stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייר-אמריק אובאמיינג
קריירה > נבחרת גבון

אובאמיינג הוזמן לשחק בנבחרת עד גיל 19 של איטליה אחרי שהרשים בתקופתו בדיז'ון, לבסוף בחר לשחק בנבחרת הצעירה של צרפת והופיע לראשונה במשחק ידידות נגד תוניסיה הצעירה.
ב-25 במרץ 2009 בחר אובאמיינג לשחק במדי נבחרת גבון והופיע לראשונה בנבחרת מול נבחרת מרוקו, משחק בו כבש בניצחון 2–3.
אובאמיינג גם הוביל את נבחרתו לרבע גמר גביע אפריקה לאומות 2012, ב-5 בפברואר במשחק רבע הגמר כבש מול נבחרת מאלי במשחק שנגמר 1–1 והלך להארכה ולפנדלים אשר הסתיים בתוצאה 4–5 לטובת מאלי לאחר שאובאמיינג החמיץ את הבעיטה שלו. אובאמיינג הוביל את הנבחרת הלאומית גם בגביע אפריקה לאומות 2017, שם סיימה במקום השלישי בבית א', לאחר שלוש תוצאות תיקו.
ב-18 במאי 2022 הודיע על פרישה מנבחרת גבון.
חיים אישיים

אובאמיינג הוא בן לאב גבוני ואם ספרדייה ומחזיק הן באזרחות צרפתית והן באזרחות גבונית. אביו משמש כסקאוט של קבוצת מילאן.
תארים > קבוצתיים

גביע הליגה הצרפתית: 2012/2013
הגביע הגרמני: 2016/2017
הסופר קאפ הגרמני: 2013/2014, 2014/2015
הגביע האנגלי: 2019/2020
מגן הקהילה: 2020
לה ליגה: 2022/2023
תארים > אישיים

כדורגלן השנה באפריקה: 2015
מלך שערי הליגה הגרמנית: 2016/2017
מלך שערי הליגה האנגלית: 2018/2019 (ביחד עם מוחמד סלאח וסאדיו מאנה)
נבחרת השנה באפריקה (6): 2013, 2014, 2015, 2016, 2018, 2019
שחקן העונה של ארסנל: 2019/2020
ליפוט הרמן

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1884 סניקולאו-מארה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 ביולי 1972 (בגיל 88) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 הושפע על ידי:  Ede Balló, László Hegedűs, Tivadar Zemplényi 
 פרסים והוקרה:  פרס מונקאצ'י (1952)  אמן מצטיין של הונגריה (1964) 
 
ליפוט הרמן (בהונגרית: Herman Lipót; סנניקולאו מארה 24 באפריל 1884 – בודפשט, 1 ביולי 1972) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי. זוכה פרס מיהאי מונקאצ'י (1952) ופרס האמן המעוטר (1964).
קורות חיים

מקום הולדתו הוא בכפר/עיירה של כ-12,000 תושבים במפגש הגבולות של היום הונגריה-סרביה-רומניה. רוב תושבי הכפר היו אז גרמנים (כ-40%). מספר התושבים היהודים לא עלה על 300.
לפי עדותו:
"בבית הספר העל יסודי של הכפר (כיתות ה'-ח') המונוטוני והמשעמם הזה, עודד אותי המורה לציור הנלהב לקריירה של צייר כשראה את כישורי הרישום המוקדמים שלי. אבי היה מייעד לי מקצוע של סוחר כדוגמתו. הלכתי אם כן למורת רוחי לבית הספר למסחר בסגד הקרובה לכפר. עם זאת, הוריי הסכימו שלאחר מבחני הבגרות אנסה את מזלי בקריירה אמנותית. הגעתי אם כן לפשט לבית הספר לציור (1901) (היום: האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות), שם הצייר והמרצה אדה באלו היה המורה שלי. מהשנה השנייה, התפרנסתי כבר מרישום קריקטורות - במקור רציתי להיות מאייר - ציור דיוקנאות וציורי נוף שנמכרו בזול."
בשלב זה הוא צייר קריקטורות עבור שמגזינים ההיתוליים "מרטון התרנגול" ו"בורשסם יאנקו", לעיתים קרובות בבשם הבדוי "כעס", ציוריו הופיעו גם בגליונות של ב"עיתון של יום ראשון".
"אחרי לימודיי, שנמשכו ארבע שנים, ניסיתי לחיות מציור במשך כמה שבועות במינכן, ואחרי זה בכפר שלי. אחרי שנת התנדבות קשה מאוד חזרתי לבית הספר לציור (1908) ואחרי חצי שנה נסעתי לברלין לכמה חודשים. כאן התחלתי לפקוח את עיניי ליצירות המופת של האמנים הוותיקים. אהבתי את אונורה דומייה, סזאן, הנס פון מארה."
הוא נסע בחזרה להונגריה, אך עם זאת במהרה שב לברלין ועבד שם בין השנים 1909 עד 1910. שם, בין השאר, הכין כרזות ואיורי ספרים ביחד עם אלק פאלוש. בשנת 1911 יצא לטיולי לימודים לפריז (בית הספר החופשי פסקין), וכן לבריסל ולונדון. בינתיים, ב-1910 השתתף בהונגריה בהקמת מושבת האמנים בקצ'קמט כאחד המייסדים.
הרמן ליפוט על עצמו

