stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדע, טכנולוגיה וחברה
התפתחות התחום

מדע, טכנולוגיה וחברה הוא תחום מדעי חדש יחסית. אחד הראשונים לחבר בין טכנולוגיה לחברה היה רוברט ק. מרטון שכותרת עבודת הדוקטורט שלו שפורסמה בשנת 1938 הייתה "מדע, טכנולוגיה וחברה באנגליה של המאה ה-17". בעבודה זו הוא הראה שמדע וטכנולוגיה אינם מתפתחים במנותק מהמבנה החברתי של התקופה. התחום קיבל תנופה בשנים שבין שתי מלחמות העולם, ולאחר מכן במשך המלחמה הקרה, אז החלו היסטוריונים, מדענים וסוציולוגים של המדע להתעניין בקשר בין מדע וחברה. אבן דרך נוספת היא ספרו של תומאס קון "המבנה של מהפכות מדעיות" שיצא לאור בשנת 1962. בספר זה קון הציע מודל היסטורי-סוציולוגי לאופן בו מתרחשות מהפכות במדעי הטבע. על פי מודל זה השיקולים של מדענים כאשר הם זונחים תאוריה מסוימת ומאמצים אחרת אינם לוגיים בלבד, אלא מובלים גם על ידי שיקולים פוליטיים וחברתיים.
המשך התפתחותו של התחום קשור לגישת הקונסטרוקטוביזם החברתי שצמחה בשנות ה-60 של המאה ה-20. גישה זו מבוססת על הטענה שהמדע והטכנולוגיה הם תחומים חברתיים, וכמו כל מוסד חברתי אחר, הם פועלים בתוך מבנים של שליטה, כוח ופוליטיקה, וקשורים למאבקי לגיטימציה ואידאולוגיה. על רקע הבנה זו חוקרים מתחומים שונים - פילוסופים, היסטוריונים של המדע, סוציולוגים, אנתרופולוגים ואחרים, החלו לערער על ההנחה שעמדה בבסיס המדע המודרני כי כל התפתחות מדעית או טכנולוגית תורמת לקדמה של האנושות, והתפתחה תנועה חברתית-ביקורתית ששאפה לבחון את התוצאות החברתיות של הפעילות המדעית והטכנולוגית. העבודה המשותפת של החוקרים השונים יצרה את תחום הידע שקיבל את השם "לימודי מדע וטכנולוגיה" או "מדע, טכנולוגיה וחברה". בשנות ה-70 נוסדה התוכנית הראשונה ללימודי מדע טכנולוגיה וחברה על ידי פרופסור אלטינג מוריסון(אנ') במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. לקראת מחצית שנות ה-80 התחום הפך אקדמי, נוצרו מחלקות שעסקו בו באוניברסיטאות השונות ונוסדו ביטאונים מקצועיים שיוחדו למחקרים בו.
הגידול וההתפתחות של מדע, טכנולוגיה וחברה כתחום אקדמי משקף את ההבנה שהמבנה האקדמי המקובל המוביל להתמחויות בתחומים צרים אינו מכין את החברה האזרחית להבנה ודיון מושכלים בתוצאות של המחקרים בתחומים אלה. הדילמות והאתגרים העומדים בפני גורמי הממשל והחברה האזרחית הם חוצי תחומי המחקר והחשיבה הקונבנציונליים. התחום של מדע, טכנולוגיה וחברה שואף להתגבר על החלוקות והמחלוקות, בעיקר בין שני ענפי הידע אנושי - מדעי הרוח והחברה ומדעי הטבע. כחלק מכך נוצר תת-תחום שחיבר בין מדע וטכנולוגיה שימושיים לבין שאלות של מדיניות - (Science, Technology and Public Policy (STPPׁ. תת-תחום זה, שקיבל מעמד אקדמי גם הוא, מתרכז בחשיפה וחיזוי המשמעויות החברתיות והפוליטיות של החלטות הקשורות למדיניות בנושאים מדעיים.
דוגמאות לשאלות בהן התחום עוסק

שאלות כגון אלה מדגימות התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות בעלות פוטנציאל מהפכני המשנה את מציאות חייהם של בני האדם:
דרכי עיצובן של אמונות דתיות גישות ועקרונות אתיים בישראל ומחוצה לה, וכיצד גישות ועקרונות אלו עיצבו בתורם את המדע והטכנולוגיה.
היחסים התלת-כיווניים בין תפיסות ואמונות בנוגע למגדר, לגזע או להשתייכות אתנית לבין מדע וטכנולוגיה.
פיתוח הכוח הגרעיני והשימוש בו.
מיפוי הגנום וטכנולוגיות רבייה חדשות - שאלות אתיות וחברתיות.
מחקר של תאי גזע וטכנולוגיות המשביחות יכולות אנושיות.
ההשפעות החברתיות של תקשורת באמצעות רשת האינטרנט, כגון תופעת הפער הדיגיטלי.
חוקרים בתחום

