stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פירוק הנשק הכימי בסוריה
משא ומתן והסכם

ב-9 בספטמבר 2013 ניתן לציבור הרחב רמז ראשון, כי אפשר שהתקיפה המתוכננת תומר בהליך מוסכם לפירוק הנשק הכימי הסורי. היה זה במסיבת עיתונאים שערך ג'ון קרי שר החוץ של ארצות הברית, בלונדון, יחד עם שר החוץ הבריטי, ויליאם הייג. בתשובה לשאלת עיתונאי, כנראה מוזמנת, הודיע קרי, כביכול באופן תאורטי בלבד, שניתן לעצור את התקיפה הצבאית, אם סוריה תמסור לידי הקהילה הבינלאומית, בתוך שבוע, את כל הנשק הכימי שברשותה. הוא אף הוסיף הערה מפורשת, שהראתה כביכול שמדובר במשהו תאורטי בלבד, ולפיה אין לדעתו שום סיכוי שסוריה תסכים לכך, או שניתן יהיה בכלל, טכנית, לבצע זאת. בדיעבד הסתבר, שלהודעה, הכביכול תאורטית הזו של קרי, קדם משא ומתן בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא ארצות הברית ברק אובמה, מאחורי הקלעים של פיסגת ה-G20, שהתקיימה שלושה ימים קודם לכן בסנקט פטרבורג. במסגרת משא ומתן זה הונחו ככל הנראה אבני היסוד להסכמות שהושגו בהמשך בין הצדדים.
ב-9 בספטמבר, שעות ספורות אחרי דברי קרי, הודיעו שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב ועמיתו הסורי ואליד אל-מועלם, במסיבת עיתונאים משותפת במוסקבה, כי נשיא סוריה בשאר אל-אסד מסכים להצעת פשרה שהעלה פוטין, למסור את הנשק הכימי שברשותו, לפיקוח בינלאומי, שיוביל לפירוק נשק זה.
שלושה ימים אחרי ההודעות הללו נפגשו קרי ולברוב וצוותי מומחים משני הצדדים, בז'נבה. הם הגיעו תחילה להסכמה, כי לאסד יש בערך 1,000 טון נשק כימי לסוגיו, כאשר האמריקאים מעריכים שהנשק מפוזר ב-45 אתרים שונים. רוסיה לא יכלה להסכים למספר זה, משום שתמכה כל העת, לפחות הצהרתית, בטענתו של אסד, שלא הוא האחראי למתקפה הכימית בע'וטה, אלא הכוחות המורדים. אם יש מספר ידוע ומוסכם של אתרים כימיים ואם כולם בשליטת כוחות אסד, ברור שרק הוא יכול להיות האחראי לתקיפה. להמחשת משמעותה של כמות הנשק הכימי הסורי, ניתן להשוותה לכ-40,000 טון נשק שכזה, שהיו בשעתו בידי רוסיה ואשר כשלושה רבעים מהם כבר פורקו נכון לדצמבר 2013, כ-30,000 טון שהיו בידי ארצות הברית וכ-90% מהם כבר הושמדו ומאידך, לכ-25 טון שהיו בידי לוב של קדאפי וכ-85% מהם כבר פורקו.
אחרי משא ומתן אינטנסיבי שנמשך שלושה ימים, 12 - 14 בספטמבר 2013, הגיעו שתי המעצמות להסכם לפירוק הנשק הכימי בסוריה (Framework for Elimination of Syrian Chemical Weapons). ההסכם כלל התייחסות לחומרים הכימיים מסוג סארין, גז חרדל ו-VX אולם לא התייחס לגז כלור שבו נעשה שימוש נרחב לאחר יישום ההסכם.
ההסכם קורא להסרתו או פירוקו של מאגר הנשק הכימי הסורי, עד אמצע 2014 ודוחה במקביל גם את האפשרות להתקפות אוויר אמריקאיות על סוריה. על פי ההסכם, אי ציות לו מצד סוריה, עלול לגרום להחלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, על פעולה בינלאומית, לאו דווקא צבאית, כנגד סוריה. עם זאת, רוסיה לא התחייבה לתמוך בהחלטה מעין זו של מועצת הביטחון, ואף הודיעה במפורש על התנגדותה לפעולה צבאית, גם במקרה של אי ציות סורי ואילו ארצות הברית לא התחייבה שלא לתקוף במקרה כזה, גם בהיעדר החלטה של מועצת הביטחון.
אסד, בעודו ממשיך להכחיש שכוחותיו ערכו את המתקפה הכימית בע'וטה, הבהיר שהוא מחויב לקיום חלקו בהסכם הפשרה. לדברי מזכ"ל האו"ם באן קי מון, סוריה הודיעה כבר באותו יום בו נחתם ההסכם, על הצטרפותה לאמנה הבינלאומית לפירוק הנשק הכימי, אמנת הנשק הכימי, בתוקף החל מה-14 באוקטובר 2013. הכוחות המורדים באסד לעומת זאת, ראו בהסכם משום בגידה בהם מצד המערב, משום שאין בו שום התייחסות להמשך טבח האזרחים הסורים על ידי משטר אסד, גם אם הטבח לא ייעשה יותר באמצעות נשק כימי.
הכנות למימוש ההסכם

