stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומפלקס הספורט אולימפיסקי

| --- | --- |

 מיקום:  משצ'אנקה, מוסקבה
 קואורדינטות:  55°46′52″N 37°37′35″E﻿ / ﻿55.781044444444°N 37.626425°E﻿ / 55.781044444444; 37.626425
 אבן יסוד:  1977
 תקופת הפעילות:  29 ביולי 1980 – 1 בינואר 2019 (38 שנים)
 נהרס:  24 בדצמבר 2020
 בעלים:  עיריית מוסקבה
 מפעיל:  חברת "אולימפיסקי"
 אדריכל:  מיכאיל פוסוחין
 מושבים:  35,000
 ממדי משטח:  224 × 183 מטר
 olimpik.ru
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מוסקבה מוגדלת) קומפלקס הספורט אולימפיסקי(למפת מוסקבה רגילה) קומפלקס הספורט אולימפיסקי he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קומפלקס הספורט "אולימפיסקי" (ברוסית: Спортивный комплекс Олимпийский) הוא אחד מהיכלי הספורט הגדולים ביותר ברוסיה השוכן בנפת משצ'אנקה במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה, בשדרות אולימפיסקי, לא הרחק מתחנת המטרו "שדרות השלום".
הקומפלקס נבנה ב-1980 במקום אצטדיון בורובסטניק שנהרס. המבנה נבנה במיוחד עבור אולימפיאדת 1980 במוסקבה. מאז שנפתח הקומפלקס נותר קומפלקס הספורט הגדול ביותר באירופה מסוגו ובעת פתיחתו לא היו אולמות ספורט מקבילים לו בעולם.
בינואר 2019 המתחם נסגר לצורך שיפוצים שיימשכו 3 שנים.
מבנה

הקומפלקס מורכב משני אולמות: אולם סגלגל רחב ובו אצטדיון מקורה; ואולם סגלגל קטן יותר ובו מספר בריכות שחייה. האצטדיון מכוסה בתקרה בעובי 5 מילימטר. הקומפלקס נבנה על פי פרויקטים משותפים של אדריכלים ממוסקבה ושאר ברית המועצות, כשבראשם מיכאיל פוסוחין וב. טיכור. המהנדס ו. נאדז'דין פיקח על עבודת הבנייה.
הבנייה החלה ב-1977 על ידי חברת  גלבמוספרומסטרוי (Главмоспромстроя).
הקומפלקס מכיל בתוכו:
אצטדיון מרכזי בן 35,000 מושבים (שטח: 126×90 מטר, 24 מטר גובה)
אולם ספורט להתעמלות (שטח: 42×24 מטר)
אולם משחקים לקבוצות כדורעף וקטרגל (שטח: 42×24 מטר).
אולמות כוריאוגרפיה
אולם קרח
סאונה
שתי בריכות שחייה אולימפיות
מרכז עיתונות בן 120 מקומות
חנייה ל-500 רכבים ו-250 אוטובוסים
האירועים הבולטים שאירח הקומפלקס

אולימפיאדת מוסקבה (1980)
הספרטקיאדה: 1983, 1986
תחרויות משחקי הידידות בקרב המדינות הסוציאליסטיות 1984
משחקי הרצון הטוב 1986
אליפויות עולם:
בהתעמלות מכשירים 1981
אליפות עולם בספורט תת-ימי 1982
אליפות העולם באגרוף 1989
אליפות עולם בהוקי כדור 1989, 2008
אליפות העולם בקיקבוקס 1993, 1994, 1995, 1997 ו-2001
אליפות העולם בקראטה 1997, 2000
אליפות העולם בשחייה 2002
אליפות העולם באתלטיקה אולמות 2006
אליפות העולם בהתעמלות אמנותית 2010
אליפות העולם בהיאבקות נשים 2010
אליפות העולם לנוער בהוקי כדור 1987, 1988
אליפויות אירופה:
בהתעמלות 1987
בטאקוונדו 1993
בשחייה 1999
בקראטה 2002
בכדורעף 2007
גביע אלופות אירופה:
בהוקי קרח 1981
בהוקי כדור 1982
פיינל פור היורוליג 2005
טורנירי טניס:
גביע הפדרציה
קרמלין קאפ
גביע דייוויס
גביע אלופות חבר המדינות
אירוויזיון 2009, שלקראתו נערך שיפוץ מקיף בקומפלקס.
כמו כן, אירח הקומפלקס קונצרטים בינלאומיים למוזיקה של מיטב אמני תבל, בהם: בריטני ספירס, רמשטיין, שאקירה, סקורפיונז, מטאליקה, אלטון ג'ון, ג'ורג' מייקל, מייקל ג'קסון, מדונה, אוזי אוסבורן, אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב, מקסים ואחרים.
הערות שוליים

