stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי לודז'
השואה > תחילת המלחמה

בערב מלחמת העולם השנייה היו בלודז' כ-233,000 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר. ב-1 בספטמבר 1939 פלשו צבאות גרמניה לפולין ויהודים רבים נמלטו לוורשה, דרום פולין ולשטחים שעברו לידי הסובייטים במזרח פולין (בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב). יהודים ברחו מלודז' עד מאי 1940. הגרמנים פלשו ללודז' ב-8 בספטמבר 1939 והעיר סופחה כחלק מן ה"רייך". ב-6 בספטמבר, יומיים לפני כניסת הכוחות הגרמניים לעיר, עזבו אותה רבים מאנשי השלטון והמנהל, ובהם בכירים מהקהילה היהודית ובראשם לייב מינצברג. ב-12 בספטמבר נערכו בחירות לראשות הקהילה היהודית ולייזר פליווצקי שכיהן עד אותה עת כסגן ראש הקהילה מטעם אגודת ישראל נבחר להיות ראש הקהילה. בעוד שחיים רומקובסקי התמנה לתפקיד סגן הנשיא. בנוסף היו חברים בוועד הפועל ס. שוויאטלובסקי ודוד שטל (Dawid Sztal). על פי יצחק רוס, בנו של מנהיג הקהילה לשעבר בנימין רוס, לייסטר כבר ייעד אותו לתפקיד ראש היודנראט: כאשר קבוצת נציגים יהודים ובתוכם רומקובסקי הגיעה להיכל העיר על מנת לשוחח עם שלטונות הכיבוש הגרמניים, לייסטר לקח את תעודות הזיהוי שלהם ורשם עליהם "אנא תנו לנושא למסמך זה להגיע למשרדי". לרומקובסקי, לעומת זאת, הוא אמר: "אינך צריך את זה. לך יש מסמך יותר טוב!". ימים ספורים לאחר מכן מונה באופן רשמי לראש היודנראט. בהוראת הגרמנים מינה יודנראט (מועצה יהודית) שהורכבה מ-31 חברים, אישים ידועים בקהילה היהודית במקום ועד הקהילה שפורק. ב-11 בנובמבר נעצרו כל 31 חברי היודנראט ונלקחו למחנה המעצר בראדוגושץ' (Radogoszcz). לבקשת רומקובסקי, הגרמנים הסכימו לשחרר שמונה ואת השאר רצחו. לאחר מכן, מינה רומקובסקי יודנראט חדש. ב-11 בנובמבר בקפה אסטוריה ברחוב פיוטרקובסקה 27, מקום שהיה פופולרי בקרב האליטה היהודית בלודז', בעת שישבו קבוצת אישים יהודים נכנסו חיילים גרמנים שירו לעבר השנדלייר, לקחו את מסמכי הזיהוי של האנשים והורו להם להתייצב למחרת במשרד הגסטאפו ברחוב זגיירסקה 116. עם הגיעם, האנשים עונו והובלו לאתר הוצאה להורג ביער לוצ'מייז (פולנית: Lućmierz-Las) ששכן מצפון לעיר. 15 מהם הוצאו להורג שם. בסוף נובמבר נהרסו בתי הכנסת ברחבי העיר.
שלטונו של רומקובסקי היה מוחלט והוא שלט בכל תחומי החיים: משטרה, כלכלה, דיור, תעסוקה, חינוך ותרבות. הוא אחד מאותם ראשי יודנרטים השנויים במחלוקת עקב שיתוף פעולה כמעט מלא עם הנאצים והתאכזרות כלפי היהודים, יש הטוענים שעשה זאת כיוון שחשב שעל ידי ציות לגרמנים הוא יוכל להציל יותר יהודים. בדצמבר 1939 החל פינוי של יהודים ממרכז העיר לשכונת בלוטי, שם עתיד היה לקום הגטו. לאחר מכן הם גירשו אלפי יהודים לגנראל-גוברנמאן. בינואר 1940 הוחל בגירוש יהודים מרחבי העיר אל תוך השטח העתידי של הגטו.
השואה > הגטו

