stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי וייטנאם–ישראל
היסטוריה

המגעים הראשונים בין מנהיגי שתי המדינות החלו בשנת 1946, בשעה שדוד בן-גוריון, יו"ר הנהלת התנועה הציונית וראש ממשלתה הראשון לעתיד של מדינת ישראל, והו צ'י מין, יו"ר הפוליטביורו של צפון וייטנאם, שהו באופן מקרי באותו מלון בפריז, ויצרו קשר ידידותי אחד עם השני. במסגרת שיחה ידידותית הציע הו צ'י מין לבן-גוריון כי העם היהודי יזכה למולדת בגלות בווייטנאם, אך בן-גוריון דחה את ההצעה ואמר להו צ'י מין כי: "אני סמוך ובטוח כי נוכל להקים ממשלה יהודית בפלשתינה".
עם זאת, הקשרים בין שתי המדינות הצטננו במחצית המאה הבאה בעקבות המלחמה הקרה, כאשר בעוד וייטנאם הייתה חלק מן הגוש הסוציאליסטי בהנהגת ברית המועצות, ישראל בחרה לזהות עצמה עם העולם החופשי בהנהגת ארצות הברית.
בשנת 1977, לאחר איחוד וייטנאם, נמשו כמה עשרות פליטים שספינתם נסחפה בלב ים, על ידי אוניית משא ישראלית ששייטה באזור וייטנאם, ונקלטו במדינת ישראל בהוראת מנחם בגין, אולם רק מיעוט מהם נותר בישראל.
בראשית שנות ה-90, ומעט לאחר סופה של המלחמה הקרה, וייטנאם וישראל כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים ב-12 ביולי 1993. בעקבות זאת פתחה ישראל לראשונה שגרירות בהאנוי בדצמבר 1993, ושגרירה הראשון שם היה דוד מתנאי.
בספטמבר 2009, כעבור 16 שנים מיום השקתם של היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות, פתחה וייטנאם לראשונה שגרירות בישראל, אשר מקום מושבה בתל אביב, וזאת לאחר שבשנים 1993–2009 תפקד שגריר וייטנאם בקהיר גם כשגריר לא תושב למול מדינת ישראל.
במהלך טקס הגשת האמנה הרשמי אמר נשיא מדינת ישראל שמעון פרס לשגריר החדש, דין סואן ליו: "אני מברך את הממשלה הווייטנאמית על ההחלטה שלה להקים שגרירות בישראל. הקמתה של השגרירות פותחת עידן חדש ביחסים בין שתי המדינות".
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים מקיימות שתי המדינות ביקורים הדדיים בתדירות גבוהה, אשר נועדו לחיזוק הקשרים בתחומי העסקים, החינוך, התרבות, שיתוף הפעולה והטכנולוגיה החקלאית, אשר יש בה חשיבות גבוהה עבור וייטנאם, בה החקלאות תופסת מקום מרכזי בכלכלה. המשלחות מטעם מדינת ישראל כללו יזמים ואנשי עסקים, קבוצות אקדמיות, עיתונאים, אמנים ומוזיקאים, וכן הלאה.
בנובמבר 2011, בהזמנתו של נשיא וייטנאם טרואונג טאן סאנג, קיים נשיא המדינה שמעון פרס ביקור רשמי בווייטנאם, בתאריכים 21–27 בנובמבר, יחד עם שרי ממשלה נוספים ואנשי עסקים ישראלים. ביקור רשמי זה, הראשון מסוגו, נועד לחזק ולהרחיב את הקשרים האסטרטגיים המדיניים והכלכליים בין ישראל לווייטנאם.
בספטמבר 2012 אמר שגריר וייטנאם בישראל דין סואן ליו כי שורש הידידות ושיתוף פעולה בין ישראל לווייטנאם טמון בפגישה בין הו צ'י מין ודוד בן-גוריון, שהתקיימה כאמור בשנת 1946 בפריז. עוד הוסיף ליו כי היקף הסחר בין שתי המדינות עלה להיקף של כ-660 מיליון דולר במהלך שמונת החודשים הראשונים של שנת 2012. כן הזכיר בדבריו את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומי החקלאות, טכנולוגיות המים, תקשורת, חינוך, ונושאי ביטחון למיניהם.
במרץ 2017 ביקר הנשיא ראובן ריבלין ביקור רשמי בווייטנאם.
באוגוסט 2023 נחתם הסכם שימוש בוויזה אלקטרונית לווייטנאם, עבור ישראלים.
יחסי מסחר