1 2  График работы СК «Олимпийский» в 2019 году
↑  В Москве снесен спорткомплекс "Олимпийский"
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: היכל נוקיה תל אביב | פיינל פור היורוליג האולם המארח  2005 | הבא: סאזקה ארנה פראג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 72877ce4-00e1-4146-aee3-ab0d97f368aa 
קרמלין קאפ בקומפלקס אולימפיסקי, 2009
מאי וייל

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1862 בלאראט, אוסטרליה 
 פטירה:  6 באוגוסט 1945 (בגיל 82) מלבורן, אוסטרליה 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת היידלברג 
 
מאי וייל (באנגלית: May Vale‏; 1862 – 1945) הייתה ציירת אוסטרלית, שהתגוררה גם בלונדון.
ביוגרפיה

וייל נולדה בבלאראט ב־18 בנובמבר 1862. משפחתה עברה למלבורן בשנת 1872. לאחר מכן עברה משפחתה ללונדון, אנגליה בשנת 1874.
וייל למדה בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון, ואז בשנת 1879, לאחר שחזרה למלבורן למדה בבתי הספר לאמנות בגלריה הלאומית, למדה אצל אוסוולד רוז קמפבל, ג'ורג' פולינגסבי ופרדריק מק'קבין. עמיתיה בבית הספר כללו את ג'יין סאת'רלנד וקלרה סאות'רן.
בשנת 1893 היא פתחה סטודיו ברחוב סוונסטון שם העבירה שיעורי אמנות ועבדה כציירת פורטרטים שהוזמנו. בשנת 1895 הקימה בית ספר לאומנות בבנייני פלינדרס, שם לימדה ציור בחוץ. אחת התלמידות שלה הייתה אליס מריאן אלן באל.
בשנת 1906 חזרה וייל ללונדון שם למדה במכון הפוליטכני של צ'לסי.
וייל הציגה את ציוריה לאורך חייה במקומות הכוללים אגודת האמנים הוויקטוריאנית, מועדון האמנות לנשים והאתנאום.
הייתה לה תערוכת בשנת 1927 בקווינס הול.
היא הייתה חברה אגודת האמנים הוויקטוריאנית וחברת הפסלים יארה.
וייל נפטרה ב־6 באוגוסט 1945 במלבורן.
הערות שוליים

↑  "May Vale Biography", www.artistsfootsteps.com
↑  "May Vale", www.ngv.vic.gov.au
1 2  McGrath, Joyce. "Vale, May (1862–1945)". Australian Dictionary of Biography. National Centre of Biography, Australian National University
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: vale-may-8903  DAAO: may-vale  NGV: 575  Trove: 1462199
מוטי אביסרור

מרדכי (מוטי) אביסרור (נולד ב-1957) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כיושב ראש המועצה המקומית ירוחם בשנים 1992–2003 וכיושב ראש סניף "הליכוד" בירוחם בין השנים 1992–2014.
משפחתו

נשוי למלי ואב ל-9. בנו של המקובל ר' ניסים אביצרור.
הערות שוליים

↑  .
↑  זוכי אות מגשים ישראל 1994-2003
↑  החלטות מועדת השרים למפעלים במצוקה, באתר משרד ראש הממשלה, 28 בינואר 2002.
↑  הממשלה תעביר הלוואה בסך 4 מיליון ש"ח למפעל "פינציה" ירוחם, מבזק, באתר ערוץ 7.
↑  גדי גולן, ‏גובשה חבילת סיוע ממשלתית של 5.5 מיליון ש' לנגב קרמיקה - על מנת להביא לפתיחתו, באתר גלובס, 22 במרץ 2000.
↑  המספרים מדברים, באתר הארץ, 8 ביוני 2005.
↑  הממשלה אישרה היום, 5.11.00, את תוכנית "אופק" לפיתוח כלכלי-חברתי של 11 יישובי "הטיפול הנקודתי", בהיקף תקציבי כולל של 1.144 מיליארד ש"ח., הודעת דובר ממשלת ישראל, 5 בנובמבר 2000
אושרה תוכנית הפיתוח ל-11 יישובי פריפריה, באתר ynet, 5 בנובמבר 2000.
↑  החלטות מישיבת הקבינט חברתי - כלכלי, באתר משרד ראש הממשלה, 16 בדצמבר 2002.
↑
↑  צחר רותם, בדרום מעריכים: המצב האמיתי גרוע בהרבה, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2003
↑  ארצי חלפון, ירוחם: התושבים בחרו את ראש המועצה שסרח, באתר ynet, 12 בנובמבר 2003
↑  אביב לביא, איבד את הדרום, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2003.
↑  בג"ץ 7760/05 ברוך אלמקייס – ראש המועצה המקומית ירוחם ואחר נ' מדינת ישראל-משרד הפנים ואחרים, ניתן ב־25 בספטמבר 2005.
↑  ynet, 17.5 מיליון ש"ח ב"יומטוב", באתר ynet, 4 בפברואר 2004
↑  יניב זך, מראשות מועצת ירוחם - לתפקיד ניהול ב"רשת", באתר nrg‏, 1 במרץ 2005
↑  רנית נחום-הלוי, אושרה תוכנית המתאר לעיר ירוחם; היעד: 20 אלף תושבים, באתר TheMarker‏, 15 ביולי 2009
↑  nrg מעריב, אושר: ניתן להשעות ראש עיר שהוגש נגדו כתב אישום, באתר nrg‏, 18 בדצמבר 2013
מחנה הריכוז טרפאל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז 
 מיקום:  Tarrafal 
 מדינה:  כף ורדה 
 מפעיל:  PIDE 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1936
 תאריך פתיחה רשמי:  1936 
 תאריך פירוק:  1974 
 קואורדינטות:  15°15′51″N 23°44′38″W﻿ / ﻿15.264166666667°N 23.743888888889°W﻿ / 15.264166666667; -23.743888888889
  (למפת כף ורדה מוגדלת) פראיה מינדלו סנטה מריה אסומאדה האוקיינוס האטלנטימחנה הריכוז טרפאל(למפת כף ורדה רגילה) פראיה מינדלו סנטה מריה אסומאדה האוקיינוס האטלנטימחנה הריכוז טרפאל
 
