stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של ארץ ישראל
העת העתיקה > התקופה הרומית (63 לפנה"ס – 324 לספירה) > התקופה הרומית המאוחרת

לאחר אירועים אלו שינתה רומא את מדיניותה והעם היהודי לא נחשב עוד לגורם המרכזי בארץ אלא עוד קבוצה אתנית, וכדי לעגן זאת במציאות סופחו גם צור והבשן לארץ יהודה.[דרוש מקור]
בשנת 106 חוסלה גם המסגרת הלאומית של הנבטים. עם מות המלך הנבטי האחרון, רבאל השני, ממלכת הנבטים סופחה לרומא על ידי הקיסר טראיאנוס באותה שנה או זו שאחריה, והפכה לפרובינקיה ערביה, שלא האריכה ימים.
בעקבות חורבן בית המקדש, פסקו רוב הפלגים היהודיים (ובראשם הצדוקים והאיסיים) מלהתקיים ככאלה והעם היהודי כולו בארץ ישראל התאחד תחת הנהגתם של הפרושים, שהפכו לזרם המרכזי והיחיד. רבן יוחנן בן זכאי ורבן גמליאל והסנהדרין ביבנה. תקופת "דור יבנה" (70–132 לספירה) הייתה תקופת שיקום ביישוב היהודי. תקופה זו נקטעה בברוטאליות על ידי מרד בר כוכבא (132–135 לספירה). תוצאותיו של מרד זה היו קטסטרופליות עבור האוכלוסייה היהודית באזור יהודה. הממצא הארכאולוגי תואם את המקורות ההיסטוריים, ומראה כי רוב יישובי יהודה חרבו והאזור התרוקן מיושביו. לפי חלק מהחוקרים ניתן לתאר אירוע זה כרצח עם. באותה התקופה, ירושלים נבנתה מחדש כקולוניה רומית בשם איליה קפיטולינה, ושמה של פרובינקיית יהודה הוסב לסוריה פלשתינה.
לאחר דיכוי מרד בר-כוכבא, הגליל הפך למרכז היהודי העיקרי, וקהילות יהודיות המשיכו לחיות גם באזור רמת הגולן, בדרום הר חברון ובעמק הירדן הדרומי, וכן בסביבת לוד, יבנה ואשדוד. בחלק מהמקומות הללו נבנו בתי כנסת גדולים ששרידיהם נחשפו לאורך השנים. במקביל, אוכלוסיות פגאניות חדרו בהדרגה לאזור יהודה ויישבו חלק מהישובים היהודים שחרבו במרד. השומרונים הרחיבו את תחום מושבם לכיוון בית שאן, ומשכם לכוון השפלה, ויישבו גם כן חלק מהישובים היהודים החרבים.
כשנתיים לאחר שוך המרד וביטול גזירות אדריאנוס, נדד המרכז היהודי (הנשיאות והסנהדרין) לעיר אושא בגליל, בפיקוח רומי, ובראש ההנהגה היהודית עמד הנשיא רבן שמעון בן גמליאל, אשר דאג לשפר את היחסים עם השלטון הרומי. יורשו, בנו רבי יהודה הנשיא, או בקיצור "רבי", עמד אחריו בראש הנשיאות והסנהדרין. בתקופתו התמקם המרכז בבית שערים שבעמק יזרעאל ואחר כך בטבריה הגלילית. נשיאותו של ר' יהודה הייתה חסרת תקדים בכל המובנים: שיפור היחסים עם רומא, חיזוק מעמד הנשיאות, הטבה משמעותית בחיי הכלכלה, אבטחת חיים חברתיים תקינים וצמיחת היצירה התרבותית. גולת הכותרת הייתה עריכת המפעל המונומנטלי של המשנה וחתימתו בשישה סדרים.
פטירתו של רבי וירושת בנו (רבן גמליאל דרבי) ונכדו (רבי יהודה נשיאה) עמדו בסימן תקופת האנרכיה שבאימפריה הרומית (235–294 לספירה), או המשבר האימפריאלי בארץ ישראל ויצרה אווירת משבר כלכלי פוליטי וחברתי, שהתבטא גם בשקיעת רמת הלימודים וגם בירידה פיזית של יהודים רבים מהארץ לבבל, שם המצב הכלכלי היה טוב בהרבה. למרות זה, הונחה התשתית באותה תקופה לעריכתו וחתימתו של התלמוד הירושלמי ("הטברייני").
סוף תקופה זו מתבטא בשקיעתה של התרבות ההלניסטית והתחזקותה של הנצרות, עם עלייתו לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324, לאחר שהכיר בנצרות כדת לגיטימית כ-11 שנים קודם לכן.
ימי הביניים > התקופה הערבית הקדומה (638–1099)

