stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתדרלת טרואל
תיאור > התקרה של הספינה המרכזית

כמעט כל תקרות מודחאר בנויות מפאנלים שקועים (coffer), כלומר רק אלמנטים דקורטיביים. במקרה זה מדובר בחיפוי התקרה, שהמסגרת שלו תומכת בחלקה העליון של הספינה ומייצבת את המבנה. היא קרויה "הקפלה הסיסטינית" של אמנות מודחאר, בגלל הערך האדריכלי והציורי הגדול שלה. אורכה 32 מטר, והיא מתוארכת למאה ה-14. בפאנלים השקועים של התקרה יש ציורים של קצינים, בעלי מלאכה, דמויות היסטוריות ויצורים פנטסטיים. הסוגים האנושיים המגוונים והמגוון הנרחב בדימויים הציוריים נשמרו היטב מכיוון שהם כוסו בתקרה נאו-קלאסית מזויפת במאה ה-18, שהגנה על הציורים מפני מזג אוויר סגרירי.
נגרם לה נזק מסוים בהפצצות מלחמת האזרחים בספרד, אך הנזקים תוקנו.
תיאור > מגדל התאורה

מגדל התאורה תוכנן בשנת 1537 על ידי האומן חואן לוקאס "בוטרו" (Juan Lucas "Botero"), שהיה האדריכל של מגדל התאורה על קשתות הזווית המודחארים בקתדרלת סלבדור דה סרגוסה ושל קתדרלת טרסונה (אנ'). המגדל הוקם בשנת 1538 על ידי הבנאי הראשי מרטין דה מונטלבאן. מגדל התאורה האיר את עבודת האמנות החדשה מאחורי המזבח הראשי (1536), יצירת מופת של הרנסאנס של הפסל גבריאל יולי (Gabriel Yoly).
תיאור > בנייה מאוחרת

בסביבות שנת 1700 שונה החלק האחורי הגותי של הקתדרלה הראש הגותי ליצירת אמבולטוריום. כמו כן, הקישוט שונה כדי להתאים אותו לטעמים הנאו-קלאסיים, כשהוא מסתיר מאחורי תקרה מזויפת מהמאה ה-18 את תקרת המודחאר המקורית, מה ששמר על הציורים.
בשנת 1909 נבנתה החזית הדרומית ההיסטורית, שמשלבת מבנה נאו-רומנסקי של ארכיוולטים (אנ') מעגליים למחצה עם עיטורים בסגנון נאו-מודחאר טיפוסי. המבנה תוכנן על ידי אדריכל המודרניזם הקטלאני פאו מונגיו. הפורטיקו נסגר עם שער ברזל מאת מתיאס אבאד (Matías Abad), בהשראת בית המקהלה בתוך הקתדרלה, שנעשה על ידי האומן קניאמצ'ה (Cañamache) מהמאה ה -15.
אתר מורשת עולמית

המגדל, התקרה ומגדל התאורה של קתדרלת טרואל הוכרזו, יחד עם המכלול המונומנטלי של מבנים בסגנון מודחאר של העיר, אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
על פי ההכרזה:
ההתפתחות במאה ה-12 של אמנות מודחאר באראגון נבעה מהתנאים הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים הייחודיים ששררו בספרד לאחר הרקונקיסטה. אמנות זו, המושפעת מהמסורת האסלאמית, משקפת גם סגנונות אירופיים שונים בני אותה תקופה, במיוחד הגותיים. הסגנון שהיה רווח עד ראשית המאה ה-17, היה מאופיין בשימוש מעודן ומלא המצאה בלבנים ואריחים מזוגגים באדריכלות, במיוחד במגדלי הפעמונים.
לקריאה נוספת

Santiago Sebastián; Artesonado de la catedral de Teruel. Savings Bank and Mount of Piety of Zaragoza, Aragón and La Rioja (Ibercaja, Obra Social y Cultural) 1981 ISBN 84-500-4979-2
ביאורים

↑  מגדל המוצב בדרך כלל במקום המצלב בעל חלונות גדולים שנועדו להחדיר אור לכנסייה
↑  פלטרסק הייתה תנועה אמנותית, בעיקר ארכיטקטונית, שהתפתחה בספרד ובשטחים בבעלותה, שהופיעה בין סוף תקופת האדריכלות הגותית ועד לשלהי הרנסאנס בסוף המאה ה-15, והתפשטה בשתי המאות הבאות. זהו שינוי של מושגים מרחביים גותיים ותערובת אקלקטית של רכיבים דקורטיביים מהסגנונות מודחאר, גותי ולומברדי, ואלמנטים של רנסאנס ממוצא טוסקני.
↑  אריחים בזיגוג בדיל בשימוש בספרד ובייחוד בפורטוגל
הערות שוליים

