stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יי-הופ
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| תוכנית | שנה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| Inkigayo | 2016 | אורח | V, מונביאול & וויין |
| Show! Music Core | 2016 | אורח | עם ג'ונגקוק |
| אם קאונטדאון | 2017 | אורח | עם RM & ג'ימין |
| אם קאונטדאון | 2017 | אורח | עם ג'ימין & ג'ין |
| Under Nineteen | 2019 | עצמו | מורה לריקוד; פרק 10 |
| IU's Palette | 2022 | עצמו | פרק 14 |
| J-Hope in the Box | 2023 | עצמו | דוקומנטרי; זמין ב-Weverse (אנ') וב-דיסני+ |
| Hope on the Street | 2024 | עצמו | סדרה דוקומנטרית; זמין בפריים וידאו וב-TVING (אנ') |
פילמוגרפיה > סרטוני מוזיקה

| שם | שנה | מבצעים נוספים | במאי/ים | תיאור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| "Boy Meets Evil" | 2016 | — | GDW | טריילר קאמבק |
| "Daydream" | 2018 | — | יונג-סאוק צ'וי (לומפנס) |  |
| "Airplane" | 2018 | — | GDW |  |
| "Chicken Noodle Soup" | 2019 | בקי ג'י | יונג-סאוק צ'וי (לומפנס) |  |
| "Outro: Ego" | 2020 | — | יוג'און קו |  |
| "More" (אנ') | 2022 | — | לי סוהו |  |
| "Arson" | 2022 | — | לי סוהו |  |
| "Rush Hour" (אנ') | 2022 | קראש (אנ') | בנג'איוב |  |
| "On the Street" (אנ') | 2023 | ג'יי קול | יונג-סאוק צ'וי (לומפנס) | ג'יי-הופ הולך ורוקד ברחובות ניו יורק תוך כדי ביצוע השיר. בין הסצנות שלו יש צילומים של ג'יי קול על גג בניין בעיר. ג'יי-הופ רוקד פריסטייל בתחנת הרכבת התחתית באוורי בזמן שקול מבצע את הראפ שלו. לבסוף, ג'יי-הופ מצטרף לקול על הגג. |
| "Neuron" | 2024 | גאקו (אנ') ויון מי-רה (אנ') |  | הוצג כ"סרט קולנוע רשמי" לליווי השיר. נער צעיר מתבונן ברחובות העיר סביבו ובתושביה השונים מבעד לעדשת מצלמתו ותוך כדי נסיעה במונית. המונטאז' המוצג של הסצנות יוצר קולאז' מרגש של נוף העיר. אף אחד מהאמנים לא מופיע בסרטון, אך הם מבצעים את השיר ברקע. |
ג'יי-הופ הופיע בסרט קצר בבימויו של יונג-סוק צ'וי מלומפנס, בשם "BTS Wings Short Film #6 MAMA", שיצא בספטמבר 2016 לקידום אלבום האולפן הרביעי של BTS Wings.
פרסים ומועמדויות

| --- | --- |
 :  ראו גם – פרסים ומועמדויות של BTS
| פרס | שנה | קטגוריה | מועמדים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרסי המוזיקה של סירקל צ'ארט (אנ') | 2023 (אנ') | שיר השנה - יולי | "More" (אנ') | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סירקל צ'ארט (אנ') | 2023 (אנ') | שיר השנה - יולי | "Arson" | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סירקל צ'ארט (אנ') | 2023 (אנ') | שיר השנה - ספטמבר | "Rush Hour" (אנ') (עם קראש (אנ')) | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של פאקט (אנ') | 2023 | המוזיקה הכי טובה (אביב) | "On the Street" (אנ') (עם ג'יי קול) | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של פאקט (אנ') | 2023 | פרס בחירת כוכב המעריצים - פרטני | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של פאקט (אנ') | 2023 | פרס הפופולריות של איידול-פלוס | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי דיסק הזהב (אנ') | 2023 (אנ') | אוהדים תאילנדים | ג'יי-הופ | זכייה |
| פרסי דיסק הזהב (אנ') | 2023 (אנ') | האלבום הטוב ביותר | Jack in the Box (אנ') | מועמדות |
| פרסי דיסק הזהב (אנ') | 2023 (אנ') | פרס האמן הפופולרי ביותר | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של האנטאו (אנ') | 2024 (אנ') | אמן השנה | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של iHeartRadio | 2024 (אנ') | אהוב על המסך | J-Hope in the Box | זכייה |
| פרס גראמי | 2023 | אלבום השנה | Music of the Spheres | מועמדות |