מחנה הריכוז טרפאל (בפורטוגזית: Campo de Concentração do Tarrafal) היה מחנה ריכוז של האימפריה הפורטוגזית שפעל באיי כף ורדה הפורטוגזית. הוא פעל בשנים 1936 עד 1954 ו-1961 עד 1974.
תולדות המחנה > השלב הראשון

המחנה הוקם בשנת 1936 במסגרת הארגון מחדש של מערכת בתי הסוהר של המדינה החדשה, במטרה לכלוא אסירים פוליטיים. מיקומו בכף ורדה, ליד הכפר שאו בום (Chão Bom) באי סנטיאגו, היה אופטימלי כדי שהעדויות על המקום לא יגיעו לידיעת הציבור, והן משום שהיה בו אקלים לא בריא, עם מעט מים ראויים לשתייה, ויתושים רבים בעונות גשומות, שהקלו על הופעת מחלות ומהם מתו אסירים רבים. בנייתו הייתה באחריות המשרד לעבודות ציבוריות ותקשורת תחת השם "מושבת העונשין של כף ורדה". השומרים במחנה היו אנשי משטרת הביטחון (PVDE) (אנ').
"מושבת העונשין טרפאל" (שכונתה גם "כפר המוות", "ביצת המוות" ו"התופת הצהובה") נועדה להרחיק מהעולם את המתנגדים הפורטוגזים והאפריקאים לדיקטטורה של רודן פורטוגל אנטוניו סלזאר בתנאי שבי תת-אנושיים ומתעללים ולהשמידם פסיכולוגית ופיזית. בשלב הראשון, בין השנים 1936 ל-1954, היה זה בית כלא למתנגדי המשטר הפשיסטי בפורטוגל. ההיסטוריון פרננדו רוסאס החשיב את טרפאל כ"שיא הדיכוי בפורטוגל". האסירים נאסרו לרוב באופן שרירותי והיו נתונים לענישה, עינויים, עבודות כפייה, תזונה לקויה והיעדר טיפול רפואי.
ה-PVDE עיצבה את משטר המחנות שלה על פי מחנות הריכוז הנאציים. נגד האסירים הופעלה משמעת ומשטר מחמירים ואכזריים ונאסרה עליהם הגישה למידע מבחוץ. נעשה שימוש באלימות פיזית ופסיכולוגית, שכללה מניעת שינה, מכות והשפלות. גברים ונשים עונו על מנת להוציא מהם מידע על המכרים והקשרים שלהם בפורטוגל. מנואל דוס רייס, שהיה מנהל המחנה במשך מספר שנים, היה מקבל את האסירים הפוליטיים באומרו: "לטרפאל באים כדי למות!"
ב-29 באוקטובר 1936 הגיעו אל המחנה 157 האסירים הפוליטיים הפורטוגזים הראשונים, 37 מהם שהשתתפו בשביתה הגדולה של 18 בינואר 1934 (אנ') וכמה משתתפים במרד המלחים של 1936.(אנ') בתחילה היו המתקנים אוהלי בד פשוטים עם יכולת לשכן 12 אסירים בתת-תנאים. המחנה היה תחום בגדרות תיל ובתעלה היקפית בעומק ארבעה מטרים. לא היה חשמל, לא היו מתקני קירור או הגנה מפני רוח וגשם. לדברי האסירים, בשל מזג האוויר הגשום של המקום, לעיתים היו האוהלים מוצפים ונרקבים. במבני העץ במחנה השתכנו משרדיו. מבנה האבן היחיד במחנה היה המטבח.
ועדת הספר השחור על המשטר הפשיסטי בפורטוגל מצאה כי רישומי הכלא על חלק מהאסירים שנשלחו לטרפאל לא נמצאו, ומבדיקת הרישומים שנמצאו עלה כי "רבים מהאסירים כלל לא נשפטו ושאחרים, למרות שנשפטו, לא נידונו למאסר". בשנת 1944, מתוך 226 האסירים שהיו כלואים במחנה, 72 לא נשפטו ו-55 כבר נכלאו מעבר לתקופה שנגזרה עליהם.
בשנה הראשונה לקיום המחנה עבדו האסירים בעבודות כפייה, בטמפרטורות גבוהות במיוחד, כדי לבנות את גדרות מחנה הריכוז והכביש בו. בשנת 1937 החלו להופיע המחלות הראשונות, מלריה ומחלות זיהומיות אחרות. אז הגיע למחנה הרופא הראשון, אך מכיוון שלא הייתה לו יכולת לרפא את האסירים, הוא הגביל את עצמו רק לכתיבת תעודות פטירה. מתוך כ-340 אסירים שנכלאו במקום מתו 34.
במחנה נכלאו מאז הקמתו כמה מנהיגים קומוניסטים בולטים והוקם בו ארגון האסירים הקומוניסטים.
בינואר 1954, עם גבור ההשפעה האנטי פשיסטית בפורטוגל ולאחר תבוסת גרמניה הנאצית, במלחמת העולם השנייה, נסגר המחנה.
תולדות המחנה > מחבת הטיגון