בתום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, ליפוט הרמן היה נשיא פדרציית האיגודים המקצועיים של האמנויות היפות והיישומיות בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
"... ב-1920 השתתפתי בהקמת אגודת פאל סיניאי מרשה כאחד המייסדים. האגודה הוקמה ב־12 במרץ 1920, לכיבוד זכרו של הצייר, ולעידוד כישרונות צעירים. היא פעלה עד שנת 1949. בין השנים 1928–1946 אירגנתי בקרב קבוצת אמנים זו את התערוכות של הקבוצה. בשנת 1921 פורסם אוסף רישומיי בצורת ספר."
בשנת 1921 פורסם אוסף רישומיו בצורת ספר. התערוכה הראשונה שלו התקיימה באולמות מוזיאון ארנסט בשנת 1913, ושוב בשנת 1920 ו-1924, אך ההצלחה האמיתית הייתה בשנת 1929 שכן הוא זכה במדליית זהב בתערוכה ברצלונה. הרמן הפיץ את הרעיון של אמנות אמיתית לא רק במכחול אלא גם בעט. משנת 1921 הוא לימד בבית הספר החופשי של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, ומשנת 1929 לימד גם בסנטאנדרה.
אמנותו

הרמן ליפוט היה אחד האמנים שמילאו תפקיד מפתח בכל המאמצים האמנותיים הגדולים של העשורים הראשונים של המאה העשרים. הוא החשיב את עצמו כטיפוס שמבשיל מאוחר, לכן ביצירותיו - תוך שהבחין תמיד במדויק במגמות ובשינויים באמנות - הוא נתן ביטוי רק לאותם האפקטים שהבשילו אצלו לאט ובזהירות. לפני מלחמת העולם הראשונה היה אורח יומיומי בבודפשט ליד שולחן האומנים ב"בית הקפה היפני", שבו היו חברים אדן לכנר, פאל סיניאי מרשה, קארוי פרנצי, אדולף פניאש, טיבור פויה ואחרים. במהלך השיחות הארוכות לתוך הלילה עוצב עתידה של האמנות ההונגרית, ונולד הרעיון הבסיסי של חוג האימפרסיוניזם וגם הנטורליזם ההונגרי שנולד מתוך השקפה אקדמית. מבקרי האמנות הבחינו בציוריו שהראו אהבה עמוקה לטבע ואהבה למונומנטליות של תקופת הבארוק. נסיעתו לאיטליה ועבודתו החרוצה במושבת האמנים בקצ'קמט עידנו את כלי הציור שלו. הקריירה של הרמן, כמו כל כך הרבה מחבריו היהודיים, התרסקה על ידי מלחמת העולם השנייה. עם זאת, אופיו העליז, ורצונו לחיות עזרו לו לשרוד את השנים הקשות האלה. הוא גם התייחס לחוויות השליליות כחלק הכרחי של בית הספר לחיים, כחלק מהותי בהתפתחות האמנותית.
ספרות

Pongrácz Zsuzsa: Műteremlátogatás a nyolcvanéves Herman Lipótnál - Magyar Nemzet, 1964. április 24.
Gál György Sándor: Herman. Lipót - Élet és Irodalom, 1972. 28. sz.
Pereházi Károly: Herman. Lipót - Művészet, 1972. 7. sz.
Emlékkiállítás katalógusa - N. Pénzes Éva, Pogány Ö. Gábor bevezetésével, életrajzi adatokkal, Bp., 1974
Herman. Lipót önéletrajza az Est Hármaskönyve 1923/ Lexikonában (315-316 old)
הערות שוליים

↑  פרס מיהאי מונקאצ'י מוענק כהכרה בפעילות אמנותית יוצאת דופן
↑  Az Est Lexikona 1923./ Herman Lipót
↑  Az Est Lexikona 1923./ Herman Lipót
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396112405171  BnF: cb12731592c (data)  GND: 140062726  ISNI: 0000 0000 7330 6298  LCCN: no94006519  RKD: 125839  SUDOC: 169215237  ULAN: 500072462  VIAF: 61119499   WorldCat (עם VIAF): 61119499 
קברו וקבר רעייתו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
אבנינדרנת טאגור

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1871 קולקטה, הראג' הבריטי 
 פטירה:  5 בדצמבר 1951 (בגיל 80) קולקטה, הודו 
 מקום לימודים:  Government College of Art & Craft  The Sanskrit College and University  Sanskrit Collegiate School 
 יצירות ידועות:  Bharat Mata, Shakuntala, Khirer Putul 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלקוטה 
 חתימה:   
 
