stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחרות גביע האביב בשחייה על שם פרד כהן
האירועים

| מספר | שנה | קבוצה מנצחת | שחיינית מצטיינת | שחיין מצטיין | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1985 | הפועל בני שמעון, לפני הפועל ערד וימק"א ירושלים | עירית גלוסקינוס | זוהר וייס |  |
|  | 1986 | הפועל חולון, לפני הפועל ימק"א ירושלים והפועל ערד | רוית שילו | זוהר וייס |  |
|  | 1990 | הפועל ירושלים, לפני הפועל חולון | טימאה טוט | ערן גרומי |  |
|  | 2000 | הפועל ירושלים, לפני הפועל עמק חפר ומכבי תל אביב | עדי ביכמן | מיקי חליקה |  |
|  | 2001 | הפועל בת ים, לפני הפועל שער הנגב והפועל ירושלים | עדי ביכמן | ולרי סטלמשנקו בלארוס בלארוס |  |
|  | 2008 |  | עמית בכר | יניב שניידר |  |
|  | 2009 |  | דקל שחף | נמרוד שפירא בר אור |  |
|  | 2010 |  | עמית בכר |  |  |
|  | 2014 | מכבי פארק מים רעות |  |  |  |
|  | 2016 | מכבי פארק מים רעות, לפני הפועל עמק חפר והפועל שער הנגב |  |  |  |
|  | 2017 | הפועל בת ים |  |  |  |
|  | 2018 | הפועל בת ים |  |  |  |
|  | 2019 |  |  |  |  |
|  | 2022 | הפועל בת ים | בקי פוזדנר | יואב רומנו |  |
|  | 2023 | הפועל בת ים |  | יואב רומנו |  |
|  | 2024 |  |  |  |  |
שיאים ישראלים שנקבעו בתחרות > שחייניות

1990 – טימאה טוט קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:03.93 דקות.
1996 – ליטל כשריאל קבעה במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:16.29 דקות.
2000 – ורד בורוכובסקי קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 59.88 שניות. השיא לא הוכר בשל העדר מערכת אלקטרונית.
2000 – ורד בורוכובסקי קבעה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 2:14.16 דקות. השיא לא הוכר בשל העדר מערכת אלקטרונית.
שיאים ישראלים שנקבעו בתחרות > שחיינים

1995 – דימה רבינסקי קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 22.91 שניות.
2009 – נמרוד שפירא בר אור קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 53.32 שניות, אך השיא לא יוכר רשמית מכיוון שהמדידה לא הייתה אלקטרונית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  ארכיון, באתר angelfire
↑  קרני ניצח במרוץ גליל ים - שחייני הפועל חולון, מעריב, 1 ביוני 1986
1 2  עוד שיא לאומי לטימאה תות, מעריב, 6 במאי 1990
↑  2.12 מ' לקרויטר בגובה, 8.72 מ' לסלדינו ברוחק, באתר ynet, 24 במאי 2008
1 2  שחייה: בגלל מדידה ידנית - שיא ישראלי לא יוכר, באתר ynet, 23 במאי 2009
↑  שחייה - ללא גבולות. גביע האביב ואליפות מרכזי מצוינות, באתר Mcity‏, 26 במאי 2010
↑  חדשות ועדכונים - היסטוריה, 2014, באתר פארק המים רעות
↑  היציע הדרומי, גביע האביב ע"ש פרד כהן ז"ל, באתר עיתון תושבי מועצה האזורית אשכול, גיליון 150, 7 ביוני 2016
↑  ספורט - המספר הנוסף, באתר Mnews 24-5‏, עמוד 82, 25 במאי 2017
↑  שי בנימין-שמש, גביע האביב בשחייה: מקומות ראשונים לבת ים וגביע הצטיינות, באתר mynet‏, 15 באפריל 2018
↑  הפועל בת-ים אימפריה של שחייה
↑  גביע האביב ע"ש פרד כהן - תוצאות 10-11.5.2019, באתר איגוד השחייה בישראל
↑  470 שחייניות ושחיינים השתתפו בגביע האביב, באתר איגוד השחייה בישראל
מקטרת

