stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיבילה, מלכת ירושלים
קורות חייה > קרב קרני חיטין > כיבוש ירושלים וסוף הממלכה הראשונה

חשוב בהרבה מאובדן המבצרים והערים הבצורות היה אובדנה של ירושלים. הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, שנמשך מיום 20 בספטמבר 1187 עד לכניעת מגיני העיר ביום 2 באוקטובר. המצור היה קצר יחסית אך אינטנסיבי ואלים, כאשר שני הצדדים מרגישים כי הם נלחמים על עיקרי אמונתם וסמל מרכזי בתרבותם.
ביום 2 באוקטובר נמסרו מפתחות העיר ירושלים לידי צלאח א-דין והחלה יציאת הנוצרים הלטיניים מירושלים כאשר הם נספרים בעת צאתם משער יפו. עשירי העיר הצליחו לפדות את עצמם אך העניים והפליטים שהגיעו אל העיר בחוסר כל לאחר שכבר ברחו מבתיהם לא היו מסוגלים לשלם את דמי הכופר. עיקר הכספים הוצאו מהעיר על ידי הפטריארך הלטיני שלא מצא לנכון להקדיש את אוצרות הכנסייה לפדיון שבויים אלא העביר אותם בלווית פרשי המוסלמים לצור. חלק מעניי העיר שלא נמצא להם גואל מצאו מושיע בדמותו של צלאח א-דין ששחרר אלפים מהם ללא תמורה. בין המשוחררים ללא דמי פדיון הייתה המלכה סיביל אשתו של מלך ירושלים השבוי שהורשתה לבקרו במקום מאסרו בשכם.
כיבוש העיר החזיר את ירושלים לשלטון מוסלמי לאחר 88 שנים של שלטון נוצרי. המוסלמים בראשות צלאח א-דין החלו בהפיכת ירושלים לעיר מוסלמית על ידי מחיקת עברה הצלבני. צלבים שהיו מוצבים על מבנים הוסרו מסגד אל אקצא חזר להיות מסגד לאחר ששימש כמשכן למסדר הטמפלרים. כיפת הסלע חזרה להיות מבנה מוסלמי. ציורי קיר על מוסדות נוצריים כוסו וטוהרו לאחר שהוצאו מהם הפסלים. אירועים אלו, ששיאם היה אובדן השליטה הנוצרית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, זעזעו את אירופה, גרמו למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי והביאו לכינונו של מסע הצלב השלישי.
קורות חייה > מאבק חוזר על המלוכה

בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן המלך המובס של ממלכת ירושלים מהכלא המוסלמי, בהתאם להבטחת צלאח א-דין בעת המצור על אשקלון, ובתחילת שנת 1189 הופיע בלויית פמליה קטנה ובה מפקד מסדר הטמפלרים ז'ראר דה רידפור, וגיום ממונפראטו (אביו של קונרד), מול חומות צור ודרש כי קונרד יעביר את העיר לידיו, קונרד שסירב לדרישה טען כי זכויותיו של גי כמלך ירושלים אבדו עם התבוסה בקרב קרני חיטין וציווה לסגור את חומות העיר. הדים לאירוע זה נשמעים בחילוקי הדעות בין המקורות הנוצרים בעוד שאלו התומכים בריצ'רד לב הארי שהיה נותן החסות לגי דה ליזיניאן שופטים את קונרד לשבט על יחסו לגי דה ליזיניאן ומתארים בהערכה את המלך לשעבר. פרופסור פראוור מציין כי על רקע זה טופחה הטענה על בגידתו של רמון השלישי מטריפולי בקרב קרני חיטין - על מנת להסיט את האשמה על התבוסה מגי דה ליזיניאן. היסטוריונים צרפתים התומכים בפיליפ השני, מלך צרפת שנתן את חסותו לקונרד מצדיקים את מעשיו וטוענים כי לדרישתו אין כל תוקף מוסרי.
קורות חייה > מאבק חוזר על המלוכה > המצור על עכו ומותה של סיביל

