stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל טולקובסקי
קורות חיים > פעילותו בארץ ישראל

עם תום המלחמה באוקטובר 1919, חזר לארץ ישראל עם אשתו ושתי בנותיו שנולדו באנגליה, כבא כוח של ועד הצירים, והתיישב בתל אביב. בשנים 1921–1924 היה חבר מועצת העירייה (אף על פי שתל אביב קיבלה מעמד רשמי של עיר רק ב-1934) ויו"ר ועדת בנין ערים של תל אביב. היה חבר מרכז "ההגנה" ופעל רבות להשגת תקציבים וכן היה חבר בלשכת המסחר בעיר ובמרכז התאחדות האיכרים. מ-1932 היה חבר בהנהלה של העיתון ג'רוזלם פוסט. היה ממייסדי מועדון רוטרי בתל אביב בשנת 1933 וכיהן כאחד מנשיאיו הראשונים. החשיבות של המועדון הייתה בכך שהוא שימש מקום מפגש ייחודי לאישים אנגלים, ערבים ויהודים שפעלו להרגעת הרוחות בארץ ישראל.
בשנות ה-20 הצטרף שמואל אל יצחק ליב גולדברג, אביה של אשתו, והם הקימו בית אריזה מודרני בשטח הפרדסים שרכש גולדברג מידי הטמפלרים של המושבה שרונה, על גדות הירקון (כיום מתחם שנקר וחוות אביב). הפרדס ובית האריזה שימשו בשנות ה-20 וה-30 של המאה הקודמת מקום עבודה חשוב לרבים מתושבי רמת גן והסביבה. שמואל פעל לפיתוח ענף פירות ההדר בארץ באמצעות הכנסת שיטות גידול חדשות, פיקוח עליו וארגון שיווקו. בשנים 1921-1920 שימש יושב ראש הוועד הפועל של מגדלי ויצואני ההדרים ביפו. ב-1924 היה ממייסדיה של "החברה לפירות יפו" שייצאה פירות הדר לחו"ל מאיכות מעולה בלבד, וניהל אותה עד 1934. לאחר מאורעות תרפ"ט השתתף יחד עם זלמן יעקבזון ויצחק רוקח בייסוד "מרכז פרי ההדר יפו", ומילא את תפקיד היו"ר בו בשנים 1934–1940. תפקידי המרכז היו: לקבוע הסדרים עם חברות הספנות, לפרסם את הפרי בחו"ל, לחפש שווקים חדשים ולהרחיב את השווקים הקיימים, לעודד הקמתם של בתי חרושת לניצול תעשייתי של פרי שאינו ראוי ליצוא וכן לתמוך בכל מחקר מדעי שעשוי להביא תועלת לפרדסן. לאט-לאט התממשו תוכניות אלה והמרכז הצליח להצדיק את התקוות של מייסדיו: עם הקמתו היו בידי חבריו 37% מכלל יצוא ההדרים ואילו בעונת 1938–1939 היו בידיהם 67% מהיצוא של פירות אלה.
בשנים 1938-1935 פעל כיושב הראש של "מרכז פרי הדר יפו" ושל "ועדת המטעים של המועצה החקלאית הכללית" של ממשלת המנדט, בארצות אירופה להפצת פרי ההדר הא"י, ובייחוד להסרת מכשולים מסחריים והגבלות ממשלתיות. המכשול העיקרי היה סעיף 18 של כתב המנדט הבריטי, שאסר על ממשלת המנדט לערוך הסכמים דו-צדדיים בענייני מסחר עם ממשלות זרות. לפני נסיעתו הוא קיבל מכתבי המלצה לא רשמיים מהנציבים העליונים אל שגרירי בריטניה במדינות אירופה. הצלחת מסעותיו הביאה לכך, שיצואני ההדרים בארץ ישראל הצליחו לשלוח לחו"ל כמעט את כל הפרי שנמצא ראוי לשיווק.
בשנים 1940–1947 שימש כמזכיר של ועדות ממשלתיות לפיקוח על פירות ההדר ושיווקם ויו"ר ועדת המטעים במועצה החקלאית הכללית של המנדט. על תרומתו לקידום ענף הפרדסנות קיבל בשנת 1928 אות כבוד .M.B.E ממלך בריטניה. כחלק מפעילותו לסייע ביצוא פרי ההדר לחו"ל, לקח חלק בקידום ענף הספנות והנמלים. הוא שימש כיו"ר הוועדה היהודית-ערבית לבניית הנמל של יפו בין השנים 1920–1925, היה חבר בוועדות לנמלים ודייג שהקימה ממשלת המנדט בשנים 1929–1939. נמנה עם מייסדי החבל הימי לישראל ב-1937 והיה יושב הראש הראשון שלו. היה ממייסדי חברת צים בשנת 1945 ושימש כיושב הראש שלה עד 1949. היה חבר מועצת המנהלים של בית הספר הימי בחיפה.
קורות חיים > פעילות דיפלומטית

