stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
2020 בנפאל
בעלי תפקידים

נשיא: בידהיה דווי בהנדארי
סגן נשיא: Nanda Kishor Pun(אנ')
ראש הממשלה: חדגה פרסאד אולי
שופט ראשי: כולנדרה שומשר רנה (אנ')
יו"ר בית הנבחרים: אגני סאפקוטה (אנ')
יו"ר האספה הלאומית: גאנש פרסאד טימילסינה (אנ')
אירועים

23 בינואר – בחירות חלקיות להאספה הלאומית (18 מקומות)
24 בינואר – מקרה ראשון של קורונה במדינה.
5 בפברואר – הרשות למלחמה בשחיתות שלטונית החלה בחקירה נגד 175 אנשים לרבות 3 שרים לשעבר.
24 במרץ – הכרזה על מצב חרום וסגר במדינה.
16 במאי – מקרה ראשון של מוות מקורונה במדינה.
18 במאי – הממשלה אישרה מפה חדשה של המדינה תוך הוספת 335 קמ"ר בצפון-מערב.
18 במאי – בעקבות הגשמים הזים נהרגו 132 אזרחים ו-53 נעדרים.
20 בדצמבר – לאור החלטת יו"ר בית הנבחרים להתחיל בהליך הצבעת אי-אמון ראש הממשלה מפזר אותו. תחילת מהומות ברחבי המדינה.
31 בדצמבר – מספר המאומתים מנגיף קורונה הגיע ל-260,593 מהם 1,856 נפטרו.
אנשים שנפטרו

21 בספטמבר - אנג ריטה (נולד ב-1948), מטפס הרים, שהעפיל עשרים ושתיים פעמים לפסגת האוורסט, מתוכן עשר פעמים ללא מכלי חמצן.
הערות שוליים

↑  (Updated) Voting over to elect 18 National Assembly members - OnlineKhabar English News (באנגלית בריטית)
↑  Nepal confirms first case of new coronavirus infection - Xinhua | English.news.cn, www.xinhuanet.com
↑  ललितानिवास जग्गा प्रकरणमा को-को विरुद्ध मुद्दा ? (सूचीसहित), Online Khabar (באנגלית אמריקאית)
↑  आज बिहानैबाट मुलुकभर लक डाउन, नटेर्नेलाई छ महिनासम्मको कैद, pahilopost.com
↑  Nepal reports its first Covid-19 death, kathmandupost.com (ב־)
↑  लिम्पियाधुरासहित ३३५ वर्ग किलोमिटर भूमि अब नेपालको नक्सामा, ekantipur.com (בנפאלית)
תקופת טאישו

הקיסר יושיהיטו
תקופת טאישו (ביפנית: 大正時代 Taishō jidai, מילולית: "תקופת הצדק הגדול") היא התקופה בהיסטוריה של יפן בה שלט במדינה הקיסר יושיהיטו, מ-30 ביולי 1912 עד 25 בדצמבר 1926. בריאותו של הקיסר הייתה רופפת, דבר שאיפשר את מעבר הכוח בפוליטיקה היפנית מקבוצת האוליגרכים שהחזיקה בכוח מראשית תקופת מייג'י, אל הדיאט של יפן ואל המפלגות הדמוקרטיות. לפיכך מכונה התקופה "הדמוקרטיה של טאישו" ביפן; התקופה בולטת על רקע תקופת מייג'י הסוערת מבחינה מדינית שקדמה לה, ועל רקע החלק הראשון של תקופת שווה, שהתאפיין במיליטריזם.
מורשת מייג'י

הקיסר מוצוהיטו נפטר ב-30 ביולי 1912, ויורש העצר, הנסיך יושיהיטו, הפך להיות קיסר יפן ופתח את תקופת טאישו. סופה של תקופת מייג'י התאפיין בהשקעות ענק של ממשלת יפן בתוכניות פיתוח והגנה, שהותירו את קופת המדינה מרוששת.
האירועים שהתחוללו ביפן מאז רסטורציית מייג'י ב-1868 הובילו להשגת מטרות כלכליות ופוליטיות, מבית ומחוץ, מבלי שנפלה המדינה תחת שלטון קולוניאלי של מעצמה זרה. בנוסף, הובילו אירועים אלה לצמיחת מעמד אינטלקטואלי, בעידן בו החלו הסוציאליזם ומעמד הפועלים לצבור כוח והשפעה. תנועות שמאל ייבאו ליפן רעיונות שונים, כגון זכות בחירה, רווחה, זכויות עובדים והפגנות לא-אלימות. עם זאת, דיכויין של תנועות השמאל על ידי הממשלה הוביל להתחזקותן של תנועות שמאל קיצוני, ובתמורה לדיכוי קשה יותר, שסופו בהתפרקות המפלגה הסוציאליסטית של יפן ב-1906, שנה אחת בלבד לאחר יסודה.
בראשית תקופת טאישו פרץ המשבר הפוליטי של טאישו. כשניסה סיונג'י קינמוצ'י לקצץ בתקציב הצבא, התפטר שר הצבא, ובעקבותיו התמוטטה כל ממשלת ריקן סייוקאי (立憲政友会, "ידידי הממשלה החוקתית"). סיונג'י ויאמגאטה אריטומו סירבו שניהם לקבל את תפקיד ראש הממשלה, ונוצר משבר. הזעקה הציבורית סביב התערבות הצבא בפוליטיקה והשבתו של קאצורה טרו לקדנציה שלישית כראש הממשלה, הובילו לקריאות נוספות לחיסול פוליטיקת האוליגרכים. ימאמוטו גונבאה החליף את קאצורה בראשות הממשלה ב-12 בפברואר 1913, ובאפריל 1914 החליף אוקומה שיגנובו את יאממוטו בתפקיד זה.
מלחמת העולם הראשונה וההגמוניה בסין