מקטרת איטלקית
(1) גדם, (2) גבעול, (3) קערה, (4) תא, (5) שפת הקערה, (6) קָנֶה או זְרוֹעַ, (7) מגרעת, (8) טבעת, (9) שֶׁגֶם, (10) תעלת עשן, (11) פייה או קצה, (12) כפתור, (13) קדח, (14) חור השאיפה
ברטראנד ראסל מחזיק מקטרת
עישון במקטרת
איור של מקס ומוריץ מחבלים במקטרתו של מורה הכפר
המקטרת היא כלי המשמש לעישון.
בניגוד לעישון הסיגריות (הנפוץ יותר), עישון המקטרת מצריך סבלנות ותשומת לב יתרה. מעשני המקטרות מקדישים זמן רב לבחירת המקטרת, לטיפוחה, לטעם הטבק, לפיטום המקטרת, ולעישון המתמשך המתאפיין בשימור הבעירה האיטי בחום נמוך. בבעלות המעשנים נמצאות מספר מקטרות לשימוש, וחלקם מבקרים קבועים בחנויות מיוחדות או חברים במועדונים ייעודיים.
קיימת נטייה להאמין כי עישון המקטרת נחשב פחות מסוכן מעישון הסיגריות. לעומת זאת גדלים הסיכויים לחלות בסרטן הגרון וחלל הפה.
ייצור המקטרת

ברחבי העולם (ובעיקר באירופה) ישנם בתי מלאכה המתמחים בייצור מקטרות סדרתי וממוכן, אך גם אומנים המייצרים אותן בעבודת יד. רובם משתמשים בשורש או בגזע העץ הנקרא בעברית "עצבונית" או "אברש״ (Briar) שגדל בארצות אגן הים התיכון כמו איטליה, יוון וקורסיקה, וניחן בעמידות לחום גבוה. ישנם אומני מקטרות המעדיפים את גזע עץ האגוז, שיח הוורד או עץ הזית, וישנם המשתמשים בחומרים מינרליים שונים או אף בעץ מאובן למחצה.
תהליכי הייצור כוללים איסוף חלקי העץ בעונה המתאימה, ייבושם באופן טבעי או מלאכותי ותהליכי עיבוד: ניסור גס לקוביות, שרטוט קווי מתאר וחיתוך מדויק יותר, קדיחה ועיצוב המקטרת באמצעות מחרטה ועבודות גימור סופיות.
מחירה של מקטרת טובה ופשוטה מייצור סדרתי הוא בין 50 ל־100 דולר ומחירן של מקטרות משובחות ביותר, המיוצרות בעבודת יד, יכול להגיע אפילו ל־10,000 דולר – דבר התלוי באיכות העץ, בגילו ובצפיפותו, בהתאמה של סיקוסי העץ לצורת המקטרת, בשיבוץ אבנים ומתכות יקרות, באיכות עבודתו של האומן שייצר אותה ובמוניטין שיצאו לו.
תולדות השימוש במקטרת

לפני גילוי העולם החדש, למקטרת היה שימוש דתי ורפואי. ציוויליזציות מהתקופה הפרה-קולומביאנית כמו האצטקים, המאיה, ואחרים, השתמשו במקטרות לריפוי ולציון אירועים דתיים ומסחריים. כך למשל, מקטרת השלום המפורסמת שימשה באירועים מסחריים ופוליטיים. באפריקה, השתמשו במקטרות לעישון עשבים שונים לצרכים רפואיים ודתיים. התרבות הראשונה שהשתמשה במקטרת לעישון טבק הייתה המאיה במקסיקו ומרכז אמריקה.
ב-1519, הרנאן קורטס, הקונקיסטאדור שכבש את מקסיקו עבור ספרד, דיווח שראה מקומיים מעשנים "ענפים מבושמים". ב-1536, מגלה הארצות הצרפתי ז'אק קרטייה דיווח על ילידים קנדיים המעשנים מקטרות בטקסים. ב-1559, ספרד הייתה הראשונה לייבא טבק לעולם הישן, שם שימש לצרכים רפואיים. שיח הטבק קיבל את השם הלטיני Nicotiana Tobacum על שם ז'ן ניקוט, שגריר צרפת בפורטוגל, שהשתמש בו לריפוי מיגרנות, כאבים ופצעים קלים. עם תחילת המאה השבע עשרה, עישון הטבק הפך נפוץ באנגליה, רחבי אירופה, הודו, סין ויפן. במזרח הרחוק השתמשו במקטרות במבוק עם פיות כסף או נחושת ובאימפריה העות'מאנית השתמשו בנרגילה, שסיננה וציננה את עשן הטבק באמצעות מים. לאנגליה הביא את הטבק סר וולטר ראלי. המלך ג'יימס הראשון חייב את מוכרי הטבק ברישיון, שעלה כסף, אך במקום שהדבר ידכא את תפוצת הטבק באנגליה, היא דווקא התמסדה.
פליטים פרוטסטנטיים מאנגליה הביאו את המקטרת להולנד. המקטרות האירופאיות היו עשויות חרס לבן והן נפוצות בציורים מאותה תקופה. החל מאמצע המאה השבע עשרה, מדינות אירופה גינו את השימוש בטבק, אך מאידך מיסו אותו והפיקו ממנו רווחים. במהלך המאה השמונה עשרה אירופה עברה להרחת טבק והשימוש במקטרות יוחד לעולם החדש, ממנו הגיע לראשונה. במאה התשע עשרה עישון סיגרים נחשב לפעילות חברתית מקובלת ואילו עישון מקטרת היה פעילות אישית ופרטית שנעשתה בצנעה. במחצית הראשונה של המאה העשרים, מקטרת זוהתה עם אנשי רוח וקציני צבא ואילו סיגריות סיפקו טבק להמונים.
מקטרות לעישון טבק בהיסטוריה של המזרח התיכון

