stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהומות סטונוול
תוצאות > עיתונאות

תוך חצי שנה מפרעות סטונוול, הפעילים פתחו עיתון ברחבי העיר בשם "Gay", הם ראו בכך צורך מכיוון שהפרסום הליברלי ביותר בעיר - "The Village Voice" - סירב להדפיס את המילה "גיי" בפרסומות המחפשות חברים ומתנדבים חדשים. שני עיתונים נוספים נפתחו בתוך שישה שבועות: "!Come Out" (צא החוצה! - כוונה למונח "יציאה מהארון") ו-"Gay Power" (כוח גיי). קהל הקוראים של שלושת כתבי העת עלה במהירות בין 20,000 ל-25,000 איש.
תוצאות > הברית לפעילות גאה

פשיטות על ברים הומוסקסואליים לא נעצרו לאחר פרעות סטונוול. במרץ 1970 פשט סגן המפקח סימור אורן על "גלגל המזלות" ו-"רחוב בארו 17", לאחר הצהריים ללא רישיון משקאות חריפים או אכלוס. כ-167 אנשים נעצרו. אחד מהם היה דייגו וינאלס, אזרח ארגנטינאי שנבהל כל כך עד שהוא עלול להיות מגורש על היותו הומוסקסואל עד שהוא ניסה להימלט ממתחם המשטרה על ידי קפיצה מחלון בן שתי קומות, תוך שהוא משליך את עצמו על קצה של גדר 14 אינץ' 14 (36 ס"מ). הניו יורק דיילי ניוז הדפיס בעמוד הראשון תמונה גרפית של הצעיר. חברי הברית לפעילות גאה ארגנו צעדה מפארק כריסטופר אל המתחם השישי בו מאות גברים הומוסקסואלים, לסביות ואוהדים ליברלים התעמתו בשלום עם כוח הסיור הטקטי. הם גם נתנו חסות למסע כתיבת מכתבים לראש העיר לינדזי בו המפלגה הדמוקרטית בגריניץ' וילג' וחבר הקונגרס אד קוץ' הגיש תביעות לסיום פשיטות על ברים הומוסקסואלים בעיר. פונדק סטונוול נמשך לפעול כשבועות ספורים לאחר המהומה. באוקטובר 1969 הועמד להשכרה.
תוצאות > מצעד הגאווה

ציוני יום השחרור של רחוב כריסטופר, ב-28 ביוני 1970, חגגו את יום השנה הראשון לפרעות בסטונוול באספה ברחוב כריסטופר, עם צעדות גאווה בו זמנית בלוס אנג'לס ובשיקגו, אלו היו צעדות הלהט"ב הראשונות בהיסטוריה של ארצות הברית. בשנה שלאחר מכן התקיימו מצעדי גאווה בבוסטון, דאלאס, מילווקי, לונדון, פריז, מערב ברלין וסטוקהולם. מצעד הגאווה בניו יורק כיסה כ-51 רחובות, מרחוב כריסטופר לסנטרל פארק. המצעד ארכה פחות ממחצית הזמן המתוכנן בגלל התרגשות הצועדים, אך גם עקב הזהירות לגבי הליכה בעיר עם כרזות גאות ושלטים. אמנם היתר המצעד הועבר שעתיים בלבד לפני תחילת הצעדה, אך הצועדים נתקלו בהתנגדות מועטה מצד הצופים. הניו יורק טיימס דיווח בעמוד הראשון כי הצועדים תפסו את הרחוב כולו במשך כ-15 בלוקים עירוניים. הדיווח של וילג' ווייס היה חיובי לגבי המצעד אשר תיאר את "ההתנגדות החזיתית שצמחה מפשיטת המשטרה על פונדק סטונוול לפני שנה". בשנת 1972 נכללו הערים אטלנטה, באפלו, דטרויט, וושינגטון הבירה, מיאמי, מיניאפוליס, פילדלפיה וסן פרנסיסקו.
פרנק קאמני הבין עד מהרה את השינוי המרכזי שהביאו פרעות סטונוול. הוא היה מארגן אקטיביזם גאה בשנות החמישים, והוא היה רגיל לשכנוע הטרוסקסואלים שהומואים אינם שונים מהם. כאשר הוא ואנשים אחרים צעדו מול הבית הלבן, משרד החוץ והיכל העצמאות רק חמש שנים קודם לכן, מטרתם הייתה להראות שהם יכולים לעבוד עבור ממשלת ארצות הברית. כ-10 איש צעדו אז עם קאמני והם לא התריעו בפני שום עיתונות על כוונותיהם לעשות זאת. אף על פי שהיה המום מהמהפך על ידי המשתתפים בתזכורת השנתית בשנת 1969, הוא ציין מאוחר יותר כי, "בתקופת סטונוול היו לנו חמישים עד שישים קבוצות הומואים במדינה. שנה אחר כך היו לפחות 1,500. שנתיים אחר כך, עד כמה שניתן היה לספור עלו ל-20,500".
בדומה לצערו של קמני על תגובתו שלו לשינוי עמדותיו רק לאחר המהומות, הסופר והפעיל הגאה רנדי וויקר תיאר את מבוכתו בנטייתו המינית כ-"אחת הטעויות הגדולות בחייו". הדימוי של הומוסקסואלים המתנקמים במשטרה, לאחר כל כך הרבה שנים של התרת טיפול כזה ללא עוררין, "עורר רוח בלתי צפויה בקרב הומוסקסואלים רבים". קיי לאהוזן, שצילמה את הצעדות בשנת 1965, הצהירה כי "עד שנת 1969 נקראה תנועה זו בדרך כלל תנועה הומוסקסואלית או הומופילית... פעילים חדשים רבים רואים בסטונוול את התקוממות לידתה של תנועת השחרור הגאה. גאווה הומוסקסואלית בקנה מידה עצום". דייוויד קרטר, במאמרו "מה שהפך את סטוניוול לשונה", הסביר כי אף על פי שהיו מספר התקוממויות לפני סטונוול, הסיבה שסטונוול היה כה משמעותי היה שאלפי אנשים היו מעורבים, המהומה נמשכה זמן רב (שישה ימים), היא הייתה הראשונה שזכתה לסיקור תקשורתי גדול, והיא עוררה את הקמתן של קבוצות זכויות הומוסקסואליות רבות.
מורשת > יום סטונוול

