stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל רכלינג

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1855 זארבריקן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  6 במאי 1920 (בגיל 64) שרלוטנבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרונוולד 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 
קרל רכלינג (בגרמנית: Carl Röchling ‏; 18 באוקטובר 1855 – 6 במאי 1920) היה צייר ומאייר גרמני, הידוע בייצוגו נושאים צבאיים היסטוריים.
ביוגרפיה

רכלינג נולד בסארבריקן, חלק ממחוז הריין הפרוסי, בנו של פרידריך רכלינג, עובד בית המשפט ואנגליקה סטול. הוא למד בין השנים 1875–1880 באקדמיה לאמנויות בקרלסרוהה אצל לודוויג דס קודרס וארנסט הילדברנד ואחר כך באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
בהיותו בברלין, הוא היה תלמידו של הצייר אנטון פון ורנר, איתו השתתף ביצירת ציורים פנורמיים שונים כמו "דר שלאכט פון סדאן" ("קרב סדאן"). מאוחר יותר התפרסם בזכות עבודתו העצמאית של ציורים היסטוריים וצבאיים בתחילת המאה ה-19.
הוא נפטר ב־6 במאי 1920 בברלין.
יצירה

בין היצירות המפורסמות ביותר של רכלינג בנושאים צבאיים ניתן למנות תיאורים שונים של סצנות קרב של ניצחונות צבא פרוסיה, במיוחד אלה במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה.
יחד עם גאורג קוך ואויגן בראכט צוירה פנורמה של קרב צ'אטנוגה בין עבודותיו.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם ריכרד קנטל וולדמר פרידריך באיור שני ספרי ילדים פופולריים.
הערות שוליים

↑  Saarländische Biografien - Röchling Carl, web.archive.org, ‏2015-09-12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810635274805606  BnF: cb149297792 (data)  GND: 11860175X  ISNI: 0000 0000 8023 1685  KulturNav: 6eaa0373-aafa-47b1-b87b-cd97514b9c0b  NKC: xx0231845  NTA: 260082856  RKD: 67473  SUDOC: 15312850X  ULAN: 500009440  VIAF: 67965310   WorldCat (עם VIAF): 67965310
ציד האריות של אשורבניפל

תבליטי ציד האריות המלכותי של אשורבניפל
ציד האריות המלכותי של אשורבניפל הם קבוצה מפורסמת של תבליטים אשורים מהארמון הצפוני של נינווה, המוצגים כיום בחדר 10 של המוזיאון הבריטי. התבליטים, הנחשבים "יצירות המופת הבולטות ביותר של האמנות האשורית", מתארים ציד טקסי מאורגן בזירה של המלך אשורבניפל (ששלט מ-668 עד בערך 631/627 לפנה"ס). בזירה שוחררו מכלובים אריות אסייתיים שנלכדו בטבע כדי שהמלך "יצוד" אותם עם חצים, חניתות או חרב; היה זה טקס שנהגו מלכי אשור לבצע. התבליטים נוצרו בערך ב-635–645 לפני הספירה, ובמקור יצרו רצפים שונים שהוצבו סביב הארמון, היו צבועים בצבעים מרהיבים והיו חלק מתפאורה כוללת צבעונית בהירה.
התבליטים נחפרו על ידי הארכאולוג, האשורולוג והדיפלומט הבריטי הורמוזד רסאם בשנים 1852–1854 וויליאם לופטוס בשנים 1854–1855, ורובם נשלחו למוזיאון הבריטי, שם הם בין המוצגים הפופולריים בקרב הציבור הרחב והיסטוריונים לאמנות מאז. הריאליזם של האריות זכה לשבחים רבים על ידי חוקרי אמנות. הדמויות האנושיות נראות בעיקר בתנוחות פורמליות בפרופיל, במיוחד המלך במספר הופעותיו, אך האריות נמצאים במגוון גדול של תנוחות, חיים, גוססים ומתים.
התבליטים הם מהשלב המאוחר בתקופה של כ-250 שנה, שבמהלכה נעשו תבליטי ארמון אשור, ומראים את הסגנון המפותח והמשובח ביותר, לפני שחלה דעיכה בסוג אמנות זו. אשורבניפל היה המלך האשורי הגדול האחרון, ואחרי שלטונו האימפריה הנאו-אשורית התדרדרה לתקופה של מלחמת אזרחים שתועדה בצורה גרועה בין צאצאיו, הגנרלים וחלקים מורדים באימפריה. בשנת 612, כנראה רק כ-25 שנה לאחר יצירת התבליטים, האימפריה התפרקה ונינוה נבזזה ונשרפה.
מנהג ציד האריות

