התעללות נרקיסיסטית
הורות נרקיסיסטית > הצורך לבחור בין ה"עצמי" לבין הקשר עם ההורה הנרקיסיסט

ההורה הנרקיסיסט מציג את עצמו בפני הזולת, הכולל את ילדיו ואת האנשים האחרים בסביבתו, כדמות אידיאלית ודוגמה אישית למופת.
עם זאת, כאמור, הדפוס הגרנדיוזי של הנרקיסיסט מתבטא במאמציו להציג ולבסס את עליונותו, כדי להזין את הדימוי העצמי המנופח שלו. בהקשר זה, ההורה הנרקיסיסט ישאף להיראות כהורה הטוב ביותר כלפי חוץ ולהשקיע מאמצים שיאפשרו לו לחשוב על עצמו כהורה הטוב ביותר, אך לא יטריח את עצמו להיות הורה טוב כלפי ילדו בפועל.
למעשה, כפי שצוין קודם לכן - ההורה הנרקיסיסט לא רק מזניח את תפקידו ההורי, אלא גם מתעקש על הכרה מתמדת בעליונותו, מצפה למילוי צרכיו על ידי הילד ומונע ממנו את האפשרות לפתח אישיות נפרדת משל עצמו. כדי לשרוד במצב זה, הילד אשר נמצא בשלבי התפתחות ראשוניים ועדיין תלוי בהוריו ברמה הפיזית והרגשית, נדרש לבחור בין המודעות לעצמו לבין הקשר עם ההורה הנרקיסיסט. זאת משום שההורה הנרקיסיסט אינו מכיר בלגיטימציה של ילדו להביע את צרכיו ורצונותיו או לפעול עלפיהם. הדינאמיקה הזאת פועלת בדרכים שונות במספר רבדים אשר דבקים בנפשו של הילד גם במהלך חייו הבוגרים, כפי שיתואר בפרק זה. כמו כן, ההשלכה שלה על נפשו של הילד הרסנית ביותר, כפי שיתואר בפרק הבא.
משום שאנשים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית אינם מסוגלים להודות בטעויות של עצמם, הורים נרקיסיסטיים נוטים להציג את עצמם כצודקים באופן בלתי מתפשר. מתוך עמדה זו הם נוטים לגדל את ילדיהם להאמין שהם אלו שתמיד טועים ושלא יכלו לנצח.
במקביל, ההורה הנרקיסיס גורם לילדו להרגיש שלעולם לא יהיה טוב מספיק ושהוא אינו יכול לחיות בחופשיות או לקבל החלטות בכוחות עצמו.
כתוצאה מכך "מערכת המשפט" בתוך משפחות נרקיסיסטיות הופכת להיות מושחטת ורקובה.
במסגרת זו, כל התנגדות של הילד מפורשת על ידי ההורה הנרקיסיסט כאדות לפגם מוסרי של הילד, אשר ראוי לעונש כמו מניעת אהבה או הפגנת בוז.
המצב הזה מציב את הילד בפני בחירה קשה מאוד בין קבלת הטענות המוסריות של ההורה הנרקיסיסטי, לבין אובדן התקווה לקשר בטוח, או אף האשליה בנוגע לקיומו, מול ההורה הנרקיסיסט.
כאשר הטענות המוסריות של ההורה הנרקיסיסטי מתקבלות על ידי הילד, הן מופמנות באופן אינטגרטיבי לליבת אישיותו, באופן שמקשה מאוד להתעלם מהן גם לאחר שאותו ילד בגר והבין את המתרחש.
כאמור, הוריות שלילית היא מצב שבו הילד משמש כהורה להורה שלו וממלא את התפקיד הזה על חשבון הצרכים והשאיפות תואמי ההתפתחות של עצמו.
כאשר הילד מרגיש את הצורך להקריב חלק גדול מעצמו למען ההורה הנרקיסיסט ונכנע לדרישות הנרקיסיסיות של ההורה, הוא למעשה מקריב את ה"עצמי" Self האמיתי שלו ומחביא אותו תחת עצמי כוזב ומרצה שמגן עליו (True self and false self).
במצב של הוריות שלילית, הילד מקבל חיזוקים על הזנחה עצמית ועל העמדת עצמו לשירותם של אנשים אחרים.
עם הזמן הוא מתרגל להזדהות עם תוקפנות ההורה, להכחיש התנהגות פוגענית כלפיו או להצדיק אותה ולהאשים את עצמו.
בהתאם לכך, הציות להורה הנרקיסיסטי משמש את הילד גם כמקור להזדהות במסגרת דינמיקת ההקרבה של הילד מול ההורה הנרקיסיסט, אשר בהעידר טיפוח רגשי מכל סוג אחר, יגרום לילד להסתייג מאוד מהאפשרות להיפרד מהציות להורה הנרקיסיסט גם בשלבים מאוחרים יותר בחייו.
בבסיס הסתייגות זו נמצא קונפיקט המערב מאבק חרדתי בין הבלעות (Absorption) לבין נטישה על ידי אותה הזדהות ממאירה (Malignant).
כתוצאה מכך ההשתוקקות של הילד להיפרדות לצד הפחד ההישרדותי שלו מהתממשותה יוצרים דילמה נוראית, במיוחד כאשר הילד מגיע לגילאי הבגרות ומנסה לעזוב את הבית.
על פי הפסיכואנליזה, דבר זה נובע מכך שההורה הנרקיסיסט מתייחס לילדו באדוניות, תובע מהילד להיות בלתי נפרד ממנו וחש צורך להיות האדם החשוב ביותר בחייו גם כשהילד כבר בוגר.