stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 2020/2021 בסרייה א'
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אינטר מילאנו | 38 | 28 | 7 | 3 | 89 | 35 | 54+ | 91 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 2 | מילאן | 38 | 24 | 7 | 7 | 74 | 41 | 33+ | 79 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 3 | אטאלנטה | 38 | 23 | 9 | 6 | 90 | 47 | 43+ | 78 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 4 | יובנטוס | 38 | 23 | 9 | 6 | 77 | 38 | 39+ | 78 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 5 | נאפולי | 38 | 24 | 5 | 9 | 86 | 41 | 45+ | 77 | העפלה לשלב הבתים בליגה האירופית |
| 6 | לאציו | 38 | 21 | 5 | 12 | 61 | 55 | 6+ | 68 | העפלה לשלב הבתים בליגה האירופית |
| 7 | רומא | 38 | 18 | 8 | 12 | 68 | 58 | 10+ | 62 | העפלה לשלב הפלייאוף בליגה האזורית |
| 8 | ססואולו | 38 | 17 | 11 | 10 | 64 | 56 | 8+ | 62 |  |
| 9 | סמפדוריה | 38 | 15 | 7 | 16 | 52 | 54 | 2− | 52 |  |
| 10 | הלאס ורונה | 38 | 11 | 12 | 15 | 46 | 48 | 2− | 45 |  |
| 11 | גנואה | 38 | 10 | 12 | 16 | 47 | 58 | 11− | 42 |  |
| 12 | בולוניה | 38 | 10 | 11 | 17 | 51 | 65 | 14− | 41 |  |
| 13 | פיורנטינה | 38 | 9 | 13 | 16 | 47 | 59 | 12− | 40 |  |
| 14 | אודינזה | 38 | 10 | 10 | 18 | 42 | 58 | 16− | 40 |  |
| 15 | ספציה | 38 | 9 | 12 | 17 | 52 | 72 | 20− | 39 |  |
| 16 | קליארי | 38 | 9 | 10 | 19 | 43 | 59 | 16− | 37 |  |
| 17 | טורינו | 38 | 7 | 16 | 15 | 50 | 69 | 19− | 37 |  |
| 18 | בנוונטו | 38 | 7 | 12 | 19 | 40 | 75 | 35− | 33 | ירידה לסרייה ב' |
| 19 | קרוטונה | 38 | 6 | 5 | 27 | 45 | 92 | 47− | 23 | ירידה לסרייה ב' |
| 20 | פארמה | 38 | 3 | 11 | 24 | 39 | 83 | 44− | 20 | ירידה לסרייה ב' |
פרסים > שחקן החודש

| חודש | שחקן | מועדון |
| --- | --- | --- |
| ספטמבר | ארגנטינה פאפו גומס | אטאלנטה |
| אוקטובר | שוודיה זלאטן איברהימוביץ' | מילאן |
| נובמבר | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | יובנטוס |
| דצמבר | טורקיה הקאן צ'להאנולו | מילאן |
| ינואר | סרביה סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ' | לאציו |
| פברואר | בלגיה רומלו לוקאקו | אינטר |
| מרץ | איטליה לורנצו אינסינייה | נאפולי |
| אפריל | קולומביה לואיס מוריאל | אטאלנטה |
| מאי | אוקראינה רוסלאן מלינובסקי | אטאלנטה |
פרסים > פרסים עונתיים

| פרס | זוכה | מועדון |
| --- | --- | --- |
| השוער המצטיין | איטליה ג'אנלואיג'י דונארומה | מילאן |
| שחקן ההגנה | ארגנטינה כריסטיאן רומרו | אטאלנטה |
| קשר העונה | ארגנטינה ניקולו בארלה | אינטר |
| חלוץ העונה | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | יובנטוס |
| השחקן הצעיר המצטיין | סרביה דושאן ולאחוביץ' | פיורנטינה |
| שחקן העונה | בלגיה רומלו לוקאקו | אינטר |
סטטיסטיקות > מלכי השערים

| מיקום | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | יובנטוס | 29 |
| 2 | בלגיה רומלו לוקאקו | אינטר מילאנו | 24 |
| 3 | קולומביה לואיס מוריאל | אטאלנטה | 22 |
| 4 | סרביה דושאן ולאחוביץ' | פיורנטינה | 21 |
| 5 | איטליה צ'ירו אימובלה | לאציו | 20 |
| 5 | ניגריה סימי | קרוטונה | 20 |
| 7 | איטליה לורנצו אינסינייה | נאפולי | 19 |
| 8 | ארגנטינה לאוטרו מרטינס | אינטר מילאנו | 17 |
| 8 | איטליה דומיניקו ברארדי | ססואולו | 17 |
| 10 | ברזיל ז'ואאו פדרו | קליארי | 16 |
סטטיסטיקות > מלכי הבישולים