| פרסי ההיפ הופ הקוריאני (אנ') | 2023 | שיר ה-R&B של השנה | "Rush Hour" (עם קראש) | זכייה |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | פרס תרבות וסטייל | ג'יי-הופ | זכייה |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | האמן הגברי הפופולרי ביותר | ג'יי-הופ | זכייה |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | אמן השנה (אנ') | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | שיתוף הפעולה הטוב ביותר (אנ') | "Rush Hour" (עם קראש) | מועמדות |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | שיר השנה (אנ') | "More" | מועמדות |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | שיר השנה (אנ') | "Rush Hour" (עם קראש) | מועמדות |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | האמן הגברי הטוב ביותר (אנ') | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי MAMA | 2022 (אנ') | מוזיקה אורבנית & היפ הופ הטובה ביותר | "More" | מועמדות |
| פרסי MAMA | 2023 | ביצועי הראפ וההיפ הופ הטובים ביותר (אנ') | "On the Street" (עם ג'יי קול) | מועמדות |
| פרסי MAMA | 2023 | שיר השנה | "On the Street" (עם ג'יי קול) | ר. ארוכה |
| פרסי המוזיקה של סיאול (אנ') | 2023 (אנ') | פרס בונסאנג | Jack in the Box | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סיאול (אנ') | 2023 (אנ') | פרס K-wave | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סיאול (אנ') | 2023 (אנ') | פרס פופולריות | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סיאול (אנ') | 2023 (אנ') | בחירת המעריצים - אפריל | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סיאול (אנ') | 2024 (אנ') | הפרס המיוחד של היילו | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סיאול (אנ') | 2024 (אנ') | הפרס המרכזי (בונסאנג) | ג'יי-הופ | מועמדות |
| פרסי המוזיקה של סיאול (אנ') | 2024 (אנ') | פרס פופולריות | ג'יי-הופ | מועמדות |
ביאורים

↑  הקרן לילדי המטריה הירוקה
↑  "Daydream" הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים של NZ Heatseeker.
↑  "Arson" לא נכנס לקנדה הוט 100, אלא הופיע לראשונה במקום ה-27 במצעד מכירות השירים הדיגיטליים הקנדי.
↑  "On the Street" לא נכנס למצעד שירי העולם הדיגיטליים, אלא הופיע לראשונה במקום השני במצעד השירים הדיגיטליים.
1 2 3  פורסם כשיר של BTS, אך ג'יי-הופ מבצע את השיר לבד
↑  ככותב
הערות שוליים

↑  Tamar Herman, Get To Know BTS: J-Hope, Billboard, ‏5 במאי 2017
↑  Tamar Herman, BTS’ J-Hope & V Usher In ‘A Brand New Day’ In Collab with Zara Larsson: Stream It Now, Billboard, ‏5 במאי 2019
↑  Kristine Kwak, ‏BTS' J-Hope on New Album 'Jack in the Box,' Lollapalooza, and More, באתר הרולינג סטון, 15 ביולי 2022
↑  Tamar Herman, BTS’ J-Hope Delivers ‘Daydream’ Video From ‘Hope World’ Mixtape, Billboard, ‏5 בפברואר 2018
↑  Tamar Herman, BTS’ J-Hope Flies Solo With ‘Airplane’ Music Video: Watch, Billboard, ‏3 בפברואר 2018
↑  Lars Brandle, J-Hope Becomes First Solo BTS Member to Crack U.K. Top 40, Billboard, ‏1 בפברואר 2023
↑  Aisling Moloney, Meet the BTS band members – from Rap Monster to Jungkookie to J-Hope, Metro.co.uk, ‏4 בנובמבר 2017
↑  Raisa Bruner, j-hope of K-Pop Sensation BTS Has His Own Story to Tell on New Solo Mixtape, Time, ‏6 בפברואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb18041436f (data)  GND: 1301003441  ISNI: 0000 0004 6641 0774  MusicBrainz: b3977da4-f899-4328-921b-ecc599a5618a  NLK: KAC2018M4126  VIAF: 1643154592505843370008   WorldCat (עם VIAF): 1643154592505843370008 
ג'יי-הופ בסיבוב ההופעות העולמי LOVE YOURSELF בסיאול, 2018
ג'יי-הופ בצילומים לקליפ "Boy with Luv" מרץ 2019
ג'יי-הופ בטקס פרסי דיסק הזהב ה-33 ב-6 בינואר 2019
ג'יי הופ ב-27 בפברואר 2019
אלטון ג'ון

| --- | --- |


ג'ון, 2011
 לידה:  25 במרץ 1947 (בן 77) פינר (אנ') שבלונדון רבתי, אנגליה
 שם לידה:  רג'ינלד קנת' דווייט
 שם במה:  Elton John 