בין החוקרים המרכזיים בתחום ניתן למנות את דונה הארווי, ברונו לאטור, דייוויד בלור(אנ'), סנדרה הארדינג, שילה סן ז'סנוף(אנ'), דונלד אנגוס מק'קנזי(אנ').
ראו גם

הבניה חברתית של טכנולוגיה
הפוליטיקה של הטכנולוגיה
היסטוריה של הטכנולוגיה
סוציולוגיה של הידע
סוציולוגיה של הידע המדעי
מחזור חיי טכנולוגיה
לקריאה נוספת

הערך SCIENCE, TECHNOLOGY, AND SOCIETY STUDIES באתר ENCYCLOPEDIA.COM
התוכנית למדע טכנולוגיה וחברה באוניברסיטת בר-אילן
ביולוגיה, טכנולוגיה וחברה - הבלוג של דר' שמעון עמית
הערות שוליים

↑  Professor Elting E. Morison dies at 85, MIT News
↑  What is STS?, לימודי מדע, טכנולוגיה וחברה באוניברסיטת הארוורד
↑  היבטים חברתיים של מדע וטכנולוגיה, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
מחוז טרואל

מחוז טרואל (בספרדית: Provincia de Teruel; בקטלאנית: Província de Terol; באראגונית: Tergüel) הוא מחוז בצפון - מזרח ספרד. המחוז גובל בטרגונה, קאסטיון, מחוז ולנסיה, גוודלחרה, קואנקה וסרגוסה. השפה העיקרית במחוז היא ספרדית אולם באזורים הקרובים לקטלוניה מדוברת גם קטלאנית.
המחוז ממוקם באזור הררי ומאמצע המאה ה-20 המחוז החל לעבור תהליך של הזנחה ורוב התושבים בו מתחילים לעבור למקומות אחרים, דבר המשותף לחלק גדול מהמחוזות ההרריים של ספרד.
כיום ברוב העיירות במחוז נשארו רק שרידים מהאוכלוסייה הגדולה שהייתה בהן בעבר, וחלק נוסף מהתושבים חוזרים רק בתקופת הקיץ. סיבות נוספות לעזיבה המאסיבית מהמחוז של התושבים הם סגירת המכרות במחוז, העדר תפוקה מיבול והקושי בגידול צאן במחוז מפאת אופיו ההררי. כתוצאה מכך ערים רבות במחוז נותרו חסרות תושבים ונהפכו לערי רפאים.
תנועת "טרואל קיימת" שהחלה להתפתח בשלהי המאה ה-20 הוקמה במטרה לנסות ולהחיות מחדש את המחוז, בעקבות קמפייני התנועה נסללו כבישים חדשים במחוז ששיפרו בעיקר את דרכי הגישה לעיר הבירה טרואל.
הערות שוליים

↑  Pueblos deshabitados – Collado de la Grulla (Teruel)
↑  Teruel existe (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566859705171  BNE: XX4575383  BnF: cb119463468 (data)  GND: 4059540-7  ISNI: 0000 0001 2199 5383  LCCN: n82023181  MusicBrainz: e4a40ec5-8f68-4d12-a2b8-9cf9328756f4  VIAF: 167736249   WorldCat (עם VIAF): 167736249
מזמור חג המולד (סרט, 1999)

| --- | --- |

 מבוסס על:  מזמור חג המולד מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  דייוויד ג'ונס 
 הופק בידי:  דייסון לוול 
 תסריט:  פיטר בארנס 
 עריכה:  דיוויד מרטין 
 שחקנים ראשיים:  פטריק סטיוארט ריצ'רד אי גרנט ג'ואל גריי
 מוזיקה:  סטפן ורבק 
 צילום:  יאן וילסון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  Sonar Entertainment, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  5 בדצמבר 1999 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט חג המולד, סרט פנטזיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא סרט טלוויזיה משנת 1999, עיבוד לספר באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. את הסרט ביים דייוויד ג'ונס ומככבים בו פטריק סטיוארט כאבנעזר סקרוג' וריצ'רד אי גרנט בתפקיד בוב קרצ'יט. הסרט הופק בעקבות הופעותיו של פטריק סטיוארט בסדרה של קריאות של הספר בתיאטראות בברודוויי ובלונדון. השידור הראשון היה בערוץ הטלוויזיה TNT.
השראה

