stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המאה ה-21
הערות שוליים

↑  התקדמות מרשימה לקראת היתוך גרעיני מבוקר
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
שנים במאה ה-21
| ___ | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 | 2025 | 2026 | 2027 | 2028 | 2029 |
| 2030 | 2031 | 2032 | 2033 | 2034 | 2035 | 2036 | 2037 | 2038 | 2039 |
| 2040 | 2041 | 2042 | 2043 | 2044 | 2045 | 2046 | 2047 | 2048 | 2049 |
| 2050 | 2051 | 2052 |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558420805171  BnF: cb11930812p (data)  KulturNav: d2441ec4-7d8c-4f98-95aa-9acfd539571b  LCCN: sh85139024  LNB: 000060245  NKC: ch460559
העימותים בביירות (2021)

העימותים בביירות היו סדרת עימותים מזוינים שפרצו בביירות, בירת לבנון, ב-14 באוקטובר 2021 בין צבא לבנון לחמושים מהארגונים חזבאללה ואמל.
במהלך העימותים נהרגו שבעה אנשים, נפצעו כ-32, ותשעה נעצרו.
האלימות פרצה במהלך הפגנה שארגן חזבאללה, שבה קראו להדחתו של השופט החוקר טארק ביטאר, שמונה לחקור את נסיבות הפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020.
העימותים החלו סמוך לבית המשפט באזור א-טיונה בעיר, שהיה קו החזית גם במלחמת האזרחים בלבנון.
רקע

| --- | --- |
 :  ראו גם – המחאות בלבנון, הפיצוץ בנמל ביירות
לבנון הייתה במשבר פיננסי מתמשך מאז 2019, והמשבר החמיר בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ובעקבות הפיצוץ בנמל ביירות.
ב-15 באוגוסט 2021 נהרגו כ-33 אנשים בפיצוץ מכלית דלק בנפת עכאר, והדבר עורר מחאות מקומיות.
הקריסה המתמשכת של שוק האנרגיה המקומי גרמה להפסקת חשמל ארצית ב-9 באוקטובר 2021, לאחר ששתי תחנות הכוח הגדולות בלבנון הושבתו ל-24 שעות עקב מחסור בדלק.
במקביל, נביה ברי וחסן נסראללה, ראשי הארגונים השיעיים אמל וחזבאללה, קראו להפסקת חקירת הפיצוץ בנמל ביירות בטענה כי השופט החוקר טארק ביטאר אינו אובייקטיבי.
העימותים

ב-14 באוקטובר 2021 הגיעו חמושים התומכים בארגונים השיעים חזבאללה ואמל למחות בקרבת בית המשפט אשר דחה את בקשת חברי הפרלמנט מטעם חזבאללה ואמל לפטר את השופט-החוקר טארק ביטאר מחקירת הפיצוץ בנמל ביירות. רבים מבתי הספר בעיר סגרו את שעריהם, מחשש לפגיעת ירי תועה בילדים.
המפגינים טענו כי צלפים של צבא לבנון היו הראשונים שפתחו באש, והמפגינים החמושים הגיבו בירי מרובי סער וRPG. צילומי אבטחה מהאזור מראים כי אכן חיילי צבא לבנון היו אלו שפתחו באש, לאחר שתומכים חמושים של הארגונים השיעיים חצו מחסומים שהוצבו בנקודות רגישות באזור.
תוצאות העימות

בעימותים נהרגו שלושה תומכי חזבאללה, שלושה תומכי אמל, ואישה אחת שהייתה בביתה ונפגעה מירי תועה, ונפצעו נוספים. רבים חששו כי העימותים עלולים לגרור הסלמה נוספת שתוביל להמשך מלחמת אזרחים.
תשעה אנשים נעצרו על ידי צבא לבנון לאחר העימותים, ונשיא לבנון מישל עאון נשבע להביא את הפושעים לדין.
בנקים, בתי ספר, משרדים וחנויות שממוקמים באזורים הנפיצים נסגרו בעת שנערכו הלוויות ההרוגים בעימותים.
תגובות

