stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות קוראסאו
היסטוריה

היהודי הראשון שהגיע לאי היה שמואל כהן, הוא היה יזם שהגיע על הספינה בראשות יוהאן ון-וולבייק שכבש את האי מהספרדים בשנת 1643. הקהילה נוסדה כאשר בשנת 1651, ז'ואו דה-ילן, הביא כ-10 משפחות מהקהילה היהודית הפורטוגזית של אמסטרדם להתיישב באי. הם הקימו את הקהילה, מקוה ישראל, ומרביתם עבדו במטע התקווה באי. את הקבוצה השנייה הביא לאי יצחק דה-קוסטה בשנת 1659. הקבוצה הביאה איתה גם את ספר התורה הראשון באי, אשר הובא מקהילת הספרדים של אמסטרדם. ספר התורה עדיין משמש את הקהילה בבית הכנסת מקוה ישראל.
בתחילה ניסו היהודים להיות עובדי אדמה, אבל בסופו של דבר רובם התרכזו בעיר הבירה וילמסטאד ועברו להיות סוחרים שהיו אחראים על הסחר עם אירופה. במפקד של 1836 נמנו באי 764 יהודים, מהם רק 66 עניים. יצחק מרדכי יוסט תיאר את הקהילה באי בסביבות שנת 1845: "ושם שתי בתי תפלות האחת אשר שמה מקוה ישראל בתוך העיר, ושם השנית נוה שלום מעבר לחוף, אך דלתות השנית סוגרו מבלי באי תפלה. שם גם בית ספר תלמוד תורה לנערים עניים. גם הקהל הזה נותן שכר לשלשה רבנים וליתר בעלי פקודות הקהלה."
היהודים בקוראסאו תוארו בהכרמל בשנת 1860 כמי שמקפידים על שמירת המצוות יותר מיהודי פרמריבו.
בשנת 1864 שליש מהקהילה נפרדה והקימה בית כנסת רפורמי, 'בית עמנואל'. אך כעבור 100 שנה התאחדו הקהילות שוב לקהילת מקוה ישראל-עמנואל המתפללת בסגנון היהדות הרקונסטרוקטיבית.
בתחילת המאה ה-20 החלו להגיע יהודים מתפוצות אשכנז, שלא נתקבלו בסבר פנים יפות על ידי הקהילה הספרדית. על כן הקימו קהילה משל עצמם שנקראה "מועדון מאוחד" ואת בית הכנסת "שערי צדק" בשכונת סקרלו. בהמשך, עבר בית הכנסת לשכונת מהאי לבית שהוסב לבית כנסת. בשנת 2006, נבנה בית הכנסת החדש ברחוב מגדלנווכ. בית הכנסת נחשב לאורתודוקסי ופועל בשבתות ובימים טובים. באמצע העשור השני של המאה ה-21, אין רב קבוע באי ואולם הקהילה מזמינה שליחים בחגים ובימים הנוראים. בשבתות, חברי הקהילה מנחים את התפילה
בית העלמין בית חיים

בית הקברות "בית חיים" של הקהילה היהודית שוכן ליד העיירה בלנהיים שבמערב האי. בית הקברות, כשאר מוסדות הקהילה היהודית, הוקם על ידי מהגרים שהגיעו מהולנד, שניסו לחקות את אורח החיים בקהילה היהודית באמסטרדם. מכאן נלקח שם בית הקברות, וכן סגנון המצבות הדומה בייחודו לבית הקברות "בית חיים" שבאודרקרק. בית הקברות נוסד בשנת 1659 והוא נחשב לבית הקברות היהודי העתיק ביותר בחצי הכדור המערבי. קברי הנפטרים הראשונים לא נשאו אבני מצבות כיוון שהיו צריכים לייבא אותן מאיטליה או מהולנד. הקבורה הראשונה בבית הקברות הייתה של יהודית נוניס דה-פונסיקה שנפטרה בתאריך ה' בשבט תכ"ח. מעריכים שבבית הקברות נקברו כ-5200–5500 יהודים, אולם רק למחציתם הוצבו מצבות כמקובל.
הערות שוליים

↑  הקורות החדשות, הכרמל, 5 בספטמבר 1860
↑  אמעריקא, הכרמל, 30 בנובמבר 1860
יחסי בולגריה–הוותיקן

| יחסי בולגריה – קריית הוותיקן |
| --- | --- |
בולגריה: קריית הוותיקן


בולגריה: קריית הוותיקן
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 0.49
אוכלוסייה
6,746,791: 498
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,057: 
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: מונרכיה תאוקרטית אבסולוטית נבחרת