| מיקום | שחקן | קבוצה | בישולים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אוקראינה רוסלאן מלינובסקי | אטאלנטה | 12 |
| 2 | בלגיה רומלו לוקאקו | אינטר מילאנו | 11 |
| 3 | קולומביה חואן קוואדראדו | יובנטוס | 10 |
| 3 | פולין פיוטר ז'לינסקי | נאפולי | 10 |
| 3 | ארמניה הנריך מחיתריאן | רומא | 10 |
| 6 | ארגנטינה רודריגו דה פול | אודינזה | 9 |
| 6 | קולומביה דובאן ספאטה | אטאלנטה | 9 |
| 6 | סלובניה יוסיפ איליצ'יץ' | אטאלנטה | 9 |
| 6 | קולומביה לואיס מוריאל | אטאלנטה | 9 |
| 6 | ספרד אלברו מוראטה | יובנטוס | 9 |
| 6 | איטליה פדריקו קייזה | יובנטוס / פיורנטינה | 9 |
| 6 | סרביה סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ' | לאציו | 9 |
| 6 | טורקיה הקאן צ'להאנולו | מילאן | 9 |
הערות שוליים

1 2  Player Statistics | Lega Serie A, www.legaseriea.it (באנגלית)
↑  Italian Serie A Top Scorers, BBC Sport (באנגלית)
↑  Italian Serie A Top Scorers, BBC Sport (באנגלית)
| עונות במפעל הראשון בחשיבותו בכדורגל האיטלקי |
| --- | --- | --- |
| טרום סרייה א' | 1898 • 1899 • 1900 • 1901 • 1902 • 1903 • 1904 • 1905 •  1906 • 1907 • 1908 • 1909 • 1909/1910 • 1910/1911 • 1911/1912 • 1912/1913 • 1913/1914 • 1914/1915 • 1919/1920 • 1920/1921 • 1921/1922 (FIGC) / ‏1921/1922 (CCI)‏ • 1922/1923 • 1923/1924 • 1924/1925 • 1925/1926 • 1926/1927 • 1927/1928 • 1928/1929 |  |
| הסרייה א' | 1929/1930 • 1930/1931 • 1931/1932 • 1932/1933 • 1933/1934 • 1934/1935 • 1935/1936 •  1936/1937 •  1937/1938 •  1938/1939 •  1939/1940 • 1940/1941 • 1941/1942 • 1942/1943 • 1945/1946 • 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 • 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/1971 • 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
אריה קורצווייל

| --- | --- |

מרצה בבצלאל, 1969
 לידה:  18 בנובמבר 1931 ח' בכסלו ה'תרצ"ב קופנהגן, דנמרק 
 פטירה:  22 בדצמבר 2024 (בגיל 93) כ"א בכסלו ה'תשפ"ה 
 ענף מדעי:  הנדסה תיאורית
 מקום מגורים:  בית וגן 
 תאריך עלייה:  1955
 מקום לימודים:  ישיבת טלז אוהיו  World ORT 
 מוסדות:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 
אריה יהודה קורצווייל (18 בנובמבר 1931, ח' בכסלו ה'תרצ"ב – 22 בדצמבר 2024, כ"א בכסלו ה'תשפ"ה) היה פרופסור לעיצוב. נודע בעיקר בזכות עבודתו רבת השנים באקדמיה לאמנות בצלאל, שם לימד במשך למעלה מ-55 שנה.
ביוגרפיה

קורצווייל נולד בשנת 1931 בקופנהגן לאליעזר ולמרתה, משפחה יוצאת גרמניה מזרם פא"י. למד בבית ספר יהודי מקומי, והיה חניך בתנועת בני עקיבא. בתיכון למד בבית ספר המקומי.
בשנת 1943, בעקבות רדיפת היהודים על ידי הנאצים, נמלט עם משפחתו לשוודיה במבצע הצלת יהודי דנמרק. לאחר המלחמה חזר לדנמרק. ב-1947 היגר לקליבלנד והשלים בגרות בישיבת טלז. ב-1949 המשיך לשווייץ שם למד לתואר בבית הספר הטכני הגבוה בז'נבה, לימודיו מומנו על ידי מלגה בתמורה ללימודים במדינות מתפתחות ועל כן בתום לימודיו הוא לימד שנה אחת בבית ספר אליאנס בתוניס, שנה לאחר מכן (1955) הוא עלה לישראל ולימד בבית ספר אורט באשקלון. לאחר שלוש שנים הוא עבר לירושלים ולימד בקריית נוער במשך כעשור.
ב-1961 במשפט אייכמן שימש ככתב עבור העיתונות הדנית. לצד עבודתו האקדמית ככתב חוץ רשמי לירחון של יהדות דנמרק.
ב-1973 במלחמת יום הכיפורים שירת בחיל האוויר וקיבל את אות מלחמת יום הכיפורים.
קריירה

