stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לולה באני

| --- | --- |

דמותה של לולה באני
 שם סרט:  ספייס ג'אם ספייס ג'אם: אגדה חדשה
 תוכנית טלוויזיה:  המופע של הלוני טונס בייבי לוני טונס באגס באני והבנאים
 הופעה ראשונה:  ספייס ג'אם
 הופעה אחרונה:  באגס באני והבנאים
 יוצרים:  האחים וורנר
 גילום הדמות:  קת' סוסי בריט מקיליף ("בייבי לוני טונס") קריסטן ויג ("המופע של הלוני טונס") רייצ'ל רמראס ("לוני טונס: ארנב במנוסה") זנדאיה ("ספייס ג'אם: אגדה חדשה")
 דיבוב:  קת' סוסי בריט מקיליף ("בייבי לוני טונס") קריסטן ויג ("המופע של הלוני טונס") רייצ'ל רמראס ("לוני טונס: ארנב במנוסה") זנדאיה ("ספייס ג'אם: אגדה חדשה")
 דיבוב בשפה העברית:  תמי צוברי - ספייס ג'אם, טוויטי מסביב לעולם הדר שחף-מעיין - המופע של הלוני טונס, בייבי לוני טונס, באגס באני והבנאים רונה בקרמן - המופע של הלוני טונס בל וענונו - ספייס ג'אם: אגדה חדשה
 מידע
 כינויים:  לולה גברת באני לונה באני לאנה באני לון באני לוני באני ג'סיקה באני אישתי לעתיד (על ידי באגס באני)
 גזע:  ארנבת
 מין:  נקבה
 חברה בקבוצה:  באגס באני
 דת:  אין
 אזרחות:  אמריקאית
 דמויות קשורות
 משפחה:  מר וגברת באני
 חברים:  דאפי דאק פורקי פיג פטוניה פיג טאז השד הטסמני טוויטי סבתא רופאה באגס באני (בן זוג)
 אויבים:  עורב
לולה באני (באנגלית: Lola Bunny) היא ארנבת מונפשת המופיעה בסדרות הסרטים המצוירים "לוני טונס" ו"מרי מלודיס" בהפקת האחים וורנר. היא הופיעה לראשונה בסרט "ספייס ג'אם" משנת 1996. לולה היא מוגדרת כדמות מאוד יפה בקרב ילדי שנות ה-90
היסטוריה > ספייס ג'אם

לולה הופיעה לראשונה "ספייס ג'אם" משנת 1996. שם היא הופיעה בתור מושא אהבתו של באגס באני. במשך הסרט הקשר הרומנטי בינה לבין באגס מתפתחים כאשר הציל אותה במשחק כדורסל.
בשנת 2021, לולה חזרה לסרט ההמשך "ספייס ג'אם: אגדה חדשה", שם המראה שלה היה יותר מעודכן.
היסטוריה > המופע של הלוני טונס

בסדרת האנימציה "המופע של הלוני טונס" לולה הוצגה כארנבת היפראקטיבית טיפשה, מדברת במהירות בין אם מקשיבים לה או לא ונוטה להסיק מסקנות שגויות ולספר סיפורים ארוכים ולא קשורים. מאוהבת בבאגס ונוהגת לקרוא לו "באן-באן". יש לה הורים בשם וולטר ופטרישיה.
היסטוריה > הופעות נוספות

לולה הופיעה בסרט הווידאו "טוויטי מסביב לעולם" בתור כתבת חדשות, והיא הופיעה בסרט הווידאו "לוני טונס: ארנב במנוסה". היא הופיעה בסדרות הטלוויזיה "בייבי לוני טונס" בתור גרסה ילדותית שלה. ב"באגס באני והבנאים" בתור אחת מצוות הבנייה של באגס באני, שבכל פרק יש לה תמיד איזו בדיחת קרש. בנוסף, ב"לוניברסיטת טייני טון" היא משמשת בתור הטבחית של הלוניברסיטה.
דיבוב

לולה דובבה במקור על ידי קת' סוסי בסרטים "ספייס ג'אם" ו"טוויטי מסביב לעולם" ובסדרת הטלוויזיה "באגס באני וחברים". בסדרה "המופע של הלוני טונס" היא דובבה על ידי קריסטן ויג, בסדרה "בייבי לוני טונס" היא דובבה על ידיבריט מקיליפ, בסרט הווידאו "לוני טונס: ארנב במנוסה" היא דובבה על ידי רייצ'ל רמרס ובסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה" היא דובבה על ידי זנדאיה.
דיבוב > מדבבות ישראליות

תמי צוברי - ספייס ג'אם, טוויטי מסביב לעולם
הדר שחף-מעיין - המופע של הלוני טונס, בייבי לוני טונס, באגס באני והבנאים
רונה בקרמן - המופע של הלוני טונס
בל וענונו - ספייס ג'אם: אגדה חדשה
ניבה לניר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בת 79 בערך) עין החורש, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  במחנה נח"ל, על המשמר, דבר, הארץ 
 
