stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סירניקי

| --- | --- |

סירניקי לצד מעדן תותים
 
 מאכלים
 סוג:  חביתית 
 מטבח:  המטבח הבלארוסי, המטבח הרוסי, המטבח האוקראיני 
 מוצא:  מזרח אירופה 
 מרכיבים עיקריים:  tvorog, קמח, ביצת תרנגולת 
 
סירניקי (אוקראינית: сирники, רוסית:сырники. מכונה ברוסית גם טבורוז'ניקי, творожники ) הוא מאכל מזרח אירופאי, הנפוץ מטבח האוקראיני, רוסי, בלרוסי ואף הלטבי. סירניקי הם מין פנקייקים קטנים ועבים העשויים מגבינה לבנה, ביצים וקמח או סולת, המטוגנים בשמן צמחי, לעיתים עם תוספת חמאה. מוגשים לרוב כארוחת בוקר, לצד ריבה, דבש ושמנת חמוצה. סירניקי לרוב הם מתוקים, אך קיימות גרסות של סירניקי מלוחים, הכוללים בצל ירוק ופלפל.
אטימולוגיה

המילה "סירניקי" היא צורת רבים של המילה "סירניק" (אוקראינית: сирник), המגיעה מהמילה "סיר" (сир) שמשמעותה באוקראינית גבינה לבנה. בשפה הרוסית המילה הנפוצה יותר עבור גבינה לבנה היא "טבורוג" (רוסית:творог) ואילו המילה הרוסית "סיר" (сыр) לרוב מתארת גבינה צהובה דווקא, אינה כלולה במתכון. עם זאת, ברוסית השם סירניקי זהה לזה שם האוקראיני.
הכנה

הסירנקי מוכנים במספר שלבים. תחילה מערבבים גבינה לבנה עם ביצים וסולת או קמח ליצירת בלילה סמיכה מאוד. בשלב הבא מחלקים את הבלילה לכדורים קטנים ויוצרים צורות פנקייק קטנות ועבות. בשלב האחרון מעבירים את הסירניקי למחבת עם שמן חם ומטגנים משני הצדדים.
לעיתים מוספים תמצית וניל, סוכר, צימוקים ופירות יבשים. בגרסות מלוחות והפחות נפוצות מוסיפים שמיר, בצל וירקות כמו תפוחי אדמה.
הנהוג להגיש את הסירניקי עם שמנת חמוצה או רוטב מתוק, כגון ריבה, דבש או רסק תפוחים.
הערות שוליים

↑  Сырники с зеленым луком
↑  Сырники с зеленью и болгарским перцем
↑  Что лучше добавлять в сырники: муку или манку
↑  Сырники с картошкой
הכנת בלילה ויצירת צורת פנקייק
סירנקי מקוחמים לאחר יצירת צורת פנקייק
קינקי בוטס (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'וליאן ג'רולד
 הופק בידי:  סוזן מקי, ניק ברטון, פיטר אטדג'י
 תסריט:  ג'ף דין, טים פירת'
 עריכה:  אמה היקוקס
 שחקנים ראשיים:  צ'ואיטל אג'יופור, ג'ואל אדגרטון, שרה ג'יין פוטס, ניק פרוסט
 מוזיקה:  אדריאן ג'ונסון
 צילום:  איגיל בריילד
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  BBC, סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  מירמקס, נטפליקס, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 באוקטובר 2005
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט להט"בי 
 הכנסות:  9,950,133$
 הכנסות באתר מוג'ו:   kinkyboots
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
קינקי בוטס ("מגפיים מוזרים", באנגלית: Kinky Boots) הוא סרט קומדיה בריטי-אמריקאי שנכתב על ידי ג'ף דין וטים פירת' ומבוסס על סיפור אמיתי. הסרט מביא את סיפורו של צ'ארלי (ג'ואל אדגרטון) יצרן נעליים כושל מנורת'האמפטון שמחליט לנסות קו ייצור חדש של נעלי פטיש בניסיון אחרון להציל את העסק המשפחתי לפני פשיטת רגל.
תקציר העלילה

אביו של צ'ארלי נפטר ומוריש לו את העסק המשפחתי לייצור נעליים. צ'ארלי אינו מצליח לנהל את העסק כראוי וזוכה גם לבוז ולזלזול מצד עובדי המפעל. מפגש מקרי עם דראג קווין העונה לשם לולה (צ'ואיטל אג'יופור) מוביל אותו לרעיון חדש: ייצור נעלי נשים חזקות שיתאימו לגברים. הוא מבקש עזרה מלולה, זו נמנעת תחילה אך לבסוף מתרצה והופכת לשותפה לעסקים של צ'ארלי.
רקע

