stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דולמן ויירה
תיאור

דולמן ויירה הוא בפועל רוגם, דולמן גדול המכוסה בעפר ואבנים קטנות תוך יצירת תל קטן, שמשערים ששימש אתר קבורה. קוטרו של התל (טומולוס) של דולמן ויירה הוא כ-50 מטרים. מעבר שתמיד פתוח ומכוון למזרח - דרום-מזרח (אזימוט 96°) מוביל אל פנים הגבעה, בערך לרמה הגבוהה ביותר של השמש בחודש יוני, שקרניה עדיין מאירות את המסדרון עם שחר. חלק מהתל נשחק עם הזמן - ככל הנראה על ידי גשם ורוח - כך שהמגליתים באזור המסדרון הקדמי נחשפו למזג האוויר, מה שהביא להרס ניכר. השיקום של אזור הכניסה מקביל לממדים המקוריים ומציג גם את האורתוסטטים (אבנים עומדות) ההרוסים למחצה וגושי הסלע המהוקצעים ששימשו כגג.
אורכו המקורי של המסדרון שמוביל לתא הקבורה היה כ-22 מטר, כשאורכו כיום מעט יותר מ-21 מטר, בגלל היעדר האבנים בכניסה. הוא נבנה מגושי אבן גדולים (מגליתים) שנחצבו במדויק ומחוברים זה לזה, כנראה שש עשרה מכל צד, מתוכם שרדו ארבעה עשר על הקיר השמאלי וחמישה עשר מימין. חמש מאבני התקרה עדיין שלמות ושתיים אינן שלמות, שלוש או ארבע חסרות. רוחב המסדרון כ-1.30 מטר מלפנים ו-1.60 מטר בקצה. הגובה הממוצע הוא קצת יותר משני מטרים. המסדרון מסתיים באבן מגליתית רוחבית, שבאמצעה יש פתח מלבני של כ-60‏ × 80 סנטימטר, הקיים גם בדולמנים במקומות אחרים (אם כי בצורות ובממדים אחרים) המכונה לפעמים "חור הנשמה" (בצרפתית "dalle hublot"). מאחוריו תא קבורה מרובע, גדול מעט יותר מהמסדרון (רוחב ועומק כ-1.80 מטר; גובה 2.05 מטר).
לקריאה נוספת

Juan Fernández Ruiz / José Enrique Márquez Romero: Dólmenes de Antequera: Guía oficial del conjunto arqueológico, Sevilla 2009. ISBN 978-84-8266-865-9
Reynaldo González: Arte prehistórico (Las claves del arte; Bd. 6). Editorial Planeta, Barcelona 1995. ISBN 84-08-01416-1
Reynaldo González: Las claves del arte prehistórico (Las claves del arte/Estilos; 1). Editorial Ariel, Barcelona 1989. ISBN 84-344-0464-8
הערות שוליים

↑  Antequera Dolmens Site – UNESCO site
1 2 3  Antequera Dolmens
גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות
 כתובת:  אדינבורו 
 מיקום:  אדינבורו 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  ג'ון ריצ'י פינדלי 
 מבקרים בשנה:  312,877 (נכון ל־2015)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 תאריך פתיחה רשמי:  1889 
 אדריכל:  רוברט רוונד אנדרסון 
 קואורדינטות:  55°57′20″N 3°11′37″W﻿ / ﻿55.955511213424°N 3.1936085788112°W﻿ / 55.955511213424; -3.1936085788112
 אתר רשמי
  (למפת אדינבורו מוגדלת) גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד(למפת אדינבורו רגילה) גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד
 
גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד (באנגלית: The Scottish National Portrait Gallery) היא מוזיאון לאמנות, הנמצא באדינבורו ומתמחה בהצגת דיוקנאות של אנשי סקוטלנד בעלי חשיבות היסטורית או תרבותית. היצירות צוירו הן על ידי אמנים סקוטים והן על ידי אמנים זרים, אולם נושאן של הדיוקנאות הן אך ורק אישים סקוטים. כמו כן המוזיאון מציג את אוסף התמונות הלאומי של סקוטלנד. המוזיאון ממוקם במבנה שתוכנן על ידי האדריכל רוברט רוונד אנדרסון, ונבנה בין השנים 1885–1890 בסגנון אדריכלות התחיה הגותית ובהשראת ארמון הדוג'ה שבוונציה.
המוזיאון הוקם בשנת 1889 ביוזמת איל העיתונות ג'ון ריצ'י פינדלי, הבעלים של העיתון "The Scotsman".
אוספי המוזיאון כוללים את הדיוקנאות של רוברט ברנס (מעשה ידי אלכסנדר נאסמית'), ג'ון ביירן (דיוקן עצמי), רובי קולטריין (דיוקן מעשה ידי ג'ון ביירן), שון קונרי (מעשה ידי ג'ון בלייני), ג'יימס המילטון, דוכס המילטון (מעשה ידי דניאל מייטנס), דגלס דגלס-המילטון (מעשה ידי אוסקר קוקושקה), אלכס פרגסון (מעשה ידי דייוויד מאך), דייוויד יום (מעשה ידי אלן ראמסיי), וולטר סקוט (מעשי ידי הנרי רייברן), אדם סמית' (מעשה ידי ג'יימס טאסי), טילדה סווינטון (מעשה ידי ג'ון ביירן), וכן מספר דיוקנאות של מרי, מלכת הסקוטים ושל צ'ארלס אדוארד סטיוארט.
ראו גם