↑  Mudejar Architecture of Aragon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb157928118 (data)  GND: 7692648-5  LCCN: n82211179  SUDOC: 128215887  VIAF: 132553550   WorldCat (עם VIAF): 132553550
טטיאנה רומנובה

| --- | --- |

דניאלה ביאנקי המגלמת את דמותה של רומנובה בסרט "מרוסיה באהבה"
 סוג:  נערת בונד
 שם ספר:  סדרת ספרי ג'יימס בונד
 שם סרט:  סדרת סרטי ג'יימס בונד
 הופעה ראשונה:  מרוסיה באהבה (1963)
 הופעה אחרונה:  מרוסיה באהבה (1963)
 יוצרים:  איאן פלמינג 
 גילום הדמות:  דניאלה ביאנקי
 מידע
 מקצוע:  מרגל, defector
 אזרחות:  ברית המועצות 
 דמויות קשורות
 אויבים:  רוזה קלב 
 
טטיאנה אלכסייבנה "טניה" רומנובה (ברוסית: Татьяна Алексеевна "Таня" Романова) היא דמות המופיעה בספר "מרוסיה באהבה" בסדרת ספרי ג'יימס בונד מאת איאן פלמינג ובסרט בעל אותו השם. את דמותה בסרט מגלמת השחקנית דניאלה ביאנקי, שקולה דובב על ידי ברברה ג'פורד.
בסרט

לפי הסרט, רומנובה גויסה לסמרש ונשלחת לפתות את ג'יימס בונד. לאחר שהיא סוממה על ידי דונלד גרנט, שנשלח לחסל את בונד, בעת נסיעה ברכבת, מגלה הראשון לאחרון שרומנובה נשלחה למעשה כדי לגנוב את מכונת ההצפנה המיוחדת שיש בידי בונד. לאחר מאבק ארוך הורג בונד את גרנט ויורד עם רומנובה באיסטריה. הם מגיעים לבית מלון בוונציה, שם קולונל רוזה קלב, בכירה לשעבר בסמרש שערקה לספקטר, מנסה להרוג את בונד. היא מכוונת לעברו אקדח ומוציאה את רומנובה מהחדר. רומנובה מחליטה להישאר נאמנה לבונד ומשתלטת על קלב. בונד יורה בה חוד מורעל ורומנובה הורגת את קלב בירייה.
הערות שוליים

↑  Michael Coveney, Barbara Jefford obituary, The Guardian, ‏16 בספטמבר 2020
ג'ון סינגלטון קופלי

| --- | --- |

דיוקן עצמי, סביב 1769, מוזיאון וינטרתור, גן וספרייה (אנ'), דלאוור
 לידה:  3 ביולי 1738 בוסטון, פרוביניציית מסצ'וסטס 
 פטירה:  9 בספטמבר 1815 (בגיל 77) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 יצירות ידועות:  ווטסון והכריש, The Death of Major Peirson, 6 January 1781, מותו של הרוזן מצ'טהאם 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  Susannah Farnum Clarke (16 בנובמבר 1769–?) 
 צאצאים:  Elizabeth Copley, Mary Copley, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
ג'וֹן סִינְגְלְטוֹן קוֹפְּלִי (באנגלית: John Singleton Copley;‏ 3 ביולי 1738 – 9 בספטמבר 1815) היה צייר אנגלו-אמריקאי, פעיל הן באמריקה הקולוניאלית הבריטית והן באנגליה. הוא כנראה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, לריצ'רד ומרי סינגלטון קופלי, שניהם אנגלו-אירים (אנ'). לאחר שהתבסס כצייר דיוקנאות (אנ') של עשירים בניו אינגלנד הקולוניאלית, ב-1774 הוא עקר ללונדון, ולא חזר לאמריקה. בלונדון הוא זכה להצלחה לא מבוטלת כצייר דיוקנאות בשני העשורים הבאים, וכן צייר מספר ציורים היסטוריים (אנ') גדולים, שהיו חדשניים בנכונותם לתאר נושאים מודרניים ובלבוש מודרני. שנותיו האחרונות היו פחות מוצלחות, והוא מת לאחר שצבר חובות כבדים. הוא היה אביו של ג'ון קופלי, הברון הראשון לינדהרסט (אנ').
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

