stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמצית וניל
מרכיבים > ונילין

ונילין טבעי מופק בדרך כלל מתרמילים של פולי וניל שחור טחונים.
ניתן לייצר ונילין טהור בשיטות נוספות כמו סינתזה כימית וביולוגית.
רוב הוונילין מיוצר באופן סינתטי מתוצר פסולת של ייצור עיסת נייר מהחומר ליגנין. כמות קטנה יותר (%10–20%) מיוצרת באופן סינתטי מגואיקול (2-מתוקסיפנול).
ונילין מיוצר מקודמנים זולים ונגישים יותר כגון ליגנין, יוג'ינול, איזויוג'ינול וחומצה פרולית. בשיטות אלו מיוצר הוונילין בתגובות חמצון חיזור שונות וממוצה בזיקוק. קיימות שיטות ביוטכנולוגיות אחרות לייצור 'דה נובו' (מחדש) של ונילין על ידי פטריות, חיידקים ותאי צמחים.[דרושה הבהרה]
ונילין נמצא כפעיל נגד חיידקי קלקול מזון, שמרים ועובשים, ויש לו פוטנציאל ניכר לשימוש כחומר משמר במזון.
דרכי הפקה

תמצית הווניל מופקת מתרמילי וניל קטנים ושבורים, שאינם ראויים להמכר שלמים.
דרך הפקה אחת, כאשר המקור הוא צמח הווניל עצמו, היא מיצוי של זרעי הווניל עם תערובת אתנול ומים תחת ואקום. למיצוי יעיל יותר ניתן לכתוש את תרמילי הווניל ולמצות אותם למשך זמן ארוך יותר ובטמפרטורה גבוהה יותר. צבע התמצית המתקבל תלוי במשך זמן המיצוי, איכות תרמילי הווניל והנוכחות של גליצרין לצורך עיכוב אידוי ושימור של טעמים בתמצית.
דרך נוספת להפקת תמצית מצמח הווניל היא שימוש באנזימים היכולים לפרק קשרים גליקוזידיים. בדרך זו משתחרר הוונילין הכלוא במבנה הצלולוז ומופק בניצולת גבוהה יותר.
ניתן גם לייצר תמצית וניל באמצעים ביתיים, על ידי מיצוי תרמילי וניל לאורך זמן במשקאות חריפים בעלי תכולת אלכוהול גבוהה. סוג המשקה המשמש למיצוי משפיע על טעם התמצית. בשיטה זו ניתן לנצל תרמילי וניל לאחר שרוקנו מהגרגירים לצורך הכנת רוטב וניל, למשל.
שימושים מסחריים

כחומר טעם נעשה שימוש בתמציות וניל בגלידות, משקאות קלים, משקאות חמים, שוקולד, ממתקים, טבק, מוצרי מאפה וליקרים. טעם הווניל מעצים טעמי קרמל, קפה ומוצרי חלב מסוימים. הוספת טעם וניל למאכלים שונים תורמת למתיקותם ולכן תמצית הוניל משמשת להורדת כמות הסוכר במאכלים מתוקים. ניתן להשתמש בוונילין כחומר נוגד חיידקים ברסקי פירות. ונילין יכול לתפקד כנוגד חמצון במזונות בהם יש חומצות שומן רב-בלתי רוויות הרגישות יותר לחמצון. בנוסף, משמשת תמצית וניל כמרכיב בבשמים. לווניל תכונות רפואיות, ובין היתר נעשה שימוש בתמצית וניל לצורך הסדרת הווסת והורדה במשקל. שימושים נוספים בוונילין וגלוקונילין במחקרים שונים כוללים עיכוב מוטגנזה בחיידקים, דיכוי עיוותים כרומוזומיאלים בעכברים, פעילות אנטי דלקתית ונטרול טוקסינים.
שימושים מסחריים > תמצית וניל מוונילין סינתטי

הוונילין הסינתטי זהה לוונילין הטבעי מבחינת מבנה כימי ומפחית את עלויות הייצור. הוא זול וזמין לייצור בכל מקום ועל כן מספק את דרישות הצרכנים. עם זאת, תמצית וניל המבוססת על ונילין סינתטי אינה מכילה את מלוא החומרים הארומטיים שקיימים בתמצית וניל טבעית, ולכן ריחה עשיר פחות והיא נחשבת פחות איכותית. במדינות רבות קיימת אסדרה לפיה אין לסמן תמצית מוונילין סינתטי כ"תמצית וניל", אלא תמצית "בטעם וניל".
מתוך מעל 12,000 טון ונילין שמיוצרים מדי שנה, פחות מאחוז הם ונילין טבעי, וכל השאר מיוצרים באמצעות תהליכים כימיים. לרוב, מעדיפים לקוחות טעמים שאינם סינתטיים, אך תמצית וניל טבעית יקרה פי 200 מהמקבילה הסינתטית.
היסטוריה

במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 עלתה הדרישה לווניל והוא החל להופיע כחלק ממתכונים להכנת גלידות, שוקולדים ומשקאות ממותקים וביניהם קוקה-קולה. בשל העלות הגבוהה של ייצור תמצית הווניל מהצמח עצמו, ולאחר שזוהה הוונילין – המרכיב הדומיננטי בטעם וארומת הווניל, בסוף המאה ה-19 מצאו מדענים דרכים להפקת הוונילין מהמקורות הזולים יותר..
אסדרה > תקנות קנדיות

על פי תקנות המזון והתרופות C.R.C., c. 870 מוצרי תמצית וניל אמורים להיות מעובדים או מיוצרים מפולי וניל מהסוגים Vanilla planifolia או Vanilla tahitensia. ב-100 מ"ל של תמצית חייבת להיות כמות של חומרים מסיסים הפרופורציונלית לכמות הזמינה בוניל הטבעי. אם פולי הווניל מכילים פחות מ-25% תכולת מים, תמצית הווניל חייבת להכיל לפחות 10 גרם פולי וניל. ביותר מ-25% תכולת מים, תמצית הווניל חייבת להכיל לפחות 7.5 גרם פולי וניל.
אסדרה > תקנות ארצות הברית

הקוד האמריקאי לתקנות פדרליות עבור וניל מגדיר מוצרי וניל מסחריים. על פי תקנות מנהל המזון והתרופות האמריקאי, תמצית וניל היא תמיסה שבה מומסים מרכיבי המיצוי של פולי הווניל באלכוהול אתילי מימי. תכולת האלכוהול האתילי בתמצית לא תהיה פחות מ-35% כוהל בנפח. פולי וניל מוגדרים ככאלה שיובשו ומוצו מהזנים Vanilla planifolia Andrews ו-Vanilla tahitensis Moore והם בלבד מותרים למטרת מזון. יחידה של מרכיב וניל היא 13.35 אונקיות או 283.85 גרם והיא תכיל לא יותר מ-25% לחות לגלון מתמצית מוגמרת. משקל הפולים לייצור כל ליטר של תמצית וניל יכול להשתנות, בהתאם לתכולת הלחות של הפולים.
הערות שוליים

1 2 3  B. N. Shyamala, M. Madhava Naidu, G. Sulochanamma, P. Srinivas, Studies on the antioxidant activities of natural vanilla extract and its constituent compounds through in vitro models, Journal of Agricultural and Food Chemistry 55, 2007-09-19, עמ' 7738–7743 doi: 10.1021/jf071349+
1 2 3  S. J. Calva-Estrada, M. R. Mendoza, O. García, V. M. Jiménez-Fernández, Microencapsulation of vanilla (Vanilla planifolia Andrews) and powder characterization, Powder Technology 323, 2018-01-01, עמ' 416–423 doi: 10.1016/j.powtec.2017.10.035
1 2 3  Catalina Velez Suaza, OPTIMIZATION OF AN ANALYTICAL APPROACH BASED ON HIGH-PERFORMANCE LIQUID CHROMATOGRAPHY FOR THE CHARACTERIZATION OF A NATURAL VANILLA EXTRACT, 2016
1 2  Shahnoo Khoyratty, Hippolyte Kodja, Robert Verpoorte, Vanilla flavor production methods: A review, Industrial crops and products, 2018
↑  C. Valdez-Flores, M. P. Cañizares-Macias, On-line dilution and detection of vainillin in vanilla extracts obtained by ultrasound, Food chemistry, 2007
1 2  Itzamná Baqueiro-Peña, J. Guerrero-Beltrán, Vanilla (Vanilla planifolia Andr.), its residues and other industrial by-products for recovering high value flavor molecules: A review, 2017 doi: 10.1016/J.JARMAP.2016.10.003
1 2 3  Dnyaneshwar Jadhav, Rekha B. N., Parag R. Gogate, Virendra K. Rathod, Extraction of vanillin from vanilla pods: A comparison study of conventional soxhlet and ultrasound assisted extraction, Journal of food engineering, 2009
↑  Eric W. Ainscough, Andrew M. Brodie, The determination of vanillin in vanilla extract: An analytical chemistry experiment, Journal of Chemical Education 67, 1990-12-01, עמ' 1070 doi: 10.1021/ed067p1070
1 2  Arun K. Sinha, Upendra K. Sharma, Nandini Sharma, A comprehensive review on vanilla flavor: extraction, isolation and quantification of vanillin and others constituents, International Journal of Food Sciences and Nutrition 59, 2008-06, עמ' 299–326 doi: 10.1080/09687630701539350
1 2 3  S. Ramachandra Rao, G.A. Ravishankar, Vanilla flavour: production by conventional and biotechnological routes, Journal of the science of food and agriculture 80, 2000-02, עמ' 289–304 doi: 10.1002/1097-0010(200002)80:3<289::AID-JSFA543>3.0.CO;2-2
↑  Ahmad H, Khera RA, Hanif MA, Ayub MA, Jilani MI, Vanilla, Medicinal Plants of South Asia, 2020, עמ' 657-669
1 2 3 4  S. Vijayalakshmi, X. Disalva, Chittaranjan Srivastava, A. Arun, Vanilla - Natural Vs Artificial:A Review, Research Journal of Pharmacy and Technology 12, 2019-06-01, עמ' 3068–3072
↑  REBECCA RUPP, The history of Vanilla, National Geographic, ‏23/10/2014
1 2 3  Ranadive A. S., Havkinfrenkel D., Belanger F. C., Quality control of vanilla beans and extracts, Handbook of vanilla science and technology, 2011, עמ' 139-161
תמצית וניל מתוצרת בית
תל יקנעם