בשנת 1963 הצטרף לסגל בצלאל, שם שימש כפרופסור להנדסה תֵיאוּרית, והרצה במחלקות לארכיטקטורה, עיצוב תעשייה, תקשורת חזותית, עיצוב קרמי וזכוכית, צורפות ואופנה.
קורצווייל היה ידוע בסגנון ההוראה הייחודי שלו, המשלב ידע תאורטי מעמיק עם הומור וחוש אסתטי מפותח.
לימד גם במכללת שנקר, במכללה הטכנולוגית בחולון ובטכניון. בעשור האחרון שלו בבצלאל סייע בהקמת השלוחה החרדית. ובהקמת המרכז האקדמי לב, שם גם הרצה במחלקת אלקטרואופטיקה.
במשך הקריירה שלו שימש כשופט במספר תערוכות של עיצובי רהיטים.
ב-2018 פרש מעבודותו בבצלאל. לבד מעבודתו כמרצה שימש כחבר בוועד המנהל, בוועדה העליונה ובסנאט.
עם פרישתו קיבל את פרס יקיר בצלאל (2021). ב-2023 הדליק משואה ביום השואה.
נפטר ב-22 בדצמבר 2024, כ"א בכסלו ה'תשפ"ה, ונקבר בהר המנוחות.
מורשת

פרופסור קורצווייל תרם רבות להתפתחות עולם העיצוב בישראל.
בטקס הפרישה שלו מבצלאל אמר תלמידו פרופסור עדי שטרן "פרופ' אריה קורצוויל הוא מרצה מוערך, הוותיק ביותר שלימד בבצלאל מעולם. במהלך עבודתו בבצלאל הוא הניח את היסודות להוראת השרטוט הטכני בישראל, ופיתח שיטות הוראה ייחודיות שנועדו להקל את העיסוק המופשט בהנדסה התלת־ממדית ובכל בעיות הגרפיקה של המרחב. תחומי הוראתו תורגמו הלכה למעשה בידי למעלה מעשרת אלפים תלמידיו בתחומי פעילותם..."
תלמידיו הרבים הקימו את עמוד הפייסבוק "גם אני למדתי אצל פרופ' קורצויל אריה (קורצי)".
מבין תלמידיו: רון ארד, אברהם בורג, מישל קישקה, ספי חפץ, דוד טרטקובר, יזהר כהן ועדי שטרן נשיא בצלאל.
ספריו

שיטות חדשות בפרספקטיבה, בצלאל, ירושלים 1992.
סרטוט טכני לנגרות בנין ורהיטים, משרד התעשייה, תשל"ג, שלושה כרכים, ספרי לימוד חובה במערך הטכנולוגי של משרד החינוך.
תוכנית לימודים כרך מספר 601 - לנתיב הטכנולוגי, משרד החינוך.
חיים אישיים

קורצווייל היה נשוי לשרה (לבית ריקלין), אב לארבעה ילדים וסב לעשרות נכדים ונינים. התגורר בירושלים בשכונת בית וגן. קורצווייל דוגל בהשקפת עולם של הפועל המזרחי.
נכדו טל צבי נרצח בפיגוע במכינה בעצמונה.
הערות שוליים

1 2  עדותו של אריה קורצוויל, באתר יד ושם
1 2  אירוע מחווה לפרופ' אריה קורצווייל, באתר בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, ‏3 באוגוסט 2018; אות יקיר בצלאל ניתן השנה לפרופ' אריה קורצווייל, באתר בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, ‏21 ביולי 2018
↑  בת אליעזר פלס
↑  ברוך קורצווייל הוא בן דודו מדרגה שנייה
↑  אח של סבתו מצד אביו הוא הרב ברוך קונשטט
↑   אריה קורצוויל, אני חב את חיי לעם הדני. סיפור ההצלה אינו מיתוס, באתר הארץ, 1 בפברואר 2023
↑  Anieres Geneva Swizerland
1 2 3 4    ריקי רט, ‏הכירו את המרצה חובש הכיפה שלימד דורות של בצלאלניקים איך לשרטט, בעיתון מקור ראשון, 16 באוגוסט 2021
1 2 3  ששת מדליקי המשואות: טקס הנעילה של יום השואה, באתר "סרוגים", 18 באפריל 2023
↑  חוגגים חצי יובל: מפגש בוגרי המחלקה לעיצוב תעשייתי, ויטל - שנקר, במלאת 25 שנים לייסודה, באתר מכללת שנקר, ‏15 ביולי 2018
↑  2000-2018, מרצה לגרפיקה הנדסית.
↑  1980-200, מרצה במחלקה לעיצוב תעשייה.
↑  1965-1967, מרצה לטכנולוגיה בפקולטה לארכיטקטורה.
↑  רן בוקר, הלך לעולמו איש הסגל הוותיק ביותר בבצלאל, פרופ' אריה קורצווייל, באתר ynet, 22 בדצמבר 2024
↑  הרצה גם באורט ירושלים, בסמינר בית יעקב בירושלים, במכללת אמונה בירושלים ובמכללת בית וגן.
↑  תרומת המכון הישראלי לאריזה ולעיצוב המוצר לפיתוחו של ענף הרהיטים, היום, 5 בספטמבר 1969; תחרות בנושא עיצוב רהוט לחדר שינה, מעריב, 28 במאי 1969
↑  הדר גיל-עד, בן 100 שלחם עם הפרטיזנים, ילדי מנהיגי המרד בגטו: מדליקי המשואות בלוחמי הגטאות, באתר ynet, 14 באפריל 2023
↑  בגיל 93: עולם התרבות נפרד מהאיש שהכשיר דור שלם של מעצבים, באתר מעריב אונליין, 22 בדצמבר 2024
↑  קני סגל ויונתן ונטורה, בקיצור, תולדות העיצוב : מן הגרזן הקדום ועד לאייפון, משכל (ידעות ספרים) ספרי עליית הגג, 2019, בהקדשה
↑   גם אני למדתי אצל פרופ' קורצויל אריה (קורצי), ברשת החברתית פייסבוק
↑  פורסמו לנישואין, הצופה, 3 בדצמבר 1957
↑  יהודה שלזינגר, הלוחמים בכותל: גרסת הצייר, באתר ישראל היום, 1 ביוני 2017
↑    קרני אלדד, ‏בשבילם גיבורים, בעיתון מקור ראשון, 19 בספטמבר 2018; אפרת וייס ועתי"ם, הובאו למנוחות הרוגי הפיגוע בעצמונה, באתר ynet, 9 במרץ 2002
לאה גרונדיג