בשנת 1934 התמנה לקונסול כבוד של שוודיה בתל אביב וחיפה. בשנים 1949–1951 היה הקונסול הכללי בציריך, שווייץ, ולאחר מכן ציר בבירת שווייץ ברן עד 1956. בתפקידים אלה עשה שימוש בניסיונו הרב כשגריר לא רשמי של הפרדסנים בארץ ישראל בתקופת המנדט ובהצלחותיו להקל על יצוא פרי ההדר למדינות אירופה.
ספריו

תולדות יפו, באנגלית 1924, הוצאת דביר, 1926. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת אריאל במהדורה מחודשת בשנת 2001, במלאת 75 שנים להופעתו. הספר מכיל ידיעות רבות ממקור ראשון על תולדות היישוב העברי בעיר.
פרי עץ הדר : תולדותיו בתרבות העמים, בספרות, באמנות ופולקלור, מימי קדם ועד ימינו, מוסד ביאליק, ירושלים, 1966.
יומן ציוני מדיני: לונדון 1915–1919: לקראת הצהרת בלפור ובעקבותיה. תרגם: חיים בן-עמרם, ערכה: דבורה ברזילי-יגר (ירושלים, הספרייה הציונית, תשמ"א).
היהודים והים, הליגה הימית העברית, 1936.
יהודים יורדי ים, פורסם באנגלית ב-1965 ובעברית בהוצאת אותפז בשנת 1970.
הערות שוליים

↑  יצחק רוקח, פרדסים מספרים, רמת גן: מסדה, 1970, עמ' 237-234
↑  שמואל טולקובסקי, יומן ציוני מדיני: לונדון 1915–1919: לקראת הצהרת בלפור ובעקבותיה. ערכה דבורה ברזילי-יגר (ירושלים, הספרייה הציונית, תשמ"א), מבוא.
↑  טולקובסקי שמואל, באתר אלבום המשפחות - עדת ראשון-לציון
↑  זלמן מינקוב, באתר רחובות (ארכיון)
↑  דוד תדהר (עורך), "שמואל טולקובסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2446
↑  יצחק רוקח, פרדסים מספרים, רמת גן: מסדה, 1970, עמ' 236-235
↑  תמר טוכלר וננה שנקר, כשנדל"ן פוגש פיסת היסטוריה, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ‏נובמבר 2011
↑  שמואל טולקובסקי, פרי עץ הדר: תולדותיו בתרבות העמים, בספרות, באמנות ובפולקלור, ירושלים: מוסד ביאליק, 1966, עמ' 257
↑  שמואל טולקובסקי, פרי עץ הדר: תולדותיו בתרבות העמים, בספרות, באמנות ובפולקלור, ירושלים: מוסד ביאליק, 1966, עמ' 259-258
↑  יצחק רוקח, פרדסים מספרים, רמת גן: מסדה, 1970, עמ' 237
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269067105171  PLWABN: 9810670599405606  CiNii: DA17416003  ISNI: 0000 0000 6692 4282  LCCN: n82245470  NLA: 35388455  NTA: 06808725X  RERO: 02-A003904204  SUDOC: 187428468  VIAF: 23502551   WorldCat (עם VIAF): 23502551
שייח' באדר

| --- | --- |

הבתים האחרונים ששרדו מן הכפר בשנת 2008 לפני שנהרסו, על רקע מלון קראון פלאזה, ומנוף שהקים את פרויקט משכנות האומה
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז ירושלים (המנדט)
 נפה:  נפת ירושלים (המנדט)
 שפה רשמית:  ערבית
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  13 בינואר 1948
 יישובים יורשים:  אזור גבעת רם בירושלים
 דת:  מוסלמים
 קואורדינטות:  31°47′07″N 35°12′17″E﻿ / ﻿31.785217°N 35.204735°E﻿ / 31.785217; 35.204735 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) שייח' באדר(למפת ירושלים רגילה) שייח' באדר(למפת הרי ירושלים רגילה) שייח' באדר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שייח' באדר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שייח' באדר במפה מנדטורית משנת 1938
אזור בנייניי האומה ושייח' באדר בשנות ה-60. בתי שייח' באדר שימושו באותה עת את משרד החוץ, בין הבתים הערבים נבנו מבנים חד-קומתיים בבנייה טרומית (בחלק העליון של התמונה).
מבט על אזור שייח' באדר במאי 2018, בצד שמאל פרויקט משכנות האומה שהוקם על שרידי הכפר, והעבודות על פרויקט הכניסה לעיר במרכז
שייח' באדר (בערבית: شيخ بدر תעתיק מדויק: שיח' בדר) היה כפר ערבי במערב ירושלים, שחרב במלחמת העצמאות. לאחר המלחמה שימשו בתי הכפר למשרדים של משרד החוץ, ועל שטחו הוקמו מבני ציבור כגון בנייני האומה ומלון קראון פלזה ואחר כך פרויקט "משכנות האומה".
היסטוריה