החל מכינונם של היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לווייטנאם, אנשי עסקים ישראליים הראו עניין רב בקשרים הכלכליים עם וייטנאם, וארגנו מספר משלחות עסקיות לווייטנאם כדי לבחון הזדמנויות להשקעה בתחומי החקלאות, חקלאות ימית, תיירות, נפט וגז, ותקשורת.
בשנת 1995 החלו מיזמים עסקיים מקומיים עם חברות ישראליות, בשיתוף המכון הישראלי לייצוא, לפיתוח קשרים כלכליים ברמה גבוהה. בעקבות כך החלה היענות מיבואנים ויצואנים להתעניין בפיתוח עסקי במדינה.
במהלך השנים נחתמו מספר הסכמים כלכליים בין המדינות, ביניהם הסכם לשיתוף פעולה חקלאי בשנת 1997, והסכם לשיתוף פעולה מסחרי וכלכלי בשנת 2004.
בשנת 2005 הגיע היקף המסחר הדו-כיווני השנתי בין שתי המדינות לסך של כ-70 מיליון דולר, ובשנת 2007 עלה לסך של 135 מיליון דולר.
בשנים 2012–2013 עמד היקף הסחר התעשייתי ההדדי בין שתי המדינות על היקף של כמיליארד דולר בשנה, עלייה של כ-600% לעומת שנת 2007.
החל משנת 2007 פועל בין שתי המדינות פרוטוקול פיננסי, המאפשר לחברות משתי המדינות לבצע פרויקטים משותפים תוך שימוש בהלוואות המגובות על ידי משרדי האוצר.
במהלך השנים סייעה ממשלת ישראל בהכשרתם של מומחים וייטנאמים בתחומי החקלאות, חקלאות ימית, ייצור חלב, הפעלת שירותי ממשל זמין ועוד. וייטנאם, הנחשבת כיום לאחת הכלכלות המתפתחות בקצב המהיר בעולם, מסתמכת בנושאים מסוימים על טכנולוגיות ושיטות פיתוח ישראליות.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בווייטנאם. בנוסף למשרד הראשי בהאנוי, מפעילה הנספחות המסחרית משרד בבירה הכלכלית של וייטנאם הו צ'י מין סיטי.
בדצמבר 2020 חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה שיאפשר פתיחת קו תעופה ישיר בין המדינות.
ביולי 2023 נחתם בירושלים הסכם סחר חופשי בין המדינות, במעמד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ולו קואנג טראן סגן ראש ממשלת וייטנאם.
באוגוסט 2023 פורסם כי יופעלו שתי טיסות שבועיות ישירות מנמל התעופה הבינלאומי נוי באי לנמל התעופה בן-גוריון, הטיסות יופעלו על ידי חברת התעופה Vietjet.
סחר בתוצרת צבאית

לאורך השנים, שתי המדינות ביצעו עסקאות לייצוא נשק ישראלי לווייטנאם, כשההיקפים נמדדים ביותר ממיליארד דולר.
לנה שילוני

| --- | --- |

לנה שילוני
 לידה:  1938 הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  4 באפריל 2017 (בגיל 79 בערך) 
 ענף מדעי:  ספרות צרפתית 
 מקום קבורה:  קריית ענבים 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת פרינסטון 
 מנחה לדוקטורט:  Albert Sonnenfeld 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בן או בת זוג:  בן-עמי שילוני 
 
לנה שילוני (1938 – 4 במאי 2017) הייתה פרופסור חבר בחוג לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

