stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאנדור סקיי
פרסים והוקרה

חבר בוועדה להיסטוריה רפואית של האקדמיה ההונגרית למדעים (1953)
מדליית הזיכרון על שם אישטוואן וספרמי (1962)
מדליית הזיכרון על שם ארווין סאבו (1973)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1973)
מדליית הנצחה של אגודת הספרנים ההונגרים (1985)
כתביו ופרסומיו > כעורך

ליאונטייב: מקור וטבעה של מלחמת העולם השנייה . אד. (בודפשט, 1950)
ה. מינץ.: כמה בעיות של הדמוקרטיה העממית לאור ההוראה הלניניסטית-סטליניסטית על הדיקטטורה של הפרולטריון. עורך. (בודפשט, 1950)
כיצד פעלו הסובייטים (מועצות) המקומיים בברית המועצות? אוסף מאמרים. עורך. (בודפשט, 1950)
שביל הניצחון של המהפכה הסינית. נאומים נבחרים של מאו דזה-דונג. עורך. (בודפשט, 1950)
תחרות העבודה הסוציאליסטית בהונגריה. אוסף מאמרים. עורך. (בודפשט, 1950)
פוסטר, WZ: דמדומי הקפיטליזם. עורך. (בודפשט, 1950)
מדיניות גרמניה בהונגריה במסמכים דיפלומטיים גרמנים סודיים. 1937–1942. עם מבוא של אלק בולגאר. עורך. שאנדור סקיי. (מהדורה 1–2: בודפשט, 1950)
מתיאש ראקושי: לעתיד ההונגרי. נאומים מאת מתיאש ראקושי. עורך שאנדור סקיי (מהדורה 1–4: בודפשט, 1950)
מה אתה יודע על העולם? פרקים מתחום הטבע והטכנולוגיה. עורך שאנדור סקיי (בודפשט, 1956)
אוטו הרמן: על התועלת והנזק של ציפורים. נספח: על תקנות הגנת הציפורים שלנו. מחקר המבוא נכתב על ידי אלברט ורצה. עורך. (בודפשט, 1960)
יעקב סגל: השיטה הדיאלקטית בביולוגיה. תרגם לאסלו מולנר. המבוא נכתב על ידי שאנדור סקיי. (בודפשט, 1962)
ספר שנתון של אגודת הספרנים ההונגרים. 1974 עורך. (בודפשט, 1975)
ספר שנתון של אגודת הספרנים ההונגרים. 1975 עורך. (בודפשט, 1976)
היסטוריה של המרפאות והמכונים של אוניברסיטת זמלווייס לרפואה. 1945–1975. עורך. (בודפשט, 1976)
ספר שנתון של אגודת הספרנים ההונגרים. 1976 עורך. (בודפשט, 1977)
ספר שנתון של אגודת הספרנים ההונגרים. 1977 עורך. (בודפשט, 1978)
ספר שנתון של אגודת הספרנים ההונגרים. 1978 עורך. (בודפשט, 1979)
העשור השלישי של ספרנות ומידע רפואי הונגרי. עורך. (בודפשט, 1979)
ספר השנתון של אגודת הספרנים ההונגרים. 1979 עורך. (בודפשט, 1980)
המכון והספרייה הלאומית למידע רפואי ורשת הספריות הבריאותיות-רפואיות. (בודפשט, 1981)
כתביו ופרסומיו > כמתרגם טכני

קרגר-דקר, ברנט: סכין כירורגית ומשקפי ראייה. מעשי הגבורה של הכירורגיה. עם 12 לוחות. (ספריית החיים והמדע. 22. בודפשט, 1961)
הוגו גלזר: הניצחונות האחרונים של הרפואה (בודפשט, 1967)
Smith, Anthony: Testünk titkai (Univerzum Könyvtár. Budapest, 1971, מהדורה 2: 1972, מהדורה 3 מתוקנת: 1975, מהדורה 4: 1978, מהדורה 5 מתוקנת: 1980)
קרל דיץ: סקסולוגיה. תורגם עם Vilmosné Bär. (בודפשט, 1975)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Kapronczay Károly. "Székely Sándor (1913-1991)" (PDF). Orvostörténeti Közlemények. נבדק ב-2021-04-16. (פרסומים של שאנדור סקיי בהיסטוריה רפואית)
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004. ISBN 963-950-132-8 (לקסיקון ביוגרפי של רופאים הונגרים)
Kozák Péter (2016). "Székely Sándor". nevpont.hu. נבדק ב-2021-04-16. (נקודת שם)
Révai új lexikona XVII. (Sz–Toa). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2006. ISBN 963-955-636-X (הלקסיקון החדש של רוואי)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzés a kecskeméti polgári születési akv. 2433/1913. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-04-18.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1410/1912. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-04-16.
↑  „Székely Sándor elvtárs, a Szikra könyvkiadó politikai lektorátusának vezetője” Népszava (1950. június 24.) 78. évfolyam, 144. szám
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2107 6523  LCCN: n80136014  VIAF: 35763083   WorldCat (עם VIAF): 35763083
שלח לחמך על פני המים