מקטרות החרס היו נפוצות מאוד ברחבי האימפריה העות'מאנית מהמאה השבע-עשרה ואילך.מקטרות אלה נמצאו באתרים ארכאולוגיים בכל רחבי האימפריה, ממצרים, ארץ-ישראל ועד רומניה. חלק מהטיפוסים הקדומים ונשאים עליהם כתובות בשם ״ד'כנא״ שמשמעו בטורקית עשן או עישון, או ״טוטן״, שמשמעותו טבק מקוצץ. כל מקטרות החרס היו עשויות מאותן חלקים שכללו את זרוע המקטרת ששימשה כתושבת לקנה ומגביע עגול ועמוק בעל זרבובית מעוצבת. מלבד מקטרות החרס השכיחות נמצאו במזרח התיכון כלי עישון אחרים, ייחודיים לאזורים מסוימים. בין כלי עישון אלה היו מקטרות חרס עשויות מקשה אחת שהיו נפוצות בקרב בני השכבות הנמוכות בפרס, מקטרות עשויות גליל חרס או עצם חלולה של כבשים שהיו מקובלות בקרב ערביי המפרץ הפרסי ותושבי דרום פרס ומקטרות שכונו על ידי החוקרים בשם ״ראש פרג״ בשל דמיונן לצורת ההלקט של צמח הפרג. פריטים בודדים של מקטרות אלה, שתוארכו למאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה נמצאו באזור הכורדי של צפון עיראק ואף בחפירות שונות בארץ ישראל.
שימוש במקטרת לעישון סמים

מקטרות משמשות גם לעישון סמים כמו קנאביס ואופיום. מקטרות אלו ידועות גם בכינוי "פייפ" (ע"פ האנגלית). הן עשויות בדרך כלל ממתכת או מזכוכית ובעלות גביע קטן יותר מהמקטרות המשמשות לעישון טבק.
המקטרת באמנות

ציורו הסוריאליסטי המפורסם של רנה מגריט – בגידת הדימויים, ציור של מקטרת המלווה בכיתוב "Ceci n'est pas une pipe" ("זו אינה מקטרת"), מציג בפני הצופים את הפער בין אמנות למציאות – שהרי המקטרת המצוירת היא העתק של האובייקט ולא האובייקט עצמו.
למקטרת תפקיד מרכזי בסרטוני פופאי המלח. הוא מעשן את המקטרת לעיתים נדירות ולרוב אוכל דרכה תרד ומשתמש בה כמשרוקית.
הסופר הרוסי-ממוצא-יהודי איליה ארנבורג כתב בשנת 1922 ספר הקרוי שלוש-עשרה מקטרות. בספר הוא מספר את קורותיהן של שלוש-עשרה מקטרות ודרכן הוא מציג שלושים-וחמש דמויות בעלי המקטרות. בהקדמה כתב:
ולבסוף, קורא נכבד, אם לאחר הקריאה תצית את מקטרתך, ותהרהר באהבה הקשה והלא-מושגת, בשנים החולפות במהירות, באפר-זכרונותיך המתנדף, צונן, ממך והלאה, ותהרהר בעולם זה המתאבך סביבך כעשן - הרי שהשיג הספר את יעודו.
בפרק הרביעי בספר מקס ומוריץ מאת וילהלם בוש מכניסים שני השובבים אבק שרפה לתוך מקטרתו של מורה הכפר, וכאשר זה מדליק אותה – היא מתפוצצת ומשחיתה את פניו.
המקטרת מוזכרת במספר ספרים של ליימן פרנק באום כשמספר דמויות מעשנות מקטרת ביניהם : קפטן ביל ומלך הננסים.
שרלוק הולמס, גיבור ספריו וסיפוריו של סר ארתור קונן דויל, הוא מכור קשה לטבק ומעשן מקטרת באופן קבוע. להבדיל ממה שיש הסוברים בטעות- הולמס מעשן טבק, ומזריק קוקאין. הוא לא צורך אופיום. הגם שהעמיד פנים שהוא מעשן מקטרת אופיום, למטרות הסוואה היטמעות, בסיפור ״האיש מעוות השפה״. המקטרת של הולמס היא חלק בלתי נפרד מדימויו הוויזואלי בעיני הציבור.
אלייג׳ה ביילי, בלש המופיע במספר ספרים וסיפורים בסדרת הרובוטים של אייזיק אסימוב, מעשן מקטרת. אסימוב העריץ את הולמס ועישון המקטרת של ביילי הוא מחווה אליו.
ראו גם