לאחר מספר פשיטות מצד הערבים לתוך ארץ ישראל, החלו במספר קרבות עד לניצחון נגד הביזנטים בשנת 634 ב-1 ביולי, באזור הנמצא בין רמלה לבית-גוברין, בקרב זה המוסלמים נחלו ניצחון נגד הביזנטים. לאחר ניצחון זה נכבשו ערי הארץ על ידי הערבים בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה, שומרון, ובהמשך, ירושלים וקיסריה – וכך נכבשה כל הארץ עד שנת 641, עם כיבוש אשקלון.
בתקופה הערבית הקדומה, שלטו בארץ מספר שושלות מוסלמיות בזו אחר זו: בית אומיה, בית עבאס, הפאטמים והסלג'וקים. תושבי הארץ היהודים והנוצרים נעשו לנתינים מדרגה שנייה, כמקובל בארצות שהיו תחת חסות הדת המוסלמית. רוב תושבי הארץ באותה העת היו נוצרים. הכובשים הערבים לא שינו את המערכת המינהלית של ארץ ישראל: ארץ ישראל הדרומית (שנקראה על ידי הביזנטים "פלשתינה פרימה") הייתה ל"ג'ונד פלסטין" (כלומר: המחוז הצבאי של "פלסטין") ובירתה נקבעה ללוד, וארץ ישראל הצפונית (שנקראה על ידי הביזנטים "פלשתינה סקונדה") הייתה למחוז הצבאי של הירדן ("ג'ונד אורדון") ובירתה נקבעה בטבריה. בעקבות הכיבוש באה נדידה מסיבית של שבטים ערביים לאזור. תקופה זו סימנה ירידה משמעותית במעמדה הכלכלי והפוליטי של ארץ ישראל. בשל שינוי משמעותי בדרכי הסחר הבינלאומי, נפגע במיוחד מעמד הנגב והאוכלוסייה נדלדלה מאוד. להתדרדרות תרמו גם שתי רעידות אדמה קשות שפגעו בארץ ישראל במאה ה-8 וה-11.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-9 שוב החלו מהומות ומרידות פרצו. ראשית, בשנת 807 פרץ מרד בדרום ארץ ישראל, כנראה בגלל נטל המיסים הכבד. במרד התאחדו הנוצרים, יהודים וערבים מוסלמים נגד שלטון בית עבאס, מרד זה דוכא על ידי צבא עבאסי מבגדד ותגבורת שהובאה ממצרים.
בשנת 942 השתלטו על ארץ ישראל נסיכים ממצרים והשליטה עברה לידי הפאטימים. החליף הפאטמי אל-חאכם נודע כרודף הנוצרים והיהודים; הוא אילץ את אלו לסמן את עצמם בלבוש מיוחד, ואסר על השימוש ביין לצורכי דת ופולחן. ב-28 בספטמבר 1009 הוא הרס את כנסיית הקבר בירושלים. על-פי חלק מהחוקרים, רדיפותיו של אל-חאכם הובילו לגל של התאסלמות בקרב תושבי הארץ הנוצרים והיהודים, אך לאחר מכן הוא ביטל את הגזרות והותיר לאלו לשוב לדתם הקודמת. ב-1017 אל חאכם באמר אללא הכריז על עצמו כנביא, והוא נחשב למייסד הדת הדרוזית.
בשנת 1071 כבשו הסלג'וקים, עם ממוצא טורקי, את מרבית חלקי ארץ ישראל, כולל ירושלים. לאחר גלות ארוכה, חזר בתקופה זו המרכז היהודי לירושלים [דרוש מקור], על חשבון טבריה, שירדה מגדולתה. כמו כן הייתה התיישבות מרכזית של יהודים ברמלה, עיר המחוז, וקהילות קטנות יותר בחברון ובערי החוף צור, עכו, קיסריה, יפו, אשקלון ועזה. רדיפות הדת הופסקו, היה חופש פולחן אמנם נותר החיוב במיסים מיוחדים. גם הפקעת הקרקעות עבור המתיישבים הערבים והפרסים פגעה ביישוב היהודי. התנגשויות אירעו במאה ה-10 וה-11 בירושלים גם בין היהודים הרבניים והקראים.
ימי הביניים > התקופה הצלבנית (1099–1260)