לנה שילוני נולדה בפולין בשנת 1938 בשם הלנה קורנרייך. במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתה לברית המועצות, תחילה לאורל ולאחר מכן לבוכרה שבאוזבקיסטן. לאחר המלחמה חזרו הפליטים לפולין, שילוני חלתה ונשלחה לריפוי בשווייץ, שם שהתה שש שנים ולמדה צרפתית. עלתה לישראל ב-1954, למדה בבית ספר תיכון עירוני ה' בתל אביב וכשסיימה החלה ללמוד ספרות צרפתית וספרות אנגלית לתואר הראשון באוניברסיטה העברית, ולשון וספרות צרפתית לתואר השני אותו קיבלה ב-1965. התחתנה עם בן-עמי שילוני, נסעה איתו ליפן, שם שהו שנתיים (1965–1967) והיא לימדה את השפה הצרפתית ביפן. בשנת 1967 המשפחה נסעה לארצות הברית, והיא עשתה דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון, אותו קיבלה ב-1971. הדוקטורט עסק בסופר הצרפתי זוכה פרס נובל פרנסואה מוריאק. נושא העבודה היה: "הדימויים ברומנים של מוריאק" והוא נכתב בהדרכתו של פרופסור אלברט זוננפלד (גר').
לאחר שובה ארצה החלה ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 1973 ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 2004 בדרגת פרופסור חבר, לימדה ספרות צרפתית מודרנית, ונתנה קורסים על הרומן הצרפתי ועל תרגום ספרותי.
שילוני עמדה במשך שנתיים בראש מרכז דמארה לחקר תרבות צרפת באוניברסיטה העברית. היא הייתה עורכת ועורכת משנה של השנתון בצרפתית מטעם הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית, שנקרא תחילה HSLA ואחר כך PERSPECTIVES. מאז 1996 שימשה כנציגה בישראל של שתי אגודות צרפתיות מרכזיות למחקר ספרותי. שהתה בשבתונים באוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', ברקלי והרווארד. ישבה בוועדות של פרס ירושלים לספרות ושל פרס ספיר.
שילוני כתבה מאז שנות השבעים ביקורות ספרים במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות" ובמוסף התרבות של העיתון "הארץ". מאמריה עוסקים בעיקר בתרגומים של ספרות צרפתית לעברית, והביקורות הבוחנות הן את טיב הספרים והן את איכות התרגומים. היא חיברה את המבוא לרומן שתורגם לעברית: "האדום והשחור" (כנרת זמורה-ביתן דביר, 1981) ואחרית דבר לרומנים המתורגמים "לוסיין לוון" (הוצאת כרמל, 1998) ו"מנזר פרמה" (כרמל, 2008), שלושתם של סטנדאל.
הייתה נשואה עד לפטירתה לפרופסור בן-עמי שילוני, ולהם שתי בנות: איריס שילוני-צביאלי, בעלת תואר בגאוגרפיה ובגינון אקולוגי, ויוזמת אירועים ורותי שילוני, בוגרת משפטים, כתבת לענייני חוץ ותרבות בערוץ 2.
לנה שילוני נפטרה ב-4 במאי 2017, והובאה למנוחות בבית העלמין בקבוץ קריית ענבים.
מחקריה > תיאור מחקריה

לנה שילוני היא חוקרת הספרות הצרפתית. היא עסקה בספרות המאות התשע-עשרה והעשרים. רוב מחקריה והתמקדו בניתוח יצירותיהם של שלושה סופרים בני המאה העשרים: פרנסואה מוריאק (François Mauriac), אדמונד ז'אבס (Edmond Jabès) וז'ורז' פרק (Georges Perec). כמו כן כתבה על היחס בין האמנות הפלסטית והספרות, וחקרה בהקשר זה יצירות של בלזק, פלובר, זולא, פרוסט ונטלי סארוט. ספריה ועשרות המאמרים שכתבה בשפה הצרפתית התפרסמו בצרפת, בארצות הברית, בבלגיה ובישראל.
מחקריה > הרומן הסותר את עצמו

כך קראה לנה שילוני לספר שכתבה בצרפתית על הרומן פרי עטו של מוריאק "פקעת הצפעונים", הנחשב כרומן הטוב ביותר של הסופר. מוריאק (1970-1885) זכה בפרס נובל לספרות ב-1952. רוב החוקרים הצרפתים התייחסו אליו כאל סופר דתי נוצרי ובחנו את יצירותיו בהקשר של הדת, או בהקשר פוליטי. מוריאק היה ידוע כמעריץ גדול של דה גול. השיפוט הספרותי הושפע אפוא מאמונתם ומדעותיהם של המבקרים. שילוני, לעומת זאת, התייחסה אל מוריאק קודם כל כאל סופר ואמן.
שילוני סבורה כי "פקעת הצפעונים" הוא ספר דו-משמעי, מצד אחד זהו רומן נוצרי מכיוון שבסיומו חוזר הגיבור בתשובה, על מנת להיות נוצרי טוב, אולם למעשה עד אז מובעת ברומן ביקורת חריפה על המשפחה הנוצרית והדת הנוצרית. על מנת לרצות את הקוראים מסתיים הספר בכך שהאיש חוזר בתשובה. הדבר משקף לדעת שילוני את מוריאק עצמו, שלא היה סופר חד-משמעי. הוא מבקר את הדת, אך נשאר נוצרי ומתלבט כל הזמן ביחס לאמונתו. הלבטים האלה משתקפים גם בספרים האחרים שלו.
שילוני כתבה גם מאמרים רבים על הבטים שונים של יצירת מוריאק: על יחסו ליהודים, על דמויות הנשים בספריו, על מחזותיו, ועוד.
מחקריה > אדמונד ז'אבס: הרטוריקה החתרנית