יחסי בולגריה–הוותיקן כוננו רשמית בשנת 1990, זמן קצר לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית הבולגרית. מאז, בולגריה והכס הקדוש חוו עלייה ביחסים, כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר במדינה ב-2002, ולאחרונה ביקורים של מזכיר המדינה אנג'לו סודאנו (2005) ופייטרו פארולין (2016).
היסטוריה

לשתי המדינות היו היסטורית יחסים רחוקים עקב הפיצול בין הכנסייה הרומית-קתולית והכנסייה האורתודוקסית המזרחית. במהלך ימי הביניים, הקשר בין בולגריה למדינת האפיפיור (שהכס הקדוש הוא יורש רשמי שלה) היה מוגבל. בשנת 1925, אנג'לו רונקאלי נשלח לממלכת בולגריה כמבקר אפוסטולי על ידי האפיפיור פיוס ה-11, לפני שמונה לנונציו אפוסטולי במדינה ב-1931. מעולם לא התקיימו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין הממלכה הבולגרית לכס הקדוש, אך הממשלה הכירה בשתיקה בנוכחותו ובעבודתו של הכס הקדוש במדינה. בפברואר 1949 הסיר משרד החוץ של הרפובליקה העממית הבולגרית כל הכרה חוקית בכס הקדוש.
זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, המפלגה הקומוניסטית של בולגריה הפגינה תחילה חסד כלפי ארגונים קתוליים במדינה לפני החתימה על הסכם השלום של פריז כדי להפגין את ערכיה הדמוקרטיים בפני בעלות הברית המערביות. אך לאחר החתימה החלה הממשלה החדשה לדחות את הארגונים הקתוליים, והצדיקה זאת בטענה שהכנסייה הקתולית בבולגריה תמכה באופוזיציה אנטי-דמוקרטית ריאקציונרית. בוועידה אורתודוקסית במוסקבה, ביולי 1948, הם האשימו את הכס הקדוש הרומי בתמיכה בפשיזם האיטלקי וקראו לבטל קונקורדטים עם הכנסייה הקתולית. במכתב לשר החוץ של הוותיקן הכריז שר החוץ ואסיל קולארוב כי בולגריה אינה מכירה עוד בכס הקדוש וכי לנציגות שלה אין מעמד חוקי.
היחסים בין הכס הקדוש לבולגריה היו מתוחים בעידן הקומוניסטי, אם כי אגוסטינו קסרולי פעל לשמירה על היחסים עם כמה ממדינות הגוש המזרחי. היחסים ביניהם החלו להתחמם בשנות ה-80 עד להתמוטטות הקומוניזם, כאשר הרפובליקה החדשה של בולגריה שהוקמה ביקשה לכונן מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם הכס הקדוש בדצמבר 1990. משרד החוץ הבולגרי העניק לכנסייה הקתולית בבולגריה זכויות שוות על פי החוק ב-1989, כחלק מתהליך הדמוקרטיזציה. הכנסייה הקתולית עדיין התמודדה עם כמה אתגרים בבולגריה הפוסט-קומוניסטית, אבל ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-2002 והמאמצים שנעשו על ידי הצאר לשעבר של בולגריה, סימאון סקסקובורגותסקי, סייעו לשפר את מצבם של הקתולים במדינה.
נציגויות דיפלומטיות

הכס הקדוש מחזיק נונציו אפוסטולי בסופיה.
בולגריה מחזיקה שגרירות ברומא ליד הוותיקן.
יאנוש שוגאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בינואר 1922 פולגאר, הונגריה 
 פטירה:  27 בינואר 2010 (בגיל 88) בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 שם לידה:  Stern János 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת דברצן 
 תפקידים:  פתולוג, רופא 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1988)  Eötvös József Wreath (2003)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מספר צאצאים:  1 
 
יאנוש שוגאר (במקור עד 1936 שטרן, בהונגרית: Sugár János;‏ 27 בינואר 1922, פולגאר – 27 בינואר 2010, בודפשט) היה דוקטור לרפואה (MD) פתולוג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הרפואה (1969 - .DSc).
קורות חיים

