stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחיאל שמי
ביוגרפיה > ציפור פצועה, 1955–1961

במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20 עברה יצירתו של שמי שינוי דרמטי, כשהמיר את הפיסול באבן ועץ בפיסול בברזל.
את פסלו הראשון במתכת בדמות ציפור יצר בשנת 1955, לאחר שביקש לבטא נפחים דקים. בשנים 1955–1957 יצר שורה של פסלים מסוג זה העושים שימוש בבניית נפחים על ידי חיבור משטחי ברזל. פסלים אלו היוו אמנם הפשטה של פיגורות חיות או דמויות אדם, אך היו חסרות כל ממד קונקרטי. כמה פסלים מאלו הוצגו בתערוכה השביעית של "אופקים חדשים" שבשנת 1957 נפתחה בבית דיזנגוף תערוכה ובה כ-30 מיצירותיו של שמי. בביקורת על התערוכה הגדיר יונה פישר את שמי כ"אמן הבולט בשטח הפיסול בארץ" באותה עת.
בשנים 1956–1957 יצר שמי קבוצת פסלים הנושאים את השם "קֵן". מבחינה צורנית פסלים אלה מבוססים על אסמבלאז' של פיסות ברזל, היוצרים חלל פנימי. בעבודות אלו זנח שמי לראשונה את הכן המסורתי או את המשטח שעליו נשען הפסל עד אותה עת. במקומו ניצבו פסליו של שמי כשהם נשענים במספר נקודות ו"צומחים" מתוך פני השטח או על רגלי מוטות ברזל דקים. המוטיב של החלל הפנימי של הפסל עתיד להופיע שוב בעבודות מאוחרות יותר של שמי.
לצד התפתחותו אמנותית הפך שמי לדמות בולטת בקרב האמנים הישראלים. בשנת 1956 הוא היה שותף מרכזי בהקמת "ארגון ציירי ופסלי הקיבוץ", זכה בפרס דיזנגוף, ובשנת 1958 הוזמן ליצור "פסל לתערוכת העשור". למרות זאת חש שהוא "עובד בוואקום", כלומר, באופן נטול סביבה אמנותית מתאימה בישראל. תחושות אלו קיבלו אישוש בביקורו בביאנלה של ונציה ובאירופה בשנה זו, אז נחשף לראשונה לפיסול הברזל של אמנים כדייוויד סמית, אדוארדו צ'ילידה, חוליו גונזאלס.
לאחר שובו מאירופה יצר את שמי את סדרת הפסלים "אלמנטים" (1958–1959) ובה ניסה ליצור קומפוזיציות פחות "אמוציונליות ואקספרסיביות" שבהן "האוויר שבין האלמנטים" יוכל "לנשום" ולקבל מעמד של ממש ביצירה. בשנת 1960 החל שמי בקשרים עם בטי פרסונס, בעלת גלריה ידועה בניו יורק, שהציגה את עבודותיו.
ביוגרפיה > ברזל קרוע, 1962–1970

עם שובו לישראל, בשנת 1962, החל שמי ליצור יצירות בעלות אופי אקספרסיבי. תקופה זו הייתה אחת הפוריות ביותר בחייו. חומר הגלם של הפסלים היה ברובו פסולת מתכת אותה רכש ממספנות ישראל בחיפה. חומר זה אפשר לו ליצור אסמבלאז'ים ללא תוכנית עבודה מוכנה מראש. שמי תיאר את אופן עשייתן כתהליך אקספרסיבי שבו "צורת האם" עוברת שינויים ונוספים לה "מוטיבים המפתחים את המוטיב הנתון ועושים אותו למורכב יותר". האסמבלאז'ים מפיסות הברזל החלוד שיצר מבוססים, ברובם, על יריעות ברזל היוצרות חלל פנימי. קומפוזיציות של עבודות אלו עושות שימוש בחזרה וגיוון כאלמנט מרכזי. לעיתים בחר שמי להדגיש את נקודות החיבור בשורת ברגים המהווים גם כאלמנט בקומפוזיציה.
בשנת 1966 התגורר שמי כחצי שנה בגדות. מגורים אלו היו במסגרת של סיוע אזרחי לקיבוץ, שהיה נתון להפגזות הצבא הסורי. בשנת 1967 שהה כחצי שנה נוספת בהיאחזות הנח"ל קלי"ה.
במהלך שנות השישים הציג שמי את פסלי האסמבלאז' שלו במספר תערוכות יחיד מוזיאליות בפאלה דה בוז'אר בבריסל (1964), במוזיאון תל אביב (1966) ובמוזיאון ישראל (1967). כמו כן יצר שתי עבודות ציבוריות גדולות ממדים בסגנון זה – "פסל-ים", שנחנך בשנת 1968 באכזיב, ופסל-קיר גדול ממדים עבור בית לוחמי הגטאות (1968). בפסל זה, שאורכו תשעה מטרים, לא השתמש שמי בפסולת מתכת אלא יצר בעצמו לוח ברזל קרוע בעזרת פיצוצים מבוקרים ועל ידי שימוש בתחמושת מסוגים שונים. "כשגמרתי את הפסל", הסביר שמי, "ידעתי שמיציתי את צורת העבודה הזו, שאין לי יותר מה לומר ב'ברזל פצוע'".
ביוגרפיה > 1970–1990