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1906 דרזדן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  10 באוקטובר 1977 (בגיל 71) הים התיכון, ספרד 
 שם לידה:  Lea Langer 
 מקום קבורה:  היידפריידהוף, דרזדן 
 מקום לימודים:  אקדמיית דרזדן לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  רישום, תחריט 
 פרסים והוקרה:  מסדר קרל מרקס  הפרס הלאומי של מזרח גרמניה  מדליית קלרה צטקין 
 בן או בת זוג:  האנס גרונדיג (1928–11 בספטמבר 1958) 
 חתימה:   
 
לאה גרונדיג בחיפה – 1942
לאה גרוּנדיג (בגרמנית: Lea Grundig; שם נעוריה: לנגר (Langer‏); 23 במרץ 1906 – 10 באוקטובר 1977) הייתה אמנית רישום ותחריט יהודייה גרמנייה קומוניסטית, שחייתה ופעלה מרבית שנותיה בגרמניה בין שתי מלחמות העולם ובגרמניה המזרחית בתקופת השלטון הקומוניסטי עד מותה.
בתחילת דרכה האמנותית תארה בעבודותיה את חיי הפועלים ופשוטי העם. בסוף העשור השני של המאה העשרים שימשו לה פועלים ומחוסרי עבודה נושא לציור דיוקנאות אותם הכינה בגיר שחור ובפחם.
יצירותיה כקומוניסטית פציפיסטית תחת המשטר הנאצי בין השנים 1933–1939 משקפות את הסבל והיאוש של היהודים והקומוניסטים נרדפי השלטון בתקופת הרייך השלישי לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1940 ו-1949 שהתה גרונדיג בארץ ישראל בה ציירה את נופיה, חיי היום יום בארץ ויצירות המתארות את השואה. גולת הכותרת של עבודותיה העוסקות בשואה היא סדרת רישומים הנקראת "בגיא ההריגה". כמו כן איירה ספרי ילדים רבים שיצאו לאור בארץ ישראל.
יצירותיה לאחר ששבה לגרמניה המזרחית ב-1949 משקפות את סבלו של מעמד הפועלים תחת עול המשטר הקומוניסטי.
תולדות חייה > ילדות ונעורים

לאה גרונדיג נולדה ב-1906 בדרזדן, סקסוניה שבגרמניה למשפחה יהודיית אורתודוקסית אמידה, בתו של סוחר. אביה עסק בייצור רהיטים ואמה בתפירת בגדים.
עוד בילדותה התמרדה נגד המסורת האורתודוקסית שנשמרה בבית הוריה. בגיל 14 הצטרפה לתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס". "התלהבתי", כתבה לימים באוטוביוגרפיה שלה (בגרמנית): "כאן הוצבה מטרה, כאן ניתנו תשובות לשאלות וכאן מצאתי דרך נעימה לפגוש אנשים, למצוא חברים וידידים. יצאתי מהצרוּת והמוגבלות של משפחתי. שאפנו להגיע לפַּלֶשְׂתִינָה, לבנות את הארץ, להיות לחקלאים או לפועלים". כפי שהעידה לימים, התקופה הקצרה בתנועת הנוער הייתה מהשנים היפות והמאושרות של חייה.
תולדות חייה > לימודי אמנות והצטרפות למפלגה הקומוניסטית