במשך למעלה מאלף שנים לפני יצירת התבליטים, נראה כי הרג האריות היה מנהג שהיה שמור במסופוטמיה לבני המלוכה, ומלכים הוצגו לעיתים קרובות באמנות כשהם משתתפים בציד אריות. ייתכן שהיה מימד דתי בפעילות זו. מכתב ששרד על לוח חרס מתאר שכאשר אריה נכנס לבית ברחבי הממלכה, היה על בני הבית לנסות ללכוד אותו ולקחת אותו בסירה אל המלך. האריה האסייתי, ששרד היום רק באוכלוסייה קטנה בהודו, הוא בדרך כלל קטן יותר מהאריה האפריקאי, ובתיעוד מאוחר הרבה יותר עולה כי הריגתו בידי אדם בטווח קצר, כפי שמתואר בתבליטים, הייתה אפשרית, תוך שימוש בחרב. הטכניקה בפועל הייתה כזו שצייד האריות עטף את זרועו השמאלית בכמות עצומה של עורות עזים או בד של אוהל, ופיתה את האריה לתקוף את היד, בעוד שהחרב ביד ימין משמש להריגת האריה. לעיתים קרובות יותר, המלך היה יורה חצים לעבר האריה; אם אלה לא מצליחים לעצור אותו והוא יזנק, הציידים הקרובים לצד המלך היו משתמשים בחניתות שלהם.
המלך אשורנצירפל השני (מלך באשור בשנים 883 עד 859 לפנה"ס), שיזם יצירת תבליטים אחרים של ציד אריות בארמונו בנמרוד כ-200 שנה לפני כן, התגאה בכתובת משנת 865 לפני הספירה כי "האלים נינטורה ונרגל, שאוהבים את כהונותי, נתנו לי את חיות הבר במישורים, מצווה עלי לצוד אותם. 30 פילים שלכדתי והרגתי; 257 שוורי בר גדולים שהורדתי עם כלי הנשק שלי, תקפתי ממרכבתי; 370 אריות גדולים שהרגתי בחניתות ציד". בתבליט מתואר אשורנצירפל השני יורה חצים לעבר אריות ממרכבתו, כך שאולי זה היה ציד קונבנציונלי יותר במרחב הפתוח, או ייתכן גם שהוא נמצא בזירה. תבליטים מאוחרים יותר מתארים כיצד משוחררים אריות שנתפסו לחלל סגור, שנוצר על ידי חיילים שיצרו חומת מגן. למרות הציד, אריות מסופוטמיים שרדו במדבר, עד 1918.
לפעמים האריות גדלו בשבי. אשורנאסירפאל השני, בכיתוב המתגאה בגן החיות שלו, הצהיר: "בלבי העז לכדתי 15 אריות מההרים והיערות. לקחתי 50 גורי אריות. הבאתי אותם לקלהו (נמרוד) לתוך ארמונות ארצי. גידלתי את הגורים שלהם בכמויות גדולות".
מיקום ומבנה התבליטים

ישנם כמה תריסר סטים של סצנות של ציד אריות בתבליטים בארמון, אם כי רוב התבליטים מקדשים לנושא חלק קטן. הארמונות הנאו-אשוריים עוטרו בהרחבה בתבליטים, שנצרו על לוחות שהם בעיקר מגבס אלבסטר, שנמצא בשפע בצפון עיראק. הוצגו בהם גם חיות אחרות שנצודו, והנושא העיקרי לתבליטים נרטיביים היה מסעות המלחמה של המלך שבנה את הארמון. תבליטים אחרים הראו את המלך, את חצרו ואת אלוהי למסו ויצורים מכונפים.
רוב תבליטי הארמון תפסו את קירות האולמות הגדולים, עם כמה חדרים ברצף. אך סצנות ציד האריות בארמון הצפוני מגיעות ביותר ממרחב אחד; בעיקר ממעברים צרים יחסית, המובילים מהחדרים הגדולים יותר. הם לא שלמים. חלקם היו במקור גם בקומה העליונה, ונראה שנפלו מתחת לפני הקרקע עד לחפירתם. הפריסה המקורית שלהם הייתה, מבחינת הממדים, לא שונה כל כך מהאופן שבו הם מוצגים כיום במוזיאון, אף שהתקרה הייתה גבוהה יותר.
תמונות

המלך אשורבניפל ציד אריה. תבליט מהארמון הצפוני שלו בנינוה, עיראק. המאה השביעית לפני הספירה. מוזיאון פרגמון
המלך אשורבניפל צד אריה ממרכבתו תבליט מהארמון הצפוני שלו בנינוה, עיראק. המאה השביעית לפני הספירה. המוזיאון הבריטי.
אשורבניפל על סוסו דוחף חנית בראשו של אריה
משרת מלווה משחרר אריה מכלובו
אריה פצוע
לביאה פצועה
אריה מת
אריות מאחורי מרכבת המלך
ציידים שסוחבים אריות מתים
סוס מרכבה
גבעה מיוערת, עם קיר המגן מימין
הערות שוליים