היפנים ניצלו את התעסקותם של הגרמנים במלחמה האירופאית (שתהפוך למלחמת העולם הראשונה), ומתוך שאיפה להרחיב את אזור ההשפעה שלה בסין, הכריזה האימפריה היפנית מלחמה על האימפריה הגרמנית ב-23 באוגוסט 1914. היפנים כבשו במהירות את השטחים בבעלות גרמנית במחוז שאנדונג, באיי מריאנה, באיי קרוליין ובאיי מרשל שבאוקיינוס השקט.
בעוד בעלות בריתה המערביות היו עסוקה בלחימה באירופה, שאפה יפן לחזק את מעמדה בסין על ידי הצגת מסמך "עשרים ואחת הדרישות" ב-1915, שבו הגדירה את האינטרסים הפוליטיים והכלכליים שלה בסין. במסמך זה, בנוסף לסיפוח שטחים בבעלות גרמנית, שטחים במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית, דרשה יפן שותפות על אזור מכרות במרכז סין, אסרה על סין להחכיר אזורי חוף לצד שלישי, והגישה דרישות פוליטיות, צבאיות וכלכליות נוספות, שאם היו מתקבלות היו הופכות את סין למדינת חסות של יפן. לאור ההתקדמות האיטית במשא ומתן עם הממשלה הסינית, ולאור עליית הרגשות האנטי-יפניים בסין והביקורת הבינלאומית, נאלצה יפן לוותר על הסעיפים שהיו הופכים את סין למדינת חסות, וההסכם נחתם במאי 1915.
יפן השלימה את הגמוניה שלה בצפון סין ובאזורים נוספים באסיה על ידי חתימת הסכמים בינלאומיים נוספים. הסכם עם רוסיה ב-1919 סייע לחיזוק השפעתה של יפן במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית, והסכם עם בריטניה, צרפת וארצות הברית ב-1917 הכיר בסיפוחים היפנים בסין ובאוקיינוס השקט. לקראת סוף המלחמה הזמינו מדינות ההסכמה ציוד צבאי מיפן, והדבר סייע להתפתחות ולגיוון הכלכלה היפנית, ועד סוף המלחמה הפכה יפן ממדינת חוב למדינה מלווה, בפעם הראשונה.
השפעתה של יפן באסיה גברה עם חיסול שלטון הצארים ברוסיה והמהפכה הבולשביקית בסיביר ב-1917. צבא יפן תכנן לנצל את חוסר השקט הפוליטי בסיביר ולהשתלט על האזור, עד לימת באיקל. על מנת לעשות זאת נאלצו היפנים לשאת ולתת עם הסינים לגבי מעבר חיילים יפנים דרך שטחים סיניים. אף על פי שהכוח שנשלח הצטמצם כדי לא לעורר ביקורת מצד ארצות הברית, עדיין נשלחו יותר מ-70,000 חיילים, שהצטרפו לכוח משלוח של מדינות ההסכמה בסיביר ב-1918.
טראוצ'י מסטאקה החליף את אוקומה שיגנובו בראשות הממשלה ב-9 באוקטובר 1916. ביולי 1918 פרצו ביפן מהומות האורז, במחאה על העלייה תלולה במחיר האורז, שגרמה למצוקה כלכלית קיצונית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה: דמוקרטיית טאישו

בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה נהנתה יפן משגשוג כלכלי. היא השתתפה בוועידת השלום בפריז ב-1919 בתור מעצמה צבאית ותעשייתית, ואף התקבלה כחברה ב"חמש הגדולות" של הפוליטיקה הבינלאומית החדשה. יפן קיבלה גם מושב קבע במועצת חבר הלאומים, וחוזה ורסאי סיכם את העברת הטריטוריות הגרמניות בשאנדונג לידיה, צעד שהוביל למחאות אנטי-יפניות בסין. בנוסף, יפן קיבלה מנדט חבר הלאומים על האיים באוקיינוס השקט, שהיו בעבר בשליטה גרמנית. על אף תפקידה הזוטר יחסית במלחמה, סיימה אותה יפן כאחת מהמעצמות הבולטות בעולם.
המערכת הדו-מפלגתית שהתעצבה ביפן בראשית המאה ה-20 הגיעה לשיאה לאחר מלחמת העולם השנייה, ונתנה לתקופה את כינויה: "דמוקרטיית טאישו." הארה טקאשי, בן חסותו של סיונג'י, היה לראש הממשלה היפני הראשון שלא בא ממשפחת סמוראים ב-1918. הוא ניצל את השפעתו וקשריו בפוליטיקה של יפן, ומינה את טנאקה גיאיצ'י לתפקיד שר המלחמה, שכן גישתו ליחסי צבא-ממשל אזרחי היו טובים יותר מקודמו בתפקיד. אף על פי כן, בפני הארה ניצבו מספר בעיות: אינפלציה, הצורך בהתאמת כלכלת יפן לתקופה של אחרי המלחמה, עליית איגודי הפועלים ועוד. הארה לא ניסה למצוא פתרונות חדשים לבעיות אלה, ונקט בפתרונות ישנים. הוא לא ערך רפורמות, מלבד הגבלת זכויות הבחירה, וכך הקטין את סכנת נפילת מפלגתו מהשלטון.
עם תפיחת החוב הלאומי והחלת חוקי הבחירות החדשים, התפכח הציבור היפני והחלו להשמע קריאות לזכות בחירה אוניברסלית ולהדחת המפלגות הישנות. סטודנטים, מרצים באוניברסיטאות ועיתונאים, בתמיכת איגודי הפועלים ובהשראת מנהיגים דמוקרטים, סוציאליסטים, קומוניסטים ואנרכיסטים, ערכו הפגנות ענק וקראו לזכות בחירה אוניברסלית ב-1919 וב-1920. בבחירות הבאות ניצחה שוב מפלגת השלטון של הארה, אך בהפרש קטן בלבד. ברוח התקופה, קמו מספר מפלגות חדשות, בהן המפלגה הקומוניסטית של יפן והמפלגה הסוציאליסטית.
במהלכה של התסיסה הפוליטית, התנקשה קבוצה של פועלי מסילות רכבת בהארה, ב-1921. לאחריו נבחר לראשות הממשלה רצף של אנשים ללא השתייכות מפלגתית. חשש מזכות בחירה לכל, משמאל פוליטי חזק ומשינויים סוציאליים הוביל לחקיקת החוק לשמירה על הסדר הציבורי ב-1925, שאסר על כל שינוי במבנה הפוליטיקה או על ביטול הקניין הפרטי.
אי-הסדר הפוליטי והפלגנות בדיאט של יפן הביאו להתאחדות של מספר מפלגות בשנים הבאות. עם זאת, משברים כלכליים המשיכו להכות במדינה, והיקשו על כל מפלגה להחזיק בשלטון. אף על פי שלמשבר הכלכלי העולמי של סוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 לא נודעה השפעה רבה ביפן, הוא השפיע על תחושות הציבור היפני, והביא לבסוף לניסיון התנקשות בראש הממשלה דאז, המאגוצ'י אוסאצ'י ב-1930. אוסאצ'י שרד את התקיפה, אך נאלץ להתפטר שנה לאחר מכן, ומת תוך זמן קצר.
קומוניזם והתגובה

ניצחון הבולשביקים ברוסיה ב-1917, העניק להם תקוות בדבר מהפכה עולמית והוביל להקמת הקומינטרן. הקומינטרן ראה ביפן יעד חשוב שעשוי לסייע להצלחת המהפכה במזרח אסיה, ופעל להקמת המפלגה הקומוניסטית של יפן, שנוסדה לבסוף ביולי 1922. מטרות המפלגה היו ביטול הפאודליזם והמונרכיה, הכרה בברית המועצות והסגת כל הכוחות היפנים מסחלין, מסין, מקוריאה ומטאיוואן. בעקבות זאת, פתחה הממשלה בדיכוי המפלגה, מעשה שהוביל לניסיון התנקשות ביורש העצר, הנסיך הירוהיטו. החוק לשמירה על הסדר הציבורי, שנחקק ב-1925, נועד לתת מענה "למחשבות המסוכנות" שמפיצים גורמים קומוניסטים בתוך יפן.
עם זאת, שינוי חוקי הבחירות ב-1925 איפשר לאישים קומוניסטים להתמודד, אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק. חוק שמירה על הסדר הציבורי חדש מ-1928 הצר עוד יותר את צעדי הקומוניסטים, שכן הוא אסר גם על מפלגות בהן חברים גורמים קומוניסטים. ב-1926 נאלצה המפלגה הקומוניסטית של יפן לרדת למחתרת, ב-1929 חוסלה כמעט כל ההנהגה שלה, וב-1933 היא למעשה נמחקה.
פאן-אסייתיות היה אחד ממאפייני הימין הפוליטי ביפן, מאז ימי רסטורציית מייג'י. סמוראים-לשעבר שהתפכחו הקימו אגודות פטריוטיות, כגון קוקוריוקאי, שהוסיפו לתסיסה הציבורית ותמכו במטרות אולטרה-לאומניות, עד סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר ניצחונותיה של יפן על סין ועל רוסיה, התרכזו הלאומנים היפנים בבעיות הפנים במדינה, כגון סוציאליזם וקומוניזם.
מדיניות חוץ