יאנוש שטרן נולד במשפחה יהודית מקהילות הסטטוס קוו אנטה כבנם של אנטל שוגאר (שטרן) (1882–1944) ושל מרגיט מריה הורוביץ (1891–1944). את לימודיו היסודיים וחטיבת הביניים השלים בעיר הולדתו. בתיכון למד (משנת 1935) בגימנסיה בהיידוננש, שם עבר את בחינת הבגרות ב-1939. בתקופה זו הוא גר אצל משפחה יהודית אורתודוקסית מהיידוננש. הוא רצה להמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת דברצן, אך בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים והנומרוס קלאוזוס, הוא לא יכול היה להתחיל, על אף תוצאות הבגרות המצוינות שלו. ב-1940 עבר לבודפשט וקיבל עבודה ב"מפעל לאריגת המשי של אדריה".
בשנת 1943 נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ושהה שנה באסטרגום. בשנה שלאחר מכן השיג כתב חסות שווייצרי עם כמה חבריו מהמחנה שבו שהה וחזר לבירה. לפני כן, לפני הגעתו של הצבא הסובייטי, הוא ופלוגתו הועברו לארצ'י שם נצטוו לחפור תעלות נגד טנקים. בסתיו 1944 נשלח לבית מפלגת צלב החץ בכיכר טלקי, משם הועבר ולאחר מכן שוחרר בגטו בודפשט. הוריו ואחיו הגדול גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ. אחיו הגדול אישטוון שוגאר, שהיה מבוגר ממנו בתשע שנים, חזר להונגריה לאחר ששרד מספר מחנות ריכוז. הוריו ניספו.
בין 1945 לבין 1950 למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת דברצן, שם הפך גם לעובד במכון לפתולוגיה. ב-1954, בעקבות בלה קלנר, הוא הגיע לבודפשט כחבר בקבוצה שייסדה את המחקר התאורטי על הסרטן. משנות ה-60 ביקר בקביעות בסיורי לימוד בחו"ל. ב-1967 מונה לראש המחלקה המדעית במכון לאונקו-פתולוגיה בבודפשט. בין השנים 1974–1992 הפך לראש המכון לאונקופתולוגיה ובמקביל לפרופסור של המחלקה לאונקופתולוגיה. הוא נבחר לסגן הרקטור של האוניברסיטה להמשך חינוך רפואי למשך שש שנים.
במשך ארבע שנים עמד בראש ועדת המלגות של ה-UICC (האיחוד הלאומי נגד סרטן),
היה חבר בוועדת הסרטן האירופית
באגודה לסרטן Ramazzini
הוא מילא תפקיד משמעותי בארגון ובניהול הקונגרס העולמי של UICC שנערך בבודפשט
בהנהגתו, הפכה האגודה ההונגרית לאונקולוגים (MOT) לאחת האגודות הגדולות והפעילות ביותר במדינה. במזכירותו הכללית ולאחר מכן בנשיאותו, נערכו אירועים בין-תחומיים ונתמכו בנסיעות הלימוד של צעירים לחו"ל עם מלגות.
הוא פרש לגמלאות ב-1992, אך המשיך לעבוד כיועץ, ומצד שני, בתחום המחקר, עסק בגישה החדשה של "מיקרו-פלישה".
הוא קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בתו קטלין שוגאר היא רופאת שיניים. נולדו לו שלושה נכדים (אגנש, פטר, בלאז').
פרסומיו

Vékonybél üszkös fekélye (Darmbrand, jejunitis ulcerosa necrotisans). (שבועון רפואי, 1951, 45)
A daganatok vitális és supravitalis festékfelvételére vonatkozó vizsgálatok. Kandidátusi disszertáció, 1956
A senilis amyloid előfordulása a vesében. Haranghy Lászlóval és Beregi Edittel. (Az MTA Biológiai Tudományok Osztályának Közleményei, 1958)
A mitózis stimulációja és inhibíciója. Csuka Orsolyával. (Az MTA Biológiai Tudományok Osztályának Közleményei, 1972)
Dr. Kellner Béla (1904–1975). Nekrológ. (Orvosi Hetilap, 1975, 38.)
A vulva verrucosus carcinomája. (Magyar Nőorvosok Lapja, 1976, 4.)
A vékonytű technikás aspirációs cytológia lehetőségei a daganat-diagnosztikában. Bodó Miklóssal és Döbrössy Lajossal. (Orvosi Hetilap, 1977, 17.)
A cytológiai tömegszűrés helyzete és kilátásai. Döbrössy Lajossal és Bodó Miklóssal. (Orvosi Hetilap, 1977, 36.)
A kémiai carcinogenezis elméleti és gyakorlati problémái. (Orvosi Hetilap, 1978, 24.)
A pathológiai beosztások alkalmazásának eredményei a gyermekkori és fiatalkori lymphomákban. Bak Mihállyal és Döbrössy Lajossal. (Orvosi Hetilap, 1978, 36.)
Az állatkísérleti adatok jelentősége a klinikai daganat-kemoterápiában. Somfai-Relle Zsuzsával és Németh Lászlóval. (Orvosi Hetilap, 1980, 29.)
Cytológiai vizsgálattal kiegészített nőgyógyászati rákszűrések eredményei Budapesten (1976-1978). Bodó Miklóssal, Döbrössy Lajossal, Lust Ivánnal és Frekot Nándorral. (Orvosi Hetilap, 1981, 9.)
Biometriai adatok szerepe az emlőmegbetegedések aspirációs cytológiai vizsgálatában. Bodó Miklóssal, Szentirmay Zoltánnal, Bak Mihállyal és Svastits Egonnal. (Az MTA Orvosi Tudományok Osztályának Közleményei, 1981)
Az aspirációs citológia alkalmazhatósága a non-Hodgkin malignus lymphomák diagnosztikájában. Bak Mihállyal, Bodó Miklóssal és Döbrössy Lajossal. (Magyar Belorvosi Archívum, 1981)
A daganatos betegségek patogenesise. (Az MTA Orvosi Tudományok Osztályának Közleményei, 1982)
Humán laphámsejtes bronchus carcinoma xenotraszplantációja és terápiás érzékenysége. Bak Mihállyal. (Orvosi Hetilap, 1984, 52.)
A kémiai rákkeltő anyagok kutatásának helyzete. (Magyar Tudomány, 1986)
Dekalcinálás nélküli, műgyantába ágyazott biopsziás anyagok vizsgálata és jelentősége a haematológiában. Többekkel. (Orvosi Hetilap, 1987, 47.)
פרסים והוקרה

