stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע שומר ראש
שיטות ההונאה

במבצע שומר ראש נעשה שימוש בסוגי פעילות ואמצעים מגוונים מתחום הפעילות החשאית:
הונאה - "הקמת" יחידות צבאיות וירטואליות במקומות שונים, בניית כלי מלחמה שונים מדומים וחשיפתם למודיעין האויב, תעבורת תקשורת מדומה ומוגברת, הזנת האויב במידע מטעה וכדומה. בנוסף נעשה שימוש בכוח האווירי העדיף של בעלות הברית: על כל הפצצה באזור נורמנדי, בוצעו שתיים באזור פה דה קאלה. כל האזור שמצפון וממזרח לנהר הסיין ספג 95% ממאמץ ההשמדה האווירי של מסילות הברזל במערב צרפת.
ביטחון שדה וריגול נגדי - הסתרת הכוונות וההכנות למבצע, מניעת גישה ופרסום, מאמץ לאיתור וחשיפה של סוכני המודיעין של האויב (תוך הסבתם נגד שולחיהם – סוכנים כפולים). למעשה, כמעט מתחילת המלחמה ועד חזרת בעלות הברית לצרפת ואירופה ב-1944, היו כל רשתות הריגול של המודיעין הגרמני תחת פיקוח ושליטה של המודיעין הבריטי. במקביל נאכפו בצורה חסרת פשרות הנחיות לשמירת מידע הנוגע למבצע והונהגו שיטות מידור והפצת מידע על בסיס "צורך לדעת". דוגמה להקפדה על פקודות ביטחון שדה ושמירת הסודיות ניתן ללמוד ממה שהתרחש בעקבות תרגיל טייגר שהיה אחד מתרגילי האימון רחבי ההיקף של בעלות הברית לקראת הפלישה לנורמנדי, במהלך אפריל 1944 ובמהלכו נספו 946 חיילים ומלחים אמריקאים כתוצאה מאש ידידותית ותקיפת טרפדות נאציות שיירת נחתות אמריקאיות שהתכוננו לתרגיל. מחשש לחשיפת מקום הפלישה האמיתי הוטל איפול כבד על אירוע זה שנמשך (ללא כוונה מיוחדת) 40 שנים לאחריו
חשיפת כוונות האויב - באמצעות פיצוח הצופן הגרמני של מכונת ההצפנה אניגמה, כבר בשלביה הראשונים של המלחמה (למעשה מי שפענח לראשונה את הצופן היה המודיעין הפולני, שהעביר הידע לבריטים לקראת כניעתה של פולין לגרמניה) וכן באמצעות ההנחיות שקיבלו הסוכנים הכפולים ממפעיליהם הגרמנים.
איסוף מודיעין התקפי - אודות תוכניות המבצע של האויב ופריסת כוחותיו, וחשוב לא פחות: כיצד מבין הוא את המידע הכוזב והפעולות של בעלות הברית, ש"נחשפו" בפניו.
לוחמה פוליטית - ארגון והקמת מחתרות מקומיות בשטח האויב, תעמולה שקרית המופנית כלפי אוכלוסיית ארץ האויב, מידע כוזב אודות שינויי מדיניות וכוונות של מדינות נייטרליות.
יצירת מהומה וכאוס בקרב האויב מרמת הפיקוד העליון ועד לדרגי השטח הלוחמים.
סוף מעשה