ההשראה לסרט נשאבה מתוך פרק ששודר בסדרה הדוקומנטרית "צרות בפסגה" של ערוץ ה־BBC. הפרק שודר ב-24 בפברואר והביא את סיפורו של יצרן נעליים בשם סטיב פטרמן מנורת'האמפטון שיצר קו נעלי פטיש לגברים על מנת להציל את מפעל הנעליים שלו שעמד בפני סגירה, ולבסוף ייצר מותג נעליים מצליח העונה לשם "דיוויין".
פרסים

השחקן צ'ואיטל אג'יופור היה מועמד לפרס גלובוס זהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי.
עיבוד למחזמר

בשנת 2013 יצאה לבמות ברודוויי גרסת המחזמר של הסרט בהפקתו של הארווי פיירסטיין. עם מילים ולחנים שנכתבו על ידי סינדי לאופר. המחזמר זכה בשישה פרסי טוני כולל פרס "המחזמר הטוב ביותר" לשנת 2013.
שחקנים

| --- | --- |
דמות: שחקן
צ'ארלי: ג'ואל אדגרטון
לולה /סיימון: צ'ואיטל אג'יופור
לורן: שרה ג'יין פוטס
דון: ניק פרוסט
מל: לינדה באסט
ניקולה: ג'מימה רופר
הרולד פרייס: רוברט פיו
ג'ורג': איוון הופר
ביג מייק: סטיבן מרקוס
פאט: מונה המונד
ג'ני: קלי ברייט
טריש: ג'ואנה סקנלן
גטו טרזין והצלב האדום

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גטו טרזין את האס אס כ"גטו לדוגמה" כדי להטעות נציגים של הצלב האדום ולהסוות את השואה המתמשכת והתוכנית הנאצית לרצוח את כל היהודים. הצלב האדום הגרמני ביקר בגטו ב-1943 והגיש את הדו"ח המדויק היחיד על הגטו, המתאר צפיפות ותת תזונה. בשנת 1944 יופה הגטו לקראת משלחת מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) וממשלת דנמרק. המשלחת ביקרה ב-23 ביוני 1944. ציר הצלב האדום הבינלאומי מוריס רוסל כתב דו"ח חיובי על הגטו וטען שאיש לא גורש מטרזין. באפריל 1945 הותר למשלחת נוספת של הצלב האדום הבינלאומי לבקר בגטו. באותו זמן שוחררו מחנות ריכוז וגטאות אחרים. השחרור אפשר להיוכח במצבם האמיתי. למרות זאת, חזרה המשלחת על הממצאים השגויים של רוסל. האס אס העביר את הגטו לידי הצלב האדום הבינלאומי ב-2 במאי 1945, מספר ימים לפני תום המלחמה.
רקע > הצלב האדום

במהלך השואה, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) היה מבוסס בשווייץ הנייטרלית. מדיניותה הייתה לשמור על נייטרליות קפדנית ולהימנע מהתערבות ברדיפות שביצעו הנאצים על רקע גזעני, רדיפות שנתפסו כעניין פנימי גרמני. ב-1933 קיבל הצלב האדום הבינלאומי הפצרות להתערב לטובת אסירי מחנות הריכוז, אך הוא היסס לקבל הזמנות גרמניות לבקר במחנות ריכוז. קרל יקוב בורקהרדט (Carl Jacob Burckhardt), פקיד ב-ICRC שקיבל החלטות מרכזיות בנוגע לגרמניה הנאצית, הצהיר בפגישה בספטמבר 1935 כי "מסוכן לעסוק" במחנות הריכוז. הוא סבר שביקורים כאלה ינוצלו על ידי הנאצים למטרות תעמולה. בורקהרדט אכן ביקר בסופו של דבר במחנה הריכוז דכאו. תלונתו העיקרית הייתה שאסירים פוליטיים ופושעים לא הופרדו אלה מאלה. הצלב האדום הבינלאומי עסק בעיקר בשבויי מלחמה שמדינותיהם חתמו על אמנת ז'נבה משנת 1929, וזו לא כיסתה אזרחים. עם זאת, כפי שהדגיש נשיא הצלב האדום הבינלאומי מקס הובר (Max Huber) במסיבת עיתונאים עם כתבים גרמנים ב-1940, תקנון הצלב האדום הבינלאומי לא הגביל את משימתו של הארגון לעצורים המכוסים באמנות ז'נבה. הצלב האדום הבינלאומי נקט פעולה בקנה מידה קטן כדי לסייע לאזרחים מתחילת המלחמה ב-1939, אם כי יכולת הפעולה של הצלב האדום הבינלאומי נגד ממשלת גרמניה הוגבלה בשל העובדה שעצורים אלה לא היו מוגנים בחוק הבינלאומי.
לאחר שאדולף היטלר תפס את השלטון ב-1933, הצלב האדום הגרמני (DRK) בחר להתאים את עצמו למשטר הנאצי. גנרל האס אס ארנסט רוברט גרוויץ הפך לראש הצלב האדום הגרמני ב-1937; ההיסטוריון האמריקני ג'רלד שטיינאכר (Steinacher) מתאר אותו בתור "נאצי קנאי" ו"חסיד קרוב של מנהיג האס אס היינריך הימלר". גרוויץ היה מעורב בתוכנית T4 (רצח אנשים עם מוגבלויות) ובניסויים בבני אדם. לדברי שטיינאכר, מינויו של גרוויץ סימן שהצלב האדום הגרמני "הפך ליחידת שירות רפואי נאצי" התומכת במאמץ המלחמתי הגרמני. פקידי הצלב האדום הבינלאומי תחקרו בתחילת שנות ה-30 את הצלב האדום הגרמני וזה טען שיש לו גישה חופשית למחנות ריכוז, שהאסירים בהם מטופלים היטב ונהנים מתנאים טובים יותר מהאוכלוסייה האזרחית הכללית. לצלב האדום הבינלאומי הייתה גישה למידע עצמאי המתאר רציחות במחנות. במספר הזדמנויות, הצלב האדום הגרמני הפריע למאמצי הצלב האדום הבינלאומי לעזור לקורבנות הרדיפה של הנאצים. הנציג של הצלב האדום הגרמני בצלב האדום הבינלאומי, ולטר גאורג הרטמן (Hartmann), זכה לשבחים כאחד ההומניטרים היחידים בצלב האדום הגרמני, אך הוא היה חבר במפלגה הנאצית מאז 1933.
רקע > טרזין