לדברי גרונדיג, אביה אילץ אותה ללמוד בבית ספר למסחר "כדי שתביא תועלת", אך שאיפתה הייתה להיות ציירת. בסופו של דבר נכנע אביה להפצרותיה, וב-1922 שלח אותה לבית הספר המקצועי לאמנויות בדרזדן. משם המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות "דֶר וֶג" (Der Weg, הדרך). מ-1924 עד 1926 למדה גרונדיג באקדמיה לאמנויות ומלאכות (Kunstgewerbeakademie) בדרזדן והשתתפה בכתת אמן של אוטו גוסמן, שם התחברה אל הציירים אוטו דיקס, וילהלם לכניט, אוטו גריבל והאנס גרונדיג (אנ'), שעתיד היה להיות בעלה. ב-1926 הצטרפה ביחד עם האנס גרונדיג וסטודנטים נוספים מהאקדמיה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD). מאוחר יותר, בשנת 1929 (לאחר נישואיהם), נמנו האנס ולאה עם מייסדיה ופעיליה הפוליטיים של התאחדות האמנים החזותיים המהפכנים של גרמניה (Asso, בראשי תיבות: ARBKD) בדרזדן. הארגון עסק בהכנת והפצת חומרי תעלומה גרפית כגון כרוזים, עלונים ומודעות עבור המפלגה הקומוניסטית.
תולדות חייה > נישואין להאנס גרונדיג

לאה והאנס רצו להינשא, אך אביה התנגד בתוקף לקשר מאחר שהאנס לא היה יהודי, וכמו כן היה סטודנט עני לציור בעל דעות שמאלניות. בעקבות הצטרפותה של גרונדיג ב-1926 לשלוחת הסטודנטים של המפלגה הקומוניסטית החליט האב לשלוח אותה לסנטוריום לחולי עצבים בהיידלברג. שם, באמצעות טיפול פסיכואנליטי, ציפה שתבריא מאהבתה להאנס ומרעיונותיה המרדניים. על אודות תקופה זו כתבה גרונדיג באוטוביוגרפיה שלה:
למרות ההתנגדות מצד משפחתה, נישאה גרונדיג להאנס ב-1928. בני הזוג שכרו דירה קטנה וזולה ברובע מגורי פועלים של דרזדן, נוישטט (Neustadt). שם החלה עבודתם האמנותית המשותפת והעשירה.
הם התגוררו בבית אחורי, קומה רביעית מתחת לגג. אותו בית דירות ברחוב מלנכתון (Melanchtonstrasse), ביחד עם שני הבתים האחוריים, שקק ילדים; אלה הפכו עתה למודלים שלהם לציור. גרונדיג ציירה אותם בדיו ובמכחול, והאנס לעומתה צייר בעיקר בצבעי שמן. עד מהרה הפך בעלה לאחד מהציירים המשמעותיים של "האובייקטיביות החדשה" (Neue Sachlichkeit (אנ')) בדרזדן. גם עבודותיה של גרונדיג צוירו בסגנון זה.
האנס כתב אודות תקופה זו "היינו עניים מרודים, קצבתנו השבועית כ-12 מארק. לעיתים, במשך חודשים, לא היה באפשרותנו לשלם שכר דירה. לא פעם היינו קרובים להיזרק לרחוב. למרות זאת עבדנו במרץ רב והיינו מאושרים”.
בשנת 1930 עבר הזוג גרונדיג להתגורר באזור אחר של דרזדן, רחוב אוסטבאהן (Ostbahnstrasse; נהרס במלחמת העולם השנייה ואינו קיים עוד). נוף של רציפים ומסילות ברזל בחזית המזרחית של בתי הרחוב שימש לסדנאות עבודה לציירים, ועל כן כונה הרחוב "רחוב הציירים".
תולדות חייה > רדיפה, מאסרים וגירוש מגרמניה

בפברואר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, יצאה תקנת חירום "למען הגנת העם הגרמני" שהסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה. ב-28 בפברואר צורף לתקנה חוק לשעת חירום "להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים", בטענה שהקומוניסטים הם שהציתו את בניין הרייכסטאג יום קודם לכן. החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והוביל להפיכת גרמניה למדינת משטרה, שבה אין לפרט הגנה.
אימתם של בני הזוג גרונדיג מפני הגסטפו גברה עם מאסרו של הצייר ג'וני פרידלנדר, שכנם וידידם שהיה אף הוא קומוניסט וחבר ב-Asso. הייתה תקופה שבה יצאו השניים מביתם רק כשהם מחופשים; האנס הרכיב משקפי שמש, חבש מגבעת אמנים גדולה ולבש מכנסי שק, ולאה, כך תיאר זאת, "נראתה כאילו שייכת לארגון כנסייתי". מעתה היה עליהם לנקוט משנה זהירות, מאחר שכל אדם ברחוב עשוי היה להיות מלשין שחיכה להזדמנות להסגיר אנשים לגסטפו. "נזהרנו ובדאגה התבוננו שמא מישהו עוקב אחרינו ברחוב. רק בשעות מסוימות נפגשנו עם חברים, כאשר האוויר נראה נקי", כך כתב האנס באוטוביוגרפיה שלו. גם ביתם לא היה מוגן מחיפושי הגסטפו; בדיעבד, לא זכרו את מספר הביקורים. לאה והאנס סרקו ללא הרף את תכולת הסטודיו לוודא שאין בו חומר מרשיע, ונאלצו להחביא יצירות רבות.
ב-1936 נאסרו בני הזוג עם שובם מביקור בשווייץ, אך שוחררו לאחר מספר ימים. במאי 1938, עקב האשמת הזוג בסיוע לחבר מחתרת להסתתר, שולח האנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאה למחנה ראוונסבריק, משם שוחררה בדצמבר 1939 וגורשה לברטיסלאבה (בירת סלובקיה) עם איסור רשמי לשוב אי פעם לגרמניה.
תולדות חייה > עלייה ושהות בארץ ישראל