עובד מצטיין בחינוך (1977)
מדליית הזיכרון של אדן קרומפכר (1981)
מדליית הזיכרון של יוז'ף באלו (1985)
פרס האקדמיה (1988)
מסדר כוכב הרפובליקה של הונגריה מעוטר בזר זהב (1990)
פרס נוביקרדין (1992)
זר יוז'ף אטווש (2003)
פרס לאסלו בתיאני-שטרטמן (2005)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Eckhardt Sándor (2010). "Búcsúzunk Sugár János professzortól". Magyar Onkológia (בהונגרית). 54 (1). (שאנדור ארהארדט: נפרדים הפרופסור יאנוש שוגאר)
"USCShoah Foundation".
הערות שוליים

↑  "Gyászjelentése". Magyar Nemzet. 2010-02-02.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a tolcsvai polgári házassági akv. 33/1911. folyószáma alatt".
↑  "Szülei halotti bejegyzése a polgári állami halotti akv. 107/1948. folyószáma alatt".
↑  Orvosi Hetilap, 1967. augusztus 13. (108. évfolyam, 33. szám)
↑  Figyelő, 1974. augusztus 28. (18. évfolyam, 35. szám)
↑  Művelődési közlöny, 1977. szeptember 21. (21. évfolyam, 18. szám)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1294 1500  VIAF: 164765275   WorldCat (עם VIAF): 164765275
יחסי בולגריה–הפיליפינים

| יחסי בולגריה–הפיליפינים |
| --- | --- |
בולגריה: הפיליפינים


בולגריה: הפיליפינים
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 300,000
אוכלוסייה
6,746,791: 116,080,711
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 437,146
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,057: 3,766
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי בולגריה–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין בולגריה לבין הפיליפינים.
סקירה כללית

הפיליפינים קיבלו עצמאות בשנת 1946, אך במהלך קרוב לשלושים השנים שלאחר מכן לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין הפיליפינים לבין הגוש המזרחי. סיבה משמעותית לכך הייתה העובדה שהפיליפינים הייתה מדינה פרו-אמריקאית שבשטחה היו בסיסים צבאיים של ארצות הברית. לכן הפיליפינים התנגדו בעקביות לגוש הסוציאליסטי. המצב השתנה תחת הנשיא פרדיננד מרקוס. בתחילה, במאי 1972 הוקמה בפיליפינים אגודת הידידות הפיליפינים–ברית המועצות. ביוני 1974 קמה החברה הסובייטית "ברית המועצות - הפיליפינים". באותה 1974 הוקמה המפלגה הקומוניסטית בפיליפינים. ב-2 ביוני 1976 כוננו במהלך ביקורו של מרקוס במוסקבה היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים לברית המועצות, ובעקבות כך כוננו הפיליפינים יחסים דיפלומטיים עם שאר מדינות ברית ורשה, ובכלל זה בולגריה.
נציגויות דיפלומטיות

בולגריה מחזיקה בפיליפינים קונסוליה במנילה.
הפיליפינים מחזיקה בבולגריה קונסוליה בסופיה.
יהדות קוסטה ריקה

