ידיד בית המשפט
במשפט האמריקני

המשפט האמריקני, כשיטת משפט המבוססת על תשתית המשפט המקובל, אימץ בראשיתו את מוסד "הידיד" כמתכונתו הקלאסית. אולם התפתחות שיטת הממשל הפדרלי בארצות-הברית גרמה במהרה להתעוררות צרכים משפטיים ייחודיים נוספים שעמם לא התמודד המשפט המקובל מעולם. כעת נדרש בית-המשפט לא רק לשקול מתן זכות עמידה למוסדות מדינתיים, אלא גם להתמודד עם בקשות למתן זכות עמידה למגוון מוסדות פדרליים. לא רק זאת, אלא שלבקשות לזכות עמידה של מוסדות מדינתיים ופדרליים בתביעות אזרחיות פרטיות, נוספו בקשות למתן זכות עמידה בתביעות פדרליות שהתגבשו במסגרת היחסים בין המדינות השונות או בין יחידים לבין הממשל הפדרלי. ההליך המשפטי שעד עתה היה נחלתם של הצדדים הישירים בלבד, נחשף במהירות למכלול אינטרסים אשר חרגו בצורה ניכרת מהחזית הממוקדת שהתוו הצדדים הישירים להליך.
אולם, ככל ששטף התביעות התגבר, ועלה הצורך במכשירים פרוצדורליים שיאפשרו זכויות עמידה לצדדים שלישיים כאמור, כך הקשיח בית המשפט העליון הפדרלי ובית-המשפט העליון לערעורים, את מדיניות צירוף צדדים שלישיים להליך השיפוטי, והכביד על יכולתם להצטרף באופן עצמאי לתביעות בכלל, ולתביעות בבתי-המשפט הפדרליים בפרט. לדברי מלומדים, פעולה זו נעשתה במטרה לסכור את פרץ התביעות ולתת למחוקק שהות כדי להתמודד בחקיקה עם האתגרים של ממשל בתהליך התהוות.
נוקשות זו התבטאה, לדוגמה, בהחלטה שנתנה בשנת 1806 על ידי בית-המשפט העליון הפדרלי בפרשת Strawbridge v. Curtiss. שם נקבע שלצדדים המעוניינים בהליך ושאינם בעלי דין ישירים, לא נתונה זכות לטעון בפני בתי-דין פדרליים או להצטרף לתביעה כצדדים פורמליים. המדיניות השיפוטית הנוקשה, שצמצמה כמעט לחלוטין את האפשרות לצרף צדדים שלישיים להליך השיפוטי, גררה ביקורת קשה כאשר הדעות בין המלומדים נחלקו בין אלו שצידדו בנוקשות פרוצדורלית שמטרתה לסכור שטף של תביעות ולמנוע קריסה של בתי-המשפט, לבין אלו שצידדו בצורך לתת זכות עמידה לצדדים זרים להליך ושהם בעלי טענות לגיטימיות. למותר לציין שגם הממשלים הפדרליים והמדינתיים התקשו לתפקד ביעילות עקב העמדות הסותרות שנתגלו בבית-המשפט, והם הפעילו לחץ כבד על המחוקק לתקן תקנות שיאפשרו להם זכות עמידה במסגרת סדרי הדין. כך שבמקביל הופעל לחץ כבד על בתי-המשפט למצוא מוסד אלטרנטיבי, במטרה לאפשר למוסדות שקולם לא נשמע, לבוא לידי ביטוי בצורה לגיטימית בהליך המשפטי. בעקבות הלחץ הכבד שהפעילה מערכת המשפט על בית המשפט העליון האמריקאי, בחר תחילה בית-המשפט להשתמש בתקנה 24 לסדר הדין האזרחי האמריקאי המאפשרת מתן זכות עמידה לצדדים שלישיים שהם בעלי עניין אישי בתהליך המשפטי (מוסד הידוע כ"מתערב" או Intervene). השימוש המתועד הראשון לשימוש בתקנה זאת, במטרה לתת זכות עמידה לגופים מדינתיים, התרחש בשנת 1821 בפרשת Schooner Exchange v. McFadden, שם הסכים בית-המשפט העליון בהחלטה תקדימית לאפשר לתובע הכללי להציג את עמדתו בפני בית-המשפט במסגרת דיון אזרחי פרטי, כשהוא מעניק לו מעמד "מתערב" וכאשר הצגת האינטרסים הוצגה כ"ייעוץ לבית-המשפט".