1 2 3  Reade, Julian, Assyrian Sculpture, 1998 (2nd edn.), The British Museum Press, ISBN 978-0-7141-2141-3
↑  Frankfort, Henri, The Art and Architecture of the Ancient Orient, Pelican History of Art, 4th ed 1970, Penguin (now Yale History of Art), ISBN 0-14-056107-2
אוגוסט רידל

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1799 ביירוית, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  6 באוגוסט 1883 (בגיל 83) רומא, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  בית העלמין הפרוטסטנטי של רומא 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 יצירות ידועות:  Judith 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1863) 
 
אוגוסט רידל (בגרמנית: August Riedel‏; 25 בדצמבר 1799 – 6 באוגוסט 1883) היה צייר גרמני, שבילה את רוב הקריירה שלו באיטליה.
ביוגרפיה

אביו היה האדריכל, קרל כריסטיאן רידל. הוא למד באקדמיה לאמנויות, במינכן, אצל רוברט פון לנגר, ואז נסע לדרזדן, שם הצליח להעתיק יצירות של הציירים הישנים, ליחסם לצבע הייתה השפעה רבה על יצירותיו הבוגרות.
בשנת 1823 הוא יצא לביקור באיטליה, שם פגש רבים מהאמנים הגרמנים הקשורים לתנועת הנצרתיים. בשנים 1828 עד 1829 שב לאיטליה ושהה בפירנצה. לאחר שלוש שנים נוספות במינכן, הוא התיישב לצמיתות ברומא; אף על פי שנסע רבות והיה מדי פעם חוזר לגרמניה כדי להשלים משימות.
הוא היה ידוע במיוחד בזכות סצנות הז'אנר שלו ודיוקנאות רגישים של נשים. אחת מיצירותיו המוקדמות הידועות ביותר היא תיאור הדמות המקראית, יהודית, משנת 1840.
אף על פי שהוא זכה להצלחה כלכלית רבה, כשקיבל עמלות מבני האצולה הגרמנית והאיטלקית, כמו גם מממלכת בוואריה, הוא המשיך בסגנונו ונראה מיושן, ככל שסגנון הציור פנה לריאליזם. כשהוא הזדקן, תהילתו פחתה מאוד.
הוא נפטר בגיל שמונים ושלוש ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
את עבודותיו ניתן לראות ב"נויה פינאקוטק"במינכן וב"אלטה נשיונלגלרי" בברלין.
גלריה

נשים מאלבנו
ברחצה
יהודית
אשה נשענת
נערה יווניה
איטלקיות בפארק
אמהות
הערות שוליים

↑  Hyacinth Holland (1889), "Riedel, August", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (in German), 28, Leipzig: Duncker & Humblot, pp. 517–519
↑  Georg Kaspar Nagler: Riedel, August. In: Neues allgemeines Künstlerlexicon … Band 13: Rhenghiero, Rhenghieri–Rubens, P. P.. E. A. Fleischmann, München 1843, S. 151–154
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810638598405606  GND: 116533390  ISNI: 0000 0000 7857 681X  KulturNav: 3986f3b6-9603-46a3-99ae-c271e92d90c1  LCCN: no2006043938  RKD: 229651  ULAN: 500014375  VIAF: 30290307   WorldCat (עם VIAF): 30290307
פרנץ פון דפרגר

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1835 Iselsberg-Stronach, אוסטריה 
 פטירה:  2 בינואר 1921 (בגיל 85) מינכן, רפובליקת ויימאר 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של מינכן 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 זרם באמנות:  אסכולת מינכן 
 הושפע על ידי:  Hermann Dyck, הרמן אנשיץ 
 פרסים והוקרה:  אזרח כבוד של מינכן (1905)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1878)  מסדר ההצטיינות של הכתר הבווארי (1883)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 צאצאים:  Robert Defregger 
 
פרנץ פון דפרגר (בגרמנית: Franz von Defregger‏; 30 באפריל 1835 – 2 בינואר 1921) היה אמן אוסטרי, הידוע בציורי ז'אנר המוצגים במחוז הולדתו טירול.
ביוגרפיה