על מנת לאזן, כביכול, את השנים הרבות שהקדישה לצרפתי נוצרי ובורגני עברה לנה שילוני לעסוק ביוצר יהודי, הסופר אדמונד ז'אבס (1991-1912), יליד מצרים. ספרו הראשון של ז'אבס "ספר השאלות" תורגם לשפות רבות בכללן יפנית ועברית, ויצירתו זכתה להתענינות בינלאומית.
שילוני מציגה את ז'אבס כמי שניסה בסגנונו המקורי לערער את החלוקה הספרותית המקובלת בין שירה לפרוזה. חלק גדול מ"ספר השאלות" מוקדש לשיחות בין רבנים. ז'אבס ממציא שמות דמיוניים של רבנים והם משוחחים ביניהם, למשל רבי דרידה ורבי עלום. ספרי ז'אבס מורכבים: יש בהם קטעי שירה, סיפורים, משלים, מכתמים, שיחות דמיוניות. הערבוב הזה יוצר ספרים חתרניים שאי אפשר לקטלג אותם. זו כתיבה מלאת פרדוקסים, המבטאת "יהדות שלאחר אלהים", אך נוכחותו של האל הנעדר מרחפת על פני כל היצירה.
שילוני גם מראה כי ז'אבס משתמש בצורה לא קונבנציונלית בשפה הצרפתית. הוא עושה שימוש במילים רבות שצריך לחפשן במילון, בהן מילים ארכאיות. שפתו לרוב גבוהה ונמלצת. אך הוא מתייחס למילים צרפתיות כאילו היו מילים עבריות שאפשר לדרוש אותן, לחפש משמעות באותיות המרכיבות אותן ובהיפוכן, ולגלות מילים המסתתרות בתוך מילים אחרות. הגישה הקבלית הזאת לשפה הצרפתית מייחדת את ז'אבס.
מחקריה > ז'ורז' פרק

הסופר השלישי לו הקדישה לנה שילוני את מחקריה הוא ז'ורז' פרק (1982-1936). היא כתבה את המאמר הראשון עליו בעברית ("ז'ורז' פרק, הוראות שימוש" במוסף תרבות וספרות של הארץ בשנת 1983), בטרם תורגמו כתביו לעברית. מאז תורגמו כל ספריו החשובים של פרק לעברית בהוצאת בבל, ושילוני כתבה עליהם ביקורת בעיתונות. שילוני כתבה מאמרים על פרק בצרפתית: על יהדותו הבעייתית, על השימוש בשמות בספריו, ועל זכרונות הילדות שלו, שהושוו על ידה לתאוריו של אהרן אפלפלד בספרו "סיפור חיים".
שילוני מציגה את פרק כסופר מתוחכם, הנהנה לעשות רשימות מצאי שונות ומשונות, ולכתוב מתוך ציות לנוסחאות. כך, למשל, כתב רומן שלם, בשם "ההיעלמות" (La disparition) בלי האות E, שהיא האות הכי נפוצה בשפה הצרפתית. פרק היה יתום שואה, וההיעלמות של הוריו וילדותו בשואה רדפו אותו כל חייו. לדעת שילוני הוא מצא דרך התמודדות עם עברו שלא הייתה סנטימנטלית, כפי שהיה ניתן לצפות, אלא מתוחכמת ולעיתים אפילו משעשעת.
מחקריה > היחס בין האמנות הפלסטית והספרות

לנה שילוני כתבה גם על היחס בין האמנות הפלסטית והספרות, במאמרים על דמויות של ציירים ותאורי ציורים ברומנים של המאה התשע-עשרה. זולא, למשל, שהיה חבר של הצייר סזאן, כתב רומן בשם "היצירה" על האימפרסיוניסטים, בסיפורים רבים של בלזק כגון "יצירת המופת הנעלמה" ו"בית החתול המשחק במחבט", וגם אצל פרוסט במאה העשרים ישנן דמויות של ציירים. במקרים רבים הסופר מתאר את הצייר כאלטר-אגו שלו. דרך תיאור הצייר מתוארות בעיות הכתיבה של הסופר. כך, למשל, כישלון בכתיבה מוצג בסיפור בציור שלא עלה יפה ואינו תואם את כוונתו של היוצר. האמנות הפלסטית מאפשרת לסופר להמחיש רעיונות מופשטים ולבטא דברים שהמילים אינן מספיקות לבטאן.
רומן אוטוביוגרפי > גשר החלומות

"גשר החלומות", שראה אור בשנת 2006 בהוצאת כרמל, הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה לנה שילוני. שמו נלקח ממושג בודהיסטי המופיע בספרות היפנית הקלאסית אשר מתאר את הגשר המקשר בין העולם הזה ובין העולם הבא. זהו דימוי לחיי אדם שהם בבחינת גשר חלומות המרחף בין האין לאין, ודימוי לזיכרון האנושי המרחף בין קרעי עבר, אמיתי או דמיוני. משום כך, הספר אינו אוטוביוגרפיה, האמורה למסור עובדות כהווייתן, אלא רומן אוטוביוגרפי שיש בו גם דמיון, והוא מביא קטעים מיצירה ספרותית שכתבה המחברת, וציטטות מאת סופרים ומשוררים שהשפיעו עליה. הספר מספר על נדודיה של המחברת בין ארצות שונות ובין שפות שונות, ומתמקד בחוויה היפנית שלה.
ספרים שכתבה

