stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיג'ו סוג 181
תמונות

"פיג'ו סוג 181", שנת 1926
"פיג'ו סוג 181"
ראו גם

פיג'ו סוג 153
פיג'ו סוג 156
פיג'ו סוג 175
פיג'ו 301 (1932)
פורט סעיד (מחוז)

מחוז פורט סעיד (בערבית: محافظة بورسعيد) הוא מחוז בצפון מרכז מצרים השוכן על גדות תעלת סואץ ובחלקו הצפוני לחופי הים התיכון ובירתו היא העיר פורט סעיד. זהו המחוז השני הקטן במצרים, אחרי מחוז לוקסור.
במחוז קיימות שתי ערים בלבד, פורט סעיד ופורט פואד וכמעט כל תושבי המחוז מתגוררים בהן. במחוז קיים נמל ים בעיר פורט סעיד המשמש לסחורות ולתיירות.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > אסון הכדורגל

בפברואר 2012 במהלך משחק כדורגל התרחשו מהומות אלימות לאחר פריצת אוהדים לכר הדשא, במהלך המהומות נהרגו 74 בני אדם ונפצעו למעלה מ-500.
כלכלה

במחוז פועלים חמישה אזורי תעשייה הכוללים אחסון סחורות ושינוע לוגיסטי.
ב-2015 התגלו סמוך לפורט סעיד מרבצי גז בהיקף גדול אשר מופעלים על ידי חברת האנרגיה האיטלקית Eni (אנ').
מלבד התעשייה, חלק נכבד מהכלכלה במחוז מבוסס על תיירות. בין השאר, נמצאים במחוז: מוזיאון עתיקות, מוזיאון צבאי ומוזיאון לאומנות מודרנית, פסל לספס, המגדלור של פורט סעיד (אנ') ואתרים ארכאולוגיים כדוגמת העיר העתיקה פלוסיום.
פיג'ו סוג 163

| --- | --- |

Peugeot Type 163
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיג'ו
 שנות ייצור:  1919–1924
 יחידות שיוצרו:  11,925
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  פיג'ו סוג 159
 מודל אחריו:  פיג'ו סוג 177
 סיווג:  "Torpedo (automobile)" (אנ')
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  3,500–3,620 מ"מ
 רוחב:  1,450 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,520–2,640 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,437 סמ"ק  4 צילינדרים, 1,480 סמ"ק (משנת 1922)
 הילוכים:  תמסורת ידנית
 מהירות מרבית:  65–70 קמ"ש
 צריכת דלק:  10 ליטר ל-100 ק"מ
פיג'ו סוג 163 (בצרפתית: Peugeot Type 163) היא מכונית משפחתית מסוג טורפדו ("Torpedo car" (אנ')), שיוצרה במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1919–1924.
ממאפייני דגם "163"

יוצרו 11,925 יחידות.
מערכת היגוי – מימין.
מנוע קדמי – מנוע בנזין.
מנוע הנעה אחורית.
מצבר – מתח של 6 וולט.
סדרות

"Type 163" – יוצר בין השנים 1919–1924
"163 B" – יוצר בין השנים 1921–1922.
"163 BR" – יוצר בשנת 1923.
"163 BS" – מסוג "טורפדו ספורט", יוצר בין השנים 1922–1923.
"163 BRS" – מסוג "טורפדו ספורט", יוצר בין השנים 1923–1924.
גלריה

"פיג'ו סוג 163", שנת 1921
"פיג'ו סוג 163"
"פיג'ו סוג 163"
"פיג'ו סוג 163"
"פיג'ו סוג 163"
"פיג'ו סוג 163"
"פיג'ו סוג 163"
ראו גם

פיג'ו
פיג'ו סוג 156
פיצוץ הלגולנד

| --- | --- |

הפיצוץ כפי שנצפה מהאי הסמוך Düne
 תאריך:  18 באפריל 1947 
 שעה:  12:00 UTC
 מיקום:  הלגולנד 
 גורם:  פיצוץ חומרי נפץ
 קואורדינטות:  54°10′57″N 7°53′07″E﻿ / ﻿54.1825°N 7.885278°E﻿ / 54.1825; 7.885278
 he
 