 מוקד פעילות:  ניו יורק, ארצות הברית, אנגליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה, אוניברסיטת לונדון, St. Thomas Aquinas High School 
 עיסוק:  מוזיקאי • מלחין • פסנתרן
 סוגה:  רוק • גלאם רוק • פופ רוק • רוק קל • פופ
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 חברת תקליטים:  גפן רקורדס • איילנד רקורדס • דה איילנד דף ג'אם מיוזיק גרופ • מרקורי רקורדס • Paramount Records • דה רוקט רקורד קומפני • MCA רקורדס • אוני רקורדס • DJM רקורדס • Congress Records
 בן זוג:  דייוויד פורניש (2014–הווה)
 בת זוג:  רנאטה בלואל (1984–1988)
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1995)  פרס גראמי (1987)  פרס אוסקר (1995)  פרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר (21 בינואר 1995)  פרס טוני למוזיקה המקורית הטובה ביותר (2000)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2022)  קצין מסדר האמנויות והספרות (1993)  פרס גלובוס הזהב (1995)  פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (27 במרץ 1995)  פרב קריסטל (2018)  פרס ג'וני מרסר (2013)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1994)  איש השנה של MusiCares (2000)  פרס אגדה חיה של גראמי (1999)  עמית כבוד (2020)  פרס גרשווין (2024)  אגדות דיסני (2006)  פרס מרכז קנדי  פרס מפתח הכסף  פרס ליגת הדרמה  אביר בלגיון הכבוד  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  Knight Bachelor 
 EltonJohn.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סר אלטון הרקולס ג'ון CH ‏CBE (באנגלית: Elton Hercules John; נולד ב־25 במרץ 1947 בשם רג'ינלד קנת' דווייט) הוא זמר, מלחין ופסנתרן בריטי, אחד הזמרים המצליחים ביותר במאה ה־20. אלבומיו נמכרו לאורך השנים בלמעלה מ־300 מיליון עותקים, מה שמעמיד אותו כאחד מארבעת המוזיקאים שיאני המכירות בכל הזמנים. הסינגל של שירו "Candle in the Wind" הוא הסינגל הנמכר ביותר בכל הזמנים מאז החלו מצעדי דירוג הסינגלים (ההישג מצוין בספר השיאים של גינס). בנוסף, פסקול סרט האנימציה "מלך האריות" שהלחין הוא פסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים. ג'ון זכה בשישה פרסי גראמי, בחמישה פרסי המוזיקה הבריטית, בשני פרסי אוסקר, בשני פרסי גלובוס הזהב ובפרס טוני. הוא גם מחזיק בתואר אבירות. על פי דירוג בילבורד, ג'ון הוא אמן הסולו המצליח ביותר בכל הזמנים. הוא מהאנשים הבודדים שזכו בארבעת הפרסים העיקריים של תעשיית הבידור האמריקאית.
הקריירה שלו משתרעת על פני שישה עשורים, ועשרות מהשירים שכתב וביצע נכנסו לצמרות מצעדי המוזיקה ברחבי העולם. מלבד הצלחתו המסחרית, נחשב ג'ון לאחד היוצרים החשובים והמשפיעים במוזיקת הפופ והרוק. הוא נחשב כמי שהצליח לשמר, במידה רבה, את מקומו המרכזי של הפסנתר ברוק אנד רול. כמרכיבי מפתח בהצלחתו המוזיקלית ניתן למנות: כישרונו המלודי, המילים לשיריו (אותן כתב על פי רוב הפזמונאי ברני טופין), שירתו מלאת התשוקה בקול הטנור העשיר שלו ונגינתו בפסנתר המושפעת ממוזיקת הגוספל. בעיבודיו המוזיקליים בולט השימוש בכלי מיתר. ג'ון מפורסם גם בשל סגנון הלבוש שלו והתנהגותו מחוץ לבמה. ב־2011 דירג אותו המגזין "רולינג סטון" במקום ה־49 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ילדות ותחילת הקריירה

אלטון ג'ון נולד בשם רג'ינלד קנת' דווייט ב־25 במרץ 1947 בפינר (אנ'), שכונה ברובע הארו שבלונדון רבתי, שנמצאת בתחומי המחוז ההיסטורי מידלסקס (Middlesex). הוא בנו הבכור של סטנלי דווייט (1925–1991), לוטננט טיסה בחיל האוויר המלכותי (שקודם לתפקיד מפקד טייסת (Squadron leader) והוצב בבסיס חיל האוויר המלכותי שייבה (אנ') שבמחוז בצרה שבעיראק), ובנהּ היחיד של שילה איילין (לבית האריס, 1925–2017). הוריו נישאו ב־1945, והמשפחה עברה לגור בביתם של סבו וסבתו מצד אמו, בית דו־משפחתי בדיור הציבורי. הוא למד בבתי ספר בפינר: פינר ווד ג'וניור, רדיפורד ולבסוף בית הספר פינר קאונטי (אנ') שאותו עזב בגיל 17, כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level" (אנ')), כדי לעסוק במוזיקה.