סימן ממשי ראשון לנכונותו של אסד לעמוד במלוא חלקו בהסכם ניתן ב-20 בספטמבר 2013. הסעיף הראשון לביצוע על פי ההסכם קרא לאסד לספק ל-OPCW (הארגון למניעת הפצת נשק כימי) - Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons, בתוך שבוע ימים, רשימה מקיפה של המאגר הכימי שברשותו. הרשימה צריכה הייתה לכלול את כל הסוגים והכמויות של הנשק והגז הרעיל הסורי, מיקומו ואתרי המחקר והייצור שלו. ה-OPCW, בראשות הדיפלומט הטורקי אחמט אוזומצו הוא זוכה פרס נובל לשלום לשנת 2013, בגין פעילותו לפירוק הנשק הכימי בעולם. אוזומצו מכהן כמזכ"ל הארגון מאז 2010 והיה לפני כן (1999–2002) קונסול כללי של טורקיה בחלב.
אסד סיפק לכאורה רשימה שכזו ב-20 בספטמבר כאמור, בתוך שישה ימים מיום חתימת ההסכם. הארגון לאיסור על נשק כימי הכריז על הרשימה כחלקית בלבד ואסד השלים אותה למחרת היום, 21 בספטמבר, ועמד בסופו של דבר בתאריך היעד שנקבע לו.
ב-27 בספטמבר 2013 אימץ ה-OPCW את ההסכם וכמה שעות אחר כך, עוד באותו יום אישרה אותו גם מועצת הביטחון של האו"ם, פה אחד (החלטה 2118). ההסכם בין רוסיה לארצות הברית הוכנס כחלק בלתי נפרד מההחלטה בשני הגופים.
השלב האחרון בהכנות למימוש פירוק הנשק הכימי בסוריה התבצע בתוך כחודש ימים בלבד. הוקם צוות מומחים מטעם האו"ם ו-OPCW, עם בסיס לוגיסטי עורפי בקפריסין. ראשוני אנשי הצוות הגיעו לסוריה והחלו בעבודתם כבר ב-1 באוקטובר. מספרם היה 27 בשלב ראשון זה, אך הוא גדל בהתמדה עם עבור הזמן והגיע בסופו של דבר לכ-100. ב-13 באוקטובר מינה מזכ"ל האו"ם באן קי מון את הדיפלומטית ההולנדית סיגריד קאאג (Sigrid Kaag), למנהלת הצוות וכעבור שלושה ימים אושר מינויה במועצת הביטחון. המומחים בראשות קאאג בדקו אחד לאחד את כל האתרים שהסורים מסרו שיש בהם נשק כימי, ועד סוף אוקטובר סיימו לוודא, שמה שהסורים אמרו לגבי אותם אתרים, נכון. הם אמנם לא בדקו ולא היו אמורים לבדוק אם אין אתרים נוספים שהסורים מסתירים.
ביצוע