עליית הלאומיות בסין, ניצחון הקומוניסטים ברוסיה ונוכחותה הגוברת של ארצות הברית במזרח אסיה פעלו כולם לרעתה של יפן. המשלחת הבינלאומית שנשלחה לסיביר, הפעילות בסין ותוכניות ממשלתיות נרחבות רוקנו את קופת המדינה. לפיכך הנהיגה הממשלה הגבלות על עולם העסקים, דחפה את הפיתוח התעשייתי ואת הכלכלה, והכינה את הקרקע לצמיחת הזאיבצו. בתקופה זו החלה הממשלה היפנית לראות בארצות הברית - בעלת בריתה הראשונה ומקור למוצרי יבוא רבים ולהלוואות - מכשול בדרך להפיכתה של יפן למעצמה כלכלית וצבאית באסיה, מכיוון שזו האחרונה הייתה נחושה לעצור את האימפריאליזם היפני.
נקודת מפנה ביחסי שתי המדינות הגיעה בוועידה הימית בוושינגטון ב-1921-1922, שקבעה הגבלות חימוש על מדינות בעלות אינטרסים באוקיינוס השקט ובמזרח אסיה. יפן, ששאפה לחזק את כלכלתה על ידי השתלטות על אזורים עשירים במשאבים, ראתה בהגבלות אלה גזר דין מוות לשאיפות אלה. אף על פי כן, חתמה יפן על אמנת וושינגטון.
בהסכם ארבע המעצמות, שנחתם ב-13 בדצמבר 1921, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת ויפן לשמור על הסטטוס קוו באוקיינוס השקט, להימנע מהתפשטות טריטוריאלית נוספת, ולהתייעצות הדדית במקרה של סכסוך בנושא זה. בהסכם חמש המעצמות, שנחתם ב-6 בפברואר 1922, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה ויפן להגביל את גודל ציין, קוטר קני תותחי הים שברשותן וגודל האוניות שברשותן. נקבע גם כי היחס בין גודל שלושת הציים הגדולים בעולם דאז - האמריקאי, הבריטי והיפני - יעמוד על 3:5:5. בהסכם תשע המעצמות, שנחתם באותו היום, הסכימו ארצות הברית, בריטניה, צרפת, יפן, סין, איטליה, בלגיה, הולנד ופורטוגל לבטל את מדיניות הדלת הפתוחה, שפגעה בריבונותה של סין, ועודדו אותה להקים שלטון עצמאי. בהסכם זה ויתרה יפן גם על שטחיה בסיביר ובשאנדונג, שכבשה במלחמת העולם הראשונה, ונאלצה להכיר בעצמאותה ושלמותה של סין.
סופה של דמוקרטיית טאישו

באופן כללי, פנתה הפוליטיקה היפנית לכיוון הדמוקרטיה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. עם זאת, הפוליטיקה היפנית חסרה מסורת של ממשלה פרלמנטרית, ולפיכך ממשלות אלה לא החזיקו מעמד לנוכח המשברים הכלכליים והלחצים הפוליטיים של שנות ה-30, שבמהלכן הלכה השפעתם של אנשי הצבא על הפוליטיקה וגברה, עד שהשתלטו עליה בראשית תקופת שווה.
ראו גם

קיטנו צ'ו
לקריאה נוספת

Gordon, Andrew. A Modern History of Japan: From Tokugawa Times to the Present. Oxford University Press, 2003. ISBN 9780195110609.
Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2000. ISBN 9780674003347
צופים יפנים באימון בנשק
2020 בצ'אד

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  2019   2018  2017 |  דגל צ'אד | 2020  בצ'אד |  »»»  2021   2022   2023 |
כל ערכי השנים בצ'אד • אירועים בולטים בעולם ב-2020 לוח שנה של שנת 2020
אירועים בשנת 2020 בצ'אד.
בעלי תפקידים

הנשיא: אידריס דבי
אירועים

מתמשך – מגפת הקורונה בצ'אד
19 במרץ – מקרה ראשון של קורונה במדינה.
28 באפריל – מקרה ראשון של מוות מקורונה במדינה.
31 בדצמבר – מספר מאומתים בקורונה הגיע ל-2,113 מהם 104 נפטרו.
הערות שוליים

↑  Chad confirms first case of coronavirus: government statement - Reuters, web.archive.org, ‏2020-03-20
תקופת מגדל דוד

