stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרן קווים
שדרן הקווים בענפי הספורט הפופולריים

שדרן הקווים בשידורי ענפי הספורט הפופולריים, הכדורגל והכדורסל, מצטרף לצוות השידור ברוב המשחקים המשודרים בטלוויזיה ולעיתים גם למשחקים המשודרים ברדיו. לצוות שידור עשוי להצטרף שדרן קווים אחד המסקר את ספסלי שתי הקבוצות או שני שדרנים, אחד לכל קבוצה.
שדרן הקווים משתלב בשידור כבר מפתיחתו כשתפקידו העיקרי להעביר סקירה קצרה על אשר נעשה בקבוצה מאז משחקה האחרון ועל הכנותיה לקראת המשחק המשודר ולהגיש את הרכבי הקבוצות. מרגע פתיחת המשחק נמצא שדרן הקווים סמוך לספסלי הקבוצות ומדווח, ביוזמתו או לבקשת שדרן המשחק, על תגובות הצוות המקצועי של הקבוצה או ספסל המחליפים לאירועים בולטים במשחק, על הוראות שהעביר המאמן לשחקניו במהלך המשחק (בכדורסל, גם במהלך פסק זמן) או במחציתו בחדר ההלבשה ועל אירועים חריגים נוספים. בדיווחים שבמהלך המשחק שדרן הקווים אינו מצולם וקולו נשמע על רקע שידור המשחק. בתום המשחק ובשידורים מסוימים גם במחציתו מראיין שדרן הקווים בקצרה נציג מהקבוצות, שחקן או מאמן. עבודתו של שדרן הקווים אינה מסתכמת בדיווח קצר וענייני בלבד, למשל על ההרכב, על חילופים או על תוספת זמן, אלא נדרשת ממנו עבודה עיתונאית לכל דבר: מצופה ממנו לזהות מקרים חריגים הראויים לדיווח, חילופי דברים פיקנטיים שעשויים לעניין את הצופה או המאזין ולשאול שאלות מאתגרות בראיונות שהוא עורך. על כן, עליו להיות מעורה בנעשה בקבוצה שאותה הוא מסקר מעבר לפרטי המידע הבסיסיים על סגל השחקנים והצוות המקצועי.
הראיונות שעורך שדרן הקווים לאחר המשחק עשויים להיות מלאי אמוציות בשל סמיכותם לתום ההתמודדות ושאלותיהם עשויות לעורר כעס בקרב המרואיינים. על כן, קורה לא אחת שהמרואיין עונה בבוטות או בסרקזם, או אף עוזב את הריאיון לפני שהסתיים.
תפקיד שדרן הקווים מהווה פעמים רבות "מקפצה" לתפקיד כתב או שדרן ראשי, ולעיתים ממלאים אותו כתפקיד נוסף כתבים פעילים. עם עיתונאי הספורט הישראלים שמילאו תפקיד זה בראשית הקריירה נמנים בין היתר שרון פרי שמונתה למגישת התוכנית "שירים ושערים" שני עשורים לאחר שמילאה בה את תפקיד שדרנית הקווים, שרון דוידוביץ' אופירה אסייג, לילך סונין, אורלי אלקלעי, מיכל גרונדלנד, ציון נאנוס וגאולה אבן.
השפעה על המשחק

על פי חוקת הכדורגל טרם עידן ה-VAR, החלטתו של שופט המשחק היא הקובעת גם אם טעה ואסור לו להיעזר בצילומי הטלוויזיה. למרות זאת, במספר מקרים ניצלו גורמים מטעם אחת הקבוצות או אחד מחברי צוות השיפוט את המידע המצוי בידיו של שדרן הקווים, המעורב בשידור המשחק ומוזן באמצעות אוזניות במידע המתקבל מהילוכים חוזרים, כדי להפוך את החלטת השופט על פיה.
ראו גם

שדרן ספורט
הערות שוליים

↑  אביתר לנג ותומר לוי, אלי כהן: המשחק שלנו נפגע בגלל ששדר טלוויזיה התערב, באתר nrg‏, 26 בנובמבר 2006
שדרנית קווים מדווחת במהלך משחק בליגת העל בכדורגל
הלמוט דוקאדאם

הלמוט דוקאדאם (ברומנית: Helmut Robert Duckadam;‏ 1 באפריל 1959 – 2 בדצמבר 2024) היה כדורגלן רומני ששיחק בעמדת השוער ונשיא קבוצת סטיאווה בוקרשט.
הוא כונה "הגיבור של סביליה", עקב הופעתו הייחודית בדו-קרב הפנדלים של גמר גביע האלופות 1986 בו עצר את כל ארבעת הפנדלים שנבעטו אליו משחקני ברצלונה, והיה לשוער הראשון שעושה זאת בהיסטוריית המשחק.
ביוגרפיה