פיצוץ הלגולנד (מכונה גם British Bang Test) התרחש בארכיפלג הגרמני הלגולנד שבים הצפוני ב-18 באפריל 1947. הצי המלכותי הבריטי ערך באי העיקרי שבארכיפלג פיצוץ מתוכנן של אלפי טון של חומר נפץ, בפיצוץ שנחשב כהתפוצצות הגדולה בהיסטוריה מסוגה.
האי העיקרי הופצץ על ידי חיל האוויר הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. נגרם לו הרס רב וכל תושביו פונו. לאחר תום המלחמה נכלל הארכיפלג באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. בתקופה זו הוא שימש כשדה ניסויים שבו נערכו פיצוצים.
התפוצצות הענק באי העיקרי, ששטחו 1.7 קילומטר רבוע, נעשתה באמצעות 4,000 טון (לפי גרסה אחרת - 6,800 טון) של חומרי נפץ שהצטברו באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. אלו פוזרו בביצורים שהוקמו באי במהלך מלחמת העולם השנייה. מטרת הפיצוץ הייתה הריסת הביצורים (וכן השמדת חומרי הנפץ העודפים), אך גם התוצאה של הרס אפשרי של האי כולו נחשבה למתקבלת על הדעת מבחינת המתכננים. עוצמת ההתפוצצות שהושגה הייתה שקולה לפיצוץ 3.2 קילוטון של TNT. ההתפוצצות לא הרסה את האי, אך הביאה לשינוי במבנה הטופוגרפי שלו.
במרץ 1952 הוחזר ארכיפלג הלגולנד לשליטה גרמנית.
ראו גם

ריפל רוק
הערות שוליים

↑  מקור: כתבה בכתב העת Nature, ‏1947.
↑    Harry de Quetteville, ‏Island levelled by British to be whole again, The Telegraph, 11 April 2008
מראה האי העיקרי, 2012
האי כפי שנראה בין 1890–1900
פסאודוקיון

| פסאודוקיון |
| --- | --- |

תקופה
אמצע מיוקן 15.97–12.75 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלבי דוב
סוג:: פסאודוקיון
מינים
 Pseudocyon sansaniensis  Pseudocyon steinheimensis  Pseudocyon styriacus
שם מדעי
 Pseudocyon

פסאודוקיון (שם מדעי: Pseudocyon) הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת כלבי הדב, אשר חי בתקופת המיוקן באמריקה הצפונית ובאירואסיה. מאובניו התגלו ב-1891 בניו מקסיקו ובהמשך התגלו מאובנים נוספים בנברסקה, ברוסיה ובצרפת. בתוך סוג זה היו 3 מינים.
מאובנים המבוססים על שרידי לסת תחתונה של הטורף מעלים שהיצור הבוגר הגיע למשקל 773 ק"ג, מה שהופך אותו לאחד הגדולים שבטורפים מעולם והגדול שבבני משפחתו, דומה מאוד לגודל של דוב קוטב. היו לו ניבים מחודדים וארוכים ששימשו להריגת טרף גדול ממנו ניזון או לקרוע פיסות נבלות.
ראו גם

אמפיקון - סוג דומה וגדול מאוד
פסנוע

עובדות במלון וולדורף אסטוריה, 1918, אחת מהן קוראת את סרט הפסנוע והשנייה מעדכנת את לוח הבורסה
פסנוע היה אמצעי התקשורת האלקטרוני הדיגיטלי המוקדם ביותר, באמצעותו הועברו מחירי ניירות ערך על גבי קווי טלגרף.
פסנוע כלל סרט נייר שהורץ דרך מכונה, אשר הדפיסה עליו ראשי תיבות של שמות חברות בסמלים אלפביתיים, שלאחריהם מספרים המייצגים מידע לגבי מחירי עסקאות בניירות ערך ושערי המסחר. מערכות פסנוע היו היישום הראשון של מערכות להעברת טקסט על גבי תיילים אל התקן הדפסה.
הפסנוע הומצא ב-1867 על ידי אדוארד א. קלאהן, עובד של חברת הטלגרף האמריקאית. מכונות הפסנוע היו בשימוש בין 1870 ל-1970. הן הפכו למיושנות החל משנות ה-60, כאשר גבר השימוש בטלוויזיה ובמחשבים להעברת מידע כלכלי. לעומת זאת, הפסנוע כמושג ממשיך להתקיים ומתאר כיום רצועות אלקטרוניות נגללות המוצגות על קירות מוסדות ברוקרים ובתוכניות טלוויזיה, שם פסנועים משמשים הן להצגת מידע כלכלי והן להצגת מבזקים.
באנגלית נקרא הפסנוע ticker tape - רצועה מתקתקת, על שם הרעש שהשמיעה המכונה בעת ההדפסה.
היסטוריה

