stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משלחת דיסקברי
המשלחת > השנים הראשונות > מפרץ מגורי החורף

אחר כך המשיכה "דיסקברי" מערבה למצוא מקום מתאים למגורי-קבע לעונת החורף האנטארקטי. ב-8 בפברואר נכנסה למצר מקמרדו ועגנה סמוך לגבולו הדרומי, שקיבל בהמשך את השם מפרץ מגורי החורף. וילסון כתב: "כולנו היינו מודעים למזל יוצא הדופן ששיחק לנו במציאת מקום כזה למגורי חורף, בטוח לספינה ומוגן בשלמות מכל לחץ של קרח."
המסיק, ויליאם לאשלי, לעומת זאת, הביע את דעתו שזה נראה "מקום משמים." העבודה על החוף החלה בהקמת צריפי המשלחת על חצי אי טרשי, שנקרא האט פוינט. סקוט החליט, שהמשלחת תמשיך לחיות ולעבוד בספינה, והניח ל"דיסקברי" לקפוא בקרח הים. את הצריף הראשי החליט להקצות למחסן ולמחסה.
בכל הקבוצה לא היה אף גולש סקי מומחה ורק לברנאקי ולארמיטג' היה איזה שהוא ניסיון בעבודה עם כלבי-מזחלת. תוצאות מאמציהם המוקדמים של האנשים להקנות לעצמם את הטכניקות הללו לא בישרו טובות ורק חיזקו את העדפתו של סקוט לגרירה בכוח אדם. הסכנות הטמונות בתנאים הזרים להם התאמתו ב-11 במרץ, כשקבוצה ששבה ממסע ניסיון לכף קרוזייה נתקעה על מדרון מכוסה קרח בשעת סופת שלגים. במהלך נסיונותיהם למצוא מקום בטוח יותר, החליק המלח הכשיר (Able seaman) ג'ורג' וינס מקצה צוק ונהרג. גופתו לא נמצאה מעולם; צלב ועליו כתובת פשוטה, שהוקם לזכרו, עודנו ניצב בראש הצוק הנישא של האט פוינט.
במשך חודשי החורף מאי-אוגוסט היו המדענים עסוקים במעבדותיהם, וכל השאר עסקו בהכנת ציוד ואספקה לעבודת העונה הבאה. לשם בידור והפגת מתח היו הצגות תיאטרון חובבניות ופעילויות העשרה חינוכית בצורת הרצאות. עיתון, "טיימס הקוטב הדרומי", יצא בעריכת שקלטון. גם פעילויות תחת כיפת השמיים לא חדלו כליל; היו משחקי כדורגל על הקרח, ולוח הזמנים לתצפיות מגנטיות ומטאורולוגיות נשמר בקפדנות. עם תום החורף, התחדשו מסעות ניסוי במזחלות, כדי לבחון את הציוד ומנות המזון בעוד מועד לפני המסע המתוכנן דרומה, שאליו ייצאו סקוט, וילסון ושקלטון. בינתיים יצאה קבוצה בראשות רוידס אל כף קרוזייה, להשאיר מסר בתחנה שם, וגילתה מושבת פינגווין קיסרי. במשך 5 ימים היו אנשי הקבוצה כלואים באוהל בגלל סופת שלגים וטמפרטורה של 50- מעלות צלזיוס. מזג האוויר הקשה אילץ את רוידס לחזור מוקדם מכפי שתכנן, אך בדיקת הרופאים בשובם לבסיס אישרה, לרווחת הכל, שבריאותם לא נפגעה. קבוצה אחרת, בראשות ארמיטג', סיירה בהרים בכיוון מערב ושבה באוקטובר, עם סימנים מדאיגים של צפדינה. סקוט המודאג הורה על בדיקות לכל חברי המשלחת, ואצל כולם התגלו סימנים ראשונים למחלה. התפרצות הצפדינה נבלמה לאחר שינויים בתפריט. לאחר זמן האשים ארמיטג' את סקוט בהתפרצות המחלה, בגלל "התנגדותו הרגשנית" לשחיטת בעלי חיים לבשר טרי.
המשלחת > השנים הראשונות > המסע דרומה