במהלך מסע הצלב הראשון נכבשה ירושלים על ידי הצלבנים ב-1099, והוקמה ממלכת ירושלים. כיבוש הארץ היה אכזרי והצלבנים טבחו בתושבים לא-נוצרים רבים. בטבח בירושלים נרצחו לפי ההערכה כ-40,000 נפש, רבים מהם יהודים שהצטרפו למוסלמים במאמץ להגנת העיר. הצלבנים הביסו את תושבי הארץ ופנו להרחבת הממלכה (כיבוש ערי החוף ממצרים, הכנרת כגבול עם דמשק, הדיפת הערבים אל תוך המדבר וכיבוש עד הירדן). רוב מטרות אלו הושגו כבר בעשור הראשון, אך חלקן ארך מעט יותר (צור נפלה ב-1124 ואשקלון רק ב-1154).
הצלבנים הביאו איתם את השיטה הפיאודלית והארץ נחלקה לנסיכויות, רוזנויות וסניוריות שבראשן עמדו אצילים אירופיים. הכיבוש הביא לזרם של אלפי נוצרים שהגיעו ממערב אירופה וחיפשו להם נחלה בארץ ישראל. שפת הארץ הייתה לצרפתית. שרידי המדינה הצלבנית נראים במבצרים וביצורים רבים ברחבי ארץ ישראל.
בשנת 1154 חדלה דמשק להיות "נייטרלית" והממלכה הסורית התאחדה אל מול הצלבנים. ב-1171 הצטרפה מצרים לממלכה זו עם התנוונות ונפילת השושלת הפאטמית ועליית צלאח א-דין, לאחר מותו של קרובו השליט נור א-דין (1174). צלאח א-דין ניסה לפלוש לדרום הארץ (עד אז נמנע מתוך רצון בחיץ בינו ובין שאר הממלכה), אך נכשל ופנה להשתלט על הממלכה של נור א-דין. ב-1186 משימתו הוכרזה בהצלחה ומיד פנה לכיבוש הארץ. ב-1187 הביס צלאח א-דין את הצלבנים בקרב קרני חיטין (לא רחוק מטבריה), ובאוקטובר נכנעה גם ירושלים והצלבנים נסוגו מהארץ.
הצלבנים חזרו ב-1191 במסע הצלב השלישי בפיקוד ריצ'רד לב הארי, כבשו את עכו והביסו את צלאח א-דין אך לא עמד להם כוחם ולא הצליחו לכבוש את ירושלים. לבסוף הגיעו להסכם לפיו תוקם "ממלכת ירושלים השנייה", אשר תכלול אך ורק את רצועת החוף מיפו לצור, ולצליינים יותר לעלות למקומות הקדושים לנצרות בירושלים. האפיפיור אינוצנטיוס השלישי ניסה לעורר מסע צלב נוסף, אך התנאים שאפשרו זאת בזמנו כבר לא היו קיימים ואירופה לא נענתה לו. ב-1228 הגיע לארץ פרידריך השני בראש מסע הצלב השישי, ובמשא ומתן דיפלומטי עם סולטאן מצרים הצליח להרחיב משמעותית את גבולות הממלכה – בגליל, ברמלה, בבית לחם ובירושלים שחזרה לשלטון נוצרי ל-15 שנים נוספות, אף שהאוכלוסייה המוסלמית נשארה רוב מכריע. ב-1244 עלו על הארץ ועל ירושלים הממלוכים, בתמיכת סולטאן מצרים, ולאחר ניצחונם בקרב הירביה, הרגו את מרבית התושבים הנוצרים של העיר. קרב זה סימל את תחילת הסוף של הממלכה, ועריה אבדו בזו אחר זו בקרבות עם המוסלמים, על אף שיתוף פעולה קצר עם המונגולים.
תבוסת המונגולים בקרב עין ג'אלות ב-1260 הביא להגברת ההתקפות של הממלוכים בראשות הסולטאן ביברס על שרידי הממלכה הצלבנית. ביברס הרס את ערי החוף ומרכז הכובד של הארץ חזר אל פנים הארץ לשנים רבות. כיבוש עכו ב-1291 סימן את סיום העידן הצלבני בארץ ישראל.
ימי הביניים > התקופה הממלוכית (1260–1517)

