stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמואה
היסטוריה > השלטון הניו זילנדי (1914–1961)

מאז סיום מלחמת העולם הראשונה ועד לעצמאותה ב-1962 נשלטה סמואה המערבית על ידי ניו זילנד תחת משטר נאמנות של חבר הלאומים ולאחר מכן של האו"ם. בזמן זה נקראה בשם "סמואה המערבית"
היסטוריה > השלטון הניו זילנדי (1914–1961) > מגפת השפעת הספרדית

בתום מלחמת העולם הראשונה פרצה בעולם מגפה הידועה בשם "השפעת הספרדית". המגפה לא פסחה על סמואה וכחמישית מאוכלוסיית האיים מתו במגפה.
ב-1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה חזרו הלוחמים מהחזית והביאו איתם זן חדש של שפעת שהתפשט במהרה ממדינה למדינה. לסמואה המגפה הגיעה ב-7 בנובמבר עם הגעתה של ספינה בשם "SS Talune". תוך שבעה ימים מהגעתה של הספינה השפעת הספרדית הפכה למגפה חמורה באופולו ולאחר מכן בשאר האיים. בכל מדינות האיים באוקיינוס השקט סמואה הייתה זו שנפגעה הכי קשה. 90% מהאוכלוסייה נדבקה במחלה; 30% מהגברים, 22% מהנשים ו-10% מהילדים מתו.
בעקבות המחלה הייתה ביקורת רבה על השלטון הניו זילנדי בסמואה. חלק מהסמואים אף קראו להעברת השלטון לידי הבריטים או האמריקאים.
היסטוריה > עצמאות > סמואה המערבית (1962–1997)

לאחר מאמצים ממושכים של התנועה למען עצמאות סמואה, המשטר הניו זילנדי החליט על מתן עצמאות לסמואה המערבית ב-24 בנובמבר 1961, החלטה שיצאה לפועל ב-1 בינואר 1962. כך נעשתה סמואה המערבית למדינת האיים הקטנה הראשונה באוקיינוס השקט שקיבלה עצמאות.
ב-15 בדצמבר 1976, סמואה המערבית הצטרפה לשורות האו"ם בתור החברה ה-147. השם הרשמי של המדינה באו"ם היה "המדינה העצמאית של סמואה" ולא "סמואה המערבית".
למרות שקיבלו את עצמאותם בתחילת נובמבר, הסמואים חוגגים את יום העצמאות שלהם ב-1 ביוני.
היסטוריה > עצמאות > סמואה (מאז 1997)

ב-4 ביולי 1997 ממשלת סמואה המערבית החליטה לשנות את השם של המדינה מ"סמואה המערבית" ל"סמואה". השם בו נקראה באו"ם מאז עצמאותה. בסמואה האמריקאית מחו כנגד שינוי השם מכיוון שהוא מרמז כי סמואה האמריקאית אינה סמואה.
ב-2002, ראש ממשלת ניו זילנד התנצל בשם ממשלת ניו זילנד על החלק שהיה להם במגפת השפעת הספרדית ועל עוד תקרית שהתרחשה ב-28 בספטמבר 1929 ובה נהרגו שמונה אנשים. תקרית זו העיבה על היחסים בין ניו זילנד לסמואה במשך שנים רבות.
ב-7 בספטמבר 2009, ממשלת סמואה החליטה להחליף את כיוון הנהיגה במדינה בימין לשמאל כדי להתאים עם המדינות באזור כמו יפן ניו זילנד ואוסטרליה מהם ייבאה סמואה את מרבית המכוניות שלה. מעשה זה הופך את סמואה למדינה היחידה שהחליפה את כיוון הנהיגה שלה מימין לשמאל והמדינה האחרונה שהחליפה את הכיוון.
ב-29 בדצמבר 2011 סמואה שינתה את אזור הזמן שלה מ-UTC-11 ל-UTC+13. מה שגרם למדינה לקפוץ 26 שעות קדימה ולדלג על יום שישי ה-30 בדצמבר. פעולה זו הזיזה קצת את קו התאריך העולמי והעבירה את סמואה מצידו המזרחי אל צידו המערבי. שינוי זה נועד כדי להתאים את כלכלת סמואה למסחר עם אוסטרליה וניו זילנד שעד שינוי זה הקדימו את סמואה ביום.
ב-2019 פרצה מגפת חצבת בסמואה, בה חלו אלפי בני אדם ומתו 83, רובם ילדים.
בזמן מגפת הקורונה, לא חלה בקורונה בשנים 2020–2021 אף חולה בסמואה, אך בשנת 2022 חלו מספר אנשים במדינה.
פוליטיקה וממשל