בסוף שנות ה-60 ובמהלך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 שינה שמי את סגנון הפיסול שלו. במקום שימוש בחומרי רדי מייד אקספרסיביים, צמצום שמי את יצירותיו לצורות גאומטריות חמורות. השפעת המרחב האמריקאי, בו הרבה שמי ליצור באותה עת, עודדה את התפרשותו של הפסל לכיוונים שונים.
את ביטויו של סגנון חדש זה ניתן לראות בשתי עבודות ציבוריות שיצר שמי בראשיתה של תקופה זו. בקבוצת העבודות עבור בניין תיאטרון ירושלים יצר שמי מבנים גאומטריים מופשטים עשויים בטון לפני מבנה התיאטרון, בפואייה הפנימי וכן יצר תבליט גדול ממדים מעל הכניסה לבניין. על אף אופיין הארכיטקטוני של העבודות, הרי אין הן מהוות אלמנט דקורטיבי למבנה, כי אם שומרות על עצמאותן. גם ב"אנדרטה לחללי חטיבה 8" (1972), אנדרטה שהוקמה בשטח נמל התעופה בן-גוריון, יצר שמי מבנה עשוי בטון וברזל היוצרים קומפוזיציה מבוזרת ומרובת אלכסונים, סביב מוקד פנימי, שבו חקוקים שמות חללי חטיבה 8.
האנדטה בשדה התעופה הייתה האנדרטה האחרונה שבנה שמי. בדיעבד התייחס אליה בצורה ביקורתית בשל העובדה שנתפשה כ"מקום קדוש". לאחר בנייתה הקפיד שמי על "הימנעות מסמליות, מדברים אסוציאטיביים ומאילוסטרציה" ביצירותיו.
בשנת 1981 זכה שמי בפרס סנדברג מטעם מוזיאון ישראל ושנת 1986 בפרס ישראל לפיסול, ביחד עם בתיה לישנסקי. בשנת 1988 ראה אור הספר "פיסול חילוני" מאת אדם ברוך אודות שמי, ובעקבותיו אף נערכה תערוכת יחיד במוזיאון רמת גן לאמנות בשם "תערוכה עקרונית". ברוך הגדיר את שמי כ"פסל חילוני", וראה בו כמייצג את הישראליות המודרנית-הציונית. פרשנות זו ליוותה את יצירתו של שמי מאז. יצירתו מאותם שנים המשיכה בקו המופשט החמור שלה, כפי שהתבטא לדוגמה בסדרת פסלי "הברות".
על אף שיצר רישומים ומתווים במשך כל שנות פעילותו, הרי שבשנים אלו החל שמי לעסוק, לצד עשייתו הפיסולית, גם בקולאז', רישום ובציור באופן עקבי. יצירות אלו, שנעשו באמצעים מצומצמים כגון קשת צבעים מונוכרומית, שימוש בצבע זפת והיצמדות לקו גאומטרי ומופשט, המקביל ליצירתו הפיסולית.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 זכתה יצירתו של שמי למחקר מקיף ראשוני. בשנת 1995 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לשמי במוזיאון הפתוח תפן ובשנת 1997 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית מעבודותיו במוזיאון תל אביב לאמנות בלווי קטלוג ביוגרפי מאת מיכאל סגן כהן. בשנת 1998 ראה אור "ניירות יחיאל שמי" מאת מאיר אגסי, שהתבסס על סדרה של שיחות עם הפסל.
ביוזמת שמי וחברים נוספים הוקמה ב-1997 בקיבוץ גלריה כברי.
לאחר מותו של שמי, בשנת 2003, הפך הסטודיו – "אטלייה שמי" – שבו עבד לחלל תצוגה מתחלף לעבודותיו של האמן ולאמנות המתכתבת עם מורשתו האמנותית. לצד האטלייה הוקם גן פסלים ובו יצירות מעיזבון האמן.
שמי הוא אביה של הכוריאוגרפית יעל כנעני וסבן של האמניות עופרי כנעני ואביטל כנעני. ב-2010 נערכה תערוכה משותפת של שלושת הדורות.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כברי.
השכלה