דוקאדאם נולד ב-1 באפריל 1959 בסמלק שברומניה, והתחיל לשחק בגיל 14 בליגות האזוריות.
בעקבות שתי הופעותיו במדי נבחרת רומניה ב-1982 הוא הוחתם על ידי הקבוצה הטובה ברומניה באותה העת, סטיאווה בוקרשט. הוא זכה עימה פעמיים ברציפות באליפות הליגה הרומנית, וגם בתואר החשוב ביותר שהקבוצה זכתה בהיסטוריה שלה, גביע אירופה לאלופות. ב-7 במאי 1986 הגיעה סטיאווה בוקרשט לגמר האלופות בו פגשה את הפייבוריטית לזכייה, ברצלונה. המשחק נגמר בתוצאה 0-0 לאחר הארכה ובדו-קרב הפנדלים דוקאדאם עצר את כל ארבע הבעיטות שנבעטו אליו משחקני ברצלונה, ובכך היה לשוער הראשון שעושה זאת בטורניר אירופאי. בוקרשט זכתה בסיום המשחק להניף את הגביע בפעם הראשונה בתולדותיה. באותה השנה נבחר להיות לשחקן הרומני הטוב ביותר. כמה שבועות בלבד לאחר הגמר דוקאדאם סבל מהפרעת דם נדירה, דבר שהוביל לקריירה שלו להיעצר ב-3 שנים עד חזרתו למשחק פעיל בשנת 1989 בקבוצה ווגונול אראד מהליגה השנייה, שם סיים את הקריירה שלו.
על פי ראיון אישי שהתקיים בשנת 1999, הוא הגיע לדרגת רב-סרן במשטרת הגבול הרומנית במקום הולדתו. בנוסף לכך הוא פתח באותו המקום בית ספר לכדורגל על שמו. ב-25 במרץ 2008 דוקאדאם עוטר על ידי נשיא רומניה, טריאן בססקו, על חלקו בזכייתה של בוקרשט בגביע האלופות של 1986. שנתיים לאחר מכן הוא מונה לנשיא הקבוצה הרומנית, וכיהן בתפקיד עד למותו.
הישגים בולטים

אליפות רומניה (2): 1984/85, 1985/86
הגביע הרומני: 1984/85
גביע אירופה לאלופות: 1985/86
השחקן הרומני של השנה: 1986
שביעייה (בטהובן)

השביעיה במי במול מז'ור אופוס 20 מאת לודוויג ואן בטהובן נכתבה בשנת 1799 ובאותה שנה התקיימה נגינת הבכורה שלה. המהדורה הראשונה, שפורסמה בשנת 1802, מוקדשת לקיסרית מריה תרזיה.
כלי נגינה

היצירה כתובה לכלי הנגינה הבאים: קלרינט, קרן יער, בסון, כינור, ויולה, צ'לו וקונטרבס.
פרקי היצירה

אדג'יו - אלגרו קון בריו
אדג'יו קנטבילה
טמפו די מינואטו
נושא עם וריאציות. אנדנטה
סקרצו. אלגרו מולטו ויוצ'ה
אנדנטה קון מוטו א לה מרצ'ה - פרסטו
ביצועים ראשונים

הביצוע הראשון של היצירה התקיים ב-20 בדצמבר 1799 בקונצרט שערך הכנר איגנץ שופנזיג שהיה ידידו של בטהובן. ידידתו של בטהובן, הרוזנת ג'וזפין ברונסוויק מזכירה את הקונצרט הזה במכתב ומציינת שאחיה פרנץ היה "נרגש", "במיוחד מהשביעייה המצוינת שהלחין האדון בטהובן, הן מבחינת הביצוע והן מבחינת ההלחנה."
ביצוע נוסף של היצירה היה בקונצרט הפרטי הראשון של בטהובן, ב-2 באפריל 1800 בבורגתיאטר. באותו קונצרט בוצעו גם קטעים מתוך בריאת העולם מאת יוזף היידן. ידיד אחר של בטהובן, עמנואל דולזלק (1780–1858) סיפר שבטהובן אמר על השביעייה: "זוהי בריאת העולם שלי."
עד מהרה הפכה השביעייה לאחת מיצירותיו הפופולריות ביותר של בטהובן, והיא אף זכתה למספר עיבודים. בטהובן עצמו עיבד את היצירה לשלישייה לקלרינט (או כינור), צ'לו ופסנתר ופרסם גרסה זו בשנת 1805 כאופוס 38.
השפעות השביעייה על יצירות יותר מאוחרות

פרנץ שוברט הלחין את השמינייה שלו בשנת 1824 עבור נגן הקלרינט פרדיננד טרוייר, שביקש יצירה דומה לשביעייה של בטהובן. שתי היצירות אכן דומות זו לזו במובנים רבים.
בשנת 1840 עיבד פרנץ ליסט את היצירה לפסנתר, תחילה לשתי ידיים (S.465) ולאחר מכן לארבע ידיים (S.634). פורסמו עוד כמה עיבודים לפסנתר, מאת קרל צ'רני, ארנסט פאואר, אדולף רותארדט והוגו אולריך.
הערות שוליים