פרנץ דפרגר נולד ב־30 באפריל 1835 בטירול שבאימפריה האוסטרית. הוא היה בנם השני של מריה (לבית פרשר) ומיכאל דפרגר, חקלאי, שהיו להם גם חמש בנות. אמו ושתי מאחיותיו נפטרו בשנת 1841 במהלך מגפת טיפוס. פרנץ עצמו כמעט נפטר מחום. בשנותיו הראשונות, פרנץ פיתח אהבה חזקה למוזיקה ולמד לנגן. עד מהרה הוא הפך לחבר בלהקה מקומית בדולשאך, וניגן בחתונות באספות ובמסיבות. פרנץ גילה כישרון מוקדם לרישום ולגילוף בעץ, אותו פיתח באופן אוטודידקטי בזמן שעבד בחווה של אביו.
לאחר שנפטר אביו בשנת 1858, השתלט פרנץ על החווה בגיל עשרים ושלוש. אולם תוך שנתיים הוא מכר את החווה וחלק את הכסף עם אחיותיו שרצו להגר לאמריקה. דפרגר עבר לאינסברוק ולמד גילוף בעץ אצל הפסל מיכאל שטולץ, פרופסור בבית הספר למסחר באינסברוק. עד מהרה זיהה שטולץ את כישרונו הגדול יותר של דפרגר כצייר, ובסתיו 1860 הוא קבע פגישה עם קארל פון פילוטי באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. על פי הצעתו של פילוטי, דפרגר השתתף בשיעור הכנה באקדמיה עם הרמן דייק. ב־19 ביולי 1861 עבר דפרגר את בחינת הקבלה והתקבל לאקדמיה. בסתיו אותה שנה הוא נרשם לחוג ציור שהעביר הרמן אנשוץ.
בקיץ 1863, נסע דפרגר לפריז כדי לשפר את לימודיו באקדמיה. הוא נרשם לאקול דה ביו-ארט. במהלך שהותו בפריז, עבודתו של דפרגר הושפעה מחוויותיו בעיר ובאמצעות לימוד עצמי במוזיאונים, באוספי אמנות ובסטודיו. לאחר שבילה שנתיים בפריז חזר דפרגר למינכן ביולי 1865 והחל ללמוד אצל פילוטי באקדמיה.
במהלך השנים הבאות בילה דפרגר גם במזרח טירול, וצייר דיוקנאות של קרוביו וחבריו. בין השנים 1867–1870 עבד עם הנס מקארט וגבריאל ממקס בסטודיו של קארל פילוטי במינכן. ציוריו היו פופולריים, ועד מהרה הוא הצליח כאמן. הוא היה פרופסור לציור היסטורי בין השנים 1878–1910 באקדמיה לאמנות במינכן. הוא העדיף פורטרטים, מוטיבים כפריים מחיי היומיום וסצנות דרמטיות מהמרד הלאומי הטירולי בשנת 1809.
בשנת 1883 קיבל דפרגר תואר האצולה של כתר בוואריה, והפך לאביר. הוא קיבל פרסים רבים, כולל מסדר הכבוד הפרוסי למדע ואמנויות. בשנת 1906 הוצגה עבודתו בתערוכת המאה לאמנות גרמנית בברלין.
פרנץ דפרגר נפטר במינכן בשנת 1921 בגיל 85, הוא נקבר ב Nordfriedhof במינכן.
הערות שוליים

↑  Colby, Frank Moore, ed. (1914). "Franz von Defregger". The New International Encyclopaedia. VI (Second ed.). New York: Dodd, Mead and Company ,p. 609
↑  Franz von Defregger Biography - Infos for Sellers and Buyers, www.franz-von-defregger.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441079005171  PLWABN: 9810622403305606  GND: 118524283  ISNI: 0000 0001 0990 4231  KulturNav: 43ac0459-8482-4377-bfea-b0c0688190d4  LCCN: n83199652  LNB: 000316013  NKC: jo2008479157  NTA: 104153180  RKD: 21399  SNAC: w69s2v2j  SUDOC: 06993195X  ULAN: 500032976  VIAF: 77107318   WorldCat (עם VIAF): 77107318
שביל השלום האלפיני

|  הקמה |
| --- | --- |
 תקופת הבנייה:  ?–2007
 
 alpinepeacecrossing.org
 
קבוצת מטיילים צועדת בשביל השלום האלפיני (2009)
שלט "תקווה" שהוצב ליד בית ההארחה קרימלר טאורן (ברקע)
שלט "אמונה" שהוצב בפנייה מעמק קרימלר לעמק ווינדבאך
שלט "הקלה" שהוצב בראש מעבר טאורן קרימל
לוח הזיכרון שהוצב ב-2007 במסלול. השלט אומר "יהודים נרדפים ממזרח אירופה נאלצו לחצות את הגבול לאיטליה בשנת 1947 כדי להגיע לארץ ישראל"
שביל השלום האלפיני (Alpine Peace Crossing) הוא שביל שסומן ב-2007 בהרי האלפים לציון 60 שנה למעברם של כ-5,000 מעפילים יהודים בשביל זה. מעפילים אלו היו ניצולי שואה שב-1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, חצו את האלפים בדרכם ממחנה עקורים
אוסטריה, מעבר הקרימל
באוסטריה לנמלים באיטליה. לאורך השביל נקבעו תחנות שונות שהיו משמעותיות למעפילים ובהן הוצבו שלטי הסבר. שביל זה פופולרי בין מטיילים באלפים וזאת בנוסף למסורת של צעדות שנתיות לאורכו של השביל המתקיימות בחודש יוני.
רקע