Le Roman contradictoire: une lecture du Nœud de vipères de Mauriac. Archives des Lettres modernes, Minard, Paris, 1978.
Edmond Jabès, une rhétorique de la subversion. Archives des Lettres modernes, Minard, Paris, 1991.
ספר שערכה

Littératures et révolutions, numéro spécial de Hebrew University Studies in Literature and Art, vol. 17, Magnes Press, Jérusalem, 1990.
הערות שוליים

↑  מקבלי התארים באוניברסיטה העברית, באתר למרחב, ‏26 ביוני 1966
↑  Les incertitudes du nom: le cas Georges Perec Perspectives 8, Jérusalem, 2001, pp. 33-42.
↑  L'autobiographie oblique après la Shoah Yod, revue des études hébraïques et juives, 9, INALCO, Paris, 2003-4, pp. 73-82.
↑  La judéité de Georges Perec: 'un silence, une absence, une question Perspectives 12, 2005, pp. 133-143.
↑  L'art dans L'éducation sentimentale et L'œuvre: (re)production et originalité Australian Journal of French Studies, XIX, 2 (1982), pp. 41-51.
↑  Révolutions esthétiques: le peintre et l'écrivain Hebrew University Studies in Literature and Art, vol.17, 1990, pp. 127-138.
↑  Nathalie Sarraute et l'obsession de l'esthétique Travaux de littérature, vol. v, 1992, pp. 339-348.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273544205171  BIBSYS: 90599066  BnF: cb126391983 (data)  CiNii: DA06584582  GND: 1236967208  ISNI: 0000 0000 8200 948X  LCCN: n78068796  NTA: 068739370  RERO: 02-A003827870  SUDOC: 109249844  VIAF: 16032866   WorldCat (עם VIAF): 16032866
סאנטו-מתיאס רובלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בנובמבר 1985 (בן 39) לאהטי, פינלנד
 מוקד פעילות:  פינלנד 
 מקום לימודים:  אקדמיית סיבליוס
 עיסוק:  מנצח, נגן כלי הקשה
 סוגה:  מוזיקה קלאסית
 כלי נגינה:  כלי הקשה
 פרופיל ב-IMDb
 
סאנטו-מתיאס רובלי (בפינית: Santtu-Matias Rouvali; נולד ב-5 בנובמבר 1985) הוא מנצח ונגן כלי הקשה פיני. כיום הוא המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של טמפרה, של התזמורת הסימפונית של גטבורג ושל תזמורת פילהרמוניה.
ביוגרפיה

רובלי נולד בלאהטי למשפחה של מוזיקאים. הוריו של רובאלי ניגנו בתזמורת הסימפונית של לאהטי. הוא הבכור מבין שלושת הבנים במשפחתו. אחד מאחיו הצעירים מת בתאונת דרכים בגיל 23.
רובלי למד כלי הקשה בצעירותו, והמשיך את לימודיו באקדמיית סיבליוס. רובלי התחרה במוקדמות הסולנים הפיניים לאירוויזיון למוזיקאים צעירים ב-2004 כנגן כלי הקשה. כנגן כלי הקשה הופיע עם תזמורות כמו התזמורת העירונית מיקלי, התזמורת הסימפונית של לאהטי ותזמורת רדיו פינלנד. בגיל 22 הוא התמקד יותר בלימודי ניצוח באקדמיית סיבליוס, שם כללו מוריו את יורמה פאנולה, לייף זגרסטאם והאנו לינטו.
בספטמבר 2009 ניצח רובלי על תזמורת רדיו פינלנד כמנצח מחליף. הוא ניצח לראשונה על הסינפונייטה של טפיולה בנובמבר 2010. מאוחר יותר באותו חודש, הסינפונייטה של טפיולה כינתה את רובלי כאמן בשיתוף עם התזמורת, החל מספטמבר 2011, בהסכם של 3 שנים.
רובלי ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של טמפרה בינואר 2010. לאחר מכן חזר כמנצח אורח בדצמבר 2011. בספטמבר 2012 הודיעה התזמורת על מינויו של רובלי למנצח הראשי שלה, החל מעונת 2013–2014, עם חוזה ראשוני ל-3 שנים. חוזהו בטמפרה הוארך מאוחר יותר ל-2020. באפריל 2022, הודיעה התזמורת כי רובלי יסיים את תפקידו בטמפרה בתום עונת 2022–2023
מחוץ לפינלנד, רובלי ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של קופנהגן בנובמבר 2011. לאחר מכן הוא הפך למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של קופנהגן בעונת 2013–2014. באוגוסט 2014 ערך רובלי את הופעתו הראשונה בניצוח אורח עם התזמורת הסימפונית של גטבורג. במאי 2016, התזמורת הודיעה על מינויו של רובלי למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2017–2018, עם חוזה ראשוני ל-4 שנים. במאי 2019, התזמורת הודיעה על הארכת החוזה של רובלי עד 2025.
רובלי ניצח לראשונה על תזמורת פילהרמוניה בינואר 2013. במרץ 2017 הודיעה הפילהרמוניה על מינויו של רובלי לאחד משני המנצחים האורחים הראשיים החדשים שלה, החל בעונת 2017–2018. במאי 2019, הפילהרמוניה הודיעה על מינויו של רובלי למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2021–2022, עם חוזה ראשוני ל-5 שנים. בספטמבר 2020, הפילהרמוניה הוציאה את ההקלטה הראשונה שלה עם רובלי כמנצח, הקלטה של אגם הברבורים שנעשתה ב-2019.
רובלי ביצע הקלטות מסחריות עם התזמורת הפילהרמונית של אואולו עבור Ondine, ועם הפילהרמונית של טמפרה עבור Orfeo. הוא ניצח על מוזיקה של סיבליוס עם הסימפונית של גטבורג לקלאסיקות אלפא.
ביוגרפיה > חייו האישיים