בשטח הכפר נערכו חפירות ארכאולוגיות רבות במהלך השנים בעקבות עבודות פיתוח שונות, הקמת בנייני האומה והרחבתם, סלילת רשת הכבישים, הקמת הרכבת הקלה ופיתוח התשתיות באזור. פרופסור בנימין מזר (אז מֵיזלר) מהחוג לגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית היה הראשון שערך סקר ארכאולוגי בכפר, לאחר שנכבש על ידי ההגנה בינואר 1948 והתקבלו דיווחים על מציאת רעפים של הלגיון העשירי פרטנסיס בשטח. הארכאולוג מיכאל אבי-יונה ערך את החפירה הראשונה בחודשים יולי-אוגוסט 1949, מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, לקראת תחילת הקמת בנייני האומה. החפירות נערכו בשני שטחים (בסך הכל 1,750 מ"ר בקירוב).
החפירות באתר התחדשו לאחר 18 שנים בשנת 1967, שוב בהנהלתו של אבי-יונה, לקראת הקמת מלון הילטון (מלון קראון פלזה). שטח החפירה השתרע על 75 מ"ר והתקשר מצד מערב עם החפירה הקודמת. השטח שנחפר הוא בשיפוע המזרחי של רכס הכפר.
עבודות להרחבת בנייני האומה בשטח מגרש החנייה המצוי ממזרח למבנה, הביאו לחפירת הצלה שנערכה בחודשים אפריל-ספטמבר 1992, מטעם רשות העתיקות, בניהולם של בני ארובס וחיים גולדפוס.
חפירות הצלה נוספות מטעם רשות העתיקות נערכו בשנים 2005–2006 על ידי רינה אבנר, בשנים 2009–2010 על ידי דנית לוי ורון בארי, באוגוסט 2009 על ידי יבגני ד' קגן. בשנים 2015–2018 שוב על ידי דנית לוי, במסגרת חפירות הצלה לפני הקמת פרויקט הכניסה לעיר, בו מוקמים כביש וחניון תת-קרקעיים.
היסטוריה > תקופת הברזל II והתקופה הפרסית

ראשית היישוב במקום הייתה בתקופת הברזל II, כפי שמעידים קירות, מערת קבורה חצובה, חרסים וצלמיות זואומורפית (בעלת צורת אדם וחיה), המוקדשות כנראה לאלה עשתרת ולאל בעל, מהמאה ה-8 לפנה"ס והמאה ה-7 לפנה"ס שנמצאו בחפירות. בחפירות נמצאו גם ממצאים מן התקופה הפרסית, חרסים מטבע פלשת ושני מטבעות 'יהד' האופייניים למנהל פחוות יהודה בירושלים.
היסטוריה > התקופה הרומית