ניבה לניר (נולדה ב-1946) היא עיתונאית, פובליציסטית ופעילה פוליטית ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בקיבוץ עין החורש. הוריה, יוצאי בלגיה, היו ממייסדי הקיבוץ. בצבא שירתה ככתבת בירחון במחנה נח"ל. אחרי שהשתחררה מהשירות מונתה לעורכת השבועון "השבוע בקיבוץ הארצי" של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, ונבחרה כחברה במזכירות התנועה. במקביל למדה פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. הייתה פעילה במפלגת מפ"ם ואחר כך הייתה ממובילות הפורשים ממפ״ם, על רקע ההתנגדות להצטרפות המפלגה למערך השני עם מפלגת העבודה, והייתה ממייסדות התנועה הפוליטית שמאל ישראלי חדש אשר הוקמה בשנת 1968.אחר כך הייתה כתבת בעיתון "על המשמר". בשנת 1974 הייתה בין מייסדי כתב העת "עמדה". בשנת 1979 הצטרפה ככתבת לעיתון "דבר".
לניר שימשה כיועצת ודוברת של יצחק רבין במספר מערכות בחירות וכיועצת שלו בשנותיו כשר ביטחון, בין השנים 1984 ל-1988 ואחר כך בעת כהונתו השנייה כראש ממשלה. היא הייתה אחת מהמארגנות של עצרת התמיכה ברבין בשנת 1995, בה נרצח.
בתחילת 1988 מונתה לעורכת הראשית של כתר הוצאה לאור, תפקיד אותה מילאה עד יולי 1989, אז חזרה לעבוד בעיתון "דבר". בסוף 1990 הוצע לה לשמש כעורכת הראשית של העיתון במקום חנה זמר שפרשה לגמלאות, אך היא דחתה את התפקיד והמשיכה לעבוד ככתבת המדינית של העיתון.
בשנים 2002–2007 שימשה כדוברת איגוד הבנקים בישראל.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה לכתוב טור פובליציסטי בעיתון "הארץ".
חיים אישיים

לניר היא גרושתו של החוקר הפרטי מאיר פלבסקי. אחותה היא הסופרת מיכל סנונית.
מ-1996 היא בת זוגו של גיורא מורג.
הערות שוליים

1 2 3 4  הבלש הפרטי של ניבה, "העולם הזה", גיליון 1999 מ-24 בדצמבר 1975, עמוד 29
↑  יוסף צוריאל, זמנים חדשים, עוזרים חדשים, מעריב, 21 בספטמבר 1984
↑  אילן כפיר, מקור בכיר – ויש עוד מקומות פנויים, חדשות, 21 בספטמבר 1984
↑  ניבה לניר, מחרדה לא בונים מדינה, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2011
↑   ניבה לניר, מכתב האיומים לבנט החזיר אותי לימים רחוקים, באתר הארץ, 27 באפריל 2022
↑  עירית נחמני, התפוקה לגורמים, חדשות, 18 ביולי 1988
↑  רחל דנה־פרוכטר, דיוקן העורך כבעל אגו, חדשות, 7 ביולי 1989
↑  אפי לנדאו, מירב ארלוזורוב, עורך ראשי חדש ל"דבר": יורם פרי. העורך האחראי: דני בלוך, חדשות, 1 באוקטובר 1990
↑  יאיר לוי, מגע הכסף, באתר העין השביעית, 1 בנובמבר 2004
↑  טיבי רבינוביץ' לקשרי חוץ באיגוד הבנקים, באתר גלובס, 25 בפברואר 2007
↑  רונית ורדי, ‏"הייתי צריך לחכות חצי שנה", באתר גלובס, 19 באוגוסט 2004
↑  גיורא מורג: קו שבר, כנרת, זמורה, דביר, 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445882905171  VIAF: 23790756   WorldCat (עם VIAF): 23790756
הבחירות לרשויות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון (1972)

הצבעה בקלפי בבחירות לעיריית שכם, 28 במארס 1972
הבחירות לרשויות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון התקיימו ב-28 במרץ וב-2 במאי 1972. הבחירות התקיימו תחת פיקוחו של הממשל הצבאי הישראלי בשטחים ובכפוף לחוק הבחירות המקומיות הירדני שחוקק בשנת 1955.
אודות הבחירות > רקע

