stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדף בתים אסייתי

| חדף בתים אסייתי |
| --- | --- |
 חדף בתים אסייתי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: אוכלי חרקים
משפחה:: חדפיים
סוג:: Suncus
מין:: חדף בתים אסייתי
שם מדעי
 Suncus murinus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


חדף בתים אסייתי (שם מדעי: Suncus murinus) הוא מין של יונק קטן ממשפחת החדפיים המצוי בטבע בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה, אך הוא הופץ בידי האדם לאזורים חדשים ברחבי אסיה ובמזרח אפריקה וכן לאי מדגסקר, שם הוא פוגע בפאונה המקומית. חדף זה נמצא במצב שימור "ללא חשש" בטבע.
חדף זה הוא קרוב משפחתו של החדף הזעיר, הקטן שביונקים. אולם חדף זה הוא הגדול שבכל מיני החדפיים. אורך גופו מגיע ל-15 ס"מ לרבות הזנב והוא שוקל 50–100 גרם בממוצע. החדף בעל אוזניים צנומות ורדרדות, אף מחודד בצבע ורוד ופרווה בצבע אפור כהה עד חום. החדף בעל זנב רחב יחסית, כפות רגליים עירומות בעלות חמש אצבעות קטנות והוא בעל בלוטות ריח המפרישות ריח מושק. ריח זה מיועד לעזור לזכרים למשוך נקבות.
כמו מרבית החדפים הוא פעיל בלילה לאחר שביום הוא מבלה מתחת לאדמה והוא אוכל בשר הכולל פרוקי-רגליים שונים, חלזונות ועוד רכיכות, זוחלים, דו-חיים ואף יונקים צעירים. חדפים החיים במגורי האדם יכולים להועיל בחיסול מזיקים כמו תיקנים וחגבים ואפילו עכברי בית. הם גם ידחקו רגלי חולדות, ובניגוד אליהם האוכלוסייה שלהם לא מתפרצת. עם זאת הם יכולים גם להרוג אפרוחי תרנגולות, ככל הנראה באמצעות נשיכה ארסית הנדירה אצל יונקים.
נקבת החדף ממליטה ומזדווגת במשך כל השנה. היא ממלטה לאחר הריון של חודש 1–8 גורים, בדרך כלל בשגר של שלושה. הגורים נעים בצמוד לאמם כל הזמן עד לגדילתם ועצמאותם בגיל שנה.
תת-מינים

S. m. murinus
S. m. nemorivagus.
S. m. sindensis.
S. m. viridescens
בתרבות

חדף זה מוזכר בתרבות בספרו המפורסם של רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל בו חדף בשם "chuchundra", מכונה "חולדת מושק". שם זה גורם לתושבי הודו לבלבול בינו לבין האונדטרה החיה באמריקה הצפונית.
הערות שוליים

↑  חדף בתים אסייתי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00574974
חוגת עצים

| חוגת עצים |
| --- | --- |
 חוגת עצים בכרם וואגרם באוסטריה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עפרוניים
סוג:: Lullula
מין:: חוגת עצים
שם מדעי
 Lullula arborea ‏ליניאוס - 1758
תחום תפוצה
   נפוץ בכל ימות השנה  מבקר ללא רבייה

Lullula arborea
חוגת עצים (שם מדעי: Lullula arborea) הוא מין יחיד בסוגו של ציפור שיר ממשפחת העפרוניים.
מאפיינים

חוגת העצים דומה בגודלה ובמראה לדרור, ובעלת גוף עגלגל ומוצק. אורכה 15 ס"מ, מוטת כנפיה 28 ס"מ ומשקלה 30 גרם.
תפוצה: נפוצה על פני מרבית אירופה, מערב אסיה וצפון אפריקה. אוכלוסיית החוגות השוכנת בחלק המערבי של טווח התפוצה ממעטת לנדוד, בעוד שהחלק השוכן במזרח טווח התפוצה, נודד בחורף דרומה. בישראל חורפת מצויה למדי. קינונים בודדים נמצאו בצפון הארץ, בגובה 1700 ומעלה.
מזון: בעיקר זרעים. בקיץ, בעונת גידול הגוזלים, מזינה אותם גם בחרקים ועכבישים.
קינון: למרות שמה, חוגת העצים היא דוגרת קרקע, כמו כל משפחת העפרוניים.
הערות שוליים