הגטו הוכרז באופן רשמי ב-8 בפברואר 1940 והיה הגטו השני שהוקם על ידי הנאצים (לאחר גטו פיוטרקוב) והאחרון שהושמד. שטחו היה פחות מ-4 קמ"ר, ברוב הרחובות לא היה ביוב. על מנת לזרז את המעבר לגטו הנאצים עשו פוגרום ב-1 במארס שבו נרצחו יהודים רבים. ב-30 באפריל נסגר ונחתם הגטו על 164,000. הגטו נחתם על ידי גדרות תיל, עץ ועמדות משטרה. תושבי הגטו סבלו מרעב ותוך זמן קצר התושבים נותרו ללא אמצעי מחייה מה שהוביל להפגנות ומהומות, המצב השתפר מעט בעקבות הקמת מפעלי ייצור לצורכי הגרמנים. באוגוסט 1942 פעלו בגטו 91 בתי חרושת שבהם עבדו קרוב ל-78,000 עובדים. בין 1940–1944 נשלחו כ-15,000 איש למחנות עבודה שמהם רק מעטים חזרו. לאורך השנים היו תקופות בהן הגרמנים הכניסו לגטו שרידים מקהילות שונות מה שהגביר את התנאים הקשיים. התושבים סבלו מרעב, צפיפות ותנאי תברואה שגרמו למגפות, טיפוס ושחפת. בזמן זה הקים רומקובסקי רשת שנועדה לספק את צורכי האוכלוסייה, בין 1940–1942 היו בראשותה כ-7 בתי חולים, חמישה בתי מרקחת, מחלקת חינוך עם 47 בתי ספר, מחלקת מזון, מחלקת סעד, בתי זקנים, מעונות, בתי דין, בית סוהר ועוד. המשטרה היהודית שמרה על הסדר בגטו אך נתנה יד לגרושים ובגיוס לעבודות כפייה ואף החרימה רכוש יהודי. היו כאלו שהתנגדו ופעלו נגד רומקובסקי. בספטמבר 1940 הוקם ארגון "חזית דור בני המדבר" על ידי ציונים שפעל עד אמצע 1942, בראשית 1942 הועברו למחנה המוות חלמנו כ-74,000 והגטו קטן בחצי ומנה כ-89,500 תושבים, הגטו נעשה למחנה עבודה ומספר המפעלים גדל ל-119, 90% מאוכלוסיית הגטו עבדו במפעלים כולל ילדים מגיל 8.
השואה > הגטו > חיסול גטו לודז'

הגרמנים חיסלו את הגטו רק לקראת סוף המלחמה, כיוון שהשתמשו בתעשיית הטקסטיל שיוצרה שם, אך לבסוף היטלר החליט לחסל את הגטו לאור התקדמות הצבא האדום. החיסול התרחש ביוני-אוגוסט 1944. הגרמנים העבירו את יהודי הגטו שנשארו (76,701) לאושוויץ. גם רומקובסקי היה בין המשולחים. בסיום המלחמה נמצאו בלודז' 870 יהודים ששוחררו עם בואו הצבא הסובייטי.
לאחר המלחמה

בסיום המלחמה היו בגטו כ-900 איש ולאחר חצי שנה היו בקהילה כ-20,000 איש שחלקם חזרו ממחבואיהם, חלקם שרדו את מחנות הריכוז וחזרו ורובם מיהודים פולניים שהגיעו מברית המועצות. שנתיים לאחר סיום המלחמה לודז' הייתה הקהילה הגדולה ביותר שהתחדשה בפולין ומנתה יותר מ-50,000 יהודים, רובם ניצולי שואה. אחת הסיבות לכך שהקהילה הוקמה בלודז' היא כיוון שהיא שימשה כבירת פולין עקב מיקומה המרכזי ומיעוט הריסותיה לעומת הערים שסביבה. לכן הוקם ועד יהודי לודז' שמטרתו הייתה שיקום שארית הפליטה. ואכן, בלודז' דאגו לדיור, לבוש, מזון, עבודה, עזרה רפואית, חיפוש קרובים ואף הקימו מוסדות יהודים שונים ובהם: תיאטרון, עיתונים בכמה שפות, ועדה היסטורית וקיבוצים לצעירים לקראת העלייה לא"י. כמו כן נעשו מאמצים להוציא יתומים יהודים ממנזרים בהם הם הוחבאו בזמן השואה. בשנת 1949 השתלטו הקומניסטים על פולין ואסרו את הפעולות שצוינו לעיל. תושבים רבים עזבו את לודז' ועלו ארצה. בין 1946–1950 עלו כ-25,000 יהודים ובין 1956–1957 היה גל נוסף שאחריו נותרו בלודז' רק כמה אלפי יהודים שהמשיכו לנהל מועדון ובית ספר עד 1969 בה עזבו רוב הנותרים.
נכון לשנת 2016 חיים בלודז' כ-300 יהודים בקהילה שבראשה עומד שמחה קלר. כיום יש בקהילה שני בתי כנסת, בית קברות חדש, מעון לקשישים מסעדה וחנות כשרה, בית הארחה, ישיבה, חברה קדישא, מקווה ומרכז תרבות והיסטוריה.
העיר לודז' מהווה סמל לחורבן יהדות אירופה כעיר שבעבר היוו בה היהודים כשליש מתושבי העיר, וכיום יש בה כ-300 יהודים בלבד.
בישראל הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 ארגון להנצחת יוצאי לודז'. בראשו עמד שנים רבות אברהם זליג.
לקריאה נוספת

יעקב פרענקעל, היהודים בלאדז: או קורות יום המנוחה: תמונות ופרצופים, תווים ושרטוטים, מחיי היהודים בעיר לאדז, ווארשא תרנ"ד.
ראו גם

רשימת רבני לודז' שיש עליהם ערך בוויקיפדיה העברית
בית הכנסת הגדול בלודז'
הערות שוליים