יהדות קוסטה ריקה היא אחת מהקהילות היהודיות במרכז אמריקה.
היסטוריה

יהודים ראשונים התיישבו בקוסטה ריקה במאה ה-16 והיו אנוסים שנמלטו מספרד ומפורטוגל. גל הגירה קטן נוסף אירע עם הגירתם של יהודים מהאיים הקריביים למרכז אמריקה, בין השאר לקוסטה ריקה. בנוסף, לפני מלחמת העולם השנייה הגיעו יהודים רבים ממזרח אירופה לקוסטה ריקה, כך שהרוב המוחלט של היהודים בקוסטה ריקה בתחילת שנות ה-50 היו מפולין והביטויים "פולני" ו"יהודי" שימשו בקוסטה ריקה כמילים נרדפות. בשנת 1952 היו בקוסטה ריקה כ-1250 משפחות יהודיות וכ-2000 נפשות, שהתגוררו כמעט כולן בסן חוסה. רבים מהם התפרנסו בתעשיית הטקסטיל ומסחר באריגים.
במהלך מלחמת האזרחים בשנת 1948 אירעו פרעות ביהודים. בשנים 1951-1952 התגברה האנטישמיות שהובלה על ידי קבוצת "ג'ונטה פאטריוטיקה".
משנת 1967 גדלה הקהילה היהודית בקוסטה ריקה בכשני שלישים.
בסוף שנות התשעים ניכרת הגירת ישראלים לקוסטה ריקה, בעיקר בשל היציבות השלטונית, קלות ההגירה ורכישת הקרקע.
נכון לתחילת המאה ה-21 ההגירה אינה קלה ומותנית ביכולת כלכלית מוכחת מסוימת או בהשקעה כספית.
הקהילה ומוסדותיה

כיום חיים בקוסטה ריקה כ-3000 יהודים, רובם הגדול בפרברי סן חוסה. קיימים בית ספר, תנועת נוער (הנוער הציוני) ומוסדות קהילה. יש קהילה אורתודוקסית מרכזית שרוב חבריה ממוצא אשכנזי. קהילה זו מאוגדת במסגרת CIS) Centro Israelita Sionista). בנוסף יש קהילה רפורמית קטנה שמקורה במהגרים מצפון אמריקה ומקומיים שהצטרפו.
בקוסטה ריקה קיים בית חב"ד אחד, בראשותו של השליח הרב צבי יוסף שפאלטר. לרשת בית כנסת ובית ספר קטן באסקזו, ליד הבירה סן חוסה, הפועלים עם חסידי חב"ד מקומיים, ומרכזים זמניים באתרי התיירות השונים, המאוישים בעונת התיירות. קהל היעד של מרכזים אלו הוא תרמילאים ישראלים וישראלים לשעבר שחיים באזור.
הערות שוליים

1 2 3  גוברת אנטישמיות בקוסטה ריקה, חרות, 3 ביוני 1952
↑  שלום ידידיה, האינצידנטים בקוסטה ריקה, הארץ, 9 ביוני 1952
↑  אוירה דאמריקה המרכזית, דבר, 15 בפברואר 1950
↑  חיים יהודיים לטינו-אמריקאיים במאה ה-21 :הפרדוקס של קהילות מתכווצות מול התרחבות ותחייה של החיים היהודיים
↑  Congregación Bnei Israel, Masorti Olami, ‏2014-06-22
↑  World Jewish Congress, World Jewish Congress, World Jewish Congress (באנגלית)
↑  When Dreams Become Reality: Comunidad B’nei Israel Costa Rica Celebrates 30 Years | World Union for Progressive Judaism, wupj.org
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות ובנושא אמריקה המרכזית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יורם ורטה

| --- | --- |

 לידה:  ינואר 1954 (בן 70) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית רחביה, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 הושפע מ:  ישראל אלירז 
 פרסים והוקרה:   פרס ניומן לספר ביכורים  פרס ברנשטיין לשירה מקורית  פרס ראש הממשלה ליצירה
 
