stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נביעות (יישוב)
הקמת היישוב

סקר קרקע שבוצע במחצית השנייה של 1970 מצא שבאזור נואיבה יש כ-3000 דונם המתאימים לחקלאות ושניתן להפיק מיליון קוב מים לשנה. ההתעקשות על הקמת מושב במקום נבעה מההנחה שיהודים לא יסכימו לגור במקום כה מרוחק אלא אם תהיה קהילה של לפחות 60-80 אנשים.
בתחילת 1971, הוקמה נביעות  ליד הכפר הבדואי נואיבה על ידי תנועת המושבים. היישוב יועד להתפרנס מחקלאות ימית, תיירות, שירותי דרך ושמירה על שמורת הטבע באזור. 11 מתיישבים ראשונים הגיעו למקום באמצע פברואר. אולם לאחר כשישה שבועות, בהם התקלקל ציוד רב ונוצרו סכסוכים בין המוסדות המיישבים והמתיישבים, עזבו המתיישבים את המקום. ניסיון שני להקים את המושב התבצע באוגוסט 1971. המתיישבים התגוררו במחנה עבודה של סולל בונה שהוקם עבור העובדים שסללו את הכביש בין אילת לשארם א-שייח ופתחו במקום מזנון ותחנת דלק. קידוח של "החברה המאוחדת לקידוח" גילה במקום מים. בתחילת ינואר 1972 ציינו המתיישבים את היותם מושב שיתופי. עד אז, הוקם במקום חוף רחצה ועובדו 20 דונם גידולי חורף. כן הוחל בהסבת המבנים של מחנה העבודה לכפר נופש. באותו חודש חובר המושב לרשת הטלפון הישראלית. הקרן הקיימת חפרה ליד המושב תעלת ניקוז של מי שיטפונות, למנוע משיטפונות לפגוע במושב, אולם העבודות לא הושלמו ובנובמבר 1972 פרץ שיטפון אדיר את סוללת העפר שהגנה על גן הירק של המושב והרסו. במאי 1973 עובדו במקום 80 דונם של ירקות שהודות להבשלה מוקדמת השיגו מחירים נאים. באפריל 1975 התגוררו במושב 20 משפחות. נבנו אז 40 בתי קבע בתקווה להגעת עוד מתיישבים.
החקלאות במקום כללה ירקות: עגבניות, מלפפונים, פלפלים וחצילים, ופירות סובטרופיים: אננס, מנגו ופפאיה. כן גודלו במקום מלונים, שבגלל תנאי האקלים במקום יוצאו החל מינואר.
על פי דו"ח שהוכן עבור הסנאט של ארצות הברית ב-1977, נמנו במושב 150 תושבים.
פינוי

עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 בחנו המתיישבים את האפשרות לעבור לאשקלון, אך לבסוף הגיעו מתיישבי נביעות להסכמה על העתקת המושב לחוף הצפוני של הכנרת, אולם רק חלק מהתושבים בחרו באופציה זאת. משרד האוצר טען שאין לו כסף להעתקה, אך ראש הממשלה מנחם בגין תמך בדרישת המתיישבים ונמצא תקציב ראשוני להעתקת המושב, למרות שרק 20 משפחות מהמושב החליטו לעבור ליישוב החדש. היישוב חיפש משפחות נוספות ממפוני סיני שיצטרפו אליו בנקודה החדשה. חברי היישוב שלא תמכו במעבר פתחו ביוזמה בינלאומית בקרב אמנים בעלי שם, שמטרתה להשאירם במקום מגורם. בין החותמים על העצומה שהפיצו היה דון מקליין. עד תחילת 1987 קיבלו 95% ממתיישבי המושב פיצויים. בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-36 המשפחות במושב פיצוי של כ-373,000 דולר.
היישוב המשיך לפעול ולהפעיל את כפר הנופש עד פינויו ב-1982. משקיעים שונים התעניינו בקניית נכסי המושב ואלו נמכרו לבסוף למצרים באמצעות המדינה. בתי היישוב מהווים היום חלק מהעיר נואיבה.
לקריאה נוספת וקישורים

נואיבה נביעות נואיבה, חברי מושב נביעות, 1982
יוסי ביילין, נביעות: בדוים, מושבניקים ומחפשי אלהים, דבר, 17 בינואר 1975; המשך
דרור איסמן,	נביעות 81 - רגע לפני הפינוי,	'בין גלים' 157, אפריל 1982  עמ'	31.
ראו גם