ההיסטוריון סטיבן אמברוז סיכם את הצלחת תכסיסי ההונאה במסגרת מבצע "שומר ראש" בפרפרזה על אימרתו של וינסטון צ'רצ'יל: "מעולם בתולדות המלחמות לא שותקו רבים כל כך על ידי מעטים כל כך".
מבצע "אוברלורד" השיג את מטרותיו (אם כי לא על פי לוח הזמנים שהקציבו המתכננים) ובעלות הברית השיגו אחיזה בחופי צרפת. משם, במקביל לצבא האדום הסובייטי ממזרח, החלו לחתור לעבר לב גרמניה הנאצית עד הכרעתה הסופית. במבחן התוצאה, איפוא, השיג מבצע ההטעיה האסטרטגי "שומר ראש", שנמשך גם ימים לאחר הפלישה, את ייעודו.
כשמנתחים את מבצעי המשנה של "שומר ראש", כל אחד בנפרד, ניתן להסיק בבירור שלא כולם השיגו את מטרתם המודיעינית וחלקם כלל לא יצרו את התהודה המודיעינית הכוזבת אותה ביקשו המתכננים והמבצעים להשיג. אך כדי לראות את התמונה הכוללת יש להתייחס למבצע "שומר ראש" כשָלֵם שהוא יותר מסך חלקיו. גם אם מבצעי ההטעיה השונים לא דיללו את סדר הכוחות הגרמני בגזרת נורמנדי, הרי שהעובדה שאף עוצבה גרמנית משמעותית לא נשלחה לנורמנדי מזירות אחרות, לגביהן בוצעו מבצעי הטעיה, גם לאחר הנחיתה בפועל, היא הישג בלתי מבוטל, גורם חשוב בהצלחת הפלישה, וחסך חיי אדם רבים. כדי להעריך את גודל ההישג של מבצע ההטעיה, ניתן לציין כי המתכננים עצמם קיוו שהאיום הכפול על נורמנדי ופה דה קאלה בעת ובעונה יכול להישמר עד 10 ימים. אייזנהואר התפשר על פחות: "רק תדאגו שארמייה 15 לא תפריע לי יומיים".
שום עוצבה לא הוזזה מאיטליה, מנורווגיה, מדרום מערב צרפת (למעט דוויזיית שריון אחת, שאף היא הגיעה לנורמנדי 5 ימים לאחר הפלישה) ומהבלקנים, אך עיקר ההצלחה ניכרת בכך שבמשך כ-7 שבועות לאחר הפלישה, עדיין נותרה ארמייה 15 הגרמנית בגזרת פה דה קאלה. כדברי גנרל אייזנהואר בדו"ח מסכם שכתב: "הארמייה ה-15, לו הייתה נכנסת לקרב במהלך יוני או תחילת יולי, הייתה מביסה אותנו מעצם גודלה ועוצמתה". גנרל עומר בראדלי סיכם בזיכרונותיו: "בעוד ארמייה 7 הגרמנית נאבקת לרתק אותנו לחופי הנחיתה, סירב הפיקוד העליון הגרמני לתגברה בכוחות נוספים מגזרת פה דה קאלה. לכן, במשך שבעה שבועות מכריעים, הארמייה ה-15 הגרמנית המתינה לפלישה שמעולם לא באה... בכך שיתק האויב 19 דיוויזיות ושיחק לידינו ב'מתיחה' הגדולה ביותר במלחמה".
קריאה נוספת

בן מקינטייר, תרגום: יוסי מילוא, בגידה כפולה, עם עובד, 2013
סטיבן אמברוז, יום הפלישה - הנחיתה בנורמנדי, המבצע האמפיבי הגדול בהיסטוריה, תל אביב: זמורה ביתן, 2002
אנטוני ביוור, תרגום: רפאל קינן, 6 ביוני 1944, הפלישה לנורמנדי, בונוס-יבנה, 2011
Thaddeus Holt, The Deceivers: Allied Military Deception in the Second World War, Simon and Schuster, 2010
Mary Kathryn Barbier, D-day Deception: Operation Fortitude and the Normandy Invasion, Stackpole Books, 2007
Jon Latimer, Deception in War, 2nd Edition, London: Thistle Publishing, 2015
ביאורים

↑  X כפול בספרות רומיות משמעו 20 ותיאורו באנגלית הוא Double cross (במשמעות של "בגידה כפולה" הנובעת מ"הכפלתם" של הסוכנים הנאציים נגד שולחיהם על ידי המודיעין הבריטי)
↑  בשלב הזה של המלחמה, טרם מונה גנרל אייזנהאור למפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה.
↑  ישנה טענה שראלף אינגרסול (אנ'), שהיה ידוע כמוציא לאור של העיתון PM וגויס לצבא בזמן המלחמה, היה ההוגה של תוכנית זו ושל הרעיון להשתמש בצבא רפאים.
הערות שוליים