| --- | --- |

 מידות
 גובה מעל פני הים:  121 מ' 
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הפרסית בארץ ישראל 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°39′51″N 35°06′30″E﻿ / ﻿32.6640988°N 35.1082661°E﻿ / 32.6640988; 35.1082661
  (למפת הכרמל מוגדלת) תל יקנעם(למפת הכרמל רגילה) תל יקנעם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל יקנעם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל יקנעם
 
תל יקנעם תצפית מקרן הכרמל מימין לתל בתי יקנעם עלית משמאל בתי המושבה יקנעם
שרידי כנסייה צלבנית על התל
תֵּל יָקְנְעָם הוא תל גדול ואתר ארכאולוגי הנמצא בין העיר יקנעם עילית למושבה יקנעם של ימינו. בערבית ולאורך רוב ההיסטוריה המאוחרת של האתר התל נודע בשם הדומה לקמון או קיימון. מקור שם זה כנראה בעיוות של השם העברי. האתר משתרע על שטח של כ-40 דונם וגובהו 60 מטרים. עם מספר הפסקות קצרות, תל יקנעם היה מיושב במשך 4,000 שנים מאז תקופת הברונזה הקדומה ועד ימי הסולטנות הממלוכית.
תל יקנעם ממוקם בסמוך לאחת מהדרכים החשובות ביותר בעת העתיקה אשר עברה בוואדי מילק וקישרה בין דרך הים (ויאה מריס) והדרך המובילה צפונה לעיר צור. נקודה זאת הקנתה ליקנעם העתיקה ערך אסטרטגי וכלכלי רב.
האזכור הראשון של יקנעם הוא "ענקנעם", ברשימת הערים אותן כבש תחותמס השלישי מלך מצרים העתיקה באזור ארץ ישראל של ימינו. לאחר מכן מוזכרת העיר בתנ"ך כעיר שהובסה על ידי בני ישראל בהנהגת יהושע בן נון. העיר יושבה על ידי בני שבט לוי. העיר מוזכרת פעמיים במקורות רומיים ושרידים של כנסייה ביזנטית נמצאים בראש התל. בתקופת הצלבנים שמה של העיר היה קיימונט ולמשך תקופה קצרה, העיר הייתה מרכזה של סניוריה קטנה. במאה ה-13 לספירה נכבשה העיר על ידי הממלוכים. בראש התל קיים מבצר אשר נבנה על פי דעת חוקרים על ידי דאהר אל-עומר ששלט בגליל בימי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל במאה ה-18.
תל יקנעם נחפר כחלק מפרויקט של חפירה אזורית יחד עם תל קשיש ותל קירי.
שם האתר