לאימו של קופלי הייתה חנות טבק בלונג וורף (אנ'). ההורים, שלדברי נכדתו של האמן מרתה בבקוק אמורי (Martha Babcock Amory), הגיעו לבוסטון ב-1736, "עסקו במסחר, כמו כמעט כל תושבי המושבות של אמריקה הצפונית באותה תקופה". אביו היה מלימריק; אימו, ממשפחת סינגלטון ממחוז קלייר, משפחה שמוצאה מלנקשייר. מכתבים מג'ון סינגלטון, אביה של גברת קופלי, נמצאים באוסף קופלי-פלהאם. מספר ביוגרפים מספרים על ריצ'רד קופלי, המתואר כמוכר טבק, שהגיע לבוסטון במצב בריאותי לקוי ונסע, בערך בזמן לידתו של ג'ון, לאי הודו המערבית, שם מת. ויליאם ה. ויטמור (William H. Whitmore) העריך שמותו היה החל משנת 1748, שנת נישואיה מחדש של גברת קופלי. ג'יימס ברנרד קאלן (James Bernard Cullen) כתב: "ריצ'רד קופלי היה במצב בריאותי ירוד עם הגעתו לאמריקה ונסע לאי הודו המערבית כדי לשפר את בריאותו. הוא מת שם ב-1737." לא אותרו עדויות מתקופה זו לאף שנה.
פרט למסורת משפחתית המדברת על התפתחות מוקדמת ביכולת רישום, דבר לא ידוע על לימודיו של קופלי או על שאר הפעילויות בילדותו. מכתביו, המוקדם שבהם מתוארך ל-30 בספטמבר 1762, חושפים אדם משכיל למדי. ייתכן שהוא למד מקצועות שונים, כך ניתן לשער באופן סביר, מאביו החורג לעתיד, שמלבד ציור דיוקנאות וחריתת תחריטים, התפרנס בבוסטון על ידי הוראת מחול והחל מ-12 בספטמבר 1743 על ידי ניהול "בית ספר ערב לכתיבה ואריתמטיקה". ודאי שהאלמנה קופלי נישאה לפיטר פלהאם (אנ') ב-22 במאי 1748, וכי באותה תקופה היא העבירה את עסקי הטבק שלה לביתו ברחוב לינדול (Lindall Street, אזור שקט ומכובד יותר של העיר), שבו גם בית הספר של הערב המשיך במפגשיו. במשק בית כזה, ייתכן שקופלי הצעיר למד להשתמש במכחול ובכלי החרט. ויטמור כתב: "קופלי בגיל חמש עשרה הצליח לחרוט במצוטינט; אביו החורג פלהאם, שאיתו חי שלוש שנים, היה חרט מצוין ומיומן גם במכחול." המשפחה גרה ליד הבית שבו גר אמן היפניות (אנ') תומאס ג'ונסטון (Thomas Johnston) ומשפחתו, וקופלי התיידד עם בנו של תומאס, ויליאם (אנ'), שלימים הפך לצייר בעצמו.
מעובדות אלו אפשר להסיק על האפשרויות האמנותיות של הבית והעיירה שבהן גדל קופלי, בניגוד לתיאוריו, כמו גם תיאורים של כמה מהביוגרפים שלו, שהתייחסו אליו באופן מילולי מדי, של סביבתו המוקדמת כעגומה. בנו, לורד לינדהרסט, כתב כי "הוא (קופלי) היה אוטודידקט לחלוטין, ומעולם לא ראה ציור הגון, למעט ציוריו, עד שהיה כמעט בן שלושים". קופלי עצמו התלונן, במכתב לבנג'מין וסט, שנכתב ב-12 בנובמבר 1766: "בארץ זו, כפי שהבחנת בצדק, אין דוגמאות לאמנות, פרט למה שראוי לפגוש בכמה הדפסים המבוצעים בשוויון-נפש, שמהם לא ניתן ללמוד הרבה". גרסאות של תזה זו נמצאות כמעט בכל מקום במכתביו המוקדמים. הן מראות שבעוד שקופלי היה חרוץ ומבצע מוכשר, פיזית הוא לא היה הרפתקן ונטה מבחינה טמפרמנטית להרהורים ולרחמים עצמיים. הוא יכול היה לראות לפחות כמה ציורים טובים והרבה הדפסים טובים בבוסטון של נעוריו. המצוינות של דיוקנאותיו שלו לא הייתה מקרית או מופלאה; היה לה בסיס אקדמי. ספר של מחקריו של קופלי על נושא הדמות, כיום במוזיאון הבריטי, מוכיח שלפני שמלאו לו עשרים, אם עם עזרה ממורה ואם בלא עזרה, הוא עשה רישומים אנטומיים בזהירות ובדיוק רב. סביר להניח שבאמצעות האסוציאציות בנות המזל של ביתו ובית המלאכה בעיירה שהיו בה אומנים רבים, הוא כבר למד את מקצועו בגיל שבו הסטודנט הממוצע לאמנות של תקופה מאוחרת יותר רק התחיל לצייר.
ביוגרפיה > הידרדרות