בתום מלחמת ששת הימים, בה כבשה ישראל מידי ירדן את שטחי יהודה ושומרון, ניהול המדיניות השוטפת של ישראל ביהודה ושומרון הופקד בידי שר הביטחון משה דיין.
מועד כהונתן של המועצות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון שנבחרו בשלטון ירדן בשנת 1963 עמד לפוג ב־1 בספטמבר 1967. בחודש אוגוסט הנחה דיין את צה"ל להגיש לו חוות דעת והמלצות באשר להמשך פעולתן של העיריות. ההמלצה שנתקבלה הייתה לדחות ככל האפשר את מועד קיומן של הבחירות. לדברי שלמה גזית, ראש מחלקת הממשל הצבאי במטכ"ל דאז, המניעים המרכזיים להחלטה היו ההערכה כי קיומן של בחירות יעורר תסיסה וחוסר יציבות באזור, והחשש מכך שבעקבותיהן ייבחרו ראשי ערים חדשים, שיהיו פחות נוטים לשתף פעולה עם ישראל. צו שפרסם הממשל הצבאי הישראלי בתחילת ספטמבר האריך את תוקף פעולתן של המועצות המקומיות המכהנות עד לשנת 1971.
בתחילת שנת 1969 החל דיין לבטא תמיכה בקיום בחירות לעיריות הערביות ביהודה ושומרון. בהרצאה לפני פורום אקדמאים הוא טען כי כל עוד ישראל משמרת בתפקידיהם את כל בעלי המשרות הציבוריות שנתמנו בתקופת ירדן, לרבות ראשי הערים, ואינה פועלת לערוך כל שינוי בהרכב המוסדות הציבוריים באזור, היא נוטעת בתושבים רושם שנוכחותה שם זמנית ומעודדת את שימור זיקתם לירדן. בהמשך נכתב במצע של מפלגת העבודה לקראת בחירות 1969 תחת הפרק "המדיניות בשטחים" כי יש לפעול לקיומו של "מינהל מוניציפלי עצמאי".
ב-12 בספטמבר 1971 הביא דיין את ההצעה לעריכת הבחירות לדיון בממשלה, וזו הסמיכה את ועדת השרים לענייני ביטחון לדון בכך. הוועדה אישרה את ההצעה ב־17 באוקטובר 1971. הצו הצבאי על עריכת הבחירות פורסם רק ב־25 בנובמבר 1971, מתוך רצון להפחית את עוצמת ההתנגדויות למהלך. מועדי הבחירות ומיקומן המדויק הוכרזו רק ב־19 בדצמבר 1971. בהמלצת גורמי הממשל, הוחלט כי הבחירות יתקיימו לפי החוק הירדני, כדי להפחית מעוצמת ההתנגדות להן, וכי הן ייערכו בשני שלבים: הראשון - בשומרון וביריחו ב-28 במרץ 1972; והשני ביהודה ב-2 במאי 1972.
אודות הבחירות > תגובות להכרזה על קיום הבחירות

ההחלטה על עריכת בחירות מקומיות ביהודה ושומרון התקבלה בישראל ככלל בחיוב רב, הן כמהלך שמבטא את צביונו ה"ליברלי" של הממשל הצבאי הן כמהלך שעשוי לפתוח אפשרויות מדיניות חדשות. הגורם האופוזיציוני העיקרי שהתנגד למהלך היה רק"ח, אשר טענה כי מהלך זה נועד להקים באזור "שלטון בובות, שלטון קוויזלינגים [...] שיבטיח את המשך הכיבוש והנצחתו". לעומת זאת, גח"ל תמכה בקיום הבחירות, שהוכיחו לשיטתה כי ערביי יהודה ושומרון "רוצים בנורמליזציה של החיים [...] תחת שלטון ישראלי", אף שמתחה ביקורת על ההחלטה לקיימן לפי החוק הירדני.
ההכרזה הרשמית על קיום הבחירות עוררה תגובות גינוי מצד אש"ף ומצד ירדן, ואלה לוו בקריאות לתושבים להחרימן, באיומים לפגוע במי שיצביע, ובייחוד במי שיתמודד בהן. כן התרחשו מספר מקרים של פגיעה בפועל ברכושם של מועמדים ובזימון אישי ציבור באזור לשיחות אזהרה במדינות ערב. עם זאת, ככל שהתקרב מועד הבחירות, פחתה מעט ההתנגדות של ירדן למהלך.
אודות הבחירות > תוצאות הבחירות

בבחירות הצביעו יותר מ־24 אלף איש, המהווים כ־85% מבעלי זכות הבחירה ב־21 היישובים אשר התקיימו בהם הבחירות. בסופן הוחלפו 14 ראשי רשויות מקומיות (להבדיל ממה שאפשר החוק הירדני) וכן כ־55% מחברי המועצות העירוניות.
עם זאת, בעיקרו של דבר, רוב חברי המועצות נותרו חלק מהמשפחות הגדולות ששלטו ברשויות המקומיות באופן מסורתי, ושיקולים פוליטיים שחרגו מההקשר המקומי מילאו במערכת הבחירות תפקיד שולי.
אודות הבחירות > לאחר הבחירות

בשנים לאחר הבחירות התחזק כוחו של אש"ף באזור, וכן חוזקה התשתית הארגונית שלו בתוכה, שהיעדרה נתפס בעיני הארגון כאחד מלקחי כישלונו למנוע את קיום הבחירות המקומיות. על רקע זה הוכרז באוגוסט 1973 על הקמתו בחסות אש"ף של גוף הנהגה פוליטי כלל־גדתי - החזית הלאומית הפלסטינית (חל"ף), שהדמויות הבכירות בו היו ראשי הערים הנבחרים של רמאללה ואל־בירה - כרים ח'לף ועבד אל־ג'ואד צאלח.
באפריל 1976 נערכו בפעם השנייה תחת שלטון ישראל בחירות לרשויות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון, ובהן זכו במרבית הערים אישים שהזדהו עם אש"ף.
אלוף בצלות ואלוף שום

