stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל תומרקין
כתבי יגאל תומרקין

| --- | --- |
 תומרקין על תומרקין 1957–1970, הוצאה עצמית, 1971  תומרקין – פרויקטים, הוצאת מסדה, 1975  מצריים CLOSE UP: מילים, רשומים, צילומים, מסדה, רמת גן, 1978  תחריטים, טקסטים ורישומים, מסדה, רמת גן, 1980  I תומרקין, הוצאת מסדה, גבעתיים, 1981  עצים, אבנים ובדים ברוח, מסדה, גבעתיים, 1981  13 שיחות על אמנות המאה ה-20, הוצאת משרד הביטחון, 1985  מסעות הפלא: הודו-נפאל, דביר, תל אביב, 1986  מסעות הפלא: איטליה-סיציליה, דביר, תל אביב, 1986  יוצאים לטייל, הוצאת מסדה, תל אביב, 1987  בניין הארץ: מתקופת התנ"ך ועד ימינו, הוצאת משרד הביטחון, 1988  מסעות הפלא, דביר, תל ביב, 1989.  מן האדמה עד לאמנות האדמה: תקופות – פסלים – סמלים, זמורה ביתן, תל אביב, 1989:  יון והכלבים, ד' די נור, 2000  דורסי לילה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2000  הרפסודה של המדוזה, עם עובד, תל אביב, 2002  הקיסר והצבוע, פרקים ורישומים מחיי פרידריך השני לבית הוהנשטאופן, (1194–1250), הוצאת ירון גולן, 2003  Tumarkin, Igael, Made in USA :I. Tumarkin, 1974–1976, Peli Printing Works, Tel Aviv, 1970  Tumarkin : sculpture 1967–1970, April 15 – May 10 1970, Byron Gallery, New York, 1970  Tumarkin, Igael, Tumarkin, in the centre of the margins, Massada, 1986
כתבי יגאל תומרקין > מאמרים

תומרקין, יגאל, "להיות לוקאלי? להיות לוקאלי, אין ברירה! להיות לוקאלי!", קו 4–5, 1982, עמ' 9–11
תומרקין, יגאל, "הצילום כאומנות" (מתוך "13 שיחות על אמנות המאה ה-20")
תומרקין, יגאל, "התכתבות חד-סטרית", סטודיו, מס' 112, מרץ–אפריל 2000, עמ' 26. (מאמר על משה קופפרמן)
כתבי יגאל תומרקין > ספרים שאייר

נתן זך במקום חלום: מחברת איטלקית ראשונה, מסדה, תל אביב, 1966.
יבי, די, אוגדן, ירושלים, 1969 (תצלומי פסלים)
א. ב. יהושע, 9 סיפורים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1970.
רוברט פוזן, שורות לעת מצוא, עקד, תל אביב, 1970.
א. ב. יהושע, בתחילת קיץ 1970, שוקן, ירושלים, 1972.
דליה רביקוביץ, כל משבריך וגליך, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1972.
דן עומר, חלום ישראלי, נובילות, ספריית "פרוזה" עיתונספרות, תל אביב, 1980.
רות בלומרט, הצריח, כתר, ירושלים, 1984.
דליה ויינשטין, ילדי מלחמה, הוצאת ביתן, תל אביב, 1988.
יצחק אוורבוך אורפז, לצלוח את המאה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1993.
רות בלומרט, מודע מזמן אחר: שירים, כרמל, ירושלים, 1996.
פרנץ קפקא, לפני החוק, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2000.
ביבליוגרפיה > מאמרים, ספרים וקטלוגים מרכזיים

בר אדון, דורון, "קין בעיני עצמו – יוצר לוחם בזירה הפתוחה", סטודיו, מס' 115, יולי 2000, עמ' 28–39
ברייטברג-סמל, שרה, מסעות אל תרבות: עבודות על נייר 1980–1956, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1980
גינתון, אלן, תומרקין פסלים 1957–1992, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992
דגון, יואב, יגאל תומרקין, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה, 1991
מושנזון, עדנה, תומרקין – הדפסים 1962–1991, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992
עומר, דן, "מי שאינו אוהב את נוף מולדתו – גם היא אינה חשה אותו...", פרוזה, עמ' 26–50
שלומית שטיינברג (אוצרת), אביעד קליינברג ואחרים, לצבוע שפם לזמיר - יגאל תומרקין: עבודות חדשות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999
עפרת, גדעון, יגאל תומרקין, הוצאת קרן לוין לאמנות ישראלית, 2019
פורר, רוני,  יצחק דנציגר ויגאל תומרקין: מפגשים, בבל, תל אביב, 2002
גדעון עפרת, יגאל תומרקין: 31 פסלים מוקדמים 1959-1957, גלריה דן, תל אביב, 2014
נוגה ראב"ד: יובל למצפור ערד, המרכז לאמנות עכשווית בערד, 2017
גדעון עפרת, קופפרמן תומרקין: פגישה בזמן - שנות ה-60, 2017
לקריאה נוספת

בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
גליה בר אור, גדעון עפרת, העשור הראשון: הגמוניה וריבוי, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, המשכן לאמנות עין חרוד, 2008.
יונה פישר, תמר מנור-פרידמן, לידת העכשיו, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, 2008.
יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010.
אריק קילמניק, גדעון עפרת ואירנה גורדון, 100 שנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015.
גדעון עפרת, ברלין-ירושלים: אמנות העלייה מגרמניה, תל אביב: בית לאמנות ישראלית, 2015.
אמיתי מנדלסון, זה האיש - ישו באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016.
אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1948–1988, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
סרט: אמנון טייטלבאום (במאי), אדמה, רוח וחלודה, (2003)
נורית שילה־כהן, (עורכת), ספר המאיירים הגדול, זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על-שם בן-יצחק בשנים 1978–2004, מוזיאון ישראל ועם עובד, 2005, עמ' 318–325
דינהרוזאורוס

| דינהרוזאורוס |
| --- | --- |
  איור דינהרוזאורוס והשוואה לאדם
תקופה
יורה עליון, 154–151 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
משפחה:: דיפלודוקיים
סוג:: דינהרוזאורוס
מין:: דינהרוזאורוס
שם מדעי
 Dinheirosaurus lourinhanensis

דינהרוזאורוס (שם מדעי: Dinheirosaurus) הוא סוג של דינוזאור ענקי ממשפחת הדיפלודוקיים אשר חי בסוף היורה של מערב פורטוגל. בעבר הוא נחשב למין של סופרזאורוס ובהמשך כלוריניזאורוס (Lourinhasaurus) אך הוא סווג מחדש ב-1999 בידי החוקרים ג'וש בונפרטה ואוקטביו מתאוס. הדינוזאור קרוי על שם היישוב פורטו דינהרו (Porto Dinheiro), שנמצא ליד האתרים בהם הדינוזאור נמצא.
בסוג זה נמצא מין אחד - Dinheirosaurus lourinhanensis. השרידים העיקרים שלו היו מחוליות, צלעות ועצמות אגן וגם מגסטרוליתים שנמצאו בתצורות לוריניה (Lourinhã Formation).
תכונות והתנהגות

במראהו הדינוזאור דמה לדיפלודוקיים ארוכי צוואר וזנב כמו הדיפלודוקוס או האפטוזאורוס והיה קרוב במיוחד לסופרזאורוס. הוא היה בעל צוואר ארוך שהכיל חוליות רבות והיה בעל צלעות רחבות ומקושתות. אורכו של הדינוזאור הבוגר הגיע ל-25 מטרים. כפי שאבני הגסטרולית מרמזים, הוא היה בעל שיניים חלשות והצטרך לבלוע אבנים שיעזרו לו לכתוש את העלים בקיבתו.
בדומה לדיפלודוקיים אחרים הוא כנראה ניזון מצמחייה קרקעית ולא מצמרות העצים. היה לו זנב ארוך שאיתו הוא הצליף במהירות כדי להתגונן.
בתרבות

דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
רם לנדס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביוני 1956 (בן 68) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  ידיעות אחרונות, חדשות 12, הארץ, חדשות, חדשות 13 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ram.landes
 טוויטר (X):  ramlandes
 
רם לנדס (נולד ב-11 ביוני 1956) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי. ידוע בעיקר בזכות פועלו בחברות החדשות הטלוויזיוניות, בעיתונים "ידיעות אחרונות", "חדשות" ו"הארץ". כיום בעל חברת ההפקה "קודה" ועוסק ביצירה והפקה של פורמטים טלוויזיוניים חדשים.
ביוגרפיה

לנדס נולד וגדל בפתח תקווה, בן לשלום, ושרה (שרקה) לנדס (לבית הורביץ). משפחת אביו היו מראשוני העיר פתח תקווה ומצד אימו הוא דור חמישי בארץ למשפחה שעלתה מרוסיה וגרמניה. לנדס התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. שובץ בגדוד 890, סיים קורס קצינים חי"ר בהצטיינות והשתחרר כסגן מפקד פלוגה בגדוד 890. עם שחרורו למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, לצד לימודי צילום בבצלאל. בין השאר עסק במרוצי מכוניות והיה אלוף ישראל במרוצי ראלי קרוס בעונת המרוצים הרשמית היחידה שהתקיימה בישראל (1985). במילואים שירת בצנחנים, לחם במלחמת לבנון הראשונה והגיע לדרגת רב-סרן.
לנדס נשוי לאסתר ברק-לנדס, עורכת דין, אשת עסקים ומנהלת חברת השקעות, בתם של נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק והשופטת אלישבע ברק-אוסוסקין, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בתל אביב
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