טרזין היה מחנה ריכוז וגטו שהוקם על ידי האס אס בנובמבר 1941 בעיירת המבצר טרזין, בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה (צ'כיה תחת הכיבוש הגרמני). גטו טרזין היה בו זמנית תחנת ביניים למחנות ההשמדה, ומקום שהוסווה כהתיישבות עבור קשישים ויהודים בולטים כדי להטעות את קהילותיהם לגבי הפתרון הסופי. מתוך כ-155,000 בני אדם שנשלחו לטרזין לפני תום המלחמה, 35,000 מתו בגטו מרעב ומחלות ו-83,000 נספו לאחר גירוש לגטאות שונים, למחנות השמדה ולאתרי הרג אחרים. את הגטו ניהלה מועצת הזקנים בראשות "ראש היהודים", שהייתה אחראית על יישום פקודות הנאצים.
מעורבות הצלב האדום בטרזין > אספקה

ב-1942 אישר הצלב האדום הבינלאומי את דבר קיומו של גטו יהודי בטרזין וגילה שאפשר לשלוח תרופות, מה שעודד את הצלב האדום הבינלאומי לנסות שיטה זו במחנות ריכוז אחרים.  זמן קצר לאחר מכן רולנד מרטי, נציג הצלב האדום הבינלאומי בברלין, ביקש רשות לביקור ניסיון בטרזין, בהנחה שיהיה קל יותר לקבל אישור לבקר שם מאשר במחנות אחרים, אך בקשתו נדחתה. הצלב האדום הגרמני טען שיש מספיק מזון ואספקה בטרזין, ולכן חבילות הצלב האדום מיותרות. במאי 1943, קיבל הצלב האדום הבינלאומי אישור חתום על ידי ראש היודנרט בטרזין שכמה חבילות מזון הגיעו אליו. מאמצי הצלב האדום הבינלאומי לשלוח חבילות מזון למחנות ריכוז נפגעו בשל סירובו של הצלב האדום האמריקני לשכנע את בעלות הברית לאפשר פטור, במסגרת המצור על גרמניה הנאצית, ליבוא מזון המיועד למחנות ריכוז. על מנת למנוע את סילוק החבילות על ידי האס אס, הצלב האדום הבינלאומי הורשה לשלוח אותן רק לנמענים בעלי שם.
מעורבות הצלב האדום בטרזין > ביקור הצלב האדום הגרמני (יוני 1943)

בורקהרדט לחץ על הצלב האדום הגרמני לבקר בטרזין כדי להבהיר אם הגטו הוא יעד סופי לאסירים יהודים או נקודת מעבר למקומות מזרחיים יותר. הוא גם רצה לאשר את משלוח חבילות המזון. אדולף אייכמן (ואולי הממונים עליו במשרד הראשי לביטחון הרייך) היו להוטים לאפשר את הביקור, כחלק מאסטרטגיה של הסתרת הפתרון הסופי. ב-24, 27, או 28 ביוני 1943 הורשו נציג הצלב האדום הגרמני ולטר גאורג הרטמן וסגנו, היינריך ניוהאוס, לבקר בגטו בהדרכתו של פקיד משרד החוץ הגרמני. הם אישרו את מסירת האספקה של הצלב האדום והבטיחו אישור מהאס אס שעודפים יישלחו למחנות אחרים, במיוחד אושוויץ. בדו"ח שלו תיאר הרטמן את תנאי הגטו כ"איומים" ו"צפופים להחריד"; האסירים סבלו מתת תזונה חמורה והטיפול הרפואי לא היה מספק. מכל הדיווחים של הצלב האדום על טרזין, זה של הרטמן היה היחיד שדייק באופן כללי. הרטמן הדליף את רשמיו לפקיד הצלב האדום הבינלאומי אנדרה דה פילאר, שדיווח עליהם לצלב האדום הבינלאומי בז'נבה ולגרהארט ריגנר, מזכיר הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה, ביולי 1943. בניגוד לציפיות האס אס, הביקור הגביר את חשדות הצלב האדום הגרמני לגבי תוכנית ההשמדה הנאצית.
מעורבות הצלב האדום בטרזין > בקשה לביקור הצלב האדום הבינלאומי (נובמבר 1943)

