stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
למאבאטי
שיתופי פעולה בינלאומיים

הקבוצה הוזמנה להופיע במספר פסטיבלים בינלאומיים ביניהם: FiiF - פסטיבל האימפרוב של פינלנד (2013), Big If - פסטיבל האימפרוב של ברצלונה (2013), פסטיבל הפרינג' של אדינבורו (2014), פסטיבל האימפרוב של איסטנבול (2015), Mount Olimprov - פסטיבל האימפרוב של אתונה (2016), TilT - פסטיבל האימפרוב של אסטוניה (2016), פסטיבל האימפרוב של שוודיה (2018), פסטיבל האימפרוב של ברצלונה (2018) ועוד.
הקבוצה קיימה מספר סדנאות אומן ללימוד אלתור עם מאלתרים מפורסמים בעולם ביניהם ג'יי סטאר אטלנטה (The Basement theater, ארצות הברית), ביל ברבריס (The Ghost Sheep, בלגיה), אן דה גרף (Easy Laughs, הולנד), פלאביאן רפארט (Le Théâtre de l’Oignon, צרפת), לורה דורנוירד (Laura Doorneweerd, הולנד), דאנקן ואלש אטקינס (!Showstoppers, אנגליה) ועוד.
חברי הקבוצה

אורן כרמי: מהנדס, בוגר קורסי אימפרוביזציה אצל רוב המורים בארץ.
אורן חנקין: בוגר החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב וחממת האלתור של ImproTLV.
אורי ליפשיץ: מאלתר, שחקן ויוצר, שותף בפודקאסט "על כתפי גמדים".
איתמר קרביאן: בוגר קורסים לאלתור של תיאטרון האלתור ו-ImproTLV, מקים ומפיק בית האימפרוב.
אמיר עצמון: מאלתר מאז 2007, סופר, עורך ומתרגם.
הילה די קסטרו: שחקנית, מאלתרת ומורה, בוגרת הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
עדי זינגר: מאלתרת, שחקנית וכותבת. מנחת סדנאות אימפרוביזציה.
הערות שוליים

↑  Lamabati, Barcelona Improv Group (ארכיון)
↑  The Fourth International Improv Festival Tilt presents: Lamabati (ISR) - “Everyday Magic” | kultuur.info, www.culture.ee
בנימין בן אסא

ד"ר בן אסא במרפאתו
בנימין בן אסא (1917 – 21 במרץ 1976) היה רופא משפחה שעלה מהולנד ופעל רבות לקידום הרפואה בקרב שבטי הבדואים בנגב ולהקמת מרפאות עבורם.
קורות חיים

בנימין בן אסא נולד בהולנד בבית מסורתי-ציוני. אביו היה רופא משפחה. עם סיום לימודיו התיכוניים יצא להכשרה חקלאית מתוך מטרה להיות חלוץ בארץ ישראל. בתום ההכשרה החקלאית למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם. בזמן לימודיו היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני ושם פגש את אשתו לעתיד, סטודנטית לרפואה בשם מרטה פולק.
לאחר פלישת הגרמנים להולנד במלחמת העולם השנייה החליטו בנימין ומרטה בן אסא לברוח מהולנד לבריטניה ולהצטרף לצבא הולנד החופשית. הם נמלטו דרך אירופה הכבושה עד לדרום צרפת בעזרת תעודות מזויפות, ומשם חצו ברגל את הרי הפירנאים המושלגים בנתיב שנקרא לימים "דרך החופש". כשהגיעו לספרד נתפסו והושלכו לכלא, אך בהמשך הצליחו להשתחרר ובסופו של דבר הגיעו לבריטניה, שם הצטרף ד"ר בן אסא כרופא לצי ההולנדי.
עם תום המלחמה התנדב לשמש כרופא מטעם הצי ההולנדי באינדונזיה, שם חיו בני הזוג בן אסא כארבע שנים. ב-1950 עלו לארץ, וד"ר בן אסא החל לעבוד בבי"ח רמב"ם.
הוא הרגיש שהעבודה והמגורים בחיפה אינם "חלוציים" מספיק, וכשראה מודעה של משרד הבריאות שבה מכרז למשרת רופא עבור הבדואים באזור באר שבע החליט להיענות לאתגר ולעבור לנגב.
בשנת 1954 עברה המשפחה לבאר שבע, וד"ר בן אסא מונה לרופא הממשלתי לבדואים בנגב. הוא נסע מדי יום למרפאות שהקים במדבר, בדק עשרות חולים ואחר כך המשיך לביקורי בית במאהלים. הוא למד להכיר את הבדואים, שכינו אותו "אבו אסא", את מנהגיהם, את שפתם ואת אורחות חייהם.
הוא יצר קשרים עם ה"דרווישים" – רופאי האליל הבדואים, ושיתף אתם פעולה מתוך עניין ומתוך הבנה שכך יוכל לזכות בשיתוף פעולה יותר טוב של החולים. ד"ר בן אסא פעל רבות להדברת מגפת השחפת שהייתה נפוצה אז בקרב הבדואים, ועל כך אף זכה בשנת 1968 בפרס ע"ש ד"ר פליסקין.
במלחמת סיני שרת בחיל הים ונפצע בעת המרדף אחר ספינת חיל הים המצרי "איברהים אל אוול".
בשנת 1965, כשקשתה עליו העבודה במדבר, עזב את משרד הבריאות ופתח מרפאה בבאר שבע. הבדואים המשיכו לבוא למרפאתו הפרטית, אך בשלב זה התחילו להגיע אליו גם חולים יהודים רבים.
ד"ר בן אסא כתב מאמרים על בריאות הבדואים בתנאי המדבר. בשנת 1966 זכה מטעם ארגון בהולנד בפרס ע"ש אלברט שווייצר על עבודתו ותרומתו לקידום הרפואה בקרב הבדואים. הוא תרם את כספי הזכייה להקמת מרפאה במחנה פליטים, בדרום הר חברון, שהיה, בזמנו, בתחום ממלכת ירדן.
ד"ר בנימין בן אסא נפטר ב-11 במרץ 1976 בגיל 58,  ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע. הוא הותיר אחריו אשה, ד"ר מרטה בן אסא רופאת ילדים, וארבעה ילדים.
על שמו רחוב בבאר שבע.
פרסומים