פסטיבל נביעות 1978
פונטבדרה

פונטבדרה (בספרדית: Pontevedra) היא עיר בגליסיה, בצפון־מערב חצי האי האיברי. העיר היא בירת מחוז פוטברדרה.
העיר ידועה בעיקר בזכות התכנון העירוני שלה אשר הביא לסגירת מרכז העיר לתנועת כלי רכב ובזכות המרכז ההיסטורי של העיר. במאה ה-21 זכתה העיר להכרה במספר פרסים בינלאומיים על איכות אורבנית ואיכות חיים, נגישות ומדיניות הניידות העירונית,  בהם הפרס הבינלאומי האירופאי Intermodes Urban Mobility Urban Awards לשנת 2013,  פרס הבינלאומי של דובאי לפיתוח בר-קיימא לשנת 2014 שהוענק על ידי האו"ם בשותפות עם עיריית דובאי  ופרס המצוינות של המרכז לתכנון פעיל בעיר ניו יורק בשנת 2015, העיר זכתה גם בפרס הראשון של הנציבות האירופית לבטיחות עירונית בשנת 2020. ·  מרכז העיר של פונטבדרה, בו אסורה תנועת כלי רכב, סייע בהפיכתה לאחת הערים האירופיות הנגישות ביותר, ומיקד בה את תשומת הלב במספר מחקרים אירופיים ואמריקאים בתחום התכנון העירוני.
העיר מוקפת בגבעות, ושוכנת בקצה שפך הנהר לרז (Lérez) אל הים, בלב אזור ריאס ביישס. העיר מהווה מרכז כלכלי ויעד תיירותי אזורי. בעיר חיו 83,260 תושבים בשנת 2020,  באזור העירוני סביב שפך הנהר יותר מ־200,000 תושבים, הכוללים את הרשויות העירוניות פויו, מרין, סנקסנקסו, בואו, בילאבואה, קוטובאדה, פונטה קלדלאס, בארו וסוטומיאור.
פונטבדרה היא העיר השנייה בחשיבותה בגליסיה, אחרי סנטיאגו דה קומפוסטלה, בזכות המורשת ההיסטורית העשירה שלה. היא נודעה כעיר של אמנות והיסטוריה, ומכונה "העיר הטובה" או "העיר של לרז", על שם הנהר על גדותיו היא שוכנת. העיר שוכנת על הנתיב הפורטוגזי של קמינו דה סנטיאגו ובה הכנסייה העגולה של הבתולה הצליינית אשר רצפתה בצורת צדפה וצדפות אף מפוסלות על קשתות גשר בורגו מתקופת ימי הביניים.
בעיר שוכנים מספר משרדים של הרשות השופטת והמבצעת, בהם בניין מועצת המחוז של מחוז פונטוודרה, ארמון הצדק ובית המשפט המחוזי, תחנת המשטרה המחוזית ומשרדי המינהל המחוזיים.
היסטוריה > שם העיר

מקור שמה של העיר הוא ככל הנראה מצירוף המילים הלטיניות של "פונס, פונטיס" (גשר) "וטר", (ותיק או ישן), ומכאן בלטינית וולגרית "פונטה ורטה",  שהפכה במאה ה -13 בשפה הגליסית פונטבדרה, "הגשר הישן", המתייחס לגשר רומי הישן על פני נהר לרז, סמוך לגשר בורגו מהמאה ה -12 העומד עדיין על תילו.
היסטוריה > ימי הביניים ותחילת העידן המודרני

במהלך המאה ה -12 פונטבדרה הפכה למרכז מסחרי חשוב; היא הגיעה לשיא שגשוגה במאה ה-15, אז הייתה המרכז העירוני העיקרי בגליסיה. למעשה, בפונטוודרה בנויה "עיר עתיקה" השנייה בגודלה בגליסיה, רק אחרי סנטיאגו דה קומפוסטלה. פונטבדרה שוכנת על הענץ הדרומי שלה או ה"פורטוגזי " של דרך סנטיאגו והיוותה יעד לתיירים ועולי רגל.
במאה ה-16 העיר עדיין הייתה מרכז למסחר, עם עלייה הדרגתית בחשיבות ענף הדייג. באותה תקופה, פונטבדרה הייתה הנמל הגדול ביותר בגליסיה. אחת מספינותיו של כריסטופר קולומבוס, הקראק סנטה מריה, ששמה המקורי לה גלגה ("הגליסיאנית"), נבנתה בפונטבדרה.  במהלך השנים השקעה מנהר לרז רידדה את עומק הנמל והפכה אותו לבלתי מתאים לספינות גדולות. סוף המאה ה -16 סימנה את תחילת דעיכתה של העיר, דעיכה שאפיינה את כל חבל גליסיה החל מסוף המאה ה-15.
היסטוריה > המאות ה-17 וה-18