בשנת 2018, כ-49 שנים לאחר המרד, הוכרז "יום סטונוול" כיום יום הנצחה על ידי ארגון "Pride Live". יום סטונוול השני נערך ביום שישי, 28 ביוני 2019, מחוץ לפונדק סטונוול. במהלך אירוע זה הציג "Pride Live" את תוכנית שגרירי סטונוול, במטרה להעלות את המודעות לרגל 50 שנה לפרעות. המופיעים באירוע כללו: ג'ינה רוקרו, הגברת הראשונה של העיר ניו יורק, שירליין מקריי, ג'וזפין סקריבר, וילסון קרוז, ריאן ג'מאל סוויין, אנג'ליקה רוס, דונטלה ורסאצ'ה, קונצ'יטה וורסט, בוב דה דראג קווין, וופי גולדברג וליידי גאגא, עם הופעות של אלכס ניואל ואלישיה קיז.
מורשת > ציון דרך היסטורי

ביוני 1999, משרד הפנים האמריקני כלל את רחוב כריסטופר 51 ו-53 והסביבה בגריניץ' וילג' למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, הראשון בעל חשיבות לקהילת הלהט"ב. בטקס ההקדשה אמר עוזר מזכיר משרד הפנים ג'ון ברי, "שיהיה לנצח זכור שכאן - במקום הזה - גברים ונשים עמדו גאים, הם עמדו בגאווה, כדי שנהיה מי שאנחנו, אנחנו עשויים לעבוד איפה שנרצה, לחיות איפה שנבחר ולאהוב את מי שליבנו חפץ". פונדק סטונוול עצמו נקרא כציון דרך היסטורי לאומי בפברואר 2000.
במאי 2015 הודיעה הוועדה לשימור ציוני דרך בעיר ניו יורק כי תשקול באופן רשמי לייעד את פונדק סטונוול כנקודת ציון, מה שהופך אותו למיקום העיר הראשון שנחשב על סמך חשיבותו התרבותית הלהט"בית בלבד. ב-23 ביוני 2015, הוועדה אישרה פה אחד את ייעודו של פונדק סטונוול כנקודת ציון בעיר, והפך אותו לציון הדרך הראשון שזכה לכבוד תפקידו במאבק למען זכויות להט"ב.
מורשת > אנדרטה

ב-24 ביוני 2016 הודיע הנשיא אובמה על הקמתו של אתר האנדרטה הלאומית של סטונוול שתנוהל על ידי שירות הפארק הלאומי. הקרן לפארק הלאומי הקימה ארגון ללא מטרות רווח לגיוס כספים לתחנת ריינג'ר ולמוצגים פרשניים לאנדרטה.
בתרבות פופולרית

לאורך השנים, מהומות סטונוול הוצגו במספר סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מחזות תיאטרון ועוד בהן:
בתרבות פופולרית > מוזיקה

הפעילה מדליין דייוויס כתבה את השיר העממי, "סטונוול ניישן" בשנת 1971 לאחר שהשתתפה בצעדת זכויות האזרח הראשונה שלה. השיר שוחרר בשירות ההקלטות מארק מותאם אישית, ומילותיו נחשבות ל-"חוגגות את החוסן והכוח הפוטנציאלי של האקטיביזם הגאה הרדיקלי".
השיר "69: Judy Garland", שנכתב על ידי סטפין מריט ומופיע באלבום "50 Song Memoir" מאת להקת המגנטים אשר מתמקד בפרעות סטונוול והרעיון שהם נגרמו על ידי מותה של השחקנית ג'ודי גרלנד שישה ימים קודם לכן ב-22 ביוני 1969 אשר היוותה גיי אייקון בולט.
האופרה של ניו יורק הזמינה את המלחין האנגלי איאן בל ואת הליברט האמריקני מארק קמפבל בשנת 2018 לכתוב את אופרת סטונוול לציון 50 שנה לפרעות, שהוקרן לראשונה ב-19 ביוני 2019 בבימויו של לאונרד פוגליה.
"The Stonewall Celebration Concert" הוא אלבום הבכורה של להקת רנאטו רוסו, שיצא בשנת 1994. האלבום היה מחווה ל-25 שנה של פרעות סטונוול. חלק מהתמלוגים נתרמו לקמפיין פעולה אזרחית נגד "רעב ועוני ולכל החיים".
בתרבות פופולרית > קולנוע

