stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חקלאות אינטנסיבית
יתרונות

חקלאות אינטנסיבית מאפשרת להגדיל את הפריון החקלאי, תוך הבטחת מקורות מזון יציב לאוכלוסיית העולם הגדלה, והקטנת השטח הדרוש לצורך חקלאות.
הגידול בייצור, בשילוב המיכון החקלאי המתקדם, תרמו לצמצום בעובדי החקלאות, ואפשרו להם להצטרף למגזר התעשייתי
מוצרים חקלאיים כגון ירקות, פירות ומוצרי עוף שומרים על מחירים סבירים יותר, לטובת שכבות סוציו-אקונומיות חלשות.
סקירה של 19 מחקרים, שנערכו באפריקה, הגיעה למסקנה כי החקלאות האינטנסיבית בשילוב מיכון מודרני, משפרות את הכנסות החקלאים הקטנים ואת הביטחון התזונתי שלהם. התערבויות המספקות הכשרה לחקלאים אלה יכולות גם להגדיל את הכנסותיהם, אם כי ישנם מעט מחקרים המסופקים בכך. השפעות חיוביות אלה מצביעות על כך שחקלאים קטנים באפריקה מוכנים ומסוגלים להשתתף בהכשרה ולאמץ תשומות חקלאיות חדשות.
אתגרים

| --- | --- |
 :  ראו גם – חקלאות בת קיימא
החששות לפגיעה בקיימות כתוצאה מהחקלאות התעשייתית, וההשפעות הסביבתיות של דשנים וחומרי הדברה, הולידו את הביקוש לחקלאות אורגנית, כדי לשמור על חקלאות אינטנסיבית בת קיימא. אם כי יש החולקים על התועלת שבכך, וטוענים שאין הוכחות מדעיות שהחקלאות האורגנית מוסיפה לקיימות.
חקלאות אינטנסיבית משתמשת בכמויות עצומות של מים ואנרגיה, וזה הגיוני בהתחשב בכך שהתפוקה שלה גבוהה פי כמה מזו של החקלאות המסורתית. שלא כמו חקלאות מסורתית, חקלאות אינטנסיבית מסוגלת לייצר את אותה כמות מזון בשטח אדמה קטן ביותר, אך דבר זה גורם לדלדול קרקע גדול יותר. שימוש אינטנסיבי בחומרי הדברה עלול לגרום למזיקים להיות עמידים יותר כלפיהם. שיטות חקלאיות אינטנסיביות הן אחד הגורמים העיקריים להתחממות כדור הארץ, אמנם בהתנהלות נכונה ניתן להפחית עד כ-28% מפליטות גזי החממה.
רבות מההשפעות השליליות של החקלאות האינטנסיבית, יכולות להיווצר במרחק רב ביותר מהשדות והחוות. לדוגמה, תרכובות חנקן מהמערב התיכון של ארצות הברית, נודדות במורד המיסיסיפי ועלולים לפגוע בדיג החופי במפרץ מקסיקו, והן גורמות למה שמכונה "אזורים מתים" באוקיינוס.
מינים רבים של צמחי בר ובעלי חיים נכחדו בקנה מידה אזורי או לאומי, ותפקודן של מערכות אקולוגיות חקלאיות השתנה לגמרי. ההתעצמות החקלאית כוללת מגוון גורמים, כולל אובדן נוף, הגדלת שטח החוות והשדות ושימוש מוגבר בקוטלי חרקים וקוטלי עשבים. אגרוכימיקלים מעורבים בחיסול מושבות דבורים (דבר הגורם נזק רב לייצור החקלאי, המסתמך במידה רבה על דבורים כדי להאביק זנים רבים של פירות וירקות.)
חקלאות אינטנסיבית יוצרת תנאים לגדילה ולהעברה של טפילים מאזור לאזור, ולגרום לנזק ואפילו למוות לתוצרת חקלאית.
פתרונות

כדי לשמור על הפגיעה בערכי הטבע, מנסים בשנים האחרונות לעבור לשיטות חקלאות בת קיימא (או חקלאות מחדשת), שבעיקרה החלפת הדשנים הכימיים בשימוש בדשנים אורגניים, גדולי זנים שונים להגדלת המגוון הביולוגי, השארת שורשים חיים לאורך כל השנה בתוך הקרקע, הגברת רעיית בעלי חיים בשטחי הגידול למניעת שריפות לצורך זיבול, תוך שמירה על פגיעה במשק המים.
פתרונות > ביהדות