הממלוכים היו לוחמים-עבדים שחונכו במערכת החינוך הצבאית המצרית של צלאח א-דין. בעת מסע הצלב החמישי בראשות המלך לואי ה-9 אל מצרים, תפשו הממלוכים את השלטון ובשנת 1260 יצאו להילחם בממלכה המונגולית המתרחבת והכוה בקרב עין ג'אלות בעין חרוד. בכך השתלטו הממלוכים למעשה על כל השטח מחלב שבסוריה בצפון ועד מצרים, ובתחום שלטונם נכללה כל ארץ ישראל. הנמל העיקרי של הממלוכים היה נמל עזה, שהייתה בירת ארץ-ישראל במשך רוב התקופה וריכזה סחר בהיקף עצום, חלק ניכר מכלכלת האימפריה הממלוכית נסמכה על המכס שגבתה ממסחר זה.
בהמשך המאה ה-13 הכו השולטאן הממלוכי ביברס וממשיכי דרכו את היישובים הצלבנים שנותרו בארץ, והרסו את ערי החוף ואת נמלי הים של הארץ (יפו, חיפה, קיסריה ועתלית). ארץ ישראל הפכה לתווך המרכזי לתקשורת בין המרכזים הממלוכיים במצרים ובסוריה ודרכה עברה דרך הדואר, דבר שהפך את הרצועה המרכזית של הארץ (תוואי עזה – יבנה – רמלה – ואדי עארה – מגידו – בית שאן) לאסטרטגית, מפותחת, ועשירה. נחלות חקלאיות נמסרו לקצינים ממלוכים פורשים לאורך רצועה זו וכן באזורי גידול הזיתים בשומרון. הארץ נחשבה במהלך רוב תקופה זו למקום שקט, רדום ושלו.
הממלוכים, שלא היו מוסלמים מבטן ומלידה אלא מתאסלמים, רצו להוכיח נאמנותם לאסלאם ולכן אימצו קנאות דתית מודגשת ומוצהרת כקו שלטוני. הם חידשו ובנו מסגדים, מדרסות ומבנים רבים בארץ ישראל, בעיקר בירושלים ובאתרים המוזכרים בכתבי הקודש. כחלק מתפיסתם הדתית, אכפו הממלוכים בקפדנות את תנאי עומר, החוקים המגנים על בני החסות (ד'ימי), היהודים, השומרונים והנוצרים הלא-אירופאים. בחסות תנאי עומר זכו היהודים והנוצרים להגנה שלטונית על גופם, רכושם ואפשרות לקיום מצוות. מאידך היו במעמד מושפל, נדרשו לשלם מיסי-עושק (ג'יזיה) ולא יכלו להקים בתי-תפילה חדשים. אפליה ישירה ורדיפה מכוננת זו, שנמשכה גם תחת השלטון העות'מאני, עודדו את תהליך האסלאמיזציה של תושבי הארץ. למעשה, על-פי הסברה המקובלת במחקר בן-זמננו, ניתן לקבוע שהתהווה רוב מוסלמי במרחב של ארץ ישראל רק במהלך התקופה הממלוכית.
בשנים שבהן השלטון המרכזי היה חזק, רמת הביטחון האישי ורמת הסדר והארגון השלטוני היו גבוהות, אך עול המסים היה כבד, האדיקות הדתית המוסלמית הייתה רבה וחוקי האסלאם נאכפו בקפדנות וביד חזקה. מאידך, בשנות הרפיון וההתפוררות התחזקו מנהיגים מקומיים על חשבון השלטון המרכזי, וכנופיות בדואים ושודדי דרכים הטילו את אימתם על תושבי הארץ. ערים מרכזיות בתקופה זו היו עזה, שהייתה לבירת אזור הדרום, צפת שהייתה לבירת הגליל, רמלה, לוד ושכם.
התחזקות העות'מאניים למן אמצע המאה ה-15, התפוררות המבנה הכלכלי הממלוכי, ולבסוף כיבוש הארץ בידי הממלכה העות'מאנית העולה ב-1516 לאחר שהכו את הממלוכים מכה ניצחת אותה שנה בקרב מרג' דאבק הביאו לסיומו של השלטון הממלוכי בארץ ישראל.
העת החדשה > התקופה העות'מאנית (1517–1917)

התקופה העות'מאנית בארץ ישראל מתחילה בכיבוש הארץ בידי הסולטאן הטורקי סלים הראשון בשנת 1517, ומסתיימת בשנת 1917, עם כיבוש הארץ בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה.
הארץ חולקה לחמישה מחוזות (מגידו, צפת, שכם, ירושלים ועזה) שנכללו בתוך פרובינציית דמשק. בראש כל מחוז עמד הפאשא (פחה). בתקופות הזוהר (המאה ה-16 בעיקר) הצליח שלטון זה לשמור על מנהל תקין וביטחון.
עד אמצע המאה ה-18 לא זכתה ארץ ישראל למעמד מיוחד בין השאר בגלל התמקדות האימפריה בשטחים אחרים בחבל הבלקן אך ממחצית המאה ה-18 ובהתחזקות הדרגתית אל אמצע המאה ה-19 עלה מעמדה, בין היתר בגלל המרד שערך איברהים פחה בטורקים. ב-1831 עלה איברהים בראש צבא בן 40,000 חיילים על ארץ ישראל. הוא כבש את עזה, רמלה, יפו, חיפה וירושלים ללא קרב, ואת עכו לאחר מצור אכזרי של שישה חודשים. כיבוש הארץ בידי אבראהים פאשא הביא לשינוי דמוגרפי מהותי.
במשך חלקים גדולים של התקופה, השלטון בפועל בחלקים שונים של הארץ היה בידי מנהיגים בדואים או דרוזים כגון פח'ר אל-דין השני במאה ה-17, ודאהר אל-עומר במאה ה-18. בסוף המאה ה-18 ערך נפוליאון את מסע הכיבוש שלו בארץ ישראל. למסע זה הייתה השפעה ישירה מועטה ביותר על הארץ. היחלשות האימפריה העות'מאנית הביאה במהלך המאה ה-19 גם להתגברות העניין של האימפריות האירופיות במתרחש בארץ ישראל, ולנסיונותיהן להגביר את השפעתן באזור.
העת החדשה > התקופה העות'מאנית (1517–1917) > היישוב היהודי בתקופה העות'מאנית