↑  ייתכן שמדובר באב ובנו, או שנפל בלבול ומדובר באותו אדם. ראו על כך: אהרן זאב אשכולי, קהילת לודז', עמ' 179
↑  אהרן זאב אשכולי, חברה והווי: רבנים, קהילת לודז', עמ' 177–204.
↑  Jewishgn.org. לודז'
↑  לודז', באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810704157005606  LCCN: no2019041874  NKC: zmp2018984255  VIAF: 167002952   WorldCat (עם VIAF): 167002952 
דיווח על הבחירות בלודז'. בעיתון העברי 'הצפירה', ה-6 בפברואר 1928.
הרב אליהו חיים מייזל
הכניסה לגטו לודז'
ילדים בגטו
סוכות 2019 בלודז'
חנוכה 2019 בלודז'
גיורא שפיגל

גיורא שפיגל (נולד ב-27 ביולי 1947 בפתח תקווה) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי בעבר, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
קריירה כשחקן

שפיגל הוא אחד השחקנים הבולטים בהיסטוריית הכדורגל הישראלי בכלל ובמכבי תל אביב בפרט. שפיגל החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב (היה בין "הילדים של דובה'לה", כך כונה מאמן הילדים דב מאליס), וכבר בגיל 15 וחצי העלה אותו ג'רי בית הלוי לקבוצה הבוגרת כחלק מ"תינוקות ג'רי".
בעונת 1963/1964, בהיותו בן 16 וחודשיים בלבד, כבש חמישייה בהופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 10–1 על בית"ר מחנה יהודה בסיבוב השני של גביע המדינה. שפיגל המשיך להרשים בליגה בעונתו הראשונה כאשר כבש עוד חמישה שערים בליגה ובגביע וסומן כבר בגיל 17 ככוכב העתיד של המועדון. בעונתו השנייה מספריו של שפיגל הצעיר עלו והוא סיים עם 21 שערים בכל המפעלים.
את שיא כיבושיו במשחק אחד קבע שפיגל כאשר כבש שישייה בניצחון על הפועל תל מונד בגביע המדינה. הקשר המחונן המשיך לשמור על יציבות ולהציג מספרים דו ספרתיים של כיבוש שערים בכל עונה מלאה בה שיחק במדי הקבוצה. במהלך הקריירה שלו במכבי תל אביב כבש שפיגל 97 שערי ליגה ועוד 26 בגביע המדינה והוא ממוקם חמישי בטבלת הכובשים הגדולים של המועדון בכל הזמנים. לשפיגל היה חלק משמעותי מאוד באחד המשחקים הגדולים והזכורים בהיסטוריה של מכבי תל אביב, כאשר כבש שלושער בניצחון 5–0 על הפועל תל אביב בדרבי של עונת 1969/1970.
שפיגל לא רק הרשים במשחקו ובנתוניו האישיים אלא גם בכמות התארים שקטף בעשר העונות בהן שיחק במכבי תל אביב. השלל של שפיגל מסתכם בארבע אליפויות, ארבעה גביעי מדינה, כולל זכייה בדאבל של 1969/1970 ושני גביעי אסיה היסטוריים. בגביע אסיה הראשון (1969) היה לשפיגל חלק מרכזי עם שישה שערים בשישה משחקים כולל שלושער בניצחון 6–1 על מיסורה מהודו בחצי הגמר. בזכייה השנייה כבש שפיגל שני שערים בדרך לגמר בו זכתה מכבי תל אביב בניצחון טכני על פוליס קלאב בגדד. בשתי הזכיות שימש כקפטן.
שפיגל שיחק במכבי תל אביב עד 1972. באותה שנה סרבה הקבוצה לשחררו למספר מועדונים אירופאים אשר רצו לצרפו, ובניהם טוטנהאם האנגלית, ובשל כך התעמת שפיגל עם ראשי הקבוצה ולא יצא למסע לארצות הברית שערכה מכבי בקיץ של אותה שנה. בעקבות סירובה של מכבי לשחררו נכנס שפיגל להסגר בינלאומי למשך שנה, שבסופו עבר לקבוצה הצרפתית שטרסבורג. שפיגל שיחק חמש עונות בצרפת, בשטרסבורג ובליון, וחזר למכבי תל אביב במהלך עונת 1978/1979 בה זכה עם הקבוצה באליפות.
בשנת 1981 פרש שפיגל ממשחק פעיל בגיל 34, ופנה לקריירת אימון.
קריירה כשחקן > בנבחרת ישראל