את הקריירה העיתונאית שלו החל לנדס בשנות השמונים ככתב ובוחן ראשי במגזין המכוניות והאופנועים "טורבו", ובהמשך ככתב בעיתון "חדשות", כתב ועורך בעיתון "הארץ", בו ערך את עמודי המאמרים והכתבות ואת מדור התרבות (גלריה)[דרוש מקור]. במקביל הגיש פינת מבחני מכוניות ואופנועים בערוץ הראשון במסגרת התוכנית "על גלגלים" עם דניאל פאר ובמקביל ערך והגיש תוכניות המסקרות מרוצי מכוניות ואופנועים בטלוויזיה בכבלים.
בשנת 1993 הצטרף לצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 2, שהחלה שידוריה בנובמבר 1993. בהמשך שימש כסמנכ"ל התוכן של החברה ועורך ראשי של המהדורה המרכזית. ערך וניהל שידורים מיוחדים של מהדורות החדשות באותן שנים, והיה אחראי על סיקור אירועי רצח יצחק רבין שהפך את חדשות ערוץ 2 לחברת החדשות הטלוויזיונית המובילה בישראל. ניהל וערך את משדר בחירות 1996 - משדר הבחירות הראשון ששידרה חברת החדשות.
ב-1997 מונה לעורך "המוסף לשבת" של העיתון "ידיעות אחרונות" והיה אחראי לתחקירים עיתונאיים רבים. ב-1999 עזב את "ידיעות אחרונות" והקים את חברת תום תקשורת. ב-2001 חזר לחברת החדשות של ערוץ 2 כעורך "אולפן שישי" ובעצם המציא את פורמט הפרשנים שנהוג בתוכנית עד היום.
ב-2003 פנה מודי פרידמן אל לנדס וביקש ממנו להקים את חברת חדשות 10 עבור ערוץ 10. לנדס הציב לחברה, שעוד לא הוקמה, יעד לבצע את משדר הבחירות של הבחירות לכנסת השש עשרה, שנועדו להתקיים בתוך פחות משלושה חודשים. לנדס הקים את חברת החדשות של ערוץ 10 בתוך תקופה של חודשיים וחצי, כולל גיוס מאות עובדים, בניית אולפן בבית הוורד בגבעתיים ומערכת פוסט-פרודקשן, וגיבוש הקונספט והכללים של מהדורת חדשות אחרת. על פי הכללים שקבע, חדשות 10, בתקופתו, לא סיקרו הלוויות (אפילו אם המשפחה אישרה) ולא שלחו כתבים לבתים של חללי צה"ל. בין השאר, גויסו המגישים המובילים של המהדורה המתחרה, מיקי חיימוביץ' ויעקב אילון, לצד מוטי קירשנבאום, ירון לונדון, צבי יחזקאלי, עמנואל רוזן, רביב דרוקר, ינון מגל ואלון בן דוד. במהלך שנותיו בערוץ 10 היה לנדס אחראי ליצירת תוכניות כמו "דין וחשבון עם רינו צרור", לונדון את קירשנבאום, "זה הזמן עם עמנואל רוזן" ו"היום שהיה" עם גיא זהר.
ב-2007 מונה ליושב ראש הדירקטוריון בתחנת רדיו 99 שהייתה בבעלותו של ארקדי גאידמק, אליה צירף לנדס אנשי תקשורת מובילים כמו לינוי בר-גפן, גיא מרוז, גיא פינס, עמנואל רוזן ואורלי וילנאי.
ב-2009 שודר בערוץ 2 (קשת) סרט דוקומנטרי שהפיק וביים לנדס, "השופט", על חמיו אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון לשעבר. סרט דוקומנטרי נוסף שהפיק וביים, "גשמי קיץ", שודר בערוץ 10.
קודה תקשורת