ממשלת דנמרק, הצלב האדום הדני, המלך הדני כריסטיאן העשירי ואנשי דת דנים לחצו על הצלב האדום הגרמני לאפשר ביקור, בגלל 450 יהודי דנמרק שגורשו לשם באוקטובר 1943. הצלב האדום הדני החל לשלוח חבילות מזון, בקצב של 700 לחודש, לאסירים דנים עוד לפני שניתן להם אישור לעשות זאת. בביקור בדנמרק בנובמבר 1943 הבטיח אייכמן לנציגי דנמרק כי הם יורשו לבקר באביב 1944. הצלב האדום הבינלאומי היה נתון ללחץ גובר מצד ארגונים יהודיים והממשלה הצ'כוסלובקית הגולה להתערב לטובת יהודים, אם כי ההיסטוריונית ליוויה רוטקירכן ראתה בלחץ על הצלב האדום הבינלאומי מצד המוסדות הדנים גורם מכריע בהחלטת הצלב האדום הבינלאומי לחדש את בקשתו לבקר בטרזין גם בנובמבר 1943. המשרד הראשי לביטחון הרייך ראה בביקור הזדמנות ליצור ספק בדיווחים על השמדה שהגיעו למדינות המערב, אך רצה להכין את הגטו במידה מספקת כדי שמשלחת הצלב האדום הבינלאומי תתרשם לטובה.
מעורבות הצלב האדום בטרזין > ייפוי גטו טרזין (פברואר עד יוני 1944)

בפברואר 1944 החל האס אס בפרויקט להכנת הגטו לביקור הצלב האדום. אסירים בולטים רבים ויהודים דנים שוכנו מחדש ברבעים פרטיים ומעולים. הרחובות שונו ונוקו. הוקמו חנויות דמה ובית ספר. האס אס עודד את האסירים לבצע מספר הולך וגדל של פעולות תרבות. במסגרת ההכנות נשלחו 7,503 בני אדם למחנה המשפחות של טרזין באושוויץ במאי 1944; בשילוחים נשלחו חולים, קשישים ונכים שלא היה להם מקום ביישוב היהודי שנועד להיראות אידיאלי. בסוף מאי הורשו פאול אפשטיין, אוטו צוקר ומנהיגים אחרים של הכלואים בטרזין לחתום על מכתבים שהוכתבו להם על ידי האס אס, מכתבים שנשלחו לוועדת העזרה וההצלה בבודפשט. רודולף קסטנר, ראש הוועדה, העביר את המכתב לחו"ל.
לא ברור באיזו מידה הצלב האדום הבינלאומי העריך את החשיבות של מתן דיווח מדויק על טרזין, בהתחשב בכך שהייתה לו גישה למידע עצמאי המאשר כי אסירים הועברו לאושוויץ ונרצחו שם. ליאו ינוביץ, חבר במינהל העצמי של טרזין, היה בטרנספורט הראשון למחנה המשפחות בספטמבר 1943. בחודש הבא אפשרה לו הנהלת אושוויץ לשלוח מכתב לפריץ אולמן, נציג הסוכנות היהודית בז'נבה, ובו רשימה של אסירים שגורשו מטרזין. ב-16 ביוני 1944 דיווח השירות האירופי של ה-BBC:
"יהודים אלו [שרציחתם תוכננה לחודש יוני] הועברו לבירקנאו ממחנה הריכוז טרזין שעל האלבה בדצמבר האחרון [1943]. ארבעת אלפים יהודים צ'כיים שנלקחו מטרזין לבירקנאו בספטמבר 1943 נטבחו בתאי הגזים ב-7 במרץ [1944]."
מעורבות הצלב האדום בטרזין > ביקור הצלב האדום ב-23 ביוני 1944

