stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
CRRC
פעילות בישראל > דנקל > המכרז להקמת הקו הירוק והקו הסגול

בספטמבר 2020, נסגר שלב הגשת ההצעות במכרז להקמה ולתפעול של הקו, בסכום כולל של כ-15 מיליארד שקלים לקו הירוק ולקו הסגול יחד, עם חמש קבוצות מועמדות – CAF בשיתוף "שפיר הנדסה"; "אלסטום" הצרפתית בשיתוף "אלקטרה" ו"דן"; "CRCC" (אנ') ו-"CRRC" הסיניות בשיתוף "שיכון ובינוי" ו"אגד" (תחת השם "אורבניקס"); "CHEC" (אנ') הסינית בשיתוף "מנרב" ו"אלייד"; ו-"CREC" (אנ') הסינית בשיתוף "הפניקס" ו"בומברדייה" הקנדית. הקבינט של ארצות הברית רמז למשרד האוצר כי עליו למנוע את זכייתן של החברות הסיניות המועמדות והפעיל לחץ על גורמים מדיניים בנושא זה, כחלק ממלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין. החששות, בעניין הקשרים של החברה לצבא סין, הושמעו ישירות לראש ממשלת ישראל נפתלי בנט בפגישתו עם ראש ה-CIA, ויליאם ברנס. בסוף 2021, נת"ע ערכה שימוע לחברות הסיניות, עקב "אי-היתכנות כלכלית" להצעותיהן. ב-20 בינואר 2022, נת"ע הודיעה על זכייתה של "CAF" בשיתוף "שפיר הנדסה" במכרז להקמה ולתפעול של הקו הסגול.
באפריל 2022, קבוצת "אורבניקס" עתרה לבית המשפט המחוזי בתל אביב נגד פסילתה מהמכרז, ודרשה שיוכרז על זכייתה בו, בטענה שנפסלה מטעמים של שיקולים זרים. לאחר דחיית העתירה, ערערה הקבוצה לבית המשפט העליון, אך גם בערכאה זו נדחתה בקשתם.
פעילות בישראל > הרכבת הקלה בירושלים

בדצמבר 2024, פורסם כי זכיינית הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים, קבוצת "Jtrain" ("דניה סיבוס" ו"דן") חתמה על מזכר הבנות מול CRRC לאספקת קרונות לקו.
פעילות בישראל > רכבת על גלגלים

ב-2019, החברה זכתה במכרז לפיילוט שערכה חברת נתיבי איילון לבחינה של כלי תחבורה ארוכים (מעל 18 מטרים). הוא הובא למרכז הניסויים הלאומי לתחבורה חכמה באשדוד, ועבר את הבחינה בהצלחה. הרעיון להשתמש בו בכבישי ישראל חלוק על ממשלת ישראל, עקב היעדר תקינה אירופית או אמריקאית לכלי. ב-2022 המגמה השתנתה, ומשרד התחבורה מנסה להמציא מתווה תקינה שיתאים לכלי הייחודי.
שערוריות > ארצות הברית

לפי מחלקת המדינה של ארצות הברית, CRRC היא ספקית לצבא השחרור העממי (צבא סין). בנובמבר 2020, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הוציא צו נשיאותי האוסר על חברות אמריקאיות או אנשים פרטיים להחזיק מניות בחברות, שלפי מחלקת ההגנה של ארצות הברית מקושרות לצבא סין, וביניהן CRRC.
באוקטובר 2022, מחלקת ההגנה הוסיפה את CRRC לרשימת "חברות בשליטת צבא סין" הפועלות בארצות הברית.
שערוריות > האיחוד האירופי

בפברואר 2024, האיחוד האירופי פתח בחקירה נגד CRRC, בחשד לשימוש בסובסידיות ממשלתיות כדי לעקוף יצרנים אירופיים.
שערוריות > דרום אפריקה

ביוני 2016, חברת CSR (אותה ירשה), הואשמה כי השתמשה בשוחד כדי לזכות במכרז בשווי 6 מיליארד דולר אמריקאי, לאספקת 600 קטרים לסוכנות הרכבות של דרום אפריקה (אנ'). ב-2020, לאחר התמזגות החברה ל-CRRC, דווח כי כספים שיועדו לתשלום עבור חוזה מותאם לקטרים הוקפאו על ידי רשות מס ההכנסה הדרום אפריקאית, עקב הימצאות אפשרית של שוחד למקורבי משפחת גופטה (אנ') ההודית, המקורבת לנשיא דרום אפריקה לשעבר, ג'ייקוב זומה.
ביאורים