"המחבת", שכונתה גם ה"פריז'ידיירה", הייתה חדר בידוד לוהט, צורת ענישה לאסירים שלא צייתו לכללים והיא עוררה פחד רב. הוא היה ידוע גם בשם "חדר העינויים" או "חדר החיסול". לדברי העד פדרו מרטינס, שהיה אסיר במקום, נוצרה "המחבת" עם הגעתה של קבוצת האסירים השנייה למחנה, שאז העונשים החמירו יותר ויותר, והיא נועדה לחסל את האנטי-פשיסטים פיזית במהירות. לפני שנכנסו לחדר, הופשטו האסירים לחלוטין.
החדר היה גוש מלבני קטן עשוי בטון באורך של שישה מטרים, רוחב של שלושה מטרים וגובה של שלושה מטרים, מחולק לשניים לקבלת שני תאים. בדלת היחידה, מברזל, היו שני חורים של חצי אינץ' ומרווח של 50 סנטימטרים מעליה. חלל זה נבנה במכוון הרחק מכל נקודות מוצלות. האור והאוויר נכנסו לחדר דרך החורים שנקדחו בדלת ודרך מלבן קטן, הפתוח ליד התקרה. במהלך היום, השמש החמה של האזור הטרופי חיממה את הדלתות והקירות והחום היה הופך לבלתי נסבל. הטמפרטורה נעה בין 50 ל-60 מעלות.
האסירים אכלו רק לחם ומים, פעם ביומיים. כך הוחמרו העינויים על ידי רעב. ניתן היה להחזיק אסירים ב"מחבת" במשך ימים, שבועות ואף חודשים. בין 1937 ל-1944 מתו בחדר 30 אסירים ורבים אחרים חלו. בסך הכול מונה המוזיאון שבמקום 2,824 ימי שהייה ב"פריז'ידיירה".
בעקבות לחץ כבד מצד הקהילה הבינלאומית, כמו גם הפעילות האנטי-פשיסטית בתוך המשטר, נהרסה ה"פריז'ידיירה". בשלב השני לקיום המחנה היא הוחלפה במתקן בשם "אולנדיניה" (Holandinha), על שם הולנד שהייתה יעד להגירת רבים מתושבי כף ורדה. היה זה מבנה בטון בגודל של 1.79 מטר על 1.76 מטר על 1.05 מטר, שבו סבל האסיר הכלוא מחום של עד 45 מעלות.
תולדות המחנה > השלב השני

ב-14 באפריל 1961 נפתח המחנה מחדש על ידי משרד הטריטוריות שמעבר לים. בשם "מחנה העבודה שאו בום". מטרתו הייתה לכלוא את לוחמי מלחמת השחרור הלאומית מהמלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית באנגולה, גינאה ביסאו וכף ורדה, לבודד אותם ולענות אותם.. אז ניבנו במקום ביתני האבן הראשונים. ב-1967 נבנתה חומה למחנה כאמצעי אבטחה נוסף.
לדברי פדרו מרטינס היה מחנה הריכוז "מקום שתוכנן, תוכנן ונבנה כדי לגרום לאנשים לסבול". לדבריו האסירים שוכנו בצפיפות רבה מדי יום הוגשה להם קצ'ופה עם מעט טונה, וכשסירבו לאכול דגים מקולקלים שהוגשו להם הופסקו ארוחותיהם.
בסך הכול, כ-230 אנטי-קולוניאליסטים אפריקאים נכלאו בטרפאל, כולל 106 אנגולים, 100 גינאים ו-20 תושבי כף ורדה.
בעקבות מהפכת ה-25 באפריל 1974 וסיום הדיקטטורה של המדינה החדשה, נסגר המחנה סופית ב-1 במאי 1974.
הנצחה