סרט זה אינו דומה לעיבודים כמו הגרסה משנת 1938 של MGM או הגרסה הטלוויזיונית של ג'ורג' סי סקוט, המציגים תחושת עליזות של חג המולד. אלא שואב את השראתו מהעיבוד משנת 1951 בכיכובו של אלסטייר סים, בקדרות המוצגת בסצנות שונות ובתפאורה, אף על פי שהוא כולל רגעים שמחים. הסרט כולל סצנה אחת שלרוב מושמטת מעיבודים אחרים, והיא "סצנת המגדלור" בה צופים סקרוג' והרוח בקבוצות אנשים בחלקים שונים של המדינה, השרים את השיר "Silent Night".
צוות השחקנים

פטריק סטיוארט – אבנעזר סקרוג'
ריצ'רד אי גרנט – בוב קרצ'יט
ג'ואל גריי – רוח חג המולד של העבר
איאן מקניס – אלברט פזיוויג
אנט בדלנד – גברת פזיוויג
ססקיה ריבס – גברת קרצ'יט
דזמונד בריט – רוח חג המולד של ההווה
ברנרד לויד – ג'ייקוב מרלי
דומיניק וסט – פרד
טרוור פיקוק – ג'ו הזקן
ליז סמית' – גברת דילבר
אליזבת ספריגס – גברת ריגס
קני דאוטי – סקרוג' הצעיר
לורה פרייז'ר – בל
סיליה אימרי – גברת בנט
ג'ון פרנקלין-רובינס – מר קראמפ (הקברן)
קלייר סלייטר – מרתה קרצ'יט
טים פוטר – רוח חג המולד של העתיד
קריספטן לטס – טופר היינס
מזמור מאת ז'אן רסין

| --- | --- |

גבריאל פורה במדי בית הספר למוזיקה École Niedermeyer de Paris שבו למד כשהלחין את היצירה בגיל 19
 מידע כללי
 מלחין:  גבריאל פורה
 מבוסס על:  מזמור שחרית נוצרי קדום בלטינית
 סוגה:  מקהלה לארבעה קולות בלווי פסנתר או עוגב ותזמורת כלי מיתר
 שפה:  צרפתית
 פרסים:  פרס ראשון בתחרות הלחנה של בית הספר
מזמור מאת ז'אן רסין היא יצירה מוזיקלית למקהלה ופסנתר או עוגב אופוס 11 ברשימת יצירותיו של המלחין הצרפתי גבריאל פורה משנת 65–1864. מילות המזמור ("המילה, אחת עם היושב במרומים - תקוותנו היחידה...") נכתבו שנים רבות לפני כן על ידי ז'אן רסין (1699-1639 - מהמחזאים המובילים של צרפת) כפרפרזה בצרפתית על מזמור שחרית נוצרי קדום בלטינית. המלחין בן ה-19 הלחין את המלים במסגרת תחרות הלחנה בבית ספרו המוזיקלי (École Niedermeyer de Paris - על שם המלחין הצרפתי נידמאייר) וזכה במקום הראשון. היצירה בוצעה לראשונה בציבור שנה אחר כך (4 לאוגוסט 1866) בגרסה שכללה הרכב כלי מיתר ועוגב. סגנון היצירה דומה לזה של הרקוייאם שפורה הלחין שנים אחר כך, ושתי היצירות מבוצעות יחדיו לעיתים קרובות.
היסטוריה