↑  חוגת עצים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563452705171  GND: 4072385-9  LCCN: sh85147880
זקן-תיש

| זקן-תיש |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: זקן-תיש
שם מדעי
 .Tragopogon L ‏לינאוס, 1753
זְקַן-תַּיִשׁ (שם מדעי: .Tragopogon L) הוא סוג צמחים עשבוניים דו-שנתיים (לפעמים חד-שנתיים), לעיתים רחוקות רב-שנתיים, ממשפחת המורכבים ובו 126 מינים מהם 3 גדלים בר בישראל. תפוצתו של הסוג משתרעת באזורים הממוזגים של אירו-אסיה, ומצפון אפריקה ועד חצי האי ערב (לא כולל מצרים) עם התפשטות לצפון אמריקה ואוסטרליה.
ההבדלה והזיהוי בין שלושת המינים של זקן-תיש אינה קשה, אבל רבים מתקשים להבדיל בין הסוגים זקן-תיש וזקן-סב מצוי שהוא מין יחיד בסוגו בישראל. בתפרחתו של זקן-סב יש זרעונים פנימיים בעלי ציצית ואילו זרעוני ההיקף חסרי ציצית וכל הזירעונים חלקים, לעוצת זאת בתפרחתו של זקן-תיש כל הזירעונים בעלי ציצית מפותחת וכל הזרעונים מגוממים.
לזקן-סב מצוי יש רק דור אחד של 8 חפי מעטפת. לזקן-תיש ארוך יש דור אחד אחד 5 עד 16 חפי מעטפת בעוד למיני הרדופנין תפרחת דומה מאוד לזו של זקן-סב ושל זקן-תיש, יש דורים אחדים של עלי מעטפת, רעופים זה על זה. אורך הפרחים החיצוניים של זקן-סב הוא כמחצית מאורך עלי המעטפת בעוד אורכם כרבע אצל זקן-תיש ארוך.
מיני הבר בישראל

שלושת הסוגים הגדלים בר בישראל שקל להבחין בהם בזמן פריחתם:
זקן-תיש ארוך (Tragopogon coelesyriacus) - המין הנפוץ מבין השלושה, והמין השכיח בחבל הים תיכוני בישראל. ראו ערך מורחב.
זקן-תיש מדברי (Tragopogon collinus) - צמח עשבוני רב-שנתי נדיר ובסכנה הגדל במרומי הר הנגב, בדרום ירדן ובסיני, באיראן ובטרנס-קווקז. צבע הפרחים לבן-קרם עד ורוד (שונות רבה באוכלוסיות של הר הנגב הגבוה).
זקן-תיש צהוב (Tragopogon buphthalmoides) - צמח עשבוני נדיר מאוד על סף איום, צבע תפרחתו צהוב גדל בחרמון ונדיר מאוד בהרי יהודה.
מקורות השם

השם המדעי של הסוג Tragopogon משמעותו ביוונית עתיקה זקן תיש. המילה tragos מובנה עז או תיש, pogon מובנה זקן שכנראה מזכיר את מראה הציציות של הזירעונים.
השם העברי הוא תרגומו השם המדעי. והוא ניתן במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 918. ובהחלטות האקדמיה משנת 2003 הוא שונה מ"זקן-התיש" ל-זקן-תיש.
בשנת 1930 הוצעו שני שמות לצמח לוטם שעיר (Cistus creticus): לוטם וזקן-התיש (הערות 237 ו-395 בילקוט הצמחים).
מורפולוגיה

זקן-תיש הוא בעל שורש שיפודי ומוהל חלבי, אינו קוצני, גובה המינים נע בין 50 עד 100 ס"מ לעיתים רחוקות 15 ס"מ. פרח זקן התיש - הנראה לעין - אינו פרח, וכמו כל בני משפחת המורכבים, הוא אינו אלא תפרחת - מקבץ של פרחים רבים שיושבים (ללא עוקץ) על מצעית משותפת. מקבץ זה קרוי קרקפת. הקרקפת מרובת הפרחים עטופה בבסיסה בדור אחד או יותר בקשקשים או חפים היוצרים יחד מעטפת.
הגבעולים יחידים לעיתים רחוקות 5, זקופים, ומסתעפים כרגיל רק למעלה וקירחים. בראש הגבעול קרקפת אחת, לאורכו פזורים עלים והם גם מרוכזים בבסיסו.
העלים תמימים ארוכים (דמוי עלי דגנים) חובקים את הגבעול, לרוב בעלי עורקים מקבילים.
הקרקפות יחידות (בודדות) נישאות על עוקצים ארוכים בראשי הגבעולים.
המעטפת בעת הפריחה דמוית פעמון או לעיתים רחוקות גלילית, בת 5 עד 16 חפים עשבוניים, לא משוננים, דומים זה לזה ושווים פחות או יותר באורכם, ערוכים כרגיל בדור אחד. החפים גדלים עם ההבשלה של הזירעונים.
המצעית חשופה (חסרת מוצים), קמורה, חלקה.
הפרחים דו-מיניים, צבעם צהוב, ורוד, לילך, או סגול (כחול) וכל פרחי הקרקפת כולם לשוניים (כותרתם מאוחה לצינור) ונראים היטב מבחוץ. לשון הכותרות מסתיימות ב-5 שיניים. בכל הפרחים גביע הפרח חסר, השחלה תחתית, האבקנים 5, הזירים מפורדים, המאבקים מאוחים לצינור, עמוד השחלה מסתיים בשתי צלקות.
זרעוני ההיקף דומים לזירעוני המרכז, כולם בעלי ציצית של זיפים ארוכים מאוד ומנוצים. בצמח שדומה לו - זקן-סב - זרעוני ההיקף בני 3 עד 5 מוצים מחוספסים או זיפים קשים וארוכים (במקום ציצית) או בעלי מקור שקצהו מעובה וצמיר.
הזירעונים דמויי כישור או גליליים, בעלי מקור על פי רוב, בעלי קווי אורך או צלעות, מכוסים גבשושים או זיזים.
הערות שוליים