בחמש עשרה שנותיו האחרונות, אף על פי שצייר בהתמדה, חווה קופלי דיכאון ואכזבה רבים. המלחמות הנפוליאוניות גרמו לזמנים קשים. משק הבית ברחוב ג'ורג' 25 היה יקר לתחזוקה. החינוך של בן מוכשר היה יקר. האב התעצב כי לאחר שהפרקליט הצעיר החל להרוויח את מחייתו היה צורך לקבל את עזרתו בפרנסת הבית. לורד קמפבל (אנ') מצטט את המשפטן שאמר ש"אביו, לאחר שחי בסטנדרט של חיים יקרים, חסך עבור אצלו מעט". גברת אמורי טוענת שניהולה של גברת קופלי ראוי להערצה, אך נראה שסטנדרט של חיים קשים לשמירה בנסיבות המשתנות הפכו את ההלוואות הרבות לבלתי נמנעות. קופלי התעצבן ש"דיוקן של יורש העצר הנסיך כפרש" לא הביא תשואה כספית. קנינגהאם אומר, "אף לקוח לא הופיע בצ'ארלס והחברים המודחים". בדי ציור אחרים שבהם הושקעו שנים של עבודה לא נמכרו. הצרות עם חרטים היו רבות, בין שזו הייתה אשמתם או אשמת הצייר. מכתביו של קופלי לחתנו בבוסטון נגעו בדרך כלל להלוואות שניתנו לו ותשלומם נדחה לעיתים קרובות.
בריאותו הפיזית והנפשית של האמן המזדקן גרמה חרדה. בשנת 1810 הוא נפל נפילה קשה שמנעה ממנו לצייר במשך חודש. הוא התלונן ללא הרף על אובדן רכושו בבוסטון. גברת קופלי כתבה ב-11 בדצמבר 1810: "אביך הוביל להרגיש את הפרשה הזו [התדיינותו הלא מוצלחת להשבת ה"חווה"] בצורה הגיונית יותר ממצב הדברים הנוכחי במדינה הזו, שבה כל קושי לחיות הולך וגובר. היתרונות הנובעים ממקצועו הולכים ופוחתים". באוקטובר 1811 כתב קופלי לגרין במצוקה, כשהוא משתוקק להלוואה נוספת של 600 פאונד. וב-4 במרץ 1812 הוא כתב: "אני עדיין עוסק במקצועי בתקווה שבזמן עתידי יתממש סכום ראוי מעבודותיי, או לעצמי או למשפחה, אבל ברגע זה כל העיסוקים אשר אינם בין הצרכים ההכרחיים לחיים נמצאים בהקפאה". באוגוסט 1813, גברת קופלי כתבה שאף על פי שבעלה עדיין צייר, "הוא לא יכול לבצע כפי שנהג לעשות". היא דיווחה באפריל 1814: "אביך נהנה מבריאותו אך נחלש למדי, לא אוהב יותר ויותר ללכת; אבל עדיין נעים לו להמשיך בציוריו".
ביוני 1815 אירחו בני הזוג קופלי את ג'ון קווינסי אדמס, עמו דנו בשמחה בתנאי השלום החדשים בין ארצות הברית לבריטניה. במכתב המתאר את הביקור הזה, נאמר שחולייו של הצייר התגברו בגלל "דאגותיו ואכזבותיו". פתק מ-18 באוגוסט 1815, הודיע לבני משפחת גרין שבזמן ארוחת הערב קופלי לקה בשבץ משתק. בהתחלה נראה שהוא מתאושש. בסוף אוגוסט שוב הפרוגנוזה שלו הייתה מעודדת שיוכל להמשיך לצייר. אולם שבץ שני התרחש, והוא מת ב-9 בספטמבר 1815. "הוא היה נכון לחלוטין למות", כתבה בתו מרי, "ורוצה למות, והביע את אמונו המוצק באלוהים, בזכותו של גואלנו". הוא נקבר בכנסיית קרוידון מינסטר (אנ') בקרוידון (אנ'), בסארי.
עד כמה נקלע קופלי לחובות בשנותיו האחרונות נרמז במכתבה של גברת קופלי מיום 1 בפברואר 1816 לגרדינר גרין, בו היא מסרה פרטים על נכסיו והלוואותיו וניבאה: "כאשר כל הרכוש יימכר לקראת סילוק החובות קיים חשש שעדיין יישאר חוסר גדול".
חובות האחוזה הוסדרו על ידי בנו של קופלי, לימים לורד לינדהרסט, שהחזיק את המוסד ברוחב ג'ורג', תמך באימו עד מותה ב-1836, ושמר את הבעלות על רבות מהתמונות שלא נמכרו של האמן עד 5 במרץ 1864, אז נמכרו במכירה פומבית בלונדון. כמה מהעבודות שנמכרו אז נמצאות כעת באוספים אמריקאים.
מורשת