לפני סטונוול (1984) - סרט תיעודי הסוקר את הקהילה הגאה בעשורים שקדמו למהומות.
סטונוול (1995) - סרט עלילתי המציג סדרה של אירועים בדיוניים שהובילו, כביכול, לפרוץ המהומות.
אחרי סטונוול (1999) - סרט תיעודי הסוקר את הקהילה הגאה בתקופה שבין פרוץ המהומות לבין סוף המאה.
מרד סטונוול (2010) - סרט תיעודי באמצעות צילומי ארכיון, תצלומים, מסמכים והצהרות עדים.
סטונוול (2015) - סרט עלילתי נוסף, המציג סדרה של אירועים בדיוניים שהובילו, כביכול, לפרוץ המהומות.
יום הולדת שמח, מרשה! (2016) - דרמה ניסיונית קצרה, בהשראת מרשה פ. ג'ונסון וסילביה ריברה.
בתרבות פופולרית > תיאטרון

תיאטרון רחוב (1982) מאת דוריק וילסון.
ראו גם

הומופוביה
מהומות ליל וייט
מהומות קפיטריית קומפטון
אגודת מאטאשין
זכויות להט"ב בארצות הברית
התזכורת השנתית
חיים הלל בן-ששון

| --- | --- |

פרופ' חיים הלל בן-ששון, 1971
 לידה:  17 בפברואר 1914 וולוז'ין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 במאי 1977  (בגיל 63) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  ראובן בונפיל יוסף הקר
 תרומות עיקריות
 חקר סוגיות בתולדות עם ישראל בימי הביניים ובעת החדשה
 
חיים הלל בן-ששון (Ben-Sasson; כ"א בשבט תרע"ד, 17 בפברואר 1914 – כ"ט באייר תשל"ז, 16 במאי 1977) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. תחום התמחותו הוא תולדות היהודים בימי הביניים, ובנוסף, סוגיות בתולדות היהודים בארץ ישראל בעת החדשה.
ביוגרפיה

חיים הלל בן-ששון נולד בוולוז'ין לפריידל (שעל שמה המעוברת קבעו הוא ואחיו את שם משפחתם בישראל) ולרב שמואל אביגדור הלוי דרצ'ינסקי, ר"מ בישיבת וולוז'ין בליטא. מצד אמו היה נכדו של רבי חיים הלל פריד, משנה ראש ישיבת וולוז'ין ומצאצאי ראשיה.
הוא הוסמך לרבנות בידי הרב חיים עוזר גרודזינסקי. כבר בנערותו התבלט בפעילותו הציבורית, בין השאר בארגון "החלוץ המזרחי".
בן-ששון עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ד 1934. הוא למד בסמינר למורים "מזרחי" ולימד במסגרות חינוך שונות לילדים ונוער בירושלים. וכן התנדב בתנועת הנוער "בני עקיבא" ובהסתדרות הסטודנטים "יבנה".
בן-ששון התגייס לארגון "ההגנה" עם בואו לארץ ישראל; במאורעות תרצ"ו 1936 שירת ב"פלוגה הדתית" שלה ברובע היהודי בעיר העתיקה, ואחר כך בלשכת ההסברה של "ההגנה" בירושלים. על פי תלמידו ראובן בונפיל: "הוא נשאר קשור לצבא הגנה לישראל עד יומו האחרון ותרם למפגשי העיון בצמרת הפיקוד. היה שותף במסגרות עיון ודיון בשאלות אקטואליות חשובות". מעורבותו בנושא הצבאיות היהודית המודרנית התבטאה גם בהשתתפותו בכתיבה ובעריכה בספר תולדות ההגנה בעריכתו הכוללת של פרופ' בן-ציון דינור, על אף שתחום התמחותו העיקרי היה ימי הביניים, התמסר למחקר ותיאור היסטורי של "הגדודים העבריים" במלחמת העולם הראשונה.
נפטר בירושלים ב-16 במאי 1977.
באקדמיה