זמן קצר לאחר העימותים פרסמו חזבאללה ואמל כרוז משותף ובו נכתב: "בשעה 10:45 נורתה אש צלפים לעבר משתתפי הפגנה לא-אלימה באזור א-טיונה. מטרת הכנופיות החמושות שביצעו את הירי היא גרירת לבנון למלחמת אזרחים. אנו קוראים לצבא הלבנוני לשים ידו על פושעים אלו, וקוראים לתומכינו לגלות איפוק ולא להיגרר למלחמת אחים".
נשיא לבנון מישל עאון נשא נאום בטלוויזיה ובו אמר: "יצרתי קשר עם הגורמים הרלוונטיים כדי לטפל באירוע ולדאוג שהוא לא ישנה... האירוע החזיר אותנו לימים שלא נשכח ושהבטחנו שלא ישובו... אני נשבע שאעמיד את הפושעים לדין".
ראש ממשלת לבנון נג'יב מיקאתי הצהיר כי לבנון תקיים יום אבל לזכר ההרוגים. הוא טען כי האירוע אכן יהווה מכשול לממשלתו, אך זהו לא מכשול בלתי-עביר.
נד פרייס, דובר משרד החוץ של ארצות הברית, קרא להסדרת המתיחות בין הפלגים השונים. ויקטוריה נולנד, תת-מזכיר המדינה האמריקאי לעניינים מדיניים ששהתה בביירות באותו יום כינתה את המצב "בלתי מתקבל על הדעת".
משרד החוץ הכוויתי קרא לאזרחי כווית להתרחק מאזורי ההפגנות ולהישאר בבתיהם.
דובר מזכ"ל האו"ם מסר כי "מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש קורא לכל הצדדים בלבנון להפסיק לאלתר את האלימות ולהימנע מפעולות פרובוקטיביות ומרטוריקה מלחמתית".
הערות שוליים

↑  Mostafa, Salem; Qiblawi, Tamara (14 באוקטובר 2021). "Beirut's worst street violence in more than a decade kills at least 6". CNN. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mroue, Bassem (16 ביולי 2021). "Riots in Lebanon as West calls for quick Cabinet formation". Associated Press. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Karam, Zeina; El Deeb, Sarah (14 באוקטובר 2021). "5 killed in Beirut during protest over judge in blast probe". Associated Press. נבדק ב-14 באוקטובר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Agencies (2021-08-15). "At least 20 killed and 79 injured in fuel tank explosion in Lebanon". the Guardian (באנגלית). נבדק ב-2021-10-15.
↑  "Lebanon fuel explosion kills 22 and injures dozens more". The Independent (באנגלית). 2021-08-15. נבדק ב-2021-08-15.
↑  "Lebanon: At least 20 dead and dozens injured after fuel tank explodes as residents blame 'careless' politicians". Sky News (באנגלית). נבדק ב-2021-08-15.
↑  "Lebanon's national electricity grid collapses". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2021-10-10.
↑  "Lebanon left without power as grid shuts down". BBC News (באנגלית בריטית). 2021-10-09. נבדק ב-2021-10-10.
↑  "Power returns to Lebanon after 24-hour blackout". BBC News (באנגלית בריטית). 2021-10-10. נבדק ב-2021-10-14.
↑  Chulov, Martin (2021-10-14). "Six dead as Beirut gripped by worst street violence in 13 years". The Guardian (באנגלית). נבדק ב-2021-10-16.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  גאנם איברהים, ‏מהומות בביירות: חילופי אש ברחובות, הרוגים מירי צלפים, באתר ‏מאקו‏, 14 באוקטובר 2021
↑  Economic Collapse, Energy Crisis, Now Fear of Civil War In Lebanon, 14 באוקטובר 2021, CNN
↑  Wiedeking, Lara (15 באוקטובר 2021). "Lebanon is feared to spiral into violence after sectarian clashes in Beirut". Deutsche Welle. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Varshalomidze, Tamila; Ibrahim, Arwa (16 באוקטובר 2021). "Gunfire kills several people near Beirut protest: Live news". Al Jazeera English. נבדק ב-14 באוקטובר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joffre, Tzvi (15 באוקטובר 2021). "Seven killed, 32 injured in firefight in the heart of Beirut". The Jerusalem Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hubbard, Ben; Santora, Marc (14 באוקטובר 2021). "Deadly Clashes in Beirut Escalate Fears Over Lebanon's Dysfunction". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Westfall, Sammy (15 באוקטובר 2021). "What is happening in Beirut?". The Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Reuters, Thomson. "Lebanon president says people behind violence will be held accountable". The Mighty 790 KFGO | KFGO (באנגלית). נבדק ב-2021-10-15.
↑  "Lebanon to hold day of public mourning on Friday, PM says". National Post (באנגלית). 2021-10-14. נבדק ב-2021-10-15.
↑  "U.N. chief calls for halt to Lebanon violence". finance.yahoo.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-10-15.
מאפיית אנג'ל