מצבה של העיר המשיך והחמיר במהלך המאות ה-17 וה-18. הפעילות בנמל העיר הצטמצמה באופן חד. יתר על כן, החלטות פוליטיות ומאבקי שליטה הביאו לירידה במסחר, ולהגירה שלילית; באותה תקופה הצטמצמה אוכלוסיית העיר במחצית. תרמו לכך אף מגפות מהן סבלה האוכלוסייה.
בתחילת המאה ה -19 פונטבדרה הייתה מעט יותר מעיירה נחשלת קטנה. דיג, אומנות ומלאכות זעירות קיימו את האוכלוסייה. עם זאת, עם הקמתן של חטיבות מחוזיות חדשות בספרד, בשנת 1833, הפכה פונטבדרה לבירת מחוז ובהדרגה אף למרכז אדמיניסטרטיבי. סלילת מסילת רכבת לעיר חיברה בינה לשאר חלקי הארץ והביאה לתחייה תרבותית, כלכלית ועירונית. בשנת 1853 ראה אור בעיר הספר הראשון בגליסית מודרנית.
היסטוריה > המאות ה-20 וה-21

פונטבדרה החלה את המאה ה-20 עם תוכניות גדולות לפיתוח. העיר עמדה בליבה של התרבות והפוליטיקה הגליסיאנית. מדינאים גליסיאנים בולטים התמקמו בעיר והקימו בה את "המפלגה הגליסיאנית" (Partido Galeguista), שהיא מקור התנועה הלאומית הגליסיאנית בת ימינו. עם זאת, מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) המדינה הספרדית שלאחריה (1939–1975) שמו קץ להתפתחותה של פונטבדרה. דיכוי פוליטי וקשיים כלכליים בימי הדיקטטורה של פרנקו אילצו רבים מבני העיר להגר. התאוששות חלקית של הכלכלה המקומית החלה רק בשנות ה-60, עם תחילת פעילות תעשייתית במקום. אולם מפעלי התעשייה שהוקמו גרמו בהמשך פעילותם לנזקים סביבתיים ובריאותיים חמורים, וחלקם נסגרו עד לתחילת המאה ה-21.
עם תום הדיקטטורה בספרד, בשנת 1975, החל להתפתח גם תחום הבנייה. השיפורים ברשת התקשורת בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 סייעו לפונטבדרה לשוב ולשמש כמרכז סחר ובירת מחוז. בשנות ה-90 אף החל לפעול בעיר קמפוס אוניברסיטאי שתרם אף הוא לצמיחת העיר. מאז שנת 1999 קיימת בפונטבדרה התחדשות עירונית אינטנסיבית ותחייה תרבותית, המשפיעה באופן חיובי על הכלכלה המקומית. במאה ה -21 העיר פונטבדרה עברה רנסאנס תרבותי וגם שינוי מהותי במתווך האורבני, עם הפיכת מרכז העיר לאזור להולכי רגל בלבד, הארכת נתיבי אופניים, שיקום המורשת ההיסטורית, שיקום מבנים ומרחבים ציבוריים, וכן גידול בשטחים ירוקים ובמדרחוב להולכי רגל. בניגוד לשש הערים הגדולות האחרות בגליסיה, אשר איבדו את מאוכלוסייתן לעיריות השכנות, אוכלוסיית פונטודרה הולכת וגדלה. היא הפכה לאחת הערים הנגישות ביותר עבור אנשים עם מוגבלויות, וזכתה בפרסים בינלאומיים. המודל של פונטונטרה לניידות אחראית נתפס בעשור השני של המאה ה-21 כאמת מידה בינלאומית.
The city of Pontevedra capital, night view.
חינוך

בעיר פועלות מספר מחלקות אוניברסיטאיות בקמפוס פונטונטברה, המשמשות כשלוחה של אוניברסיטת ויגו, שלה קמפוסים בערים פונטבה, אורנסה וויגו. המחלקות האוניברסיטאיות הן: פרסום, סיעוד, פיזיותרפיה, הנדסה טכנית ליערות, אופנה, מדעי החינוך והספורט, ומדעי החברה והתקשורת. סטודנטים רבים מגיעים לפונטוודרה כדי להשלים את לימודיהם באמנויות יפות, מכיוון שזהו המקום היחיד בגליסיה שבו ניתן ללמוד תחום זה ברמה האוניברסיטאית. בנוסף, בבירת פונטבדרה יש את בית הספר לשימור ושיקום המורשת התרבותית של גליסיה, כמו גם את הפקולטה לאמנויות, הממוקמים בבניין סן פרננדו במרכז העיר. בעיר יש גם בית הספר היחיד לקומיקס ואיור בגליסיה, שנקרא "O garaxe hermético" (המוסך האטום).
פונטבדרה מארחת גם סניף של האוניברסיטה הלאומית של ספרד ללמידה מרחוק, אוניברסיטת UNED, שבה סטודנטים יכולים ללמוד מספר רב של תחומי לימוד.  העירייה מפעילה בית ספר לשפות, בפיקוח מחלקת החינוך בגליסיה, שם ניתן ללמוד אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית וגליסיאנית.
ספורט