הוועדה שביקרה ב-23 ביוני 1944 כללה את מוריס רוסל, נציג הצלב האדום הבינלאומי; יואל-הנינגסן (E. Juel-Henningsen), הרופא הראשי במשרד הבריאות הדני; ופרנץ הוואס (Hvass), עובד מדינה בכיר במשרד החוץ הדני. ההיסטוריונים השווייצרים סבסטיאן פארה ויאן שוברט רואים בבחירתו של רוסל הצעיר והבלתי מנוסה עדות לאדישותו של הצלב האדום הבינלאומי כלפי הסבל היהודי. עם זאת, ההיסטוריון השווייצרי ז'אן קלוד פאבז (Favez) טוען כי האס אס היה להוט להראות את טרזין לבורקהרדט או לנציג בכיר אחר של הצלב האדום הבינלאומי, בעוד שהצלב האדום הבינלאומי חשש שתשומת לב כזו תעניק לגיטימציה לתעמולה הנאצית.
ב-23 ביוני 1944 הובלו המבקרים לסיור ב"כפר פוטיומקין".
המבקרים בילו שמונה שעות בתוך טרזין, בנתיב שנקבע מראש, והורשו לדבר רק עם יהודי דנמרק ונציגים נבחרים, כולל פאול אפשטיין. אפשטיין הוסע בלימוזינה על ידי קצין אס אס שהתחזה לנהג שלו. אפשטיין נאלץ לשאת נאום שנכתב על ידי האס אס, המתאר את טרזין כ"עיירה כפרית נורמלית" שבה הוא "ראש העיר", ולמסור למבקרים נתונים סטטיסטיים מפוברקים על הגטו. עינו עדיין הייתה שחורה ונפוחה ממכה שקיבל מקארל רהם, והוא ניסה להזהיר את רוסל כי אין מוצא לאסירים מטרזין. כמו כן הוצגו בפני האורחים משחק כדורגל והופעה של אופרת הילדים ברונדיבר.
מעורבות הצלב האדום בטרזין > אחרי ביקור נציגי הצלב האדום בטרזין

הדו"ח של רוסל קבע כי התנאים בגטו נוחים - אפילו טובים יותר מאשר תנאיהם של אזרחים בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה - וכי איש לא גורש מטרזין. כשנשאל על ידי פקיד הצלב האדום הבינלאומי יוהנס פון שוורצנברג, לא הצליח רוסל להסביר את הפער בנתוני האוכלוסייה שהיו בידי הצלב האדום הבינלאומי בנוגע לגטו: היעדרם של 30,000 אנשים שנאמר שנשלחו לאושוויץ. הנציגים הדנים דיווחו כי לא ברור אם טרזין הוא מחנה מעבר, והביעו הזדהות עם האסירים. המבקרים הבטיחו לשמור את הדו"חות בסוד, אך חלק מהמידע מדו"ח רוסל הודלף לקונגרס היהודי העולמי, מה שגרם לאנשי הקונגרס למחות על אי דיוק הדו"ח ולבקש ביקור נוסף של הצלב האדום הבינלאומי בגטו.
לאסירים הנותרים בגטו היו תגובות סותרות: לדברי אחד הניצולים, "קיץ 1944 היה התקופה הטובה ביותר שהיה לנו בטרזין. אף אחד לא חשב על טרנספורטים חדשים." מנגד, הרב ליאו בק, מנהיג רוחני בטרזין, הצהיר כי "ההשפעה [של ביקור הצלב האדום] על המורל שלנו הייתה הרסנית. הרגשנו נשכחים ונטושים."
בעקבות פרסום הפרוטוקולים של אושוויץ בקיץ 1944, המתארים רצח המוני באושוויץ, לחצו ארגונים יהודיים על הצלב האדום הבינלאומי לבקר שוב בטרזין. בספטמבר ובאוקטובר 1944 גורשו לאושוויץ 18,400 יהודים מהגטו.
מעורבות הצלב האדום בטרזין > שחרור במשא ומתן (פברואר ואפריל 1945)

ב-5 בפברואר 1945, לאחר משא ומתן עם הפוליטיקאי השווייצרי ז'אן מרי מוזי, שחרר הימלר טרנספורט של 1,200 יהודים, רובם מגרמניה והולנד, מטרזין לשווייץ הנייטרלית. אירוע זה זכה לסיקור תקשורתי בינלאומי, והאסירים המשוחררים הצהירו כי ביקור הצלב האדום הבינלאומי הקודם היה מבוים. המלך הדני הבטיח את שחרורם של העצירים הדנים מטרזין ב-15 באפריל 1945. האוטובוסים הלבנים, שאורגנו על ידי ממשלת דנמרק בשיתוף הצלב האדום השוודי, החזירו את 423 יהודי דנמרק ששרדו.
מעורבות הצלב האדום בטרזין > השליחות של אפריל 1945