1 2  מקינטייר, עמ' 17
↑  "London Controlling Section". Anomaly Archives (באנגלית אמריקאית). 2014-09-15. נבדק ב-2017-12-25.(פסקה שנייה)
↑  מקינטייר, עמ' 16 - 17
1 2  Barbier, עמ' 19
↑  Stefen Dorril, 10, MI6: Inside the Covert World of Her Majesty's Secret Intelligence Service, First Edition, London, New York, Toronto...: A Touchstone Book, Published by Simon & Schuster, 2002, עמ' 156
↑  Jonathan Gawne, Ghosts of the ETO: American Tactical Deception Units in the European Theater 1944-45, Pennsylvania, USA: CASEMATE, 2002, עמ' 7
1 2  Holt, עמ' 507
↑  אמברוז, עמ' 62
1 2  Holt, עמ' 505
1 2  Holt, עמ' 502
↑  Latimer, עמ' 166
↑  Holt, עמ' 505–507
↑  Holt, עמ' 498
↑  Holt, עמ' 504
↑  Fooling the enemy: Ingersoll creates WWII "Ghost Army", VA News, December 20, 2018
↑  Barbier, עמ' 51
1 2 3  Barbier, עמ' 52
1 2  Barbier, עמ' 60
↑  Holt, עמ' 558
1 2 3 4  Latimer, עמ' 172
↑  Holt, עמ' 599, 603
↑  Holt, עמ' 603
↑  Holt, עמ' 605
↑  אמברוז, עמ' 70
↑  ביוור, עמ' 23
1 2  מקינטייר, עמ' 226
↑  Holt, עמ' 559
1 2  ביוור, עמ' 22
↑  Holt, עמ' 561
↑  Holt, עמ' 560 - 561
↑  מקינטייר, עמ' 313 - 314
↑  Holt, עמ' 561 - 562
1 2  Holt, עמ' 562
↑  Barbier, עמ' 20
↑  Latimer, עמ' 175
↑  ג'פרי ט. ריצ'לסון, מאה של מרגלים- ביון במאה ה-20, תל אביב: , הוצ' רסלינג, 2009, עמ' 177-178
↑  Ken Small, Mark Rogerson, The Forgotten Dead: Why 946 American Servicemen Died Off the Coast of Devon in 1944 - and the Man who Discovered Their True Story, UK: Bloomsbury, 1989, עמ' 6
↑  Barbier, עמ' 26
↑  אמברוז, עמ' 71
↑  מקינטייר, עמ' 305
↑  אנדרו רוברטס, תרגום: עמנואל לוטם, סערת המלחמה – היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, דביר, 2011, עמ' 420
1 2  Latimer, עמ' 185
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| ביון במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| בעלות הברית המערביות | בעלות הברית המערביות |  |
| גופים | MI9 • MI6 • MI5 • מנהלת המבצעים המיוחדים • ועדת XX • המשרד לשירותים אסטרטגיים • קבוצת הארמיות הראשונה / הארמייה ה-14 (ארצות הברית) |  |
| אישים | ארצ'יבלד וייוול • ג'ספר מסקליין • דאדלי קלארק • ג'ון גודפרי • יו דלטון • איאן פלמינג • ג'ון לה קארה • יואן מונטגיו • חואן פויול גארסיה • אדי צ'פמן • אלן טיורינג • אנשי סגל בלצ'לי פארק • פריץ קולבה • אלן דאלס • אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) |  |
| מבצעים | מבצע ברקלי / מבצע קציצה • מבצע שומר ראש / מבצע פורטיטיוד |  |
| מושגים קשורים נוספים | אניגמה • אולטרה • PURPLE • מג'יק • התזמורת האדומה (טרפר) |  |
| ברית המועצות | ברית המועצות |  |
| גופים | נקוו"ד • ג.ר.או • סמר"ש • המשרד לביטחון המדינה |  |
| אישים | לברנטי בריה • ויקטור אבאקומוב |  |
| גרמניה | גרמניה |  |
| גופים | אבווהר • גסטפו • אס דה • המשרד הראשי לביטחון הרייך |  |
| אישים | וילהלם קנריס • הנס אוסטר • הנס ברנד גיזביוס • ארווין פון לאהוסן • הנס פון דוהנאני • ריינהרד היידריך • אוטו אולנדורף • ארנסט קלטנברונר • ולטר שלנברג |  |
| מבצעים | תקרית גלייביץ • פרשת ציצרו • מבצע פסטוריוס • מבצע בוליבאר • מבצע נורדפול (אנ') |  |
מפת מבצעי המשנה במסגרת מבצע "שומר ראש"
טנק דמה מסוג שרמן של בעלות הברית, שנבנה כחלק ממבצע פורטיטיוד
סגן קליפטון ג'יימס, הכפיל, במדי גנרל מונטגומרי.
מכונת הצופן הגרמנית אניגמה, כפי שמוצגת במוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון
אילון גויטיין