↑  Klaus Martin Kopitz, Rainer Cadenbach (Hrsg.) u. a.: Beethoven aus der Sicht seiner Zeitgenossen in Tagebüchern, Briefen, Gedichten und Erinnerungen. Band 1: Adamberger – Kuffner. Hrsg. von der Beethoven-Forschungsstelle an der Universität der Künste Berlin. Henle, München 2009, ISBN 978-3-87328-120-2, S. 139 f.
↑   חגי חיטרון, "בבחור הזה מסתתר השטן. מעולם לא שמעתי נגינה כזאת", באתר הארץ, 7 ביולי 2020
↑  Klaus Martin Kopitz, Rainer Cadenbach (Hrsg.) u. a.: Beethoven aus der Sicht seiner Zeitgenossen in Tagebüchern, Briefen, Gedichten und Erinnerungen. Band 1: Adamberger – Kuffner. Hrsg. von der Beethoven-Forschungsstelle an der Universität der Künste Berlin. Henle, München 2009, ISBN 978-3-87328-120-2, S. 258.
↑  Beethoven - Septet, Op.20 (trans. Liszt - piano 4 hands).pdf פרויקט ספריית התווים הבינלאומי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13908180t (data)  LCCN: n81119811  MusicBrainz work: 256a56ee-1057-4bf8-b08c-3a127c3ec85b  VIAF: 181446276   WorldCat (עם VIAF): 181446276
רגינה יונאס

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1902 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 נרצחה:  12 באוקטובר 1944? (בגיל 42) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השכלה:  בית המדרש הגבוה למדעי היהדות  Primo-Levi-Gymnasium 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 באוקטובר 1944 
 רבותיה:  ליאו בק, יחזקאל בנט, מקס דינמן 
 חתימה:   
 
לוח הנצחה לרגינה יונאס, ברלין, רחוב קראוסניק 6
הרבה רגינה יוֹנַאס (בגרמנית: Regina Jonas;‏ 3 באוגוסט 1902, ברלין – 12 בדצמבר 1944, אושוויץ) הייתה רבה בברלין, אשת אקדמיה ולימים דמות ציבורית ביהדות המתקדמת; הייתה האישה הראשונה בגרמניה ובעולם שהוסמכה לרבנות.
שנותיה הראשונות

רגינה יונאס נולדה בברלין לוולף יונאס, סוחר מפומרניה, ולשרה לבית הס, ילידת בכינגן שבבוואריה. היא גדלה בשכונת העוני שוֹיְנֶנְפִירְטֶל (כיום חלק משכונת מיטה), שרבים מתושביה היו יהודים אדוקים, רובם ממוצא מזרח אירופי, כולל הוריה. יונאס ואחיה אברהם גדלו יחד בדחק כלכלי. היא התייתמה מאביה בגיל צעיר, בשנת 1913; בגלל מצבם הכלכלי הרעוע, נאלצה הקהילה היהודית לממן את קבורתו. כילדה למדה בבית-הספר לבנות של בית-הכנסת האורתודוקסי בקייזרשטראסה. לאחר מכן החלו היא ואמה להתפלל בבית-הכנסת רייקשטראסה והיא התקבלה לבית-הספר שלו לבנות. בית הכנסת ורבו, ד"ר מקס וייל (Max Weyl), שקידם את חינוך הנשים והנהיג במקום בת-מצווה ללא עלייה לתורהׂ, השפיעו רבות על יונאס ועל בחירת דרכה בחיים.
בשנת 1924 סיימה את בית הספר התיכון בוייסנזה והוסמכה כמורת בית-ספר גבוה לבנות, וכנשים רבות בתקופתה עסקה בהוראה, אך היא חשה חוסר סיפוק. היא התקבלה לבית המדרש הגבוה לחוכמת ישראל, שהיה מוסד אקדמי של היהדות הליברלית, והשתלמה שם במסלול לרבנים ומחנכים. אף כי יונאס לא הייתה האשה היחידה בבית המדרש, היא היחידה ששאפה לקבל הסמכה לרבנות - דבר שנחשב עדיין חסר תקדים. את לימודיה מימנה על ידי מתן שיעורים בגימנסיות. ביולי 1930, בתום 12 סמסטרים, עמדה בהצלחה בבחינת הגמר בעל-פה. שני בוחניה היו הרב ד"ר ליאו בק והמורה שלה לתלמוד, הרב פרופ' יחזקאל אדוארד באנֵט (Baneth;‏ 1855–1930), שלו גם הגישה את עבודת הגמר שלה.
יונאס סיימה את לימודיה בדצמבר 1930 עם הסמכה אקדמית כמורה ללימודי יהדות ועברית. עם הסמכה זו יכלה ללמד בבתי הספר של הקהילה היהודית. באנֵט נפטר כשבועיים לאחר בחינת הגמר שלה.
הסמכתה לרבנות