ג'ון גדל בבית מוזיקלי. הוריו היו חובבי תקליטים נלהבים, ובבית נשמעה מוזיקה באופן תדיר, בתקליטים או ברדיו. האב העדיף ג'אז, והאם העדיפה מוזיקת פופ. אביו ניגן בחצוצרה בלהקה "Bob Miller and the Millermen" (אנ'). ג'ון למד לנגן בפסנתר בגיל צעיר מאוד. סבתו, איווי, הושיבה אותו כבר כפעוט על ברכיה, בעוד הוא מקיש על הקלידים. כשהיה בן 3, הדהים את הוריו כשרץ לפסנתר וניגן מנגינה שנשמעה ברדיו, "ואלס המחליקים על הקרח" (אנ') מאת ולדטויפל. הדבר הפך להרגל, כשהילד רץ מהרדיו לפסנתר ובחזרה, ועד מהרה היה קשה לנתק אותו מהכלי. ההורים ניצלו את הכישרון שהפגין הילד כדי לבדר את האורחים שלהם: ”כשהוא היה בן 4 נהגנו להשכיב אותו לישון ביום ולהעיר אותו לנגן במסיבות בלילה”, סיפרה אמו. כשהיה בן 7, אמו מצאה לו מורה פרטית, שתרגלה אותו בעיקר במוזיקה קלאסית. הוא התאמן שלוש שעות ביום. באותו גיל, התנסה ג'ון בהופעה ציבורית: הוא נכח בחתונתו של בן דודו רוי דווייט (אנ') (כדורגלן מפורסם באותה תקופה), וכשהלהקה איחרה להגיע, ביקש ממנו בן דודו לנגן בפסנתר ולבדר את האורחים, עד להגעת הלהקה. ילדותו של ג'ון התאפיינה בוויכוחים קשים בין הוריו, שג'ון היה מוצא מהם מפלט בהסתגרות בחדרו והאזנה לתקליטים (ו"למידה" שלהם). הוא סבל מהתקפי זעם, שהנגינה עזרה לו להירגע מהם. לימים סיפרה אמו שהוא גדל כ"פקעת עצבים". עוד סיפרה שהיה "מכונס בעצמו ומאוד עצוב". ג'ון המשיך לנגן בפסנתר בביתו במשך שעות, עד שהופסק על ידי הוריו, גם בשל תלונות מהשכנים. החל מאמצע שנות ה־50 חלו שינויים במוזיקה, ומוזיקת הרוק אנד רול החלה להיות פופולרית. הדבר התבטא בתקליטים שרכשה האם (לדוגמה: של אלביס פרסלי ושל "Bill Haley & His Comets"), ועמם גם ג'ון התקרב לסוגה זו. מוזיקאים נוספים שספג מהם בצעירותו היו בין השאר ג'ורג' שירינג, נט קינג קול, ריי צ'ארלס, צ'אק ברי, ג'רי לי לואיס ובאדי הולי.
ילדות ותחילת הקריירה > נגן פאב

היחסים בין ג'ון לאביו החורג היו טובים (ג'ון כינה אותו בחיבה "דרף", בחילוף אותיות של שמו), ופרברדר סייע לג'ון למצוא עבודה בפאב מקומי במלון "Northwood Hills", שם ניגן ג'ון בלילות סופי שבוע, בימים חמישי עד ראשון, בתמורה לפאונד אחד ללילה. פרברדר הסתובב בין המבלים בסיום ההופעות כדי לאסוף טיפים לג'ון, שקנה באמצעותם פסנתר חשמלי ומגבר. ג'ון ניגן במקום שירים שהיו פופולריים באותה תקופה, של אמנים כמו ריי צ'ארלס וג'ים ריבס (אנ'), כמו גם לחנים משל עצמו. ג'ון התנסה במקום בהופעה מול קהל קשה: קטטות פרצו במקום באופן תדיר. מדי פעם היה אחד המבלים ניגש ושופך בירה לתוך הפסנתר שג'ון ניגן בו. עם זאת, לימים הדגיש ג'ון את החשיבות הרבה שהוא מייחס לצבירת ניסיון בכל סוג של הופעה חיה:
ככל שאתה מתאמן, ככל שאתה מנגן לפני קהל, כך אתה משתפר [...] הופעתי את החלק שלי במקומות ואולמות זוועתיים, אבל נהניתי מכל דקה מזה, כי המשמעות הייתה שאני לומד את האומנות שלי. ללמוד את האומנות שלך זה הדבר החשוב ביותר.