עם השגת העצמאות בשנת 1962, נקבעה חוקה המגדירה את המדינה כדמוקרטיה פרלמנטרית. ראש המדינה נבחר על ידי האספה המחוקקת של סמואה מדי 5 שנים. אספה זו היא הפרלמנט הסמואי, והיא מורכבת מ-49 נציגים שנבחרים בבחירות מחוזיות מדי 5 שנים.
המערכת המשפטית משלבת משפט מקובל ומנהגים מקומיים. בית המשפט העליון של סמואה הוא בית המשפט הגבוה ביותר. נשיא בית המשפט העליון מתמנה על ידי ראש המדינה בהמלצת ראש הממשלה.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 2006 התמ"ג הארצי נאמד ב-1.218 מיליארד דולר. הסקטור התעשייתי הוא המרכיב הגדול ביותר בתמ"ג, ומהווה כ-58.4%. ענף השירותים מהווה כ־30.2%. החקלאות מהווה רק 11.4% מהתמ"ג.
גאוגרפיה

סמואה מורכבת משני איים עיקריים, סוואיאי ואופולו, וכן ממספר איים קטנים יותר. רוב איי סמואה הם געשיים וחלק ניכר מהם מכוסה אדמת לבה. מקור הגעשיות באיי סמואה הוא בנקודה חמה הנמצאת מתחת לסמואה ונקראת הנקודה החמה של סמואה (אנ').
באי סוויאיאי מתרוממים ההרים לגובה של כ-1,800 מטרים. באי זה הר געש פעיל, שהתפרץ בשנת 1905, וכן כמה הרי געש כבויים, חלק מאדמותיו פוריות וחלקן אינן מתאימות לחקלאות.
הגשמים מרובים מאוד, בעיקר בתקופת סערות ההוריקן, הנמשכות מדצמבר עד מרץ.
במקומות רבים במדינה זו, מצויה צמחייה טרופית סבוכה.
דמוגרפיה

92.9% מתושבי סמואה הם ילידי האי (בני העם הסמואי), 2.9% אסיאתים, 2.8% צבעוניים, 1.2% לבנים, 0.2% ערבים. מבחינת דת, 50% מהתושבים נוצרים אוונגליסטים, 20% קתולים ו-30% פרוטסטנטים ואחרים (בודהיסטים, הינדו, אנימיסטים). כחמישית מתושבי האי חיים בערים ואילו היתר מתגוררים בכפרים, רובם לאורך החופים. עיר הבירה, אפיה, שוכנת על האי אופולו המשמש בית לכ-75 אחוזים מכלל אזרחי המדינה.
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  Black Saturday, nzhistory.govt.nz (באנגלית)
↑  דליה טסלר (ע), אנציקלופדיה ידיעות אחרונות, כרך 11, ירושלים: הוצאת יבנה, עמ' 113
| מדינות וטריטוריות באוקיאניה |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה | אוסטרליה • נורפוק |  |
| מלנזיה | איי מאלוקו ומערב גינאה החדשה (חלק מאינדונזיה) • איי שלמה • ונואטו • מזרח טימור  • פיג'י • פפואה גינאה החדשה • קלדוניה החדשה |  |
| מיקרונזיה | איי מריאנה הצפוניים • איי מרשל • גואם • מיקרונזיה • נאורו • פלאו • קיריבטי |  |
| פולינזיה | איי קוק • הוואי • ואליס ופוטונה • טובאלו • טונגה • טוקלאו • ניואה • ניו זילנד • סמואה • אי הפסחא • סמואה האמריקנית • פולינזיה הצרפתית • פיטקרן |  |
| האימפריה הקולוניאלית הגרמנית 1871–1919 הקיסרות הגרמנית |
| --- | --- | --- |
| אפריקה | מזרח אפריקה הגרמנית: טנגניקה, רואנדה-בורונדי, וויטולנד, משולש קיונגה דרום-מערב אפריקה הגרמנית: נמיביה מערב אפריקה הגרמנית: קמרון הגרמנית, טוגולנד |  |
| האוקיינוס השקט | גינאה החדשה הגרמנית: קייזר-ווילהמסלנד, ארכיפלג ביסמרק, איי שלמה הגרמנים, בוגנוויל, נאורו, איי מרשל הגרמנים, איי מריאנה, איי קרוליינה, מיקרונזיה, פלאו סמואה הגרמנית |  |
| סין | אזור הזיכיון במפרץ ג'יאוג'ואו, צ'ינגדאו, אזור ההשפעה בשאנדונג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545030305171  BnF: cb131734450 (data)  GND: 4079249-3  ISNI: 0000 0001 1354 4865  KulturNav: 10e4b87b-43ff-44ba-81a2-535d3f6e2884  LCCN: n97089384  MusicBrainz: 2cc3ea35-b05a-3ec0-a5a2-88e8a482854a  NARA: 10035729  NDL: 00568550  NKC: ge295647  SUDOC: 03519765X  UKPARL: HOeNC0P2  VIAF: 134228520   WorldCat (עם VIAF): 134228520
מרדכי לופז

הרב מרדכי חי לופז (לופס; י"ד בטבת ה'תרצ"ב, 24 בדצמבר 1931 – י"ח בטבת ה'תשמ"ה, 11 בינואר 1985) היה רב ודיין ישראלי, חבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים ומועצת הרבנות הראשית ורב שכונה בתל אביב. קודם לכן כיהן כאב בית הדין בעיר.
ביוגרפיה