יורם (יוריק) וֶרֶטֶה (נולד בינואר 1954) הוא משורר ועורך ישראלי.
ביוגרפיה

ורטה נולד וגדל בירושלים. הוא בנם של ההיסטוריון מאיר ורטה ושל חוקרת ומתרגמת הספרות עדה צמח ואחיהם של הסופרת תמר ורטה-זהבי והבמאי דני ורטה. למד בגימנסיה העברית (במחזור שסיים ב-1972). ב-1972 התגייס לצה"ל. שירת כקשר מ"מ בגדוד 890 ונפצע ברגלו במלחמת יום הכיפורים בקרב החווה הסינית.
לאחר שחרורו מצה"ל למד באוניברסיטה העברית פילוסופיה ומחשבת ישראל.
בשנת 1988 הקים ביחד עם דב ירמיה ואלון פורת את "קו אדום נגד הכיבוש" - ארגון יהודי-ערבי שערך צעדות וחלוקת תרופות ובגדים בגדה המערבית.
בשנת 1999 השתתף בסרט "החווה הסינית - רשומון" של הבמאי ניר טויב ובו הוא מציג את עמדתו כי הצנחנים נשלחו כבשר תותחים להילחם בכוחות עדיפים עליהם מתוך טקטיקה צבאית להסיט את האש ולא מתוך מחדלים של קצרים בתקשורת.
ורטה מלמד באוניברסיטה העברית בירושלים בתוכנית לכתיבה יוצרת ובמדרשה באורנים. שירתו זכתה לפרסים רבים.
חיים אישיים

מ-1986 מתגורר בכליל שבגליל המערבי. נשוי לעמל, בתה של נתיבה בן-יהודה, ולהם שני בנים ושתי בנות. אחד מבניו הוא המורה לאזרחות אדם ורטה שלימד בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג.
פרסים

1979: פרס ניומן לספר ביכורים
1997: פרס ברנשטיין בקטגוריית ביקורת ספרותית בעיתונות היומית (ביחד עם חביבה פדיה)
1998: פרס ראש הממשלה לסופרים ומשוררים
2016: פרס דוליצקי לשירה עברית
ספריו

שירים (ירושלים: הוצאת מ. ניומן, תשל"ט 1979)
רשות דבור: שירים 1978–1983 (ירושלים: הוצאת דומינו, תשמ"ד 1984)
בעל בית: שירים (ירושלים: הוצאת כרמל, תשנ"ו 1995)
מיכאל סגן-כהן: יהודיות וישראליות ביצירתו (תל אביב: הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, תשס"ד 2004)
אם לא תדעי לך: נשים כותבות על זהות, נשיות ויהדות (בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ה 2005)
תום ותהום: תפילת הקדיש בספרות העברית - אנתולוגיה (תל אביב: הוצאת עם עובד, תשס"ט 2009)
הימים שבאו (תל אביב: קשב לשירה, תש"ע 2010)
קיץ וחורף: מרובעים (תל אביב: קשב לשירה, תשע"ד 2013)
לקריאה נוספת

פנחס לנדר, אמת שקופה בשירי ביכורים. מאזנים, כרך נ', גל' 2, ינואר 1980, עמ' 149–150.
אבי אליאס, כיסא הישיבה מצייר בתנועת רגל פוגות בפנל אריח. מאזנים, כרך ע', גל' 8, 1996, עמ' 60.
אלכס זהבי, ביקור בשדה בוכין. דימוי, גל' 14, 1996/1997, עמ' 60–61.
משה שמיר, התלות הנסתרת. מאזנים, כרך ע"א, גל' 6, אפריל 1997, עמ' 65–66.
ענבר רווה, תיבת תהודה נשגבת. ארץ אחרת, גל' 56, אפריל-מאי 2010, עמ' 87–88.
זלי גורביץ', לעמוד חזק באמצע : על ספרו של יורם וֶרֶטֶה, הימים שבאו. כתובת: כתב עת לשירה ולביקורת, גל' 4, דצמבר 2010, עמ' 178–181.
סבינה מסג, "אורות בתים מבליחים ממול. כל מי שגר בהם מוכר לי". עתון 77, גל' 357–358, אוקטובר-נובמבר 2011, עמ' 59.
הערות שוליים

↑  Civilian Jihad,Maria J. Stephan, page 143
↑  מירית קושניר סטרומצה, הלך לעולמו המורה של המשורר דרוויש, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 7 בפברואר 2013
↑  אביבה קרול ופליקס פריש, ‏הרשות השנייה החליטה לדחות שידור הסרט "החווה הסינית - רשומון" עד לאחר יום הזכרון, באתר גלובס, 25 באפריל 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312231705171  BnF: cb150518579 (data)  GND: 14245933X  ISNI: 0000 0000 8084 895X  LCCN: n80105760  VIAF: 5214824   WorldCat (עם VIAF): 5214824
יחסי בולגריה–וייטנאם

| יחסי בולגריה–וייטנאם |
| --- | --- |
בולגריה: וייטנאם


בולגריה: וייטנאם
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 331,210
אוכלוסייה
6,746,791: 101,141,305
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 429,717
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,057: 4,249
משטר
רפובליקה: רפובליקה סוציאליסטית