לאחר לימודיו בסמינר, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית. בן-ששון היה תלמידו של ההיסטוריון יצחק בער. הוא התמחה בתולדות עם ישראל בתקופת ימי הביניים, וכן בראשית העת החדשה. הוא הוסמך במדעי הרוח בשנת 1944.
בן-ששון החל ללמד באוניברסיטה בשנת תש"ט 1949, והתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת תש"ל 1970. הוא היה מורה אהוד, וכמה מתלמידיו המשיכו בלימודיהם לתארים מתקדמים.
מלבד מחקריו הרבים והמגוונים, היה בן-ששון מעורכי כתב העת "ציון", וכן ערך את המדור ההיסטורי באנציקלופדיה יודאיקה.
בן-ששון תפס את המחקר ההיסטורי, ההיסטוריוגרפיה וההתעניינות בהיסטוריה בכלל, כסוג של עבודת נפש הכרחית לחוסנה של האישיות ולתיקונה של החברה האנושית. כך למשל היו דבריו:
"לאמיתו של-דבר, ראוי לו לאדם המודרני שיקדיש לבו קודם כל לעולמו ההיסטורי, לטובת נפשו ובריאות חברתו".
באמירה אופיינית זו הייתה תביעה נוקבת מבני דורו ומקוראיו באשר הם, לא רק להעמיק בחקר ההיסטוריה, אלא גם לרכוש את ההבנה שהחיבור ההיסטורי הוא מעין "ספר האדם". בתקופה שפניה אל טכנולוגיזציה הולכת וגוברת של חיי היומיום, שבה הפרט הבודד, האינדבידום, ללא משא הדורות ותרבותם מוצע במשנותיהם של הוגים ובתקשורת ההמונית, הייתה קריאתו זו של בן-ששון משום מרד של מחנך עם שאר רוח גדול. לפי דבריו, מחקר ההיסטוריה וכתיבת ההיסטוריה חדורים ברעיון שתיתכן תמיד מהפכה; העיסוק בהיסטוריה גואל את האדם מן הפונקציונליות שבקיום העכשווי גרידא; ההיסטוריוגרפיה מזהה ומאירה את תקופות המעבר, את רגעי המעבר, ובכך מראה את הסיכוי לשינוי של הכל.
כובד ראש וחשיבות להיסטוריה הודגשו אצל בן-ששון גם בשל תפיסתו את ההיסטוריה האנושית והלאומית כתופעה שפנים רבות ואף סותרות לה לכאורה; אך למעשה נפתלות בה מגמות-על אשר נחשפות על ידי ההיסטוריון. כך למשל ראה בן-ששון בתופעת קידוש השם והחלטתם של יהודים למות ואף להתאבד, כדי שלא להמיר את דתם לדת פגאנית או לנצרות, אשר הייתה נפוצה אצל יהודי ארץ ישראל ואירופה מאז העת העתיקה, פעולה של עוצמה וגבורה אנושית, אשר בנסיבות עידן של תנועת שחרור לאומי תתבטא בהתקבצות של כוחות חמושים פעילים, הקמת צבא ובלוחמה מאורגנת. ובמילים אחרות, בן-ששון ראה מכנה משותף נפשי ולא רק קשר עקרוני הדוק, בין הנרצחים היהודים הסבילים לכאורה במסעי הצלב, לבין אנשי צבא יהודים פעילים, "אקטיביסטים", חיילי "הגדודים העברים" בני דורו, שאותם חקר.
תלמידו, פרופ' יוסף הקר, כתב על דרכו: "במחקריו ובספריו נוקט בן-ששון צורה עקיבה של חקירה ובקשה אחר המהות הפנימית על יסוד ניתוח ובירור של מקורות ראשוניים מגוונים. מקורות אלו נמצאו לו בראש ובראשונה בחיבורים ספרותיים, ספרי עיון פילוסופיים וחיבורים הלכתיים; דרשות, פירושים ושאלות-תשובות; חיבורים היסטוריים וכתבי פולמוס; שירה ופרוזה; תקנות ואיגרות; ספרי מוסר וחידושי תורה. התעודות והמקורות החיצוניים שימשו מסד לתיאור העובדתי, אף יש שהשלימו את החסר בציור הרוחני והתרבותי, אולם עיקר מעייניו של בן-ששון נתונים לבירורה של היצירה הפנימית ולעדותה של החברה היהודית ועל דמותה. ... והשאלות המנחות אותו מעידות על חתירתו להבנת האחד והמייחד את עם-ישראל (על גווניו וכיתותיו) משאר האומות".
משפחתו

אחיו הצעיר, פרופ' יונה בן ששון, היה מרצה לפילוסופיה יהודית ומנהל המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך. בנו של זה, מנחם בן-ששון, הוא פרופסור להיסטוריה של עם ישראל, נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים ובעבר הרקטור שלה ולשעבר חבר הכנסת ויו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
מספריו (מבחר) > ספרים מפרי עטו