בשנים האחרונות התקיים דיון על הקשר בין מצות שמיטה לדרך חיים המסייעת להתמודדות עם החקלאות האינטנסיבית. במצות השמיטה נותנים לקרקע שנת מנוחה לאחר שש שנים של עבודה רצופה.
שֵׁשׁ שָׁנִים תִּזְרַע שָׂדֶךָ וְשֵׁשׁ שָׁנִים תִּזְמֹר כַּרְמֶךָ וְאָסַפְתָּ אֶת תְּבוּאָתָהּ.
בתקופת אי העבודה שבשנה זו, הקרקע נחה, ו"מחזירה" לעצמה את חלק מהמינרלים שחסרו לה.
בשנת השמיטה תשע"ה-2015 קמו מספר מיזמים, דתיים ומחקריים, לחקור מה תוצאות השבתת הקרקע למשך שנה אחת. בשנת השמיטה תשפ"ב-2022 המשיכו ביזמות אלו, וחקלאים רבים בישראל השביתו את שדותיהם למשך השנה.
לדברי ד"ר תמיר קליין, ממכון ויצמן: ”לוקח זמן לאוכלוסיות באדמה להתאושש. זו פונקציה של זמן. הבעיה שלנו היא שמהר מאוד אנחנו חוזרים לסורנו ולעיבוד המסיבי של האדמה, וכך אנחנו לא משאירים לה סיכוי לנוח ולהשתקם. אנחנו נותנים לה קצת אוויר, אבל מנצלים אותה בצורה אינטנסיבית ומעבידים אותה הרבה יותר ממה שהיא צריכה”
ראו גם

חקלאות בת קיימא
חקלאות תעשייתית
חקלאות אקסטנסיבית
טביעת רגל אקולוגית
סומנוס

| --- | --- |

 תרבות:  דת רומא העתיקה 
 אלים מקבילים:  היפנוס 
 אב:  ארבוס 
 אם:  Nox 
 
במיתולוגיה הרומית, סומנוס ("שינה") הוא ההאנשה של השינה.
מקבילו היווני הוא היפנוס. סומנוס שוכן בעולם התחתון. לפי ורגיליוס, סומנוס היה אחיו של המוות (מורס),
ולפי אובידיוס היו לסומנוס כאלף בנים,
הסומניה ("צורות חלום"), המופיעים בחלומות כשהם בצורות שונות.
אובידיוס מנה שלושה מבניו של סומנוס: מורפיאוס, המופיע בצורה אנושית, איקלוס/פובטור, המופיע בצורת חיות, ופנטסוס, המופיע כעצמים דוממים.
במסורת היוונית

במסורת היוונית, היפנוס (שינה) היה אחיו של תנטוס (מוות), ובנו של ניקס (לילה).
לפי הסיודוס, השינה, יחד עם המוות, חיים בעולם התחתון,
בעוד שבמסורת ההומרית, למרות ש"ארץ החלומות" הייתה ממוקמת בדרך לעולם התחתון, ליד הנהר הגדול המקיף את העולם אוקיינוס, בקרבת עירם של הקימרים, שינה עצמו התגורר באי למנוס.
ורגיליוס

בהתאם למסורת היוונית, ורגיליוס מתאר את השינה והמוות כאחים, וממקם את מגוריהם זה ליד זה, בסמוך לכניסה של העולם התחתון.
סומנוס מופיע בקצרה באיניאדה של ורגיליוס. בגרסה זו סומנוס גורם לפלינורוס, ההגאי של ספינתו של איניאס, להירדם בעודו מחזיק בהגה הספינה בלילה. סומנוס, במסווה של פורבס, חבר לספינה, מופיע בפני פלינורוס ומציע להחליפו, כדי שפלינורוס יוכל לנוח זמן מה. לאחר שפלינורוס סירב להצעה, סומנוס משתמש בענף, "רווי" בכוחו של נהר הסטיקס של העולם התחתון, כדי לזרות על פלינורוס טיפות מים מנהר לתה, נהר השכחה של העולם התחתון. לאחר מכן פלינורוס נרדם, וסומנוס דוחף אותו מעל הסיפון.
אובידיוס

סומנוס ובניו מופיעים גם ביצירתו של אובידיוס מטמורפוזות.
אובידיוס, כמו ורגיליוס לפניו, הלך בעקבות הסיודוס בהצגתו של שינה כשוכן השאול. עם זאת, בהקשר למיקומה של 'ארץ החלומות' באודיסאה, אובידיוס ממקם גם את משכנו של סומנוס "ליד ארץ הקימרים".
לפי אובידיוס, סומנוס מתגורר במערה שבה השמש לעולם אינה חודרת, ואין הבחנה בין יום ובין לילה כי ישוררת שם אפלה תמידית:
”
רק ענני-ערפל אפלים יעלו מן הארץ //
בסביבתה – צאלים עמומים; לא יום ולא לילה.”
בדומה לווירגליוס, אובידיוס מקשר את סומנוס לנהר לתה של העולם התחתון, הזורם מתחתית המערה של סומנוס, ושאדוותיו משרות תנומה.
ליד הכניסה פורחים פרגים וצמחים אחרים הגורמים לשינה שבהם משתמש נוקס (לילה) כדי לזרות שינה על הארץ.
בדומה לאלים אחרים הקשורים לשינה, אובידיוס מתאר את סומנוס כבעל יכולת תעופה.
לקריאה נוספת