Ben Assa, BJ., "Vital statistics concerning tuberculosis among Bedouin tribes in Southern Israel", Isr Med J., Mar-Apr 1960,19:69-73
Hendel, H., Ben Assa BJ., "Report about a Beduin family affected by alkaptonuria", Ann Paediatr ,Aug 1960, 195:77-87
B. Ben Assa, "The Medical Work Among the Bedouins", Harefua, 1961, No. 9
B. Ben Assa, "TB Among the Negev Bedouin", Beriut Hatzibur (Public Health), 1962, No. 5
ד"ר בנימין בן אסא,"המדבר ובריאות הבדואים", טבע וארץ, כרך ב', חוברת 5, אוגוסט-ספטמבר 1970/ אב-אלול תש"ל
לקריאה נוספת

מרדכי ארציאלי, "ד"ר בן אסא - בעל העקרונות", עיתון הארץ, 14 במרץ 1965
Shvarts S, Borkan J, Morad M, Sherf M; " The government of Israel and the health care of the Negev Bedouin under military government, 1948-1966".Med Hist. 2003 Jan
כתבנו בבאר שבע, מאת יצחק שתיל, אדר תשנ"א, מרץ 1991, עמ׳ 66 עד 67.
הערות שוליים

↑  ד"ר בן אסא - בעל העקרונות, מרדכי ארציאלי, עיתון הארץ, 14.03.1965
↑  השפעת המדבר על בריאות הבדואים
↑  אתר "Biliongraves"
בית יצחק שדה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים, אתר הנצחה 
 על שם:  יצחק שדה 
 כתובת:  זיכרון קדושים 3
 מיקום:  תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  32°02′03″N 34°44′36″E﻿ / ﻿32.034222222222°N 34.743361111111°E﻿ / 32.034222222222; 34.743361111111
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית יצחק שדה הוא אתר ביפו, הכולל את הבית שבו התגורר יצחק שדה בשנותיו האחרונות והגן הסובב אותו. הבית בנוי על מצוק כורכר הצופה אל הים התיכון בקצה הדרום-מערבי של יפו, ברחוב זיכרון קדושים 3. הבית הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
היסטוריה