הגות והנהגה: השקפותיהם החברתיות של יהודי פולין בשלהי ימי הביניים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ט 1959.
יהדות אשכנז, [ישראל]: מטכ"ל – קצין חינוך ראשי – ענף השכלה, תשכ"ג 1963.
פרקים בתולדות היהודים בימי הביניים, תל אביב: עם עובד, תשי"ז, תשכ"ב, תשל"ז 1977.
רצף ותמורה: עיונים בתולדות ישראל בימי-הבינים ובעת החדשה; ליקט וערך: יוסף הקר, תל אביב, עם עובד, תשמ"ד 1984.
תולדות הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, תל אביב : הספרייה הציונית; מערכות, תשי"ז 1956.
(ועורך עם אחרים), תולדות היהודים : (אלבום ההיסטוריה של עם ישראל), ירושלים: המכון להוצאה לאור בישראל, 1964.
(ועורך עם אחרים), תולדות עם ישראל, 3 כרכים, תל אביב: דביר תשכ"ט 1969.
מספריו (מבחר) > ספרים שערך

ספר כבוד אלהים, מאת אברהם ן’ מיגאש, (קושטנינא שמ"ה), ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשל"ז. 1977.
מלון למונחי הפוליטיקה, תל אביב: מ' ניומן, תש"י 1950.
מן המרכז לקהילה במקום, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשל"ז 1977.
הערות שוליים

↑  השם היידי "פריידל" פירושו "שמחה".
↑  ראובן בונפיל, ‏חיים הלל בן ששון ז"ל - קווים לדמותו, קתדרה 4, יולי 1977, עמ' 199.
↑  שמות המוסמכים למדעי הרוח, הַבֹּקֶר, 18 בדצמבר 1944
↑  חיים הלל בן-ששון, הקדמה, תולדות עם ישראל, א, תל אביב: הוצאת דביר תשכ"ט, עמ' יב.
↑  יוסף הקר, בתוך: חיים הלל בן-ששון, רצף ותמורה, עמ' ח.
↑  ביקורת: פנחס פלאי, ההיסטוריון הצעיר - בעל-פה ובכתב, מעריב, (הרצאותיו של ד"ר ח. ה. בן-ששון וספרו "פרקים בתולדות היהודים בימי הביניים"), עמ' 13, 19 בדצמבר 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258567805171  PLWABN: 9810641329305606  BIBSYS: 98008885  BNE: XX1311272  BnF: cb12176427n (data)  CiNii: DA00409400  GND: 112712959  ISNI: 0000 0001 1560 5596  LCCN: n50007681  LNB: 000119286  NDL: 00432850  NKC: jn20020721268  NTA: 067736440  SUDOC: 073257184  Trove: 922928  VIAF: 14812705   WorldCat (עם VIAF): 14812705
יחיא צאלח

.
מארי יחיא בן יוסף צאלח (מכונה: מהרי"ץ, או: מהר"י צאלח, חשוון ה'תע"ד – כ"ח בניסן ה'תקס"ה, 1713 – 27 באפריל 1805), היה מגדולי חכמי יהדות תימן במאה ה-18, וראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא.
ביוגרפיה

נולד בחודש חשוון בשנת ה'תע"ד (1713) למארי יוסף צאלח בנו של הדיין מארי צאלח, בקאע אל-יהוד בצנעא שבתימן.
כבר בילדותו הפגין מהירות תפישה, זיכרון ועמקות בלימודיו. למד אצל סבו הרב צאלח, ואצל זקני הדור מארי יחיא קרואני ומארי סעדיה קטיעי. כשגדל היה תלמיד חבר לשני גדולי הדור מארי דוד משרקי ומארי יחיא הכהן עראקי.
לפרנסתו עסק בצורפות, כדרכם של רבני תימן שעבדו לפרנסתם ולא הטילו את עצמם על הציבור. בשנת השלושים לחייו עזב את מלאכת הצורפות ועסק בכתיבת ספרי תורה ומגילות, מפני שמלאכה זו נחשבה לנקייה יותר.
בשנת ה'תקט"ז (1756) התמנה כראב"ד, והיה לראש בית הדין הקבוע השישי בצנעא. עמד בראש הישיבה הגדולה בצנעא. סמכותו הוכרה בכל תימן ללא עוררין.
בשנת ה'תקל"ט שלח את ספרו "זבח תודה" על שולחן ערוך הלכות שחיטה וטריפות להדפסה בכלכתא שבהודו.
מארי יחיא העמיד תלמידים רבים, ביניהם בנו מארי אברהם ומארי יוסף קארה, ושניהם המשיכו אחריו ברבנות.
נפטר בכ"ח בניסן ה'תקס"ה (27 באפריל 1805).
כיום הרב יצחק רצאבי רואה את עצמו כממשיך דרכו, ואף פתח על שמו את מכון נתיבות מהרי"ץ.
תורתו