אובידיוס, מטמורפוזות, תרגם שלמה דיקמן, ירושלים 1965
ורגיליוס, איניאס, תרגם שלמה דיקמן, ירושלים 2005
הסיודוס, תֶאוֹגוֹנִֿיָה, תרגם מיוונית עתיקה והוסיף מבוא והערות: שמעון בוזגלו, הוצאת אבן חושן, דצמבר 2016
דר' אפי זיו, המיתולוגיה הרומית, כנרת זמורה-ביתן, 2024
Griffin, A. H. F. "A Commentary on Ovid ‘Metamorphoses’ Book XI." Hermathena, no. 162/163 (1997): 1–290. http://www.jstor.org/stable/23041237
Hesiod, Theogony, in The Homeric Hymns and Homerica with an English Translation by Hugh G. Evelyn-White, Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1914. Online version at the Perseus Digital Library.
Ovid. Metamorphoses, Volume II: Books 9-15. Translated by Frank Justus Miller. Revised by G. P. Goold. Loeb Classical Library No. 43. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1916. Online version at Harvard University Press.
Virgil, Aeneid, Theodore C. Williams. trans. Boston. Houghton Mifflin Co. 1910. Online version at the Perseus Digital Library
הערות שוליים

↑  Michael Jordan, Dictionary of Gods and Goddesses, Infobase Publishing, 2014, 291.
↑  ורגיליוס, איניאס, תרגם שלמה דיקמן, ירושלים 2005, כרך 6, שורות 275–280.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, תרגם שלמה דיקמן, ירושלים 1965, ספר 11, שורה 633.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 11, שורות 613–615.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 11, שורות 633–635.
↑  הסיודוס, תאוגוניה, תרגם שמעון בוזגלו, אבן חושן 2016, שורות 211–212.
↑  הסיודוס, תאוגוניה, שורות 729–766.
↑  ורגיליוס, איניאס, שורות 273–279.
↑  ורגיליוס, איניאס, שורות 838–860.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 11, שורות 573-676.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 11, שורה 592.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 11, שורות 595–596.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 11, שורה 604
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 11, שורות 605–607.
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 8, שורה 823.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118817108  VIAF: 25399150   WorldCat (עם VIAF): 25399150
הרברט פל

הרברט קלייבורן פל הבן (באנגלית: Herbert Claiborne Pell Jr.‏; 16 בפברואר 1884 – 17 ביולי 1961) היה חבר נציג ארצות הברית מניו יורק, שגריר ארצות הברית לפורטוגל, שגריר ארצות הברית להונגריה, ומקים וחבר בוועדת פשעי המלחמה של האו"ם.
פל, יליד ניו יורק וחבר במשפחות הבולטות והעשירות של לוריארד וקלייבורן, התחנך בבית הספר פומפרט בקונטיקט ולמד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק. במקור היה פעיל בפוליטיקה בתור פרוגרסיבי, מאוחר יותר הפך לדמוקרט. ב-1918, פל נבחר לקונגרס, והוא כיהן בין השנים 1919–1921. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1920. פל המשיך להישאר פעיל בפוליטיקה, והיה יו"ר הוועדה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק בין השנים 1921 ל-1926 וציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1924. הוא שימש כסגן יו"ר ועדת הקמפיין הלאומי הדמוקרטית לבחירות 1936.
ב-1937 מונה פל כשגריר בפורטוגל, שם כיהן מ-27 במאי 1937 ועד 11 בפברואר 1941, אז מונה לשגריר בהונגריה. בדצמבר 1941 קיבל פל את הכרזת המלחמה של הונגריה נגד ארצות הברית, סגר את השגרירות וחזר לארצות הברית. הוא התפטר רשמית בנובמבר 1942. מ-1942 עד 1945, פל היה נציג ארצות הברית בוועדת פשעי המלחמה של האו"ם . פל הוכר כאינטרנציונליסט במדיניות חוץ ומתקדם למרות שהגיע מהמעמד העשיר והשמרני, שנטה להיות בידוד. הוא היה האמריקני המוביל שביקש ליצור מודעות למצבם של יהודי אירופה בשנות ה-30 וה-40 ולמנוע את השואה, והצליח לסייע בהחזקת האחראים על העבריינים בתור הספונסר הראשי של ארצות הברית ונציג ארצות הברית של ועדת פשעי המלחמה.
פל מת במינכן, מערב גרמניה ב-17 ביולי 1961. שרידיו נשרפו ופוזרו באוקיינוס האטלנטי ב־Beavertail בג'יימסטאון, רוד איילנד.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פל נולד בניו יורק ב-16 בפברואר 1884. הוא היה הבן הבכור לשני ילדים שנולדו לקתרין לורילארד ( לבית קרנוצ'אן) פל (1858–1917) ולהרברט קלייבורן פל (1853–1926). אחיו הצעיר היה קלרנס ססיל פל (1885–1964). הוא היה נינו של חבר בית הנבחרים ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, ואחיין-רבא של ויליאם צ'ארלס קול קלייבורן ונתניאל הרברט קלייבורן. דרך אמו וסביו מצד אמו, ג'יימס פאוול קרנוצ'ן וקתרין (לבית לורילארד) קרנוצ'ן, בתו של פייר לוריארד השלישי, הוא ירש חלק מההון של לוריארד טבק. הוא גם היה צאצא ישיר של וואמפאג' הראשון, ראש סיוואנוי, כפי שבא לידי ביטוי ברישום של הקונגרס המתייחס לבנו קלייבורן פל.
פל התחנך בבית הספר Pomfret, בקונטיקט. הוא למד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק, אך לא השלים תואר.
ביוגרפיה > קריירה