גלריית הדיוקנאות הלאומית של הממלכה המאוחדת
גלודיס פרלה ויגוסדוטיר

גלודיס פרלה ויגוסדוטיר (באיסלנדית: Glódís Perla Viggósdóttir; נולדה ב-27 ביוני 1995) היא כדורגלנית איסלנדית המשחקת בעמדות הבלמת בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת איסלנד.
קריירת מועדונים

גלודיס פרלה החלה את קריירת הכדורגל שלה בקבוצת הנוער של המועדון אייביירג הדני. ב-2009 הצטרפה למועדונים המשותפים קואופווגס(אנ') ו-ויקינגיר(אנ') מליגת העל האיסלנדית(אנ').
ב-2011 עברה לעונה אחת למועדון הורסנס הדני. ב-2012 עברה למועדון סטיארנאן(אנ') מליגת העל האיסלנדית. במדי סטיארנאן זכתה גלודיס פרלה באליפות איסלנד, גביע האיסלנדי לנשים(אנ'), גביע הליגה האיסלנדית לנשים והסופרקאפ האיסלנדי לנשים(אנ').
ב-2015 עברה גולדיס פרלה לאסקילסטונה יונייטד(אנ') מליגת העל השוודית לנשים. ביולי 2017 עברה לרוזנגארד, גם היא מליגת העל השוודית, במדיה זכתה באליפות ב-2019 ובגביע השוודי לנשים(אנ') ב-2017 ו-2018.
ביולי 2021 חתמה גלודיס פרלה בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
קריירה בינלאומית

ב-4 באוגוסט 2012 ערכה גלודיס פרלה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת איסלנד, בתיקו 1:1 נגד נבחרת סקוטלנד במסגרת משחק ידידות.
גלודיס פרלה נקראה לסגל שוודיה לאליפות אירופה בכדורגל נשים 2013. ב-7 באפריל 2022 ערכה את הופעתה ה-100 במדי שוודיה, בניצחון 5:0 על בלרוס(אנ') במסגרת מוקדמות גביע העולם לנשים 2023(אנ').
הישגים ותארים

סטיארנאן
ליגת העל האיסלנדית(אנ'): 2013, 2014
הגביע האיסלנדי לנשים(אנ'): 2012, 2013
גביע הליגה האיסלנדית לנשים: 2013, 2014
הסופרקאפ האיסלנדי לנשים(אנ'): 2012
רוזנגארד
ליגת העל השוודית לנשים: 2019
הגביע השוודי לנשים(אנ') 2017, 2018
גלוגובק

גלוגובק (בפולנית: Głogówek ‏האזנהקובץ:Pl-Głogówek.ogg‏Ⓘ‏; גרמנית: Oberglogau, צ'כית: Horní Hlohov, שלזית: Gogōwek) היא עיירה היסטורית קטנה בדרום מערב פולין. היא ממוקמת על נהר אוסובלוגה (אנ'), במחוז אופולה, בשלזיה. העיר שוכנת כ־35 קילומטרים מעיר בירת המחוז אופולה, ונמצאת כ־10 קילומטרים מהגבול הצ'כי. מקור השם של העיירה במילה הפולנית גלוג-głóg, שפירושה שיח העוזרר. הצמח גדל באזור בצפיפות רבה כשהעיירה הוקמה. העיירה ידועה בזכות המבנים ששרדו בה מימי הביניים, כיכר השוק ומונומנטים אדריכליים רבים.
בשנת 2009, העיירה קבלה על עצמה באופן רשמי, להיות עיירה דו לשונית פולנית וגרמנית, כי מיעוט גרמני משמעותי נותר באזור לאחר שחלק גדול של משלזיה הועבר לפולין בסוף מלחמת העולם השנייה.
קהילת יהודי גלוגובק