בגיל 17 היה שפיגל חלק מנבחרת הנוער שזכתה בגביע אסיה לנוער ב-1964, כאשר במשחק הגמר נגד נבחרת בורמה (5–0 לישראל) כבש שלושער. בגיל 18 ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת ישראל הבוגרת.
שפיגל נמנה עם הנבחרת שהעפילה לאולימפיאדת מקסיקו, כמו גם לטורניר הגמר במקסיקו 1970. הוא כבש את שער הניצחון על אוסטרליה בשלב המוקדמות, שער שבזכותה העפילה הנבחרת. ובטורניר הוא בישל את שערו של מרדכי שפיגלר נגד נבחרת אוסטרליה ב-1969 במשחק שקבע את העפלת נבחרת ישראל לטורניר, וכן את שערו של שפיגלר בתיקו 1–1 נגד נבחרת שוודיה במהלך הטורניר, השער היחיד של נבחרת ישראל בגביע העולמי. שפיגל הרבה לשתף פעולה במשחקי הנבחרת עם חברו מרדכי שפיגלר ושניהם זכו מהעיתונות הישראלית לכינוי "צמד השינים".
קריירת כמאמן

שפיגל החל כמנג'ר בהפועל פתח תקווה לצד המאמן דרור בר-נור ועבד בקבוצה במשך שלוש שנים. בשנת 1987 החל לאמן את קבוצת נעוריו מכבי תל אביב וזכה עמה בגביע המדינה באותה עונה. למרות זכייה זו הייתה אווירה קשה בקבוצה בעקבות מירמור שחשו שחקני מכבי על צורת האימון והיחס ה"מתנשא" של שפיגל שגרמו להם לפי השמועות באותה תקופה לבצע "שביתה איטלקית". השחקנים לא התאמצו בחלק מהמשחקים וסירבו להישמע להוראות טקטיות של שפיגל, ואף ביימו פציעות על מנת שלא לשחק. באותה תקופה ספגה מכבי הפסדים רבים ואף את התבוסה הגדולה בתולדותיה, כשהפסידה 0–10 למכבי חיפה.
שפיגל פוטר מאימון הקבוצה בסוף העונה ועבר לאמן את בני יהודה, אותה הוביל לזכייה באליפות הראשונה (והיחידה עד כה) בתולדותיה, בעונת 1989/1990. לאחר מכן, זכה באליפות (ללא הפסד ליגה) עם מכבי חיפה בעונת 1993/1994 ואף הגיע איתה לשלב שמינית גמר גביע אירופה למחזיקות הגביע בו הפסידה לפארמה בפנדלים, הפסד שמנע ממנה עלייה לשלב רבע הגמר. הוא המשיך לאמן בחיפה עד לעונת 1997/1998, במהלכה פוטר לאחר תבוסה ביתית נגד הפועל כפר סבא.
לאחר מכן אימן שפיגל עונה אחת בקבוצות הפועל פתח תקווה, בני יהודה ועירוני ראשון לציון. ביוני 2007 מונה שפיגל למנהל ספורטיבי בקבוצת בית"ר ירושלים לעונת 2007/2008, בה שיתף פעולה עם חברו מימי המונדיאל, יצחק שום, שאימן את הקבוצה. באותה עונה זכתה בית"ר בדאבל. את עונת 2008/2009 פתחה בית"ר במשחקים במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, אך הובסה 0–5 במשחק הגומלין בפולין מול ויסלה קרקוב והודחה. בעקבות התבוסה התפטר שפיגל מתפקידו בבית"ר ב-10 באוגוסט 2008.
חיים אישיים

אביו, אליעזר שפיגל, היה כדורגלן בולט בשנות ה-40 וה-50 ולאחר מכן מאמן מצליח. גיסו הוא דני בגלייבטר, כדורגלן העבר של מכבי פתח תקווה, ואחיינו הוא אייל בגלייבטר, אף הוא כדורגלן עבר במכבי פתח תקווה ובנבחרת ישראל.
שפיגל בוגר גימנסיה הרצליה ובעל תואר ראשון בחשבונאות. גר בהרצליה פיתוח, אבא לשני ילדים,  היה נשוי למרגלית (לבית צלניקר), חברתו עוד מימי הגימנסיה, עד למותה ב-2016 מסרטן.
תארים > כשחקן

אליפויות (4): 1966/1968, 1969/1970, 1971/1972, 1978/1979
גביע המדינה (4): 1963/1964, 1964/1965, 1966/1967, 1969/1970
גביע אסיה (2): 1968/1969, 1970/1971
תארים > כמאמן

גביע המדינה (1): 1987/1988
אליפויות (1): 1989/1990
אליפויות (1): 1993/1994
גביע המדינה (2): 1992/1993, 1994/1995
גביע הטוטו (1): 1993/1994
לקריאה נוספת

אשר גולדברג, דני דבורין, מכבי תל אביב – מאה שנים ראשונות, הוצאת מדיה, 2006, עמ' 159–160, 209.
הערות שוליים