למכונות הפסנוע קדמה המצאת הטלגרף המדפיס, על ידי דייוויד א. יוז ב-1856. אדוארד א. קלאהן המציא את מערכת הפסנוע הראשונה למסחר בניירות ערך ב-1863 והציג אותה ב-1867 בניו יורק. מערכת זו הייתה האמצעי המכני הראשון למסירת ציטוטים פיננסיים למרחק רב על גבי תיילי טלגרף. בתחילת דרכו עשה הפסנוע שימוש בסימני קוד מורס להעברת המסרים. קודם לכן הועברו המסרים ידנית על ידי שליחים, בכתב או בעל פה. כיוון שציטוט פיננסי רלוונטי לזמן קצר, לרוב הם לא נשלחו למרחק רב, ובמקומם נשלחו סיכומים יומיים בלבד. הגברת המהירות הודות לפסנוע איפשרה מכירות מהירות ומדויקות יותר. כיוון שהפסנוע פעל ללא הפסקה, ניתן היה לעדכן באופן מיידי יותר כל שינוי במחירי הניירות ולפיכך עלתה רגישותו של המסחר לזמן. כך לראשונה החל מסחר קרוב לזמן אמת.
עד שנות ה-80 של המאה ה-19 הותקנו קרוב לאלף מכונות פסנוע במשרדי בנקים וברוקרים בניו יורק. אחת ממכונות הפסנוע האפקטיביות הראשונות, פותחה על ידי תומאס אדיסון ב-1869. בין 1869–1873 אדיסון פיתח מספר שכלולים למכונת הפסנוע, שהפכה להיות המכונה הסטנדרטית בתעשייה זו.
הטלגרף המדפיס של יוז. פעל בטווח של 300–400 ק"מ
הפסנוע של תומאס אדיסון
טכנולוגיה

מכונות הפסנוע בבניינים בהן הותקנו, היו מחוברות אל קווי טלגרף. בצידו הנגדי של קו הטלגרף הייתה מכונת כתיבה מיוחדת, שתוכננה להפעלה באמצעות כבלי טלגרף. הטקסט שהוקלד עליה העביר פולסים חשמליים בקו הטלגרף, אשר הועברו אל הפסנוע, שם הסתובב גלגל אותיות אל התו הנכון והדפיסו על סרט נייר. גלגל אותיות טיפוסי בן 32 תווים נאלץ לנוע בממוצע 15 צעדים עד שנעצר באות הנכונה, כך שמהירות ההדפסה הייתה איטית מאוד - כתו לשנייה. ב-1883 מקלדת הצד השולח דמתה למקלדת פסנתר, מקשים שחורים יצגו אותיות ומקשים לבנים - מספרים ושברים, זאת במקביל לשני גלגלי תווים במדפסת הפסנוע.
שימושים נוספים

במנהטן תחתית נהגו לחתוך את סרטי הנייר של הפסנוע ולהשתמש בהם כקונפטי במצעדים, שכונו בשל כך ticker-tape parade (מצעדי קונפטי). שם זה נותר בשימוש גם כיום, כאשר פירורי הקונפטי אינם עשויים נייר פסנוע.
הערות שוליים

↑  ?‏What is a ticker tape בתוך Technical Analysis: The Complete Resource for Financial Market Technicians, מאת Charles D. Kirkpatrick,Julie R. Dahlquist
↑  David E Hughes, U.S. Patent 14,917 טלגרף עם מקלדת אלפביתית ומדפסת, 20 במאי 1856
↑  The stock ticker history, באתר stock ticker company
↑  Edward Augustin Calahan, באתר Invent
1 2  Tickers, באתר early office museum
↑  Glenn's second ticker tape parade, באתר BBC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e992b53e-d204-47e5-9d16-08f8efcbd0a4 
"מצעד פסנוע" לכבוד המועמד לנשיאות ריצ'רד ניקסון, ניו יורק, נובמבר 1960
פסאודוקסנודונטים

| פסאודוקסנודונטים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
תת־משפחה:: פסאודוקסנודונטים
שם מדעי
 Pseudoxenodontinae ‏McDowell, 1987

פסאודוקסנודונטים (Pseudoxenodontinae) היא תת־משפחה של זעמניים, בה כלולים 3 סוגים. נחשים אלה חיים בדרום-מזרח אסיה, סין וטאיוואן וחיים באזורים הרריים. לעיתים בני הקבוצה שייכים למשפחה עצמאית.
מינים אלה באים באורך 40-120 ס"מ ושייכים לתת־משפחה של זעמניים, השונים משאר הזעמניים בכמה הבדלים, בעיקר בנוגע לאיברי הרבייה שלהם.
מיון