מנקה מקטרות
הערות שוליים

↑  Uzi Baram, 'Clay Tobacco and Coffee Cup Sherds in the Archaeology of the Middle East: Artifacts of Social Tensions from the Ottoman Past', International Journal of Historical Archaeology, Vol.3, (1999), pp. 137 -151.
↑  Uzi Baram, 'Notes on the Preliminary Typologies of Production and Chronology for the Clay Tobacco Pipes of Cyprus', RODAC (1995), pp. 299-309.
↑  גוד סטאף, איך משתמשים במקטרת לעישון קנאביס, ‏05/01/2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538925705171  GND: 4078119-7  LCCN: sh85135743  NARA: 10643341  NKC: ph119769 
מקטרות אינדיאניות
מקטרת עשויה מחרס משנת 1770
עישון מקטרת בסין
המקטרת באמנות
סימן 1 (טנק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק
 מדינה מייצרת:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  William Foster & Co. 
 משתמשים עיקריים:  הצבא הבריטי 
 שנת ייצור:  1916
 תקופת השימוש:  אוגוסט 1916 – הווה (כ־108 שנים) 
 דגם קודם:  אין
 דגם עוקב:  סימן 2
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם הראשונה
 יחידות שיוצרו:  150 
 מידע טכני
 אורך:  9.94 מטר
 רוחב:  4.33 מטר (גרסת הזכר)
 גובה:  2.44 מטר
 משקל:  28 טון
 מהירות:  5.5 קמ"ש
 שריון:  8-10 מילימטר
 צוות:  8 (מפקד, נהג, שני מפעילי הילוכים, 4 תותחנים)
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  זכר: 2 תותחי 6 ליטראות (57 מ"מ) נקבה: 6 מקלעי 0.303 אינץ'
 חימוש משני:  זכר: 2 מקלעי 0.303 אינץ'
 
סימן 1 היה הטנק הראשון בעולם. הוא פותח על ידי בריטניה במלחמת העולם הראשונה כדי לסיים את הקיפאון במלחמת החפירות ששרר בחזית המערבית.
רקע היסטורי

בניגוד למרבית התפיסות האסטרטגיות והטקטיות שרווחו לפניה, הפכה מלחמת העולם הראשונה תוך זמן קצר לקיפאון עקוב מדם. הבעיה הטקטית הייתה ברורה: מכונות היריה החדשות, בשילוב עם שוחות ונשקי ארטילריה רבים, הפכו את שטח הלחימה לכזה שלא מאפשר התקפה. כל ניסיון לתקוף חייב הסתערות חזיתית של חיל רגלים. הסתערויות אלה דרך מאות מטרים של שטח הפקר ממוקש ומגודר הפכו את חיל הרגלים למטרה קלה למקלעי האויב, וכל הסתערות נסתיימה במרחץ דמים.
בעוד הגנרלים מתייאשים ופונים למעין מלחמת התשה, ממציאים ותאורטיקנים בעורף ניסו למצוא פתרון טכנולוגי-טקטי לבעיה. הבריטים היו בין הראשונים להגיע למסקנה שהפתרון הוא בכלי רכב משוריין, בעל מנוע בעירה פנימית, שחימושו יאפשר לו להשמיד את עמדות המקלעים, ויוכל לפרוץ דרך בין גדרות התיל ולחצות את החפירות. בנוסף לכך, הסיקו המדענים שעל מנת לעשות זאת הרכב יצטרך להיות זחלי, שכן בשטח ההפקר היו בורות ומכתשים כתוצאה מהכתישה הארטילרית - מה עוד שרכב גלגלי אינו יכול לחצות חפירות.
באוקטובר 1914 העלה לוטננט קולונל ארנסט סווינטון (אנ') הצעה בנוסח זה בכתב, ושלח אותה למזכיר ועדת ההגנה מוריס האנקי, שהעבירה לפיקוד העליון הבריטי, שם היא נדחתה, וכן לווינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז שר הימיה. צ'רצ'יל שראה מכוניות משוריינות בפעולה (אשר שימשו את שירות האוויר של הצי המלכותי, למטרות חילוץ טייסים מופלים וסיור) ראה את ההצעה בעין יפה, ושכנע את משרד ההגנה הבריטי לשקול מחדש את ההצעה. כתוצאה מכך ומניסויים שנערכו עם טרקטורים זחליים (של חברת הולט-קאטרפילר (אנ')), הוקמה ועדה שנקראה "ועדת ספינות היבשה". הוועדה הביאה בסופו של דבר, לאחר כמה ניסיונות כושלים לייצורו של רכב המסוגל לעמוד בדרישות, להצלחתו של צוות תכנון לייצר את הטנק הראשון, הידוע כ"טריטון וילסון", על שם צמד המתכננים. דגם משופר יותר אשר יוצר מאוחר יותר היווה למעשה את הבסיס ל"טנק סימן 1".
סימן 1