1 2  .Tragopogon L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Tragopogon L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏28-11-2023
↑  זקן-סב, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  זקן-תיש מדברי, באתר פורטל הערכות הסיכון לטבע בישראל
↑  זקן-תיש מדברי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  זקן-תיש צהוב, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  צמחי ארץ ישראל (תש"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏1946
↑  מילון ילקוט הצמחים, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏1930
1 2 3 4  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 484
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 742-3
חוח עקוד

חוח עקוד (שם מדעי: Scolymus maculatus) הוא מין בסוג חוח שבמשפחת המורכבים.
החוח שמשמעות שמו הלטיני "גדילן זהב" - הוא בין הקוצים הנפוצים ביותר בשדות חקלאיים, ובשטחים שהיו מעובדים בעבר. יש הסוברים שהוא ה'נעצוץ' המקראי, הן בשל מציאותו בשדות, והן בשל צורתו הדומה במעט לברוש, אשר אמור להחליף אותו, על פי האמור בישעיהו.
זהו צמח נפוץ במזרח התיכון, בכל ארצות אגן הים התיכון - צפון אפריקה, מערב אסיה ודרום אירופה, כמו כן בדרום-מזרח אסיה ובאיים הקנריים, ובעיקר צומח באדמה כבדה, בשולי שדות מעובדים, או באזורים שעובדו בעבר. בארץ הוא נמצא בכל חלקיה שאינם דרומיים, מהחרמון ועד לנגב הצפוני, ומבקעת הירדן והערבה, ועד שפלת החוף, כולל גב ההר, ואזורי המדבר.
הגבעול המרכזי עולה עד 130 ס"מ, הוא בצורת כנפיים וכל חלקי הצמח כולל העלים והפרחים בעלי צורה משוננת המסתיימת בקוצים. גבעולי משנה מסתעפים ממנו. תפרחתו - למעשה כל 'עלה כותרת' הוא פרח נפרד - היא צהובה ומרשימה, וסביבה "קרקפת" - עטרה של עלים ירוקים קוצניים. הפרחים נמצאים בקצהו של הגבעול המרכזי, ושל גבעולי המשנה המסתעפים ממנה. פורח מסוף האביב ועד סוף הקיץ (מאי עד אוגוסט).
הצמח חד ביתי. הזרעים מופצים ברוח באמצעות פלומה לבנה.
על פי פרופ' אבינועם דנין הצמח אכיל וטעים, לאחר שמסירים ממנו את קוציו, ושכבה של לבנוניות הנוטפת ממנו.
על פי הרפואה העממית, חליטה של גבעולי חוח, אמור להרגיע את הקיבה וכן כאבים בדרכי השתן.
זיהוי החוח המקראי