בהמשך למגמה זו, ובאופן הדרגתי, פנו בתי-המשפט אמריקניים לשימוש מוסד "הידיד”, שגמישותו הרבה אפשרה להם לאשר גם לצדדים פרטיים זכות עמידה בהליך השיפוטי. בעקבות תקדים זה, החלו בתי המשפט להגמיש את התנאים לשימוש במוסד "הידיד”. גמישות שהופגנה לרוב במסגרת תביעות פטנטים שנגעו למשתמשים או מוכרים רבים; תביעות "חפצא" לעניין בעלות או זכויות במקרקעין; תביעות בנוגע לזכויות של אינדיאנים או תביעות בענייני מסים. במקרים אלו הבחין בית-המשפט בחשיבות העמידה של צדדים שלישיים פרטיים מאחר שתביעות אלו התייחסו לזכויות קנייניות, שהם תקפות כלפי כולי עלמא. לקראת סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים כבר עשו בתי-המשפט שימוש רחב במוסד "הידיד", תוך שהם מאפשרים זכויות עמידה למגוון צדדים להשמיע את עמדתם בפני בית-המשפט במעמד של "ידיד בית-המשפט". עם תום המשבר הכלכלי לקראת שנות ה-30 של המאה העשרים ותחילתו של "העידן החברתי" שלאחר שנות השפל בארצות-הברית, החלו ארגונים חברתיים חדשים להשתמש במוסד "הידיד" לשם קידום האינטרסים של הציבור שאותו הם התיימרו לייצג כנגד הממשל. ארגונים חברתיים אלו החלו הלכה למעשה לשנות את אופיו של מוסד "הידיד" מצד נייטרלי המסייע לבית-המשפט ללא שיהיו לו אינטרסים פרטיים משלו, לצד אקטיבי ואינטרסנטי בעל סדר יום פוליטי וחברתי הפועל להשמיעו בכל הליך משפטי עקרוני.
המחוקק האמריקאי לא נשאר אדיש לשימוש הנרחב שעשו הארגונים החברתיים ובתי-המשפט במוסד "הידיד”. טענת המחוקק הייתה שהפרשנות הליברלית שעשו בתי-המשפט במוסד "הידיד” והשימוש הגורף שעשו בו הארגונים החברתיים מחייבים את הסדרתו הפורמלית במסגרת הקודקס המשפטי האזרחי. בשנת 1937 עוגן לראשונה מוסד "ידיד בית-המשפט" בתקנות סדרי הדין האמריקאיים, תקנה 27 לסדרי הדין קבעה כי על מנת שבית-המשפט יקבל סיכומים מטעם "הידיד" (Amicus Curiae brief) יש ראשית לקבל את הסכמת הצדדים הפורמליים להליך, ורק לאחר מכן רשאי בית-המשפט להפעיל את שיקול דעתו אם לתת זכות עמידה ל"ידיד" בעניין הנדון. בשנת 1949, בפרץ של יצירתיות חקיקתית, הכניס המחוקק שינוי מהותי בכללים כך שהותר ל"ידיד" להגיש סיכומים באישור בית-המשפט אף ללא הסכמת הצדדים, ומנגד הקשיח את התקנות הפרוצדורליות כך שעל הבקשה להגיש סיכומים מטעם "הידיד" להיות מוגשת בפרק זמן סביר לפני מתן ההחלטה בתיק, ושהבקשה להגשת הסיכומים תהא נפרדת מהסיכומים עצמם. וכן שהבקשה להגשת הסיכומים תהא מוגבלת ל-5 עמודים בלבד, או אם "הידיד" יבקש לטעון בעל-פה, יקוזז זמן הטיעון שלו מהזמן המוענק לצד שהסכים להגשת הסיכומים.