ב-2005 עזב לנדס את תפקיד מנכ"ל חדשות 10, לשם הקמת חברת קודה תקשורת, שהפיקה תוכניות כגון "אישי עם גיל ריבה" ("HOT3"), "עד כאן עם אורי גוטליב" (yes), "יום חדש" (קשת), ערוץ 2) ו"בואו נפתח את זה" (קשת, ערוץ 2), בהן שימש כיוצר, מפיק ועורך אחראי.
ב-2008 הפיקה קודה תקשורת את הטלנובלה של HOT3, "חשופים", ואת תוכנית הסאטירה "עד כאן" בYes הטלוויזיה בלוויין בהגשת הסטנדאפיסט יעקב כהן ובהמשך אורי גוטליב. באותה שנה יצר לנדס, יחד עם הבמאי דורון צברי, את הסדרה "מחוברות" שבה חמש נשים תיעדו במשך תקופה ארוכה את חייהן.
בשנת 2010 יצר לנדס, יחד עם דורון צברי, את הגרסה הגברית ל"מחוברות", סדרה בת 38 פרקים שנקראה "מחוברים". הפורמט של "מחוברים" נמכר ל-19 מדינות ובהן: אירלנד, הולנד, הונגריה, נורווגיה, הודו, דנמרק ופינלנד. חברת ההפקות קודה תקשורת הפיקה תשע עונות של "מחוברים" ו"מחוברים פלוס". "מחוברים" זכתה בחמישה פרסי האקדמיה בישראל, בפרס הסדרה הדוקמנטרית הטובה ביותר בדנמרק, בפרס סדרת הריאליטי הטובה ביותר באירלנד ופרס ראשון לסדרת דוקודרמה בארצות הברית.
החברה יצרה גם את הדרמה "ילדי ראש הממשלה" והפיקה גם את תוכנית התחקירים "360" ל"רשת" שהוסרה לאחר עונה אחת בלבד בעקבות סכסוך עם מנכ"ל רשת אבי צבי.
בשנת 2014 יצר לנדס יחד עם גל רז ועמי טיר את פורמט "המתנחל", בכיכוב חנוך דאום שלו הופקו 3 עונות. באותה השנה יצר את הפורמט של "חדשות מהעבר" שיועד ושודר בטלוויזיה החינוכית שלו הופקו כ-140 פרקים.
בשנת 2016 החלה "קודה תקשורת" להפיק עבור "קשת" את סדרות הדוקוריאליטי "המתמחים", שתיעדה את חיי הרופאים המתמחים בבית החולים תל השומר, ואת "כחולים", שעסקה בשוטרי משטרת ישראל והציגה בפני הצופים זווית התבוננות חדשה על עבודת השוטרים.
בשנת 2017 הפיקה החברה את סדרת הדרמה כבודו שזכתה בפרס ראשון, (הגרנד-סלאם), במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל "סירייס מנייה" בפריז שנחשב לאחד הפסטיבלים החשובים ביותר באירופה לסדרות טלוויזיה מתוסרטות. הסדרה נמכרה לערוץ Showtime האמריקני והייתה לסדרה הראשונה בהיסטוריה של הערוץ שנרכשה להפקה ללא פיילוט[דרוש מקור]. בהמשך נמכרה הסדרה למדינות רבות נוספות בהן הודו, רוסיה, צרפת, גרמניה, איטליה וספרד
בשנת 2018 הפיקה "קודה תקשורת" את "כמה רחוק", "היום בעוד שנה" ו"לאהוב את אנה" עם אנה אהרונוב.
בשנת 2019, הפיק לכאן 11 את מחוז ירושלים על שוטרי המודיעין, הבילוש, היס"מ ומשמר הגבול במחוז ירושלים. בעקבות חשיפה בעיתון "הארץ" על כך שהמשטרה שתלה באחד הפרקים נשק בתוך ביתו של תושב מזרח ירושלים, התנצלה המשטרה על האירוע, והפרק הוסר מאתר "כאן 11". בעקבות זאת ומחשש לזיופים נוספים, הסירה "כאן 11" את כל פרקי הסדרה מהאינטרנט, וביטלה את כל עבודותיה עם חברת ההפקה בראשות לנדס. שורה של אנשי תקשורת התייצבה לצדו של לנדס ונגד החלטת תאגיד השידור. בעקבות הסערה התנצל לנדס בפני כל מי שנפגע מצילומי הסדרה ומשידורה.
"קודה תקשורת" הפיקה את "מצולמים" שהיא גרסה קומית ומתוסרטת עם שלישיית "מה קשור" של הפורמט המקורי של קודה: "מחוברים". קודה תקשורת הפיקה עבור קשת (ערוץ 12) את הסדרה ״השוטרים״ שהייתה סדרת הדרמה הנצפית ביותר בקשת בחמש השנים האחרונות.
בשנת 2023 עלתה לשידור הסדרה "השגרירות" בהפקת החברה.
ועדת לנדס

בשנת 2013 מונה לנדס על ידי שר התקשורת, גלעד ארדן, לעמוד בראש ועדה לבחינת המתווה לשידור הציבורי העתידי במדינת ישראל. "דו"ח לנדס" הוגש לשר התקשורת ולשר האוצר בפברואר 2014 ובעקבותיו חוקק בכנסת חוק המפרק את רשות השידור ומגדיר את המאפיינים של השידור הציבורי העתידי בישראל.
הערות שוליים

↑  לנדס רם, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 בדצמבר 2000
↑  סולטן יעקוב, הקרב שלא נגמר, שטח הפקר, כאן 11, 25 במרץ 2019.
↑   ניר חסון, המשטרה התנצלה בפני תושב עיסאוויה שנשק הושתל בביתו לצורך הסדרה "מחוז ירושלים", באתר הארץ, 6 באוגוסט 2019
↑  אור רביד, ‏סערת שתילת הנשק בסדרת הדוקו: כאן תפסיק את העבודה עם חברת ההפקה, באתר ‏מאקו‏, 8 באוגוסט 2019
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏עמיתיו של רם לנדס נגד תאגיד השידור: "גזר-דין מוות מקצועי", באתר גלובס, 9 באוגוסט 2019
↑  רן בוקר, מפיק "מחוז ירושלים" מתנצל: "לוקח אחריות, קיבלתי שיעור שנצרב בנשמתי", באתר ynet, 12 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588450105171  VIAF: 294144782730628825909   WorldCat (עם VIAF): 294144782730628825909
שבי ישראל