סקוט, וילסון ושקלטון יצאו ב-2 בנובמבר 1902 עם כלבים וקבוצות מסייעות. מטרתם הייתה "להרחיק דרומה בקו ישר על קרח החומה ככל שנוכל, להגיע אל הקוטב במידת האפשר, או למצוא ארץ חדשה." אל ציון הדרך המשמעותי הראשון הגיעו ב-11 בנובמבר, כשקבוצה מסייעת עברה את שיא קצה הדרום של בורכגרווינק ב-'50 78°. אולם חוסר המיומנות בשליטה בכלבים בא עד מהרה לביטוי, וההתקדמות הייתה איטית. אחרי שהקבוצות המסייעות חזרו, ב-15 בנובמבר, החלה קבוצתו של סקוט לחלק את מטענם (לקחת חצאי מטען קדימה ואז לחזור בשביל המחצית השנייה), ומכאן שעשו מסע של 4.8 ק"מ על כל 1.6 ק"מ של התקדמות דרומה. היו טעויות בעניין מזון הכלבים, וכאשר הכלבים נחלשו, נאלץ וילסון להרוג את החלשים ביותר כדי שישמשו כמזון לאחרים. גם האנשים כשלו, נאבקים בעוורון שלג, בכוויות קור ובתסמינים ראשונים של צפדינה, אך המשיכו דרומה בקו ישר עם ההרים ממערב. את חג המולד חגגו במנות כפולות, וקינוח חג מולד, ששקלטון שמר לאירוע, חבוי עם גרביו. ב-30 בדצמבר 1902, בלי לעזוב את חומת הקרח, הגיעו אל קצה הדרום שלהם ב-'17 82° דרום. הבעיות התרבו והלכו במסע חזרה, כשהכלבים הנותרים מתו והצפדינה הכריעה את שקלטון. הרישום ביומנו של וילסון מיום 14 בינואר 1903 מאשר כי "כולנו מגלים סימנים קלים, אך ברורים, של צפדינה". סקוט ווילסון התנהלו בקושי הלאה ושקלטון, שלא היה מסוגל לגרור מזחלת, פסע לצידם ומדי פעם נישא על המזחלת. לבסוף הגיעה הקבוצה אל האונייה ב-3 בפברואר 1903, אחרי מסע של כ־1,480 ק"מ כולל צעידות הלוך ושוב להעברת המטען, ב-93 ימי מסע, בממוצע של קצת יותר מ-16 ק"מ ליום.
המשלחת > הגעת ספינת הסיוע

כשקבוצת הדרום נעדרה, הגיעה ספינת הסיוע מורנינג, ועליה מטען אספקה טרייה. מארגני המשלחת הניחו, שה"דיסקברי" תשתחרר מן הקרח בראשית 1903, ואז יוכל סקוט לצאת לעוד שיוטי מחקר ומדידות לפני שיחזור החורף. הכוונה הייתה, ש"דיסקברי" תחזור לניו זילנד במרץ או אפריל, ומשם לאנגליה דרך האוקיינוס השקט, ובדרכה תמשיך במדידות המגנטיות שלה. "מורנינג" תספק כל סיוע שסקוט עשוי להזדקק לו במהלך תקופה זו.
תוכנית זו נכשלה, כיון ש"דיסקברי" נשארה תקועה ללא ניע בכבלי הקרח. מרקהם ציפה לכך, בינו לבין עצמו, ורב החובל של "מורנינג", ויליאם קולבק, הביא עמו מכתב סודי אל סקוט, שבו אישור לעוד שנה בקרח. הואיל ועכשיו הייתה תחזית זאת לבלתי נמנעת, סיפקה ספינת הסיוע הזדמנות לכמה מאנשי הצוות לחזור הביתה. ביניהם, שלא בטובתו, היה שקלטון המחלים, שסקוט החליט כי "מוטב לו שלא להסתכן בעוד תלאות במצב בריאותו הנוכחי". הסיפורים על הקרע בין סקוט לשקלטון מקורם בנקודה זו, או בסכסוך משוער במהלך מסעם דרומה, שהביא לחילופי דברים כעוסים. כמה מפרטים אלה סיפק ארמיטג', שקשריו עם סקוט התדרדרו ללא תקנה ואחרי שסקוט, וילסון ושקלטון הלכו כולם לעולמם, בחר לגלות פרטים, שנטו להציג את סקוט באור שלילי. ראיות אחרות מצביעות על כך, שסקוט ושקלטון נשארו ביחסים טובים באופן כללי לתקופת-מה; שקלטון פגש את המשלחת בשובה הביתה ב-1904 ואחר כך כתב מכתב לבבי מאוד לסקוט.
המשלחת > השנה השנייה