קהילת יהודי גלוגובק התקיימה בעיירה גלוגובק שבדרום פולין. יהודים התגוררו בעיירה עוד לפני שנת 1349. בשנת 1880 הגיעה הקהילה היהודית לגודלה המרבי שעמד על 170 נפש. בשנת 1933 עם עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון ובשואה נפגעה הקהילה קשות ולא התאוששה יותר.
ערים תאומות

גרמניה רייטברג, גרמניה
צ'כיה Vrbno pod Pradědem, צ'כיה
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של יהודי קהילת גלוגובק באתר השטאטל הווירטואלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560166605171  GND: 4338740-8  LCCN: n85330557  NKC: ge869441  VIAF: 140267633   WorldCat (עם VIAF): 140267633 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוכסות בראונשווייג

דוכסות בראונשווייג הייתה מדינה שהוקמה בקונגרס וינה בשנת 1815, על ידי שדרוג נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל למעמד של דוכסות. הדוכסות התקיימה כמדינה עצמאית, ולאחר מכן כמדינה בקיסרות הגרמנית, עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה

נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל הייתה נסיכות בצפון-מערב גרמניה, שהייתה חלק משטחי בראונשווייג, שנשלטו על ידי צאצאי אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ועברו חלוקות ואיחודים שונים במהלך השנים.
בשנת 1806 נהרג קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל במהלך קרב ינה, ובנו פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ירש את הנסיכות. בשנת 1807 קיבלה הנסיכות מעמד של דוכסות ונקראה בשם דוכסות בראונשווייג, והצטרפה לקונפדרציה של הריין, כחלק מממלכת וסטפאליה. במהלך שנת 1807 ברח פרידריך וילהלם לדוכסות הגדולה של באדן, בעקבות הכיבוש הצרפתי. בשנת 1813 חזר פרידריך וילהלם לבראונשווייג, ובשנת 1815 נהרג במהלך קרב קאטר ברה, ובנו קרל השני, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו.
במהלך קונגרס וינה קיבלה הנסיכות מעמד של דוכסות, וכללה את כל שטחי בראונשווייג שלא היו תחת שליטת ממלכת הנובר. שלטונו של קרל השני היה אבסולוטי, ובעקבות כך פרצו מהפכות בדוכסות בשנת 1830, וקרל ברח מהמדינה, ואחיו וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר היה הראשון בתור לרשת את תואר דוכס בראונשווייג לאחר בן דודו הרחוק, וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג. ב-1879, כאשר התברר כי וילהלם ילך לעולמו מבלי להותיר אחריו צאצאים, הקים הפרלמנט של בראונשווייג מועצת עוצרים שתנהל את הדוכסות עם מותו של וילהלם. המועצה הייתה אמורה למנות עוצר במקרה בו ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר לא יהיה מסוגל לקבל על עצמו את תואר הדוכס. לאחר מותו של וילהלם ב-1884, הכריז ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, על עצמו כדוכס בראונשווייג. יחד עם זאת, מאחר שהוא המשיך לטעון לכתר ממלכת הנובר, הכריז הרייכסראט (Reichsrat) הגרמני שהכתרתו של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר כדוכס בראונשווייג תפגע בשלום האימפריה. עקב לחץ פרוסי, התעלמה מועצת העוצרים של הדוכסות מטענתו של ארנסט אוגוסט ומינתה את הנסיך אלברכט מפרוסיה כעוצר הדוכסות.
המשא ומתן בין ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, לבין ממשלת גרמניה המשיך כמעט שלושה עשורים ולא הניב תוצאות. במהלך תקופה זו מת הנסיך אלברכט ובמקומו מונה כעוצר הדוכס יוהאן אלברכט ממקלנבורג.
ב-1912 ביקר ארנסט אוגוסט השלישי, נסיך הנובר בברלין, ובמהלך ביקורו הוצעה פשרה, ולפיה ארנסט אוגוסט יהפוך לשליט דוכסות בראונשווייג במקום הנובר. הפשרה מצאה חן בעיני הקיסר ויורש העצר ששאפו לסיים את הקרע בין שני הבתים.
ב-8 בנובמבר 1918 התפטר ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1946, שאז צורפו שטחיה לסקסוניה התחתונה.
ראו גם