בשנת 2009 הפך אתר המחנה למוזיאון ההתנגדות, ומתנהל פרויקט שמטרתו להגיש את מועמדותו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. זהו המוזיאון המתויר ביותר בכף ורדה, עם כ-9,000 ביקורים בשנה.
בשנת 2009 התקיים בפראיה שבכף ורדה סימפוזיון בינלאומי על מחנה הריכוז, ביום השנה ה-35 לסגירת המחנה. בין המשתתפים בסימפוזיון היו אסירים פוליטיים לשעבר מכף ורדה, אנגולה, גינאה ביסאו ופורטוגל.
בשנת 2016 הכריזה ממשלת כף ורדה על המחנה כאתר מורשת לאומית.
מראה בפנים המחנה
הולנדינה
צסק"א מוסקבה (אגודת ספורט)

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורסל, הוקי קרח, כדורגל, כדוריד, בדמינטון 
 מיקום המטה:  מוסקבה 
 נשיא:  ארטיום גרומוב
 תאריך ייסוד:  29 באפריל 1923
 www.cska.ru
 
אגודת הספורט צסק"א מוסקבה (ברוסית: ЦСКА Москва; ראשי תיבות של Центральный спортивный клуб Армии - "מועדון הספורט המרכזי של הצבא") היא אגודת ספורט מרכזית של משרד ההגנה הרוסי הנחשבת לארגון פדרלי.
האגודה אחראית לקידום הספורט בקרב חיילי רוסיה והיא כוללת בתוכה את כל אגודות הספורט מכל סוגי הספורט במדינה (כדורעף, כדורגל, כדורסל, הוקי קרח, כדוריד), אם כי בפועל הקבוצות הייצוגיות של האגודה עברו הפרטה במהלך השנים. כמו כן הוציאה האגודה מספר ניכר של ספורטאים בענפי ספורט אישיים, כגון החלקה על קרח והתעמלות אמנותית. בסך הכל האגודה פעילה בלמעלה מ-40 ענפי ספורט.
האגודה יונקת את שורשיה ממועדון הסקי המוסקבאי (Московский клуб лыжников, МКЛ) שביוני 1901 פוצלה מתוכה חברת OLLS‏ («Общества любителей лыжного спорта»‏, ОЛЛС).
ב-29 באפריל 1923 החברה הפכה לחברת OPPV, חוג הספורט הצבאי האופטי (опытно-показательная военно-спортивная площадка ВСЕОБУЧА‏, ОППВ) שהיה לאגודת הספורט של הצבא האדום ונחשב מאז לתאריך הקמת האגודה.
מחלקות ספורט נבחרות

צסק"א מוסקבה (כדורגל)
צסק"א מוסקבה (כדורסל)
צסק"א מוסקבה (הוקי קרח)
הצבא האדום מוסקבה (הוקי קרח)
צסק"א מוסקבה (כדורעף)
צסק"א מוסקבה (כדוריד)
קבילדו

קבילדו.
קבילדו (בספרדית: cabildo; ולעיתים איונטאמיינטו: Ayuntamiento) הייתה מוסד ספרדי מנהלי שסמכותו הייתה ניהולו של יישוב עירוני ושטח השיפוט הסובב אותו.
הקבילדו הופיעה בממלכת קסטיליה בימי הביניים והועברה לעולם החדש בידי הקונקיסטאדורים, שמצאו בה מסגרת משפטית נוחה ומועילה לנהל את מגעיהם אל מול הכתר ולעקוף את סמכותם של נציגי הכתר באמריקות.
חברי הקבילדו, שלעיתים מונו, לעיתים קנו את משרתם, ולעיתים נבחרו בידי תושבי העיר בעלי הרכוש (vecinos), נשאו בשורה של תפקידים: חלקם נגעו לניהולה השוטף של העיר, דוגמת עירייה או רשות מקומית מודרניות, וכללו פיקוח על מידות ומשקולות, סניטציה, עבודות ציבוריות וכדומה. תפקיד נוסף נגע לאכיפת החוק, שיפוט וכן סעד משפטי. לבסוף, הקבילדו ייצגה פוליטית ומשפטית את העיר והאזור בפני הכתר, וכן אספה את המסים. לעל מנת לבצע את המוטל עליה, כללה הקבילדו מספר בעלי תפקידים. ראש הקבילדו היה מעין ראש עיר (alcalde), ונשא גם בסמכויות שיפוטיות בערכה הראשונה. לעיתים קרובות היו שני אלקלדס בקבילדו. תפקידים נוספים היו ראש כוחות השיטור (alguacil), נושא סמלי העיר (alférez real), שלעיתים קרובות היה קצין צבא ומפקד כוחות הצבא באזור, מזכיר העיר (procurador), וחברי מועצה נוספים (regidors) שמספרם השתנה בהתאם לגודלה של העיר ושטח השיפוט עליו הופקדה הקבילדו.
שמה המלא של הקבילדו הוא cabildo secular, על מנת להבדילה מהקבילדו הכנסייתית, מוסד בכנסייה הקתולית המוגדר במשפט הקאנוני כגוף המורכב ממספר כוהני דת המייעצים להגמון.
בראשית המאה ה-19 חל משבר המלוכה הספרדית ותחילת תהליך עצמאותן של מדינות אמריקה הלטינית. בנקודת זמן זו היוו הקבילדוס, שמרבית חבריהן היו קריאולים, גורם חשוב במילוי החלל השלטוני ולעיתים קרובות הובילו את תהליך העצמאות באזורם.
מידת רדון