צורת הטנק הייתה מעוינת, ושני הזחלים הקיפו את המכונה. מאחור נוסף זוג גלגלים ענקיים וכבדים שנועד לייצוב. אורכו היה כמעט 10 מטרים וגובהו 2.40 מטרים. משני צדדיו בלטו צריחי החימוש. כל אחד משני הצריחים הכיל תותח 6 ליטראות (57 מילימטר) ומקלע 0.303 אינץ' בגרסת ה"זכר" ו-3 מקלעים בגרסת ה"נקבה". סידור זה נבע מהעדרו של צריח המסתובב ב-360 מעלות, מאפיין שנוסף רק בדגמי טנקים מאוחרים יותר. השריון עצמו היה בעובי של בין 8–10 מילימטר, מספיק כנגד נשק קל אך לא כנגד תותחים. על כל אלה נוספו 8 אנשי צוות, שהביאו את משקל הטנק המאויש לכ-28 טון. בעקבות כובד הטנק מנוע הבנזין הצליח להניעו במהירות של 5.5 קמ"ש בלבד. הטנק היה יכול לחצות תעלות ברוחב 3.3 מטר, ולעבור מכשולים בגובה 1.4 מטר.
אף על פי שהיה כלי רכב מהפכני וחדשני, סבל הטנק סימן 1 מבעיות חמורות:
היגוי הטנק נעשה על ידי 3 אנשים - נהג ושני מפעילי הילוכים.
גלגלי הייצוב היו חשופים ופגיעים, ולמעשה רק הקשו על צוות הטנק בשדה.
התנאים בטנק היו קשים וכללו טמפרטורה גבוהה, מחנק ואדי דלק.
על אף כל אלה, הוכנס הטנק לשימוש במספרים קטנים בשנת 1916 בשירות רגימנט הטנקים המלכותי והשתתף בקרב על הסום. מעורבות הטנקים בקרב הייתה כישלון למעשה, שכן רובם נתקעו או התקלקלו במהלכו. השפעתם העיקרית הייתה על מורל החי"ר הגרמני, שרבים מאנשיו ברחו או נכנעו למראה המפלצת המכנית המאיימת. למרות זאת, ניתן לראות תוצאה חיובית שכן הובהר כי לו היו הטנקים מגיעים בכמות גדולה יותר לשדה הקרב, הם היו מצליחים כנראה לפרוץ את קווי החפירות.
סימן 2 ו-3

הבריטים הבינו שסימן 1 צריך שיפורים רבים והחלו מיד לעבוד על הליקויים הרבים, אך הם ידעו שייקח זמן רב עד שיגיעו לתוצאה הרצויה, ולבינתיים, לא רצו להשאיר את קווי היצור מושבתים. זאת ועוד, הם רצו לייצר טנק לצורכי אימונים, כך שלא יצטרכו ליטול טנקים כשירים ללוחמה לאימונים, אשר על כן, בסוף 1916 יוצר סימן 2. הפלדה של הטנק לא הייתה חסינה כמו זו של סימן 1 כיון שייעודו היה לאימונים בלבד. נעשו כמה שינויים קלים לעומת סימן 1, והבולט ביניהם הוא הסרת גלגלי היצוב אשר גרמו לתאונות ולא הביאו כל תועלת בהיגוי. יוצרו 50 טנקים (25 זכרים ו-25 נקבות). למרות כך, נשלחו בסופו של דבר חלק מהטנקים לצרפת, שם נטלו חלק בקרב אראס (1917).
טנק סימן 3 כקודמו נבנה לצורך אימונים, ולא השתתף בקרבות כלל. (גם ממנו נבנו 50 יחידות בלבד). נעשו בו שינויים מעטים. היות שכל הטנקים נגרטו, לא ידועים לנו פרטים רבים אודותיו. אחד השינויים הנראים בתמונות הבודדות אשר צולמו, מעיד על שיפור ביציאות מהטנק במקרי חירום.
סימן 4