נולד בעיר העתיקה בירושלים להדסה והרב שלום לופז (לימים, רבה של עכו). בוגר ישיבת תל אביב, ישיבת היישוב החדש, ישיבת חברון, ישיבת פורת יוסף, היכל התלמוד וכולל "שבט מיהודה". בשנת ה'תש"ך, בעת לימודו בכולל, זכה בפרס מטעם המשרד לענייני דתות על עבודה הלכתית שכתב בנושא "קנין חופה".
נסמך לרבנות בידי הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יצחק נסים ויוסף שלום אלישיב. ב-1958 התמנה לרב שכונת "רמה" בצפון הישן של תל אביב, והיה רב בית הכנסת "אוהל ישראל" ברחוב בן יהודה, וייסד בו בשנת ה'תשל"ז כולל אברכים. לימד גם בישיבה ביפו.
ביוני 1965 התמנה לדיין בבתי הדין הרבניים, תחילה בבאר שבע, לאחר מכן באשדוד ולבסוף בתל אביב, שם התמנה כעבור מספר שנים לאב בית דין.
ב-1973 היה חבר בוועדה הבוחרת את הרבנים הראשיים לישראל. באותה שנה, התמודד על משרת רבה הספרדי של חיפה, ועל אף שנחשב למועמד המוביל, הפסיד לגיסו הרב אליהו בקשי דורון. לאחר הבחירות עתר לבג"ץ כנגד הבחירות, בטענה כי לפני הבחירות הורה הראשון לציון הרב עובדיה יוסף לכל חברי הוועדה הבוחרת שלא לבחור בו, אך עתירתו נדחתה. כמו כן, הגיש מועמדותו באותה שנה למשרת רבה הראשי של תל אביב, אך בשל העובדה שלא היה לו כושר לרבנות עיר הוא הגיש בקשה למועצת הרבנות הראשית להעניק לו כושר כזה, אך למרות תמיכתו של הרב הראשי שלמה גורן - המועצה לא העניקה לו את הכושר.
ב-1974 התמנה לחבר מועצת הרבנות הראשית, שבה כיהן עד שנת 1980. ב-1984 התמנה כחבר בפועל בבית הדין הרבני הגדול בירושלים במקומו של הרב רפאל עבו שנפטר, וזאת כדי לחסוך את הצורך בוועדת מינויים.
היה מרצה בענייני יהדות בבמות שונות ובתוכניות רדיו.
בשנת 1976, כאשר הרב הראשי שלמה גורן ניסה לשנות את עמדתה של הרבנות הראשית ביחס לעליית יהודים להר הבית - לא תמך הרב לופז בהצעה, ודרש ששינוי כזה יידון בפורום רבנים רחב יותר. עם זאת, בשנת 1980 חתם על קריאה לרבנים הראשיים לפרסם היתר לעלייה לחלקים מתחומי הר הבית. היה חבר בחבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
נפטר לאחר מחלה ממושכת בחיי הוריו בי"ח בטבת ה'תשמ"ה, ונקבר בחלקת הספרדים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו

היה נשוי לתמר לבית פדואה, ולהם ארבעה ילדים. גיסו היה הרב אליהו בקשי דורון. הרב שמעון בעדני היה נשוי לבת-דודתו.
חיבוריו

הרב לופז כתב מאמרים בכתבי עת תורניים שונים, בהם עסק בסוגיות אקטואליות בתחום הדיינות, כדוגמת: ייבום בזמן הזה; חיוב מזונות לאשה שבעלה מסרב לעבור מכפר לעיר; השביתה בהלכה ועוד.
בשליחות הרב יצחק נסים הוציא לאור מכתב יד את שו"ת צדקה ומשפט חלק אבן העזר מאת הרב צדקה חוצין (תשל"ה).
מאמר מרדכי - חוברת שיצאה לאחרטערתו מרשימותיו ובה ראשי פרקים לדרישות על פרשיות ויחי ושמות.
לקריאה נוספת

הרב דוד ציון לניאדו, "לקדושים אשר באר"ץ: תולדות חכמי ארם צובא חאלב", ירושלים תשס"ט, עמ' 161.
אריה דרילמן-גפן, "עבד נאמן: חייו ופועלו של הגאון החסיד הרב שלום לופס זצ"ל רבה של עכו", עמ' 468 - 469.
הרב ישראל יפת, "קוים לדמותו של מורנו הרב והדיין הרב מרדכי בר"ש לופז זצ"ל", בתוך: "נר יום טוב" ב, תשנ"ג, עמ' 62 - 66.
הערות שוליים