שַׁלַּח לַחְמְךָ עַל-פְּנֵי הַמָּיִם, כִּי בְּרֹב הַיָּמִים תִּמְצָאֶנּוּ הוא ביטוי מקראי. משמעותו העיקרית היא: כדאי לאדם להתנהג בצורה אדיבה, כי בעתיד הוא יקבל גמול על כך. כיום משתמשים בו גם במובן שלילי: עשיית טובה לעובד ציבור, בציפייה שבעתיד ינצל את סמכותו להיטיב עם מיטיבו.
מקור ופרשנות

מקור הביטוי בפסוק במגילת קהלת, פרק י"א, פסוק א'.
מקור ופרשנות > פרשנות

גישה אחת רואה בדברים הדרכה לנתינת צדקה:
בתרגום קהלת מפרש תן מלחמך לעניים שהולכים הספינה על פני המים, כי לאחר ימים רבים, בעולם הבא, תבוא על שכרך.
רש"י מפרש שכוונת הפסוק היא: פרנס מממונך נזקקים, גם כאלה שאתה סובר שלא תראה לעולם, ואף אם אתה חושב שזה כמו להשליך את לחמך לאיבוד על פני המים. בסופו של דבר תראה מכך ברכה.
גישה שנייה רואה בדברים המלצה להשקעה כלכלית:
רבי יוסף קרא מפרש שזו המלצה לזרוע את התבואה במקום שיש בו נביעת מים, כך שגם בשנת בצורת יצמחו לו תבואות.
רבי אברהם אבן עזרא מביא פירוש לפיו השלכת הלחם היא במקום דגים על מנת ללכוד אותם. והראב"ע עצמו דוחה פירוש זה.
הערות שוליים

↑  איתמר לוין, העליון: מתנות יכולות להיות שוחד או הפרת אמונים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 ביולי 2022
↑  בדומה לכך מפרשים גם רשב"ם ורבי אברהם אבן עזרא
שילה דה-בר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1968 (בן 57 בערך) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  ידיעות אחרונות 
 בת זוג:  הילה אלרואי (? – 2007) דורית בלר דה בר
 מספר צאצאים:  5 
 
שילה דה-בר (נולד בשנת 1968) הוא העורך הראשי לשעבר של העיתון "ידיעות אחרונות" בשנים 2007–2011.
ביוגרפיה

דה-בר נולד בדיסלדורף שבגרמניה להורים ישראלים (אדריכל וגננת) ששהו שם לצורך לימודים. דה-בר גדל והתחנך במדרשת בן-גוריון. בצה"ל שירת שירות קרבי כקצין וכלוחם. לאחר שירותו הצבאי סיים תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
דה-בר החל את דרכו העיתונאית בתחילת שנות התשעים בקורס עורכים של "ידיעות אחרונות", התקדם במהירות לתפקיד רכז הכתבים בעיתון ואחר כך לראש דסק החדשות והפך למקורבו של אילון שליו שהיה עורך העיתון הראשי משנת 1998.
בשנת 2000, בעקבות הדחתו של שליו, פרש מהעיתון לעסקי היי-טק, אולם החליט ב-2002 לחזור לתחום העיתונות וקיבל על עצמו (יחד עם רם לנדס) להקים את חברת החדשות של ערוץ 10. בשנת 2005 חזר לידיעות כעוזר אישי למו"ל ארנון מוזס, שמינה אותו ב-2007 לעורך הראשי של העיתון (במקום רפי גינת). ב-28 בדצמבר 2010 הודיע על פרישה מתפקידו.
חיים אישיים

דה-בר הוא בנו של האדריכל והאמן אורי דה בר. אשתו הראשונה, אושרית קדמון, נהרגה ב-1996 בתאונת דרכים, כאשר היא בהריון. בהמשך התחתן דה-בר עם הילה אלרואי, ולזוג שני ילדים. לאחר גירושיו מאלרואי, התחתן דה-בר בשלישית עם עו״ד דורית בלר דה בר, מומחית לקניין רוחני במשרד עורכי הדין AYR. אב לחמישה ילדים משתי נשותיו (הילה ודורית). מתגורר בכפר סבא.
הערות שוליים