שנות ה-30 של המאה ה-20, אמנות אצל יצחק סירקין, בית הספר הראלי, חיפה
שנות ה-30 של המאה ה-20, ציור אצל פאול קונראד הניך, חיפה
1941 התמחות בפיסול אצל יצחק דנציגר, תל אביב
שנות ה-40 של המאה ה-20, פיסול אצל חיים גרוס, ניו יורק, ארצות הברית
פרסים

1956 – פרס דיזנגוף
1966 – פרס מילוא
1981 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל
1986 – פרס ישראל לאומנות הפיסול
2000 – פרס קרן פונדיק, מוזיאון תל אביב לאמנות.
תערוכות יחיד

1957 – מוזיאון תל אביב, תל אביב-יפו
1957 – בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1960 – גלריה בטי פרסונס, ניו יורק, ארצות הברית
פאלה דה בוזאר, בריסל, בלגיה
1966 – "יחיאל שמי, פסלים 1962–1966", מוזיאון תל אביב, תל אביב-יפו
1966 – "פסלים קטנים", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
1967 – מוזיאון ישראל, ירושלים
1971 – בית גולדמן, חיפה
1973 – גלריה בטי פרסונס, ניו יורק, ארצות הברית
1975 – "יחיאל שמי", גלריה בטי פרסונס, ניו יורק, ארצות הברית
1976 – "פסל מעטפת", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
1976 – "פסלים משנות ה-50 ורישומים", גלריה דבל, ירושלים
1978 – "גורמים לאחד: רישומים", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
1979 – "קולאז'ים יל נייר ונייר זפת ופסלים", גלריה דבל, ירושלים
1980 – "הברות: פסלי קיר", גלריה בטי פרסונס, ניו יורק, ארצות הברית
1981 – "הברות: פסלי ברזל", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
1982 – "פסלי עץ וברזל", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
1982 – גלריה בטי פרסונס, ניו יורק, ארצות הברית
1982 – הגלריה בכברי, כברי
1984 – גלריה משכנות שאננים, ירושלים
1985 – "הברות", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
1985 – "ארבע הברות בברזל וקולאז'ים קטנים", סדנאות האמנים, ירושלים
1986 – "שני פסלים בעץ וברזל", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
1988 – "יחיאל שמי תערוכה עקרונית", מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1988 – "תחריטים וקולאז'ים" גלריה ראש הנקרה, ראש הנקרה
1990 – "ציורים", הגלריה בכברי, כברי
1990 – "תחריטים וליטוגרפיות", סדנת ההדפס, ירושלים
1990 – "שמי יחיאל, ציורים", גלריה גבעון, תל אביב-יפו
1993 – "עובדות – פסלי קיר – שפתח לאבות ישורון", גלריה גורדון
1994 – "פסלי קיר", הגלריה בכברי, כברי
1995 – "יחיאל שמי 93–95", המוזיאון הפתוח, תפן
1997 – "יחיאל שמי רטרוספקטיבה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
1998 – דפי רישום, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1999 – תחריטים 1995–1996, גלריה בינט, תל אביב-יפו
2003 – עבודות נייר 1940–2000, הגלריה העירונית לאמנות, מרכז תרבות ע"ש מ. סמילנסקי, רחובות
2003 – עבודות נייר 1940–2000, הגלריה העירונית לאמנות, גלריית כברי לאמנות ישראלית, קיבוץ כברי
2003 – עבודות נייר 1940–2000, בית האמנים, ירושלים
2011 – חלודה על לבן, אטליה שמי, קיבוץ כברי
2013 – אופקים חדשים, פסלים ורישומים, אטליה שמי, קיבוץ כברי
גלריה

גיחזי, שנות הארבעים
אבן
אבד
ראש
אבן
מוזיאון תל אביב לאמנות
אדם בערבה, 1952
אבן
עזבון האמן, כברי
האם המעונה ובנה – אירופה 1942, 1952
עץ, גובה 210 ס"מ
המשכן לאמנות על שם חיים אתר
אנדרטת ההתגברות, 1954
בזלת, גובה 300 ס"מ
חוקוק
ינשוף, 1955
ברזל
המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
מיתוס, 1956
עזבון האמן, כברי
פסל לתערוכת העשור, 1958
בנייני האומה, ירושלים
אלמנטים, 1958–1959
ברזל, גובה 132 ס"מ
עזבון האמן, כברי
פסל, 1963
פלדה
רחוב דיזנגוף 253, תל אביב-יפו
שבט, 1964, גובה 180 ס"מ, הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי באוניברסיטת תל אביב
זיכרון הזמן, 1964
ברזל, קוטר 130 ס"מ
עזבון האמן, כברי
פסל-ים, 1964–1967
ברזל ובטון, גובה כ-5 מ'
אכזיב
פסל קיר (1968), בית לוחמי הגטאות, לוחמי הגטאות
תבליט, 1968–1971
אבן
תיאטרון ירושלים, ירושלים
אנדרטה לחללי חטיבה 8, 1972
אבן ופלדה
נמל התעופה בן-גוריון
הברות, 1982
פלדה
גן גוזף וסיל מייזר, שדרות רופין, ירושלים
הברות תפן, 1988
ברזל, גובה 4.5 מ'
המוזיאון הפתוח, תפן
הברות עץ וברזל, 1997
עץ וברזל, גובה 4 מ'
המוזיאון הפתוח, תפן
ללא שם
גן הפסלים, בסיס חיל-אוויר תל נוף
פיסול במרחב הציבורי