לאחר תום החורף של 1903, התכונן סקוט למסע העיקרי השני של המשלחת: עלייה אל ההרים המערביים וחקר אזוריה הפנימיים של ארץ ויקטוריה. קבוצת הסיור של ארמיטג' מן השנה שעברה סימנה נתיב חדש לגובה של 2,930 מטרים לפני שפנתה לשוב על עקבותיה, אבל סקוט רצה לפנות מערבה מנקודה זו, במידת האפשר אל מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי. לאחר יציאה כושלת בגלל מזחלות פגומות, יצאה קבוצה ובה סקוט, לאשלי, ואוונס ב-26 באוקטובר 1903 מ"דיסקברי".
בעלייה על קרחון גדול, שלו קראו על שמו של גאולוג המשלחת פראר, הגיעו לגובה של 2,300 מטרים, ואז כלאו אותם סופות שלגים למשך שבוע במחנה. הסופות לא איפשרו להם להגיע אל פסגת הקרחון עד 13 בנובמבר. אז המשיכו והתקדמו אל מעבר לנקודת קצה הדרום של ארמיטג', גילו את רמת הקוטב והיו לקבוצה הראשונה שצעדה עליה. אחרי שהקבוצה הגאולוגית והקבוצה המסייעת חזרו, המשיכו סקוט, אוונס ולאשלי מערבה על פני מישור נטול תוואי נוף למשך עוד שמונה ימים, למרחק של כ-240 ק"מ להגיע אל הנקודה המערבית ביותר שלהם ב-30 בנובמבר. כיון שטבלאות הניווט שלהם אבדו בסופה בשעת העלייה על הקרחון, לא יידעו היכן בדיוק הם נמצאים, ולא היו שום תוואי נוף לעזור להם לקבוע את מיקומם. המסע חזרה אל קרחון פראר התנהל בתנאים, שהגבילו את התקדמותם ללא יותר מ-1.6 ק"מ בשעה, כשמצרכי המזון אוזלים והולכים והם תלויים בכללי הניווט הנסיוניים של סקוט. בירידה מן הקרחון ניצלו סקוט ואוונס מנפילה אל תוך בתרון, שיכלה להביא למותם, לפני שגילו אזור נקי משלג או עמק יבש, תופעה נדירה באנטארקטיקה. לאשלי תיאר את העמק היבש כ"מקום נהדר לגידול תפוחי אדמה".
הקבוצה הגיעה אל ה-"דיסקברי" ב-24 בדצמבר, לאחר מסע הלוך-ושוב של 1,120 ק"מ במשך 59 יום. הממוצע שלהם, יותר מ-22 ק"מ ביום במסע זה שכולו גרירה בכוח שרירי אדם, עלה באופן משמעותי על זה שהושג עם כלבים במסע דרומה של העונה הקודמת, עובדה שחיזקה עוד יותר את הדעות הקדומות של סקוט נגד שימוש בכלבי-מזחלת. היסטוריון הקטבים דייוויד קריין מגדיר את המסע מערבה "אחד המסעות הדגולים בתולדות הקטבים".
כמה מסעות אחרים הושלמו בתקופת העדרו של סקוט. רוידס וברנאקי יצאו למסע של 31 ימים על החומה בכיוון דרום-מזרח, צפו באופיה השטוח וערכו עוד קריאות מגנטיות. קבוצה אחרת חקרה את קרחון קטליץ בדרום-מערב, ווילסון יצא לכף קרוזייה לצפות מקרוב במושבת הפינגווין הקיסרי.
המשלחת > משלחת הסיוע השנייה

סקוט קיווה למצוא בשובו את "דיסקברי" משוחררת מן הקרח, אבל היא נשארה תקוע לבלי הזז. האנשים החלו לעמול סביבה במסורי קרח, אבל אחרי 12 ימי עבודה מפרכת, נוסרו רק שני חתכים מקבילים קצרים באורך 150 מטרים, והספינה הייתה עדיין במרחק 32 ק"מ ממים פתוחים. ב-5 בינואר 1904 חזרה ספינת הסיוע "מורנינג", הפעם עם עוד ספינה, טרה נובה. קולבק הביא עמו הוראות מפורשות מן האדמירליות, לפיהן, אם אי אפשר יהיה לשחרר את "דיסקברי" עד תאריך מוגדר, יש לנטוש אותה ולשלוח את צוותה הביתה בשתי ספינות החילוץ. האולטימטום הזה נבע מן התלות של מרקהם במשרד האוצר לכיסוי ההוצאות של משלחת החילוץ השנייה, מאחר שמקורות המימון של המשלחת התרוקנו כליל. האדמירליות הסכימה לממן את ההוצאות רק בתנאים שלהם. סקוט היה נסער. ה-"דיסקברי" ואנשיה יכלו להישאר ללא חשש עוד חורף אחד באנטארקטיקה. הייתה להם די אספקה לחמש שנים וסכנת הצפדינה חלפה. הדבר היחיד שחסר להם היה פחם, ודווקא אותו לא הביאו ספינות החילוץ בכמות מספקת. הוסכם, שאם עד 25 בפברואר לא תשוחרר הספינה, לא תהיה ברירה אלא לנטוש אותה. כאמצעי זהירות, החל סקוט להעביר את כל הממצאים המדעיים והדגימות אל ספינות החילוץ. העבודה לשחרור הספינה הכלואה התחדשה במלוא המרץ, בחומרי נפץ ובמסורים, ב-10 בפברואר היה סקוט קרוב להשלים עם העובדה, שיהיה עליו לנטוש את "דיסקברי", אך ב-14 בפברואר נשבר לפתע רוב הקרח, ו"מורנינג" ו"טרה נובה" יכלו סוף סוף לשייט לצד "דיסקברי". ב-16 בפברואר הצליחו שני הפיצוצים האחרונים לשחרר את "דיסקברי", שחידשה מיד את מסעה לניו זילנד.
המשלחת > שיבה הביתה ותוצאות