כרזה עבור התערוכה השלישית של "אגודת אמנים עברית" במגדל דוד. אפריל 1924.
תקופת מגדל דוד הוא כינוי המתאר את האמנות הישראלית במהלך שנות העשרים של המאה ה-20. הכינוי נטבע בעקבות תערוכות מגדל דוד, שנערכו במבנה מגדל דוד באותה תקופה. במקום סגנון אמנותי אחיד, ניתן למצוא בתקופה זו יצירות אמנות בסגנונות מנוגדים, המשקפות את תפיסת העולם של האמנים ביחס למציאות החברתית, הפוליטית והאמנותית בארץ ישראל ומחוץ לה. לצד האמנות שנוצרה ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", והתאפיינה במוטיבים דקורטיביים ובהשפעת האר נובו, יצרו האמנים הארץ-ישראלים הצעירים יצירות אמנות המשקפות מגוון של השפעות המודרניזם.
רקע: ארץ ישראל בראשית המאה ה-20

מגוון האמירות והסגנונות של אמנים בארץ ישראל בתקופת מגדל דוד משקף את פרשת-הדרכים ההיסטורית המכריעה בתולדות עם ישראל, שהקדימה את התקופה ונמשכה בימי "היישוב" תחת המנדט הבריטי.
החברה היישובית הייתה נתונה בתהליכים מואצים של שינוי מאז החלה העלייה הראשונה בשנת תרמ"ב (1881). שאיפתן של קבוצות אליטה מבין העולים הייתה לא רק להתיישב בארץ הקודש ולהתערות בה מבחינה נפשית ורוחנית, כרוב קודמיהם שהשתייכו אל "היישוב הישן", אלא לעצב אותה בדמותם ועל פי זהותם; זו הכילה, לפי תודעתם העצמית, רכיבים "ישנים" ומסורתיים ו"חדשים" ומהפכניים, שהיו שלובים זה בזה במסכת רעיונית ייחודית.
מראשית המאה ה-20 פעלו אנשי העלייה השנייה לשינוי מעמדה ומצבה של החברה היהודית בארץ ישראל. התמורה המכרעת הגיעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914 והמאורעות בעקבותיה: ב-1917 התחוללה מהפכה ברוסיה והבולשביקים תפסו את השלטון; האימפריות העות'מאנית והאוסטרו-הונגרית התפרקו למדינות לאום, וגם המעצמות הקולוניאליות המנצחות, ובראשן בריטניה וצרפת, החלו למעשה תהליך של התכנסות. לאחר חתימת הסכמי השלום ובעטיים, השתרר סדר עולמי חדש; ואילו בארץ ישראל התגבש בהדרגה שלטון המנדט הבריטי, החל מהצהרת בלפור וכניסתו של הצבא לארץ ישראל, דרך כיבושה בשלבים במהלך 1918, החלת ממשל צבאי ואחר כך ממשל אזרחי ב-1920, וכלה בפרסומו של "הספר הלבן" הראשון ב-1922. הבריטים הביעו תמיכה למעשה בהנהגה הציונית, כאשר אפשרו למשלחות ועד הצירים והדסה לבוא לארץ ישראל ולהקים בה מסגרות בסיס לריבונות יהודית עתידית מוצהרת; ומאידך גיסא, הפריעו לתנועת העלייה לארץ ופירקו את גדודים העבריים, שגויסו במהלך מלחמת העולם הראשונה ונתלו בהם תקוות ציוניות רבות.
תערובת של קולות נשמעה בשנים שאחרי המלחמה בציבוריות היהודית, ובכלל זה בקרב פעילי התנועה הציונית. שימשו בה בערבוביה דתיות ומסורת, לאומיות ומודרניזם, ליברליזם וקומוניזם. הזרמים הרעיוניים והפוליטיים הללו מצאו כולם מקום בחברה היישובית הקטנה בשנות העשרים, והאמירות האמנותיות השונות היו שלובות בהם ומושפעות מהם.
אנשי תקופת העלייה השלישית בשנים 1918-1923 היו חדורים ברוח מהפכנית מרחיקת לכת, ונתונים בשיח מתמיד עם הסביבה היישובית. אולם השפעתם הייתה גם בשל מספרם (לאחר המלחמה נאמדה אוכלוסיית היישוב בכ-56 אלף נפש, ואומדן המהגרים-העולים היהודים הרבים שהגיעו לארץ ישראל, בקיזוז מספר היורדים, נאמד בכ-35 אלף נפש) וגם, במידה רבה, בשל מנעד הרעיונות החדש שהביאו באמתחתם לארץ. רוב הבאים היו ילידי מזרח אירופה, צעירים ובעלי תפיסת עולם ציונית על כל גווניה. רבים מהם, ובמיוחד הצעירים והיוצרים שביניהם, עברו בשנות העשרים תהליך של עיצוב והתהוות תפיסת עולמם היהודית העברית החדשה, במקביל לעבודתם החלוצית בבניית כבישים ובתים, והסבל הניכר, כתוצאה מעוני, רעב ותחלואה. אולם, תוך כדי תהליך הבנייתה של הזהות ותפיסת העולם העצמית, הם השפיעו גם על תושבי ארץ-ישראל הוותיקים שקדמו להם: אנשי העלייה הראשונה והשנייה ו"היישוב הישן".
תערוכות מגדל דוד - "מלחמת התרבות הראשונה באמנות הישראלית"