רובלי ומשפחתו מתגוררים בלפסאמה.
איתי בר-סימן-טוב

| --- | --- |
 ענף מדעי:  משפטים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן
 
איתי בר-סימן-טוב הוא פרופסור חבר וראש המעבדה למשפט, מדעי המידע ואתיקה דיגיטלית בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. בר-סימן-טוב מכהן כחבר בוועד המנהל של המכון למדעי הנתונים (Data Science Institute) של האוניברסיטה וכעמית בכיר ב-Jean Monnet Centreof Excellence on Digital Governance (DIGOV). הוא מכהן גם כראש התכנית המשולבת לתואר במשפטים ותואר שני במדע המדינה; כיו"ר משותף של האגודה הישראלית לחקיקה; וכעורך ראשי של כתב העת הבינלאומי The Theory and Practice of Legislation.
ביוגרפיה מקצועית

לפני שהצטרף לסגל הפקולטה למשפטים בבר-אילן, לימד בר-סימן-טוב בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לפני כן כיהן כמתמחה וכעוזר משפטי לשופטת דורית ביניש בבית המשפט העליון, וכעוזר מחקר למשנה לנשיא (בדימוס) פרופ' מנחם אלון. הוא בעל תואר שני ודוקטורט במשפטים (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק ותואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילות ציבורית

בר-סימן-טוב הוא מיוזמי קואליציית המרצים לשלטון החוק שהוקמה בשנת 2019, בתגובה ליוזמות חקיקה של פסקת התגברות. הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל.
חיים אישיים

איתי הוא בנם של רונית ויעקב בר-סימן-טוב. ואבא לשתי בנות.
פרסים ומלגות

בר-סימן-טוב זכה בפרסים רבים, ביניהם:
פרס חשין לחוקר צעיר
פרס גורני למחקר מצטיין במשפט ציבורי מאת העמותה למשפט ציבורי
פרס המאמר המצטיין ע"ש Giandomenico Majone מאת European Consortium for Political Research’s Standing Group on Regulatory Governance
פרס הרקטור לחדשנות מדעית
פרס מרצה מצטיין של אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן הוא ונבחר לרשימת המרצים מעוררי ההשראה בישראל של התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל. נוסף על כך הוא זכה במענקי מחקר ומלגות רבים, בין היתר, מהקרן הלאומית למדע, מהקרן הגרמנית ישראלית למחקר ופיתוח מדעיים (German-Israeli Foundation for Scientific Research and Development), מה-Volkswagen Foundation, מה- Israel Institute, ממשרד המדע והטכנולוגיה, מהמכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות, מקרן פולברייט ומקרן פישמן.
מחקר

תחומי המחקר של בר-סימן-טוב הם תורת החקיקה, פרלמנטים, ורגולציה, משפט חוקתי ותיאוריה חוקתית, והממשקים שבין המשפט למדעי הנתונים/ אינטליגנציה מלאכותית.
פרסומים נבחרים