לאחר הכיבוש העות'מאני, התרכז היישוב היהודי בירושלים (בשנת 1553 התגוררו בעיר כ-1,800 יהודים) וכן בערים צפת, טבריה, חברון, עזה (עד למסע נפוליאון ב-1799) ושכם. מעט יהודים מוסתערבים התגוררו גם בחלק מכפרי הגליל. בשלהי התקופה העות'מאנית, נותרו בכפרי הגליל רק שלוש קהילות יהודיות: בכפר יאסיף, בשפרעם ובפקיעין. לרוב היה היישוב היהודי והנתין היהודי נחות, עד כיבוש הארץ בידי אבראהים פאשא ב-1831. האחרון התייחס באהדה לאוכלוסייה היהודית והנוצרית בארץ.
החל ממחצית המאה ה-18 החלו לעלות לארץ, בעיקר מסיבות דתיות ואף משיחיות, קבוצות רבות של עשרות ומאות עולים מאירופה וצפון אפריקה, ביניהן עליית תלמידי הבעש"ט ועליית תלמידי הגר"א, ואלו תרמו לגידולו והתבססותו של כלל היישוב היהודי בארץ ישראל. בראשית המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ כ-6,000 נפש, כמחצית מהם בירושלים. בשנת 1881 כבר מנה היישוב היהודי למעלה מ-25,000 בני אדם.
ראשית ההתיישבות הציונית, העלייה הראשונה והעלייה השנייה והקמת היישוב החדש, הביאו להתגברות משמעותית של קצב העלייה לארץ ישראל. תום מלחמת העולם הראשונה סימן תקווה עבור היישוב היהודי עם קבלת "הצהרת בלפור" בנובמבר 1917, בה הובטח ליהודים "בית לאומי בארץ ישראל".
ראו גם

לוח התקופות בארץ ישראל
עליות לארץ ישראל
היסטוריה של עם ישראל
היסטוריה של ירושלים
היסטוריה של מדינת ישראל
לקריאה נוספת

סדרות
בנימין מזר (עורך), היסטוריה של עם ישראל, סדרה א: מראשית עד מרד בר-כוכבא, 1-‏-11, תל אביב: הוצאת א' פלאי והוצאת עם עובד, תשמ"ב-תשמ"ג 1983-1982.
יעקב שביט (עורך), היסטוריה של ארץ ישראל, א-י, ירושלים: הוצאת כתר והוצאת יד יצחק בן צבי, 1981-1985,
ספרי עיון
נתן שור, תולדות ארץ ישראל; מן התקופה הפריהיסטורית עד ימינו, הוצאת דביר, תל אביב תשנ"ח 1998.
יואל רפל (עורך), תולדות ארץ ישראל; מהתקופה הפרהיסטורית ועד עליית הבילו"יים, (כרך 1 / 2 כרכים), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"מ; תשמ"ה (1985)9; תשמ"ו-1986.10; תשמ"ט13 (1989)
מיכאל איש-שלום, בצילן של מלכויות, תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל, הוצאת קרני, תשל"ו / 1975.
חיים הלל בן-ששון (עורך), תולדות עם ישראל , א-ג, תל אביב: הוצאת דביר.
כרך א: אברהם מלמט, חיים תדמור, מנחם שטרן ושמואל ספראי, תולדות ישראל בימי קדם, תשכ"ט; תשל"ב.3
כרך ב: חיים הלל בן-ששון, תולדות ישראל בימי הביניים, תשכ"ט; תשל"ב-1972.3
כרך ג: שמואל אטינגר, תולדות ישראל בעת החדשה, תשכ"ט-1969.
אטלסים
אטלס כרטא , ירושלים: הוצאת כרטא
יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, 1964 1974.
מיכאל אבי יונה, אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, 1966, 1974.
חיים ביינארט, אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים, 1981.
אביתר פריזל (עורך), אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בזמן החדש, 1983
מרדכי גיחון, אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל, מביתר ועד תל-חי, היסטוריה צבאית, 1969, 1974.
אלי בר-נביא (עורך), אטלס היסטורי: תולדות עם ישראל, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1992
עופר בר-יוסף ויוסף גרפינקל, הפרהיסטוריה של ארץ ישראל: תרבות האדם לפני המצאת הכתב, ירושלים, הוצאת אריאל, 2008
צבי ברס, שמואל ספראי, מנחם שטרן (עורכים), ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, הוצאת יד בן צבי, 1982
זהר עמר, יחס האדם לחקלאות ולצומח של ארץ-ישראל בימי הביניים, מתוך: חקרי ארץ: עיונים בתולדות ארץ ישראל מוגשים לכבוד פרופ' יהודה פליקס (ז' ספראי, א' פרידממן וי' שוורץ עורכים), אוניברסיטת בר אילן, תשנ"ז, עמ' 167–178
גלעד שריקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  סגן מפקד גדוד 101   מפקד גדוד אריות הירדן   מפקד גדוד הפיקוד של חיל הגנת הגבולות   ראש מטה אוגדת איו"ש
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
גלעד שריקי הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כראש מטה אוגדת איו"ש, וצפוי להתמנות למפקד חטיבת הבקעה. קודם לכן שירת כמפקד גדוד אריות הירדן.
ביוגרפיה

