הפרעה לאור שמש
הפרעה לאור השמש > סקירת הדין > יסודות העוולה

יסוד המניעה
לפי לשון הסעיף בפקודת הנזיקין, מניעת האור יכול שתיעשה בחסימה או בדרך אחרת. הגדרה זו היא כוללנית ביחס להתנהגות שגרמה למניעת האור, ונראה כי היא באה להדגיש שלא האופי של התנהגות הפוגע הוא הקובע את האחריות אלא סוג הפגיעה בנתבע.
הטובין שנמנע
סעיף 48 עוסק באופן מפורש במניעת אור שמש בלבד. בהקשר זה עולה שאלת הרחבתו באמצעות החלתו על טובין נוספים כגון חום השמש, אוויר וכו'. על רקע הביקורת על רציות קיום העוולה כעוולה עצמאית עלתה הטענה כי יש להחיל את הסעיף על אור שמש בלבד, ואילו ההגנה על טובין אחרים צריכה להינתן באמצעות העוולה הכללית של מטרד ליחיד.
נראה כי עמדה זו התקבלה בפסיקה באופן חלקי, אם כי אין הלכה ברורה הסותרת אותה. במרבית המקרים התייחסות בית המשפט היא לאור השמש בלבד. אולם, באמרות אגב שונות נכללו בפסיקות בתי משפט מחוזיים הזכות לאוויר ולעיתים אף לנוף בנשימה אחת עם הזכות לאור שמש תחת גדריו של סעיף 48 לפקודת הנזיקין (פס"ד חוסני עבדאללה חוסרי נ' הוועדה לתכנון ובניה – עירון; פס"ד שלמה גואטה נ' נורמן פרידמן).יתרה מכך, בפסק דין של בית משפט השלום הוכרה הפגיעה בנתבע לפי סעיף 48 על סמך מניעת אור שמש ואוויר מביתו (פס"ד האשם עלי אלנבולסי נ' עארף עבדלעזיז אבו חמדה, סעיף 6).
מבחן הסבירות
זכות התביעה מוקנת לנפגע אם נמנעת הנאתו מכמות סבירה של אור. מבחן הסבירות איננו אם פחתה כמות אור השמש לאחר מעשהו של הנתבע אלא אם בשל כמות האור הנשארת נפגעת הנאתו הסבירה של התובע מן הנכס והפכה ל"בלתי נוח לפי מושגים רגילים של בני אדם" (ראו פסה"ד האנגלי Colls v. Home & Colonial Stores Ltd).
לפי לשון הסעיף מיקום ושימוש המקרקעין יילקחו בחשבון בבחינת סבירות כמות האור. בפסיקה בישראל לא התגבשו מבחנים ברורים לבדיקת הסבירות לאור קטגוריות אלו. באופן כללי, בקרקע המחולקת לחלקות קטנות נתן לצפות לפחות אור עקב הצורך לשימוש בקירות משותפים (פס"ד נוי נ' נוי). בהקשר של טיב הנכס, נקבע כי כל שימוש סביר פוטנציאלי בנכס, גם אם כרגע הנכס אינו משמש לכך, יילקח בחשבון, כל זמן שמדובר בשימוש רגיל בנכס (פס"ד Ambler v. Gordon).
במשפט העברי זכות התובע היא קבועה: על השכן להרחיק ממקום שיש בו זכות לאור שמש מרחק של ארבע אמות (לשון המשנה בבבא בתרא), ודי בכך, גם אם בנייה שכזו תפגע באור השמש. לעומת זאת, במשפט המקובל וכן במשפט הישראלי, המבחן נערך לאור הנסיבות והעובדות בכל מקרה וגישה זו מעלה את הצורך לפתח שיטות להערכת סבירות האור. שתיים משיטות אלו הוזכרו בפסיקה בישראל. לפי השיטה האחת, אם זווית האור החודר מעל לבנין לתוך נכסו של התובע היא 45 מעלות או יותר הרי שישנה חזקה שכמות האור הנותרת אינה סבירה. השיטה השנייה מסיקה מהי כמות האור החודר לחדר לפי כמות האור הנופל על האדן החיצוני של החלון, תוך הסתייעות בחוות דעת מומחה (פס"ד ריזנברג נ' רדז'בילובסקי).