בגיל תשע, כשהוכר כישרונו המוזיקלי, נשלח פורה לאקול נידרמאייר, בית ספר פריזאי למוזיקה, שייעודו היה להכשיר נגני עוגב ומנצחי מקהלות כנסייה. פורה המשיך ללמוד במוסד זה 11 שנים. חינוכו כלל לימודי פסנתר, תאוריה מוזיקלית, הלחנה ושפות קלסיות, וכן שירה שבועית במקהלת בית הספר. מורו לפסנתר היה המלחין הצרפתי הידוע סן-סנס שדרבן את פורה לנסות ולהלחין. בשנת 1861 השתתף פורה לראשונה בתחרות הלחנה בבית הספר. בשנת 1863 השתתף שוב עם הלחנה של מזמור קל"ז בתהלים - על נהרות בבל, לחמישה קולות ותזמורת. על יצירה זאת זכה לציון לשבח אך לא בפרס כיוון שלא עמד במדויק בתנאי התחרות. בשנים 65–1864 כשהיה בן 19 הלחין את ה"מזמור מאת ז'אן רסין" (בצרפתית - Cantique de Jean Racine) למקהלה של ארבעה קולות (סופרן, אלט, טנור, ובס) בלווי פסנתר או עוגב והפעם קיבל את הפרס הראשון בתחרות.
היצירה הושמעה לראשונה בציבור ב 4 באוגוסט 1866 בעבוד ללווי עוגב ותזמורת כלי מיתר. האירוע היה חנוכת העוגב החדש של מנזר מונטיווילייר, והמלחין בעצמו ביצע שם את תפקיד העוגב. היצירה הוקדשה למלחין ונגן העוגב סזר פרנק שניצח עליה במאי 1875. בינואר 1906 בוצעה גרסה של היצירה (אולי בעבוד של פורה עצמו) לתזמורת מורחבת עם כלי נשיפה וללא עוגב אך גרסה זו לא פורסמה.
היצירה יצאה לאור בשנים 1875 או 1876 על ידי בית דפוס Schoen בפריס. שנים אחר כך היצירה זכתה לעבוד לכלי מיתר ונבל על ידי המלחין ג'ון ראטר.
מילים ולחן

מילות המזמור בצרפתית (Verbe égal au Très-Haut, notre unique espérance,... המילה, אחת עם היושב במרומים - תקוותנו היחידה...) מתוך מזמור שחרית נוצרי ליום שלישי בעל שלושה בתים. המזמור נכתב על ידי ז'אן רסין ופורסם בשנת 1688 כחלק מקובץ מזמורים מתורגמים מלטינית. פורה קרא ליצירתו על שם רסין ולא על שם המקור הלטיני אולי כי העדיף את הסגנון האלגנטי של הגרסה הצרפתית.
היצירה היא בסולם רה במול מז'ור, במשקל הנפוץ (ארבעה רבעים) ובקצב אנדנטה (הליכה). המוזיקה מלווה את שלושת בתי המזמור ואורכה כחמש דקות. הפתיחה הכלית בעלת שלושה מרכיבים: מלודיה רגועה שאחר כך תחזור במקהלה, תפקיד בס רגוע גם כן, ובקול האמצעי מוטיב של שלשות (טריולות - פיצולים של תו לשלושה תווים) בלתי פוסקים. ארבעת קולות המקהלה נכנסים אחר כך זה אחר זה (הבס ראשון ואחריו הטנור, האלט והסופרן), כשכל קול מציג את חצי השורה הבאה ממילות המזמור, בעוד הקולות הנמוכים ממשיכים בלווי. קטע מעבר דומה לפתיחה מפריד בין הבית הראשון של המזמור לבית השני. הבית השלישי והאחרון מופיע ישירות אחרי הבית השני ומנגינתו היא חזרה (רפריזה) של מוזיקת הבית הראשון.
אופי היצירה המכובד ובעל פשטות מעודנת מראה כבר תכונות שהופיעו שנים אחר כך ברקוייאם של פורה משנת 1887, ושתי היצירות מבוצעות יחדיו לעיתים קרובות בהופעות ובהקלטות.
הערות שוליים

1 2 3 4  Nectoux, Jean-Michel. Fauré / Seine Musik / Sein Leben (PDF) (בגרמנית). Breitkopf. אורכב מ-המקור (PDF) ב-28 בספטמבר 2015. נבדק ב-29 בספטמבר 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Cantique de Jean Racine, Op. 11 / Work by Fauré". britannica.com. pp. 26–28. נבדק ב-29 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cantique de Jean Racine, Op. 11" (בגרמנית). Erzbistum Köln. נבדק ב-29 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oliver, Michael. "Fauré Requiem; Cantique de Jean Racine". Gramophone (magazine). נבדק ב-29 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Counts, Jeff. "Faure – Cantique de Jean Racine". Utah Symphony. נבדק ב-29 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649730705171  BnF: cb139120046 (data)  GND: 300051565  LCCN: n85369316  MusicBrainz work: 38025091-ecfa-4015-b062-4a86b0f07364  VIAF: 184719181   WorldCat (עם VIAF): 184719181
מטרוגורודוק