גי דה ליזיניאן חזר לטריפולי למשך החורף ובאפריל 1189 חזר והופיע מול חומות צור בלווית אשתו סיביל, מלכת ירושלים ושוב סירב קונרד להכניס את המלך לשעבר ופמלייתו לתוך העיר. בשלב זה ובתמיכת אבירים אירופאיים שהגיעו לצור החליט גי דה ליזיניאן לצאת לכוון עכו המוסלמית במטרה לכבוש מחדש את ממלכתו. הוא יצא לכוון עכו עם גדוד קטן מפליטי טריפולי, מלווה בצי סיציליאני ועליו 200 אבירים וצי פיזאני שלווה אותם לאורך החוף. אל הכוח הקטן הצטרפו אבירים מהמסדרים הצבאיים, בהגיעם אל אזור נחל בצת הגיע הידיעה על תנועתם לצלאח א-דין שהיה צר על מבצר הבופור. כאן עשה צלאח א-דין משגה טקטי ונמנע מליירט את הכוח הצלבני הקטן מתוך מחשבה כי בעת ריכוזם לפני עכו ייקל על המוסלמים להשמיד אותם. ביום 26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ-7000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו (הידוע גם בשם "תל אל-פחאר") והתבצר עליה.
וזמן קצר לאחר מכן הפך המקום לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה. במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין, במהלך יולי 1190 נפטרו סיביל ובנותיה במחנה הצלבני שלרגלי עכו. מותה שמט הלכה למעשה את הבסיס מתחת לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר אך הוא נאחז בתואר אף על פי שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית ובסוף 1190 הועבר הפיקוד רשמית לאנרי משמפן - העתיד אף הוא להחזיק לזמן קצר את כתר מלכות ירושלים .
אזכורים בקולנוע

דמותה של סיבילה, בגילומה של אווה גרין, משמשת כדמות משנה בסרט "ממלכת גן עדן" משנת 2005. הסרט מציג את נישואיה של סיבילה כנישואים לא מאושרים, וכן מרמז על רומן בינה לבין באליאן מאיבלין. על פי הסרט, לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין בתום המצור על ירושלים, בשנת 1187 סיבילה שבה עם באליאן לצרפת (בעוד שבמציאות היא נותרה עם בעלה השבוי).
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה קולוניאלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
הערות שוליים

↑  Bernard Hamilton. The Leper King and His Heirs: Baldwin IV and the Crusader Kingdom of Jerusalem. Cambridge University Press, 2005 page 189
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק, 1963 כרך א' עמוד 517
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מוסד ביאליק ודביר, ירושלים 1971. כרך א' עמוד 523
↑  Bernard Hamilton. The Leper King and His Heirs: Baldwin IV and the Crusader Kingdom of Jerusalem. Cambridge University Press, 2005 page 194
↑  Marshall Whithed Raymond III of Tripolis and the fall of Jerusalem, Prinston university press, 1936 p121
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963 עמוד 35
↑  David Nicolle, Christa Hook. The Third Crusade 1191: Richard the Lionheart, Saladin and the Struggle for Jerusalem. Osprey Publishing 2006 ISBN 1841768685, 9781841768687 p. 46
↑  Thomas F. Madden. The new concise history of the Crusades Rowman & Littlefield 2005 ISBN 0742538222, 9780742538221 p. 83.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בלדווין החמישי, מלך ירושלים | מלכת ממלכת ירושלים 1186-1190 | הבא: קונרד ממונפראטו ואיזבלה הראשונה, מלכת ירושלים |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 5781 9554  LCCN: n2007032038  SUDOC: 116761148  VIAF: 202199950   WorldCat (עם VIAF): 202199950 
כניעת העיר ירושלים. בליאן מאיבלין לפני צלאח א-דין, מתוך ציור מהמאה ה-15
גי דה ליזיניאן מופיע מול חומות צור
עימותי לינקולן-דאגלס

אברהם לינקולן
סטיבן דאגלס
עימותי לינקולן-דאגלס שהתקיימו ב-1858, היו שורה של 7 עימותים בין אברהם לינקולן הרפובליקני וסטיבן דאגלס הדמוקרטי בבחירות לרשות המחוקקת של מדינת אילינוי בארצות הברית. מכיוון שבאותה התקופה המחוקק של המדינות בחר את הסנאטורים של המדינה, הבחירות היו למעשה בחירות לסנאט של ארצות הברית. הנושא היחידי של העימותים היו חילוקי הדעות שלהם לגבי העבדות.
מהלך

העימות הראשון היה באוטווה ב-21 באוגוסט, והאחרון באלטון ב-15 באוקטובר. הפורמט של כל העימותים היה זהה - אחד מהמתמודדים נאם במשך כשעה, לאחר מכן נאם השני כשעה וחצי, ולבסוף הראשון סיים בעוד חצי שעה של תגובות.
עיקרי העימותים