באוקטובר 1940 עלתה לאה גרונדיג על אוניית המעפילים "פאסיפיק" שהפליגה לארץ ישראל מנמל טולצ'אה שברומניה במסגרת ההעפלה שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'. בסוף נובמבר 1940 הגיעה האונייה לנמל חיפה, לאחר שנתפסה על ידי הבריטים בלב ים. הכוונה לגרש את המעפילים לאי מאוריציוס, שונתה בגלל אסון הפאטריה, וגרונדיג הועברה למחנה המעצר בעתלית, שם שהתה עד ששוחררה באוקטובר 1941. לאה גרונדיג הביאה ארצה את כל עבודותיה ומספר עבודות של הנס בעלה. בתקופת שהותה בעתלית סייעה לרופא המחנה, ד"ר אַווֶרְבָּך (Auerbach), שטיפל בחולי המחנה, רבים מהם חולי שחפת. לאה גרונדיג תיעדה את עבודתו בציוריה, ונרקמה ביניהם ידידות אמיצה שנמשכה עד פטירתו.
לאחר שחרורה עברה לגור בתל אביב. שם חודש הקשר בינה לבין נחום איתין (איתן), מומחה לגלופות דפוס מֶצֶנָט אמנות ואמנים ובנם של רבקה ואהרון איתין מ-66 המשפחות מייסדות תל אביב והם חיו יחד בדירתו כבני זוג. איתן הכיר את גרונדיג עוד בתקופת לימודיו בבית הספר לתעשיית הגלופות בגרמניה, אחרי סיום לימודיו באקדמיה לאמנות של פריז. עם עלייתה של גרונדיג לארץ הוא "סידר" לה סרטיפיקט אצל הבריטים. ב-1946, כשנודע לה שבעלה האנס שרד את המחנות ושב לדרזדן, החליטה לאה גרונדיג לחזור אליו. גרונדיג השאירה אצל איתן את כל ציוריה. מ-1946 עד 1948, שהתה גרונדיג בקיבוץ גבעת חיים (בארכיון קיבוץ גבעת חיים איחוד נותרה סדרת רישומים פרי מכחולה המציגים דימויים מהקיבוץ).
תולדות חייה > השיבה לגרמניה

בקשתה של גרונדיג לשוב לדרזדן, שעתה הייתה בתחומי גרמניה המזרחית, נתקלה תחילה בסירוב השלטונות הקומוניסטיים בגלל האיסור לחזור אי-פעם לגרמניה שהטילו עליה הנאצים בעת גירושה ב-1939.
מסתיו 1948 המתינה בפראג ובאביב 1949 בוטל האיסור וגרונדיג חזרה לדרזדן והתאחדה עם האנס, שכיהן כרקטור באקדמיה לאמנות בדרזדן.
לאחר שובה לגרמניה מונתה גרונדיג לפרופסורית והועמדה בראש קתדרה בבית הספר הגבוה החדש לאמנות יוצרת בדרזדן. בין תלמידיה היה האׂמן הערבי-ישראלי עבד עאבדי, שהתמחה שם בין השנים 1964–1971. גרונדיג הייתה פעילה גם באגודת האמנים החזותיים, וב-1964 נבחרה לנשיאת האגודה.
שני דודנים שלה, מקס (סופר) ויוזף צימרינג (פוליטיקאי), שרדו את השואה וחיו במזרח גרמניה.
לאה גרונדיג נפטרה באוקטובר 1977, בעת הפלגה בים התיכון, בגיל 71. נטמנה בבית העלמין "היידה" (Heidefriedhof) בדרזדן.
שמה של לאה גרונדיג הונצח ברחוב בברלין הקרוי על שמה.
יצירתה > עבודתה בשיתוף עם הנס גרונדיג > 1929–1933 (עד עליית הנאצים לשלטון)

