stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרופילאה

הפרופילאה באקרופוליס באתונה
שער ברנדנבורג במבנה פרופילאה
פרופילאה (יוונית Προπυλαια; לטינית Propylaeum) הוא מבנה שער מונומנטלי שנהג באדריכלות היוונית והרומית לאחריה.
מקור המילה בצירוף "Προ" (פרו - "לפני") ו-"Πυλαια" (פילאה - "עמודים") שהוענק לפרופילאה, שער הכניסה של האקרופוליס באתונה. בהמשך החל נוהג השימוש במושג גם במקומות אחרים ומשמעותו הייתה בפשטות "שער". מבני פרופילאה הוקמו במקומות רבים בעת העתיקה, ובהם מיקנה ובעלבכ. הפרופילאה של האקרופוליס באתונה הועתקה גם בתקופות אדריכליות מודרניות, ושער ברנדנבורג בברלין לדוגמה, מבוסס על המבנה ההיסטורי.
מתי אטלס

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1974 (בן 50)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
מתי אטלס (נולד ב-22 באוגוסט 1974) הוא שחקן, מתרגם, מדבב ובמאי דיבוב ישראלי.
ביוגרפיה

ב-2001 סיים את לימודי המשחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב.
קריירה > קריירה בטלוויזיה ובקולנוע

ב-2002 גילם את אלי מרקו בטלנובלה "לחיי האהבה". ב-2004 גילם את שלום, אחיו הצעיר של אסי כהן בסדרת הטלוויזיה "אהבה זה כואב", ושיחק בסרטו של שמוליק קלדרון "תגובה מאוחרת" לצד ליאור מילר. ב-2005 גילם את חנוך כץ בטלנובלה החסידית "החצר". בין השנים 2006–2007 גילם במהלך העונה השלישית והרביעית את אברי ז'טה בטלנובלה "השיר שלנו". ב-2008 גילם את דמותו של שלום חבלין בסרט "אלטלנה". ב-2009 גילם את בן זוגו לשעבר של עזרי (רן דנקר) בסרטו של חיים טבקמן "עיניים פקוחות" לצד רן דנקר וזוהר שטראוס; וגילם מדריך גדנ"ע בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בבימויו של רני בלייר "פרשת השבוע". ב-2010 גילם את מתי בסרטו של דן תורג'מן "רימון הזהב" והשתתף בסדרת הטלוויזיה "תיבת נוח" בבימויו של רני בלייר. ב-2011 גילם את דמותו של ד"ר אלי ברוך בסדרה "פולישוק", גילם את דמותו של פואד בסדרת הדרמה היומית "אליפים" ששודרה בערוץ הילדים, השתתף בסדרת קומדיה לנוער "הקלמרים" בתפקיד אבי אלקטרוניקס וכן גילם בתוכנית הסאטירה בובה של לילה את דמותו של אלי טביב, הבעלים (דאז) של הפועל תל אביב. בשנת 2012 שיחק אטלס בסרט הקולנוע "רווקה פלוס" של דובר קוסאשווילי. ב-2016 גילם את דמותו של הרב משאש בסדרה "גירושים מאוחרים". ב-2020 גילם את ליאור איינשטיין בסדרת הטלוויזיה "בת השוטר" בבימויו של רועי פלורנטין.
קריירה > קריירה בתיאטרון

בתיאטרון 'גשר' גילם את ג'ימי בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט; גילם את רוברט בהצגה "שאריות של אהבה" מאת בראד פרייזר; גילם את פדריל בהצגה "נישואי פיגארו" מאת פייר בומרשה ואת יאשה בהצגה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב.
בתיאטרון 'בית ליסין' גילם את סיסו בעל הרטייה בהצגה "בשידור חי" מאת דפנה אנגל.
בתיאטרון 'הבימה' גילם אטלס את ציקי בהצגה "הוראות הפעלה" מאת שירלי בייטל נתיב.
בתיאטרון המסחרי שיחק במחזמר "צי.פי חברה מכוכב אחר" לצד ציפי שביט, בנוסף שיחק במחזמר "סינדרלה" בהפקת מ.מ הפקות את הנסיך לצד סופי צדקה ובביומיו של עופר שפריר. בשנת 2013, גילם את תפקיד הנבל במחזמר "האוצר הנעלם" שהוצג במיני ישראל לצד ציפי שביט, חני נחמיאס, מיקי קם, עודד פז וגילי ורנר. בנוסף, בשנת 2014 גילם את העורב דולצ'ה והאיכר נחום במחזמר "עמי ותמי - הרפתקה מתוקה" לצידם של אסף הרץ, ליאור כהן וניקול ראידמן.
בנוסף, משנת 2004 ועד היום מקיים אטלס מפגשים על בסיס שבועי עם בני נוער במסגרת עמותת "עתיד לצעירים" בנושא אלימות, סמים ואלכוהול בבתי ספר[דרוש מקור].
קריירה > קריירת דיבוב

ב-2005 דיבב את באטמן/ברוס ויין, את טאפווד בסרט הקולנוע "פגוש את היונים", את סקוטי במסביב לעולם עם פליקס, את לוקי בהמסכה חוזרת
את סדריק דיגורי ב"הארי פוטר וגביע האש" ואת בובי בוטן בסרט "בוב ספוג - הסרט".
ב-2006 דיבב את צ'יק בסרט "מכוניות"; את לארי הנחש בסרט "ג'ונגל סיטי" ואת שאנקס בסדרת הטלוויזיה "וואן פיס". ב-2007 דיבב את פרנסואה בסרט "רטטוי"; את צ'יקן ג'ו בסרט "תפוס ת'גלים" וב"שרק השלישי" ו"מכושפת" ואת טרזן בסדרת הטלוויזיה "אגדת טרזן"
ב-2008 דיבב ב"בולט את ריק", "טרמפ לירח", את טאג'ו טוגוקאן ב "ספיד רייסר" וב"עלילות ספיידרוויק".
ב-2009 דיבב את שלמה ארצי בסדרת האנימציה "סלב'ס"; השתתף בדיבוב הסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס" ודיבב את גלאר בסרט "פלאנט 51". ב-2010 דיבב ב: האריה מארץ עוץ/ איש הפח, נני מקפי 2/ פיל גרין, דונקי שוט/ דון קישוט, הארי ודלי הדינוזאורים/ טורי, בסרט "הנסיכה והצפרדע", ואת באטמן.
ב-2011 דיבב ב: הרפתקאות הפיראטים בעולם האומנות/ רב-חובל זעף, עכברסטה/ רישרש, ג'ננה בסוואנה/ טוטו השימפנזה, מכוניות 2/ פילמור, חלומו של דולפין/ מייקל, "ג'וני טסט" את מאסטר קרוק בסרט קונג פו פנדה 2, את דמותו של נסמית' בפלאנט שין ואת קפטן הוק ב"ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא".
משנת 2012 מדבב אטלס את אל מטאדור ב"סופר סטרייקה" ואת נורמן אוסבורן/הגובלין הירוק בסדרה "ספיידרמן איש העכביש". באותה השנה דיבב בסרטי הקולנוע "יצאת כריש 2"/ הקטור ו"לעוף על הזמן"/ סטנדיש. מאז 2013 מדבב ב"קסם של הורים" את גוואנדיסימו ופרנסיס. ב-2014 ב"ג'ייק מציל את ארץ לעולם לא/ קפטן הוק. ב־2015 דיבב ב"לנפסט"/ טאנוס, "דאגי"/ מספר, "נינג'גו"/ קלוס, מפלצת של מלון 2/ מייק, ברבי מלכת הרוקנרול/ פין אוקספורד, בלינקי ביל/ סר קלוד, הסיפור של באטמן/ באטמן, המיניונים/ הרב, ברבי נסיכת הכוח/ הברון ון ראונדל, באזז/ ג'ואי, כוח וולטרון/ לאנס, ספיד רייסר - הדור הבא, סברינה: סודות של מכשפה בתיכון/ ג'ים. כמו כן ב-2015 בסדרות "הפיראט המהיר" ו"דאגי" ובקולנוע את הנחש ב"הנסיך הקטן" ואת ג'ו ב"ברבי ציידת האוצרות". ב-2016 דיבב אטלס את נורמן אוסבורן/הגובלין הירוק ב"ספיידרמן (סדרת טלוויזיה, 2017)", את ליאם ב"תפוס את האגוז", את לון ג'ון סילבר ב"רובינזון קרוזו", וכמו כן בסדרות "נינג'גו", "בוב הבנאי", "ויספר" ו"משמר האריות - השאגה חוזרת". ב-2017 דיבב ב"טיגי הטיגריס", "הבולשת חוקרת", "קוקו חרג'וקו" ובסרט הקולנוע "מכוניות 3"/ צ'יק היקס.
ב-2018 דיבב ב"בוב הבנאי" ובסרטי הקולנוע "ראלף שובר את האינטרנט" ו"להסיר את הכישוף". את המנהל ב"החברים הסודיים של לואי", את רג'י ב"עולמם הסודי של גמדי הגינה", את טוד ב"בוב הבנאי ומכונות הענק" ואת סטרייקור ב"האקדמיה של סקיילנדרס".
ב-2019 דיבב בסרטי הקולנוע "הנסיכה ושבעת הגמדים"/ ארתור, "מרגלים לא רגילים"/ קיליאן, "הנסיכה איימי" ו"אלאדין".
ב-2020 דיבב בסרט "בלאגן על ארבע" את סיזר ובסרט "משפחת אדמס"/ גומז אדמס. מאותה שנה מדבב את ג'נ'גה ב"משמר האריות".
ב-2021 דיבב את גאווין ב"טום וג'רי" ואת אמיר סעיד ב"וונדר וומן 1984".
ב-2022 דיבב את קורפ ב"אבן המים הקסומה", את מיאמוטו אוסאגי ב"ארנב סמוראי: עלילות אוסאגי" ואת קלווין ב"משחק בית".
ב-2023 דיבב בסרטו של ג'רי סיינפלד "Unfrosted: The Pop-Tart Story" את טים, ב "צבי הנינג'ה/ דן שצברג" את סופרפליי, את גרילר בסרט "מוריס המדהים" ואת קפטן הוק בסרט "פיטר פן ווונדי". כמו כן דיבב בבטמן את בטמן/ברוס וויי ואת אל מטדור ב"סופר סטרייקה".
קריירה > קריירת תרגום

אטלס תרגם כ-15 סדרות וסרטים משנת 2009 ועד היום. בין הסדרות: המכשפים מוויברלי פלייס, קסם של הורים (דיסני), ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא, קלרנס, זאק וקודי, מר מוכשר, אסטרו-דג, ג'וני טסט, עכבראסטה, המחליפים, טוטלי ספייס, אומי-זומי, הסוכן המיוחד אוסו, טיגי הטיגריס ועוד.
קריירה > במאי דיבוב

בשנת 2012 החליף את עמיחי בר טוב באולפני אלרום ושיתף פעולה עם גלי נשר ב"חבורת הגופים" ו"תיק תיק תק" וב-2013 ביים את "כלב חשאי" ואת הסרט "מפינגווינים ממדגסקר".
צמחונות וטבעונות ביהדות

דתיים בהפגנה נגד צריכת מוצרים מהחי, 2016
ביהדות מספר גישות לצמחונות ולטבעונות. באופן כללי, היהדות מתייחסת לשתי קטגוריות של אכילת בשר: אכילת בשר הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש כחלק מעבודת ה', שנחשבת למצווה מהתורה, לעומת אכילת בשר שאינו בשר קורבנות, המכונה "בשר חולין" או "בשר תאווה".
אין בתורה מצווה או איסור על אכילת בשר חולין, וההלכה מתירה אכילת בשר בעלי חיים כשרים שנשחטו והוכשרו כנדרש, כפי שכתוב בתורה: ”כִּי תְאַוֶּה נַפְשְׁךָ לֶאֱכֹל בָּשָׂר - בְּכָל אַוַּת נַפְשְׁךָ תֹּאכַל בָּשָׂר” (דברים, י"ב, כ').
קיימות גישות שונות בשאלת מקומה הראוי של אכילת בשר חולין מבחינה מוסרית וערכית. ישנם פרשנים והוגים יהודים שרואים ערך דתי בהימנעות מאכילת בשר בהווה. לדעתם, היתר אכילת בשר הוא היתר לא אידיאלי שנועד להשביע את תאוותו של האדם, וישנה מעלה למי שנמנע מלהשתמש בהיתר זה, בפרט כאשר אפשר לקבל תזונה מלאה המבוססת על הצומח. מנגד, יש הרואים בצמחונות חזון אוטופי שיתגשם בעתיד הרחוק (כנראה לאחר הגאולה), ומוסיפים שהימנעות מאכילת בשר בהווה, עלולה להזיק בכך שהיא מטשטשת את הבדלי הדרגות בין אדם לחיה, וכן יש באכילת בשר גם אידיאל קבלי של העלאת דרגת החי לדרגת המדבר.
מלבד הטעמים האידאולוגיים, יש הנמנעים מצריכת בשר למיניו בגלל בעיות בכשרות הבשר כאשר הוא נעשה בצורה תעשייתית.
בשר ביהדות ובמקרא

הפסוקים המרכזיים מהם לומדים על ההיתר לאכול בשר בתורה עוסקים בכך שעם סיום בריאת העולם התיר אלוהים לאדם לאכול רק "כָּל עֵשֶׂב זֹרֵעַ זֶרַע אֲשֶׁר עַל פְּנֵי כָל הָאָרֶץ וְאֶת כָּל הָעֵץ אֲשֶׁר בּוֹ פְרִי עֵץ זֹרֵעַ זָרַע", ורק לאחר המבול נאמר לנח ובניו "כָּל רֶמֶשׂ אֲשֶׁר הוּא חַי לָכֶם יִהְיֶה לְאָכְלָה כְּיֶרֶק עֵשֶׂב נָתַתִּי לָכֶם אֶת כֹּל". 
רוב הפרשנים גורסים כי זהו אישור לאכול את כל בעלי החיים. אך יש גם שטענו כי מאז ומעולם היה מותר לאכול בשר ולא ייתכן שהציווי האלוהי השתנה.
התורה מתירה אכילת בשר כאשר נעשתה בו שחיטה כדין. מפרשים אחדים הדגישו את הצורך בכוונה טהורה באכילת הבשר, ומאידך, אין חיוב לאכול דווקא בשר. כמו כן ההלכה אוסרת גרימת צער לבעלי חיים שלא לצורך. בשר שנאכל מבחירה מכונה במקורות בשר תאווה, ”כי תאווה נפשך לאכול בשר”. הוא מותר בכל עת ובתנאי שהתקיימו התנאים הדרושים לכשרות האכילה של בשר אותו בעל חיים.
בשר ביהדות ובמקרא > ייעוד המזון הצמחי לאדם ולבעלי החיים בימי בראשית

על פי הפרשנות המסורתית לספר בראשית, אלוהים המשיל את אדם הראשון על כל בעלי החיים, אך התיר לו לאכול מזון ממקורות צמחיים בלבד:
אמר רב יהודה, אמר רב: אדם הראשון לא הותר לו בשר לאכילה, דכתיב: "לָכֶם יִהְיֶה לְאָכְלָה וּלְכָל חַיַּת הָאָרֶץ" (בראשית, א', כ"ט) - ולא חית הארץ לכם. וכשבאו בני נח התיר להם, שנאמר: "כְּיֶרֶק עֵשֶׂב נָתַתִּי לָכֶם אֶת כֹּל" (בראשית, ט', ג')
וכן פירשו גם פרשני התנ"ך מהראשונים, כגון רש"י, רמב"ן ורד"ק.
לעומתם יש מקורות החולקים על גישה זו. במדרש תנחומא נכתב:
בא וראה מתחילת ברייתו של עולם היה הכל מותר, שנאמר "כירק עשב נתתי לכם את כל" (בראשית ט ג), ומשעמדו ישראל על הר סיני הרבה להם תורה ומצות ליתן להם שכר טוב
בעלי התוספות, מפרשים שלאדם הראשון נאסר רק להמית בע"ח לצורך אכילה. בשר של חיה שמתה מאליה או בכל דרך שבה לא נהרגה חיה הותר לו, והמדרש אכן מתאר שלאדם הראשון "היו מלאכי השרת צולין לו בשר ומסננין לו יין" אולם הגמרא ממשיכה "התם [שם] מדובר בבשר היורד מן השמים [שנברא דרך נס, ואינו בשר בעלי חיים כלל]". לדעת הרלב"ג, המדרש לפיו אדם הראשון לא אכל בשר הוא רק משל ולהבין את המדרש כפשוטו זה "שקר עצום, ראוי שיברח ממנו כל בעל דעת"
בשר ביהדות ובמקרא > התרת אכילת הבשר לבני נח

לפי כל הפרשנים לאחר המבול התיר אלוהים לנח ולצאצאיו גם אכילת בשר: ”כָּל רֶמֶשׂ אֲשֶׁר הוּא חַי לָכֶם יִהְיֶה לְאָכְלָה; כְּיֶרֶק עֵשֶׂב נָתַתִּי לָכֶם אֶת כֹּל” (ספר בראשית, פרק ט', פסוק ג') ורק אכילת אבר מן החי נותרה אסורה. יש בין הפרשנים התולים היתר זה בהידרדרות המוסרית של האנושות או בזכות שקנתה לה על בעלי החיים, החבים את קיומם לתיבת נח.
בשר ביהדות ובמקרא > אכילת בשר לעתיד לבא

בגמרא מובא שלעתיד לבא יעשה הקדוש ברוך הוא סעודה לצדיקים מבשרו של לויתן, ושל בהמות, כעין זה מובא גם במדרש רבה.
אולם יש הטוענים שבאחרית הימים כל ברואי עולם יהיו טבעוניים, ואפילו בעל החיים. ויש הסוברים שתהיה אסורה הריגת בעל חיים לשם אכילת בשרו (ובשל איסור נבלה יהיו מותרות רק נבלות של דגים וחגבים).
טעמים דתיים לצמחונות וטבעונות > הידור מצוות צער בעלי חיים

| --- | --- |
 :  ראו גם – הידור מצווה
לאורך התורה פזורות מספר מצוות הנוגעות להימנעות מגרימת צער לבעלי חיים. בתורה שבעל פה אוחדו ופורטו מצוות אלה במסגרת הנקראת צער בעלי חיים, שמחד איננה כוללת שלילה גורפת של אכילת בשר או מוצרים שונים מן החי, אך נוגעת ליחס כללי לבעלי חיים כמו גם לרווחת נפשם טרם שחיטתם.
יהודים דתיים מסוימים מציינים ששאיפתם לעלייה רוחנית כוללת הידור למצוות צער בעלי חיים המתאפיין בהימנעות גורפת מאכילת בעלי חיים ואף מזונות מן החי בכלל. הידור המצווה איננו הוספה על התורה הכרוך באיסור בל תוסיף ובל תגרע שכן מדובר במנהג אישי שכל יהודי מכלל ישראל יכול לבחור שלאמצו או לא לאמצו.
הרב יצחק פנגר סבור כי צמחונות כללית, הכוללת הימנעות מתוצרי בעלי חיים ולא רק מבשרם, היא הידור מצווה למצוות צער בעלי חיים. הרב ציין כי אין לו ספק שיהודי המהדר מצוות צער בעלי חיים יקבל שכרו בשמים על מעשה זה.
טעמים דתיים לצמחונות וטבעונות > נזירות ופרישות

במקרים נדירים יש יהודים דתיים הבוחרים בצמחונות או טבעונות מטעמי "פרישות" אישיים וכן מתוך שאיפה לצניעות (באופן מסורתי, אכילה עקבית של בעלי חיים קשורה בשפע ועושר חומרי בעוד שאכילת מזון צמחי קשורה בדלות וצניעות).
בולט בין רבני היהדות האורתודוקסית אשר אחד מטעמיו לבחירה בצמחונות היה פרישות הוא הרב הנזיר, מתלמידי הרב קוק.
צמחונות וטבעונות בזרמים יהודיים

ביהדות התעוררו מספר זרמים עם גישות שונות למושגי הצמחונות והטבעונות, וחלקם אמצו אורחות-חיים המתאפיינים בהימנעות עקבית מאכילת בעלי חיים (לפחות כאשר האכילה היא לשם תענוג ולא לשם השרדות או מצווה). יש יהודים המקפידים על צמחונות או טבעונות בנימוקים דתיים. לעיתים הדבר נעשה כהידור למצווה למנוע צער בעלי חיים. יש גם הבוחרים מכך מטעמי "פרישות" אישיים, משאיפה לצניעות, ומסיבות נוספות. בתוך היהדות האורתודוקסית יש המצדדים בצמחונות או בטבעונות כל עוד אכילת הבשר איננה נדרשת מתוקף הקרבת קרבנות. בשנת 2017 חתמו 70 רבנים מכל העולם ומכל זרמי היהדות על הצהרה הקוראת ליהודים לאמץ דיאטה טבעונית.
מנגד קיימים זרמים אחרים ביהדות בהם בולטת הגישה המובעת בפתגם "אין שמחה אלא בבשר ויין" לפיה הימנעות מאכילת בשר היא אחד ממנהגי האבלות של הימים שלפני תשעה באב. הבשר ניתן בידי אלוהים ויש להודות לו על כך. בפיוט לשבת "יום זה מכובד" ניתנת תודה לאל על שנתן לדבקים בו ”בָּשָׂר וְדָגִים וְכָל מַטְעַמִּים”. אחרים יצאו במאבק ניטש להבטחת שחיטה כשרה במדינות בהן נאסרה בטיעונים הומניטריים על מנת להבטיח ליהודים אספקת בשר, דגים וחלב בכל מקומות הימצאם.
צמחונות וטבעונות בזרמים יהודיים > צמחונות וטבעונות בזרמים יהודיים לא אורתודוקסיים

בתקופת בית שני היהדות הייתה מפוצלת למספר זרמים שנבדלו מאוד אחד מהשני בתפיסותיהם. אחד מן הזרמים האלה היה האיסיים; שלושה היסטוריונים בני התקופה: פילון האלכסנדרוני, יוסף בן מתתיהו, ופליניוס הזקן טענו למשל כי אלו דמו לפיתגוראים של יוון העתיקה (אשר נמנעו מאכילת בעלי חיים בכלל) ואכן נמנעו מאכילת בשר בעצמם. עם זאת, ישנו פולמוס בין היסטוריונים על דיוקן של טענות אלה.
הרב שמחה רוט מהזרם הקונסרבטיבי טוען כי יהודי דתי יכול להיות ואף רצוי שיהיה טבעוני. לדבריו, שחיטה המונית טומנת בחובה אכזריות שאסורה על פי התורה, ובנוסף אכילת תוצרי בעלי חיים כפי שהיא נהוגה על ידי האדם המודרני, מזיקה לבריאות, ולפיכך מתוקף מצוות ונשמרתם מאוד לנפשותיכם, יש להסתייג ממנה. זאת ועוד, שהימנעות ממזון מהחי מיטיבה עם הסביבה ותואמת את המשפט התורני "שלא תקלקל ותחריב את עולמי".
תשמישי קדושה

צמחונים וטבעונים אשר לא אוכלים מוצרים מהחי ומעוניינים להימנע מכל שימוש במוצרים מן החי, עומדים בפני מצוות המחייבות אותם לעשות שימוש במוצרים מהחי. ספרי תורה, תפילין ומזוזות ומגילת אסתר חייבים להיכתב על קלף העשוי מעור בהמה, מעובד בעפצים. כמו כן קיימת מצוות תקיעת שופר המצריכה שימוש בקרן, וכן מצוות ציצית המחייבת שימוש בצמר צבוע בתכלת. יהודי שומר מצוות בעל אידאולוגיה צמחונית כזו יעדיף לרכוש תשמישי קדושה מיד שנייה או כאלה שנעשו מעור של חיה שמתה מוות טבעי. במהלך השנים נוצרו מנהגי אכילת מאכלים בחגים שמקורם מהחי, בולטים בהם אכילת מאכלי חלב בחג השבועות, דבש בראש השנה, זרוע וביצה בקערת ליל הסדר.
צמחונות וטבעונות ביחס למצוות הקורבנות

ספר התורה הוא כתב הקודש העיקרי של היהדות ובתורה ישנם ציוויים מפורשים להקרבת קורבנות מסוימים מן החי בלבד, כמו קרבן התמיד (אשר על פי התורה אמור להישחט פעמיים ביום) או קרבן פסח כל שנה בחג הפסח. הקורבנות המתוארים במקרא אף נזכרים בנוסח התפילה המקובל, ונתפסים כמשאת נפש לזמן הגאולה; כך למשל בכל תפילות העמידה מברכים את ברכת העבודה העוסקת בקרבנות: "וְהָשֵׁב הָעֲבוֹדָה לִדְבִיר בֵּיתְךָ", שמשמעותה היא השבת עבודת הקורבנות לחיים היהודיים. כן גם בתפילות מוסף השונות מתפללים לבניין בית המקדש ולחזרת עבודת הקורבנות. כך למשל בתפילת מוסף של שבת אומרים:
יְהִי רָצוֹן מִלְּפָנֶיךָ ה' אֱלֹהֵנוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ, שֶׁתַּעֲלֵנוּ בְשִׂמְחָה לְאַרְצֵנוּ וְתִטָּעֵנוּ בִּגְבוּלֵנוּ, וְשָׁם נַעֲשֶּׂה לְפָנֶיךָ אֶת קָרְבְּנוֹת חוֹבוֹתֵינוּ - תְּמִידִים כְּסִדְרָם וּמוּסָפִים כְּהִלְכָתָם. אֶת מוּסַף יוֹם הַשַּׁבָּת הַזֶּה נַעֲשֶׂה וְנַקְרִיב לְפָנֶיךָ בְּאַהֲבָה כְּמִצְוַת רְצוֹנָךְ, כְּמוֹ שֶׁכָּתַבְתָּ עָלֵינוּ בְּתוֹרָתָךְ עַל יְדֵי מֹשֶׁה עַבְדָּךְ, כָּאָמוּר; וּבְיוֹם הַשַּׁבָּת שְׁנֵי-כְבָשִׂים בְּנֵי-שָׁנָה תְּמִימִם וּשְׁנֵי עֶשְׂרֹנִים סֹלֶת מִנְחָה בְּלוּלָה בַשֶּׁמֶן וְנִסְכּוֹ. עֹלַת שַׁבַּת בְּשַׁבַּתּוֹ עַל-עֹלַת הַתָּמִיד וְנִסְכָּהּ
בתורה קיימות מצוות הקרבת קורבנות שברובם מחייבת גם את אכילתם. על פי דעות שונות היהדות איננה פוסלת צמחונות או טבעונות כאורח חיים, כל עוד השימוש במוצרים מהחי אינם נדרשים לקיום מצוות, ומאחר שמאז חורבן בית המקדש השני בשנת 70 בטלה עבודת הקרבנות, אין סתירה בין הימנעות מאכילת מוצרים מהחי לבין היהדות. קיימת ביהדות ציפייה לחידוש עבודת הקורבנות, המבוטאת למשל בברכת רצה ובתפילות מוסף.
צמחונות וטבעונות ביחס למצוות הקורבנות > קורבנות בראשית הימים

חז"ל בתלמוד כותבים שכבר אדם הראשון הקריב קורבן מן החי. גם על הבל, בנו של אדם הראשון נכתב בתורה שהקריב קורבן מן החי, וקורבנו אף היה מובחר יותר מהקורבן הצמחי של קין:
וַיְהִי מִקֵּץ יָמִים וַיָּבֵא קַיִן מִפְּרִי הָאֲדָמָה מִנְחָה לַה'. וְהֶבֶל הֵבִיא גַם הוּא מִבְּכֹרוֹת צֹאנוֹ וּמֵחֶלְבֵהֶן וַיִּשַׁע ה' אֶל הֶבֶל וְאֶל מִנְחָתוֹ. וְאֶל קַיִן וְאֶל מִנְחָתוֹ לֹא שָׁעָה וַיִּחַר לְקַיִן מְאֹד וַיִּפְּלוּ פָּנָיו
.
יש מהפרשנים המסבירים את הסתירה לכאורה המוצגת כאן בכך שמה שנאסר על האדם זה דווקא אכילת בשר, אולם שימוש בבעלי חיים לצרכים אחרים כמו לשם קורבן לאלוהים - לא נאסר, ועל פי היהדות המסורתית אף רצוי להשתמש בהם לצורך שימושים אלו. מנגד, יהודים טבעונים טוענים שבכל מקרה הועדף קורבנו של הבל משום שכוונתו הפנימית של הבל לרצות את האלוהים הייתה גדולה יותר מכוונתו הפנימית של קין, כך שאין קשר בין המקרים.[דרוש מקור]
הספרות התורנית (כולל המדרש) כוללת בתוכה עיסוק בהקרבת קרבנות מן החי כמרכיב משמעותי בעבודת האל, עוד לפני ההיתר של אכילת בעלי החיים בימי נח וממילא מבחינת היהדות, בעת מתן תורה במעמד הר סיני ניתנה התורה כאשר חלק נרחב ממנה עוסק על מצוות הקורבנות.
צמחונות וטבעונות ביחס למצוות הקורבנות > הקורבנות כתחבולה להרחיק את ישראל מעבודה זרה

על מרכזיותה של עבודת הקורבנות ביהדות הקדומה, כבר בתנ"ך ישנן מקראות שלכאורה מפחיתים בחשיבות הקורבנות. מאז חורבן בית המקדש השני, היהודים מנועים מקיום עבודת הקורבנות, והתפילה - העבודה שבלב, משמשת לה כתחליף. הרמב"ם, בהתאם לגישתו לפיה תכלית האדם הוא ידיעת ה', והמצוות הן אמצעים לכך, אף מציע בספרו מורה נבוכים (פרק לב חלק שלישי), שתכלית הקורבנות היא הרחקה מעבירה; כשהעמים השכנים היו זובחים לאליליהם, לא היה ניתן להפריש את עם ישראל מעבודת אלילים בלי לספק לו עבודת קורבנות חלופית. אך התורה צמצמה אותה למקדש בירושלים, למשפחת הכהנים, ובגדרים נוספים.
צמחונות וטבעונות ביחס למצוות הקורבנות > ההנחה כי מצוות ההקרבה מן החי יבוטלו

הרב קוק, בחזון הצמחונות והשלום, ראה בצמחונות את המצב האידיאלי שנועד לאנושות לפני הידרדרותה לתאווה ואלימות, ובאכילת בשר היתר זמני העתיד להתבטל כשכבר לא יהיה בו צורך, בעתיד אפוקליפטי בו תפסק התחרות והמריבה בין בני האדם: ”אז בצמאון פנימי יתור לו האדם חלקה לעשות בה צדקה, לשפוך עליה מרוח חסדו המלא - ולא ימצַא, בהיות כבר בני אדם כולם מאושרים, חיים חיי ענג נחת והצלחה, חומרית מוסרית ושכלית. אז יפנה לו האדם עם אוצר חכמתו לידיעותיו ונסיונותיו, אל אחיו הנמוכים, האלמים האומללים, בעה"ח הללו בכללם, וימצא עצה ותושיה לרוב לשכללם ללמדם ולהשכילם לפי ערכם, מעלה אחר מעלה:” בנוסף חזה שכשהאנושות תהפוך לצמחונית, גם הקרבת הקורבנות מן החי תבוטל, כדברי מדרש ויקרא רבה: "לעתיד לבוא כל הקרבנות בטלין וקרבן תודה אינו בטל". הוא הציע שהמקור בתורה לחידוש זה, הוא שהקורבנות מכונים בה "לחם", ולפיכך כשבשר בעלי חיים יפסיק להיחשב למזון, גם הקרבתו לאל תפסק. חלק מהמצוות, כגון מצוות כיסוי הדם ומצוות ""שׁוֹר אוֹ כֶשֶׂב אוֹ עֵז כִּי יִוָּלֵד וְהָיָה שִׁבְעַת יָמִים תַּחַת אִמּוֹ", הוא פירש כמכווינות לחנך את האדם, בתחילה באופן נסתר, לכך שיש חיסרון מוסרי בשחיטת בעלי חיים. מצוות אחרות, כגון איסור בשר בחלב ואיסור שעטנז הוא פירש כמחנכים להימנעות מניצול בעלי חיים אף ללא הריגתם. עם זאת, למעשה באגרות שכתב לבנו, הוא הזהיר אותו מפני קיום אורח חיים צמחוני, ועודד אותו להתנסות בשחיטה.
ראו גם

אכילת בשר ביהדות
אין שמחה אלא בבשר ויין
תזונה טבעונית ובריאות
חזון הצמחונות והשלום
לקריאה נוספת

הרב אברהם יצחק קוק, בעריכת הרב דוד כהן (הנזיר), חזון הצמחונות והשלום מבחינה תורנית , ירושלים תשכ"א, באתר אוצר החכמה
הרב חגי לונדין, חזון הצמחונות והשלום: יחסי האדם ובעלי החיים בימינו ובאחרית הימים, מכינת עלי, תשס"ט. (ההקדמה)
הרב חיים דרוקמן, חזון הצמחונות והשלום: דרכה החינוכית של התורה הא-לוהית לתיקון האנושות, המכון התורני אור עציון, תשפ"א (פרק לדוגמה)
הרב מנחם סליי, חיתו ארץ, הוצאת שם, ירושלים תשמ"ח, באתר אוצר החכמה
אברהם סתיו, צמחונות יהודית, ידיעות ספרים, 2022
אושבתי

ארבעה אושבתים של ח'בח'נת (אנ') והתיבה שלהם. השושלת ה-19, 1279–1213 לִפנֵי הַסְפִירָה. אבן גיר צבועה. גובה האושבתים: 16.7 ס"מ, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אושבתי הם פסלונים קטנים, בגודל של בין 10–50 ס"מ, שנמצאו בקברים שונים במצרים העתיקה. בתקופות שונות הפסלונים כונו גם שאבתי או שאוואבתי (לפי שיטות איות שונות), על פי המאפיינים שלהם.
בתחילה, הנוהג היה לקבור יחד עם הנפטר פסלונים המיצגים את בני משפחתו ובעלי תפקידים בביתו כדי שבחיים שלאחר המוות הוא ימצא בסביבה המוכרת לו. בהמשך, חלה התפתחות במשמעות המנהג, והאושבתים שהונחו בין חפצי הקבר נועדו לשרת את הנפטר לשם ביצוע מטלותיו, אם יידרש על ידי האלים לעבוד עבודת כפיים בחיים שלאחר המוות.
גדוד של דמויות אושבתים על שם נפריברהב, Neferibreheb. תפקידם לשרת בזמן ההלוויה. ממפיס, 500 לפני הספירה, לובר-לנס (אנ').
הפסלונים נשאו לעיתים קרובות מעדר על כתפם וסלסלה על גבם, רמז לכך שהם נועדו לעבוד בחקלאות. הם סומנו בדרך כלל על ידי הירוגליפים על רגליהם. כמו כן, הם נשאו כתובות המעידות על נכונותם להיענות לזימון האלים לעבודה.
גודלם של רוב האושבתי היה קטן, ורובם יוצרו בכפולות. לפעמים הם כיסו את הרצפה סביב הסרקופג, ולפעמים אוחסנו בתיבות מיוחדות. אושבתים בגודל גדול יותר, או המיוצרים כיצירת אמן יחידה במינה, הם יוצאי דופן.
שכיחות השימוש באושבתים בכל התקופות המצריות ורצונם של המוזיאונים העולמיים לייצג חפצי אמנות מצריים עתיקים, גרמו לכך שאושבתים וחרפושיות הם בין החפצים המיוצגים ביותר בתצוגות האגיפטולוגיה בעולם.
אטימולוגיה ושימוש במונחים

באופן כללי ניתן להתייחס לפסלונים שנמצאו בקברים במצרים העתיקה כ"פסלוני קבורה", אולם כינויים משתנה לפי תקופות השימוש בהם, לפי מאפייניהם או לפי מקום הימצאם.
המונח "שאבתי", (בכתב חרטומים: 𓆷𓍯𓃀𓏏𓏭𓀾) – חוקרים סבורים שהשם נובע מהמילה המצרית Swb שפרושה מקל, או Shab, המצביע על עץ האבוקדו ממנו ייצרו את הפסלונים הראשונים. יש גם סברה שהוא נובע מהפועל Sha, לצוות, או מהפועל, Shadj, לחפור. המונח מתייחס לצלמיות מוקדמות של נותני שירותים שנוצרו החל מסוף תקופת הביניים הראשונה, דרך הממלכה התיכונה והממלכה החדשה לפני שלטון השושלת ה-21 (2181-1055 לפנה"ס). על הצלמים היו רשומים שמות הבעלים יחד עם ביטוי ששולח אותם לפעולה, כתוב בכתב ההיראטי. הם היו בשימוש מחוץ לתבאי ובגדה המערבית של הנילוס.
ה"שוואבתי", (בכתב חרטומים: 𓈙𓍯𓃀𓆭) – קבוצה נפרדת של פסלוני קבורה שנמצאו באזור דיר אל-מדינה מתקופת השושלות ה-17 וה-18.
לגבי הכינוי "אושבתי", (בכתב חרטומים: 𓅱𓈙𓃀𓏏𓏭𓀾) – ישנה סברה שהשם נובע מהמילה wSb, שפירושה להיענות במובן של לרצות משום שהצלמית "מרצה" את האלים במקום הנפטר ומבצעת את כל המטלות השגרתיות של חיי היומיום שהטילו האלים על אדונו, בחיים שלאחר המוות. על רגליו היו כתובים פסוקים מפרק 6 מספר המתים. היה עליו לבצע את המשימות הנדרשות מהנפטר בעולם התחתון. המונח נכנס לשימוש בתקופת הממלכה התיכונה ולאחר השושלת ה-21 נשאר בשימוש באופן בלעדי עד לממלכת תלמי.
סקירה היסטורית > התקופה הקדם שושלתית

קיימות עדויות על הקרבת משרתים ובני בית שנקברו יחד עם בעליהם בתקופה הקדם שושלתית ובתקופת השושלת הראשונה (בערך עד 2686 לפנה"ס) במצרים העתיקה. קרבנות אלה נקראים קרבנות תחזוקה (אנ'). בשלב הבא הסתפקו בציור המשרתים על דפנות הקבר. יש חוקרים הסבורים שבמקור האושבתים החליפו באופן סמלי את קבורת הקורבנות האנושית.
סקירה היסטורית > תקופת הממלכה הקדומה

בתקופת הממלכה הקדומה, הרבה לפני הופעת השאבתים, נקברו יחד עם המומיה ראשים בגודל טבעי העשויים מאבן גיר.
החל מהשושלת הרביעית, בשנים 2613–2494 לפנה"ס, הופקדו בקברים צלמיות אדם קטנות, בדמות משרתים, אופים וקצבים שהיו אמורים לדאוג למחסורם של הבעלים בחיים הנצחיים בעולם הבא.
סקירה היסטורית > תקופת הביניים הראשונה

בתקופת הביניים הראשונה (2160–2055 לפנה"ס), מאז שלטונו של מנתוחותפ השני מהשושלת ה-11 (סוף תקופת הביניים הראשונה), היו בשימוש צלמיות ערומות של הנקבר ושל צוות עובדים, עשויות משעווה ודבק ועטופות בבד. הם סימלו את הנפטר ובצעו מטלות בשמו אולם ללא כיתוב מתאים. התפקיד המדויק שלהם לא פוענח כי הם היו נטולי רישום. לכן לא מכנים אותם שאבתי.