בין לינקולן ודאגלס היו מספר מחלוקות. דאגלס טען שארצות הברית היא ארצם של הלבנים, ושלאפריקאים אמריקאים אין זכויות. הוא ניסה להציג את לינקולן כמי שחושב שלאפריקאים אמריקאים מגיע שוויון זכויות. לינקולן הכחיש שהוא מאמין שהאדם השחור שווה באינטליגנציה או במוסר, אבל "בזכות לאכול את הלחם שידו מרוויחה, מבלי להיות תלוי בחסדו של איש, הוא שווה לי, ושווה לשופט דאגלס ושווה לכל אדם אחר".
בנוסף, לינקולן האמין שעבדות איננה מוסרית, ושעל ארצות הברית לעלות על "הדרך להיעלמותה הסופית" בעתיד הרחוק. דאגלס לעומת זאת האמין בפלורליזם, וסבר כי אין בעיה שארצות הברית תכלול בתוכה מדינות עבדות ומדינות חופשיות עד אחרית הימים.
עימות חשוב במיוחד נערך בפריפורט, שם לינקולן דחק את דאגלס עם שאלה על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית לגבי דרד סקוט נגד סנדפורד. בפסק הדין נקבע שהקונגרס איננו יכול לאסור על עבדות בטריטוריות של ארצות הברית מכיוון שאיסור כזה נוגד את החוקה. פסק הדין היה פופולרי מאוד בדרום ושנוא בצפון. לינקולן שאל את דאגלס האם האיסור על העבדות אפשרי או לא. דאגלס ענה שאומנם איסור פורמלי הוא בלתי חוקתי, אבל שעבדות לא יכולה להתקיים בלי חקיקה מתאימה, ושתושבי הטריטוריות רשאים שלא לחוקק חקיקה כזו. תשובה זו של דאגלס הייתה מכריעה מכיוון שבכך דאגלס ניכס לעצמו את הפתרון הזה לדילמה של העבדות בטריטוריות, אשר עד אז היה מוסכם על רבים מאנשי הדרום, כגון ג'פרסון דייוויס. עם פרסום מה שנודע לימים כ"דוקטרינת פריפורט", עברו אנשי הדרום לדרוש חוקי עבדות פדרליים לטריטוריות הפדרליות. הוויכוח על העניין הזה היה מה שהביא ל"פיצוצה" של הוועידה הדמוקרטית ב-1860, ולכך שבבחירות של 1860 התמודדו שני מועמדים נפרדים בצפון ושניים בדרום. לינקולן שאל את השאלה למרות שהוא ידע מה תהיה התשובה, ולמרות שהוא אפשר לדאגלס להרחיק את עצמו מאנשי הדרום, בניגוד לאסטרטגיה הרגילה של לינקולן, שנועדה לטשטש את ההבדלים בין דאגלס לאנשי הדרום.
בסדרה של ויכוחים חצו המועמדים את אילינוי לאורכה ולרוחבה בסוף הקיץ של 1858. דגלס ולינקולן גילו דמיון רב בעמדותיהם. שניהם סברו שאין לפגוע במוסד העבדות בדרום, שאבד הכלח על פשרת מיזורי ושיש לאמץ הסדר חדש. שניהם טענו שהאדם השחור נחות מהאדם הלבן ואין להעניק לו שוויון זכויות. הוויכוח סב על מילת הגוף הראויה: האם ארצות הברית הן מדינות ריבוניות, או שמא ארצות הברית היא מדינה ריבונית? מי הריבון - הארצות או הברית? המדינות או הרשויות הפדרליות? האם יש לגבש מדיניות פדרלית לגבי הספר, או שכל מדינה חדשה חופשית לפעול כראות עיניה?
סגנון ורטוריקה