אבנינדרנת טאגור (בבנגלית: অবনীন্দ্রনাথ ঠাকুর; 7 באוגוסט 1871 –  5 בדצמבר 1951) היה האמן והיוצר הראשי של "החברה ההודית לאמנות אוריינטלית (אנ')". הוא גם היה הנציג העיקרי הראשון של ערכי תנועת סוואדשי באמנות ההודית (אנ'). הוא ייסד את בית הספר לאמנות של בנגל (אנ') רב ההשפעה, שהוביל להתפתחות הציור ההודי המודרני. הוא גם היה סופר ידוע, במיוחד לילדים. הידוע בכינויו "אבאן תקור". "ראג'קאהיני", "בורו אנגלה", "נלאק" ו"קהירר פוטול" היו ציוני דרך בספרות ובאמנות לילדים בשפה הבנגלית.
טאגור שאף למודרניזציה של הסגנון המוגולי והסגנון הראג'פוטי כדי להתמודד עם השפעתם של המודלים של האמנות המערבית, כפי שנלמדו בבתי ספר לאמנות תחת הראג' הבריטי. יחד עם אמנים אחרים מבית הספר לאמנות בנגל, טאגור דגל בעד אמנות הודית לאומנית הנגזרת מתולדות האמנות ההודית, השואבת השראה ממערות אג'אנטה. עבודתו של טאגור הייתה כה מוצלחת עד שבסופו של דבר התקבלה וקודמה כסגנון הודי לאומי בתוך מוסדות אמנות בריטיים.
חיים אישיים ורקע

אבנינדרנת טאגור נולד בג'וראסנקו (אנ'), קלקוטה, הודו הבריטית, לגוננדרנת טאגור ולסאודמיני דווי. סבו היה גירינדרנת טאגור, בנו השני של "הנסיך" דווארקנת טאגור. הוא היה בן למשפחת טאגור (אנ') הנכבדה ואחיינו של המשורר רבינדרנת טאגור. גם סבו ואחיו הבכור, גגאננדרנת טאגור (אנ'), היו אמנים.
טאגור למד אמנות בזמן שלמד בסנסקריט קולג' (אנ'), קולקוטה בשנות ה-80 של המאה ה-19.
בשנת 1890, טאגור למד בבית הספר לאמנות בקלקוטה (אנ'), שם למד להשתמש בפסטלים אצל או. גילארדי, ובציור שמן מק. פאלמר, ציירים אירופאים שלימדו במוסד זה.
בשנת 1888, הוא התחתן עם סוהסיני דווי, בתו של בהוג'נדרה בהוסאן צ'אטרג'י, צאצא של פראסנה קומאר טאגור. הוא עזב את סנסקריט קולג' לאחר תשע שנות לימוד ולמד אנגלית כסטודנט מיוחד בסנט קסבייר קולג' (אנ'), בה למד כשנה וחצי.
הייתה לו אחות, סונאיאני דווי, שגם הייתה ציירת. ציוריה תיארו סצנות מיתולוגיות וביתיות כאחד, שחלקן נוצרו בהשראת פטאצ'יטרה (אנ').
קריירת ציור > ראשית חייו

בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 פורסמו כמה מאיוריו במגזין סדהאנה, ויצירות אחרות של רבינדרנת טאגור. הוא גם אייר את ספריו שלו. בסביבות 1897 הוא למד אצל סגן המנהל של בית הספר הממשלתי לאמנות (אנ'), למד בדרך האקדמית האירופית המסורתית, למד את כל מגוון הטכניקות, אך עם עניין מיוחד בצבעי מים. בתקופה זו הוא פיתח את התעניינותו באמנות מוגולית, והכין כמה יצירות המבוססות על חייו של קרישנה בסגנון מוגולי. לאחר שפגש את ארנסט האוול (אנ'), טאגור עבד איתו כדי להחיות ולהגדיר מחדש את הוראת האמנות בבית הספר לאמנות בקלקוטה, פרויקט שנתמך גם על ידי אחיו גגאננדרנת (אנ'), שהקים את החברה ההודית לאמנות אוריינטלית (אנ').
טאגור האמין בטכניקות הציור ההודיות המסורתיות. הפילוסופיה שלו דחתה את האמנות ה"חומרנית" של המערב וחזרה לצורות האמנות המסורתיות ההודיות. הוא הושפע מהאסכולה המוגולית לציור וכן מהאסתטיקה של ויסלר. בעבודותיו המאוחרות יותר, החל טאגור לשלב מסורות קליגרפיות סיניות ויפניות בסגנונו.
קריירת ציור > הקריירה אחר כך

