לאו סילארד
קורות חיים > תחילת שנות ה-30

בשלהי שנות ה-20 סילארד היה מעורב בהקמת גוף פוליטי (Bund) המבוסס על קבוצות של אליטה אינטלקטואלית המספקת מנהיגות הן ברמה הלאומית והבין לאומית. נסיונותיו לקדם זאת לא צלחו. ב-1930, בזכות מינויו כמרצה באוניברסיטה (privatdozent (אנ')) קיבל אזרחות גרמנית. בסתירה למאמציו ליצירת גופים פוליטיים דמוקרטיים, גרמניה הלכה והתרחקה מעתיד דמוקרטי, עם התחזקות המפלגה הנאצית של היטלר שקיבלה בבחירות שנערכו ב-14.9.1930 כ-18% מהקולות והפכה לשנייה בגודלה בבית התחתון (רייכסטאג). עקב מעמדה המעורער של רפובליקת ויימאר, צפה סילארד את עליית הנאצים לשלטון. מחד, נתן סמינר באוניברסיטה, בשיתוף עם ליזה מייטנר, על "שאלות בפיזיקה וכימיה אטומית", ואף החל בשיתוף פעולה מדעי איתה. במקביל, לימד סמינר משותף עם ארווין שרדינגר, "שיחות על עבודות חדשות בפיזיקה עיונית". חששותיו ותחזיותיו על עליית הנאצים לשלטון הביאו אותו להצנהלות תזיזית: הוא נסע ללונדון, חזר לברלין, שוב נסע ללונדון, הגיש בקשה לקבלת ויזה לארצות הברית. בסיועו של איינשטיין, שכתב מכתב תמיכה לבקשתו, בדצמבר 1931 קיבל ויזה לשנה לארצות הברית והפליג לאמריקה. המטרה המוצהרת הייתה עבודה במשך שנה במחיצת חברו ויגנר בפיזיקה מתמטית במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. עם הגיעו גילה שהנושאים בהם עסקו במכון היו מופשטים מדי לטעמו, יצר קשר עם מדענים באוניברסיטת ניו יורק, אך במאי 1932 הפליג חזרה לברלין. תחזיותיו הקודרות אכן התממשו כאשר בבחירות ב-1932 הנאצים זכו בכשליש מהקולות, הפכו למפלגה הגדולה ביותר ובשנת 1933 עלו לשלטון, וסילארד עזב את גרמניה ועבר ללונדון. שם הפנה את מלוא המרץ הבלתי נדלה שלו להקמת גוף שמטרתו לסיע למדענים אשר איבדו את מקומות העבודה שלהם בגרמניה, ולעזור להם למצוא משרות אקדמיות. המועצה לאקדמאים בסיכון (AAC (אנ')) אשר הוקמה במאי 1933 במסגרת בית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), נולדה מיוזמה שלו. בין שאר הרעיונות שהעלה הייתה הקמת אוניברסיטה יהודית בפלסטינה.
בלונדון סילארד ניהל שיחות עם כמה ביולוגים בכירים ואף שקל לעבור מפיזיקה לביולוגיה. אך יום אחד נחשף למאמר והרצאה של לורד ארנסט רתרפורד, שגרמה לפרץ של יצירתיות והתלהבות ולגילוי שהביא להמצאת תגובת השרשרת בפיזיקה גרעינית, ושינה את ההיסטוריה האנושית. הוא הגה את הרעיון שהפגזת גרעין אטומי נכון ("חומר בקיע") בנייטרונים תגרום לפיצול הגרעין, שישחרר אנרגיה, ובנוסף לכך ייפלטו שני נייטרונים. אם כמות החומר הבקיע תהיה מספיק גדולה, חלק מהנייטרונים הנפלטים ייקלטו בחומר הבקיע וכך התגובה הגרעינית לא תדעך אלא תגבר. הוא הבין בהברקה מדהימה את האפשרות של תגובת שרשרת המגבירה את עצמה, את העובדה שכדי שזה יקרה צריך חומר בקיע בכמות שמעל מסה קריטית ואת התוצאה של התהליך - פצצת אטום. גם הרעיון של שימוש בנייטרונים להצתת התגובה הגרעינית היה מהפכני; רתרפורד השתמש לצורך התגובה בחלקיקי אלפא הנושאים מטען חיובי, הנבלעים על ידי גרעין המטרה (גם בעל מטען חיובי, ועל כן דוחה את חלקיק האלפא). כדי להתקרב לגרעין חלקיק אלפא חייב להיות בעל אנרגיה גבוהה ויש להאיץ אותו. לעומתו נייטרון יכול לחדור לגרעין ללא האצה.
בשנת 1934 סיכם את רעיונותיו במסמך קצר בן 15 עמודים, אותם הגיש כבקשה לרישום פטנט, בקשה שהתקבלה לבסוף לאחר שנתיים. סילארד צפה שהנאצים ינסו לכבוש את כל אירופה וכי מלחמה עולמית מתקרבת, וחשב כי המדינה שתחזיק בנשק העוצמתי ביותר, תנצח. הוא דרש מעמיתיו באירופה לא לפרסם מאמרים ועבודות בנושא תגובת השרשרת מחשש שהיטלר ישכיל להשתמש בה לבניית נשק גרעיני.
בבקשת הפטנט סילארד התבסס על תגובת שרשרת עם יסודות כגון בריליום ואינדיום, שלא צלחו כחומר בקיע שיקיים תגובת שרשרת. עם זאת, הוא הזכיר כאפשויות גם אורניום ותוריום. לאחר עבודתם של ידידתו מברלין, ליזה מייטנר והכימאי הגרמני אוטו האן, הבהירה שאורניום טבעי הוא ב תערובת של שני איזוטופים – U235 הנדיר יותר וכן U238, כאשר לכל 139 אטומים של U238 מוכל חלקיק יחיד של U235. החומר הבקיע הוא U235; לאחר בליעת נייטרון גרעין האורניום מתבקע ונוצרים שני יסודות קלים יותר (למשל באריום וקריפטון) ובנוסף משתחררים שניים או שלושה נייטרונים, היכולים לשמר ואף להגביר את תגובת השרשרת. סך כל המסה של תוצרי הביקוע נמוך מהמסה של גרעין האורניום והנייטרון שנבלע, ההפרש מופיע כאנרגיה קינטית של תוצרי הביקוע וזו יכולה להיתרגם לפיצוץ אדיר. מכיוון שהיה ברור לפיזיקאים שכלי נשק המסוגל לרתום את העוצמה הכבירה הזאת יהיה בעל כוח הרס צבאי בעל עוצמה כבירה, החלו מרבית המדינות המתועשות הגדולות לתמוך במחקר שיוביל לפצצת ביקוע גרעיני.