בתכנון המקורי היה סימן 4 אמור להראות כפי שבסופו של דבר היה הטנק סימן 5, אלא שמפאת קוצר הזמן והדרישה מהחזית, הסתפקו המתכננים בכך שפתרו חלק מן הבעיות שהיו בסימן 1:
בוטלו גלגלי הייצוב
מכל הדלק הועבר מתוך תא הצוות למכל משוריין נפרד
חלונות הזכוכית העבים שיצרו סכנת רסיסים לצוות הוחלפו בלוחות פלדה עם חרכים צרים
התותחים הוחלפו לדגם בעל קליבר L/40, במקום L/23
הוכנס לשימוש שריון משופר
מערכת ההנעה, המנוע וההילוכים על מגרעותיהם נשארו כפי שהיו בסימן 1 (רק בסימן 5 הוחלף המנוע, ובוטל הצורך בארבעה אנשים לשליטה במערכת ההילוכים).
סימן 4 שימש במתקפות רבות במהלך החודשים הבאים במלחמה, אך מעולם לא בכמות מספקת להצלחה מוחצת. במהלך המלחמה נמשך פיתוחו של הסימן 4. ההצלחה הראשונה בקרב קמברה, ב-20 בנובמבר 1917. הטנקים פרצו את קווי הגרמנים אך שוב לא השתתפו מספיק טנקים כדי לנצל את ההצלחה. רק ב-1918 החלו הטנקים להופיע בכמויות גדולות, ומילאו חלק גדול בניצחונות של יולי ואוגוסט 1918. לקראת סוף המלחמה יוצר סימן 5, שהיה בעל מנוע חזק יותר ושריון עבה יותר.
הטנקים סימן 1 וסימן 4 פרצו את הדרך ללוחמה משוריינת מודרנית. המסקנות מהצלחותיהם וכישלונותיהם שימשו בסיס לייצור של טנקים אחרים במלחמה, ובהפיכתו של הטנק למרכיב העיקרי בצבאות היבשה המערביים.
מפרט טכני (טנק סימן 4 "זכר")

צוות: 8
חימוש: 2 תותחי 6 ליטראות (57 מילימטר), 4 מקלעי 0.303 אינץ'
אורך: 8.04 מטר
רוחב 4.12 מטר
גובה: 2.49 מטר
עובי שריון: 16-5 מילימטר
משקל: 28 טון
טווח פעולה:56 ק"מ
מהירות מרבית: 6 קמ"ש
שרידים

סימן 1 - עד שנת 1969 לא היה ידוע על טנק ששרד, אי לכך, השתמשו במוזיאון הטנק בטנק סימן 2 היחיד במקום סימן 1 והצמידו לו לצורך התצוגה שני גלגלי יצוב, בשנת 1969 התגלה טנק אחד (ללא הגלגלים) בבית האטפילד, הוא הועבר למוזיאון שם הוצמד לו זוג גלגלים. כיום הוא מהווה חלק ממיצג החפירות במלחמת העולם הראשונה. ככל הנראה שימש לאימונים בלבד.
סימן 2 - טנק יחיד שרד, מספרו F53, וכינויו 'הסקרן המעופף', השתתף בקרב אראס, כאמור לעיל, עד שנת 1969 הוצג כסימן 1.
סימן 3 - לא שרד אפילו טנק אחד.
סימן 4 - טנק זה יוצר בכמויות גדולות (ההערכות הם בין 1,200 ל-2,000), ויוצא למדינות רבות, כיום הוא מוצג בכמה מדינות, ביניהן בריטניה, ארצות הברית, בלגיה. טנק פגוע שנתגלה בשנת 1999 בצרפת, משמש כאנדרטה לקרב קמברה. במוזיאון הטנק שבמחנה בובינגטון בדורסט, דרום מערב אנגליה, שרד טנק אחד במצב נסיעה, אך הנהלת המוזיאון חוששת להפעילו, ולכן רכשה שחזור של טנק שיוצר לצורך הפקת סרטים (יחד עם שחזור של ה-A7V הגרמני) והוא משמש לצורכי תצוגה בימי הפעלות.
ראו גם

הולט (טנק)
סימן A ויפט
הערות שוליים

↑  השם ניתן על מנת לטעת בגרמנים את המחשבה שמדובר במכלי מים (Water Tanks) ניידים
| טנק |
| --- | --- | --- |
| ערכי משנה | היסטוריה של הטנקים • מבנה הטנק • סוגי טנקים • דגמי טנקים עיקריים (לפי ארצות) |  |
| מיגון הטנק | שריון פסיבי • שריון מרוכב • שריון ריאקטיבי • מערכת הגנה אקטיבית לטנקים • מדוכות עשן |  |
| ראו גם | לוחמת שריון • חיל שריון • רכב קרבי משוריין  • טנקים בשירות צה"ל • חיל השריון הישראלי |  |
| נגד טנקים | נגד טנקים • רקטה נגד טנקים • טיל נגד טנקים • תעלת נ"ט • בזנ"ט • מטען גחון |  |
דגמים נבחרים • טנקי מערכה מודרניים
מבט מהצד על טנק סימן 1
מייקל אונדאצ'י