הוא האמין שהאמנות המערבית היא "חומרנית" באופייה, ושהודו צריכה לחזור למסורות שלה כדי לשחזר את ערכיה הרוחניים. למרות הלאומיות ההודו-צנטרית שלה, תפיסה זו כבר הייתה נפוצה בתוך האמנות הבריטית של אותה תקופה, שנבעה מרעיונותיהם של הפרה-רפאליטים. עבודתו של טאגור מראה גם את השפעת האסתטיקה של ויסלר. חלקית מסיבה זו מנהלי אמנויות בריטיים רבים היו אוהדים לרעיונות כאלה, במיוחד כאשר ההשפעה של הפילוסופיה ההינדית התרחבה יותר ויותר במערב בעקבות התפשטות תנועת התאוסופיה. טאגור האמין שניתן להתאים מסורות הודיות כדי לבטא את הערכים החדשים הללו, ולקדם תרבות לאומית הודית מתקדמת.
ההישג הטוב ביותר שלו היה סדרת אלף לילה ולילה שצוירה בשנת 1930. בציורים אלה הוא משתמש בסיפורי אלף לילה ולילה כאמצעי להסתכל על קלקוטה הקולוניאלית ולדמיין את הקוסמופוליטיות המתהווה שלה.
עם הצלחת רעיונותיו של טאגור, הוא בא במגע עם דמויות תרבות אסייתיות אחרות, כמו היסטוריון האמנות היפני אוקאקורה קאקוזו והצייר היפני יוקויאמה טאיקן (אנ'), שעבודתו הייתה דומה לעבודתו שלו. בעבודתו המאוחרת, הוא החל לשלב אלמנטים של מסורות קליגרפיות סיניות (אנ') ויפניות (אנ') באמנותו, בשאיפה לבנות מודל למסורת אמנותית פאן-אסייתית (אנ') מודרנית שתמזג את ההיבטים המשותפים של תרבויות רוח ואמנות אוריינטליים.
תלמידיו הקרובים כללו את ננדלאל בוסה, סמרנדרנת גופטה, קשיטינדרנת מג'ומדאר וציירים הודים ידועים אחרים.
עבור טאגור, הבית שבו גדל (סמטת דווראקנת טאגור 5) והבית הצמוד (סמטת דווראקנת טאגור 6) חיברו בין שני עולמות תרבותיים - 'עיירה לבנה' (בה גרו המתיישבים הבריטים) ו'עיירה שחורה' (שם גרו הילידים). לפי היסטוריון האדריכלות סוואטי צ'טטופדהאי, טאגור השתמש במשמעות הבנגלית של המילה, ג'וראסנקו ('גשר כפול') כדי לפתח רעיון זה בצורה של מפה מיתית של העיר. המפה אכן לא הייתה של קלקוטה, אלא עיר דמיונית, חליסהאר, והייתה המדריך המרכזי בסיפור ילדים פוטור בוי (ספר פוטו). אולם שמות המקומות של קלקוטה מהמאה התשע-עשרה מופיעים במפה זו, ובכך מציעים לקרוא את העיר הדמיונית הזו עם העיר הקולוניאלית כמסגרת התייחסות. המפה השתמשה במבנה של משחק לוח (גולוקדהם) והראתה עיר מחולקת לאורך ציר ראשי; מצד אחד שער אריות מוביל ל"לאל-דיגהי" שבאמצעו נמצא "האי הלבן".
טאגור שמר לאורך חייו על ידידות ארוכה עם האמן הלונדוני, הסופר ובסופו של דבר הנשיא של הקולג' המלכותי לאמנות, ויליאם רוטנשטיין בלונדון. בהגיעו להודו בסתיו 1910, רוטנשטיין בילה כמעט שנה בסקר אתרי התרבות והדת של הודו, כולל המערות הבודהיסטיות העתיקות של אג'אנטה; הגילופים הג'ייניים של גוואליור (אנ'); והשפע ההינדי של בנארס. בסופו של דבר הוא הגיע לקלקוטה, שם אייר וצייר עם טאגור ותלמידיו, בניסיון לקלוט אלמנטים של בית הספר לאמנות של בנגל (אנ') לתוך אמנותו.
ככל שהיו הניסויים של רוטנשטיין בסגנונות הציור ההודי המודרניסטי המוקדם מוגבלים, הידידות בינו לבין אבנינדרנת טאגור הביאה לאירוע תרבותי מכריע. זו הייתה תקופת מגוריו של רבינדרנת טאגור בביתו של רוטנשטיין בלונדון, שהובילה לפרסום הגרסה באנגלית של גיטאנג'לי ואחר כך להענקת פרס נובל לספרות לרבינדרנת ב-1913.
פרסום הספר גיטאנג'לי של רבינדרנת טאגור באנגלית הביא למשפחת טאגור מוניטין בינלאומי, מה שסייע להפוך את הפרויקטים האמנותיים של אבנינדרנת טאגור מוכרים יותר במערב.
אבנינדרנת טאגור מונה לנשיא אוניברסיטה של אוניברסיטת ויסווה-בהארטי (אנ') בסנטיניקטן ב-1942.
קריירת ציור > גילוי מחדש