קבלת הפנים שחיכתה למשלחת עם שובה לממלכה המאוחדת הייתה מעומעמת, בתחילה. מרקהם בא לפגוש את הספינה בפורטסמות' כש"דיסקברי" עגנה שם ב-10 בספטמבר 1904, אבל שום אנשי-שם לא הקבילו את פני הקבוצה כשהגיעה ללונדון כעיבור ימים אחדים. עם זאת, הציבור גילה התלהבות ניכרת כלפי המשלחת ובעקבותיה, הגיעה גם הכרה רשמית. סקוט קודם עד מהרה לדרגת קפטן בצי המלכותי והוזמן לטירת בלמורל לפגישה עם המלך אדוארד השביעי, שהעניק לו תואר אבירות (CVO). עוד קיבל שלל מדליות ופרסים מארצות שמעבר לים, בהם אות לגיון הכבוד הצרפתי. מדליות הקוטב והעלאות בדרגה ניתנו לקצינים וחברי צוות אחרים.
התוצאות הגאוגרפיות העיקריות של המשלחת היו גילוי ארץ אדוארד השביעי; הטיפוס על ההרים המערביים וגילוי רמת הקוטב; מסע המזחלות הראשון על הרמה; המסע על חומת הקרח אל קצה הדרום ב-'17 82° דרום. נקבע כעובדה שהאי רוס הוא אכן אי, ההרים הטראנס-אנטארקטיים מופו ל-83° דרום וחושבו מיקומם וגובהם של יותר מ-200 הרים נפרדים. עוד הרבה תוואי נוף וציוני דרך זוהו ונקראו בשם, ונעשתה עבודת מדידה רחבת-היקף בחופים.
היו גם תגליות בעלות חשיבות מדעית ממדרגה ראשונה, בהן העמקים היבשים בהרים המערביים, מושבת הפינגווין הקיסרי בכף קרוזייה, ראיה מדעית לכך, שחומת הקרח היא מדף קרח צף ומאובן של עלה שגילה פראר ושעזר לבסס את הקשר של אנטארקטיקה ליבשת-העל גונדוואנה. אלפי דגימות גאולוגיות וביולוגיות נאספו וזנים ימיים חדשים זוהו. מיקום הקוטב הדרומי המגנטי חושב בדיוק סביר. בתחום הרפואה, וילסון גילה את השפעותיו נוגדות הצפדינה של בשר כלבי-ים טרי, תגלית ששמה קץ לסכנת החיים שבצפדינה, למשלחת זו ולבאות אחריה.
הר אינגלנד שהתגלה על ידי המשלחת קיבל שם לזכר קצין בספינת הצלה "מורנינג".
השנים שלאחר המשלחת