במקביל לשחרורים הראשונים של מחנות ריכוז על ידי בעלות הברית המערביות, הגיעו צירי הצלב האדום הבינלאומי אוטו להנר (Lehner) ופול דונאנט (Dunant) לטרזין בליווי הדיפלומט השווייצרי בוכמילר ב-6 באפריל 1945 וסיירו בגטו בליווי אייכמן. דונאנט הורשה לדבר עם בנימין מורמלשטיין שהפך לראש היודנרט לאחר שאפשטיין נורה על ידי האס אס במבצר הקטן של טרזין בספטמבר 1944. להנר צפה בסרט התעמולה הנאצי "טרזיינשטט" שצולם בגטו לפני הגירושים בסתיו 1944. ליוויה רוטקירכן טוענת שהמטרה העיקרית של משלחת זו הייתה לאשר את ממצאיו של רוסל. היא מצטטת קטע מהדו"ח של להנר:
"הרושם הכללי שעשה המחנה היה חיובי מאוד. אנו מתייחסים גם לדו"ח של ד"ר רוסל ואפשר להוסיף ששום דבר לא השתנה בינתיים... זקן היהודים הוא כיום הר מורמלשטיין. זקן היהודים לשעבר, ד"ר אפשטיין, הועבר למזרח לפני חצי שנה. על פי עדותו של זקן היהודים וגם של השלטונות הגרמניים, לא בוצע לאחרונה גירוש: 10,000 יהודים נשלחו למחנות במזרח, בעיקר לאושוויץ... [היהודים המגורשים] עוסקים בהרחבת המחנה באושוויץ. אחרים מועסקים במינהל."
בהמשך הדו"ח חזר להנר על התעמולה הנאצית שתיארה את טרזין כ"ניסוי ציוני". בעקבות הביקור סעדו להנר ודאננט בארמון צ'רנין (Czernin) בפראג עם אייכמן; קרל הרמן פרנק, מפקד האס אס והמשטרה בפרוטקטורט; וארווין ויינמן (Weinmann), ראש ה-SD בפראג. אייכמן הכחיש שהורגים יהודים. דונאנט ביקר בטרזין שוב ב-21 באפריל 1945. הוא פרסם דו"ח המאשר את ממצאיו של רוסל ולהנר וטען כי הביקורים לא היו מבוימים. 15,500 אסירים, ניצולי צעדות המוות, הגיעו לטרזין בימיה האחרונים של המלחמה וחלו במגפת טיפוס. לאחר שהאס אס ויתרו על השליטה בגטו ב-2 במאי 1945, השתלט דונאנט על הממשל בגטו והעניק סיוע ממפקדה בפראג. אנשי הצלב האדום הצ'כוסלובקי הגיעו ב-4 במאי, אך מיקדו את מאמציהם באסירים פוליטיים במבצר הקטן, וכאשר סייעו לאסירים בגטו היהודי, זלזלו ביהודים זרים (שאינם צ'כוסלובקים).
השפעה והערכה

לפי ההיסטוריון הצ'כי מירוסלב קרני, הדו"ח של רוסל, במיוחד התעקשותו שיהודים לא יגורשו מטרזין, הביאו להפחתת אמינותו של דו"ח ורבה-וצלר. דו"ח זה, שכתבו שני נמלטים מאושוויץ, רודולף ורבה ואלפרד וצלר, תיאר את גורלם של יהודים שגורשו מטרזין לאושוויץ ורובם נרצחו.
הצהרתו של רוסל כי יהודים לא גורשו מטרזין גרמה לצלב האדום הבינלאומי לבטל ביקור מתוכנן במחנה המשפחות טרזין, לו כבר נתן היינריך הימלר את רשותו. קרני וההיסטוריון הישראלי אוטו דב קולקה קושרים בין הדיווח לבין חיסול מחנה המשפחות ביולי, בו נרצחו 6,500 בני אדם. רוסל שלח את תצלומיו לפון תאדן, שהראה עותקים מהתצלומים במסיבת עיתונאים בניסיון להפריך דיווחים על השואה.
הדו"ח של רוסל תואר כ"סמל לכישלון הצלב האדום הבינלאומי" לתמוך ביהודים בתקופת השואה. לטענת שטיינאכר, הדו"ח "גרם לפיחות במעמדו של הארגון" בשל נאיביותו, "שותפותו ביצירת מיצג שווא בדיוני אכזרי", במיוחד משום שרוסל המשיך להגן על מסקנותיו לאחר המלחמה. רוטקירכן כותבת כי גורל אסירי הגטו "יכול להיחשב אבן בוחן לתפקידו השלילי של הצלב האדום הבינלאומי במהלך מלחמת העולם השנייה". אך המקרה של טרזין לא היה ייחודי. ביקור דומה בדראנסי בידי ז'אק דה מורסייה (Morsier) במאי 1944 הפיק דו"ח "זוהר".
לקריאה נוספת