עם סיום מלחמת העולם השנייה קובצו ניצולי השואה היהודים במחנות עקורים בהם פעלו מספר ארגונים כדי לטפל ביהודים ולהעלותם ארצה. רוב המחנות היו פרושים בגרמניה ואוסטריה שהיו תחת שליטה של בעלות הברית לאחר המלחמה. על אף הסבל שחוו הניצולים אסרו השלטונות הצבאיים על היהודים לנוע בדרכים למרות רצונם לעלות ארצה. הגוף העיקרי שטיפל בהברחת היהודים מהמחנות לערי הנמל לאורך חופי הים התיכון והעלאתם ארצה היה ארגון הבריחה. ארגון זה הוביל, במסלולים שחצו את הרי האלפים, כ-300,000 יהודים ארצה.
הצעדה במעבר קרימל

אחד ממחנות העקורים הוקם ליד העיר זלפלדן שבאוסטריה. במקום זה הוקם מחנה שנקרא "גבעת עבודה". המחנה נוהל במשותף על ידי אונרר"א (סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות) וארגון הג'וינט ובמעורבות של ארגון הבריחה. החל מקיץ 1947 החל ארגון הבריחה להעביר קבוצות של 150–200 מעפילים לאורך השביל בקצב של 2–3 קבוצות בשבוע. ההליכה בשביל נמשכה כ-15 שעות במהלכם של 2 לילות. בסיום ההליכה, בצד האיטלקי של האלפים, חיכו למעפילים משאיות שהובילו אותם לנמלי איטליה (בעיקר לנמל גנואה). כל קבוצה הובלה על ידי מדריך מקומי.
תחנות השביל

השביל עבר ב-7 תחנות שב-6 מהן הוצבו אנדרטאות בצורת פירמידה משולשת שעל כל צלע נכתב הסבר בשפה אחרת. לכל תחנה ניתן שם אחר:
נקודת המוצא לשביל היה העיירה קרימל (Krimml) אליה הוסעו המעפילים מממחנה זלפלדן. הגובה 835 מטר.
הנקודה הבאה הייתה מפלי קרימל (תחנת "דאגה - Anxiety") שהיוו אתגר טיפוס כדי לעקוף את המפלים. הגובה 1,067 מטר.
משם החלו המעפילים בטיפוס רגלי במעלה עמק קרימלר (אנ') עד לבית הארחה "קרימלר טאורן" (Krimmler Tauernhaus) בקרבתו נחו המעפילים במהלך שעות היום בחסותה של בעלת בית ההארחה ליזל גייזלר (גר') שעזרה להם באוכל וחימום (תחנת "תקווה - Hope"). גובה בית ההארחה 1,631 מטר.
לאחר מנוחה בבית ההארחה ועם רדת הלילה המשיכו המעפילים לטפס במעלה עמק קרימלר עד נקודת הפניה מזרחה לעמק ווינדבאך (Windbach) (תחנת "אמונה - Confidence"). גובה 1,666 מטר.
המעפילים המשיכו לאורך עמק ווינדבאך עד לצומת צריף windbachatal (תחנת "געגועים - Yearning"). גובה 2,106 מטר.
מהצריף החל הטיפוס למעבר קרימל טאורן (Krimml Tauern) בגובה 2,634 מטר (תחנת "הקלה - Reliefe"). מעבר זה היווה את הגבול בין אוסטריה ואיטליה.
ממעבר קרימל ירדו המעפילים לקסרן (Kasern) שבבולצנו בדרום טירול שם חיכו להם משאיות שלקחו אותם לאחד מנמלי איטליה (תחנת "שלום - Peace"). גובה 1,582 מטר.
הנצחת המעפילים בשביל