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1943 (בן 81) קולומבו, סרי לנקה 
 מדינה:  קנדה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת קווינס, קולג' דאליץ', אוניברסיטת בישופ 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The English Patient, Divisadero, Coming Through Slaughter 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 בן או בת זוג:  Linda Spalding 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1984)  פרס המושל הכללי לסיפורת אנגלית (2000)  פרס המושל הכללי לסיפורת אנגלית (1992)  פרסי המושל הכללי של קנדה לספרות (2007)  פרס המושל הכללי לסיפורת אנגלית (2007)  פרס גילר של סקוטיה בנק (2000)  פרס טורונטו לספרות (1988)  פרס נלי זק"ש (1995)  פרס מדיסיס זר (2000)  פרס בוקר (1992)  עמית החברה המלכותית לספרות  שותף במסדר קנדה  קצין במסדר קנדה 
 
פיליפ מייקל אוֹנְדַאצִ'י (באנגלית: Philip Michael Ondaatje; נולד ב-12 בספטמבר 1943) הוא משורר וסופר קנדי יליד סרי לנקה. נודע בזכות ספרו זוכה פרס מאן בוקר שגם עובד לסרט מצליח – "הפצוע האנגלי".
ביוגרפיה

אונדאצ'י נולד בקולומבו למשפחת בּוּרגרים, קבוצה אתנית של צאצאי מתיישבים אירופאים, רבים מהם הולנדים, שהתערבו במקומיים; שם משפחתו הוא היגוי מאונגלז של המקור ההולנדי, "אונדאטְשֵה". כשהיה בן שנתיים הוריו התגרשו ואמו עברה לאנגליה, שם ניהלה בית ספר. ב-1954 עבר לאנגליה להיות עם אמו, ולמד בדלוויץ' קולג'.
ב-1962 עבר לקנדה, שם התגורר אחיו הגדול כריסטופר. הוא השלים תואר ראשון באוניברסיטת טורונטו והחל לפרסם שירים. המשיך בלימודי תואר שני באוניברסיטת קווינס שבקינגסטון. החל לשמש עורך בהוצאה לאור Coach House Books. ספר השירה הראשון שלו, "המפלצות האנינות", יצא בהוצאה זו בשנת 1967 וזכה להצלחה. כעבור שנתיים הוציא ספר שירה נוסף, "הגבר בעל שבע הבהונות".
אונדאצ'י היה לדמות בולטת בנוף הספרותי של קנדה. הוא שימש כמבקר ספרות, עורך אנתולוגיות של ספרות ושירה, ומורה לכתיבה יוצרת באוניברסיטת יורק בטורונטו. בשנת 1992 זכה ספרו "הפצוע האנגלי" בפרס מאן בוקר, והעניק לו תהילת עולם.
רבים מספריו עוסקים בסיפורים האישיים מאחורי האירועים הגדולים בהיסטוריה. הדמויות הראשיות בספריו לרוב אפופות במסתורין והקוראים אינם יודעים עליהן פרטים רבים.
נשוי בשנית ואב לשניים.
מכתביו

הפצוע האנגלי (תרגום: דן דאור), משכל - הוצאה לאור (ידיעות ספרים), 1997
הרוח של אניל (תרגום: סמדר מילוא), ספריה לעם, עם עובד, 2002
1976: Coming Through Slaughter (also see "Other" section, 1980, below), Toronto: Anansi New York: W. W. Norton, 1977
1987: In the Skin of a Lion, New York: Knopf
1992: The English Patient, New York: Knopf
2000: Anil's Ghost, New York: Knopf
2007: Divisadero
2011: The Cat's Table
הערות שוליים

↑  השם תועתק כ"אונדטייה" בתרגומי ספריו לעברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462812505171  PLWABN: 9810576130705606  BIBSYS: 90079032  BNE: XX938758  BnF: cb120387060 (data)  CANTIC: a11499060  CiNii: DA05705400  GND: 119176041  ISNI: 0000 0001 2147 9805  LCCN: n50002976  LNB: 000011657  MusicBrainz: 4fe9c3b7-4078-4c4c-bed8-fbcfeb7bc2fe  NDL: 00472537  NKC: jn20000701344  NLA: 35398731  NLG: 74849  NLK: KAC199620677  NSK: 000054974  NTA: 068494912  RERO: 02-A003656251  SELIBR: 219155  SNAC: w6bk1hnw  SUDOC: 028579712  Trove: 938935  VIAF: 111941870   WorldCat (עם VIAF): 111941870
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר

| --- | --- |

הזוכה בפרס לשנת 2023, דאווין ג'וי רנדולף
 תיאור:  מוענק להופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד משנה
 מיקום הטקס:  לוס אנג'לס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  אגודת בחירת המבקרים
 תקופת הפרס:  1995–הווה (כ־30 שנה) 
 המספר הרב ביותר של זכיות:  ג'ואן אלן (2)
 המספר הרב ביותר של מועמדויות:  איימי אדמס (4)
 אתר רשמי
 