↑  כשההיסטוריה נכתבה: בחזרה ל-0:5 בדרבי של 1970, באתר הרשמי של מכבי תל אביב
↑  צבי קופמן, אייל, דור שלישי במכבי פ"ת, מעריב, 5 במרץ 1980
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - גביע אסיה בכדורגל 1968 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|   לוין |   ויסוקר |   בלו |   דרוקר |   קרקו |   מרילי |   רוזן |   רום |   עסיס |   בורסוק |    נוריאלי |   רוזנטל |  בורבה |   רומנו |  שפיגל |  שפיגלר |  טלבי |  יאנג | מאמן: צ'יריץ'  |   לוין |   ויסוקר |   בלו |   דרוקר |   קרקו |   מרילי |   רוזן |   רום |   עסיס |   בורסוק |    נוריאלי |   רוזנטל |  בורבה |   רומנו |  שפיגל |  שפיגלר |  טלבי |  יאנג | מאמן: צ'יריץ'  | ישראל |
| נבחרת ישראל – מונדיאל 1970 |
| --- | --- | --- |
|  1 ויסוקר •  2 בר •  3 בלו •  4 פרימו •  5 רוזן •  6 רוזנטל •  7 שום •  8 שפיגל •  9 פייגנבוים •  10 שפיגלר •   11 בורבה •  12 שווגר • 13 חזום •  14 רום • 15 טלבי • 16 וולך • 17 בן רימוז' • 18 רומנו • 19 שורוק • 20 קרקו • 21 המאירי • 22 נוסובסקי • מאמן: שפר |  1 ויסוקר •  2 בר •  3 בלו •  4 פרימו •  5 רוזן •  6 רוזנטל •  7 שום •  8 שפיגל •  9 פייגנבוים •  10 שפיגלר •   11 בורבה •  12 שווגר • 13 חזום •  14 רום • 15 טלבי • 16 וולך • 17 בן רימוז' • 18 רומנו • 19 שורוק • 20 קרקו • 21 המאירי • 22 נוסובסקי • מאמן: שפר | ישראל |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | שאול לדני • חנה שזיפי |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (יצחק אנגלנדר, ג'ורג' בורבה, מנחם בלו, שרגא בר, ציון דגמי, יצחק דרוקר, רחמים טלבי, ראובן יאנג, חיים לוין, שמואל מליקה, שייע פייגנבוים, נחמן קסטרו, דוד קרקו, צבי רוזן, שמואל רוזנטל, ישעיהו שווגר, יצחק שום, גיורא שפיגל, מרדכי שפיגלר) |  |
|  קליעה | הנרי הרשקוביץ • מיכאל מרטון • נחמיה סירקיס • זליג שטרוך |  |
|  שחייה | איבונה טוביס • אברהם מלמד • שלומית ניר • יואל קנדה • אמנון קראוס • גרשון שפע |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310915005171  VIAF: 298147719   WorldCat (עם VIAF): 298147719 
"צמד השינים" שפיגל (משמאל), לצידו של מרדכי שפיגלר
ניר שיתופי

ניר שיתופי-אגודה ארצית שיתופית להתיישבות היא אגודה שיתופית ישראלית.
אגודת "ניר השיתופית לעובדים עבריים" הוקמה כאגודה המרכזת את פעילות המגזר החקלאי השיתופי ואת הקשר שלה עם ההסתדרות. כיום, עיקר תפקידה הוא באחזקת נכסים המשותפים לתנועה הקיבוצית ולתנועת המושבים.
באגודת ניר שיתופי חברים הקיבוצים והמושבים ובנוסף גם החברות הכלכליות שלהם, כמו ארגוני קניה, אגודות לשיווק ולהספקה חקלאית, אגודות להספקת מים להשקיה ואגודות לביטוח חקלאי. בשנת 2013 החליף זאב שור את אבנר ברזילי כמנכ"ל האגודה.
היסטוריה

ההחלטה על ייסוד חברה להתיישבות עובדים (שהפכה מאוחר יותר ל-״ניר״, חברה שיתופית להתיישבות עובדים עברים בערבון מוגבל) כזרוע התיישבותית של חברת העובדים, נתקבלה בוועידה החקלאית השנייה של הסתדרות עובדים החקלאית בתחילת שנת 1923. ועידת ההסתדרות השנייה (ינואר 1923) והמועצה השביעית של ההסתדרות (יולי 1923) דנו בהצעה, אישרו אותה והעבירו את ההחלטה למרכז החקלאי. תקנות החברה אושרו בישיבת המרכז החקלאי שהתכנסה בטבריה בראשית 1924.
לאגודת ניר שיתופי ניתנו בעבר זכויות מיוחדות בתקנוני הקיבוצים והמושבים החברים בה, כולל הסמכות לפסול כל החלטה של מוסד ממוסדות היישובים והתאגידים החברים בה, שנראתה לה מנוגדת ליסודות הקואופרטיביים. באופן כללי, האגודה לא ניצלה את סמכותה ושימשה יותר כבורר בסכסוכים בין יישובים שונים או בין חברים ביישובים ליישובים. לאגודה גם ניתנה זכות להשתתף בגופים המנהלים של הגופים הכלכליים החברים בה, כולל זכות הכרעה. עקב חוסר הרלוונטיות של ניר שיתופי להתנהלות הקיבוצים והמושבים, שינו רבות מהאגודות הללו את תקנוניהן והוציאו את ניר שיתופי מהתקנון או שהמעיטו ממעמדו בצורה ניכרת.
אגודת ניר שיתופי החזיקה ומחזיקה בבעלותה מניות של חברות כלכליות שונות של המגזר ההתיישבותי, כמו ק.א.ל., שיכון ובינוי (הנשלטת על ידי אריסון השקעות) ובניינים וקרקעות ברחבי ישראל.
ב-1927, על מנת לתת מענה להתיישבות עובדים עירונית פוצל "המרכז לשכונות עובדים" מתוך החברה להתיישבות עובדים והוקמו "מעונות עובדים". ב-1943 על מנת לתת מענה להתיישבות עובדים במושבות הוקמה על ידי חברת העובדים והמרכז החקלאי חברת "נוה עובד" והטיפול בהתיישבותם של עובדים אלו נלקח מניר.
מטרות ויעדים