יחסי בולגריה–וייטנאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו את יחסיהן ב-8 בפברואר 1950. בשנת 2006, ממשלת בולגריה אישרה הסכם לתוכנית בתחום הבריאות עם וייטנאם. התוכנית בת השנתיים כללה שיתופי פעולה רפואיים באזורים ובמגזרים רבים, בעיקר במערכת הבריאות הציבורית, ביטחון המזון וחינוך רפואי. התוכנית יצאה לפועל בשנת 2007 והסתיימה בשנת 2009.
נציגויות דיפלומטיות

בולגריה מיוצגת בווייטנאם בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהאנוי, בירת המדינה.
וייטנאם מיוצגת בבולגריה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסופיה, בירת המדינה.
יורם המזרחי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  2 בפברואר 1942 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  13 באוקטובר 2010 (בגיל 68) ויניפג, קנדה 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  ביאטה המזרחי (1962–?) 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין קישור לסיוע לדרום לבנון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני
 
יורם המזרחי (2 בפברואר 1942 – 13 באוקטובר 2010) היה עיתונאי, סופר, צייר וקצין בצה"ל.
ביוגרפיה

יורם המזרחי נולד בירושלים בשנת 1942. אביו היה מיוצאי עדות המזרח, ואמו מגרמניה. בגיל 16 וחצי התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר, מונה למפקד מחלקה בצנחנים ובהמשך שירת בסיירת בפיקוד דרום, לימים סיירת שקד. לאחר שחרורו לחם בקרב על ירושלים במסגרת חטיבת המילואים של הצנחנים 55. למן שהשתחרר מן הצבא היה איש תקשורת, כתב רשת טלוויזיה גרמנית ורשות השידור ונשלח בין השאר לסיקור באיראן ובמדינות נוספות. ב-1978 התגייס מחדש לצה"ל.
המזרחי נפצע ברגלו והשתחרר מצה"ל, למד ציור חצי שנה בבצלאל, ובבית הספר לאומנות בוויסבאדן שבגרמניה. לאחר מכן שב לישראל, שם פגש באשתו ביאטה – גרמניה נוצרייה, בתו של סגן ראש עיריית מיינץ לשעבר – שבאה לביקור בישראל. הם נישאו בשנת 1962 בקפריסין, בינואר 1964, לאחר שהתגיירה, הם נישאו שוב בישראל. ביאטה גם החליפה את שמה לבת-עמי ויצרה יחד עם בעלה את הקשרים עם האוכלוסייה הנוצרית בדרום לבנון. באותן שנים היה חבר הליגה למניעת כפייה דתית.
לאחר נישואיו עבד בעבודות מגוונות, בייעור, רכז ביטחון במשמר הגבול, עיתונאי בסניף המזרח התיכון בטלוויזיה הגרמנית, ומזכיר החטיבה הצעירה של מפ"ם בירושלים.
המזרחי לחם בקרב על ירושלים, בדרך שכם ובמוזיאון רוקפלר. במלחמת יום הכיפורים היה עיתונאי שהסתובב בחזיתות. לאחר המלחמה עזב את עבודתו בטלוויזיה הגרמנית, ועבר לגור במשגב עם. המזרחי לא אהב את חיי הקיבוץ, ועבר לגור במטולה, שם החל לעבוד ככתב בגלי צה"ל, לאחר מכן בטלוויזיה הישראלית ובג'רוזלם פוסט. גם אשתו בת-עמי עבדה כעיתונאית.
ביוגרפיה > פעילותו בלבנון

המזרחי ואשתו כיסו את האירועים בדרום לבנון בעקבות פריצת מלחמת האזרחים והחלו ליצור קשרים עם הכוחות הנוצריים. הם גם החלו לסייע לטיפול הרפואי ללבנונים במרפאה שהוקמה בשער פאטמה, לאחר יישום מדיניות הגדר הטובה. בשנת 1977, התיידדו עם רס"ן סעד חדאד, שקיבל את הפיקוד על צבא לבנון החופשית. חדאד התארח בביתם במטולה בעת ביקוריו בישראל ובת-עמי המזרחי הפכה לדוברת לא רשמית שלו. בהמשך אותה שנה גויס רב-סרן המזרחי לשמונה חודשים ובתחילה היה קת"מ - קצין תפקידים מיוחדים - במפקדה הזמנית של אל"ם בנימין בן אליעזר ולאחר מכן היה למפקד "גזרה מזרחית עצמאית" שכללה שטח שבין הר־דב, מרג' עיון והכפר עדייסא. בסוף השנה חזר לעבוד בטלוויזיה. מאוחר יותר החליט לחתום קבע, והגיע לדרגת סגן-אלוף. בדרגת סא"ל פיקד על אד"ל - אזור דרום לבנון שהיה בתחילה שלוש מובלעות נוצריות מבודדות לאורך הגבול בין ישראל ולבנון - בגזרה המזרחית, בגזרה המרכזית ובגזרה המערבית, ושיתף פעולה עם רב-סרן סעד חדאד ורב-סרן סאמי שידיאק. המזרחי גם הקים את "רצועת הביטחון" שהתפתחה מתוך המובלעות שאוחדו במבצע ליטני.
ביוגרפיה > פעילותו בלבנון > לאחר מבצע ליטני