בתורת המידה, מידת רדון היא מידה סופית-מקומית ורגולרית. לאוסף מידות רדון חשיבות מיוחדת גם באנליזה פונקציונלית, לאור משפט ההצגה של ריס. המשפט קובע קשר חד-חד-ערכי בין אוסף מידות רדון לבין אוסף הפונקציונלים הליניאריים החיוביים מעל למרחב הפונקציות הרציפות ובעלות תומך קומפקטי.
הגדרה: יהי  X מרחב טופולוגי ותהי  {\mathcal {B}} סיגמא אלגברת בורל (כלומר, זו הנוצרת על ידי הטופולוגיה). מידה (חיובית)  \mu  על  {\mathcal {B}} נקראת מידת רדון, אם מתקיימים שני התנאים הבאים:
סופיות מקומית: לכל קבוצה קומפקטית  K\subset X מתקיים  \mu (K)<\infty .
רגולריות: לכל קבוצה מדידה  E מתקיימת הן רגולריות חיצונית הן רגולריות פנימית, כלומר:
\mu (E)=\inf \left\{\mu (U)|U{\mbox{ is open}},E\subset U\right\}=\sup \left\{\mu (K)|K{\mbox{ is compact}},K\subset E\right\}
קוברה חוטמנית

| קוברה חוטמנית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: פתניים
סוג:: קוברה
מין:: קוברה חוטמנית
שם מדעי
 Naja annulifera ‏פטרס, 1854
תחום תפוצה


קוברה חוטמנית (שם מדעי: Naja annulifera) היא מין של קוברה ממשפחת הפתניים והיא נחש ארסי מאוד החי בדרום אפריקה.
מאפיינים

אורכה של הקוברה 1.2-1.8 מ' בממוצע ועד 2.5 מ'. היא בעלת צבע אפור, חום ואף כחול והבטן צהובה. על הגרון ישנם פסים שחורים-צהובים והראש מעוגל. עם זאת החוטם של הקוברה יותר רחב מקוברות אחרות, מה שנתן לה את שמה.
נחש זה פחות נפוץ מקרוביו והוא חי בדרומה של אפריקה בסוואנות, ערבות צחיחות וגם במדבריות בדרום אפריקה, בדרום מוזמביק, במזרח בוצוואנה, במלאווי, בזימבבואה ובסווזילנד. הקוברה מעדיפה לפעול בלילות והיא שוכנת באזורים הקרובים למים.
ביום היא חיה במאורות באדמה או בקן של טרמיטים והצעירים מתרחקים מהבוגרים שיכולים לאכול אותם, ולכן יוצאים לפעילות ביום. בעת סכנה הקוברה יכולה להתרומם לגובה של 0.5 מ' ולפרוש רצועות עור גדולות משני צידי הצוואר. ההכשה שלה מהירה ביותר והיא עשויה לגרום למוות תוך שעה אם לא תינתן לנשוך עזרה.
הקוברה משתמשת בארס בעיקר בשביל להרוג את טרפה הכולל יונקים קטנים, עופות, זוחלים כולל נחשים קטנים יותר (בעיקר מהמין ביטיס מתנפח) ודוחיים. היא אינה בוחלת גם בקניבליות. היא עצמה עלולה להיטרף על ידי דורסים שונים כמו החיוויאי ונחשים גדולים יותר.
מוטי (פיל)

| --- | --- |

 המלטה:  11 ביולי 1978 גן החיות של צ'סטר, צ'שייר, אנגליה
 מוות:  21 ביולי 1978 (בגיל 0 חודשים  ו־10 ימים)
 מין:  פיל
 גזע:  הכלאה של פיל אפריקני ופיל אסייתי
 זוויג:  זכר
 ידוע בשל:  ההכלאה המתועדת היחידה של פיל אפריקני ופיל אסייתי
 תקופת הפעילות:  ? – 21 ביולי 1978 
 פוחלץ:  המוזיאון להיסטוריה של הטבע שבלונדון
 