סגנון "איש הסְפָר" של לינקולן דיבר אל קוראי העיתונים והצופים בעימותים לא פחות משעשו זאת דבריו. דגלס נענה באי רצון לקריאתו של לינקולן לוויכוחים משותפים, בעוד שלפני כן היו השניים נואמים באותן הערים בימים שונים. כך התייצבו על אותה במה "הגוץ הענק", שגובהו היה כמטר ושישים, ולינקולן הקיפח, שעתיד להיות הגבוה בנשיאיה של ארצות הברית, מעל מטר ותשעים גובהו.
דגלס, איש המזרח השמרן, תקף את לינקולן על יומרתו להפוך על פניה את החלטת בית המשפט העליון במקרהו של דרד סקוט, העבד תושב הצפון שנידון להסגרה לאדוניו בן הדרום. דגלס הציג את מהות החיים ברפובליקה כציות להכרעת החוק, ואת לינקולן - כמי שנתון לדחפים כוחניים ופונה ליצרי ההמון. לינקולן התייחס בשוויון נפש לכך שדגלס האשימו בכך שהתנהג באלימות, בימים בהם היו השניים מתעמתים זה מול זה כעורכי דין בבתי המשפט באילינוי. זאת לאור העובדה שלינקולן, יותר מפעם אחת, קטע נאום משפטי או פוליטי על מנת להשליך בעוצם ידו מפריעים אל מחוץ לאולם. לינקולן לא השיב לדגלס באותו המטבע. כשעבר לפסים אישיים עשה זאת על ידי אירוניה דקה, או שהיה מתאר את חייו בספר, הלחימה באינדיאנים, העבודה בשדה ושיט הרפסודות. (החשיבות שייחסו לינקולן ובוחריו למוצאו המערבי, מודגמת בתגובתו על שאירע בכנס בחירות באילינוי. על הבמה הועלו שני כלונסאות עץ ושלט בו כתוב שלינקולן חטב אותם ב-1830. כשראה אותם לינקולן, אמר בשוויון נפש מהול בגאווה: "ודאי שחטבתי גם טובים מהם." הכינוי "חוטב העצים" ליווהו במערכת הבחירות לנשיאות.)
הערות שוליים

↑  Garfinkle, N. (ed.), Lincoln and the Coming of the Civil war, Lexington, Mass.: D. C. Heath 
and co., 1959, p. 12
↑  תומאס, ב. פ., אברהם לינקולן, ת"א: מסדה, 1962, ע' 93; Benson, G. R. (Lord Charnwood), Abraham Lincoln, N.Y.: Pocket Books Inc., 1917, p. 180
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529345005171  LCCN: sh85077132
עימוד סטפנוס

"אפלטון" (1637) מאת חוסה דה ריברה
הטימאוס עמ' 32–33 (כ' 3) במהדורת סטפנוס
עימוד סטפנוס היא מערכת של התייחסות וארגון המשמשת במהדורות ובתרגומים מודרניים של אפלטון (כמו גם של כתבי פלוטארכוס) המבוססת על מהדורת שלושת הכרכים של יצירותיו השלמות של אפלטון שתורגמה על ידי ז'ואן סרנוס (ז'אן דה סרס (אנ')) משנת 1578 אשר נקראת על שם המוציא לאור שלה הנריקוס סטפנוס (אנרי אסטיאן (אנ')) בז'נבה.
עימוד בקר הוא השיטה המקבילה ליצירותיו של אריסטו, ומספור דילס-קרנץ הוא השיטה המקבילה לפילוסופיה קדם-סוקרטית.
סקירה כללית

במקרה של יצירותיו של אפלטון, עימוד סטפנוס מחלק תחילה את היצירות למספרים שהם מספרי העמודים של כל אחד משלושת הכרכים של מהדורת סטפנוס, וכל עמוד ומספר עמוד כאלה מחולקים בחלוקה פנימית נוספת לחלקים המסומנים באותיות המתאימים לתרגום מקביל ביוונית או בלטינית. קטעים בעמוד נתון, הם לרוב e, d, c, b ,a (אם כי קיימים יוצאי דופן). מערכת זו משמשת במחקר מודרני כדי לצטט את אפלטון ולהפנות לכתביו.
עבור יצירותיו של אפלטון, ניתן אפוא לתת קואורדינטות ייחודיות לקטע עם שלוש פיסות מידע:
שם היצירה
מספר העמוד (סטפנוס)
האות המציינת את הקטע.
לדוגמה, " Symposium 172a" מציין את הדיאלוג המשתה, עמוד סטפנוס 172 (הכרך הוא כרך 3), קטע a. כדי למנוע אי בהירות בסכימה זו, יש לצטט את היצירה האפלטונית או את מספר הכרך. ללא ציון הדיאלוג הפנייה ל"עמוד 50" יכולה להתייחס "עמוד 50" בכל אחד משלושת הכרכים של סטפנוס. ציטוטים ספציפיים יותר עשויים להוסיף מספרי שורות, למשל Symposium 209a5–9, אבל אלה מתייחסים בדרך כלל לשורות ב-Oxford Classical Texts של ג'ון ברנט, ולא לחלוקות השורות של הנריקוס סטפנוס.
ניתן להצביע על כמה "מוזרויות" בשיטת מספור העמודים של סטפנוס. ראשית, האורך של כל עמוד וכל פסקה יכול להשתנות אם מופיעה פרשנות נוספת בעמוד של מהדורת 1578. לפיכך עמודי סטפנוס אינם כולם באורך שווה. בחלק מהעמודים אין את כל הפסקאות a עד e. בנוסף לכך, ישנם גם פערים ברצף מספרי העמודים של סטפנוס בשני הדיאלוגים הארוכים ביותר של אפלטון, שהם הפוליטיאה ו-החוקים אשר כל אחד מהם מחולק ל"ספרים". הסיבה היא שהעורכים הוסיפו מבואות נפרדות לכל "ספר" של יצירות ארוכות אלו, ולפיכך מספרי העמודים של במבואות אלו אינם משמשים להתייחסות לעמודים בדיאלוגים של אפלטון.
הדיאלוג הפסאודו-אפלטוני Halcyon נכלל בקורפוס של יצירותיו של לוקיאנוס מסטמוסאטה ואין לו מספרי סטפנוס.
מספרי סטפנוס