↑  ילקוט חידושים" לקט בענייני הלכה מעבודות תלמידי הישיבות שזכו בפרסים מטעם במשרד לענייני דת, חלק ב, ירושלים תשכ"ה, עמ' מז ואילך
↑  הומלצו 6 מועמדים לדיינים, הצופה, 14 באפריל 1965
↑  נשיא המדינה מינה דיינים חדשים, הַבֹּקֶר, 9 ביוני 1965
↑  יהושע ביצור, הוסר המכשול האחרון לבחירות הרבנים: הורכבה רשימת ה-101 להשלמת הגוף הבוחר, מעריב, 5 באוקטובר 1972
↑  ראובן בן צבי, 12 הגישו מועמדות לרב ראשי של חיפה, מעריב, 23 באוקטובר 1974
↑  נבחרו רבנים ראשיים לחיפה, על המשמר, 28 במאי 1975
↑  ראובן בן צבי, נבחרו רבנים ראשיים בחיפה, מעריב, 28 במאי 1975
↑  עמוס לבב, דיין ביה"ד הרבני טוען: הרב הראשי יוסף כינה אותי נוכל, רמאי, רודף בצע ושלמונים, מעריב, 30 ביוני 1975
↑  אברהם רותם, בחירת הרבנים הראשיים לתל אביב ב-27 למאי, מעריב, 27 באפריל 1973. וראו גם: מרדכי גילת, מאה אלף לירות והבטחות שונות שיכנעו את הרב חפוטא לוותר על בג"צ, על המשמר, 29 במאי 1973
↑  ראו מודעת ברכה, מעריב, 28 ביוני 1974
↑  צבי זרחיה, חסד נעורים, כל העיר, 20 ביולי 1984
↑  צבי זרחיה, כיסאות רבניים, כל העיר, 26 ביוני 1984
↑  צבי זרחיה, רעיון ממזרי, כל העיר, 18 במאי 1984
↑  יואל כהן, "הרבנות הראשית ושאלת הא הבית", בתוך: איתמר ורהפטיג ושמואל כ"ץ (עורכים), הרבנות הראשית לישראל שבעים שנה ליסודה, שער שני: פעולות וכיוונים, ירושלים תשס"ב, עמ' 773
↑  ראו: ישראל רוזן ויהודה שביב (עורכים), "קומו ונעלה" אלון שבות תשס"ג, עמ' 300
↑  שמואל הכהן וינגרטן, הרבנים בתנועת המזרחי, בתוך: יצחק רפאל ושלמה זלמן שרגאי (עורכים), "ספר הציונות הדתית", כרך א עמ' 429.
↑  אבנר מזרחי, הרב מרדכי חי לופז ז"ל, במערכה, 5 בפברואר 1985
↑  כרטיס הקבר של מרדכי חי לופז, באתר הר הזיתים; כרטיס הקבר באתר Gravez.
↑  שבילין (תל אביב) לא/לב (תשלט) עמ' קיד-קכז
↑  שבילין (תל אביב) כט-ל (תשלז) עמ' 107-115
↑  תורה שבעל-פה; הרצאות בכינוס הארצי כה (תשמד) עמ' פה-צג
מאיר אורקין

מאיר אורקין-גרוסמן (2 באוקטובר 1914 – 9 בדצמבר 2010) היה פוליטיקאי ועסקן ציבור שראלי. ראש המועצה האזורית געתון בשנים 1951–1954.
ביוגרפיה

אורקין נולד ב-1914 בביאליסטוק הבכור משלושת ילדיהם של קלמן וליבה אורקין. משפחתו התפרנסה ממתפרה שהייתה בביתם. הוא גדל בבית ציוני-חילוני, אך היה חשוף למסורת ולארון הספרים היהודי. בצעירותו למד בגימנסיה העברית המקומית ובגיל 9 הצטרף לקן השומר הצעיר בביאליסטוק, ובהמשך הדריך את גדוד "הסנה" שם הכיר את חייקה גרוסמן, לימים רעייתו. הוא יצא מטעם התנועה לשנה של הכשרה ב"קיבוץ למפעל" בקאליש, שם התנסה בעבודות חרושת. כאשר קיבל צו גיוס לצבא הפולני, החל להתכונן לעלייה לארץ ישראל. בעזרת שוחד של פקידים במשרד הפנים, קיבל סרטיפיקט בזהות בדויה, ועלה ארצה ב-15 במאי 1936. שאר משפחתו נותרה בפולין, הוריו ואחותו נרצחו בטרבלינקה ואחיו נפטר במחנה שבויים במינסק. הוא הצטרף לגרעין שהתיישב בראשון לציון, שם עסק בחפירת גומות לשתילה. לאחר כשנה עבר עם קבוצה של יוצאי "קיבוץ למפעל" והתיישבו בקיבוץ שריד, שם למד לנהוג על טרקטור. ב-1941 עבר לנהריה, שם עבד כנהג טרקטור. עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף ללוחמים. ערב צאתו למלחמה, פגש את חברת-נעוריו, חייקה גרוסמן, שניצלה מהשואה ועלתה זה עתה ארצה. השניים נישאו ב-10 ביוני 1948 ועברו לגור בקיבוץ עברון (שחלק ממקימיו היו יוצאי "למפעל"). בהמשך התקבלו כחברים בקיבוץ, ושם נולדו להם שתי בנותיהם: לאה ויוספה.
בדצמבר 1951 החל לכהן (במקום רעייתו חייקה) כראש מועצה אזורית געתון. בתפקיד זה כיהן עד נובמבר 1954.
לאחר מכן היה ממקימי "יוגבי הגליל" - אגודה אזורית לתפעול ואחזקה של כלים חקלאיים, והחל מ-1960 היה חבר הנהלה שלה. בשנות ה-60 ניהל מחצבת הכורכר של הקיבוץ, וב-1970 יזם את הפיכתה למטמנה (כיום: אקופארק עברון). בשנות ה-70 היה גזבר חברת "חריש".
לאחר פטירת רעייתו ב-1996, יזם את הקמתו של "בית חייקה" סמוך לקיבוץ עברון, המשמש כמרכז חינוכי.
נפטר ב-9 בדצמבר 2010, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עברון.
ספריו