הבית הוא חלק משכונה שנבנתה בסוף תקופת המנדט הבריטי (בין 1945 ל-1948), על ידי חברת הבנייה הערבית "ריאד". השכונה נבנתה בשיטה "מודרנית" ו"מתועשת" ברוח התקופה של אירופה אחרי מלחמת העולם השנייה, והבתים נועדו ככל הנראה למגורי פקידים וקצינים בריטים.
הבית הוענק לשדה בתום מלחמת העצמאות, שהגיע למקום עם אשתו מרגוט ובנם יורם בפברואר 1949, והתגורר בו עד מותו באוגוסט 1952. שדה רצה לעבור לבית בקרבת הים בעצת רופאיה של אשתו מרגוט, אשר חלתה בסרטן. ב-1951 נפטרה מרגוט ממחלתה. במהלך שלוש שנותיה הראשונות של מדינת ישראל שימש הבית מקום מפגש לרבים ממשתתפי המערכה על הקמתה: קציני צה"ל רמי דרג, ואנשי תרבות ורוח. המבנה היה בית הקבע הראשון של שדה לאחר שנים ארוכות של חיי נדודים, בהן חי בגדוד העבודה, נדד עם משפחתו לתל אביב ולקיבוץ נען או חי במחתרת. שדה השקיע מאמצים וכוחות יצירה רבים בטיפוח הגן.
עיריית תל אביב סייעה לשדה בתכנון ועיצוב צמחיית הגן המקיף את הבית, באמצעות אדריכל הגנים אברהם קרוון. הגן כולל צמחייה עבותה, שבילים שרוצפו באבן ירושלמית, ממצאים ארכאולוגיים, ספסלי אבן, ומדרגות שנחצבו במצוק אל חוף הים. המדרגות הסמוכות לים התמוטטו עם השנים.
בנוסף, הציב שדה בגן את קרון הפיקוד שלו מתקופת היותו מפקד השריון הראשון בצה"ל, ובקרון מוצגת תערוכת צילומים על מלחמת העצמאות וההיסטוריה של הבית. שדה הציב בגן מצבת אבן חצובה עליה חקק "פינת מכבי", לזכר מכבי מוצרי-מני, ממפקדי הפלמ"ח, שלישו של יצחק שדה, שנהרג במתקפה על שיירה שהוביל בדרך לירושלים במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר מות שדה, המשיכה המשפחה לשמר את חדרו ואת הגן שהקים על כל אשר בו. הבית שימש כל השנים גם כאתר הנצחה ליצחק שדה הפתוח לסיורים.
האתר > חדר יצחק שדה

חדרו של שדה נשמר כפי שהיה בחייו. המבקרים בחדרו יכולים לראות את הספרים שקרא, את אוסף כלי הנשק שלו, את מפת הקרבות בהם השתתף במלחמת העצמאות, את התמונות והצילומים שבחר לתלות בחדרו, את המיטה שעליה ישן, ואת המשקולות עמן התאמן. הספרייה בחדר כוללת ספרים בעברית, ברוסית, באנגלית ובגרמנית. במרכז החדר מצוי שולחן עתיק שבמרכזו חקוק סמל הפלמ"ח. על קירות החדר רפרודוקציות קלאסיות של רמברנדט ואל גרקו ותמונות מקרבות חטיבה 8. בפינת הנשק תלויה מפה המציינת את הקרבות שיצחק שדה נטל בהן חלק במלחמת העצמאות. על הארון ניצב "נס חטיבה 8" – הדגלון שהתנוסס על הג'יפ של מפקד החטיבה במלחמת העצמאות.
האתר > הגן

בגן נמצאים הצמחים שנטע שדה בסיועה של עיריית תל אביב, מוצגים ארכאולוגים, קרון הפיקוד ומצבה לזכרו של מכבי מוצרי-מני. את הגן נטע יצחק שדה במו ידיו, בסיועו של אדריכל הגנים אברהם קרוון. הגן משלב צמחי תרבות וצמחי בר שהצליחו להשתרש ולהתפתח במקום על אף תנאי מזג האוויר הקשים של גבעת כורכר החשופה לרוחות הים. פרט לכמה עצי אשל בחלקו המערבי של הגן, שלא החזיקו מעמד, רובה המכריע של הצמחייה הוותיקה שרדה. כבר בכניסה לבית ניתן לראות בין השאר את הפיקוס, ההדס, הבוגונביליה, האלמוגן, הפיטנה, ההרדוף, הפרקינסוניה והפיטספורום שנשתלו עם קום המדינה, אך גולת הכותרת היא חלקו המערבי של הגן הצופה לים, הכולל אוסף של צמחים ובהם עצי אשל, עץ השמן הנקוד, עץ תות, עץ רימון עץ פיטנגו, שיחי מלוח, אגבות, אלת המסטיק, מללוקה, קליסטימון, לגונריה פיטרסון, אהל האצבעות ועוד.
בשנת 2011 קרס חלק מהגן הסמוך לבית. לטענת יורם שדה, הקריסה אירעה בעקבות עבודות של עיריית תל אביב לפירוק המסלעה הקיימת והקמת קיר מגן למצוק שעליו עומד המבנה.
האתר > הקרון