↑  דה-בר, שילה, באתר העין השביעית, 7 בפברואר 2008
↑  אסף כרמל, שילה דה בר: דיוקן חלקי, באתר TheMarker‏, 1 במאי 2007
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איתי פסח

אין תמונה חופשית
איתי מנחם פסח (נולד באוגוסט 1972) הוא פרופסור לרפואת ילדים, טיפול נמרץ בילדים, אלרגיה ואימונולוגיה. משמש מנהל בית החולים ספרא לילדים, משנה למנכ"ל המרכז הרפואי שיבא (מפברואר 2025) ומנהל מערך הטיפול הנמרץ ילדים בבית החולים ספרא לילדים במרכז הרפואי שיבא.
ביוגרפיה

סבתו וסבו, חנה וחיים, מפעילי התנועה הציונית בצ'כיה, נמלטו משם עם פלישת הנאצים והגיעו לארץ ישראל כעולים "לא חוקיים". איתי פסח נולד לנירית ורס"ן דן (דני) פסח, שהיה סמג"ד בגדוד שריון ונהרג במלחמת יום הכיפורים ב-7 באוקטובר 1973, כשאיתי היה בן שנה וחודשיים. אחותו של איתי נולדה שישה חודשים לאחר נפילת האב.
בין השנים 1994–2001 למד רפואה בפקולטה למדעי הבריאות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסיים את לימודיו בהצטיינות. בין השנים 1996–2002 סיים, גם כן בהצטיינות, באותו מוסד אקדמי, דוקטורט בביוכימיה ואימונולוגיה.
בין השנים 2004–2007 התמחה ברפואת ילדים, בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים שבמרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
בין השנים 2007–2010 התמחה באימונולוגיה ואלרגיה, בבית החולים לילדים, "Harvard Medical School", בבוסטון, ארצות הברית.
בין השנים 2010–2012 התמחה בטיפול נמרץ ילדים, בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים, המרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
משנת 2013 הוא משמש רופא בכיר במחלקה לטיפול נמרץ ילדים ע"ש קלאודיו כהן בבית החולים ספרא שבשיבא.
בין השנים 2016–2018 כיהן פסח כסגן-מנהל בית החולים ספרא. מינואר 2019 מנהל פסח את בית החולים ספרא לילדים שבמרכז הרפואי שיבא.
לאחר התפרצות נגיף הקורונה בישראל מונה פסח לחבר בצוות "הברומטר הרפואי" בראשותו של פרופ' רוני גמזו..
בטקס הדלקת המשואות בשנת 2020, שהיה טקס שהוקלט-מראש בהר הרצל בשל הגבלות משרד הבריאות בצל התפרצות נגיף הקורונה, התכבד פסח להקריא את תפילת יזכור.
בשנת 2023 קיבל דרגת פרופסור.
ביוגרפיה > תפקידים נוספים

משמש מרצה בכיר בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
חבר ב"תוכנית תלפיות שיבא" לאיתור ולפיתוח מנהיגות חדשה ברפואה הישראלית.
יושב-ראש ועדת ההחיאה של המרכז הרפואי שיבא ומרכז תחום ההוראה ואקדמיה במרכז הרפואי שיבא.
משמש יועץ לחברות הזנק המפתחות טכנולוגיות ייחודיות בתחום הטיפול הנמרץ.
איתי פסח נשוי לליאת ואב לשלושה בנים. מתגורר ברעננה.
הערות שוליים

1 2 3  פרופ' איתי פסח, באתר בית החולים שיבא
↑  ד"ר איתי פסח מונה למנהל בית החולים לילדים במרכז הרפואי שיבא איגוד רופאי הבריאות בישראל, מערכת דוקטורס אונלי, 8 באוקטובר 2018
↑  וואלה כסף‏, פרופ' איתי פסח מונה למשנה למנכ"ל המרכז הרפואי שיבא, באתר וואלה, 9 בפברואר 2025
↑  מונה מנהל חדש לבית החולים לילדים – ד"ר איתי פסח, באתר בית החולים שיבא, 8 באוקטובר 2018
↑  בועז אפרת‏, המתנגדים לסגר, ואלו שאינם אופטימיים: כוורת הקורונה של גמזו, באתר וואלה, 29 ביולי 2020
↑  יעל פרידסון, ישראל בת 72: משואות לכבוד צוותי הרפואה והתקווה לחיבוק, באתר ynet, 28 באפריל 2020
1 2 3   אילה חסון, הולך בדרכי אביו: הבן השכול שניצב בחזית המאבק בקורונה, באתר חדשות 13, 24 באפריל 2020
החקירה של ריי

