הפארק הלאומי קינגס קניון
אקולוגיה > השפעות הפעילות האנושית וניהולן

אף שרוב הפארק מוגדר כיום כאתר טבע בראשיתי, שינו פעילויות אנושיות באופן משמעותי את האקולוגיה של האזור מאז ימי הילידים האמריקאים. על מנת לפנות אזורים לציד חיות ולעודד נביטה של צמחים מסוימים, נהגו הילידים אמריקאים ליזום שריפות מבוקרות באזורים של צמחיית עשבים ושיחים עבותה. מדיניות מניעת השריפות המוחלטת במהלך ראשית המאה העשרים, הובילה להצטברות של חומר צמחי יבש רב ביערות הפארק. עד שנות השישים של המאה ה-20 התברר שהדבר מפריע למחזור הרבייה של עצי הסקוויה בפארק, שקליפתם עמידה בפני אש, אך מצריכה שריפות קבועות כדי לסלק גידולים מתחרים כדוגמת אשוח לבן. בשנת 1963 הציתו מדענים בכוונה חלק מחורשת רדווד מאונטיין (Redwood Mountain Grove), שרפת היער הראשונה מזה 75 שנה באחת מחורשות הסקוויה בפארק. אלפי שתילי סקוויה חדשים נבטו. הצלחת הניסוי הובילה להקמת תוכנית השריפות המתוכננות הראשונה שנקבעה בפארק בשנת 1972.
מקור נזק עיקרי לפארק בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה רעיית חיות משק בקיץ, בעיקר כבשים, באזורים כמו עמק טהיפיטי ועמק הנהר רורינג (אם כי כבשים מעולם לא נכנסו לחורשת סידר, בגלל הקושי להגיע לקרקעית קניון קינגס לפני הקמת כביש 180). חוואים הוליכו את עדריהם לסיירה נבדה כדי להימלט מהבצורת והחום של עמק סן חואקין. כרי דשא נרמסו על ידי אלפי טלפיים, מה שהוביל לסחיפה מוגברת ופגיעה באגני ניקוז. דובי גריזלי וזאבים שטרפו את חיות המשק נורו, נלכדו והורעלו במספרים גדולים, והטורפים הגדולים נכחדו מהסיירה נבדה בראשית המאה העשרים.
אף ששמורת יער סיירה (Sierra Forest Reserve), כולל מה שיהפוך לפארקים הלאומיים קינגס קניון וסקוויה, הוקמה בשנת 1893, רעו שם לפחות כחצי מיליון כבשים באופן בלתי חוקי. בשנת 1917 החל הממשל הפדרלי לנקוט בצעדים כנגד רעיה בלתי חוקיות והקים מערכת של ניהול מוסדר ושיקום הרכס, לפני שנאסר על כניסת כבשים לקינגס קניון לחלוטין לאחר הקמת הפארק בשנת 1940. מרעה של חיות משק עדיין מותר בכמה אדמות יערות לאומיים סביב הפארק. לעיתים מטיילים עשויים להיתקל בשערים מגודרים באזור הטבע הבראשיתי המיועדים לשלוט על תנועת חיות המשק. על המבקרים לסגור את כל השערים מאחוריהם כדי למנוע את בעלי החיים לנדוד לאזורים מוגנים.
היעלמותם של הטורפים הטבעיים בתחילת המאה העשרים הובילה לעלייה עצומה באוכלוסיית האיילים, שגדלה עוד יותר בגלל מבקרי הפארק שהאכילו אותם. בסופו של דבר, הדבר הוביל לרעיית יתר ותת-היער כמעט ונעלם לגמרי באזורים גדולים בפארק. כאשר הורחב הפארק בשנת 1940, החל שירות הפארקים לירות באיילים במאמץ לצמצם את גודל העדרים. אף על פי שההרג המתוכנן הקטין את מספר האיילים לרמה יציבה יותר מבחינה אקולוגית, נמתחה ביקורת על התוכנית על הסתמכותה על כוח הזרוע ולא על שיטות טבעיות יותר, כמו החזרת הטורפים לפארק. חיות המשק היחידות שמותר להכניס כיום לפארק הם סוסים ופרדות משא, המותרים לנוע באזורים מסוימים ולאורך השבילים המרכזיים, ובדרך כלל לא בתחילת העונה במטרה להגן על כרי הדשא באביב כאשר העשב עדיין לח ורך.
הפארק ממשיך להיות משכן לאוכלוסייה יציבה של דובים שחורים, שאינם בדרך כלל תוקפניים כלפי בני אדם, אבל נוטים לגנוב מזון מבני אדם. שירות הפארקים התקין תאים ננעלים באתרי הקמפינג, מחייב לנעול מזון בקופסאות מתכת מיוחדות ממי שמטייל בשטח, ומנסה להרחיק את הדובים מאזורים שבהם יש מבקרים רבים. פעולות אלו הצליחו באזורי הטבע המרוחקים, שבהם הדובים הפסיקו לקשר בין מטיילים למזון, אבל זו עדיין בעיה סמוך לאתרי המחנאות המוסדרים. הפארק מעודד מבקרים לאחסן מזון ופריטים בעלי ריח בתאים הנעולים, ולהיפטר מאשפה בפחי אשפה חסינים לדובים. עם זאת, נאלצים שומרי הפארק לעיתים להרוג "דובים בעייתיים" שהתרגלו למזון האנושי.