| --- | --- |
סמליל החברה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית (אנגלש :TASE)
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  אנגלש
 מייסדים:  שלמה (סלומון) אנג'ל
 תקופת הפעילות:  1927–הווה (כ־98 שנים)
 מיקום המטה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°47′13.77″N 35°11′30.34″E﻿ / ﻿31.7871583°N 35.1917611°E﻿ / 31.7871583; 35.1917611מיקום המטה
 משרד ראשי:  כנפי נשרים 1, כיכר אנג'ל, ירושלים
 בעלות:  משפחת אנג'ל (44%) ציבורית (32%)  טחנות קמח שטיבל (24%)
 ענפי תעשייה:  מזון
 מוצרים עיקריים:  לחם, לחמניות, פיתות ועוגות
 שווי שוק:  173 מיליון ש"ח (6 במרץ 2025)
 הכנסות:  541 מיליון ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  3.56 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  2.98 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  251 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  526 מיליון ש"ח (2023)
 יו"ר:  עמר בר-לב
 מנכ"ל:  ירון אנג'ל
 עובדים:  1,048 (דצמבר 2022)
  
 www.angel.co.il
 he
 
סמליל החברה עד 2020
חלות של מאפיית אנג'ל ממתינות לקונים
מאפיית אנג'ל, בית וגן, 1955
מאפיית אַנְגֶּ'ל היא מאפייה תעשייתית, אחת מהגדולות בישראל. החברה נוסדה בשנת 1927 בירושלים על ידי סלומון אנג'ל, שהיה סוחר בדלק ובתבואה. המאפייה פעלה בשכונת בית וגן בירושלים עד שנת 1958, שבה הועתקה לגבעת שאול, שם פעלה עד 2024.
המאפייה נמצאת בבעלותה של חברת "שלמה א. אנג'ל בע"מ" - חברה ציבורית משנת 1984 הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בעלי המניות הגדולים בה הם יצרנית הקמח הגדולה בישראל, טחנות קמח שטיבל, ושניים מנכדיו של סלומון אנג'ל: ירון אנג'ל ויגאל חיאט. החברה מעסיקה כ-1,000 עובדים במפעליה השונים וצי של כ-180 משאיות המשמשות להפצת מוצרי המאפה לרשתות השיווק ולמרכולים ברחבי הארץ.
היסטוריה

משפחת אנג'ל, בראשות שלמה (סלומון), הייתה משפחת סוחרים בארץ ישראל שלפני קום המדינה זה מספר דורות, אשר ייבאה מארצות רחוקות: קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה. אחד המוצרים העיקריים שייבאה היה קמח. אנג'ל היה הספק העיקרי של קמח למאפייה בבעלות זוג שותפים יהודים ירושלמים ב-1923. כעבור מספר שנים נכנסה המאפייה לחובות וב-1927 אנג'ל הסכים להמיר חוב הבעלים בהעברת הבעלות על המאפייה לידיו ואז למעשה הוקמה מאפיית אנג'ל הראשונה בשכונת בית וגן שבירושלים. בשנת 1957 התאגדה פעילות המאפייה כחברה פרטית.
ב-1958 עברה המאפייה למשכנה בשכונת גבעת שאול בירושלים, בסמוך למתחרה מאפיית ברמן.
ב-1984 הונפקה החברה בבורסת תל אביב תחת השם: "שלמה א. אנג'ל בע"מ". באותה שנה נכנסה המאפייה לראשונה לתחום הקונדיטוריה ומוצרי מאפה, והקימה רשת חנויות ארצית של דברי מאפה. באותה תקופה נוהלה המאפייה על ידי שלושת האחים, בניו של המייסד, שהחזיקו ב-22% מהמניות כל אחד. בנוסף החזיקו שלוש אחיותיהם ב-11% מהבעלות כל אחת. לכן הוחלט לצאת לבורסה לאפשר לבני המשפחה לממש החזקות ולמנוע סכסוכים במעבר לדור השלישי של המשפחה. במהלך שנות ה-90 מנו שלושה מנכ"לים משותפים מקרב הדור השלישי של המשפחה (שלושת בני הדודים - גדי אנג'ל, ירון אנג'ל ויגאל חיאט). דני אנג'ל, בנו של המייסד, המשיך לשמש במשך שנים רבות כיו"ר פעיל של החברה.
ב-1997 רכשה החברה את מאפיית אחדות בתל אביב. ב-1998 נחנכה מאפייה חדשה לאנג'ל בלוד, שהוקמה בהשקעה של כ-20 מיליון דולר.
ב-1999 רכשה אנג'ל את מאפיית טוב טעם בנתיבות והפכה אותו למפעלה באזור הדרום.
היסטוריה > במאה ה-21