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1937 (בן 87) רחביה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 
אילון גויטיין (נולד ב-14 ביולי 1937) הוא מפיק, במאי ועורך טלוויזיה ישראלי, ממקימי הטלוויזיה הישראלית, ובשנים 1986-1982 מנהל מחלקת הדרמה, מוזיקה ואמנות בטלוויזיה. זכה בפרס רשות השידור לשנת 1976 בתחום המוזיקה לטלוויזיה על תוכניתו "הסימפוניה של לוצ'אנו בריו", בביצוע סווינגל סינגרס והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. ובפרס רשות השידור לשנת 1982 בתחום המוזיקה לטלוויזיה על שידור האורטוריה "ישראל במצרים" מאת הנדל על שפת ים סוף.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות וראשית דרכו

אילון גויטיין נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים להיסטוריון והאתנוגרף שלמה דב גויטיין ולמורה לריתמיקה תרזה לבית גוטליב; הבן הצעיר ולו שתי אחיות, הבכורה, אילה גורדון, היא אוצרת ואמנית ישראלית. בילדותו למד פסנתר ומוזיקה, בין השאר אצל המלחין יוסף טל. בשנים 1960-1956, למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בתום לימודיו הצטרף עם חבריו ללימודים לגרעין "לפיד" וביחד שירתו בנח"ל.
עבר קורס צניחה והתיישב בקיבוץ גבים בנגב. בשנים 1966-1960 סיים תואר ראשון בתקשורת המונים, עם דגש על בימוי והפקה לטלוויזיה, באוניברסיטת ניו יורק.
 ב-1962 שב לישראל לשנה והיה עורך השידורים לעולים בקול ישראל.
ב-1966 התחיל לעבוד כעוזר במאי ואחר-כך כבמאי ומפיק של תוכניות תרבות ואמנות ב־PBS בפילדלפיה, אחת מהן זיכתה את בעלי התחנה בה עבד בפרס מקרן פורד. בחודש מאי 1968 הוזמן גויטיין להצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית כמדריך בימוי, הפקה ועיצוב טלוויזיוני.
בשנים 1977-1970 ביים והפיק עשרות תוכניות בתחומי האמנות, תרבות, מוזיקה ובידור. בשנים 1979-1977 שהה כעמית מחקר במכון ללימודים חזותיים מתקדמים (אנ') במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בתחום יישום אפליקציות חדשות בהפקות טלוויזיה.
ביוגרפיה > בימוי והפקת תוכניות וסדרות בתחומי האמנות, התרבות והבידור

אילון גויטיין ביים והפיק כמה מהתוכניות הראשונות ששודרו בתחנה, הבולטת שבהן, "צירופים", אותה ביים והפיק בשנים 1969-1968. התכנית הראשונה הייתה מוקומנטרית על איגור סטרווינסקי, בהפקת ה־CBS. ולצידה ביצוע של היצירה פרי עטו "פולחן האביב" בביצוע דואו עדן-תמיר. התכנית השנייה, שתי תמונות מהמחזה "אמא קוראז'", מאת ברטולט ברכט, בהן שיחקו מרים גבריאלי, יוסי גרבר ליאור ייני ונסים זוהר; לצד עיבוד למחול של המחזה מאת הכוראוגרף ריצ'רד קאטש בביצוע להקת בת-שבע. את שתי התוכניות הנחה רם עברון. תוכנית נוספת בסדרה הייתה מופע יחיד של פנטומימה עם שייקה אופיר שתיארה את הקוף שבאדם. ב-1969 הפיק וביים תוכנית שיחות בנושאי תרבות וחברה בהנחיית חנה זמר.
ב-1969 ביים גויטיין את "צפנת פענח", חידון בארכאולוגיה, בהשתתפות ארכאולוגים, בהנחיית פרופ' יגאל ידין. ב-1969 ביים והפיק את חידון התנ"ך, וגם ביים את השידור שלו מהיכל התרבות בתל אביב. ב-1969 ביים וערך את "מה נשמע", ערב ראיונות בליווי הופעות, בתחומי התיאטרון, המוזיקה והבידור, בהנחיית דן בן אמוץ. ב-1970 הפיק את התכנית "שרגא פרידמן – במלאת שלושים לפטירתו". ב-1970 הפיק וביים את תוכנית הראיונות "כניסה חופשית" בנושאי תרבות, אמנות וחברה, אותה הגישו מנחים שונים, בהם: עמוס עוז יעקב בן-הרצל, יעקב אגמון, שמואל שי, אהוד מנור, ואורי זוהר. אחת התוכניות דנה בהצגה מעוררת המחלוקת "מלכת אמבטיה", בהנחיית יצחק רועה. ב-1970-1 הפיק וביים את תוכנית האירוח "ברוכים הבאים" עם אורי זוהר ב-1971 ביים את תוכנית הרב-שיח "בומראנג". ב-1974 ביים את "אולפן נודד", תוכנית אותה ערך והנחה יוסי גודארד, שהייתה ראשונית באותה עת בכך שיצאה מהאולפן אל השטח.
ביוגרפיה > בימוי והפקת תוכניות בנושא מוזיקה

