stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מילוש ראוניץ'
קריירה > 2011

ראוניץ' פתח את השנה טוב כשהגיע עד לשמינית הגמר של אליפות אוסטרליה הפתוחה כשבשמינית הפסיד לדויד פרר הספרדי.
שבוע לאחר מכן זכה ראוניץ' בתואר הראשון בקריירה בסן חוזה. הוא גם הגיע לגמר טורניר ממפיס שם הפסיד לאמריקאי אנדי רודיק.
בעונת החימר ראוניץ' לא הצליח והפסיד כבר בסיבוב הראשון של אליפות צרפת הפתוחה. בווימבלדון פרש כבר בסיבוב השני. ראוניץ' סיים את השנה במקום ה-31.
קריירה > 2012

ראוניץ' פתח את השנה עם זכייה בתואר שני בקריירה בצ'נאי. באליפות אוסטרליה הפתוחה הגיע לסיבוב השלישי והפסיד ללייטון יואיט. לאחר מכן הגן על תוארו משנה שעברה בסאן חוסה. בעונת החימר הצליח יותר כשבאליפות צרפת הפתוחה הגיע עד הסיבוב השלישי והפסיד לחואן מונקו. בווימבלדון גם כן לא הגיע רחוק והפסיד בסיבוב השני לאמריקאי סאם קוורי. באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיע עד שמינית הגמר שם הפסיד לאנדי מארי ובכך היה הקנדי הראשון שמגיע לשלב זה באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ראוניץ' סיים את השנה במקום ה-13.
קריירה > 2013

ראוניץ' פתח את 2013 מצוין. הוא הגיע לשמינית גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה שם הפסיד לרוג'ר פדרר שאז דורג במקום השני בעולם.
לאחר מכן הוא זכה בסאן חוסה בפעם השלישית ברציפות. בעונת החימר הגיע ראוניץ' עד הסיבוב השלישי באליפות צרפת הפתוחה. בווימבלדון ראוניץ' ספג הדחה מוקדמת כשהפסיד לאיגור סיסלינג ההולנדי. לאחר ווימבלדון התחרה ראוניץ' בטורניר מונטריאול שם הגיע עד הגמר עם ניצחונות על ז'רמי שארדי הצרפתי, מיכאל יוז'ני הרוסי, חואן מרטין דל פוטרו המדורג 7 בעולם, ארנסטס גולביס הלטבי שניצח בסיבוב שלפני כן את אנדי מארי הבריטי, את ואשק פוספיסיל בן ארצו בחצי הגמר ובגמר הפסיד לרפאל נדאל הספרדי. בעקבות זאת קבע את דירוג השיא שלו ושל כל קנדי אי פעם: 10 בעולם. ראוניץ' המשיך בתקופה הטובה והפסיד רק בשמינית הגמר בסינסינטי לג'ון איזנר שהמשיך עד הגמר.
בתקופה שלאחר סינסינטי היה ראוניץ' בכושר שיא. באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיע לשמינית הגמר והפסיד לאחר מותחן של חמש מערכות צמודות לצרפתי רישאר גאסקה. הוא זכה בתואר בבנגקוק עם ניצחון בשלוש מערכות בחצי הגמר על רישאר גאסקה המדורג 9 בעולם ובגמר ניצחון קל בשתי מערכות על הצ'כי המדורג 5 בעולם
תומאש ברדיך. ראוניץ' השתתף גם בטורניר טוקיו והגיע עד הגמר והפסיד לחואן מרטין דל פוטרו.
קריירה > 2016

באליפות וימבלדון שנערכה בשנת 2016 הגיע ראוניץ' להישג השיא שלו כאשר העפיל לשלב הגמר אחרי ניצחון ב-5 מערכות על רוג'ר פדרר. במשחק הגמר הפסיד ראוניץ' לאנדי מארי בשלוש מערכות. בסוף השנה העפיל ראוניץ' לשלב חצי הגמר במסגרת אליפות סבב המאסטרס העולמי.
סגנון משחק

ראוניץ' שגובהו 1.96 מגיש הגשות עוצמתיות ואף הגיש בטורניר ממפיס 2011 הגשה במהירות 250 קמ"ש. ראוניץ' שחקן קו אחורי מצוין אך גם חבטת היעף שלו יעילה ואגרסיבית.
מאמן

