stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אודו סף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1997 (בן 27 בערך) 
 מוקד פעילות:  אסטוניה 
 
אודו סף (באסטונית: Uudo Sepp; נולד ב-28 במרץ 1997 בקורסארה) הוא זמר אסטוני.
בשנת 2018 זכה סף במקום הראשון בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית Eesti otsib superstaari ("אסטוניה מחפשת סופרסטאר"). זכייתו בתוכנית הביאה לו הכרה רחבה ופתחה בפניו דלתות רבות בתעשיית המוזיקה האסטונית.
ב-2020 השתתף סף בתחרות Eesti Laul 2020, הקדם האסטוני לאירוויזיון, עם השיר "I'm Sorry. I Messed Up". בתחרות זו דורג במקום העשירי, הישג שהגביר את המודעות הציבורית כלפיו והרחיב את קהל מעריציו.
בשנת 2024 חבר סף לשרה מארי, ויחד הם השתתפו שוב בתחרות Eesti Laul, הפעם עם השיר "Still Love". למרות שהשיר זכה לאהדה רבה, הם לא הצליחו להעפיל לגמר התחרות.
הערות שוליים

↑  "Uudo Sepp". Allstarz.ee. נבדק ב-3 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Eesti otsib superstaari" 7. hooaja võitis Uudo Sepp! - Uudised.tv3.ee". uudised.tv3.ee. 4 ביוני 2018. נבדק ב-3 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Selgusid Eesti Laul 2024 viis finalisti" [The five finalists of Eesti Laul 2024 have been announced]. err.ee (באסטונית). ERR. 2023-11-07. נבדק ב-2023-11-07.
רוני כהן (מתעמלת)

רוני כהן (נולדה בשנת 2003) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית. סגנית אלופת עולם (גימארייש 2024) בתחרות לזוג נשים בתרגיל הדינמי וזוכת מדליית ארד באליפות עולם (גימארייש 2024) בתחרות לזוג נשים בתרגיל המשולב.
ביוגרפיה > 2023

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2023 זכתה במדליית זהב בפולין.
ביוגרפיה > 2024

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2024 זכתה במדליות כסף בבולגריה ובפולין.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכתה במדליית כסף בתחרות לזוג נשים בתרגיל הדינמי, ובמדליית ארד בתחרות לזוג נשים בתרגיל המשולב, וכן סיימה במקום העשירי בתחרות לזוג נשים במוקדמות תרגיל שינויי המשקל, ביחד עם מאיה ולנר.
ארנסט פון שוך

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1846 גראץ, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  10 במאי 1914 (בגיל 67) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  ברלין 
 מוקד פעילות:  דרזדן 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  מסדר מיכאל הקדוש  מסדר פרידריך  אביר מפקד במסדר הקדוש גרגוריוס  מסדר אלברט  מסדר פרנץ יוזף  מסדר ואסה 
 
ארנסט פון שוך (Ernst Edler von Schuch;‏ 23 בנובמבר 1846, גראץ - 10 במאי 1914, דרזדן) היה מנצח אוסטרי, שנודע בעבודתו לצד ריכרד שטראוס באופרת החצר בדרזדן.
שוך למד בגראץ ואחר כך בווינה אצל פליקס אוטו בסוף, ובשנת 1867 התמנה למנצח בתיאטרון בברסלאו (אז בגרמניה, כיום ורוצלב בפולין). בהמשך ניצח בווירצבורג (1868–1870), גראץ (1870-1871) ובזל. בשנת 1872 חזר לדרזדן, שם כיהן כמנהל מוזיקלי באופרת החצר, לצד יוליוס ריץ ואחריו לצד פראנץ וילנר.
בעקבות מסע קונצרטים בברלין, מינכן, וינה ופריז עלתה קרנה של התזמורת באירופה והיא נחשבה לאחד ההרכבים הטובים בעולם. לצד רפרטואר של יצירות ריכרד וגנר הציג לקהל אופרות משל ריכרד שטראוס - "כליון האש" (1901), "סאלומה"(1905),"אלקטרה" (1909) ו"אביר הוורד" (1911), וכן הופעות בכורה בגרמניה של אופרות מאת פוצ'יני ומסקאני.
שוך היה נשוי לזמרת הסופרן קולורטורה קלמנטין שוך-פרוסקה (1850–1932). בתם, ליזל פון שוך, שרה בדרזדן ובווינה.
ארנסט אדלר פון שוך מנצח על "אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, 1912. ציור שמן של רוברט שטרל, (הגלריה הלאומית הישנה, ברלין)
לקריאה נוספת