במקום נחשפו שרידי מתקנים חצובים, בורות ובריכות בגדלים שונים, מן התקופה ההרודיאנית; כבשני צריפה וכמות גדולה של לבנים ורעפים נושאי טביעות של הלגיון העשירי פרטנסיס. הארכאולוג אבי-יונה זיהה את המקום כבית מלאכה לכלי חרס, לבנים ורעפים של הלגיון העשירי שחנה במקום ושימש ככל הנראה את תושבי העיר. כמו כן נמצאו שרידים מהתקופה ההרודיאנית שכוסו מאוחר יותר על ידי שכבת מילוי עבה, שעליה נמצאו כלי מורטריה גדולים ולבנים, שחלקם גם נשאו טביעות של הלגיון העשירי.
בחפירה שנערכה בעת הרחבת בנייני האומה בשנת 1992, נמצא שפע רב של טביעות הלגיון העשירי (באתר בכלל ובכבשנים בפרט). בין עשרות הטיפוסים שהוטבעו על גבי הרעפים והלבנים בולטים במיוחד שני סוגי טביעות: הטביעות העגולות, הנושאות דמות חזיר בר וגאלירה (סוג של ספינת מלחמה), המתוארכות לשלהי המאה ה-1 לספירה, נמצאו רק במכלול הכבשנים הקדום (K1-K5) ואילו הטביעות הכוללות גם את התואר אנטוניניאנה, בכתיב מלא או בקיצור, שתאריכן אינו מאוחר לקיסר קרקלה, כלומר, ראשית המאה ה-3 לספירה, נמצאו בכבשנים המאוחרים (K8-K6) בלבד. בחפירה נמצאו מוצרי חרס רבים וביניהם צינורות (tubuli) להולכת אוויר חם בבתי מרחץ וחוליות צינור ששימש להולכת מים, בדומה לצינור שנחשף במצודת ירושלים, אולם המוצרים הנפוצים ביותר היו רעפים ולבנים. בין מוצרי החרס, שנחשפו בחפירה, שני סוגי רעפים היו נפוצים ביותר: רעף שוכב (tegula) שתבניתו טרפז ואורכו הממוצע 54 ס"מ ורעף רוכב (imbrex) בעל מתאר מעוגל, שאורכו כ-50 ס"מ, שנועד לחפות על מישורי ההשקה של הרעפים השוכבים שהונחו זה לצד זה. עוד נמצאו במקום: רעף משולש ששימש, ככל הנראה, לקליטת צינור או ארובה וכן רעף קצה (antefix) שעוצב כתבליט פני אדם, הוצמד לרעפים הרוכבים שבקצה הגג ונועד לעיטור. באתר נמצאו לבנים מלבניות, רבועות ועגולות, במידות ובגדלים שונים. לבנים אלו שימשו באזורנו בעיקר בבניית בתי מרחץ. בין הלבנים המלבניות והרבועות נמצאו גם לבנים בעלות חתך טרפזי, ששימשו לבניית תצורות מעוגלות דוגמת פתחים או חלונות בעלי משקופים מקושטים. שאר הלבנים שימשו בדרך כלל בבניית מערכת החללים (hypocaust) שנשאו את רצפות החדרים החמים בבתי המרחץ. חלק מהכבשנים יחד עם עוד ממצאים נותרו במקום, בקומה התחתונה של המבנה המורחב של בנייני האומה ופתוחים לקהל כפינה ארכאולוגית.
במסגרת חפירות הצלה לפני הקמת פרויקט הכניסה לעיר, נמצא עמוד אבן, מהמאה ה-1, בו כתובת "חנניה בן דודלוס מירושלים" שמה המלא של העיר כפי שהוא נכתב היום, לעומת "ירושלם" בעת העתיקה. השם המלא היה נדיר מאוד בתקופות קדומות ומופיע פעמים ספורות במקרא לעומת למעלה מ-650 מופעים של השם "ירושלם". השם ירושלם הוא חיבור בין שתי מילים כנעניות – "ירו", שפירושה ייסד ו"שלם", שהוא שם האל הכנעני שלם. סביר להניח שחנניה בן דודלוס היה קדר אומן, בן לקדר אומן, שאימץ לעצמו כינוי מן המיתולוגיה היוונית, בעקבות דדלוס, דמות במיתולוגיה היוונית של אמן, ממציא ואדריכל.
היסטוריה > התקופה הביזנטית

במקום נחשפו שרידי כנסייה ומנזר המוקדשים לג'ורג' הקדוש, לפי כתובת יוונית שנחשפה בפסיפס מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל. כמו כן, מצאו החופרים מספר בורות לפסולת ומתקנים אחרים שתוארכו גם לתקופה הביזנטית. בתקופה הביזנטית הפך האתר ממרכז לייצור כלי חרס למתחם נזירי חקלאי, והוא המשיך להיות חקלאי באופיו עד שנת 1948.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בחפירות הצלה שערכה רשות העתיקות בחודש אוגוסט 2005 בשטח הכפר, נתגלו ממצאים המיוחסים לתקופה העות'מאנית; שרידים אלו כוללים בור מים ומטבע מימי הסולטאן מהמוט השני (1808–1839), שאותם מיחסים החופרים לתושבי הכפר. בור המים נחצב על גבי שרידים של מערת קבורה – אחת ממספר שנתגלו במצב השתמרות קשה באתר, ואחת מרבות שנתגלו באזור.
תושבי הכפר התפרנסו מחקלאות, ומכרו את תוצרתם לתושבי ירושלים. המקום שבו נמכרה הסחורה הפך לשוק מחנה יהודה, שהחל להתגבש אט-אט בשלהי התקופה העות'מאנית בסוף המאה ה-19, כאשר פלאחים (איכרים) ערבים מן הכפרים ליפתא, דיר יאסין, שייח' באדר ואחרים שממערב לירושלים, החלו מביאים את תוצרתם החקלאית למכירה בדרך יפו.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית > חידוש תעשיית הרעפים והלבנים באזור