| --- | --- |

כריכת הספר "אלוף בצלות ואלוף שום", עם איורים של יעל ליאור, הוצאת דביר, 1984
 מידע כללי
 מאת:  חיים נחמן ביאליק
 איורים:  מהדורה ראשונה - נחום גוטמן מהדורה שנייה - יעל ליאור
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מקאמה
 הוצאה
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - דביר מהדורה שנייה - הוצאת זמורה ביתן
 תאריך הוצאה:  מהדורה ראשונה - 1928 מהדורה שנייה - 1984
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 16 מהדורה שנייה - 52
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9650302166
 הספרייה הלאומית:  000996017, 001295112
תחילת הסיפור "אלוף בצלות ואלוף שום", בספר "ויהי היום" מאת חיים נחמן ביאליק, עם איורים מאת נחום גוטמן, הוצאת דביר, תשכ"ה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אלוף בַּצְלוּת ואלוף שוּם היא מקאמה עברית בת 12 פרקים קצרים מאת חיים נחמן ביאליק שראתה אור בשנת 1928 כספר מאויר על ידי נחום גוטמן בהוצאת דביר. היצירה, שכהגדרת מחברה היא "בדיחה עממית בחרוזים", נכתבה כסיפור מחורז לילדים, אך מופנית גם לקורא הבוגר והמשכיל.
המקאמה מספרת על בן מלך, שיצא לתור את הארץ במטרה להחכים. הוא הגיע לממלכה, שבה לא הכירו את הבצל, ועל כן תרם להם בצלים, כדי שישתבחו מאכליהם. הנסיך קיבל תמורת הבצלים גמול כספי גבוה. שמע נסיך אחר את הסיפור והחליט להביא שום לארץ שאינה מכירה את הירק, אך תמורת השומים שהביא לא זכה לגמול כספי, אלא לבצלים.
ביאליק שאב את מקורותיו של הסיפור, בגרסאותיו המגוונות, מארון הספרים היהודי ומאגדות העם המקובלות אצל אומות העולם. ייחודה של המקאמה של ביאליק הוא שהיא מחורזת, שופעת הומור וסאטירה, ומרובדת בקישורים אינטר-טקסטואליים שתורמים למשלב הלשוני והתוכני של היצירה.
מוסר ההשכל של "אלוף בצלות ואלוף שום", בעיקרו, שאדם הפועל בתום לב, מתוך רצון להיטיב עם הבריות, יזכה בתהילה ובעושר, ואילו האיש תאב הבצע - ייכשל, בסופו של דבר, במשימותיו.
היצירה גם הועלתה על הבמה כאגדה משעשעת לילדים: בשנת 1945 הוצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא, ולאחר מכן הוצגה פעמים נוספות. בסוף שנות ה-70 עובּדה למחזמר על ידי לאה נאור ודובי זלצר, שאף שודר בטלוויזיה.
תולדות היצירה

ביאליק החל לכתוב את היצירה בשנת 1923, בעת ששהה בבאד הומבורג שבגרמניה, ושם כתב את חלקה הראשון, העוסק באלוף בצלות. את חלקה השני, העוסק באלוף שום, ואת ליטוש החלק הראשון, השלים בנובמבר 1927 בארץ ישראל, בעת חופשה בכפר הילדים מאיר שפיה.
הנוסח הראשון של היצירה, השמור בארכיון ביאליק, שונה במידה ניכרת מהנוסח הסופי. אחד ההבדלים: כגמול על הבצלים אלוף בצלות אינו מקבל סל מלא אדרכמוני זהב, אלא מטבע גדולה אחת, שמשקלה כמשקל הבצל, ועליה חקוקים "דמות בצל מזה ודמות בן מלך מזה". חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת כי "תיאור המטבע, שמצִדה האחד דיוקן מלכותי ומצִדה השני דמות בצל, מלעיג אף הוא על סדרי המדינה, שהרי מצִדו השני של הדיוקן חקוק בדרך כלל הערך הנקוב של המטבע (וכאן דיוקן הבצל מרמז כי הערך הוא כקליפת השום והבצל, ואף לכך משמעות אקטואלית והרת-גורל מאין כמותה בימי התפוררותו של המרכז העברי בברלין - בשנים 1923–1924 - בעת היכתב הנוסח המוקדם)". בשנים אלה שררה ברפובליקת ויימאר אינפלציה חריפה.
היצירה "אלוף בצלות ואלוף שום" יצאה לאור לראשונה בתל אביב בשנת 1928 בחוברת לילדים ולנוער, ולוותה באיוריו של נחום גוטמן. היצירה ראתה אור בהוצאת דביר, שביאליק היה מתווה דרכה ושבה ראו אור כל ספריו. לשון היצירה אינה מייחסת לאי שבו היא מתרחשת זמן ומקום כלשהו, אך ציוריו של גוטמן נותנים לאי נופך מזרחי, כזה של "סיפורי אלף לילה ולילה". היצירה נדפסה שנית באסופה "ויהי היום", שיצאה לאור בשנת 1934.
בשנת 1939 פורסם בניו יורק בכריכה קשה תרגום לאנגלית של הסיפור (מאת הרברט דאנבי (אנ')) עם איורים של עמנואל רומנו בשם Knight of Onions and Knight of Garlic.1939.
מקורות לשוניים