משנת 2010 המאמן של ראוניץ' היה גאלו בלאנקו הספרדי אך כיום מאמנו הוא איבן ליוביצ'יץ' הקרואטי שדורג בשיאו במקום ה-3 בעולם.
תארים בקריירה

| מס>  | תאריך | טורניר | משטח | יריב בגמר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 7 בפברואר 2011 | סן חוזה, ארצות הברית | קשה | ספרד פרננדו ורדסקו | 7–6(6),‏ 7–6(5) |
| 2 | 2 בינואר 2012 | צ'נאי, הודו | קשה | סרביה ינקו טיפסרביץ' | 6–7(4),‏ 7–6(4),‏ 7–6(4) |
| 3 | 13 בפברואר 2012 | סן חוזה, ארצות הברית | קשה | אוזבקיסטן דניס איסטומין | 6-7(3), 2-6 |
| 4 | 11 בפברואר 2013 | סן חוזה, ארצות הברית | קשה | גרמניה טומי האס | 4-6, 3-6 |
| 5 | 23 בספטמבר 2013 | בנגקוק, תאילנד | קשה | צ'כיה תומאש ברדיך | 6-7(4), 3-6 |
| 6 | 3 באוגוסט 2014 | וושינגטון, ארצות הברית | קשה | קנדה וסק פוספיסיל | 1-6, 4-6 |
ראוניץ' באליפות אוסטרליה הפתוחה, 2011
גזע (אדם)

המונח גזע, כאשר הוא מיוחס לבני אדם, הוא מונח מסַווג שנעשה בו שימוש לחלוקת האנושות לקבוצות בעלות זיקה של מוצא משותף, על בסיס תפיסה שמקורה בהבניה חברתית מוחלטת; וללא-בסיס מדעי או עובדתי לכך (ראו: פסאודו-מדע).
לרוב נעשית החלוקה על בסיס מאפיינים פנוטיפיים מובחנים כדוגמת מראה חיצוני (גם אם מדובר באנשים ממוצא מעורב או רב-גזעי, כגון שחורים, לבנים, וצבעונים). עם זאת, קיימות גם חלוקות אחרות לגזעים אנושיים המתבססות על עקרונות מגוונים, כגון על בסיס גאוגרפי (אירופיים, אפריקאים או אסיאתיים); שבטי (כגון צ'ירוקי או זולו); משפחות לשוניות (כגון סלביות, לטיניות, הודו-אירופיות או שמיות); השתייכות לקבוצת מיעוט אנדוגמית (כגון יהודים או בני רומה); מאפיינים ביולוגיים (כגון סוג דם או היקף הגולגולת); ומאפיינים גנטיים.
תאוריות מוקדמות על אודות החלוקה האנושית לגזעים התבססו על מאפיינים פנוטיפיים כוללניים, כגון צבע עור. הן לא התבססו על מובחנות ביולוגית גנטית, שכן נוצרו שנים רבות לפני תחילת פיתוחו של מדע הגנטיקה. כך, למשל, אפריקאי ויליד אוסטרלי נחשבו על ידי בלומנבך כשייכים ל"גזע השחור" אף על פי שבמוצאם הם אינם קרובים זה לזה יותר משאר האנשים. הגדרות מאוחרות יותר הצביעו על מאפיינים ביולוגיים תורשתיים, שאינם חיצוניים בהכרח, כמופיעים בתדירות גבוהה יותר בקרב קבוצות אוכלוסייה מסוימות יותר מאשר באחרות, כבסיס לחלוקה לגזעים.
החל ממחצית המאה ה-20, בעקבות השפעתן ההרסנית של תורות גזע שונות, נמצא השימוש במונח גזע תחת מתקפה. הביקורת המוקדמת התמקדה בטענה שיותר משהמונח מציין מהות כלשהי של "גזע", הוא משקף תהליך היסטורי של הבניה חברתית. היינו, לדעת המבקרים, החלוקה לגזעים היא מלאכותית ומסתמכת על מאפיינים חיצוניים חסרי חשיבות. בהמשך מחקר גנטי חשף שאכן חלוקת הגזעים המקובלת נטולת כל תוקף. לגזעים בבני אדם אין ממשות ביולוגית, הם תוצר של טבע האדם, ומאפיינים תרבותיים סביבתיים, חברתיים והיסטוריים.
לפי גילוי דעת של האגודה האמריקאית של אנתרופולוגים פיזיים:
גזעים טהורים, במובן של אוכלוסיות הומוגניות מבחינה גנטית, אינם קיימים במין האנושי בימינו וגם אין הוכחה כי הם התקיימו אי פעם בעבר.
עם ריצוף גנום האדם התגלה שהשונות הגנטית בתוך אפריקה גדולה הרבה יותר מאשר מחוץ לאפריקה, ועל כן אם ניתן לחלק את מין האדם לגזעים, זו הייתה חלוקה בין קבוצות בתוך אפריקה ולא קבוצות חוץ-אפריקאיות. גילוי נוסף הוא שבמיון על פי תכונות שאינן נראות, למשל סוגי דם, מתקבלת חלוקה שונה לחלוטין מאשר חלוקה על פי צבע עור. יתר על כן השונות הגנטית במין הומו סאפיינס נמוכה מאד, נטולת משמעות מול השונות במינים אחרים המחולקים לגזעים.
על פי הפסיכולוגיה האבולוציונית הסיבה לחלוקה על פי צבע עור טבועה בנפש האדם: הצורך באבחנה בין "אנחנו" ל"הם", וצבע עור פשוט קל לראות.
אטימולוגיה