בתחילה פעלה בשטח מסגרת הגנה כפרית במובלעות אלה, אך לאחר מבצע ליטני היה צורך להקים ישות שתוכל לפעול מול האו"ם ולתת גיבוי לסיוע הישראלי. משום כך, במקביל להקמת רצועת הביטחון, הקים המזרחי את צד"ל, בעצה אחת עם סגן הרמטכ"ל, אלוף יקותיאל אדם ואלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל. לאחר ההקמה הוחל בגיוס שיעים לצד"ל, ובהקמת מפקדות אזוריות גם בכפרים שיעים גדולים כמיס א-ג'בייל, בינת ג'בייל ועוד.
המזרחי היה קצין צה"ל שהנחה את כוח האו"ם יוניפי"ל לדרום לבנון אחרי מבצע ליטני.
כמפקד אד"ל קיבל בשם כל היחידה "צל"ש מיוחד מצבא לבנון, כהוקרה על תפקיד מפקדת אד"ל בהקמת צד"ל, ובהגנת המובלעות הנוצריות במשך השנים 1977–1978"[דרוש מקור]. בתקופת המזרחי נערכו מבצעים שונים, למשל מבצע קואופרטיב - התקפת טנקים ונגמ"שים, בסיוע גדוד 51 של חטיבת גולני לכיבוש תל שריפה ומרון א-ראס. בעקבות זאת, קיבל המזרחי גם צל"ש ומכתב הערכה אישי מהרמטכ"ל רפאל איתן על השתתפותו בפעולות שונות, בדרום לבנון על גבול המובלעות ומחוץ להן[דרוש מקור].
המזרחי הדגיש לכל אורך שירותו בפיקוד צפון ולאחר מכן בפיקודו על אד"ל את תפיסתו כי הלבנונים הדרומיים הם אדונים לגורלם ומשום כך ביקש להצניע כל קשר פיקודי ישיר בינם לבין צה"ל. בשנת 1980 החליט להתפטר מתפקידו בצבא ולעזוב את הארץ עקב מה שראה כשחיקת עצמאותם המבצעית של מפקדי צד"ל והפיכת דרום לבנון לאזור שצה"ל עושה בו כבתוך שלו. את הפיקוד על אד"ל קיבל אחריו מאיר דגן, שהוחלף מאוחר יותר על ידי אפרים סנה. לאחר שחרורו של המזרחי קיבל "מכתב ציון לשבח מיוחד" ממפקד הכוחות הלבנונים בשיר ג'ומייל "על תרומתך ותרומת פיקודיך להגנת זכויות הלבנונים בדרום המדינה והשתתפותכם האמיצה בקרבות לצד אנשינו".
ביוגרפיה > פעילותו כעיתונאי

בעבודתו כעיתונאי הועסק בתקשורת הישראלית וכן בחו"ל. היה סופר/תושב מטעם "הארץ" במצרים ובאפריקה. היה כתב הטלוויזיה הישראלית בצפון (בעברית ובערבית). היה כתב "קול ישראל" (בעברית ובאנגלית) וכתב גלי צה"ל. עבד בעיתונים: "הארץ", "מעריב", "ידיעות אחרונות", מקומונים, "ג'רוסלם פוסט" וכתב כתבות רבות בעברית, אנגלית וגרמנית. כסופר פרילאנס כתב עבור עיתון מקוון בארצות הברית והתמחה ביחסים בינלאומיים, טרור וביטחון. הוא סייר במדינות רבות כמרצה אורח בתחום הצבאי - לוחמה זעירה ומלחמה בטרור.
החל משנת 1982 התגורר המזרחי בעיר ויניפג שבקנדה, שם נפטר ב-2010 מסיבוכים של מחלת הסוכרת ולאחר שנה אפרו פוזר באזור מטולה. בעת שהותו בקנדה הוא נודע גם בשם יורם איסט (Yoram East).
המזרחי הרצה באוניברסיטאות קנדיות: אוניברסיטת מניטובה ואוניברסיטת ויניפג.
הוא פרסם שני ספרים בארצות הברית באנגלית וכן סיפורים קצרים באתר קולמוסנט.
הציג תערוכות מציוריו. צייר ואייר עטיפות ספרים ופלקטים.