A. Eaglefield-Hull, A Dictionary of Modern Music and Musicians (Dent, London 1924)* P. Sakolowsky, E. Schuch (1901).
Gerhard M. Dienes (Ed.), „mit mir...“ Ernst von Schuch (1846–1914). Ein Grazer als Generalmusikdirektor in Dresden. Exhibition Catalogue 1999. (Graz City Museum, Graz 1999), ISBN 3-9007-6420-4
.ארנסט פון שוךE. Krause, "Richard Strauss, Ernst von Schuch und Dresden." In: Blätter der Staatstheater Dresden, 1963/64
Richard Strauss/Ernst von Schuch: Richard Strauss - Ernst von Schuch. Ein Briefwechsel (An exchange of letters). Edited by Gabriella Hanke Knaus. (= Veröffentlichungen der Richard-Strauss-Gesellschaft (Offerings of the Richard Strauss Society); Band 16). (Henschel-Verlag, Berlin 1999). ISBN 3-89487-329-9
Große Kreisstadt Radebeul (Ed.), Stadtlexikon Radebeul (Historisches Handbuch für die Lößnitz, 2005). ISBN 3-938460-05-9
יוזף הופמן (פסנתרן)

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1876 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 בפברואר 1957 (בגיל 81) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Józef Kazimierz Hofmann 
 שם במה:  Michel Dvorsky 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מוקד פעילות:  פילדלפיה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  פולנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 צאצאים:  Josef Anton Hofmann 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
יוזף הופמן, בנערותו, מנגן בפסנתר
יוזף הופמן מנגן בפני אולם מלא בבית האופרה מטרופוליטן, 1937
יוּזף קז'ימייז' הופמן (בשם מלא בפולנית: Józef Kazimierz Hofmann;‏ 20 בינואר 1876, קרקוב – 16 בפברואר 1957, לוס אנג'לס) היה פסנתרן ומלחין פולני-אמריקאי.
קריירה

הופמן היה ילד פלא, שניגן בשורה ארוכה של קונצרטים ברחבי אירופה וסקנדינביה בגיל עשר. הופעותיו עוררו סנסציה ושיאן היה בסדרת קונצרטים באמריקה בסוף 1887 וראשית 1888, שהעלו את שמו לעיתונות.
אחרי חילוקי דעות בשאלת ניצול ילדים, תרם אלפרד קורנינג קלארק 50,000 דולר להופמן כדי שיפרוש מן הבימה עד שיגיע לגיל בגרות. תרומתו של קלארק איפשרה ליוזף לימודים עם המורה והמלחין המפורסם מוריץ מושקובסקי והווירטואוז והמלחין הרוסי אנטון רובינשטיין. יוזף הופמן היה לתלמידו הפרטי היחיד של רובינשטיין ולממשיך דרכו המובהק. הופמן היה גם ממציא מחונן, שהמציא מנגנונים לפסנתר ולמכוניות ומספר רב של פטנטים נרשמו על שמו.
הופמן עשה את רוב הקריירה שלו בארצות הברית, שם ניהל את מכון קרטיס למוזיקה עד שנת 1938. עם תלמידיו נמנו כמה מן הסטודנטים המוכשרים ביותר באותן שנים, ביניהם שורה צ'רקאסקי, הארי קאופמן, נדיה רייזנברג וואחרים. גם חורחה בולט, שלא היה מתלמידיו של הופמן, נהנה מהתעניינותו.
הופמן הקליט כמה תקליטים מסחריים, משנת 1903 עד 1930. בין השאר הקליט כמה מן ההקלטות המוקדמות ביותר של מוזיקה קלאסית בשביל תומאס אדיסון. הקלטות אלה אבדו, אך כמה גלילים שהקליט ברוסיה שנים אחדות לאחר מכן התגלו לאחרונה. הקלטות של נגינתו הכניסו לו סכומי עתק, אך הוא לא נתן בהן אמון כמייצגות נאמנה את ביצועיו, במידה מסוימת משום שנתן דעתו על כך, שנגינתו משתנה מביצוע לביצוע של אותה יצירה. מספר הקלטות של נגינת הופמן בקונצרטים חיים שרדו וניתנות להשגה על גבי תקליטורים.
נגינתו של הופמן החלה להידרדר בשנות ה-40', בעיקר עקב אלכוהוליזם. הקונצרט האחרון שלו היה בשנת 1946.
ידיו של הופמן היו קטנות מאוד אך חזקות במידה יוצאת מן הכלל, וכמו כמה פסנתרנים מפורסמים אחרים, ראה בכך יותר מטרד ממגבלה. חברת סטיינוויי בנתה למענו מקלדת בהזמנה מיוחדת, שהמנענעים בה צרים במקצת מן המקובל.
רחמנינוב סבר שהופמן עולה עליו כפסנתרן והקדיש לו את הקונצ'רטו השלישי שלו. הופמן לא ניגן אותו מעולם. לדברי אשתו הראשונה, הוא לא התלהב מן היצירה, שלקתה בחסר, לדעתו, מבחינה צורנית. (מקור: "The Amazing Marriage of Josef Hofmann and Marie Eustis".)
הופמן הצטיין בכישורים טכניים, פיוט, צבע ודמיון יוצאים מגדר הרגיל. פרשנות וולקנית של יצירות כמו הבלדה הרביעית של שופן (שבוצעה ב"רסיטל ההיסטורי באולם קזימיר" בשנת 1938) מצביעה על הדמיון הרב בין נגינתו של הופמן לזו של רובינשטיין ועל השוני בין פרשנויותיו לאלה של פסנתרנים מודרניים.
הופמן חולל היסטוריה בשנת 1911, כאשר ניגן יותר מ-256 יצירות שונות בעשרה קונצרטים רצופים לפני מאזינים משתאים ברוסיה.
תחנת מחקר

