stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי יוון–מונגוליה
היסטוריה

בין הרפובליקה ההלנית לבין מדינת מונגוליה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ היווני, "הרפובליקה ההלנית ומדינת מונגוליה מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים המאופיינים בקשרי ידידות טובים בין הממשלות והעמים אף על פי ההיעדרות של קשרים על בסיס רגולרי בין שתי המדינות".
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יוון למונגוליה כוננו לראשונה בשנת 1967. האינטרסים היווניים במונגוליה מיוצגים על ידי השגרירות היוונית בסין, שאמונה דיפלומטית גם על מונגוליה. מן הצד השני, האינטרסים המונגוליים ביוון מיוצגים על ידי השגרירות המונגולית בבולגריה, שאמונה דיפלומטית גם על יוון.
ב-16 ביוני 2011, בבודפשט, נחתם מזכר הבנות בין שתי המדינות בנושא שיתופי פעולה. הגורם שחתם על מזכר ההבנות היה משרדי החוץ של שתי המדינות. בשנת 2013 נחתם הסכם ידידות ושיתוף פעולה בין מונגוליה לבין האיחוד האירופי, יוון כלולה באיחוד האירופי ולפיכך חתומה גם היא על הסכם שיתוף הפעולה.
מונגוליה אירחה ועידה באולן בטור ביולי 2016, שר החוץ של יוון הגיע למקום ונפגש עם עמיתו המונגולי.
נציגויות דיפלומטיות

יוון אינה מיוצגת במונגוליה בדרג השגרירות. יוון מיוצגת במונגוליה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה באולן בטור, בירת המדינה. יוון האמינה את שגרירותה שבבייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין הסמוכה, על מונגוליה.
מונגוליה אינה מיוצגת ביוון בדרג השגרירות. מונגוליה מיוצגת ביוון בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה באתונה, בירת המדינה. מונגוליה האמינה את שגרירותה שבסופיה, בירת בולגריה הסמוכה, על יוון.
יונדאי דינאסטי

| --- | --- |

Hyundai Dynasty
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  יונדאי מוטור
 שנות ייצור:  1996–2005
 הרכבה:  דרום קוריאה דרום קוריאה
 מודל קודם:  Hyundai Grandeur 
 מודל אחריו:  Hyundai Aslan (אנ')
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout
 אורך:  4,980 מ"מ (דגם סלון)  5,135 מ"מ (דגם לימוזינה)
 רוחב:  1,810 מ"מ
 גובה:  1,445 מ"מ
 משקל:  1,660 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,745 מ"מ (דגם סלון)  2,900 מ"מ (דגם לימוזינה)
 מפרט טכני
 מנוע:  V6 צילינדרים, 24 שסתומים, 2,497 סמ"ק המפיק 167 כ"ס (מנוע "יונדאי" מסוג "Hyundai Sigma engine" (אנ') דגם "ΣSigma V6")  V6 צילינדרים, 24 שסתומים, 2,972 סמ"ק המפיק 204 כ"ס ב-6,000 סל"ד (מנוע "יונדאי" מסוג "Hyundai Sigma engine" (אנ') דגם "ΣSigma V6")  V6 צילינדרים, 24 שסתומים, 3,497 סמ"ק המפיק 224 כ"ס ב-5,000 סל"ד (מנוע "יונדאי" מסוג "Hyundai Sigma engine" (אנ') דגם "ΣSigma V6")
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  189 קמ"ש (מנוע 2,972 סמ"ק)  219 קמ"ש (מנוע 3,497 סמ"ק)
 צריכת דלק:  13.0 ליטר ל-100 ק"מ (דגם 3,497 סמ"ק)  14.0 ליטר ל-100 ק"מ (דגם  2,972 סמ"ק)
 
יונדאי דינאסטי (באנגלית: Hyundai Dynasty, בקוריאנית: ヒュンダイ・ダイナスティ) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הדרום קוריאנית יונדאי מוטור אשר יוצרה בין השנים 1996–2005.
בנוסף, יוצרה גם גרסת לימוזינה (אורך דגם הלימוזינה ארוך יותר מדגם הסלון ב-15.5 ס"מ).
דגמים

דגם "יונדאי דינאסטי 2,500"
דגם "יונדאי דינאסטי 3,000"
דגם "יונדאי דינאסטי 3,500"
דגמים > תצורות

מכונית סלון
לימוזינה (בסיס גלגלים ארוך יותר ב-15.5 ס"מ)
"יונדאי דינאסטי"