ילדות ותחילת הקריירה > בלוזולוג'י

כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level"), עזב ג'ון את בית הספר היסודי פינר קאונטי, כדי לעסוק במוזיקה – בעידודה של אימו, שעשתה זאת כדי להרגיז את אביו. כן עזב את האקדמיה המלכותית למוזיקה. בן דודו רוי דווייט סייע לו למצוא עבודה ב־"Mills Music", חברת הוצאה לאור מוזיקלית, שם עבד במחלקת האריזה ובעבודות כלליות כהגשת תה. "Mills Music" שכנה ברחוב דנמרק בלונדון (אנ'), שבו שכנו כמה הוצאות לאור מוזיקליות, וג'ון הכיר שם אנשים מהתעשייה. יחד עם סטיוארט בראון, הוא הקים להקת בלוז בשם בלוזולוג'י (אנ'). ג'ון היה הקלידן, בראון היה הגיטריסט והזמר, ואליהם הצטרפו הבסיסט רקס בישוף והמתופף מיק אינקפן. ב־1962 הם החלו לנגן בפאבים מקומיים, וב־1963 קיבלו עבודה במועדון הלילה הלונדוני "The Establishment" (אנ'). ג'ון המשיך לעבוד בימים ב־"Mills Music", ואת הלילות חילק בין הופעות בפאב להופעות עם "בלוזולוג'י". ב־1965 הלהקה חתמה על חוזה עם הסוכנות של רוי טמפסט, שהעסיקה אותם כלהקת ליווי לזמרי והרכבי רית'ם אנד בלוז אמריקאיים שהגיעו להופעות באנגליה. אותם הרכבים היו מעבר לשיאם, ומשום כך טמפסט השיג אותם בעלות נמוכה יחסית. הפחתה נוספת בעלויות הושגה באמצעות שימוש בלהקת ליווי מקומית, ולשם כך נשכרה "בלוזולוג'י". ג'ון נקב באירוע הזה כשלב שבו הלהקה הפכה למקצוענית. אז גם עזב את העבודה ב־"Mills Music". בין הזמרים והלהקות שליוו היו  The Ink Spots (אנ'), ‏The Isley Brothers (אנ'), דוריס טרוי (אנ'), בילי סטיוארט (אנ'), סולומון ברק ופטי לבל ולהקתה. העבודה הייתה אינטנסיבית ומתישה: "בלוזולוג'י" הופיעה כל לילה, לעיתים שלוש–ארבע הופעות בלילה. הלהקה חתמה על חוזה עם "Fontana Records" (אנ') (באותה תקופה, חברת בת של "פיליפס"), ופרסמה את הסינגל הראשון שלה, "Come Back Baby", שאותו כתב ושר ג'ון. ג'ון כתב ושר גם את הסינגל השני שהוציאה הלהקה, "Mr. Frantic", בתחילת 1966. שני הסינגלים לא זכו להצלחה. בהרכב מורחב, הלהקה החלה ללוות את זמר ה־R&B מייג'ור לאנס (אנ'). בספטמבר 1966 הציע הזמר ג'ון באלדרי (אנ') לחברי "בלוזולוג'י" להיות להקת הליווי שלו. רק ג'ון וסטיוארט הסכימו, ובמקום החברים שעזבו הצטרפו חדשים, בהם הסקסופוניסט אלטון דין (אנ'). ג'ון סיפר שהוא למד הרבה מאוד מההרכבים שליווה: הוא למד על הופעת במה, איך להחזיק קהל ולדבר בין השירים, לשיר נכון בהופעה ולזוז תוך כדי כך, ולהתלבש על הבמה.
הופעה שג'ון מציין כמשמעותית נערכה בדצמבר 1966 ב־"Saville Theatre" (אנ') בלונדון, כש"בלוזולוג'י" ערכה את מופע החימום לליטל ריצ'רד. אומנם מעריציו של ריצ'רד לא אהבו את הלהקה וצעקו לה לרדת מהבמה, אך ג'ון התרשם ממנו עמוקות:
כשראיתי את ליטל ריצ'רד עומד על הפסנתר, הכל אורות, נצנצים ואנרגיה, החלטתי אז ובמקום שאני אהיה פסנתרן רוק אנד רול!