משנת 1949 ניצב בגן הבית קרון פיקוד, שבמקור שימש את הצבא הבריטי בקרבות במדבר המערבי של צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. הוא התגלגל לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ולאחר סיומו, נפל לידי צה"ל. הוא שימש כקרון הפיקוד של חטיבה 8, ואת יצחק שדה כמפקד החטיבה במלחמת העצמאות. הקרון נגרר לאזורי הקרבות על-ידי כלי רכב ושימש את יצחק שדה בקרבות החטיבה. לאחר המלחמה ביקד שדה שהקרון יובא לביתו במקום שיושלך לגרוטאות. במרוצת השנים שופץ הקרון על-ידי חיל השריון. בקרון מוצגת תערוכת צילומים המשקפים את קרבות החטיבה במלחמת העצמאות ואת בית יצחק שדה בימיו הראשונים.
בית יצחק שדה בספרות, עיתונות ובשירה

שנותיו האחרונות של יצחק שדה בביתו ביפו נזכרו לא אחת בספרות, בעיתונות ובשירה:
מתוך החומר הרב מובאים שירו של נתן אלתרמן בעיתון דבר משנת 1949 יצחק שדה - נתן אלתרמן וקטע קצר מרשימה של מארק גפן שהתפרסמה ב"על המשמר" במלאת שבעה למותו של יצחק שדה.
נתן אלתרמן מצר על פרישתו מן הצבא וכותב:
ובכן, הוא משוחרר, נראנו בגינה
עודר ומנכש, גוחן על שיח פרא
ביום השבעה למותו כותב יעקב אורלנד:
ורק אגדתך על פני האפר עפה,
אולי משום שזה הלילה, מול חוף יפו,
מלאו לה כך, לפתע, למד-בית שנים.
רחל מכבי, בספריה "בחיוך ובדמע" ו"לילות ירושלים", מתארת את הבית כ"קן נשרים מעל לגבעות ג'בליה"
חיים גורי כותב ב"בלאדה ליצחק שדה":
הלך הוא והזקין בדרכים העשנות
הלך הוא אל ביתו ליד הים
הניח את חרבו בשקט בין הזכרונות
אבל בזמר הוא חי לעולם
יורם שדה היה בנו היחיד מרעייתו השלישית, התגורר בבית מאז היה ילד בן חמש, עת נמסר הבית להוריו. הוא התגורר בבית יחד עם רעייתו, העיתונאית זיוה יריב, עד ליום מותו ב-6 במרץ 2021.
מחלוקות משפטיות

בשנת 1956 רכש משרד הביטחון את הבית מרשות הפיתוח, ובהמשך העביר אותו לבעלותו של יורם שדה. לאחר מות אביו, המשיך יורם לתחזק את המבנה והגן.
חלקים מן הגן הסובב את הבית המהווים שטח ציבורי רשומים על שם רשות מקרקעי ישראל, והבעלות עליהם נמצאת במחלוקת משפטית. בשנת 1990 מיפה מחדש משרד המשפטים את קרקעות המדינה, וכך נודע ליורם שדה שהבית רשום על שמו אך הגן לא. יורם הגיש תביעת בעלות לבית המשפט ובמקביל פתח במשא ומתן עם מינהל מקרקעי ישראל כדי להגיע להסדר חכירה. לטענת שדה היה בידיו הסכם בכתב יד וטיוטת חוזה לפיו הסכים המינהל להחכיר את הגן ל-49 שנים. בדצמבר 1994 חתמו הצדדים על מזכר והסכימו כי שדה ימחק את התביעה ויחתום על הסכם חכירה עם המינהל. באוגוסט 1995 שלח המינהל לשדה טיוטה להסכם חכירה בכפוף לדמי חכירה בגובה כ-300 אלף שקלים. זאת משום שלטענת המינהל הגן נועד להעלות את ערך הבית, ואילו שדה טוען שמדובר בגן זיכרון. שדה לא שילם את דמי החכירה, ודחה הצעה נוספת של המנהל שנתיים לאחר מכן. בהמשך הגיש שדה תביעה לבית המשפט המחוזי ועתר לאכיפת ההסכם שנחתם במזכר המקורי. תביעתו וערעוריו של שדה נדחו בבית המשפט המחוזי בתל אביב והעליון. ב-13 באפריל 2020 קבע שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב חיים טובי, כי ליורם שדה אין זכויות בגן.
במקביל להליכים המשפטיים החל סכסוך בין יורם שדה לשכניו בעניין צמחייה מהגן המגודר שפלשה לרחוב. העימות הגיע לבית משפט, ושדה נדרש לגזום את הצמחים. הגיזום חשף גדר הרשת, שהוצבה בשנות ה-50, לאחר שמשאית פגעה בחומת האבן המקורית של הבית והרסה קטע ממנה. את הגדר המרקיבה החליף שדה ברשת מתכת באורך 7 מטרים. בעקבות הסכסוך מול המינהל, ועדת הערר לתכנון ובנייה בתל אביב לא ניפקה עבור הגדר היתר בנייה, והוצא נגדה צו הריסה. לאחר שוועדת הערר סירבה לדון בפנייתו של שדה בנושא, פנה האחרון לבית משפט לעניינים מינהליים בתל אביב שפסק כי על הוועדה לקיים דיון. הגדר הונמכה לאחר תום ההליכים המשפטיים.
פרטי המחלוקות המשפטיות מנקודת מבטו של יורם שדה מגוללות בספרו "התחתונים: סיור מודרך בערכאות התחתונות", בהוצאת כרמל.
גלריה