במהלך שנותיו בטלוויזיה גויטיין הפיק וביים קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית באחד מהם הפילהרמונית ניגנה יצירה מאת לוצ'אנו בריו ובניצוחו. גויטיין גם הפיק וביים קונצרטים שבהם ניגנו סולנים ומנצחים מהמובילים בעולם, בהם הפסנתרן ארתור רובינשטיין והמנצח אלכסנדר שניידר, המנצח ליאונרד ברנשטיין והפסנתרן עמנואל קרסובסקי; הכנרים אייזק שטרן, יצחק פרלמן והמנצח זובין מהטה.
בשנת תשל"ו זכה גויטיין בפרס רשות השידור בתחום המוזיקה לטלוויזיה על תוכניתו "הסימפוניה של לוצ'אנו בריו", הכוללת קטעי שיחות עם המלחין האיטלקי וצילומים מהחזרות שערך עם הפילהרמונית והיה מועמד עליה לפרס איטליה (אנ') לשנת 1977.
 היה זה הקונצרט הראשון בטלוויזיה הישראלית שצולם בצבע, כשהחלו לשדר בטלוויזיה צבעונית ב-1976.
ב-1972 ביים את המשדר "ערב של ג'אז" בהשתתפות להקת הפלטינה ורומן קונסמן ובי. בי. קינג.
 הפיק וביים את "קנטטה לשבת" מאת מרדכי סתר ב-1973 שהוקלטה בפסטיבל ישראל. ב-1982 ביים והפיק את שידור הטלוויזיה הבלט "פולצ'ינלה" מאת סטרווינסקי, בניצוח דוד שלון עם כוראוגרפיה של מורי לואיס (אנ'), בביצוע להקת בת-שבע. ב-1989 גויטיין ביים את התכנית "אינטרמצו עם רביעיית תל אביב". ב-1995 הפיק קונצרט היתולי לכבוד פורים שבו שלמה בראבא ניצח על התזמורת הסימפונית תל אביב.
גויטיין הפיק יחד עם אביטל מוסינזון, מטעם הטלוויזיה הישראלית, בשיתוף רשת ה־BBC הבריטית את שידור האורטוריה "ישראל במצרים" מאת הנדל מול אי האלמוגים על חוף ים סוף.
 במופע השתתפו התזמורת הסקוטית הלאומית, התזמורת הסימפונית ירושלים, שלוש מקהלות, כ-350 זמרים, סולנים ונגנים מסקוטלנד וישראל.
 התכנית שודרה בישראל בפסח 1982, ימים ספורים לפני נסיגת צה"ל מסיני, ובאותה עת גם בתחנות טלוויזיה באירופה ואמריקה. גויטיין זכה עבור ההפקה בפרס רשות השידור.
ביוגרפיה > ניהול מחלקת הדרמה, המוזיקה והאמנות בטלוויזיה

בשנים 1986-1982 כיהן גויטיין כמנהל מחלקת הדרמה, מוזיקה ואמנות בטלוויזיה, במסגרת תפקידו היה אחראי להפקת סרט הדרמה "לחם" ב-1985 בבימויו של רם לוי, שזכה בפרס איטליה (אנ'), ושודר ברשת הממלכתית בשוודיה, ערוץ 4 הבריטי, הרשת הראשונה של גרמניה המערבית, ארצות הברית והרשת הממלכתית של הולנד.
תוכנית הקולנוע השבועית "סיפורי בדים" עם יונה אליאן; שודר פסטיבל ישראל והוקלטה הופעה של הבלט הישראלי, בביצוע כוריאוגרפיה של ברטה ימפולסקי, על פי מוזיקה של אנטון וברן. ב-1982 הפיק גויטיין את המחזה "אחרון הפועלים" מאת יהושע סובול שעובד לטלוויזיה בידי אנטואן סאלח
 וב-1983 הפיק את הדרמה "ארוחת עשר".
ביוגרפיה > בימוי והפקת תוכניות בנושאי טבע, איכות הסביבה ובישול