Palmieri, Daniel (2021). "A Journey into the Unreal: Visiting and Photographing Theresienstadt, 23 June 1944". Theresienstadt – Filmfragmente und Zeitzeugenberichte: Historiographie und soziologische Analysen (בגרמנית). Springer Fachmedien. pp. 121–140. ISBN 978-3-658-31637-2.
Adler, H. G. (2017) [1955]. Theresienstadt 1941–1945: The Face of a Coerced Community (באנגלית). תורגם ע"י Cooper, Belinda. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 9780521881463.
Blodig, Vojtěch; White, Joseph Robert. Ghettos in German-Occupied Eastern Europe. United States Holocaust Memorial Museum (באנגלית). ISBN 978-0-253-00202-0.
Brenner, Hannelore (2009). The Girls of Room 28: Friendship, Hope, and Survival in Theresienstadt (באנגלית). Knopf Doubleday Publishing Group. ISBN 9780805242706.
Dawidowicz, Lucy S. (1975). "Bleaching the Black Lie: The Case of Theresienstadt". Salmagundi (29): 125–140. JSTOR 40546857.
Drubek, Natascha (2016). "The Three Screenings of a Secret Documentary. Theresienstadt Revised". Media and Digital Cultures of Central and Eastern Europe (באנגלית). doi:10.17892/app.2016.0002-3.73. ISSN 2365-7758.
Farré, Sébastien (31 בדצמבר 2012). "The ICRC and the detainees in Nazi concentration camps (1942–1945)". International Committee of the Red Cross (באנגלית). pp. 1381–1408. doi:10.1017/S1816383113000489. S2CID 146434201. {{cite web}}:  (עזרה)
Farré, Sébastien; Schubert, Yan (2009). "L'illusion de l'objectif" [The Illusion of the Objective]. Le Mouvement Social (בצרפתית). pp. 65–83. doi:10.3917/lms.227.0065. S2CID 144792195.
Favez, Jean-Claude (1999) [1988]. The Red Cross and the Holocaust. תורגם ע"י Fletcher, John; Fletcher, Beryl. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-41587-3.
Fleming, Michael (2014). Auschwitz, the Allies and Censorship of the Holocaust (באנגלית). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 9781139917278.
Kárný, Miroslav, ed. (1996). "Zpráva Maurice Rossela o prohlídce Terezína" [Maurice Rossel's report on the Theresienstadt tour]. Terezínské Studie a Dokumenty (בצ׳כית). Terezín Initiative. pp. 188–206. נבדק ב-18 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
Rothkirchen, Livia (2006). The Jews of Bohemia and Moravia: Facing the Holocaust (באנגלית). Lincoln: University of Nebraska Press. ISBN 978-0803205024.
Steinacher, Gerald (2017). Humanitarians at War: The Red Cross in the Shadow of the Holocaust (באנגלית). Oxford University Press. ISBN 9780198704935.
לקריאה נוספת > מקורות מקוונים

Schur, Herbert (1997). "Review of Karny, Miroslav, ed., Terezinska pametni kniha" (באנגלית). Net. נבדק ב-16 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
Stránský, Matěj (19 ביולי 2011). "Embellishment and the visit of the International Committee of the Red Cross to Terezín" (באנגלית). Terezín Initiative. נבדק ב-15 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
"Theresienstadt" (באנגלית). United States Holocaust Memorial Museum. נבדק ב-25 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Adler 2017, p. 166.
↑  Steinacher 2017, pp. 37–38, 42.
↑  Steinacher 2017, p. 39.
↑  Steinacher 2017, p. 40.
↑  Favez 1999, p. 28.
↑  Steinacher 2017, p. 57.
↑  Rothkirchen 2006, p. 252.
↑  Favez 1999, p. 102.
1 2  Rothkirchen 2006, p. 256.
↑  Dawidowicz 1975, p. 134.
↑  Adler 2017, p. 615.
↑  Rothkirchen 2006, pp. 255–256.
↑  Farré 2012, p. 1390.
↑  Rothkirchen 2006, p. 257–258.
1 2  ליוויה רוטקירכן, The Jews of Bohemia and Moravia: Facing the Holocaust, Lincoln: University of Nebraska Press, 2006
↑  Farré & Schubert 2009, p. 70.
↑  Favez 1999, p. 73.
1 2  Rothkirchen 2006, p. 245.
↑  על ביקור הצלב האדום ב-23 ביוני 1944, באתר יד ושם
↑  Farré & Schubert 2009, p. 71.
↑  Brenner 2009, p. 228.
↑  Rothkirchen 2006, pp. 256, 258.
↑  Rothkirchen 2006, p. 257.
1 2  Rothkirchen 2006, p. 258.
↑  Favez 1999, p. 45.
1 2 3  Rothkirchen 2006, p. 259.
1 2 3 4  Rothkirchen 2006, p. 262.
1 2  Adler 2017, p. 40.
↑  Rothkirchen 2006, p. 261.
1 2  Steinacher 2017, p. 58.
↑  Rothkirchen 2006, pp. 262–263.
↑  Drubek 2016.
1 2 3  Rothkirchen 2006, p. 263.
↑  Adler 2017, p. 174.
1 2 3  Schur 1997.
↑  Kárný 1996.
↑  Farré & Schubert 2009, abstract.
↑  Steinacher 2017, p. 57–58.
↑  Rothkirchen 2006, p. 247.
↑  Farré & Schubert 2009, pp. 76, 80.
קריקטורה של בדז'יך פריטה על תנאי החיים בטרזין
פריטה לועג לקמפיין הייפוי
ילדים יהודים מתאוששים בסנט גאלן, שווייץ, 11 בפברואר 1945.
המרד היעקוביטי של 1715