חדר איסוף ממצאים בתחנת המחקר קורושימה במחוז אוקינאווה שביפן
תחנת המחקר האמריקאית "ריבן" שבגרינלנד
תחנת החלל הבינלאומית
תחנת מחקר היא מעבדת מחקר, או אתר המשמש לשם ביצוע מחקר מדעי או סקרים או איסוף נתונים עבור מחקרים מדעיים. על פי רוב תחנות מחקר מצויות באתרים מרוחקים (שאינם מאפשרים איסוף נתונים וחזרה למוסד האקדמי או גוף חוקר בצורה קלה).
התחנות נמצאות על פי רוב באזורים מרוחקים של העולם: בסמוך לאוקיינוסים, ואף בחלל החיצון (תחנת החלל הבינלאומית).
סוגי תחנות מחקר > תחנת ניסיונות חקלאית

תחנות ניסיון חקלאיות, המכונות בפשטות "תחנת ניסיונות"(אנ'), הן הסוג המוקדם והנפוץ ביותר של תחנות מחקר. תחנות כאלו נמצאות במדינות רבות. תחנות אלו מבצעות ניסויים, אוספות מידע ומכשירות מדענים בתחום האגרונומיה.
סוגי תחנות מחקר > חקר הקטבים

תחנות מחקר ממוקמות באזור הארקטי, כגון תחנת המחקר המדעית צפון-מזרח (Северо-Восточная научная станция РАН) שהוקמה על ידי רוסיה, תחנת המחקר הארקטית מקגיל (McGill Arctic Research Station) שהוקמה על ידי אוניברסיטת מקגיל שבקנדה; תחנת המחקר הימאדרי שהוקמה על ידי הודו.
באזור הארקטי יש מספר תחנות קרח נעות שהוקמו על ידי ברית המועצות (ולאחר התפרקות ברית המועצות הוקמו על ידי רוסיה) - הצפות על קרחונים באוקיינוס הארקטי.
מדינות רבות הקימו תחנות מחקר באנטארקטיקה, ובהן: תחנת שווה שהוקמה על ידי יפן; תחנת מחקר האלי שהוקמה על ידי בריטניה; וטרול, שהוקמה על ידי נורווגיה.
סוגי תחנות מחקר > מחקר אקולוגי וביולוגי

ישנן תחנות מחקר המקיימות מחקרים אקולוגיים או ביולוגיים, באתרים בעלי חשיבות מיוחדת (מיקום התחנה בתוך האזור מאפשר מחקר יעיל יותר, לצורך איסוף ועיבוד הנתונים), לדוגמה: תחנת המגוון הביולוגי טיפוטיני, שבאזור האמזונס, באקוודור.
תחנות מעין אלה מוקמות גם באתרים בהם נדרשת שהות ממושכת לאיסוף הנתונים. לדוגמה - תחנת המחקר בפארק הלאומי גומבה שבטנזניה שהקימה ג'יין גודול, על מנת לחקור את השיפנזים החיים שם.
סוגי תחנות מחקר > מחקר בחלל

ראו - תחנת החלל הבינלאומית
בישראל

תחנת המחקר המדעי הראשונה שהוקמה בישראל, הייתה תחנת הניסיונות בעתלית שהוקמה על ידי אהרון אהרונסון.
הערות שוליים

↑  אדם פאולר, "חלון סיבירי לעידן הקרח", כתבה באתר ה-BBC
↑  מחקר מדינות אסייתיות באזורים ארקטיים
↑  ההיסטוריה של תחנות הקרח הצפות
↑  תחנת הניסיונות בעתלית, באתר מט"ח
עומארי גלאזגו

עומארי גלאזגו (באנגלית: Omari Glasgow; נולד ב-22 בנובמבר 2003 בג'ורג'טאון שבגיאנה) הוא כדורגלן גיאני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת המילואים של שיקגו פייר ובנבחרת גיאנה.
קריירת מועדונים