תת-משפחת פסאודוקסנודונטים (Pseudoxenodontinae)
סוג Plagiopholis - בו 5 מינים
סוג Pseudoxenodon- בו 6 מינים
סוג Thermophis - בו 2 מינים
פיג'ו סוג 177

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פיג'ו
 שנות ייצור:  1923–1929
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  פיג'ו סוג 163  Peugeot Type 173  (אנ') (יוצר בין השנים 1922–1925)
 מודל אחריו:  פיג'ו 301 (1932)
 סיווג:  סגנון גוף "טורפדו" (אנ')
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,000 מ"מ
 רוחב:  1,460-1,480 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,670-2,695 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור 1,525 סמ"ק המפיק 29 כ"ס ב-1,900 סל"ד (יוצר בין השנים 1923–1926)  4 צילינדרים, בטור 1,398 סמ"ק המפיק 25 כ"ס (יוצר בין השנים 1926–1928)  4 צילינדרים, בטור 1,615 סמ"ק (יוצר בין השנים 1928–1929)
 מהירות מרבית:  70 קמ"ש (מנוע 1,398 סמ"ק)
פיג'ו סוג 177 (בצרפתית: Peugeot Type 177) היא מכונית משפחתית בסגנון גוף "טורפדו" (אנ') מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1923–1929.
יוצרו 34,241 יחידות.
המתחרים הגדולים היו: דגם סיטרואן סוג B12 ודגם רנו KZ.
תצורות

4 דלתות - סדאן.
4 דלתות - קבריולה.
דגמים

"177 B" (כולל דגם "177 BL", ודגם "177 BH") - יוצרה בין השנים 1923–1926, יוצרו 16,039 יחידות.
"177 M" (כולל דגם "177 M1", ודגם "177 M2") - יוצרה בין השנים 1926–1928, יוצרו 12,530 יחידות.
"177 R" - יוצרה בין השנים 1928–1929, יוצרו 5,672 יחידות.
תמונות

"פיג'ו סוג 177"
"פיג'ו סוג 177"
"פיג'ו סוג 177" דגם "177B" דה-לוקס
"פיג'ו סוג 177" דגם "177B"
"פיג'ו סוג 177" דגם "177B", שנת 1925
ראו גם

פיג'ו סוג 153
פיג'ו סוג 156
פיג'ו סוג 175
פיג'ו סוג 181
פיג'ו 301 (1932)
פרנקוניה

ערך זה עוסק באזור גאוגרפי והיסטורי בגרמניה. אם התכוונתם לעיר במדינת ניו המפשייר בארצות הברית, ראו .

פרנקוניה (בגרמנית: Franken) היא חבל ארץ היסטורי בדרום גרמניה, הכולל את החלקים הצפוניים של מדינת בוואריה של ימינו והאזורים שמערבה להם, בדרום מדינת תורינגיה ובמזרח מדינת באדן-וירטמברג.
שם חבל הארץ מוזכר עד היום במחוזות הבוואריים פרנקוניה תחתית (Unterfranken), פרנקוניה התיכונה (Mittelfranken) ופרנקוניה עילית (Oberfranken), כמו גם את אזור היילבורן-פרנקוניה בבאדן-וירטמברג; אבל האזור המקורי המשיך מערבה וכלל גם את הערים שפאייר, מיינץ ו-וורמס. אין גם חפיפה מלאה בין האזור ההיסטורי המכונה פרנקוניה לשטח שכיסתה דוכסות פרנקוניה, שכן האזור המכונה פרנקוניה מכסה רק את החלקים המזרחיים של הדוכסות. הערים הגדולות באזור פרנקוניה הן נירנברג, וירצבורג והיילברון.
יהדות פרנקוניה בעלת שורשים עמוקים בהיסטוריה היהודית-גרמנית, ושלוש ערי שו"ם (שפיירא, ורמיזא ומגנצא - שפייר, וורמס ומיינץ של ימינו) מצויות בפרנקוניה. יהודי האזור סבלו מרדיפות מספר פעמים, גם טרם השואה. ב-1298 החלו בפרנקוניה פרעות רינדפלייש. ב-2 באוגוסט 1819 החלו פרעות "הפ-הפ" בווירצברג. במהלך התקופה הנאצית חולקה גרמניה למספר אזורים, שאחד מהם נקרא פרנקוניה (מקביל לפרנקוניה עילית של ימינו). הגאולייטר (ראש אזור מטעם המפלגה) בפרנקוניה היה יוליוס שטרייכר, שבלט בפעילותו לרדיפת היהודים כבר מניצני עליית הנאצים לשלטון.
פיצוץ הרדאר בגבעת אולגה

