מלחמת הברונים השנייה
רקע

תקופת שלטונו של הנרי השלישי זכורה בעיקר בשל המשבר החוקתי בתקופה זו, שכלל מאבק אזרחי שהתעורר לכאורה על ידי דרישותיו לכספים נוספים, אך סימן חוסר שביעות רצון כללי יותר משיטות ממשלו של הנרי מצד הברונים האנגליים, שהוחרף על ידי רעב המוני.
סימון החמישי דה מונפור היה אביר צרפתי שנישא לאחותו של הנרי, אלינור וקיבל את התואר רוזן ליסטר. הם נישאו בהסכמתו של הנרי אך ללא הסכמת הברונים האנגליים (שבדרך כלל הייתה הכרחית). כתוצאה מכך התפתח סכסוך בין דה מונפור להנרי. מערכת היחסים ביניהם הגיעה למשבר בשנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר הועמד דה מונפור למשפט על פעולות שביצע כסגן גסקוניה.
בתקופת שלטונם של ג'ון והנרי השלישי, מלכי אנגליה, הטיל הכתר מעת לעת מס על היהודים כעונש, מה שגרם למלווי כספים למכור את איגרות החוב שלהם במחירים זולים כדי לגייס מזומנים לתשלום המיסים שלהם. אגה"ח נמכרו לאנשי חצר המלוכה ולתומכי הכתר העשירים ביותר במחירים מופחתים, מה שגרם לרבים מבעלי האדמות הבינוניים שהיו בחובות לאבד את אדמותיהם. זה הזין את האמונות האנטישמיות העולות שתודלקו על ידי הכנסייה. הצעדים נגד היהודים והשליטה בחובות ובריבית שלטו בוויכוחים על כוח מלכותי וכספים בקרב המעמדות שהחלו להיות מעורבים בפרלמנט ותמכו בדה מונפור במהלך המלחמה.
דה מונפור ניצל את האנטישמיות הגואה שנוצרה לטובתו. הרצח לכאורה של יו מלינקולן (אנ') בידי יהודים הוביל לתלייה של 18 יהודים. צעדים אנטי-יהודיים רשמיים בחסות הכנסייה הקתולית, בשילוב עם תרעומת על חובות בקרב הברונים נתנו למונפור הזדמנות למקד קבוצה זו ולהסית למרד על ידי קריאה לביטול חובות ליהודים.
הנרי גם הסתבך במימון מלחמה נגד בית הוהנשטאופן, בשם האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, בתמורה להבאת ממלכת סיציליה עבור בנו השני אדמונד. זה גרם לברונים רבים לחשוש שהנרי הולך בעקבות אביו ושצריך לשמור עליו כמוהו. כאשר האוצר של הנרי התייבש, משך ממנו אינוקנטיוס את תוארו והעניק אותו לשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, ובכך שלל למעשה מכירת הממלכה עבור אדמונד.
דה מונפור הפך למנהיגם של אלה שרצו לאשר מחדש את מגנה כרטה ולאלץ את המלך למסור יותר כוח למועצה הברוניאלית. בשנת 1258 אילצו שבעה ברונים מובילים את הנרי להסכים ל"תקנות אוקספורד (אנ')", אשר ביטלו למעשה את ממלכת אנגליה הנורמנית האבסולוטית, והעניקו כוח למועצה של 24 ברונים לטפל בעסקי הממשל, ולדאוג למועצה גדולה בדמות פרלמנט שייבחר פעם בשלוש שנים, שיעקוב אחר פעולותיהם. הנרי נאלץ להשתתף בשבועה קולקטיבית כדי לקיים את התקנות.
בשאיפה לשקם את מעמדו רכש הנרי בשנת 1259 את תמיכתו של לואי התשיעי, מלך צרפת, על ידי חוזה פריז, והסכים לקבל את אובדן האדמות בצרפת שנלקחו ממנו ומאביו על ידי לואי מאז 1202, ולערוך הומגיום לאלו שנשארו בידיו. בשנת 1261 הוא השיג בולה אפיפיורית שתשחרר אותו משבועתו והתחיל לבסס מחדש את שליטתו בממשל. האופוזיציה הברונית הגיבה בזימון פרלמנט משלה והתמודדה עם השליטה בממשל המקומי, אך לאחר שמלחמת אזרחים עמדה בפתח הם נסוגו ודה מונפור ברח לצרפת, בעוד שמנהיג האופוזיציה המרכזי האחר, ריצ'רד דה קלייר (אנ'), עבר לצד המלך.
על פי הסכם למבת', הוסכם על הקמת מערכת בוררות שתפתור מחלוקות בלתי תלויות בין הנרי לבין הברונים, כאשר דה קלייר היה הבורר הראשוני ועל פסקי הדין שלו היה ניתן לערער ללואי התשיעי, מלך צרפת. עם זאת, עורר חידוש המדיניות הפרובוקטיבית על ידי ממשלו של הנרי במהרה שוב את העוינות. מעמד המלך נחלש עוד יותר לאחר מותו של דה קלייר והעברת סמכויותיו לבנו גילברט (אנ'), שצידד בברונים, ועל ידי ביטול שבועת האפיפיור לקיים את "תקנות אוקספורד".
באפריל 1263 חזר דה מונפור לאנגליה וכינס מועצה של ברונים באוקספורד. במקביל פרצו קרבות בספר הוולשי, ועד הסתיו גייסו שני הצדדים צבאות ניכרים. דה מונפור צעד ללונדון, תושבי העיר החלו במרד ולכדו את המלך והמלכה במצודת לונדון. הם נלקחו בשבי ודה מונפור קיבל על עצמו שליטה אפקטיבית בממשלה בשם הנרי. עם זאת נשחקה התמיכה בו במהרה והנרי חזר לשלוט.
עם התפשטות אי סדר אלים והתגברות הסיכוי למלחמה כוללת, פנה הנרי ללואי בבקשה לבוררות, ולאחר התנגדות ראשונית הסכים דה מונפור לכך. בינואר 1264 הכריז לואי על ביטול "תקנות אוקספורד". כמה מהברונים שהתנגדו להנרי השלימו עם צעד זה, אך פלג רדיקלי יותר בראשות דה מונפור התכונן להתנגד לכל התבססות מחודשת של כוח מלכותי, והם והמלך החלו לרכז את כוחותיהם לקראת מלחמה.