מאיר של חייקה: תולדות, מעשים, הגות (אוטוביוגרפיה), עברון 2008, 228 עמ'.
והגדת לבניך: חברי עברון מספרים קורותיהם מתקופת השואה, עברון 1990, 160 עמ'.
ספר עברון, 1955.
ספר עברון ב: ארבעים וחמש שנים לקיום הקיבוץ (בעריכת יצחק ורהפטיג, מאיר אורקין ועמירם כהן), עברון תשמ"ג, 118 עמ'.
במחרוזת: מבחר שירים מהוי הקיבוץ, בעריכת מאיר אורקין והגר ולטר, עברון תשל"א, 84 עמ'.
אנתולוגיה בערבית על תקופת השואה בעריכת מאיר אורקין, עברון 1988.
לקריאה נוספת

מאיר אורקין, מאיר של חייקה: תולדות, מעשים, הגות (אוטוביוגרפיה), עברון 2008.
הערות שוליים

↑  דך הנצחה לאורקין מאיר באתר קיבוץ עברון
1 2  שיחה עם מאיר אורקין גזבר החברה, דבר, 30 באוגוסט 1974
↑  נתכנסה מועצת "געתון", על המשמר, 17 בדצמבר 1951
↑  מודעה, על המשמר, 18 בנובמבר 1954
↑  הודעה, על המשמר, 3 בפברואר 1960
↑  היסטוריית אקופארק עברון
↑  ראו ספרי מאיר אורקין, באתר קיבוץ עברון
בית חייקה
קאבור (מטרו רומא)

| --- | --- |

  נגיש לאנשים בעלי מוגבלויות מוטוריות
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  9 בפברואר 1955
 מיקום
 מיקום:  V. Cavour / P. della Suburra, I-00184 Roma 
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  41°53′42″N 12°29′37″E﻿ / ﻿41.89500°N 12.49361°E﻿ / 41.89500; 12.49361
 אתרים סמוכים:  ויה דיי פורי אימפריאלי, פלאצו קוך,  ספיינצה, בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, סן פייטרו אין וינקולי, בית המשפט לחוקה של איטליה
 תחנות סמוכות:   טרמיני,  קולוסיאום
 מידע על התחנה
 סוג התחנה:  תת-קרקעית
 בעלים:  ATAC
 רציפים:  2 רציפים צדדיים
 קווים העוברים בתחנה:    קו B
  (למפת רומא מוגדלת) קאבור(למפת רומא רגילה) קאבור
 
קאבור היא תחנה בקו B של המטרו של רומא.
היסטוריה

התחנה נחנכה ב- 9 בפברואר 1955, וכמו כל התחנות בקטע טרמיני - לורנטינה שופצה מחדש בשנת 1989.תחנת קאבור הייתה ידועה בשם ויה קאבור עד שנת 1990.
שירותים

מכונת כרטיסים אוטומטית
שֵׁרוּתִים
תחבורה ציבורית העוברת בסמוך לתחנה

אוטובוס פרמטה ATAC
הכניסה לתחנת קאבור
קירקוס מקסימוס (מטרו רומא)

| --- | --- |

  נגיש לאנשים בעלי מוגבלויות רטוריות
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  9 בפברואר 1955
 מיקום
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  41°53′01″N 12°29′17″E﻿ / ﻿41.88361°N 12.48806°E﻿ / 41.88361; 12.48806
 אתרים סמוכים:  קירקוס מקסימוס, הבניין של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, מרחצאות קרקלה,  בזיליקת סנטה בלבינה,  בזיליקת סנטה סבינה,  בזיליקת סן סבא
 תחנות סמוכות:   קולוסיאום,  פירמיד
 מידע על התחנה
 סוג התחנה:  תת-קרקעית
 בעלים:  ATAC
 רציפים:  2 רציפים צדדיים
 קווים העוברים בתחנה:    קו B
  (למפת רומא מוגדלת) קירקוס מקסימוס(למפת רומא רגילה) קירקוס מקסימוס
 