לשונו של הסיפור מרובדת, ובמקרים רבים היא יונקת מעולמו של ביאליק כבוגר ישיבת וולוז'ין – רבים בה ההרמזים השולחים את הקורא אל התנ"ך (הרמזים מקראיים), המשנה, התלמוד, המדרש והסידור. לעיתים מובאים פסוקים וחלקי פסוקים כלשונם, ולעיתים תוך שינוי שאינו מסתיר את המקור. זיוה שמיר מעירה על כך: "ביאליק שיווה, מן הסתם, לנגד עיניו קורא, שחבש מצד אחד את ספסלי הישיבה, ועל כן אוזנו רגישה לכל הקישורים הבין-טקסטואליים השנונים ודקי-העוקץ, אך גם נפרד מצד שני מסִפּוֹ של בית-המדרש הישן, ועל כן אין בכל סירוסי הפסוקים וחילול המקראות כדי לזעזעו יתר על המידה".
דוגמאות אחדות:
מקורות לשוניים > התנ"ך

”בֶּן אַחַד הַמְּלָכִים יָצָא בָאָרֶץ לְשׁוּטוֹ" -תיאור ההליכה בארץ כ'לשוט' מופיע בתחילת ספר איוב,בתיאור הליכתו של השטן בארץ.
”וַיָּעִיטוּ אֶל-הַמַּטְעַמִּים כְּעַיִט אֶל-הַפְּגָרִים” – המשפט "וירד העיט על הפגרים" מופיע בבראשית, בתיאור של ברית בין הבתרים.
”וְכָל-הָעָם רוֹאִים אֶת הַקּוֹלוֹת!” - כך מסתיים תיאור ביקורו של אלוף בצלות באי, ובמילים אלה בדיוק מתואר מעמד הר סיני.
”הֵן חָכָם אַתָּה מֵאֵיתָן הָאֶזְרָחִי” אומר המלך. איתן האזרחי מופיע בספר מלכים א, שם נאמר על שלמה המלך: "ויחכם מכל האדם מאיתן האזרחי והימן וכלכל ודרדע בני מחול ויהי שמו בכל הגוים סביב". באותו הקשר נכתב ביצירה גם "וַיֶּחְכַּם וַיִּשְׂכַּל מֵהֵימָן וּמֵאָסָף".
”לֹא-בָא כַבֹּשֶׂם הַזֶּה מִימֵי תָרַח!” וכן ”לֹא-בָא כַבֹּשֶׂם הַזֶּה לְטַעַם וּלְרֵיחַ” – הביטוי "לֹא בָא כַבֹּשֶׂם הַהוּא עוֹד לָרֹב" מופיע בתיאור ביקורה של מלכת שבא אצל שלמה.
”וּפֵרוּרֵי בָצָל דָּקִּים שְׂקוּפִים אֲטוּמִים” – הביטוי "שקופים אטומים" מופיע במלכים א, בתיאור של התקנת החלונות של בית המקדש הראשון על ידי שלמה המלך.
”כָּכָה יֵעָשֶׂה לָאִיש אֲשֶׁר הַמֶּלֶךְ חָפֵץ בִּיקָרוֹ!” – נלקח ככתבו וכלשונו ממגילת אסתר, שרמזים אליה מפוזרים במקומות נוספים ביצירה (שהרי היא מעין "פורים שפיל"). דוגמה לכך נמצאת בדברי גדול החרטומים ”וַאֲנִי כַּאֲשֶׁר עָבַדְתִּי אֶת-מַלְכִּי בֶאֱמוּנָה עָבָדְתִּי”, המרמזים לדברי אסתר המלכה "וכאשר אבדתי אבדתי".
”וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ: יוּבָא” - אף זה רמז למגילת אסתר, שבה אומר המלך על המן: "ויאמר המלך: יבוא". יהודה רצהבי מסביר: "שינוי לשון פעיל לסביל הוא תולדה הכרחית של נושאי הפעולה. המן הוא חי-מהלך ועליו חלה הצורה האקטיבית, מה שאין כן בצל דומם נטול רוח-חיים. עליו ראוי לומר: יובא!"
”אֵין שֻלְחַן הַמֶּלֶךְ חָסֵר מְאוּמָה, / גַּם-קֻרְקְבָן שֶׁל-צְפִיר דָּנִיֵּאל וּלְשׁוֹן פָּרָה אֲדֻמָּה, / מִלְּבַד לֶחֶם חֲמֻדוֹת, עוּגוֹת וּרְקִיקִים” - שלל רמזים לספר דניאל: בחזונו של דניאל מופיע צפיר עִזים, ודניאל מעיד על עצמו: "לֶחֶם חֲמֻדוֹת לֹא אָכַלְתִּי".
”בָּרוּךְ וּמְבֹרָךְ שֵׁם כְּבוֹד הַמֶּלֶךְ מִמְּקוֹמוֹ” - פרפרזה על "ברוך כבוד ה' ממקומו".
מקורות לשוניים > המשנה והתלמוד