1954 – אנדרטת ההתגברות, חוקוק
1955 – עלם כורע, הסוללים
1958 – פסל לתערוכת העשור, בנייני האומה, ירושלים (תצלום חופשי)
1963 – פסל, רחוב דיזנגוף 253, תל אביב-יפו (תצלום חופשי)
1963 – ברזל קרוע, רחוב דיזנגוף 253, תל אביב-יפו (תצלום חופשי)
1968 – פסל-ים, אכזיב (תצלום חופשי)
1968 – פסל קיר, בית לוחמי הגטאות, לוחמי הגיטאות (תצלום חופשי)
1971–1985 – חמישה פסלים ארכיטקטוניים, תיאטרון ירושלים, ירושלים
1972 – אנדרטה לחללי חטיבה 8, נמל התעופה בן-גוריון, לוד (תצלום חופשי)
1972 – אנדרטה לבנים שנפלו במערכות ישראל, חצב
1973 – פסל קולאז', מרכז האמנות סטורם קינג, ניו יורק, ארצות הברית
1975 – בוקר, מוזיאון לאמנות, פאלם ספרינג, קליפורניה, ארצות הברית (תצלום)
1977 – אלנטאון, אלנטאון, פנסילבניה, ארצות הברית
1978 – מתח, סטרודבורג (Stroudsburg), פנסילבניה, ארצות הברית (תצלום)
1980 – שלושה כיוונים, מוזיאון מכללת ויליאמס, מסצ'וסטס, ארצות הברית תצלום)
1982 – הברות II, שכונת ניות, ירושלים (תצלום חופשי)
1982 – הברות, גן ג'וזף וסיל מייזר, ירושלים (תצלום חופשי)
1985 – שלושה פסלים (ספר, פרו, רדיוס), בארי
1986 – הברות VI, הטכניון, חיפה
1987(*) – פסל, חצרים
1984 – הברות יד מרדכי, יד מרדכי
1988 – הברות תפן, המוזיאון הפתוח תפן (תצלום חופשי)
1988(*) – פסל, שלומי
1988(*) – ואדי, תל חי
1988 – הברות גנוסר, בית יגאל אלון, גנוסר
1993 – הברות חיפה, כיכר פריז, חיפה
1996 – הברות עץ וברזל, המוזיאון הפתוח תפן (תצלום חופשי)
אריה, פארק רעננה, רעננה (תצלום חופשי)
פסל, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (תצלום חופשי).
(*) שנת הצבת הפסל
לקריאה נוספת

פסלים, הקיבוץ המאוחד, 1965
3 פסלים בבארי, קטלוג, קיבוץ בארי, 1985
צביקה דרור, ברזל לברזל אדם, יחיאל שמי, פסל, נדפס במבפנים, מ"ח, 1986
יחיאל שמי – פיסול חילוני, אוצר ועורך – אדם ברוך, מוזיאון רמת גן והקיבוץ המאוחד, 1988
תחריטים וליטוגרפיות, מאת יחיאל שמי, סדנת ההדפס ירושלים, 1991
פסלים וציורים '93–'95, יחיאל שמי, עורכת – אני גולדנברג, תרגום לאנגלית – ריצ’רד פלאנץ, מוזיאון תפן, 1995
נעמי אביב, "כשאתה דוחף עד הסוף, אתה צריך לחזור חצי-סיבוב לטווח הגמישות", נדפס ב"יחיאל שמי", 1995
יחיאל שמי, רטרוספקטיבה, עורך – מיכאל סגן כהן, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997, עמ' 49–51
ניירות יחיאל שמי, מאיר אגסי, א"ר הסדנה לספרים, 1998
אנדרה מסנה