האטימולוגיה של המונח המשמש בשפות אירופה לגזע אינה ודאית. (באנגלית ובצרפתית: race; בגרמנית: rasse; בספרדית: raza). יש המצביעים על המילה הערבית "ראס", שמשמעותה "ראש", אך גם "מקור", או על המילה הלטינית "שורש" (radix). סביר יותר כי המקור הוא המילה הלטינית ratio, שאחד משימושיה היה "איכות" או "אופן".
לפי פרשנות חלופית, במאה ה-16 נהוג היה לכתוב בצרפתית עתיקה rasse ובאיטלקית razza. ההשערה היא כי המקור למילים אלו הוא המילה הלטינית generatio שמשמעותה "הולדה" או המקור שממנו נולדים. יתר על כן, ניתן להצביע על קשר למילה הלטינית gens, שמשמעותה שבט, עם ושושלת, וכן על המילה genus שמשמעותה הוא לידה, מקור, משפחה והורשה. מקור מילה זו ביוונית: γένος.
לפי אפשרות אחרת, המקור הוא המילה reiza בגרמנית עתיקה, שמשמעותה קו או סימן (זהו גם מקורה של המילה האנגלית write), כלומר קו המסמן תורשה או שושלת.
המילה העברית "גזע" במשמעות זו התחדשה בעת החדשה, על פי השימוש שלה במקורות לציון משפחה או שלשלת יוחסין (למשל ישעיהו יא: "ויצא חוטר מגזע ישי"). שימוש זה הוא בעצמו שימוש מושאל מן המשמעות הבוטנית של "גזע".
שימושים ראשונים לפני העת החדשה > העת העתיקה

שימושים מוקדמים לחלוקת האנושות לקטגוריות "גזעיות" שונות ניתן למצוא כבר בספר השערים, טקסט מקודש במצרים העתיקה, המתייג ארבע קבוצות שמקובל לזהות כיום כ"מצרים", "שמיים/כנענים", "לובים" ו"נובים". יוונים ורומאים הסבירו את השונות החיצונית בין בני אדם באמצעות מיתולוגיה וכן בהסברים של דטרמיניזם סביבתי, קרי השפעת האקלים על הופעתם החיצונית של בני אדם. בתרבויות הקלאסיות הוענקה חשיבות רבה יותר להשתייכות משפחתית או שבטית מאשר להופעה חיצונית, ועל סממנים חיצוניים ניתן היה להתגבר באמצעות אימוץ של נורמות חברתיות ותרבותיות.
שימושים ראשונים לפני העת החדשה > שלהי ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת

הפרשנות ההגמונית להבדלים בין קבוצות אנושיות בימי הביניים הייתה פרשנות תאולוגית. הגנאלוגיות התנ"כיות על בריאת העולם ועל תפוצת האנושות שמקורה באדם הראשון שימשו מקור מוסמך כהסבר לגיוון האנושי והבדלים הנראים לעין בין בני אדם שונים הובנו כחלק מהתוכנית האלוהית הנסתרת או כתוצאה מהשפעה סביבתית. בשלב מחשבתי זה עדיין לא נעשה שימוש במונח "גזע" לתיאור הקבוצות האנושיות השונות.
המונח "גזע" החל להופיע בשפות האירופיות בשלהי ימי הביניים ובראשית העת החדשה המוקדמת. המונח נכנס לשימוש בשפה האיטלקית כבר במאה ה-14, לצרפתית במאה ה-15 ולאנגלית במאה ה-16. משמעות המונח באותה התקופה לא הייתה אחידה, ולצד משמעותו העיקרית כ"מוצא משותף" נעשה בו גם שימוש לציון קבוצות בעלות דמיון או מכנה משותף כלשהו ללא כל טענה למוצא משותף. קבוצות כאלו היו יכולות להיות מורכבות מדור או מאנשים בעלי אותו המקצוע. בשנת 1678, למשל, כתב ג'ון באניין (אנ') "על דרכם וגזעם של צדיקים". שימושים חלופיים אלו היו קיימים באנגלית עד למאה ה-19, אולם מאוחר יותר לא נעשה עוד שימוש במונח במובן זה.
בשתי הממלכות ששכנו בחצי האי האיברי, ספרד ופורטוגל, הונהגו חוקים שאכפו את טוהר הדם, להפרדה בין "נוצרים חדשים" ו"נוצרים ישנים". על אף שהריבוד האמור התייחס, לכאורה, לדת, הרי שלמעשה נקבעה השייכות לקטגוריות השונות באמצעות מוצא. עם זאת, לא נעשה שימוש במונח "גזע" לציון קבוצות אלו. בנוסף, היחס בתרבות ההיספנית למערכת הקסטה, קטגוריות חברתיות-תרבותיות-משפטיות להן יתייחסו מאוחר יותר כגזעים, או כתוצאה של יחסים בין-גזעיים, כגון מולאטים, אינדיאנים ולבנים - היה דינמי. כלומר, מוצא לא נחשב כקבוע והיה בר שינוי, הן באמצעות הכרה חברתית והן באמצעות הליך רשמי וביורוקרטי שאישר את שינוי המעמד.
בשנת 1681 כתב ג'ון לוק על "אומות או גזעים של בני אדם", אך היה זה הצרפתי פרנסואה ברניה (Bernier) אשר השתמש בשנת 1684 במונח לראשונה לשם "חלוקה חדשה של הארץ לפי המינים או הגזעים השונים של בני אדם היושבים בה". בעזרת מאפיינים פנוטיפיים מובהקים, כגון צבע עור, השיער, מבנה הפנים ואחרים, חילק ברנייה את האנושות, באופן כללי, לחמישה גזעים: תושבי אירופה וצפון אפריקה, רוב תושבי אסיה המערבית וחלק מתושבי אסיה הדרומית-מזרחית וכן האינדיאנים ילידי האמריקות; תושבי אפריקה שמדרום לסהרה; תושבי מזרח אסיה ומרכזה, הפיליפינים ויושבי רוסיה המרכזית; הלאפים; וה"שחורים" יושבי כף התקווה הטובה (כנראה הבושמנים).
בשיח העממי עדיין נפוצה למדי ההשקפה כי גזעים לא רק שמתארים מגוון אנושי, אלא גם מסבירים אותו. את השקפה זו ניתן לתמצת בהיגיון כי אנשים שנראים שונה שייכים לגזעים שונים, והם שונים מכיוון שהם שייכים לגזעים שונים. ברבוג'אני (Barbujani) מסביר כי אמונה זו מבוססת על תצפית אמפירית ועל הנחה מוקדמת. התצפית היא כי בין אנשים הקרובים זה לזה מבחינה ביולוגית יש דמיון חיצוני מסוים, והנחה היא כי מינים מתחלקים באופן טבעי בחלוקת משנה לקבוצות של יחידים הדומים זה לזה מכיוון שהם קרובים זה לזה מבחינה גנטית, הוא הם משתייכים לאותו הגזע. תאוריה זו אינה מבוססת בהכרח על מחקר מדעי. בתוך האקדמיה ניתן לציין את מחקריו של ארנסט מאייר, מהביולוגים האבולוציונים המובילים במאה ה-20, הטוען כי בבואנו לחקור את האבולוציה יש לקחת בחשבון גורמים כגון בידוד מבחינת התרבות. גם קרלטון קון (Carleton Coon), בספרו משנת 1962: "מקור הגזעים" (אנ'), טוען לקיומם של גזעים ואף מכיר בחלוקת הגזע הקווקזי לתתי גזעים.
תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית

במרוצת המאה ה-18 הפכו ההבדלים בין קבוצות אנושיות למושא למחקר מדעי. במחצית הראשונה של המאה ה-18 נעשו מספר ניסיונות נוספים לחלק את האנושות לגזעים בצורה מדעית, אם כי חיבורים אלו נפלו בתיאורם מזה של ברנייה. ריצ'רד ברדלי (Bradly) הציע בשנת 1721 חלוקה לחמישה "מינים" על פי צבע עור וצורת השיער ושיער הפנים; בשנת 1740 הציע קארולוס ליניאוס חלוקה גאוגרפית לארבעה גזעים (אותה שיכלל מאוחר יותר לשבעה גזעים); ובשנת 1749 הציע בופון חלוקה לשישה גזעים, שההבדלים ביניהם נובעים בעיקר, אך לא רק, מהשפעת האקלים על צבע העור והשפעת התזונה על מבנה הגוף. לא היו אלו ההצעות היחידות.
מנגד היה מיעוט מקרב המדענים שעמד על דעתו שכלל אין משמעות לחלוקת מין האדם לגזעים, כדוגמת האתנולוג אדולף בסטיאן.
תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית > האסכולה הבלשנית