ב-24 במרץ 2022 חתם גלאזגו בשיקגו פייר II, קבוצת המילואים של שיקגו פייר.
קריירה בינלאומית

ב-30 במרץ 2021 ערך גלאזגו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גיאנה, בניצחון 4-0 על נבחרת בהאמה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
הערות שוליים

↑  Chicago Fire FC II Signs Winger Omari Glasgow באתר הרשמי של שיקגו פייר, 24 במרץ 2022 (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "עומארי גלאזגו".
צ'ארלס א. בירד

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1874 נייטסטאון, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בספטמבר 1948 (בגיל 73) ניו הייבן, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דפאו (1898)  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת קולומביה 
 בן או בת זוג:  מרי ריטר בירד (1900–1948) 
 
צ'ארלס אוסטין בירד (באנגלית: Charles Austin Beard‏; 27 בנובמבר 1874 - 1 בספטמבר 1948) היה היסטוריון ופרופסור אמריקאי, שכתב בעיקר במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20. כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, השפעתו של בירד נובעת בעיקר מפרסומיו בתחומי ההיסטוריה ומדעי המדינה. עבודותיו כללו הערכה מחדש רדיקלית של האבות המייסדים של ארצות הברית, שלדעתו היו מונעים על ידי אינטרסים כלכליים אישיים ולא על ידי עקרונות פילוסופיים של עצמאות, חירות או חופש. ספרו המשפיע ביותר של בירד, פרשנות כלכלית של החוקה של ארצות הברית (1913), היה נושא למחלוקת גדולה מאז פרסומו. למרות שהוא זכה לביקורת תכופות על המתודולוגיה והמסקנות שלו, הוא היה אחראי לפרשנות מחודשת רחבת היקף של ההיסטוריה האמריקאית המוקדמת . [3]
כסמל של האסכולה המתקדמת של פרשנות היסטורית, המוניטין שלו סבל במהלך המלחמה הקרה כאשר ההנחה של עימות מעמדי כלכלי נשמטה על ידי רוב ההיסטוריונים האמריקאים, למרות שהגותו התבססה ברובה על תפיסות מרקסיסטיות. היסטוריון הקונצנזוס ריצ'רד הופשטטר סיכם ב-1968, "המוניטין של בירד עומד היום כמו חורבה מרשימה בנוף ההיסטוריוגרפיה האמריקאית. מה שהיה פעם הבית המפואר ביותר במחוז הוא כיום הישרדות מושחתת".  הופשטדטר בכל זאת שיבח את בירד באומרו שהוא "הראשון מבין ההיסטוריונים האמריקאים של דורו או כל דור אחר בחיפוש אחר עבר שמיש".  בין אם מקבלים את התאוריה של בירד אודות האבות המייסדים ובין אם דוחים אותה, חשיבותה של התאוריה היא בהסרת הדימויים המיתיים שנבנו סביבם והיו לקונצנזוס במשך מאות השנים, מה שמאפשר דיון פתוח וביקורתי יותר אודותם.
חיים מוקדמים והשכלה > יַלדוּת

צ'ארלס אוסטין בירד נולד בנייטסטאון, אינדיאנה, בחגורת התירס. אביו, ויליאם הנרי הריסון בירד, היה חקלאי, קבלן, בנקאי במשרה חלקית וספקולנט בנדל"ן.  בצעירותו, צ'ארלס עבד בחווה המשפחתית ולמד בבית ספר קוויקר מקומי, Spiceland Academy. הוא גורש מבית הספר מסיבות לא ברורות אך סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הציבורי בנייטסטאון ב-1891. במשך השנים הבאות, צ'ארלס ואחיו, קלרנס, ניהלו עיתון מקומי. עמדת העריכה שלהם, כמו זו של אביהם, הייתה שמרנית. הם תמכו במפלגה הרפובליקנית והעדיפו איסור, מטרה שלשמה הרצה צ'ארלס בשנים מאוחרות יותר. בירד למד באוניברסיטת דפאו, מכללה מתודיסטית סמוכה, וסיים את לימודיו ב-1898. הוא ערך את עיתון המכללה והיה פעיל בוויכוחים . [7]
חיים מוקדמים והשכלה > חינוך