ב-6 באוקטובר יצא לפועל השלב הראשון במימוש ההסכם - מומחי או"ם ו-OPCW, בראשות קאאג פשטו ופירקו 21 מתוך 23 אתרי הייצור המוצהרים של הנשק הכימי, לרבות אתרי ערבוב החומרים לצורכי הכנת הגז, ואתרי מילוי הפגזים, הפצצות וראשי הקרב בגז רעיל; אתרים עליהם דיווחו הסורים עצמם.
הפירוק בפועל בוצע על ידי מומחים סורים בפיקוח המומחים הבינלאומיים.
בשלב הראשוני הזה, הדיווח היה כאמור, שהפירוק הושלם, כאשר לגבי שני האתרים המוצהרים הנוספים, התקבלו ב-OPCW, שוב, לפי דיווחי הארגון, הוכחות מספיקות מהסורים, כי גם שניהם פורקו. צוותה של קאאג אף הצליח להגיע מאוחר יותר אל אחד מהם, פיזית, לוודא זאת. לשני הוא לא הצליח להגיע כלל, בשל היותם שניהם אזורי קרבות, במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה.
ב-15 בנובמבר 2013 אימץ ה-OPCW תוכנית מפורטת להוצאת כל הנשק הכימי הסורי, להבדיל מאמצעי ייצורו, כ-1,290 טון גז להשמדה המונית, בעיקר גז חרדל, סארין ו-VX, אל מחוץ לגבולות סוריה. ב-7 בינואר 2014 יצא מתחומי סוריה, המשלוח הראשון של נשק כימי המיועד לפירוק.
תהליך ההוצאה על פי התוכנית אמור היה להסתיים עד 5 בפברואר 2014 ואילו השלמת פירוק הגז לפי התוכנית אמורה הייתה לעמוד בתאריך הסיום המיועד לתהליך כולו על פי הסכם ארצות הברית - רוסיה, סוף יוני 2014.
אחת הבעיות שהתוכנית לא התייחסה אליהן הייתה, שלא נמצאה תחילה, ולו מדינה אחת בעולם כולו, שתסכים לקלוט לתוכה לצורכי תהליך הפירוק, את אותם 1290 טון גז רעיל מסוכן ביותר. בעיה זו נפתרה, כשארצות הברית הודיעה על נכונותה ויכולתה לבצע את התהליך בלב ים ואף הקצתה וציידה לשם כך ספינה מיוחדת - The Cape Ray. בריטניה וגרמניה עזרו גם הן, כאשר התנדבו בסופו של דבר לקבל לשיטחן, לצורכי השמדה, חלק מהגז הפחות מסוכן. נורווגיה ודנמרק הקצו ספינות, שיובילו את הנשק הכימי מנמל לטקיה, בצפון מערב סוריה, אל הספינה האמריקאית, שתעגון בנמל Gioia Tauro באיטליה, שם תעמיס את הנשק הכימי. התוכנית היא, שמשיועמס הנשק על סיפונה, תצא הספינה האמריקאית אל הים הפתוח ושם תפתח בתהליך פירוקו.
בעיה נוספת שהתעוררה הייתה בעיית העברת הנשק, מהאתרים השונים בהם הוא היה מוצב, ברחבי סוריה, אל לטקיה. העברה זו הייתה חייבת להיעשות דרך אזורי קרבות, שסיכנו אותה בצורה רצינית. בין ה-18 ל-20 בדצמבר קיימה לפיכך רוסיה רכבת אווירית, במסגרתה 38 טיסות הביאו 75 משאיות משוריינות, על כל הציוד הנלווה להן והאבטחה הנדרשת, לנמל התעופה של לטקיה. משאיות אלה העבירו את הנשק הכימי הסורי, משנים עשר האתרים בהם הוא רוכז כבר, אל נמל לטקיה. לוויינים אמריקאים, כמו גם מצלמות מעקב סיניות אבטחו את ההעברה הזו גם הם. רוסיה גם הודיעה במקביל, כי הצי הרוסי בים התיכון יאבטח את מעברן של הספינות, הדנית והנורווגית, מלטקיה עד לספינה האמריקאית, בה כבר הותקן הציוד המיוחד לפירוק הנשק הכימי.
עיכובים בביצוע (ינואר - פברואר 2014)

ב-16 בינואר 2014 הודיעה סוריה לראשונה, כי בעיות ביטחון מעכבות את המשלוחים של הנשק הכימי לנמל לטקיה, וב-29 בינואר 2014 נודע ברבים לראשונה, כי סוריה "גוררת רגליים" ו"מושכת" את תהליך הפירוק.
מסתבר, על אף מימוש שלב ראשון הוא בר חזור לסוריה יכולת לחזור ולרכוש את אותה יכולת ייצור גז רעיל
ממנה התפרקה תוך זמן קצר.
במקביל גם נודע, כי אין שום סיכוי שעד המועד המתוכנן הראשוני, 5 בפברואר 2014, יוצא כל הנשק הכימי עצמו, מגבולות סוריה. על פי דיווחו של מזכיר האו"ם באן קי מון, למועצת הביטחון, מסתבר שעד 29 בינואר 2014 ביצעו הסורים בסך הכל שני משלוחים של נשק כימי, מרחבי סוריה אל נמל לטקיה ולפיכך הוצאו מסוריה עד אותו יום רק 4.1% מכלל הנשק הכימי. מזכיר האו"ם קבע בדיווחו למועצת הביטחון, שמדובר בעיכובים בלתי מוצדקים מצד הממשלה הסורית והאיץ בה לזרז את המשלוחים הללו. למחרת היום, 30 בינואר 2014, נאמרו דברים אלה ישירות לנציגי סוריה, בישיבה מיוחדת של ה-OPCW וב-31 בינואר אף איים שר החוץ האמריקאי ג'ון קרי, בפומבי, כי המשך גרירת הרגליים הסורית עלול לגרום לחזרתה של האופציה הצבאית כנגדה.
עד ה-14 בפברואר 2014 הוצאו מסוריה בסך הכל שלושה משלוחים ובהם 11% מהנשק הכימי המיועד לפירוק. כזכור, ספינה אמריקאית מיוחדת, The Cape Ray הוקצתה לצורכי ביצוע הפירוק בלב ים, של אותם חומרים שהוחלט שהם מסוכנים מכדי להעבירם למדינה כלשהי לצורכי פירוק. ספינה זו יצאה מנורפוק וירג'יניה כבר ב-27 בינואר, הגיעה לספרד ושם היא חיכתה בנמל רוטה עד שתצטבר כמות מספקת של החומר (שתאפשר לה לצאת לנמל Gioia Tauro, שבאיטליה, לפגוש את הספינות הנורווגית והדנית, לקבל מהן את הנשק ואז לצאת ללב ים להתחיל בתהליך פירוקו).
בנוסף לכל אלה, גורמי אופוזיציה סורים טענו זה מכבר, כי חלק מהנשק הכימי או אמצעי ייצורו הועברו בחשאי מסוריה, לעיראק או ללבנון. עד כה לא נמצאה כל הוכחה לנכונות טענתם, אולם העיתון הבריטי "סאנדיי טיימס" דיווח ב-2 בפברואר 2014, כי נשיא סוריה אסד מאחסן נשק מתקדם, ובכלל זה נשק כימי וביולוגי, באזורים ששולטת בהם עדתו, העדה העלאווית, במערב המדינה.
קצב הפירוק מואץ שוב (מרץ - אפריל 2014)