מפגשה של לאה גרונדיג עם פועלים, מחוסרי עבודה וחבריהם בתקופת המשבר הכלכלי העולמי (1929) שימשו לה נושא לציור פורטרטים שהוכנו בגיר שחור ובפחם. כמו כן תיארה בעבודותיה את חיי העוני של נשות הפועלים באותה תקופה. בעבודותיה ניכרת השפעתה של אׂמנית ההדפסים הגרמנייה קתה קולוויץ.
יצירתה > עבודתה בשיתוף עם הנס גרונדיג > 1933–1938

בשנת 1933 הביא הנס לביתו את טכניקת התחריט. השניים רכשו מכונת דפוס קטנה והחלו להדפיס בעצמם את תחריטיהם. לעיתים התמקדו בנושאים משותפים וכל אחד מהם מימש אותם בדרכו הוא. תחריטיהם הראשונים מציגים סצנות רחוב. בהמשך יצרה לאה גרונדיג את מחזורי הרישומים "חיי נשים", "חזית הָרצבוּרג" (אנ'), "היהודי אשם!", "תחת צלב הקרס", ו"המלחמה בפתח!".
מאמצע שנות ה-30 נאסר על לאה גרונדיג להציג את יצירותיה. את הפחד מהגסטפו שאסר רבים ממכריה ביטאה בתחריטים ששמותיהם מעידים על אימת התקופה: "גסטפו בבית", "לא חוקי", "אזניים לכותל", "הבריחה מתחילה", "הניצוד", "בבונקר", "מסיכת שטירמר" ו"חקירה". "אחרי 1933 הכל השתנה" כתבה. "הצגת המצוקה, המחסור והסבל של הפועלים לא היו עוד מספקים. צריך היה לתאר את השיגעון, הבורות והסנוור ולהפיצם, היה צורך לתאר את השנאה שלה הטיפו, וההשמדה ההמונית הזוועתית שהוכנה וגם את הכוח (לעמוד מולם) שלמרות מאמצי הגסטפו המשיך להתקיים". מקצת מיצירותיה הוברחו על ידי הסופרת אגוסטה לאזר לדנמרק, משם הועברו לידי הלנה וייגל וברטולט ברכט. "רציתי לתאר את אלף הפחדים", סיפרה על היצירות. "את המודעות לזוועה והעדר החופש של הנרדפים והמצותתים. רציתי גם להציג את גזל האנושיות ומאבקם של הטובים בהם. רציתי להתריע בפני המלחמה המתקרבת".
יצירתה > עבודתה בארץ ישראל

בתקופת מעצרה בעתלית ביטאה לאה גרונדיג ברישומי דיו ובצבעי מים את תלאות המסע ארצה והווי החיים במחנה המעצר עם דגש על אימהות וילדיהן. בין עבודותיה באותה תקופה סדרת "תיק המכשפות" (Die Hexenmappe) שכלל כעשרים רישומי קשישות, "פנטזיות על מחלת השחפת" ועוד. בניגוד לקדרות שהביעו רישומים אלה תיארה גרונדיג את שמחת האימהות בילדיהן ברישומים אותם ציירה בסגנון עליז וצבעוני.
במהלך תשע שנות שהייתה בארץ ישראל כללו עבודותיה של לאה גרונדיג תחריטים, רישומים ואקווארלים אותם הציגה בשש תערוכות. הראשונה הוצגה ב־1941 בעתלית. תערוכות נוספות הציגה בפברואר–מרץ 1942 ובמאי 1944 בגלריה לאמנות כ"ץ, ובדצמבר 1944. ב-1946 הציג ד"ר קארל שוורץ, אוצר ומנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכה מרישומיה ותחריטיה. בתחילת 1947 הציגה גרונדיג בגלריה "יונס" בירושלים תערוכה שחולקה לשני חדרים: באחד הוצגו רישומיה מהשואה, ובשני הוצגו רישומי נוף ארצישראליים בצבעים המביעים אופטימיות, ביניהם רישומי סדרת "מחיי הקיבוץ", שאותם ציירה בעת ששהתה בקיבוץ גבעת-חיים.
את עיקר פרנסתה מצאה לאה גרונדיג בתקופה זו באיור ספרי ילדים, בהם "המפוזר מכפר אז"ר" מאת לאה גולדברג (במהדורה הראשונה שיצאה לאור בשנת 1943 בהוצאת הקיבוץ המאוחד), "ילדים מוּצלים" מאת ברכה חבס, "שמש גנובה" מאת קורניי צ'וקובסקי, "אותיות מספרות" מאת רוזה ווּל ו"יותם הקַסָּם" מאת יאנוש קורצ'אק בתרגום יוסף ליכטנבום. כמו כן פרסמה את ספרי הרישומים פרי עטה: "בגיא ההרֵגה" ו"עצים מדברים" (לפי שיר מאת אנדה עמיר-פינקרפלד).
יצירתה > עבודתה בגרמניה תחת המשטר הקומוניסטי