↑  China National Railway Locomotive & Rolling Stock Industry Corporation
↑  Majestic Legend Holdings
פסוטה

פַסוּטָה (בערבית: فسّوطه) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היישוב שוכן בגליל העליון, בגובה של 600 מטר מעל פני הים. הוא הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1965.
פסוטה מזוהה עם "מפשטה" היישוב העברי הקדום מימי המשנה והתלמוד. לאחר המרד הגדול ברומאים וחורבן הבית השני שימשה "מפשטה" מושב למשפחת הכהנים חרים מכ"ד משמרות הכהונה הנזכרת בקינה של רבי אלעזר הקליר. בחצר הכנסייה נתגלו שרידים של בית כנסת.
פסוטה ומעיליא הם שני הכפרים הערביים היחידים בישראל שרוב מוחלט של תושביהם (למעלה מ-99%) הם ערבים-נוצרים.
היסטוריה > התקופה הכנענית והעת העתיקה

על פי מקורות היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים, האתר שבו שוכן כיום הכפר פסוטה היה מיושב החל מהתקופה הכנענית (עידן הברונזה התיכונה, כ-1500 לפנה"ס). עדות לכך נמצאה בשנת 1989, כאשר התגלו שרידים ארכאולוגיים, בהם כלי חרס וכלי נשק מברונזה, בחפירות שנערכו מצפון לכפר.
במהלך התקופה ההלניסטית שימשה פסוטה מרכז כפרי לאזור שסביבה ונשלטה על ידי העיר צור, שנמצאת כיום בלבנון. בתקופה הרומית, החל מהמאה ה-1 לפנה"ס, היישוב הפך לחלק ממערכת הכפרים שתחת שליטת האימפריה הרומית, ועדויות לכך ניתן לראות בשרידי מבנים עתיקים וחורבות אבן גדולות שנמצאות בסביבת הכפר.
היסטוריה > התקופה הביזנטית

בתקופה הביזנטית התיישבו בכפר תושבים נוצרים, ובמקום הוקמה כנסייה ביזנטית. שרידיה של כנסייה זו שימשו בסיס לכנסייה שנבנתה מאוחר יותר בכפר.
היסטוריה > התקופה הצלבנית

בתקופה הצלבנית נבנתה בפסוטה מצודה בשם "פאזוס" (Fasos), שהייתה חלק ממערך ההגנה האזורי. שרידי המצודה כוללים עמודים, כותרות עמודים ואבנים מעוטרות שנשתמרו במקום.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

בתחילת המאה ה-16 נכבש האזור בידי האימפריה העות'מאנית. רשומות מאותה תקופה מעידות על כך שפסוטה הייתה חלק ממערכת המיסוי של הסנג'ק של צפת.
היסטוריה > התקופה המודרנית

חוקר ארץ ישראל הצרפתי-קתולי ויקטור גרן ביקר בפסוטה בשנת 1870, וכתב כי בכפר מתגוררות כ-20 משפחות נוצריות מהזרם היווני אוניאטי. הוא מצא בכפר שרידים עתיקים ובהם כתריסר גתות כמעט שלמות, שעתה היו נטושות, כך שהתושבים מסתפקים באכילת הענבים הבשלים. בנוסף, בכנסייה של הכפר, הוא הבחין  בכותרת עמוד אותה תיארך לתקופה הביזנטית, ומשקוף עם תבליט מעוטר. הוא הציע כי זהו הכפר Fascoe מתקופת מסעי הצלב, ועל בסיס הממצאים שגילה במקום, גרס כי הוא נבנה על שרידיה של עיירה קדומה.
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, תוכנן לפנות את הכפר יחד עם איקרית ובירעם, אך הפינוי לא יצא לפועל בשל סירוב מפקד הפלמ"ח לבצע את ההוראה. בדצמבר 1949 תוכננה מחדש תוכנית לגירוש תושבי הכפר, אך זו בוטלה בעקבות התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן.
היסטוריה > גורמים להגירת המשפחות לפסוטה