ב-1988/7 גויטיין הפיק במסגרת הטלוויזיה הישראלית בשיתוף עם ה־BBC הבריטי, ערוץ דיסקברי האמריקאי ו-TVE (אנ') הספרדית את סדרת תוכניות הטבע "שוניות", מאילת. היו אלה שידורים ישירים בהם צפו מאה מיליון צופים בארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות באירופה. לצורך ההפקה הגיעו לאילת 45 טכנאים וצלמים ישראלים ו-25 בריטים מרשת BBC בריטים ושידרו מעומק 400 מטר.
בשנים 1994-1990 הפיק גויטיין את "זה חי!". סדרה של עשרים תוכניות הטבע לילדים, בהן המנחים (אורלי יניב, רפי קישון) והמשתתפים באולפן שהו במחיצתן של החיות ובאו במגע עימן.
ב-1997 גויטיין הגה ויצר את תוכנית הבישול "שום, פלפל ושמן זית", אותה הפיק וערך עד לשנת 2000. בתחילה הגישו אותה גיל חובב ואיילת לטוביץ' ואחר-כך חיים כהן.
ב-2001 היה מפיק ועורך התוכנית "עושים סדר" עם מרב מיכאלי בערוץ 1.
ביוגרפיה > הוראה

בשנים 1975-1973 גויטיין לימד תקשורת, הפקה ובימוי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > חיים אישיים

החל משנת 1966 אילון גויטיין נשוי להרייט לבית קופר, שעבדה כמורה באגף הנוער במוזיאון ישראל ואחר-כך כמורה לגרפיקה בבית ספר לאמנויות, ולהם שלושה ילדים, התגוררו עד אמצע שנות התשעים בירושלים ואחר-כך עברו להרצליה.
גלריה

אילון גויטיין בשנת 1970
האורטוריה "ישראל במצרים" מאת הנדל על שפת ים סוף, 1982, עליה גויטיין זכה בפרס רשות השידור
גויטיין בצילומי תוכנית הטלוויזיה "שום, פלפל ושמן זית" לצד גיל חובב ואיילת לטוביץ'
בצילומי תוכנית הטלוויזיה "שום, פלפל ושמן זית" עם חיים כהן
פרנץ לכנר

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1803 ריין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  20 בינואר 1890 (בגיל 86) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 מוקד פעילות:  הרייך הגרמני 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1853)  אזרח כבוד של מינכן 
 
פרנץ פאול לַכנֶר (בגרמנית: Franz Paul Lachner;‏ 2 באפריל 1803 – 20 בינואר 1890) היה מלחין ומנצח גרמני.
ביוגרפיה

לכנר נולד בריין למשפחה מוזיקלית (אחיו, איגנץ, תאודור ווינצנץ היו גם הם למוזיקאים). הוא למד מוזיקה אצל סימון זכטר ומקסימיליאן שטדלר. הוא ניצח על תזמורת תיאטרון אם קרנטנרטור בווינה לפני שהיה לאישיות חשובה בחיי המוזיקה של מינכן, שם ניצח משנות ה-30' של המאה ה-19 בבית האופרה, בקונצרטים ובפסטיבלים שונים. הקריירה שלו הסתיימה באופן פתאומי בשנת 1864 כשתלמידו של ריכרד וגנר, הנס פון בילו, תפס את מקומו ודחק אותו החוצה. לכנר נשאר במשרתו באופן רשמי, בחופשה מתמשכת, עד שפג תוקף החוזה שלו.
יצירותיו

לכנר היה מלחין פורה וידוע-שם בתקופתו, אף כי איננו נחשב למלחין גדול. יצירתו, שהושפעה מבטהובן ומידידו שוברט, נחשבת לנאותה ומקצועית, אבל עם השנים נשכחה וכיום אך מעטים מכירים אותה. בין הגדולות בהצלחותיו היו האופרה "קתרינה קורנארו" (1841), רקוויאם ושבע סוויטות תזמורתיות (1881). הסונאטות שלו לעוגב (אופוס 175, 176 ו-177), כמו גם המוזיקה הקאמרית שלו, בייחוד המוזיקה לכלי נשיפה מעץ, הן אולי היצירות הנהנות כיום ממירב תשומת הלב, אם כי רביעיות המיתרים שלו ואחדות משמונה הסימפוניות זוכות לביצוע ולהקלטות. שיריו, שכמה מהם כתובים לטקסטים ששוברט השתמש בהם לשיריו, תרמו להתפתחות הליד הגרמני.
לקראת ביצועי "מדיאה" של כרוביני בפרנקפורט, בשנת 1855, חיבר לכנר רצ'יטאטיב במקום הדיאלוג המדובר המקורי, וגרסה זו, בתרגום לאיטלקית, שימשה ברבות מן ההפקות המחודשות וההקלטות של אופרה זו במאה ה-20.
רותם עמיחי