אחד הקריטריונים שהופעלו לחקירה מדעית אודות חלוקת בני האדם לגזעים היה הקריטריון הבלשני. כבר בשנת 1647 הציע ההולנדי מרקוס זוריוס ואן בוקסהורן (van Boxhorn) את האפשרות כי לשפות הודו-אירופיות יש מקור סקיתי משותף, אולם הצעתו לא הכתה הדים. ההיפותזה הוצעה שוב על ידי סר ויליאם ג'ונס, כאשר הוא שם לב לאוצר המילים ולמבנה התחבירי המשותף של הסנסקריט, הלטינית, היוונית והפרסית. השוואה מערכתית של השפות האלה ושל שפות עתיקות אחרות שנערכה בידי פראנץ בופ תמכה בתאוריה, וה"דקדוק ההשוואתי" של בופ, שהופיע בין 1833 ל-1852, נחשב כנקודת ההתחלה של המחקר האינדו-אירופי כתחום אקדמי. מאוחר יותר הוצעו היפותזות אחרות בנוגע למקור השפות ההודו-אירופיות.
אותו מקור משותף משוער כונה במהלך המאה ה-19 בשם "ארי" מהמילה המשותפת לאבסטן וסנסקריט, "אָרְיָה" (Arya) שפירושה "אדם אציל", שכן האינדו-איראנים היו דובריה העתיקים ביותר הידועים של השפות ההודו-אירופיות. עם זאת, המונח התייחס גם לדוברי השפות ההודו-אירופיות בכללם, ובהם רומאים, יוונים, גרמאנים, קלטים וסלאבים. במהלך המאה ה-19, ובעיקר לאחר תרומתו של הצרפתי ארתור דה גובינו במחצית המאה, הפכה הקטגוריה הבלשנית לקטגוריה גזעית ונולד המונח "הגזע הארי" (ראו בהמשך). בסוף המאה ה-20 הראה המחקר הגנטי כי אכן קיימת שונות גנטית ניכרת לאורך מחסומי הגירה תרבותיים, לצד מחסומי הגירה אחרים, ובראשם אזורי שינויים לשוניים. (ראו כאן להרחבה). להוציא את תרומתו של הקריטריון הבלשני להולדת המונח "הגזע הארי", ובעקבות כך להשפעתו המכרעת של מושג ה"גזע" בחיים הפוליטיים והחברתיים, תרומתו למחקר המדעי אודות חלוקת האנושות לגזעים לא הייתה רבה, והייתה זו הפרשנות הביולוגית ששלטה בכיפת המחקר המדעי על חלוקת האנושות לגזעים.
תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית > האסכולה הסביבתית-גאוגרפית

במרוצת המאה ה-18 הייתה מקובלת ביותר גישה אותה ניתן לכנות כ"תאוריה הסביבתית-גאוגרפית". המדענים שהרכיבו את האסכולה הזו האמינו במוצא המשותף של כל בני האדם מהאדם הראשון, ועל כן נאלצו למצוא הסברים אחרים להבדלים הניכרים לעין בין קבוצות שונות של בני אדם. מכיוון שכך הם ייחסו את ההבדלים הללו להשפעות סביבתיות שונות, כגון אקלים, תזונה או חשיפה לאור השמש. מטבע הדברים מאפיינים סביבתיים שכאלו היו נתונים לשינוי על בסיס גאוגרפי.
מסקנה הנובעת מטענתה המרכזית של אסכולה זו היא כי ההבדלים בין בני האדם ניתנים להשפעה ולשינוי. כך, למשל, האמין בופו כי ההבדלים בין הגזעים עתידים להיעלם בהדרגתיות, אם התנאים היוצרים את ההבדלים ביניהם, קרי אקלים ותזונה, ייעלמו גם כן, או אם נסיבות אחרות ישפיעו על אופן פעולתם. למעשה, כוחה ההסברי של אסכולה זו היה חזק עד כדי כך שהיו שהציעו את האפשרות כי צבע עורם של האפריקנים ומאפייניהם הפיזיים לא היו תורשתיים כלל. בארצות הברית טען, למשל, סמואל סטנהופ סמית' (Stanhope Smith) כי עור בעל צבע כהה אינו אלא תופעה הדומה לנמשים, וכי עם חשיפה מספקת לשמש, גם אנשים בעלי צבע עור בהיר יהפכו לבעלי צבע עור כהה. לטענתו השינוי יכול לקרות גם בכיוון ההפוך, ולראיה הוא הביא את המקרה של הנרי מוס (Moss), עבד אפריקני מווירג'יניה, שכפי הנראה סבל מאובדן פיגמנטציה לאחר שעבר לצפון ארצות הברית. בהסתמכו על אותו המקרה טען בנג'מין ראש (Rush) בכינוס החברה הפילוסופית האמריקאית (American Philosophical Society) בשנת 1797 כי צבע עור שחור אינו אלא מחלה הדומה לצרעת. על אף טענות כגון אלו, ראו מרבית תומכי האסכולה הסביבתית-גאוגרפית קשר בין השפעות סביבתיות ותורשה.
שתי התורות ההתפתחותיות החשובות ביותר במאה ה-19 ולאחר מכן, אשר היו חלוקות ביניהן בנושאים רבים, הלאמארקיזם מבית מדרשו של ז'אן-בטיסט דה לאמארק ותורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין, הסכימו ביניהן על כוחה של הסביבה בהשפעה על תכונות מורשות של אורגניזמים. אין להבין מכך כי סוגיית הגזע לא הייתה חשובה באותה התקופה. נהפוך הוא, כמעט כל מדעני האבולוציה, כמו גם כמעט כל מדעני החברה בסוף המאה ה-19 האמינו כי מושג הגזע הוא חשוב ומרכזי להבנת האנושות.
שני ההוגים הבולטים והמשפיעים ביותר, אולי, אשר השתייכו לאסכולה הסביבתית-גאוגרפית היו קארולוס ליניאוס ויוהאן פרידריך בלומנבאך.
תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית > חלוקתו של ליניאוס