"דיני החקיקה", עיוני משפט לז 645 (2016)
ספר דורית ביניש (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ונבו, 2018) (עורך ראשי, יחד עם אהרן ברק, שחר ליפשיץ וקרן אזולאי)
the Israeli Association of Public Law) .. "ביקורת שיפוטית תוכנית וביקורת שיפוטית הליכית: הילכו שניים יחדיו? לקראת מודל סמי-פרוצדורלי בישראל", ספר דורית ביניש 299 (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ונבו; קרן אזולאי, איתי בר-סימן-טוב, אהרן ברק ושחר ליפשיץ, עורכים, 2018)
Law (2018) (book review) .. "מהפכה או המשכיות?: מקומו של פסק דין בנק המזרחי בהתפתחות המודלים של ביקורת שיפוטית בישראל", משפט וממשל יט (2018) 15. "תורת החקיקה וגבולות החקיקה", חוקים (2018)
Invited guest editor of the special issue on "Mending the Legislative Process" for The Theory and Practice of Legislation vol. 3(3) (December 2015)
Legislative Supremacy in the United States?: Rethinking the Enrolled Bill Doctrine, 97 Georgetown Law Journal 323 (2009)
Lawmakers as Lawbreakers, 52 William and Mary Law Review 805 (2010)
The Puzzling Resistance to Judicial Review of the Legislative Process, 91 Boston University Law Review 1915 (2011)
Semiprocedural Judicial Review, 6 Legisprudence 271 (2012)
Mending the Legislative Process – The Preliminaries, 3 The Theory and Practice of Legislation 245 (2015)
The Role of Courts in Improving the Legislative Process, 3 The Theory and Practice of Legislation 295 (2015)
The Dual Meaning of Evidence-based Judicial Review of Legislation, 4 The Theory and Practice of Legislation 107 (2016) (awarded the Gorney Prize by the Israeli Association of Public Law)
Temporary Legislation, Better Regulation and Experimental Governance: An Empirical Study, 11 Regulation and Governance (2017) (awarded the Giandomenico Majone Prize by the European Consortium for Political Research’s Standing Group on Regulatory Governance; and the Gorney Prize)
The Lives and Times of Temporary Legislation and Sunset Clauses, American Journal of Comparative
הערות שוליים

1 2 3 4  פרופ' איתי בר-סימן-טוב, באתר אוניברסיטת בר-אילן, ‏20 בדצמבר 2022
↑   ביני אשכנזי, אחרי עורכי הדין: הפרופסורים למשפטים מקימים "קואליציה למען שלטון החוק", באתר TheMarker‏, 22 במאי 2019
↑  "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363832905171  VIAF: 66151963687400312196   WorldCat (עם VIAF): 66151963687400312196
אצטדיון אתלטי אזורי ד'איטליה

| --- | --- |

 כינוי:  אזורי ד'איטליה
 על שם:  Gewiss 
 שמות קודמים:  "סטאדיו מאריו ברומאנה" (1928 - 1945) "האצטדיון העירוני" (1945 - 1994) "סטאדיו אתלטי אזורי ד'איטליה" (1994 - 2019)
 כתובת:  Viale Giulio Cesare 18, I-24124 Bergamo 
 מיקום:  איטליה ברגמו, איטליה
 קואורדינטות:  45°42′32″N 9°40′51″E﻿ / ﻿45.708889°N 9.680833°E﻿ / 45.708889; 9.680833
 אבן יסוד:  1927
 תקופת הפעילות:  23 בדצמבר 1928 – הווה (96 שנים)
 שופץ:  1949, 1984, 2015, 2019–2021
 בעלים:  Stadio Atalanta S.r.l.
 מפעיל:  אטלנטה 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  לואיג'י דה בני
 קבוצות:  אטאלנטה (1928- )
 מושבים:  24,950
 ממדי משטח:  105x68 מטר
 he
 
סטאדיו אתלטי אזורי ד'איטליה (באיטלקית: Stadio Atleti Azzurri d'Italia) נקרא גם מסיבות מסחריות אצטדיון גיוויס (Gewiss Stadium) הוא אצטדיון הממוקם בברגמו שבאיטליה. האצטדיון נקרא בעבר גם "סטאדיו מאריו ברומאנה" ו-"האצטדיון העירוני" ברגמו.
האצטדיון הוא האצטדיון הביתי כיום של קבוצת הכדורגל של אטאלנטה מהסרייה א', ובעבר של קבוצות מליגות נמוכות יותר כמו סנטרו גיובנילה בוקאליאונה, אלזאנו וירשיט ואלבינו לאפה.
היסטוריה > לפני בניית האצטדיון