בירד נסע לאנגליה בשנת 1899 ללימודי תואר שני באוניברסיטת אוקספורד בהדרכת פרדריק יורק פאוול. הוא שיתף פעולה עם וולטר ורומן בהקמת Ruskin Hall, בית ספר שנועד להיות נגיש לאדם הפועל. בתמורה לשכר לימוד מופחת, עבדו התלמידים בעסקים השונים של בית הספר. בירד לימד לראשונה באולם רוסקין והרצה בפני עובדים בעיירות תעשייתיות כדי לקדם את היכל רוסקין ולעודד הרשמה לקורסי התכתבות.  הוא חזר לארצות הברית ב-1902, שם המשיך צ'ארלס לתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה . את הדוקטורט קיבל בשנת 1904 ומיד הצטרף לפקולטה כמרצה. [9] בירד התחתן עם חברתו לכיתה מרי ריטר בשנת 1900. כהיסטוריונית, תחומי העניין המחקריים שלה היו בפמיניזם ובתנועת איגודי העובדים (אישה ככוח בהיסטוריה, 1946). הם שיתפו פעולה בספרי לימוד רבים.
קריירה > אוניברסיטת קולומביה

לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת קולומביה, הוא הצטרף לפקולטה כמרצה. שם הוא סיפק לתלמידיו מספר חומרי קריאה שקשה היה לרכוש. הוא ריכז אוסף גדול של חיבורים וקטעים בכרך אחד: מבוא להיסטוריונים האנגלים (1906), קומנדיום שהיה חידוש באותה תקופה. [11] מחבר פעיל במיוחד של ספרים מלומדים, ספרי לימוד ומאמרים עבור מגזינים פוליטיים, בירד ראה את הקריירה שלו פורחת. הוא עבר מהמחלקה להיסטוריה למחלקה למשפט ציבורי ולאחר מכן לכיסא חדש בפוליטיקה וממשל. הוא גם לימד באופן קבוע קורס בהיסטוריה אמריקאית בברנרד קולג' . בנוסף להוראה, הדריך את צוות הדיבייט וכתב על ענייני ציבור, ובעיקר על הרפורמה העירונית.
בין העבודות הרבות שפרסם במהלך שנותיו בקולומביה, השנויה ביותר במחלוקת הייתה פרשנות כלכלית של חוקת ארצות הברית (1913), פרשנות לאופן שבו האינטרסים הכלכליים של חברי האמנה החוקתית השפיעו על הצבעותיהם. הוא הדגיש את הקוטביות בין אגררים לאינטרסים עסקיים. אקדמאים ופוליטיקאים גינו את הספר, אך הוא זכה לכבוד רב על ידי חוקרים עד שעורר תיגר בשנות החמישים.
קריירה > מלחמת העולם הראשונה

בירד תמך מאוד בהשתתפות אמריקאית במלחמת העולם הראשונה .  הוא התפטר מאוניברסיטת קולומביה ב-8 באוקטובר 1917, בטענה ש"האוניברסיטה נמצאת באמת בשליטתה של קבוצה קטנה ופעילה של נאמנים שאין להם מעמד בעולם החינוך, שהם ריאקציונרים וחסרי חזון בפוליטיקה, צרים וימי הביניים. בדת. אני משוכנע שבזמן שאני נשאר בשכר של הנאמנים של אוניברסיטת קולומביה, אני לא יכול לעשות את חלקי בצורה יעילה בשמירה על דעת הקהל בתמיכה במלחמה הצודקת באימפריה הגרמנית." לאחר סדרה של עזיבות סגל מקולומביה במחלוקות על חופש אקדמי, גם חברו ג'יימס הארווי רובינסון התפטר מקולומביה במאי 1919 כדי להיות אחד ממייסדי בית הספר החדש למחקר חברתי ולשמש כמנהלו הראשון.
קריירה > חוקר עצמאי

לאחר עזיבתו את אוניברסיטת קולומביה, בירד לא חיפש שוב מינוי אקדמי קבוע. עצמאותו הכלכלית הובטחה על ידי תמלוגים משתלמים שקיבל מספרי הלימוד שלו ומרבי מכר אחרים, כולל עליית הציוויליזציה האמריקאית (1927), ושני המשכיו, אמריקה באמצע המעבר (1939), והרוח האמריקאית (1943). השניים הפעילו גם חוות חלב באזור הכפרי בקונטיקט שמשכה מבקרים אקדמיים רבים.  בירד היה פעיל בסיוע בהקמת בית הספר החדש למחקר חברתי במחוז גריניץ' וילג ' במנהטן, שם הפקולטה תשלוט בחברות משלה. הוא הגדיל את העניין שלו בענייני עירייה, הוא סייר ביפן והפיק כמות של המלצות לשיקום טוקיו לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו ב-1923 .
לבירד היו קריירות מקבילות כהיסטוריון וכמדען פוליטי. הוא היה פעיל באגודה האמריקאית למדעי המדינה ונבחר לנשיא שלה ב-1926. הוא גם היה חבר באיגוד ההיסטורי האמריקאי ושימש כנשיא שלה ב-1933. הוא נבחר לאגודת הפילוסופיה האמריקאית ב-1936. במדעי המדינה הוא נודע בעיקר בזכות ספרי הלימוד שלו, מחקריו על החוקה, הקמת הלשכות למחקר עירוני ולימודי המינהל הציבורי בערים. בירד גם לימד היסטוריה במכללת הלייבור ברוקווד .
בירד היה תומך ליברלי מוביל של הניו דיל ומנהיג אינטלקטואלי בתנועה הפרוגרסיבית.  עם זאת, בירד היה ביקורתי מאוד כלפי החזון הדמוקרטי הרובוטי שרוב מנהיגי הפרוגרסיביים תמכו בו. למעשה, "בירד נמנע מלתמוך בצעדי דמוקרטיה ישירים כמתווה לרפורמה, והתמקד במקום זאת בייעול שיטת הממשל האמריקאית כדי לשלב בצורה שקופה, הן מפלגות פוליטיות והן קבוצות אינטרסים".
קריירה > מלחמת העולם השנייה