בתוך שנים ספורות לאחר מותו של האמן ב-1951, בנו הבכור, אלוקנדרנת, הוריש כמעט את כל האוסף המשפחתי של ציוריו של אבנינדרנת טאגור ל"קרן הנאמנות של אגודת רבינדרה בהארטי" שזה עתה נוסדה, שמשכנה היה באתר ביתם המפורסם בסמטת דווראקנת טאגור 5. מכיוון שרק מספר קטן מציוריו של האמן נאספו או נמסרו במהלך חייו, הפכה אגודת רבינדרה בהראטי למאגר העיקרי של יצירותיו של טאגור במהלך חייו. הוגלו לתוך ארגזים בתוך המשרדים האפלים של החברה, הציורים האלה נשארו באחסון קבוע מאז. כתוצאה מכך, ההיקף המלא של יצירותיו של טאגור מעולם לא הוצגו ביעילות בציבור. הם נותרו מוכרים מקרוב רק למעגל קטנטן של אניני אמנות וחוקרים בבנגל, שחלקם כמו ק.ג. סוברמאניאן (אנ') ור. סיווה קומאר (אנ') טענו במשך זמן רב שהמדד האמיתי לכישרון של טאגור נמצא ביצירותיו משנות ה-20, ה-30 וה-40 של המאה ה-20, אבל יכלו לעשות מעט כדי להציע פרופיל מקיף של האמן לעולם האמנות של תקופתם.
"ציורי אבנינדרנת טאגור" של ר. סיווה קומאר (אנ') (2008) הוא ספר פורץ דרך המגדיר מחדש את האמנות של טאגור. ספר נוסף המהווה בחינה מחודשת רצינית של אמנותו של טאגור, תוך יצירת הקשר שלה כביקורת על המודרניות ועל מדינת הלאום הוא "האומה החלופית של אבנינדרנת טאגור" של דבאשיש בנרג'י (2010).
במאי הקולנוע ההודי פורננדו פטריאה הכין סרט תיעודי על האמן, בשם "אבנינדרנת", בשנת 1976.
גלריה

"בהארט מאטה" (סביב 1905)
מותו של שאה ג'האן (1902)
"אימי" (1912–1913)
"איור ארץ האגדות" (1913)
"סוף המסע" (סביב 1913)
"השחרור האחרון", איור מהספר "בודהה והבשורה של הבודהיזם" (1916)
ביאורים

↑  כינוי כללי לציורי מגילות בד מסורתיים, המבוסס במדינות אודישה במזרח הודו, מערב בנגל ובחלקים מבנגלדש.
הערות שוליים

↑  John Onians (2004). "Bengal School". Atlas of World Art. Laurence King Publishing. p. 304. ISBN 1856693775.
↑  The International Studio, Vol. 35: An Illustrated Magazine of Fine and Applied Art: Jul-Oct 1908. Forgotten Books. pp. 107–116, E.B. Havell. ISBN 9781334345050.
↑  Chaitanya, Krishna (1994). A history of Indian painting: the modern period. Abhinav Publications. p. 145. ISBN 978-81-7017-310-6.
↑  "All Those Good Years". Express India. אורכב מ-המקור ב-29 בנובמבר 2011. נבדק ב-20 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Banerji, Debashish (2010). The Alternate Nation of Abanindranath Tagore. New Delhi: SAGE. pp. 85–108. ISBN 9788132102397.
↑  Video of a London University Lecture detailing Abanindranath's Importance to Global Modernism, London University School of Advanced Study, March 2012.
↑  Swati Chattopadhyay, Representing Calcutta: Modernity, Nationalism, and the Colonial Uncanny. Routledge 2006.
↑  Rupert Richard Arrowsmith, "An Indian Renascence and the rise of global modernism: William Rothenstein in India, 1910–11", The Burlington Magazine, vol.152 no.1285 (April 2010), pp.228–235.
↑  Purnendu Pattrea (1933-1997)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277598005171  PLWABN: 9810557896505606  BIBSYS: 5017732  BNE: XX906426  BnF: cb120148166 (data)  CiNii: DA13585960  GND: 119405024  ICCU: LO1V147789  ISNI: 0000 0001 2119 2935  LCCN: n81082069  LNB: 000249566  MusicBrainz: f9e94e24-9a2c-4263-b5b9-3f12a39213b8  NLA: 36515795  NTA: 072452706  SELIBR: 254380  SNAC: w66n5z6d  SUDOC: 085983314  Trove: 1266866  ULAN: 500121704  VIAF: 7401708   WorldCat (עם VIAF): 7401708 
"גנש-ג'נאני" על ידי אבנינדרנת טאגור
קונאגר בגאנבארי, ביתו של אבנינדרנת טאגור ב-2104 (לפני השיפוץ)
רבינדרנת טאגור, "אוצלי מיגרנטי", קראבה, 1918
אבנינדרנת טאגור, סביב 1907
אהוד בן-יהודה