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1758 ניס, ממלכת סרדיניה 
 פטירה:  4 באפריל 1817 (בגיל 58) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז  Grave of Masséna 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Eugénie Renique 
 צאצאים:  Victoire Thècle Masséna, Francois Victor Massena, 2nd Duke of Rivoli 
 השתייכות:  חיל רגלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1775 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמות המהפכה הצרפתית  המלחמות הנפוליאוניות 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד  מרשל האימפריה  מסדר ההצטיינות של הכתר הבווארי  מסדר לודוויג  מסדר הוברטוס הקדוש  מסדר כתר הברזל  אביר הצלב הגדול במסדר אישטוון הקדוש של הונגריה  שמות החקוקים בשער הניצחון בפריז  מסדר בית הנאמנות  מפקד המסדר המלכותי והצבאי של לואי הקדוש  מרשל צרפת  מסדר ישו (פורטוגל) 
 
ז'אן אנדרה מסנה (בצרפתית: Jean-André Masséna;‏ 6 במאי 1758 – 4 באפריל 1817) היה מרשל של צרפת בימי מלחמות צרפת המהפכנית, מקרב בני דורו כישוריו בשדה הקרב מדורגים שניים רק לנפוליאון עצמו. כינויו בקרב חייליו היה "ילדו היקר של הניצחון".
רקע

מסנה נולד לסוחר זעיר בעיר ניס, אז חלק מממלכת סרדיניה. למשפחתו שורשים יהודיים, שם משפחתו המקורי הוא "מנשה". בגיל 13 הצטרף מסנה לצוות ספינה שבה שהה ארבע שנים בים התיכון, הבין שהים אינו בשבילו והחליט להצטרף לצבא הצרפתי, כחלק מהלגיון המלכותי האיטלקי. ההחלטה השתלמה, שכן הוא הצליח להתקדם עד לדרגה הגבוהה ביותר האפשרית עבור מי שאינו בן אצולה. לאחר שהבין שלא יוכל להתקדם עוד עקב מוצאו הנחות, פרש מהצבא. ב-1789 עסק תקופה קצרה בהברחה, וב-1791 הצטרף לצבא צרפת המהפכנית, שם מוצאו לא היווה מכשול והוא מונה לקצין.
קריירה צבאית

באותה תקופה נהוג היה שהחיילים בוחרים את קציניהם, ולכן אדם בעל ניסיון כמסנה קודם מהר, וכבר ב-1793 נעשה מפקד דיוויזיה. במהלך השנים 1796–1797 ניצח במספר קרבות שהחשוב שבהם הוא קרב ריבולי. ב-1799 השתתף בקרבות בשווייץ, בקרב ציריך השני הנחיל תבוסה מוחצת לאלכסנדר רימסקי-קורסקוב. במהלך המצור על ג'נובה הצליח להתגונן די זמן וריתק אליו די כוחות אוסטריים כדי לאפשר לנפוליאון לנצח בקרב מרנגו. בסיום המצור הוא הפסיד את ג'נובה, אולם השיג לצבאו אישור מעבר בטוח לאדמות בשליטת צרפת. זמן קצר לאחר מכן פוטר מהצבא באשמת ביזה. ב-1804 חזר לצבא ופיקד על הגיס ה-IV של הגרנד ארמה. הוא שירת שנתיים בלבד, וחזר לצבא בעת הקרבות במרכז אירופה כנגד הקואליציה החמישית. בקרב אספרן-אסלינג, הגם שנתסיים בניצחון אוסטרי, הצטיין הגיס שבפיקודו, עת עמד כנגד התקפות אוסטריות עזות בכפר אספרן, במשך יומיים. בהמשך אותה שנה עמד בראש צבא צרפתי במטרה לפלוש לפורטוגל: "להדיר את רגלי האנגלים לים". הוא לא זכה בהצלחה רבה, וב-1810 נסוג חזרה לצרפת. באותה שנה פרש סופית מהצבא, ומת כמה שנים מאוחר יותר.
דה סוטו פיירדום

