נושאים באוטוביוגרפיות של מאיה אנג'לו
גזענות > "הציפור הכלואה" ו"האספו יחד בשמי"

לאורך כל האוטוביוגרפיות שלה משתמשת אנג'לו במטאפורה של ציפור הנאבקת לחמוק מכלובה, כמתואר בשירו של פול לורנס דנבר "סימפתיה" ; היא משתמשת במטאפורה בכותרת האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, הציפור הכלואה, וגם בכותרת האוטוביוגרפיה השישית שלה, שיר מושלך לשמיים. כמו אלמנטים בתוך נרטיב כלא, הציפור הכלואה מייצגת את הסתגרותה של אנג'לו כתוצאה מגזענות ודיכוי. מטאפורה זו מעלה אל השיח גם את ה"סתירה כביכול בין עובדת היותה של הציפור כלואה, לבין העובדה שהיא שרה בעיצומו של מאבקה". הסוקר הילטון אלס מצא כי היותה של אנג'לו עדת ראייה לרוע בחברתה, רוע המופנה כלפי נשים שחורות, עיצבה את חייה של אנג'לו בצעירותה ופיתחה את השקפותיה לקראת בגרותה. החוקרת לין ז' בלום טענה כי בזכות העובדה שהאוטוביוגרפיות וההרצאות של אנג'לו "נעות בין טון הומוריסטי לטון חם לטון סאטירי מריר", הן זכו לתגובה מכבדת ונלהבת מצד הציבור הרחב והמבקרים.
הסוקרת דייזי אלדן מ"ספרות עולמית היום" (World Literature Today) מתחה ביקורת על אנג'לו, על כך שהיא "מפגינה עוינות פנאטית כלפי כל האנשים הלבנים". הסופר לימן ב' האגן חלק על כך, בטענה שכמו חברה של אנג'לו והמנטור שלה, לנגסטון יוז, אנג'לו הסבירה והאירה את תנאי חייהם של אפריקאים אמריקאים, אך מבלי ליצור הזרה עבור קוראיה של נושא הגזע, או של בני גזע כלשהו. האגן טען גם כי אנג'לו מקדמת את ההכרה בחשיבותה של עבודה קשה, נושא נפוץ בנרטיבים של עבדים, לאורך כל האוטוביוגרפיות שלה, במטרה לשבור סטריאוטיפים של עצלות הקשורים לאפרו-אמריקאים. למשל, האופן שבו מתארת אנג'לו את קהילת סטאמפס, ארקנסו (אנ') השחורה והמגובשת, מדגים כיצד אפרו-אמריקאים חתרו תחת מוסדות דיכוי כדי לעמוד בפני גזענות. אנג'לו התפתחה מבעלת משאלה להפוך ללבנה, בספרה הציפור הכלואה, לכדי הבנה שיהיה עליה להתמודד עם השחורות שלה.
המבקר פייר א' ווקר מיקם את האוטוביוגרפיות של אנג'לו במסורת הספרות האפרו-אמריקאית של המחאה הפוליטית שנכתבה בשנים שלאחר עלייתה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. לטענתו, אחדות התמות באוטוביוגרפיות של אנג'לו הדגישה את אחד הנושאים המרכזיים שלה: העוול שבגזענות וכיצד להיאבק בה. האוטוביוגרפיות של אנג'לו, שהראשונה בהן היא הציפור הכלואה, כללו "רצף שיעורים על התנגדות לדיכוי גזעני". רצף זה הוביל את אנג'לו, כגיבורתן של האוטוביוגרפיות, מ"זעם והתמרמרות חסרות אונים לצורות של התנגדות עדינה, ולבסוף למחאה מוחלטת ואקטיבית". עם התפתחות יצירתה, שינתה אנג'לו את דעותיה לגבי יחסי שחורים ולבנים ולמדה לקבל נקודות מבט שונות. השינויים באופן בו היא מתייחסת לגזע והשקפותיה על אנשים לבנים הם שהעניקו לאנג'לו חופש. לדברי האגן, אחד הנושאים בהם עסקה אנג'לו היה נטייתם של בני אדם להיות דומים יותר מאשר שונים.
מטרתה של אנג'לו, החל מהציפור הכלואה, הייתה "לספר את האמת על חייהן של נשים שחורות". כמו באוטוביוגרפיות הבאות שלה, תיארה אנג'לו את נוהגי חייה, את התמודדותה בהקשר של החברה הלבנה המורחבת ואת הדרכים שבהן הסיפור שלה התקיים והתנהל בהקשר זה. המבקר סלווין קוג'ו הצהיר כי באוטוביוגרפיה השנייה של אנג'לו, האספו יחד בשמי, עסקה אנג'לו בשאלות משמעותה של אישה שחורה בארצות הברית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. ספר זה נכתב שלוש שנים לאחר הציפור הכלואה, ובו מתארת אנג'לו "את גלישתה של אם חד הורית במורד הסולם החברתי לחיי עוני ופשע". בפרולוג מתארת אנג'לו את הבלבול וההתפכחות של הקהילה האפרו-אמריקאית באותה תקופה, תהליך שתאם את אופייה המנוכר והמקוטע של חייה של הדמות הראשית. על פי המבקרת דולי א' מקפרסון, לאפריקאים-האמריקאים הובטח סדר גזע חדש שמעולם לא התממש. התמודדותה של אנג'לו עם גזענות מושווה באופן מונגד לאופן שבו התמודדה סבתה עם גזענות: אנג'לו - בהתרסה, וסבתה - בהסכנה פרגמטית, מכיוון שסבתה למדה כי התרסה היא מסוכנת. בשנת 1971 פרסמה אנג'לו את ספר השירה הראשון שלה, Just Give Me a Cool Drink of Water 'fore I Diiie (אנ'), שהפך לרב מכר והיה מועמד לפרס פוליצר. זה היה ראשית נוהגה של אנג'לו לכתוב ספר פרוזה וספר שירה לסירוגין.