לפונטוודרה מסורת ספורטיבית ארוכה, ובעיר פועלות מספר קבוצות המתחרות בענפים שונים.
כדורגל : מועדון הכדורגל של פונטבדרה (Pontevedra CF), משתתף במשחקי הליגה הספרדית השלישית בכדורגל. למועדון אצטדיון ובו 12,000 מושבים.
כדוריד : קבוצת SD Teucro משתתפת במשחקי הליגה הספרדית בכדוריד.
קטרגל: Leis 26 Pontevedra, המקצוענית, משחקת בליגה הספרדית השנייה בספרד.
רוגבי: בעיר שני מועדוני רוגבי.
בעיר פועלים גם מועדוני כדורעף, כדורמים וסיף וכן מספר מועדוני שיט.
ערים תאומות

ברזיל סלבדור, באהיה, ברזיל
הערות שוליים

↑  'For me, this is paradise': life in the Spanish city that banned cars. https://www.theguardian.com/cities/2018/sep/18/paradise-life-spanish-city-banned-cars-pontevedra?CMP=share_btn_link
↑  ELTIS (9 ביוני 2015). "Stockholm wins INTERMODES urban mobility award 2015". נבדק ב-5 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dubai International Award for Best Practices. "Pontevedra. A Model for the City Centered on People". נבדק ב-5 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "1st EU Urban Road Safety Award". European Mobility Week. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Pontevedra gana el premio de Seguridad Vial Urbana de la Comisión Europea" (בספרדית). La Voz de Galicia. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Pontevedra – How To Ban Cars Downtown". Mike looks at the map. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Real Decreto 1147/2020, de 15 de diciembre, por el que se declaran oficiales las cifras de población resultantes de la revisión del Padrón municipal referidas al 1 de enero de 2020" (PDF). Boletín Oficial del Estado. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cabeza Quiles, Fernando (2008). Toponimia de Galicia. Vigo: Galaxia. p. 507. ISBN 978-84-9865-092-1.
↑  Picture of commemorative monument and explanation
↑  Press release, on newspaper La Voz de Galicia. Access date 19 September 2008
↑  UNED – Pontevedra Campus
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564503205171  GND: 4227088-1  LCCN: n82143105  MusicBrainz: 05f42811-db63-45c2-b27c-fe34843c9f18  VIAF: 1390158369758401460000   WorldCat (עם VIAF): 1390158369758401460000 
הפקולטה לאמנויות בקמפוס פונטבדרה
ג'ואל אבו חנא

ג'ואל אבו חנא (בערבית: چويل أبو حنا, בגרמנית: Joël Abu Hanna; נולד ב-22 בינואר 1998) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי–גרמני, המשחק בעמדת הבלם בנבחרת ישראל ובלבדיאקוס היוונית.
קריירת מועדונים

אבו חנא נולד בטרוזדורף שבגרמניה, לאב ערבי-נוצרי מישראל, ולאם גרמנייה-נוצרייה. החל את צעדיו הראשונים במועדוני כדורגל גרמניים מקומיים, כשבגיל 10 הצטרף למחחלקת הילדים של באייר לברקוזן.
בסוף אוגוסט 2017 חתם בפ.צ. קייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה. ב-29 בספטמבר 2017, אבו חנא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד גרויטר פירט. בסיום העונה, קייזרסלאוטרן ירדה ליגה ואבו חנא עזב את המועדון.
בקיץ 2018, אבו חנא חתם בפ.צ. מגדבורג מליגת המשנה בגרמניה. במגדבורג לא זכה לדקות משחק כלל, ובינואר 2019 הושאל לפורטונה קלן מהליגה השלישית בגרמניה.
ביולי 2019, אבו חנא חתם בזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית, קבוצתו הראשונה מחוץ לגרמניה. ב-1 בספטמבר 2019, אבו חנא הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2–2 נגד דינמו קייב.
ב-16 במאי 2021 חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית לשלוש שנים, עמה מיעט לשחק, ולכן באוגוסט 2022 הושאל ללכיה גדסנק מליגת העל הפולנית.
ב-27 ביוני 2023 חתם במכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
קריירה בינלאומית