פיצוץ הרדאר בגבעת אולגה התרחש ב-20 בינואר 1946. זה היה הניסיון השני והמוצלח של פיצוץ המכ"ם של שלטונות המנדט הבריטי בתחנת משטרת גבעת אולגה. זאת, לאחר שהניסיון הראשון בליל 23 בנובמבר 1945 הסב נזק לתחנת המשטרה, אך המכ"ם המשיך לפעול.
הרקע

בסוף שנת 1945 המשיכו שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל להיאבק בהעפלה. כדי לאתר ולעצור את ספינות המעפילים, השתמשו הבריטים בתחנות רדאר לאורך החוף. בליל 23 בנובמבר 1945 פוצצו כמה תחנות משטרה ומכ"ם בריטיות ביניהן משטרת גבעת אולגה. הבניין ניפגע מעט והרדאר לא ניזוק והמשיך לפעול. ב-20 בינואר 1946 היה ניסיון שני שהרס את המכ"ם והוציאו משימוש.
הפעולה

המחלקה לעבודות ציבוריות של המנדט (Public Works Department P.W.D; שהפך לאחר קום המדינה למע"צ) שהייתה הממונה על הבנייה של בנייני הממשלה, הטילה על יוסף אהרליך מקריית חיים, לנהל התיקון והשיפוץ של תחנת המשטרה, בעקבות הנזק שהוסב לה בפיצוץ הראשון. לרשותו של יוסף אהרליך היו פועלים וטנדר שכור. אהרליך הבריח ביום האחרון של העבודות אל תוך מתחם התחנה שני חבלני פלמ"ח, במסווה של צבעים ופחי צבע שהיו מלאים בחומרי נפץ ומכוסים במעט צבע וסיד. לאחר הנחת חומרי הנפץ וכיוון השעונים לשעה הרצויה להפעלתם יצאו החבלנים מהתחנה.
בגמר העבודות עזבו את התחנה חמשת העובדים: יוסף, עוזרו, הנהג ושני נגרים (שהיו אחרוני העובדים בשיפוץ). אף אחד מהארבעה שהצטרפו ליוסף לא היה בסוד הפעולה של ההגנה. כדי שלא ייפול חשד בהם ההגנה הוציאה לפועל תוכנית הטעיה, שבמסגרתה נעצר הטנדר ונוסעיו הורדו לפרדס. הם נקשרו ואיש שעבד בפרדס הודיע למשטרה על הימצאות אנשים קשורים. את הטנדר הם הותירו לאחר מכן כשהוא תקוע בעץ. החמישה הובאו לתחנת משטרת חדרה. קצין הבולשת הבריטית הובא מחיפה לחקור הפרשה.
ההגנה הזהירה את הבריטים כדי שיפנו את התחנה לבל יפגע אף בריטי. אך הבריטים לא שעו לאזהרות ולא עשו דבר. בשעה היעודה ביצעה ההגנה מטח יריות מרחוק על התחנה וזאת שוב על מנת שיחשבו שכעת פורצים ואין קשר לעצורים. תוך כדי הירי חל הפיצוץ שגרם להרס רב ולחיסול המכ"ם. לבריטים היה הרוג אחד ומספר פצועים.
על כל הפעולה היה ממונה המג"ד אורי ברנר (בנו של הסופר יוסף חיים ברנר).
חמשת העצורים הועברו ל"קישלה" בחיפה להמשך החקירה. מאחר שלא הצליחו להוציא מהם דבר (הארבעה לא ידעו דבר ויוסף עמד בשתיקתו) הם הועברו לאחר כחודש למחנה המעצר בלטרון. הם שוחררו רק ב-29 ביולי 1946.
ראו גם

המצור על גבעת חיים – בעקבות הפיצוץ הראשון
משטרת גבעת אולגה
נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה – הגלגול הנוכחי של P.W.D
צ'ארלס קרטיס