”אַךְ הָגָה אֶת-הַשֵּם בְּאוֹתִיּוֹתָיו” - כאן מדובר בהגיית המילה "בצל", אך מקור הביטוי במשנה, שבה הוא מתייחס לאופן הגיית השם המפורש.
”יָדַע מַה-לְּמַטָּה וּמַה לְּמָעְלָה, / מַה לְּפָנִים וּמַה לְּאָחוֹר”: על-פי האמור במשנה במסכת חגיגה: "כָּל הַמִּסְתַּכֵּל בְּאַרְבָּעָה דְּבָרִים, רָאוּי לוֹ כְּאִלּוּ לֹא בָּא לָעוֹלָם: מַה לְּמַעְלָה, מַה לְּמַטָּה, מַה לְּפָנִים, וּמַה לְּאָחוֹר."
”אֶחָד מִשִּשִּים בָּעוֹלָם הַבָּא” - כך מתוארת הסעודה שהכין המלך לכבוד בן המלך, וכך מתוארת השבת בתלמוד במסכת ברכות.
”עֲשָׂרָה דְבָרִים נֶאֶמְרוּ בַשּׁוּם: מַצְהִיל הַפָּנִים וּמֵאִיר הָעֵינָיִם / וְהוֹרֵג אֶת-הַכִּינִּים בִּבְנֵי-מֵעָיִם” - על-פי מסכת בבא קמא: "חמשה דברים נאמרו בשום: משביע ומשחין ומצהיל פנים ומרבה הזרע והורג כנים שבבני מעיים ויש אומרים מכניס אהבה ומוציא את הקנאה".
”וְשָׁם בְּתוֹךְ הַפַּרְתְּמִים יָשִׁישׁ אֶחָד הָיָה, / יָשִׁישׁ מֻמְחֶה וְחַכִּים וּבָקִי בְהַטָּיָה”. הביטוי "בקי בהטיה" מופיע בתלמוד במסכת כתוּבּוֹת ושם משמעותו היא גבר היודע לדעת בתולה בלא לפגוע בקרום בתוליה. אחד מקוראי הסיפור שלח מכתב לביאליק, בשנת 1928, ובו בקשה: "הנני מרשה לעצמי לבקש מאת כבוד מעלתו ללמדני מה פירוש המלים 'בקי בהטיה' בבדיחה העממית "אלוף בצלות ואלוף שום" שנכתבה בידיו. הביטוי הנ"ל ידוע לי רק מתוך 'כתובות' עמ' ו, ולא ייפלא אפוא שהתקשתי בתשובתי על שאלת בני הקטן לפירושו". ביאליק ענה שבסיפורו משמש הביטוי במשמעות חדשה, "בתור תואר לאיש ערום וחריף", המסוגל "להטות את דבריו כלפי כל צד". רוח דומה מרחפת על השורות ”וְיֵינוֹת עַתִּיקִים מִימוֹת אָדָם הָרִאשׁוֹן, / מִיִּקְבּוֹ שֶל-לוֹט וּמִגִּתּוֹ שֶל-נֹחַ” המרמזות לסיפורים שקרו ללוט ולנח בעקבות שתיית היין.
מקורות לשוניים > התפילה

"יין קפריסין" המוזכר בתחילת היצירה מופיע בסדר פיטום הקטורת הנאמר בתפילת שחרית, על פי ברייתא שבתלמוד פיטום הקטורת מופיע במפורש בהמשך הסיפור: ”וְלֹא-נִמְצָא זִכְרוֹ בְּפִיטוּם הַקְּטֹרֶת”.
”וּבָרוּךְ שֶׁחָלַק מְחָכְמָתוֹ לְבָשָׂר וָדָם!” – זו אחת מברכות הראייה שיש לאומרה כאשר רואים חכם בחוכמת העולם (כאמור במסכת ברכות, נח ע"א).
מקורות לשוניים > שירת ימי הביניים של יהדות ספרד

מקור נוסף שהשפעתו ניכרת ב"אלוף בצלות ואלוף שום", מבחינה לשונית וסגנונית, הוא שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, החל בצורת היצירה, המקאמה, שהגיעה אל הספרות העברית במסגרת זו. דוגמה להשפעה לשונית של מקור זה:
”יְמִינָם שְׂמֹאלָם וּשְׂמֹאלָם יְמִינָם” - כך מתוארים אנשי האי. רבי שלמה אבן גבירול כתב על בני עירו, סרגוסה: "המעט היותי בתוך עם / יחשוב שמאלי ימיני".
חוקר הלשון יהודה רצהבי מציין: "מידה מצויה אצל משוררי ערב וישראל בימי הביניים לשזור בשירת החול לשונות מקודשים מן המקרא והמסורת ולהפקיעם מקדושתם. עקירת מטבע לשון מתחום לתחום ושימוש קולע בו עוררו השתאות בנפש הקוראים למרות אבק חילול הקודש שבדבר". רצהבי מביא דוגמאות אחדות להשפעה זו של שירת ימי הביניים על "אלוף בצלות ואלוף שום", ובהן:
”וּבֶן-הַמֶּלֶךְ – לְפָנָיו תִּשְׁתַּחֲוֶה כָל-קוֹמָה” - הביטוי "וכל קומה לפניך תשתחווה" מופיע בפיוט "נשמת כל חי" הנאמר בתפילת שחרית בשבתות ובחגים (וכן בליל הסדר), והוא מופנה אל הקב"ה.
מקורות לשוניים > ביטויים עממיים