לגיון דוכס בראונשווייג
דולמן מנגה

דולמן מנגה (בספרדית: Dolmen de Menga) הוא רוגם מטיפוס קבר גלריה (אנ') השוכן בסמוך לעיר אנטקרה (אנ') במחוז מאלגה (ספ') שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד, שהוא אחד המבנים המגליתיים החשובים ביותר באירופה. יחד עם דולמן ויירה הצמוד אליו ותולוס אל רומרל, במרחק 1.7 קילומטרים משם, הם מהווים מכלול חשוב של האדריכלות הנאוליתית המכונה "אתר הדולמנים של אנטקרה". ב-2016 נוסף אתר הדולמנים לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
מיקום

הרוגם של דולמן מנגה שוכן בעמק רחב בפאתי צפון-מזרח אנטקרה. דולמן ויירה נמצא במרחק של כ-90 מטרים בלבד ממנו.
תיארוך

תארוך המבנה שנוי במחלוקת - מחקרים ישנים דגלו בגיל של כ-4,000 עד 4,500 שנים, בעוד שמחקר מאוחר יותר העריך שתאריך הבנייה מוקדם משמעותית ובכך הגדיל את גיל המבנה משמעותית לסביבות 5,000 עד 5,500 שנים, בתקופה הנאוליתית. בכל מקרה, המבנים של דולמן ויירה ודולמן מנגה ככל הנראה קרובים זה לזה לא רק מרחבית אלא גם בזמן. את הדולמן בנו חקלאים שישבו בעמק הפורה הסמוך במהלך התקופה הנאוליתית והכלקוליתית מבערך שנת 5,000 לפנה"ס עד 2,200 לפנה"ס. שרידי היישוב הנאוליתי הקרוב ביותר "סרו דה מרימאצ'ו (Cerro de Marimacho) נמצאים על גבעה קטנה כ-200 מטר מזרחית לדולמן וממנה כנראה הובאו גושי האבן.
תיאור

דולמן מנגה הוא בפועל רוגם, דולמן גדול המכוסה בעפר תוך יצירת תל קטן, שמשערים ששימש אתר קבורה. קוטרו של התל (טומולוס) של דולמן מנגה הוא כ-50 מטרים וגובהו מעל 4 מטרים, כשהדולמן מתחתיו הוא הדולמן הגדול באירופה. מסדרון פתוח (אטריום), שכנראה היה מכוסה בחלקו בגג, מוביל למסדרון קצר המורכב מארבעה גושי סלע גדולים המכוון לכיוון צפון-מזרח (אזימוט 45°), המוביל לחלל סגור גדול, סגלגל, מחולק באמצעו על ידי שלושה עמודים מרכזיים. חדר סגלגל זה סוטה מעט דרומה מכיוון הכניסה. אין חדרים נספחים.
אורך החדר הסגלגל 27.5 מטרים גובהו נע מ-2.7 מטרים בכניסה ועד 3.5 מטרים בקצה המרוחק. החלק הרחב ביותר בחדר גם הוא לקראת הקצה והוא כ-6 מטרים. בחלק זה יש גם פיר (כנראה באר) בקוטר 1.5 מטרים ובעומק של 19.5 מטרים. הפיר נמצא בקו אחד עם שלושת העמודים התומכים בגג הבנוי מחמישה גושי אבן במשקל 250 טון (במקור הייתה גם אבן שישית מעל הכניסה שאבדה). הקירות בנויים מגושי אבן מסותתים עומדים המכונים "אורתוסטטים", 12 גושים מכל צד, וגוש אחד בקיר האחורי. הגוש הגדול ביותר שוקל 180 טון (להשוואה הגוש הגדול בסטונהנג' שוקל כ-50 טון). כל המבנה מכוסה בעפר ובאבנים.
כיוון הפתח הוא 45 מעלות צפון-מזרח, כיוון הזריחה בנקודת ההיפוך של הקיץ. כיוון זה יוצא דופן שכן 95% מהדולמנים מכוונים לדרום-מזרח. בנוסף הכיוון פונה אל הרכס המכונה פניה דה לוס אנמורדוס, תופעה ייחודית ביבשת אירופה שדולמן מכוון לנקודת ציון טבעית. מספר קטן של מבקרים יכולים לחזות באירוע זה בכל שנה בהזמנה מראש.
הגבעה וכל המבנה נשמרו היטב עד עצם היום הזה. מכיוון שלא נמצאו שרידי עצמות או חפצים שהם מנחות קבורה בתוך המבנה, ההנחה, שהמבנה שימש כאתר קבורה, שנויה במחלוקת. האדריכלות יוצאת הדופן של המבנה שלא ניתן לסגור אותו, ואשר - בהשוואה למבנים מגליתיים אחרים - יוצרת חלל גדול, יכולה הייתה לשמש גם מקום תפילה או כינוס. בנוסף, לא ניתן לשלול שינוי בשימוש באתר במהלך השנים. הכיוון של דולמן מנגה סוטה לחלוטין מכיוון הבנייה הסטנדרטי של דולמנים אחרים בחצי האי האיברי. השינוי בכיוון מוסבר על ידי האוריינטציה לכיוון ההר פניה דה לוס אנמורדוס, שמגלה מרחוק קווי מתאר של פנים אנושיות.
מחסה הסלע מטקברס