לפי היסטוריון האמנות פול סטאיטי (Paul Staiti), היה קופלי הצייר הגדול והמשפיע ביותר באמריקה הקולוניאלית, והפיק כ-350 יצירות אמנות. בדמיון המדהים שלו של אנשים וחפצים, הוא הגדיר מסורת אמנות ריאליסטית באמריקה. מורשתו החזותית התרחבה לאורך המאה התשע-עשרה בטעם האמריקאי לעבודותיהם של אמנים מגוונים כמו פיץ הנרי ליין וויליאם הארנט. בבריטניה, בזמן שהמשיך לצייר פורטרטים עבור האליטות, ההישג הגדול שלו היה התפתחות ציור האפיזודות ההיסטוריות בני זמנו, שהיה שילוב של דיווח, אידיאליזם ותיאטרון. הוא גם היה מחלוצי התערוכה הפרטית, תזמר מופעים ושיווק הדפסים של יצירותיו שלו לקהל המוני שאחרת עלול היה להגיע לתערוכות רק באקדמיה המלכותית, או שבעבר לא הלך לתערוכות כלל.
כיכר קופלי בבוסטון, מלון כיכר קופלי וקופלי פלאזה נושאים את שמו, וכך גם העיירה קופלי, מחוז סאמיט, אוהיו ומכתש קופלי על כוכב חמה. בול של 5 סנט לזכר ג'ון סינגלטון קופלי הונפק על ידי שירות הדואר האמריקאי בשנת 1965 - יום השנה ה-150 למותו - ובו מופיעה בתו, אליזבת קלארק קופלי, בציורו דיוקן משפחת קופלי (1776).
גלריה של עבודות נבחרות

אביגייל בלצ'ר, אשתו של ג'ונתן בלצ'ר
השופט העליון הראשון, ג'ונתן בלצ'ר (אנ') (1754)
"אפּס סרג'נט" (1760)
"ראש כושי" (1777 או 1778)
"ג'יימס וורן" (1763)
"גברת ג'יימס וורן" (סביב 1763)
"גברת דניאל סרג'נט (מרי טרנר)" (1763)
"גברת ג'ון אמורי" (סביב 1763)
"גברת אפס סרג'נט" (1764)
"תומאס הנקוק (1744–66)
"ג'ון הנקוק" (1765)
"גברת ג'ורג' ווטסון" (סביב 1765)
"גברת תאודור אטקינסון ג'וניור (פרנסס דירינג וונטוורת')" (1765)
"נתנאל הורד" (1765–66)
"ניקולס בוילסטון" (1767)
"השופט מרטין הווארד" (1767)
"סר ג'ון וונטוורת', הברונט הראשון" (1769)
"גברת אלכסנדר קאמינג, לבית אליזבת גולדווייט, לימים גברת ג'ון ביקן" (סביב 1770)
"יחזקאל גולדווייט" (1771)
"ג'ון הנקוק" (סביב 1770–72)
"דיוקן גברת" (1771)
"גברת האמפרי דוורו" (1771)
"פול רוויר" (1768)
"תומאס גייג'" (1768)
"מרגרט קמבל גייג" (סביב 1771)
"דורותי קווינסי הנקוק" (1772)
"סמואל אדמס" (1772)
"מר וגברת תומאס מיפלין (שרה מוריס)" (1773)
"ג'ון אדמס" (1783)
"גנרל ג'ורג' אוגוסטוס אליוט (אנ')" (1787)
"דיוקן של גברת ג'ושוע הנשו השני (קתרין היל)" סביב 1772
ביאורים

↑  לשעבר מזח באורך של כ-500 מטרים בנמל בוסטון
↑  עיטור בלכה תוך ניסיון לחקות את האמנות של מזרח אסיה, בייחוד יפן
↑  שכונה היסטורית בבוסטון
↑  מושל מסצ'וסטס מטעם בריטניה לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית
↑  באנגלית raree-show, תערוכת תמונות או חפצים (או שילוב של שניהם), נצפית דרך חור קטן או זכוכית מגדלת. צורת בידור פופולרית במאות ה-17 וה-18 שהופעלה על ידי שחקנים נודדים.
הערות שוליים

