צבר (כינוי)
מגמות ותמורות במיתוס הצבר

במושג נעשה שימוש רב באופן פוליטי על ידי התנועה הציונית, כדי להלל את היהודי החדש שיצרה התנועה ולשלילת הגלות: בניגוד ל"יהודי הישן" אשר נולד בגולה, ובאופן סטריאוטיפי היה בורגני, ה"יהודי החדש" באופן סטריאוטיפי היה קיבוצניק או מושבניק. "היהודי הישן" דיבר בשפות אירופיות או עברית במבטא כבד, בעוד לצבר הייתה העברית שפה מולדת. שלא בדומה ל"יהודי הישן" שלפי התפיסה באותה עת לא פעל למען ההגנה העצמית שלו, הצבר לחם במחתרות, בפלמ"ח ולאחר קום המדינה בצה"ל.
ניתן למנות שלושה גורמים להטמעתו הייחודית של מיתוס ה"צבר" בחברה הישראלית של שנים אלו. ראשית, בשם הציונות התגייסו מירב המוחות, היוצרים מהתחומים השונים, והקנו עומק רוחני לאידאולוגיה הציונית. שנית, ההתבססות הכלכלית, הדמוגרפית והביטחונית המהירה של המפעל הציוני, שהגיעה לשיאה בהקמת המדינה, אוששה את האופטימיזם המהפכני וחיזקה את אמונתו של הנוער בחזון הציוני. לבסוף, אחת המטרות העיקריות של מערכת החינוך הייתה הקניית ערכי המנהיגות הציונית. עם זאת, סממני ה"צבר", לפי אבן זוהר נוצרו על ידי שילוב בין ישן לחדש, תרגום המציאות החדשה אל מול מודל תרבותי ישן, מוכר ומסורתי שהתגבש ברוסיה במאה התשע עשרה, ובעזרתו התאפשר להפיץ ולהבין את המודל החדש.
דוגמה לשימוש ב"צבר" ניתן למצוא בחיבור "אמנות ארצנו" (1942) מאת חיים גמזו. גמזו השתמש בניגוד בין פנים וחוץ בפרי, כדי לתאר גם את היחס בין ההווה לעתיד הציוני: "דורנו, ארצנו, דורשים כתמים, שיהיו כפי הצבר – קוצים מבחוץ ועסיסיות מבפנים – מכאיבים ומרעננים כאחד, מכילים בקרבם את דווי ההווה ואת נבטי העתיד המזהיר."
יוקרת הצבר, המוסכמה בדבר חזותו הטיפוסית והשימוש בכינוי "צבר" הגיעו לשיאם במלחמת העצמאות ובעיקר לאחר סיומה. הציבור הישראלי, בייחוד הדור המבוגר, נטה לייחס את הישגי המלחמה לבני הארץ ה"צברים" ולהמעיט בחלקם של העולים החדשים ושל קבוצות אחרות. גם התיאורים בדבר הישגי מבצע קדש ב-1956 הדגישו את דמותו של ה"צבר".
העלייה הגדולה של יהודי המזרח ויהדות ספרד בשנות ה-1950, חדירת תרבות המערב (בעיקר תרבות הפופ האמריקאית) והשינויים החברתיים והפוליטיים שנוצרו בעקבות מלחמת ששת הימים ומאוחר יותר גם עקב מלחמת יום הכיפורים, הביאו החל משנות ה-1970 לירידה בשימוש במושג ואף לפקפוק, במקרים קיצוניים, באותו מיתוס ההרואי שנוצר סביב ה"צבר". מייצגי הגל החדש כונו בשם "דור המדינה", שהגיעו לבגרותם בשנות ה-1950 שאיחרו לקחת חלק במאבק המרשים על עצמאותה ועל שחרורה של ישראל.
עם הזמן החלה החברה הישראלית לאבד את הסולידריות השבטית, ונעשתה ביקורתית, מסוכסכת ואגוצנטרית יותר. תהליכים אלו מתרחשים בהשפעת תהליכים מקומיים (מלחמת יום הכיפורים, הגירה, מתחים פוליטיים ובין מוצאות אתניים יהודים, ליברליזציה של השוק הכלכלי) וגלובליים (אינדיבידואליזם, צרכנות וכלכלת-שוק), אשר ערערו את מודל ה"צבר" והחליפוהו במודל גלובלי יותר, פוסט צברי, שבמרכזו עומדת דמות ה"יאפי". ניתן לומר כי דמות ה"צברי" שונה מאוד מהדמות ה"פוסט צברית".
הצבר החדש פחות צברי ויותר גלובלי, פחות אשכנזי, פחות חילוני ויותר רב-תרבותי (אך עדיין נוטה ומעדיף רב-תרבותיות פנים-יהודית, על פני פלורליזם גלותי גרידא). יש בו מיזוג של מגדרים, מוצאות אתניים, מעמדות, אדיקות יהודית, ואף סגנונות חיים שונים בתקופה זו ניתנה לגיטימציה מסוימת לשוב אל סמלי הגלות, למשל שיבה לשמות משפחה גלותיים בשפות שאינן-העברית, והשימוש במילה "צבר" החלה להיות מוחלפת בעיתונות והתקשורת למילה הנייטרלית "ישראלי".
ה"פוסט צבר" תר אחר תארים חברתיים בתחומי המקצועות החופשיים או האמנות. הנאמנות המוחלטת לצו התנועה והאומה אמנם נשחקה במעט, אך עודנה מהווה את הבסיס שמאגד את רובו המכריע של החברה היהודית-ישראלית (שבתות וחגים יהודיים, גיוס לצה"ל או שירות לאומי, טיול אחרי צבא, דיבור וכתיבה בעברית ישראלית, ברית מילה/בריתה, עלייה לתורה, בר/בת מצווה, חתונה ברבנות, וכדומה), ותחתיה הופיעו בין היתר גם תופעות חדשות כגון אדישות, סרבנות ושנאת הממסד. הפוסט "צבר" אינו עוד אנטי-אינטלקטואל ועל כן אינו בוחל בתארים אקדמאיים. המסלול של שירות צבאי, פסיכומטרי ואוניברסיטה נהפך שגור בהלך מחשבתו. בנוסף, התחרות הקשה על המשאבים החברתיים המאפיינת את החברה המודרנית של שנות ה-1990, שינתה באותה עת את הזיקה והכמיהה לחברותא כפי שהייתה בשנים שקדמו לה. ניתן לומר כי ה"יאפיות" השילה מעליה את הסגפנות ה"צברית", בהתאם לתהליכי הגלובליזציה והמערביות שהתרחשו גם בשאר מדינות העולם המערבי.