”גִּמְגֵּם בֶּן-הַמֶּלֶך וַיְהִי כַחֲמוֹר הָעוֹלֶה בְסֻלָּם” – הדימוי "כחמור העולה בסולם" מופיע בספרות ימי הביניים לתיאור מאורע בלתי מציאותי, אך ביאליק משתמש בו לתיאור מי שמתקשה מאוד בפעולתו.
”וַיְהִי חָכָם בַּיּוֹם וְחָכָם בַּלָּיְלָה” - הביטוי העממי "חכם בלילה", שבא ללגלג על מי שאינו חכם במיוחד, משמש כאן כשבח לחוכמתו הרבה של בן המלך.
מקורות לשוניים > הברה אשכנזית

בחלק מחרוזי היצירה ניכרת השפעתה של ההגייה האשכנזית, האופיינית ליצירתו של ביאליק. כך בחרוז ”כְּרֵסוֹ - מִשֵּאתוֹ” שבו נחרזת ת"ו רפה בסמ"ך, או בחרוז ”מֻמְחֶה - אִצְטוּמְכָא” בו נחרז קמץ בסגול,
וכך גם בחרוז ”הוֹד לוֹ - גָּדְלוֹ” שבו מתבקשת הטעמה מלעילית.
מקורות העלילה

עלילה שבה שני גיבורים הפוגשים את המלך, האחד פועל בתום לב ובא על שכרו, והאחר פועל מתאוות בצע (או מתאוות כוח) ובא על עונשו, מופיעה במקורות רבים. במידה מסוימת זהו סיפורם של מרדכי היהודי והמן האגגי במפגשם עם המלך אחשוורוש, המופיע במגילת אסתר, שזיקתו הלשונית של "אלוף בצלות ואלוף שום" אליה הובהרה לעיל. באופן מובהק יותר מופיעה עלילה כזו במדרש רבה ובמדרש תנחומא, ומהם נלקטה על ידי ביאליק ורבניצקי ל"ספר האגדה", שבו מסופר על אדם שנתן לאדריאנוס המלך סלסילת תאנים, והמלך הורה לעבדיו להחזיר לו אותה מלאה בזהובים. שמעה שכנתו את סיפורו, והורתה לבעלה שילך אף הוא אל המלך, ויכבדו בסל גדול של תאנים. עשה האיש כמצוותה, אך המלך הורה לעבדיו שיטלו את התאנים ויטפחו אותן על פני האיש. וכך עשו, עד שנפחו פניו וסמאו עיניו. הלך ובכה בפני אשתו. אמרה לו: "צא והשתבח בפני אמך, שהיו תאנים ולא אתרוגים, ושהיו בשלות ולא פגות". עיקרון דומה מופיע גם בסיפור על נחום איש גמזו בגמרא במסכת תענית (כא ע"א), סיפור שהובא גם הוא בספר האגדה.
סיפורים בעלי עיקרון דומה מופיעים בסיפורי עם, ומהם הגיעו גם למעשיות האחים גרים ולאגדות של הנס כריסטיאן אנדרסן.
משל של המגיד מדובנא קרוב ביותר לגרעין העלילה של "אלוף בצלות ואלוף שום". כך הוא מופיע בספר הבדיחה והחידוד מאת אלתר דרויאנוב:
רבי יעקב קראנץ, המגיד מדובנה, בא אצל עשיר תלמיד-חכם לבקש נדבה לפדיון-שבויים, וכדי להיכנס עמו בדברים פתח רבי יעקב בחידושי-תורה בהלכות-צדקה. השיב לו העשיר חידושי-תורה באותה הלכה. נמלך רבי יעקב והתחיל אומר לפניו דברי-אגדה בעניין פדיון-שבויים. חזר העשיר והשיב לו גם הוא דברי-אגדה באותו עניין. אמר לו רבי יעקב:
אמשול לך משל, למה הדבר דומה. לאחד שהלך לכרך גדול מכרכי-הים וראה, שאין הבצלים ידועים שם. הוציא מצקלונו מחרוזת של בצלים ונתן לאנשי-המקום. וכשראו הללו, כמה יפים בצלים לתבל בהם את התבשיל, נתנו לו משקל כסף וזהב כנגדם. לימים בא אחר לאותו כרך וראה, שאין השומים ידועים שם. הוציא מצקלונו אגודה של שומים ונתן לאנשי-המקום. וכשראו הללו, כמה יפים שומים ללפת בהם את הפת, נתנו לו – משקל בצלים כנגדם... אף אתה כך: בצלים אני נותן לך, שומים אתה מחזיר לי, שומים אני נותן לך –בצלים אתה מחזיר לי. ואילו אני – לכסף וזהב כנגד הבצלים והשומים אני זקוק.
בסיפורו של אלוף בצלות מופיע ”יָשִׁישׁ מֻמְחֶה וְחַכִּים וּבָקִי בְהַטָּיָה, / בִּטְנוֹ אוֹצָר בָּלוּם וּגְרוֹנוֹ קֶבֶר”, כלומר יש בו מהחוכמה ומהזללנות גם יחד. ישיש כזה מופיע גם בשער השלישי של "תחכמוני" של אלחריזי, אשר ייבא את המקאמה מהספרות הערבית לספרות העברית.
חוקרת הספרות דבורה ברגמן, במאמרה "יחוס אבות של 'אלוף בצלות ואלוף שום'", הציגה שלל הקבלות רעיוניות בין "אלוף בצלות ואלוף שום" ובין המחברת השמונה-עשרה של עמנואל הרומי. כך, למשל, מתארת ברגמן את עלילת החלק השלישי של המחברת, הקרוי "הנדיב מקמרינו": "עמנואל, הגיבור הנודד, מתקבל בכבוד גדול בבית נדיב מסביר-פנים. הוא מבדר את הנוכחים ומרשים אותם בחוכמתו, מתכבד בסעודת מלכים, ויוצא לדרך לאחר פרידה נרגשת וחגיגית. במרכז ההתרחשות עומדת הסעודה, והיא זוכה לפירוט רחב". מבנה זה של הסיפור דומה מאוד למבנה סיפורו של אלוף בצלות ולמבנה סיפורו של אלוף שום. לא רק במבנה הכללי, אלא גם באחדים מפרטי העלילה מתגלה זיקה בין שתי היצירות. דוגמה מובהקת לכך היא שאלת המארח לאורחו "הלא חסרת דבר בבית הנכבד?" ותשובת האורח: "הדג והבשר טפל והשום והבצל והחציר עיקר".
מסרים ביצירה