תחנת קירקוס מקסימוס (הידוע בשם: סירקו מאסימו) היא תחנה בקו B של המטרו של רומא. התחנה ממוקמת בקצה המזרחי של קירקוס מקסימוס, שעל שמו היא נקראת, וליד המטה של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם. לתחנה שתי יציאות נפרדות משני צידי דרך אוונטינו.
היסטוריה

התחנה נחנכה ב-9 בפברואר 1955, וכמו כל התחנות בקטע טרמיני - לורנטינה שופצה מחדש בשנת 1989.
עד שנת 2002 שכן האוביליסק סטלת אקסום בסביבת התחנה.
שירותים

מכונת כרטיסים אוטומטית
שֵׁרוּתִים
הערות שוליים

↑  Posizione e come arrivare al Circo Massimo | Northleg, it.northleg.com
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קירקוס מקסימוס (מטרו רומא)".
אתיה שמחה

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1929 (בת 95) קרמניץ,  פולין
 מדינה:  ישראל
 תאריך עלייה:  1934
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 תקופת הפעילות:  1955–הווה (כ־70 שנה)
 תפקידים בולטים:  יועצת לרה"מ בנושא מעמד האישה  נציגת נשות ישראל באו"ם  הנשיאה העולמית של ארגון המשפטנים (WAL)  יו"ר האגודה למלחמה בסרטן ירושלים
 בן זוג:  השופט בדימוס אהרן מ. שמחה נשיא בית משפט השלום בירושלים
 פרסים והוקרה:   עיטור הכבוד - יקירת ירושלים תשס"ח-על פעילות התנדבותית ועשייה למען החברה בארץ ובעולם לקידום מעמד האישה פרס בני ברית  פרס Adelaide Ristory מטעם משרד התרבות האיטלקי
שמחה בכנסת בדיון על מעמד האישה ברשויות המקומיות, יוני 1988
שמחה בכנסת בדיון על מעמד האישה. יושב לצידה משה ארנס, יוני 1988
אֶתיָה שִמחָה (נולדה ב-25 במאי 1929) (באנגלית: Ethia Simha) היא עורכת דין שכיהנה כיועצת ראש הממשלה לענייני נשים בתקופת כהונתם של מנחם בגין ויצחק שמיר, נציגת נשות ישראל באו"ם ומזכירת כבוד של ארגון ברית הנשים הבין-לאומית. שמחה עסקה בקידום מעמד האישה, העדפה מתקנת לנשים, הקצאת עובדת ממונה על מעמד האישה בכל רשות, אלימות נגד נשים, ציון יום האישה הבינלאומי ועוד.
כמשפטנית, עו"ד אתיה שמחה כיהנה כחברת דירקטוריון של ארגון עורכי הדין הבינלאומי (אנ') שמושבו בפריז. בנוסף, שימשה כחברת הנהלה של ארגון המשפטנים העולמי שממוקם בוושינגטון, ארצות הברית. היא הייתה הישראלית הראשונה שכיהנה כנשיאה העולמית של איגוד עורכי הדין העולמי. כמו כן, כיהנה בהנהלה העולמית של הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
ביוגרפיה

אתיה פרידר (לימים גילאון) נולדה בשנת 1929 בקרמניץ, חבל ווהלין שבפולין. היא נצר למשפחת רבנים משני צידי הוריה. ב-1934 הובילו החשש לגורל היהודים בפולין והאידאולוגיה הציונית של אביה את המשפחה לעלות לישראל. הם גרו בפתח תקווה וחוו קשיים כלכליים, וכבר בגיל 13 החלה שמחה ללמד שיעורים פרטיים כדי לסייע בפרנסת המשפחה. בגיל 17, במקביל ללימודי התיכון שלה, גייס אותה אביה ל"הגנה". לאחר שסיימה את לימודיה הצטרפה לגדוד 145, שהגן על פתח-תקוה וכפר סירקין. ב-1949 החלה ללמוד משפטים במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן, עברה לתל אביב שם למדה כלכלה ומשפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב.
ב-1950 השתתפה בסרט "הפוגה", הסרט הראשון באורך מלא שהופק במדינת ישראל, בבימויו של עמרם עמאר. היא גילמה בו את דמותה של אסתר, חובשת צבאית, והפכה לדמות הנשית הראשונה בקולנוע במדי צה"ל, על אף שבגרסתו הסופית של הסרט נותר רק קטע קצר בהשתתפותה.
קריירה מקצועית