השוודי קארולוס ליניאוס היה מייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי. בתוקף תחומי עניינו ועיסוקו עסק גם בסיווג המין האנושי. תחילה חילק לינאוס את האנושות לארבעה גזעים לפי יבשות: אמריקנוס, אסיאטיקוס, אפריקנוס וארופיאנוס, ולאחר מכן הוסיף לחלוקה הגאוגרפית גם מאפיינים של צבע עור. חלוקה זו לא הייתה היררכית בתחילה, כלומר לא ייחסה עדיפות לאחד ממיני האדם, אולם מאוחר יותר היא כן ייחסה תכונות אופי וכישורים לבני גזעים שונים, כמו רשלנות ואדישות אצל האפריקאים, נטייה לכעס אצל האמריקנים ואצילות וכושר המצאה לאירופאים. עם ייחוס תכונות אופי וכישורים אלו לגזעים הפכה חלוקה זו להיררכית ונעשה בה שימוש להצדקת העבדות והקולוניאליזם. ייחוס זה של תכונות אופי, כישורים ומאפיינים פסיכולוגיים לגזעים לא היה ייחודי ללינאוס, וגם בופו, בן זמנו, תמך בקיומם של אותם הקשרים.
בשנת 1763 שיכלל לינאוס בחיבורו "Amoenitates academicae" את חלוקתו והוסיף לארבעת הגזעים שכבר סיווג שלושה נוספים: האדם "דמוי האדם" (Homo anthropomorpha) שכלל יצורים מיתולוגיים, כגון הסטיר וההידרה, שבקיומם האמין וטען שהם קרובי משפחה של האדם; את "האדם הפראי" (Homo ferus), ילדי הפרא שגודלו בטבע בידי בעלי חיים ללא כל קשר לבני אדם; וכן את "האדם המפלצתי" (Homo monstrosous) בו נכללו, למשל, "הענק הפטגוני" ו"הגמד האלפיני".
תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית > חלוקתו של בלומנבאך

בשנת 1775 הציע הגרמני יוהאן פרידריך בלומנבאך
חלוקה חדשה של האנושות לארבעה גזעים. שש שנים לאחר מכן הוסיף קבוצה חמישית ובשנת 1795 קרא לקבוצות בשמות:
הגזע הקווקאזי, או "האדם הלבן", הכולל את מרבית תושבי אירופה ואת תושבי מערב אסיה.
הגזע המונגולי, או "האדם הצהוב", הכולל את תושבי אסיה מזרחית להרי אורל, סין, יפן, וכו'.
הגזע האתיופי, או "האדם השחור", הכולל את מרבית אפריקה (למעט צפונה), אוסטרליה, גינאה החדשה, ואיים אחרים באוקיינוס השקט.
הגזע האמריקאי, או "האדם האדום", הכולל את האינדיאנים של האמריקות (לא כולל את האסקימואים).
הגזע המלאי, או "האדם החום", הכולל את תושבי האיים של דרום-מזרח אסיה (קמבודיה, תאילנד, אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים וכו').
בלומנבאך, שהיה הומניסט ומתנגד לעבדות, טען כי האנושות ייחודית ומיוחדת ומשתייכת לבדה לקבוצת "בעלי שתי הידיים" (bimanus). הוא גם הדגיש כי בין הגזעים השונים קיימת רציפות וכן "גוני ביניים", ועל כן לא ניתן להבחין במובהק במעברים בין קבוצה לקבוצה. לבסוף, בלומנבאך עסק אך ורק בחלוקה העיקרית של המין האנושי, והכיר בקיומן של מחלקות משניות בתוך ובין גזעים אלו.
חשיבותה הרבה של הצעתו נובעת מההגמוניה לה זכתה זמן רב, מחותמה האיתן על המינוח עד לתחילת המאה ה-20, ומכך שהיא הניחה, למעשה, את הבסיס למחקר המדעי אודות הגזעים האנושיים. רבים משתמשים בחלוקה זו, ולו כבסיס לחלוקות מתוחכמות יותר, עד היום.
תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית > עליית האסכולה הביולוגית