מטרוגורודוק (ברוסית: Метрогородок) הוא ראיון של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח המחוז הוא 27.5674 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 39,121 תושבים (2020).
מטרוגורודוק הוא הראיון הגדול ביותר מבחינת שטחו במוסקבה. מרבית שטחו של הראיון מאוכלס על ידי הפארק הלאומי "לוסיני אוסטרוב".
בראיון יש 18 מפעלי תעשייה, כולל תחנת כוח תרמית וחום 23 של מוסאנרגו ,26 חברות סחר, 4 בתי חולים, 2 קופות חולים, בתי מרקחת, 10 גני ילדים. על שטח הראיון נמצאות האוניברסיטה החברתית הממלכתית הרוסית, האוניברסיטה הפסיכולוגית והפדגוגית של העיר מוסקבה.
על גבול הראיון יש שתי תחנות של הטבעת המרכזית של מוסקבה – "בלוקמנאיה" ו"בולבר רוקוסובסקוגו". תחנת המטרו הקרובה ביותר היא "בולבר רוקוסובסקוגו" של קו סוקולניצ'סקאיה, שנמצא בסמוך לגבול הראיון.
למרות העובדה כי למעלה מ-90% מכל שטח הראיון תופס הפארק הלאומי לוסיני אוסטרוב, המצב האקולוגי מוערך כלא טוב בקשר לאזור התעשייה מספר 53 "קלושינו", שבשטחו נמצאת תחנת כוח תרמית וחום 23, ומספר גדול של כריתות אזורי יער.
מזמור חג המולד (סרט, 1984)

| --- | --- |

 מבוסס על:  מזמור חג המולד מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  קלייב דונר 
 הופק בידי:  ג'ורג' פ. סטורק
 תסריט:  רוג'ר או. הירסון 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג' סי סקוט  פרנק פינלי  דייוויד וורנר  סוזאנה יורק  אדוארד וודוורד  רוג'ר ריס
 צילום:  טוני אימי 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  חברת וולט דיסני 
 חברה מפיצה:  CBS, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  17 בדצמבר 1984
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט חג המולד, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא סרט טלוויזיה משנת 1984 עיבוד לנובלה הידועה באותו שם שכתב צ'ארלס דיקנס בשנת 1843. במאי הסרט הוא קלייב דונר שערך את הגרסה הקולנועית של הספר משנת 1951, ומככב בו ג'ורג' סי סקוט בתפקיד אבנעזר סקרוג'.
צוות השחקנים

ג'ורג' סי סקוט - אבנעזר סקרוג'
פרנק פינלי - רוחו של מרלי
אנג'לה פלזנס - רוח חג המולד של העבר
אדוארד וודוורד - רוח חג המולד של ההווה
מייקל קרטר - רוח חג המולד לעתיד לבוא
דייוויד וורנר - בוב קרצ'יט
סוזאנה יורק - גברת קרצ'יט
אנתוני וולטרס - טים הקטן
רוג'ר ריס - פרד הוליוול
קרוליין לנגריש - ג'נט הוליוול
לוסי גאטריג' - בל (ארוסתו של סקרוג')
נייג'ל דוונפורט - סיילס סקרוג' (אביהם האכזר של אבנעזר ופאן)
מארק סטריקסון - אבנעזר סקרוג' הצעיר
ג'ואן ויילי - פאן סקרוג' (אחותו האהובה של אבנעזר, ואמו של פרד)
טימותי בייטסון - מר פזיוויג
מייקל גוף - מר פול
ג'ון קוארמבי - מר הרקינג
פיטר וודתרופ - ג'ו הזקן
ליז סמית' - גברת דילבר
קירן יוז - פיטר קרצ'יט
דניס מורגן - ג'נטלמן
קתרין הריסון - קייט
הפקה

הסרט צולם בעיר שרוסברי שבמחוז שרופשייר. שידור הבכורה בארצות הברית היה ב-17 בדצמבר 1984 ברשת CBS, ובבריטניה הסרט הוקרן בבתי הקולנוע. השידור בארצות הברית היה בחסות חברת IBM אשר רכשה את כל הפרסומות בשידור בן השעתיים. ג'ורג' סי סקוט היה מועמד לפרס אמי על תפקידו בסרט.
מאז השידור שודר הסרט בארצות הברית בערוצי טלוויזיה מקומיים וזכה לקהל מעריצים נאמן, אבל רק ב-1995 יצא הסרט בפורמט וידאו וב-1999 ב-DVD. זאת מכיוון שהזכויות על הסרט היו שייכות לסקוט עצמו ואחר מותו תרמו בני משפחו את הזכויות לחברת בקסטר אינטרנשיונל. ב-2007 שודר הסרט שוב ברשת טלוויזיה ארצית, AMC, לראשונה מאז שידור הבכורה. הרשת ממשיכה לשדר את הסרט בכל דצמבר מאז 2009.
הבדלים בין הסרט לספר