בשנת 1879 נפתחה בבית היתומים שנלר, הממקם פחות מקילומטר מצפון לבית מלאכה הרומי לכלי חרס, סדנת קדרות קטנה בראשות אומן ערבי-נוצרי מקומי. בשנת 1884 מונה לראשותה קדר גרמני בשם האברשטרו (Haberstroh). האברשטרו נסע לווינה ושהה שם בין השנים 1895-1889, שם התמחה בייצור מתועש של מוצרי חרס לבנייה. עם שובו לירושלים הביא עמו מכבש לייצור לבנים חלולות (Ziegelpresse). מוצרים נוספים שייצר בית החרושת כללו לבנים מלאות, אריחי קרמיקה, אריחים לקמין וצינורות חרס. בנוסף, המשיכה לפעול לצדו סדנת קדרות קטנה שייצרה כלי בית. בשנת 1897 החל בית החרושת לעשות שימוש במנוע בן 12 כוחות-סוס, שפעל על קרוסין (נפט). בשנת 1905 נבנה מפעל חדש, שהחל לפעול בשנת 1910. מפעל זה פעל עד לשנת 1936 ובשיאו העסיק כ-90 פועלים ובתפוקתו הממוצעת מנתה כמיליון לבנים וכרבע מיליון רעפים לשנה.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט, ועם הגידול באוכלוסיית העיר ירושלים, גדלו גם הכפרים הסמוכים לעיר, הכפר ליפתא הלך והתפשט ותושביו הקימו את "ליפתא עילית". מדרום הלך וגדל הכפר שייח' באדר, ותושבים אמידים יוצאי הכפר החלו בונים בתים פרטיים לאורך רחוב יפו למטרות השכרה. באזור זה התגוררו זה בצד זה יהודים וערבים במשך כל תקופת המנדט. נשיאה החמישי של מדינת ישראל, יצחק נבון גר בשכונה בשנות ה-30. באוטוביוגרפיה כתב על יחסי השכנות הטובים בינו ובין הערבים. בעל הבית בו גרה משפחתו היה ערבי ובכיתה א' נשלח לבית ספר ערבי כדי ללמוד את השפה. נבון כתב: ”הביקורים אצל השכן הערבי חאג' עלי, בשכונת שייח' באדר, זכורים לי היטב. אבי וחאג' עלי היו יושבים ומדברים על המנדט ונגד האויב המשותף - האנגלים, כמובן. 'וואלה, אם לא האנגלים אנחנו היינו חיים בשלום. האנגלים האלה הם סכסכנים'”, כתב. ”והנה מגיעה שעת תפילת מנחה שלנו ואף אצל הערבים שעת תפילה. חאג' עלי פורס מרבד קטן, כורע ומתפלל, בעוד אנו שולפים מכיסינו סידורים קטנים ומתפללים מנחה. אנחנו פונים לעבר המזרח והוא לעבר מכה. בתום התפילה חוזרים לשיחה וממשיכים להאשים את האנגלים בסכסוך”.
סכסוך קרקעות קשה פרץ באותם ימים בין שני קרובי משפחה ערבית מהכפר שייח' באדר לבין שייח' כאסם מוסא מהכפר ליפתא. המתווך ביניהם היה עורך הדין יום-טוב המון. לפי גרסה אחת פסק המתווך כי עליהם למכור את שטח המריבה, וכך הצליח לרכוש את המקום במטרה להקים בה שכונה יהודית. על פי גרסה אחרת, לאחר השכנת השלום הסכימו המתדיינים למכור לעורך הדין חלק מאדמות המריבה ועליהן נוסדה שכונת רוממה.
בראשית המאה ה-20 סייעו תושבי שייח' באדר לעולים מהעיר שיראז שבפרס בהקמת בית הכנסת שלהם בשכונת נחלאות.
היסטוריה > במלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העצמאות, כחלק מהמאבק להשתלט על כל מרחב צפון-מערב ירושלים ולהבטיח תנועה חופשית מהעיר לשפלה, פעלו ארגוני "ההגנה", אצ"ל ולח"י נגד הכפרים הערביים ליפתא ושייח' באדר. ישראל עמיר, מפקד אזור ירושלים של "ההגנה", כתב בספרו על הלחימה באזור בתחילת המלחמה: ”...בין המטרות הראשונות לפעולות יזומות היו רוממה, שייח' באדר וחלאת א-טרחה. הללו חצצו בין מרכז העיר לבין השכונות היהודיות המערביות. הן גם שלטו על הכניסה לעיר מכביש יפו-ירושלים וסיכנו את התחבורה שלנו שם...”. ב-11 בינואר 1948 תקפו לוחמים יהודים את הכפר ופוצצו בו את בית המוכתר. מקור מודיעין בריטי דיווח כי לאחר יום של צליפות מצד הערבים, "נטלה ההגנה את העניינים לידיה ופוצצה את ביתו של חאג' סולימאן חמיני, המוכתאר של הכפר". התקפה נוספת על הכפר נערכה ב-13 בינואר. נראה כי בהתקפות היו מעורבים גם אנשי הלח"י בפיקודו של יהושע זטלר.
לאחר שתי התקפות אלו ננטש הכפר באופן סופי. לגבי אופן עזיבתם של תושבי הכפר וזמנו המדויק קיימות מספר גרסאות. יואב גלבר כותב כי יום לאחר הכרזת השביתה הכללית, ב-3 בדצמבר 1947, דיווחו תצפיות של ההגנה כי ערביי הכפר עוזבים את הכפר במשאיות בטנדרים ובחמורים לכפר הסמוך והגדול יותר אל-מאלחה. לדבריו, אחרוני התושבים עזבו את הכפר באמצע ינואר ואת מקומם תפסו לוחמי הנג'אדה. הוא מזכיר גרסה נוספת ופרו-פלסטינית, לדבריו, שלפיה עזבו התושבים רק בינואר אחרי ש"הוכרחו על ידי היהודים לעזוב את בתיהם". גרסה זו מביא גם בני מוריס שמסתמך גם על מסמך מאוסף התעודות של ישראל גלילי (ראש המפקדה הארצית של "ההגנה"), שנמצא בארכיון הקיבוץ המאוחד. המסמך מתעד ישיבה בה דווח כי ב-13 בינואר התקיפה ההגנה שוב את השכונה, פגעה בכ-20 בתים וציוותה על תושביו לעזבו, וב-16 בינואר פשט המון יהודי על הכפר ובזזו.
בסוף חודש ינואר יושבו בכפר על ידי ועדת השיכון של ירושלים 25 משפחות יהודיות שהתפנו משכונת שמעון הצדיק בתחילת המלחמה, ביניהם משפחתו של השופט המחוזי מיכאל בן יאיר. ההגנה ביקשה להחזיק במקום חיל מצב. מפקד מחוז ירושלים, ישראל עמיר, חשש כי השתלטות אצ"ל ולח"י על הכפר תגרום להופעת הבריטים, וכך ייכשל ניסיונה של ההגנה ליצור קשר בין השכונות היהודיות במערב העיר. מפקד הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי, הציע לעמיר להציב כוח של מפקדי גדנ"ע בשייח' באדר, שיוכל לגור ולאמן שם את 1,500 הגדנ"עים הירושלמיים. עמיר נענה להצעה, ובינואר 1948 הוקם בסיס גדנ"ע בשייח' באדר. דוד רשף, מפקד הגדנ"ע הארצי, טבע שם זמני לבסיס: "כפר הנוער", אך בעצה אחת החליפו מפקדי הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי וצבי אנקורי, את השם ל"גבעת ריכוז מפקדים". מטעמי נוחיות שבראשי התיבות, קבעו אריאלי, אנקורי וסגל מפקדי הבסיס כי שם הבסיס יהיה "גבעת ר"ם". במפות הופיע שם הבסיס כ'ר"מ', ובהמשך הפך השם ל"רם". גרסה אחרת טוענת כי במלחמה רוכזו בגבעה זו המתגייסים החדשים של צה"ל, וראשי התיבות הם של "רמת מגויסים"
בהמשך המלחמה פעל באזור גם מחנה אימונים של לח"י שכונה 'מחנה יואב' על שמו של לוחם לח"י רחמים זילכה (יואב).
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