הקריירה הפוליטית של פל החלה כחבר בוועדה הפרוגרסיבית של מחוז אורנג', ניו יורק (1912 עד 1914). הוא נבחר כדמוקרטי לקונגרס ה-66, וכיהן מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1921 ונכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1920 לקונגרס ה-67. הוא היה יושב ראש ועדת המדינה הדמוקרטית מ-1921 עד 1926 וציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1924. פל היה מרצה מזדמן באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת הרווארד ובמכללות ואוניברסיטאות אחרות. הוא גם כיהן בוועדה המייעצת של אוניברסיטת Yenching, אשר מאוחר יותר התמזגה עם אוניברסיטת פקין.
בשנת 1936 היה סגן יושב ראש הוועדה הדמוקרטית לקמפיין הלאומי. פל מונה לשגריר בפורטוגל, שם כיהן מ-27 במאי 1937 ועד 11 בפברואר 1941, אז מונה לשגריר בהונגריה. הוא שירת בבודפשט ב-13 בדצמבר 1941, כאשר קיבל את הכרזת המלחמה ההונגרית נגד ארצות הברית. הוא סגר את הצירות בבודפשט, חזר לארצות הברית ב-16 בינואר 1942 והגיש את התפטרותו ב-30 בנובמבר 1942. הוא היה נציג ארצות הברית בוועדת פשעי המלחמה של האומות המאוחדות מאוגוסט 1943 עד ינואר 1945.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בנובמבר 1915, הוא נישא למטילדה ביגלו (1895–1972)  בתו של נלסון פנדלטון ביגלו. לפני גירושיהם במרץ 1927, הם היו הורים של:
Claiborne de Borda Pell (1918–2009), סנאטור אמריקאי מרוד איילנד שכיהן במשך 36 שנים מ-1961 עד 1997.
ביוני 1927 נישאה מטילדה להוגו וו. קוהלר (1886–1941), קומנדר בצי ארצות הברית ששימש כסוכן מיוחד של משרד מודיעין הצי ומחלקת המדינה ברוסיה במהלך מלחמת האזרחים שלה ב-1920. שבועיים לאחר מכן בפריז, פל התחתן עם אוליב ביגלו פל (1886–1980), הפורטרטיסטית. אוליב ביגלו הייתה בתו של פולטני ביגלו (1855–1954) ונכדתו של ג'ון ביגלו (1817–1911), שגריר ארצות הברית בצרפת תחת הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון.
פל מת ב-17 ביולי 1961 במינכן, גרמניה המערבית בגיל 77, בזמן שסייר באירופה עם נכדו, הרברט פל השלישי. הלווייתו נערכה בכנסיית טריניטי בניופורט, רוד איילנד, שם יש לוח זיכרון לכבודו. האפר שלו הוכנס לאוקיינוס ליד Beavertail בג'יימסטאון, רוד איילנד.
ביוגרפיה > צאצאים

פל היה סבא רבא של הרברט קלייבורן פל הרביעי (יליד 1981), מועמד למשרת מושל רוד איילנד, שנישא פעמיים למדליסטית האולימפית מישל קוואן (ילידת 1980).
הערות שוליים