למרות קיומן של טכניקות אלו, אין בהן שימוש של ממש בבתי משפט בישראל. בפועל סבירות האור נבדקת בבית משפט לאור ראיות כתמונות (פס"ד יסני ליאורה נ' וולקר נחמן ואח'), עדויות הצדדים והתרשמות בלתי אמצעית של השופט מביקור במקום (פס"ד מראענה סאלח נ' מראענה סארי). גם אם הטענה לפגיעה באור השמש היא סבירה בנסיבות העניין, עדיין מוטל על התובע הנטל להוכיח באיזה אופן ובאיזו מידה מופרעת חדירת קרני השמש (למשל, פס"ד עיריית ת"א נ' בצלאל אהובה ואח').
שאלה נוספת העולה בהקשר של בחינת הסבירות היא האם יש להתחשב באור הבוקע דרך פתח אחר? לדעת קרצ'מר התשובה לכך היא חיובית רק אם לתובע יש זכות להנאה מכמות סבירה של אור גם מהפתח האחר. בעניין זה, קבע בית משפט השלום כי פתחים חלופיים אשר נחסמו בשל שיפוצים ואשר ניתן לפותחם, יובאו בחשבון בעת הערכת סבירות האור הקיים לאחר החסימה (פס"ד מראענה סאלח נ' מראענה סארי).
סוג הנכס שממנו נמנע האור
לפי לשון סעיף 48 בפקודת הנזיקין, הזכות לאור השמש חלה לא רק על בניין אלא גם על חלקה לא בנויה, שלא כמו במשפט האנגלי. אף על פי כן, קרצ'מר טוען כי מבחינה מעשית אין אפשרות לבסס תביעה על חסימת אור בקרקע לא בנויה בשל האור הנכנס מחלל הרום שמעל הקרקע.
תקופת התגבשות הזכות
לפי לשון סעיף 48 הזכות להנאה סבירה מאור השמש נרכשת מכוח הנאה רצופה של 15 שנה כאשר הפסקת התקופה תיעשה על ידי מניעה או חסימה. במשפט האנגלי התקופה מופסקת על ידי תביעה ולא על ידי חסימה, ולכן גם אם התובע נהנה מהאור עד לתחילת החסימה, אם ישהה את תביעתו לשנה או יותר, יאבד את זכותו לאור בכל מקרה (Prescription Act 1832 s. 4).
תקופה בה הייתה החלקה ריקה לא תיחשב במניין השנים של הנאה מהאור בתוך הבית לאחר שזה הוקם (ביה"כ אוהל יעקב גבעת מרדכי נ' עיריית ירושלים).
מניית חמש-עשרה השנים נעשית בכפוף לכך כי לא קיים הסכם המקנה הנאה מהאור ללא רכישת זכות לכך. ההיגיון שביסוד סייג זה הוא הרצון למנוע חסימות אור שמטרתן למנוע את היווצרות זכות ההנאה מאור שמש לאורך השנים וכך גם נפסק במשפט העברי (ראו שולחן ערוך קנד, כח).
הלכה למעשה, נראה כי מידת ההקפדה בערכאות הנמוכות על השלמת התקופה כתנאי הכרחי להיווצרות הזכות אינה אחידה. בעניין עמותת ביה"כ אוהל יעקב גבעת מרדכי נ' עיריית ירושלים נקבע כי הזכות להנאה מאור השמש אינה עומדת לנפגעים משום שטרם חלפו חמש-עשרה שנה מאז החלו ליהנות מאור זה. לעומת זאת, בעניין רוימי אמיל נ' ברוכי יוסף הוכרה זכותו העקרונית של התובע להנאה סבירה מאור השמש בגדרי סעיף 48 אף על פי שנהנה מאור השמש במשך תשע שנים בלבד עד לחסימתו.
שאלה נוספת העולה בהקשר זה היא האם הפתח דרכו חודר האור חייב להיות אותו הפתח במשך כל חמש-עשרה השנים, כלומר האם שינוי מיקום החלון בקיר, למשל, במהלך התקופה גורר עמו את מניין חדש של חמש-עשרה השנים. לגישת קרצ'מר, התשובה שלילית, מאחר שהסעיף מדבר על "אור זה" ולא על "פתח זה".
זהות הנהנה מן הזכות
הזכות לאור שמש הנרכשת על ידי הבעלים היא בעלת יסוד קנייני והפגיעה בה היא עוולה גם אם הנזק לבעלים הוא בכוח בלבד שכן לפי לשון הסעיף, העוולה יכולה לקום גם אם הפגיעה היא במחזיק המקרקעין שאיננו הבעלים. כך למשל, אם בעל דירה משכיר את דירתו ובתקופת השכירות נחסם אור השמש החודר לדירה, הרי שזכות התביעה תעמוד לבעלים על אף שהנאתו מאור השמש לא נפגעה בפועל.