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 בנובמבר 1897 האימפריה העות'מאנית ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  29 בנובמבר 1982 (בגיל 85) ישראל ירושלים, ישראל
 פעילות בולטת:  המשך מפעל ההוצאה לאור של מילון בן-יהודה
 תקופת הפעילות:  1922–1982 (כ־60 שנה)
 מקצוע:  מילונאי, חקלאי, מורה, שוטר, צייד, מספר סיפורים
 
אהוד שלמה בן-יהודה (27 בנובמבר 1897, ב' בכסלו ה'תרנ"ח – 29 בנובמבר 1982, י"ג בכסלו ה'תשמ"ג) היה מילונאי עברי. בנו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה, וממשיך דרכו בהשלמת ההוצאה לאור של מילון בן-יהודה. אחד מדובריה הילידים הראשונים של השפה העברית בעת החדשה. היה גם חקלאי, מורה, שוטר, צייד ומספר סיפורים.
ביוגרפיה

אהוד בן-יהודה נולד בירושלים לאליעזר בן-יהודה ולרעייתו השנייה חמדה, והיה בנם הרביעי (והשני שהגיע לבגרות). הוא נקרא על שם אחיו הגדול שנפטר משחפת לפני שנולד. יחד עם הילדים האחרים לבית בן-יהודה - בן-ציון, ימימה, עדה ודולה - היה אהוד אחד מהדוברים הילידים הראשונים בעולם של השפה העברית. אהוד התחנך בבית הספר למל, ולאחר מכן בז'נבה ובבית ספר חקלאי בגרמניה. כמו כן השתלם בחקלאות בקליפורניה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שהה בגרמניה, והגיע לארץ ישראל כמתנדב בצבא הגרמני וכשלישו של פרנץ פון פאפן בעת שזה שימש כשגריר גרמניה בקושטא.
ב-1918 נאסר והועמד למשפט צבאי ברבת עמון באשמת הברחת נשק, אך לבסוף ניצל ממשפט זה. ב-1919 הצטרף לבית הספר החקלאי מקוה ישראל כמורה לחקלאות, ובשנים 1919–1921 שימש כמפקח חקלאות ממשלתי בדרום ארץ ישראל.
בשנים 1925–1927 היה מפקח משטרה בירושלים, בחיפה ובזכרון יעקב. ייסד את אגודת הציידים העבריים בארץ ישראל, שקבעה את מרכזה בירושלים. הפיץ ספורט זה והדריך בו שנים רבות, ואף היה בעליה של חנות נשק בירושלים. הציד היה עבורו עיסוק שהבטיח הכרת הארץ על בוריה, וכן כלי לאימון בשימוש בנשק באופן חוקי. כמו כן היה חובב כלבי ציד, מאלף ובשלן.
ביוגרפיה > פועלו בהוצאה לאור של מילון בן-יהודה

בדצמבר 1922 נפטר אליעזר בן-יהודה, שהיה מצוי בעיצומו של כתיבת מפעל חייו, מילון הלשון העברית הישנה והחדשה, הידוע כמילון בן-יהודה. רק חמישה כרכים ראו אור בחייו של אליעזר בן-יהודה, ואהוד נעשה לעוזר העיקרי בהוצאת כרכי המילון הנותרים (שנים עשר במספר).
אהוד היה פעיל ביותר בהשגת מימון להוצאת המילון, עריכתו ופרסומו, ולשם כך נסע רבות בעולם. בשנות ה-40 ובראשית שנות ה-50 התגורר בארצות הברית עם משפחתו.
עד לשנת 1958 ראו אור כל הכרכים הנותרים, שבהוצאתם לאור היו אהוד, ולפנים גם אמו, חמדה, שותפים מלאים. העורך המקצועי של כרכים אלה היה נפתלי הרץ טור-סיני. בשהותו בארצות הברית הקים חברה שעסקה בהפצת מילון בן-יהודה, וב-1961 הוציא לאור גרסת כיס עברית-אנגלית של מילון בן-יהודה.
ביוגרפיה > פועלו בהנצחת אליעזר בן-יהודה

אהוד בן-יהודה היה מספר סיפורים, ובמהלך ערב סיפורים שערך במועדון החמאם, הכיר את דבורה עומר, שנשבתה בסיפוריו וכתבה את ספרה הבכור לבית אב"י. בהרצאות לתלמידי בתי ספר ריתק אותם ב"סיפורים מבית אבא" והדגיש את חשיבות המשימה הלאומית שבן-יהודה טרח עליה וזכה להגשימה. בהקשר זה הופיע גם בסרט "אני ירושלמי".
בערוב ימיו הרבה לנסוע בישראל ובעולם ולהרצות בהתנדבות על בן-יהודה כדי להנחיל את מורשתו. מלבד העברית, שהייתה לו למפעל חיים, דיבר באופן שוטף אנגלית, רוסית, גרמנית וערבית. חלום חייו שכשל היה לראות בהקמת בית-נכות (מוזיאון) בן-יהודה בתלפיות. בבית בן-יהודה, השוכן ברחוב עין גדי 28, ממוקם כיום המטה הישראלי של ארגון אות הכפרה והשלום.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בן-יהודה נישא לדורה לבית רוזנפלד, ונולדו להם הבנות אליעזרה וחמדה (לימים, פרופ' למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן) והבן אליעזר.
נפטר בנובמבר 1982 ונטמן בחלקת בן־יהודה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. על מצבת קברו נכתב: ”בפעלו תם ונשלם מלון הלשון העברית ובמאבקו הֻגשם החלום 'עברי דבר עברית'”.
עצם הלוז