הפסוק ”כְּשׁוֹשַׁנָּה בֵּין הַחוֹחִים כֵּן רַעְיָתִי בֵּין הַבָּנוֹת” (שיר השירים, ב', ב'), פורש באופן מוטעה בידי האירופאים כשיח הוורד, והחוחים פורשו כ'קוצים' - אותם חלקים חדים ודוקרים בקצותיה של צמחייה קוצנית. עם התחדשות היישוב בארץ ישראל, חוקרי הצמחייה המקראית והתלמודית, הסכימו שהשושנה היא פרח יפה ולא קוצני - אולי שושן צחור בעל שישה עלים, ושהחוחים הם קוצים כלשהם.
על פי המקרא וספרות חז"ל, החוח הוא בעל התכונות הבאות:
הוא צמח מעזבה - כלומר צומח באזור שהיה מעובד וניטש. תכונה זו של החוח היא על פי ”וְעָלְתָה אַרְמְנֹתֶיהָ סִירִים, קִמּוֹשׂ וָחוֹחַ בְּמִבְצָרֶיהָ” (ישעיהו, ל"ד, י"ג, נבואת טבח בארץ אדום). סירים הם סירה קוצנית, קמוש וחוח הם אולי צמחים מסוימים ואולי רק תיאור לצמחייה יבשה וקוצנית.
החוח צומח באדמת שדה כבדה - בקרבת פרח השושנה, המרשימה, הגדולה ובעלת ששת עלי הכותרת (שגם אותה יש לזהות). כמו כן איוב לאחר שהשקיע כל כך הרבה, הוא מצפה לתמורה הולמת, ואת אכזבתו הוא מבטא בסוף דבריו בספר איוב: ”תַּחַת חִטָּה יֵצֵא חוֹחַ וְתַחַת שְׂעֹרָה בָאְשָׁה תַּמּוּ דִּבְרֵי אִיּוֹב” (איוב, ל"א, מ').
החוח נאכל על ידי בהמות: ”ומאכל בהמה, החוחים והדרדרים” (משנה, מסכת שביעית, פרק ז', משנה א')
לפי התלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף י"ח, עמוד ב', שדים מסוימים, הנקראים "רוחין" ו"לילין" נוצרים מן החוח לאחר שבע שנים.
החוח שימש בסיס לשמה העברי של הציפור חוחית, ציפור יציבה ומקננת בישראל, הניזונה מזרעיו ומזרעי קוצים אחרים.
הערות שוליים

↑  שורשים, פקעות, קני-שורש, בצלים וגבעולים: הרדופנין, חרחבינה, סוף, חוח עקוד באתר "צמחיית ישראל ברשת".
חוטמן אדום

| חוטמן אדום |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: ראקוניים
סוג:: חוטמן
מין:: חוטמן אדום
שם מדעי
 Nasua nasua ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


חוטמן אדום (שם מדעי: Nasua nasua) או חוטמן דרום אמריקאי הוא מין של חוטמן ממשפחת הראקוניים החי ביערות טרופיים וסובטרופיים באמריקה הדרומית.
מאפיינים

החוטמן באדום הוא יצור בגודל בינוני הקרוב לראקון הצפון אמריקאי ומבנה חייו דומה. זהו יצור פעלתני ואוכל-כול החי בחבורות קטנות. צבע פרוותו אדמדם או חום בהיר ומצידי אפו המוארך קווים שחורים עד לסימנים לבנים ליד עיניו. הזנב מפוספס בפסים כהים מעט.
אורך: 85-113 ס"מ. הזנב מהווה חצי מאורכו.
משקל: 2-7.2 ק"ג.
תפוצה: נפוץ על עצים לאורך יער האמזונאס ויערות אחרים באזור הטרופי והסובטרופי ועד למדרונות הרי האנדים (בין גובה 750 ל-2,600 מ'). החוטמן נפוץ מקולומביה בצפון ועד אורוגוואי וצפון ארגנטינה. המדינה היחידה באמריקה הדרומית שהוא לא נמצא בה היא צ'ילה.
מזון: חוטמן אדום הוא אוכל-כול האוכל, כשמו, מה שהוא מוצא. בין השאר פירות כמו בננות, פרחים, זרעים שונים, חרקים ועכבישים כולל טרנטולות ארסיות ולפעמים מגודל כחיית מחמד שמדבירה מזיקים ביצים, גוזלים וחולייתנים קטנים.
הערות שוליים

↑  חוטמן אדום באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
געדה

| געדה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: געדה
שם מדעי
 Teucrium ‏לינאוס, 1753
גַּעֲדָה (שם מדעי: .Teucrium L) סוג של צמחים ממשפחת השפתניים. הסוג מונה 313 מינים ולפחות 72 תת-מינים ו-18 זנים והוא מקיף עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים או בני-שיח שנפוצים כמעט בכל העולם. הצמחים שרועים על פי רוב, אך ישנם גם מינים זקופים (געדה כרתית), שגובהם 20 עד 150 ס"מ (בהתאם לסוג, בית הגידול, האקלים, המשקעים ועוד גורמים סביבתיים וגנטיים). גדל בבתות ים-תיכוניות, בסלעים ובערוצים במדבר ובערבה. מיני הסוג מצויים ברוב חלקי ישראל ומינים רבים משמשים כצמח נוי בגינות בכל העולם. כותרת הפרח היא חד שפתנית, ששפתה התחתונה עם 5 אונות (במין חד-שפה שלוש אונות בשפה התחתונה) ופנים הלוע של צינור הכותרת ללא טבעת שערות (בשונה מחד-שפה).
השם העברי נלקח מערבית ומשמעותו עלים הנראים מסולסלים בגלל שפתם המשוננת.
מיני הבר בישראל