מטרת האגודה להיות כלי בידי ההסתדרות החקלאית לסיוע ופיקוח על פעילות ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל, לרכז אצל האגודה את החוזים שנחתמו בקשר לחכירת קרקע ובקשר להלוואות שהתקבלו מאת המוסדות הלאומיים למטרות התיישבות ובעיקר להיות מקום שירכז את האשראי ההדדי בין קבוצות ההתיישבות ויישובי העובדים.
מבנה וארגון

הגוף הקובע בניר שיתופי היא האספה הכללית המתכנסת באופן שגרתי אחת לשנה. הניהול השוטף של האגודה היא בידי מנהלת בת 13 חברים הנבחרים אחת לארבע שנים. להסתדרות העובדים הייתה נציגות קבועה במוסדות של ניר שיתופי.
סמכויות ניר על גופים אחרים

לשם מימוש מטרות ניר שיתופי הוקנו לאגודה זכויות מיוחדות בתקנוני הקיבוצים והמושבים החברים בה.
ניר הוקמה על ידי ההסתדרות והמפלגות ששלטו במשק העברי והמושבים אולצו לקבל את ניר כרשות העליונה וכגוף פיקוח וביקורת. כלל זה בא לידי ביטוי ב"חוקת מושבי העובדים".
ועדת ניר, שנבחרה בוועידה החקלאית השלישית של הסתדרות הפועלים החקלאיים הגישה לאישור המועצה החקלאית שהתקיימה בגן שמואל ב 3-5 במרץ 1927 (תרפ"ז), את חוקת משקי העובדים, שכללה את חוקת הקבוצות.
משקי "הקיבוץ הדתי – איגוד הקבוצות של הפועל המזרחי, אגודה שיתופית מרכזית",  לא היו חברים בניר שיתופי, אלא נהנו משרותיו תמורת תשלום סכומים שונים לניר שיתופי. בתמורה לסכומים ששילמו קיבלו משקי הפועל המזרחי זכות הצבעה במחלקה להתיישבות ובוועדותיה.
הערות שוליים

↑  שלום שמחון - יו"ר ניר שיתופי ויו"ר המרכז החקלאי, 28 במרץ 2013, אתר הזמן הירוק
↑  אריק בשן, סוף לסכסוך הקרקעות בין כפר מסריק לכישור, באתר mynet‏ קיבוץ, 3 במאי 2012
↑  עמירם כהן, המושבים נגד אגודת ניר שיתופי: האגודה מכרה נכסים בעשרות או במאות מיליוני שקלים ללא כל דיווח על יעוד התמורה, 14 בנובמבר 2007, אתר TheMarker
1 2  מתוך:"חוקת 'ניר', חברה שיתופית להתיישבות עובדים עברים, בערבון מוגבל״, ההסתדרות החקלאית ופעולותיה (אדר תרפ״ג — תמוז תרפ״ז), דין וחשבון לוועידה השלישית של ההסתדרות הכללית
↑  ארכיון העבודה במכון לבון, IV-235-3-741
↑  הופיע גם בתוך "הישג היסטורי בתמורותיו" ההתיישבות הקיבוצית והמושבית 1990-1910. עורכים: אביגיל פז-ישעיהו, יוסף גורני. קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, תשסו, עמ' 635-650
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370747505171
שלמה צופיוף

| --- | --- |

 לידה:  1876 בוכרה
 פטירה:  1936 (בגיל 60 בערך) ירושלים
 מדינה:  אוזבקיסטן וארץ ישראל
 מקום מגורים:  שכונת הבוכרים
שלמה צופיוף (1876–1936) היה סוחר ואיש ציבור, ממנהיגי ומנכבדי העדה הבוכרית בירושלים, מייסד "בית צופיוף" בשכונת הבוכרים בעיר ומו"ל ספרי יהדות.
קורות חיים