בשנים 1975 ו-1976 הוקדשו לה תערוכות אישיות גדולות בברלין ובדרזדן. עבודות מוכרות שלה בתקופתה במזרח גרמניה הן, עלים נגד אימפריאליזם, VEB E.A. Seemann Verlag, לייפציג 1975 רופא צעיר מפוליקליניקה של דרזדן רחוב בשוודט, דרזדן – נוימרקט.
יחס ממסד האמנות כלפיה > בארץ ישראל המנדטורית

לאה גרונדיג לא מצאה את מקומה בקרב חוגי האמנות בארץ ישראל. בין הסיבות לכך היו הסתייגות רוב הציבור מדעותיה הקומוניסטיות שהתבטאו בעבודותיה. על אף הכישרון והביטוי העז שהשתקפו בעבודותיה לא הוזמנה גרונדיג לשמש מורה מרכזית במחלקת הגרפיקה בבית הספר בצלאל החדש לאָמנות ולאוּמנות.
מבקריה של גרונדיג לא אהדו את סגנונה הריאליסטי והתעלמו מהעצמה האמנותית של עבודותיה. בביקורת על תערוכתה במוזיאון תל אביב ב-1946 בעיתון "דבר" השווה מבקר אמנות בחתימת "אריאל" את סדרת התמונות שהוצגו בתערוכה לריאליזם הסוציאליסטי "שעם כל יעילותו כנשק פסיכולוגי לא היה בו בדרך כלל משום הישג אמנותי". בביקורת אחרת, של ד"ר פאול לנדאו ב"על המשמר", נכתב: "לאה גרונדיג אינה מסוגלת לחרוג ממסגרת של רפורטאז'ה. [...] בריאליזם בלבד אין משקפים טרגדיות [...]. לשם כך זקוקים לכוח דמיון – סגולה שלאה גרונדיג לא בורכה בה."
מאידך, עבודותיה זכו להכרה והוקרה מצד מוסדות תרבות. באוקטובר 1946 פורסמה בשבועון "דבר השבוע" סדרת רישומי דיו קלילים ואנקדוטיים מעשה ידיה תחת הכותרת "מה ראיתי בנגב?". ב-1948 הוציאה הקרן הקיימת לישראל לאור דפדפת של שמונה רישומים שציירה.
בשנת 1945 איירה את ספרה של ברכה חבס, "ילדים מוצלים" שיצא בהוצאת עם עובד.
יחס ממסד האמנות כלפיה > בישראל בימינו

על פי אומדן, מתוך יותר מ-3,000 ציורים, תחריטים, רישומים ואיורים שיצרה לאה גרונדיג בימיה, כ-900 מהם יצרה בתקופה שחיה בישראל. המקומות העיקריים שבהם נמצאות כיום עבודותיה בישראל הם:
ארכיון מוזיאון ישראל. לארכיון זה הועברו עבודותיה של לאה לאחר סגירת מוזיאון בצלאל. האוסף בארכיון כולל ספר ובו כ־90 תמונות שרובן הושארו על ידי לאה לפני ששבה למזרח גרמניה. והשאר כ־19 ציורי יד, אותם שלחה לאה מאוחר יותר מגרמניה המזרחית למוזיאון בצלאל, ככל הנראה במסגרת שאיפתה לשמר ולפזר את ציוריה המרדניים מעבר לגבולות גרמניה המזרחית.
ארכיון מוזיאון לוחמי הגטאות.
מוזיאון פרטי פרסלר בתל אביב, שרכש כ־100 מיצירותיה של לאה גרונדיג שהיו קודם לכן מפוזרים באוספים שונים ברחבי הארץ, רוב העבודות שהוצגו נאספו מאורה ספיר תל אביב, בת אחותו של נחום איתן אליה העביר את האוסף לפני מותו, גלריה נורה מירושלים ואוסף משפחת קירשנבאום מתל אביב שכלל ציורים ממחנה המעפילים בעתלית.
מספר תמונות נמצאות בגבעת חיים איחוד ומאוחד והן מפוזרות בעיקר אצל משפחות שונות באלבומים משפחתיים.
כמה מיצירותיה נמצאות ברשות אנשים פרטיים.
בספטמבר 2014 נפתחה תערוכה מיצירותיה של לאה גרונדיג בשם "מדרזדן לתל אביב. 1933–1948" במוזיאון הפרטי יגאל פרסלר בתל אביב. התערוכה נתמכה על ידי שלושה גופים:
מוזיאון יגאל פרסלר, עמותת רוזה לוקסמבורג ומוזיאון לוחמי הגטאות.
התערוכה זכתה לעניין ציבורי רב ולביקורים רבים של קבוצות ופרטיים מהארץ ומחו"ל. הדי התערוכה הגיעו גם לעיתונות. שלכאורה "גילתה אותה מחדש" ואולי סוף-סוף זכתה אמנית חשובה זו להכרה הראויה לה.