פרופ' באנט נפטר ומחליפו, פרופ' חנוך אלבק, סירב להסמיכהּ לרבנות. בעקבות זאת פנתה יונאס למורה אחר שלה, הרב ליאו בק, מנהיג רוחני בקהילה היהודית בגרמניה. בק סירב אף הוא – ייתכן שמתוך חשש מהחרפת המתיחות עם הקהילה האורתודוקסית, כשברקע השלטון הנאצי שהלך וקרם עור וגידים.
ב-27 בדצמבר 1935 קיבלה רגינה יונאס הסמכה מהרב ד"ר מקס דינמן מאופנבך על המיין, שהיה ראש אגודת הרבנים הליברלית של גרמניה. עם זאת, חיפוש אחר קהילה שתסכים להעסיקה היה כרוך בקושי רב. לבסוף השיגה חצאי משרה במוסדות יהודיים שונים. רדיפות הנאצים אילצו רבנים רבים להגר מגרמניה במרוצת שנות ה-30, והיו קהילות שמצאו עצמן ללא מנהיג רוחני. הדבר איפשר ליונאס למצוא משרת רב ודרשנית בבית כנסת; ואולם היא לא האריכה ימים בתפקיד, וכיהודים גרמנים רבים, הועסקה בעבודת כפייה במפעל קרטונים בברלין.
בארכיוני הספרייה הלאומית בירושלים שמור מכתבה של רגינה יונאס שנכתב מגרמניה הנאצית בשנת 1938 אל מרטין בובר בו סיפרה לו על עבודתה בברלין בתור רבה " אני מעניקה הדרכה רוחנית לחולים בבתי החולים ובבתי האבות בברלין, אני גם מרצה בבית הכנסת, עורכת הלוויות, ונושאת דרשות בבתי הכנסת של בתי האבות בברלין"
יונאס שטיפלה באמה החולה והזקנה ותמכה באחיה, ביקשה להיעזר בבובר ולבדוק את האפשרות לעלות ארצה, אבל בסופו של דבר לא יכולה הייתה להשאיר אותם לבדם ונשארה בגרמניה.
אמונותיה

יונאס ראתה עצמה כשווה לעמיתיה הגברים. "הגעתי למקצוע שלי מתוך הרגש הדתי, שאלוקים אינו מדכא אנשים, וכן שהגבר אינו מושל באישה...", טענה.
על אף שלמדה במוסדות שנחשבו ליברליים, יונאס לא הייתה פמיניסטית, וגם לא חסידה של היהדות הרפורמית. היא הייתה קשורה בלהט לאורח החיים האורתודוקסי, שלפיו חונכה משחר נעוריה. היא התמידה בחיפושיה אחרי הרבנות משום שחשה שיד האל מכוונת אותה לכך, ומשום שלא הצליחה למצוא שום התנגדות לכך במקורות. בעבודת הגמר שהגישה בנושא, יונאס אינה מנסה להצדיק סמיכת נשים באמצעות טיעונים ליברליים, אלא בטיעונים פנים-מסורתיים. לשאלתה בכותרת עבודת הגמר שלה, "היכולה אשה להחזיק במשרה רבנית?", היא עונה במסקנה כי אכן על פי המקרא, התלמוד וחז"ל הדבר אפשרי וכי "חוץ מדעות קדומות והֶרגל אין דבר הנוגד זאת". בנוסף ניתחה דמויות תלמודיות שעסקו בפרשנות הלכתית כברוריה, ילתא, אלכסנדרה החשמונאית, ובתקופה מאוחרת יותר בנותיו ונכדותיו של רש"י.
יונאס סברה שקיים שוויון מנטלי, מוסרי, ואינטלקטואלי בין גברים ונשים, אך עם זאת ייתכנו הבדלים בין המגדרים בתחומים שונים. בהתייחס למקצועהּ כתבה כי "אישה יכולה לומר גם כמה דברים שאותם הגבר אינו יכול לומר על הדוכן. העולם מתקיים על ידי אלוקים עם שני המינים, ובטווח הארוך הוא אינו יכול להתקדם על ידי מגדר יחיד בלבד". לדעתה, רק על נשים לא-נשואות לעסוק ברבנות; מקצוע הרבנות והמחויבויות הנלוות לנישואים ולאימהוּת אינם תואמים זה את זה. כמו כן דגלה בעיקרון של צניעות כאידיאל חינוכי והתבטאה בעד שמירת הפרדה בין המינים בבתי הכנסת.
פעילותה בטרזיינשטט

ב-3 בנובמבר 1942 נדרשה יונאס להצהיר על מלאי נכסיה כולל ספריה; יומיים לאחר מכן הם הוחרמו "לטובת הרייך הגרמני". ביום המחרת היא נעצרה על ידי הגסטאפו, ושולחה למחנה טרזיינשטט יחד עם אמהּ. במחנה, שהנאצים השתמשו בו כ"גטו לראווה" לביקורי הצלב האדום, המשיכה יונאס בפעילותה כמורת דרך רוחנית, וסייעה לפסיכיאטר היהודי וינאי ויקטור פראנקל, אף הוא אסיר במחנה, בהגשת סיוע ותמיכה נפשית במקרי משבר כדי למנוע התאבדויות. היא נטלה על עצמה את התפקיד לקבל את פני האסירים החדשים במחנה, במיוחד הזקנים, וסייעה בידם להתגבר על ההלם והזעזוע הראשוני. הרצתה על חשיבות שמירת כבוד הזקנים במסורת היהודית גם בזמנים קשים, בהביאה דוגמה ממסע בני ישראל ממצרים לכנען שנעשה ללא ויתור על הזקנים, וכבודם אף הועצם בכך שנשאו את לוחות הברית.
לאחר עבודה מאומצת של כשנתיים במחנה גורשה יונאס ב-12 באוקטובר 1944 לאושוויץ, שם נרצחה ככל הנראה ב-12 בדצמבר באותה שנה, בגיל 42.
מורשתה