על אף שהסרט נאמן מאוד למקור הספרותי היו בו שינויים אחדים:
שם המשפחה של פרד, אחיינו של סקרוג', ושם אשתו לא מוזכרים בספר. בסרט שמו הוא פרד הוליוול ושם אשתו ג'נט.
הרוח של מארלי מופיעה בהתחלה כשהיא שקופה כפי שמתואר בספר, אך מיד אחר כך השקיפות נעלמת. כמו כן, כשמארלי יוצא שומעים גניחות ויללות מחוץ לבית, אבל כשסקרוג' מסתכל מהחלון החוצה, הרחוב שקט וריק. בניגוד לספר בו הוא רואה חיזיון של רוחות רפאים הכבולות בשלשלאות כמו מארלי, הנודדות ומתענות על הקמצנות החמדנות והאנוכיות שהפגינו בהיותן בחיים.
כמו בעיבוד משנת 1951 בכיכובו של אלסטייר סים, סקרוג' מספר לרוח חג המולד של העבר שאימו מתה בלידתו (מה שמסביר את השנאה של אביו אליו). בנוסף הוא מספר שפאן אחותו מתה בלדתה את פרד, ובשל כך סקרוג' נוטר טינה לאחיינו.
בעיבוד זה בפעם הראשונה מופיע על המסך אביו של סקרוג' (בשם סיילאס סקרוג'), לעומת הספר שרק מזכירים אותו. אף על פי שהאב נעתר לבקשתה של פאן ומרשה לבנו לחזור הביתה לחג המולד, הוא מבהיר לבנו בבואו לקחת אותו מבית הספר שהוא עדיין מאשים אותו במותה של אשתו. מיד אחרי חג המולד סקרוג' האב שולח שוב את בנו מהבית להיות שוליה בבית העסק של מר פזיוויג.
בניגוד לרוב התיאורים של סקרוג' כאדם כחוש כאן הוא נראה איש מלא וחסון. הוא מצטייר כאיש עסקים מצליח, גם אם חסר רחמים, ולא כקמצן טיפוסי.
בגרסה זו סקרוג' בדרכו הביתה הולך אל הבורסה שם אנחנו עדים לחוסר הרחמים שהוא מפגין ביחס לעמיתיו, וגם שם הוא נתקל בנדבנים המבקשים ממנו תרומה.
בסצנה בחנות הסמרטוטים, בה מוכרים את חפציו אחרי מותו, הושמטו מהסרט הקברן והמנקה. נשארת רק הכובסת, גברת דילבר, המוכרת לג'ו הזקן את הווילונות מביתו של סקרוג'. השחקנית ליז סמית' שמופיעה כגברת דילבר גילמה את אותה דמות בעיבוד משנת 1999 בכיכובו של פטריק סטיוארט.
המצבה של סקרוג' מתוך הסרט
מבצע קוטוזוב

מבצע קוטוזוב, היה השם שניתן למתקפה סובייטית גדולה על בליטת אוריול הגרמנית, שנערכה בקיץ 1943, במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. המבצע נערך במסגרת המערכה סביב בליטת קורסק, והיווה חלק מהתוכנית האסטרטגית של הפיקוד העליון הסובייטי לקראתה. המתקפה הסובייטית נפתחה ב-12 ביולי 1943, לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של מבלט קורסק, בהשתתפות כוחות משלוש חזיתות סובייטיות. הכוחות הסובייטיים תקפו את שתי הארמיות הגרמניות מקבוצת ארמיות מרכז, שהחזיקו בבליטת אוריול, ולאחר לחימה עזה, במסגרתה ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, אילצו את הגרמנים לסגת מכל שטח הבליטה עד אמצע אוגוסט 1943. הנסיגה הגרמנית הייתה איטית ומסודרת, והם גבו מחיר יקר בנפגעים ובציוד כבד מהכוחות הסובייטיים עבור שחרור בליטת אוריול.
רקע