מחסה הסלע מטקברס (Abrigo de Matacabras) השוכן למרגלות המורדות הצפון-מערביים של ההר פניה דה לוס אנמורדוס, קשור קשר הדוק לדולמן מנגה שצירו המרכזי מצביע ישירות אליו. כאמור הדולמן מכוון לכיוון צפון-מזרח, צפונית לזריחת השמש בימי הקיץ, הקבר הידוע היחיד המכוון באירופה בהקשר תרבותי זה.
בשנת 2018, פרסמה קבוצת המחקר ATLAS מאוניברסיטת סביליה מחקר של ניתוח ברזולוציה גבוהה של  ציורי המערות בסגנון סכמטי של מחסה הסלע. למערה הקטנה יש קישורים חזותיים וסמליים גם לדולמן מנגה, ומבססים יחסי נוף שהם אולי ייחודיים בפרהיסטוריה האירופית. התוצאות אישרו את הכרונולוגיה הנאוליתית של המערה "ככל הנראה, לפחות בתחילת האלף הרביעי לפני הספירה ... וחשיבותה כמקום התייחסות לאוכלוסייה הנאוליתית (ואולי אף מוקדמת יותר) באזור".
גלריה

החדר הפנימי
החיבור בין הקירות לתקרה
מבט מהקיר האחורי אל הכניסה
הסורג מעל הפיר בחלק האחורי
מבט לתוך הפיר
לקריאה נוספת

Leonardo García Sanjuán, José Antonio Lozano Rodríguez: Menga (Andalusia, Spain): a biography of an exceptional megalithic monument, in: Luc Laporte, Chris Scarre (Hrsg.): The Megalithic Architectures of Europe, Oxbow, Oxford/Philadelphia 2016, S. 3–16.
Juan Fernández Ruiz / José Enrique Márquez Romero: Dólmenes de Antequera: Guía oficial del conjunto arqueológico, Sevilla 2009. ISBN 978-84-8266-865-9
Reynaldo González: Arte prehistórico (Las claves del arte; Bd. 6). Editorial Planeta, Barcelona 1995. ISBN 84-08-01416-1
Reynaldo González: Las claves del arte prehistórico (Las claves del arte/Estilos; 1). Editorial Ariel, Barcelona 1989. ISBN 84-344-0464-8
הערות שוליים

↑  Antequera Dolmens Site – UNESCO site
1 2 3 4 5  Antequera Dolmens
↑  Crucial new data on the origin of the Dolmens of Antequera, a World Heritage Site
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011079583  VIAF: 170868629   WorldCat (עם VIAF): 170868629
דולן פרקינס-ולדז

| --- | --- |

 לידה:  ממפיס
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, White Station High School, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, הרווארד קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית
 https://dolenperkinsvaldez.com
 
דולן פרקינס-ולדז (באנגלית: Dolen Perkins-Valdez) היא סופרת אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות רומן הביכורים שלה וונץ': רומן (2010), שהפך לרב מכר. ספר נוסף שלה, שתורגם לעברית, הוא 'קחי את ידי'.
היא יושבת ראש מועצת המנהלים של קרן PEN/Faulkner.
קריירה

לדולן פרקינס-ולדז תואר BA מהרווארד. היא השלימה דוקטורט באנגלית באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די. סי.. מאז אוגוסט 2019, היא פרופ"ח ב-American University בוושינגטון די. סי..
פרקינס-ולדז פרסמה סיפורים קצרים ומאמרים במגזינים כגון The Kenyon Review, StoryQuarterly, StorySouth, African American Review, PMS: PoemMemoirStory, North Carolina Literary Review, Richard Wright Newsletter ו-SLI: Studies in Literary Imagination. ובנוסף פרסמה עד כה שלושה ספרים.
ב-2013 הוזמנה פרקינס-ולדז לכתוב מאמר מבוא למהדורה ה-37 של האוטוביוגרפיה של סולומון נורת'אפ, שתים עשרה שנים של עבדות.
וונץ': רומן