גורמים דתיים: התפשטות המנהג הקתולי בלבנט גרמה לרדיפות מצד זרמים דתיים אחרים, מה שאילץ משפחות קתוליות רבות לעזוב את בתיהן ולחפש מקלט במקומות בטוחים יותר.
גורמים כלכליים: חלק גדול מהמשפחות בפסוטה מקורן בלבנון, מדינה הידועה בהיסטוריה של הגירה בשל מחסור במשאבים ובשטחים. הצורך בחיפוש אחר פרנסה הביא משפחות רבות מלבנון להשתקע בפסוטה.
סכסוכים עדתיים: בתקופת שלטונו של איברהים פאשא (1831–1840) נעשה ניסיון לאיזון זכויות בין העדות השונות. המהלך גרם למתיחות ולמהומות, בעיקר מצד הרוב המוסלמי, מה שהוביל משפחות נוצריות רבות להימלט מבתיהן ולהגיע לפסוטה.
גורמים חברתיים: נקמת דם: משפחות מסוימות עזבו את בתיהן מחשש לנקמה על רקע האשמות ברצח
שילוב כלכלי-חברתי: חלק מהמשפחות הגיעו לפסוטה לצורכי עבודה, ולאחר תקופה מסוימת התחתנו עם בני המקום והתיישבו בו.
נישואין: חלק מהמשפחות הגיעו לפסוטה בעקבות נישואין עם תושבות המקום
היסטוריה > תקופות ההגירה העיקריות לפסוטה

סוף המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-19
אמצע המאה ה-19
מלחמת העולם הראשונה
שנת 1948
סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70
היסטוריה > תולדות חלק מהמשפחות > אבו איוב

על פי מסמכים ישנים, מייסד המשפחה היה יוסף נג'אר, שהגיע יחד עם דודו איברהים נג'אר מאזור חמרה בלבנון. יוסף נקשר לקבוצת צוענים שעברה בכפר, אך הוחזר בכוח על ידי תושבי המקום. מאז נקראה המשפחה "אבו איוב" על שם מנהיג קבוצת הצוענים.
היסטוריה > תולדות חלק מהמשפחות > משפחת דקואר

משפחת דקואר או דכואר  היא אחת המשפחות הוותיקות שהתיישבו בפסוטה, ולפי המסורת המקומית, מקורה בלבנון. המשפחה ידועה בעיקר בזכות תרומתה לקהילה המקומית ושילובה במרקם החברתי של הכפר.
לא ידוע בדיוק מתי הגיעה המשפחה לפסוטה, אך על פי עדויות והיסטוריה מקומית, ההתיישבות החלה ככל הנראה בין סוף המאה ה-18 לאמצע המאה ה-19. בתקופה זו הגיעו משפחות רבות מלבנון בעקבות רדיפות דתיות, סכסוכים כלכליים או חיפוש אחר ביטחון חברתי.
בני משפחת דקואר השתלבו היטב בקהילה בפסוטה, ושמם מזוהה עם מוסדות מקומיים, חקלאות, ומסורת תרבותית עשירה. לאורך השנים, המשפחה שמרה על קשרים עם קרובי משפחה בלבנון ובאזורים נוספים בגליל.
היסטוריה > תולדות חלק מהמשפחות > אבו סמעאן

מקורה של משפחה זו בכפר סח'מתה. בשנת 1948 הגיעו לפסוטה שתי משפחות: משפחת אמבדא טנוס אבו סמעאן ומשפחת נג'יב יוסף אבו סמעאן.
היסטוריה > תולדות חלק מהמשפחות > אשקר

משפחה שמקורה בכפר בית-שבאב שבלבנון. בשל רדיפות דתיות, בני המשפחה היגרו והתפזרו ביישובים שונים, כולל פסוטה.
היסטוריה > תולדות חלק מהמשפחות > בלוט

מקורה של המשפחה בכפר החסון בירדן. שמה המקורי היה "חדאד", אך הוא שונה ל"בלוט" על פי המסורת המקומית, מכיוון שאחד מבני המשפחה נולד תחת עץ בלוט.
היסטוריה > תולדות חלק מהמשפחות > בענאוי

משפחה נוספת שמקורה באזור החסון בירדן, ויש הטוענים כי יש לה קשרים משפחתיים עם משפחת בלוט. פסוטה משמשת כיום כעדות חיה להיסטוריה המגוונת של משפחות אלו ולמורשתן התרבותית.
היסטוריה > תולדות חלק מהמשפחות > ממצאים ארכאולוגיים

בכפר וסביבתו נמצאו שרידים ארכאולוגיים מתקופות שונות, בהם:
כלי חרס וכלי נשק ברונזה מתקופת הברונזה התיכונה.
חורבות רומיות, בהן מבנים גדולים ואבנים מעוטרות.
כנסייה ביזנטית ושרידיה, שעליהם נבנתה כנסייה מאוחרת יותר.
שרידי המצודה הצלבנית "פאזוס", ובה עמודים, כותרות ואבנים מסותתות.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוקטובר 2024 (אומדן), מתגוררים בפסוטה 3,416 תושבים (מקום 243 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 68.1%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,147 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
נכון לסוף שנת 2021, כ-99% מכלל תושבי הכפר הם ערבים-נוצרים מהזרם המלכיתי-יווני-קתולי.
אישי ציבור מן הכפר