בירד התנגד למדיניות החוץ של הנשיא פרנקלין רוזוולט. בהתאם לשורשי הקווייקרים של בירד, הוא הפך לאחד התומכים המובילים של אי-התערבות וביקש להימנע ממעורבות אמריקאית במלחמת העולם השנייה. הוא קידם את " הקונטיננטליזם האמריקאי " כחלופה וטען שלארצות הברית אין אינטרסים חיוניים על כף המאזניים באירופה וכי מלחמת חוץ עלולה להוביל לדיקטטורה פנימית.  הוא המשיך ללחוץ על עמדה זו לאחר תום מלחמת העולם השנייה. בשני ספריו האחרונים, מדיניות החוץ האמריקאית בהתהוות: 1932–1940 (1946) והנשיא רוזוולט ובוא המלחמה (1948). בירד האשים את רוזוולט בכך ששיקר לעם האמריקני כדי להערים עליהם מלחמה, שעליה חלקו כמה היסטוריונים ומדענים פוליטיים. הוא זכה לביקורת כמתבודד בגלל דעותיו. ההשקפות בהן דגל בעשור האחרון לחייו היו שנויות במחלוקת על ידי היסטוריונים ומדענים פוליטיים רבים בני זמננו.
עם זאת, חלק מהטיעונים בנשיא שלו רוזוולט ובוא המלחמה השפיעו על " אסכולת ויסקונסין " ועל היסטוריונים של השמאל החדש בשנות ה-60, כמו ויליאם אפלמן וויליאמס, גבריאל קולקו וג'יימס ויינשטיין. מימין, דעותיו של בירד מדיניות החוץ הפכו פופולריות בקרב " פלאו-שמרנים " כמו פט ביוקנן. מרכיבים מסוימים בדעותיו, במיוחד התמיכה שלו במדיניות חוץ לא-התערבותית, זכו לתחייה מינורית בקרב כמה חוקרי חירות מאז 2001. לדוגמה, אנדרו בסביץ', היסטוריון דיפלומטי באוניברסיטת בוסטון, ציין את הספקנות הברדית כלפי התערבות מזוינת מעבר לים כנקודת מוצא לביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית לאחר המלחמה הקרה באימפריה האמריקאית שלו (2004).  בירד מת בניו הייבן, קונטיקט, ב-1 בספטמבר 1948. הוא נקבר בבית הקברות פרנקליף, הארטסדייל, מחוז ווסטצ'סטר, ניו יורק. אליה הצטרפה אשתו, מרי, עשור לאחר מכן.
מוֹרֶשֶׁת > היסטוריוגרפיה מתקדמת

עד שנות ה-50, הפרשנות הכלכלית של בירד להיסטוריה ירדה מהפרשנות; רק כמה היסטוריונים בולטים החזיקו בדעותיו על סכסוך מעמדי כמניע עיקרי בהיסטוריה האמריקנית, כמו הווארד ק. ביל וס. ואן וודוורד. ובכל זאת, כמנהיג של " היסטוריונים מתקדמים ", או " היסטוריוגרפיה מתקדמת ", בירד הציג נושאים של אינטרס אישי כלכלי וקונפליקט כלכלי בנוגע לאימוץ החוקה והתמורות שנגרמו על ידי מלחמת האזרחים. לפיכך, הוא הדגיש את הסכסוך ארוך הטווח בין תעשיינים בצפון -מזרח, חקלאים במערב התיכון, ונוטעים בדרום, אותם ראה כגורם למלחמת האזרחים. המחקר שלו על האינטרסים הפיננסיים של מנסחי חוקת ארצות הברית (פרשנות כלכלית של החוקה) נראה קיצוני ב-1913 מאחר שהוא הציע שזה תוצר של אבות מייסדים בעלי אדמות שהיו דטרמיניסטים כלכלית. הוא ראה באידאולוגיה תוצר של אינטרסים כלכליים.
מוֹרֶשֶׁת > חוּקָה