רשימה בכתב ידה של 24 מהרצאותיה, תחת הכותרת "הרצאות של האישה הרבה האחת והיחידה, רגינה יונאס", נמצאה במחנה לאחר השחרור, והיא נגישה לעיון בארכיון טרזיינשטט. חמש מן ההרצאות נסובות על ההיסטוריה של נשים יהודיות, חמש אחרות מתמודדות עם סוגיות תלמודיות, שתיים עם סוגיות מקראיות, שלוש נוספות עם שאלות הנהגתיות, ויתר התשע מציגות היכרות כללית עם האמונה והמוסר היהודי, והחגים היהודיים.
בשנים שלאחר המלחמה נשכחה יונאס כמעט לחלוטין. ככל הידוע, אף אחד מהניצולים הבולטים של טרזיינשטט (כמו ליאו בק וכן ויקטור פראנקל, שאיתו עבדה), לא הזכיר אותה בכתביו. כשסאלי פריסנד (Priesand) הוסמכה לרבנות בארצות הברית בשנת 1972, העיתונות דיברה על "האישה-רב הראשונה בעולם". מחקריה של המדענית האמריקאית קתרינה קלנבך בארכיונים במזרח ברלין, לאחר נפילת החומה, השיבו את יונאס לתודעה כרבה הראשונה בהיסטוריה.
קיימות מספר השערות בנוגע לסיבות שקיעתה בתהום הנשייה התודעתי, אך מה שוודאי הוא שהרעיון לא רק שרד את השואה אלא גם קיבל תנופה עם ההצלחות של תנועות יהודיות רפורמיות כמו גם התנועה הפמיניסטית בשנות ה-60 וה-70.
זכרה הונצח עד כה בשני מקומות בגרמניה:
ביוני 2001 נתלה לוח הנצחה על קיר הבית ברחוב קראוסניק 6 במרכז העיר, שם עמד בעבר הבית בו התגוררה יונאס עד שגורשה לטרזיינשטאט.
ב-13 אוגוסט 2002 נקרא שביל בפארק באופנבך על המיין על שמה.
בשנת 1999 חיברה אליזה קלפהק, רבה רפורמית, ביוגרפיה של יונאס, שכולל את עבודת התזה של יונאס ועדויות ממכריה בברלין ובטרזיינשטט. הספר תורגם לאנגלית על ידי טודי אקסלרוד ב-2004. בהשראת הספר יצרה בשנת 2013 הבמאית ההונגריה דיאנה גרוּ סרט תיעודי-פיוטי על חייה, "רגינה", עם השחקנית רייצ'ל וייס. הסרט זכה בפרס ליה ון ליר והוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2013. בשנת 2017 תורגמה עבודת ההסמכה של יונאס מגרמנית לעברית על ידי התנועה הרפורמית בישראל (המתרגמת: תמר אברהם), במטרה לפרסם את עבודתה ואת תולדותיה בעברית.
בשנת 2022 איירה נעה מישקין ספר גרפי על אודות חייה של יונאס, בו האיורים מלווים דברים שכתבה יונאס עצמה.
ראו גם

רב (אישה)
אסנת ברזאני
הבתולה מלודמיר
מרתה נוימרק
הערות שוליים

↑
Regina Jonas בתוך: Die Rabbiner im Deutschen Reich 1871-1945, עמ' 312.
↑  כך במקור.
↑  אריה דיין, מה עוד צריך כדי שהיא תיהפך למיתוס?, באתר הארץ, 24 במאי 2004
↑  Elisa Klapheck, Toby Axelrod (translator) (October 2004). Fräulein Rabbiner Jonas: The Story of the First Woman Rabbi. Jossey-Bass.
↑  My Year in Berlin with Regina Jonas, Lilith Magazine
↑  רגינה, אתר הסרט
↑   נעמה ריבה, רגינה יונאס, האישה הראשונה שהוסמכה לרבנות, מקבלת מקום של כבוד גם בקומיקס, באתר הארץ, 17 ביולי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263548905171  BnF: cb16191065v (data)  GND: 121507009  ISNI: 0000 0000 6681 4796  LCCN: nr96022697  NKC: jo20191057383  NTA: 202156621  SNAC: w6tj9df0  VIAF: 30394595   WorldCat (עם VIAF): 30394595
שושה (עיר)