מוטי (באנגלית: Motty;‏ 11–21 ביולי 1978) היה פיל, שהיה תוצאת רביית כלאיים של פיל אפריקני ופיל אסייתי.
היתכנות ביולוגית

אף על פי שהפיל האפריקני והפיל האסייתי הם שני סוגים טקסונומים אחרים, רביית כלאיים ביניהם אפשרית, משום שהם חולקים מטען שווה של כרומוזומים.
ביוגרפיה

מוטי נולד לשיבא, פילה אסייתית, ולג'מבולינו, פיל אפריקני, בגן החיות של צ'סטר ב-11 ביולי 1978, והוא נקרא על שם מייסד גן החיות, ג'ורג' מוטרשיאד.
אף על פי שגדל בהשגחה רפואית צמודה, מוטי חלה ומת לאחר עשרה ימים, ב-21 ביולי 1978. מתוצאות הנתיחה לאחר המוות נראה כי הוא מת בשל החיידק "Escherichia coli" שגרם לאלח דם ובשל דלקת מעי נמקית.
גופתו פוחלצה ונשמרה במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
מראה

לחייו, אוזניו ורגליו של מוטי היו דומות לשל פיל אפריקני, בעוד מספר הציפורניים (5 מקדימה, 4 מאחורה) היו כשל פיל אסייתי. בחדק ובגוף עצמו היו מוטיבים משולבים של פיל אפריקני ואסייתי יחד.
הערות שוליים

↑  "Motty the elephant crossbreed". www.elephant.se. נבדק ב-16 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון היסטורי
 על שם:  ג'וזפה גריבלדי 
 כתובת:  Isola Caprera, 07024 La Maddalena SS, Isola Caprera 6, 07024 la Maddalena, Isola Caprera, La Maddalena 
 מיקום:  לה מדלנה 
 מדינה:  איטליה 
 מבקרים בשנה:  55,959 (נכון ל־2015)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1978
 תאריך פתיחה רשמי:  1978 
 מידות
 שטח:  1,281 מ"ר (נכון ל־2018) 
 קואורדינטות:  41°12′58″N 9°27′43″E﻿ / ﻿41.2161345°N 9.4618703°E﻿ / 41.2161345; 9.4618703
 אתר רשמי
  (למפת סרדיניה מוגדלת) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה(למפת סרדיניה רגילה) קליארי סאסארי קוארטו סנט'אלנה  אולביה אלגרו נואורו אוריסטאנו קורסיקה הים הטירני  הים התיכון קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה
 
הקפלה והפסל של גריבלדי המשקיף לעבר חצי האי האפניני
קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה (באיטלקית: Compendio Garibaldino di Caprera) הוא מתחם באי קאפררה המוקדש לג'וזפה גריבלדי, שהתגורר באי החל משנת 1856 ועד מותו ב-1882. המתחם, שכולל מוזיאון היסטורי, נועד להציג את סביבת מגוריו של הגיבור הלאומי האיטלקי במשך שלושים שנות חייו האחרונות. ניתן למצוא בו מכלול של מבנים ששימשו למגורים ולחקלאות, ושנבנו בין השנים 1856 – 1860 במטרה להוות חווה חקלאית עבור גריבלדי. במבנים ששוחזרו מוצגים אוספים של חפצים אישיים אשר שירתו את גריבלדי בחייו. בנוסף לכך כולל הקומפנדיו קפלה, בית קברות משפחתי וצמחייה מגוונת - בחלקה טבעית ובחלקה אקזוטית.
תולדות המקום

הקומפנדיו כולל את המבנים ואת החפצים שהיו שייכים לגריבלדי ולבני ביתו. החפצים נאספו והוצבו במקומם הנוכחי כשנפתח המוזיאון בשנת 1978. במקור, הבית הראשון שנבנה היה בעל שלושה חדרים. הוא מצוי עד היום בדרום החווה. הבית נבנה בעזרת בנו של ג'וזפה גריבלדי, מנוטי (Menotti), וחבר עוזריו. כאשר גדלו צורכי הבית, הביא גריבלדי מעיר הולדתו בית עשוי מעץ. מסביב לחווה הוא בנה גדר אבנים, להגנה מפני חיות הבר. לבסוף בנה את "הבית הלבן", הנראה מעבר לעץ שניטע לכבוד בתו, היום במרכז המתחם. הבית עצמו נבנה בפשטות ללא קישוטים.
תיאור המקום