הלחץ הבינלאומי על ממשלת סוריה גרם ככל הנראה לכך שלקראת סוף פברואר 2014 נעלמה "גרירת הרגליים" הסורית. ב-5 במרץ מסרה מנהלת הכוח הבינלאומי לפירוק הנשק הכימי בסוריה סיגריד קאאג, דיווח מפורט אך סודי, למועצת הביטחון, בנוגע לקצב הפירוק. בראיון שהעניקה לאחר מכן היא בישרה באופן כללי ביותר, כי בשלב זה כבר הוצאו מתחומי סוריה, כמעט שליש מכלל הנשק הכימי שהיה ברשותה בטרם החל התהליך. בהשוואה למצב רק כשבועיים - שלושה קודם לכן, נראה אם כן, כי חלה האצה ניכרת וגם אם סוריה החמיצה מספר יעדי ביניים, יש סיכוי שבסופו של התהליך תעמוד ביעד של פירוק כל הנשק הכימי עד סוף יוני 2014. ב-20 במרץ דווח כי הוצאו מסוריה או הושמדו כבר יותר מ-53% מהנשק הכימי המיועד לפירוק ובעקבות זאת הצהירה קאאג, כעבור יומיים, כי היא רואה אפשרות ממשית להשלמת הוצאת כל הנשק הכימי מסוריה, בתוך כחודש והשלמת הפירוק במועד המתוכנן, באמצע 2014. נראה כי החששות שהובעו במערב, כי רוסיה תפסיק את שיתוף הפעולה שלה במימוש התהליך, לאור הקרע בין המערב לבינה בנושא חצי האי קרים, לא התממשו. ב-19 באפריל מסרה קאאג, בביירות, כי הוצאו מסוריה או הושמדו על ידה עד כה, כ-80% מהנשק הכימי עליו משטר אסד הצהיר וב-27 באפריל דיווחה על 92%, מספר אשר גם במהלך מאי 2014 נותר בעינו ולא השתנה.
עם זאת, הלכו וגברו החשדות במערב, כי בנוסף ל-8% מהנשק הכימי המוצהר, אשר נכון לסוף מאי 2014 נותרו עדיין בידי המשטר הסורי, ואשר היו קשיים בהוצאתם מהמדינה בשל הלחימה עם המורדים, נותרו בידיו עוד מחסני נשק כימי עליהם כלל לא הצהיר וכן גז כלור, שלא נכלל בשעתו בהגדרות הנשק הכימי, אך משמש כעת את המשטר במלחמתו במורדים. כמו כן, חושדים במערב כי בידי המשטר יש גם נשק ביולוגי, אשר כלל לא עסקו בו במסגרת הסכם הפירוק המקורי.
ביוני 2014 הושלם הפינוי של 1,300 טונות של נשק כימי מסוריה.
לאחר מועד גמר התהליך המוסכם

ישראל ראתה בפירוק הנשק הכימי ירידה משמעותית באיום הכימי עליה, ובעקבות זאת הפסיקה המדינה לחלק מסכות אב"כ לתושביה, צמצמה את ייצורן, ושינתה את היערכות צה"ל למול איום בנשק כימי.
ב-4 בספטמבר 2014, כשלושה חודשים לאחר השלמתו כביכול של תהליך פירוק הנשק הכימי בסוריה הודיעה שגרירת ארצות הברית באו"ם סמנתה פאוור כי ארצות הברית מודאגת מהאפשרות כי משטר אסד לא הצהיר על כל הנשק הכימי שברשותו, ונשק זה עלול כעת ליפול לידי האיסלאמיסטים הקיצונים מארגון "המדינה האיסלאמית" (דאעש). כחודש לאחר מכן, ב-7 באוקטובר דיווחה סיגריד קאאג למועצת הביטחון, שסוריה הודתה כי הסתירה עד כה מפני העולם שלושה מתקנים למחקר ופיתוח נשק כימי ואחד נוסף, לייצורו. שגרירת ארצות הברית באו"ם, סמנתה פאואר, צייצה בטוויטר בתגובה כי "חייבים להמשיך עם הלחץ על המשטר, כך שהוא לא ימשיך להסתיר את יכולתיו".
ב-3 במרץ 2015 הודיע מזכ"ל האו"ם באן קי מון, שפקחי הארגון למניעת נשק כימי, שיצאו לשטח כחודש קודם לכן דיווחו על שלושה כפרים בצפון סוריה שהותקפו באמצעות גז כלור. באותו יום גם מסר הארגון העולמי למניעת נשק כימי, כי הושמדו שני מתקנים לייצור נשק כימי בסוריה, וכן כי השמדת כל 12 המתקנים הנותרים תושלם עד הקיץ.
באוקטובר 2016 קבעה עדת חקירה של האו"ם ו"הארגון למניעת שימוש בנשק כימי", בדו"ח שהגישה למועצת הביטחון של האו"ם, כי ממשלת סוריה השתמשה בגז רעיל במתקפה במרץ 2015 במחוז אידליב שבמדינה.
המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון נערכה ב-4 באפריל 2017, ובה העיר ח'אן שייח'ון שבמחוז אידליב, הנשלטת על ידי המורדים הסונים, הופצצה מהאוויר בגז רעיל, ככל הנראה סארין, וכתוצאה מכך נהרגו כ-74 בני אדם ונפצעו מעל 557. תקיפה זו עוררה זעזוע רב, והובילה לתקיפה אמריקאית בסוריה, לראשונה מתחילת מלחמת האזרחים.
באפריל 2018 דווח על מתקפה בנשק כימי על העיר דומא, שבה נהרגו 150 מתושביה ונפגעו מאות. המשטר הסורי הכחיש דיווחים אלה. בדיקת הארגון למניעת הפצת נשק כימי לא העלתה שימוש בגז עצבים במתקפה זו, אלא רק שימוש בכלור. בסך הכל, מאז הסתיים כביכול תהליך פירוק הנשק הכימי בסוריה ועד דצמבר 2021, נעשו לא פחות מ-200 תקיפות כימיות בסוריה, רובן ככולן תוך שימוש בגז כלור.
ראו גם