הכניסה לבית יצחק שדה ושלט המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
יצחק ובנו יורם בחזית בית יצחק שדה
פינת מכבי
מפגשי רעים בגן
יצחק שדה / נתן אלתרמן
יצחק, מרגוט ויורם שדה על ספסל בגן
מפגשי רעים בגן
יצחק שדה בגן שבביתו
חדרו של יצחק שדה
מרק גפן - על המשמר
יצחק שדה החוצב ויורם בנו
קרון הפיקוד ותצוגת התמונות
הערות שוליים

1 2   רועי צ'יקי ארד, חוקר של גנדי ובנו של יצחק שדה מנהלים מלחמת חורמה על המקום הכי יפה בת"א, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2019
↑  צפריר רינת, הגן בביתו של יצחק שדה ביפו קרס בעקבות עבודות בטיחות, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2011
1 2  איתמר לוין, יורם שדה לא יקבל את הגן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 באפריל 2020
↑  גיא נרדי, ביקור נדיר בבית ובגן המרהיב של יצחק שדה ביפו, באתר Xnet‏, 3 בדצמבר 2015
↑  יואב זיתון, הקרב על הגדר בבית יצחק שדה: מסתירה את הים, באתר ynet, 8 בנובמבר 2010
ת"א (ת"א) 38175/03 יורם שדה נגד שמעון לב ואחרים, ניתן ב-11 ביוני 2006
עא (ת"א) 2668/06 יורם שדה נגד שמעון לב ואחרים, ניתן ב-14 באוגוסט 2007
ע"א 6051/07 יורם שדה נ' מינהל מקרקעי ישראל, ניתן ב־25 באפריל 2010
עתמ (ת"א) 41226-01-14 יורם שדה נגד ועדת הערר לתכנון ולבניה, ניתן ב-8 במרץ 2015
1 2  יורם שדה, התחתונים: סיור מודרך בערכאות התחתונות, ירושלים: הוצאת כרמל, 2009
↑  ע"א 6051/07 יורם שדה נ' מנהל מקרקעי ישראל, ניתן ב־25 באפריל 2010
↑  איתן מור, שיח "לוחמים", באתר ynet, 8 באפריל 2005
↑  טל אריאל אמיר, משפט שדה: אחרי אביו, בנו של מפקד הפלמ"ח יוצא לקרב, באתר מעריב אונליין, ‏13 בפברואר 2014
↑  רונן שחר, נלחם על הגדר: בנו של יצחק שדה נגד המדינה, באתר ynet, 19 במרץ 2015
משפט הקופים (מחזה)

משפט הקופים (השם המקורי באנגלית הוא Inherit the Wind – "ינחל רוח", מפסוק מספר משלי) הוא מחזה פרי עטם של ג'רום לורנס ורוברט אדווין לי. המחזה, שהצגת הבכורה שלו התקיימה ב-1955, מגולל את סיפורו של משפט הקופים משנת 1925 כאמצעי לדון במקארתיזם של אותה עת. אולם כיום הוא אקטואלי מסיבות אחרות. עם עליית הפונדמנטליזם הנוצרי והשפעתו הפוליטית בשנות השמונים והאתגר שהוא הציב בפני רעיון הפרדת הדת מהמדינה, בכלל זה לימוד תורת האבולוציה בבתי הספר הציבוריים (כמו במשפט הפנדה של דובר), המחזה מתייחס לקונפליקט בין האמונה הדתית לבין חירות המחשבה והוא רלוונטי לזמננו וזוכה לתהודה רחבה. זאת ניתן לראות בהפקות הרבות והמחודשות בעיבודים למסך עשורים לאחר שהוא הוצג לראשונה.
הרקע

