את כל הרחובות. עמדה זו של החזון איש היא בהתאם למה שפסק להבנתו הרמב"ם כדעת חכמים הסבורים שאין בקיעת רבים מבטלת מחיצות של רשות היחיד, אולם לדעת רבי יהודה שבקיעת רבים מבטלת מחיצות של רשות היחיד - אין תוקף להיתר זה. אמנם רבים מהראשונים פסקו כרבי יהודה, מהם הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, והמאירי. אכן, הרב משה לוי פסק להלכה כדעת רבי יהודה מכח דעת הראשונים הנ"ל וסתימת השולחן ערוך, ומכח זאת דחה את חידושו של החזון איש. גם הרב משה פיינשטיין חלק על פסק זה של החזון איש וכתב שאין רחובות כאלו נחשבים כמוקפים בארבע מחיצות.
דינים שונים ברשות הרבים

שלולית מים ברשות הרבים שאין עומקה גדול מעשרה טפחים (כ-76 ס"מ) בטלה לרשות הרבים, אף שההילוך בה אינו נוח. אולם אם היא עמוקה יותר, או שכל האנשים עוקפים אותה, היא נחשבת לכרמלית.
אוויר רשות הרבים מעל גובה 10 טפחים (כ-76 ס"מ) נחשב למקום פטור ולא לרשות הרבים. דין זה הוא הלכה למשה מסיני. עם זאת, אדם שמוציא חפץ מרשות היחיד לרשות הרבים או להפך, וכן המעביר ארבע אמות ברשות הרבים - חייב, על אף שהוא נושא את החפץ בגובה מעל 10 טפחים מהקרקע.
חורי רשות הרבים – חורים שבכתלים הסמוכים לרשות הרבים, אם אין שטחם גדול משלושה טפחים הרי הם בטלים לרשות הרבים. אולם שטחם גדול משלושה טפחים הרי הם מקום פטור, ואם שטחם גדול מ-4 על 4 טפחים – הרי הם כרמלית.
אדם או בהמה העומדים ברשות הרבים, נחשב גופם כרשות הרבים, אף שהחלק העליון של הגוף נמצא במקום פטור – אוויר רשות הרבים מעל עשרה טפחים.
הערות שוליים

↑  אולם לדעת הרמב"ם מדברות ויערות [שדות] נחשבים לרשות הרבים [הלכות שבת פרק י"ד] וראו תשובת בנו רבי אברהם בנושא זה.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ח', עמוד א'
1 2  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ט"ו.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ט'.
↑  רש"י, מסכת עירובין, דף נ"ט, עמוד א', ד"ה עיר של יחיד.
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן שמ"ה.
↑  ספר התרומה סימן ריד.
↑  ספר הרוקח סימן קעה.
↑  בית מאיר אורח חיים סימן שסד; ביאור הלכה, אורח חיים, סימן שס"ד, בהסבר דעת המקילים, אך הם עצמם כתבו שאין להקל בכך.
↑  שו"ת משאת בנימין סימן צב.
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף כ"ז
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף י"ז.
↑  כך מבואר בפירוש ממכתבו של רבי יואל הלוי מבונא אל רבי אליעזר ממיץ המובא בראבי"ה, עירובין סימן שצא. וזהו כהבנת רבי ישראל מאיר הכהן בביאור הלכה סימן שמה בדעת רבי אליעזר ממיץ, ולא כפקפוקו של רבי אפרים זלמן מרגליות בשו"ת בית אפרים סימן כו.
↑  חידושי הרמב"ן, מסכת עירובין, דף נ"ט, עמוד א', ד"ה עיר של יחיד.
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף י"ח וסעיף כ"ו.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ז'.
↑  מגן אברהם, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף קטן ז'
↑  משנה ברורה, סימן שמ"ה, סעיף קטן כ"ג; ביאור הלכה, אורח חיים, סימן שמ"ה
↑  שו"ת בית אפרים סימן כו.
↑  ט"ז, אורח חיים, סימן שמ"ה
↑  בית מאיר על שולחן ערוך אורח חיים סימן שמה.
↑  שולחן ערוך הרב, סימן שמה, סעיף י"א, באתר ספריית חב"ד ליובאוויטש
↑  כרך ג, פרק כז.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן שמ"ט, סעיף א'.
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ט, סעיף ו'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות שבת, פרק י"ב, הלכה י"ט.
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ט'
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ל"ג
↑  ראו שולחן ערוך, אורח חיים, סימן שס"ד, סעיף ב'
↑  חזון איש, אורח חיים סימן עד (הלכות עירובין סימן י) אות י
↑  שו"ת אור לציון, חלק א, אורח חיים סימן ל.
↑  מנוחת אהבה, פרק כז הערה 170.
↑  הרב נחום אליעזר רבינוביץ', יד פשוטה על משנה תורה ספר זמנים, חלק א, עמ' תעב
↑  חזון איש, אורח חיים סימן עד (הלכות עירובין סימן י) אות י, חזון איש - אורח חיים - מועד, סימן ק"ז (הלכות עירובין סימן מ"ג), אות ה', בני ברק תשנ"ד, באתר היברובוקס, וראו ציורים קסב בסוף הספר.
↑  כמו כן רחובות המתעגלים באופן שיש גדרות של הבניינים לאורך הרחוב, כל עיקול נחשב כאילו מחיצה חוצה את הרחוב.
↑  משנה, מסכת עירובין, פרק ב', משנה ד'.
↑  חידושי הרשב"א על מסכת עירובין דף ו עמוד ב.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן שס"ד, סעיף ב'.
↑  מנוחת אהבה פרק כז הערה 170.
↑  רבי משה פיינשטיין, אגרות משה חלק ח, אורח חיים, חלק ה', סימן כ"ה, באתר היברובוקס
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ל"ד
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ל"ה
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן שמ"ה, סעיף ל"ו
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
ישנם הסוברים שנתיבי איילון הם רשות הרבים מהתורה, כיוון שייתכן שעוברים בהם 600,000 איש ביום
שמואל סלבין

שמואל סלבין (נולד ב-16 באוקטובר 1953) הוא כלכלן ישראלי, ששימש כמנכ"ל משרדי האוצר והעבודה והרווחה ומשמש כיו"ר קרן הנדל"ן "סלע קפיטל".