לאחר שהשלימה את התואר במשפטים הצטרפה שמחה למשרד עורכי הדין של עו"ד אשר לויצקי ועו"ד שלמה תוסיה כהן, ובהמשך הצטרפה לפרקליטות מחוז ירושלים. את ההתמחות עשתה אצל נשיא בית משפט השלום, ולאחר מכן עבדה בבית משפט העליון בהגהת ובכתיבת תמציות של פסקי דין. בהמשך, זכתה במכרז לתפקיד סגנית העורך הראשי של פסקי הדין של בית המשפט העליון.
בשנת 1955, לאחר הסמכתה כעורכת דין, הקימה משרד פרטי והתמקדה במאבק לזכויות נשים. בשנת 1974 כתבה עבור שולמית אלוני סקירה משפטית בנושא מעמד האישה בישראל. המסמך שימש את ארגוני הנשים בישראל, תורגם לאנגלית והופץ בעולם באמצעות ארגוני נשים ובסיוע משרד החוץ. בשנת 1976 השתתפה שמחה לראשונה בכנס בינלאומי לנשים מטעם האו"ם שנערך בניו יורק, בחסות המזכ"ל קורט ולדהיים.[דרוש מקור] שמחה נבחרה למזכירה עולמית לשם כבוד של ברית הנשים הבין-לאומית, ארגון שאיגד ארגוני נשים ברחבי העולם.
ב-1983 מינה אותה ראש הממשלה דאז, מנחם בגין, ליועצת למעמד האישה במקומה של ניצה שפירא-ליבאי. במסגרת תפקידה פרסמה דו"ח ובו נטען כי מצב הנשים הפלסטיניות בשטחים השתפר בעקבות השלטון הישראלי לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 1984 עם הקמת הממשלה בראשות שמעון פרס הוחלט לסיים את תפקידה של שמחה, אך לאחר כניסתו של יצחק שמיר לתפקיד ראש הממשלה במסגרת הסכם הרוטציה, הוא מינה אותה מחדש לתפקיד ב-1987 במקומה של שפירא-ליבאי. על המינוי נמתחה ביקורת מצד פעילות פמיניסטיות וארגוני נשים בטענה כי הושפע משיקולים פוליטיים, ולאורך כהונתה נטען כי על אף שהצהירה על עמדות ליברליות, נמנעה מלהתעמת עם גורמים שמרניים בממשלה בסוגיות הנוגעות לחוקי האישות בישראל ובסוגיית הוועדות לאישור הפלות, בייחוד לאחר שמינתה לעוזרת את קטי שנקר, זוגתו של פרופ' יוסף שנקר, היועץ הרפואי לאגודת אפרת הפועלת למניעת הפלות בישראל.
בשנת 1992 ייצגה שמחה את ישראל באו"ם מטעם האגף למעמד האישה, בין היתר באגף למניעת פשעים. היא הייתה שותפה לכתיבת דו"ח של האגף בנושא עונש מוות, וכתבה על הזווית הישראלית בסוגיה. בשנת 1990 השתתפה במשלחת משרד החוץ לעצרת הכללית של האו"ם ונשאה נאום מטעם ישראל. ב-1989 יזמה את כנס היסוד של "פורום נשים בעסקים" בכנסת. ב-1992 פרשה מתפקידה כיועצת ראש הממשלה ובהמלצת השופט מאיר שמגר החליטה להתמקד במישור הבינלאומי.[דרוש מקור] היא השתתפה[דרושה הבהרה] בשישה משפטים מבוימים בארצות הברית, קנדה, צ'כיה, אוקראינה, קובה ואיטליה שנוהלו כולם על ידי נשיאי בתי משפט עליון מתשע מדינות שונות.
מאז 2010 מכהנת כיו"ר סניף ירושלים של האגודה למלחמה בסרטן.
פרסים והוקרות

פרס ארגון בני ברית (1989)[דרוש מקור]
פרס לנשים מצטיינות על שם אדליידה ריסטורי מטעם משרד התרבות האיטלקי ובהמלצת האו"ם (1990).[דרוש מקור]
פרס המכון לחקר דעת הקהל בישראל[דרושה הבהרה] על תרומה לקידום מעמד האישה בישראל (1991)
אות יקירת ירושלים כהוקרה על מפעל חייה (2006)
כמו כן, זכתה במספר תעודות הוקרה מטעם ויצו ירושלים וויצ"ו ישראל על התנדבות למופת ותרומה לחברה.
חייה האישיים

בעלה היה אהרן שמחה (1919–2000), שכיהן כנשיא בית משפט השלום בירושלים. השניים היו נשואים כ-50 שנה ולהם שני בנים ושתי בנות.
שמחה התנדבה במשך 30 שנה בארגון "ויצו", הייתה בין מקימות המחלקה המשפטית של הארגון בירושלים, ושימשה סגנית יו"ר המועצה הארצית למעמד האישה.[דרוש מקור][מפני ש...]
הייתה חברת ועד מחוז ירושלים בלשכת עורכי הדין, ובין השנים 1980–1981 עמדה בראש ועדת התרבות של הלשכה.
במשך שנים הייתה חברת המפלגה הליברלית, שהתמזגה עם הליכוד, ומקורבת לחברי הכנסת דן תיכון, יהודה וינשטיין ושרה דורון.
הערות שוליים

