זלמן ארן
קורות חיים > פעילותו הפוליטית בתקופת המנדט הבריטי

בהגיעו לארץ ישראל הצטרף אהרונוביץ למפלגת אחדות העבודה. באוגוסט 1927 נבחר לוועד סניף המפלגה בתל אביב ובהמשך היה למזכיר הסניף. בינואר 1928 נבחר לוועד הסניף של המפלגה בירושלים. באוקטובר אותה שנה נבחר למזכירות אחדות העבודה. בתפקידו זה עסק בעיקר בארגון משאל בקרב חברי המפלגה על איחודה עם הפועל הצעיר, שנערך בין 25 ביוני ל-19 ביולי 1929.
למן הקמת מפא"י בשנת 1930 נמנה עם חברי מרכז המפלגה.
כמו כן בלט בפעילותו במוסדות ההסתדרות. מספטמבר 1930 היה מזכיר מועצת הפועלים של תל אביב. בעת כהונתו בתפקיד, בסוף 1931, יזם את הקמת משען במטרה לסייע לחברי ההסתדרות הכושלים הזקוקים לעזרה.
באותה התקופה התרחשו הפרות שביתות מצד הרוויזיוניסטים. לאור זאת תמך דוד בן-גוריון במאבק תקיף נגד הרוויזיוניסטים והציע גם "לסלק את הבית"רים מעבודה בכל אתר ואתר". לעומת זאת, טען ברל כצנלסון כי מאבק תקיף לא נחוץ בשלב הזה ויש לאמץ מדיניות הבלגה. אהרונוביץ תמך בעמדתו של בן-גוריון ומתח ביקורת חריפה על כצנלסון. ב-17 באפריל 1933 פרצה מהומה בין חברי ההסתדרות הכללית לבין חברי בית"ר, לאחר שאלה קיימה צעדה לציון סיום כנס של ההסתדרות. מועצת פועלי תל אביב בהנהגת אהרונוביץ השתתפה במהומה, שכללה גם אלימות פיזית. לאחר האירוע כתב כצנלסון מכתב למרכז מפא"י, בו ביקר את מועצת פועלי תל אביב ואת אהרונוביץ על תגובתם האלימה לצעדה. בעקבות האירוע הוא הודיע על פרישתו מ"המוסדות המנהלים" במפלגה ובהסתדרות.
ביוני 1934 נדון אברהם סטבסקי לתלייה באשמת רצח חיים ארלוזורוב. עורכי עיתון "דבר" ברל כצנלסון, זלמן רובשוב ומשה בילינסון, החליטו לבקש במאמר מערכת חנינה לנאשם. בעקבות זאת, פלש אהרונוביץ בראש חמישים איש למערכת העיתון ואיים לשבור את המכונות. מעשה זה הביא להחלטת הוועדה הפוליטית של מרכז מפא"י להימנע מבקשת החנינה. בספטמבר אותה שנה התפטר מתפקידו כמזכיר מועצת הפועלים של תל אביב.
טרם חתימת הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי תמך אהרונוביץ בהגברת המאבק ברוויזיוניסטים. עם החתימה על ההסכמים התנגד להם בתוקף ומתח ביקורת חריפה על התנהלותו של בן-גוריון בעניין זה. ב-24 במרץ 1935 נדחה ההסכם במשאל החברים של ועידת הסתדרות העובדים הכללית. כעבור שנתיים, ב-9 במאי 1937, נחתם הסכם אחר בין הסתדרות העובדים הכללית להסתדרות העובדים הלאומית. הפעם תמך אהרונוביץ בהסכם מאחר שבמסגרתו "לא ניתנה למיעוט הזכות להתערב בהליך ההתדיינות עם המעסיקים ולתבוע בוררות".
באוגוסט 1935 השתתף כציר מטעם מפא"י לקונגרס הציוני העולמי ה-19. כעבור חודש הגיע ללונדון, שם התכוון תחילה לשהות שנה. אולם אילוצים כלכליים גרמו לו להקדים את שהותו והוא חזר לארץ ישראל במרץ 1936.
לאחר שובו לארץ ישראל צורף להנהגה הבכירה של ההסתדרות. תחילה היה האחראי על מחלקת הארגון, אולם מאחר שהמשרה גרמה לו אכזבה רבה הוא הועבר לתפקיד גזבר ההסתדרות.
