אלג'יריה הצרפתית
מרידות עממיות נגד הכיבוש הצרפתי > כיבוש השטחים האלג'יריים תחת המונרכיה של יולי (1830–1848)

ב-1 בדצמבר 1830, המלך לואי-פיליפ מינה את הדוכס דה רוביגו לראש הסגל הצבאי באלג'יריה. דה רוביגו השתלט על בון ויזם קולוניזציה של הארץ. הוא הוחזר ב-1833 בשל האופי האלים הגלוי של הדיכוי. מתוך רצון להימנע מעימות עם מרוקו, שלח לואי-פיליפ משלחת יוצאת דופן לסולטאן, יחד עם מפגן כוח צבאי, ושלח ספינות מלחמה למפרץ טנג'יר. שגריר נשלח לסולטאן מולאי עבד א-רחמן בפברואר 1832, בראשותו של הרוזן שארל-אדגר דה מורני וכולל את הצייר אז'ן דלקרואה. אולם הסולטאן סירב לדרישות הצרפתיות ממנו לפנות את תלמסאן.
ב-1834 סיפחה צרפת כמושבה את האזורים הכבושים של אלג'יריה, שאוכלוסייתה המוסלמית כללה באותה העת על פי ההערכות כשני מיליון איש. ממשל קולוניאלי באזורים הכבושים - מה שנקרא régime du sabre (ממשלת החרב) - הופקד תחת מושל כללי, קצין צבא בכיר בעל סמכות שיפוט אזרחית וצבאית, שהיה אחראי כלפי שר המלחמה. מרשל ביגו, שמונה למושל הכללי הראשון, עמד בראש צבא הכיבוש.
זמן קצר לאחר כיבוש אלג'יר, החייל-פוליטיקאי ברטראן קלוזל ואחרים הקימו חברה לרכישת קרקעות חקלאיות, ולמרות אי העידוד הרשמי, לסבסד את יישובה על ידי חקלאים אירופאים, מה שגרם לבהלה לקרקעות. קלוזל זיהה את הפוטנציאל החקלאי של מישור מיטיג'ה וראה בעיני רוחו את הגידול בקנה מידה גדול של כותנה. כמושל כללי (1835–1836), הוא השתמש במשרדו כדי לבצע השקעות פרטיות בקרקע ועודד קציני צבא ופקידים בממשל שלו לעשות את אותו הדבר. התפתחות זו יצרה אינטרס בקרב פקידי ממשל למעורבות גדולה יותר של צרפת באלג'יריה. גם בעלי אינטרסים מסחריים שהיו בעלי השפעה בממשלה החלו להכיר בסיכויים לספקולציות קרקע רווחיות בהרחבת אזור הכיבוש הצרפתי. הם כוננו שטחים חקלאיים גדולים, בנו מפעלים ועסקים והעסיקו בהם עובדים מקומיים.
בין יתר העדויות, לוטננט-קולונל לוסיאן דה מונטניאק כתב ב-15 במרץ 1843, במכתב לחבר:
כל האוכלוסיות שאינן מקבלות את התנאים שלנו חייבות להיות מושמדות. יש לתפוס הכל, להרוס, ללא הבדל גיל או מין: אסור שיצמח עוד דשא במקום בו דרכה רגלו של הצבא הצרפתי. מי שרוצה את המטרה רוצה את האמצעים, ולא משנה מה שיגידו הפילנתרופים שלנו. אני אישית מזהיר את כל החיילים הטובים שיש לי הכבוד להנהיג, שאם במקרה יביאו לי ערבי חי, הם יקבלו מכות עם השטוח של החרב.... כך, ידידי היקר, עלינו לערוך מלחמה נגד הערבים: להרוג את כל הגברים מעל גיל חמש עשרה, לקחת את כל הנשים והילדים שלהם, להעמיס אותם על כלי שיט ימיים, להגלות אותם לאיי מרקיז או למקום אחר. במילה אחת, להשמיד את כל מה שלא יזחל מתחת לרגלינו כמו כלבים.
לא משנה מה היו החששות הראשוניים של ממשלתו של לואי פיליפ בנוגע לכיבוש אלג'יריה, המציאות הגאופוליטית של המצב שנוצר על ידי הפלישה ב-1830 טענה בתוקף לחיזוק הנוכחות הצרפתית שם. לצרפת הייתה סיבה לדאגה שבריטניה, שהתחייבה לשמור על שלמותה הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית, תעבור למלא את הוואקום שתותיר נסיגה צרפתית. הצרפתים הגו תוכניות מורכבות ליישוב פנים הארץ שהוזנחה על ידי שלטונות המחוז העות'מאניים ב-1830, אך מאמציהם להקמת מדינה לא צלחו בגלל התנגדות מזוינת ממושכת.
ההתנגדות המקומית המוצלחת ביותר מיד לאחר נפילת אלג'יר הונהגה על ידי אחמד אבן מוחמד, הביי של קונסטנטין. הוא יזם רפורמה קיצוני של הממשל העות'מאני בבייליק שלו על ידי החלפת פקידים טורקים במנהיגים מקומיים, הפיכת הערבית לשפה הרשמית, וניסיון לערוך רפורמה בכספים על פי מצוות האסלאם. לאחר שהצרפתים נכשלו בכמה ניסיונות להשיג חלק מהשטחים של הביי באמצעות משא ומתן, כוח פלישה כושל, בראשותו של ברטראן קלאוזל, הובס ונסוג מקונסטנטין ב-1836. הצרפתים כבשו את קונסטנטין על ידי כוח תחת פיקודו של סילבן שארל ואלה בשנה שלאחר מכן, ב-13 באוקטובר 1837.
היסטוריונים קבעו בדרך כלל את גודל האוכלוסייה הילידית באלג'יריה על 3 מיליון בשנת 1830. למרות שאוכלוסיית אלג'יריה ירדה בשלב מסוים תחת השלטון הצרפתי, בוודאי בין השנים 1866 ל-1872, הצבא הצרפתי לא היה אחראי במלואו להיקף הירידה הזו, שכן חלק ממקרי המוות הללו ניתנים להסבר על ידי מכות הארבה של 1866 ו-1868, כמו גם בחורף קשה בשנים 1867–1868, שגרם לרעב ולאחר מכן למגפת כולרה.