| --- | --- |
סמל שושה

כנסייה ארמנית בעיר
 מדינה:  אזרבייג'ן אזרבייג'ן
 ראש העיר:  Bayram Safarov
 שפה רשמית:  אזרית 
 תאריך ייסוד:  1752 
 שטח:  5.5 קמ"ר
 גובה:  1,420 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  1,800
  ‑ הנקודה הנמוכה:  1,400
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  4,446 (2015)
 קואורדינטות:  39°45′37″N 46°45′01″E﻿ / ﻿39.760213203614°N 46.75037694588°E﻿ / 39.760213203614; 46.75037694588 
 אזור זמן:  UTC+04:00
 http://www.shusha-ih.gov.az
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אזרבייג'ן מוגדלת) באקו גנג'ה סומגאיט מינגצ'ביר לנצ'ראן שירוואן נחצ'יבאן שמקיר שקי ייבלאח נגורנו קרבאך  רוסיה גאורגיה ארמניה טורקיה איראן הים הכספי שושה(למפת אזרבייג'ן רגילה) באקו גנג'ה סומגאיט מינגצ'ביר לנצ'ראן שירוואן נחצ'יבאן שמקיר שקי ייבלאח נגורנו קרבאך  רוסיה גאורגיה ארמניה ט. איראן הים הכספי שושה(למפת נגורנו קרבאך רגילה) סטפנקרטשושה(למפת נגורנו קרבאך מוגדלת) סטפנקרטשושה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שושה (באזרית: Şuşa, בארמנית: Շուշի שושי) היא עיר באזור המחלוקת נגורנו קרבאך, כיום בשליטת אזרבייג'ן. היא הייתה העיר השנייה בגודלה בנגורנו קרבאך, ואוכלסה בעיקר בתושבים אזרים לאחר שתושביה הארמנים נטבחו בסוף מלחמת העולם הראשונה. ממוקמת 1,400–1,800 מטר מעל פני הים על הרכסים של הרי קרבאך. שושה הייתה מקום-נופש פופולרי במשך שנות קיומה של ברית המועצות.
שושה הייתה אחד ממרכזי התרבות של אזרבייג'ן. היא הייתה ביתם של אינטלקטואלים אזרים רבים, משוררים, סופרים ובמיוחד, מוזיקאים. ב-1977 היא הוכרזה כשמורה של אדריכלות והיסטוריה של אזרבייג'ן. היא גם בעלת חשיבות דתית היסטורית ואסטרטגית גבוהה לארמנים.
לפי מפקד האוכלוסייה האחרון ב-1989, העיר שושה הייתה בעלת אוכלוסייה של 17,000 והמחוז של שושה היה בעל אוכלוסייה של 23,000. 91.7% מהאוכלוסייה של מחוז שושה ו-98% מהעיר שושה היו אזרים, כאמור לאחר שרוב תושביה הארמנים שהיו לרוב בעיר נטבחו או גורשו בתום מלחמת העולם הראשונה.
הדמוגרפיה האתנית של העיר השתנתה מתקופה לתקופה. מסוף המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19 הייתה בעלת רוב אזרי. מהחצי השני של המאה ה-19 עד 1920 היוו הארמנים כ-55% מהאוכלוסייה. לאחר טבח שושה בשנת 1920 ועד שנת 1992 היה בעיר רוב אזרי. בעקבות השתלטות הארמנים על העיר במסגרת מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, נטשו את העיר התושבים האזרים ונותרו בה תושבים ארמנים בלבד. במלחמת נגורנו קרבאך ב-2020 נכבשה העיר בידי כוחות אזרים לאחר קרב בן שלושה ימים. בהסכם הפסקת האש שנחתם בעקבות המלחמה נקבע כי העיר תישאר תחת שליטה אזרית.
טבח שושה

לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה זכו ארמניה ואזרבייג'ן בעצמאות. בשנת 1918 פרצה מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן. במרץ 1920 נכבשה שושה על ידי האזרים. בין 22 ל-26 במרץ 1920 התרחש בעיר טבח המוני של האוכלוסייה הארמנית. בין 20,000 ל-30,000 ארמנים נרצחו על ידי כוחות מצבא אזרבייג'ן בשיתוף תושבי העיר האזרים, והחלק הארמני של העיר נהרס לחלוטין. האוכלוסייה הארמנית בעיר הושמדה כליל.
במהלך המלחמה נשרפו חלקים גדולים מהעיר ואוכלוסייתה ירדה לכ-5,000 תושבים, כולם אזרים.
מלחמת נגורנו קרבאך

ב-1992 בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך נטשה את העיר האוכלוסייה האזרית המוסלמית שהיוותה 98 אחוזים מתושבי העיר, על אף שנותרו בעיר מעט ארמנים ואף היגרו אליה פליטים ארמנים ממקומות אחרים העיר ברובה נטושה ומאכלסת בהווה פחות משלשת אלפי איש. בעיקר פליטים מחלקים אחרים של אזרבייג'ן ומספר מהגרים מארמניה ומהפזורה הארמנית.
מלחמת נגורנו קרבאך השנייה

ב-8 בנובמבר 2020 נערך קרב על העיר, והעיר נכבשה בידי צבא אזרבייג'ן. קרב זה הוביל לסיום מלחמת נגורנו קרבאך השנייה. ראשית הארמנים הכחישו שהעיר נכבשה, אך בהמשך הודו בכך.
הערות שוליים