4 דלתות
ABS
חלונות חשמל
הגה כוח
מושבים מעור
מושבים חשמליים
מיזוג אוויר
כרית אוויר
רדיו + CD
מכל דלק - 75 ליטר
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 9.4 שניות (מנוע 3,500 סמ"ק)
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 9.6 שניות (מנוע 3,000 סמ"ק)
תמונות

"יונדאי דינאסטי"
"יונדאי דינאסטי"
"יונדאי דינאסטי"
"יונדאי דינאסטי"
"יונדאי דינאסטי"
"יונדאי דינאסטי"
"יונדאי דינאסטי"
"יונדאי דינאסטי" - לימוזינה
"יונדאי דינאסטי" - לימוזינה
ראו גם

יונדאי מוטור
לקריאה נוספת

"יונדאי דינאסטי" - תמונות
הערות שוליים

↑  "יונדאי דינאסטי" org1-www.hyundai.com/worldwide/en/about-hyundai/corporate/information/vehicle-history/1990/dynasty
↑  "יונדאי דינאסטי" bestcarmag.com/makes/Hyundai/Dynasty
↑  יונדאי דינטסאי - מפרט טכני automobile-catalog.com/model/hyundai/dynasty_hyundai
↑  "יונדאי דינאסטי" מנוע 2,972 סמ"ק beforward.jp/hyundai/dynasty
יחסי יוון–מלאווי

| יחסי יוון–מלאווי |
| --- | --- |
יוון: מלאווי


יוון: מלאווי
שטח (בקילומטר רבוע)
131,957: 118,484
אוכלוסייה
10,020,238: 21,795,298
תמ"ג (במיליוני דולרים)
238,206: 14,084
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,773: 646
משטר
דמוקרטיה: רפובליקה

יחסי יוון–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת מלאווי.
סקירה כללית

על פי משרד החוץ היווני "היחסים נחשבים ביוון ליחסים טובים וידידותיים מבלי כל בעיות". מלאווי היא אחת המדינות העניות בעולם ויחסי הסחר של יוון עמה נמצאים ברמה נמוכה מאוד. יש בערך 180 יוונים החיים במלאווי. רובם מתגוררים בבלנטייר, בירת הסחר והכלכלה של המדינה, הם הקימו בה קהילה יוונית.
אזרחים יוונים המגיעים למלאווי צריכים אשרת כניסה כדי להיכנס ליוון. אזרחים מלאווים המגיעים ליוון חייבים גם הם באשרה.
ייצוג

יוון אינה מיוצגת במלאווי אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בהארארה, בירת זימבבואה.
מלאווי אינה מיוצגת ביוון אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בבריסל, בירת בלגיה.
ראו גם

יחסי יוון-רואנדה
יחסי בורונדי-יוון
יחסי ספרד–קומורו

| יחסי ספרד–קומורו |
| --- | --- |
ספרד: קומורו


ספרד: קומורו
שטח (בקילומטר רבוע)
505,370: 2,235
אוכלוסייה
47,905,341: 870,688
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,580,695: 1,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,996: 1,553
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי ספרד–קומורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת ספרד לבין האיחוד של איי קומורו.
סקירה כללית

היחסים שבין ספרד לקומורו כוננו ב-1 במרץ 1983.
הנוכחות הכלכלית העיקרית של ספרד בקומורו היא של ציי אוניות דייג טונה שבאוקיינוס ההודי. האוניות העוגנות בקומורו נהנות מתוצאותיו של הסכם הדייג של המדינה עם האיחוד האירופי. בקומורו רואים במגזר התיירות כמגזר פוטנציאלי מאוד לפיתוח. חברות מלונות ספרדיות שכבר פועלות באזור בוחנות הקמת מלונות גם בקומורו. ניתן להגיד את אותו הדבר לגבי תחום הגז והנפט המתפתח במדינה.
אף על פי העובדה שקומורו לא זוכה להתייחסות רבה מצד התוכניות לשיתוף פעולה של ספרד, ספרד משתפת פעולה עם קומורו דרך האיחוד האירופי.
נציגויות דיפלומטיות

קומורו אינה מיוצגת בספרד, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. קומורו האמינה את שגרירותה שבפריז, בירת צרפת, על ספרד.
ספרד אינה מיוצגת בקומורו בדרג השגרירות. ספרד מיוצגת בקומורו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במורוני, בירת המדינה. ספרד האמינה את שגרירותה שבפרטוריה, בירת דרום אפריקה, על קומורו.
יחסי גבון–צרפת

| יחסי גבון–צרפת |
| --- | --- |
גבון: צרפת


גבון: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
267,667: 643,801
אוכלוסייה
2,552,500: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
20,516: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,038: 45,527
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה נשיאותית למחצה

