עמוס קינן
תולדות חייו > לאחר שובו לישראל

עם שובו לישראל החלה תקופת כתיבתו ב"ידיעות אחרונות", שארכה למעלה משלושים שנה. בפברואר 1964 החל העיתון לפרסם במוסף סוף השבוע מדור בשם "ציפור הנפש", שבו כתב קינן, לצד כותבים כדן בן אמוץ, חיים חפר, בועז עברון ושמעון צבר. המוסף תקף את ממסד מפא"י והביע דעות שמאליות. בתקופה זו התרחש המאבק על הפקעת אדמות בגליל לשם בניית העיר כרמיאל. קינן ואחרים לצידו נטלו במאבק זה חלק פעיל, ובאפריל 1965 אף נקנס קינן, יחד עם הפסל יגאל תומרקין, על ידי בית הדין הצבאי בנצרת ונדונו למאסר על תנאי, משום ש"נכנסו ל"שטח צבאי סגור" - שטח אש 9, מתוך הזדהות עם מאבקו של אורי דייוויס שנידון למאסר בעקבות הכניסה לשטח, שהופקע מערביי הסביבה לטובת הקמת כרמיאל. דעות אלו של הכותבים במוסף לא עמדו בקנה אחד עם נטייתו הממסדית של העיתון ובמיוחד עם נטיותיו הימניות של העורך הרצל רוזנבלום. ב-1965 החליטו עורכי "ידיעות אחרונות", רוזנבלום ודב יודקובסקי, להפסיק את הופעת המוסף. בתגובה, החליטו קינן, בן אמוץ ואחרים להוציא את המוסף כעיתון עצמאי בשם "ציפור הנפש". העיתון יצא לאור מספר שבועות בתחילת 1965 כאשר לצד קינן, בן אמוץ וחפר כתבו בו גם דוד אבידן, יגאל תומרקין ואחרים, אך הוא לא הצליח לעמוד מבחינה כלכלית ונסגר. קינן הפסיד סכומים ניכרים בהוצאתו לאור של העיתון ושקע בחובות. לאחר מכן שב והתקבל לעבודה ב"ידיעות אחרונות" והיה במשך שנים רבות בין העורכים של עמודי האמצע של המוסף הפוליטי ביום שישי, לצידם של חיים חפר ובועז עברון. עמודים אלו כונו "פתחלנד" וכן "השובך האדום" בשל אופיים השמאלי. מדי שבוע, עד לשנות ה-90 היה קינן מפרסם טור שבועי נוקב, לצד איור בסגנונו הנאיבי והמיוחד. בשנים אלו החל גם בפרסום ספריו והיה פעיל גם כמחזאי ותסריטאי, כפזמונאי וכאמן פלסטי.
כתיבתו עסקה בעיקר בקשר אל אדמת ארץ ישראל, אל נופה ומראותיה. אך באופן עקבי היה קינן בעד פשרה טריטוריאלית ומשנת 1967 נמנה עם הראשונים שהתנגדו לשליטה הישראלית ביהודה שומרון וחבל עזה. עוד בשנות ה-50 היה חבר בקבוצת "הפעולה השמית" לצד אורי אבנרי נתן ילין-מור ובועז עברון, שקראה להקמת פדרציה ישראלית-פלסטינית, במסמך שכונה "המנשר העברי".
במלחמת ששת הימים לחם קינן בגדוד חי"ר באזור לטרון והיה עד לגירוש תושבי הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא, במקום בו מצוי כיום פארק קנדה. קינן, שהסתייג מהגירוש ונסער ממנו, כתב דו"ח ציבורי שזכה לתהודה רבה. עם זאת, בימים שלאחר המלחמה לא התנער קינן מרוממות הרוח הלאומית שחצתה מפלגות והצטרף לשמחה: "19 שנים חיכינו למלחמת השחרור האמיתית, למלחמה שתחזיר את כולנו לרוח של 1948, שתיישב את החשבונות שלא יושבו אז, שתחזיר למדינה את המטרות שלמענן קמה".
ב-1975 היה, לצד אבנרי ואישים כמתי פלד ולובה אליאב, ממקימי "המועצה לשלום ישראל-פלסטין". זאת כאשר הביטוי "פלסטיני" עדיין נחשב לביטוי קיצוני ומעטים בלבד דיברו על הידברות עם הפלסטינים. בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים פעל בתנועות שמאל שונות ופרסם בעיתונים גילויי דעת ומודעות עצמיות, שבהן תמך במטרות השמאל.
בשנת 1977 עמד במגעים עם אריאל שרון להקמת מפלגה עצמאית. שרון עמד אז בקשר עם אישים מהצד השמאלי של המפה, כאורי אבנרי, קינן ויוסי שריד, ועמם דיבר על הצורך להיפגש עם יאסר ערפאת. קינן התלהב מהיוזמה ואף נתן למפלגה את שמה של בתו, שלומציון, אך לאחר שנבחר שרון לכנסת שבה המפלגה והצטרפה לתנועת הליכוד בעלת האופי הימני המובהק. בתחילת שנות השבעים הזדהה קינן עם מאבקם של הפנתרים השחורים.
בשנת 1982 מונה למנהל המוזיאון הפתוח בתפן, בשיתוף פעולה עם התעשיין סטף ורטהיימר שהיה שותף לחזונו האמנותי והפוליטי. בשנת 1984 זכה להצלחה מסחרית וביקורתית ספרו "הדרך לעין חרוד", שאף עובד לסרט קולנוע.
סכסוכו המתוקשר של קינן עם ידידו, השותף לדרכו, דן בן אמוץ, הסתיים בפיוס פומבי, סמוך למותו של בן אמוץ, בשנת 1989.
בשנת 1994 זכה קינן בתואר עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בפברואר 2002 פרצה שרפה בביתו שבתל אביב, בה אבד חלק גדול מארכיונו האישי ובין היתר כתבי יד של דוד אבידן.
בשנותיו האחרונות החל קינן לכתוב את ספרו האחרון, "ספר הייאוש", אך לא הספיק לסיים את כתיבתו.
קינן היה נשוי לחוקרת הספרות נורית גרץ ולזוג שתי בנות, העיתונאית שלומציון קינן והזמרת רונה קינן.
בשנת 2009 יצאו לאור שתי יצירות בעלות זיקה לביוגרפיה של קינן: הספר "על דעת עצמו - ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן" של נורית גרץ, אשתו והאלבום "שירים ליואל" של רונה קינן, בתו.
עמוס קינן נפטר בתל אביב ב-4 באוגוסט 2009, בגיל 82, לאחר שסבל ממחלת אלצהיימר במשך מספר שנים. נקבר בקיבוץ עינת.