פירוק נשק כימי
תוכנית הגרעין הסורית
פירוק נשק גרעיני
מלט בישראל

מלט משמש היום במרבית הבנייה המודרנית, כחומר המקשר בייצור בטון, ובעל שימושים רבים נוספים בבנייה.
על המלט בישראל מוטלת רגולציה חריפה, אשר גורמת לכך שהוא נשלט כולו על ידי חברת נשר, המהווה מונופול בתחום בישראל. החקיקה בישראל מונעת הקמת תחרות לנשר, הן בייצור מקומי אלטרנטיבי, והן בייבוא מלט מחו"ל, על בסיס פקודת המלט משנת 1944.
נשר מפעלי מלט ישראליים

חברת נשר הוקמה בישראל בשנת 1922, תחת המנדט הבריטי, בשם "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ", על גבי שטח באזור חיפה אשר נקנה ממשפחת ח'ורי על ידי יהושע חנקין. בשנות ה-50, לאחר קום המדינה, הקימה נשר מפעל מלט נוסף, מפעל נשר רמלה, באזור השפלה.
היום מהווה חברת נשר יצרנית המלט היחידה בישראל, וככזו מונופול, המגובה בחקיקה ממשלתית המונעת הקמת תחרות פנימית או חיצונית לנשר, בלי אישור ממשלתי. החברה נשלטת על ידי לן בלווטניק, באמצעות אחזקה של 75%, דרך כלל תעשיות.
רגולציה

בין השנים 1925–1928 הועלה המכס על מלט מ-7% ל-40%.
רגולציה > פקודת המלט (1944)

פקודת המלט, אשר נכתבה תחת המנדט הבריטי, מגבילה את השימוש במלט בישראל בכמה אמצעים. ראשית, מונעת הפקודה ייצור מלט שלא באישור המשרד. שנית, מגדירה הפקודה קנייה והחזקה של מלט שיוצר ללא אישור כאמור, כעבירה גם מצידו של הקונה. (ואף נקבעת זכות להחרים הן את המלט, והן את האמצעים ששימשו להובלתו על ידי המדינה) שלישית, קובעת המדינה כי גם על ייבוא מלט נדרש רישיון מיוחד, ומוטלים עליו מכס ומס בלו.
רגולציה > דו"ח סוארי

החל מפברואר 1996 נקבע פיקוח על מחירי מוצרים המיוצרים על ידי מונופול, וביניהם נמצא גם המלט. מדי שנה, בוחנת המדינה את אחוזי הרווח של חברת נשר, וגוזרת מכך את המחיר המרבי שהיא יכולה לגבות על המלט. נכון לשנת 2013, גובה נשר את המחיר המרבי המותר לה.
רגולציה > משקל השקים

באוגוסט 2013, יזם חיים כץ תיקון לפקודת המלט, אשר תדרוש מכל משווק מלט בישראל, לשווקו בשקים במשקל של 25 ק"ג, ולא במשקל 50 ק"ג בלבד, כמקובל בעולם. טענתו של חיים כץ הייתה ששקים במשקל 50 ק"ג כבדים מדי, ומזיקים לבריאות הסבלים הנושאים אותם. הצעה זו עלתה זמן קצר לאחר שבחברת נשר התחילה העבודה על הקמת פס ייצור לשקים במשקל זה. החוק עבר בקריאה שלישית בדצמבר אותה שנה. תוצאת לוואי של חוק זה, היא הגדלת עלויות ייבוא המלט מחו"ל, כיוון שיצרני המלט בעולם מייצרים מלט בשקים במשקל 50 ק"ג בלבד. (ויבואן אשר ירצה למכור מלט מיובא בעתיד, יצטרך לארוז מחדש את המלט המיובא לפני שיווקו)
הוועדה הבין משרדית לקידום התחרות בענף המלט (2011) > הקמה