ב"היסטוריה של מפלגות פוליטיות במחוז ניו יורק, 1760–1776" (1909), הציג ההיסטוריון קרל ל. בקר את ההשקפה המתקדמת של המהפכה האמריקאית, וזיהה שתי מהפכות בו-זמנית: אחת לשלטון בית נגד בריטניה, ואחרת על פני בריטניה. ממשל פנים. צ'ארלס בירד פיתח את הרעיון הזה עוד בעבודותיו, וטען שהחוקה היא מהפכת נגד של העשירים נגד מגמות דמוקרטיות רדיקליות המעדיפות חקלאים ובעלי חוב. הוא הציע שבשנת 1800, קבוצות אלה, בראשות בעלי עבדי מטעים, הקימו את הדמוקרטיה הג'פרסונית. פרשנות זו, בתחילה שנויה במחלוקת, הפכה למקובלת על ידי חוקרים עד 1950, והדגישה את הסכסוכים המעמדיים של העידן, כולל חלוקה מחדש של אדמות נאמנות לחקלאים פשוטים.
עם זאת, בשנת 1950 בערך, היסטוריונים החלו לטעון שהפרשנות הפרוגרסיבית הייתה שגויה עובדתית מכיוון שהמצביעים לא באמת היו מקוטבים בשני קווים כלכליים. ההיסטוריונים הובלו על ידי צ'ארלס א. בארקר, פיליפ קראול, ריצ'רד פ. מקורמיק, וויליאם פול, רוברט תומאס, ג'ון מונרו, רוברט אי. בראון וב. קתרין בראון, ובמיוחד פורסט מקדונלד .  ב-Forrest McDonald's We The People: The Economic Origins of the Constitution (1958) טען כי בירד פירש לא נכון את האינטרסים הכלכליים הכרוכים בכתיבת החוקה. במקום שני אינטרסים מנוגדים, נחיתה וסחרנית, מקדונלד זיהתה כשלושה תריסר אינטרסים כלכליים ניתנים לזיהוי הפועלים במטרות צולבות, מה שאילץ את הנציגים להתמקח.  בהערכת הוויכוח ההיסטוריוגרפי, סיכם פיטר נוביק : "בתחילת שנות ה-60 היה מקובל במקצוע ההיסטורי ש... הגרסה הפרוגרסיבית של בירד ל... עיצוב החוקה הופרכה באופן נחרץ. היסטוריונים אמריקאים באו לראות... "מעצבי החוקה, במקום בעלי מניעים אינטרסנטיים, הובלו על ידי דאגה לאחדות פוליטית, להתפתחות כלכלית לאומית ולביטחון דיפלומטי". אלן נור, הביוגרפית של בירד, מסיקה שהפרשנות שלו לחוקה קרסה בגלל ניתוח עדכני ומתוחכם יותר.
במובן חזק, דעה זו פשוט כללה אישור מחדש של העמדה שבירד תמיד מתח ביקורת על כך שמפלגות נוטות להחליף אידיאלים רטוריים כשהאינטרס שלהם מכתיב.  הדטרמיניזם הכלכלי של בירד הוחלף במידה רבה בגישת ההיסטוריה האינטלקטואלית, שהדגישה את כוחם של רעיונות, במיוחד הרפובליקניות, בהמרצת המהפכה.  עם זאת, את המורשת של בחינת האינטרסים הכלכליים של שחקנים היסטוריים אמריקאים עדיין ניתן למצוא במאה ה-21. לאחרונה, ב-To Form a More Perfect Union: A New Economic Interpretation of the United States Constitution (2003), רוברט א. מקגווייר, בהסתמך על ניתוח סטטיסטי מתוחכם, טוען שהתזה הבסיסית של בירד בנוגע להשפעת האינטרסים הכלכליים ביצירת החוקה לא רחוקה מהסימן.
מוֹרֶשֶׁת > מלחמת אזרחים ושיקום