ב-2003 נחשף הכלכלן והבנקאי ד"ר ארנסט לושנר (Ernst Löschner) (גר') להיסטוריה של השביל ולסיפורם של המעפילים שעברו בו ב-1947.
בעקבות הכרות זו הקים לושנר עמותה בשם APC-Alpine Peace Crossing ששמה לה למטרה להנציח את ההולכים בשביל ולשם כך יזמה הקרן את סימון השביל. השביל נחנך ב-29 ביוני 2007 לציון 60 שנה לתחילת הצעדות של המעפילים ופתח בכך מסורת שנתית לקיום צעדות לאורך השביל.
צעדת הזיכרון ברכס קרימל טאורן תתקיים ב-29 ביוני 2007. מסע זה הוא לזכרם של 5,000 יהודים שעברו במקום בשנת 1947 בסבל גדול בחיפוש אחר חופש. הצעדה מוקדשת גם לכל אותם אנשים שנמצאים ברגע זה במנוסה מפני רדיפה פוליטית, גזעית או דתית, בחלק כלשהו בעולם
.
בדצמבר 2007 ביקרה הנהלת העמותה בישראל ונפגשה עם ניצולים שעברו את השביל ועלו ארצה.
ב-2013 הוצבו לאורך השביל 6 לוחות זיכרון רב לשוניות בדוגמת פירמידה. לוחות אלו מספרים את ההיסטוריה של השביל.
בשלב מוקדם של הקמת העמותה הורחב יעודה כדי לתמוך ולסייע לפליטים ברחבי העולם.
פעולות הנצחה נוספות

ב-1993 העניקה אוסטריה תעודת הוקרה לליזל גייזלר על הסיוע החם שהעניקה למעפילים
ב-1997 קיימה עיריית זלצבורג סימפוזיון עם הקהילה היהודית בעיר בנוגע להנצחת הנדודים של ניצולי השואה דרך אוסטריה בשנים 1945–1948. באותה שנה נקבע לוח זיכרון בבית ההארחה קרימלר טאורן.
במקביל לחנוכת השביל ב-2007 חנכה עיריית זלפלדן אבן זיכרון למחנה העקורים שהיה קיים בה.
הערות שוליים

↑  רוב המעפילים (כ-3,000 מתוך ה-5,000) הובלו על ידי המדריך ויקטור קנופף. ויקטור קנופף היה יהודי, שורד שואה שהיה ידוע בכושרו הגופני הרב. יחד עמו היו עוד מדריכים. דב פרוטר שהגיע מהארץ, מרקו פיינגולד אף הוא שורד שואה שהעביר רבים מאותם שארית הפליטה כפי שכונו באותם ימים שורדי השואה
↑  חלקם נעזרו בעגלות של משפחת גייזלר
↑  ד"ר ארנסט לושנר הוא בנקאי ואיש פיננסים ומילא שורה של תפקידים בכירים בבנק העולמי ובבנקים באירופה
↑  ליזל גייזלר עצמה נפטרה ב-1987
↑  הטקס נערך בנוכחות שגריר ישראל אשר בן נתן, פעיל העלייה אבא גפן, ראש עיריית זלצבורג ומושל זלצבורג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012196455805171  GND: 1213249791  ISNI: 0000 0001 0235 859X  LCCN: n2009042158  VIAF: 152677628   WorldCat (עם VIAF): 152677628
אדוארד גרטנר

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1801 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  22 בפברואר 1877 (בגיל 75) Flecken Zechlin, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Johann Philipp Eduard Gärtner 
 יצירות ידועות:  Parochialstrasse in Berlin 
 
יוהאן פיליפ אדוארד גרטנר (בגרמנית: Johann Philipp Eduard Gaertner‏; 2 ביוני 1801 – 22 בפברואר 1877) היה צייר גרמני, שהתמחה בתיאורי אדריכלות עירונית.
ביוגרפיה ועבודה > חינוך

בשנת 1806 עבר עם אמו לקאסל, שם קיבל שיעורי רישום ראשונים. הם חזרו לברלין בשנת 1813 והוא עשה חניכות של שש שנים במפעל החרסינה המלכותי. אף על פי שאמנים רבים החלו את דרכם במפעל, הוא הרגיש שההוראה הניתנת היא שטחית ולקח שיעורי רישום באקדמיה לאמנויות.
בשנת 1821 קיבל תפקיד כצייר דקורטיבי בסטודיו של קרל וילהלם גרופיוס, צייר תיאטרון "רויאל קורט", שם שהה עד 1825. במהלך תקופה זו הוא נמשך לציור אדריכלי. הוא הצליח לממן נסיעת לימודים לפריז על ידי מכירת דיוקן של מלך פרידריך וילהלם השלישי מפרוסיה למשפחת המלוכה. בעודו שם, הוא רכש מיומנות רבה יותר במניפולציה של אור ואווירה, וקיבל השראה מהנופים המרהיבים של בניינים מימי הביניים כדי להתמסר כמעט לחלוטין לציור נופים עירוניים.
ביוגרפיה ועבודה > הצלחה