בטבלה הבאה נכללים כתבי אפלטון וכתבים שהיום נחשבים לפסאדו-אפלטוניים. 
כתבים מסומנים ב-(?) אם ישנה מחלוקת בין החוקרים על היותם מחוברים בידי אפלטון. 
כתבים מסומנים ב- (×) אם רוב החוקרים מסכימים על כך שלא נכתבו על ידי אפלטון.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  כרך 1 (2a–16a) אותיפרון  (17a–42a) אפולוגיה  (43a–54e) קריטון  (57a–118a) פאידון  (121a–131a) תאיטטוס  (132a–139a) המאהבים המתחרים (×)  (142a–210d) תאיטיטוס  (216א–268ב) סופיסט  (271a–307c)  אותידמוס  (309a–362a) פרוטגורס  (363a–376c) היפיאס זוטא  (383a–440e) קראטילוס   (447a–527e) גוראיאס  (530a–542b) איאון |  כרך 2 (11a–67b) פילבוס  (70a–100b) מנון  (103a–135e) אלקיביאדס הראשון(?)  (138a–151c) אלקיביאדס השני (×)  (153a–176d) כארמידס  (178a–201c) לכס  (203a–223b) לייסיס  (225a–232c) היפרכוס (×)  (234a–249e) מנקסנוס  (257a–311c) פוליטיקוס  (313a–321d) מינוס  (×)  הפוליטאה (327a–354c) ספר I  (357a–383c) ספר II  (386a–417b) ספר III  (419a–445e) ספר IV  (449a–480a) ספר V  (484a–511e) ספר VI  (514a–541b) ספר VII  (543a–569c) ספר VIII  (571a–592b) ספר IX  (595a–621d) ספר X  החוקים (624a–650b) ספר I  (652א–674ג) ספר II  (676a–702e) ספר III  (704a–724b) ספר IV  (726a–747e) ספר V  (751a–785b) ספר VI  (788a–824a) ספר VII  (828a–850c) ספר VIII  (853a–882c) ספר IX  (884a–910d) ספר X  (913a–938c) ספר XI  (941a–969d) ספר XII  (973a–992e) אפינומיס (×) |  כרך 3 (17a–92c) טימאיוס  (106a–121c) קריטס  (126a–166c) פרמנידס  (172a–223d) המשתה  (227a–279c) פיידרוס  (281a–304e) היפיאס הגדול  (309a–363e) האיגרות  (?) (309a–310b) איגרת I  (310b–315a) איגרת II  (315a–319e) איגרת III  (320a–321c) איגרת IV  (321c–322c) איגרת V  (322c–323d) איגרת VI  (323d–352a) איגרת VII  (352b–357d) איגרת VIII  (357s–358b) איגרת IX  (358b–358c)איגרת X  (358d–359c) איגרת XI  (359c–359e) איגרת XII  (360a–363e) איגרת XIII  (364a–372a) אקסיוכוס (×)  (372a–375d)  על הצדק (×)  (376a–379d) על המידה הטובה (×)  (380a–386b) דמודוקוס (×)  (387b–391d) סיזיפוס (×)  (392a–406a) אקסיוכוס (×)  (406a–410e) קליטופון (?)  (411a–416a) הגדרות (×) |  |  |  |  |  |
ראו גם