↑  Hagood, Martha N.; Harrison, Jefferson C. (2005). "Foreword". American Art at the Chrysler Museum: Selected Paintings, Sculpture, and Drawings. University of Virginia Press. p. 20. ISBN 978-0-940744-71-4. OCLC 886269245. His many portraits of influential New Englanders—merchants, clergymen, lawyers—were remarkable for their craftsmanlike polish and clarity of design.
↑  James, Edward T., ed. (1971). "Pelham, Mary". Notable American Women, 1607–1950: A Biographical Dictionary. Belknap Press. p. 44. ISBN 0-674-62734-2 – via Google Books. … his superbly crafted, realistic portraits of a prosperous and materialistic colonial society won him esteem and prosperity.
↑  Amory, Martha Babcock. Domestic and Artistic Life of John Singleton Copley, 1882, p. 4.
↑  Notes Concerning Peter Pelham, 1867, p. 13
↑  The Story of the Irish in Boston, 1889, p. 190.
↑  Whitmore, p. 29.
↑  John Caldwell; Oswaldo Rodriguez Roque; Dale T. Johnson (1 במרץ 1994). American Paintings in The Metropolitan Museum of Art. Vol. 1: A Catalogue of Works by Artists Born by 1815. Metropolitan Museum of Art. pp. 51–. GGKEY:5A107H6P5DU. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Amory, p. 9.
↑  Coburn, Frederick W. (1930). "Copley, John Singleton".  In Johnson, Allen; Malone, Dumas (eds.). Dictionary of American Biography. Vol. 4. Charles Scribner's Sons. pp. 423–430. OCLC 1042947934 – via the Internet Archive.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463085505171  PLWABN: 9810703222905606  BnF: cb12406911q (data)  CiNii: DA08565614  GND: 118670034  ISNI: 0000 0000 8146 0578  LCCN: n50017577  NKC: ola2003188641  NLA: 35031085  NLG: 226573  NSK: 000086078  NTA: 070402892  RERO: 02-A003134199  RKD: 18214  SELIBR: 182211  SNAC: w6s189qg  SUDOC: 033176078  TePapa: 499  Trove: 803909  ULAN: 500009177  VIAF: 66552740   WorldCat (עם VIAF): 66552740 
"דיוקן אן פיירצ'יילד באולר" (1758)
"דיוקן משפחת קופלי"
"מרס, ונוס ווולקן" (1754) (מכון קלמזו לאמנויות)
הפסל של קופלי בכיכר קופלי בבוסטון במסצ'וסטס
"נער עם סנאי מעופף" (הנרי פלהאם, 1765)
"תומאס גייג'" (1768)
"משפחת פונטיין" (1776)
"מיילס קופר (אנ')" (1768)
דיוקן של ריצ'רד הבר (אנ') כילד (1782)
"תבוסת סוללות התותחים הצפות בגיברלטר, ספטמבר 1782" (סביב 1783) הוא אחד מציורי השמן הגדולים בבריטניה; הוא מתאר את תבוסת סוללות התותחים הצפות בגיברלטר במהלך המצור הגדול על גיברלטר. מושל גיברלטר, גנרל ג'ורג' אוגוסטוס אליוט (אנ'), רכוב על סוס ומצביע על הצלת המלחים המובסים הספרדים על ידי הבריטים.
"מר וגברת ראלף איזארד, אמריקאים ברומא (1775)
"ישו עולה לשמים" (1775)
"ווטסון והכריש" (1778) מתאר את ההצלה של ברוק ווטסון (אנ') מהתקפת כריש בהוואנה, קובה.
"מותו של הרוזן מצ'טהאם (אנ')" (1779–81), עבודה חשובה בביסוס המוניטין של קופלי כצייר אפיזודות היסטוריות.
"מותו של מייג'ור פיירסון" בקרב על ג'רסי ב-1781 (1783)
"יו מונגומרי, הרוזן ה-12 של אגלינטון" (1780)
"ג'ון, הוויקונט השני דאדלי וורד" (לפני 1788)
הנרי לורנס (1782) (גלריית הדיוקנאות הלאומית (וושינגטון)
רובר, מלך נאפולי

| --- | --- |

 לידה:  1277 Santa Maria Capua Vetere, איטליה 
 פטירה:  20 בינואר 1343  (בגיל 66 בערך) נאפולי, ממלכת נאפולי 
 מקום קבורה:  סנטה קיארה 
 בן או בת זוג:  Yolande of Aragon, Duchess of Calabria (23 במרץ 1297, 1297–19 באוגוסט 1302) סנצ'יה ממיורקה (21 ביוני 1304, 1305–16 בינואר 1343) 
 
מטבע עם דמותו של רובר
רובר, מלך נאפולי, הידוע גם כרוֹבֶּר מֵאַנְז'וּ (באיטלקית: Roberto d'Angiò), והמכונה רובר החכם ("Roberto il Saggio"; 1277 –  20 בינואר 1343) היה מלך נאפולי, מלך ירושלים בתואר בלבד ורוזן פרובנס ופורקלקייה (אנ') בשנים 1309 עד 1343, הדמות המרכזית של הפוליטיקה האיטלקית בתקופתו. הוא היה בנם השלישי של שארל השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי, ובמהלך חייו של אביו הוא הוגדר כדוכס קלבריה (אנ') (1296–1309).
מורשת