חיבוריו מאופיינים בעיון ובבקיאות. בתחילה נטה לפסוק כדעת השולחן ערוך, אולם לאחר מכן החליט שאין זו דרכה של יהדות תימן והחל לפסוק בדרך כלל כדעת הרמב"ם. בכך הושפע מזקני דורו, מארי יהודה צעדי ומארי פנחס עראקי הכהן, שדבקו יותר ברמב"ם ובמנהגי תימן מאשר בשולחן ערוך. כך כתב:
דע דארץ המערב ומצרים וארץ התימן אתריה דהרמב"ם הוא וזה גלוי ומפורסם בספרים ובפי כל. וכ' השירי כנסת הגדולה סי' קכ"ח דגם ארץ המערב אתריה דרבינו הבית יוסף [=ר"י קארו]. ולמדתי מהשירי כנסת הגדולה שם בהגהת הטור דאם יש מחלוקת באיזה דין בין הרמב"ם ורבינו בית יוסף דנהיגינן כהרמב"ם אפי' באתריה דהב"י. ובשאר מלי דלא פליג הרמב"ם או שלא נזכר בדבריו ונזכר בדברי הב"י נהיגינן כהבית יוסף אף דשאר פוסקים פליגי עליה עיין שם. וזה דבר מוסכם גם מהסברא בידינו קודם ראותי דברי השכ"ג דו"ק:
גולת הכותרת של חיבוריו הוא ספר השו"ת "פעולת צדיק", הספר נחלק לשלושה חלקים סובב ומקיף את כל פינות ההלכה, תשובותיו מנוסחות בקצרה, משפטים מקיפים וקולעים. אין הספר כולל את כל התשובות שהשיב, אלא רק מעט מזעיר מהם[דרוש מקור]. ספרו "עץ חיים" הוא פירוש רחב ידיים מקיף על התכלאל (הסידור התימני הכולל את כל התפילות וההליכות היהודיים שבמעגל השנה). הפירוש נכתב מתוך קנאותו למסורת תימן העתיקה והמדויקת, קנאות שהושפעה מהרב יהודה צעדי.
ר' יעקב ספיר, שביקר בתימן כחמישים שנה לאחר פטירת מארי יחיא, כותב עליו בספרו "אבן ספיר" כך: ”והיה גדול בחכמת הקבלה ובעל מופת לרבים, גם סופר מהיר ואומן היה, ראיתי ספרי תורה ומגילות כתב ידו נחמד למראה... ושמו גדול בכל ארץ התימן והולכים לאור פסקיו והכרעותיו כהלכה למשה מסיני”.
הרב צאלח היה עניו, אך עמד על דעתו בתוקף כאשר ראה סטייה מן ההלכה. עמד בראש הישיבה הכללית בצנעא, שם נאספו רבני העיר לדון בשאלות הלכתיות בכל יום.
נתיבות מהרי"ץ היא עמותה שנקראת על שמו.
מספריו

פעולת צדיק – שו"ת, חלק א' חלק ב' חלק ג' באתר היברובוקס.
עץ חיים – תכלאל עם פירוש באתר ויקיטקסט.
הגדה של פסח., שפר"א והדר"א וסדרא דאגדתא דפסחא, ‏ירושלים תרנז, באתר היברובוקס
זבח תודה, על הלכות שחיטה בשו"ע, באתר היברובוקס
שערי קדושה, דיני שחיטה וטרפות בקיצור, באתר היברובוקס
שערי טהרה – דיני נידה בשפה הערבית, (לנשים).
מעיל קטֹן – הוצאת "חדרי תימן", נהריה, תשנ"ב.
אורח לחיים – פירוש על חמש מגילות, מובא בתכלאל שיצא בהוצאת ר' שמעון צאלח תשמ"ט.
ככל הנראה חיבר את מגילת תימן – כרוניקה על חיי היהודים בתימן. יצאה לראשונה בידי דוד סלימאן ששון (פרנקפורט, תר"פ לערך), ובמהדורה מוערת בתוספת פרקי מחקר בידי יוסף טובי, בשם עיונים במגילת תימן, ירושלים: הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, תשמ"ו.
אסון השרפה בוואדי סלוקי

אסון השרפה בוואדי סלוקי היה תאונה מבצעית שהתרחשה ב-28 באוגוסט 1997, במפגש הנחלים ואדי אל-בריך עם ח'לת-צלח-סעד וח'לת אל-עוג'א, כ-800 מטרים מזרחית לנחל סלוקי בדרום לבנון, שבמהלכה נספו חמישה לוחמים מחטיבת גולני ונפצעו חמישה נוספים.
המארב