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  2002–הווה (כ־23 שנים) 
 www.shavei.org
 
מיכאל פרוינד עם צעיר מבני מנשה במיזורם שבהודו
שבי ישראל למען אחינו האובדים הוא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם בשנת 2002 על ידי מיכאל פרוינד, המשמש עד היום כיושב הראש, במטרה לחזק את הקשרים בין מדינת ישראל ויהדות התפוצות לבין קבוצות ממוצא יהודי וקבוצות לא-יהודיות שלהן זיקה מיוחדת לעם היהודי. הארגון זוכה לתמיכה כספית של תורמים מישראל ומהתפוצות ובשנים האחרונות, גם לתמיכה של משרדי ממשלה דוגמת משרד העלייה והקליטה. בין השאר, הארגון מימן לימודי היהדות, הכנה לעלייה ונסיעה לישראל לעדת בני מנשה מהודו, וממשיך בישראל בטיפול בהם.
ככלל, הארגון פועל בקרב אוכלוסיות שאינן תחת אחריות הטיפול של הסוכנות היהודית או מדינת ישראל, שלעיתים גם מכונות המעגל השני או השלישי של העם היהודי, כגון: בני המנשה בצפון מזרח הודו, צאצאי האנוסים בספרד, פורטוגל ודרום אמריקה, היהודים הנסתרים בפולין, יהודי קייפנג בסין שהתבוללו עם אנשי המקום, הסובוטניקים שברוסיה ועוד. בחלק גדול מהמקרים מדובר ביהודים לפי תחושתם שאינם מוגדרים כזכאי חוק השבות.
הארגון שבי ישראל סבור כי יש חשיבות מוסרית והיסטורית להושיט יד לאלה המבקשים לחזור או להתקרב אל העם היהודי, ולא רק בשל התועלת הרבה (הסברתית וכו׳) שעשויה לצמוח מכך לעם היהודי ולמדינת ישראל.
ארגון שבי ישראל עובד בשיתוף פעולה עם רשויות מקומיות ומשרדי ממשלה שונים למען רווחת העולים בכל תחום. בזמן המלחמה באוקראינה (2022), שלח הארגון אוטובוס הצלה וסייע רבות לעליית פליטים מאוקראינה לארץ, בעלייתם, בקליטתם, ברכישת ציוד וריהוט ובהליכים ביורוקרטיים שונים.
בנוסף, הארגון מנהל פרויקט ייחודי בנושא שימור מורשת עדות נדחי ישראל במרכז מענ"י, בו מתבצעות פעילות שוטפת בנושאי הנחלת מורשת העדות הייחודיות, כמו בני מנשה, סובוטניקים וכו' לדור הצעיר ולאזרחים הישראלים. הפעילות כוללת הצגת תערוכות, הדפסת חומרים, סדנאות, הרצאות, ימי עיון, פרויקט מוזיקה ועוד.
כמו כן, מפעיל הארגון אולפני גיור תחת הכוונת ושיתוף הרבנות הראשית לישראל: "מכון מרים" לדוברי ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית, ו"מכון מילטון" לדוברי אנגלית.
בשנת 2019 הגישה רעייתו לשעבר של מיכאל פרוינד, שרה, תביעה נגד הארגון, בטענה כי 50 מיליון ש"ח מכספים שהוקצו עבורה על ידי אביה, הועברו שלא כדין לארגון ולנושאי משרה בארגון, לרבות תוך זיוף חתימותיה ורישום כוזב במסמכי הארגון.
טענות כנגד הארגון קיימות בציבור הדתיים לאומיים שכן נדמה שחלק מן האנשים אשר הארגון מתעסק בהם הוא לא-יהודים לחלוטין אשר אותם הוא מעודד להתגייר ולעלות ארצה.
תחומי הפעילות