יחסי גבון–צרפת הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין צרפת לגבון - היחסים התאפיינו ב"מקרה קיצוני ... של נאו קולוניאליזם" של צרפת.
יחסים לפני העצמאות

צרפת באה לראשונה במגע עם אנשים מגבון כאשר צרפת חתמה על חוזי הגנה עם ראשי שבטים מקומיים ב-1839 וב-1841. צרפת תבעה רשמית את גבון בשנת 1885 כחלק מהמרוץ לאפריקה. הממשל על ידי צרפת החל בשנת 1903, ובשנת 1910, גבון הפכה לחלק מהפדרציה החדשה של אפריקה המשוונית הצרפתית. גבון החזיקה מעמד במסגרת הפדרציה הקולוניאלית עד 1959. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחזקה גבון בידי כוחות צרפת של וישי מיוני עד נובמבר 1940, אך בעקבות הקרב על גבון המושבה נשלטה על ידי כוחות צרפת החופשית. באוגוסט 1960 קיבלה גבון עצמאות מצרפת יחד עם שאר השטחים של אפריקה המשוונית הצרפתית לשעבר.
מאז העצמאות

מאז העצמאות, גבון הייתה "אחת מבעלות הברית הקרובות ביותר של צרפת באפריקה". במהלך שנות ה-60 גבון הייתה המקור היחיד של אורניום בצרפת, ועל כן הממשלה הצרפתית ראתה ביחסיה עם גבון קריטיים לכוח ההרתעה הגרעינית שלה. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 ממשלת צרפת גם קבעה יעד מדיניות של "עצמאות אנרגיה" אולם עם אובדן שליטתה באלג'יריה הצרפתית היא הסתמכה במידה רבה על גבון לצורכי הנפט שלה. בפברואר 1964 כוחות צרפתיים סייעו להפלת המשטר בגבון במהלך הפיכת גבון ב-1964 ואזרחי צרפת הפיצו שמועות על מעורבות אמריקאית בהפיכה שהובילה להתקפות על שגרירות ארצות הברית בליברוויל.
מאז העצמאות > עידן עומר בונגו

עומר בונגו שלט בגבון משנת 1967 ועד מותו בשנת 2009 ואיפשר מעורבות צבאית, פוליטית וכלכלית צרפתית ענפה בגבון. אלף, חברת הנפט הלאומית הצרפתית, ניהלה עסקים נרחבים עם משטרו של בונגו וגבון שימשה נקודת סיום צבאית לפעולות צבאיות בחסות צרפת ברחבי אפריקה.
נכון לשנת 2008 כ-10,000 אזרחים צרפתים גרים ועובדים בגבון, בעוד שגדוד הנחתים ה-6 של הצבא הצרפתי מוצב שם גם כן. כשנשיא גבון עומר בונגו נפטר ב-7 ביוני 2009, ניקולא סרקוזי וז'אק שיראק היו ראשי המדינה המערביים היחידים שהשתתפו בהלווייתו.
מאז העצמאות > עידן עלי בונגו אונדימבה

בנו של עומר בונגו, עלי בונגו אונדימבה, תפס את השלטון בעקבות מות אביו. עלי בונגו החזיק בשלטון לאחר בחירות 2016 למרות טענות נרחבות על הונאת מצביעים, כולל מצד גורמי משרד החוץ הצרפתי.
נציגויות דיפלומטיות

צרפת מחזיקה בגבון שגרירות בליברוויל.
גבון מחזיקה בצרפת שגרירות פריז.
יעקב קירשן

| --- | --- |

יעקב קירשן (משמאל) מקבל את "פרס עיפרון הזהב" (2012)
 לידה:  8 במרץ 1938 (בן 86) ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  ג'רי קירשן
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  קריקטורה, קומיקס
 drybones.com
יעקב ג'רי קירשן (נולד ב-8 במרץ 1938) הוא אמן, מאייר ומחבר ספרי קומיקס ישראלי.
ביוגרפיה