הסופר אנטון שמאס נולד בכפר וגדל בו עד גיל 12 כשעבר עם משפחתו לחיפה.
עורך הדין ואיש אש"ף, סברי ג'ריס, נולד בכפר וגדל בו.
המשוררת נידאא ח'ורי נולדה בכפר בשנת 1959.
הצייר-אמן מיכאל חלאק נולד בכפר בשנת 1975.
עורך הדין מטאנס שאער נולד בכפר בשנת 1954.
בשנת 1960, במסגרת הכשרתו כמרגל, נשלח אלי כהן לתקופה של מספר שבועות לכפר, ולן אצל בעלת בית ממוצא סורי. שם למד אורחות חיים ופולקלור, תרבות ובישול. הוא הופיע בכפר בסיפור כיסוי של פליט ממצרים בשם הבדוי פתחי נאסר וכונה על ידי אנשי הכפר שבאו במגע איתו בשם פתחי אל מאסרי (פתחי המצרי).
לקריאה נוספת

רבקה שפק ליסק, הכפר הערבי פסוטה היה בעבר כפר יהודי, אתר e-mago
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4 5  לטבלת הדירוג המלא.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  רפיק נג׳אר, ד״ר שוכרי עארף, פסוטה היסטוריה ואדם, 1993, עמ' 11-14
↑  ויקטור גרן, תרגום: חיים בן־עמרם, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ ישראל, כרך ז': הגליל (ב), ירושלים: יד יצחק בן־צבי, תשמ"ז, עמ' 36
↑  חורפיש הייתה בתכנית המגורשים מישראל, באתר "פורטל הכרמל והצפון", ‏9 באוקטובר 2017
↑  census of Palestine 1931, NO 1.
↑  פרופיל פסוטה באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת רמת הגולן • נפת צפת • נפת עכו • נפת כנרת • נפת יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות-תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • עראבה • צפת • קריית שמונה • שפרעם • מע'אר | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בוקעאתא • ביר אל-מכסור • בית ג'ן • בסמת טבעון • בענה • ג'דיידה-מכר • ג'וליס • ג'ש (גוש חלב) • דבורייה • דיר חנא • דיר אל-אסד • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • טובא-זנגרייה • טורעאן • יאנוח-ג'ת • יבנאל • יסוד המעלה • יפיע • ירכא • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כסרא-סמיע • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר כנא • כפר מנדא • כפר תבור • מג'ד אל-כרום • מג'דל שמס • מגדל • מזרעה • מטולה • מסעדה • מעיליא • משהד • נחף • סאג'ור • ע'ג'ר • עיילבון • עילוט • עין מאהל • עין קנייא • פסוטה • פקיעין • קצרין • ראמה • ראש פינה • ריינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי • שעב | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| מועצה מקומית תעשייתית | מגדל תפן | מפת מחוז הצפון |
| יישובים לשעבר | אבוקה • אחוזת נפתלי • אתגר • גבעות זייד • מחנה ישראל • שייח' בראק | מפת מחוז הצפון |
| ערי הכהנים בעת בית ראשון ושני |
| --- | --- | --- |
| תשע ערים משבט יהודה ושמעון | חברון • לִבְנָה • יַתִּר • אֶשְׁתְּמוֹעַ • חלן • דְּבִר	 • עין • יֻטָּה • בית שמש |  |
| ארבע ערים משבט בנימין | גבעון • גבע • עֲנָתוֹת • עַלְמוֹן |  |
| כ"ד ערי הגליל בהן התיישבו משמרות הכהונה לאחר חורבן בית שני | מירון • ציפורי • פסוטה • עילוט • בית לחם הגלילית • יודפת • עיילבון • שדה עמודים • חירבת אירביד • כאבול • כפר כנא • צפת • תל מעון (טבריה) • שיחין • מע'אר • חרבת יבנית • כפר ממלח • נצרת • עראבה • מגדל • כוכב הירדן - כאוכב אל הווא • כפר ענאן • תל צלמון • חמי טבריה (חמת אריח) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465860405171  VIAF: 316601450   WorldCat (עם VIAF): 316601450 
הכנסייה בפסוטה
מצודה (כתב עת)

| --- | --- |

שער גיליון מצודה 3
 מו"ל:  תנועת הנוער בית"ר
 בעלים:  תנועת הנוער בית"ר
 עורך ראשי:  אייזיק רמבה
 תאריכי הופעה:  דצמבר 1935 – קיץ 1938
 שפה:  עברית
 מדינה:  פולין
 