בעקבותיו של בלומנבאך ניסו חוקרים רבים לחדד את חלוקתו, לשפרה, להבחין בקבוצות ביניים בה או להציע לה חלופות. במערב פותחו שיטות מדעיות שונות, כגון הסומאטומטריה (מדידת הגוף) והקראניומטריה (מדידת הגולגולת). אלו הוכנסו לשימוש וחברו יחדיו ליציקת תוכן זואולוגי-מדעי לשימוש במונח "גזע". חלוקות שונות התבססו על צורת השער וצבעו, יחסים בין חלקי גוף שונים (כגון רוחב החוטם וגובהו), צורת אגן העצמות או גודל השיניים וכדומה.
לקראת סוף המאה התפתחה גם תפיסה דינמית של גזע, בניגוד לזו הסטאטית של טיפוס קבוע. לפי תורה זו גזעים חדשים נוצרו מגזעים קיימים, גזעים נעלמו ואחרים התמזגו זה עם זה, כל זאת בעיקר בעקבות השפעות סביבתיות. אחת ממקדמיה של תפיסה זו היה חוקר הטבע האנגלי צ'ארלס דרווין, שהראה בספרו החשוב "מוצא המינים" כי אין בטבע טיפוסים קבועים. דרווין האמין כי גזעים, או תת-מינים, הם קטגוריות גאוגרפיות.
ככל שהחלוקה הפכה מדעית יותר כך גם נתרבו מספר הקבוצות האנושיות המובחנות שהחלוקות השונות התיימרו להבחין בהן. כך, למשל, הציע הרוסי ז'וזף דניקר בשנת 1889 (ובמהדורה מתוקנת בשנת 1900) לא פחות מ-29 גזעים, ששמונה מהם נחלקו לגזעי משנה, אשר קובצו יחדיו לשש קבוצות גדולות.
בשנת 1900 נתגלה דבר קיומם של סוגי דם. מכיוון שסוג הדם נקבע באמצעות תורשה ונמצא כי בקרב קבוצות אוכלוסייה שונות מתקיימת שכיחות שונה של סוגי דם הרי שנפתח פתח לחקירה מדעית של הקבוצות האנושיות שלא בהתבסס על מאפיינים פיזיולוגיים בלבד.
את השיח המדעי אודות "גזע", כפי שהתפתח החל מסוף המאה ה-18 ועד לכמחצית המאה ה-20, ניתן לכנות בשם "האסכולה הביולוגית". את עיקר השקפתם של מדעני האסכולה על מושג הגזע ניתן לסכם בשתי נקודות עיקריות: ראשית, גזעים הם מחלקות (מלשון "חלוקה") אובייקטיביות וטבעיות של האנושות; ושנית, כתוצאה מכך "גזע" הוא קטגוריה מדעית מועילה בה ניתן להשתמש להסביר ולנבא התנהגות אינדוידואלית וקבוצתית. לשתי נקודות אלו ניתן להוסיף בהסתייגות מה נקודה שלישית, לפיה יש זיקה חזקה בין גזעים ביולוגיים ותופעות אנושיות אחרות (כגון יחסים בינאישיים ותרבות, ובהרחבה, הצלחה חומרית של אוכלוסיות). ההסתייגות נובעת מכך שלא כל המדענים תמכו באמיתותה של נקודה זו, אם כי היא אכן הייתה מקובלת למדי.
תאוריות מדעיות במאות ה-18 וה-19 ועליית האסכולה הביולוגית > בעיות וירידת קרנה של האסכולה הביולוגית

על אף התקדמות המחקר המדעי לא הצליחה האסכולה הביולוגית להגיע לדבר הסכמה בדבר אופן חלוקת האנושות לגזעים ובדבר מספר הגזעים הקיימים. גם מבחינה טקסונומית קיימת מחלוקת לגבי אופן סיווג הקבוצות האנושיות השונות בהווה ובעבר והקשרים ביניהן. לבסוף, לפי הידוע לנו כיום אין התאמה בין תכונות חיצוניות הנראות לעין, שעליהן התבססו מירב החלוקות הביולוגיות של האנושות לגזעים עד כה, לבין תכונות תורשתיות שונות כגון סוג הדם ומחלות תורשתיות מסוימות.
עם התקדמות המחקר הגנטי הסתבר שהשונות הגנטית במין האדם קטנה מאוד, ורוב השונות הגנטית קיימת באפריקה. ממצאים אלו פסלו למעשה חלוקה ביולוגית לגזעים והותירו רק חלוקה תרבותית.
כתוצאה מבעיות אלו ואחרות חלוקת האנושות לגזעים לפי אמות מידה פיזיולוגיות אינה מקובלת כיום באקדמיה. עם זאת השקפה זו על קיומם ועל מהותם של גזעים אנושיים עדיין נפוצה למדי ופופולרית, בעיקר מחוץ לכותלי האוניברסיטה והשיח המדעי.
תורות גזע וגזענות