המלך רובר זכה לכינוי "שומר השלום של איטליה" בשל שנות השינויים המשמעותיים שהביא לנאפולי. כלכלת העיר וכלכלת האומה הייתה בידי סוחרים מטוסקנה, שהקימו מבנים, מונומנטים ופסלים מעולים ששינו באופן דרסטי את בירתו של המלך רובר מנמל ימי מלוכלך לעיר של אלגנטיות והדר מימי הביניים. רובר מינה את טינו די קמאינו (אנ') לייצר קבר עבור בנו, שהיה אמור להיות יורשו, וג'וטו צייר עבורו כמה יצירות. אוניברסיטת נאפולי שגשגה בחסותו של המלך שדנטה כינה בזלזול "re di sermon" ("מלך המילים"), ומשכה אליה סטודנטים מכל חלקי איטליה. לא היה כמעט מעמד ביניים בדרום שיאזן בין האינטרסים המקומיים והכוח של האריסטוקרטיה המושרשת, ששמרה על העצמאות הפיאודלית שהייתה העסקה שלהם עם קודמיו הנורמניים של רובר.
הוא מוזכר על ידי פטרארקה ובוקאצ'ו כאדם תרבותי ופטרון נדיב של האומנויות, "ייחודי בין המלכים של ימינו", טען בוקאצ'ו לאחר מותו של רובר, "חבר של ידע ומעלות". פטרארקה ביקש להיבחן על ידי רובר לפני שהוכתר כמשורר בגבעת הקפיטולין ברומא (1341); האפוס שלו בלטינית "אפריקה" מוקדש לרובר, אם כי הוא פורסם רק ב-1397, זמן רב אחרי שגם פטרארקה וגם רובר היו בין המתים.
משפחתו

מאשתו הראשונה, יולנדה (אנ'), בתו של המלך פדרו השלישי, מלך אראגון, היו לרובר שני בנים:
שארל (אנ') (1298–1328), דוכס קלבריה (1309), המשנה למלך נאפולי (1318), שהיה אביה של ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי (אנ')
לואי (1301–1310)
נישואיו השניים של רובר, לסנצ'יה ממיורקה (אנ'), בתו של חיימה השני, מלך מיורקה (אנ'), היו ללא ילדים. היו לו הילדים הבאים מחוץ לנישואים:
שארל ד'ארטואה (אנ'), חבר מועצת העוצרות והצ'מברלין הגדול של המלכה ג'ובאנה הראשונה, הוצא להורג על רצח המלך אנדראש
לואי דה בתאני, נסיך בתה (אנ'), נציג חצר המלכות של לאיוש הראשון, מלך הונגריה, ניהל את אדמות פולין מטעם השושלת.
מריה ד'אקינו (אנ') (מכונה פיאמטה ביצירות של בוקאצ'ו)
הלן מאנז'ו (אנ'), שהתאהבה ונישאה לאנדראה הראשון תופיה, רוזן מתיה (אנ'), ללא הסכמת אביה. ייתכן שהלן הייתה אז אמורה להינשא לפיליפ, בנו של בולדווין השני. הסמל של תופיה מכיל שלוש חבצלות המופרדות בקו מקווקו, המצביע על ילד לא חוקי. לאנדראה והלן נולדו שארל (שנקרא על שם אבי סבו המפורסם), ז'ורז' והלנה. רובר לא הסכים לנישואים, לכן הוא הזמין את בני הזוג לנאפולי באמתלת פיוס שם הוציא אותם להורג בחשאי בלילה.
הצאצאית האחרונה הלגיטימית של המלך רובר הייתה המלכה ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי (אנ').
לקריאה נוספת

Abulafia, David (2000). "The Italian south".  In Jones, Michael (ed.). The New Cambridge Medieval History: c.1300-1415. Vol. VI. Cambridge University Press.
Fleck, Cathleen A. (2016). The Clement Bible at the Medieval Courts of Naples and Avignon. Routledge.
Hearder, H.; Waley, D.P., eds. (1963). A Short History of Italy. Cambridge University Press.
Hoch, Adrian S. (1995). "The Franciscan Provenance of Simone Martini's Angevin St. Louis in Naples". Zeitschrift für Kunstgeschichte. 58. Bd., H. 1.
Kelly, Samantha (2003). The new Solomon: Robert of Naples (1309-1343) and Fourteenth-Century Kingship. Brill.
Musto, Ronald G. (2003). Apocalypse in Rome: Cola di Rienzo and the Politics of the New Age. University of California Press.
O'Connell, Monique; Dursteler, Eric R (2016). The Mediterranean World: From the Fall of Rome to the Rise of Napoleon. The Johns Hopkins University Press.
הערות שוליים