| --- | --- |

DeSoto Firedome, שנת 1955, בתצורה 2 דלתות
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דה סוטו (DeSoto) (אנ')
 שנות ייצור:  1952–1959
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  דה סוטו קסטום
 מודל אחריו:  דה סוטו פיירסוויפ 
 חברת אם:  קרייזלר, (Chrysler Corporation)
 סיווג:  מנוע קדמי, הנעה אחורית 4x2
 אורך:  5,291 מ"מ (שנת 1952 : פברואר-אוקטובר, סדרה ראשונה)  5,420 מ"מ (מנובמבר 1952, סדרה ראשונה)  5,535 מ"מ (סדרה שנייה)  5,537 מ"מ (סדרה שלישית)
 רוחב:  1,900 מ"מ (שנת 1952 : פברואר-אוקטובר, סדרה ראשונה)  1,963 מ"מ (סדרה ראשונה)  1,956 (סדרה שנייה)  1,986 (סדרה שלישית)
 גובה:  1,686 מ"מ (שנת 1952 : פברואר-אוקטובר, סדרה ראשונה)  1,587 מ"מ (מנובמבר 1952, סדרה ראשונה)  1,537 (סדרה שנייה)  1,458 (סדרה שלישית)
 משקל:  1,962-1,667 ק"ג (שנת 1952 : פברואר-אוקטובר, סדרה ראשונה)  1,937-1,658 ק"ג (מנובמבר 1952, סדרה ראשונה)  1,894-1,719 ק"ג (סדרה שנייה)  1,844-1,773 ק"ג (סדרה שלישית)
 בסיס גלגלים:  3,187 מ"מ (סדרה ראשונה)  3,200 מ"מ (סדרה שנייה, סדרה שלישית)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 4.5 ליטר המפיק 160 כ"ס (סדרה ראשונה)  V8 צילינדרים, 4.5 ליטר המפיק 170 כ"ס (סדרה ראשונה)  V8 צילינדרים, 4.8 ליטר המפיק 185 כ"ס (סדרה שנייה)  V8 צילינדרים, 4.8 ליטר המפיק 200 כ"ס (סדרה שנייה)  V8 צילינדרים, 5.4 ליטר המפיק 230 כ"ס (סדרה שנייה)  V8 צילינדרים, 5.6 ליטר המפיק 270 כ"ס (סדרה שלישית)  V8 צילינדרים, 5.9 ליטר המפיק 295 כ"ס (5,920 סמ"ק) (סדרה שלישית)  V8 צילינדרים, 6.3 ליטר המפיק 305 כ"ס (סדרה שלישית)  V8 צילינדרים, 6.3 ליטר המפיק 350 כ"ס (סדרה שלישית)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות (סדרה שנייה)  תמסורת אוטומטית - 2 מהירויות (אופציונלי, סדרה שנייה)
 מהירות מרבית:  160 קמ"ש (מנוע 4.5 ליטר המפיק 160 כ"ס)  185 קמ"ש (מנוע 5.9 ליטר)
 
דה סוטו פיירדום (באנגלית : DeSoto Firedome) היא מכונית סלון שיוצרה על ידי חטיבת "דה סוטו" (אנ') בבעלות יצרנית הרכב האמריקאית קרייזלר אשר יוצרה בין השנים 1959–1952 בארצות הברית
חטיבת דה סוטו

חטיבת דה סוטו של חברת קרייזלר עסקה בייצור ובשיווק רכב אמריקאי משנת 1928–1968. חטיבת דה סוטו בנתה יותר מ-2 מיליון כלי רכב מאז שנת 1928.
חטיבת המכוניות דה סוטו קרויה על שם ארננדו דה סוטו - החוקר הספרדי שהוביל את המסע האירופי הראשון לשטח עליו משתרעת כיום ארצות הברית, היה האירופי הראשון שגילה את נהר המיסיסיפי.
תצורות "דה סוטו פיירדום"

4 דלתות - סדאן
4 דלתות - הרדטופ (סדרה שנייה, סדרה שלישית)
2 דלתות - הרדטופ קופה (סדרה שנייה, סדרה שלישית)
2 דלתות - קופה (סדרה ראשונה)
2 דלתות - קבריולה
4 דלתות - סטיישן (סדרה ראשונה)
סדרות "דה סוטו פיירדום"

סדרה ראשונה - יוצרה בין השנים 1954-1952
סדרה שנייה - יוצרה בין השנים 1956-1955
סדרה שלישית - יוצרה בין השנים 1957–1959
"דה סוטו פיירדום"

מספר נוסעים : 8-6
מנוע קדמי
סוג הנעה : הנעה אחורית
מנוע בנזין
קיבולת מכל דלק : 64 ליטר (סדרה ראשונה), 75 ליטר (סדרה שנייה), 87 ליטר (סדרה שלישית)
בשנת 1953 יוצרו 64,211 יחידות. מחיר היחידה עמד על 2,740 דולר (ארצות הברית, דגם סדאן בסיסי), מחיר דגם קבריולה בסיסי עמד על 3,172 דולר
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 15.5 שניות (מנוע 4.5 ליטר המפיק 160 כ"ס)
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא פחות מ-8.0 שניות (מנוע 5.9 ליטר)
דגמי "דה סוטו פיירדום" צולמו לעשרות סרטים
בשנת 1958 יוצרו 17,479 יחידות מדגמי "דה סוטו פיירדרום"
תמונות