בראשית אפריל 1938 התפטרו כל חברי הוועד הפועל של מועצת פועלי תל אביב. מרכז מפא"י דחה את המהלך והחליט לערוך בחירות לוועידת הצירים במועצה. במערכת הבחירות התמודדו שתי קבוצות שהפכו לסיעות: סיעה ב' וסיעה ג'. אהרונוביץ עמד בראש סיעה ג', ולצורך כך יצא בחודש מאי לחופשה של שבועיים מתפקידו כגזבר ההסתדרות. הבחירות נערכו בין 10–12 בדצמבר אותה שנה ובהן זכתה סיעה ב', שמטעמה הצליחו להיבחר 61 צירים. לעומת זאת, מטעם סיעה ג' הצליחו להיבחר 55 נציגים. בין שתי הסיעות שררו מחלוקות רבות, מה שמנע הגעה להסדר בעניין רשימת מפא"י למועצת הפועלים, הסיבה שבעקבותיה נערכו הבחירות. ההסדר הושג רק שלוש שנים אחר כך, לקראת הבחירות להסתדרות שנערכו בסוף 1944.
בסתיו 1938 מונה אהרונוביץ לרכז המועצה לענייני ביטחון של הוועד הפועל והחליף את דב הוז. אולם בפועל לא הובאו בפניה שאלות ביטחוניות והוא התפטר מהתפקיד שבועות אחדים אחר כך.
בין 11 ל-13 במאי 1941 נערכו הבחירות לוועידת מפא"י ולמועצות הסניפים. התמיכה בסיעה ג' ירדה בבחירות הללו בשישה אחוזים בהשוואה לבחירות הקודמות. אהרונוביץ לא ראה עוד טעם בהמשך קיומה של הסיעה והודיע על סיום פעילותו כ"איש של סיעה" לבן-גוריון ולברל כצנלסון. בכך, בא הקץ לסיעה ג', אם כי סיעה ב' לא חדלה מלהתקיים. בהמשך תמך בפילוג המפלגה, אך נמנע מלהציעו בפועל. על כך אמר כי "אינני מרגיש בי את התוקף המוסרי ואת הזכות המוסרית לפלג את המפלגה ואת התנועה. בחיי לא התפלגתי; תמיד התאחדתי". הפילוג התממש אפוא רק ב-19 במאי 1944, כאשר הכריזה סיעה ב' על התמודדה בנפרד ממפא"י, תחת השם "התנועה לאחדות העבודה".
בפברואר 1943, עם תחילת פעילות מחלקת ההסברה של ההסתדרות, מונה אהרונוביץ לעמוד בראשה.
בפברואר 1944 נתגלעה מחלוקת עזה בינו לבין דוד רמז, לאחר שהאחרון העביר 25,000 לירות ארץ-ישראליות למגבית ההתגייסות, ללא התייעצות עמו. הדבר גרם להתפטרותו של אהרונוביץ מתפקידו כגזבר ההסתדרות ב-1 במרץ. אולם התפטרותו נדחתה וסוכם כי סמכויותיו כגזבר לא ייפגעו. אהרונוביץ סירב לכך אך חברי מזכירות ההסתדרות עדיין ראו בו כגזבר. רק בראשית יולי הסכים לחזור לתפקיד.
בינואר 1945 הציע בוועד הפועל להקים בית ספר לפעילי ההסתדרות וכעבור עשרה חודשים, בחודש נובמבר, הוא כבר הביא את ההצעה לאישור הוועד. בינואר 1946 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידיו בהסתדרות (כנראה בשל רצונו להתחיל בבניית בית הספר), אולם התפטרותו נדחתה. טקס הנחת אבן הפינה לבית הספר נערך ב-1 במאי אותה שנה. במהלך הטקס הקריא אהרונוביץ את מגילת היסוד של בית הספר, שייתכן שחוברה על ידיו. בדיוק שנה לאחר מכן, ב-1 במאי 1947, נחנך בית הספר באופן רשמי. מאז ועד למותו, ב-1970, ניהל את בית הספר שלימים ישא את שמו – מכללת ארן.
באוקטובר 1946 יצא לפריז על מנת להתייעץ עם דוד בן-גוריון, לקראת פתיחת הקונגרס הציוני העולמי ה-22. ב-22 באוקטובר החל את דרכו חזרה לארץ ישראל. המטוס שעליו שהה נחת על פסגת הר במצרים אך לא התרסק לגמרי. אהרונוביץ הצליח אומנם להיחלץ אך רק כעבור 36 שעות, עת הגיעו שוטרים לזירת האירוע. בעקבות אירוע זה פיתח, לדבריו, פחד טיסה.
בשנת 1946 נבחר כחבר בוועד הפועל הציוני וכעבור שנתיים, ב-1948 כחבר בהנהגתו.
אהרונוביץ עמד בראש ועדה שהמליצה להקים עיתון מפלגתי למפא"י. ההצעה אושרה על ידי מרכז המפלגה בראשית מרץ 1948 ובנובמבר אותה שנה החל לצאת לאור העיתון "הדור". אהרונוביץ ראה בכך סגירת מעגל בחייו, שכן עוד קודם לכן תמך בהקמת עיתון מפלגתי למפא"י. הוא עמד גם בראש הוועדה שהמליצה על מועמדי מפא"י למנהלת העם.