↑  Kelly, Samantha, The New Solomon: Robert of Naples (1309-1343) and Fourteenth-Century Kingship, page 2 Google Books
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267273805171  BIBSYS: 61321  BnF: cb121834781 (data)  GND: 118789066  ISNI: 0000 0000 6631 1507  LCCN: n85049732  NKC: jn20040602004  NTA: 120226588  SELIBR: 218236  SNAC: w6dn7v77  SUDOC: 030416892  TePapa: 67531  VcBA: 495/29463  VIAF: 34501062   WorldCat (עם VIAF): 34501062
הלל פורסטנברג

| --- | --- |
פורסטנברג ב-2020
פורסטנברג ב-2020
 לידה:  29 בספטמבר 1935 (בן 89) ברלין, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון  האקדמיה התלמודית מרשה שטרן  ישיבה יוניברסיטי  ישיבה קולג' 
 מנחה לדוקטורט:  סלומון בוכנר 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינסוטה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  ויטלי ברגלסון, David Gurarie, Barak Weiss, יהודה שלום, Ytzhak Weit, דוד מאירי, עמוס נבו, Dov Bronislaw Wajnryb, Alexander Fish, אורי שפירא, Shmuel Eli Glasner, Daniel Berend, יובל פרס, אלכסנדר לובוצקי, משה ירדן, Radu Zaharopol, שחר מוזס, תמר ציגלר, בועז צבאן, עמוס אלטשולר, Tzvi Scarr 
 פרסים והוקרה:  פרס אבל (2020)  פרס וולף למתמטיקה (2007)  פרס א.מ.ת. (2004)  פרס הארווי (1993)  פרס ישראל (1993)  פרס רוטשילד (1977) 
 תרומות עיקריות
 ממפתחי התורה הארגודית והדינמיקה הטופולוגית
 
הלל (הארי) פורסטנברג (בגרמנית: Hillel Fürstenberg; נולד ב-29 בספטמבר 1935) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, ממפתחי התורה הארגודית והדינמיקה הטופולוגית, שנודע בזכות יישומים של תורת המידה והסתברות לתורת המספרים ולחבורות לי. זכה, בין היתר, בפרס ישראל, בפרס א.מ.ת, בפרס וולף (במשותף עם סטפן סמייל (אנ')) והוא הישראלי הראשון שזכה בפרס אבל (לשנת 2020, במשותף עם גריגורי מרגוליס).
קורות חיים

הלל פורסטנברג נולד ב-29 בספטמבר 1935 בברלין שבגרמניה הנאצית. בשנת 1939, מיד לאחר ליל הבדולח וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגר עם משפחתו לניו יורק שבארצות הברית. הוא סיים את לימודי התואר הראשון והשני בגיל 20, בישיבה יוניברסיטי. בתקופה זו מצא את הוכחתו הטופולוגית המקורית לקיומם של אינסוף מספרים ראשוניים. לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת פרינסטון תחת הנחייתו של סולומון בוכנר (אנ'), מומחה בעל שם באנליזה הרמונית ובתחומים אחרים. את עבודת הדוקטורט, על תהליכים סטוכסטיים, סיים ב-1958. הוא המשיך לעבוד כמרצה באוניברסיטת פרינסטון עד לשנת 1959.
בין השנים 1959 ל-1960 שימש מרצה על שם קל"א מור (אנ') במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, תפקיד שבו שימשו בעבר כמה מגדולי המתמטיקאים, כמו ג'ון נאש, וולטר רודין (אנ'), אליאס סטיין (אנ'), וכמה זוכי מדליית פילדס כמו פול כהן, דניאל קווילן, קארטיס טי. מקמאלן (אנ') ואקשאי ונטאקש (אנ').
בין 1961 ל-1963 שימש כפרופסור עוזר באוניברסיטת מינסוטה, ולאחר שנתיים שבהן חזר לאוניברסיטת פרינסטון כחוקר אורח, קיבל קביעות באוניברסיטת מינסוטה והוכתר כפרופסור מן המניין.
בשנת 1965 עלה לישראל, וקיבל משרת פרופסור במכון איינשטיין למתמטיקה של האוניברסיטה העברית. פעילותו תרמה למעמדו של מכון איינשטיין כמרכז בין-לאומי חשוב במתמטיקה.
בשנת 1974 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנת 1977 זכה בפרס רוטשילד. בשנת 1989 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.