עצם הלוז (או "נסכוי") היא העצם שממנה, על פי דברי חז"ל, יבנה מחדש הגוף בימי תחיית המתים. שמות נוספים לעצם זו הם "נסכוי" ו"בתואל רמאה".
המקורות

במדרש רבה נכתב:
אדריאנוס שחיק עצמות שאל את רבי יהושע בן חנניה, אמר לו: מהיכן הקדוש ברוך הוא מינץ את האדם לעתיד לבוא? אמר לו: מלוז של שדרה. אמר לו: מנין אתה יודע? אמר לה: איתיתה לידי ואנא מודע לך - טחנו ברייחים ולא נטחן, שרפו באש ולא נשרף, נתנו במים ולא נמחה, נתנו על הסדן והתחיל מכה עליו בפטיש, נחלק הסדן ונבקע הפטיש ולא חסר כלום
בספר הזוהר כתוב שבזמן תחיית המתים העצם תרכך את הגוף ויעשה אותו כשמרים בבצק ואז העצם תתפשט לארבעה כיוונים ומכך ישתכלל הגוף וכל האיברים יצמחו ואז כשהגוף מושלם אלוהים יכניס בו את הנשמה, עוד מוזכר בספר הזוהר, שהעצם נקראת "בתואל רמאה" – בתואל הרמאי, והעצם אינה ניזונת ממה שהאדם אוכל.
יש הסבורים שעצם זו אינה נהנית מאכילת האדם ויש הסבורים כי היא נהנית רק מסעודת מלווה מלכה. המקור הקדום לכך הוא בספר שיבולי הלקט, הוא גם הראשון המכנה את העצם נסכוי, את דבריו הביא רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף מה שהביא לפרסום הדברים.
רבי אליהו שפירא בספרו אליה רבה הסביר שזוהי סיבת הקיום של העצם, שכן העצם לא נהנתה מעץ הדעת – סיבת המוות של האדם.
יש שכתבו שהעצם ניזונת לא רק מסעודת מלוה מלכה אלא גם מסעודות שבת ויום טוב, יש שכתבו שגם מיין הבדלה, ויש שכתבו שרק מסעודה שלישית.
רבים זיהו את הנסכוי עם עצם הלוז, כך המהרש"א בחידושיו ורבים אחרים, יש שהסתפקו בזיהוי זה, אך השם נסכוי התקבל מאד, עד שיהודי תימן היו קוראים לסעודת מלוה מלכה, "סעודת נסכוי".
החיד"א כתב בשם תלמידי האר"י שמי שחייב כרת גם עצם הלוז נרקבת אצלו.
יש שכתבו שהאמונה בעצם זו קיימת גם בנצרות זאת ממה שכתב פאולוס באיגרת הראשונה על הקורינתים ”וְאֵת אֲשֶׁר תִּזְרַע לֹא תִזְרַע הָעֶצֶם הַהוּא אֲשֶׁר אַחֲרֵי־כֵן יִצְמָח כִּי אִם־גַּרְגַּר עָרםֹ חִטָּה אוֹ זֶרַע אַחֵר” שבאומרו "העצם ההוא" כוונתו לעצם הלוז.
אליעזר בן יהודה כתב ערך בשם לוז במילונו, כשהגיע לאות נ הסתפק האם לכתוב ערך נפרד ל"נסכוי", מפני שסבר שלוז הוא כינוי לעצם ונסכוי הוא כינוי לאבר, לפני שעשה כן שאל את הראי"ה קוק והוא לא הסכים עם חידושו של בן יהודה, למעשה בן יהודה לא כתב ערך על נסכוי.
זיהוי העצם