הצוות של "שבי ישראל" מורכב ממורים ומרבנים. הארגון מגיע לרחבי העולם לאלה המבקשים קשר עם העם היהודי. הוא מסייע להם לעשות זאת באווירה של פתיחות, סובלנות והבנה. הפעילות כוללת:
שיגור רבנים ומורים לפלמה דה מיורקה שבספרד, לפורטו שבפורטוגל, לרסיפה שבברזיל ולקרקוב וורוצלב שבפולין.
סמינרים ניידים בספרד, בפורטוגל, בפולין ובהודו.
קהילות וירטואליות: באמצעות אתר אינטרנט, בו ניתן למצוא הכוונה כללית ותשובות מעשיות.
ספרים בספרדית, פולנית, יידיש, מיזו (שפה הודית הנהוגה בקרב בני מנשה) ופורטוגזית, בנושאים שונים ומגוונים, החל מסידור לילדים וכלה במדריך לשולחן השבת.
כנסים ואירועי לימוד בקרב קהילות היעד בחו"ל - בעיקר בפולין, ספרד, פורטוגל, הודו וברזיל.
הפעלת מרכזי חינוך .
סיוע בגיור ועלייה - הארגון מסייע לאלה המבקשים להתגייר או לעלות לישראל ומלווה אותם בכל שלבי התהליך.
קשרי הארגון

הארגון מקיים קשרים שוטפים עם הקהילות הבאות:
קהילת בני מנשה בהודו.
צאצאי האנוסים בספרד, פורטוגל, אמריקה הדרומית ומקומות אחרים.
הסובוטניקים ברוסיה.
יהדות קאיפנג (צאצאי הקהילה המתבוללת בסין).
היהודים הנסתרים בפולין (צאצאי היהודים שאומצו על ידי משפחות קתוליות במהלך מלחמת העולם השנייה, או יהודים שהסתירו את יהדותם בעידן הקומוניסטי).
יהודי האמזונס (צאצאים של יהודים שהיגרו לאזור בעיקר ממרוקו ועסקו במסחר והתבוללו).
יהודי האינקה/בני משה (הקהילה הפרואנית מאזור האינקה, שהחליטה להתגייר ולהצטרף אל היהדות).
יהודי סן ניקנדרו (קהילה איטלקית שהחליטה להתגייר. היום רובם חיים בארץ, אך עדיין נותרה קהילת נשים קטנה בסאן ניקאנדרו, איטליה).
ראו גם

הרב אליהו בירנבוים
מכון שטראוס עמיאל
לקריאה נוספת

אליהו בירנבוים, יהודי עולמי - קובץ כתבות על יהודי התפוצות מהשבועון מקור ראשון, אשר יצא לאור בעת הענקת הפרס לעיתונות אלקטרונית, במאי 2008 בירושלים.
הערות שוליים

↑  ארנון הרשקוביץ, מצוות בדרך המשי, באתר פאספרתור
↑   ג'ודי מלץ, למרות תלונות על איומים ואפליה, המדינה הסמיכה ארגון פרטי לנהל מבצע עלייה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494089305171  LCCN: no2015100778  VIAF: 316802054   WorldCat (עם VIAF): 316802054 
ילדים מבני מנשה לומדים עברית במרכז שבי ישראל בצפון מזרח הודו
צעירים מצאצאי הקהילה היהודית בקאיפנג
אחד מהיהודים הנסתרים בעיר ביילסקו-ביאלה שבפולין
קטרפילר

| --- | --- |

דחפור D9, אחד ממוצריה הידועים ביותר של קטרפילר.
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית בערבון מוגבל
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (1929–CAT)  בורסת פריז (1965)  בורסה לניירות ערך בציריך (1967) 
 מייסדים:  בנג'מין הולט, דניאל בסט
 תקופת הפעילות:  1925–הווה (כ־100 שנה) 
 חברות בנות:  Solar Turbines  קטרפילר גרמניה  קטרפילר שווייץ  קטרפילר הממלכה המאוחדת  מנועי פרקינס  Progress Rail Services  Solar Turbines EAME 
 מיקום המטה:  Deerfield 
 משרד ראשי:  ארצות הברית אירווינג, טקסס, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  הנדסת מכונות 
 מוצרים עיקריים:  ציוד מכני הנדסי ומנועים
 הכנסות:  53.8 מיליארד דולר (2018)
 רווח תפעולי:  7,904,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2022) 
 רווח:  6,705,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2022) 
 הון עצמי:  14,080,000,000 דולר אמריקאי 
 מנכ"ל:  ג'ים אומפלבי (מנכ"ל ויו"ר)
 עובדים:  104,000 (נכון ל־31 בדצמבר 2018) 
  