נולד בבוכרה שבאוזבקיסטן בחודש אפריל 1876 (ניסן ה'תרל"ו) לדוד צופיוף. בצעירותו למד בתלמוד תורה ובבית ספר מקומי, ובסיום לימודיו החל לעסוק במסחר.
בשנת 1902 (ה'תרס"ב) ערך ביקור בן מספר חודשים בארץ ישראל, וייסד בירושלים יחד עם אביו מבנה הקדש לבני עדתו. בשנת 1904 (ה'תרס"ד) ביקר שוב בירושלים, בשל פטירת אביו, ושהה בעיר תקופה ממושכת. בתקופה זו ייסד בירושלים ישיבה על שם אביו, והקים בה ספרייה גדולה שרכש.
בקיץ של שנת 1906 (ה'תרס"ו) חזר לבוכרה, והתיישב בסמרקנד. בתקופת שהותו שם נחשב לאחד מסוחרי האריגים הגדולים בחבל טורקסטן. כן בנה בעיר מקווה ובית כנסת גדול, וייסד חברות ואגודות למען רווחת הציבור. כאות הוקרה על פעילותו, קיבל מספר אותות כבוד מהממשל הרוסי בשם הצאר ניקולאי השני.
בשל המהפכה הרוסית, נשללו ממנו על ידי ממשל ברית המועצות נכסיו, שכללו מבני פאר, בתי חרושת ומבנים ששימשו כמשכן לאגודות ציבוריות.
בין השנים 1906–1921, למרות שהתגורר בסמרקנד, ביקר לעיתים בירושלים, ולאחר מלחמת העולם הראשונה פעל לשקם את שכונת רחובות הבוכרים.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) עלה סופית לארץ ישראל והשתכן בירושלים. עם בואו שימש כאפוטרופוס הכללי של הקדשות העדה הבוכרית בעיר, ולאחר פטירת הרב שלמה מוסיוף בשנת 1922 (ה'תרפ"ב), מונה לשמש כראש קהילת יוצאי בוכרה בירושלים, וכל צורכי העדה נוהלו על ידו.
בירושלים ייסד בתי הקדש לעניים, ובתים נוספים בשכונת רחובות הבוכרים. כן ייסד במבנה שהקים ישיבה בשם "מדרש שלמה", בה למדו חכמי הבוכרים מדי יום זוהר, ספרי מוסר ועוד. במבנה הישיבה, המכונה כיום "בית צופיוף", שכנה ישיבת פורת יוסף לאחר נפילת הרובע היהודי בשנת 1948, וכיום פועלים במבנה שלושה בתי כנסת.
שימש כחבר "ועד העזרה לפליטים הבוכרים בירושלים", שהעלה עשרות משפחות מפליטי בוכרה ארצה. לצידו שימשו כחברי הוועד ארי ברוכוף, הרב אברהם אמינוף, הרב משה יצחקוף הכהן ועוד.
הלך לעולמו ב-30 באוגוסט 1936 (י"ב באלול ה'תרצ"ו).
קורות חיים > ספרים שהוציא לאור

בשנת 1905 (ה'תרס"ה) לקח חלק בהוצאת תרגום התנ"ך לפרסית. בשנת 1912 (ה'תרע"ב) הדפיס ספר תהילים ייחודי למקובלים. בשנת 1919 (ה'תרע"ט) השתתף בהוצאת ספר חק לישראל, וגולת הכותרת של הוצאותיו הוא סידור התפילה "בית דוד ושלמה" שהוציא לאור בשנת 1934 (ה'תרצ"ד).
מכינה קדם-צבאית העמק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מכינה קדם-צבאית
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־19 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  כפר רופין
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°26′32″N 35°29′45″E﻿ / ﻿32.442333333333°N 35.495805555556°E﻿ / 32.442333333333; 35.495805555556
 אתר רשמי
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) מכינה קדם-צבאית העמק(למפת עמק בית שאן רגילה) מכינה קדם-צבאית העמק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכינה קדם-צבאית העמק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכינה קדם-צבאית העמק
 
המכינה הקדם צבאית העמ"ק היא מכינה קהילתית לזהות יהודית, מכינה קדם צבאית מעורבת לדתיים וחילוניים, השוכנת בקיבוץ כפר רופין ובקיבוץ שלוחות שבעמק המעיינות.
במרכז המכינה בית מדרש לזהות יהודית ומנהיגות חברתית וקהילתית.
היסטוריה