בשנת 2000 רכשה אנג'ל את בית מאפה לדוגמה המתמחה באפיית מוצרים לאירועים ובתי מלון. בשנת 2001 רכשה 50% בעלות על מאפיית אורנים שבכפר החורש והפכה אותו למפעלה באזור הצפון. ב-2002 רכשה החברה את מאפיית אילת שהתמחתה בייצור לחמים חצי אפויים, ולאחר מכן הקימה את מפעל העוגות בבית שמש.
ב-2005 רכשה את המותג והסוד העסקי של פיתות שמשון, וב-2008 רכשה את מאפיית לחם חי.
ב-2008 נכנסה אנג'ל לתחום תחליפי הלחם ורכשה את המותג קליליות המתמחה בכך.
ב-2013 החלה המאפייה למכור את מוצריה לשוק האמריקאי, באמצעות החברה הבת Angel North America Inc., כשהוקמה מאפייה ראשונה מעבר לים, בניו ג'רזי, ארצות הברית, שעיקר פעילותה ייצור ומכירת פיתות תחת המותג "Angel's Bakery". חלק מהבעלות על מאפייה זו מוחזקת בנפרד על ידי בן המשפחה יוסי אנג'ל.
ב-2019 מכרה המאפייה את פעילות ייצור העוגות והמאפים למאפיית שפיצר שקנתה את המפעל בבית שמש בעקבות הפסדים כספיים.
באוגוסט 2021 נחתמה עסקת מכירת שטח המאפייה בגבעת שאול, תמורת כ-400 מיליון ש"ח, לקבוצת משקיעים, לשם הקמת פרויקט נדל"ן למגורים, מסחר ותעסוקה, והמאפייה בירושלים נסגרה באפריל 2024. המאפייה ממשיכה לייצר מוצרים במפעלים האחרים שלה בנתיבות, בלוד ובכפר החורש.
במרץ 2023 חתמה החברה על הסכם לרכישת יתרת הבעלות על מאפיית אורנים, והרכישה הושלמה ביולי 2023.
היסטוריה > קרטל הלחם

באוגוסט 2012 הגישה רשות ההגבלים העסקיים כתב אישום נגד מנכ"ל המאפייה, ירון אנג'ל, על חלקו ב"קרטל הלחם" - הסדר כובל לתיאום מחירי הלחם בין ראשי מאפיית אנג'ל, מאפיית ברמן ומאפיית דוידוביץ'. במסגרת הסדר טיעון נדון אנג'ל לחמישה חודשי מאסר וקנס של 300 אלף ש"ח, ונאסר עליו לכהן כדירקטור בחברה ציבורית במשך 5 שנים. על מאפיית אנג'ל הוטל קנס של 1.4 מיליון ש"ח. בהחלטה חריגה, הדירקטוריון של מאפיית אנג'ל החליט שהמנכ"ל, ירון אנג'ל, ימשיך לנהל את החברה מהכלא, כיוון שאין זה מעשי למצוא ממלא מקום לתפקיד המנכ"ל לתקופה כל כך קצרה.
היסטוריה > חרם צרכנים בציבור החרדי

ב-4 במאי 2023 השתתף יו"ר הדירקטוריון, עמר בר-לב, בהפגנה למען "שוויון בנטל" שהתקיימה בבני ברק ברחוב סמוך לביתו הרב גרשון אדלשטיין. בתגובה לכך הכריזו גורמים בציבור החרדי על חרם צרכנים על המאפייה. חלק מזכייני החברה במגזר החרדי התנתקו מהרשת והחליפו מיתוג.
בזמן החרם החרדי מאפיית אנג'ל נהנתה ממכירת לחמים יקרים לא בפיקוח למגזר החילוני שתמך בה.
מספר ימים לאחר פטירתו של הרב אדלשטיין, עמר בר-לב וירון אנג'ל, מנכ"ל החברה, הגיעו לניחום אבלים ומסרו לבני משפחת אדלשטיין מכתב התנצלות, ובעקבות כך הסתיים החרם. את הפגישה יזם נשיא המדינה יצחק הרצוג.
לחרם החרדי הייתה השפעה קצרת טווח על הכנסות החברה, בעיקר ביחס למכירות של מוצרי החברה באזורים חרדיים, אך בחציון שבו נכלל החרם החברה הגדילה את הכנסותיה ואת הרווח הגולמי.
נושאי משרה