צ'ארלס קרטיס (באנגלית: Charles Curtis;‏ 25 בינואר 1860 - 8 בפברואר 1936) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא הרברט הובר.
קרטיס נולד בטופיקה שבקנזס ומצד אמו, אלן, היה נין של אינדיאני. את לימודיו סיים בבתי ספר מקומיים ובשנת 1882 הוסמך לעריכת דין. הוא החל לעסוק בתחום בעיר הולדתו ובשנים 1885–1889 כיהן כפרקליט המחוז. בשנת 1893 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו כיהן שש כהונות רצופות עד 1907, עת מונה לסנאט כמחליפו של הסנאטור ג'וזף ברטון.
במהלך שנות כהונתו בבית הנבחרים העביר קרטיס יוזמות חקיקה שונות בנוגע לאוכלוסיית האינדיאנים. בין אלו - חוק משנת 1898 להרחבת סמכויות הממשל האמריקני כלפי האינדיאנים, וכן חוק משנת 1902 על פיו הוסרה הסמכות האוטונומית של השבט האינדיאני קאו. כתוצאה מחוק אחרון זה נמסרו לקרטיס ומשפחתו, צאצאי השבט, שטחים בהיקף של כ-6.6 קמ"ר.
כהונתו בסנאט נמשכה עד 1913, לאחר שנבחר בזכות עצמו, ולאחר מכן התחדשה בשנית עם מינויו מחדש לתפקיד בשנת 1915 ובחירתו במערכות הבחירות שהתקיימו עד להתפטרותו ב-1929. בשנות כהונתו השנייה נבחר קרטיס לשמש הנשיא הזמני של הסנאט, וכן יו"ר הוועדה לתקציב ההוצאות של משרד הפנים, יו"ר הוועדה לנושא הבזיזה האינדיאנית ויו"ר הוועדה לעניין הגנת החופים. בשנים 1915–1924 שימש קרטיס כמצליף סיעת המפלגה הרפובליקנית ובשנים 1925–1929 כיו"ר סיעות הרוב בסנאט. במהלך תקופה זו הוא הציע, במשותף עם יו"ר סיעת המפלגה הדמוקרטית דניל ריד אנתוני, את תיקון החקיקה לחוקת ארצות הברית לשוויון זכויות בין המינים.
בשנת 1929 נבחר קרטיס לסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא הרברט הובר. בתפקיד זה החזיק לאורך מלוא כהונתו של הובר, עד 1933, ובמהלכן הוביל את יוזמת קיצור שבוע העבודה לחמישה ימים. לאחר מכן חזר קרטיס לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה.
פרנקופנים

סמל הפרנקופנים
הפרנקופנים (בקרואטית: Frankapani; בהונגרית: Frangepán; בטורקית: Frangipani) היו משפחת אצילים קרואטית ידועה ורבת השפעה בסוף המאה ה-14 ועד אמצע המאה ה-17.
שמם של הפרנקופנים נזכר לראשונה בשנת 1133 כשליטיו של האי קרק ושל חלק מהחופים הסמוכים לו בצפונה של קרואטיה של ימינו. הם פרסמו ב-1287 את ספר החוקים של וינודול (Vinodol), הנחשב לאחד העתיקים באירופה. למרות שהשטחים שהיו בשליטתם היו נתונים להתקפות ולפלישות מצד צבאות שונים, צברה המשפחה כוח והשפעה, ושלטה על שטחים נרחבים שהגיעו במאה ה-17 עד לקרלובץ במזרח. הפרנקופנים באו בבריתות נישואין עם בני בית זרינסקי (Zrinski), ושתי המשפחות נחשבו לחשובות בקרואטיה, גם בעיני בתי האצולה והמלוכה מחוץ למדינה.
לאחר קנוניית בית זרינסקי והפרקופנים (Urota zrinsko-frankopanska) במהלכה מרדו שתי המשפחות בלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בין השנים 1664-1670, הוצא מנהיג המשפחה באותה עת, פראן קרסטו פרנקופן (Fran Krsto Frankapan), להורג ב-1671 בווינה. בכך נגדע הענף המשפחתי העיקרי של המשפחה, והנותרים גורשו ממקומות מגוריהם ורכושם הוחרם או נהרס.
חלק מטירות הפרנקופנים ניצבות עד היום ברחבי האי קרק ומחוז פרימוריה-גורה בקרואטיה.
פיצויים