כשהחל לעבוד עם הלהקה, קבע באלדרי שמלבדו שני חברים נוספים בלהקה יהיו זמרים, וכשהחליט להחליף את אחד מהם, בחר בזמרת אמריקאית, ולא בג'ון. ג'ון אומנם היה הקלידן ולא יועד להיות זמר, אך נפגע – הוא רצה להיות זמר מוביל, אך היה משוכנע שהופעתו החיצונית השמנמנה תעמוד לו לרועץ בכך. הוא החל להרגיש תסכול רב והבין שלא יוכל להתפתח עוד בלהקה, אך היסס לעזוב אותה בשל אובדן ההכנסה. לימים תיאר את הלהקה במילים "להקה נוראית" ו"בינונית". ג'ון שקל מה לעשות. לימים סיפר שהיה חשוב לו רק להישאר בעבודה שקשורה למוזיקה, אפילו כעובד בחנות תקליטים. לבסוף החל לחשוב שעליו להתרכז בכתיבת שירים. הוא ענה למודעת "דרושים" שפרסמה חברת התקליטים "ליברטי רקורדס" בגיליון ה־17 ביוני 1967 של מגזין "NME": "ליברטי רקורדס מחפשת כישרון". למודעה ענה גם צעיר בן 17 בשם ברני טופין.
ילדות ותחילת הקריירה > ההתקשרות עם ברני טופין ועם DJM

ג'ון הופיע למבחן בד אצל ריי ויליאמס, מנהל מחלקת A&R (אנ') (האחראית לחיפוש כישרונות) ב"ליברטי רקורדס". ויליאמס התרשם וקבע לו הקלטת מבחן נוספת, שאותה העביר למנהליו, שהתרשמו באופן חיובי מהמוזיקה, אך טענו שהמילים חלשות ולכן לא קיבלו את ג'ון. בניסיון לרכך את הודעת הדחייה, הושיט ויליאמס יד לערימה שבה היו מעטפות עם שירים של פזמונאים, והושיט לג'ון אחת מהן – זו של ברני טופין. ג'ון החל להלחין מוזיקה לשירים של טופין (תוך שהשניים עבדו בהתכתבות בדואר כחצי שנה). ויליאמס, שהיה מרוצה מהתוצאות, קישר את ג'ון לחברה אחרת, שאחד השותפים בה היה המוציא לאור המוזיקלי היהודי בריטי דיק ג'יימס (אנ'), ממייסדי חברת ההפצה לשירי "הביטלס" "נורת'רן סונגס" ובעל חברת התקליטים "DJM Records" (אנ'). ג'ון הקליט שירים ב"אולפני DJM" לאחר שעות העבודה באופן מחתרתי, מבלי לבקש רשות. הוא נעזר לשם כך בקיילב קוואי (אנ'): ג'ון וקוואי הכירו והתיידדו עוד מימיו של ג'ון ב־"Mills Music", כשקוואי עבד כשליח בחברה סמוכה. הם אף ניגנו יחד, כשקוואי היה הגיטריסט בהרכב האחרון של "בלוזולוג'י". ל־"DJM" התקבל קוואי לתפקיד משרדי, וכשדיק ג'יימס הקים אולפן חדש, קוואי יזם ועזר בהקמתו וקודם לתפקיד טכנאי הקול (כשהוא בן 16 בלבד). קוואי אף עסק ב־A&R עבור ג'יימס, כך שמוזיקאים רבים חילו את פניו בבקשות להקליט באולפן הנחשב, שהיה שייך למוציא לאור של שירי "הביטלס". מכיוון שהיה חסר ניסיון ורצה ללמוד את המקצוע, קוואי אפשר למוזיקאים להקליט לאחר שעות העבודה. בין המוזיקאים האלה היה ג'ון, שהקליט שם דמואים לשירים שהלחין למילותיו של טופין.
הלהקה של אלטון ג'ון

מאז 1970, ג'ון ולהקתו ידועים בשם "הלהקה של אלטון ג'ון" (The Elton John Band). באפריל 1970 החל ג'ון להופיע בהופעותיו החיות יחד עם הבסיסט די מארי (אנ') והמתופף נייג'ל אולסון (אנ'). באוגוסט 1971, לאחר הקלטת "Madman Across the Water", הצטרף גם הגיטריסט דייווי ג'ונסטון (אנ') כחבר מלא ללהקה. מוזיקאי נוסף שניגן לראשונה באותו אלבום היה נגן כלי ההקשה ריי קופר. קופר הצטרף ללהקה כחבר מלא ב־1974. אולסון ומארי פוטרו ב־1975. מאז חלו שינויים בהרכב, אך נייג'ל אולסון, דייווי ג'ונסטון וריי קופר המשיכו לעבוד עם ג'ון, אומנם לא באופן רצוף. לריי קופר היו התחייבויות כנגן למוזיקאים רבים נוספים, לכן לא היה זמין לעבודה רצופה עם ג'ון. מארי נפטר ב־1992. אולסון חזר ללהקתו של ג'ון ב־2000.
