ציון כהן (איש המוסד לעלייה ב')
מבצע העלאת יהדות איראן ועיראק

בסוף 1945 גויס על ידי יוסף ברפל ושאול אביגור למוסד לעליה ב' במטרה להעלות יהודים מפרס.
בתחילת 1946 יצא כהן לבגדד בזהות בדויה של חייל יהודי בריטי ושם קיבל מאנשי המוסד זהות של ערבי בשם חאג' עבדאללה. הוא הגיע לטהראן, גייס מספר יהודים מקומיים לעזרתו, ארגן את העולים, דאג למסמכים מזויפים ולמטוסים שטסו מבגדד ישירות לישראל. פעילותו הצליחה מאוד וזכתה להערכה רבה. בתקופה זו רכש את השפה המקומית והכיר את המערכת השלטונית שם.
ביולי 1946 חזר לארץ ישראל, למשפחה ולבית הערבה, לא לפני שנעצר, נכלא ונחקר על ידי הבריטים כחשוד בטרור. הוא הצליח להיחלץ בעזרת משה כרמיל, משה שרת וראובן שילוח.
עם שובו לקיבוץ, לאחר אישור האו"ם לחלוקת הארץ (1947), נרתם לחיזוק היכולת ההגנתית של בית הערבה. הוא קיבל סיוע מיצחק רפאל ודוד שאלתיאל, שעזר לספק לקיבוץ מעט ציוד הגנתי ומצרכים חיוניים.
ב-1948 נשלח מטעם הקיבוץ לפעול מתל אביב למען האינטרסים השונים של בית הערבה. בתקופה זו יצא כהן גם למספר פעולות הפצצה ממטוסים קלים, בהן הוא ישב קשור ליד פתח מטוס שדלתו הוסרה, והמטיר רימונים על כוחות הקרקע של האויב.
בהמשך הוטל עליו לארגן שדה תעופה חלופי שישרת את אזור סדום, ובאחת הנסיעות לקידום הנושא כהן ומוסיה לנגוצקי, נציג מפעל האשלג, נפצעו קשה בתאונת דרכים. במאי 1948, למרות כל המאמצים של אנשי סדום ובית הערבה להיאחז במקום החליטו בצמרת המדינית לפנות את האזור.
עם שוך הקרבות הוחלט להקים ישוב חדש בגליל. תומכי מפא"י, ביניהם כהן, דוד קורן ונוספים החליטו ביחד עם גרעין אמריקאי מתנועת הבונים להקים את קיבוץ גשר הזיו.
באותו זמן גויס כהן לצאת שוב לאיראן, הפעם על ידי בן-גוריון בעצמו, בכדי להחליף את שלמה הלל, ולטפל במצבם המחמיר של יהודי עיראק. אחת מדרכי המילוט הייתה לעבור את הגבול ולהתרכז ליד טהראן.
לשליחות זו יצא עם משפחתו, כולם עם דרכונים צרפתים מזויפים ובשמות כיסוי, מאחר שלישראל טרם היו קשרים דיפלומטים רשמיים עם איראן.
העולים מעיראק רוכזו בשטח בית הקברות היהודי והוטסו ישירות לישראל, במהלך מורכב ומסוכן. בשיא המהלך הוטסו כל יום כ-360 עולים ב-4 טיסות.
ממשלת עיראק דרשה מאיראן לעצור את המהלך ואף להחזיר את הבורחים. כהן נדרש על ידי ראובן שילוח ממשרד החוץ ומיוסף ברתל מהמוסד לעליה לטפל בבעיה זו. הוא פנה לגדעון הדרי, שהיה נספח חקלאי מטעם ארצות הברית (אחיו היה חבר גשר הזיו), ובאמצעותו הוא הגיע אל ראש הממשלה האיראני, מוחמד סעיד (אנ'), והם ניצלו את ביקורו של השאה מוחמד רזא פהלווי בארצות הברית להפעלת לחץ עליו על ידי הלובי היהודי וגורמים נוספים בעיתונות, תוך אזכור הקשר ההיסטורי הטוב עם היהודים בזמן כורש. המטרה הושגה ובעצם כך נפתחו היחסים הרשמיים בין איראן של השאה לישראל.
המהלך עלה הון רב, כולל תשלומים לשרים איראנים. את הכסף גייס כהן מועלם ציון, יהודי עיראקי עשיר, וכתוצאה מכך מינה אותו משה שרת לנציג מיוחד של ישראל באיראן. המהלך אפשר לו ולמשפחתו למשפחתו להשתמש מאותו זמן בדרכונים הישראלים.
אחת התוצאות הראשונות למעמד ישראל באיראן הייתה התגברות קצב העלייה מעיראק, כורדיסטן ואיראן.
בהמשך מצב היהודים בעיראק הלך והורע וצוות השליחים, בראשותו של כהן ויהודים עיראקים בעלי השפעה, כמו יחזקאל שם טוב, ראש הקהילה היהודית בבגדד ואחרים, הצליחו להביא להסכמת ממשלת עיראק ברשות נורי א-סעיד, ראש ממשלת עיראק, ובהסכמת המלך, להתיר ליהודים לצאת מעיראק, תמורת תשלום עבור כל עולה ועולה, שאותו הצליח כהן להסדיר בעזרת משלחת נציגי קהילת יהודי עיראק: יחזקאל שם-טוב, יחזקאל תאופיק, ג'ורג עובדיה, רחמים נמרודי, מועלם ציון וניסים שהרבני. מול נציגי האוצר הם הצליחו להגיע לפתרון דרכי המימון.
החלטה זו הובילה לכך שכל יהודי עיראק שרצו לעלות לישראל יכלו לטוס ישירות מעיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, אך נאלצו לוותר על רכושם.
בסוף שנת 1950 עבר תיק העלייה לידי הפועל המזרחי, ובתחילת 1951 סיים כהן את שליחותו. הוא בחר שלא להמשיך במשרד החוץ, כפי שהוצע לו, וחזר לגשר הזיו.
מעט לפני חזרתו נסע לבגדד בכדי לנסות להציל את השליחים הישראלים שנתפסו - יודקה תג"ר ומרדכי בן-פורת וגם יהודים מקומיים מפעילי התנועה. לא כולם ניצלו - יוסף בצרי ושותפו הוצאו להורג.