רותם עמיחי (נולד בשנת 2003) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי. סגן אלוף עולם (גימארייש 2024) בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל המשולב, בתרגיל שיווי המשקל ובתרגיל הדינמי.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה בבאקו שבאזרבייג'ן התחרה בתחרות הזוגות המעורבים יחד עם צליל הורביץ, והשניים סיימו במקום השישי בתרגיל הדינמי, במקום 13 בתרגיל שיווי המשקל ובמקום 13 בתרגיל המשולב.
ביוגרפיה > 2023

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2023 הוא זכה במדליית כסף בפולין.
ביוגרפיה > 2024

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2024 הוא זכה במדליות זהב בפורטוגל ובפולין.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכה במדליית כסף בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל המשולב, בתרגיל שיווי המשקל ובתרגיל הדינמי, ביחד עם תומר אופיר, ליאור בורודין ואור אברהם.
בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד

| --- | --- |

 בית ספר לרפואה
 תקופת הפעילות:  1782–הווה (כ־242 שנים) 
 תלמידים
 :  1,563 
 מיקום
 מיקום:  25 SHATTUCK ST, BOSTON, MA 02115-6027 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  42°20′13″N 71°06′14″W﻿ / ﻿42.336944444444°N 71.103888888889°W﻿ / 42.336944444444; -71.103888888889
 hms.harvard.edu
  (למפת בוסטון מוגדלת) בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד(למפת בוסטון רגילה) בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד
 
בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד (באנגלית: Harvard Medical School, או בקיצור HMS) הוא בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד וממוקם באזור הרפואי לונגווד בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית. בית הספר נוסד בשנת 1782, ובכך HMS הוא אחד מבתי הספר לרפואה הוותיקים בארצות הברית. בניגוד לרוב בתי הספר לרפואה המובילים, HMS אינו פועל בשיתוף עם בית חולים בודד אלא קשור ישירות למספר בתי חולים הוראה באזור בוסטון. בתי חולים אלו כוללים בין השאר את מכון דנה-פרבר לסרטן, בית החולים הכללי מסצ'וסטס, בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל ובית החולים לילדים של בוסטון.
היסטוריה

בית הספר לרפואה של הרווארד נוסד ב-19 בספטמבר 1782, ביוזמת נשיא הרווארד ג'וזף וילארד. חברי הסגל המייסד היו ג'ון וורן, אהרון דקסטר ובנג'מין ווטרהאוס. זהו בית הספר לרפואה השלישי בגילו בארצות הברית, לאחר בית הספר פרלמן לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה ומכללת ואגלוס לרפואה וניתוח של אוניברסיטת קולומביה.
בתחילה, ההרצאות נערכו במרתף של אולם הרווארד. הסטודנטים לא שילמו שכר לימוד אבל רכשו כרטיסים לחמש או שש הרצאות יומיות. שני התלמידים הראשונים סיימו את לימודיהם בשנת 1788.
במאה שלאחר מכן, בית הספר עבר מקומות מספר פעמים. בשנת 1810, בית הספר עבר לבוסטון. בשנת 1816, בית הספר הועבר לרחוב מייסון ונקרא המכללה הרפואית של מסצ'וסטס של אוניברסיטת הרווארד. בשנת 1847, בית הספר הועבר לרחוב גרוב כדי להיות קרוב יותר לבית החולים הכללי של מסצ'וסטס. בשנת 1883, בית הספר הועבר לכיכר קופלי. באותה התקופה צ'ארלס ויליאם אליוט מונה לנשיא הרווארד והחליט להנהיג רפורמות דרסטיות שהעלו את רמת הקבלה, יצירת תוכנית רשמית לתואר, והגדרת HMS כבית ספר מקצועי בתוך האוניברסיטה.
בשנת 1906, בית הספר עבר למיקומו הנוכחי באזור הרפואי והאקדמי של לונגווד.
בשנים 1847–1850 הריוט האנט הייתה האישה הראשונה שלמדה בהרצאות בית הספר. בעשורים שלאחר מכן מספר נשים ניסו להתקבל ללימודים ללא הצלחה. בשנת 1943 המליצה ועדת דיקן על קבלת נשים ל-HMS בהתאם לכישוריהן. ב-1945 התקבלה הכיתה הראשונה של נשים. עד 1972, כחמישית מהסטודנטים לרפואה בהרווארד היו נשים.
בשנת 1850, שלושה גברים אפרו-אמריקאים, מרטין דיליני, דניאל לאינג ג'וניור ואייזק ה. סנודן, התקבלו לבית הספר אך גורשו מאוחר יותר בלחץ חברי סגל וסטודנטים אחרים. ב-1968, בתגובה לעצומה שנחתמה על ידי מאות סטודנטים לרפואה, הקימה הפקולטה ועדה ליחסים עם הקהילה השחורה בבוסטון. באותה תקופה פחות מאחוז מהסטודנטים לרפואה בהרווארד היו שחורים. עד 1973, מספר התלמידים השחורים שהתקבלו גדל פי שלושה, ועד ל-1974 הוא גדל פי ארבעה. בשנת 2011, HMS מינה את הפרופסור האפרו-אמריקאי הראשון שלה, ולרי א. סטון. בשנת 2019 לשירה נולן הייתה האישה השחורה הראשונה שנבחרה לנשיאת הכיתה בבית הספר.
הערות שוליים