הלהקה של אלטון ג'ון > חברי ההרכב הנוכחי

אלטון ג'ון – זמרה מובילה, פסנתר (1970 – הווה)
נייג'ל אולסון (אנ') – תופים, זִמרת רקע (1970–1975, 1980–1984, 1988, 2000 – הווה)
דייווי ג'ונסטון (אנ') – גיטרה, מנהל מוזיקלי, זִמרת רקע (1971–1977, 1982 – הווה, מנהל מוזיקלי החל מ־1992)
ריי קופר – כלי הקשה (1973–1977, 1979, 1985–1987, 1993–1995, 2009–2012, 2016 – הווה)
ג'ון מהון – כלי הקשה, זִמרת רקע (1997 – הווה)
קים באלרד – קלידים (2009 – הווה)
מאט ביזונט (אנ') – בס, זִמרת רקע (2012 – הווה)
הלהקה של אלטון ג'ון > חברי להקה בעבר

די מארי (אנ') – גיטרה בס, זמרה (1970–1975, 1980–1984, 1988. מת ב־1992)
קני פאסרלי (אנ') – גיטרה בס, זִמרת רקע (1975–1976)
רוג'ר פופ – תופים, כלי הקשה (1975–1976. מת ב־2013)
קיילב קוואי (אנ') – גיטרת קצב, זִמרת רקע (1975–1976)
ג'יימס ניוטון הווארד – קלידים, זִמרת רקע, ניצוח, תזמור (1975–1981)
ג'ף בקסטר (אנ') – גיטרה (1975)
סידני בולנס (אנ') – זִמרת רקע (1975–1976)
ג'ון ג'ויס – זִמרת רקע (1975–1976)
קן גולד – זִמרת רקע (1975–1976)
ג'ו פרטיג' – גיטרה (1977)
ג'ון "קוּקר" לופרסטי – גיטרה בס (1977. מת ב־2011)
דניס קונווי – תופים (1977)
ריצ'י זיטו (אנ') – גיטרה מובילה, זִמרת רקע (1980)
טים רנוויק (אנ') – גיטרת קצב, זִמרת רקע (1980)
פרד מנדל (אנ') – קלידים, גיטרת קצב, זִמרת רקע (1984–1990)
צ'רלי מורגן (אנ') – תופים (1985–1988, 1990, 1992–1998)
דייוויד פנטון (אנ') – גיטרה בס, זמרה (1985–1988, מילוי מקום 1995)
אלן קרוול – זִמרת רקע (1985–1988)
הלנה ספרינגס – זמרת רקע (1985–1988)
שירלי לואיס – זמרת רקע (1985–1988)
ג'ודי לינסקוט (אנ') – כלי הקשה (1986–1987)
רומאו ויליאמס – גיטרה בס (1988–1990)
ג'ונתן מאפט (אנ') – תופים (1988–1989)
גאי בבילון – קלידים (1988–2009, מותו)
מרלנה ג'טר – זמרת רקע (1988–1993)
נטלי ג'קסון – זמרת רקע (1988–1993)
אלכס בראון – זִמרת רקע (1988)
מורטוניט ג'נקינס – זמרת רקע (1988–1993)
בוב בירץ' (אנ') – גיטרה בס, זמרה (1992–2012, מותו)
מארק טיילור – קלידים, גיטרת קצב, זִמרת רקע (1992–1993)
ג'ון יורגנסון (אנ') – גיטרה, סקסופון, גיטרת פדל סטיל (אנ'), מנדולינה, זִמרת רקע (1994–2000)
ג'ק ברונו – תופים (1998–1999)
קורט ביסקורה – תופים (2000)
קן סטייסי – זִמרת רקע, גיטרה נוספת (2000)
בילי טרודל – זִמרת רקע (2000)
טניה באלם – זמרת רקע (2010–2011)
טאטה וגה (אנ') – זמרת רקע (2010–2014)
ליסה סטון – קולות רקע (2010–2014)
ג'ין ויטרספון (אנ') – זמרת רקע (2010–2014)
רוז סטון (אנ') – זמרת רקע (2011–2014)
לוקה שוליץ' (אנ') – צ'לו (2011–2014)
סטיפאן האוזר (אנ') – צ'לו (2011–2014)
דיסקוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אלבומי אולפן 1969: Empty Sky  1970: Elton John  1970: Tumbleweed Connection  1971: Madman Across the Water  1972: Honky Château  1973: Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player  1973: Goodbye Yellow Brick Road  1974: Caribou  1975: Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy  1975: Rock of the Westies  1976: Blue Moves  1977: A Single Man  1979: Victim of Love  1980: 21 at 33  1981: The Fox  1982: Jump Up!  1983: Too Low for Zero  1984: Breaking Hearts  1985: Ice on Fire  1986: Leather Jackets  1988: Reg Strikes Back  1989: Sleeping with the Past  1992: The One  1995: Made in England  1997: The Big Picture  2001: Songs from the West Coast  2004: Peachtree Road  2006: The Captain & the Kid  2013: The Diving Board  2016: Wonderful Crazy Night  2021: Regimental Sgt. Zippo |  