פתיחתן של התערוכות במגדל דוד בירושלים באפריל 1921 ביטאה את השאיפה לביסוסו של מרכז אמנותי בארץ ישראל. על אף שהתערוכות נועדו לשקף את מכלול העשייה האמנותית בארץ ישראל, הרי שאמנותם של התושבים הערבים, המוסלמים או הנוצרים, הוצגה בעיקר במסגרת היסטורית-ארכאולוגית. האמנים היהודים, לעומת זאת, ביקשו לשקף את העשייה בת הזמן, ששאבה את השראתה מייצוגים של העבר ההיסטורי היהודי, כמו גם מתנועות האוּמנות והאמנות המודרנית האירופית.
בייחוד בלט הדבר בקרב חברי "אגודת אמנים עברית", שביקשו לפתח אסתטיקה ברוח "עברית". הקבוצה, שרוב חבריה היוו את דור התלמידים של "בצלאל", ארגנה שורה של תערוכות במגדל דוד ומחוץ לו, והציגה בהן בעיקר יצירות בהשפעת האמנות הפוסט-אימפרסיוניסטית והאקספרסיוניסטית.
אחת התערוכות המרכזיות הייתה תערוכת יחיד של ראובן רובין, שהוצגה במגדל דוד בשנת 1924. רובין הציג בתערוכה עבודות חדשות המשקפות את המעבר מהשפעה דתית-נוצרית, בציוריו אל ציור עמוס בסממנים "ארצישראליים". בין העבודות שזכו לתשומת לב רבה היה הטריפטיכון "פירות ראשונים" (1924), שזכה לתגובות נלהבות של אנשי רוח שונים כגון חיים נחמן ביאליק, שמואל הוגו ברגמן ואחרים. אולם, התפיסה של ציור מודרניסטי שהציג רובין לא הייתה נחלת הציבור כולו. אלבום הדפסי העץ שיצר, "מבקשי אלוהים" (1923), ושנשלח על ידיו כמתנה לנציב העליון, נדחה בטענה שהנציב אינו "רוחש כל אהדה לאסכולה זו של האמנות".
תפיסות כמו אלו של רובין הלכו והתפשטו בקרב האמנים הצעירים במחצית הראשונה של העשור. באותה עת המשיכה האמנות ה"בצלאלית" לטפח את ערכי הקלאסיציזם, היוגנדסטיל והאר-נובו, ואת הריאליזם המזרח-אירופי. יצירתם של אמני "בצלאל" התקיימה במרחב אמנותי שימושי בעיקרו, והתאפיינה "בהחדרת מערכות בלתי קאנוניות - כגון עיטור ועיצוב - לתחומי האמנות הגבוהה לשם יצירת סגנון."
אבל יותר מכול החלו האמנים הצעירים להבחין בפער ההולך וגדל בין "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" לבין העולם האמנותי העולמי. דוגמה לניסיונו של בוריס שץ לדחות לחלוטין את האמנות המודרנית הייתה סגירת הספרייה של "בצלאל" בפני התלמידים, מחשש שיושפעו ממנה לרעה. בביקורת שפורסמה ב-1928 כתב אגן כי לעומת אנשי "בצלאל" הרי שהאמנים המודרניים "מציירים את הארץ מתוך אהבה ורצון להבינה ולתפוש את צבעיה וקוויה בהתאם לזרמים האמנותים המהלכים בעולם".
עד לסופו של העשור הפכו הערכים שעל פיהם פעל "בצלאל" לבלתי רלוונטיים, כיוון שלא הלמו עוד את המצב הפוליטי האידאולוגי של ארץ ישראל. לבד מביקורת על איכותם המשתנה של תוצרי הסדנאות של "בצלאל", התחזקות גורמי שמאל בקרב היישוב העלתה ביקורת על השימוש בסמלים לאומיים ודתיים כביטוי כמעט יחיד לאמנות עברית. ב-1929 נסגר בית הספר, לאחר שהגופים הציוניים סירבו לתמוך עוד בהמשך פעילותו.
יגאל צלמונה הציג את העימות בין אנשי "בצלאל" לאמנים ה"מורדים" כעימות בין תפיסה של "מהגרים" לתפיסת "ילידים". אנשי הדור הוותיק של "בצלאל" ביקשו ליצור אמנות לאומית, שהתמקדה בסממנים סמליים מן העבר היהודי-אירופי. בכך ביטאו אמנים אלו את הרצון להשתלבות בעולם האמנות האירופי. מורי "בצלאל" זכו לתמיכת השכבה הבורגנית של היהדות העולמית, ורבות מן ההזמנות לתוצרי הסדנאות של המוסד הגיעו מחוגים מסורתיים או רפורמיים בארצות הברית. דור התלמידים המודרניים, לעומתם, ראה בצורך לגיבוש תרבות עברית מקומית צורך מרכזי, המשתלב עם רוח תנועת העבודה הארץ ישראלית. רבים מהם פעלו בהשפעת האוונגרד האירופי, שרבים נחשפו אליו במסגרות שונות, בעיקר בצרפת. אמנים אלו, טען צלמונה, ביקשו לתאר את המציאות של ארץ ישראל בת זמנם, תוך יצירת זיקות בין העשייה האמנותית והתוכן שלה.
גלריית תמונות