סקוט שוחרר מן הצי לצורך כתיבת הדו"ח הרשמי של המשלחת, "מסע הדיסקברי"; זה פורסם בשנת 1905, ונמכר היטב. עם זאת, הדין וחשבון של סקוט על ההתמוטטות של שקלטון במסע דרומה הוביל לחילוקי דעות בין השניים, בעיקר על הגרסה של סקוט באשר למשך הזמן שעמיתו למשלחת נישא על גבי המזחלת. השתמע מכך, שההתמוטטות של שקלטון הייתה אחראית להישג הלא-מרשים יחסית של המשלחת בהתקדמותה דרומה.
סקוט חידש לאחר זמן את הקריירה שלו בצי, תחילה כעוזר למנהל המודיעין של הצי ואחר, באוגוסט 1906, כרב החובל של אוניית הדגל בפיקודו של סגן האדמירל ג'ורג' אגרטון באוניית הצי ויקטוריוס. במועד זה כבר היה סקוט גיבור לאומי, על אף סלידתו מתשואות פומביות, והישגי המשלחת הוצגו לציבור כניצחון. האופוריה הזו לא תרמה לניתוח אובייקטיבי, או להערכה שקולה של חוזקות המשלחת וחולשותיה. בייחוד בא הדבר לביטוי בתהילה, שסקוט קשר לגרירת מזחלות בכוח אדם כנאצלת יותר מטבע בריאתה מכל טכניקה אחרת של מסע על קרח; גישה זו הביאה להטלת ספק בטכניקות שימוש בכלבים או בסקי, הלך רוח שאומץ על ידי המשלחות הבאות, והכתה בתימהון בעלי ניסיון וידע במסעות על קרח, כגון פריטיוף ננסן, שאת עצתם בנושאים אלה הרבו לבקש, אך לא אחת גם התעלמו ממנה.
משלחת "דיסקברי" הייתה קרש קפיצה לקריירות של כמה אנשים, שהיו לעמודי התווך או המנהיגים במשלחות בחמש-עשרה השנים הבאות. לצד סקוט ושקלטון, הימאים פרנק ויילד וארנסט ג'ויס חזרו שוב ושוב אל הקרח, כיון שלא יכלו ככל הנראה להסתגל מחדש לחיים נורמליים. ויליאם לאשלי ואדגר אוונס, עמיתיו של סקוט במסע מערבה בשנת 1903, התאימו עצמם לתוכניות העתידות של מנהיגם והיו לשותפיו הקבועים לגרירת מזחלות. טום קרין התלווה הן לסקוט והן לשקלטון במשלחות הבאות. לויטננט "טדי" אוונס, קצין ראשון באוניית הסיוע "מורנינג", החל לתכנן הובלת משלחת משלו, לפני שהצטרף אל הצוות של סקוט בשנת 1910.
זמן קצר לאחר סיום שירותו בצי, גילה סקוט לחברה הגאוגרפית המלכותית את כוונתו לחזור לאנטארקטיקה, אבל המידע לא יצא בשלב זה לציבור הרחב. את כוונותיו אלה סיכל שקלטון, שהודיע בראשית 1907 על תוכניותיו לעמוד בראש משלחת, שתצא לאנטארקטיקה במטרה הכפולה, להגיע אל הקוטב הדרומי המגנטי ואל הקוטב הדרומי הגאוגרפי גם יחד. תחת לחץ, הסכים שקלטון שלא לצאת למסעותיו ממצר מקמרדו, שסקוט תבע עליו חזקה כזירת העבודה שלו עצמו. בסופו של דבר, שקלטון לא הצליח למצוא מעגן בטוח בשום מקום אחר ונאלץ להפר את הבטחתו. משלחתו נחלה הצלחה רבתי - מסעה דרומה הסתיים ב-'23 88°, פחות מ-160 ק"מ מן הקוטב הדרומי, ואילו הקבוצה הצפונית הגיעה אל מיקום הקוטב הדרומי המגנטי. מכל מקום, הפרת הבטחתו של שקלטון הביאה לנתק משמעותי ביחסים בין השניים, וסקוט כינה את עמיתו משכבר שקרן ונוכל.
תוכניותיו של סקוט הבשילו בהדרגה לכלל הגשמה - משלחת רחבת-ממדים, מדעית וגאוגרפית, שיעדה העיקרי הוא כיבוש הקוטב הדרומי. סקוט היה נחוש בדעתו להימנע מן החובבנות שנקשרה עם עבודתה המדעית של משלחת דיסקברי. הוא מינה את אדוארד וילסון למדען הראשי שלו, ווילסון בחר צוות מנוסה. המשלחת יצאה לדרכה ביוני 1910 בטרה נובה, אחת מספינות הסיוע של "דיסקברי". תוכנית המשלחת הסתבכה בגלל משלחת הקוטב הדרומי הנורווגית של רואלד אמונדסן, שהגיעה לאנטארקטיקה באותו זמן. קבוצתו של אמונדסן הגיעה לקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911 ושבה בשלום. סקוט וארבעת בני לווייתו, בהם וילסון, הגיעו לקוטב ב-17 בינואר 1912; כל החמישה נספו במסעם חזרה.
על שם אוניית המחקר "דיסקברי" נקרא הר דיסקברי.
ראו גם

העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה
רשימת משלחות לאנטארקטיקה
הערות שוליים