בעברו, שיחק בנבחרות הנערים והנוער של גרמניה, והיה חלק מהסגל של נבחרת הנוער הגרמנית שזכתה באליפות אירופה לנבחרות נוער עד גיל 19 בשנת 2015.
בשנת 2019, אבו חנא זכה להתעניינות בבוגרים של נבחרת ישראל ושל נבחרת פלסטין, אך לבסוף בחר בישראל.
ב-26 באוגוסט 2020, זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר, לקראת צמד משחקיה מול סקוטלנד ומול סלובקיה במסגרת טורניר ליגת האומות 2020/2021 של אופ"א. את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל ערך ב-11 באוקטובר 2020 מול צ'כיה, בו אבו חנא גם פתח בהרכב וגם כבש שער עצמי, במשחק הביתי בו ישראל הפסידה 2–1.
תארים

אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2015
הערות שוליים

1 2  אור אבולעפיה, ‏ג'ואל אבו חנא: מעדיף את נבחרת ישראל על פלסטין, באתר ערוץ הספורט, 19 ביוני 2020
↑  מאוקראינה לפולין: אבו חנא חתם בלגיה ורשה, באתר ONE‏, 16 במאי 2021
↑  https://www.israelhayom.co.il/sport/israeli-soccer/article/13006630
↑  תומר חבז, ‏רשמית: ג'ואל אבו חנא חתם במכבי נתניה, באתר ONE‏, 27 ביוני 2023
↑  דורון בן דור, ‏זהבי בסגל, גם אבו חנא ואלמוג, רפאלוב לא זומן, באתר ONE‏, 26 באוגוסט 2020
↑  https://int.soccerway.com/matches/2020/10/11/europe/uefa-nations-league/israel/czech-republic/3243415/
חג מולד שחור (סרט, 1974)

| --- | --- |
כרזת הסרט המקורית
כרזת הסרט המקורית
 בימוי:  בוב קלארק 
 הופק בידי:  בוב קלארק 
 תסריט:  A. Roy Moore 
 עריכה:  סטן קול
 שחקנים ראשיים:  אוליביה האסי קייר דוליה מרגו קידר ג'ון סקסון אנדריאה מרטין
 מוזיקה:  קארל זיטרר
 צילום:  רג'ינלד ה. מוריס 
 מדינה:  קנדה 
 חברת הפקה:  Film Funding Limited of Canada Ambassador Films
 חברה מפיצה:  קנדה Ambassador Film Distributors ארצות הברית אולפני האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  קנדה 11 באוקטובר 1974 ארצות הברית 20 בדצמבר 1974
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  אימה סלאשר מותחן פסיכולוגי חג המולד
 מקום התרחשות:  אמריקה הצפונית 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-70 של המאה ה-20 
 תקציב:  620,000 דולר
 הכנסות:  4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   blackchristmas74
 דף הסרט ב־IMDb
 
חג מולד שחור (באנגלית: Black Christmas) הוא סרט אימה פסיכולוגי קנדי משנת 1974, שהופק ובוים על ידי בוב קלארק, ונכתב על ידי א. רוי מור. בסרט מככבים אוליביה האסי, קייר דוליה, מרגו קידר, אנדריאה מרטין, מריאן ולדמן וג'ון סקסון, והוא עוסק בקבוצה של אחיות סיעודיות מתלמדות שמקבלות שיחות טלפון מטרידות ומאיימות, ובסופו של דבר נרצחות על ידי רוצח פסיכופת הפולש לבית האחווה שלהם במהלך ליל חג המולד.
כשהוא קיבל השראה רבה מהאגדה האורבנית "השמרטפית והאיש מלמעלה" ומסדרה של מעשי רצח שבוצעו באזור ווסטמאונט במונטריאול, קוויבק, מור כתב את התסריט לסרט בשם "Stop Me". יוצרי הסרט עשו שינויים רבים בתסריט, בעיקר המעבר לסביבה אוניברסיטאית עם סטודנטים מתבגרים. הסרט צולם בטורונטו במהלך שנת 1974 עם תקציב משוער של 620,000 דולר, והופץ על ידי אולפני האחים וורנר בצפון אמריקה.
הסרט עלה לאקרנים ב-11 באוקטובר 1974 בקנדה וב-20 בדצמבר בארצות הברית בשם Silent Night, Evil Night. עם יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות מעורבות, אך מאז זכה לשבחים קריטיים ולמעמד של סרט קאלט, כאשר היסטוריוני הקולנוע מציינים אותו כאחד מסרטי הסלאשר הראשונים ביותר שעלו על מסך הקולנוע. הסרט גם זכה לשבחים על הצלחתו להגיע לסיום העלילה מבלי לחשוף את זהות האנטגוניסט שלו במהלכו. בנוסף, הסרט שימש כהשראה עבור סרטו של ג'ון קרפנטר, "ליל המסכות", שיצא בשנת 1978. בנוסף לזכייתו במעמד של סרט קאלט, הסרט זכה לעיבוד ספרותי שנכתב על ידי הסופר לי הייס בשנת 1976.
שחקנים ודמויות