ביולי 2011 החלה מחאה חברתית על יוקר המחיה בישראל, ובפרט על יוקר הדיור. גורמים שונים, ובכללם שר הכלכלה נפתלי בנט, האשימו את המונופול הקיים בתחום המלט במחירי הדיור הגבוהים, וכתוצאה מכך, הקים בדצמבר 2011, ראש הממשלה בנימין נתניהו ועדה לחקר הריכוזיות בשוק המלט. דו"ח ביניים של הוועדה שוחרר בדצמבר 2012.
הוועדה הבין משרדית לקידום התחרות בענף המלט (2011) > הקשר בין מחירי המלט למחירי הדיור

קיימות טענות רבות על כך שעל אף שבאמת מדובר במונופול, השפעתו על מחירי הדיור זניחה, כיוון שעלות המלט כולה לדירה ממוצעת היא כ-16 אלף שקלים, (כלומר, בין 1%-3% ממחיר הדירה בלבד) ומדובר בעיקר בניסיון להשגת רווח פוליטי בלי הורדה משמעותית של מחירי הדירות בארץ. משקל המלט בייצור תשתיות עירוניות, כדוגמת גשרים, משמעותי יותר, כך שייתכן שתחרותיות בתחום זה תוריד עלויות פיתוח תשתיות עבור המדינה.
כמו כן, נטען שלו היו מחירי המלט המקור למחירי הדיור הגבוהים במרכז הארץ, היו מחירי הדיור אחידים ברחבי הארץ, בעוד שבפועל, ניתן למצוא בפריפריה ובמרכז פרויקטי בנייה דומים זה לזה, כאשר מחירי הדירות במרכז גבוהים פי 2 ו-3 ממחירי הדירות המקבילות בפריפריה. מאחר שהשימוש בחומרי בנייה והעבודה הנדרשת להקמת פרויקטים במרכז הארץ ובפריפריה דומה, ניתן להסיק שהמקור למחירי הדיור אינו בחומרי הבנייה, אלא במחיר השטח עצמו. ואכן, ניתן לראות שמחירי הקרקעות במרכז הארץ, אותם נוקב מינהל מקרקעי ישראל עלו בקצב גבוה במהלך השנים האחרונות.
הוועדה הבין משרדית לקידום התחרות בענף המלט (2011) > מסקנות הוועדה

על אף סימני השאלה ביחס להשפעת המונופול על מחירי הדיור, כללו המלצות ועדת המלט הקמת מפעל מלט נוסף, כיוון שהמפעלים הקיימים לא יספקו את צורכי ישראל עד שנת 2023, והומלץ שלא יהיה בבעלות נשר. מאחר שמדובר בתהליך הקמה ארוך, הומלץ להתחיל במהלך זה כבר בשנת 2013, ונטען שמהלך זה נמצא כבר היום בפיגור.
מקורות נוספים

סטטיסטיקה על צריכת המלט בישראל באתר משרד הבינוי והשיכון
רון תקוה, ‏ניתוח שוק המלט בישראל, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 16 במרץ 2008
רון תקוה, ‏שיווק ומכירה של מלט בישראל וברשות הפלסטינית, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 13 בדצמבר 2005
אמיר עציוני, ענף המלט בישראל, המכון ללימודים אסטרטגיים ופוליטיים מתקדמים, פברואר 1998
הערות שוליים