מצודה היה כתב עת עברי בהוצאת תנועת הנוער בית"ר שראה אור בוורשה שבפולין בשנים 1935–1938.
עורך "מצודה" היה אייזיק רמבה בהשתתפות י"ש פקר במסגרתו ראו אור עשרה גיליונות.
כל גיליון כלל עמוד שער, מאמרים אידאולוגיה והגות, יצירות ספרותיות, סקירות היסטוריות, מדור חדשות וידיעות קצרות על הנעשה בתנועת הנוער בארץ ישראל ובקני התנועה ברחבי העולם, ובדף האחרון סדרת מודעות על מיזמים ספרותיים הקשורים לתנועת ז'בוטינסקי.
הגם שכתב העת הוגדר כ"במה מרכזית לבית"ר העולמית" כלומר לחניכי תנועת הנוער ולבוגריה, הרי שבפועל הוא היווה במה אידאולוגית ופרוגרמטית לכלל שוחרי הציונות הרוויזיוניסיטית, חברי הצה"ר והאצ"ל. ב"מצודה" פרסם ז'בוטינסקי, ראש בית"ר, מאמרי הגות ומביכורי תרגומיו לספרות הלועזית, כגון "מנגינת הרוחות (תמונה מפאוסט לי. וו. גיטה)".
במצודה השתתפו גם דב חומסקי, יחזקאל דיליון, ח"ש הלוי, שמואל אורזשך, יצחק גוריון, שמעון גוטספלד, אורי צבי גרינברג, דוד ליניבסקי, בן-מנחם (ירושלים), ז' לרנר, אביגדור מוריק, פרופ' יעקב באדר, נתן פרידמן, אליעזר שוסטק, יוסף פעמוני, י' קרלמן, ד"ר י"ה ייבין, עזרא מרקוביץ, מרדכי כ"ץ, ד"ר ב' שייב (אלדד), ש' סקולסקי, ואחרים.
תקציב "מצודה" אורגן, בין השאר, על ידי דמי מנוי.
הערות שוליים

↑  על מצודה בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  זאב ז'בוטינסקי, "מנגינת הרוחות (תמונה מפאוסט לי. וו. גיטה)", מצודה, 4, שנה ראשונה, חוברת ב' (2), עמ' מט.
יונתן גרסל

יונתן גרסל בהרצאה
יונתן גרסל (באנגלית: Jonathan Gressel) (נולד ב-30 באוקטובר 1936) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדעי הצמח במכון ויצמן למדע, חתן פרס ישראל בחקר החקלאות ומייסד חברת TransAlgae.
ביוגרפיה

גרסל נולד בארצות הברית ועלה לישראל כנער בשנת 1950. בסיום לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון החקלאי בפרדס חנה-כרכור חזר לארצות הברית ולמד תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אוהיו ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין. לימודיו עסקו במגוון תחומים בחקלאות, ביוכימיה ופיזיולוגיה של הצמח. בשובו לישראל השתלם בבתר-דוקטורט במחלקה לביוכימיה במכון ויצמן למדע, תחת פרופסור מרדכי אברון, ולאחר מכן במחלקה לגנטיקה של צמחים.
כחבר סגל מכון ויצמן למדע התקדם גרסל לדרגת פרופסור מן המניין. במסגרת עבודתו המחקרית פורסמו על ידו עד 2010 למעלה מ-300 מאמרים ושלושה ספרים, וכן חמישה ספרים נוספים בעריכתו. מחקריו נגעו בתחום ויסות מערכות ביולוגיות והתמקדו בפריחה ובנביגה. גרסל התמקד בחקר הדברה ועסק במודלים התפתחותיים של עמידות, לשם עמידות גידולים חקלאיים וצמצום עמידותם של עשבים. בין מחקריו הוא עסק בקטילת טפילים דוגמת עלקת וסטריגה. לצד תפקידיו האקדמיים הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות בעולם ובשנת 2008 היה ממייסדי חברת "TransAlgae", בה שימש מדען ראשי ומחקריו כיום (2010) מתמקדים בה בביות אצות חד-תאיות והתאמתן למי ים המועשרים בדשן ופחמן דו-חמצני לשם הפקת תוצרת מהן. בנושאי התמחותו ייעץ לחברות ביוטכנולוגיה, הבנק העולמי וממשלות בעולם.
גרסל נבחר לראשות האגודה הבינלאומית לעשבים רעים, כיהן כיו"ר האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים וחבר כבוד באגודה האמריקאית. כן הוא כיהן כיו"ר "האגודה הישראלית לתרביות רקמה וביולוגיה מולקולרית". בשנת 2010 הוכרז גרסל כזוכה בפרס ישראל לחקר החקלאות על היותו "מומחה בעל שם עולמי בביוטכנולוגיה של צמחים, פורץ דרך בחקר המנגנונים המולקולריים המאפשרים הדברת עשבים בחקלאות ובעל תגליות המיושמות בארץ ובעולם".
אדולף דוקס