גלעד שריקי התגייס לצה"ל בשנת 2006 והתנדב ליחידת מגלן, השלים את מסלול הלוחם ויצא לקורס קציני חי"ר. בהמשך שימש סגן מפקד גדוד 101.
בשנים 2020–2022 שימש כמפקד גדוד אריות הירדן בחטיבת הבקעה. לאחר מכן מונה למפקד גדוד הפיקוד של חיל הגנת הגבולות. בשנת 2024 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מטה אוגדת איו"ש, וכיהן בתפקיד במלחמת חרבות ברזל, מבצע מחנות קיץ ובמבצע חומת ברזל.
ב-6 במרץ 2025 פורסם שימונה למפקד חטיבת הבקעה.
הערות שוליים

↑  רשימת המפקדים החדשים בזרוע היבשה, באתר צה"ל, ‏18 במרץ 2024
↑  רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר אתר צה"ל, ‏6 במרץ 2025
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריק זאבי

ריאיון עם זאבי לפני אולימפיאדת לונדון 2012
אריק זאבי (מימין) עם גל פרידמן בשובם מאולימפיאדת אתונה 2004
אריאל (אריק) זאבי (נולד ב-16 בינואר 1977) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי, הנחשב לאחד מהג'ודוקא הישראלים הטובים ביותר בכל הזמנים. התמודד בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג והוא בעל חגורה אדומה לבנה, דאן 6. בין תאריו הבולטים: מדליסט ארד אולימפי (אתונה 2004), סגן אלוף העולם, 4 פעמים אלוף אירופה ואלוף ישראל בג'ודו.
ראשית חייו

אריאל זאבי גדל בשכונת קריית הרצוג שבבני ברק, להוריו ויליאם וסיגלית זאבי. בילדותו ההתחנך בבית ספר "עוזיאל" ובנעוריו, בתיכון עירוני כללי "רמז" שבעיר.
בגיל 7 הוא החל להתאמן בג'ודו במועדון הפועל בני ברק משכונת פרדס כץ, תחת הדרכתו של רמז ממיסטבלוב. אחיו רוני זאבי הוא הג'ודוקא הראשון מהמועדון שזכה באליפות ישראל בג'ודו. אריק החל להתאמן בג'ודו בעקבותיו וזכה כבר בגיל 15 באליפות ישראל לבוגרים, בכך הפך לצעיר הזוכים במדינה, בתואר זה. מכיוון שגדל בשכונה ללא מתקנים מקצועיים לאימונים, זאבי נאלץ להתאמן במקלט השכונתי.
קריירה ספורטיבית > כג'ודאי מתחיל

בשנת 1992, זאבי זכה באליפות ישראל לבוגרים כאשר היה בן 15 ושלושה חודשים והפך לצעיר ביותר שעושה זאת. באליפויות ישראל, זאבי השתתף במהלך הקריירה 11 פעמים נוספות ובכולן זכה. בנובמבר 1994, זאבי התחרה באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בליסבון וזכה במדליית ארד. באליפות שנה לאחר מכן שנערכה בוואיאדוליד הוא זכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את פרנק טריין הבלגי. בשנת 1997, הוא זכה במדליות הראשונות שלו בתחרויות בינלאומיות לבוגרים כאשר זכה במדליית ארד במכביה החמש-עשרה ובשתי מדליות כסף בטורנירים 'B-Tournament Minsk' ו-'German Open Bonn'. באותה השנה סיים במקום השביעי באליפות העולם שנערכה בפריז. בשנת 1998 הוא זכה במדליית כסף בטורניר טביליסי וסיים במקום החמישי בטורניר פריז.
באליפות אירופה בשנת 1999 שנערכה בברטיסלאבה, זכה זאבי לראשונה במדליית הארד כאשר הפסיד בחצי הגמר לסטפן טרנו הצרפתי וניצח בקרב על הארד את גינטארס אמברסקה הליטאי. באליפות העולם באותה שנה שנערכה בברמינגהאם הוא סיים במקום החמישי לאחר שהפסיד בקרב על הארד לניקולה גיל הקנדי.
זאבי ייצג את ישראל במשחקים האולימפיים לראשונה באולימפיאדת סידני 2000, וסיים במקום החמישי. בקרב הראשון הוא ניצח באיפון את האלוף האולימפי המכהן, פאבל נסטולה הפולני. בשמינית הגמר הוא ניצח שוב באיפון את האלוף האולימפי מברצלונה 1992, אנטל קובאץ' ההונגרי וברבע הגמר הפסיד באיפון לקוסיי אינווה היפני ונשר לקרבות בית הניחומים. זאבי ניצח בווזארי את יוסבני קסל הקובני עם תרגיל סיאו-נגי ובאיפון את מריו סבינו הברזילאי ועלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על הארד פגש זאבי את סטפן טרנו הצרפתי, ולאחר קרב שקול, ללא נקודות לשני הצדדים, הוכרע הקרב בהחלטת שופטים שגויה כאשר הצרפתי ניסה לנעול את ידו של זאבי בבריח ומשזאבי הבחין כי הם יצאו מתחום המזרן, הוא סימן לצרפתי לשחרר את ידו. השופטים החליטו כי מדובר בסימון לכניעה והעניקו איפון לצרפתי. לאחר האולימפיאדה, הושעה השופט לשנתיים עקב טעות זו.
קריירה ספורטיבית > הצלחה בצמרת העולמית (2001-2004)