בדיני נזיקין, פיצויים הם סכום שמוטל על מזיק לשלם לניזוק כדי לפצותו על הנזק שנגרם לו.
התפיסה העקרונית של הדין היא שפיצויים הם סעד תרופתי. מטרתם היא לפצות אדם על נזק שנגרם לו. בדיני הנזיקין שולטת תפיסה זהה, לפיה על הפיצוי הנפסק להסיר את הנזק שנגרם לניזוק במידת האפשר, באמצעות תשלום כספי. ביסוד הדין שולטת מטרה תרופתית המטפלת באדם כלפיו בוצע מעשה העוולה. באמצעות הפיצויים מנסה הדין להגשים את תכליתו הראשונה במעלה, שהיא השבת הניזוק למקום בו היה אלמלא מעשה הנזיקין.
מול הניזוק ניצב המזיק עליו מושתים הפיצויים בגין העוולה שביצע. הפיצוי מחושב על בסיס הנזק שנגרם על ידי בחינת תוצאת מעשה המזיק. לרוב המוקד הוא בתוצאה עצמה, קרי הנזק שנגרם. משמעות הדבר היא שעל בית המשפט להעריך את שווי הנזק והוא בלבד יקבע את גובה הפיצוי לניזוק כך שזה האחרון יפוצה על עצם קיום הנזק ולא על כך שנגרם לו נזק. ההערכה מתבצעת באמצעות נתונים שמציג הניזוק בבית המשפט במטרה להוכיח את הנזק שנגרם. נתונים אלו, מלבד הוכחת הנזק, אף מכמתים את הנזק ומשקפים עבור בית המשפט מה שוויו.
בית המשפט אף מכיר בנזקים שאינם בממון, ברכוש או בגוף ופיתח שיטות להערכתם הכספית. בתכלית דיני הנזיקין עומדת התפיסה שאין אדם חב בפיצויים אלא בגין הנזק שגרם. עיקרון זה מקבל ביטוח בהתניית האחריות בנזיקין בקיומם של נזק שהסב האדם ושל קשר סיבתי בין מעשה העוולה לבין אותו הנזק.
פיצויים עונשיים

פיצויים עונשיים הם חריג לגישה התרופתית בה מכיר הדין. נתינתם מהווה סטייה מהעיקרון התרופתי של דיני הנזיקין בשל העובדה שהדגש בקביעתם אינו בנזק אלא בהיבטים אחרים. פיצויים אלו יינתנו לאחר שהוערכו הנזקים שהוכחו, ואין מטרתם להשיב את המצב לקדמותו. גובה הפיצויים העונשיים, להבדיל מהפיצויים הרגילים, אינו משקף את הנזק שנגרם לניזוק בשל העוולה. אופי הפיצויים העונשיים, בשונה מהאופי התרופתי של הפיצויים שניתנים בדרך כלל, הוא עונשי או הרתעתי. בהצבת מטרה עונשית בנתינת פיצויים אלו בית המשפט למעשה מעניש את המזיק על התנהגותו או מחדלו, ומביע סלידה מהמעשה שביצע או שנמנע מלבצע. במצב דברים מעין זה בית המשפט מעביר מסר שההתנהגות או המחדל שבוצעו אינם נורמטיביים. כלומר, בבסיס ההחלטה עומדת אמירה מוסרית שאין מקום למעשה או מחדל מעין אלו בחברה. ייתכן אף שהמעשה או המחדל מוגדרים כעבירה פלילית, שבקיומה חייב הנאשם בעונש מאסר או קנס כפי שקבוע בחוק העונשין (תשל"ז-1977) או בחוקים נוספים שקובעים עבירות פליליות.
פיצויים מוגברים

פיצויים מוגברים הם סוג נוסף של פיצויים, אשר בדומה לפיצויים העונשיים ערכם גבוה מהנזק. פרופ' אהרן ברק, בחיבורו על פיצויים עונשיים, עומד על ההבדל בין שני סוגי הפיצויים. פיצויים מוגברים נפסקים על מנת לפצות את הניזוק על נזק שנגרם לו ושאינו רכושי. דיני הנזיקין מכנים נזק שכזה כנזק לא ממוני, מאחר שהוא פוגע בשמו הטוב או ברגשותיו של אדם. בשל אופיו, נזק זה אינו ניתן להערכה כספית מדויקת, ובית המשפט פוסק סכום שלהערכתו משקף את הפגיעה. בהערכת הנזק בית המשפט מתחשב בנסיבות שבהן בוצעה העוולה ובחומרת הפגיעה. ככל שהתנהגותו של המזיק פסולה יותר בשל הביטויים בהם השתמש, המעשים בהם נקט ובשל כוונתו הזדונית, כך תהא הפגיעה חמורה יותר והפיצוי גבוה יותר. במילים אחרות, בחינת חומרת התנהגות המזיק מגבירה את הערכת הנזק ומגדילה בהתאמה את סכום הפיצוי הניתן. בחינה זו מתבצעת בדומה לנעשה בהטלת פיצויים עונשיים, שבפסיקתם מתחשב בית המשפט בהתנהגותו של המזיק שביצע עוולת כוונה או זדון. על אף הדמיון בין פיצויים מוגברים לפיצויים עונשיים, קיים ביניהם שוני הטמון בנקודת המוצא שבהטלתם. המוקד בפיצויים עונשיים הוא המזיק והתנהגותו והרצון להענישו ולהרתיעו כאמור. מנגד, הניזוק והנזק שנגרם הם שקובעים את גובה הפיצויים המוגברים, אשר מוגדל עקב התנהגות המזיק. פרופ' ברק כותב כי בשונה מסכום הפיצויים העונשיים, סכום הפיצויים המוגברים מהווה הערכה כנה של הנזק, שמעשי המזיק הגבירו אותו ובשל כך גדל סכום הפיצויים.
תשלום עתי ותשלום חד-פעמי