"מקס נורדאו" (1924) מאת בוריס שץ
זאב רבן לפני ארון-הקודש מתוצרת "בצלאל" שהוצג בתערוכה הראשונה במגדל דוד (1921)
"טבריה", פרט ממערכת עיטורי קרמיקה מתוצרת בצלאל בבית הספר אחד העם (1924)
"יהודה המשוחררת" פרט מעיטור קרמיקה מתוצרת בצלאל בבית ביאליק (1925)
דמותו של הרצל על גבי סיכה (1913-1929) בעיצוב ראובן ליפשיץ (ליף) מתוצרת בצלאל, אוסף מוזיאון ישראל
שער קטלוג "התערוכה האמנותית הראשונה בארץ ישראל" (1920)
"יהודה המתעורר" (1925) מאת אברהם מלניקוב, הפארק הלאומי, רמת-גן
כרזה לתערוכת אמנות מודרנית בצריף "האוהל", (1926)
דיוקן עצמי (1924) מאת ראובן רובין, אוסף מוזיאון ישראל
"אשה עם פרוות שועל" (1928) מאת משה קסטל, אוסף מוזיאון קסטל
"דיוקן עצמי" (1924) מאת אריה לובין, אוסף מוזיאון ישראל
"בני" (1924) מאת חנה אורלוף, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
"דיוקן ח"נ ביאליק" (1928) מאת חנה אורלוף. אוסף בית ביאליק.
לקריאה נוספת

יגאל צלמונה (עורך), ימי מגדל דוד, מלחמת התרבות הראשונה באמנות ישראל, אלבום התערוכה, מגדל דוד המוזיאון לתולדות ירושלים תשרי תשנ"ב
הערות שוליים

↑  ראו: צלמונה, יגאל, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010, עמ' 51; יהודה ארז, ספר העלייה השלישית, א, תל אביב, הוצאת עם עובד, תשכ"ד-1964.
↑  השיבוש במקור.
↑  ראו: סטודיו, מס' 56, ספטמבר 1994, ללא מספרי עמודים.
↑  ראו למשל: כרמלה רובין, מקום חלום, ירושלים: מוזיאון ישראל, 2007, עמ' 37-13.
↑  ראו: ראובן רובין, ציטטה, בתוך: סטודיו, 56, ספטמבר 1994. ללא מספרי עמודים.
↑  ראו: Ofrat, Gidon, Art in Israel, Westview Press, 1998, p. 27.
↑  צלמונה, יגאל, ימי מגדל דוד, מלחמת התרבות הראשונה באמנות ישראל, מגדל דוד, המוזיאון לתולדות ירושלים, ירושלים, 1991, עמ' 15.
↑  ראו: תמוז, בנימין (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980, עמ' 38.
↑  אגן, "בצלאל", כתובים, תל אביב (12.1.1928). מצוטט בתוך: שילה-כהן, נורית, "בצלאל" של שץ, ירושלים, מוזיאון ישראל, תשמ"ג-1983, עמ' 231.
↑  ראו: צלמונה, עמ' 49, 58.
↑  ראו: עפרת, גדעון, "2 ביוני 1925", בתוך וושינגטון חוצה את הירדן, ירושלים, הוצאת הספרייה הציונית, 2008, עמ' 149-150.
↑  ראו: עפרת, גדעון, "2 ביוני 1925", בתוך: וושינגטון חוצה את הירדן, הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים, 2008, עמ' 145-153, ובמיוחד עמ' 151-152.
↑  ראו: פישר, יונה, מגדל דוד, ראשית הציור בארץ-ישראל, ירושלים, מוזיאון ישראל, 1968, ללא מספרי עמודים.
↑  ראו: דונר, בתיה, מאוסף פרמן למוזיאון תל אביב, תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2002, עמ' 13.
↑  האולם שכן ליד בית הספר למסחר ומול שער תל אביב (כיום רחוב נחלת בנימין פינת מוהליבר).
↑  ראו: דונר, בתיה, מאוסף פרמן למוזיאון תל אביב, תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2002, עמ' 25.
↑  ראו: צלמונה, יגאל, 100 שנות אמנות ישראלית, ירושלים, מוזיאון ישראל, 2010, עמ' 78.
↑  ראו: דונר, בתיה, מאוסף למוזיאון, 1920-1932, תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2002, עמ' 20-21.
↑  הארץ, 18.12.1925.
↑  אורי צבי גרינברג, "טיוטת מאמר על תערוכת זריצקי בבית-הנכות הלאומי בצלאל", סטודיו, מס' 56, ספטמבר 1994, עמ' 6.
↑  טורים, 1933. מצוטט בתוך: סיפורה של אמנות ישראל, (עורך: בנימין תמוז), גבעתיים: מסדה, 1980, עמ' 49.
אוהלים בחצר מגדל דוד (תצלום משלהי שנות העשרים).
רחוב אלנבי בתל אביב בשנות העשרים, גלויה בהוצאת "האחים אליהו".
ראובן רובין מצייר את הפנל המרכזי ב"פירות ראשונים".
מבנה בצלאל (1913)
תערוכת אמנות מודרנית בצריף "האוהל", 1926.
ידיעה על פתיחת תערוכת "מסד", עיתון הארץ, 27 בדצמבר 1929
1981 בארצות הברית