אוליביה האסי - ג'סיקה "ג'ס" ברדפורד
קייר דוליה - פיטר סמית'
מרגו קידר - ברברה "ברב" קוורד
ג'ון סקסון - סגן קנת' פולר
מריאן ולדמן - גברת מקנרי
אנדריאה מרטין - פיליס "פיל" קרלסון
ג'יימס אדמונד - מר הריסון
דאגלס מקגראת' - סמל נאש
ארתור הינדל - כריס היידן
לין גריפין - קלייר הריסון
מייקל פטריק - פטריק קורנל
לזלי קרלסון - ביל גרהאם
מרתה גיבסון גברת קוואייף
ג'ון ראטר - בלש
דייוויד קלמנט - קוגן
ג'וליאן ריד - קצין ג'נינגס
ניק מנקוזו - בילי / המטלפן האלמוני
בוב קלארק - צילו של בילי
הפקה > קונספט וכתיבה

התסריטאי הקנדי א. רוי מור כתב את התסריט עבור הסרט, שאז נקרא "Stop Me" על פי האגדה האורבנית "הבייביסיטר והגבר במעלה המדרגות". מור גם טען כי הוא שאב השראה מסדרה של מקרי רצח שהתרחשו במהלך עונת החגים באזור ווסטמאונט במונטריאול, קוויבק.
מפיקי הסרט, הארווי שרמן וריצ'רד שוטן, ביקשו מהתסריטאי טימותי בונד לכתוב מחדש את התסריט כך שיתרחש באוניברסיטה. קלארק, שהרגיש שהתסריט המקורי היה פשוט מדי, עשה מספר שינויים בדיאלוגים בין הדמויות השונות, ושילב גם אלמנטים הומוריסטיים בסרט, בייחוד בדמויותיהן של ברב וגברת מקנרי, שקלארק ביסס על דודתו. קלארק הרגיש שתלמידי הקולג' והתיכון לא ילכדו את "כל תחושת המציאות" בסרט אמריקאי, ומשכך הוא התכוון ללכוד את "פיקחותם" של הצעירים המתבגרים: "סטודנטים - אפילו בשנת 1974 - הם אנשים פיקחים. הם לא טיפשים. לא הכל זה ביקיני, שמיכות חוף ובינגו".
הפקה > ליהוק

אוליביה האסי, שכבר זכתה לתהילה בינלאומית על תפקידה כיוליה ב"רומיאו ויוליה" מאת פרנקו זפירלי, הסכימה להשתתף בסרט לאחר שנאמר לה שהיא "תעשה סרט בקנדה שירוויח הרבה כסף". קלארק חיפש את השחקן קייר דוליה שיגלם את דמותו של פיטר לאחר שהופיע כדייב באומן בסרט "2001: אודיסיאה בחלל". דמותה של גברת מקנרי הוצעה לבטי דייוויס, אך היא דחתה את ההצעה. מרגו קידר לוהקה לדמותה של ברב, ואמרה שהיא נמשכה אל הדמות "כי היא הייתה פרועה וחסרת שליטה", ולא "דמות ראשית קונבנציונלית". לגילום דמותה של קלייר הריסון, שרציחתה מתניע את עלילת הסרט, לוהקה לין גריפין, ילידת טורונטו, אחרי שאמה, שהייתה גם סוכנת הליהוק שלה באותה העת, השיגה לה אודישן.
במקור, דמותה של פיליס קרלסון הוצעה לגילדה רדנר, שהסכימה לגלם את הדמות, אך נאלצה לעזוב חודש לפני תחילת הצילומים בגלל התחייבותה הקודמות לסאטרדיי נייט לייב, והוחלפה באנדריאה מרטין. אדמונד או'בריאן לוהק במקור לדמותו של סגן פולר, אך עם הגעתו לסט, המפיקים הבינו שהוא לא יוכל למלא את חובותיו הנדרשות בשל בריאותו הרופפת (שנבעה ממחלת אלצהיימר). ג'ון סקסון, שקרא את התסריט קודם לכן, קיבל שיחת טלפון מהמפיקים, שהציעו לו את התפקיד; סקסון הסכים לקבל את התפקיד, והיה צריך להגיע לטורונטו מניו יורק בתוך יומיים על מנת להתחיל את הצילומים.
הפקה > צילומים