למייסד שלמה (סלומון) אנג׳ל הצטרפו לניהול החברה במהלך השנים שלושת בניו: אברהם, דני ועובדיה, ולאחר פטירתם של סלומון ושלושת הבנים, עבר הניהול לדור השלישי. ב-2005 נערך סבב מינויים בן בני הדור השלישי, כאשר ירון אנג'ל מונה למנכ"ל לאחר שכיהן קודם כמנכ"ל משותף. גד אנג'ל, בן דודו, שהיה המנכ"ל הקודם, סיים את כהונתו והפך למשנה למנכ"ל. יגאל חיאט, בן דוד נוסף שהוגדר קודם כמנכ"ל משותף, מונה למשנה למנכ"ל. ב-2007 פרץ סכסוך בן בני המשפחה שגד אנג'ל פוטר מתפקידו כסמנכ"ל, בעקבות מעשים חמורים ביותר כביכול שביצע כלפי החברה. בהמשך מכר גד אנג'ל את מניותיו בחברה.
באפריל 2023 מונה עמר בר-לב ליו"ר דירקטוריון החברה.
פעילות

נכון ל-2024 לחברה שלוש מאפיות לחם: בלוד, בנתיבות ובכפר החורש, והיא בעלת נתח שוק הלחם הגדול בישראל. בנוסף מפעילה החברה 17 סניפי מכירות ברחבי ישראל. לחברה מאפייה נוספת בניו ג'רזי, המייצרת מוצרים המותאמים לשוק האמריקאי. בנוסף למכירת לחמים מתוצרתה החברה משווקת ומוכרת מוצרי מאפה מתוקים (עוגות ועוגיות) ומלוחים שאותם היא רוכשת מספקים שונים. בשנת 2022 היו כ-26% מכלל מכירות החברה של מוצרים תחת פיקוח מחירים של משרד הכלכלה והתעשייה.
משה עברי-סוקניק

| --- | --- |

 לידה:  נובמבר 1949 (בן 75) תל אביב ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1967–2008 (כ־41 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד שריון במילואים  מפקד גדוד 184  מפקד קורס קציני שריון  מפקד חטיבה 670  מפקד חטיבה 500  מפקד עוצבת להב  מפקד עוצבת געש  מפקד הגיס המטכ"לי  מפקד זרוע היבשה  נספח צה"ל בארצות הברית
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה
 עיטורים
   עיטור העוז
 
משה עברי-סוקניק (נולד בנובמבר 1949) הוא קצין שריון, אלוף בצה"ל ובעל עיטור העוז שהיה בין היתר מפקד הגיס המטכ"לי, מפקד זרוע היבשה ונספח צבאי בארצות הברית.
ביוגרפיה

עברי-סוקניק נולד בתל אביב וגדל כילד חוץ בקיבוץ שער העמקים. התגייס לחיל השריון בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים. עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. במלחמת ההתשה לחם כמפקד מחלקה בשריון והשתחרר בשנת 1970. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב סוקניק, ששהה בלונדון, לישראל, התגייס ולחם בקרב החווה הסינית כמפקד פלוגה בגדוד 100, גדוד שריון עליו פיקד אהוד ברק. על תפקודו במלחמה עוטר בעיטור העוז. לאחר תום המלחמה שירת בצה"ל תקופה נוספת של כחצי שנה עד שהשתחרר. באזרחות עבד בעסקי הובלות, היה מנהל סניף תל אביב של חברת הגרירה "מגור" ומנהל שירות ארצי שלה. התקדם לתפקיד מג"ד במהלך שירות המילואים שלו, ובשנת 1981, לפי בקשת הצבא שנזקק למג"די שריון, התגייס מחדש לשירות קבע. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד 184 בגזרה המזרחית.
לאחר מכן קודם למגוון תפקידים: מפקד קורס קציני שריון, מפקד חטיבת המילואים "מרכבות הברזל" ומפקד חטיבה 500. בשנת 1990 מונה למפקד אוגדת מילואים - עוצבת להב, ולאחר מכן מונה למפקד עוצבת געש. בשנת 1994 מונה למפקד הגיס המטכ"לי והועלה לדרגת אלוף. בשנת 1998 מונה לראש מפקדת זרוע היבשה. בשנת 2001 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית. לאחר סיום כהונתו בשנת 2004 פרש מצה"ל. לאחר מלחמת לבנון השנייה הופקד על תחקור תפקודה של אוגדה 162, ובשנת 2007 התבקש לחזור לשירות צבאי פעיל כמפקד הגיס הצפוני, לאחר שהתפקיד נוצר מחדש, תפקיד ממנו פרש בראשית שנת 2008. לאחר פרישתו מתח ביקורת על רמת האימונים של צה"ל, שלטענתו לא מספיקה כדי להילחם ביעילות במלחמה הבאה.
חיים אישיים