פרקינס-ולדז סיפרה שהיא קיבלה השראה לכתוב את רומן הביכורים שלה, Wench: A Novel (2010), לאחר שקראה ביוגרפיה של WEB Dubois ונתקלה בהתייחסות קצרה להקמת אוניברסיטת ווילברפורס. שם תואר כי האוניברסיטה שכנה בתחילה בבניינים ובשטחים של אתר נופש לשעבר בבעלות פרטית בשם Tawawa House, שנקרא כך על שם "המעיינות הצהובים" באזור. המים העשירים בברזל נחשבו כבעלי סגולות רפואיות. בין המבקרים הקבועים בקיץ באתר הנופש באוהיו בתקופת האנטבלום היו בעלי מטעים דרומיים לבנים והפילגשים-שפחות הצבעוניות שלהם.
בוונץ' מתוארת ליזי, שפחה צעירה, ומערכת היחסים המורכבת שלה עם אדונה. מתוארים גם חייהן של שלוש פילגשים צבעוניות אחרות, שליזי מכירה באתר הנופש. הן מושפעות מכך שהן מבלות זמן במדינה חופשית, ורואות שם אנשים צבעוניים חופשיים. הרומן פורסם על ידי הרפר קולינס בשנת 2010 ובכריכה רכה בשנה שלאחר מכן.
הספר זכה לביקורות חיוביות ולתשומת לב כרומן ביכורים. המהדורה בכריכה רכה הפכה לרב מכר. הרומן נבחר בשנת 2010 על ידי NPR כאחד מחמישה ספרים שיצאו באותה שנה והומלץ למועדוני ספרים בתור "משהו לדבר עליו".
באלם

הרומן השני שלה, Balm, ראה אור במאי 2015. הרומן מתרחש בשיקגו בתקופת השיקום. הוא מתאר הילרית שחורה מטנסי בשם מאדג', שנולדנ חופשיה; ספיריטואליסטית אלמנה לבנה בשם סיידי; וגבר משוחרר בשם המפ מקנטקי, שזכה לחופש על ידי לחימה עם צבא האיחוד. כל אחד מהם היגר לשיקגו לאחר המלחמה, יחד עם אלפי אחרים שעבדו כדי לבנות מחדש את חייהם ולחקור סוגים חדשים של חופש.
פרקינס-ולדז אמרה שהיא רצתה "להעביר את הסיפור משדה הקרב של המלחמה למקום כמו שיקגו [...] להוציא אותו מהמרחבים המסורתיים האלה כמו הדרום או אפילו מקומות כגון וירג'יניה או פנסילבניה... ולהציב את זה במקום שהושפע לחלוטין מהמלחמה אבל עדיין, במובנים מסוימים, פריפריאלי".
קחי את ידי

הרומן השלישי של דולן , קחי את ידי, יצא לאור על ידי Berkley Books/Penguin Random House באביב 2022. בעברית יצא הספר בהוצאת אריה ניר הוצאה לאור בשנת 2023, בתרגום נעה בן פורת. ספר זה נכתב בהשראת משפט רלף נגד וינברגר, בו תבעו האחיות מיני לי ומרי אליס רלף, בנות 12 ו-14, אשר עוקרו ללא הסכמתן ביוני 1973, במונטגומרי (אלבמה) על ידי סוכנות שפעלה במימון פדרלי. על כך אמרה פרקינס-ולדז כי "הזכות להיות אמא והזכות שלא להרות אם רצונך בכך הן שני צדדים של אותו מטבע", וזהו הנושא אותו חוקר הספר.
הוקרה

2002–2003, הייתה עמיתת פוסט-דוקטורט של הנשיא במרכז ללימודי אפרו-אמריקאים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
2009, פיינליסטית לפרס רוברט אולן באטלר לסיפורת בדיונית.
2011, פיינליסטית לשני פרסי תדמית NAACP ופרס הרסטון-רייט מורשת לספרות, על הרומן שלה וונץ'
פרס הסופר הראשון בשנת 2011 עבור וונץ' על ידי הוועד השחור של איגוד הספריות האמריקאי.
קיבלה מענק DC לאמנויות כדי לסייע בהשלמת הרומן השני שלה, Balm.
2022, פרס הספר הקולי הטוב ביותר של אודיבל עבור קחי את ידי
ספריה

וונץ': רומן (2010)
באלם: רומן (2015) ISBN 9780062318671
קחי את ידי (2022)
הערות שוליים