הגעדה היא בין צמחי התה והצמחים הארץ-ישראליים החשובים ביותר ותופסת מקום חשוב בפולקלור של צמחי ארץ ישראל. בישראל מצויים 11 מינים של געדה ו-2 בסביבתה: אחד בירדן ואחד בסיני.
מיני הבר בישראל > געדה זעירת פרחים (.Teucrium parviflorum Schreb)

גַּעֲדָה זְעִירַת-פְּרָחִים היא צמח עשבוני רב-שנתי נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל, שגדל באדמות כבדות בספר של הגליל וברכס מעון, הפרח שלה קטן במיוחד (פחות מס"מ אחד קוטרו). היא מתייחדת בהיותה שייכת לקבוצה קטנה ממיני הגעדה שעליהם גזורים לאונות צרות.
מיני הבר בישראל > געדה כרתית (.Teucrium creticum L)

גַּעֲדָה כְּרֵתִית היא שיח נמוך שגובהו בין 35 ל-150 ס"מ בעל גבעולים רבים זקופים וצפופים ומכוסים בשיער לבן עדין או קירחים כמעט. העלים נגדיים או ערוכים בקבוצות, פשוטים, תמימים, דמויי אזמל מוארך או דמויי סרגל צר ואורכם 1 עד 3 ס"מ, העלים על פי רוב ירוקים בצידם העליון ומכוסים בשיער לבן צפוף בצידם התחתון אבל לא בשוליים, שפתי העלה מקופלים לאחור, ודומים לעלי רוזמרין. הפרחים ערוכים בתפרחת מוארכות דמוית שיבולת בראשי גבעולים. עוקצי הפרחים קצרים מהגביע. הגביע שעיר-לבן, דמוי פעמון קצר אורכו בין 0.6 ס"מ עד 0.7 ס"מ. השיניים שוות, משולשות ודמויות אזמל, מחודדות. צינור הכותרת בולט מאוד מהגביע. האבקנים ועמוד העלי בולטים מצינור הכותרת. צבע הפרח ארגמני בהיר או ורוד. בצינור הכותרת גבנון דמוי דרבן מעין כלי קטן לאחסון הצוף בפרח ועלי הכותרת הם תלת-אונתיים, כשהאונה האמצעית גדולה ומשמשת לדבורים משטח נחיתה. צמח דבש חשוב, הפורח בעת שהצוף אינו מצוי וזמין. מכוסה בכסות כעין הקמח. גדלה בצפון הארץ ובשומרון על קירטון וחוואר.
מיני הבר בישראל > געדה מאובקת (.Teucrium pruinosum Boiss)

גַּעֲדָה מְאֻבֶּקֶת היא עשב רב-שנתי ים-תיכוני, נדיר מאוד. מין זה גדל על אפר געשי בגולן. צבע הפרח כחול. הוא מתייחד בכך שאונות הגביע שלו כפופות לאחור. הוא מתייחד בהיותו שייך לקבוצה קטנה ממיני הגעדה שעליהם גזורים פעמיים או יותר לאונות צרות.
מיני הבר בישראל > געדה מזרחית (.Teucrium orientale L)

גַּעֲדָה מִזְרָחִית היא צמח עשבוני רב-שנתי שגדל בדולינות בחרמון ובהר אביטל. מתייחדת בהיותה שייכת לקבוצה קטנה ממיני הגעדה שעליה גזורים פעמיים או יותר לאונות צרות מאוד. מבסיס נצמח פורצים באביב גבעולים רבים שמצמחים בחלקם התחתון עלים גזורים, בחלקם העליון - פרחים גדולים בכחול סגול. התפרחת אשכול צפוף ומוארך.
מיני הבר בישראל > געדה מלבינה (.Teucrium leucocladum Boiss)

גַּעֲדָה מַלְבִּינָה היא מין קרוב לגעדה המצויה. גדל בהרי אילת ובדרום הערבה. גבעוליה ופרחיה נעשים דוקרניים אחרי שהיא מתייבשת.
מיני הבר בישראל > געדה מפושקת (.Teucrium divaricatum Sieber ex Heldr)

גַּעֲדָה מְפֻשֶּׂקֶת היא בן שיח נמוך שגובהו בין 15 ל-25 ס"מ. מכוסה בכסות צמירה מלבינה. עליה קשים ואינם מחולקים לאונות, כשצידם העליון כהה וצידם התחתון לבנבן (תופעה דומה, אם כי מסיבות שונות, מצויה אצל הזית). צבע הפרח הוא ורוד מעט כהה יותר משל הגעדה הכרתית ומכילה אונה אחת מרכזית שאליה מתלוות עוד 4 אונות. גדלה בבתה הים תיכונית כצמח נלווה, בעיקר על קרקע טרה רוסה, מלווה את צמחי הסירה קוצנית והצתרנית משובלת.
מיני הבר בישראל > געדה מצויה (.Teucrium capitatum L)