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה משטרתית
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  10
 שידור
 רשת שידור:  ITV
 רשת שידור בישראל:  סלקום TV
 תקופת שידור מקורית:  2 במאי 2022 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
החקירה של ריי (באנגלית: DI Ray) היא סדרת טלוויזיה משטרתית בריטית שנוצרה ונכתבה על ידי מאיה סונדי והופקה על ידי ג'ד מרקוריו. בסדרה מככבת פרמינדר נגרה בתפקיד הראשי בתור מפקחת בילוש במשטרה בעיר ברמינגהאם. צוות השחקנים כולל גם את ג'מה וילן וג'יימי באמבר.
העונה הראשונה כללה ארבעה פרקים ושודרה החל מ-2 במאי 2022. העונה השנייה בת 6 פרקים עלתה לשידור ביוני 2024.
הסדרה שודרה בישראל בסלקום TV וב-YES.
דמויות

פרמינדר נגרה בתור הבלשית רצ'יטה ריי
ג'מה וילן בתור המפקחת קרי הנדרסון
ג'יימי באמבר בתפקיד מרטין האנטר
סם בייקר-ג'ונס בתפקיד ליאם פיין
פיטר בנגול בתור קווסי אדמונד
מאנוב תיארה בתור טוני חטרי
ג'סיקה טמפל בתור קרלי לייק
סטיב אורם בתור קלייב בוטומלי
הערות שוליים

↑  Carr, Flora (27 באפריל 2022). "Meet the cast of ITV thriller DI Ray". Radio Times. נבדק ב-4 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vritti Johar, DI Ray Season 2: How Many Episodes & When Do New Episodes Come Out?, ComingSoon.net - Movie Trailers, TV & Streaming News, and More, ‏2024-06-19 (באנגלית אמריקאית)
שייטת אוניות המערכה הרביעית (בריטניה)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 סוג:  שייטת
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1912–1919 (כ־7 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 יחידת אם:  הצי המלכותי הצי המלכותי
 
שייטת אוניות המערכה הרביעית הייתה שייטת של הצי המלכותי הבריטי המורכבת מאוניות מערכה. השייטת הרביעית הייתה בתחילה חלק מצי הבית של הצי המלכותי (1912–1914) ולאחר מכן ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. השייטת שינתה את הרכבה לעיתים קרובות כאשר אוניות נפגעו, פרשו או הועברו.
אוגוסט 1914

ב-5 באוגוסט 1914 הורכבה השייטת באופן הבא:
אה"מ אז'נקור
אה"מ בלרופון
אה"מ דרדנוט
אה"מ טמרייר
ינואר 1915

בינואר 1915, ההרכב השתנה מעט:
אה"מ אז'נקור
אה"מ בלרופון
אה"מ דרדנוט
אה"מ טמרייר
אה"מ בנבואו
אה"מ אמפרור אוף אינדיה
אה"מ ארין
קרב יוטלנד, יוני 1916

כחלק מה"גרנד פליט" השתתפה השייטת בקרב יוטלנד. במהלך הקרב, הרכב השייטת הרביעית היה כדלקמן:
פלגה שלישית
אה"מ איירון דיוק, אוניית הדגל של הצי של האדמירל סר ג'ון ג'ליקו; קפטן פרדריק דרייר;
אה"מ רויאל אוק, קפטן ק. מקלאן;
אה"מ סופרב, אוניית הדגל של אדמירל משנה אלכסנדר דאף; קפטן א. הייד-פארקר;
אה"מ קנדה, קפטן ויליאם ניקולסון;
פלגה רביעית
אה"מ בנבואו, אוניית הדגל של תת אדמירל סר דובטון סטורדי; קפטן ה.וו. פארקר;
אה"מ בלרופון, קפטן א.פ. ברון;
אה"מ טמרייר, קפטן א.ו. אנדרהיל;
אה"מ ואנגארד, קפטן ג'יי.ד. דיק;
ינואר 1917

בעקבות קרב יוטלנד, אורגנה מחדש שייטת אוניות המערכה הרביעית, כאשר קולוסוס, הרקולס, סנט וינסנט, קולינגווד ונפטון הועברו כולם משייטת אוניות המערכה הראשונה. בינואר 1917 הורכבה השייטת באופן הבא:
אה"מ בלרופון
אה"מ טמרייר
אה"מ ואנגארד
אה"מ סופרב
אה"מ קולוסוס
אה"מ הרקולס
אה"מ נפטון
אה"מ סנט וינסנט
אה"מ קולינגווד
לאחר אובדן אה"מ ואנגארד ביולי 1917, אה"מ סופרב ואה"מ טמרייר נותקו לים התיכון ב-1918. אה"מ דרדנוט הצטרפה מחדש לשייטת כספינת הדגל במרץ 1918.
לאחר המלחמה