מספור בקר
מספור דילס–קרנץ
הערות שוליים

↑  Platonis opera quae extant omnia edidit Henricus Stephanus, Genevae, 1578.
פודמוס

| --- | --- |

 מדינה:  ספרד ספרד
 מייסד:  Luis Alegre Zahonero, איניגו ארחון, Carolina Bescansa, מיגל אורבן קרספו, חואן קרלוס מונדרו, פבלו איגלסיאס טוריון 
 מנהיגים:  פבלו איגלסיאס
 תקופת הפעילות:  2014–הווה (כ־10 שנים)
 אידאולוגיות:  שמאל   דמוקרטיה השתתפותית   פמיניזם
 מטה:  מדריד, ספרד
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק
 צבעים רשמיים:  סגול
 נציגויות בפרלמנטים
 קורטס חנרלס:  69 / 350
 הפרלמנט האירופי:  3 / 705
 http://www.podemos.info/
 
פודמוס (בספרדית: Podemos; בתרגום חופשי לעברית: אנחנו יכולים), היא מפלגת שמאל ספרדית בראשות איש האקדמיה והמרצה בתחום מדעי המדינה פבלו איגלסיאס, שהוקמה בינואר 2014 מקרב פעילי ופעילות המחאה ההמונית הספרדית ממאי 2011.
פבלו איגלסיאס טוריון, מנהיג פודמוס
עם הקמתה, הכריזה המפלגה על מספר עקרונות אידאולוגיים הכוללים: התנגדות למדיניות הצנע הכפויה של האיחוד האירופאי, מחויבות לחיזוק מערכות החינוך והבריאות הציבוריות, יצירת מערכת דיור ציבורי, הקלה על מצבן של משפחות שלא עומדות בתשלומי המשכנתא והתנגדות לצעדים שיגבילו את הזכות של נשים להפלה בספרד. המפלגה הצהירה על תמיכתה בהיפרדות ספרד מנאט"ו ובזכותו של המיעוט הקטלוני לקבוע אם יישאר חלק מספרד או ייפרד ממנה.
פודמוס מותחת ביקורת עמוקה על המערכת הפוליטית הקיימת של שתי מפלגות ותיקות השולטות לסירוגין, מאז סיום הדיקטטורה וביסוס הדמוקרטיה הספרדית. איגלסיאס מרבה לכנות את המפלגות האלו ״הקסטה השלטת״ ולהאשים אותן בשחיתות, בבגידה באינטרסים הציבוריים וביצירת משבר אמון עמוק בין האזרחים והמערכת הפוליטית.
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות לפרלמנט האירופאי במאי 2014, וזכתה לכ-8 אחוזים מהקולות שתורגמו ל-5 מושבים. בפרלמנט האירופי המפלגה הצטרפה לברית השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק, בה חברה גם מפלגת "השמאל המאוחד" הספרדית, ושתיהן הצטרפו לקבוצת השמאל הרדיקלי בפרלמנט. הן המצע של פודמוס והן המועמדים מטעמה לפרלמנט האירופי, נבחרו בבחירות דמוקרטיות, בהן כל אדם קיבל את הזכות לבחור ולהיבחר (פריימריז פתוח). לאחר הבחירות, הכריז איגלסיאס כי חברי הפרלמנט האירופאי מטעם התנועה ידחו את השכר המוצע בגובה 8,000 אירו, ויסתפקו בשכר של 2,000 אירו בלבד, בטענה שהשכר הגבוה של חברי הפרלמנט הוא מוגזם ומוביל לשחיתות.
ב-20 הימים הראשונים של רישום המתפקדים, רשמה המפלגה מעל 100,000 מתפקדים והפכה למפלגה השלישית בגודלה מבחינת מספר המתפקדים. באוקטובר 2014 נמנו כבר מעל ל-200,000 מתפקדים שהפכו אותה למפלגה השנייה בגודלה.
ב-22 במרץ 2015 נערך מבחן אלקטורלי נוסף למפלגה, בבחירות באזור אנדלוסיה. פודמוס הגיעה למקום שלישי עם 14.84% מהקולות, שזיכו אותה ב-15 מושבים בפרלמנט האזורי. המבחן הבא של המפלגה התרחש ב-24 במאי 2015, בבחירות האזוריות והמחוזיות ברחבי המדינה. לפי הסקרים, פודמוס הייתה צפויה לנצח בבחירות במחוז ברצלונה ולהגיע במקום השני בבחירות במחוז מדריד. כפי שצפו הסקרים, בברצלונה ניצחה פודמוס וגם במדריד היא התחזקה.
בבחירות לפרלמנט הספרדי ב-20 בדצמבר 2015 פודמוס זכתה ב-21% מהקולות והייתה למפלגה השלישית בפרלמנט, עם 69 מתוך 350 מושבים. ב-9 במאי 2016 פודמוס הקימה ברית אלקטורלית בשם "אונידוס פודמוס" עם השמאל המאוחד, אקוו, ועוד סיעות שמאליות קטנות אחרות.
הערות שוליים