"משפט הקופים" הוא תיאור בדוי של "משפט סקופס" משנת 1925, שהסתיים בהרשעתו של ג'ון סקופס, משום שלימד את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין בשיעור מדע בבית ספר תיכון, בניגוד לחוק של מדינת טנסי, שאסר על לימודי האבולוציה. דמויותיהם של מתיו האריסון בריידי, הנרי דראמונד, ברטרם קייטס ואד הורנבק, תואמות לדמויותיהם ההיסטוריות של ויליאם ג'נינגס ברייאן, קלרנס דרו, סקופס והנרי לואיס מנקן, בהתאמה. אולם, המחזאים מציינים בהערה בפתיחת המחזה שהם אינם מתיימרים לדיוק היסטורי. וישנם מקרים רבים בהם האירועים שונו או הומצאו. לדוגמה דמויותיהם של המטיף ושל בתו הן בדויות, אנשי העיר לא היו עוינים כלפי אלו שהגיע למשפט בדייטון (העיר במדינת טנסי בה התקיים המשפט האמיתי), ובריאן הציע לשלם את הקנס של סקופס אם הוא יורשע. בריאן אכן נפטר זמן קצר מתום המשפט, אולם זה קרה חמישה ימים מאוחר יותר בשנתו, כתוצאה ממחלת הסוכרת ממנה סבל.
הפרשן הפוליטי סטיב בנן אמר על אי-הדיוקים של המחזה: "סקופס לא ביקש שום אמפתיה, לא הייתה לו ארוסה וסקופס האמיתי מעולם לא נעצר. למעשה, הסרט הפופולרי שהיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר ועזר לעצב את הבנתה של אמריקה של "משפט הקופים של סקופס" במשך עשורים, היה שיקוף לא נכון של ההיסטוריה."
לורנס הסביר בראיון שנתן ב-1996 שמטרתו של המחזה הייתה לבקר את המקארתיזם שמשל במדינה באותה עת, שבו נערכו חקירות אנטי-קומוניסטיות בידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, בהנהגתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי. המחזה גם מתכוון להגן על חירות המחשבה. לורנס אמר ש"אנחנו השתמשנו בהוראות האבולוציה כאלגוריה, מטפורה לכל סוג של שליטה שכלית... הוא לא דן במדע מול הדת. הוא עוסק בזכות לחשוב."
הכותרת

כותרת המחזה באנגלית inherit the wind (ינחל רוח) לקוחה מהפסוק "עֹכֵר בֵּיתוֹ, יִנְחַל-רוּחַ;" (משלי יא כט). במערכה הראשונה, תמונה ג' בריידי נוזף בכומר בראון בציטטה מהתנ"ך מכיוון שהוא מתנכר לבתו כשהוא נושא דרשה נלהבת נגד קייטס.
הנפשות הפועלות

מתיו האריסון בריידי, היה מועמד שלוש פעמים בבחירות לנשיאות ארצות הברית, פרקליט ומטיף דת ידוע. פופוליסט ונואם כריזמטי, אף על פי שהוא כבר בשנות השישים המאוחרות או בשנות השבעים המוקדמות לחייו.
הנרי דראמונד, עורך דין בעל שם שהיה בעבר חברו הקרוב של בריידי. הוא בערך בן גילו.
ברטרם "ברט" קייטס, מורה בבית הספר התיכון בהילסבורו בשנות העשרים שלו שלימד את תורת האבולוציה תוך הפרת חוק המדינה האוסר על כך.
אד הורנבק, כתב העיתון הבדוי בולטימור הראלד. הוא צעיר, סרקסטי, ציני, ומתנגד חריף לאמונה דתית.
הכומר ג'רמיה בראון, מטיף פרוטסטנטי פונדמנטליסטי של פלג נוצרי לא ברור שמאמין בפירוש המילולי של התנ"ך. הוא אלמן ולו בת.
רייצ'ל בראון, בתו של הכומר בראון. בת 22, עמיתתו להוראה בבית הספר של ברטרם קייטס ואהובתו.
השופט, שופט מחוז מקומי שמעט אוהד את דעותיו של הכומר בראון.
הווארד בלייר, תלמיד תיכון בן 13 שלמד בכיתתו של ברטרם קייטס.
מלינדה לומיס, נערה בת 12 בעלת אמונה חזקה בתנ"ך (מופיעה במחזה המקורי באנגלית, אך אינה מופיעה בעיבוד העברי של אברהם עוז).
טום דאוונפורט, תובע מחוזי מקומי שמעמיד לדין את ברטרם קייטס.
ראש העיר, בעל המשרה הרשמית הבכיר ביותר בהילסבורו, תומך נלהב בכומר בראון, דואג לעתידה הכלכלי של העיר.
ישנן עוד מספר דמויות בעלות משקל מועט יותר. הן כוללות את מיקר, שמש בית הדין בבית המשפט של הילסבורו; גברת שרה בריידי, אשתו של מתיו האריסון בריידי; מר קרבס, תומך נלהב בכומר בראון ונשי אגודת הצדקה; מר באניסטר, אזרח מקומי; אליה, תמהוני שמוכר תנ"ך לקהל; הארי י. אסתרברוק, שדרן רדיו משיקגו; ג'סי דאנלופ, חקלאי מקומי; וג'ורג' סילרס, בעל מכולת מקומי. הושמטו - ג'סי דאנלופ מר קרבס.
תקציר העלילה

