לואיז בראיינט
המשך קריירת העיתונאות

לאחר מותו של ריד, בראיינט השיגה את אישורו של לנין לטייל בגבולות דרום רוסיה ובמדינות השכנות. היא נסעה ברכבת לאורך הערבה הקזחית (אנ'), דרך אזורים שנפגעו קשה מרעב, לטשקנט, לבוכרה ולגבולות איראן ואפגניסטן, ראיינה ורשמה הערות.
היא חזרה לארצות הברית במהלך קיץ 1921, ונשארה שם כשנה, במהלכה פגשה לראשונה את ויליאם כריסטיאן בוליט ג'וניור (אנ'), שהיה אז עורך מנהל של סיפורי סרטים בסרטי פרמאונט, בניסיון לשכנע אותו להפוך את "עשרת הימים שזעזעו את העולם" לסרט. בוליט, בוגר אוניברסיטת ייל ממשפחה עשירה שמקורה בפילדלפיה, עבד כעיתונאי ענייני חוץ, ולאחר מכן כדיפלומט במחלקת המדינה של ארצות הברית, עד שפרש זמנית מהפוליטיקה והחל לעבוד בפרמאונט. מאוחר יותר חזר לעסוק בפוליטיקה והפך לשגריר ארצות הברית הראשון בברית המועצות. לבריאנט ולבוליט היו תחומי עניין משותפים ברוסיה, עיתונאות וג'ק ריד, שבוליט העריץ. אף על פי שפארמאונט לא המשיכה בפרויקט "עשרת הימים שזעזעו את העולם", בוליט הוקסם מבראיינט והחל לחזר אחריה, מרדף שלאחר כשנתיים הסתיים בנישואיהם. באוגוסט החל העיתון "ניו יורק אמריקן", עיתון של תאגיד הרסט (אנ'), לפרסם סדרה של 16 מאמרים של בראיינט המתארים את הרעב ברוסיה, המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, סוף מלחמת האזרחים ברוסיה, ונושאים קשורים. באופן כללי, הטון של מאמרים אלה היה "מפוכח ולא חסך בפרטים, בניגוד לדיווחיה הנלהבים לעיתים קרובות בסיפוריה מ-1918".
באוקטובר הייתה בראיינט לדוברת הראשית באנדרטה לזכר ריד בעיר ניו יורק, והיא בילתה חלק מזמנה באיסוף מסמכיו של ריד לצורך פרסום אפשרי. היא גם קבעה עם סינדיקט קינג פיצ'רס (אנ'), סוכנות נוספת של הרסט, במטרה לחזור לרוסיה כדי לכתוב דיוקנאות של רוסים. הראשון שבהם הופיע בדפוס ביוני 1922 והוביל לבסוף לכתיבת ספרה השני, "מראות מוסקבה", בשנת 1923. מסעותיה של בראיינט באירופה כללו הפעם את מוסקבה, ברלין, לונדון, פריז וערים נוספות. בסוף אוקטובר הייתה ברומא יחד עם בוליט. שם, בסוף 1922, כתבה אודות בניטו מוסוליני, המנהיג הפשיסטי שעלה באותו זמן לשלטון, אשר הצליחה לראיין. לאחר איסוף חומרים ממגוון מקורות, כולל אשתו של מוסליני, רייצ'ל מוסוליני, כתבה בראיינט מאמר בשם "מוסוליני מסתמך על יעילות כדי לשחזר את איטליה", שפורסם בניו יורק אמריקן בתחילת 1923. היא תיארה את הדיקטטור העתידי כך:
תמיד אחשוב על מוסוליני כעל אחת הדמויות המוזרות בהיסטוריה, ואני אזכור אותו כפי שראיתי אותו בפעם האחרונה במבואה הלבנה-זהובה של מלון הגראנד, מתחת למנורת קריסטל ענקית משתופפת בעייפות לתוך שנהב חינני מתקופת לואי ה-15 וכיסא מצופה אמייל.
פניו החיוורות וכבדות העצמות הראו סימנים של חוסר שינה. גופו החזק בלט מעבר לצידי המושב; רגליו היו פרושות לרווחה על שטיח הקטיפה החיוור בצבע ורד. הייתה כוס קטנה של קפה שחור, עדינה להפליא, ליד ידו המסוקסת המעוותת מעבודה.
המקור באנגלית
I will always think of Mussolini as one of the oddest characters in history, and I will remember him as I last saw him in the great white and gold foyer of the Grand Hotel, under a huge crystal candelabra slouching wearily into a graceful Louis XV ivory and enameled chair.

His pale, heavy-boned face showed signs of sleeplessness. His strong body was bulging over the sides of the seat; his legs were spread wide over the pale, rose-colored velvet carpet. There was a little cup of black coffee, absurdly delicate, beside his gnarled work-warped hand.
בראיינט עזבה את רומא כדי לסקר את מלחמת העצמאות של טורקיה עבור שירות החדשות הבינלאומי, והתגוררה עם בוליט בווילה בקונסטנטינופול בתחילת 1923. בזמן שבוליט עבד על רומן, "זה לא תם" (It's Not Done), שפורסם ב-1926 והוקדש לבראיינט, היא סיקרה אירועים הקשורים לעלייתו של מוסטפא כמאל אטאטורק, הנשיא הראשון של הרפובליקה של טורקיה. מבסיסה בטורקיה, היא נסעה לפלרמו כדי לראיין את מלך יוון המודח, קונסטנטינוס הראשון, ולאתונה כדי לראיין את בנו, גאורגיוס השני. זמן קצר לאחר מכן, בראיינט השהתה את הקריירה העיתונאית שלה כדי להתמקד במשפחתה.