↑  ערוץ הטלויזיה קוואטרו, 14 בינואר 2014
↑  העיתון אסטריה דיגיטל, 17 בינואר 2014
↑  עיתון לה ונגארדיה, 28 במאי 2014
↑  עיתון אל מונדו, 9 במאי 2015
↑  עיתון פובליקו, 17 באוגוסט 2014
↑  עיתון אל בולטין, 28 באוקטובר 2014
↑  עיתון אל פאייס El Pais
↑  עיתון אל פאייס El Pais
↑  עיתון אל פאייס El Pais
↑   אזרחי ספרד הענישו בבחירות המקומיות את ראש הממשלה על שנים של צנע, באתר TheMarker‏, 25 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 15026525  BNE: XX5459307  BnF: cb170175968 (data)  CANTIC: a12085431  GND: 1066401586  LCCN: no2015021294  NKC: ko2016929513  SELIBR: 399557  SUDOC: 187459355  VIAF: 313474134   WorldCat (עם VIAF): 313474134
פיוטר קפיצה

| --- | --- |
פיוטר קפיצה בשנות ה-30
פיוטר קפיצה בשנות ה-30
 לידה:  8 ביולי 1894 קרונשטאדט, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 באפריל 1984 (בגיל 89) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  המכון הפוליטכני בסנקט פטרבורג  טריניטי קולג'  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מנחה לדוקטורט:  אברם יופה, ארנסט רתרפורד 
 מוסדות:  המכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה (1956)  המכון לסוגיות פיזיות  אוניברסיטת מוסקבה (1 באוקטובר 1943)  A.V. Shubnikov Institute of Crystallography  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג  אוניברסיטת קיימברידג'  מכון יופה 
 תלמידי דוקטורט:  David Shoenberg, מרק אזבל 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס נובל לפיזיקה (1978)
 בן או בת זוג:  Anna Krylova 
 צאצאים:  Andrey Kapitsa, סרגיי קפיצה 
 תרומות עיקריות
 חקר טמפרטורות נמוכות, גילוי תופעת סופר-נוזליות
 
פיוֹטר לאונידוביץ' קָפּיצה (ברוסית: Пётр Леони́дович Капи́ца; ‏8 ביולי 1894 - 8 באפריל 1984) היה פיזיקאי סובייטי שגילה את תופעת ה"סופר נוזליות" יחד עם ג'ון אלן ודון מיסנר ב-1937.
קפיצה היה בנם של גנרל בחיל ההנדסה הרוסי, עם שורשים רומנים מבסרביה ושל אולגה לבית סטבניצקי, בת למשפחת אצילים ממוצא פולני. הוא נולד בעיר הנמל קרונשטאדט וסיים את לימודיו במכון הפוליטכני בפטרוגרד בשנת 1918. הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה. בשנת 1921 יצא עם משלחת מדעית של ברית המועצות למערב אירופה ועבד עשר שנים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. היה חבר של האקדמיה המלכותית הבריטית והיה המנהל הראשון של מעבדת מונד (בין 1930 ל-1934). המציא שיטות ליצירת שדות מגנטיים אולטרה-חזקים (ultrastrong magnetic fields) על ידי הזרקת זרמים חזקים לתוך אלקטרומגנטים מיוחדים לפרקי זמן קצרים.
בשנת 1934 התפתה קפיצה לשוב לברית המועצות לסדרת הרצאות, אך דרכונו נשלל ויציאתו מגבולות ברית המועצות נאסרה. בעקבות איבוד משרתו בבריטניה החל לעבוד בברית המועצות. עם תחילת עבודתו בברית המועצות קפיצה יסד את מכון הבעיות הפיזיקליות בברית המועצות ועמד בראשו עד מאסרו בשנת 1946. בשנת 1942 צורף לוועד היהודי האנטי-פשיסטי, כנציג הלא-יהודי. המאסר היה יוזמתו של לברנטי בריה, שהיה מנהלו הישיר. קפיצה נאסר בגלל סירובו לעבוד על פיתוח פצצת מימן סובייטית.
קאפיצה היה בין יוזמי הקמת מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
מעמדו שוקם עם מותו של סטלין ובשנת 1955 חזר לעמוד בראש המכון שיסד עד מותו בשנת 1984. חלק בפרס נובל על עבודתו בפיזיקת טמפרטורה נמוכה עם ארנו פנזיאס ורוברט וילסון.
פרסים והוקרה