המחזה מתרחש בעיר הקטנה הילסבורו, במדינה שאין נוקבים בשמה בעיירה הממוקמת בטבורה של מרכז בארצות הברית. (מניחים שהיא נמצאת במדינת קנטקי או טנסי). הסצנות מתרחשות באולם בית המשפט ובכיכר העיירה.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה > תמונה א'

המחזה נפתח עם הווארד בלייר, תלמיד תיכון מקומי, שמחפש תולעים מול בית המשפט של הילסבורו. מלינדה מופיעה, והם משוחחים על האבולוציה. השיחה עוזרת להסביר לקהל את טענות האבולוציה.
כשהם יוצאים נכנסת רייצ'ל. היא מבקשת ממיקר, שמש בית הדין להוציא את ברטרם קייטס מתא כלאו כדי שהוא ורייצ'ל יוכלו לשוחח. מיקר עושה כן. שיחתם של ברט ורייצ'ל מספרת לקהל למה ברט לימד את תלמידיו אבולוציה. רייצ'ל וברט מאוהבים ומתחבקים. מיקר מגיע בזמן שהם מתחבקים באומרו שהוא מוכרח לטאטא. רייצ'ל עוזבת. מיקר מספר לברט שמתיו האריסון בריידי מגיע לעיירה כדי לעזור לתביעה. מיקר מספר על תקופת היותו איש צעיר, כשראה את מתיו האריסון בריידי במהלך אחד מניסיונות הנפל שלו במירוץ לנשיאות ארצות הברית. עורך דינו של ברט לא נחשף, אולם ברט אומר שהעיתון "בולטימור הראלד" דאג לו לעורך דין. ברט ומיקר יוצאים.
הכומר ג'רמיה בראון נכנס ונואם בפני אנשי העיירה, הווארד ומלינדה. כולם נרגשים משום שמתיו האריסון בריידי מגיע להילסבורו. כשהווארד רואה את העשן מהרכבת שמגיעה, כולם יוצאים. אד הורנבק, כתב העיתון "בולטימור הראלד" נכנס ופותח במונולוג בו הוא מלגלג בסרקסטיות על אנשי הילסבורו. הורנבק מוצא קוף שמישהו הביא לעיר ומעמיד פנים שהוא משוחח איתו. הקהל נכנס ביחד עם מתיו האריסון בריידי, גברת בריידי, הכומר בראון וראש העיר. בריידי נושא נאום קצר, שאותו מקבל הקהל בתשואות סוערות. ראש העיר גם נושא נאום קצר, ומעניק לבריידי מינוי של "קולונל כבוד במשמר האזרחי." ראש העיר מציג את בריידי לכומר בראון. נשי אגודת הצדקה פתחו שולחן והכינו מזנון על מדשאת בית המשפט בזמן שבריידי מדבר על איך להיאבק במשפט. בדיוק אז הורנבק מכריז שהסניגור יהיה הנרי דראמונד, אחד מחבריו הוותיקים של בריידי ועורך דין ידוע. הסצנה מסתיימת כשכולם בעיר מלווים את הזוג בריידי למלון סמוך ומציגים את דראמונד כבן דמותו של השטן.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה > תמונה ב'