עם שובו לברלין הוא הפך לצייר בעל מקצוע חופשי. בשנת 1829 הוא התחתן ובסופו של דבר נולדו לו 12 ילדים. במהלך עשר השנים הבאות, הוא התמסר לתיעוד הבניינים בסגנון בידרמאייר בברלין, ועם מחשבה על לקוחות מלכותיים, הפיק סדרת סצנות המתארות את הטירות בבלווי, שרלוטנבורג וגליאניקה. בשנת 1833 התקבל לאקדמיה כמומחה "לציור פרספקטיבה".
בשנה שלאחר מכן הוא החל את עבודתו המפורסמת ביותר: פנורמה של שישה פאנלים של ברלין. הוא צייר מגג כנסיית פרידריכסוורדר, שהוא גג שטוח (ומקום פופולרי למתבוננים מכיוון שניתן לראות משם את כל הבניינים הידועים ביותר בעיר). יצירה זו נרכשה על ידי המלך וגרסה שנייה נקנתה על ידי בת המלך, צארינה אלכסנדרה פיודורובנה. רכישתם הפכה לסיבה לנסיעה למוסקבה וסנט פטרסבורג (1837–1838), במהלכו צייר גרטנר בהרחבה.
ביוגרפיה ועבודה > קריירה בירידה

בשנת 1840 נפטר המלך פרידריך וילהלם השלישי. יורשו, פרידריך וילהלם הרביעי, העדיף ציורים בסגנון איטלקי עם נופים יוונים וקנה מעט מאוד מגרטנר, שבלי הכנסות הלקוח הראשי שלו התחיל עד מהרה להתקשות כלכלית.
בסופו של דבר הוא יצר קשר עם קבוצה שהתעניינה בהגנה ובשחזור של אנדרטאות ונדרשה לערוך מלאי מאוייר משלהן. כתוצאה מכך, גרטנר נסע לכפרים ולעיירות ברחבי פרוסיה, והכין רישומי צבעי מים, כולל נופים ציוריים שנועדו להימכר בשובו לברלין. בדרך זו הוא הצליח למשוך כמה לקוחות ממעמד הביניים, אך הם הוכיחו שהם לא תחליף לפטרונות המלכותית. הוא החל להתרחק מהארכיטקטורה, והפיק סצנות רומנטיות מלאות בצוקים תלולים, צוענים, חורבות ועצי אלון, אך מעולם לא החזיר את החסות המלכותית לעצמו. ציוריו מתקופה זו נחשבים בדרך כלל לנחותים.
ככל שהתקדמה המאה, הוא סבל יותר ויותר מתחרות עם אמנות הצילום החדשה. בשנת 1870 הוא ומשפחתו החליטו לעזוב את האווירה הדחוסה של ברלין ולהתיישב בפלקן זכלין, אזור כפרי ליד ריינסברג. שם הוא נפטר בשנת 1877.
אלמנתו ביקשה קצבה שנתית של 150 מארק מקרן התמיכה באמנים של האקדמיה, אך בקשתה נדחתה. עבודותיו נשכחו כמעט עד "תערוכת המאה הגרמנית" בשנת 1906, אז הם הוצגו שוב. תערוכות מרכזיות נוספות הוצגו עבודותיו בשנים 1968, 1977 ו-2001.
ביוגרפיה ועבודה > שיטת עבודתו

ייתכן שהוא עשה שימוש במצלמת אובסקורה כדי לשרטט את מסגרות ציוריו. אף שהדבר לא מוזכר במפורש בהערות העבודה שלו, הוא כן מתייחס ל"מכונת שרטוט" וחלק משרטוטיו נעשים על נייר שקוף. הוא גם החזיק באוסף תצלומים, אך אין שום אינדיקציה לכך שאלה שימשו כמודלים.
גלריה

אולם קונצרטים בארמון סנסוסי
החדר הסיני בארמון בברלין
הסטודיו של קרל, נסיך פרוסיה
משפחת וסטפאל בחממה
מגדל ספאסקאיה ומנזר העלייה לשמים
כניסה לתיאטרון
מפעל החרסינה בשרלוטנבורג
בית העירייה בפרלברג
הערות שוליים

↑  Robert Dohme (1878), "Gärtner, Eduard", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (in German), 8, Leipzig: Duncker & Humblot, p. 381
↑  "Gaertner, Johann Philipp Eduard", daten.digitale-sammlungen.de
↑  Eduard Gaertner im Museum Ephraim-Palais, web.archive.org, ‏2013-06-01
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810583549105606  BnF: cb139511131 (data)  GND: 118537075  ISNI: 0000 0000 8206 2774  LCCN: n80003155  LNB: 000321198  NKC: xx0147950  NTA: 376315555  RKD: 30324  SNAC: w6s78tdq  SUDOC: 061133485  ULAN: 500115624  VcBA: 495/192940  VIAF: 22932931   WorldCat (עם VIAF): 22932931 
אדוארד גרטנר, רחוב
מיהאי ראדאי

זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  11 ביוני 1942 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  16 ביולי 2021 (בגיל 79) 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1968)  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1964) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1996)  Podmaniczky Award (1988)  פרס מיהאי טאנצ'יץ' (2005)  פרס בלה באלאז' (1979)  פרס „מולדתי” (2018)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מיהאי ראדאי (בהונגרית: Ráday Mihály;‏ נולד ב-11 ביוני 1942 בבודפשט) הוא צלם קולנוע ופוליטיקאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), במאי, עורך טלוויזיה, נשיא "האגודה מגן העיר" של בודפשט, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
קורות חיים

אביו של מיהאי ראדאי היה השחקן אימרה ראדאי ואמו מאני פרדה, שניהלה סלון אופנה בבודפשט. הוא למד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ולאחר מכן במחלקה לתולדות האמנות של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1968 עובד ברציפות בטלוויזיה ההונגרית ובשנת 1979 יזם את "תוכנית מגן העיר" המפורסמת שלו "גם נכדינו לא יראו... (זו הייתה תוכנית לשימור ולהגנה על המורשת הבנויה של הונגריה. הרעיון, הייזום, הצילום והעריכה היו שלו). הוא ועמיתיו הקימו את "האגודה מגן העיר" בודפשט בחורף 1982–1983. בשנת 2010, הטלוויזיה ההונגרית הפסיקה את התוכנית.
בין השנים 1990–1994 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה מטעם "ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ), היה חבר במועצת העיר בודפשט במשך שבע עשרה שנים ומילא תפקיד מכריע בהקמת "קרן האנדרטאות" בעיר ובחקיקת "תקנות הגנת הערכים המקומיים", שלוותה במערכת מכרזים תומכי שיקום. הוא ארגן את חילופי מנורות הנברשת של שדרת אנדראשי, את החלפת סמלי הנשק של גשר השלשלאות, את המנהרה מתחת לגבעת ארמון בודה, את שחזור סמל הפסיפס של כיכר קלארק אדם והחל את הפיכת ביתו הקודם של מיקשה רוט למוזיאון הנצחה. בין השאר יזם את שיפוץ קרוסלת הלונה פארק העירוני, את שחזור "קפה צנטרל", את ארמון גרשם.
כצלם > סרטי טלוויזיה

1990 – העולם למחר
1988 – יוהאן שטראוס: העטלף
1987 – אלמאשי או הרוצח האחר
1987 – באנק באן
1987 – דאדה
1984–1993 – קווי המטרו של העולם
1983 – המועדף
1983 – כלב משותף
1983 – בועות
1982 – גלוריה
1982 – דודה בורש
1981 – סיפור על איגריק שבור
1981 – משחק קרואטי
1980 – התמהוני
1979 – החוק של מי?
1978 – מדניאנסקי
1978 – כובע קשה ואף תפוחי אדמה (סדרת טלוויזיה)
1977 – השכל בא עם בעיה
1977 – שלום, אמן!
1975 – צ'ונטווארי
1975 – רקפת
1975 – מדעניות
1975 – שינוי כוכבים
1975 – המשימה
1974 – קפיצת נמר
1972 – טלוויזיה של גן ילדים
כצלם > ספריו

גם נכדינו לא יראו, או שהחנית נגנבת מדי פעם מידי מגן העיר פאלאס אתנה; 1982
תוספות להיסטוריה של ליפוטווארוש, 1-2; עורך ארז'בת פרקשלאקי, מיהאי ראדאי; איגוד שיפור פני העיר בודפשט, 1988
תוספות להיסטוריה של דרך הרפובליקה העממית; עורך אישטוואן ברטה, מיהאי ראדאי; איגוד שיפור פני העיר בודפשט, 1988
נאומי המגן העיר, 1-2; 1989
האדם בסביבה הבנויה; אוניברסיטת אטווש לוראנד, הפקולטה למדעים, 1993
סצנות ברחובות פשט. קארינתי, 1998
נאומי מגן העיר החדש, 2001
לקסיקון שמות הרחוב השלם של בודפשט; סיפורי שמות רחוב פטר בוזה, אישטוואן פרוסינסקי; 2004
שמות הרחובות בבודפשט. אטלס בודפשט המלא, שמות ישנים וחדשים, סיפורי שמות רחובות; עורך מיהאי ראדאי.
טמאש קטונה – מיהאי ראדאי: אנדרטאות המהפכה ומלחמת העצמאות בשנים 1848–1849; קורווינה, 2013
1. אירועים ומקומות; עורך לאסלו סורבה; 2013
2. בעקבות הגולים; עורך לאסלו סורבה; 2016