1 2 3 4  הרברט פל, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  1966 Congressional Record, Vol. 112, Page www.govinfo.gov/content/pkg/GPO-CRECB-1966-pt1/pdf/GPO-CRECB-1966-pt1.pdf (1966-01-19)
↑  Baker, Leonard (1972). Brahmin In Revolt: A Biography of Herbert C. Pell. New York: Doubleday. p. 34.
↑  "Democrats Elect Pell as Chairman; New Head of State Committee Receives Pledge of Tammany's Support "to the Limit." Lunn Define State Issues. In Nominating Ex-Congressman He Urges Fight for Return of Home Rule and Direct Nominations". The New York Times. 1 ביולי 1921. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Society at Newport; Large Supper and Dance at the Golf Club Is Planned". The New York Times. 30 באוגוסט 1915. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Seidenbero, Robert (28 ביולי 1972). "Senator Pell's Mother Dies". The New York Times. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Times, Copyright, 1927, By The New York Times Company special Cable To The New York (27 בפברואר 1927). "Mrs. Herbert Pell Asks Paris Divorce; Charges Desertion by Former Representative and Democratic State Chairman. Gets Custody of Child. Couple Were Married Here in November, 1915, by Bishop Darlington -- Mr. Pell Abroad". The New York Times. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Honan, William H. (1 בינואר 2009). "Claiborne Pell, Patrician Senator Behind College Grant Program, Dies at 90". The New York Times. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Herbert C. Pell, Diplomat, Dead; Father of Senator Served in Portugal and Hungary". The New York Times. 19 ביולי 1961. נבדק ב-7 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sullivan, Sean. "Michelle Kwan's husband Clay Pell running for governor of Rhode Island". The Washington Post. נבדק ב-23 בפברואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Clay Pell files for divorce from Michelle Kwan". Providence Journal. 29 במרץ 2017. נבדק ב-29 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008116383905171  GND: 13666802X  ISNI: 0000 0000 5558 1181  LCCN: n85334243  NARA: 10570272  NTA: 131671316  SNAC: w6db8mmj  US Congress: P000194  VIAF: 53148180   WorldCat (עם VIAF): 53148180
בית המדרש לרבנים בבודפשט

| --- | --- |


 בית מדרש לרבנים
 תקופת הפעילות:  1877–הווה (כ־147 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Károly Vajda 
 מיקום
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 קואורדינטות:  47°29′36″N 19°04′12″E﻿ / ﻿47.49347222°N 19.07°E﻿ / 47.49347222; 19.07
 or-zse.hu
  (למפת בודפשט מוגדלת) בית המדרש(למפת בודפשט רגילה) בית המדרש
 
פרופסור יצחק יהודה גולדציהר מראשוני המורים של הסמינר
בית המדרש הארצי לרבנים – האוניברסיטה ללימודי יהדות (בהונגרית: Országos Rabbiképző – Zsidó Egyetem) הוא מוסד להכשרת רבנים ולמדעי היהדות הממוקם בבודפשט שבהונגריה, שנפתח ב-1877 והוא הסמינר הרבני הוותיק ביותר שעודו פועל. בית המדרש הוא המרכז האינטלקטואלי של היהדות הנאולוגית במדינה, והכשיר גם חניכים מארצות רבות אחרות.
הקמה