יעקב ג'רי קירשן נולד בברוקלין, ניו יורק. עד עלייתו ארצה ב-1971 השתמש בשמו הלועזי ג'רי קירשן, ועם עלייתו עבר להשתמש בשמו העברי גם ביצירותיו באנגלית. את השכלתו האמנותית רכש במכללה בקווינס, אותה סיים בשנת 1961.
בשנת 1968 החל קירשן בפעילות פוליטית כנגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1971 לאחר שהיה מאייר רישומונים בעיתון פלייבוי, עלה לישראל וכאמור החל להשתמש בשמו יעקב גם בפרסומים אנגליים. בשנת 1973 החל לפרסם את רצועת הקומיקס "Dry Bones" בעיתון ג'רוזלם פוסט. הרצועה, ששמה מתייחס אל "חזון העצמות היבשות", היוותה את רצועת הקומיקס הפוליטי הראשון שפורסמה בישראל. הרצועה מופצת גם בסינדיקט בינלאומי לעיתונים כהניו יורק טיימס, טיים מגזין ואחרים. הרצועה מפורסמת בקביעות בכארבעים עיתונים בארצות הברית וקנדה. בנוסף, הקים קירשן חברה בשם "LKP Ltd." שעוסקת בעיצוב ועיצוב משחקי מחשב.
בשנת 1993, יצא לאור הרומן הגרפי שלו "Trees …the Green Testament" ובשנת 2010 פרסם מאמר שכותרתו המתורגמת: "ממטיקה ופיזור ויראלי של 'איורים מוצפנים' ברישומונים פוליטיים בהוצאת אוניברסיטת ייל. המאמר דן בהיבטים האנטישמיים של פרסומי קומיקס פוליטיים, בעיתונות הנאצית, הקומוניסטית ובעיתונות העולמית בימינו.
פרסים והוקרה

2009 - "אמן הבית", המרכז הבינלאומי לחקר אנטישמיות וגזענות (YIISA) אוניברסיטת ייל, ארצות הברית
2011 -פרס עיפרון הזהב, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
2014 - פרס בוני ציון.
הערות שוליים

1 2  סיפור חייו ב"הסבר על ברית העץ" באתרו הרשמי 'עצמות יבשות' (אנגלית)
↑  בשמו המקורי באנגלית: "Memetics and the Viral Spread of Anti-Semitism through ‘Coded Images’ in Political Cartoons"
↑  מאמרו המקוון של קירשן על רישומונים אנטישמיים והשפעתם (אתר 'עצמות יבשות', אנגלית)
↑  קורות חייו של קירשן באתרו 'עצמות יבשות' (אנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263976105171  LCCN: n94022933  NTA: 175519102  VIAF: 68155009   WorldCat (עם VIAF): 68155009
יוסף חריש

יוסף חריש (15 בספטמבר 1923 - 6 בנובמבר 2013) היה היועץ המשפטי השמיני לממשלה, שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה

יוסף חריש נולד בירושלים למשפחה דתית ולמד בישיבת תפארת צבי.
לאחר שיצא בשאלה עבר ללמוד בגימנסיה. התנדב לארגון ההגנה ושירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. במהלך "השבת השחורה" נעצר על ידי הבריטים ונאסר יחד עם חברי הגנה נוספים במחנה המעצר בלטרון. הוא ישב שם במשך חצי שנה. במלחמת העצמאות היה קצין וסייע להקמת חיל השלישות.
בתקופת הצנע שימש כעוזרו האישי של דב יוסף, שר האספקה והקיצוב, ובמקביל למד משפטים לתואר הראשון ושני אוניברסיטה העברית. במרץ 1954 קיבל רישיון לעריכת דין בישראל במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים. לאחר מכן הצטרף לפרקליטות המדינה.
בשנת 1958, בגיל 35, מונה לשופט בבית משפט השלום. ב-1969 התמנה כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בו הגיע לדרגת סגן נשיא בשנת 1984.
באפריל 1986 פרש לגמלאות ובחודש יוני, בעקבות פרשת קו 300, שבה הודח היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, מונה חריש במקומו.
במסגרת תפקידו קבע מספר הנחיות במסגרת "הנחיות היועץ המשפטי לממשלה":
העמדה לדין של חיילים בעבירות של התעללות בערבים, במהלך האינתיפאדה הראשונה
חובת עמידה בקריטריונים בתמיכות ממשלתיות - ביטול "הכספים הייחודיים"
איסור מינויים פוליטיים בשירות הציבורי - קשר פוליטי כשלעצמו אינו כישור ראוי לקבלת משרה בשירות הציבורי.
הליך השימוע בטרם הגשת כתב אישום.
נושאים בולטים שבהם טיפל במהלך כהונתו:
המשך הטיפול בפרשת קו 300 - חריש התעקש על חקירה משטרתית, דבר שהביא לחנינות שהעניק הנשיא חיים הרצוג.
פרשת ויסות מניות הבנקים - חריש קבע שאין מרמה בפעולת מנהלי הבנקים ואין להגיש כתבי אישום. בג"ץ התערב בהחלטתו באופן חריג, והנחה אותו להגיש כתבי אישום; המשפט הסתיים בהרשעת מרבית הנאשמים.
פרשת עיזאת נאפסו - עדויות השקר במשפטים ביטחוניים בבתי דין צבאיים
פרשת ויליאם נקש - הסגרת העבריין ויליאם נקש לצרפת
הגשת כתב אישום בפרשת אריה דרעי
פרשת גירוש פעילי החמאס ללבנון - חריש כתב חוות דעת שהתירה את גירושם.
משפטו של ג'ון דמיאניוק.
כיהן בתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה עד 1 בנובמבר 1993.
חריש היה נשוי פעמיים ונולדו לו ארבעה ילדים, בהם מנכ"ל עמותת "לשובע", גיל-עד חריש. התגורר בשכונת רמת אביב שבתל אביב.
נפטר ב-6 בנובמבר 2013 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
לקריאה נוספת