אלבומי הוקרה 1991: Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin  2018: Revamp: Reimagining the Songs of Elton John & Bernie Taupin  2018: Restoration: Reimagining the Songs of Elton John and Bernie Taupin מיני-אלבומים 1979: The Thom Bell Sessions  1989: The Complete Thom Bell Sessions  2003: Remixed אלבומי אוסף 1974: Elton John's Greatest Hits  1977: Elton John's Greatest Hits Volume II  1980: Lady Samantha  1980: The Very Best of Elton John  1982: Love Songs  1984: The Superior Sound of Elton John (1970–1975)  1985: Your Songs  1987: Elton John's Greatest Hits Volume III  1990: The Very Best of Elton John  1990: ...To Be Continued  1992: Rare Masters  1992: Greatest Hits 1976–1986  1994: Chartbusters Go Pop  1995: Love Songs  2002: Greatest Hits 1970–2002  2007: Rocket Man: The Definitive Hits  2017: Diamonds  2020: Elton: Jewel Box |  אלבומי שיתוף פעולה 1993: Duets  2010: The Union (בשיתוף ליאון ראסל)  2012: Good Morning to the Night (אלבום רמיקס בשיתוף Pnau)  2021: The Lockdown Sessions  2025: Who Believes In Angels? אלבומי הופעה 1971: 17-11-70  1976: Here and There  1987: Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra (בהשתתפות התזמורת הסימפונית של מלבורן)  2000: One Night Only – The Greatest Hits  2020: 1979: Live From Moscow (בשותפות ריי קופר) אלבומי פסקול 1971: Friends  1994: מלך האריות  1999: Elton John and Tim Rice's Aida  1999: The Muse  2000: The Road to El Dorado  2006: Billy Elliot the Musical  2011: Gnomeo & Juliet  2019: Rocketman: Music from the Motion Picture  2019: 2019 The Lion King |
הופעות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  סיבובי הופעות 1970: Elton John 1970 World Tour  1975: West Of The Rockies Tour  1976: Louder Than Concorde Tour  1979: Elton John's 1979 tour of the Soviet Union  1980: 1980 World Tour  1982–1983: Jump Up Tour  1984: Too Low for Zero Tour  1984: European Express Tour  1984: Breaking Hearts Tour  1985–1986: Ice on Fire Tour  1986: Tour De Force  1988–1989: Reg Strikes Back Tour  1989–1990: Sleeping with the Past Tour  1992–1993: The One Tour'  1994: Face to Face 1994  1995: Face to Face 1995  1995: Made in England Tour  1997–1998: Big Picture Tour  1998: Face to Face 1998  1999: An Evening with Elton John  1999–2000: Medusa Tour  2001: Face to Face 2001  2001–2002: Songs from the West Coast Tour |  2002: Face to Face 2002  2002: A Journey Through Time  2003: Elton John 2003 Tour  2003: Face to Face 2003  2004: Elton John 2004 Tour  2005–2004: Peachtree Road Tour  2006: Elton John 2006 European Tour  2006–2008: The Captain and the Kid Tour  2007–2010: Rocket Man: Greatest Hits Live  2009: Face to Face 2009  2010: Face to Face 2010  2010: Elton John 2010 European Tour  2011–2012: Greatest Hits Tour  2012–2013: 40th Anniversary of the Rocket Man  2013–2014: The Diving Board Tour  2014: Follow the Yellow Brick Road Tour  2015: All the Hits Tour  2015: The Final Curtain Tour  2016–2018: Wonderful Crazy Night Tour  2023–2018: Farewell Yellow Brick Road |  מופע קבוע 2004–2009: The Red Piano  2011–2018: The Million Dollar Piano סיבובי הופעות משותפים 1977–2012: List of Elton John and Ray Cooper concert tours (בשיתוף ריי קופר)  2010: The Union Tour (בשיתוף ליאון ראסל) |