פרס סטלין, דרגה 1 (1941)
עיטור לנין (30 באפריל 1945)
עיטור לנין (9 ביולי 1964)
עיטור לנין (9 ביולי 1944)
עיטור כוכב הפרטיזנים (1964)
הפרס להנצחת סיימון (1973)
עיטור לנין (20 ביולי 1971)
גיבור העמל הסוציאליסטי (8 ביולי 1974)
מדליית רתרפורד (1966)
עיטור לנין (8 ביולי 1974)
מדליית קוטניוס (1959)
פרס סטלין, דרגה 1 (1943)
מדליית פרנקלין (1944)
פרס קמרלינג אונס (1968)
דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1945)
גיבור העמל הסוציאליסטי (30 באפריל 1945)
מדליית הזהב הבין-לאומית ע"ש נילס בוהר (1965)
עיטור הדגל האדום של העמל (27 במרץ 1954)
מדליית הזהב של לומונוסוב (1959)
מדליית פאראדיי (1942)
מדליית הלמהולץ (1981)
עיטור לנין (30 באפריל 1943)
פרס נובל לפיזיקה (1978)
מדליית ההגנה על מוסקבה
מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945
מדליית ותיק העמל
מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה
מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין
פודינג שחור

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  boudin, נקניק דם 
 מוצא:  הממלכה המאוחדת, אירלנד 
 מרכיבים עיקריים:  blood as food, חלמון, תבלין, Tyrolean Speck, grain, חלבון ביצה מוקצף, חמאה, שמנת, קמח, suet 
 
פודינג שחור הוא סוג של נקניקיית דם שמקורה בבריטניה ובאירלנד. הוא מיוצר מדם חזיר, מבשר בקר, משעורה, מלחם מסובין ומשבבי שיבולת שועל. הריכוז הגבוה של הדגנים בפודינג השחור, וכן עשבים שונים דוגמת נענע הכדורים, מבדילים אותו מנקניקיות דם שנאכלות במקומות אחרים בעולם.
היסטוריה ומתכונים

נקניקיות דם הן הצורה העתיקה ביותר של הנקניקיה. החיות שנשחטות מדממות, ומאחר שלא ניתן לשמר את הדם לפרק זמן ארוך הפיכתו לנקניק היא צורת שימור יעילה.
כיום, רוב מנות הפודינג השחור מכילות דם חזיר, אך זה לא תמיד היה המקרה, בעבר המאכל הוכן בעזרת דם כבש או פרה ואף מדמם של דגים. עד למאה ה-19 דם פרה או דם כבש היה המרכיב העיקרי במתכון.
פיוטר קוזלוב

| --- | --- |
פיוטר קוזלוב בתצוגה של האוסף המונגולו-סוצ'ואני מהמשלחת של השנים 1907–1909 מתוך החברה הגאוגרפית הרוסית. צלם - קרל בולה (1910)
פיוטר קוזלוב בתצוגה של האוסף המונגולו-סוצ'ואני מהמשלחת של השנים 1907–1909 מתוך החברה הגאוגרפית הרוסית. צלם - קרל בולה (1910)
 לידה:  15 באוקטובר 1863 האימפריה הרוסית בעיר דוחובשינה
 פטירה:  26 בספטמבר 1935 (בגיל 71) ברית המועצות בעיר פטרגוף
 לאום:  רוסי
 תקופת הפעילות:  ? – 26 בספטמבר 1935 
 אזורים שחקר:  חוקר מונגוליה, סין וטיבט בתחום גאוגרפיה וארכאולוגיה
 פרסים והוקרה:  מדליית המייסדים (1911)  מסדר ולדימיר הקדוש  מדליית ניקולאי פרז'בלסקי  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 4  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  אות מסדר אנה הקדושה  מדליית קונסטנטין 
 חתימה:   
 מוזיאון ע"ש פיוטר קוזלוב
 
פיוטר קוזמיץ' קוזלוב (רוסית: Пётр Кузьми́ч Козло́в; ‏15 באוקטובר 1863 – 26 בספטמבר 1935) היה מגלה ארצות רוסי וסובייטי. הוא ידוע כתלמידו וממשיך דרכו של חוקר הארצות ניקולאי פרז'וואלסקי במסעותיו למרכז אסיה ובעיקר למונגוליה וטיבט. בתקופת ברית המועצות היה חבר באקדמיה האוקראינית למדעים (1928) וכמו כן היה חבר של כבוד באגודה הגאוגרפית הרוסית.