הפיקוד הסובייטי היה מודע לכך שהגרמנים מתכננים מתקפה חדשה בקיץ, ותכנן מתקפה משלו, שתקדים את המתקפה הגרמנית. ריכוז הכוחות במבלט קורסק לא נועד בראשיתו לצורכי מגננה, אלא לצורך התקפות מתוכננות מצפון ומדרום לבליטה, שנועדו לשחרר את הערים אוריול ובלגורוד.
ככל שהתקרב הקיץ, התברר יותר ויותר, שהמתקפה הגרמנית תונחת על בליטת קורסק. הסובייטים קיבלו דיווחים ממערך אולטרה שבמסגרתו פוצח צופן אניגמה הגרמני באמצעות רשת הריגול של לוסי, שפעלה בשווייץ. ידיעות אלו אך אישרו את התחושה של המפקדים הסובייטים הבכירים, ובראשם גאורגי ז'וקוב ביחס למיקום המהלומה הגרמנית. כבר ב-8 באפריל כתב ז'וקוב מיזכר ברוח זו לסטאבקה, הפיקוד העליון של הצבא האדום, בו הניח את הבסיס לתוכנית הסובייטית להדיפת המתקפה.
כאמור, סטלין ומספר מפקדים סובייטיים בכירים, רצו להקדים את הגרמנים, ולהלום ראשונים. הם רצו לשבור את התבנית לפיה הגרמנים תוקפים תמיד בעונת הקיץ וזוכים בהישגים טריטוריאליים, וחששו שהצבא האדום לא יהיה מסוגל לבלום את המתקפה הגרמנית בשלביה הראשונים. אולם ז'וקוב והרמטכ"ל הסובייטי אלכסנדר ואסילבסקי שכנעו את סטלין, שעדיף לנהל בשלב ראשון קרב מגננה מתוכנן היטב, שיתיש את כוחו של הוורמאכט, ורק לאחר מכן לעבור למתקפה.
העיכובים החוזרים ונשנים במועד פתיחת המתקפה הגרמנית, העניקו לפיקוד הסובייטי זמן רב לצורך ביצור בליטת קורסק והכנת מערך הגנה לעומק בשטחה, וכן לתגבור שתי החזיתות שהגנו על הבליטה - החזית המרכזית, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי בצפון הבליטה, וחזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין בחלקה הדרומי - ביחידות שריון וארטילריה מעתודות הפיקוד העליון.
במהלך השבוע הראשון של המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק (11-5 ביולי 1943), לא הצליחה הארמייה הגרמנית התשיעית להשיג התקדמות משמעותית, והמתקפה שלה על האגף הצפוני של הבליטה נבלמה, לאחר שהכוח התוקף ספג אבדות כבדות. הפיקוד הסובייטי החליט שהבשילו התנאים לעבור למתקפת נגד ולפתוח במתקפה המתוכננת על בליטת אוריול הגרמנית. המתקפה נועדה לכבוש את בליטת אוריול, ולהשמיד את כוחות קבוצת ארמיות מרכז שהחזיקו בה. לצורך המתקפה ריכזו הסובייטים את חזית בריאנסק ואת החזית המערבית, כשאליהם הייתה אמורה להצטרף החזית המרכזית, ברגע שתתאושש מהאבדות שספגה במהלך קרב קורסק.
המודיעין הגרמני גילה את ריכוז הכוחות הסובייטיים מול ארמיית הפאנצר השנייה, שכללו 1,286,000 חיילים ו-2,400 טנקים, שנתמכו ב-26,400 תותחים ו-3,000 מטוסי קרב, ואלה גרמו לדאגה רבה לגינטר פון קלוגה ולולטר מודל.
המתקפה הסובייטית נעזרה בהתקפות פרטיזנים מאחורי הקווים הגרמנים. כ-100,000 פרטיזנים סובייטים פעלו לשבש את מאמצי הגרמנים לתגבר את כוחותיהם, והפריעו לצבירת התחמושת והאספקה הגרמניים, על ידי מיקוש מסילות ברזל והתקפות על נתיבי תחבורה.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים בשלב הפתיחה של המבצע > הצבא האדום