בתחילת המאה ה-20 היה בשטח האצטדיון מסלול מרוצים שנקרא "בורגו סנטה קטרינה". המשטח למשחקי כדורגל נבנה בהמשך בתוך המסלול ריצה עצמו בשביל מועדון הכדורגל המקומי "Bergamo F.C." שהשתמש בו בין השנים 1905 ל-1910, ולאחר מכן על ידי המועדון "ברגמו גינסטיקה סוציאטה" בין השנים 1913 ועד 1920. המסלול גם שומש למרוצי אופניים בהמשך.
היסטוריה > בניית האצטדיון

בניית האצטדיון החלה בסוף שנת 1927. הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל לואיג'י דה בני, והוא נבנה בעזרת תמיכתו של ראש העיר פייטרו קפופרי שרצה להחליף את האצטדיון הישן בעיר שנקרא ה"קלמנטינה". האתר הנבחר (כ-35 אלף מטר רבוע), היה שטחו של מסלול המרוצים בורגו סנטה קטרינה, שנהרס.
בניית האצטדיון הושלמה עד סוף 1928, ובתחילה נקרא "סטאדיו מאריו ברומאנה" על שמו של מאריו ברומאנה - חייל פשיסטי שנפל בגלראטה במהלך התקוממות מקומית שהתנגדה להנהגה הפשיסטית. את כר הדשא הקיף מסלול ריצה ברוחב 6 מטר ובאורך 430 מטר, ותכולתו המקורית הייתה 12 אלף מקומות בלבד. האצטדיון נבנה חלק מקומפלקס שכלל אולם כדורסל, בריכת שחייה אולימפית ושני מגרשי טניס.
משחק הבכורה היה לראשונה באופן לא רשמי ב-1 בנובמבר 1928 במשחק של אטאלנטה המקומית נגד טרייסטינה, ובאופן רשמי חודש לאחר מכן ב-23 בדצמבר 1928, כשאטאלאנטה נפגשה עם דומינאנטה במסגרת הליגה. בסוף מלחמת העולם השנייה ועם נפילת משטרו של מוסוליני ואיטליה הפשיסטית ב-1945, נמחק שמו של מאריו ברומאנה והאצטדיון נקרא "האצטדיון העירוני", וכך הוא נקרא עד לשנת 1994. בשנת 1949 נעשתה הרחבה ושיפוץ כולל לאצטדיון ובניית היציע הדרומי.
ב-1984 נעשה שיפוץ נוסף עם הגעתה של אטאלנטה לסרייה א', מה שהוביל להריסת מסלול האתלטיקה שהיה מסביב לדשא ובניית היציעים קרוב יותר לדשא, מה שאפשר להרחיב את האצטדיון לכמות שיא של 43,000 מקומות, שהגיעו לאצטדיון ב-16 בספטמבר 1984 במשחקה של אטאלנטה המקומית נגד אינטר מילאנו במסגרת הליגה, משחק שנגמר 1-1.
ב-1994 שינה ראש העיר ג'יאן פייטרו גאליצי את שם האצטדיון ל"אצטדיון אתלטי אזורי דאיטליה" (בתרגום: "אצטדיון האתלטיקה של הכחולים של איטליה").
האצטדיון, שנבנה בשנות ה-20 של המאה הקודמת, נמצא באזור מאוכלס וצפוף, ומאז שנות ה-90 נעשו מספר תוכניות ורעיונות על מנת לבנות אצטדיון חדש במקום יותר מתאים ומרווח. למרות זאת עד היום לא התבצעה תוכנית אחת מתוכם.
בשנת 2015 חידשה החברה "Atalanta Bergamasca Calcio Spa" את האצטדיון ואת היציע המרכזי שבו. בנוסף הותקנו מחיצות חדשות בין היציעים והוסרו הגדרות בין היציעים לדשא, ותכולת האצטדיון הופחתה ל-21,300 מקומות בלבד.
ב-27 באפריל 2017 עיריית ברגמו פרסמה מכרז פומבי למכירתו של האצטדיון שהחלה מ-7,806,000 יורו. בסופו של דבר קנתה הקבוצה אטאלנטה את האצטדיון מעיריית ברגמו תמורת כ-8 מיליון יורו, תחתיה מחזיקה באצטדיון חברת ההחזקות "Stadio Atalanta Srl".
ב-29 באפריל 2019 החל הריסת יציע "פיזאני" באצטדיון על מנת לבנותו מחדש, וכך מתכננת הקבוצה להרוס כל פעם יציע ולבנותו מחדש עד שכל האצטדיון ייבנה מחדש. השיפוץ הסתיים ב-2021 ותכולת האצטדיון הורחבה ל-24,950 מקומות ישיבה.
הקבוצה הכריזה על שיתוף פעולה עם חברת האלקטרוניקה "Gewiss" האיטלקית, ומ-2019 קוראת לאצטדיון "Gewiss Stadium" על שם החברה כחלק מהסכם חסות.