השאיפה המדעית והאנושית לקיטלוג וסיווג של קבוצות אנושיות טומנת בחובה את הסכנה, אם כי לא את הוודאות, שבייחוס קנה מידה ערכי והיררכי לקטגוריות המוגדרות. בנוסף, קיימת הסכנה שבניצול לרעה של מושג הגזע להצדקה של אי שוויון חברתי או תרבותי.
תורות גזע וגזענות > עליית הגזענות המדעית

השימושים הראשונים בידע המדעי אודות גזע ליצירת תורות גזעניות, קרי ייחוס מטען תרבותי, ערכי, מוסרי או אינטלקטואלי, על כל המשתמע מכך, לגזע, קשורים הדוקות במפגש בין אירופאים לשאינם אירופאים וכן לסוגיית העבדות. כבר במאה ה-18 יחס הפילוסוף האנגלי דייוויד יום עליונות תרבותית ל"גזע הלבן". כאמור לעיל, גם לינאוס ייחס תכונות אופי וכישורים לגזעי האדם השונים, והציב אותם במערכת היררכית בהתאם לכך. בשנת 1774 כתב אדוארד לונג את ספרו המשפיע "היסטוריה של ג'מייקה" בו טען כי "שחורים" ו"לבנים" הם מינים נבדלים בהתבסס על מאפיינים פיזיים ותרבותיים גם יחד טען לונג כי ה"שחורים" הם בעלי אינטליגנציה פחותה, מחוסרי תרבות, אמנות או מדע, וכי הם לוקים במיניות מוגברת ואכזריות לילדים.
עליית הלאומיות, התפשטות הקולוניאליזם האירופי והתקדמות המחקר המדעי הביאו לעלייתו של תחום ידע פסבדו מדעי שסיווג את האנושות לגזעים, ייחס להם תכונות וכישורים, והציב אותם בצורה היררכית. בדיעבד ובאופן אנכרוניסטי הוחל המונח גזענות מדעית על תורות אלו. ההבנה המוקדמת יותר של מושג הגזע כמציין שוויון, אופטימיזם וצעידה מתמדת לעבר השלמות התחלפה למשמעות שוביניסטית, תחרותית, אימפריאליסטית, פסימית וגזענית.
התחום המדעי שתרם, אולי, ביותר לשינוי זה הוא הגאולוגיה. השתכללות הידע אודות הזמן הגאולוגי נתנה פרספקטיבה חדשה לטענות הקודמות בדבר היווצרותם של גזעים ממוצא אנושי משותף ועל יכולתם של שינויים סביבתיים להשפיע על שינויים תורשתיים שונים. מוביליות בין גזעים או שינוי בתכונות גזעיות עדיין הייתה אפשרית, אולם כעת ברור היה כי לא מדובר בשינוי בן מספר דורות, אלא בין אלפי שנים ואף למעלה מכך. ההבדלים שיוחסו לגזעים שונים הפכו לנידונים במושגים של קידמה בת אלפי שנים של גזע אחד על משנהו, והסיכוי לצמצום הפער נראה קלוש מתמיד.
הגזענות המדעית היוותה את התשתית להתפתחותן של תורות גזע שונות. תורות אלו טענו לקשר הדוק בין הממצאים הפסבדו מדעיים לבין המציאות החברתית.
תורות גזע וגזענות > דרוויניזם חברתי

במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הגה הרברט ספנסר את תאוריית הדרוויניזם החברתי. תאוריה זו, שהפכה מקובלת ונפוצה בחלקים נרחבים של העולם המערבי, השתמשה בתאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין, כפי שהוצגה בספרו מוצא המינים (1859), כמטפורה ליחסים בין עמים וקהילות של בני אדם. התאוריה גורסת כי יש הקבלה בין התפתחות האורגניזם החי לבין התפתחות המערכת החברתית, וכי אפשר להקביל את התפתחות המינים הביולוגיים תוך תחרות בין מינים אחרים על משאבים טבעיים, להתפתחותן של אומות וקהילות תוך תחרות באומות ובקהילות אחרות. גם טענתו של דרווין בדבר הברירה הטבעית, שהתפרשה כיכולתם של המינים ה"חזקים" לשרוד בטבע (למעשה, דרווין דיבר על כושר ההישרדות של המינים המותאמים יותר לסביבתם), הועברה לתחום החברתי.