בחדרים של ה"בית הלבן" נמצאים פרטי הריהוט והקישוט כפי שהיו בעבר. על הקירות תלויות תמונות של שלושה מבני משפחתו, אשר התגוררו עם גריבלדי בחווה:
אשתו האחרונה: Francesca Armosino, שהקימה עמו את החווה.
בתו הבכורה: Clelia Garibaldi, שנולדה לו מרעייתו האחרונה.
בנו הצעיר: Manlio, אף הוא נולד ממנה. הבן שהיה קצין בחיל הים האיטלקי מת בגיל צעיר (27). בחדר המשחקים, בו נהג הבן לשחק, נמצאים דגמים של סירות וספינות.
באזור החקלאי מוצגים כלים ששימשו לעבודה חקלאית: אורווה עם אוכפים, כלי פרזול לסוגיהם ומחרשות.
באזור השירותים מוצג מטבח עם מים זורמים ישירות מבאר מים המצויה בחדר, ותנורי אפיה. לידו שורה של מתקנים להפקת שמן זית.
חדר אחר שימש כספרייה, ובו מוצגים מפה-ימית, חרבות ורובים. בחדר אחר מוצגות גלימות ייצוג ובגדים אחרים אשר גריבלדי נהג ללבוש. הרהיטים עטופים אף הם בבדים מאותה תקופה.
החדר האחרון מכונה בשם חדר המוות, בו שהה גריבלדי בימי חייו האחרונים. נמצאת בו עגלת נכים, אשר שימשה אותו בערוב ימיו. באמצע החדר מוצגת מיטת אפריון מוגבהת, עליה הונחה גופתו של גריבלדי, באופן שהיא תשקיף לכיוון חצי האי האפניני. על הקיר קבוע לוח ובו רשום תאריך מותו: יום שישי, 2 ביוני, וכן שעון עם ציון שעת הפטירה: 18.20.
גלריה

הבית הראשון בחווה
האורן של צ'לליה (Clelia), בתו של גריבלדי, על רקע ביתו - "הבית הלבן"
חפציו של גריבלדי: אוכפים, עגלת נכים, סירה, פסנתר וכלי מטבח
קוברה

ערך זה עוסק בשם כללי למספר מיני נחש. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| קוברה |
| --- | --- |
 קוברה הודית
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
משפחה:: פתניים
קבוצה:: קוברות
סוגים
 Naja  Boulengerina  Pseudohaje  Paranaja  Ophiophagus  Hemachatus
קוברה (מפורטוגזית: Cobra; "נחש") הוא שם כללי למספר מינים של נחשים ארסיים המשתייכים למספר סוגים שונים במשפחת הפתניים (Elapidae). מיני הקוברות השונים נפוצים בדרך כלל באזורים טרופיים ומדבריים או מדבריים-למחצה ביבשות אסיה ואפריקה. על אף שבמשפחת הפתניים סוג מסוים נקרא קוברה (Naja), ישנם מיני נחשים שאינם משתייכים לסוג זה אך למרות זאת מסווגים לרוב כקוברות.
המאפיין ההתנהגותי הבולט של רוב מיני הקוברה בעת סכנה הוא הרמת אזור הגוף העליון ומתיחת עור רפוי המצוי בשני צידי הצוואר (על ידי עצמות הצוואר), וזאת במטרה ליצור מראה מאיים ומרתיע. צבע מיני הקוברות השונים נע בין שחור או חום כהה לצהוב או קרם ולעיתים אף אדמדם. אורכם הממוצע של רוב המינים נע בין 1.5 ל-3 מטרים, אך הגדול ביותר, רב-פתן מלכותי, מגיע לאורך של יותר מחמישה מטרים.
הקוברה ניזונה בעיקר ממכרסמים קטנים, זוחלים קטנים אחרים, עופות וביצים. באזורים בהם אזור המחיה של הקוברה חופף למגורי אדם לעיתים קורים מקרי הכשה, שחלקם מובילים למוות. אויביה הטבעיים של הקוברה, מלבד האדם, הם נחשים אחרים, גירית הדבש, הנמייתיים וכמה עופות דורסים. הקוברות מיטיבות לטפס על עצים. כמה ממיני הקוברות היורקות מסוגלים לירוק את ארסם למרחק של מספר מטרים, ומכוונים בדיוק[דרוש מקור] מפתיע יחסית לאזור העיניים.
לקוברה יש חשיבות סמלית בהינדואיזם (ראו נאגה). קוברת המשקפיים נחשבת קדושה בהינדואיזם ומהווה את אחד מסמליו של שיווה, ואילו במצרים העתיקה לקוברה המצרית היה מעמד קדוש. באזור הודו או פקיסטן, מאלפי נחשים מיוחדים מציגים לעיתים קוברות "מאולפות" כביכול לקהל. המאלף חולב את ארסה של הקוברה או עוקר את שיני הארס שלה, ומנגן בסוג מיוחד של חליל. נחש הקוברה חירש לחלוטין או מסוגל לשמוע צלילים מסוימים בלבד, ולמעשה הוא אינו מכיש את מאלפו בגלל התנועה הבלתי פוסקת של החליל אחריה הוא עוקב, התנהגות שנראית לצופה מהצד כמעין ריקוד של הקוברה.
גלריה

קוברה דרום פיליפינית
קוברה טבעתית
קוברה יורקת זהובה
קוברה מלכותית