מקור השם יקנעם בספר יהושע. בתקופה הברונזה נקרא האתר במקורות מצריים כעינ-קנעם. ייתכן שמשמעות השם היא "עין יקנעם", על שם המעיינות הנמצאים בסמוך לאתר.
האתר מופיע באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה בשם קָמוֹנה, בעוד הירונימוס קרא למקום קימֶנַה. לאחר הכיבוש המוסלמי במאה ה-7 לספירה נקרא המקום קָיימוּן. לאחר מסע הצלב הראשון וכיבוש הארץ בידי הנוצרים, נקרא האתר קיין-מונס או קיין-מונט. משמעות השם "הר קין" והוא מבוסס על אגדה נוצרית על פיה קין, בן אדם וחוה, נהרג על ידי למך בן מתושאל, אחד מצאצאיו. מקור השם כנראה בעיוות של השם המוסלמי ואולי גם בעיוות של השם קיימום שהופיע באזכורים הנוצריים הראשונים לאתר. בהמשך תקופת הצלבנים התגלגל השם לגרסתו הסופית קיימונט.
בשנת 1799 ציין את האתר פייר ז'אקוטן בשם שאטו ד'אל קירה (Chateau d'El Kireh), שפירושו "הטירה של קירה". מקור השם "קירה" כנראה בכפר אריסים סמוך והטירה המדוברת היא הטירה שנבנתה ככל הנראה על ידי דאהר אל-עומר, שבאותה תקופה עדיין נראתה על פני השטח.
במקורות מהמאה ה-19 שם האתר מופיע בגרסאות שונות של השם תל קאמון, שהיה השם הערבי המקומי לאתר.
החפירות באתר

החפירות באתר נערכו מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1977 - 1989, בניהולו של אמנון בן תור. ב-1993 חפרה במקום מרים אבישר מטעם רשות העתיקות.
היסטוריה וארכאולוגיה > תקופת הברונזה הקדומה

לאורך כל תקופת הברונזה הקדומה (3300-2200 לפנה"ס), התקיימו על סלע האם יישובים. מתקופת הברונזה הקדומה I (בין 3300-3000 לפנה"ס) ממצא עשיר. מתקופת הברונזה הקדומה III (בין 2700-2200 לפנה"ס) נמצאו כלים מסוג קרמיקה מתכתית, וממשפחת כלי בית ירח. נמצאה גם טביעה של חותם גליל על כל חרס. חלק מהחרסים של תקופת הברונזה הקדומה נמצאו בשרידי החומה מן התקופה הבאה, מה שמעיד על השערת החופרים כי שרידי היישובים מתקופת הברונזה הקדומה נחרבו על ידי בוני היישובים הבאים ולכן לא נשאר מהם שום פריט ארכיטקטוני.
היסטוריה וארכאולוגיה > תקופת הברונזה התיכונה

השרידים הקדומים ביותר של בנייה בתל יקנעם הם מתקופה ברונזה התכונה IIא' (2000-1750 לפנה"ס). השריד הקדום ביותר הוא שלוש מערות קבורה חצובות בסלע. באחת המערות נמצאו שלדים שהונחו בגומחות שנחצבו בסלע שבדפנות המערה ועל ידם הונחו כלים. על פתח המערה, כמו גם על שרידי היישובים הקודמים, הוקמה חומה חלקלקה, ועליה נבנתה חומה גדולה יותר בעובי 3 מטרים, אליה מחובר מגדל ומבנים נוספים. ממצא מיוחד מאותה התקופה, שלא נמצא באתרו, הוא חרפושית הנושאת את השם של פרעה אמנמחת השלישי אשר שלט בין השנים 1842-1790 לפנה"ס. בתקופת הברונזה התיכונה IIב' (1750-1550 לפנה"ס) נבנתה חומה חדשה, בעובי 1.5 מטר, פחות מן החומה הקדומה יותר. חומה דומה נבנתה באתר תל קשיש הסמוך. אין הרבה ממצאים מאותה עיר.
היסטוריה וארכאולוגיה > תקופת הברונזה המאוחרת