סוקניק הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
הערות שוליים

↑  עיטור העוז שהוענק למשה עברי-סוקניק, באתר "בעוז רוחם" של אגף כוח האדם בצה"ל
↑  אביחי בקר, למה דווקא ג'רי, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2001
↑   למה קוראים לתרגיל "אור הדגן", ומה בכלל תפקיד הגיס הצפוני?, באתר צה"ל, 5 בספטמבר 2017
↑  מאת אמנון ברזילי, האלופים הוותיקים לא רוצים לקבל פיקוד על מפקדת זרוע היבשה, באתר הארץ, 8 ביולי 2001
↑  יגאל מוסקו, "עשו ממנו רמבו", מוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות, 01.04.2005, כפי שפורסם באתר "פרש".
↑  אמיר בוחבוט, עברי-סוקניק מונה למפקד גיס, באתר nrg, באתר nrg
↑  עמוס הראל, מפקד הגיס הצפוני תוקף בחריפות את מוכנות צה"ל למלחמה הבאה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2008
שיחה אחרי ארוחת הערב

שיחה אחרי ארוחת הערב (בערבית: سردة بعد العشاء, באנגלית: Sarde After Dinner) הוא פודקאסט לבנוני בשפה הערבית המוגש על ידי מועין ג'אבר ומדיאה עזורי.
מועין ג'אבר (בערבית: معين جابر), עיתונאי לבנוני, הוא בנו של עלי ג'אבר (בערבית:علي جابر, באנגלית: Ali Jaber), עיתונאי לבנוני וראש "מרכז השידורים של המזרח התיכון" (MBC), תאגיד סעודי המשדר שידורי לוויין חופשיים בשפה הערבית. מועין הוא מוסלמי שיעי אשר בילה חלק גדול מילדותו בדובאי ואף התחנך בבתי ספר בדובאי.
מדיאה עזורי היא עיתונאית ואשת רדיו צרפתית-לבנונית, מנהלת בערוץ הבידור "שהיד" (בערבית: شاهد), ובעלת טור בעיתון הלבנוני L'Orient-Le Jour שרואה אור בשפה הצרפתית.  מדיאה היא נוצריה מרונית שנולדה בלבנון ועברה בגיל שבועיים לצרפת, ושבה בשנות ה-20 ללבנון.
בפרקים השונים, מדיאה ומועין מראינים דמויות מוכרות בתחום התרבות, פוליטיקאים ואנשי חברה ידועים מלבנון ומארצות ערביות אחרות. לפודקאסט תפוצה רחבה בעולם הערבי בכלל ובקרב הציבור הלבנוני בפרט, עם יותר ממאתיים אלף עוקבים בערוץ היוטיוב ומאות אלפי צפיות. הפודקאסט מייצג את קולם של הגולים הלבנונים, של המתנגדים להמשך הקרע העדתי בלבנון ושל הזרם הליברלי הלבנוני.
הקמה

הפודקאסט הוקם באפריל 2020, במידה רבה בעקבות "מחאות אוקטובר" בלבנון שפרצו כתוצאה מהמצב הכלכלי והפוליטי הקשה.   הפודקאסט מוקלט בסלון ביתה של מדיאה בביירות, אך גם בדובאי, כאשר מתעורר הצורך לארח אדם שלא חי בלבנון או כאשר המראיינים לא נמצאים בלבנון .
נושאים

הפודקאסט עוסק במנעד רחב של נושאים, החל מפוליטיקה לבנונית וכלה בספרות ערבית קלאסית. בכל פרק מתארחת דמות חדשה, שעוסקת בנושא הפרק, או מעורבת בו בצורה כלשהי. בין השלושה מתנהל שיח חופשי, נטול עכבות, ובלתי מתנצל. באופן טבעי, בשל נסיבות הקמתו של הפודקאסט, חלק נכבד מהנושאים הם פוליטיים וכלכליים שנוגעים לחייהם של הלבנונים, בלבנון ומחוצה לה. העובדה כי מדאיה ומועין בילו את נעוריהם מחוץ ללבנון ניכרת בשיח הנרחב על הלבנונים הגולים.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2023, הפודקאסט הרחיב את היקף השיח על הסוגיה הפלסטינית ועל השפעת המלחמה על החיים בדרום לבנון.
בפודקאסט מועברת ביקורת על ההנהגה הנוכחית של לבנון המועשמת בחוסר משילות ובשחיתות, ועל החזבאללה, בשל הקיצוניות הדתית של הארגון, הפשעים שהוא ביצע וההשפעה ההרסנית שלו על המדינה.
הערות שוליים