הסרט צולם בטורונטו במהלך החורף של שנת 1973-74; הבית המוצג בסרט התגלה על ידי קלארק בזמן שסייר עבור חיפוש לוקיישנים, ובעליו הסכימו להחכיר לו את הבית עבור ההפקה. חלק מהסרט גם צולם בקמפוס של אוניברסיטת טורונטו. לדבריו של ג'ון סקסון, קלארק צייר בקפידה סטוריבורד עם צילומי מפתח, שהוא הביא לסט של הסרט כל יום: "אני יכול להבין בדיוק למה חשבתי שהוא נזקק, ולמה הסצנה נזקקה". בסרט מופיעים סצנות מנקודת מבטו של בילי / הרוצח. סצנות אלו צולמו באמצעות שימוש במתקן שתוכנן על ידי מפעיל המצלמה, ברט דאנק, אשר היה מחובר ראשו של דאנק בזמן שהוא טיפס על הקיר של הבית. סצנת מותה של גריפין, שצולמה במצלמת כף יד בארון אמיתי, הושלמה תוך מספר מועט של טייקים. לדברי גריפין, ההפתעה שדמותה חווה, מכיוון שגיחתו של הרוצח מהארון הייתה אמיתית. מאוחר יותר, השחקנית נזכרה ושיתפה ש"זה היה הלם מוחלט כי לא ידעתי למתי לצפות שהוא יקפוץ החוצה!" הסצנות בהן גופתה של קלייר בכיסא הנדנדה מופיעה, חייבו את השחקנית ללבוש שקית פלסטיק אמיתית על ראשה לפרקי זמן ממושכים. למרות זאת, גריפין סיפרה שהיא התמודדה בקלות יחסית עם מצב זה: "הייתי למעשה, ועודנו, שחיינית די טובה מספיק כדי שאוכל לעצור את הנשימה שלי במשך זמן רב, וגם אני יכולה לפקוח את העיניים למשך זמן רב מבלי למצמץ".
כשהיא שיתפה את זכרונותיה מתקופת הצילומים, מרגו קידר אמרה שהתקופה הייתה "כיפית. באמת התחברתי לאנדריאה מרטין בזמן שצילמנו בטורונטו ובאונטריו. אוליביה האסי הייתה קצת מוזרה. היא הייתה אובססיבית לרעיון להתאהב בפול מקרטני דרך המדיום שלה. קצת הקשנו עליה בגלל דברים כאלו".
הפקה > גמר ההפקה

המלחין של הסרט, קארל זיטרר, אמר בראיון כי הוא יצר את המוזיקה המסתורית המופיעה לאורך הסרט על ידי קשירת מזלגות, מסרקים וסכינים על מיתרי הפסנתר על מנת לעקם את צליל המפתחות של הכלי. זיטרר גם אמר שהוא עיוות את הצליל עוד יותר על ידי הקלטתה באמצעות קלטת אודיו והאטת הקול. הקולות עבור שיחות הטלפון המטרידות בוצעו על ידי שחקנים רבים, כולל השחקן ניק מנקוזו והבמאי בוב קלארק. מנקוזו סיפר בראיון שהוא עמד על ראשו במהלך ההקלטה במטרה לדחוס את בית החזה שלו ולגרום לקולו להישמע מטורף יותר.
במהלך ההכנות בשנת 1974 ליציאת הסרט לאקרנים באמריקה, מנהלי אולפני "האחים וורנר" ביקשו מקלארק רשות לשנות את סצנת הסיום לסצנה בה בן זוגה של קלייר, כריס, מופיע מול ג'ס ואומר: "אגנס, אל תספרי להם מה עשינו", לפני שהורג אותה; אבל קלארק התעקש לשמור על הסוף המעורפל המקורי.
הפצה > הפצה תיאטרלית

הסרט יצא לאקרנים ב-11 באוקטובר 1974 בקנדה תחת הפצתה של "Ambassador Film Distributors". בארצות הברית, הסרט יצא לאקרנים תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר החליטו להפיץ את הסרט במקביל לעונת חג המולד, ב-20 בדצמבר 1974. אולפני האחים וורנר החליטו לשנות את שם הסרט ל"לילה שקט, לילה מרושע" ("Silent Night, Evil Night"), מחשש ששם הסרט המקורי יטעה את קהל הצופים לחשוב שמדובר בסרט בלאקספלויטיישן. האולפנים החזירו את שם הסרט המקורי לאחר ההפצה הראשונית עבור ההקרנות העתידיות.
באוקטובר 1975, הסרט הוקרן בניו יורק ובשיקגו, וכמו כן גם ב-19 בתי קולנוע בלוס אנג'לס, שם הוא זכה להצלחה קופתית. הצלחה זו הביאה את אולפני האחים וורנר להפיץ את הסרט ב-70 תיאטראות בכל רחבי הארץ בתקופת ליל כל הקדושים, אך אז הסרט גרף בממוצע יומי רק 700 דולר ליום בכל אולם קולנוע, מה שגרם לאולפני האחים וורנר להפסיק את ההפצה בדצמבר של אותה השנה. הסרט הוקרן בעבר תחת שמו החלופי, "לילה שקט, לילה מרושע", בווירג'יניה ביולי 1975.
בסך הכל, הסרט גרף מעל 4,053,000 דולר ברחבי העולם, לעומת תקציב של 620,000 דולר. כאשר הסרט הופץ בבריטניה, המועצה הבריטית לסיווג סרטים צינזרה מספר משפטים בעלי אופי מיני הנאמרים במהלך שיחת הטלפון המגונה הראשונה.
הפצה > הרקע סביב הבכורה בטלוויזיה