על פני השטח, המקאמה "אלוף בצלות ואלוף שום" באה לשעשע את הקורא, צעיר ומבוגר כאחד. צעיר ישתעשע מהעלילה המבדחת, ומבוגר ישתעשע בנוסף לכך גם מהברק הלשוני. בנוסף לכך מכילה המקאמה מוסר השכל, וניתן לגלות בה מסרים נוספים לקבוצות שונות של קוראים. חוקרת הספרות, זיוה שמיר, עמדה על כפל הפנים של היצירה:
... מצד אחד, [אלוף בצלות ואלוף שום] היא אגדה משעשעת לילדים, רווּית הומור ומלאת מִפנים דראמטיים; לחלופין, היא מקאמה מחוכמת, המכוּונת לקורא המשכיל, השנון וחד-התפישה, היודע ליהנות ממעמקי ההגות, מן ההדוניזם הגלוי והמרומז, מן התחכום והקונדסות המילוליים ומנפלאות השיבוץ. ... הרעיונות המובלעים בין שיטיה של היצירה, רעיונות מתחומי הגות שהבדחנות והקלילות מהם והלאה, מיועדים לציבור הבוגר והמשכיל. ילד יתקשה להבינם, ולכל היותר יוכל למצוא עניין במהלכי העלילה וברגעי הפורקן הקומי."
מוסר ההשכל הבסיסי של היצירה הוא שאדם הפועל בתום לב, מתוך אהבת החוכמה ואהבת הבריות, יזכה בתהילה ובעושר, והבוצע בצע - ייכשל.
מסיפור העלילה לומד הקורא את שבח המקוריות וגנות החקיינות. מסר זה נאמר גם במפורש בתחילת החלק השני: ”כִּי מַה-יִּתְרוֹן בְּמִשְׁנֵה דְבָרִים וּבְכֵפֶל לָשׁוֹן?”
דבורה ברגמן מוצאת ביצירה מסר חברתי, ובו עקיצה המופנית לאצולה האירופית הישנה: ”הסעודות הענקיות, מסעות ההתחנכות הארוכים של הבנים מחוץ לארצם, התארים המפוצצים, הכיבודים והגינונים האריסטוקרטיים האופייניים - כל אלה מושמים כאן לצחוק בתיאורים מטונימיים גיגנטיים מופרזים, המזכירים את 'גרגנטוא ופנטגרואל' של רבלה. וכנגד זה - השום והבצל מייצגים עממיות: פשטות, חספוס וחריפות בוטה.” ביקורת חברתית רחבה יותר מוצאת ביצירה זיוה שמיר, באומרה: ”היצירה חושפת את איוולתה של החברה האנושית על תאוותיה הקטנות והגדולות - ובמיוחד מלעיגה על הזלילה והסביאה, הסקרנות והחמדנות.”
בנוסף למסרים הכלליים מוצאת שמיר ביצירה מסר המופנה אל יריביו ומבקריו של ביאליק בשדה השירה העברית, ומציינת ”בין השאר, משמשת היצירה מפגן וירטואוזי - כעין tour de force ראוותני - שמתפקידו להראות ל'יריבים' הצעירים לוליינות מילולית מהי".”