 www.cat.com
 
חברת קטרפילר (באנגלית: .Caterpillar Inc) היא חברה אמריקאית העוסקת בייצור מנועים וציוד מכני הנדסי (צמ״ה). מטה החברה נמצא באירווינג שבטקסס (מאז 2022), ארצות הברית. מניות החברה נסחרות בבורסת ניו יורק ומסומנת באותיות CAT, שם שהפך לכינוי הלא-רשמי של החברה. בתרגום מילולי לעברית הוא "זחל", על שום מערכת המזקו"ם המורכבת בדחפורים שתנועתה דומה לתנועת הזחל.
מניית החברה היא אחת משלושים המניות המרכיבות את "מדד מניות התעשייה של דאו ג'ונס". על פי האתר הרשמי של קטרפילר, החברה היא "היצרן המוביל בעולם של ציוד לבנייה, כרייה, מנועי דיזל ומנועי גז טבעי וכן טורבינות גז תעשייתיות." בשנת 2008 דורגה החברה במקום 50 בדרוג 500 החברות הגדולות בארצות הברית על פי מגזין פורצ'ן. החברה מפורסמת בזכות הדחפורים הזחליליים מתוצרתה, הצבועים בדרך כלל בצבע צהוב הייחודי לחברה, אף שהחברה מוכנה לצבוע את דחפוריה בכל צבע אותו מבקש הקונה. לקטרפילר מגוון גדול של מוצרים בתחום כלים מכניים-הנדסיים.
החברה מקנה זיכיונות לייצור מוצרים נלווים הנושאים את שמה ואת סימנה המסחרי, ובפרט ביגוד, נעליים וצעצועים.
בישראל מיוצגת החברה על ידי חברת טרקטורים וציוד (I.T.E) בע"מ שבבעלות זוקו שילובים (שנוצרה ממיזוג החברה הישראלית לטרקטורים וציוד כבד בע"מ, יבואנית קטרפילר מ-1948, וזוקו בע"מ ב-2001).
היסטוריה

קטרפילר נוסדה ב-15 באפריל 1925 ממיזוג של חברת Holt Manufacturing Company ו-C. L. Best Tractor Company לחברה חדשה Caterpillar Tractor Company. חברת הולט הייתה החלוצה בשימוש בזחל על גבי טרקטורים בזמן מלחמת העולם הראשונה. כבר בשנתה הראשונה הסתכמו מכירות החברה ב-13 מיליון דולר. בשנת 1929 היו מכירות החברה 52.8 מיליון דולר והחברה המשיכה לצמוח בכל שנות השפל הגדול בארצות הברית.
בשנים הראשונות שלאחר היווסדה עברה החברה שינויים משמעותיים בייצור מכונות, כולל אימוץ מנוע דיזל. בתקופת מלחמת העולם השנייה זכו מוצרי החברה לתהילה עת שימשו את חטיבות ההנדסה של הצי האמריקאי, אשר סללו מסלולי נחיתה ודרכים בזירת האוקיינוס השקט. בשגשוג הכלכלי שלאחר מלחמת העולם גדלה החברה בקצב מהיר ובשנת 1950 הקימה את מפעל הייצור הראשון שלה מחוץ לגבולות ארצות הברית. צעד זה היווה אבן דרך בהפיכתה של החברה לתאגיד רב-לאומי.
בשנים 1997–1998 החברה התרחבה לתחום ייצור מנועי דיזל כאשר רכשה חברה גרמנית (חברת בת של קרופ) וחברה בריטית מנועי פרקינס.
במאה ה-21 החלה קטרפילר ברכישת חברות רבות על מנת להגדיל את היקף עסקיה. בשנת 2010 החליטה קטרפילר להיכנס לתחום הקטרים והרכבות ורכשה מספר חברות העוסקות בתחום.
ב-2010, בעקבות תוכנית הגרעין האיראנית והלחץ הבין-לאומי נגד איראן הודיעה קטרפילר שתפסיק למכור ציוד לאיראן, כולל מכירת ציוד דרך מתווכים ("צד שלישי").[דרוש מקור]
בשנת 2020 החלה קטרפילר במהפך בשיטת השיום והמספור של כלי הצמ"ה שלה, בעיקר בכל הנוגע למספור הדורות של כל כלי (שהתבצע עד אז באמצעות אות אנגלית עולה אחרי מספר הכלי, למשל: D9L, D9N, D9R ו-D9T. הדגם הכי חדש, D9 מודל 2020, נקרא מעכשיו פשוט D9).
עסקי החברה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נכון לתחילת שנת 2006, כ-44% מכלל מכירות החברה הן ללקוחות מחוץ לגבולות ארצות הברית. מוצרי החברה נמכרים בכמעט 200 מדינות ברחבי תבל. לחברה 220 סוכנים בעולם, מתוכם 63 בארצות הברית. מוצרי החברה מיוצרים ב-51 מפעלים שונים בארצות הברית וכן 58 מפעלים במדינות: אוסטרליה, בלגיה, ברזיל, קנדה, אנגליה, צרפת, גרמניה, הונגריה, הודו, אינדונזיה, איטליה, יפן, מקסיקו, הולנד, צפון אירלנד, סין, פולין, רוסיה, דרום אפריקה ושוודיה. קטרפילר אף מעניקה רישיון לקבלני משנה לייצר תחת שמה אביזרי ביגוד, הנעלה, צעצועים ועוד.
המפעל הראשון וההיסטורי של קטרפילר, בעיר פאוריה באילינוי, משמש כמטה החברה ומרכז המחקר והפיתוח שלה. ארבעה מן המפעלים המרכזיים של החברה פועלים עדיין בעיר פאוריה, אף שרבים מן החלקים למוצרי החברה מיוצרים במפעלים אחרים. בעיר פועלים מפעל חישולי מייפלטון, בו יוצקים את מנועי הדיזל וחלקים גדולים אחרים; מפעל מזרח פאוריה שם מורכבים הטרקטורים של החברה מזה למעלה מ-70 שנה; מפעל המנועים מוסוויל אשר נבנה לאחר מלחמת העולם השנייה ומפעל החלקים מורטון.
החברה מפיצה את מוצריה דרך ספקים שונים. בישראל יוצגה קטרפילר על ידי החברה הישראלית לטרקטורים וציוד, שפעלה מ-1948 עד לתחילת המאה ה-21, אז מוזגה לחברת זוקו שילובים, המשמשת כנציגת קטרפילר בארץ באמצעות חברת הבת טרקטורים וציוד (ITE) בע"מ.
| שנה | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פדיון | 22.81 | 30.31 | 36.34 | 41.52 | 44.96 | 51.32 | 32.37 | 42.59 | 60.14 | 65.88 | 55.66 | 55.18 | 47.01 | 38.54 | 45.46 | 54.72 | 53.80 | 41.75 | 50.97 | 59.43 | 67.06 |
| הכנסה נטו | 1.099 | 2.035 | 2.854 | 3.537 | 3.541 | 3.557 | 0.895 | 2.700 | 4.928 | 5.397 | 6.556 | 2.452 | 2.512 | -0.067 | 0.743 | 6.147 | 6.093 | 2.998 | 6.489 | 6.705 | 10.34 |
| סך כל הנכסים | 36.71 | 43.10 | 47.07 | 51.45 | 56.13 | 67.78 | 60.04 | 64.02 | 81.22 | 88.83 | 84.76 | 84.50 | 78.34 | 74.70 | 76.96 | 78.51 | 78.45 | 78.32 | 82.79 | 81.94 | 87.48 |
| עובדים (אלפים) | 67.83 | 73.03 | 81.67 | 90.16 | 97.44 | 106.5 | 99.36 | 98.50 | 113.6 | 127.8 | 122.5 | 115.6 | 110.8 | 99.5 | 98.4 | 104.9 | 102.3 | 97.3 | 107.7 | 109.1 | 113.2 |
כלי עבודה ומוצרים אחרים