↑  MBC Shahid, Shahid (באנגלית)
↑  עמוד הטוויטר של מידיא
↑  Lin Noueihed & Dana Khraiche, “Nationwide Protests Erupt in Lebanon as Economic Crisis Deepens”, from Bloomberg, 13.08.2024.
↑  SARDE X HAPPY HOUR: How Sarde started & where it's going
↑  Sarde After Dinner - سردة, YouTube
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שיחה אחרי ארוחת הערב".
אורי אבנרי

לוחית זיכרון בכניסה לביתו של אורי אבנרי בתל אביב
אוּרִי אַבְנֵרִי (10 בספטמבר 1923, כ"ט באלול ה'תרפ"ג – 20 באוגוסט 2018, ט' באלול ה'תשע"ח) היה עיתונאי, פובליציסט, עורך, סופר, חבר הכנסת ופעיל שמאל רדיקלי ישראלי.
ב-1950 קנה את השבועון "העולם הזה", היה לעורכו הראשי במשך כארבעים שנה, הביא אותו לתפוצה רחבה והפך אותו לשם דבר בעיתונות הישראלית, שבועון אנטי-ממסדי שנועד לחשוף פרשיות שחיתות, תוך שימוש באמצעים של עיתונות צהובה: פרסום סנסציות, סיפורי מין, רכילות ותמונות עירום – בסגנון נועז ויוצא דופן באותם ימים.
ב-1965 הקים והנהיג את תנועת "העולם הזה - כוח חדש", והיה חבר הכנסת מטעמה בכנסות השישית והשביעית. לאחר מכן היה שותף להקמת מחנה של"י, וחבר הכנסת מטעמה בכנסת התשיעית. היה שותף גם להקמת "הרשימה המתקדמת לשלום" והתנועה החוץ-פרלמנטרית "גוש שלום".
במסגרת פעילותו הפוליטית עסק בנושא זכויות האדם, נלחם נגד כפייה דתית ואפליה עדתית, למען שוויון זכויות לערביי ישראל ולמען שלום והשתלבות של ישראל ב"מרחב השמי".
שנותיו הראשונות

נולד בשם הלמוט אוסטרמן (בגרמנית: Helmut Ostermann) להילדה (חולדה) לבית אנגלשטיין ולאלפרד (אהרון), בנקאי, בעיירה בֵקום שבקרבת מינסטר, במחוז וסטפאליה שבגרמניה, כבן הזקונים מבין ארבעה ילדים למשפחה יהודית-גרמנית אמידה, וגדל בהנובר. בילדותו למד בבית הספר יחד עם רודולף אוגשטיין, לימים בעליו של השבועון המצליח "דר שפיגל". השניים חידשו את קשריהם בשנות ה-50 של המאה ה-20.
כעשרה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון, בנובמבר 1933, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. אביו, שאיבד את כל הונו בארץ בתוך שנה בעסקאות כושלות, פתח בתל אביב מכבסה שהפעלתה הייתה כרוכה בעבודה קשה ובפרנסה מועטה, ובה עבדה גם אמו.
אָחִיו ורנר, ששירת ביחידת הקומנדו 51 במסגרת הצבא הבריטי, נהרג במלחמת העולם השנייה במהלך המערכה לכיבוש אתיופיה, ולזכרו נבחר שם המשפחה אבנרי. עם הגיעו לארץ אימץ אבנרי את השם יוסף, על שם סבו, ומאוחר יותר את השם אריאל, ולבסוף בחר באורי.
עקב המצב הכלכלי הקשה עזב אבנרי את הלימודים בגיל 14, עם סיום כיתה ז' בבית הספר לבנים "אחד העם", והחל לעבוד. תחילה עבד כטכנאי רדיו, ואחר כך כפקיד במשרד עורכי דין, במשרד החקירות של דוד תדהר, במחלקת העבודה של "התאחדות בעלי התעשייה בארץ-ישראל", ובמערכת העיתון הכלכלי-רוויזיוניסטי "פלניוס". את השכלתו רכש באופן אוטודידקטי מקריאת ספרים.
פעילותו הפוליטית > תחילת מעורבותו הפוליטית לאחר קום המדינה