ב-27 באוגוסט כשעה לפני הזריחה, הגיע כוח מגדוד 13 שכלל חמישה עשר לוחמי מחלקה 2, בפיקוד המ"פ, סרן אופיר לויוס והמ"מ, סגן דותן דרוק, לנחל סלוקי, ופרס מארב למחבלי אמל. הכוח נחלק לשלוש עמדות אש שמוקמו על שתי שלוחות נפרדות באפיק הנחל. על העמדה הראשונה פיקד מפקד המחלקה, דרוק, על השנייה מפקד הפלוגה, לויוס, ועל השלישית סמל המחלקה חן נחום. בבוקר יום המחרת, 28 באוגוסט, זיהה הכוח שתי חוליות נפרדות של מחבלים הנעות בקרבתם. הכוח פתח באש, הרג שני מחבלים וריתק למקומם שלושה נוספים באש מקלעים ונשק קל. שני מסוקי קרב מסוג קוברה הוזעקו לנקודת ההיתקלות כדי לספק סיוע באש ובתצפית. המסוקים ירו אש תותחים לתוך השיח שאליו נכנסו המחבלים. לאחר למעלה משלוש שעות מתחילת ההיתקלות בחוליית המחבלים שהייתה על השלוחה ממול, ולאחר שספגו אש מהמארב ומתותחי המסוקים, החלו המחבלים לצאת משיח שבתוכו הסתתרו, שככל הנראה היה בו גם סלע גדול שהגן עליהם, ונורו על-ידי כוח המארב. ירי זה על חוליית המחבלים שיצאה מהשיח נמשך עד הגעת האש למקום בו התפצלו הוואדיות, עת נפגע ונהרג המחבל האחרון מתוך השלושה. עם הגעת האש לפיצול הוואדיות שבו שהה כוח המארב, היא החלה להתפשט במהירות והכוח נחלץ מהעמדות. מחבל נוסף (שישי) עזב את השטח עוד לפני הפתיחה באש, וככל הנראה היה מורה הדרך שהוביל את החוליה בוואדי.
השרפה

בעקבות זיהוי המחבלים, טיווח צה"ל אש ארטילרית לאזור אפיק נחל הסלוקי, שהיה סבוך ומכוסה בצמחייה שהייתה יבשה בעונה זו של השנה. עם פגיעת הפגזים באפיק הנחל ניצתה דליקה. רוחות עזות סייעו לאש להתפשט באזור, ומנגד תמונת המצב כפי שהצטיירה למפקדים בשטח כמו גם בחפ"ק הגדודי והחטיבתי, הייתה כי האש מרוחקת מן הכוח, וכי הלוחמים אינם מצויים בסכנה מיידית ושאין צורך לשנות מיקום או לסגת. השילוב בין הרוחות העזות לתנאי השטח ובעיקר היווצרות "אפקט הארובה" עם הגעת האש לפיצול הוואדיות גרם לאש להתפשט במהירות, ועד מהרה נלכדו החיילים בלב דליקה בשטח קשה לתנועה. כל עמדה נחלצה בעצמה והכוח נמלט מהאש, חלק מהלוחמים ניתקו משאר הכוח עמו היו בעמדה במארב. לוחמי יחידת החילוץ של חיל האוויר - 669 הוזעקו על גבי מסוק אנפה ומסוק יסעור לזירת האירוע ועסקו בחילוץ הכוח הלכוד. אל השטח הגיעו חבורות הפיקוד הקדמיות (חפ"ק) של מפקד הגדוד, מפקד החטיבה המרחבית ומפקד חטיבה מרחבית נוספת, חלקם חברו לכוח המ"פ והמ"מ שנותרו עדיין בשטח וחלקם סרקו ואיתרו לוחמים שנהרגו. לאחר סיום פעולות פינוי ההרוגים והפצועים ויציאת מסוקי הפינוי לכיוון ישראל, עזב הכוח את השטח ונע בחזרה למוצב טייבה.
תוצאות האירוע

השרפה קיפחה את חייהם של חמישה מלוחמי חטיבת גולני: סמל ידג שמעון, סמ"ר רועי שוקרון, סמ"ר אורן זריף, סמל שומטו קסהון וסמ"ר אושרי שוורץ. חמישה לוחמים נוספים נפצעו ואושפזו. מפקד הכוח, לויוס, סבל מכוויות בעצמו אולם סירב להתפנות לבית החולים עד שמפקד חטיבת גולני אל"ם ארז גרשטיין הורה לו לעשות כן.
לאחר סיום התפנות הכוחות שנותרו מהשטח, נערך תחקיר בראשות הרמטכ"ל שבו נכחו צמרת פיקוד הצפון וגורמים מהמטה הכללי. בתחקיר הוצגו עיקרי האירוע על שלביו תוך מיקוד בהיתקלות ובחילוץ מהשריפה.
יום לאחר האירוע מינה הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, ועדת חקירה והעמיד בראשה את עוזר ראש אג"ם האלוף גבי אשכנזי. בנוסף כללה הוועדה את אל"ם שמואל זכאי, אל"ם אשל פשטי, איש חיל התותחנים, אל"ם חזי לוי, סא"ל רחמים כהן, בעברו מפקד גדוד 890, וסא"ל רם כורש. לאחר תחקיר במשך כחודש הוועדה גיבשה מסקנות שהיו הבסיס לדו"ח הפצ"ר, תא"ל אורי שהם. הדו"ח קבע כי נושא ההתמודדות עם אש בסיטואציה מבצעית לא תורגל כיאות, וכי הקצינים והמפקדים לא יכלו לצפות את התפתחותו של אירוע כגון זה. מכיוון שכך אין לראות בהם אחראים פלילית או פיקודית לכשלים שהובילו לאסון. הוועדה ציינה כי יש להסב את לב המפקדים באירוע לטעויות בשיקול הדעת שגילו במהלכו. עוד ציינה לחיוב הוועדה במסקנותיה את אחד מטייסי המסוקים שפעל לחילוץ הלוחמים על עוז רוחו. לאחד מטייסי המסוקים הוענקה תעודת הערכה מאת מפקד חיל האוויר על פועלו.
לקריאה נוספת