↑  Azerbaijan claims to have captured key city in Nagorno-Karabakh, the Guardian, ‏2020-11-08 (באנגלית)
↑  אזרבייג'ן כבשה את העיר השנייה בגודלה בנגורנו-קרבאך, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb178598347 (data)  GND: 4393585-0  LCCN: n87876123  MusicBrainz: 77840301-ba38-4f8e-861c-e2ddba657251  NKC: ge1154671  VIAF: 144344671   WorldCat (עם VIAF): 144344671
שלוש (ספר)

| --- | --- |
עטיפת הספר "שלוש" מאת דרור משעני
 מידע כללי
 מאת:  דרור משעני 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2018 
 
שלוש הוא ספר בסוגת הספרות הבלשית מאת דרור משעני שזה לו ספרו הרביעי בסוגה זו.
הספר יצא לאור בישראל בשנת 2018 בהוצאת אחוזת בית. הוא תורגם לגרמנית בשנת 2019, זכה בפרס הגרמני לספרות בלשית (אנ') והופיע כ-20 שבועות ברשימת רבי המכר של העיתון "דר שפיגל".
הספר הופיע ברשימה הקצרה של המועמדים לפרס ספיר לשנת 2019.
עלילה ועטיפת הספר

"שלוש" מתמקד בעלילותיהן ודמויותיהן של שלוש נשים שונות לחלוטין אישה מרעותה שדבר אחד מקשר ביניהן.
האישה הראשונה, אורנה, היא מורה, גרושה טרייה ופגועה שמנסה לשקם את חייה וחיי בנה בתנאים החדשים שנכפו עליה.
האישה השנייה היא אמיליה, מטפלת בקשישים, עובדת זרה מריגה שמחפשת בית וסימן מאלוהים.
האישה השלישית, נשואה ובעלת משפחה, מחפשת דבר אחר.
שלושת האפרסקים שמופיעים על עטיפת הספר לקוחים מציור של אדריאן קורט(אנ') מהמאה ה-17: שלושה אפרסקים על מדף אבן כשמעליהם מרחף פרפר נקבה סקרן. הבחירה בהם אינה מקרית. זהו מעין רמז מטרים לאופן שבו הספרה שלוש תהדהד בין דפי הספר פעם אחר פעם עד שתלבש צורה שטנית ומאיימת: שלוש גיבורות ראשיות, שלושה חלקי ספר, שלוש מערכות יחסים מטרידות בין גברים לנשים, מה קרה בדירה מספר שלוש, הרמזים לשילוש הקדוש הנוצרי "ומעשה פשע שנרקם באטיות וקושר שלשה אחר שלשה עד שהוא מותר בסוף בלתי נמנע".
דרור משעני נפרד בספר זה מהבלש החוקר אברהם אברהם שחקר את תעלומות הפשע בשלושת ספריו הקודמים של משעני, ומתמקד יותר בשלוש הנשים המופיעות בסיפורו ובחיבור הנסתר שביניהן.
הביקורת

בני ציפר מזהה ב"שלוש" את הספר שיביא גל חדש בז'אנר של הספרות הבלשית, באותה מידה שמיכאל שלי של עמוס עוז היווה רומן בסגנון חדש שלא הכתיב רק הוויה ישראלית, אלא התמקד בגיבורים שיכולים לצמוח בכל מקום בעולם. משעני, טוען ציפר, מוכיח שניתן לכתוב רומן מצליח בלי להתעסק בבעיה הפלסטינית, בשאלת הכיבוש, או בפערים הדתיים והעדתיים. כמו שאר המבקרים מצביע ציפר על הסתמיות שבעלילה. הספר מדבר על דמויות וחיים שגרתיים לכאורה של כל המעורבים. אין תחושה של פשע שאורב באופק, עד כדי כך שהקורא שוכח, כביכול, שהוא קורא מותחן ורק לאחר מעשה מסתבר שהגרעין לפשע ואף לפתרונו, היה טמון בעלילה כל הזמן. המספר "מטעה" אותנו שמדובר ברומן אהבה סתמי בין שני גיבורים.
"שלוש, בארכיטקטורה המוקפדת שלו, הוא יצירה הכתובה כמחזה שייקספירי, והמתח שבו נבנה שלב אחרי שלב מן הבחירות השגויות שעושים הגיבורים [...] והבחירות השגויות [...] הן כמעט תמיד פרי של עיוורון חברתי ואישי ושל אי יכולת להביט במציאות בעיניים מפוכחות מבעד לתדמיות".
משעני, מצטרף לירוי שופן מהארץ להתרשמות מסתמיותה של העלילה, לא גייס לספרו עלילות דרמטיות כפי שעשתה בספריה אגאתה כריסטי, או סיפורים היסטוריים בנוסח דן בראון שכתב את צופן דה וינצ'י הפופולרי, אלא התמקד בחיים פשוטים שמאפיינים את הגיבורים ואת העלילה.
תלמה אדמון מ"מעריב" מכתירה את "שלוש" כשיא ביצירתו של דרור משעני. יש בספר קשב לאישיותם של הגיבורים וחייהם, תוך כדי כך שמרכיב המתח נזרע לאיטו "מתוך הסתפקות אמנותית במועט. למשעני אין תשוקה ללכוד את הקורא בשורה הראשונה, אפילו לא בפרק הראשון. הוא מספר את הסיפור שלו בקצב איטי, על גבול הבנאלי, בשימוש באוצר מילים עניו וקפדני". הסגנון הפשוט והבלתי מתייפייף של הספר זכה לתשומת לבם של כלל המבקרים.
צור ארליך מביע דעה מנוגדת. הוא מסכים שהספר הוא מותחן מוצלח, שכתיבתו של משעני חסכונית ונקייה ושהספר אינו משעמם. ואולם, לדעתו משעני לא המציא דבר חדש; הוא משתמש בכלים שהומצאו בז'אנר בן מאה וחמישים שנים. זהו, לדעתו, פשוט מותחן מוצלח ותו לא, ואין הוא ראוי לשבחים המופלגים שהעניקו לו מבקרים אחרים. "כבן נאמן" לז'אנר הבלשי, הספר לא גילה דבר שלא היכרנו כבר על הרוע האנושי, מסביר ארליך את הסתייגותו מהתפעלותם של המבקרים.
הערות שוליים