המרד היעקוביטי של 1715 (בגאלית סקוטית: Bliadhna Sheumais) היה הניסיון של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט (הטוען לכתר הזקן) להחזיר את כיסאות אנגליה, אירלנד וסקוטלנד עבור בית סטיוארט הגולה.
בבראמאר, אברדנשייר, בעל הקרקע המקומי הרוזן ממאר הניף את הדגל היעקוביטי ב-27 באוגוסט. מתוך מטרה לכבוש את טירת סטירלינג, הוא נבלם על ידי כוחות בית הנובר שמספרם היה גדול בהרבה, בפיקודו של הדוכס מארגייל, ב-Sheriffmuir ב-13 בנובמבר. לא הייתה תוצאה ברורה, אבל נראה שהרוזן האמין, בטעות, שהוא ניצח בקרב, ועזב את שדה הקרב. לאחר הכניעה היעקוביטית בפרסטון (14 בנובמבר), המרד הסתיים.
רקע

המהפכה המהוללת של 1688 הדיחה את ג'יימס השני והשביעי, שהוחלף בבתו הפרוטסטנטית מרי השנייה ובעלה ההולנדי ויליאם השלישי, ששלטו כמונרכים משותפים. זמן קצר לפני מותו של ויליאם במרץ 1702, חוק ההסדר 1701 הוציא באופן סופי קתולים מכס המלכות, ביניהם בנו של ג'יימס, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט. מאחר שלאחותו הפרוטסטנטית למחצה אן לא היו ילדים בחיים, החוק הגדיר כיורשת שלה את הפרוטסטנטית, סופיה מהנובר, שמתה חודשיים לפני אן באוגוסט 1714. זה להכתרת את בנה הבכור ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, והעניק לוויגים הפרו-הנובריים את השליטה בממשלה במשך 30 השנים הבאות.
התמיכה הצרפתית הייתה מכרעת לגולים מבית סטיוארט, אך קבלתם את הירושה הפרוטסטנטית בבריטניה הייתה חלק מהתנאים שסיימו את מלחמת הירושה הספרדית בשנים 1701–1714. זה הבטיח ירושה חלקה של ג'ורג' הראשון באוגוסט 1714, והסטיוארטים גורשו מאוחר יותר מצרפת על פי תנאי האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1716. ממשלת הטורים של 1710–1714 העמידה לדין באופן פעיל את מתנגדיהם הוויגים, שכעת נקמו, והאשימו את הטוריים בשחיתות: רוברט הארלי נכלא במצודת לונדון בעוד הלורד בולינגברוק ברח לצרפת והפך למזכיר המדינה החדש של ג'יימס.
ב-14 במרץ 1715, ג'יימס פנה לאפיפיור קלמנס האחד עשר בבקשה לעזרה עם מרד יעקוביטי: "העניין הוא לא כל כך לגבי בן מסור, מדוכא על ידי עוולות אויביו, אלא יותר לגבי כנסייה נרדפת המאוימת בהרס, הפונה להגנה עזרה של האפיפיור הראוי שלה". ב-19 באוגוסט כתב בולינגברוק לג'יימס כי "..הדברים מתנהלים בקצב מהיר עד לנקודה זו, שאו שאתה, אדוני, בראש הטורים, חייב להציל את הכנסייה והחוקה של אנגליה או ששניהם חייבים ללכת לאיבוד ללא תקנה לנצח". מתוך אמונה שהגנרל הגדול מרלבורו יצטרף אליו, ב-23 באוגוסט כתב ג'יימס לדוכס מברוויק, אחיו הבלתי חוקי ואחיינו של מרלבורו, כי; "אני חושב שזה עכשיו יותר מתמיד עכשיו או לעולם לא".
הנפת נס המרד

למרות שלא קיבל אישור מג'יימס כדי להתחיל את ההתקוממות, הרוזן ממאר הפליג מלונדון לסקוטלנד, וב-27 באוגוסט קיים בבראמאר באברדינשייר את מועצת המלחמה הראשונה. ב-6 בספטמבר בבראמאר, מאר הניף את הדגל של "ג'יימס השמיני והשלישי", וזכה לשבחים מ-600 תומכים.
הפרלמנט הגיב בחוק ההשעיה של Habeas Corpus משנת 1715, והעביר חוק שהחרים את אדמות המורדים היעקוביטים המורדים לטובת חוכריהם שתמכו בממשלת לונדון. כמה מדייריו של מאר נסעו לאדינבורו כדי להוכיח את נאמנותם לכתר הנובר ולרכוש בעלות על אדמתו של מאר.