השייטת פוזרה בפברואר 1919, נראה כי פורקה רשמית במרץ 1919, אך לאחר מכן הוקמה מחדש.
בספטמבר 1920 הוצב אדמירל משנה ריצ'רד ווב בים התיכון כמפקד שייטת אוניות המערכה הרביעית וסגן מפקד צי הים התיכון. הוא שירת שם עד 1922.
מפקדים

|  | דרגה | דגל | שם | תקופה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
פיקוד תת-אדמירל, שייטת אוניות המערכה הרביעית
| 1 | תת אדמירל |  | סר צ'ארלס בריג'ס | 1 ביולי 1912 – 1 ביולי 1914 |  |
| 2 | תת אדמירל |  | סר דאגלס גאמבל | 1 ביולי 1914 – 7 בפברואר 1915 |  |
| 3 | אדמירל |  | סר דובטון סטורדי | 7 בפברואר 1915 – 13 בפברואר 1918 |  |
| 4 | תת אדמירל |  | סר מונטג'ו בראונינג | 13 בפברואר 1918 – 3 בדצמבר 1918 |  |
| 5 | אדמירל משנה |  | דאגלס ניקולסון | 3 בדצמבר 1918 – 1 בפברואר 1919 | פיקוד זמני |
| 6 | תת אדמירל |  | סר מונטג'ו בראונינג | 1 בפברואר 1919 – 1924 |  |
אה"מ דרדנוט
מיקה שרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 (בת 59 בערך) ישראל
 סגנון בישול:  מטבח צרפתי  מטבח אמריקאי  מטבח יפני  פיוז'ן
 השכלה:  French Culinary Institute
 מסעדות:  מיקה (סגורה)  אודיאון (סגורה,שותפה לשעבר)  ליברה (הפך לביסטרו מיקה בשנת 2010)
 טלוויזיה:  מדריך האוכל (ערוץ 10)  עד הפרט האחרון (ערוץ החיים הטובים)
 ספרים:  מיקה: תל אביב, הוצאת כנרת, 2009.
 
מיקה שרון (נולדה ב-1966) היא שפית, מסעדנית, כותבת ספרי בישול ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית.
ביוגרפיה

בשנת 1984 רכשה השכלה מקצועית במכון הקולינרי הצרפתי בניו יורק וחיה שם עד 1997, כשהיא מנהלת מסעדת שף - "מיקה". בישראל פתחה ב-1997 (יחד עם איש העסקים והמסעדן ערן וייזר) את מסעדת "מיקה" ואת הדיינר "אודיאון". שרון עזבה את "מיקה" ב-2005 ובמאי 2007 נסגרה המסעדה.
עוד קודם לכן עזבה את השותפות באודיאון שנסגרה ב-2008.
בשנת 2005 פתחה את "קפה ליברה" ברחוב בן-יהודה בתל אביב, שהפך בשנת 2010 לביסטרו מיקה ולבסוף נסגר גם הוא.
בשנת 2008 הוציאה מיקה ספר בישול בהוצאת כנרת הנקרא "מיקה תל אביב". הספר כולל את המתכונים הנבחרים שלה בהוצאת כנרת.
בנוסף לעיסוקה כשפית מנחה שרון תוכניות בישול. בעבר הנחתה תוכנית בישול גם בערוץ המזון האמריקאי.
שרון עברה ב-2015 לניו יורק שם התכוונה להקים שוק איכרים כשר עם מיכל אנסקי ואמיר ברמלי, תוכנית שבסופו של דבר לא יצאה לפועל.
לקריאה נוספת

נתן דונביץ', מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב, הוצאת אחוזת בית, 2012; עמ' 392-388, 444.
הערות שוליים

↑  שרית סרדס-טרוטינו, הסינר של אבא, באתר ynet, 8 בנובמבר 2010
↑  מיכל פלטי, מיקה שרון לא סוגרת חשבון, באתר הארץ, 26 במאי 2010
↑   חיים הנדוורקר, אמיר ברמלי ומיכל אנסקי מקימים שני שוקי איכרים כשרים בניו יורק, באתר TheMarker‏, 11 במרץ 2015
↑   חיים הנדוורקר, הצרות של אמיר ברמלי ומיכל אנסקי נמשכות בניו יורק, באתר TheMarker‏, 7 בנובמבר 2015
רוז ג'ייקובס

| --- | --- |
רוז ג'ייקובס, 1930
רוז ג'ייקובס, 1930
 לידה:  10 בספטמבר 1888 ניו יורק
 פטירה:  14 באוגוסט 1975 (בגיל 86) ניו יורק
 פעילות בולטת:  נשיאת ההסתדרות הציונית הדסה
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה 
 