↑  Reginald  Pound, "Scott of the Antarctic", הוצאת קווארד-מקקאן, ניו יורק, עמ' 40
1 2  פאונד, עמ' 41
↑  פאונד, עמ' 26
↑  Diana Preston, A First Rate Tragedy, Houghton Mifflin co. USA 1999, p.15
↑  Preston, p.17–18
↑  פאונד, עמ' 30
1 2  Huntford, 'The Last Place on Earth", p. 144
↑  Fiennes, p. 35
↑  Fiennese, pp. 43-4
↑  Diana Preston, "A  First Rate Tragedy", pp. 36–37
↑  Huntford, "The Last Place on Earth", p. 160
↑  Fiennes, p. 28
↑  Fiennes, pp 36-7
↑  Preston, p. 39
↑  עיתון טיימס, 22 במרץ 1901, עמ' 11, גיליון 36409
↑  ציטוט של סקוט מהאנטפורד, עמ' 145 "בעוד אני מנסה להוציא לפועל את הרעיונות שאתה [ננסן] לימדת אותי בנורווגיה בנוגע לציוד, יושבת ועדה של 32 מדענים ומתקוטטת בשאלה, לאן צריכה המשלחת להפליג!"
↑  Huntford, The Last Place on Earth, p. 145
1 2  Preston, p. 61
↑  Preston, p. 70–71
↑  Fiennes, p.55
↑  Fiennes, pp. 55–57
↑  Preston, p. 45
↑  Preston, pp. 45–46
↑  Wilson, p. 111 (רישום ביומן, 4 בפברואר 1902)
↑  Wilson, p. 112 (רישום ביומן, 8 בפברואר 1902)
↑  Preston, p. 46
↑  Preston,p. 48
↑  Fiennes, pp. 70–72
↑  Fiennes, p. 87
↑  Preston, p. 59
↑  Wilson, p. 214 (רישום ביומן, 11 בנובמבר 1902)
↑  Preston, pp. 61–67
↑  Wilson, p. 238
↑  Peston, pp.61–67
↑  Preston, p. 68
↑  Fiennes, p. 100
1 2  Preston, p.68
1 2 3 4 5  Preston, pp. 70–76
↑  Fiennes, p. 120
↑  Preston, p. 70–76
↑  Fiennes, pp. 129-131
1 2  Preston, pp. 80–84
↑  Preston, p.82
↑  Preston, p. 47
↑  Wilson, p. 230 (רישום ביומן, 30 בדצמבר 1902)
↑  Preston, p. 77
↑  "נפטרנו אפוא מכל שימורי הבשר, וכל תסמין של צפדינה נעלם חיש מהר... במקרה שלי,  תסמינים בולטים של צפדינה נרפאו בלי להזדקק למיץ ליים. הדבר העיקרי היה, ללא ספק, אכילת בשר טרי בלבד" ציטוט מן המאמר של א. א. וילסון (1905) "ההיבט הרפואי של מסע 'דיסקברי' לאנטארקטיקה", בריטיש מדיקל ז'ורנל, 8 ביולי 1905, עמ' 77–80
↑  Riffenburgh, p. 126
1 2  Riffenburgh, pp. 108-116
↑  Riffenburgh, pp. 153-55
↑  235-44, Riffenburgh, pp.221-33
↑  Preston, pp. 111–112
↑  Preston, pp. 197–205
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265843805171  GND: 10356991-1  LCCN: n50065489  TePapa: 44988  Trove: 930084  VIAF: 168475304   WorldCat (עם VIAF): 168475304 
מפת משלחת דיסקברי, 1902 - 1904. הקו האדום מתאר את ההתקדמות אל הנקודה הדרומית ביותר (בין נובמבר 1902 ובין פברואר 1903). הקו השחור מתאר את ההתקדמות לכיוון מערב, דרך הרי המערב אל רמת הקוטב (בין אוקטובר ובין דצמבר 1903). הקו הכחול מתאר את ההתקדמות אל האט פוינט וממנה אל קאבאנה פוינט, עד מושבת הפינגווינים הקיסריים בכף קרוזייה (במהלך אוקטובר 1902 וספטמבר, אוקטובר 1903).
ארנסט שקלטון, רוברט פ. סקוט ואדוארד א. וילסון, משלחת דיסקברי 11714
קפטן רוברט פלקון סקוט, מפקד משלחת דיסקברי
פעמון האונייה "דיסקברי"
צוות כלבי מזחלת
צלב זיכרון לג'ורג' וינס, שהוקם על צוק סלע בהאט פוינט
"דיסקברי" (במרכז) לכודה בקרח במצר מקמרדו, מלווה ב"מורנינג" (משמאל) וב"טרה נובה" (מימין) בפברואר 1904
מושבת פינגווין קיסרי, שקבוצה בראשות רוידס גילתה בכף קרוזייה באוקטובר 1902
העמקים היבשים בהרים המערביים, שהתגלו בארץ ויקטוריה בעת המסע מערבה של המשלחת
נגעים ברפואת עור