↑  "About Us | the PEN/Faulkner Foundation".
1 2  "'Wench - A Novel': An Excerpt". The Nervous Breakdown. 30 בינואר 2010. נבדק ב-12 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Northup, Solomon & Perkins-Valdez, Dolen (Introduction) (17 בספטמבר 2013). Twelve Years a Slave (37th ed.). Atria. ASIN B00DJWV0VY. {{cite book}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  O'Neal Parker, Lonnae. "A tender spot in master-slave relations". Washington Post. נבדק ב-15 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nelson, Samantha (בינואר 2011). "Review: Dolen Perkins-Valdez: Wench". AV Club. avclub.com. נבדק ב-15 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Neary, Lynn (6 בדצמבר 2010). "Best Books of 2010: Book Club Picks: Give 'Em Something To Talk About". NPR. נבדק ב-12 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Perkins-Valdez, Dolen (26 במאי 2015). Balm: A Novel (1st ed.). Amistad. ISBN 978-0062318657. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  NPR Staff (6 ביוני 2015). "Author Interviews: 'Balm' Looks At Civil War After The Battles, Outside The South". NPR. נבדק ב-8 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Book Deals: Week of October 5, 2020".
↑  דולן פרקינס-ולדז, קחי את ידי, ישראל: אריה ניר, 2023, עמ' 409
↑   גילי איזיקוביץ, כ-150 אלף נשים עוקרו בכפייה בארה"ב. דולן פרקינס־ולדז היתה חייבת לספר את סיפורן, באתר הארץ, 23 במאי 2023
↑  "WEDDINGS/CELEBRATIONS; Dolen Perkins, David Valdez". The New York Times. 3 באוגוסט 2003. נבדק ב-11 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Profile Dolen Perkins-Valdez". www.american.edu. נבדק ב-2016-01-30.
↑  "Black Caucus of the American Library Association Literary Awards (1994–Present)". Infoplease. נבדק ב-15 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Perkins-Valdez, Dolen (2010). Wench. Amistad. ISBN 9780061706547.
↑  דולן פרקינס-ולדז, באתר סימניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406591105171  PLWABN: 9810633704005606  ISNI: 0000 0000 7447 9879  LCCN: no2010015325  NKC: xx0280191  SUDOC: 178049557  VIAF: 106928282   WorldCat (עם VIAF): 106928282 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דולן פרקינס-ולדז".
דוכסות ג'נובה

| --- | --- |


 ממשל
 שפה נפוצה:  איטלקית, ליגורית
 עיר בירה:  ג'נובה
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1815 
 תאריכי פירוק:  1848 
 ישות קודמת:  הרפובליקה של ג'נובה הרפובליקה של ג'נובה
 ישות יורשת:  ממלכת איטליה ממלכת סרדיניה
 
דוכסות ג'נובה (באיטלקית: Ducato di Genova; בליגורית: Ducâto de Zêna) הייתה מדינה המורכבת משטחי הרפובליקה של ג'נובה לשעבר.
היסטוריה

הדוכסות הוקמה כאשר השטחים לשעבר של הרפובליקה של ג'נובה ניתנו לממלכת סרדיניה בשנת 1815 כתוצאה מקונגרס וינה, והתפרקה לאחר האיחוד המושלם של 1848.
העם הליגורי, עם המסורות העצמאיות והרפובליקניות שלהם, מעולם לא אהב את מעמדם הפוליטי החדש, ולעיתים התפרצו מהומות בג'נובה.
המדינה השתמשה בלירה האיטלקית כמטבע שלה, אם כי מטבעת ג'נובה נותרה בפעולה על ידי הנפקת מטבעות.
לאחר הפירוק ב-1848, שטחי הדוכסות לשעבר חולקו בין המחוזות (שנקראו מאוחר יותר פרובינציות) של ג'נובה וניס.
מנהל

במקום החקיקה הצרפתית בתוקף, הוכנס קוד שהוכנס במיוחד, שנקרא: "תקנת ה-SM לעניינים אזרחיים ופליליים של דוכסות ג'נובה" (באיטלקית: "Il regolamento de S.M. per li materie civili e criminali, di Ducato di Genova"), שהוכרז ב-13 במאי 1815 כשהסנאט של ג'נובה הורה לרשום אותו ולאכוף אותו.
צו ב-1822 הורה שהמשפט, תלוי בסנאט של גנואה, יהיה מנוהל על ידי 7 בתי משפט במחוזות: גנואה, בוביו, צ'יאווארי, פינאלה מרינה, נובי ליגורה, סרזאנה וסבונה.
בשנת 1833, דוכסות ג'נובה הייתה אחת משמונת המחוזות הכלליים של המדינות היבשתיות שהיו באותו זמן דיוויזיות צבאיות. היא כללה את מחוזות ג'נובה, סבונה, קיירו מונטנוטה, אלבנגה, פינאלה מרינה, גבי, בוביו, צ'יאווארי, לה ספציה וסרזנה.
הערות שוליים