הסרט, בשם "זר בבית" ("Stranger in the House"), התעתד לעלות לשידור בכורה בטלוויזיה במוצאי שבת, 28 בינואר 1978, ברשת "NBC". שבועיים לפני שידור הבכורה שלה, בוצע רצח כפול בבית האחווה "צ'י אומגה" בקמפוס של אוניברסיטת פלורידה סטייט בטלהאסי. לאחר מכן, הרוצח הלך לחדר סמוך לבית האחווה ותקף באלימות שתי סטודנטיות ששרדו. מאוחר יותר, הרוצח זוהה כטד בנדי, והוא הוצא להורג ב-24 בינואר 1989.
ימים ספורים לפני הקרנת הסרט בפלורידה, מושל פלורידה, ראובין אזובין, פנה לנשיא "NBC", רוברט מלהולנד, וביקש שהסרט לא יוקרן בשל נושאי הסרט הדומים לאירוע הרצח הכפול. ביום שלישי, 24 בינואר, NBC-TV נתנה לכמה מהחברות המסונפות לה בפלורידה, ג'ורג'יה ואלבמה, את האפשרות להקרין את הסרט "דוק סאבג': איש הברונזה", במקום את "זר בבית":
הרשת אמרה בהצהרה שפורסמה אתמול בניו יורק כי היא מגיבה לחשש שהובעו על ידי החברות המסונפות לה בגלל הרצח של שתי הסטודנטיות החודש בבית האחווה באוניברסיטת פלורידה סטייט בטלהאסי.
הפצה > מדיה ביתית

הסרט הופץ על גבי תקליטורי DVD מספר פעמים בצפון אמריקה. מהדורת יום השנה ה-25 הופצה בקנדה ב-6 בנובמבר 2001 על ידי חברת "Critical Mass". מהדורה זו הכילה רק את הטריילר התיאטרלי כקטע בונוס. בשנה שלאחר מכן, ב-3 בדצמבר 2002, הוציאה "Critical Mass" את מהדורת האספנים של הסרט על גבי DVD עם סרטי תעודה, שני טרקי פרשנויות וכרזות ארט לסרט באנגלית ובצרפתית הניתנות להחלפה.
ב-5 בדצמבר 2006, "Critical Mass" הפיצה תקליטור שלישי מסוג "מהדורה מיוחדת" עם פרשנות מחודשת, שתי סצנות מקוריות עם טרקים חדשים שנחשפו, סרט תיעודי חדש על יצירת הסרט וראיונות עם צוות ההפקה. מהדורה זו הופצה על גבי תקליטור של Blu-ray ב-11 בנובמבר 2008.
זמן קצר לאחר יום השנה ה-40 של הסרט, חברת "Anchor Bay" הפיצה תקליטורים של Blu-ray ו-DVD בקנדה, שנקראו "מהדורת האבל של העונה". המהדורה כללה את אותן הקטעים שנוספו לסרט כמו המהדור המיוחדת ואת כל תוכן הבונוס שנכלל בה, בתוספת סרט תיעודי חדש ("Black Christmas Legacy"), הקלטת פאנל יום השנה ה-40 ב-Fan Expo 2014, טרק פרשנות חדש שמתייחס לדמותו של ניק מנקוזו כ"בילי", חוברת רטרוספקטיבית חדשה שנכתבה על ידי מגזין "Rue Morgue" וכרזה חדשה מאת גארי פולין (המנהל האומנותי של מגזין "Rue Morgue"). מהדורה זו הופצה על גבי תקליטורי Blu-ray ו-DVD ב-24 בנובמבר 2015.
בארצות הברית, חברת "Scream Factory" הפיצה את הסרט במהדורת אספנים בטכנולוגיית Blu-ray ב-13 בדצמבר 2016 עם תוספות חדשות. "Scream Factory" אספה את כל חומרי הבונוס מהמהדורות הקודמות והכלילה אותן במהדורת האספנים.