משה גורלי, עניין לציבור: יוסף חריש – איש של צדק, ידיעות ספרים, 2021.
דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, פרק 10, הוצאת דביר, 2012.
הערות שוליים

↑  הוסמכו 63 עורכי־דין חדשים, חרות, 23 במרץ 1954
↑  מונו 3 שופטים לביהמ"ש המחוזי בת"א, מעריב, 19 ביוני 1969
↑  איתמר לוין, נפטר יוסף חריש, לשעבר היועץ המשפטי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בנובמבר 2013
↑  אביאל מגנזי, בגיל 90: נפטר היועמ"ש לשעבר, יוסף חריש, באתר ynet, 6 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304015005171  ISNI: 0000 0000 9850 1364  LCCN: no2011171586  VIAF: 145952750   WorldCat (עם VIAF): 145952750 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסף חריף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1929 
 פטירה:  18 באפריל 2013 (בגיל 84 בערך) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב 
 צאצאים:  חגי חריף 
 
יוסף חריף (פנדלר) (1929 – 18 באפריל 2013) היה עיתונאי, פרשן מדיני ופובליציסט ישראלי, מבכירי עיתון "מעריב".
קורות חייו

יוסף חריף נולד בשנת 1929 באוקראינה למשפחה דתית ציונית. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והמשפחה התיישבה בתל אביב. אביו, הרב בן ציון פנדלר-חריף, בן לשושלת רבנית, מונה לכהן כרב בית הכנסת "רמה" ברחוב בן-יהודה בתל אביב ושימש בתפקיד זה שנים רבות.
חריף לא בחר בדרך הרבנות כמצופה מנצר לשושלת רבנים, ובחר לעסוק בעיתונאות. את דרכו העיתונאית החל בתחילת שנות ה-50 ככתב בעיתון "הבוקר", עיתון מפלגת הציונים הכלליים. בתחילת שנות ה-60 הוזמן על ידי עורך "מעריב", אריה דיסנצ'יק, להצטרף לצוות הכותבים בעיתונו. תחילה שימש ככתב בכנסת, ולאחר מכן התמנה לפרשן מדיני של "מעריב".
חריף נחשב כבר-סמכא בנושאים מדיניים וכעיתונאי בעל ניתוחים מעמיקים ובעל מקורות מידע מעולים בהיותו מקורב לראשי המדינה והמערכת הפוליטית והמדינית. הדבר אִפשר לו לחשוף גילויים רבים ראשוניים ואמינים על המתרחש מאחורי הקלעים במערכת הפוליטית והמדינית.
בצד ידיעות וכתבות יומיומיות על הנעשה בשדה הפוליטי והמדיני בארץ פרסם חריף מאמר קבוע ב"מעריב" שפורסם ביום שישי ובו סיכם וניתח את השבוע שחלף בנושאים המדיניים הפוליטיים.
בשנות ה-80 היה חריף ממקימי היחידה לעיתונות ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, הוא אף לימד בה. אחר כך מונה למנהל סניף "מעריב" בירושלים. במהלך שנות ה-90 פרש ממערכת "מעריב", אך המשיך לכתוב במסגרתו עד שנת 2008 טור דעות שבועי.
יוסף חריף נפטר ב-18 באפריל 2013, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין גבעת שאול בירושלים.
הותיר אחריו את אשתו רות, בתו של שבתאי דון-יחיא, שני בנים ובת ונכדים. בנו הוא איש התקשורת ד"ר חגי חריף.
לקריאה נוספת