ברפואת עור (דרמטולוגיה) נוהגים לקטלג את נגעי העור על פי המראה, המבנה והמרקם שלהם.
הנגעים מחולקים לנגעים ראשוניים ונגעים משניים. נגעים ראשוניים הם אלו שנוצרים ישירות ממנגנון המחלה והם מופיעים בדרך כלל בשלבים הראשונים שלה. הנגעים שמופיעים לאחר מכן מכונים נגעים משניים. להלן רשימה של נגעים עיקריים:
נגעים ראשוניים

מקולה
פפולה
רבד
קשריר (נודול)
וסיקולה
פוסטולה
ציסטה
פורפורה
נגעים משניים

קשקש
סדק
אקסקוריאציה (Excoriation) - חסר ברציפות או שלמות האפידרמיס. כך שנוצרת חשיפה עד חלקו התחתון של האפידרמיס. מתפתח עקב טראומה או לאחר בקיעת פוסטולה.
ילפת
ארוזיות
אפתה
אטרופיה
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נבחרת ברזיל בכדורגל

ערך זה עוסק בנבחרת הגברים של ברזיל בכדורגל. אם התכוונתם לנבחרת הנשים, ראו .
נבחרת ברזיל בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ברזיל. הנבחרת מנוהלת על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. נבחרת ברזיל היא הנבחרת המצליחה ביותר בתולדות גביע העולם בכדורגל. לזכותה 5 זכיות בגביע, כשהראשונה שבהן בגביע העולם שהתקיים בשנת 1958, והאחרונה בשנת 2002. ברזיל היא הנבחרת היחידה שהשתתפה בכל טורנירי הגביע העולמי.
הדירוג הנוכחי של נבחרת ברזיל ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-5 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,772.02 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 1 נמדד לראשונה בספטמבר 1993, והדירוג הנמוך ביותר 22 נמדד לראשונה ביוני 2013.
היסטוריה > עד 1958

הנבחרת לא זכתה להצלחה גדולה בהופעותיה הראשונות במפעל, עקב סכסוכים פנימיים בכדורגל הברזילאי, שמנעו מהתאחדות הכדורגל להרכיב נבחרת חזקה. התאחדויות הכדורגל של מדינות ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו דרשו שהנבחרת תורכב אך ורק מהכדורגלנים ששייכים אליהן.
בשני הטורנירים הראשונים של גביע העולם, ב-1930 וב-1934, הודחה הנבחרת כבר בשלבים המוקדמים, אך בטורניר של שנת 1938 הראתה הנבחרת סימן ראשון לעתיד לבוא, כשסיימה במקום השלישי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לאלופה איטליה. באותו טורניר נכנס להיסטוריה שחקן הנבחרת לאונידאס דה סילבה, כשחקן הראשון שכבש ארבעה שערים במשחק אחד במסגרת גביע העולם בכדורגל.
ברזיל אירחה את טורניר גביע העולם בשנת 1950, שהיה הטורניר הראשון שהתקיים אחרי מלחמת העולם השנייה. טורניר זה היה היחיד בהיסטוריה שלא התקיים בו משחק גמר. במקום משחק גמר, התקיים בית גמר של ארבע נבחרות, והנבחרת שסיימה את הבית עם המאזן הטוב ביותר הוכתרה כאלופת העולם. במשחק האחרון של בית הגמר שיחקו נבחרות אורוגוואי וברזיל. המשחק התקיים באצטדיון המרקנה בריו דה ז'ניירו לעיני 199,854 צופים, מספר שיא של צופים במשחק כדורגל בכל הזמנים. לברזיל הספיק תיקו על מנת לסיים במקום הראשון בבית, אך היא הפסידה במפתיע לאורוגוואי בתוצאה 2:1, ובכך הפסידה את תואר אלופת העולם. משחק זה ידוע בברזיל בכינוי מרקנאסו ("אסון המרקנה").
כעבור ארבע שנים, ב-1954, הודחה ברזיל ברבע הגמר על ידי הונגריה במשחק שזכה לכינוי "הקרב של ברן" בשל האירועים האלימים שאירעו במהלכו ואחריו.
היסטוריה > 1958–1970