לחברה רשימה של כ-400 מוצרים אותם ניתן לרכוש באמצעות סוכני החברה בעולם. בין המוצרים הבולטים נמנה מגוון רחב של ציוד מכני הנדסי לרבות דחפורים, מחפרים, מעמיסים קדמיים (יעים אופניים וזחליים), מחפרונים, מיני-מעמיסים זחליים ואופניים (נקראים "מיני-קאט") טרקטורים, מפלסות, מכונות לכריית מנהרות, ציוד בנייה, ציוד סלילת כבישים ומשאיות עפר. קטרפילר היא היצרן הגדול בעולם של יעה אופני. כלים אלה מתוכננים במתקן החברה בעיר אורורה באילינוי. מעמיסים קדמיים בגודל בינוני מיוצרים במפעלי החברה בארצות הברית, יפן, בלגיה, ברזיל וסין.
מעמיסים קדמיים גדולים מיוצרים אך ורק במפעל החברה באורורה שבאילינוי.
קטרפילר מייצרת גם את מנועי הדיזל והבנזין וכן את טורבינות הגז המיועדים לכלים המכניים הנדסיים מתוצרת החברה. מנועים אלה נמכרים גם כמוצר נפרד. מנועי החברה משמשים בין השאר להנעת כלים הנדסיים, קטרי רכבת, משאיות ומשאיות סמי-טריילר, אוניות וכן להפעלת גנרטורים.
בנוסף, קטרפילר גם מייצרת כיסאות עור איכותיים (במקור למפעילי הציוד), וכן מעניקה רישיון לייצור מוצרים הנושאים את שמה וסימנה המסחרי, כגון: בגדים, הנעלה, שעונים, מזכרות, צעצועים, ספרים וסרטים המתעדים את החברה ואת מוצריה.
קטרפילר היא אחת מהחברות ה"מצטיינות" שהופיעו ברב המכר "In Search of Excellence" שפרסם "גורו-המנהלים" טום פיטרס ב-1982. החברה מעסיקה כיום כ-97,000 עובדים ושוויה הוא למעלה מ-26 מיליארד דולר.
במסגרת חטיבת Caterpillar Defense Products מוכרת החברה כלי צמ"ה המוסבים לשירות צבאי, בהם דחפור D7R משוריין. עם זאת, דווקא דחפור הקטרפילר D9 זכה לפרסום עקב שימושו הצבאי בידי צה"ל, כאשר את פיתוח השריון, ההסבה והתקנת המיגון מבצעים צה"ל והתעשיות הביטחוניות של ישראל.