↑  הנהלת האתר, הישג מרשים לישראל, באתר עלונדון: ישראלים בלונדון, ‏2011-12-22
↑  World Jurist Association (WJA)
↑  World Association of Lawyers (WAL)
↑  Representations of the Female Soldier in Israeli Film, ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  ⁨לא שורפת חזיות, באתר ⁨כל העיר (ירושלים)⁩, ‏23 ביוני 1989
1 2 3 4  רולי רוזן, לא בדיוק פמיניסטית, כל העיר, 21 בדצמבר 1984
↑  קראו בכותר - העדפה מתקנת והבטחת ייצוג בישראל, באתר kotar.cet.ac.il
↑  חיה אקרמן, האשה הערביה ־ לא עוד יושבת הבית הכנועה, מעריב, 22 באוגוסט 1984
↑  יועצת חדשה באה ללשכת רה"מ, מעריב, 13 בנובמבר 1987
↑  תגובה - אתיה שמחה יועצת לענייני מעמד האישה, כל העיר, 11 בנובמבר 1983
↑  תהילה עופר, ⁨שדה מוקשים בכנסת, באתר ⁨מעריב⁩, ‏6 פברואר 1989
↑  הישג לישראל וברכות לעו"ד אתיה שמחה יו"ר האגודה למלחמה בסרטן בירושלים שנבחרה בשנית לנשיאת הארגון הבינלאומי לעורכי הדין, באתר האגודה למלחמה בסרטן, ‏12 ביולי 2015
↑  רשימת יקירי ירושלים לשנת התשס"ח, באתר עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007359762405171  VIAF: 46152501167810682805   WorldCat (עם VIAF): 46152501167810682805
הארשה

האימפריה של הארשה, המאה ה-7 לספירה הודו.
הארשווארדאנה (590 – 647 לספירה) היה קיסר קנאוג' משושלת פושיאבהוטי ששלט בצפון הודו משנת 606 עד 647 לספירה. הוא היה בנו של פראבהקארווארדהאנה שהביס את פולשי אלכון הון, ואחיו הצעיר של ראג'יאווארדאנה, מלך ת'אנסאר, הריאנה של היום. הוא היה מלך רג'פוט חזק השייך לשבט בייס רג'פוט.
בשיא כוחו של הארשה, ממלכתו כיסתה חלק גדול מצפון וצפון מערב הודו, כשגבולו הדרומי נהר הנרמדה. בסופו של דבר הוא הפך את קניאקוביה (כיום קנאוג', מדינת אוטר פראדש) לבירתו הקיסרית, ומלך עד שנת 647 לספירה. הארשה הובס על ידי הקיסר פולאקשין השני משושלת צ'לוקייה בקרב נרמדה, כשניסה להרחיב את האימפריה שלו לדרום תת-היבשת ההודית.
השקט והשגשוג ששררו הפכו את חצרו למרכז של קוסמופוליטיות, המושך אליו חוקרים, אמנים ומבקרים דתיים ממרחקים. הנוסע הסיני שוואנדזאנג ביקר בחצר הקיסרית של הארשה וכתב עליו תיאור חיובי מאוד (כשילדיטיה), תוך שהוא משבח את צדקתו ונדיבותו. הביוגרפיה שלו Harshacharita ("חיי הארשה") שנכתבה על ידי המשורר הסנסקריט בנבהטה, מתארת את הקשר שלו עם סטנווסווארה, מלבד אזכור חומת הגנה, תעלת הגנה והארמון עם דו-קומתי Dhavalagriha (אחוזה לבנה).
שנים מוקדמות

חלק ניכר מהמידע על נעוריו של הארשה מגיע מהחשבון של בנבהטה. הארשה היה בנו השני של פרבהקרווארדאנה, מלך ת'אנסאר. לאחר נפילת אימפריית הגופטה באמצע המאה ה-6, פוצלה צפון הודו למספר ממלכות עצמאיות. האזורים הצפוניים והמערביים של תת היבשת ההודית עברו לידי תריסר מדינות פיאודוריות או יותר. פרבהקארווארדהאנה, המלך של סטנווסווארה, שהיה שייך למשפחת ורדאנה, הרחיב את שליטתו על מדינות שכנות. פרבהקארווארדהאנה היה המלך הראשון של שושלת ורדאנה עם בירתו בסטנווסווארה. לאחר מותו של פרבהקארווארדהאנה בשנת 605, בנו הבכור, ראג'יאווארדאנה, עלה לכס המלכות. הרשווארדאנה היה אחיו הצעיר של ראג'יאווארדהנה. תקופה זו של מלכים מאותו קו כונתה שושלת ורדאנה בפרסומים רבים.
בזמן ביקורו של היואן צאנג, קניאקוביה הייתה הבירה האימפריאלית של הארשווארדאנה, הריבון החזק ביותר בצפון הודו.
ק.פ. ג'איסוואל בהיסטוריה הקיסרית של הודו, אומר שלפי טקסט בודהיסטי מהמאה ה-7–8, Mañjuśrī-mūla-kalpa, הארשה נולד מהמלך וישנו (ורדהאנה) ומשפחתו הייתה מוואישיה ורנה. נתמך על ידי עוד כמה כותבים.