לתשלום הפיצויים משמשות שתי חלופות:
תשלום עתי: תשלום הפיצויים נפרס לאורך תקופה.
תשלום חד-פעמי: תשלום הפיצויים ניתן לניזוק בבת אחת.
בעת פסיקה למתן פיצויים חד-פעמיים, מלוא סכום הפיצויים שנפסק ניתן לניזוק ללא דיחוי, בגין תקופת הפיצויים המשוערת כולה. לעומת זאת, בפסיקה למתן פיצויים עתיים, רק נזק שנגרם בעבר והוכח מפוצה באופן מידי. בנוסף נקבעים תשלומים תקופתיים, כפיצוי על הנזק המתמשך. בפסיקה לפיצויים עתיים, לניזוק נשמרת הזכות לשינוי סכום הפיצויים כאשר חל שינוי שמצדיק זאת.
פיצוי סמלי

לעיתים פוסק בית המשפט על תשלום פיצוי סמלי, בסכום מזערי (כגון שקל אחד). בפיצוי כזה מביע בית המשפט את דעתו, שאף כי התובע צודק בתביעתו, ולכן חייב בית המשפט לקבוע פיצוי, הרי הנזק פעוט ביותר (או שמשיקולים אחרים אין להחמיר עם הנתבע). דוגמה:
בתביעה שהגיש איתמר בן-גביר נגד אמנון דנקנר, על שכינה אותו "נאצי מלוכלך" בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", נפסק שבדברים אלה של דנקנר יש משום לשון הרע, ועל כן עליו לפצות את בן גביר בסכום של שקל אחד (רע"א 10520/03 איתמר בן גביר נ' אמנון דנקנר, ניתן ב־12.11.06).
פיצוי ללא הוכחת נזק

חוקים אחדים מקנים לנפגע מהפרתם זכות לפיצוי ללא הוכחת נזק. דוגמאות לחוקים אלה:
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה מעניק לבית הדין לעבודה סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין אפליה האסורה בחוק זה ובגין הטרדה מינית בעבודה.
חוק זכויות היוצרים מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת זכויות יוצרים עד לסך של 100,000 ש"ח.
חוק איסור לשון הרע מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין לשון הרע עד לסך של 50,000 ש"ח.
חוק עוולות מסחריות מעניק לבית המשפט ולבית הדין לעבודה סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין עוולה מסחרית עד לסך של 100,000 ש"ח.
חוק הגנת הפרטיות מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת פרטיות עד לסך של 50,000 ש"ח.
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה) מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת חוזה עד לסך של "סכום ההפרש שבין התמורה בעד הנכס או השירות לפי החוזה ובין שווים ביום ביטול החוזה" במקרה של אי הספקת שירות או נכס, ועד לסך של "סכום הריבית על התשלום שבפיגור, מיום ההפרה ועד יום התשלום, בשיעור המלא לפי חוק פסיקת ריבית" במקרה של הפרת התחייבות לתשלום.
חוק הגנת הצרכן מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת הוראות שונות הקבועות בחוק על ידי ספק שירות כלפי צרכן עד לסך של 10,000 ש"ח, ועד לסך של 50,000 ש"ח במקרה של הפרה מתמשכת.
החוק למניעת הטרדה מינית מעניק לבית הדין לעבודה ולבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הטרדה מינית עד לסך של 120,000 ש"ח.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפרת הוראות החוק בנושא נגישות או הפליה עד לסך של 50,000 ש"ח.
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים מעניק לבית המשפט סמכות לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בגין הפליה עד לסך של 50,000 ש״ח.