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1980   1979  1978 |  דגל ארצות הברית | 1981  בארצות הברית |  »»»  1982   1983   1984 |
כל ערכי השנים בארצות הברית • אירועים בולטים בעולם ב-1981 פורטל ארצות הברית • לוח שנה של שנת 1981
1981 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 205 שנה מיום היווסדה.
הנהגה

הנשיא: ג'ימי קרטר (המפלגה הדמוקרטית) עד 20 בינואר, רונלד רייגן (המפלגה הרפובליקנית)
סגן הנשיא: וולטר מונדייל (המפלגה הדמוקרטית) עד 20 בינואר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש (המפלגה הרפובליקנית)
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
20 בינואר – רונלד רייגן מושבע לנשיא ה-40 של ארצות הברית.
20 בינואר – מסתיים משבר בני הערובה באיראן
10 בפברואר – שריפה במלון קזינו הילטון בלאס וגאס והורג שמונה ו-198 נפצעו
6 במרץ – וולטר קרונקייט פורש מהגשת החדשות ברשת CBS לאחר 19 שנה
30 במרץ – ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן נשיא ארצות הברית
12 באפריל – שיגור ראשון של מעבורת חלל: קולומביה ממריאה למשימתה הראשונה
27 באפריל – מעבדות זירוקס פארק מציגות את עכבר המחשב
5 ביוני – נגיף האיידס מזוהה לראשונה על ידי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן לאחר שחמישה צעירים הומוסקסואלים מלוס אנג'לס לקו בדלקת ריאות הקשורה לאיידס (הם לקו בה במהלך מחצית השנה שקדמה לתאריך פרוץ המגפה).
1 באוגוסט – ערוץ המוזיקה MTV מתחיל את שידוריו
12 באוגוסט – חברת IBM מוציאה לשוק את ה-IBM PC
19 באוגוסט – מנהיג לוב מועמר קדאפי שולח שני מטוסי סוחוי Su-22 נגד שני מטוסי קרב אמריקאים במפרץ סידרה. המטוסים האמריקאים מפילים את המטוסים הלובים
23 בנובמבר – רונלד רייגן חותם על הצו המאפשר ל-CIA לסייע לכוחות הקונטראס בניקרגואה במסגרת פרשת איראן-קונטראס
4 בדצמבר – נשיא ארצות הברית רונלד רייגן מורה על הקמת קהילת המודיעין האמריקאית
28 בדצמבר – נולדת תינוקת המבחנה האמריקנית הראשונה
20 בינואר: רונלד רייגן מושבע לנשיא ה-40 של ארצות הברית.
נולדו

25 בינואר – אלישה קיז, זמרת אמריקאית
28 בינואר – אלייז'ה ווד, שחקן קולנוע אמריקאי
31 בינואר – ג'סטין טימברלייק, זמר  אמריקאי
17 בפברואר – פריס הילטון, שחקנית ודוגמנית אמריקאית
28 במרץ – ג'וליה סטיילס, שחקנית אמריקאית
28 באפריל – ג'סיקה אלבה, שחקנית ודוגמנית אמריקאית
12 במאי – ראמי מאלק, שחקן אמריקאי
20 במאי – רייצ'ל פלאטן, זמרת ופזמונאית פופ
1 ביוני – איימי שומר, קומיקאית ושחקנית אמריקאית
8 ביוני – אשלי ביידן, עובדת סוציאלית
13 ביוני – כריס אוונס, שחקן אמריקני
4 באוגוסט – מייגן, דוכסית סאסקס, רעייתו של הנסיך הארי, דוכס סאסקס
24 באוגוסט – צ'אד מייקל מוריי, שחקן אמריקאי
4 בספטמבר – ביונסה נואלס, זמרת R&B ושחקנית אמריקאית
12 בספטמבר – ג'ניפר הדסון, זמרת ושחקנית אפריקאית-אמריקאית
16 בספטמבר – אלקסיס בלדל, שחקנית ודוגמנית אמריקאית
26 בספטמבר – סרינה ויליאמס, טניסאית אמריקאית
30 באוקטובר – איוונקה טראמפ, אשת עסקים אמריקאית
2 בדצמבר – בריטני ספירס, זמרת אמריקאית