לאחר הקמת המדינה הוכרזו אדמות הכפר כנכסי נפקדים והועברו לידי רשות הפיתוח. בבתי הכפר שוכנו עולים חדשים, בעיקר מעיראק ומכורדיסטן. בשנת 1949 הוקם בכפר בית ספר לנערים עובדים מטעם "זרם העובדים" ביוזמת אליעזר שמואלי. בשטח הגבוה ביותר באזור, בראש הגבעה החולשת על הכפר, החלה בשנת 1950 הקמתו של מתחם בנייני האומה ובסמוך הוקם, בין השנים 1968 ל-1973, מלון קראון פלזה.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > מתחם משרד החוץ

במהלך 1952 פונו העולים החדשים ששוכנו בבתי הכפר לטובת שיכון משרדי משרד החוץ, שהיו עד אז בתל אביב, זאת כחלק מתוכנית כוללת להעביר את כל משרדי הממשלה לירושלים. בשטח הריק בין הבתים הוקמו במהירות 25 מבנים נוספים, חד קומתיים, בבנייה טרומית, ששימשו כמשרדים לרשות הפיתוח, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרדי ממשלה נוספים.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > משכנות האומה

בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט להקים בניין חדש למשרד החוץ במקום המתחם בשייח' באדר. בעיות במימון הפרויקט הביאו להחלטה לממן את הבנייה בעסקה סיבובית. אדמת מתחם משרד החוץ, תועבר לידי קבלן שיקים במקום שכונה מיוחדת לדיפלומטים זרים וישראלים, על פי התוכנית המקורית במקום היה אמור לקום גם בית ההארחה הרשמי של מדינת ישראל
(דוגמת הבלייר האוס שבוואשינגטון) ושני בתי מלון עם 600 חדרים בסך הכל. בכסף ששולם בעבור אדמת מתחם משרד החוץ מומנה בנייתו של הבניין החדש. בשנת 2004 עבר משרד החוץ לבנייו החדש שהוקם ומינהל מקרקעי ישראל החל בשיווק הקרקע במתחם. חברת ב. יאיר זכתה במכרז על רוב השטח, תמורת 435 מיליון שקל, והחלה בהקמת פרויקט "משכנות האומה" בשנת 2007. בשנת 1999 הוחל גם בהקמתו של פרויקט "חניון הלאום" בחלקו הדרומי של המתחם, חניון תת-קרקעי בן 1,200 מקומות חנייה. מעל החניון, שממוקם מול בית המשפט העליון, הוקם מתחם סינמה סיטי ירושלים שהושלם בשנת 2015. המגרש הפנוי האחרון במתחם נמכר לחברת רסקו בשנת 2013, שהחלה בפיתוח השטח והריסת הבתים האחרונים ששרדו משייח' באדר.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה > "מתחם הרכב"