"דה סוטו פיירדום", 2 דלתות, שנת 1953
"דה סוטו פיירדום", 4 דלתות, שנת 1953
"דה סוטו פיירדום", שנת 1955
"דה סוטו פיירדום", שנת 1955
"דה סוטו פיירדום" דגם "Seville", שנת 1956 - קופה
"דה סוטו פיירדום", שנת 1956 דגם סדאן - מבט ללוח מחוונים
"דה סוטו פיירדום", 4 דלתות סדאן, שנת 1957
"דה סוטו פיירדום", 4 דלתות סדאן, שנת 1959
"דה סוטו פיירדום", שנת 1959 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"דה סוטו פיירדום", שנת 1959 - קופה
ראו גם

קרייזלר
דה סוטו איירסטרים
דה סוטו פאוורמסטר
דה סוטו דיפלומט
דה סוטו איירפלו
דה סוטו סוב-אורבן
דה סוטו פיירפליט
הערות שוליים

↑  Gunnell, John (Herausgeber), The Standard Catalog of American Cars 1946-1975, Kraus Publications (1987) ISBN 0-87341-096-3
↑  "דה סוטו פיירדום", שנת 1959, קופה seriouswheels.com/1950-1959/1959-DeSoto-Firedome-Sportsman-Hardtop
↑  "דה סוטו פיירדום", שנת 1953, קבריולה duricy.com/~desoto/exhibitions/1953_DeSoto_FireDome
↑  "דה סוטו" שנת 1953 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/DeSoto/1953_DeSoto
↑  "דה סוטו" שנת 1955 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/DeSoto/1955
↑  „Kelly” Flory: American Cars, 1946–1959: Every Model, Year by Year. McFarland & Company, 2008. ISBN 978-0-7864-3229-5
↑  "דה סוטו פיירדום" conceptcarz.com/vehicle/z8121/desoto-firedome
↑  "דה סוטו פיירדום" בסרטים imcdb.org/vehicles_make-DeSoto_model-Firedome
↑  "דה סוטו פיירדום", שנת 1958 conceptcarz.com/z24140/desoto-firedome
דונג דבורים

הסרת הציפות מתאי דבש חתומים
דונג משמש כסתימה דנטלית בשן של אדם מהתקופה הנאוליתית
דּוֹנַג דבורים (נקרא לעיתים גם רק דונג) הוא חומר שהדבורים מפרישות מגופן לבניית הכוורת והוא מופק בכמות מסחרית כמוצר לוואי של תעשיית הדבש.
מקור

הדבורים מייצרות את הדונג בבלוטות שבצד הבטני של בטנן. הדונג מופרש כקשקשים קטנים בצבע לבן. זה קורה כאשר יש תנאים לבניין חלות דבש – אספקת מזון והתחממות מזג האוויר.
מן הדונג הדבורים בונות את החלות שבקן. הן משתמשות בדונג גם כדי לאטום תאי חלה מלאים בדבש.
בני אדם מפיקים את הדונג לשימושם בהתכת החלות. ההתכה נעשית בטמפרטורה שאינה גבוהה במיוחד.[דרושה הבהרה]
הרכב ותכונות

הדונג מורכב בעיקר מאסטרים של חומצות שומן ארוכות שרשרת, בעיקר חומצה קרוטית (cerotic acid) וחומצה פלמיטית (palmitic acid) וכהלים ארוכים שונים. צבעו לבן כשהוא מופרש מבטן הדבורה, אך מוכר בצבע צהוב בהיר עד צהוב-חום, חום, או אדמדם. הצבע מתקבל כתוצאה מתוספות שונות: אבקת פרחים ושאריות גלמי הדבורים הגדלים בתאי החלות. לדונג ריח אופייני.
משקלו הסגולי של הדונג 0.960 עד 0.972. הוא חומר מוצק לא גבישי המתרכך עם עליית הטמפרטורה ומותך בטמפרטורה של 63°-64° – טמפרטורה גבוהה מכל שעווה מינרלית.
בטמפרטורה רגילה הדונג יציב מאוד מבחינה כימית אך דליק ומתחיל לבעור בטמפרטורת הצתה של מעל 200°. הוא אינו סופג מים ואינו נמס במים. מעט מאוד ממיסים, למשל בנזן, ממיסים דונג. הדונג אינו רעיל ואם נבלע הוא אינו נעכל ואינו מושפע כלל ממערכת העיכול.
הפקה