עוד ב-1806 הציע המשכיל דוד פריזנהויזן לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, להקים מוסדות מודרניים שיכשירו רבנים ומורים ברחבי הקיסרות ההבסבורגית, שהיו אמורים ללמד גם נושאי חול. החצר דחתה את הצעתו סופית ב-1813, אך בינתיים הוא עורר עליו את רוגזם של הרבנים. במהלך העשורים הבאים הוסיף לפנות לשלטונות בעניין, אך ללא תוצאה. הרעיון הועלה שוב ב-1844 על ידי הרב לאופולד לעף, ממנהיגי הציבור הליברלי בין היהודים והוגה נאולוגי מרכזי. הדיאט ההונגרי אישר במהרה את התוכנית והורה ליהודים לגייס את הסכום הדרוש, אך המתווה לא התממש.
לאחר דיכוי המהפכה ההונגרית של 1848 הטילו האוסטרים על היהודים קנס עצום של 2.3 מיליון פלורין. ב-1850, ברוח של פייסנות, הוריד הקיסר פרנץ יוזף את הסכום הנדרש למיליון וקבע כי יופנה כולו לצורכי חינוך. הגביה הושלמה ב-1855, וב-1856 קבעה הממשלה כי תשתמש בכסף כדי להקים גם סמינר. הרב עזריאל הילדסהיימר קיווה להקים מוסד מודרני משלו, ברוח אורתודוקסית, אך השלטונות סירבו לתוכניתו. ב-1859 פנתה קבוצה אחרת של רבנים אורתודוקסים אליהם וביקשה לבטל את רעיון בית המדרש ולהעניק לישיבת פרשבורג מעמד ממלכתי תחת זאת, שאכן ניתן לה. ב-1862 יזם איגנאץ הירשלר פנייה נוספת לגבי המוסד המתוכנן, והחצר נפנתה לטפל בכך. ב-3 בפברואר 1864 מונו שלושה רבנים, שני אורתודוקסים מתונים ואחד נאולוגי – שמואל לייב בריל מפשט, מרדכי עמרם הירש מאובודה ויעקב שטיינהרדט מאראד – להכין את המתווה לסמינר. הם ביססו את תוכנית הלימודים על זו שהייתה נהוגה בבית המדרש לרבנים בברסלאו של זכריה פרנקל, שרבים מבוגריו כיהנו בקהילות הליברליות בהונגריה. עם פרסום התוכנית, התעוררה סערה בקרב האורתודוקסים, והם ארגנו עצומת שחתמו עליה יותר ממאה רבנים והוגשה לקיסר עצמו על ידי משלחת בראשות יהודה אסאד. הוא הורה להקפיא את הנושא.
כשעלתה השאלה שוב בקונגרס היהודי של 1868, הצליח הילדסהיימר, שרצה סמינר אורתודוקסי משלו, למנוע הצבעה בנידון בתואנה שמדובר בעניין דתי. גם לאחר חלוקת הקהילות והקמת ארגונים נפרדים לשני המחנות בין יהודי הונגריה לא חדלו השמרנים מהתנגדותם ותבעו שלא להקצות כספים מקרן החינוך לנושא. לאחר שנים של לחצים, נעתר הקיסר לבסוף לנאולוגים ב-6 במאי 1873 והעביר את הסכום. בקרב יריביהם התקבלו החדשות בזעזוע: מהר"ם שיק קרע את בגדיו ור' הלל ליכטנשטיין הורה על צום ומספד. ב-4 באוקטובר 1877, בטקס חגיגי שהשתתפו בו בין היתר ראש הממשלה קלמן טיסה ונכבדים אחרים, נפתח בית המדרש לרבנים.
פעילות

מנהלו הראשון של הסמינר היה הרב משה לייב בלוך, חוקר תלמוד ידוע שחיבר בין היתר את הספרים "שערי תורת התקנות" ו"שערי המעלות". הוא היה אחד מהפרופסורים המכהנים, יחד עם דוד קאופמן ובנימין זאב בכר. שלושתם שימשו כוועדת הסמיכה לרבנות של בית המדרש. בלוך לימד תלמוד והלכה, קאופמן הורה פילוסופיה של הדת והיסטוריה, ובכר עסק בתנ"ך. המוסד התבסס על דוגמת ברסלאו, ובהתאמה כמעט שלא נלמדה בו ביקורת המקרא. הוא התחלק לשתי חטיבות: בתחתונה, רכשו התלמידים במשך חמש שנים חינוך דומה לזה של גימנסיה והוענקה להם תעודת בגרות. בעליונה, לאחר עוד חמש שנים של לימודי דת מתקדמים במקביל לסיום תואר דוקטור לפילוסופיה או לשפות שמיות באוניברסיטת בודפשט, הוענקה לבוגרים סמיכה ורובם פנו לכהן בקהילות נאולוגיות. אף כי האורתודוקסים הטילו איסור על הסמינר וברבות מהישיבות בהונגריה אף חויבו התלמידים לחתום על הצהרה כי לא ינסו להתקבל אליו, היו מרבית מוסמכיו יוצאי ישיבות. בבית המדרש הרצו מומחים מפורסמים מכל אירופה, ביניהם המזרחן יצחק יהודה גולדציהר. אחד המורים הראשונים שלימד בבית המדרש משנת 1878 (כיום נקרא גם האוניברסיטה היהודית) היה קארוי ביין שלימד מתמטיקה, פיזיקה ומדעי הטבע בקורסים של השנה הראשונה-שנייה (לימודי חול).
ב-1907 החליף בכר את בלוך כשזה פרש, אך מת ב-1913 ואת מקומו תפס לאיוש בלאו (יהודה אריה בלאו) שנותר רקטור עד 1932. ב-1917, לאחר מות הקיסר, הוחלף שם המוסד ל"בית המדרש לרבנים על שם פרנץ יוזף." עד 1927, במלאת יובל לפתיחה, הוסמכו בסך הכול 135 רבנים במוסד. את בלאו ירש יחיאל מיכאל הכהן גוטמן, שכיהן כמנהל עד 1942 והוחלף על ידי שמואל לווינגר. בעת הכיבוש הגרמני הוקם בבניין הסמינר מחנה הסגר בו הוחזקו כבני-ערובה כמאתיים מהבולטים והעשירים בין יהודי הונגריה. אדולף אייכמן החרים כ-3,000 פריטים מהספרייה הגדולה והעביר אותם לפראג, שם נועד לקום מוזיאון להנצחת הגזע היהודי. הם הושבו רק ב-1989. לאחר שנות המלחמה היה אלכסנדר שייבר לדמות הבולטת בבית המדרש, אותו ניהל בשנים 1950–1986. המוסד היה היחיד מסוגו מאחורי מסך הברזל, והכשיר רבנים מכל הגוש המזרחי. עד 1999 הוסמכו בסמינר כ-300 רבנים בכל שנותיו. נכון ל-2014 משמש הרב אלפרד שיינר כרקטור.
לקריאה נוספת

משה כרמלי-וינברגר, בית המדרש לרבנים בבודפשט תרל״ז־תשל״ז, הוצאת הסמינר, 1986
יצחק פרי (פרידמן), תולדות היהודים בהונגריה, כרך שלישי
Kinga Frojimovics. Jewish Budapest: Monuments, Rites, History. Central European University Press, 1999
Raphael Patai. The Jews of Hungary: History, Culture, Psychology. Wayne State University Press, 1996
ניוטון קנון

ניוטון קנון (באנגלית: Newton Cannon‏; 22 במאי 1781 – 16 בספטמבר 1841) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל טנסי השמיני בין השנים 1835–1839. הוא גם כיהן מספר קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית, מ-1814 עד 1817, ומ-1819 עד 1823. קנון היה אויב ותיק של אנדרו ג'קסון, ובילה חלק ניכר מהקריירה הפוליטית שלו בהתנגדות למדיניות של ג'קסון. קנון הוחלף כמושל טנסי על ידי ג'יימס ק. פולק ב-1839, שלימים הפך לנשיא ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קנון, נולד ב-22 במאי 1781 במחוז גילפורד, קרוליינה הצפונית, והיה בנו של מינוס קנון, ששירת כחייל בצבא הקונטיננטלי. המשפחה עברה לאזור שהפך מאוחר יותר למחוז ויליאמסון, טנסי, בסביבות 1790.
קנון קיבל חינוך משותף בבית ספר וניסה מספר מקצועות כאדם צעיר, עבד כמתקין אוכפים, סוחר ומודד, ועסק בלימודי משפטים, לפני שבסופו של דבר הפך לבעל מטעים במחוז ויליאמסון. היו בבעלותו עבדים.
ביוגרפיה > קריירה

קנון נכנס לתפקיד פוליטי ב-1811, וייצג את מחוזות ויליאמסון, רתרפורד, מורי, בדפורד, לינקולן וג'יילס בסנאט של המדינה באספה הכללית של טנסי (1811–1812). הוא שירת במלחמת קריק של 1813 כקולונל ברובאים הרכובים של טנסי.
בשנת 1813, הוא היה מועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, והפסיד בבחירות לפליקס גראנדי. עם זאת, הוא זכה בבחירות למושב כדמוקרטי-רפובליקני בשנה שלאחר מכן, בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר שגראנדי התפטר. קנון נבחר מאוחר יותר לכהונה מלאה בבית הנבחרים, וכיהן מ-16 בספטמבר 1814 ועד 3 במרץ 1817. בשנת 1819, הוא קיבל משימה מהנשיא ג'יימס מונרו לנהל משא ומתן על הסכם עם הצ'יקסאו. הוא נבחר שוב לבית הנבחרים האמריקני לקונגרס ה-16 וזכה בבחירה מחדש לקונגרס ה-17, וכיהן מ-4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1823.
ביוגרפיה > קריירה > מושל טנסי

קנון התמודד לראשונה לתפקיד מושל טנסי בשנת 1827 אל מול סם יוסטון, המושל לשעבר וילי בלאונט, פליקס גראנדי ואיש הגבול המזדקן ג'ון רהי. קנון הפסיד בבחירות ליוסטון בהצבעה של 44,426 מול 33,410. לאחר מכן הוא חזר לאספה הכללית כסנאטור מדינה, וייצג את מחוזות ראתרפורד וויליאמסון באספה הכללית ה-18 (1829–1830), ויישר קו עם אנדרו ארווין, ג'ון ויליאמס ודייווי קרוקט, כדי להתנגד באספה הכללית למדיניותם של ג'קסון ובני בריתו. הוא נבחר כציר לוועידת החוקה של טנסי משנת 1834, שבה כיהן כיו"ר ועדת החוקה.
קנון התמודד שוב על תפקיד המושל ב-1835, והביס את ויליאם קרול המכהן בהצבעה של 41,970 מול 31,205. קרול היה מושל פופולרי, אבל הוא ביקש כהונה רביעית ברציפות של שנתיים למרות הוראה בחוקת המדינה שהגבילה מושל לשלוש כהונות. קרול טען כי מגבלת כהונת המושל בחוקה המקורית של המדינה אינה חלה עוד מכיוון שהיא הוחלפה בחוקה חדשה ב-1834. קנון, לעומת זאת, טען כי חוקת 1834 היא תיקון ולא תחליף לחוקה המקורית. השקפתו של קנון רווחה ככל הנראה בקרב הבוחרים. בחירתו של קנון נעזרה גם בפילוג בין הדמוקרטים-רפובליקנים בטנסי על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית של יו לוסון וייט בטנסי, בניגוד לבחירת המפלגה הלאומית במרטין ואן ביורן.
קנון היה החבר הראשון במפלגה הוויגית שנבחר למושל טנסי.  הוא הפך למושל הראשון שנהנה מסמכויות מוגברות שניתנו לתפקיד על ידי חוקת המדינה משנת 1834. כמושל, ב-1836 כינס את המושב המיוחד הראשון של בית המחוקקים בתולדות המדינה.
קנון נבחר מחדש לכהונה שנייה כמושל בשנת 1837, תוך שהביס את הגנרל רוברט ארמסטרונג. בקדנציה השנייה שלו כמושל, שני בתי האספה הכללית נשלטו על ידי ויגים, ובית המחוקקים אישר הצעות להקמת בנק מדינה חדש ולהרחיב את תמיכת המדינה בשיפורים פנימיים כגון כבישים, מסילות ברזל ותעלות. קנון, תומך בחינוך ציבורי, ייעד כמה הכנסות מהבנק הממלכתי לתשלום עבור בתי ספר. קנון ספג ביקורת פומבית על יישומו של החוקים החדשים, במיוחד במזרח טנסי, שם הבוחרים הפכו חסרי סבלנות בגלל חוסר התמיכה שלו במסילת היוואסי.
בשנת 1839, הדמוקרטים במדינה, שהיו נחושים להביס את קנון, שכנעו את הפוליטיקאי העולה ואת יו"ר בית הנבחרים האמריקאי ג'יימס ק. פולק להתמודד נגדו. שני המועמדים סיירו יחד במדינה כדי לערוך סדרה של עימותים ציבוריים, שהראשון שבהם התקיים במרפריסבורו ב-11 באפריל 1839. קנון בדרך כלל הציג טיעונים איטיים יותר ומתודיים יותר, אולם נוצח בוויכוחים על ידי פולק המהיר והשנון יותר. בבחירות, פולק ניצח במעט את קנון בהצבעה של 54,680 מול 52,114.
קנון רצה להתמודד מול פולק ב-1841, אבל מנהיגי הוויגים במקום זאת הציעו את ג'יימס ק. ג'ונס, מתוך מחשבה שקנון לא יוכל להביס את פולק.
קנון מת ב-16 בספטמבר 1841 בנאשוויל, טנסי בגיל שישים, שנתיים בלבד לאחר מועמדותו האחרונה לתפקיד המושל. הוא קבור בבית קברות בשטח אחוזתו במחוז ויליאמסון ליד אליסון.
ביוגרפיה > התנגדות לאנדרו ג'קסון

לאורך הקריירה הפוליטית שלו, ניוטון קנון היה ידוע באנטגוניזם האישי והפוליטי שלו כלפי אנדרו ג'קסון, שלמדיניותו הוא התנגד בעקביות. שלוש אינטראקציות שונות לכאורה בין שני הגברים הוצעו כהסברים למקור האנטיפתיה של קנון לג'קסון. האינטראקציות המוקדמות ביותר היו מעורבות במרוץ סוסים המכונה Clover Bottom שהיה בבעלותו של ג'קסון יחד עם זוג אחים, ויליאם ופאטן אנדרסון. קנון נטען כי איבד הרבה כסף וחפצים אחרים מהימורים בקלובר בוטום, ונאמר כי האשים את ג'קסון ואת האנדרסונים בהפסדיו, בחשד שהם זייפו מרוצים. המפגש השני התרחש בשנת 1812 כאשר קנון כיהן בחבר מושבעים במשפטו של ג'ונתן מאגנס, אשר יחד עם שני בניו דייוויד ופרי גרין, הואשם ברצח במותו של פאטן אנדרסון. לאחר שחבר המושבעים החזיר פסק דין של חף מפשע, נאמר כי ג'קסון ניער את אגרופו לעבר קנון, ואמר "אני אסמן אותך, בחור צעיר". אולי ההסבר המשכנע ביותר הוא אי הסכמתו של קנון מהמנהיגות הצבאית של ג'קסון כאשר שירת כמנהיג גזרה בפיקודו של ג'קסון במהלך מלחמת קריק. אומרים שקנון האמין שג'קסון חשף את קנון ואנשיו בכוונה לסכנות מיותרות.