(עורך:) חגי חריף, עט בכל עת, יוסף חריף - עיתונאי בלב ההתרחשויות, דפוס פרינטיב, ירושלים, 2018, 305 עמודים
הערות שוליים

↑  הרב בן-ציון פנדלר-חריף נפטר בת"א, מעריב, 29 באוגוסט 1980.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465480905171  VIAF: 308257293   WorldCat (עם VIAF): 308257293
יוז'ף אטווש

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1813 בודה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  2 בפברואר 1871 (בגיל 57) פשט, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית, הונגריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1830
 עיסוק:  משפטן, סופר, פוליטיקאי, עיתונאי, מחזאי,
 תפקיד:  שר החינוך של הונגריה (אפריל-ספטמבר 1848)   שר הדתות והחינוך של הונגריה (1871-1867)
 תואר:  ברון
 מפלגה:  מפלגת האופוזיציה   המרכז (צנטרליסטים)   מפלגת דיאק
 בת זוג:  אנה קטלין רושטי בארקוצי
 צאצאים:  אילונה   יולאן   לוראנד   מריה   דנש
 חתימה:   
 
יוז'ף אטווש, בשמו המלא הברון יוז'ף קארוי בורומאוש ברטאלאן אדלברט אטווש ואשארושְנַמֵן (בהונגרית:
 Karoly Bertalan Adalbert Eötvös Vásárosnaményi báró, ‏ 13 בספטמבר 1813 בודה – 2 בפברואר 1871 פשט) היה משפטן, סופר, פובליציסט, מחזאי ופוליטיקאי הונגרי.
שימש פעמיים כשר החינוך, בממשלה ההונגרית הראשונה בימי מהפכת 1848 ובממשלת דיולה אנדראשי בשנים 1867–1871, בה החזיק גם בתיק הדתות. כחבר פרלמנט ומאוחר יותר כשר קידם אטווש את חוק האמנציפציה ליהודים, את חוק חינוך החובה ואת חוק שוויון הקבוצות האתניות במדינה. היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים ועמד בראשה בשנים 1866–1871 וכיהן כיושב ראש אגודת קישפלודי בשנים 1860–1867.
נודע גם כסופר, וחיבר מספר רומנים העוסקים בסוגיות חברה ומוסר.
רקע משפחתי, שנות צעירותו ולימודיו