הפרשנות של בירד למלחמת האזרחים הייתה בעלת השפעה רבה בקרב היסטוריונים והציבור הרחב מאז פרסומו ב-1927 ועד לעידן זכויות האזרח של סוף שנות ה-50. בירד המעיט בעבדות וסוגיות של מוסר. בירד התעלם גם מבעיות חוקתיות של זכויות מדינות ואף התעלם מהלאומיות האמריקאית ככוח שהוביל לבסוף לניצחון במלחמה. ואכן, הקרב האכזרי עצמו עבר כאירוע חולף בלבד. צ'ארלס רמסדל אומר שבירד הדגיש שמלחמת האזרחים נגרמה על ידי בעיות כלכליות ולא הייתה בעצם על הזכויות או העוולות של העבדות.
תומאס ג'יי פרסלי אומר שבירד נלחם נגד הפרשנות הלאומית הרווחת שתיארה "קונפליקט בין מדינות יריבות שמקורן בהבדלים חברתיים, כלכליים, תרבותיים ואידאולוגיים". בעיתונות אמר כי בירד הציג במקום זאת "מאבק בין שתי כלכלות כלכליות שמקורו באינטרסים חומריים שונים". חשוב הרבה יותר היה החשבון של עימות מעמדי. בירד הכריז שמלחמת האזרחים היא באמת "תהפוכה חברתית שבה בעלי ההון, הפועלים והחקלאים של הצפון והמערב הוציאו מהשלטון בממשלה הלאומית את האצולה הנוטעת של הדרום", בטענה שהאירועים היו מהפכה אמריקאית שנייה.  בירד התעניין במיוחד בעידן שלאחר המלחמה, שכן התעשיינים של צפון מזרח והחקלאים של המערב הרוויחו את ניצחונם הגדול על האצולה הדרומית. הופשטדטר פרסם את בירד כטוען שבניצחון,
בעלי ההון הצפוניים יכלו לכפות את התוכנית הכלכלית שלהם, תוך העברת שורה של צעדים על תעריפים, בנקאות, אדמות והגירה שהבטיחו את הצלחת תוכניותיהם לפיתוח כלכלי. הדאגה למען הפרידמן לא הייתה קשורה מעט למדיניות הצפון. התיקון הארבעה עשר, שהעניק לכושי את אזרחותו, מצא בירד משמעותי בעיקר כתוצאה מקונספירציה של כמה מנסחי חקיקה ידידותיים לתאגידים להשתמש בהרמה כביכול של השחורים ככיסוי לחוק יסוד המעניק הגנה חזקה לתאגידים עסקיים. נגד רגולציה של ממשלת המדינה.
בהתמודדות עם עידן השיקום והעידן המוזהב, תלמידי בירד, כמו הווארד ביל וסי ואן וודוורד, התמקדו בתאוות בצע ובסיבתיות כלכלית והדגישו את מרכזיותה של השחיתות. הם טענו שהרטוריקה של שוויון זכויות היא מסך עשן כדי להסתיר את המוטיבציה האמיתית, שהיא לקדם את האינטרסים של התעשיינים בצפון מזרח. הפגם הבסיסי היה ההנחה שקיימת מדיניות עסקית מאוחדת. הגישה הכלכלית של בירד נדחתה לאחר שנות ה-50, שכן חוקרים שמרנים שחקרו תת-קבוצות ספציפיות גילו פגמים עמוקים בהנחה של בירד שאנשי עסקים היו מאוחדים במדיניות. למעשה, אנשי עסקים היו חלוקים מאוד במדיניות המוניטרית או התעריפים. אנשי עסקים בפנסילבניה רצו מכסים גבוהים, אבל אלה במדינות אחרות לא רצו. מסילות הברזל נפגעו מהמכסים על הפלדה, שאותה רכשו בכמויות גדולות. [38]
יצירות וכתבים

1901 - בירד, צ'ארלס אוסטין, המהפכה התעשייתית
1904 - בירד, צ'ארלס אוסטין, משרד שופטי השלום באנגליה: במקורו ובהתפתחותו
1914 - בירד, צ'ארלס א. כמה מקורות כלכליים של הדמוקרטיה הג'פרסונית, הסקירה ההיסטורית האמריקאית
1913 - בירד, צ'ארלס, פרשנות כלכלית של חוקת ארצות הברית
1915 - בירד, צ'ארלס, המקורות הכלכליים של הדמוקרטיה הג'פרסונית
1921 - בירד, צ'ארלס א. ובירד, מרי ריטר. היסטוריה של ארצות הברית (2 כרכים)
1923 - בירד, צ'ארלס, הממשל והפוליטיקה של טוקיו
1927 - בירד, צ'ארלס א. ובירד, מרי ריטר, עליית הציוויליזציה האמריקאית
1932 - בירד, צ'ארלס, מאה של התקדמות
1932 - בירד, צ'ארלס, מיתוס האינדיבידואליזם האמריקאי המחוספס
1934 - בירד, צ'ארלס א. נכתב היסטוריה כמעשה אמונה . סקירה היסטורית אמריקאית
1935 - בירד, צ'ארלס א. החלום האצילי הזה, הסקירה ההיסטורית האמריקאית
1948 - בירד, צ'ארלס א. הנשיא רוזוולט ובא המלחמה, 1941; מחקר על מראות ומציאות.
היסטוריה פוליטית בארצות הברית, להיסטוריוגרפיה