שנות ה-60 של המאה העשרים התאפיינו בגישה ליברלית של בתי-המשפט למוסד "הידיד". מלומדים ראו בהתפתחות ליברלית זאת מענה לשינויים החברתיים והסוציולוגיים שעברה החברה האמריקאית כגון המעבר מחברה המבוססת על יחסים אישיים, לחברה המבוססת על ביורוקרטיה ממוסדת; התפתחות מואצת של ארגונים ציבוריים חוץ-ממשלתיים המייצגים אינטרסים חברתיים, פוליטיים, כלכליים וכלליים של קבוצות מגוונות בחברה; המעבר מחברה חקלאית אינדיבידואליסטית לחברה מתועשת, אורבנית, בעלת ממדים קולקטיביים; וכן פוליטיזציה של בתי-המשפט ומעורבות היתר שלהם בהכרעות חברתיות, פוליטיות ומדיניות. מלומדים אבחנו מתאם גבוה בין פריחתן של תנועות זכויות האזרח בארצות-הברית כדוגמת ה-ACLU, או הקונגרס היהודי האמריקאי, לבין מדיניות אגרסיבית של הגשת דוחות "ידיד בית-המשפט" לכמעט כל הליך משפטי שבצורה זו או אחרת נגע באינטרסים של אותם ארגונים חברתיים. מחקרים נוספים שנעשו על שנים אלו הצליחו להראות כיצד שימוש נכון ומושכל במוסד "ידיד בית-המשפט" איפשר לארגונים שביקשו לשנות מצב חברתי של קבוצות מוחלשות להצליח ולהשפיע על בתי-המשפט בפסיקתם. כאמור, לאחר עליית המגזר השלישי וחשיבות שרכשו הארגונים החוץ-ממשלתיים בעיצוב החברה האמריקאית בכלל והמשפט בפרט, הפיתוח של "ידיד בית-המשפט" במסגרת המשפט סלל בפני ארגוני זכויות האזרח וארגוני קבוצות מוחלשות חלון הזדמנות להציג את עמדתם העקרונית בנושאים מהותיים, על ידי שימוש בכלי "ידיד בית-המשפט" במסגרת פעילותם הציבורית אף ללא הצורך להיות צד פורמלי להליך. התפתחות זו, נטען, הביאה ליתר דמוקרטיזציה של ההליך השיפוטי, להעשרתו בערכים ובקונטקסטים עובדתיים וחברתיים שנעדרו בעבר מההליך השיפוטי וגרום לצמצום הכרעות שיפוטיות הנשענות על עובדות מוטעות או על תמונה חברתית צרה, מוגבלת ובעלת הטיה.
השימוש התכוף במוסד "הידיד" העניק בדיעבד גם יתרונות פרקטיים מגוונים לכל אותם גופים וארגונים החפצים לפעול בזירת השינוי החברתי. בהם ניתן למנות את היתרונות המרכזיים הבאים:
חיסכון כספי והימנעות מהסיכון הכרוך במעמד כצד פורמלי להליך - "ידיד בית-המשפט" מאפשר ליהנות מיתרונות כלכליים במובן זה שאין עליו החובה לשלם את אגרת המשפט הכרוכה בהגשת התביעה או הגשת הערעור (הוצאות אלה נישאות על ידי הצדדים הפורמליים). בהקשרים רבים הכנת נייר עמדה, חוות-דעת או הצגת תשתית עובדתית היא פשוטה וכרוכה במקרים רבים (אם כי לא תמיד) בעלויות נמוכות בהשוואה לנטל המקצועי והכלכלי הכרוך בהכנת מלוא המסמכים הדרושים למי שהוא צד פורמלי להליך. במידה וההליך מסתיים בכישלון, הוצאות המשפט מושתות על הצדדים הפורמליים ולא על ידיד בית-המשפט, והסיכון הכרוך בספיגת עלויות ההפסד מוצא ממכלול השיקולים.