באליפות העולם בשנת 2001 שנערכה במינכן, זכה זאבי במדליית כסף בדרך יוצאת דופן. הוא התחרה בקטגוריית המשקל הרגילה שלו עד 100 ק"ג והודח כבר בסיבוב השני, אך החליט להירשם גם לקטגוריית המשקל הפתוחה, קטגוריה בה כל ג'ודוקא מכל קטגוריית משקל יכול להתחרות. בדרך כלל בקטגוריה זו מתחרים הג'ודוקא הכבדים ביותר, אך זאבי החליט לנסות את מזלו. בקרב הראשון הוא ניצח באיפון את ריגוברטו טרוחיליו הקובני, בשמינית הגמר הוא ניצח שוב באיפון את אלכסנדרו לונגו הרומני וברבע הגמר הוא ניצח בווזארי את קאנג אוי-קיי הדרום-קוריאני. בחצי הגמר הוא גבר בווזארי ויוקו על ראמז צ'וצ'יאשווילי הגיאורגי ובגמר זאבי נכנע באיפון לאלכסנדר מיכאילין הרוסי. זאבי הפך לג'ודוקא הראשון בעולם מזה 21 שנים שזוכה במדליה בקטגוריית המשקל הפתוח למרות היותו מתחרה בקטגוריית משקל שהיא לא הכבדה ביותר.
באליפות אירופה באותה השנה שנערכה בהיכל ברסי שבפריז, זכה זאבי לראשונה במדליית הזהב. בשלב שמינית הגמר הוא ניצח את רוסלן משורנקו האוקראיני, ברבע הגמר הוא ניצח את אלקו ואן דר חיסט ההולנדי ובחצי הגמר גבר באיפון על איברי ג'יקוראולי הגיאורגי. בגמר פגש זאבי את גילאן למייר הצרפתי המקומי. כשלוש דקות מהפתיחה השיג זאבי יתרון יוקו ודקה מאוחר יותר השיג קוקה. בתוך הדקה האחרונה של הקרב, ניצל זאבי ניסיון תקיפה לא מוצלח של לאמאר, השיג איפון ומדליית זהב.
באליפות אירופה בשנת 2003 שנערכה בדיסלדורף, זכה זאבי שוב בתואר. בקרב הראשון הוא ניצח את סם דלהיי הבריטי, בשמינית הגמר הוא ניצח את אנטל קובאץ' ההונגרי בווזארי ויוקו וברבע הגמר הוא ניצח באיפון תוך 46 שניות את רוסלן משורנקו האוקראיני לאחר שהצליח לרתקו למזרן. בחצי הגמר זאבי ניצח את איהאר מקראו הבלארוסי ביתרון של שתי יוקו ובגמר הוא גבר באיפון תוך דקה ותשע שניות על אלקו ואן דר חיסט ההולנדי. באליפות אירופה שנה לאחר מכן שנערכה בבוקרשט, זאבי זכה בתואר האירופי בפעם השלישית. בשמינית הגמר זאבי ניצח באיפון את איברי ג'יקוראולי הגיאורגי, ברבע הגמר הוא שוב ניצח באיפון את מיקלה מונטי האיטלקי ובחצי הגמר זאבי ניצח בזכות ניקוד קוקה את גילאן למייר הצרפתי. בגמר הוא פגש את אנטל קובאץ' ההונגרי ולאחר שזכה בניקוד מוקדם של קוקה ויוקו, הכריע זאבי את הקרב באיפון שתי דקות ו-50 שניות מפתיחתו. באותה השנה זכה זאבי בטורניר פריז כאשר ניצח בגמר את איברי ג'יקוראולי הגיאורגי לאחר שקיבל ניקוד איפון.
באולימפיאדת אתונה 2004, זכה זאבי במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג. בקרב הראשון הוא התמודד מול מריו סבינו הברזילאי ולאחר שהוביל בווזארי, שמונה שניות לסיום, הוענק עונש נוסף לשניים וזאבי ניצח באיפון. בשמינית הגמר הוא פגש את מיקלה מונטי האיטלקי שהוביל בווזארי לאורך רוב הקרב אך 46 שניות לסיום זאבי ביצע תרגיל סיאו-נגי והצליח להטיל את מונטי על גבו ולזכות באיפון. ברבע הגמר זאבי פגש את ג'אנג סונג-הו הדרום-קוריאני. דקה ו-40 שניות מהפתיחה זאבי הטיל את הקוריאני וקיבל ווזארי אך בדקה האחרונה של הקרב, כאשר זאבי ניסה להיכנס להתקפה, הקוריאני התחמק והמשיך את המהלך להטלה שהסתיימה באיפון והפסד לזאבי. זאבי נשר לקרבות בית הניחומים, שם גבר באיפון על פרנק מאוסימה הקמרוני לאחר ריתוק ובאיפון על גילאן למייר הצרפתי שוב לאחר ריתוק ועלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה זאבי התמודד מול אלקו ואן דר חייסט ההולנדי ושתי דקות ו-8 שניות לסיום, זאבי ביצע תרגיל שהפיל את ההולנדי והעניק לו ניקוד קוקה. 51 שניות לסיום ההולנדי ניסה לבצע התקפה אך זאבי בתרגיל נגד בשם קואוצ'י-גשי, הצליח להטיל את ההולנדי בעוצמה על גבו וניצח באיפון.
קריירה ספורטיבית > הצלחה בזירה האירופית (2005-2012)