נבחרת ברזיל זכתה בגביע העולם הראשון שלה בטורניר שנערך בשנת 1958 בשוודיה. ברזיל ניצחה במשחק הגמר את הנבחרת המארחת שוודיה בתוצאה 5–2 והפכה לנבחרת הראשונה בהיסטוריה שזוכה בתואר מחוץ ליבשת שלה.
שבחים רבים והערכה קיבל מאמן הנבחרת ויסנטה פאולה, שהיה לעיתים תופס תנומה במהלך אימוני הנבחרת, וכן עוצם את עיניו במהלך המשחקים, דבר שהיה נותן רושם כאילו הוא נרדם במהלך המשחקים. כמו כן, בטורניר זה התגלה לעולם ילד הפלא פלה, שעתיד להפוך לאחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים.
נבחרת ברזיל זכתה בתואר גם בטורניר הבא שנערך ב-1962, לאחר שניצחה בגמר את צ'כוסלובקיה 3–1. בטורניר זה נפצע פלה כבר אחרי שני משחקים וגארינצ'ה תפס את הנהגת הנבחרת והוביל אותה עד לזכייה בתואר.
כעבור ארבע שנים, במונדיאל 1966, שוב נפצע פלה, אך הפעם לא הצליחה הנבחרת בלעדיו, הודחה כבר בשלב הראשון, ונפרדה מהתואר לאחר שהחזיקה בו 8 שנים רצופות.
נבחרת ברזיל זכתה בגביע השלישי שלה בשנת 1970. יש הטוענים שהרכב הנבחרת בטורניר זה הוא הרכב הנבחרת הטוב בכל הזמנים, עם פלה בטורניר האחרון שלו, קרלוס אלברטו, ז'אירזיניו, טוסטאו, ריבלינו וז'רסון. לאחר שזכתה הנבחרת בפעם השלישית בגביע ז'יל רימא היא קיבלה את הזכות לשמור אותו לצמיתות.
היסטוריה > 1974–1990

ברזיל הגיעה למונדיאל 1974 שהתקיים בגרמניה המערבית כאלופת העולם, אך לא הצליחה להגן על תוארה והסתפקה במקום הרביעי לאחר שהפסידה להולנד במשחק המכריע על העלייה לגמר ולפולין במשחק על המקום השלישי.
טורניר גביע העולם בכדורגל בשנת 1978 ייזכר בברזיל כטורניר שערורייתי. במחזור האחרון של שלב הבתים השני התמודדה הנבחרת נגד פולין וארגנטינה התמודדה מול פרו. נבחרות ארגנטינה וברזיל הגיעו למשחק במצב שבו יחס שערים יקבע מי מהשתיים תעפיל לשלב הגמר במקרה של ניצחון של שתי הנבחרות. במשחק הראשון ניצחה ברזיל את פולין בתוצאה 3–1 ואילו המשחק השני התקיים מספר שעות אחריו, כך שארגנטינה ידעה בדיוק באיזה הפרש שערים עליה לנצח על מנת להעפיל למשחק הגמר. היא ניצחה את פרו 6–0 ועלתה על חשבון ברזיל למשחק הגמר. המחלוקת הייתה סביב העובדה ששוער נבחרת פרו, ראמון קווירוגה, שנולד בארגנטינה, ספג עד לאותו משחק שישה שערים בחמישה משחקים, ונבחרת ארגנטינה שהבקיעה רק שישה שערים עד לאותו משחק, הבקיעה את אותו מספר שערים במשחק נגד פרו.
אף על פי שלא זכתה בתואר, הייתה ברזיל לנבחרת הבלתי מנוצחת היחידה בטורניר. עד היום מרגישים תושבי ברזיל מרומים בעקבות השערורייה בטורניר, שמנעה מהם לזכות בתואר.
בטורניר גביע העולם שהתקיים בספרד בשנת 1982 הציגה ברזיל יכולת מעולה, בהנהגת כישרונות כמו ז'ורז'יניו, זיקו, פלקאו, אדר, ואלדיר פרז בשער וסוקרטס. הנבחרת ניצחה בכל שלושת משחקי שלב הבתים הראשון והעפילה לשלב הבתים השני, שבו שובצה לבית אחד יחד עם נבחרות ארגנטינה ואיטליה. במשחק הראשון ניצחה ברזיל את ארגנטינה 3–1, אך הפסידה לאיטליה במשחק השני בתוצאה 2–3 בעקבות שלושער של פאולו רוסי והודחה מהטורניר.
במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו הודחה ברזיל ברבע הגמר על ידי צרפת בדו-קרב פנדלים לאחר 1–1 בסיום המשחק.
במונדיאל 1990 שנערך באיטליה הייתה זו שוב ארגנטינה שעצרה את ברזיל, הפעם בשלב שמינית הגמר.