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר הוא פרס שניתן בטקס פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי. הפרסים מוענקים על ידי איגוד מבקרי הקולנוע (CCA), והענק לראשונה ב-1995 למירה סורבינו על תפקידה ב"אפרודיטה הגדולה". לא הוכרזו מועמדים רשמיים עד 2001. היו שני תיקואים בקטגוריה זו (1998, 2005), ונכון לשנת 2023, יש שישה מועמדות מדי שנה.
ג'ואן אלן היא השחקנית היחידה שקיבלה את הפרס הזה יותר מפעם אחת, עם שתי זכיות. איימי אדמס מחזיקה בשיא של הכי הרבה מועמדויות בקטגוריה עם ארבע.
זוכות ומועמדות

"" מסמל שחקנית שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
"†" מסמל שחקנית שזכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
"*" מסמל שחקנית שזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
שיאניות זכיות ומועמדויות

| #> זכיות | שחקנית> זכיות | סרטים> זכיות |
| --- | --- | --- |
| 2 | ג'ואן אלן | ציד המכשפות (1996) ‏•‏‏ פלזנטוויל (1998) |
מועמדויות
| 4 | איימי אדמס | ג'ונבאג (2005) ‏•‏‏ פייטר (2010) ‏•‏‏ המאסטר (2012) ‏•‏‏ סגן הנשיא (2018) |
| 3 | קייט בלאנשט | הטייס (2004) ‏•‏‏ רמז לסקנדל (2006) ‏•‏‏ אני לא שם (2007) |
| 3 | קייט וינסלט | למצוא את ארץ לעולם לא (2004) ‏•‏‏ נער קריאה (2008) ‏•‏‏ סטיב ג'ובס (2015) |
| 3 | סקרלט ג'והנסון | אבודים בטוקיו (2003) ‏•‏‏ היא (2013) ‏•‏‏ ג'וג'ו ראביט (2019) |
| 2 | ג'ואן אלן | ציד המכשפות (1996) ‏•‏‏ פלזנטוויל (1998) |
| 2 | פרנסס מקדורמנד | כמעט מפורסמים / נערי פלא (2000) ‏•‏‏ ארץ קרה (2005) |
| 2 | קתרין קינר | טרומן קפוטה (2005) ‏•‏‏ עד קצה העולם (2007) |
| 2 | מריסה טומיי | בחדר המיטות (2001) ‏•‏‏ המתאבק (2008) |
| 2 | ורה פרמיגה | רק האמת (2008) ‏•‏‏ תלוי באוויר (2009) |
| 2 | קתי בייטס | צבעי השלטון (1998) ‏•‏‏ אודות שמידט (2002) |
| 2 | מריל סטריפ | אדפטיישן (2002) ‏•‏‏ אל תוך היער (2014) |
| 2 | טילדה סווינטון | מייקל קלייטון (2007) ‏•‏‏ רכבת הקרח (2014) |
| 2 | ג'סיקה צ'סטיין | העזרה (2011) ‏•‏‏ שנה קשוחה מאוד (2014) |
| 2 | מישל ויליאמס | הר ברוקבק (2005) ‏•‏‏ מנצ'סטר ליד הים (2016) |
| 2 | ויולה דייוויס | ספק (2008) ‏•‏‏ גדרות (2016) |
| 2 | הולי האנטר | שלוש עשרה (2003) ‏•‏‏ חולי אהבה (2017) |
| 2 | אוקטביה ספנסר | העזרה (2011) ‏•‏‏ צורת המים (2017) |
| 2 | רייצ'ל וייס | הגנן המסור (2005) ‏•‏‏ המועדפת (2018) |
| 2 | אמה סטון | בירדמן (2014) ‏•‏‏ המועדפת (2018) |
| 2 | ניקול קידמן | סארו - הדרך הביתה (2016) ‏•‏‏ ילד מחוק (2018) |
| 2 | אן דאוד | היענות (2012) ‏•‏‏ Mass ‏(2021) |
| 2 | ג'אנל מונה | מאחורי המספרים (2016) ‏•‏‏ רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית (2022) |
| 2 | ג'וליאן מור | סינגל מן (2009) ‏•‏‏ הצצה ליחסים (2023) |
ראו גם

פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע