stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמימר
לימודיו > עם מר זוטרא ורב אשי

חבריו של אמימר היו מתלמידי אביי ורבא, ותלמידיהם. חבריו הבולטים היו מר זוטרא ורב אשי. בתלמוד הבבלי מוזכרים השלושה יחד פעמים רבות, הן בלימוד, הן בסעודה ואף בחצרו של מלך האימפריה הסאסאנית, ששלטה בתקופה ההיא בבבל, יזדגרד הראשון. להלן מובאות אחדות מן התלמוד הבבלי:
אמימר ומר זוטרא ורב אשי היו יושבים ביחד. אמרו: כל אחד ואחד מאיתנו יאמר דבר-תורה שאינו ידוע לחבריו.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי היו יושבים, הביאו לפניהם ירק חי (לא מבושל) קודם ארבע שעות (תוך ארבע שעות מתחילת היום). אמימר ורב אשי אכלו, ומר זוטרא לא אכל.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי היו יושבים על פתח ביתו של אזגור מלכא.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי נקלעו לבוסתנו של מרי בר איסק. הביא אריסו תמרים ורימונים והניח לפניהם. אמימר ורב אשי אכלו, מר זוטרא לא אכל.
אמימר ומר זוטרא ורב אשי אכלו לחם יחד. הגישו לפניהם תמרים ורימונים, לקח מר זוטרא, זרק לפני רב אשי מנה אחת. אמר לו (רב אשי): האם אינך סובר את מה שלמדנו בברייתא, שאין זורקים את האוכלים? (ענה מר זוטרא:) ההלכה הזאת מדברת על לחם בלבד. (שאל רב אשי:) והרי שלמדנו ברייתא נוספת: כשם שאין זורקין את הפת כך אין זורקין את האוכלין! אמר לו (מר זוטרא): והרי למדנו ברייתא ההפוכה מדבריך: אף על פי שאין זורקין את הפת - אבל זורקין את האוכלין! אלא לא קשיא (כך יש ליישב את שתי ההלכות הסותרות): באוכל שעלול להימאס בזריקתו ובנפילתו אסור, ובמאכל שלא יימאס בכל מותר למוסרו בזריקה.
דיין ופוסק הלכה בנהרדעא ובמחוזא

אמימר היה גם פוסק הלכה בעירו, נהרדעא, ואף שימש בה דיין וראש ישיבה.
מסופר, שאישה אחת הוזמנה לדין לפני אמימר בנהרדעא (על הלוואה שלא נפרעה). הלך אמימר לעיר מחוזא (ועבר לגור בה), ולא הלכה האישה אחריו למחוזא לדין. כתב שטר שמתא עליה (כפי שנעשה לסרבני בית דין). אמר לו רב אשי לאמימר: והרי אנחנו למדנו במשנה (לגבי העדות בנושא קידוש החודש): 'אפילו ראש בית דין בכל מקום - שלא יהיו העדים הולכין אלא למקום הוועד' (ולא מוטל על האישה ללכת למקומו של ראש בית הדין, אלא למקום בית הדין)! אמר לו: זה נאמר רק לעניין עדות החודש, שאם כן נמצאת מכשילן לעתיד לבוא (אם יצטרכו לטרוח למקומו של ראש בית הדין יפסיקו לבוא להעיד על חידוש הירח שראו); אבל כאן, בדין רגיל, של מלווה ולווה - כתוב"עבד לוה לאיש מלוה" (וכיוון שהתחייב הלווה כלפי המלווה יש לו לטרוח וללכת אחרי ראש בית הדין אם לא שילם את חובו).
משפחתו

ידוע כי אמימר היה נכדו, בן בתו, של רמי בר חמא. מן המקורות ידוע על בנו, המוזכר בשם מר בר אמימר, שנמנה עם החכמים. גם הוא מסר שמועות הלכתיות בשם רבא, ונשא ונתן בהלכה עם רב אשי. פעמים אחדות מסר לרב אשי על מנהגי אביו, אמימר.
עוד מסופר בתלמוד על כך שנכדו של אמימר, בן בנו, נפטר בחיי סבו, אמימר: ”אמימר שכיב ליה בר בריה, קרע עילויה. אתא בריה - קרע באפיה, אידכר דמיושב קרע - קם קרע מעומד” (תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף כ', עמוד ב'.) ובעברית: בן בנו של אמימר נפטר, קרע עליו (אחת מהלכות האבלות היא קריעת הבגד לאות אבל על המת). כשהגיע בנו של אמימר (אביו של הנפטר) - קרע אמימר שוב, בפני בנו. נזכר אמימר שקרע כשהוא יושב (ויש לקרוע בעמידה) - עמד וקרע.
מצאצאיו של אמימר כיהנו כגאונים בישיבת סורא ובישיבת פומבדיתא, והיו מצאצאיו מצויים כתלמידים בישיבת פומבדיתא.
פטירתו

לפי המתואר בתלמוד הבבלי, פטירתו של אמימר באה בעקבות דיון הלכתי בהלכות איסור ריבית. בדיון הוזכר מנהגם של בני העיר מחוזא למסור סחורה לסוחרים על מנת שיסחרו בה ויתחלקו ברווחים, ובשטר המתעד עסקה זו נכתב שהסוחר חייב לבעל הסחורה את שווי הסחורה בתוספת הרווח המשוער. רבא שלל מנהג זה, שכן ייתכן שלא יצליחו הסוחרים במשימתם ולא יגיע הרווח המצופה, ונמצא שכשיגבה בעל הסחורה אחר כך את חובו מן הסוחר, יגבה את מלוא הסכום הכתוב בשטר, הגבוה משווי הסחורה שנמסרה לסוחר. נמצא אפוא, שהסוחר לקח סחורה בשווי מסוים, ומשלם עליה לאחר זמן סכום גבוה יותר, ויש בכך איסור ריבית (מדרבנן).
בהקשר זה העיר מר בנו של אמימר לרב אשי: אבא (אמימר) היה מוסר סחורה לסוחרים וכותב שטר כזה, הכולל את שווי הקרן בתוספת הרווח המשוער. וכשבא הסוחר אליו לאחר מכן, אם היה טוען שלא הרוויח כפי ששיערו - היה אמימר מאמין לו ולא גבה את מלוא הסכום. על מנהג זה של אמימר מתח רב אשי ביקורת, באומרו: כל זמן שאביך חי כשחוזר הסוחר, מוטב, אבל מה יהיה אם אביך נפטר לפני שהסוחר חוזר? במקרה כזה שטר החוב ייפול לידי היורשים, והם לא יאמינו לסוחר שיטען שלא היה רווח כמצופה! הם יגבו מן הסוחר את מלוא הסכום שבשטר, ויש כאן איסור של ריבית דרבנן!
לפי הנאמר בתלמוד, דבריו אלו של רב אשי, שאמר "אם אביך ימות" היו מעין פתיחת פה לשטן, ובעקבותיהם נפטר אמימר, ובלשון התלמוד - "הוי 'כשגגה שיצא מלפני השליט', ונח נפשיה דאמימר".
מתורתו

מאמריו של אמימר מוזכרים פעמים רבות בתלמוד הבבלי. לעיתים אלו שמועות הלכתיות, לעיתים משא ומתן תלמודי, קושיות ותשובות, ואחדים מהם מאמרים בנושאי אגדה. להלן אחדים מהם.
אמר אמימר: וחכם עדיף מנביא, שנאמר: 'ונביא לבב חכמה', מי נתלה במי? הוי אומר: קטן נתלה בגדול (כלומר, הפסוק תולה נבואה בחוכמה, ומשמע שהדבר הגדול הוא החוכמה, ובה נתלית הנבואה).
אמימר התיר לרבץ רצפת הבית (להתיז מים על הרצפה כדי שהאבק לא יעלה לאוויר) במחוזא בשבת, אמר: מה הטעם שאסרו זאת חכמים? - מחשש שיבוא "לאשויי גומות" (=ליישר את פני הקרקע, דבר שאסור בשבת משום מלאכת חורש); כאן אין לחשוש לכך, שאין גומות בקרקע, זו ריצפת אבנים.
אמר אמימר: איש או אישה שמכרו בנכסי מלוג (נכסים שאינם כתובים בכתובה, ושייכים לאישה, והבעל זכאי להשתמש בהם כל זמן שהם נשואים) - לא עשו ולא כלום (המכירה בטלה, מפני שלכל אחד מבני הזוג זכויות מסוימות בנכסים הללו, ואין השני יכול למכור אותם).
אמר אמימר: אני מנהרדעא אני, ואני סובר ששומא חוזרת לעולם (נכסי הלווה, שלא היה לו לשלם את חובו, ובית דין פרעו בהם את החוב על פי שומה ונתנו אותם למלווה - חוזרים ללווה אם נותן כסף למלווה).
אמר אמימר: הלכתא, נדר שהודר ברבים - יש לו הפרה. (נדר) על דעת רבים - אין לו הפרה.
שאלו את אמימר לגבי כלי חרס המצופים עופרת חלקה, לבנה או שחורה, והשתמשו בהם במאכלי חמץ, האם מותר להשתמש בהם בפסח? אמר להם: רואה אני שהם פולטים נוזלים מהדופן החיצונית של הכלי. מכאן אני מסיק שהכלים גם בולעים נוזלים וחלקי אוכל, וכיוון שאין דרך להוציא את הנבלע בכלי חרס ולהכשיר אותו לפסח - הכלים אסורים בשימוש בפסח.
מסר לחש כנגד נשים כשפניות, שאותו שמע ממנהיגת המכשפות.
עשה של כבוד תורה עדיף.
אמר רב אשי: אמר לי רב הונא בר נתן: הכי (=כך) אמר אמימר: האי שטרא פרסאה דחתימי עליה סהדי ישראל, מגבינן ביה ממשעבדי. בתרגום: שטר פרסי, הכתוב בשפה הפרסית, וחתומים עליו עדים יהודים - מגבים בו מנכסים משועבדים (מקרקעות שהיו ביד הלווה בשעת ההלוואה, ואחר כך מכרם לאחרים; כדין שטר חוב רגיל).
איסור משכב עם נידה

| --- | --- |
 מקרא:  ויקרא, י"ח, י"ט
 משנה תורה:  ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק ד'
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן קצ"ה
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו שמ"ו ספר החינוך, מצווה ר"ז
 
איסור משכב עם נידה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות ואחד מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות. העונש על העובר במזיד על האיסור הוא כרת, ובשוגג - הבאת קרבן חטאת לבית המקדש. מהתורה אישה נחשבת לנידה מהרגע בו החל דם הוסת החודשי לצאת מצוואר הרחם ועד לטבילתה במקווה לאחר שחלפו שבעה ימים מיום תחילת הדימום.
מקור האיסור ועונשו

מקור איסור משכב עם אשה נידה בתורה הוא בפרשת אחרי מות שבספר ויקרא: ”וְאֶל אִשָּׁה בְּנִדַּת טֻמְאָתָהּ לֹא תִקְרַב לְגַלּוֹת עֶרְוָתָהּ” (ספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק י"ט). העונש על משכב עם נידה הוא כרת, כמובא בפרשת קדושים שאף היא בספר ויקרא: ”וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת אִשָּׁה דָּוָה וְגִלָּה אֶת עֶרְוָתָהּ אֶת מְקֹרָהּ הֶעֱרָה וְהִוא גִּלְּתָה אֶת מְקוֹר דָּמֶיהָ וְנִכְרְתוּ שְׁנֵיהֶם מִקֶּרֶב עַמָּם” (ספר ויקרא, פרק כ', פסוק י"ח).
גדרי האיסור

מהמילים ”אֶת מְקֹרָהּ הֶעֱרָה” הכתובות ביחס לשוכב עם הנידה, למדו חכמים שלא רק ביאה מלאה אסורה בנידה, אלא אף המערה באופן חלקי את אבר מינו באבר מינה של אשה נידה - חייב כרת. ומנידה למדו חכמים גם על שאר העריות, שחיוב שכיבתן הוא גם כאשר הביאה נעשית בהעראה. בהגדרת "העראה" נחלקו האמוראים. לדעת רבי יוחנן רק הכנסת העטרה לאבר האשה נחשבת להעראה, ואילו לדעת שמואל גם נשיקת השמש, דהיינו הצמדת אבר האיש לפתח אבר האשה נחשבת להעראה. להלכה נפסק כדעת רבי יוחנן, שרק הכנסת העטרה נחשבת להעראה.
טעם האיסור

טעם איסור משכב עם נידה נתבאר בפרשת קדושים: ”וְגִלָּה אֶת עֶרְוָתָהּ אֶת מְקֹרָהּ הֶעֱרָה וְהִוא גִּלְּתָה אֶת מְקוֹר דָּמֶיהָ” (ספר ויקרא, פרק כ', פסוק י"ח). המילים "וגילה את ערותה" מהוות תקבולת כיאסטית למילים "את מקורה הערה", שכן "הערה" במקרא פירושו "גילה". ואם כן, ערוותה של הנידה הוא "מקור דמיה", דהיינו הרחם שהוא המקור לדם הזב מן האשה בעת נידתה. ובכך רומזת התורה, שהסיבה לכך שמשכב עם נידה נחשב לגילוי ערווה הוא משום שרחמה של האשה בעת שיוצא ממנו דם הוסת צריך להישאר נסתר.
יש הקושרים את טעם האיסור לראשו של הפסוק: ”וְאִישׁ אֲשֶׁר יִשְׁכַּב אֶת אִשָּׁה דָּוָה”, ומבארים שבשעה שהאשה נידה היא דוה, כלומר בצער וכאב, גופניים ונפשיים, על הדימום, השלכותיו ומשמעויותיו, ולכן זמן זה לא מתאים לקרבה של שמחה בין בני הזוג. יש המוסיפים ומקשרים זאת גם לעונשה של האשה לאחר חטא גן עדן, שמשמעות הקללה: ”הַרְבָּה אַרְבֶּה עִצְּבוֹנֵךְ” היא דם הווסת החודשי.
יש המבארים שאיסור המשכב עם הנידה נובע מתפיסת התורה, לפיה עם זאת שיחסי האישות נועדו ליצור שמחה ואחדות בין בני הזוג, בראש ובראשונה הם להמשך קיומו של המין, ולכן משכב בעת שהאשה אינה יכולה באופן מהותי להיכנס להריון, מבטא היגררות אחר תאווה בהמית.
יש מבארים שאיסור הנידה נועד שהקשר בין בני הזוג לא יושתת על תאווה גופנית גרידא, אלא יבוסס גם על קשר נשמתי המתבטא בזמנים בהם הבעל פורש מקרבה גופנית עם אשתו.
ובתלמוד הבבלי בארו חז"ל שטעם איסור נידה הוא כדי שהריחוק בין בני הזוג יצור געגוע ורענון של התשוקה זה לזה בדומה לזה שהיה ביניהם בעת נישואיהם:
תניא, היה רבי מאיר אומר: מפני מה אמרה תורה נידה לשבעה - מפני שרגיל בה, וקץ בה, אמרה תורה: תהא טמאה שבעה ימים, כדי שתהא חביבה על בעלה כשעת כניסתה לחופה
משכב עם נידה במקורות > אזכורים לאיסור נידה במקרא

איסור משכב עם הנידה נזכר פעמיים בספר יחזקאל. בראשונה בתיאורו את הצדיק המוליד בן רשע ונכד צדיק: ”אֶל הֶהָרִים לֹא אָכָל וְעֵינָיו לֹא נָשָׂא אֶל גִּלּוּלֵי בֵּית יִשְׂרָאֵל וְאֶת אֵשֶׁת רֵעֵהוּ לֹא טִמֵּא וְאֶל אִשָּׁה נִדָּה לֹא יִקְרָב” (ספר יחזקאל, פרק י"ח, פסוק ו') והשנייה בתיאורו את חטאות אנשי ירושלים לקראת חורבן בית המקדש הראשון: ”עֶרְוַת אָב גִּלָּה בָךְ טְמֵאַת הַנִּדָּה עִנּוּ בָךְ”.
בנוסף לכך, במעשה דוד ובת שבע, הכתוב מציין שכאשר דוד לקח אליו את בת שבע היא נטהרה מטומאת הנידה: ”וַיִּשְׁלַח דָּוִד מַלְאָכִים וַיִּקָּחֶהָ וַתָּבוֹא אֵלָיו וַיִּשְׁכַּב עִמָּהּ וְהִיא מִתְקַדֶּשֶׁת מִטֻּמְאָתָהּ וַתָּשָׁב אֶל בֵּיתָהּ” (ספר שמואל ב', פרק י"א, פסוק ד').
משכב עם נידה במקורות > מדרש חז"ל על ניסיונו של יכניה

המדרש מספר על יכניה מלך יהודה שהיה שבוי בבבל ביד נבוכדנצר מלך בבל, וכאשר הביאו לו את אשתו לקיים עימה יחסי אישות אחרי תקופה ממושכת בה לא היה לו קשר כלשהו עימה, נטמאה בדם הנידה, והוא גבר על יצרו ופרש ממנה. ולאחר שטהרה מטומאתה הביאו אותה אליו שנית, ובזכות התגברותו על יצרו נעשה לו נס והתעברה אשתו בעמידה, וילדה את שאלתיאל שממנו יצא זרובבל, העומד בראש השבים ארצה לאחר הצהרת כורש:
מה היה שם של אשתו של נבוכדנאצר? רבי חנינא אמר: שמירה שמה, ר' אבין אמר שמירמות שמה, ורבנן אמרו שמירעם שמה. כיון שבא נבוכדנאצר להזדקק לה אמרה לו: אתה מלך, ויכניה אינו מלך?! אתה מבקש תפקידך, ויכניה אינו מבקש תפקידו?! מיד גזר ונתנו לו אשתו. כיצד שלשלו אותה לו? רבי שבתאי אומר: קינקלין שלשלו אותה לו, ורבנין אמרי: פתחו את המעזיבה ושלשלו אותה לו. כיון שבא להזדקק לה, אמרה לו: כשושנה אדומה ראיתי ופירש ממנה. מיד הלכה וספרה וטהרה וטבלה. אמר לו הקדוש ברוך הוא: בירושלים לא קיימתם מצות זיבה, ועתה אתם מקיימים שנאמר ”גם את בדם בריתך” (זכריה, ט', י"א), אותו הדם שנזכר בסיני, בשביל כך 'שלחתי אסיריך מבור אין מים בו'. א"ר שבתאי: לא זז משם עד שמחל לו הקדוש ברוך הוא כל עונותיו, ונעשה לו נס ונתעברה אשתו מעומד, 'שאלתיאל בנו אסיר בנו' [מעיבור זה נולד שאלתיאל]
איסור נידה ברווקה

הריב"ש בספרו שו"ת הריב"ש, נשאל מדוע לא תקנו טבילה לרווקה שנטהרת מנידתה, ומשיב שמנהג זה היה מביא למכשול ופריצות בין רווקים ורווקות, בהיות איסור משכב עימה מדברי חכמים ולא באיסור כרת מן התורה:
ומה שנפלאת: איך לא תקנו טבילה לפנויה, כדי שלא יכשלו בה רבים! ואין כאן מקום תמה, שהרי כיון שהפנויה אסורה, כמו שכתבנו, אדרבה, אם היתה טובלת היה בה מכשול: שהיו מקילין באסורה, כיון שאין אסורה אלא מדרבנן
דברי הריב"ש הללו הובאו בבית יוסף סי' קפ"ג:
כתב הריב"ש, שנשאל אם איסור נדה נוהג גם בפנויה, והשיב שדבר פשוט הוא שנוהג בה, והאריך בדבר. וכתב שהטעם שלא תקנו טבילה לפנויה, כדי שלא יבואו לידי מכשול בהסתלק ממנה איסור נדה החמור
ראו גם

איסור עריות
נידה
מסכת נדה
טהרת המשפחה
טומאה וטהרה
הערות שוליים

↑  לאחר חורבן בית שני, בשל חששות שונים הקשורים לטומאת זבה, תיקן רבי שכל אישה שראתה דם במשך שלושה ימים תספור שבעה ימים נקיים מדם לפני שתטבול. בהמשך בנות ישראל קבלו על עצמן הנהגה, שאפילו על ראיית דם כלשהי תספור 'שבעה נקיים' לפני שתטבול.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף נ"ד, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף נ"ה, עמוד ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק א', הלכה י'
↑  "ערוה" במקרא הוא דבר נסתר, כפי שאומר יוסף לאחיו: "מְרַגְּלִים אַתֶּם לִרְאוֹת אֶת עֶרְוַת הָאָרֶץ בָּאתֶם" (ספר בראשית, פרק מ"ב, פסוק ט'). שם הפועל של גילוי הערוה הוא "לערות" כשם ששם הפועל של עיקרת השורשים הוא לשרש.
↑  מעין זה כתב המלבי"ם פרשת קדושים קי"ז
↑  ספורנו ואלשיך על בראשית פרק ג', פסוק ט"ז
↑  רמב"ן על ויקרא פרק י"ח, פסוק ו'. רש"ר הירש על ויקרא פרק כ' פסוק י"ח
↑  שמחת הבית וברכתו פרק ג', הלכה י"ג
↑  שהצדק האלוהי נמנע מלהעניש האב על חטאי בנו, והבן על חטאי אביו, עי' שם
| איסורי עריות |
| --- | --- | --- |
| חייבי סקילה | עם אשת האב • עם האם • עם אשת הבן • משכב זכר • גבר עם בהמה • אישה עם בהמה • עם נערה מאורסת |  |
| חייבי שרפה | עם אֵם אשתו או סבתהּ • עם בת אשתו או נכדתה • עם בתו או נכדתו • בת כהן שזינתה |  |
| חייבי חנק | עם אשת איש |  |
| חייבי כרת | אח עם אחות • עם שתי אחיות • עם נידה • עם אחות האב • עם אחות האם • עם אשת דוד • עם אשת אח |  |
| חיי אישות ביהדות |
| --- | --- | --- |
| סדר הנישואין היהודי | שידוך • אירוסים • שטר תנאים • קידושין • חופה וקידושין • ברכת אירוסין • כתובה • חדר ייחוד • שבע ברכות • בעילת מצווה • ברכת בתולים |  |
| מצוות והלכות בזוגיות | פרייה ורבייה • לידה בהלכה • שאר כסות ועונה • יחסי אישות • איסור משכב עם נידה • איסור עריות • לא תנאף • שיור • הוצאת זרע לבטלה • ביאה שלא כדרכה • ביאה דרך איברים |  |
| טהרת המשפחה | דם בתולים • דם חימוד • נידה • זבה • שומרת יום כנגד יום • יולדת  • פולטת שכבת זרע • רואה כתם • רואה מחמת תשמיש • פרישה סמוך לווסת • הפסק טהרה • שבעה נקיים • טבילה • בדיקת עד |  |
| צניעות | שמירת נגיעה • איסור הסתכלות בערווה • איסור ייחוד • כיסוי ראש לנשים |  |
| מסכתות בסדר נשים | יבמות • כתובות • נדרים • נזיר • סוטה • גיטין • קידושין |  |
אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה

אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה (בערבית: نعمان بن ثابت بن زوطا بن مرزبان) – או בשמו הנפוץ יותר – אבו חניפה, (בערבית - أبو حنيفة) היה ה'אמאם הגדול' ומייסד האסכולה החנפית באסלאם. משפטן, תאולוג ופורץ דרך שהנהיג רפורמה בדוקטרינת המשפט המוסלמי – פיקה, רפורמה שברבות הימים הפכה לאסכולה הגדולה והנפוצה ביותר מבין ארבע אסכולות הפרשנות באסלאם הסוני.
מוצאו ומשפחתו

אבו חניפה נולד בשנת 699 לספירה הנוצרית לערך, (שנת שמונים להיג'רה) בכופה שבעיראק, ומת בשנת 767 בבגדאד. מוצאו פרסי, משפחתו השתייכה למואלי - קבוצת מוסלמים לא ערבים שהפריחה את הפעילות האינטלקטואלית בארצות האסלאם. המסורת על ייחוסו מתחילה בסבו – זותא, שהוגלה כעבד מקאבול (אפגניסטן) לכופה שבעיראק, ושם נפדה על ידי בני שבט ערבי מקומי בשם תים. בתמורה, הוא וצאצאיו הפכו לחלק מהשבט ועל כן אבו חניפה נקרא לא פעם בטעות 'אלתימי'. אביו, ת'אבת אבן זותא אל פאריזי, היה סוחר בדים ואבו חניפה המשיך את דרכו בעסק זה והצליח בו למדי, תוך שהוא צובר מוניטין של סוחר הגון אשר חלק נכבד מהכנסותיו נתרמו לצדקה.
השכלתו ומעמדו כמלומד

המסורת מספרת, כי כבר מגיל צעיר מאוד נמשך אבו חניפה לדיונים תאולוגים בהם נחל הצלחה מזהירה בזכות החשיבה המהירה והתפיסה המבריקה בה התברך. כופה בה גדל, היוותה כבר בעת הולדתו מרכז אינטלקטואלי, אשר ניצני חקירת תורת החוק והמשפט המוסלמי כבר החלו לפרוח בה. ואולם, למרות הצלחתו הרבה בדיונים אלה, בצעירותו נמנע אבו חניפה ממלומדים, והשקיע את כל כולו במסחר. יום אחד נתקל בו מלומד אחד בשם 'אש שעבי', שהבחין בחוכמתו יוצאת הדופן, והמליץ לו להתרכז יותר בלימוד. עצתו של שעבי נגעה בליבו של אבו חניפה, והוא החל ללמוד. סביב נושא המשפטנות הדתית צצו בכופה הוגים רבים אשר סביבם התגבשו קבוצות חסידים, ואבו חניפה הצטרף עד מהרה לאחד מהם – חמאד אבן אבי סלימאן, המשפטן הגדול ביותר של כופה ועיראק כולה בזמנו. במשך כ 18 שנה למד אבו חניפה מחמאד, ובשנת 738 לספירה עם מותו, הפך ליורשו הרשמי. רבים דחקו בו להפוך למורה בעצמו עוד קודם, אך הוא נענה בשלילה לבקשות אלו בטענה כי הוא אינו בשל לכך.
באותה עת התגבש מעמדו של אבו חניפה כמנהיג עצמאי בעל מעגל תלמידים וחסידים אותם הוא לימד את תורתו שבעתיד תהפוך לאסכולת הפרשנות החשובה. בתקופה זו, אסכולות משפט מוסלמיות רבות התפתחו, כתגובה לניסיון להחיל את החוק הדתי על כל תחומי המשפט וחיי היום יום. ייחודו והצלחתו של אבו חניפה נבעו בין היתר מעובדת הצלחתו הכלכלית, שאפשרה לו להתנהל ללא כל צורך בפטרון כל שהוא שיעזור לו להתקיים בעת שהוא עוסק בהגות ולימוד. דבר זה אפשר לו ולתפיסתו להתפתח בצורה משוחררת כמעט לחלוטין מרשויות שלטוניות והשפעות פוליטיות. בניגוד להוגים מקבילים שהיו נוטים לעסוק, בפסיקות המוכרעות בעיקר כתגובה ישירה לבעיות שדרשו פתרון מידי, אבו חניפה ניסה לעסוק בפתרון בעיות שאולי יצוצו בעתיד. בנוסף לעיסוקו זה, היה אבו חניפה איש דת ירא שמים ובקיא בכל כתבי הקודש ונחשב לסמכות הגבוהה ביותר בכופה בכל הקשור לשריעה.
אבו חניפה היה בעל השכלה רחבה מאוד. מלבד חמאד מורו, הוא התעקש ללמוד מכל רוחב הקשת התפיסתית. בין היתר הוא עסק בלימוד אסכולות פרשנות נוספות ובלימוד עם אישים שונים כגון אתה איבן אבי ראבה וג'עפר א-צאדק – שהיו שניהם בני אסכולת חוק שיעית. בנוסף הושפע אבו חניפה מהדמויות הרבות שפגש ומההטרוגניות שהייתה קיימת בעיראק אליה נחשף במהלך המסעות הרבים שערך במסגרת עסקיו.
תפקיד הקאדי והמאסר

בשנת 750 לערך, זומן אבו חניפה על ידי שליט כופה האומיי יזיד, וזה הציע לו לשמש כקאדי של העיר. אבו חניפה סירב, ויזיד הורה להלקות אותו כדי לשכנעו – ללא הצלחה. בעקבות המקרה ברח אבו חניפה למכה. שש שנים לערך לאחר בריחתו עברה כופה לשליטת העבאסים ואבו חניפה שב לביתו. זמן מה לאחר חזרתו הוא זומן שוב, הפעם לבגדאד על ידי החליף העבאסי החדש עבדאללה אבן מחמד אל מנצור שהציע לו את אותה ההצעה, ושוב הוא סירב לה. בעקבות סירוב זה הוכנס אבו חניפה לבית האסורים.
הסיבות לסירובו התקף של אבו חניפה לתפקיד הנכסף אינן ברורות. יחסו לשלטונות היה ככל הנראה אמביוולנטי. הוא היה איש ירא שמים וייתכן שסירב להתמנות לשופט מטעם הרשות הן האומיית והן העבאסית מחשש גזל וחמס הדבק בכספיה. (הרשות הייתה פסולה בעייני חסידים ויראי שמים רבים). אפשרות נוספת נגזרת מעדויות למחלוקות רבות בינו לבין הקאדי של כופה איבן אבו לילה, על כך שפסיקותיו לעיתים משוחדות ומושפעות ממעמדו הפוליטי. ייתכן שהתנגדותו לאי צדק זה היא זו העומדת בבסיס הסירוב. כך או כך השליטים, הן מבית אומייה והן העבאסים קיבלו את פרסמו ומעמדו של אבו חניפה בחשדנות, וסירובו לקבל את התפקיד העלה את חשדותיהם כי הוא חותר תחת השלטון; ככל הנראה זוהי הייתה הסיבה לרדיפתו. ברם, סיפורים אלה הפכו לסמל ועל בסיסם התפתחה המסורת לפיה אין זה תפקידו של המנהיג הדתי לשמש כקאדי מטעם השלטונות, ולהסבר המקובל לישיבתו של אבו חניפה בכלא. ואולם, קיימת גרסה נוספת של הסיפור לפיה לסירובו של אב חניפה לשמש כקאדי אין כל קשר לכליאתו ולרדיפתו הן בכופה והן בבגדאד לאחר מכן, והיא נבעה מהתבטאויותיו הפומביות של אבו חניפה נגד השלטון וצורת התייחסותו לאסלאם.
יצירתו

תורתו של אבו חניפה התגבשה ברבות הימים לאסכולת פרשנות מובחנת ועצמאית, אך אין בידנו אף יצירה המסכמת את השקפת עולמו בנוגע לנושא מסוים, או כל יצירה אחרת כתובה, מלבד מכתב. מכתב זה הוא המסמך האותנטי היחיד ששרד והוא מכתב שאבו חניפה כתב לאדם בשם עות'מן אל בעתתי, בו הוא מגן על הדוגמה החוקתית באסלם. מלבד זה, עיקר המידע הכתוב שקיים בידנו כיום הוא הערות שכתבו תלמידיו וחסידיו בעת שלמדו ממנו. כיוון שאין בידנו כתבים של אבו חניפה עצמו, כל שבידנו לעשות הוא להשוות בין יצירותיהם של קודמיו וכתביהם של תלמידיו. מהשוואה בין השניים ניתן להסיק על ההתקדמות העצומה שהתקדם אבו חניפה בכל הנוגע לפיתוח הרעיונות הראשוניים עמם התמודד ופיתוח תפיסת החוק המוסלמי הן בהשוואה לתפיסות שהיו רווחת אז בכלל והן בהשוואה למי שמילא את התפקיד שיועד לו מלכתחילה – הקאדי של כופה, איבן אבי לילה.
מותו

ישנן שלוש גרסאות לסיפור מותו: האחת, גורסת כי הוא מצא את מותו בבית האסורים לאחר שהולקה מאה ועשר מלקות ועבר עינויים רבים שמטרתם הייתה לשכנע אותו לקבל את תפקיד הקאדי. על פי הגרסה השנייה אל מנצור סירב להלקות את השייח אך הרעיל אותו כדי לגרום למותו בעת שהותו במאסר. הגרסה האחרונה היא, כי אבו חניפה שוחרר ממאסרו, לאחר שחררו הוא הסתגר בביתו וסירב ללמד, לפגוש אנשים או לפסוק הלכה ולאחר זמן קצר הוא הלך לעולמו. כך או כך לפי כל הגרסאות לאחר התקרית אבו חניפה לא שב ללמד או לפסוק הלכה. לפני מותו השאיר אבו חניפה הוראות שלא לקבור אותו באדמה שהושגה במרמה. הוא נפטר בבגדאד ונקבר בה.
ראו גם