1 2  הספרים הקודמים: "תיק נעדר" (2011); "אפשרות של אלימות (2013); ו"האיש שרצה לדעת הכל" (2016)
↑  אתר הבית של דרור משעני באנגלית – Dror A. mishani; העדכון לגבי מספר השבועות מגיע מהסופר
↑  מועצת הפיס לספרות ולאמנות, "פרס ספיר לספרות של מפעל הפיס (אורכב 20.06.2020 בארכיון Wayback Machine)" ; הרשימה הקצרה תתפרסם בתאריך 5 במרץ 2020, הענקת הפרס תתקיים ב-15 במרץ 2020
1 2   לירוי שופן, המוות של שלושה מהיקרים לו השפיע על דרור משעני לכתוב ספר בלשים ללא בלש, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2018
1 2   בני ציפר, "שלוש": דרור משעני מראה איך הנורמטיביות הישראלית מצמיחה רוע צרוף, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2018
↑  תלמה אדמון, ‏סיפור מתח כיצירה מוזיקלית: "שלוש" הוא שיא ביצירה של דרור משעני, באתר מעריב אונליין, 7 בדצמבר 2018
↑  צור ארליך, "רוע טהור, כלומר טמא", מקור ראשון, 19 בדצמבר 2018
שושנות ים

| שושנות-ים |
| --- | --- |
 כמה סוגים של שושנות ים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: צורבים
מחלקה:: אלמוגים
תת־מחלקה:: ששאים
סדרה:: שושנות-ים
שם מדעי
 Actiniaria
שושנת ים (שם מדעי: Actiniaria) היא סדרה של בעלי חיים שוכני מים, שרובם ישיבים, הקרויים על שם הפרח היבשתי, וניזונים מסינון המים באמצעות זרועותיהם. שושנות-ים נמנות עם על-מערכת הנבוביים, מערכת הצורבים, מחלקת האלמוגים. שושנה היא, בדרך כלל, פוליפ סוליטרי (יחידני) עם תאים צורבים בזרועותיו. אותם תאים משמשים את השושנה לשיתוק הטרף ותפיסתו, ואז הוא נגרר על ידי הזרועות לתוך פה השושנה לעיכול בקיבה.
לשושנות הים רגל יחידה שברוב המינים מעוגנת לסלעים או לחול. מינים מסוימים מתחברים לאצות גדולות וחלק שוחים ללא חיבור כלל. רבות מהן מקיימות קשרי סימביוזה חשובים עם מינים חד תאיים מסוימים של אצות ירוקות ששוכנים לצד תאי קיבתן של השושנות. שושנת הים מרוויחה מתוצרי הפוטוסינתזה של האצות, בעיקר חמצן, גלוקוז ואלנין. האצות מצידן זוכות לחשיפה מתמדת לאור שמש, שהשושנות דואגות שיקבלו. רוב המינים חיים בשוניות טרופיות אך חלקם הסתגלו למים קרירים יותר, לשוניות רדודות ואף לסביבות חול ואצות.
לשושנות הים ארס המורכב מרעלן עצבי שתפקידו לשתק טרף כמו דגים וסרטנים קטנים ומשמש גם להגנה על שושנת הים מטורפים. בפגיעה באדם, הארס יכול להכאיב ולגרום לנפיחות במקום הפגיעה אך לרוב איננו קטלני. החריגים מכלל זה הם מספר מינים של שושנות ים (בעיקר המין Actinodendron arboreum, המין Phyllodiscus semoni ובני המשפחה Stichodactylidae), שעלולים להיות קטלניים עקב פגיעה בתפקוד הכליות והנשימה או בגרימת הלם אנפילקטי.