יוז'ף אטווש נולד בבודה (בודפשט של היום) כילדם השלישי של הברון איגנאץ אטווש, יועץ ופקיד בכיר בשירות הקיסר האוסטרי, ואשתו השנייה, אנה לבית פון דר ליליין. שמו המלא בטבילה היה, בלטינית, Josephus Carolus Borromeus Bartolomeus Adalbertus. סבו מצד אמו היה אציל גרמני-פרוסי. אב סבו מצד אבו, הברון אטווש הראשון, נולד במחוז סטמאר (כיום סבולץ'-סטמאר-ברג) והיה גנרל פרשים מצטיין בצבא האוסטרי שהשתתף במלחמת שבע השנים ובמספר מלחמות בטורקים. אביו של יוז'ף וסבו, שנקראו שניהם איגנץ אטווש, מילאו תפקידים בכירים בהונגריה בשירותו של הקיסר האוסטרי. את תואר הברון קיבלו מהקיסרית מריה תרזה. אביו של יוז'ף היה משפטן והוגה דעות ושימש במספר תפקידים בכירים למדי בחצר המלוכה. הוא ואביו תמכו במדיניות הקיסר, שלטון אוסטרי בהונגריה (כבכל שאר הממלכה), בניגוד לשאיפות העם ההונגרי בעת ההיא - חירות לאומית ושלטון עצמי - ולכן שמם נודע לשמצה במולדתם באותם ימים.
בשל שם משפחתו הידוע לשמצה, סבל אטווש מעוינות התלמידים ההונגרים בבית-ספר (האגדה מספרת שהילד היחיד שהסכים לשבת לידו היה יהודי). הוא הצליח להחליש את עוינותם של חבריו לכיתה כשנשא בפניהם נאום פוליטי, לראשונה בחייו, ובו הביע אהדה לעניין הלאומי ההונגרי ומחויבות להיאבק למענו. חלק מחינוכו קיבל אטווש לפני בית-ספר, באופן פרטי, באחוזתה של אמו.
עיצובו הרוחני של אטווש הושפע ממורו הפרטי, יוז'ף פרוז'ינסקי, אסיר פוליטי לשעבר בעל השקפות רפובליקניות ומעריץ של עידן האורות הצרפתי. הוא זה שטיפח בנער עניין בהגות הפילוסופית ובפוליטיקה, ועורר את רצונו לטהר את שם המשפחה על ידי עמדות ומעשים מנוגדים לאלה של אביו וסבו. מאמו ירש את טבעו הרגיש ואת אהבתו לספרות. בשנים 1824 עד 1826 למד בגימנסיה המלכותית באוניברסיטה הקתולית שבבודה. בשנים 1826 עד 1831 למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת פשט, שם היה אישטוואן הורבאט המורה החביב עליו ביותר.
ב-1832 התכנס הפרלמנט ההונגרי בפוז'ון (ברטיסלבה), שם שהה אטווש לצורך בחינות. הודות לאביו זכה אטווש להשתתף במספר דיונים בפרלמנט.
בימי לימודיו באוניברסיטה התיידד אטווש עם לאסלו סאלי, לימים עורך דין, היסטוריון ופובליציסט, והלה עודד אותו לכתוב. בשנת 1830 תרגם להונגרית את מחזהו של גתה "גץ פון ברליכינגן". בשנת 1833 כתב קומדיה מקורית ראשונה - "המחזרים", ובשנת 1834 כתב טרגדיה מקורית ראשונה - "הנקמה". בשנת 1835 תרגם את "אנג'לו" מאת ויקטור הוגו. ההקדמות שכתב לתרגומיו עוררו את תשומת לבם של חברי האקדמיה ההונגרית, שהוקמה זה לא מכבר. בגיל 22 בלבד נבחר אטווש לחבר מתכתב של האקדמיה. הוא המשיך לעסוק במחזאות, אך פעילותו הספרותית התרחבה והחל לעסוק גם בשירה, בחיבור מסות ורומנים.
בתום לימודיו באוניברסיטת פשט התקבל אטווש לשירות המדינה, כסגן נוטריון במחוז פייר. ב-1835 עבר לעבוד במנהל החצר המלכותית בבודה וב-1837 מונה לשופט בנפה פרשוב.
ב-1836–1837 ערך מספר מסעות במערב אירופה - גרמניה, שווייץ, הולנד, צרפת ואנגליה - ובהם הושפע מרעיונות 'מתקדמים' בתחום הספרות והפוליטיקה. בהם האסכולה הרומנטית, שאטווש פגש אישית כמה מחבריה הבולטים. ב-1838 נבחר כחבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים. ב-1855 נבחר לסגן יושב הראש וב-18 במרץ 1856 נבחר ליושב ראש האקדמיה.
בשובו להונגריה כתב את ספרו הפוליטי הראשון, "הרפורמה של בתי הסוהר". כחבר פרלמנט צעיר הרשים בבקיאותו ובכישרונו כנואם. באחד מנאומיו הראשונים, שנוסחו פורסם לימים, תמך בחום באמנציפציה של היהודים בארצו. בשנת 1840 התגורר באחוזת אביו בשאי, בורשוד והקדיש עצמו לכתיבה. מאוחר יותר באותה שנה עבר לגור בבודה ולאחר מכן בפשט.
פעילותו העיתונאית והפוליטית