חיים הר-זהב, לבנון המלחמה האבודה, תל אביב: הוצאה עצמית, 2019, מסת"ב 9789655990331
דותן דרוק, משהו ממני נשאר שם, בן שמן: מודן, 2024
הערות שוליים

↑  אופיר לויוס (1999-2000), באתר גדס"ר גולני.
↑  גל פרל, מי שנכנס לגיהנום, אין הגיהנום יוצא ממנו עוד": סקירת ספרו של ד"ר דותן דרוק", מערכות, 17 ביולי 2024.
1 2 3  עמרי אסנהיים, אש צולבת, מעריב, כפי שהועלה באתר פרש.
1 2  חן קוטס-בר, בו בוערת אש, באתר nrg‏, 4 באוקטובר 2005.
↑  עמרי אסנהיים, ‏עמרי אסנהיים חוזר לאסון הסלוקי, באתר ‏מאקו‏, 24 באפריל 2012.
↑  יוסי יהושוע ואמירה לם, "דו"ח איזנקוט", ידיעות אחרונות, 15.07.2011.
↑  אהוד ערן, תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007, עמודים 172-173.
↑  ליאור שליין, צל"ש ללוחם יחידה 669 שהשתתף בחילוץ נפגעי אסון השייטת, בטאון חיל האוויר, גיליון 120, אפריל 1998
יוסף סדן

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1939 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  25 בינואר 2025 (בגיל 86)
 מקום לימודים:  התיכון ליד האוניברסיטה  האוניברסיטה העברית בירושלים  סורבון 
 מנחה לדוקטורט:  קלוד כאהן, יהושע בלאו, ג'נין סורדל-טומין, שארל פלה, אליהו אשתור 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 www.sadan-adab.com
 
יוסף סדן (17 בינואר 1939 – 25 בינואר 2025) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו

יוסף סדן היה בנו של הסופר והחוקר דב סדן ואחיו של הכלכלן עזרא סדן. נולד בתל אביב, שם סיים בבית הספר העממי תל נורדאו והמשיך בירושלים, במגמה המזרחנית בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, אותו סיים ב-1958. למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בשפה וספרות ערבית, בשנים 1958–1963. עבודת התזה שלו לתואר השני הייתה בנושא: "הבית וציודו במזרח התיכון בימי הביניים", בהדרכת הפרופסורים יהושע בלאו ואליהו אשתור. בין 1965 ל-1969–1970 שקד על עבודת הדוקטורט בסורבון (Sorbonne) שבפריז, בהדרכתם של הפרופסורים קלוד כאהן (Claude Cahen), שארל פלה (Charles Pellat), וז'אנין סורדל-תומין (Janine Sourdel-Thomine). נושא עבודת הדוקטורט היה רהיטים במזרח התיכון בימי הביניים. במקביל היה שנה עוזר מחקר במחלקה השישית (Sixième Section) של האקול פראטיק דה אוטז אטיד.
מאז 1970 עבד באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל באוניברסיטה העברית; משנת 1976/70 עבד במשרה מלאה באוניברסיטת תל אביב. כן עבד במשרה חיצונית וחלקית באוניברסיטת חיפה, במכללת מנשה. ב-1976 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ב-1983 פרופסור חבר וב-1989 כפרופסור מן המניין. בסוף 2007 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס. שהה בשבתונים בפריז בסורבון ובספרייה הלאומית) ובאוניברסיטת ליידן. היה מופקד הקתדרה ע"ש איירין הלמוס לספרות ערבית עד אוקטובר 2009.
מחקריו

מחקריו של יוסף סדן עניינם ציוויליזציה חברתית וחומרית, ספרות ערבית בת ימי הביניים, בעיקר פרוזה (אדב) וקשרים יהודיים-ערביים ובהם יהודה אלחריזי ושבתאות. באחרונה התרכז גם בגאולת סיפורים, מעין רומנים טרום-מודרניים נוסח "אלף לילה ולילה".
מחקריו > הריהוט המזרח-תיכוני בימי הביניים

גרסה מועשרת ומשופרת של עבודת הדוקטור של יוסף סדן ראתה אור בשנת 1976 כספר בשם: Le mobilier au Proche-Orient medieval בהוצאת בריל, ליידן. בספר זה התחקה סדן אחר היבטים זנוחים במחקר של חיי היום-יום, בעיקר של השכבות העממיות, שכמעט ואינו נזכר בטקסטים הספרותיים ובכתיבה ההיסטורית. סדן גילה זאת באמצעות מציאת אזכורי-אגב בטקסטים ומעט מן האמנות (איקונוגרפיה). פער זה מילא גם על ידי עיון בכתובות של כלות יהודיות, שנכתבו בעיקר בערבית-יהודית בגניזה הקהירית.