הסמאשינג פאמפקינס
היסטוריה > האלבומים Machina ,Adore ופירוק הלהקה: 1998–2000

אחרי יציאתו של Mellon Collie, תרמו הפאמפקינס שירים לכמה מפעלים. בשנת 1997 נכלל השיר Eye בפס-הקול של הסרט "כביש אבוד" בבימויו של דייוויד לינץ'. השיר נוצר כמעט כולו באמצעים אלקטרוניים ואותת על שינוי מהותי, בהשוואה לסגנון המוזיקלי הקודם של הפאמפקינס. בשעתו, אמר קורגן שמטרתו הייתה "לשנות את מוקד העניינים ולהניח לפורמט הרוק הקלאסי, של גיטרות-בס-תופים." מאוחר יותר באותה השנה, תרמה הלהקה את שירה The End is the Beginning is the End לפס-הקול של הסרט "באטמן ורובין". השיר הכיל צליל כבד, הדומה לזה של Bullet With Butterfly Wings, לצד מרכיבים אלקטרוניים רבים ותיפוף של מאט וולקר. בטקסי פרס גראמי לשנת 1998, זכה השיר בתואר "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר". למרות דבריו של קורגן, לפיהם השיר מייצג את הצליל העתידי של הלהקה, אלבומה הבא הכיל מעט שירים דומים, בהם מובילה הגיטרה.
בשנת 1998, זמן קצר לאחר גירושיו של קורגן ומותה של אמו, הוקלט האלבום Adore. האלבום סימל שינוי ניכר מהסגנון הקודם של הפאמפקינס, בו בלטו הגיטרות, ושינה את כיוונו אל עבר האלקטרוניקה. האלבום הוקלט בעזרת מתופפי אולפן ומכונות תופים והיה אפוף בחזות אפלה, זאת לעומת עבודת הלהקה שקדמה לו. הלהקה גם שינתה בתקופה זו את המראה הזרוק שאפיין אותה ואימצה הופעה יותר מאופקת. אף על פי ש-Adore זכה לביקורות טובות והיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "ההופעה האלטרנטיבית הטובה ביותר", מספר העותקים שלו שנמכרו בארצות הברית עד סוף השנה עמד על כ-830,000 בלבד ותעשיית המוזיקה חשבה אותו לכישלון. לעומת זאת, מחוץ לארצות הברית נמכרה כמות עותקים גדולה פי שלושה.
ב-30 ביוני 1998, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בן 17 ימים, שהתפרש על פני 15 ערים בצפון אמריקה. הסיבוב נועד למטרות צדקה וקידום האלבום החדש ובכל תחנה בו, תרמה הלהקה את מלוא הסכום שנתקבל ממכירות הכרטיסים לארגון צדקה מקומי. הוצאות סיבוב ההופעות מומנו כולן מכיסם של חברי הלהקה. בסך הכל, תרמה הלהקה מעל 2.8 מיליון דולרים במסגרת יוזמה זו.
בשנת 1999, הפתיעה הלהקה את המעריצים כאשר התאחדה מחדש עם ג'ימי צ'מברלין, שהשתחרר מגמילה. הלהקה המאוחדת יצאה לסיבוב הופעות קצר, שנקרא "The Arising", בו נוגנו שירים ישנים כמו גם חדשים. האיחוד היה קצר ימים, שכן בספטמבר של אותה שנה, לאחר השלמת האלבום Machina/The Machines of God, הודיעה הלהקה על עזיבתה של דרסי רצקי. במקומה, גויסה הבסיסטית הקודמת של להקת Hole, מליסה אוף דר מאוור, אשר הצטרפה לסיבוב ההופעות "Sacred and Profane" ולקידום האלבום ואף הופיעה בקליפים שליוו אותו.
Machina יצא בשנת 2000 ובמסגרתו שבו הפאמפקינס לסגנון הרוק המסורתי יותר, לאחר הסגנון הגותי והאלקטרוני שאימצו ב-Adore. האלבום נכנס הישר למקום השלישי בדירוג המגזין בילבורד, אך נעלם מעייניי הקהל במהרה והוענק לו, בשנת 2007, אלבום זהב בלבד. עיתונאי המוזיקה, ג'ים דרוגטיס, תיאר את האלבום כ"אחד החזקים בקריירה שלהם". ג'ים התייחס למכירות הפושרות של Machina, לעומת העלייה המקבילה במכירות אלבומי הפופ ששווקו בעיקר לצעירים, ואמר שזוהי "הוכחה חותכת שגל מעריצי פופ צעירים הפנו את גבם לרוק האלטרנטיבי."
ב-23 במאי 2000, בראיון בשידור חי בתחנת הרדיו KROQ-FM, הודיע בילי קורגן על החלטת הלהקה להתפרק בסוף אותה השנה, לאחר שתצא לסיבוב הופעות ותבצע מספר הקלטות נוספות. האלבום האחרון של הלהקה לפני הפירוק, Machina II/The Friends & Enemies of Modern Music, יצא בספטמבר 2000 בהפצה מוגבלת, על גבי תקליטי ויניל, עם הרשאה והנחיות להפצה חינמית באינטרנט בעזרת קהל המעריצים. 25 עותקים בלבד הופצו, כל אחד מהם מוספר בכתב יד והם נמסרו לחברי הלהקה ולחבריהם הקרובים. בתחילה, ביקשה הלהקה מחברת Virgin להציע את Machina II להורדה חופשית לכל מי שרכש את Machina. כש-Virgin סירבה, החליט קורגן להוציא את האלבום באופן עצמאי. האלבום הוקלט במסגרת חברת התקליטים Constantinople Records שייסד קורגן, והוא כלל שני LP ושלושה EP (עשרה אינץ'). היה זה האלבום הראשון של הסמאשינג פאמפקינס שלא הופץ תחת חברת תקליטים שבידי קבוצת EMI.
ב-2 בדצמבר 2000 התקיים מופע הפרידה של הסמאשינג פאמפקינס במטרו – המועדון בשיקגו שבו החלו את הקריירה שלהם 12 שנים לפני כן. ההופעה נמשכה ארבע שעות, במהלכן ניגנה הלהקה 35 שירים מתקופותיה השונות ובסופה, העניקה לנוכחים הקלטה של ההופעה הראשונה של הלהקה במטרו, Live at Cabaret Metro 10-5-88. במקביל למופעי הפרידה, יצא לאור הסינגל Untitled.