באליפות אירופה בשנת 2005 שנערכה ברוטרדם, זכה זאבי במדליית הכסף לאחר שהגיע עד הגמר והפסיד לכריסטוף הומבר הצרפתי. באליפות אירופה שנתיים לאחר מכן שנערכה בבלגרד, זכה זאבי במדליית הארד לאחר ניצחון בניקוד קוקה על לבאן זורזוליאני הגיאורגי. באליפות אירופה בשנת 2008, הוא זכה שוב במדליית הארד כשניצח בקרב המכריע את כריסטוף הומבר הצרפתי בניקוד איפון שתי דקות ו-11 שניות מתחילת הקרב. באותה השנה זאבי זכה גם במדליית זהב בטורניר גביע העולם בפראג כשניצח בגמר את יאוהן ביאדולין הבלארוסי, במדליית כסף בטורניר גביע העולם במדריד כשהפסיד בגמר לאלכס אגוויאר הברזילאי ובמדליית ארד בטורניר פריז לאחר שניצח באיפון את יו קוואנג-סון הדרום-קוריאני.
באולימפיאדת בייג'ינג, הודח אריק זאבי בשמינית הגמר לאחר ניצחון ושני הפסדים. בסיבוב הראשון הוא ניצח את פרדריק דמונפוקו הצרפתי כאשר דקה ושמונה שניות לסיום הוא הצליח לקבל ניקוד יוקו שהספיק לניצחון. בשמינית הגמר זאבי הפסיד לאלוף אירופה המכהן, הנק חרול ההולנדי שניצח ביוקו בזכות עונשים. זאבי נשר לקרבות בית הניחומים שם הפסיד ביוקו לאלוף העולם המכהן לוסיאנו קוראה הברזילאי והודח.
באליפות אירופה בשנת 2010 שנערכה בווינה, זכה זאבי במדליית ארד לאחר שניצח באיפון את ארטם בלושנקו האוקראיני בקרב על המדליה. באותה השנה זאבי זכה גם במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו כשניצח בחצי הגמר את טגיר חאיבולאייב הרוסי והפסיד בגמר לטקאמסה אנאי היפני בניקוד ווזארי. במאי 2011, זאבי התחרה בגראנד סלאם מוסקבה וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את סיריל מארה הצרפתי עם ניקוד של שתי ווזארי.
באליפות אירופה בשנת 2012, בגיל 35, זכה זאבי במדליית הזהב בפעם הרביעית בקריירה ועשה היסטוריה כג'ודוקא המבוגר ביותר אי פעם שזוכה בתואר האירופי. בסיבוב הראשון זאבי ניצח בווזארי את יאוהן סיומצ'קין הבלארוסי, בשמינית הגמר זאבי ניצח באיפון את מרטין פצ'ק השוודי וברבע הגמר זאבי גבר בהחלטת שופטים על איראקלי צירקידזה הגיאורגי. בחצי הגמר הוא ניצח את זאפאר מאחמדוב הרוסי ביתרון ווזארי ויוקו ובגמר גבר בווזארי על לבאן זורזוליאני הגיאורגי.
באולימפיאדת לונדון 2012, זאבי הודח במפתיע כבר בסיבוב הראשון כאשר נכנע לבריח של דימיטרי פיטרס הגרמני והפסיד לאחר 43 שניות. לאחר הקרב אמר זאבי בדמעות: "לא דמיינתי תסריט גרוע כזה, שתוך פחות מדקה אני אסיים את ההופעה האחרונה שלי באולימפיאדה. עשיתי טעות ושילמתי עליה". ב-22 באוקטובר 2012 פרש מג'ודו.