על מיקומה המדויק של עצם הלוז נחלקו דעות המפרשים, מרביתם מזהים אותה בקצה העליון של עמוד השדרה, כנראה עצם האטלס (אנטומיה) או חולית הציר:
יש אומרים שעצם זו נמצאת בחלקו העליון של עמוד השדרה, דהיינו חוליית הצוואר העליונה ביותר, הנפגשת עם הגולגולת (חוליית הצוואר C1).
יש אומרים שעצם זו היא עצם הזנב (Coccyx) הנמצאת בקצה התחתון של עמוד השדרה. זו דעתם של בעל הערוך בערך "לוז": "פירוש חוליה קטנה שבסוף י"ח חוליות, וכל גופו של אדם נרקב חוץ מאותה חוליה ודומה לשקד", וכן של הרוקח. בעל הפירוש המיוחס לרש"י על המדרש, כותב שבשל דמיון עצם זו לשקד נקראת עצם הלוז.
יש אומרים שעצם זו נמצאת במקום קשר של תפילין. (הנמצא בדיוק בקו הגובה של החוליה העליונה c1 כדעה הראשונה או חוליית הציר) זו דעת מקובלים רבים ובראשם האר"י
רבי אהרן ברכיה ממודנה כתב בשם הרמ"ק שזה עצם שתחת מוח האדם בתוך הגולגולת, עצם קטנה כשעורה בצורת עיגול, שיש בו חוטי דם בצורת קורי עכביש.
לקריאה נוספת

יעקב ישראל סטל (עורך), הרב שמואל אשכנזי, אלפא ביתא תניתא דשמואל זעירא, חלק א, ירושלים תשע"א, עמ' 486 – 498.
הרב אברהם מייזלס, ביאור עניין עצם התחיה ששמו לוז, קובץ אור ישראל, מאנסי, גיליון כו' עמ' ריב - רכו, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הערות שוליים

↑  רבי צדקיה הרופא, שבולי הלקט, השלם תחילת סימן קל
↑  ספר הזוהר, חלק א', דף ס"ט, עמוד א'
↑  ספר הזוהר, חלק א', דף קל"ז, עמוד א'
↑  רבי צדקיה הרופא, שבולי הלקט, השלם תחילת סימן קל
↑  בספר שנכתב דור אחרי השיבולי הלקט קרא לעצם "שמחוי", ראו: ספר מנהג טוב, סימן מה ס"ע 229
↑  רבי יוסף קארו, בית יוסף, אורח חיים, סימן ש
↑  רבי אליהו שפירא, אליה רבה, אורח חיים, סימן ש סעיף קטן ג
↑  מאמרי הרמ"ע מפאנו, חלק ב ירושלים תשנ"ז, דף שלז; רבי אהרן ברכיה ממודנה, מעבר יבק, חלק שפת אמת, פרק ו, מהדורת וילנא דף צח.; רבי יעקב יולס, קהלת יעקב, השמטות, ערך לוז
↑  רבי אהרן ברכיה ממודנה, מעבר יבק, חלק שפת אמת, פרק ו, מהדורת וילנא דף צח.; רבי יעקב יולס, קהלת יעקב, השמטות, ערך לוז
↑  רבי מאיר משרבשין, מזמור שיר ליום השבת, כח, בתוך: לקורות הגזרות, חלק ד, עמ' 56
↑  רבי שמואל אידלס, חידושי אגדות למסכת סנהדרין צב:, מהרש"א קורא לעצם נסכא
↑  מאמרי הרמ"ע מפאנו, חלק ב ירושלים תשנ"ז, דף שלז; רבי יוסף תאומים, הקדמה לפירוש פרי מגדים על שולחן ערוך
↑  משה צדוק, יהודי תימן, תל אביב תשכ"ז, עמ' 176
↑  החיד"א, מדבר קדמות, מערכת ל סימן ה
↑  הברית החדשה, אגרת פולוס הראשונה אל הקורנתיים, טו לו
↑  נחום טוביה לונדון, ‏"לוז", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ו, עמודים 4, באתר היברובוקס
↑  בכרך החמישי
↑  נריה גוטל, בין "לוז" ל"נסכוי" אסיא נט-ס, תשנ"ז, עמ' 84-89.
↑  מדרש תנחומא מהדורת בובר, חיי שרה אות ז
↑  ספר הליקוטים פרשת ויצא, על הפסוק וייקח מאבני המקום
↑  ובשם רבי אברהם סבע שכתב בשם הרמב"ם
↑  רבי אהרן ברכיה ממודנה, מעבר יבק, חלק שפת אמת, פרק ו, מהדורת וילנא דף צח.; רבי יעקב יולס, קהלת יעקב, השמטות, ערך לוז
גני טל (גוש קטיף)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1979 
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  17 באוגוסט 2005
 דת:  יהודים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בהתנחלות לשעבר:  300 (2004)
 קואורדינטות:  31°22′25″N 34°18′06″E﻿ / ﻿31.373611111111°N 34.301666666667°E﻿ / 31.373611111111; 34.301666666667 
 אזור זמן:  UTC +2
 he
 
גני טל הייתה התנחלות ומושב עובדים בגוש קטיף שברצועת עזה, כקילומטר מצפון לח'אן יונס, בקרבת היישוב קטיף. המושב נוסד ב-1979 במסגרת ארגון יישובי הפועל המזרחי, והיה בעל אופי דתי. במושב התגוררו 75 משפחות. היישוב פונה ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005. יישוב חדש שהוקם על ידי מפוני המושב ונושא את השם "גני טל" נמצא כיום סמוך לקיבוץ חפץ חיים.