אל-פיקה אל-אכבר
לקריאה נוספת

כאהן, קלוד, האסלאם מתחילתו ועד האימפריה העות'מאנית. מצרפתית: עמנואל קופלביץ, עריכה מדעית: יהושוע פרנקל (תל אביב: דביר הוצאה לאור 1995).
לצרוס, יפה חוה, פרקים בתולדות הערבים והאסלאם (ירושלים: הוצאת מודן, 1968).
Abu Zahra, Muhammad, The Four Imams: Their Lives, Works and their Schools of Thought (Edinburgh: Edinburgh University Press, 2001).
Cook Michael, The Early Muslim Dogma (New York: Cambridge university press 1981).
Jackson, Roy, Fifty key figures in Islam (New York: Routledge, 2006).
Powers, David, Spectorsky, Susan, Arabi, Oussama, Islamic Legal Thought: A Compendium of Muslim Jurists (Leiden: BRILL, 2013).
"Abu Hanifa", Encyclopedia Britannica, 1998 Edition.
"Abū Ḥanīfa al-Nuʿmān", Encyclopaedia of Islam, 2006 Second Edition.
הערות שוליים

↑  Roy Jackson, Fifty key figures in Islam (New York: Routledge, 2006), p.26.
↑  Roy Jackson, Fifty key figures in Islam (New York: Routledge, 2006), p.25.
↑  Muhammad Abu Zahra, The Four Imams: Their Lives, Works and their Schools of Thought, (Edinburgh: Edinburgh University Press, 2001), p.6.
↑  David Powers, Susan Spectorsky, Oussama Arabi, Islamic Legal Thought: A Compendium of Muslim Jurists, (Leiden: BRILL, 2013), P.11.
↑  קלוד כאהן, האסלאם מתחילתו ועד האימפריה העות'מאנית. מצרפתית: עמנואל קופלביץ, עריכה מדעית: יהושוע פרנקל (תל אביב: דביר הוצאה לאור 1995), עמ' 110.
↑  The entry "Abū Ḥanīfa al-Nuʿmān", Encyclopaedia of Islam, Vol 1, pp. 124 – 123, 2006 Second Edition.
1 2 3 4  Powers, Spectorsky & Arabi, Islamic Legal Thought, p.11.
↑  Abu Zahra, The Four Imams, p.8.
1 2  The entry "Abu Hanifa", Encyclopedia Britannica, Vol. 1, pp. 45 - 46, 1998 Edition.
1 2  Jackson, Fifty key figures in Islam, p.27.
↑  Abu Zahra, The Four Imams, p.14.
↑  חוה לצרוס-יפה, פרקים בתולדות הערבים והאסלאם (ירושלים: הוצאת מודן, 1968), עמ' 169.
↑  Abu Zahra, The Four Imams, p.18.
↑  Jackson, Fifty key figures in Islam, p.29.
↑  Michael Cook, The Early Muslim Dogma, (New York: Cambridge university press 1981), p. 30
↑  קיימת מחלוקת במחקר מהי הגרסה הנכונה, אולם רוב המקורות לא מציגים הכרעה אלא מציגים את שלוש האופציות בלבד. ראו לדוגמה: Abu Zahra, The Four Imams, p. 29.
↑  Abu Zahra, The Four Imams, p.20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302278705171  BnF: cb16251130t (data)  CiNii: DA09342353  GND: 11899204X  ISNI: 0000 0001 1577 0954  LCCN: n82031776  NLA: 35163229  NTA: 073542784  RERO: 02-A016372287  SELIBR: 175991  SUDOC: 119722321  TDVİA: ebu-hanife  VIAF: 88126052   WorldCat (עם VIAF): 88126052
אלפדון

| אלפדון |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון עליון 90–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: Alphadontia
משפחה:: Alphadontidae
סוג:: אלפדון
שם מדעי
 Alphadon ‏סימפסון, 1927

אלפדון (שם מדעי: Alphadon; מילולית: "שן ראשונה") הוא סוג של יונק כיס נכחד שחי בסוף הקרטיקון בעידן המזוזואיקון.
מאפיינים

יונק קדום זה התגלה ב-1929 על ידי החוקר ג'ורג' גיילורד סימפסון. מאובני האפלודון התגלו באמריקה הצפונית (בקנדה וארצות הברית) והכילו רק שיניים.
לא קיים מידע רב אודות האפלודון, אך משערים שהגיע לאורך 30 ס"מ ואורח חייו דמה לאופוסום המודרני. הוא היה שוכן עצים או חי במחילות בדומה למכרסמים, ועל פי מבנה שיניו היה אוכל-כול שניזון מפירות, בשר וחרקים. כדי לשרוד מול דינוזאורים  טורפים היה כל הנראה פעיל לילה ומטפס על עצים. ייתכן שניזון מביצי דינוזאורים מסוימים.
מינים

בסוג אלפדון תשעה מינים ידועים:
A. marshi
A. wilsoni
A. halleyi
A. attaragos
A. sahnii
A. clemensi
A. lillegraveni
A. perexiguus
A. eatoni
בתרבות

יונק זה הופיע בסרט ללכת בין דינוזאורים ובמשחק ללכת עם דינוזאורים.
ראו גם

דלתתרידיום - יונק דומה מאותה קבוצה שחי בקרטיקון במונגוליה