תמונה ב' מתרחשת באולם בית המשפט. הנוכחים הם מתיו האריסון בריידי, הנרי דראמונד, טום דאוונפורט, ראש העיר, השופט ורבים מאנשי העיירה (יושבים מאחורי צוותי ההגנה והתביעה וצופים במתרחש). הזמן הוא יום או יומיים מאוחר יותר ובוחרים חבר מושבעים. דאוונפורט, התובע המחוזי המקומי, חוקר את מר באניסטר כדי לראות אם הוא מושבע מתאים בשביל התביעה. באניסטר אומר שהוא הולך לכנסייה בימי ראשון, והתביעה מקבלת אותו. דראמונד חוקר את באניסטר, ומתגלה שבאניסטר אינו יודע קרוא וכתוב. דראמונד מקבל את באניסטר לחבר המושבעים. ג'סי דאנלאפ (בעיבוד העברי של אברהם עוז הוא נקרא בשם קורקין) נקרא לעלות לדוכן. בריידי שואל את דאנלאפ אם הוא מאמין בתנ"ך, דאנלאפ עונה במרץ: "אני מאמין בתורת אלוהים הקדושה. ואני מאמין במתיו האריסון בריידי !" בריידי חושב שדאנלאפ מתאים. דראמונד מסרב לתשאל את דאנלאפ, ואומר שדאנלאפ אינו מקובל עליו כמושבע. בריידי דורש מדראמונד שיספק סיבה לסירובו לקבל את דאנלאפ, או לפחות ישאל אותו משהו. דראמונד שואל את דאנלאפ "מה שלומך?" ואז אומר שדאנלאפ אינו מתאים.
דראמונד מוחה על השימוש במילה "קולונל" כלפי בריידי, בטענה שלא ידוע לו על הישגיו של בריידי בשדה הקרב, שהדבר יוצר הטיה כלפי הנאשם בכך שהוא מעלה את דמות התובע כרוכב על סוס שכל כוחות הצדק מאחוריו. ראש העיר מתייעץ עם השופט והוא מסכים לתת לבריידי מינוי של "קולונל כבוד זמני".
ג'ורג' סילרס נקרא לדוכן כמושבע פוטנציאלי. בריידי מתשאל אותו בקצרה ואז מקבל אותו. דראמונד שואל את סילרס מספר שאלות אודות הדת ואחר-כך על האבולוציה, ואז מקבל גם הוא את סילרס. לפתע בריידי נזעק ואומר ש"אם אורח מחשבתם של המושבעים אינו עולה בקנה אחד עם חוקי החברה ודפוסי ההתנהגות שלה." הם אינם מתאימים. דראמונד מתנגד לכך שבריידי משתמש במילה "בקנה אחד" בריידי מספר לשופט על משפט אנדיקוט בו לדבריו דראמונד בלבל את המושבעים עד כדי כך שהם נתנו פסק דין מוטעה. דראמונד מצהיר ש"כל מה שאני רוצה זה למנוע מאלה שעוצרים את מחוגי הזמן לשפוך את כל הזבל של ימי הביניים לתוך החוקה שלנו." השופט קובע שבחירת המושבעים הושלמה ונועל את הישיבה.
אחרי שהישיבה מסתיימת השופט מכריז שהכומר בראון יערוך בלילה עצרת תפילה מול בית המשפט דראמונד אומר "אני מתנגד לתשדיר הפרסומת הזה", אולם השופט קובע כי הישיבה ננעלה.
תקציר העלילה > מערכה שנייה > תמונה א'

התמונה השלישית מתרחשת בכיכר בית המשפט באותו לילה. שני פועלים (בולינגר וקורקין) מדיינים ביניהם מה לעשות עם השלט "'קרא את התנ"ך" שתלוי על הבמה וקורקין אומר: "השטן ההוא עוד לא מנהל את העיר. תשאיר אותו." בריידי נכנס עם חבורת עיתונאים ומספר על יחסיו על דראמונד. לפתע הוא מבחין בהורנבק ואומר לו: "עצוב לקרוא דיווח כל כך – חד-צדדי." הורנבק עונה לו: "אני לא מדווח, קולונל. אני מבקר."
הכומר וקהל המאמינים עולה לבמה. בהוראת הבמה המחזאים כותבים:
עצרת התפילה משמשת בעבור אנשי הקהילה קולנוע, רדיו וקירקס גם יחד. לדידם הכומר בראון הוא כוכב עליון.
בראון אומר משפטים ברוח התנ"ך והקהל עונה לו במשפטים דומים המחזקים את דבריו. הוא מספר על כך שאלוהים ברא את העולם בשישה ימים. בראון מדבר על קייטס ומבקש מאלוהים: "תן לו ויחוש את אימת חרבך! תהיה נפשו הארורה מתהפכת בייסורים ועינויים לנצח נצחים -"
ורייצ'ל רצה לעבר הבמה אומרת שלא יתפלל שקייטס ימות. בראון אומר שאלוהים יקלל את מי שמבקש רחמים על קייט. בריידי שאינו חש בנוח עם דבריו של בראון אומר:
"זכור את חכמת שלמה בספר משלי (ברוך) "עוכר ביתו ינחל רוח! ... התנ"ך גם אומר לנו שאלוהים סולח לילדיו. ואנחנו, ילדיו של אלוהים, מצווים לסלוח זה לזה.
בתום התפילה, בריידי ניגש לדראמונד (שנמצא בקהל) ואומר לו: "פעם היינו חברים טובים... איך זה קרה... שכל כך התרחקת ממני." דראמונד עונה לו: "אולי זה אתה שהתרחקת – כי נשארת עומד במקום." מילים שמשפיעות מאוד על בריידי.