הדונג הוא מוצר לוואי של תעשיית הדבש. במכוורת המודרנית מתקבל דונג מציפות (שכבת הדונג החותמת את תאי הדבש) המוסרות בתהליך רדיית הדבש; ודונג מחלות ישנות שהוצאו משימוש. דונג הציפות בהיר מאוד ונקי משאריות שונות. דונג מחלות כהה יותר ככל שהחלה ישנה יותר וזאת עקב תכולת שאריות רבות. את הדונג ממיסים ויוצקים לגושים או "עוגות". בתהליך זה נפרדת רוב שארית הדבש וחלק מהזיהומים המוצקים השוקעים לתחתית. בהמשך הדונג עובר תהליכי ניקוי וחיטוי, וגם הבהרת הצבע, לפי השימוש המיועד. דונג המיועד לשימוש בגידול דבורים יש לחטא בטמפרטורה של 120° כדי להשמיד את הנבגים של גורמי מחלות דבורים; סינון פשוט מספיק ולעיתים, אם הדונג כהה מאוד, גם הבהרת הצבע באמצעים כימיים. לשימושים אחרים נדרש סינון בלחץ של המוצקים הזעירים וניקוי מחומרים זרים. לשימושים קוסמטיים ניתן לייצר דונג לבן לגמרי.
שימושים

חלק מהדונג משמש לייצור שעוויות.
כמויות גדולות של דונג נצרכות לייצור נרות. לדונג דבורים יתרון על שעוות מינרליות בטמפרטורת ההתכה הגבוהה שלו ובכך נמנעים טפטוף ונזילת השעווה שאינה בוערת. חלק גדול מתעשיית הנרות עבר לשעוות מינרליות שהן הרבה יותר זולות אך עדיין נצרכות כמויות גדולות לנרות דונג הנשרפים בכנסיות הקתוליות ובעיקר בכנסייה המזרחית. נרות אפשר לייצר מדונג בכל רמת ניקיון, אך הזיהומים המוצקים עולים עם הדונג ומצטברים בפתילה וחוסמים את המשך מעבר הדונג. לכן, על מנת להשיג נר הבוער יפה, יש להשתמש בדונג נקי ככל האפשר מזיהומים.
דונג ברמת ניקיון גבוהה המתאים לדרישות תקנים לשימוש רפואי משמש בתעשיית הקוסמטיקה לייצור קרמים וסוגים מסוימים של שפתונים וגם לייצור משחות רפואיות. כמויות קטנות יותר משמשות בתעשיית המזון לציפוי מוצרים כיוון שהוא יוצר שכבה אטומה ומבודדת ואינו מורגש כאשר נבלע עם המזון.
בעבר היו שימושים רבים יותר לציפוי הגנה מפני לחות, לבידוד ולמשחות הברקה. ברוב השימושים האלה נעשה בימינו שימוש במוצרים סינתטיים או ממקור מינרלי, שהם זולים יותר.
הדונג בתנ"ך

הדונג נזכר בתנ"ך ארבע פעמים כדוגמה לחומר רך ונמס בקלות.
” כְּהִמֵּס דּוֹנַג מִפְּנֵי אֵשׁ.” ( תהילים סח, ג). בתלמוד הדונג נקרא שעווה:
”שעוה פסולתא דדובשא ” (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ', עמוד ב') והוא אינו השעווה המוכרת כיום.
ראו גם

דבוראות
נרות דונג בכנסייה
פסלים ונרות עשויים דונג דבורים
טבע עירוני בישראל

אגם הנקיק
טבע במרכז הארץ, אירוסים בנתניה (מרץ 2020)
שלולית החורף באסה
התחנה לחקר ציפורי ירושלים
טבע עירוני בישראל הוא מונח תכנוני המתייחס למגוון מצבים של מפגש בין עיר לטבע כאשר טבע מוגדר על רצף הנע בין עץ בודד עבור בגינה קהילתית בתוך המרקם העירוני לבין שטח פתוח, כדוגמת רכס הכורכר בתל אביב בגבולות העיר או מחוצה לה ובלבד שיהיו בשטח התכנון של העיר.
תשומת הלב ליחסי הגומלין בין טבע לעיר החל מראשית העיור המודרני הלכה וגברה עם גידול הערים והתפשטותן. הנושא פרץ לתודעה הציבורית בשנות ה-70 של המאה ה-20, לנוכח תנופת הפיתוח בעולם, זוללת שטח פתוח, הגורמת להרס ערכי טבע ונוף, ומנגד תפיסות פיתוח בר קיימא וסביבתנות.
בישראל ובעולם, מובילים אנשי החברה האזרחית והתכנון ובמרכזם אדריכלי הנוף את שיקום, שמירת הטבע העירוני, טיפוחו והנגשתו. משמעות יחס הגומלין אדם/טבע בהקשר העירוני, היא שבאתר טבע עירוני, בהבדל משמורת טבע, מעמדם הערכי של שני חלקי המשוואה, שמירת הטבע, ויכולת הציבור להפיק ממנו ערך מוסף למטרות נופש, חינוך, מדע ומחקר, זהה.
תל נפוליאון