אפקט CSI
התגלמות > משפטים

הפופולריות של סדרות הטלוויזיה בנושא פשיעה מולידה כביכול תפיסות מוטעות רבות לגבי אופי מדע הזיהוי הפלילי ונוהלי חקירה בקרב חברי מושבעים.
אפקט CSI יכול להשפיע בשתי דרכים עיקריות על פסק הדין: תחילה, המושבעים מצפים לקבל יותר ראיות מדעיות מאשר אלו שקימות או הכרחיות לצורך הגעה לפסק דין, וכתוצאה מכך שיעור הזיכוי גבוה יותר בהיעדר ראיות כאלו. שנית, לחבר המושבעים יש אמון רב יותר ראיות משפטיות, בעיקר דנ"א, דבר זה גורם לעליה במספר ההרשעות כאשר ראיות אלו מוצגות.
בעוד שתופעות אלה ואחרות עשויות להיגרם כתוצאה מצפייה בסדרות פשע, ההשפעה הנפוצה ביותר היא שמושבעים מזכים את הנאשמים בטעות למרות ראיות מוחלטות לאשמה. בפרט, תובעים דיווחו כי הם מרגישים כי לוחצים עליהם לספק ראיות דנ"א גם כאשר קיימת עדות ראייה. למעשה, במחקר שנערך בקרב 444 תובעים, 56% האמינו שהאפקט ה־CSI משפיע כמעט תמיד או תמיד על חבר השופטים, ו־81% האמינו שהשפעת ה־CSI משפיעה על שופטים.
באירוע מתוקשר אחד, האשים פרקליט מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, סטיב קוליי, את זיכויו של השחקן רוברט בלייק באשמת רצח על אפקט CSI. קוליי ציין כי פסק הדין שבו הוחלט כי בלייק לא אשם הגיע אף על פי שני חשבונות עדים שמוכיחים את אשמתו של בלייק, וטען כי חברי המושבעים "טיפשים להפליא".
עד שנת 2005, מספר חברי מושבעים ותובעים החלו לשנות את ההכנות ותהליכי המשפטים שלהם כדי להתמודד עם אפקט CSI. כמה שאלו שאלות הקשורות לצפייה בסדרות טלוויזיה הקשורות למערכת המשפט במהלך משפט בו נהוגה שיטת הוואר דיר כדי לזהות את חברי המושבעים המוטים. לדוגמה, במשפט של צ'ארלס ודריק נגד המדינה (2010), הנאשמים הורשעו ברצח מדרגה שנייה, ובמהלך הליך הוואר דיר השופט הציג שאלה בנוגע לאפקט CSI. במקרה זה, בית המשפט לערעורים של מרילנד קבע כי השאלה בנוגע לאפקט CSI אשר הופנתה לחבר המושבעים חמורה ואינה הולמת בשל לשונה המוטה ושימוש במונח "הורשע" ללא אזכור לזיכוי. התובעים השתמשו גם בהצהרות פתיחה ובטיעוני סגירה כדי למזער את הה שפעה האפשרית של אפקט CSI.
במשפט גוף נגד המדינה (2009), התובע שאל במהלך הוואר דיר על יכולתם להגיש פסק דין ללא ראיות מדעיות, ואז הזכיר להם במהלך טיעוני סיום לגבי שאלה זו. במקרה זה האזכור לגבי אפקט CSI נחשב מקובל מכיוון שהשפה בה השתמשה הייתה נייטרלית וללא משוא פנים. בנוסף, הדרכת המושבעים שימשה גם כאמצעי ליידע את המושבעים על אפקט CSI.
במשפט אטקינס נגד המדינה (2011) הונחה חבר המושבעים כי אין צורך בראיות מדעיות כדי שהתיק יהיה תקף. בית המשפט קבע כי הנחיית המושבעים הזו בנוגע לראיות מדעיות איננה תקינה מכיוון שהמדינה לא נשאה בנטל ההוכחה שלה. יתר על כן, התובעים שכרו עדים מומחים שיסבירו מדוע צורות מסוימות של ראיות פיזיות אינן רלוונטיות לתיקיהם. באחד ממקרי הרצח באוסטרליה, הסנגור ביקש משפט שופט בלבד כדי להימנע מפרשנויות שגויות של דנ"א על ידי חבר מושבעים.