רוז ג' ג'ייקובס (באנגלית: Rose Gell Jacobs; ‏10 בספטמבר 1888 – 14 באוגוסט 1975) הייתה מורה, אקטיביסטית יהודייה-אמריקאית, נשיאת 'הדסה-הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה' (בשנים 1930–1932, ובשנים 1934–1937). ג'ייקובס הייתה ממייסדות ארגון הדסה בשנת 1912, וגילמה בפועלה את רוח ההתנדבות הציונית האמריקאית. ג'ייקובס צמחה בארגון הדסה, עד שהגיעה לפסגת ההנהגה, ותפסה חלק משמעותי בקידום הארגון והציונות.
ביוגרפיה

ג'ייקובס נולדה וגדלה בעיר ניו יורק בארצות הברית לצד שתי אחיות ואח. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1908- 1914 לימדה בבתי הספר של המערכת הציבורית בניו יורק. היא הייתה אשת שלום, וזה היה חלק מהאתוס האמריקני באותה התקופה ושאותו ייצגה, כמו נשים רבות שהצטרפו בהמשך להדסה ושהיו פעילות בארגונים חברתיים, שחלקם דגלו בשלום. במסגרת זו, היא הייתה חברה ומעורבת בארגונים אמריקנים פרוגרסיביים כמו: "הליגה להצבעת נשים" (League of Women Voters), "הליגה לשלום וחרות" (League of Peace and Freedom), ומחלקת הנשים ב"חבר הלאומים".
ביוגרפיה > משפחה

סבה וסבתה של רוז ג'ייקובס היגרו לארצות הברית מליטא (האימפריה הרוסית) והתיישבו בלואר איסט סייד של ניו יורק. סבה היה רוכל, וסבתה, שהייתה נצר למשפחת הגאון מווילנה, הקדישה את חייה למשפחתה ולצדקה יהודית, בכך שסייעה להקים בתים לקשישים, ואספה כסף למשפחה ולחברים מארץ מולדתה. אביה של ג'ייקובס היה בעלים של חנות שעסקה במכר טובין, וגם ניהל השקעות נדל"ן. אימה, שלא זכתה להשכלה רחבה, הדגישה את חשיבות ההשכלה לילדיה, שכולם למדו.
רוז ג'ייקובס הייתה בין המנהיגות הראשונות של הדסה שהייתה נשואה ושניהלה חיי משפחה אישיים. בהמשך הגיעו להדסה מנהיגות נשואות נוספות שהצליחו להתקדם לעמדות הנהגה בכירות.
בשנת 1913 הכירה רוז בעיר אטלנטה בארצות הברית את אדוארד ג'ייקובס (Edward Jacobs), צעיר ציוני שחלק עמה השקפת עולם זהה. הציונות הייתה הגורם המקשר בין שניהם מהיום הראשון שבו נפגשו. בשנת 1914 נישאה רוז לאדוארד ג'ייקובס, שלימים הפך לעורך דין במקצועו, והשניים ערכו את ירח הדבש שלהם בארץ ישראל. במהלך התקופה המוקדמת של הנישואין, התגוררו בני הזוג ג'ייקובס בדרום ארצות הברית.
לבני הזוג ג'ייקובס נולדו שני ילדים: ג'ושוע ורות ושניהם היו מעורבים בהמשך בעשייה התנדבותית יהודית, אבל לאו דווקא דרך הדסה. ג'ושוע שירת כקצין יהודי בצי האמריקאי ובעת שהיה בדרגת סרן (Lieutenant) בשנת 1945 זכה באות לגיון ההצטיינות על הפגנת אומץ לב, כמפקד של יחידת ספינות שפעלה תחת אש.
ג'ייקובס זכתה לתמיכה משפחתית יוצאת דופן בפעילותה הציבורית, אך הקריבה אישית רבות למען הדסה. בן זוגה אדוארד אמר שאף על פי שאי זמינותה אינה הוגנת כלפי ילדיהם, הוא האמין שפעילותה מועילה לו ולהם. בנוסף, כאשר ג'ייקובס סיפרה לבנה ג'ושוע שהיא מתכוונת לפרוש מתפקידה, הוא אמר לה: "אל תעשי זאת, העם היהודי זקוק לך".
ביוגרפיה > זהות יהודית