בגלל שטח החפירה המצומצם, לא ניתן לקבוע באופן מובהק אם המעבר מתקופת הברונזה התיכונה לתקופת הברונזה המאוחרת היה הדרגתי או מלווה בחורבן העיר. אך ידוע כי בתקופת הברונזה המאוחרת I (בין 1550-1400 לפנה"ס) התקיימה באתר עיר פרוזה, מאחר שהפסיק השימוש בחומה מהתקופה הקודמת ולא נבנתה חומה חדשה. בין הממצאים מאותה התקופה יש לציין בית מגורים שלו מערכת חדרים וחצר ומתחת לרצפה שלו טמונים קנקנים ובהם שלדי ילדים. הממצאים מן התקופה הזאת מתוארכים למאות ה-17 וה-16 לפנה"ס. בתקופת הברונזה המאוחרת II (בין 1550-1200 לפנה"ס) המשיך היישוב להיות פרוז. נמצאו בתי מגורים אשר בנויים כאשר פינת הבית פונה לכיוון המדרון וכך תומכת במבנה. אילו הייתה חומה, סביר שהמבנים היו בנויים כך שצלעותיהם ולא פינותיהם מקבילים למדרון. הממצא מתקופה זו עשיר וכולל בתוכו כמות קטנה של כלים שיובאו לאתר ממיקנה וקפריסין, כולל צלמית של ראש אישה מקפריסין. כלים נוספים הם קערות ממשפחת שוקולד על לבן, כלי בסגנון מצרי ופכית מקפריסין או חיקוי של פכית כזאת. המבנים מסוף תקופת הברונזה המאוחרת נחרבו בשריפה עזה שהותירה שכבת עפר של כמטר. על פי הממצא בשכבה זו ניתן לתארך את החורבן לתקופה שבין 1250 לפנה"ס ו-1150 לפנה"ס.
בתנ"ך יקנעם מוזכרת בספר יהושע בלבד. בפעם הראשונה בהקשר של כיבושי יהושע בן נון (יקנעם הייתה אחת מ-31 ערי ממלכה שכבש יהושע ממלכי הכנעני כפי שכתוב: ”...מֶלֶךְ יָקְנְעָם לַכַּרְמֶל אֶחָד” (ספר יהושע, י"ב, כ"ב) ובפעם השנייה והאחרונה בהקשר של התנחלות השבטים, שם נכללה העיר בתחומו של שבט זבולון והייתה במעמד של עיר לויים, כאמור: ”...וּלְמִשְׁפְּחוֹת בְּנֵי מְרָרִי הֵלְוִיִּם הֵנּוֹתָרִים מֵאֵת מַטֵּה זְבוּלֻן, אֶת יָקְנְעָם וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ...” (יהושע, כ"א, ל"ד).
היסטוריה וארכאולוגיה > תקופת הברזל

היישוב בתקופת הברזל I (בין 1200-1000 לפנה"ס) נבנה לאחר תקופת מעבר, במאה ה-12 לפנה"ס או תחילת המאה ה-11 לפנה"ס, לכל המאוחר. על שטח נרחב והיה פרוז ככל הנראה. המבנים שנמצאו בו על המדרון נבנו על חורבות היישובים מתקופת הברונזה, בעוד המבנים הנמצאים על הגבעה נבנו על סלע האם. נראה כי בוני היישוב פילסו שטחים במדרון וכך מחקו זכר לבנייה קדומה. מבנה ייחודי אחד קיבל את הכינוי "בית השמן" משום שבו נמצאה עדות מובהקת לייצור שמן זית. סמוך לבית השמן מערה מתקופת הברונזה אשר שימשה ככל הנראה כמערת קבורה ועברה הסבה על ידי בני הבית מתקופת הברזל ונכללה גם במפעל השמן. בחצר במחוץ למבנה נמצא בית בד, למעיכת הזיתים.
באתר נמצאו כלים רבים בעלי מאפיינים זרים. בינם יש למנות כלים שעל פי החומר מהם נוצרו מקורם בפיניקיה וכלים פלשתיים. היישוב מתקופת הברזל I נחרב בשריפה אדירה, אותה ניתן לייחס לכיבושי דוד המלך בעמק יזרעאל. חורבן דומה זוהה גם בשכבה המקבילה בתל מגידו הסמוך. בתחילת תקופת הברזל II (בין 1000-539 לפנה"ס) התקיים לתקופה קצרה יישוב דל ובו נמצאו כמה מתקנים, טאבונים ועוד. היישוב מתוארך לסביבות 1000 לפנה"ס, ולאחר מכן נבנה באתר במאה ה-10 לפנה"ס יישוב פרוז, גדול יותר, ממנו נמצאו שרידי מבני מגורים ומתקנים חקלאיים. בתקופת ממלכת ישראל הצפונית, בין המאות ה-10 וה-8 לפנה"ס הייתה יקנעם עיר מבוצרת בעלת חומת סוגרים ומערכת ניקוז מים. חומת הסוגרים הוחלפה בסוף המאה ה-10 או תחילת המאה ה-9 בחומה כפולה. רוחב הקיר החיצוני 2 מטר, רוחב הקיר הפנימי 1.5 מטר והמרווח שבין שני הקירות 1.5 מטר, כך שעובי מערכת ביצורים הוא 5 מטר בסך הכל. יקנעם חרבה ככל הנראה בתקופת מסע הכיבושים השני של תגלת פלאסר השלישי מלך אשור בשנת 732 לפנה"ס. בתקופת שלטון האשורים והבבלים, המשיך להתקיים באתר יישוב פרוז ודל, שרוב הממצאים ממנו נפגעו על ידי בניה מאוחרת יותר.
היסטוריה וארכאולוגיה > התקופות הפרסית וההלניסטית

לאחר כיבושיו של כורש הפרסי התקיים באתר יישוב פרוז. באזור הנסקר נבנו הבתים על גבי טרסות. הממצא הקראמי מאפשר לתארך את היישוב למאות ה-5 וה-4 לפנה"ס. החופרים הבחינו בשיטת בנייה פיניקית בתקופה זאת. סגנון הבניה דומה לבניה באתרים סמוכים כגון תל מבורך, תל אבו הואם ותל עכו. אחד המבנים שנמצאו כלל כמות גדולה של קנקני אגירה, מה שהעיד על כך שמדובר כנראה במחסן. ממצא מיוחד הוא אוסטרקון על גבי כלי חרס עליו מופיעים חמישה או ארבעה שמות פרטיים, בהם שמות עבריים, פרסים ופיניקים, דבר המעיד על האופי הקוסמופוליטי של העיר בתקופה הפרסית.
מן התקופה ההלניסטית שאחרי כיבוש אלכסנדר מוקדון נמצא מגדל שמירה רבוע המשקיף על הדרך העתיקה שתאריכו בין המאה ה-2 למאה ה-1 לפנה"ס (מקביל לתקופת החשמונאים).
היסטוריה וארכאולוגיה > התקופה הרומית והביזנטית

בכתבי אוסביוס מוזכרת יקנעם כ"קמונה". מן התקופות האלו נמצאו רק כלים ולא שרידי בניה. בגבעת יקנעם עילית הסמוכה נמצאו ממצאים עשירים יותר ולכן ניתן לשער כי היישוב הועתק לגבעה הדרומית באותה התקופה. השערה נוספת היא שהיישוב באותה התקופה התקיים רק בחלקו הגבוה של התל שבחלקו הדרומי, שטח שבו לא הגיעה החפירה לשכבות הללו. רוב החרסים מן התקופה הביזנטית נמצאו דווקא באזור זה.
היסטוריה וארכאולוגיה > התקופה המוסלמית הקדומה

לאחר כיבוש הארץ בידי המוסלמים, נבנה באתר בסוף המאה ה-8 לספירה יישוב פרוז וגדול, בעל מבנים עם תכנון וביצוע מצוינים המעידים על כך שמדובר ביישוב אמיד. היישב חרב במאה ה-9 לספירה, כך שהיה פער בין חורבן היישוב המוסלמי להקמת היישוב צלבני שאחריו.
היסטוריה וארכאולוגיה > התקופה הצלבנית

בתקופה הצלבנית נקרא המקום "קיימונט" ו"מונס-קיין". הצלבנים שסיפורי התנ"ך הלהיבו את דמיונם זיהו את המקום כמקום שבו נרצח קין (בנם של אדם וחוה) על ידי צאצאו למך בו מתושאל וקראו לו הר קין. המבנה העיקרי מתקופה זו הוא כנסייה ייחודית בעלת טרנספט. העיר הצלבנית השתרעה על כל שטח התל והקיפה אותה חומה בעובי 2 מטר. בנוסף לחומה החיצונית נבנתה גם חומה פנימית. היישוב התקיים באתר בין המאות ה-12 וה-13 לספירה, לאורך כל התקופה הצלבנית.
לאחר מסע הצלב הראשון, יקנעם נכללה בשטחה של ממלכת ירושלים החדשה. היישוב מופיע במקורות לטיניים לראשונה בהצהרה של האפיפיור פסקליס השני. ההצהרה צינה כי יקנעם, תחת השם "קאימום", שייכת למנזר של הר תבור. כנראה בשעה שפורסמה ההצהרה, הייתה עדיין יקנעם בידיים מוסלמיות, כפי שהיו אתרים רבים אחרים שצוינו. סביר להניח כי בלדווין הראשון היה זה שכבש את יקנעם בעת המאבק שלו נגד העיר עכו בשנת 1104. לא ברור אם המנזר בהר תבור החזיק באדמה עוד לפני כן. יקנעם נזכרת שוב בתור "קיימונט" באמנה של המלך בלדווין השלישי מ-24 בפברואר 1182, אשר נתנה את הטריטוריה של קיימונט ("territorio de Caimont"), יחד עם אדמות בשטח של כ-2000 דונם ומספר חנויות בעכו, לז'וסלין השלישי. בעת הזאת, קיימונט כבר הייתה אחת מהרוזנויות שהרכיבו את ממלכת ירושלים. שטחה של הרוזנות לא עלה על 50 קילומטרים רבועים ולא נמצאו יישובים נוספים פרט ליקנעם.
העיר קיימונט נפלה לידיים מוסלמיות לאחר שהביס את הצלבנים הסולטן האיובי צלאח א-דין בקרב קרני חטין בשנת 1187. העיר הוזכרה בשני מקורות מהתקופה. הראשון ציין כי העיר, יחד עם יישובים אחרים, נבזזו על ידי הכובשים המוסלמים. עמאד א-דין, יועצו של צלאח א-דין, כתב כי אחרי הקרב על אל-פולה, נכנעה קיימונט כמו שאר היישובים באזור. בינואר 1188 הציעו אנשיו של צלאח א-דין להרוס את עכו ולבצר את קיימונט במקום ולהפוך אותה למרכז השלטון המוסלמי באזור, לה הם קראו קאימון. על אף המיקום המצוין של קיימונט, לא רחוק מהים אך גם מספיק רחוק בשביל למנוע מתקפות ימיות מצד הצלבנים, בחר צלאח א-דין לבצר את עכו בכל זאת.
במהלך מסע הצלב השלישי מוזכרת קאימון יחד עם נצרת כמקום אליו שלח צלאח א-דין את רכושו במהלך המצור על עכו (1189–1191). כאשר הצלבנים החלו במסעם לכיוון יפו ב-22 באוגוסט 1191, החל צלאח א-דין במסע מקביל, שבמהלכו עצר בקאימון. עצם העובדה שצבאו הקים אוהלים באתר מעיד על כך שהטירה הצלבנית עמדה חרבה באותם ימים.
הסכם יפו (1192), שסיים את מסע הצלב השלישי, העביר את השליטה של קאימון לבאליאן מאיבלין. כלום לא ידוע על מפעלו של באליאן בקיימונט, אך משום שהיה מנהיג צלבני ידוע, סביר להניח שתרם רבות לפיתוח העיר. לאחר ניצחון הצלבנים על הצבאות המוסלמים בדמיאט שבמצרים, ניסו כוחות צלבניים מעכו לתקוף את המוסלמים אך הובסו בידי סולטן דמשק, אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא על יד קיימונט. בהסכם שנחתם במהלך מסע הצלב השביעי, קיימונט הוזכרה ברשימה של מצודות שנשארו בידיים צלבניות. מוזכר לורד קיימונט ב-1253, והרוזן האחרון הידוע נקרא איימרי (Aymarri). בשנת 1266, האפיפיור אלכסנדר הרביעי נתן את כל נכסיו של מנזר הר תבור, כולל קיימונט, למסדר ההוספיטלרים. סכסוך על הבעלות בין ההוספיטלרים לטמפלרים נפתר במאי 1262, כאשר הטמפלרים זכו בבעלות על העיר. סביר כי יקנעם הותקפה על ידי הסולטן הממלוכי ביברס בין שנת 1263 ל-1266. ב-1283 הייתה הטריטוריה בידיו של הסולטן הממלוכי קלאון.
היסטוריה וארכאולוגיה > התקופה הממלוכית

בתקופה הממלוכית התקיים באתר יישוב, שהוקם במאה ה-14 לספירה ובו נמצא בית קברות.
היסטוריה וארכאולוגיה > התקופה העות'ומאנית

במאה ה-18 בנה דאהר אל-עומר מבצר על ראש תל יקנעם, ששרידיו נראים עד היום. בנו של דאהר אל עומר עבאס היה בעל בריתם של הצרפתים ב-1799, בעת שילטון הצרפתים בגליל התחתון, ואכן פייר ז'אקוטן ציין את הטירה במפתו בשם שאטו ד'אל קירה (Chateau d'El Kireh).
לקריאה נוספת

אמנון בן-תור (1992), "תל יקנעם", מתוך; אפרים שטרן, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, כרך 2, עמ. 600-606
דובי טל, מוני הרמתי, רוני רייך,אבנים גדולות מן השמיים, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 44.
אמנון בן-תור, מחקר אזורי בתל יקנעם וסביבתו, קדמוניות כ, 1-2 (תשמ"ז) 2-17
Amnon Ben-Tor, Doron Ben-Ami and Ariella Livneh (2005). "Yoqne'am III: The Middle And Late Bronze Ages—Final Report of the Archaeological Excavations (1977–1988)". Qedem Reports
Amnon Ben-Tor, Anabel Zarzecki-Peleg, Shlomit Cohen - Anidjar (2005). "Yoqne'am II: The Iron Age and the Persian Period–—Final Report of the Archaeological Excavations (1977–1988)". Qedem Reports.
Manuel Cimadevilla, "Part IV: The Persian Period" (pp. 400–421)
Amnon Ben-Tor, Yuval Portugali, Miriam Avissar (1996). "Yoqne'am I: The Late Periods". Qedem Reports
Kedar, Benjamin Z., "Chapter Two: The Frankish Period: 'Cain's Mountain" (pp. 3–8).
Yuval Portugali, "Chapter Nine: The City Plan of Yoqne'am in the Crusader Period" (p. 47)
Amnon Ben-Tor, Anabel Zarzecki-Peleg, Ruhama Bonfíl, Hannah Greenbern, Rafi Burnik, Yoqne'am Regional Project – 1984–1987, Hadashot Arkheologiyot 90, 1987, pp. 18–24 (Hebrew)
Conder, C. R. (1878). Tent work in Palestine. A record of discovery and adventure Vol. 1. London R. Bentley & Son.
Conder, C.R.; Kitchener, H.H. (1882). The Survey of Western Palestine: Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, and Archaeology. Vol. 2. London: Committee of the Palestine Exploration Fund.
Fetellus (1896). Fetellus (circa 1130 A.D). Palestine Pilgrims' Text Society.
Guérin, V. (1875). Description Géographique Historique et Archéologique de la Palestine (בצרפתית). Vol. 2: Samarie, pt. 2. Paris: L'Imprimerie Nationale. (pp. 241–244 )
Le Strange, G. (1890). Palestine Under the Moslems: A Description of Syria and the Holy Land from A.D. 650 to 1500. London: Committee of the Palestine Exploration Fund. (p. 473)
Pringle, Denys (1998). The Churches of the Crusader Kingdom of Jerusalem: L-Z (exluding Tyre). Vol. II. Cambridge University Press. ISBN 0-521-39037-0.
Robinson, E. (1856). Later Biblical Researches in Palestine, and in the Adjacent Regions. Harvard University.
Runciman, S. (1987). A history of the crusades. Vol. 3. Cambridge University Press. ISBN 978-0521347723.
Schwarz, Joseph; Schwarz, Leeser (1850). A descriptive geography and brief historical sketch of Palestine. Oxford University.
Velde, van de, C.W.M. (1854). Narrative of a journey through Syria and Palestine in 1851 and 1852. Vol. 1. William Blackwood and son.
הערות שוליים

↑  Yuval Goren, Israel Finkelstein, and Nadav Na'aman. "Petrographic Investigation of the Amarna Tablets." Near Eastern Archaeology 65, no. 3 (2002): 202–203.
↑  Yoqne'am I, p.1-2
↑  Amnon Ben-Tor and Renate Rosenthal, "The First Season of Excavations at Tel Yoqne'am, 1977: Preliminary Report", Israel Exploration Journal, Israel Exploration Society, Vol 28, Issue 1/2, 1978, pp. 62, 65
↑  Fetellus, 1896, p. 49
↑  Kedar, Yoqne'am I, p. 4
↑  Conder, 1878, p. 131
↑  "Yehuda Karmon, "An Analysis of Jacotin's Map of Palestine", Israel Exploration Journal, Vol. 10, No. 3 (1960), p. 163
↑  בן-תור, 1992, עמ. 606
↑  בן-תור, 1992, עמ. 606-605
↑  בן-תור, 1992, עמ. 605-604
1 2  בן-תור, 1992, עמ. 604
↑  בן-תור, 1992, עמ. 602-603
↑  בן-תור, 1992, עמ. 601
1 2 3 4  בן-תור, 1992, עמ. 601-600
↑  Kedar, 1996, pp. 3-4
↑  Kedar, 1996, pp. 4-5
↑  Kedar, 1996, pp. 5
| ערי הלויים |
| --- | --- | --- |
| בני גרשון (ערים מיששכר, מאשר, מנפתלי ומחצי המנשה המזרחי) | בְּעֶשְׁתְּרָה • גולן • דברת • חֶלְקָת • חַמֹּת דֹּאר • יַרְמוּת • מִשְאָל • עַבְדּוֹן • עין גנים (אתר מקראי) • קֶדֶש • קַרְתָּן • קִשְׁיוֹן • רְחׁב |  |
| בני קהת (ערים מאפרים, מדן ומחצי המנשה המערבי) | שכם • גזר • קִבְצַיִם • בֵּית חוֹרֹן • אַיָּלוֹן • אֶלְתְּקֵא • גִבְּתוֹן • גַּת רִמּוֹן •  תַּעְנַךְ |  |
| בני מררי (ערים מראובן, מגד ומזבולון) | בֶּצֶר • דִּמְנָה • חשבון • יַהְצָה • יַעְזֵר • יקנעם • מַחֲנַיִם • מֵיפַעַת • נהלל • קְדֵמוֹת • קַרְתָּה • רָמת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411441705171  VIAF: 145858174   WorldCat (עם VIAF): 145858174 
תל יקנעם מכוון יקנעם המושבה