עד שנית 2006, אפקט CSI התקבל באופן נרחב כמציאות בקרב אנשי מקצוע משפטיים, למרות מעט ראיות אמפיריות לאימות או להפריך אותו. סקר שנערך בשנת 2008 על ידי החוקרת מוניקה רוברטס הראה שכ-80% מכלל אנשי המקצוע האמריקניים במשפטים האמינו כי היו להם החלטות שהושפעו מתוכניות טלוויזיה משפטיות.
פרופסור תום אר. טיילור, מאוניברסיטת ניו יורק, טען כי מבחינה פסיכולוגית, מופעי פשע נוטים יותר להגדיל את שיעור ההרשעות מאשר לזיכויים, מכיוון שהתוכניות מקדמות תחושת צדק וסגירת מעגל שאינן מושגות כאשר חבר מושבעים מזכה נאשם. העלייה הנתפסת בשיעור הזיכויים עשויה להיות קשורה לאהדה לנאשם או לירידה באמון ברשויות המשפטיות. סקר שנערך בשנת 2006 בקרב סטודנטים באוניברסיטאות בארצות הברית הגיע למסקנה דומה: סביר להניח שאפקט CSI לא תכביד על התובעים, והיא עשויה למעשה לעזור להם בפועל.
אחד המחקרים האמפיריים הגדולים ביותר על אפקט ה־CSI נערך בשנת 2006 על ידי שופט בית המשפט במחוז ווסטנאו, דונלד שלטון, ושני חוקרים מאוניברסיטת מזרח מישיגן. הם סקרו יותר מ -1,000 מושבעים, ומצאו כי על אף שציפיות השופטים לראיות משפטיות גדלו, לא היה קשר בין אלו שצפו בתוכניות פשע לבין הנטייה להרשעה. אחד ההסברים החלופיים לתפיסה המשתנה של עדויות משפטיות הוא מה שמכונה "אפקט הטכנולוגי": ככל שהטכנולוגיה משתפרת ונפוצה יותר ברחבי החברה, אנשים מפתחים ציפיות גבוהות יותר ליכולות הטכנולוגיה בנוגע לראיות הפליליות. שלטון תיאר מקרה אחד בו חבר מושבעים התלונן מכיוון שהתביעה לא בדק את טביעות האצבעות בדשא, נוהל בלתי אפשרי ולא הוכח בשום סדרת פשע. מחקר מאוחר יותר של אותם החוקרים מצא כי צופי CSI תכופים עשויים לשים ערך נמוך יותר על ראיות נסיבתיות, אך לצפייהם לא הייתה כל השפעה על הערכתם של עדויות עדי ראייה או על נטייתם להרשיע במקרים עם מספר רב של ראיות.
סיפורים רבים על אפקט ה־CSI מניחים כי חלה עלייה בשיעורי הזיכוי, אם כי לרוב זה מבוסס על ראיות אנקדוטליות. מחקר שנערך בשנת 2009 על סטטיסטיקה של הרשעות בשמונה מדינות מצא כי בניגוד לדעותיהם של תובעים פליליים, שיעור הזיכוי פחת בשנים שחלפו מאז הופעת הבכורה של CSI. התוצאה של כל משפט נתון תלויה בצורה הרבה יותר חזקה במצב בו התרחש, ולא אם זה התרחש לפני הבכורה של CSI או אחריה.
מחקר שנערך על ידי אוניברסיטת ויסקונסין – מילווקי משנת 2010 מעלה כי אף על פי שקיים מתאם בין צפייה בסדרות פשע לבין הבנה נתפסת של עדויות דנ"א, לא היו עדויות לכך שצפייה כזו השפיעה על קבלת החלטות המושבעים. נכון לאוגוסט 2010, שום ראיה אמפירית לא הוכיחה מתאם בין צפייה ב־CSI לשיעורי זיכוי. אחד החוקרים הציע כי התפיסה של אפקט CSI - ושל תופעות אחרות אשר קשורות לאולם בית המשפט, כמו תסמונת פרי מייסון ותסמונת המעיל הלבן – לא נגרמות כתוצאה מחוסר כשירותם של חברי המושבעים, אלא מחוסר אמון כללי במערכת המושבעים כולה.