שמה של המכינה מכיל שתי משמעויות – הוא מתייחס הן למיקום המכינה באזור עמק המעיינות או עמק בית שאן, והוא גם מהווה ראשי תיבות "עיר, מושב, קיבוץ". המכינה הוקמה בשנת 2006 על ידי עמותת חיברותא, עמותה שהוקמה על ידי חברי עמק בית שאן ובראשם אבנר הלר במטרה לגשר על הפערים בחברה הישראלית ולפתח את החברה הישראלית ואת עמק בית שאן בפרט.
מהקמת המכינה ועד ל-2019 עמד בראשה רב-סרן במיל' אודי תמיר, המתגורר בטירת צבי. מאז 2019 ראש המכינה הוא נאור גליל.
ביוזמת חניכי ומדריכי המכינה הוקם בשנת 2010 שביל עמק המעיינות, נתיב הליכה ארוך מעגלי, המקיף את כל עמק המעיינות באורך כ-145 ק"מ.
מיזם שביל עמק המעיינות נולד כפרויקט חינוכי ששם למטרה לקרב מתנדבים בשביל לערכי טבע היסטוריה ומורשת באזור הפריפריה. במהלך השנים 2009–2010 עמלו על פריצת השביל קבוצות של נוער מעמק המעיינות ובית שאן, בני נוער מבתי ספר ופנימיות ברחבי הארץ, וכן חיילים בשירות סדיר. המתנדבים פרצו את נתיב השביל באתי חפירה ומעדרים בידיים חשופות, וסיימו את עבודתם בסיור בשביל ובדיון לימודי - ערכי בנושאים חברתיים והיסטוריים.
מחלקת ילדים ונוער במועצה האזורית מקיימת, בשיתוף המכינה, פרויקטים חינוכיים- קהילתיים רבים על השביל, ביניהם מסע של כל תלמידי כיתות י' הלומדים בעמק במשך שלושה ימים וכן פעילות במספר ימי שישי לתלמידי בית הספר היסודי ביכורה הנמצא במושב רחוב, כחלק מפעילות לחיזוק תחושת השייכות לאזור.
עד תחילת שנת 2017 שכנה המכינה בתל תאומים, חלק מגוש מושבי ביכורה (רחוב, שדי תרומות, רוויה ותל תאומים) שהוקמו בשנות ה-50 על ידי תנועת הפועל המזרחי ונמצאים על כביש 90 כ-7 קילומטרים מדרום לבית שאן, חלק גדול מהפעילות החינוכית-התנדבותית של המכינה עדיין נמצא בגוש ביכורה.
תחומי המכינה > מעורבות בקהילה

מעורבות בקהילה היא אחת מאבני היסוד של המכינה. המכינה מעורבות ויוזמת פרויקטים חברתיים והתנדבות בסביבתה מתוך רצון להכיר, לקחת אחריות וליצור שותפות עם הקהילות השונות בעמק.
בימי רביעי חניכי המכינה מתפזרים במקומות שונים בעמק, בתי ספר יסודיים ותיכוניים ברחוב, שדה אליהו ונווה איתן, מרכז יום לקשישים בתפעול המועצה האזורית, פעילות עם רשות הטבע והגנים בנחל הקיבוצים, עין שוקק ועין מודע, עבודה עם ילדים על הקשת האוטיסטית במסגרת בית ספר דרור במסילות ותחזוק שביל העמק והפעלת פעילויות חינוכיות סביבו.
בנוסף פעם בשבוע לפחות ישנו "זמן ביכורה" בו חניכי המכינה מתפצלים במושבי ביכורה ונמצאים בקשר עם בני הנוער והילדים במושבים, מעניקים מענה לימודי באמצעות חונכויות אישיות עם ילדים בכיתות א' עד ו', מובילים פעילות חברתית ענפה עם נוער המושבים ויוצרים קשר אישי עם אוכלוסיית הקשישים ביישובים הוותיקים.
תחומי המכינה > לימודים

מרצי המכינה מגיעים מקשת רחבה של החברה הישראלית ומלמדים מגוון נושאים. בשיעורים נוצר חיבור מיוחד עם המרצה המשלב לימוד תוכן השיעור ולימוד מעולמו של המרצה. רבים מהמרצים משתלבים גם בסמינרים נושאיים אחרים, בלילות לבנים ובתכנים אחרים במכינה. נושאי הלימוד במכינה נעים סביב החברה הישראלית, ציונות ויהדות.
בנוסף ללימודי השגרה המכינה מפעילה סדרות האורכות בדרך כלל כשבוע שהם החלק המשלים ללימודים שבמכינה. האתגרים שבחוץ והמפגשים עם אנשים אחרים מאפשרים לנו לבחון מחדש את עצמנו, את יחסינו אחד עם השני ואת אמונותינו. בשבועות אלה, המתחלקים לטיולי שטח וסדרות לימודיות, אנו יוצאים החוצה להכיר לעומק את ארץ ישראל על נופיה הגאוגרפיים והאנושיים. הסדרות מזמנות התמודדות עם אתגרים פיזיים, מנטליים ולימודיים. המכינה מפעילה סדרת ניווטים שבה חניכי המכינה מתחלקים לחוליות ומנווטים ברמות מנשה, סדרת ירושלים שבה מכירים את כל צדדיה של העיר, סדרת יהודה ושומרון שבה נחשפים לצדדים השונים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, סדרת הישרדות שבה החניכים נמצאים כשבוע בערבה, ללא אספקת אוכל וללא עזרה מבחוץ, מסע בשביל שהוא מסע של כל תלמידי כיתות י' הלומדים בעמק במשך שלושה ימים על מסלולי שביל עמק המעיינות והסדרה המסכמת שנקבעת כל כולה על ידי חניכי המכינה.