ברחוב יפו, טור של מבנים, שמספריהם 181–189 מול התחנה המרכזית, שהיה בבעלות תושבי שייח' באדר הוכרזו גם הם כנכסי נפקדים. המבנים מאבן, בני שתיים או שלוש קומות, עם מרפסות הפונות לחזית רחוב יפו, קומת הקרקע שימשה למסחר והקומה העליונה למגורים. הבתים נבנו בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 והם הושכרו למשפחות ערביות ויהודיות, שחלקם ניהלו את החניות שבקומות הראשונות בבניין. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימשו המבנים במתחם את מנהל הרכב הממשלתי וכך קיבל את כינויו "מתחם הרכב". בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ננטש המתחם, והוא תוכנן לשימור והתחדשות אורבנית כחלק מפרויקט הכניסה לעיר. התוכנית הציעה לשמר את מתחם הרכב וכן את שכונת עץ חיים הסמוכה לגשר המיתרים. ביולי 2012 הוכרזו מבני "מתחם הרכב" לשימור על ידי ועדת השימור וכן על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בעת הפקדת תוכנית הכניסה לעיר. בשנת 2013, אושרו מגדלים מדרום למתחם, המותנים בשימור בנייני המתחם. בינואר 2018, קיבלו עיריית ירושלים ועדן, חברה לפיתוח מרכז ירושלים, החלטה להרוס את ארבעה מהמבנים כדי ליצור רחבה בין תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון לתחנה המרכזית. במרץ 2018 קיבלה הוועדה המחוזית את ערעור המועצה לשימור אתרים נגד התוכנית, וקבעה שיתקיים דיון נוסף למציאת חלופות להריסה. אולם ראש עיריית ירושלים ניר ברקת התנגד לפשרה, ובינואר 2019 אושרה התוכנית בוועדה המקומית לתכנון. באוקטובר 2020 החליטה הוועדה המחוזית לתכנון שיש לשמר שישה מבנים במתחם
בית העלמין

בית העלמין גבעת רם ידוע גם בשם בית העלמין שייח' באדר ממוקם במדרון מעל גן סאקר ולמרגלות בניין בית המשפט העליון. בית העלמין שייח' באדר נפתח לראשונה באמצע 1948 כאתר קבורה זמני עד אשר אפשר יהיה לשוב לבית הקברות בהר הזיתים. הקבורה בחלקה זו בוצעה כאופן זמני ולכן היו בה תקדימים לא מקובלים: קבורת הנפטרים בארונות, קבורה בשתי קומות ועליהם אדמה, תינוקות וחללים נקברו יחד באותו ארון, בקבורת אנשי ההגנה נעשה הרישום וההודעה למשפחות על ידי יחידות ההגנה שנקראו "נצח".. עד סוף נובמבר 1948 נקברו בשייח באדר מעל 900 נפטרים בארונות. אתר קבורה זה כונה "שייח' באדר א'".. לאחר מלחמת השחרור התנהל דיון אם לפנות את בית העלמין לשם הקמת בנייני האומה. הרבנים הראשיים לישראל באותם ימים אסרו את פינוי בית העלמין, בסוף שנת 1948, ועם התגבשות הקו העירוני, התברר כי אין אפשרות לשוב ולקבור בהר הזיתים, שנותר בשליטת ממלכת ירדן. בשל כך החלה קבורת שדה רגילה בבית העלמין, באתר שכונה "שייח' באדר ב'", עד מציאת אתר קבורה שישרת את תושבי העיר באופן קבוע. שטחו הכולל של בית הקברות היה שמונה דונם. בין אלו שנקברו בבית הקברות היו מחללי קרבות בית עפה שהיו נעדרים וגופותיהם אותרו לקראת סוף 1949. נקברים נוספים היו שרה יוסף, אשתו של דב יוסף, הרב מאיר בר-אילן שהובא לקבורה בארון מתכת מיוחד כדי לאפשר את פינויו לקבורת קבע כשהדבר יתאפשר וכן האדמו"ר מזעווהיל שאלפים עולים לקברו להתפלל.
מכיוון שפתיחת בית הקברות בהר המנוחות התעכבה, נמשכה הקבורה בשייח' באדר, עד סוף שנת 1951. בית העלמין קיבל את צורתו הסופית בשנת ה'תשי"ג. חברה קדישא גחש"א - "קהילת ירושלים" ממשיכה לתחזק את בית הקברות.
אגדת כד הזהב