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1822 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  20 בנובמבר 1881 (בגיל 59) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 שפות היצירה:  גרמנית, הונגרית 
 
אדולף דוקס (בהונגרית: Dux Adolf, ברטיסלבה, 25 באוקטובר 1822 – בודפשט, 20 בנובמבר 1881) היה דוקטור במדעי הרוח, עיתונאי, מבקר, מתרגם, הונגרי-יהודי, חבר באגודת קישפלודי.
ביוגרפיה

אדולף דוקס נולד להורים יהודים עניים, וכבר בילדותו בלט בחריצותו ובשנינותו. בצימאון בלתי נדלה לדעת צלל לתוך מה שאפשר היה ללמוד אז בבית ספר יהודי. הוא עוד לא היה בן עשר כשאביו הציג את הילד לפרנץ דיאק בפרלמנט ההונגרי שמושבו היה אז בברטיסלבה. דיאק, שקיבל את הביקור באהדה, בחן את הילד ובמיוחד היה מרוצה מתשובותיו בגאוגרפיה, עד שהעניק לו במתנה שלושה מטבעות של עשרים מכסף. הסכום היה אז כסף גדול ובמיוחד לילד עני באותה תקופה. שלא כמו נערים אחרים, הוא קנה מהמתנה ספרים וניירות כתיבה והמשיך בלימודיו. גם בהמשך חייו, היה תמיד אדם עני שסחר רק באוצרות החיים הרוחניים והעביר אותם לעצמו ולעולם.
הוא סיים את הגימנסיה בעיר הולדתו ובעיר דיור, ואחר כך באוניברסיטה בברטיסלבה בשתי מגמות: פילוסופיה ובמשפטים. באותם ימים בברטיסלבה השפה ההונגרית הפכה נפוצה יותר ויותר בקרב חברי הפרלמנט ההונגרי וגם בקרב נוער הפרלמנט (במקום השפה הגרמנית שהאצולה, הפוליטיקאים, האינטליגנציה ומעמד הביניים ההונגרי דיברו בה). גם דוקס למד בהדרגה לדבר הונגרית כך שהיה מסוגל לתרגם מאמרים הונגריים קצרים בעזרת מילון. הוא קיבל לכך הזדמנות נהדרת כשאדולף נוישטדט בא לברטיסלבה בשנת 1847 והשתלט על ה- Pressburger Zeitung. בהמשך תרגם דוקס את השירה ההונגרית עבור העיתון שהוזכר קודם ולמוסף שלו בשם "פאנוניה". בשנת 1848, כאשר החלה רדיפתם הראשונה של היהודים ויהדות הונגריה הואשמה גם בעיתונות ברוח גרמנית ואוסטרית ובהיעדר "הונגריות", באותה תקופה בדוקס כבר נטמע הרגש הפטריוטי ההונגרי, והגן על בני דתו באומץ ובעוצמה.
לצורך המשך לימודיו נסע לווינה בשנת 1849, שם קיבל את הדוקטורט בפילוסופיה. אך הוא חי בלעדית לספרות. בנוסף ל- Oesterreichische Zeitung, הוא הועסק על ידי קונרד וארנס. בשנת 1852 נאלץ לעזוב את וינה בגלל הריאקציה השמרנית. הוא חזר לעיר הולדתו ועבד שם במשך שנתיים, במשרה חלקית כמורה מחליף בבית הספר הריאלי בעיר ובמשרה חלקית כסופר (שוב בפרסבורגר צייטונג). אז נקרא לפתע לפסטר לויד בשנת 1855.
באותה תקופה לא שלט עדיין היטב בשפה ההונגרית עד כדי שיהפוך לסופר הונגרי, אך הציב לעצמו את המשימה לתרגם ולהפיץ ספרות הונגרית באמצעות תרגומים ספרותיים ומחקרי ביקורת. ענף זה של עבודתו הספרותית היה הרחב ביותר, השימושי ביותר, ובכך נתן את השירות הטוב ביותר לספרות ההונגרית של תקופתו. דוקס היה הראשון שהכיר לספרות העולם את המשורר שנדור פטפי על ידי תרגום שיריו לגרמנית. בגין זכויותיו והישגיו אלה נבחר כחבר חיצוני של אגודת קישפלודי בשנת 1867. כסופר הונגרי הוא זכה בפרס של 40 מטבעות זהב על עבודתו "ניתוח תאוריית הליצן" (שפורסם באותו הזמן). הוא נבחר כחבר קבוע באגודה. הוא המשיך להיות כתב קבוע של הפסטר לויד, בשפה הגרמנית אמנם, אך התמנה בעיתון לראש הדסק הספרותי והאמנותי. אחד מעבודותיו נכתבה בשיתוף עם הסופר ופוליטיקאי ההונגרי-היהודי מיקשה פלק. ("ספר הזיכרון של ההכתרה" משנת 1867).
דוקס מעולם לא היה בריא. כבר מלידה סבל מחולשה גופנית ומעולם לא היה לו זמן לטפל בעצמו, לחפש נוחות ורגיעה. מאז ילדותו נאבק במחסור תמידי, נאבק לשמור על פרנסתו ועבד ללא לאות. הוא הזדקן בטרם עת. מחלות קשות נעלו אותו תחילה בחדרו ואחר כך למיטתו. אפילו כמה ימים לפני מותו שלח כתבה עם רעיונות פילוסופיים לפסטר לויד, שפרסם אותה למחרת מותו.
עבודותיו