גמישות טקטית בבחירת הטענות המשפטיות - צד פורמלי להליך ישאף להעלות במסגרת סיכומיו לבית-המשפט את כל הטענות האפשריות, שכן אם לא יעשה כן, איש לא יעשה זאת במקומו. לעומת זאת כאשר צד מציג את עמדתו בתור "ידיד בית-המשפט" יש לו את חופש הבחירה להתמקד בטיעון משפטי או עובדתי יחיד, יש לו את חופש הבחירה לבחור את טון הטיעון, ואת הנימים שעליהם הוא רוצה לפרוט. ברמת שיתוף הפעולה, ניתן לתכנן חלוקה של טיעונים מסוימים, מתוך ידיעה או הכרה שטיעונים מסוימים לא יתקבלו בעין יפה בשעה שהם מועלים על ידי הצדדים הפורמליים להליך, בעוד שאותם טיעונים ייראו לגיטימיים בשעה שיועלו על ידי צדדים חיצוניים לו.
הזדמנות ליצירת שיתופי פעולה וקואליציות ציבוריות - הצטרפות להליך המשפטי כ"ידיד" מאפשרת למספר גופים שונים לשתף פעולה למען השגת מטרה משותפת, תוך תיאום אסטרטגיה המשפטית אופטימלית וביחס לאופן ניסוח טיעונים המהותיים למקרה. שיתוף הפעולה יכול לכלול גם "חלוקת עבודה" או "חלוקת גזרות אחריות" ככל שהדבר נוגע להיבטים או טענות שונות שגופים יכולים לטעון בתור "ידידים" נפרדים ושונים.
ההימנעות מהצורך ביחסי עורך-דין-לקוח - ככל שהדבר נוגע לארגונים חוץ-ממשלתיים, השימוש במוסד "הידיד" מתבטא בכך שהם משתחררים מהצורך "למצוא" לקוח, וכן מהצורך להתקשר עם אותו לקוח בקשרי עורך דין-לקוח. ברמה האתית הקשר עורך דין-לקוח יוצר מחויבות מקצועית, אשר לעיתים מונעת את חופש הפעולה המשפטי והענייני, המתאפשר במצב בו הארגון מציג את עצמו כ"ידיד" בלבד. הדברים משתלבים לא רק עם החופש הטקטי ביחס לסוג הטענות שניתן לטעון או לא לטעון, אלא גם ברמה האתית ציבורית, ככל שהדבר נוגע לניגודי עניינים אפשריים בין האינטרסים הלגיטימיים של לקוח הבודד, ובין האידאולוגיה והאינטרסים של הארגון או המוסד המבקש להיות מיוצג בהליך. השימוש הנפוץ במוסד "הידיד", והגמישות והליברליות שהפגינו בתי-המשפט במתן זכות עמידה לארגונים חברתיים, הביאו בפועל, להתפתחות שלוש תת-קטגוריות בהם בא לידי ביטוי מוסד "ידיד בית-המשפט". כאשר כל אחת מהקטגוריות שימשה למטרות שונות:
"הידיד" הקלאסי – שאין לו אינטרס ישיר בהליך המשפטי והדומה במהותו Amicus Curiae במובנו ההיסטורי והמקורי;
"הידיד" המודרני – שהוא בעל אינטרס אישי ישיר בהליך ואשר תומך לצורך כך באחד הצדדים.
"הידיד" הפוליטי – המופיע בצורת קבוצות אינטרס, שמטרתן היא קידום אינטרס פוליטי/חברתי ללא קשר הכרחי למי מהצדדים הספציפיים.
ריבוי הזהויות של מוסד "הידיד" והגמישות הרבה שמערך זהויות זה נתן בידי המדיינים, הביאה להצפת בתי-המשפט בארצות-הברית בבקשות להצטרף להליכים "כידיד בית-המשפט". בסוף המאה העשרים, בכ-85% מהתיקים שנטענו בפני בית-המשפט העליון הפדרלי, הוגשה לפחות חוות-דעת אחת מטעם "ידיד בית-המשפט". הגידול התבטא לא רק בשיעור התיקים שבהם מוגשים דוחות "הידיד", אלא גם בכמות דוחות "הידיד" השונים המוגשים בכל תיק. כך לדוגמה, אין זה נדיר למצוא תיקים עקרוניים מאותה תקופה, בהם הוגשו עשרות דוחות "ידיד בית-המשפט" מטעם עשרות ארגונים ציבוריים, גופים פרטיים, אזרחים מן השורה ובעלי עניין אחרים, מכוח היותם "ידידי בית-המשפט".