בירושלים מוכרת אגדה אורבנית אודות משפחת קבלנים בשם משפחת אלה, שעלתה מכורדיסטן לישראל בשנות החמישים ושוכנה במערה נטושה בשכונת שייח' באדר. על פי האגדה, חפר אבי המשפחה במערה ומצא כלי קבור באדמה. כשפתח אותו מצא בו אוצר זהב שהוא, על פי האגדה, בסיס עושרה של המשפחה.
על פי גרסה אחרת של הסיפור, כרעה אם המשפחה ללדת על רצפת הבית ובגבור הכאבים דפקה בידיה על הרצפה, וכך התגלה חלל מתחת לבית שבו נמצאו כלים ובהם מטבעות זהב. משנודע בשכונה על האוצר, החלו תושבים אחרים לחפור מתחת לבית ואף להרוס קירות בתקווה למצוא אוצרות נוספים.
בני המשפחה נהגו להכחיש את הסיפור, אך הוא נשאר חלק מהפולקלור המקומי.
ראו גם

גבעת רם
התעללות בקשישים

סימני התעללות בקשיש בבית אבות ב Russell Lea, אוסטרליה
התעללות בקשישים מתאר התעללות בקשיש מצד מי שהוסמך לטפל בו, שיכולה להיות מתמשכת וגורמת לקשיש לסבל או למצוקה גופנית ויכולה להגיע אף למוות. ההתעללות יכולה להיות ממושכת. לעיתים ייתכנו לה סימנים מובחנים כמו פציעה, כאבים, אי נחת, תלונות, פחד שמפגין הקשיש מצד המטפל וניתן לבדוק אם היא מתרחשת בעזרת מצלמות אבטחה.
ישנה טכנולוגיה מסייעת לקשישים כגון לחצן מצוקה ורובוטים לסיוע לקשישים ומצלמה חכמה אם כי נכון להיום הם לא בהכרח יחליפו את כל הפונקציות של מטפל אנושי.
הגדרת המונח

קיימת חוסר אחידות והסכמה לגבי ההגדרה של התעללות בזקנים. פרופ' ישראל דורון מתייחס בספרו להגדרת ערך התעללות בזקנים בהגדרתה של HUDSON 1989 הבוחרת במונח טיפול לקוי לתיאור התנהגות פוגענית כלפי הזקן. ההתעללות מתרחשת בהקשר של יחסי אמון. הפוגע הוא מסביבתו הקרובה של הקורבן, בן משפחה, קרוב, שכן, מטפל בהקשר של טיפול לקוי. ההתעללות יכולה להתבטא במספר דרכים:
התפתחות היסטורית

הכלי המשפטי הוא אחד הכלים החברתיים המוכרים והמקובלים להתמודדות עם תופעות של אלימות או התעללות, ומכאן תפקידו של המשפט - באופן כללי, ותחום המשפט וזיקנה - באופן קונקרטי, הוא לעזור לזקנים להגשים את רצונותיהם. בשנות השבעים המחקרים בנושא התמקדו בזיהוי התופעה של התעללות בזקנים בהיקפים ובמאפיינים.
אופי הקשיים בהתמודדות עם הפגיעות בזקנים

אי-דיווח ואי-שיתוף פעולה מצד הנפגעים, על-פי רוב בשל רצון להגן על הפוגע או בשל תלות בו. קושי נוסף הוא העומס הרב על פקידי הסעד ועל העובדים הסוציאליים המטפלים בנושא זה. על-פי נתוני משרד הרווחה בישראל, בטיפולו של כל עובד סוציאלי העוסק בתחום זה מאות תיקים. אחד המנגנונים החשובים להתמודדות עם התופעה הוא באמצעות פקיד סעד בשירות הזקן.
בישראל

בסוף שנות ה-80 ובאמצע שנות ה-90 התעללות בזקנים הוכרה בישראל כבעיה חברתית, לאחר חקיקת תיקון 26 לחוק העונשין פגיעה בחסרי ישע 1989.
משנת 2000 התייחסו המחקרים לממדי התופעה בקבוצות אתניות שונות וזיהוי מאפיינים תרבותיים.
בשנת 2002 התפרסם "דוח הוועדה לבחינת הצרכים בתחום המניעה והטיפול בהתעללות בזקנים" הדוח כלל המלצה לערוך סקר ארצי כולל לבדיקת היקף התופעה של התעללות בזקנים בישראל.
בשנת 2004 סקר ארצי מייצג ראשון.
בשנת 2006 דו"ח מבקר המדינה קבע כי אחד מכל חמישה קשישים בישראל הוא קורבן התעללות.
באוקטובר 2007 התקיימה חקיקה בנושא אלימות כלפי קשישים, פרוטוקול מספר 303 של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
במרץ 2008 הוקמה התוכנית הממלכתית הבינמשרדית למאבק באלימות נגד זקנים ולחיזוק ביטחונם האישי דוח ועדת ביצור, המשרד לענייני גמלאים.
בישראל > נתונים על התעללות בקשישים

סקר ארצי
דוח מבקר המדינה
נתוני משרד הרווחה