מיזם אגירת מי נהר הקולורדו
היסטוריה

הניסיון המתועד הראשון לנצל את מי אגן ההיקוות של חלקו העליון של הקולורדו נעשה בפורט ספליי (Fort Supply) בוויומינג ב-1854, כאשר חלק ממי הנהר "בלקס פורק" (Blacks Fork), יובל של הנהר גרין, הוטו לטובת השקיית שדות מקומיים. מפעלי הטיה נוספים של מי הנהרות באגן הקולורדו הובילו למחקרים מקדימים לפתח מערכת הטיה כבר ב-1902 כאשר הוקם שירות הטיוב (Reclamation Service), שמה הקודם של לשכת הטיוב.
ב-1922 חתמו שש מדינות של ארצות הברית על "הסכם נהר הקולורדו" (Colorado River Compact) שבו הסכימו רשמית על חלוקת מימי נהר הקולורדו ויובליו. כל מחצית מאגן הנהר קולורדו – האגן העליון, שחלקים ממנו שייכים לקולורדו, ניו מקסיקו, יוטה וויומינג – והאגן התחתון שחלקים ממנו שייכים לקליפורניה ונבדה – אמורה הייתה לקבל על פי ההסכם כ-9.3 מיליארד מ"ק מים מדי שנה. סך כל כמות המים השנתית שחולקה, כ-20 מיליארד מ"ק, הייתה הכמות שנמדדה באותה תקופה בליז פרי (Lee's Ferry - "המעבורת של לי", המקום היחיד לאורך הנהר שפעלה בו מעבורת משום שהייתה אליו גישה נוחה לשתי הגדות), 26 קילומטרים במורד הנהר מסכר קניון גלן של ימינו, אתר ששימש רשמית כגבול בין האגן העליון לאגן התחתון. בפועל התברר שמדידה זו הייתה תוצאה של אחת מהעונות הגשומות ביותר של דרום-מערב ארצות הברית ב-800 השנים האחרונות. על סמך מדידות בתקופה האחרונה ספיקת הנהר השנתית הממוצעת בליז פרי היא כ-16.7 מיליארד מ"ק. ובפועל היא משתנה בצורה קיצונית מדי שנה ונעה בין 4.9 מיליארד מ"ק ל-27 מיליארד מ"ק. עובדה זו גרמה לחוסר היכולת של מדינות האגן העליון לעמוד במינימום ההתחייבות שלהן למדינות האגן התחתון בשנים שחונות, ולאובדן של עודפי מים משמעותיים בשנים גשומות.
במטרה לווסת את זרימת הקולורדו ולהבטיח עמידה בתנאי ההסכם נערך מחקר שקבע שהקמת סכרים ויצירת מאגרי מים מאחוריהם על הנהר ויובליו היא הכרחית. שיתוף פעולה בין ועדת האגן העליון של הקולורדו, לשכת הטיוב וסוכנויות פדרליות נוספות הניב דו"ח שפירט את המיזמים המוצעים שהוגש לקונגרס של ארצות הברית ב-1950.
בין המיזמים המוצעים היו צמד סכרים על הנהר גרין, היובל העיקרי של חלקו העליון של הקולורדו: ב"פארק אקו" (Echo Park) ובהר ספליט (Split Mountain). שני הסכרים האחרונים היו עתידים להציף יותר מ-180 קילומטרים של קניונים באזור המונומנט הלאומי דינוזאור (Dinosaur National Monument) המוגן על ידי הממשל הפדרלי על פי החלטת נשיא ארצות הברית. ההצעה חוללה מחלוקת והציתה את חמתם של תומכי איכות הסביבה שלא רצו לחוות שוב את המחלוקת שפרצה ב-1924 סביב סכר אושונסי (O'Shaughnessy Dam), כאשר סכר נבנה בעמק נופי בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי.
בהנהגתו של דייוויד ברואר (David Ross Brower‏; 2000-1912) ניהל מועדון סיירה, ארגון איכות סביבה ותיק, מערכה לאומית להצלת הפארק. באמצע שנות ה-50 הסכימה ה-USBR שלא לבנות שני סכרים אלו - החלטה שהתקבלה כניצחון גדול לתנועה לאיכות הסביבה האמריקנית - אבל בתנאי שתוכל להקים את הסכרים האחרים המוצעים, בנקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam) ובקניון גלן מבלי שתהיה התנגדות לסכרים אלו. בפועל תמכו ברואר ומועדון סיירה בהרחבת הסכר בקניון גלן על מנת להוסיף למאגר את המים שהיו אמורים להיקוות מאחורי הסכר בפארק אקו. הדבר היחיד ממנו חששו שוחרי איכות הסביבה לגבי סכר קניון גלן היה שגובה פני המים במאגר המתוכנן אמור היה להציף את המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' (Rainbow Bridge National Monument). ברואר, שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים, ותיאר זאת "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי".
גרסה מעודכנת ומצומצמת במקצת של התוכנית התקבלה כחוק בקונגרס ב-1956. החקיקה קראה לבניית סכרים, מאגרי מים ועבודות הקשורות בהם באתר הנופש הלאומי קוריקנטי (Curecanti National Recreation Area) בקולורדו, בנקיק פלמינג בוויומינג, במאגר נאוואחו בניו מקסיקו ובקניון גלן באריזונה. כל המיזמים למעט מאגר נאוואחו אמורים היו לכלול יכולות לייצר חשמל, בעוד שמיזם נאוואחו נועד לבקרת שיטפונות בלבד. בחקיקה היו כלולים כמה מיזמים קשורים באגן נהר הקולורדו.