גַּעֲדָה מְצוּיָה היא המין געדה מצויה הוא כנראה המין החשוב ביותר בסוג געדה. בן שיח שמגיע לרוב לגובה של עד 30 ס"מ. כל חלקי הצמח מכוסים בשערות לבנות-אפורות. העלים מוארכים ושוליהם משוננים-גלוניים. הפריחה בחודשים אפריל-אוגוסט. הפרחים צבורים בתפרחות צפופות, הנישאות בראשי הענפים. צבען לבן ומהן בולטים האבקנים. גונם וריחם של הצמחים משתנים באזורים שונים. היא מקובלת מאוד כצמח מרפא לכל. הבדואים משתמשים בה לריפוי של כל מיני מפגעים, החל מכאב בטן ושפעת וכלה בהקלת הווסת. מזוהה עם ה"זרגונה" ש"ענפיו חופות את רובו ואינו עולה כמין קליעה" (ירושלמי, סוכה, ג, ב, זיהוי זה היה מקובל על צ'יזיק, ומובא בספר "ילקוט הצמחים" של נסים קריספיל).
מיני הבר בישראל > געדה קוצנית (.Teucrium spinosum L)

גַּעֲדָה קוֹצָנִית היא חד שנתי, העלים משוננים, הגבעולים וגביעי הפרחים קוצניים. צומח ברמת הגולן.
מיני הבר בישראל > גדעה קיפחת (Teucrium procerum Boiss. & C.I.Blanche)

גַּעֲדָה קִפַּחַת היא צמח עשבוני רב-שנתי בסכנת הכחדה חמורה, המתחדש כל שנה מקנה השורש שלו. הגבעולים צפופים, זקופים ומקבילים, כשבחלקם התחתון גדלים עלים גזורים לאונות ארוכות ובחלקם העליון תפרחת דמות מכבד שעליה פרחים כחולים. עורקי הפרחים מודגשים דבר שיוצר מראה יפה מאוד, זאת בנוסף לגודלו המרשים יחסית של הפרח. מתייחדת בהיותה שייכת לקבוצה קטנה ממיני הגעדה שעליה גזורים לאונות צרות, אך היא נבדלת מהן בהיותה קירחת ולא שעירה. זהו מין גדל לקרקעות החמרה בשרון וברמת מנשה.
מיני הבר בישראל > געדת הביצות (.Teucrium scordium L)

גַּעֲדַת הַבִּצּוֹת (.Teucrium scordium L) - עשב רב-שנתי ים-תיכוני, נדיר מאוד ובסכנת הכחדה. היא גדלה במקווי מים נקיים ולכן בסכנת הכחדה.
מיני הבר בישראל > געדת החורש (Teucrium stachyophyllum P.H.Davis או .Teucrium lamiifolium d'Urv)

גַּעֲדַת הַחֹרֶשׁ הוא מין הגדל בחורש הלח, בעלת תפרחת דמוית שיבולת, שפרחיה קטנים ולבנים.
מיני הבר בישראל > געדת הסלעים (.Teucrium montbretii Benth)

גַּעֲדַת הַסְּלָעִים היא עשב רב-שנתי ים-תיכוני, נדיר מאוד. הוא צמח סלעים, מלבין-צמיר, הגדל על מחשופים של סלעים קשים בשומרון. פרחיו הארגמניים דומים לפרחי הגעדה המפושקת. העלים פשוטים, ואינם תמימים, שעירים בשני צדדיהם. הפרחים ערוכים בדורים פזורים לאורך הגבעולים. שלוש השניים האחוריות (העליונות) של הגביע קהות, דמויי-ביצה ושונות מהשניים התחתונות.
מיני הבר בישראל > געדה שעירה (Teucrium decaisnei C.Presl)

גַּעֲדָה שְׂעירה היא בן-שיח שתפוצתו אירנו-טורני, ואחד מבני השיח הכי נפוצים בהרי דרום סיני ומגיע עד הרי לוב. געדה שעירה היא מין קרוב מאוד לגעדה מצויה, אולם בניגוד לה היא שעירה-דביקה (חלק מהשערות מפושקות), בגוון ירוק ולא צמירים לבנים.
מיני התרבות בישראל > געדה שיחנית (.Teucrium fruticans L)

געדה שיחנית היא - בן-שיח שמצאו מאירופה ופרחיו כחולים. הוא מגיע לגובה של 90 ס"מ, בעל ענפים מפושקים, מכוסים בשיער לבן או צהבהב שאינו נותר על עלים מבוגרים. העלים בעלי פטוטרות. העלים דמויי ביצה שקודקודה קהה, שפתם תמימה ומקופלים לאחור. עלי התפרחת דומים לעלים רגילים, אך קטנים מהם. התפרחות מסוג אשכול אמיריות (מסיימים את הגבעולים) או חיקיות (על ענפים צדדים קצרים). הפרחים בעלי עוקץ הקצר מאורך הגביע. הגביע דמוי פעמון רחב ושיניו שוות פחות או יותר באורכן. הכותרת כחולה, שפתה התחתונה ארוכה וכפופה מטה. האבקנים שווים פחות או יותר באורכם.
הגעדה ברפואה העממית