↑  M. Cipolla, Carlo. Le avventure della lira (באיטלקית). Il Mulino.
דוכסות הולשטיין

דוכסות הולשטיין (בגרמנית: Herzogtum Holstein, בדנית: Hertugdømmet Holsten) הייתה המדינה הצפונית ביותר של האימפריה הרומית הקדושה, הממוקמת במדינת שלזוויג-הולשטיין הגרמנית הנוכחית. הדוכסות הוקמה כאשר רוזנות הולשטיין-רנדסבורג שהייתה בשליטת כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שודרגה לדוכסות על ידי הקיסר פרידריך השלישי ב-1474. חברי הבית הדני של אולדנבורג שלטו בהולשטיין – במשותף עם דוכסות שלזוויג – במשך כל קיומה.
מ-1490 עד 1523 ושוב מ-1544 עד 1773 חולקה הדוכסות בין ענפים שונים של אולדנבורג, בעיקר הדוכסים של הולשטיין-גליקשטאדט (זהה למלכי דנמרק) והולשטיין-גוטורפ. הדוכסות חדלה להתקיים כאשר ממלכת פרוסיה סיפחה אותה ב-1866 לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
היסטוריה

הגבול הצפוני של הולשטיין לאורך נהר האידר כבר היווה את הגבול הצפוני של האימפריה הקרולינגית, לאחר שהקיסר קרל הגדול בעקבות המלחמות הסקסוניות הגיע להסכם עם המינג, מלך דנמרק בשנת 811. אדמות שלזוויג שמעבר לנהר נותרו נחלה של הכתר הדני, בעוד שהולשטיין הפכה לחלק בלתי נפרד ממזרח פרנקיה, ממלכת גרמניה והאימפריה הרומית הקדושה.
אדולף השמיני, הרוזן האחרון של הולשטיין-רנדסבורג ודוכס שלזוויג מת ללא יורשים ב-1459. מכיוון ששלזוויג הייתה נחלה דנית, היא נפלה לכריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שבעצמו היה אחיינו של אדולף, וביקש גם לקבל את החזקה על הולשטיין. הוא נתמך על ידי האצולה המקומית, שתמכה בהמשך הממשל המשותף של שתי האדמות ועל ידי הסכם ריבה משנת 1460 הכריזה עליו כרוזן החדש של הולשטיין.
אף על פי כן, אדמות הולשטיין הממוקמות מדרום לנהר האידר נותרו רשמית כנחלה שהוחזקה בידי הדוכסים האסקנים של סקסוניה-לאוונבורג. בשנת 1474 העניק הקיסר פרידריך השלישי לכריסטיאן את התואר דוכס הולשטיין.
היסטוריה > חלוקה

ב-1544 חולקו דוכסות שלזוויג והולשטיין לשלושה חלקים בין נכדו של כריסטיאן, כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק לבין שני אחיו למחצה הצעירים (שהיו צריכים לוותר על כס המלכות הדני), באופן הבא:
החלק המלכותי, המוחזק על ידי כריסטיאן השלישי וממשיכיו (זהה למלכי דנמרק). מ-1648 החלקים המלכותיים של שלזוויג והולשטיין נוהלו מחוץ לגליקשטדט ונודעו כדוכסות שלזוויג-הולשטיין-גליקשטדט. לפני 1773 השטח ההולשטייני שלה כלל את המחוזות הבאים: רנדסבורג, דרום דיתמרשן, שטיינבורג, סגברג ופלון.
דוכסות שלזוויג-הולשטיין הדרסלב, המוחזקת על ידי הדוכס הנס האב. להנס לא היו יורשים ואחרי מותו ב-1580, שטחיו חולקו בין אחיו.
דוכסות שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, המוחזקת על ידי הדוכס אדולף ויורשיו.
בנוסף, חלקים משמעותיים מהולשטיין נוהלו במשותף על ידי הדוכסים של הולשטיין-גליקשטדט והדוכסים של הולשטיין-גוטורפ, בעיקר על חוף הים הבלטי.
בשנת 1640 אוחד מחוז הולשטיין-פינברג, שבית השלטון שלו נכחד, בחלק המלכותי של דוכסות הולשטיין.