הזהות היהודית של רוז ג'ייקובס הייתה חזקה, והושפעה רבות מהסבא והסבתא שלה, שמילאו תפקיד חשוב בילדות שלה. היא גדלה על בסיס ערכים יהודיים ושירות ציבורי, ומשפחתה עברה תהליך מהיר של אמריקניזציה. לפי ג'ייקובס, משפחתה שיקפה משפחות עולים ממעמד הביניים שלא איבדו את מורשתם היהודית. אחרי נישואיה, שמרה ג'ייקובס על בית יהודי מסורתי אבל היהדות בביתה הפכה לבעלת מאפיינים תרבותיים יותר ופחות דתיים, עם זיקה חזקה לציונות. בזמן ששמרה על מסורת השבת, אחרי ארוחות שישי הייתה פותחת את ביתה למפגשים של ציוניים. בשנת 1922 הצטרפו בני הזוג ג'ייקובס לתנועתו של הרב מרדכי קפלן שקידם ערכים יהודיים מתקדמים. ג'ייקובס התרשמה מאוד מכך שנשים אצל הרב קפלן זכו להכרה, ונקראו לתורה. זמן קצר לאחר שהבת של קפלן חגגה לראשונה בת מצווה, ביתה של ג'ייקובס, רות, חגגה גם בת מצווה. ישראל היוותה מרכיב חשוב מזהותה היהודית של ג'ייקובס והיא ביקרה בארץ ישראל ובמדינת ישראל 19 פעמים.
פעילות בהדסה > השנים הראשונות

ג'ייקובס האמינה שצרכים יהודיים צריכים להיענות על ידי יהודים. היא החלה להיות מעורבת בהדסה בגיל 21 לאחר שנת 1910 אחרי שפגשה את הנרייטה סאלד, שחזרה מסיור מטלטל בארץ ישראל והגיעה לשוחח עם קבוצה שלמדה אתיקה עם אליס סליגסברג. ג'ייקובס הייתה מוקסמת מהחשיבות שיש ליהדות על ההתיישבות בארץ ישראל. היא החלה לקרוא ולהשתתף בהרצאות של הרב ד"ר יהודה לייב מאגנס והרב סטיבן שמואל וייז. היא מאוד הושפעה מהשופט לואיס דמביץ ברנדייס שהיה מנטור וחבר שלה. ג'ייקובס ציינה שלואיס ברנדייס תמיד התעניין בהדסה, ודגל בשוויון בין גברים ונשים בתנועה הציונית.
בשנת 1918 הייתה ג'ייקובס שותפה בהקמת סניף הדסה באטלנטה ג'ורג'יה והיא ביקרה דחופות בעיר. ג'ייקובס סייעה גם בהקמת סניפי הדסה בערים: טנסי, וושינגטון די. סי., בנוסף להקמת סניפים בג'ורג'יה, ובתקופה זו היא צברה הכרה ציבורית כדוברת ציונית מובילה. בשנת 1918 היא גם מונתה לוועד המנהל של הדסה עם מעבר המשפחה לניו יורק, לאחר שהתגוררו בדרום ארצות הברית.
ג'ייקובס הייתה מעורבת בכל הפרויקטים של הדסה בארץ ישראל במהלך שני העשורים הראשונים של הארגון: תפעול היחידה הרפואית, פיתוח שירותים רפואיים, הקמת בית ספר להכשרת אחיות, ייזום רשת של גני משחקים, תפעול תוכנית הזנת ארוחות צהריים, מיזם טיפת חלב, טיפול ביתומים ובילדים ושירות סוציאלי למשפחות. היו לה יכולות פוליטיות שלא פעם הצילו את הדסה ממחלוקות בפוליטיקה הציונית. לג'ייקובס היו חשובים מאוד היחסים של יהודים וערבים בארץ ישראל, והיא ראתה בפעילות הרפואית של הדסה גשר שחיבר בין שתי האוכלוסיות, בכך שציינה שפעילות זאת אפשרה להתגבר על הדעות הקדומות שהיו לערביי ארץ ישראל כלפי היהודים.
פעילות בהדסה > עורכת הניוזלטר ויו"ר ועדת הפרסום של הדסה

בשנים 1920–1925 כיהנה רוז ג'ייקובס כעורכת של עלון החדשות הארצי של הדסה (להלן: ניוזלטר) , וכיו"ר ועדת הפרסום של הארגון. הניוזלטר של הדסה עבר גלגולים שונים, אך ניתן להבחין שבפתיחת כל הגליונות הופיעו "דברי הנשיאה", בהן הנשיאות פותחות בברכה מארץ ישראל או בהתייחסות לביקורן האחרון בארץ ישראל. בנוסף, חגי ישראל תפסו מקום חשוב בכל הודעה מטעם הנשיאות. בכך הברכה הפכה לשיעור חשוב על המסורת היהודית, והיא כללה עדכון בדבר התפתחויות וחידושים בתחום הציונות.
פעילות בהדסה > נשיאת הדסה בפועל