לגעדה מיוחסות ברפואה עממית סגולות רפואיות רבות. יחד עם זאת, אף אחת מהתכונות הרפואיות המיוחסות אינן נתמכות על ידי ראיות מחקריות מספקות, וכן אין מחקרים מספקים לגבי מידת הבטיחות של השימוש בצמח. בין הסגולות הרפואיות המיוחסות לו ברפואה העממית נכללים תסמינים דוגמת הקלת מיחושי בטן, חום והצטננות. ניתן להכין מהצמח מרתח, וזאת על ידי בישול ארבע כפות גדושות עלים ירוקים בליטר של מים. המרתח מריר מאוד ויש הטוענים שהוא מסייע לטיפול בסוכרת, בחילות עקב הריון ובכאבים וחולשה בעת הווסת. צורה נוספת לשימוש בו כוללת בישול של 50 גרם בליטר מים, יצירת "אוהל" מבד ושאיפת האדים. כמו כן, ישנה דרך לטגן את העלים יחד עם ביצים ליצירת חביתה, ויש הטוענים כי הדבר מסייע להקלת חולשה בזמן המחזור.
גלריה

געדה מפושקת
געדת החורש
געדה כרתית
געדה שיחנית 'כחול'
לקריאה נוספת

ילקוט הצמחים, ניסים קריספיל, כרך א', עמ' 104.
הערות שוליים

↑  Teucrium L., WFO (2022): Published on the Internet
↑  לבני משפחת השפתניים פרחים דמויי שפתיים, רוב מיני הגעדה הם מינים המכילים רק את השפה התחתונה
↑  עמקים סגורים בחרמון, שהתרחבו, קרסו, ועל פניהם נוצר מכתש. עקב פעילות טקטונית, נוצרו שדות סגורים כאלו על פני החרמון הקרויים פּוֹלְיֶה
↑  געדה מצויה בן שיח שעיר ים-תיכוני (יוני 2022), באתר כלנית
↑  תפרחת מסועפת שהציר הראשי שלה מסתעף לגבעולים צדדיים הנושאים פרחים
↑  אי-הסכמה. שני השמות המדעיים מקובלים. אין אפשרות להכריע.
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 381
↑  געדה שעירה, באתר צמחיית ישראל ברשת, ‏2022
געדה שיחנית 'כחול'
חוגלית אפורה

| חוגלית אפורה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
תת־משפחה:: חוגלות
סוג:: חוגלית
מין:: חוגלית אפורה
שם מדעי
 Perdix perdix ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Perdix perdix
חוגלית אפורה, קוֹרֵא אֵירוֹפִּי או חוגלה אנגלית (שם מדעי: Perdix perdix) היא עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים החי בכרי דשא וערבות ברחבי אירופה ואסיה וכן נפוצה לאזורים רחוקים כמו לאמריקה הצפונית.
מאפיינים

החוגלית אפורה באורך 28-32 ס"מ. הראש והכנפיים חומים, ועל הראש כרבולת חומה עד כתומה, ושאר הגוף אפור עם מקור קצר ובטן לבנה עם סימן עגול על הבטן אצל זכרים. ההבדל העיקרי בין המינים הוא רצועת פסים על נוצות כנפי הנקבות החסרים בזכרים. הצעירים בעלי נוצות חומות-צהובות ואין להם סימונים על הפנים. כמו רוב התרנגולים הם מעופפים חלשים ואיטיים העפים רק בשעת הצורך.
החוגלית נפוצה ברחבי אירופה ואסיה בערבות ושדות מרעה ומחפשים זרעים קטנים וחרקים. הצעירים ניזונים בעיקר מחרקים המכילים חלבונים רבים.
על אף שהיום מספרם יציב, בעבר הם היו בסכנה גדולה בבריטניה וניצודו עד ש85% מהאוכלוסייה התמעטו עד 1995. כיום הם ניצלו ומספרם יותר יציב בעיקר עקב הפסקת הציד והפגיעה בשדות בה הם ניזונים ומקננים.
הם הופצו על ידי האדם למקומות לא טבעיים כמו לארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
תת-מינים

ישנם 8 תת-מינים לחוגלית:
P. p. perdix
P. p. armoricana
P. p. sphagnetorum
P. p. hispaniensis
P. p. italica
P. p. lucida
P. p. canescens
P. p. robusta
הערות שוליים

↑  חוגלית אפורה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  החלטות האקדמיה העברית ללשון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536194905171  BnF: cb120265449 (data)  GND: 4132468-7  LCCN: sh85099777  NKC: ph162483 
חוגלית אפורה בקינה
חוגלה אדמונית

| חוגלה אדמונית |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: חוגלה
מין:: חוגלה אדמונית
שם מדעי
 Alectoris rufa ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חוגלה אדמונית (שם מדעי: Alectoris rufa) היא מין של עוף מהסוג חוגלה ממשפחת הפסיוניים. היא קרובה לחוגלת הסלעים. תפוצת חוגלה זו בחצי האי האיברי, צרפת ואיטליה וכן באיים הבלאריים ואיים נוספים במערב הים התיכון. האדם הפיץ אותה לאזורים נוספים, לעיתים רבות כדי לצוד אותה בטבע כ"עוף ציד". בחלק מאזורים אלה, כמו בבריטניה וניו זילנד, היא הפכה למין פולש.
מאפיינים

אורכה של החוגלה 33–38 ס"מ ומשקלה כ-40 גרם בממוצע, כאשר הזכרים גדולים מהנקבות. היא דומה לחוגלת הסלעים אך בעלת פס שחור העובר מאחורי עיניה לעבר מרכז החזה. החזה מוקף באזור מנוקד בשחור-לבן והכנפיים והבטן אפורים. הצידיים חומים מוקפים בלבן והרגליים אדומות, מה שנתן לה את השם האנגלי (Red-legged partridge).
החוגלה מתרבה ופעילה על קרקע חקלאית או בין סלעים. הקן בנוי על הקרקע ומורכב מצמחייה רכה. עונת הרבייה חלה בין אפריל ליוני והנקבה מטילה עד עשר ביצים. בעוד הבוגרים ניזונים בעיקר מזרעים וירקות, הצעירים אוכלים חרקים בעלי כמות גבוהה של חלבון חשוב.
החוגלה נמצאת רק לעיתים נדירות בלהקות גדולות, אך תצפית אחת כללה 70 פרטים.
מצב השימור של חוגלה זו מוגדר קרוב לסיכון.
תת-מינים

A. r. hispanica
A. r. intercedens
A. r. rufa
הערות שוליים

↑  חוגלה אדמונית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565867905171  LCCN: sh85112067
זכריני

| זכריני |
| --- | --- |
 Myosotis victoria
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: זיפניים
סוג:: זכריני
שם מדעי
 Myosotis ‏לינאוס, 1753
זִכְרִינִי (נקרא גם: זִכְרִיָה; שם מדעי: Myosotis) הוא סוג של צמח בעל פרחים, השייך למשפחת הזיפניים. בסוג זה כ-50 מינים בעולם, חלקם נפוצים גם בארץ ישראל. הזכריני פורח על פי רוב באביב, פרחיו בדרך כלל כחולים ולפעמים לבנים או ורודים.
מקור השם

מקור השם המדעי Myosotis מיוונית, ופירושו אוזן של עכבר - בעקבות צורת העלה. בשפות אירופאיות שונות ידוע הצמח יותר בכינוי שמשמעותו "אל תשכח/י אותי" ומכאן גם שמו העברי. בשפה הצרפתית מכונה הפרח בכינויים רבים כשהנפוץ שבהם, Ne m'oubliez pas, הפך לכנויו בשפות נוספות (כגון גרמנית: Vergissmeinnicht ואנגלית: Forget me not).
תיאור

הסוג זכריני מגוון מאוד ובין 50 המינים השונים שלו יש לעיתים הבדלים ניכרים, אולם לרובם פרחים שטוחים וקטנים (בקוטר סנטימטר אחד או פחות) בעלי חמישה עלי כותרת בצבע כחול, לבן או ורוד עם מרכז צהוב.
זהו צמח חד-שנתי או רב-שנתי, בעל מערכת שורשים פסיבית על פי רוב.
מינים נבחרים > מינים הנפוצים בארץ ישראל

זכריני מופשל (Myosotis refracta Boiss) - צמח חד שנתי הפורח בתכלת או לבן בחודשים אפריל או מאי. בישראל נפוץ בחרמון.
זכריני זקוף עוקצים (Myosotis stricta) - צמח חד שנתי הפורח בחודשים מאי, יוני. נפוץ בישראל בחרמון ובמישור החוף.
זכריני מאונקל (Myosotis uncata) - צמח חד שנתי הפורח בחודשים מרץ, אפריל, מאי. נפוץ בישראל בחרמון ובמישור החוף.
זכריני מסועף (Myosotis ramosissima) - צמח חד שנתי הפורח בחודשים אפריל, מאי. בישראל נפוץ בחרמון ובמישור החוף.