בשנת 1951 התחוללה שביתת הימאים, שלוותה באירועים אלימים ובהפעלת המשטרה, פלוגות הפועל וצה"ל (באמצעות ניסיון לגייס את מנהיגי השובתים לשירות מילואים) לשם שבירת השביתה. "העולם הזה" סיקר בהרחבה את השביתה, העלה אותה לראש הנושאים שעסק בהם ותמך במאבק השובתים. אבנרי עצמו חתם, לצד יצחק שדה, חיים גורי, חיים חפר, אבא קובנר ואחרים על עצומת תמיכה בימאים השובתים תחת הכותרת "קריאת אחים לימאים", ובה התביעה להכיר בנציגות הנבחרת של הימאים ובדרישתם להתנתק ממועצת פועלי חיפה ולהקים איגוד ימאים עצמאי. אבנרי אף נעצר, לצד בומבה צור, על הדבקת כרוזים של העצומה על גבי קירות קולנוע מוגרבי בתל אביב, ונקנס בסכום סמלי של לירה ישראלית אחת.
בשנת 1953 היה אבנרי שותף להקמת הוועד למען גולי אבו גוש, יחד עם עמוס קינן, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי, ראובן גרינברג ואחרים, שנועד לעזור להשיב חלק מתושבי הכפר שגורשו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, למרות עזרתם ללוחמים הציונים.
באותה שנה הותקפו באישון לילה עורכי "העולם הזה", אבנרי ושלום כהן, על ידי ארבעה אלמונים ביציאתם ממערכת העיתון, שברו לאבנרי שתיים מאצבעות ידו הימנית, ופגעו בכהן בראשו, זאת כשנה לאחר הטלת פצצה במערכת העיתון, שיוחסה מאוחר יותר ל"מחתרת צריפין". אבנרי העריך אז שהיה קשר בין תקיפתו ובין הביקורת שמתח העיתון על טבח קיביה, ובמכתב לפנחס לבון קבע כי מאחורי התקיפה עמד הש"ב. לפי ספרם של יוסי מלמן ודן רביב, "מרגלים לא מושלמים", הרקע להתנפלות היה קשור למשפחת דיין, וזאת בשל "קשרים מסוימים שנוצרו למורת רוחם של בני המשפחה בין יעל דיין לעורך הראשי".
בהמשך אותה שנה, כתב מעל דפי שבועונו מכתב פתוח לראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, ובתוכו הפציר בו להכיר באופן רשמי וממלכתי ביוצאי האצ"ל ולח"י, בנכיהם ובנופליהם, ולהעניק ליוצאי מחתרות אלה הנצחה וזכויות שוות לאלו של יוצאי "ההגנה", בטענו כי בגבורתם ובתרומתם היו שווים לאנשי "ההגנה", וכי יהיה זה סיום הולם לסכסוך הפנימי, ויאפשר ליצור מסורת שלמה, רצופה ואחידה של לחימה עברית הכוללת את כולם.
בשנת 1954, במהלך "משפט קסטנר", פרסם "העולם הזה" כתבות ומאמרים מאת אורי אבנרי, ששיקפו את אמונתו של אבנרי כי המשפט מוכיח שהשלטון במדינת ישראל נמצא בידי עסקנים ולא בידי אלה שהיו ראויים לו באמת: אנשי "דור תש"ח", שהקיזו דמם בשדות הקרב של מלחמת העצמאות. "העולם הזה" הפך בעת המשפט לשופרו של שמואל תמיר, סניגורו של הנאשם, מלכיאל גרינוולד, וידידו של אבנרי באותם ימים, ידידות שהפכה ברבות השנים לאיבה הדדית.
בשנת 1955 ניהלו אבנרי ו"העולם הזה" מערכה נגד שלטונו הסמכותי של ראש עיריית חיפה אבא חושי, שאותו האשים העיתון בהטלת אימה ובמעשי שחיתות, בסדרת כתבות בה כונתה חיפה בשבועון בשם "חושיסטאן", זמן קצר לאחר מכן הונחו לבנות חבלה במערכת העיתון, שהתגלו לפני שאירע דבר, ופוצץ בית הדפוס בו נדפס העיתון. אבנרי קשר בין פעילותו העיתונאית וחשיפותיו של "העולם הזה" לבין ניסיונות החבלה נגדו, והאשים את הש"ב ושלטון מפא"י באחריות למעשה.
"העולם הזה" צבר פופולריות רבה בישראל וזכה לתפוצה גבוהה באותה תקופה, על אף היותו כלי ביטוי אנטי ממסדי קיצוני. השבועון היה לצנינים בעיני הממסד של מפא"י באותם הימים, וכונה בפיהם "השבועון המסוים". ראש הש"ב, איסר הראל, שחשש כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית, החליט לממן בשנת 1956 מתקציב שירותי הביטחון הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון", הראל קיווה ששבועון זה יגרום לנטישת קוראים של "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון", אך "רימון" לא שרד יותר משנתיים.