דת ברוסיה
היסטוריה

לפני המאה ה-10, רוב הרוסים האמינו בדת הסלאבית (אנ'). לפי הכרוניקה הרוסית הראשונה, הנצרות האורתודוקסית הפכה לדת של רוס של קייב בשנת 987 על ידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב, שבחר בה מכיוון שזו הייתה דת האימפריה הביזנטית. מאז, דת, מיסטיקה וממלכתיות נותרו מרכיבים שזורים זה בזה של רוסיה. הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שנתפסה כדבק המגבש את האומה, ליוותה את התרחבות האימפריה הרוסית במאה ה-18. האידאולוגיה של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, שבמסגרתה הגיעה האימפריה להיקף הרחב ביותר, הכריזה על "אורתודוקסיה, אוטוקרטיה ואומה" כיסודותיה. הדומיננטיות של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית נחתם בחוק, וכאשר האימפריה שילבה עמים בעלי אמונות אלטרנטיביות, הדתות היו קשורות למוצא אתני כדי לעקוף כל סוגיה של אינטגרציה. עד 1905, רק הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית יכלה לעסוק בפעילות מיסיונרית להמרת אנשים לא-אורתודוקסים, וכפירה טופלה כעבירה שדינה עליה עונש. הכנסייה הקתולית, האסלאם ודתות אחרות הותרו רק בקרב עמים חיצוניים, אך נאסר עליהם להתפשט בקרב הרוסים.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה של רוסיה הקדומה והאימפריאלית היו תנועות דתיות שהציבו אתגר למונופול של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית והציגו עמדות של חופש מצפון, אדוקי האמונה הישנה - שנפרדו מהכנסייה הרוסית האורתודוקסית לאחר עידן הפטריארך. הרפורמה של ניקון ב-1653 (הרסקול), והנצרות הרוחנית (אנ'). הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית עצמה מעולם לא אסרה על התנסות דתית אישית ומיסטיקה ספקולטיבית, ואלמנטים גנוסטיים הוטמעו בנצרות האורתודוקסית מאז המאה השישית, ולאחר מכן התחזקו על ידי הפופולריות של הגותו של יאקוב במה ובתי מדרשות אורתודוקסים מהמאה ה-17.
עד סוף המאה ה-18, "אמונה כפולה", דת פופולרית ששמרה על הפנתיאיזם הסלאבי תחת עולם מתנצר, הוערכה בקרב אינטלקטואלים שניסו לשרטט את הייחודיות הרוסית מול המערב. ב-17 באפריל 1905, ניקולאי השני, קיסר רוסיה קבע שלמיעוטים דתיים יש את הזכות לחגוג בפומבי את הליטורגיה שלהם. במאה העשרים, פילוסופיות ותנועות אזוטריות (אנ') ונסתרות, כולל ספיריטואליזם, תיאוסופיה, אנתרופוסופיה, הרמטיציזם, קוסמיזם רוסי ואחרות, קרסו. במקביל החלה האימפריה לעשות צעדים לקראת ההכרה בריבוי הדתות שהיא באה להקיף, אך הם הגיעו לסיומה פתאומי עם המהפכה הרוסית (1917). לאחר המהפכה, הכנסייה הרוסית האורתודוקסית איבדה את הפריבילגיות שלה, כמו כל דתות המיעוטים, והמדינה החדשה התקדמה לאתאיזם מדיני. תחת ברית המועצות, חוותה הכנסייה הרוסית האורתודוקסית תקופות של דיכוי ותקופות של תמיכה ושיתוף פעולה מצד המדינה. למרות מדיניות האתאיזם הממלכתי, מפקדי האוכלוסין דיווחו על רמת דתיות גבוהה בקרב האוכלוסייה. ב-1929, 80% מהאוכלוסייה היו מאמינים, וב-1937 שני שלישים תיארו את עצמם כמאמינים, מתוכם שלושה רבעים כנוצרים אורתודוקסים. הכנסייה הרוסית האורתודוקסית נתמכה תחת יוסיף סטלין בשנות ה-40, לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר מכן דוכאה בכבדות תחת ניקיטה חרושצ'וב בשנות ה-60, ולאחר מכן התחדשה שוב בשנות ה-80. בעוד שהיא הוקמה מחדש באופן חוקי רק ב-1949, לאורך כל התקופה הסובייטית תפקדה הכנסייה כזרוע של הק.ג.ב.. היררכיים רבים של הכנסייה הפוסט-סובייטית היו סוכני ק.ג.ב לשעבר, כפי שהוכח בפתיחת ארכיוני הק.ג.ב בשנות ה-90.
מאז התמוטטות ברית המועצות בשנים 1987–1991, נאבקה הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית להחזיר לעצמה את המונופול הקודם על החיים הדתיים. במהלך התקופה הסובייטית התנפצו מחסומים דתיים, שכן הדתות לא היו קשורות עוד למוצא אתני ולמסורת משפחתית, והתרחשה עקירה נרחבת של עמים. זה, יחד עם ההתפתחות המהירה המתמשכת יותר של התקשורת, הביאו לערבוב חסר תקדים של תרבויות דתיות שונות.
סנט ג'ורג' והדרקון, אייקון מהמאה ה-16 מפסקוב.
השילוש (1729), אייקון של אמן לא ידוע מטבולסק.
המרד של מנזר סולובצקי (1885), מאת סרגיי מילורדוביץ'.
קבוצת מולוקנים, שנות ה-70.
מעגל אתאיסטים צעירים בבית ספר במורום, שנות ה-30.