בשנים 1920–1923 כיהנה רוז ג'ייקובס כנשיאת הדסה בפועל בזמן שנשיאת הדסה והמייסדת הנרייטה סאלד שהתה בארץ ישראל. בשנת 1921 ג'ייקובס פעלה בנמרצות לשמירת העצמאות הארגונית של הדסה על רקע פולמוס 'ויצמן- ברנדייס', שנסוב סביב נושא הראורגניזציה של אופן הניהול הרצוי של התנועה הציונית העולמית והרצון להקמת סניף של 'קרן היסוד', הגוף באמצעותו נוהל התקציב הציוני, בארצות הברית.
בשנת 1922 הייתה ג'ייקובס חברה במשלחת לקונגרס הציוני העולמי בקארלסבאד בצ'כוסלובקיה דאז, ובהמשך דרכה המקצועית השתתפה בכנסים ובקונגרסים רבים.
פעילות בהדסה > נשיאת הדסה הנבחרת

בשנים 1930–1932 ובשנים 1934–1937 כיהנה רוז ג'ייקובס כנשיאת הדסה הנבחרת. ג'ייקובס גם מונתה כסגנית נשיאת הדסה של כבוד לכל ימי חייה. לפני בחירתה לנשיאות כיהנה כיו"ר הוועדה למען ארץ ישראל של הדסה.
בשנים 1930–1932 היחסים של הדסה עם ארגונים נוספים היו בעייתיים. ג'ייקובס ניסתה לרתום את 'המועצה הלאומית של נשים יהודיות' (NCJW) לתמיכה ביהודי ארץ ישראל. בשנת 1932 היא פנתה למועצה כדי להציג תוכנית בנושא ארץ ישראל בכנס של הארגון בדטרויט, אך המועצה חששה מתחרות על פרויקטים ובלמה את הנושא מלעלות בפני הנציגות, חלקן נשות הדסה שפרשו מהמועצה. היחסים עם הארגונים הציוניים הגבריים גם הם היו בעייתיים, ומנהיגות הדסה כונו "ציוניות החיתולים" (Diaper Zionists) כאשר ג'ייקובס כונתה באופן אישי "גב' אמריקה" (Miss America), וזאת בשל ההגנה המתמדת שלה על האינטרסים האמריקנים.
בשנת 1931 כיהנה ג'ייקובס גם כחברת הוועד המנהל של אגודת הידידים האמריקנית של האוניברסיטה העברית בירושלים, שמטרתה היה לגייס תרומות לאוניברסיטה, לעסוק בהסברה ובקשרים אקדמאיים עם מוסדות בארצות הברית וקנדה, לקדם מחקר, ולדאוג לייצוג אמריקני בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
בשנות ה-1930 הייתה ג'ייקובס אחת ממעצבותיה המרכזיות של מדיניות 'האצלה' (אנ') בעידודו של השופט לואיס ברנדייס. בבסיס המדיניות הייתה הכוונה להעביר את הפרויקטים של הדסה לניהול עצמאי של היישוב ובכך להתפנות למיזמים חדשים. המדיניות נבעה גם בשל התפתחות שירותי הרפואה, משירותים שהיו סוציאליים בעיקרם לשירותים מכווני מדע וידע, ובעלי מאפיינים אוניברסיטאיים.
בשנת 1934 הצטרפה ג'ייקובס להנרייטה סאלד לדיונים על פרויקט 'עליית הנוער' בגרמניה. בקיץ של שנת 1935 נשלחה ג'ייקובס על ידי הוועד המנהל של הדסה לעשות סקר ולגלות אפיקים חדשים של פרויקטים בארץ ישראל . ג'ייקובס, שנועצה בסאלד בכל שלב, בחנה פרויקטים רבים במשך חודשיים כמו: הזנה, ארוחות צהריים בבתי הספר, הקמת קרן לאומית, טיפול בשחפת, חינוך מקצועי, יישוב ילדים פליטים ועוד.
ג'ייקובס וסאלד האמינו שקהילות מקומיות צריכות לנהל את הפרויקטים של הדסה באופן עצמאי, כאשר בשלב הסופי הדסה תפרוש מהניהול ותיתן תמיכה כספית לשלב העצמאי. בשנת 1935 הגיעה נקודות מפנה בה רוב הפרויקטים של הדסה הגיעו לעצמאות והיישוב לקח יותר שליטה ואחריות על תחומי הבריאות, הרווחה, וצרכי חינוך, ולכן הדסה לא יכלה להימנע משינוי מיקוד, כדי להמשיך ולהישאר בעמדת השפעה בארץ ישראל.