Ausgewählte Dichtungen von Petőfi. Wien, 1846.
Der Zerfallene. Roman von Laidslaus Kelemenffy. Aus dem Ungarischen. Pressburg, 1847. Két kötet.
Der Bauernkrieg in Ungarn 1514. Historischer Roman von Baron Joseph Eötvös. Aus dem Ungar. Pest, 1850. Három kötet.
Zur ungarischen Frage, von Anton von Zichy. Aus dem Ungar. Wien, 1850.
Ungarische Dichtungen. Pressburg. u. Leipzig. 1854. (Petőfi és Lisznyay költeményeiből, egy terjedelmesebb verses előszóval, melynek a szerző némi önéletrajzi tartalmat is adott.)
Die Bucanier. Aus dem Französischen nach Paul Duplessis. Pressburg, 1854. Öt kötet.
Ein ungarischer Nabob. Roman von Moritz Jókai. Aus dem Ungar. Pest, 1856. Négy kötet. (Belletr. Lesekabinet der magyar. Literatur.)
Der alte Infanterist und sein Sohn der Husar. Charakterbild mit Gesang in 5 Akten, nach Josef Szigeti's ungar. Volksstücke: A vén bakancsos és fia a huszár frei bearbeitet. Wien, 1858.
Bánk-Bán. Drama in 5 Akten von Joseph Katona. Aus dem Ungar. metrisch übersetzt. Leipzig, 1858.
A magyar nemzeti muzeum. Pest, 1857. (Utmutató ennek műkincsei gyűjteményeiben. Ism. M. Sajtó 1856. 283. sz.)
Das National-Museum. Eine Skizze. U. ott, 1858.
Die Schwestern. Roman von Baron Joseph Eötvös. U. ott, 1858. Két kötet. (Belletr. Lese-Kabinet der magyar. Literatur.)
Mein Reisetagebuch, von Lilla von Bulyovszky. Aus dem Ungar. U. ott, 1858.
Dichtungen von Johann Arany. U. ott, 1861. (Keveháza s Katalin fordítása.)
Ungarische Dorfgeschichten. Von Joseph Freiherr von Eötvös. Aus dem Ungar. Wien und Leipzig, 1862. Két kötet.
Frauen vor dem Spiegel, von Paul Gyulai. Aus dem Ungar. Pest, 1864.
Koronázási Emlékkönyv. U. ott, 1867. (A szöveget Falk Miksával együtt irták.)
Auf Ludwig Kossuth's neuere Briefe, von Michael Horváth. Aus dem Ungar. U. ott, 1868.
Deutsch-Ungarisches. U. ott, 1871. (Eredeti beszélyek.)
Schwarze Diamanten. Roman von Moritz Jókai. Aus dem Ungar. U. ott, 1871. (Névtelenül.)
Gesammelte Werke von Josef Freiherr von Eötvös. Aus dem Ungar. Wien, 1872. (Der Karthäuser. 6. kiadás a szerző életrajzával Dustól. 7. k. U. ott, 1878. Der Dorfnotär. 3. kiadás. Gedanken 3. kiadás.)
Für den Glanz des Hauses, von Freiherr Joseph von Eötvös. Wien, 1873. (A szerzőnek bevégzetlen regénye, melyet D. befejezett.)
Der letzte Herr eines alten Edelhofes, von Paul Gyulai. Aus dem Ungar. Leipzig, 1874.
Melanchtons Beziehungen zu Ungarn, von Wilhelm Fraknói. Deutsch von… Bpest, 1874.
Graf Stefan Széchenyi und seine hinterlassenen Schriften, von Graf Melchior Lónyay. Aus dem Ungar. U. ott, 1875.
Über unsere öffentlichen Angelegenheiten. Die Bankfrage, von Graf Melchior Lónyay. Aus-dem Ungar. U. ott, 1875.
Geschichte der Stadt Neusohl, von Arnold von Ipolyi. Aus dem Ungar. Wien, 1875.
Vallás és tudomány. Bpest, 1876.
Die geschichtliche Entrvickelung des Gewerbwesens in Ungarn, von Arnold Ipolyi. Aus dem Ungar. U. ott, 1877.
Geschichte und Restauration der kirchlichen Kunstdenkmale in Neusohl, von Arnold Ipolyi. Aus dem Ungar. U. ott, 1877.
Aus Ungarn. Leipzig, 1879. (Irodalmi és művelődéstörténeti rajzok. Ism. Figyelő VII. Ellenőr 1880. 427. sz.)
Ein alter Schauspieler, von Paul Gyulai. Aus dem Ungar. U. ott, 1879.
לקריאה נוספת

יוז'ף סינייאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים, בודפשט: הורניאנסקי, 1914
הוגו פרויס

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1860 ברלין, ממלכת פרוסיה
 פטירה:  9 באוקטובר 1925 (בגיל 64) ברלין, רפובליקת ויימאר
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Urnenfriedhof, ודינג, ברלין
 השכלה:  אוניברסיטת פרידריך וילהלם  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת היידלברג 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (DDP)
 
 
 
הוגו פרויס (בגרמנית: Hugo Preuß; 28 באוקטובר 1860 – 9 באוקטובר 1925) היה עורך דין ופוליטיקאי ליברלי יהודי גרמני. הוא היה המחבר של טיוטת נוסח החוקה שהתקבלה לאחר שינויים באספה הלאומית של ויימאר ונכנסה לתוקף באוגוסט 1919. את החוקה ביסס פרויס על שלושה עקרונות: כל סמכות פוליטית צריכה להיות שייכת לעם; המדינה צריכה להיות מאורגנת על בסיס פדרלי; הרייך צריך להקים מדינה המבוססת על חוק במסגרת הקהילה הבינלאומית.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

הוגו פרויס נולד בברלין ב-28 באוקטובר 1860 כבן יחיד של לוין פרויס (1820 או 1821–1862), יהודי גרמני בעל עסק להדפס אבן, ואשתו מינה (לבית ישראל, 1826–1899). אביו של הוגו נפטר ב-1862, וב-1863 נישאה אמו לאחיו של בעלה, לאופולד פרויס (1827–1905), סוחר תבואה אמיד. בשנת 1878 החל פרויס ללמוד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג, בהן למד משפטים וממשל עם קורסים נוספים בהיסטוריה ובפילוסופיה. ב-1886 הוא הפסיק לעבוד כמזכיר משפטי ובמקום זאת החל לעבוד בהוראה אקדמית. בשנת 1889, לאחר פרסום עבודת הגמר שלו: "עיירה, מדינה ורייך כרשויות אזוריות" הוסמך לעבוד כמרצה באוניברסיטה בברלין. אף על פי שאיכות כתביו זכתה להערכה על ידי האקדמיה, יהדותו ודעותיו הליברליות מנעו ממנו להפוך לפרופסור קבוע באוניברסיטת ברלין השמרנית.
ב-1895 התמנה פרויס לחבר בפרלמנט העירוני בשרלוטנבורג. רק ב-1906 הפך פרויס לפרופסור מן המניין, במכללה המסחרית של ברלין, שנוסדה באותו זמן. שם לימד עד 1918, אז גם הפך לרקטור. פרויס התמקד בעיקר במשפט חוקתי ובניהול עירוני אוטונומי וב-1906 הוציא לאור את הכרך הראשון של ספרו "התפתחות המערכת העירונית הגרמנית". בין השנים 1910–1918 שימש כחבר מועצת העיר של כבוד מטעם ה-FVP. בתפקיד זה הוא תרם לקידומו של הפרויקט שלימים יהפוך לחוק ברלין רבתי. בשנת 1912, הוא התמודד ללא הצלחה על מושב ברייכסטאג. בחיבור מפורסם הנקרא "הפוליטיקה של הגרמנים" משנת 1915 טען פרויס בתוקף להפיכת המדינה ממדינה סמכותנית למדינת העם.