כוחות הצבא האדום שהשתתפו בשלב הפתיחה של מבצע קוטוזוב כללו שתי חזיתות סובייטיות, ושמונה ארמיות. בסך הכל השתתפו במבצע כוחות משלוש חזיתות (כולל החזית המרכזית שהצטרפה בשלב מאוחר יותר), שכללו 1,286,000 חיילים, 2,409 טנקים ותותחים מתנייעים, 2,220-3,203 מטוסי קרב ו- 26,379 תותחים.
החזית המערבית - בפיקוד ואסילי סוקולובסקי:
ארמיית המשמר ה-11 - בפיקוד איוואן בגרמיאן
קורפוס הרובאים של המשמר ה-8
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-11
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-26
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-83
קורפוס הרובאים של המשמר ה-16
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-1
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-16
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-31
דיוויזיית הרובאים ה-169
קורפוס הרובאים של המשמר ה-36
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-5
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-18
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-84
דיוויזיית הרובאים ה-108
דיוויזיית הרובאים ה-217
הארמייה ה-11 - בפיקוד איוואן פדיונינסקי
קורפוס הרובאים ה-53
דיוויזיית הרובאים ה-4
דיוויזיית הרובאים ה-96
דיוויזיית הרובאים ה-260
דיוויזיית הרובאים ה-273
דיוויזיית הרובאים ה-323
הארמייה ה-50 - בפיקוד איוואן בולדין
קורפוס הרובאים ה-38
דיוויזיית הרובאים ה-17
דיוויזיית הרובאים ה-326
דיוויזיית הרובאים ה-413
דיוויזיית הרובאים ה-49
דיוויזיית הרובאים ה-64
דיוויזיית הרובאים ה-212
דיוויזיית הרובאים ה-324
ארמיית הטנקים הרביעית - בפיקוד ואסילי באדאנוב
קורפוס הטנקים ה-11
קורפוס הטנקים ה-30
הקורפוס הממוכן של המשמר ה-6
עתודות החזית
קורפוס הטנקים ה-1
קורפוס הטנקים ה-5
ארמיית האוויר הראשונה - בפיקוד מיכאיל גרומוב
קורפוס מטוסי התקיפה ה-2
קורפוס מטוסי הקרב ה-2
קורפוס מטוסי הקרב ה-8
חזית בריאנסק - בפיקוד מרקיאן פופוב:
הארמייה השלישית - בפיקוד אלכסנדר גורבאטוב
קורפוס הרובאים ה-41
דיוויזיית הרובאים ה-235
דיוויזיית הרובאים ה-308
דיוויזיית הרובאים ה-380
דיוויזיית הרובאים ה-269
דיוויזיית הרובאים ה-283
דיוויזיית הרובאים ה-342
הארמייה ה-61 - בפיקוד פאבל בלוב
קורפוס הרובאים של המשמר ה-9
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-12
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-76
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-77
דיוויזיית הרובאים ה-97
דיוויזיית הרובאים ה-110
דיוויזיית הרובאים ה-336
דיוויזיית הרובאים ה-356
דיוויזיית הרובאים ה-415
הארמייה ה-63 - בפיקוד ולדימיר קולפאקצ'י
דיוויזיית הרובאים ה-5
דיוויזיית הרובאים ה-41
דיוויזיית הרובאים ה-129
דיוויזיית הרובאים ה-250
דיוויזיית הרובאים ה-287
דיוויזיית הרובאים ה-348
דיוויזיית הרובאים ה-397
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית - בפיקוד פאבל ריבאלקו
קורפוס הטנקים ה-12
קורפוס הטנקים ה-15
הקורפוס הממוכן ה-2
חטיבת הטנקים ה-91
ארמיית האוויר ה-15 - בפיקוד ניקולאי נאומנקו
קורפוס מטוסי הקרב של המשמר ה-1
קורפוס מטוסי התקיפה ה-3
עתודות החזית
קורפוס הרובאים ה-41
דיוויזיית הרובאים ה-186
דיוויזיית הרובאים ה-283
דיוויזיית הרובאים ה-362
קורפוס הטנקים של המשמר ה-1
סדר הכוחות של הצדדים היריבים בשלב הפתיחה של המבצע > ורמאכט

יחידות הורמאכט שהיו פרוסות בבליטת אוריול השתייכו לקבוצת ארמיות מרכז. הן כללו שתי ארמיות, 300,700 חיילים, 625 טנקים ותותחי סער, 610 מטוסי קרב, 5,500 תותחים.
הכוחות שהיו בגזרה שהותקפה, בשלב הפתיחה של המתקפה הסובייטית היו:
קבוצת ארמיות מרכז - בפיקוד גינטר פון קלוגה
ארמיית הפאנצר השנייה - בפיקוד אריך-היינריך קלסנר, שהוחלף ב-6 באוגוסט על ידי ולטר מודל
הקורפוס ה-35 - בפיקוד לותר רנדוליץ
הדיוויזיה ה-34
הדיוויזיה ה-56
הדיוויזיה ה-262
הדיוויזיה ה-299
הקורפוס ה-53 - בפיקוד פרידריך גולוויצר
הדיוויזיה ה-208
הדיוויזיה ה-211
הדיוויזיה ה-293
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-25
הקורפוס ה-55 - בפיקוד אריך יאשקה
הדיוויזיה ה-110
הדיוויזיה ה-134
הדיוויזיה ה-296
הדיוויזיה ה-339
הדיוויזיה ה-112