1 2  פקודת המלט - 1944, באתר משרד התמ"ת
↑  May Seikaly, Haifa: Transformation of an Arab Society 1918-1939, 2002, page 88
↑  דו"ח לבדיקת רווחיות חברות הנמצאות בפיקוח מחירים, באתר משרד הכלכלה
↑  לפי סעיף 8.23.2 בדו"ח שנתי לשנת 2013 של קבוצת כת"ש השולטת בנשר
↑  הצעת חוק לתיקון פקודת המלט (מס' 2) (משקלם של שקי מלט), התשע”ד-2013, ה"ח הכנסת 531 מיום 17 בדצמבר 2013
↑  נחמיה שטרסלר, ‏יוזמת חוק המלט: לטובת העובדים - או לטובת המונופול?, באתר ‏מאקו‏, 9 באוגוסט 2013
↑   צבי זרחיה, אושר לקריאה ראשונה: שק מלט ייארז ויימכר גם בשקים של 25 ק"ג, באתר TheMarker‏, 11 בדצמבר 2013
↑   צבי זרחיה, מליאת הכנסת אישרה בקריאה שנייה ושלישית את חוק המלט, באתר TheMarker‏, 30 בדצמבר 2013
↑   אורה קורן, רגולציה מיותרת שתפגע בתחרות, באתר TheMarker‏, 3 בנובמבר 2013
↑  חוק לתיקון פקודת המלט (מס' 2) (תיקון), באתר משמר הכנסת
↑  זאב קליין, לראשונה: קבינט יוקר המחיה שובר את המונופול בענף המלט, ישראל היום, 26 ביוני 2013
↑  אורה קורן, מחיר המונופול של נשר בתחום המלט: "ישראל גרועה מאפריקה", באתר TheMarker‏, 4 באוגוסט 2011
↑  אורה קורן, ח"כ וילף: "מונופול המלט נשר של דנקנר ואי.די.בי תורם לא מעט למחירי הדיור הגבוהים", באתר TheMarker‏, 26 ביולי 2011
↑  תומר אביטל, טל ליטמן ושי פאוזנר, בלעדי ל"כלכליסט": איך שוברים את מונופול המלט של דנקנר ולבנת? מקימים ועדה, באתר כלכליסט, 24 בנובמבר 2011
↑  החלטה מס' 3992 של הממשלה - עידוד התחרות בשוק המלט, אתר משרד ראש הממשלה, 18 בדצמבר 2011
↑  שינויים מבניים והגברת התחרות בענף המלט - ממצאים והמלצות - דוח ביניים, הוועדה הבין משרדית לקידום התחרות בענף המלט, דצמבר 2012
↑  מצגת המסכמת את המלצות דו"ח הביניים של הוועדה, אתר משרד האוצר, נובמבר 2012
↑  שי פאוזנר, אין בשורה אמיתית לרוכשי הדירות, באתר כלכליסט, 22 בנובמבר 2012
↑  יניב רחימי, כל המהומה על 2,100 שקל?, באתר כלכליסט, 29 בנובמבר 2012
↑  תומר אביטל, הדו"ח הסופי של ועדת המלט יוגש לממשלה במאי, באתר כלכליסט, 8 באפריל 2013
↑  חן פונדק, קבינט יוקר המחיה אישר את המלצות הוועדה לעידוד התחרותיות בתחום המלט, באתר כלכליסט, 25 ביוני 2013
↑  אהוד כהנים, אושרה הרפורמה בשוק המלט: "ירד בלוק חוסם בבעיית הריכוזיות", Forbes, 25 ביוני 2013
↑   דפנה מאור, אדמה יקרה שלי: למה מחירי הדירות במדינת ישראל גבוהים כל כך?, באתר TheMarker‏, 18 ביוני 2014
↑  יהודה מודעי, תולדות הבועה: כך ספסרה המדינה בקרקעות, באתר ynet, 28 במרץ 2014
↑  עידו אפרתי, האוצר החליט: הבנייה במרכז תיפסק - מחירי הנדל"ן יזנקו, מעריב, 7 באוגוסט 2008
↑  חן דרסינובר ולירן סהר, ביזיון: כאילו "מנסים" פה להוריד את מחירי הדירות - המינהל הקפיץ את מחיר הקרקעות במרכז ב-60% תוך 5 שנים, באתר ביזפורטל, 5 ביוני 2013
↑  ד"ר יעקב שיינין, הבועה לא תחזיק זמן רב, מחירי הדיור יכולים לרדת 40%, גלובס, 12 במרץ 2014
↑  שירלי ששון-עזר, "בעיית הדיור היא תוצר של החלטת ממשלה מ-2008", באתר כלכליסט, 22 ביולי 2010
↑  תומר אביטל, ועדת המלט: ליצור תנאים להקמת מפעל נוסף שאיננו נשר, באתר כלכליסט, 26 בנובמבר 2012
↑   אורה קורן, אושרו המלצות הוועדה לתחרות בענף המלט, באתר TheMarker‏, 25 ביוני 2013
↑  קבינט יוקר המחיה אישר את הרפורמה בשוק המלט, באתר גלובס, 25 ביוני 2013
פוני (שיער)

שיער פוני
פוני היא תסרוקת בה השיער גזור מלפנים ונח על המצח. לרוב הפוני גזור בצורה ישרה מעל הגבות, אך הוא יכול להיות גם פרוע, בצורת קוצים, מוסט לאחד הצדדים בעזרת ג'ל או מכסה את העיניים.
תסרוקות פוני נהוגות בעיקר אצל ילדים אך גם בתת-תרבות שונות. למשל שיער פוני שחור וקצר נהוג בתת-תרבות הגותית כדוגמת מורטישה ממשפחת אדמס
. לעיתים תסרוקת הפוני הופכת לסימן היכר של מפורסמים, כמו בטי פייג' והביטלס.
פוני שטלנד בעל שיער נופל על המצח
מקור הכינוי בעברית הוא מהשפה הגרמנית, שם הכינוי מתאר את רעמת  סוסי פוני שגדלה גם מלפנים ומכסה את מצח הסוס.
ראו גם

זנב סוס - תספורת נוספת שכינויה הגיע מעולם הסוסים.
הערות שוליים

↑  להטיל צל כבד: אופנה גותית אתר nrg
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בני אבני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בספטמבר 1970 (בן 54) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 יצירות בולטות:  דניאל וייסמן (החברים של נאור)
 פרופיל ב-IMDb
 
בני אבני (נולד ב-26 בספטמבר 1970) הוא שחקן ישראלי וטייס באל על וביחידת הכיבוי האווירי.
ביוגרפיה