עיתון "Pesti Hírlap" שימש לאטווש במה להפצת רעיונותיו הפרוגרסיבים; במאמרים שכתב בו טען שלצורך הנהגת הרפורמות המנהליות הדרושות להונגריה, הכרח הוא להקים ממשלה לאומית - הונגרית - מרכזית וחזקה. רשויות המחוזות (שבשטחי הונגריה) אמנם עמדו בראש ההתנגדות לשלטון המרכזי האוסטרי, אך רצו לשמור על אוטונומיה מסוימת והסתייגו משלטון הונגרי מרכזי. בשנת 1844 הצהיר אטווש בפרלמנט:
הונגריה זקוקה לשלטון מרכזי: ולדעתי שלטון מרכזי ניתן להשיג רק על ידי הגברת השפעת בית המחוקקים הלאומי על המחוזות
בגלל עמדתו זו, כונו הוא ושאר אנשי ה"פשטי הירלאפ" שחשבו כך "צנטרליסטים". עם זאת, אטווש לא צידד בהפיכת הונגריה למדינת לאומית טהורה. הוא דגל בפשרות, בדמות זכויות אזרחיות ולשוניות מיוחדות לקבוצות האתניות השונות, כך שאלה יזכו לחירות רבה יותר מזו שהם זוכים לה במדינות הסמוכות.
רומן הביכורים שלו "Karthausi" ("קרטוזיאני") הקנה לו שם הן בחוגים הספרותיים של הונגריה הן בקהל הרחב ההונגרי. ב-25 בנובמבר 1838 נבחר לחבר בחברה הספרותית על שם קישפלודי, שהפכה לימים לאיגוד הסופרים ההונגרים. שנים לאחר מכן, ב-24 במאי 1860 נבחר אטווש ליושב ראשה. השקפותיו הליברליות באו לידי ביטוי ברומן "נוטריון הכפר", שיצא לאור באמצע שנות הארבעים והיה לאחת היצירות הקלאסיות של הספרות ההונגרית. אטווש כתב באותה תקופה גם את הרומן ההיסטורי "הונגריה בשנת 1514" (על תקופת מלחמת האיכרים של גיירג' דוז'ה), את הרומן "אחיות" ואת הקומדיה "יחי השוויון!". אטווש חשף באמצעות הספרות היפה את שחיתותו של השלטון המקומי ואת עוולותיו; על כך ספג ביקורת כי "גייס" את ספריו לקידום דעותיו הפוליטיות. על ביקורות אלה השיב:
מעולם לא סברתי שחוסר העקרונות צריך לאפיין סופר, משום כך אני מקבל את ההאשמות בלב שלם
בשנת 1842 נשא אטווש לאישה את אגנש רושטי בארקוצי (1825–1913), בתו של אלברט רושטי בארקוצי (1847-1779),משפטן, בעל אחוזות, שכיהן כמשפאן משנה של מחוז בקש. נישואיו המאושרים נותרו כל חייו הרחק מאור הזרקורים.
אחי אשתו, פאל רושטי בארקוצי (1874-1830ׂׂׂ) היה אציל נוסע וצלם, שנודע במסעותיו בשנים 1857–1859 בטקסס, ניו מקסיקו, קובה וונצואלה. גיס של אשתו, אגושטון טרפורט (1888-1817), שהיה נשוי לאילונה רושטי, היה פוליטיקאי שכיהן גם הוא כשר הדתות והחינוך.
בימי המהפכה

אטווש נחשב לאחד מאנשי הרוח והפוליטיקאים ההונגרים הבולטים, ולנואם בחסד. כך, למשל, כאשר רצה הארכידוכס הפלטין יוזף לארגן נוכחות גבוהה של חברים בפרלמנט, נהג לבקש מאטווש לנאום. ב-1848 פרצה המהפכה ההונגרית, ואטווש - שהזדהה עמה בכל לבו - מונה לשר בממשלה ההונגרית החדשה. הופקדו בידיו תיקי הדתות והחינוך, אך השפעתו הרחיקה הרבה מעבר לתחומים הללו. יחד עם פרנץ דיאק ואישטוואן סצ'ני, ייצג את הפלג המתון והפציפיסטי בהנהגה המהפכנית. התפטרות ראש הממשלה לאיוש באתיאני תסכלה אותו; והתנגדותו לעצמאות מוחלטת ורתיעתו מאלימות אילצו אותו לצאת לגלות באוקטובר 1848, הרחק ממלחמת הקיום של המהפכה - למינכן.
שנות הגלות וחזרתו למולדת

חרף יציאתו לגלות המשיך לשרת את מולדתו באמצעות עטו. השפעתו על דעת הקהל בהונגריה נותרה איתנה. מסתו, "הרעיונות המובילים של המאה ה-19 והשפעתם על המדינה", פורסמה בפשט בשנות החמישים המוקדמות, ובה בעת יצאה לאור גם בווינה ובלייפציג. את סיסמת המהפכה הצרפתית, "חירות, שוויון, אחווה", שינה אטווש במסתו ל"חירות, שוויון, לאומיות".
לאחר שחזר להונגריה ב-1851, באישור השלטונות, הקפיד על התנגדות לא פעילה למשטר הקיסרי ונמנע מפעילות בתנועות פוליטיות. בשנת 1859 פרסם ספר בשם "ערבויות לכוחה ולאחדותה של אוסטריה", ובו ניסח עקרונות המפשרים, לדעתו, בין אוניה פרסונלית ובין ריכוזיות שלטונית. לאחר תבוסת האוסטרים במלחמת צרפת-אוסטריה השתנה המצב הפוליטי, והעמדה שניסח בספר לא התקבלה עוד על דעת הקהל ההונגרית. באספת הדיאט ב-1861 נמנה אטווש עם תומכיו הנלהבים של דיאק, ונאומו הרשים מאוד את נציגי הקיסר האוסטרי.