אבני גדל בכפר בלום. הוא בן לאב צייר ולאמא מורה למוזיקה קלאסית. בצבא הגנה לישראל שירת כלוחם וקצין בחיל השריון. לקראת תום שירותו הצבאי התקבל לקורס טיס, ושירת כטייס בחיל האוויר הישראלי.
בשנת 2000, לאחר שחרורו מצה"ל, למד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
משחק > קולנוע

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | חוכמת הבייגלה | בצל |  |
| 2003 | תיאום כוונות |  | הסרט מבוסס על ספר בשם זהה |
| 2005 | ברונו מאוהב | דרור | סרט בבימויו של  אילן הייטנר |
| 2006 | שלוש אמהות | יוני |  |
| 2007 | נימפות בערפל | יהודה |  |
| 2016 | להציל את נטע | נטע הר טוב | על תפקיד זה היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית "השחקן הראשי הטוב ביותר" |
משחק > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | המכשפה מרחוב מלצ'ט |  | סרט טלוויזיה, מבוסס על ספרו של גדי טאוב "המכשפה מרחוב מלצ'ט 3" |
| 2006-2017 | החברים של נאור | דניאל וייסמן | שודר בערוץ 10 |
| 2007 | מרחק נגיעה | מתווך | סדרת דרמה, שודרה בערוץ 2 |
| 2010-2014 | פלפלים צהובים | ד"ר עודד דניאל | שודרה בערוץ 2 |
| 2015 | השוטר הטוב | מירון קונפינו | עונות 1-2, קומדיית מצבים מבית yes |
| 2019 | אלישע | מוטי קלמנוביץ' | תפקיד אורח |
| 2019 | נעלמים | שלמה "ביאליק" כץ | תפקיד ראשי, עונה 3 |
| 2021 | השוטרים |  | הסדרה שודרה בקשת 12 |
| 2024 | האמת | רובי (ראובן) דלויה | הסדרה משודרת בכאן 11 ונמכרה לשידור ברחבי העולם. |
משחק > מחזות זמר

בשנת 2003 שיחק במחזמר תום סוייר והאקלברי פין.
בשנת 2004 שיחק במחזמר "אלאדין".
שיחק גם במחזמר "בילבי" ובמחזה "רחל - התשמע קולי", המבוסס על חייה של המשוררת רחל.
הערות שוליים

↑  אריק וייס, עסקי אוויר, באתר nrg‏, 14 בנובמבר 2006
תיכון שמעון בן צבי

תבנית:מוסד לימודי
בית־הספר התיכון ע"ש שמעון בן־צבי (ידוע בכינוי תיכון שָׁבָ"צ) הוא בית־ספר תיכון ממלכתי ארבע־שנתי הנמצא בעיר גבעתיים. בית־הספר נוסד ב־1967, והוא קרוי על שמו של שמעון בן צבי, ראש־העיר הראשון. מנהלת בית־הספר הנוכחית היא שלומית דבדבני.
סגנית המנהלת הנוכחית היא איה דג'אווי מארק.
בבית־הספר נלמדים כל מקצועות־החובה, ובין מקצועות־הבחירה ניתן ללמוד כימיה, פיזיקה, ביולוגיה, תקשורת, מזרחנות, ספורט, סוציולוגיה, כלכלה, פסיכולוגיה, ערבית, צרפתית, מדעי המחשב והנדסת תוכנה במסלול סייבר. בבית־הספר משתמשים במשו"ב לשמירה על קשר בין הצוות לתלמידים וההורים. בבית־הספר לומדים כיום כ־770 תלמידים.
היסטוריה

בית־הספר נוסד על ידי פנינה בר־סבר (2011 – 1918), גדעון שהרבני, נעים בן־חור ושלמה מירום.
בשנים 2011–2010 פרצה מחאה בבית הספר עקב פיטוריו של מנהל בית־הספר, דוד חרותי, שכיהן בתפקידו במשך 21 שנה. חרף המחאה חרותי פוטר, עקב הביקורת שמתח עליו משרד־החינוך, לפיה בהתנהלותו של חירותי ישנם "כשלים ניהוליים ופדגוגיים". במקום חרותי, מונתה לעמוד בראש המוסד סגניתו של דוד, פנינה שטיינר, ובהמשך אלה ספיר־גונן, ששימשה בעבר סגנית המנהלת בתיכון אליאנס.
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
הערות שוליים

↑  יואב זיתון, מנהל התיכון פגע במתקשים, וביקש חופש, באתר ynet, 9 בפברואר 2011; נועה קושרק, עיריית גבעתיים: דוד חרותי, מנהל התיכון שפוטר, הפלה תלמידים חלשים, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2010; יואב זיתון, גבעתיים: מנהל פוטר - מסתמנת שביתה ב-1.9, באתר ynet, 29 באוגוסט 2010; עינת טורס, מחיר ההצלחה: כך שדרג תיכון שב"צ את אחוזי הזכאות לבגרות, אתר nrg,‏ 2 במרץ 2011.