1 2 3  "The History of HMS". hms.harvard.edu. ארכיון מ-2 באוגוסט 2017. נבדק ב-3 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Morison, Samuel Eliot (1930). The Development of Harvard University since the inauguration of President Eliot, 1869–1929. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. pp. 555–594 & Preface.
↑  "History of Harvard Medicine". medstudenthandbook.hms.harvard.edu. ארכיון מ-4 באוגוסט 2017. נבדק ב-4 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The History of HMS – Harvard Medical School". hms.harvard.edu. ארכיון מ-2 באוגוסט 2017. נבדק ב-3 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Harvard Medical School — History". אורכב מ-המקור ב-5 במאי 2007. נבדק ב-25 בפברואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Countway Medical Library — Records Management — Historical Notes". אורכב מ-המקור ב-1 בספטמבר 2006. נבדק ב-25 בפברואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Beecher, Henry Knowles (1977). Medicine at Harvard : the first three hundred years. Hanover, N.H.: University Press of New England. pp. 460–481.
↑  Soucheray, Stephanie. "A friendship endures from Yale to Harvard". Yale School of Medicine. ארכיון מ-29 בינואר 2022. נבדק ב-2020-06-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nolen, LaShyra "Lash" (11 במאי 2020). "Being a 'First' Is My Great Honor. But It's Not Enough". Teen Vogue. ארכיון מ-11 ביוני 2020. נבדק ב-2020-06-11. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585410605171  BnF: cb11884830f (data)  GND: 116828-9  ISNI: 0000 0004 0378 0882  LCCN: n81139963  MusicBrainz: bb42269b-22f8-478b-8568-034a9ef1e453  NKC: nlk20050162324  SUDOC: 026639149  Trove: 1233342  VIAF: 159049506   WorldCat (עם VIAF): 159049506
בית הבאר (נתניה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  סוקולוב 17, נתניה
 מיקום:  נתניה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1927
 תאריך פתיחה רשמי:  1927 
 קואורדינטות:  32°20′32″N 34°51′38″E﻿ / ﻿32.342361111111°N 34.860638888889°E﻿ / 32.342361111111; 34.860638888889
 אתר רשמי
  (למפת נתניה מוגדלת) בית הבאר(למפת נתניה רגילה) בית הבאר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הבאר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הבאר
 
בית הבאר הוא בניין היסטורי ואתר מורשת בעיר נתניה, המשמש כמוזיאון להיסטוריה של העיר. בית הבאר ממוקם במרכז שכונת "פרדס הגדוד" בצפון נתניה.
היסטוריה

המבנה הוא שריד לחווה החקלאית "פרדס הגדוד", שהוקמה ב-1927 (שנתיים לפני היווסדה של נתניה) על ידי חמישה שותפים מיוצאי הגדוד העברי (על שמם נקרא הפרדס). הם הצליחו לקבל זיכיון מהנציב העליון לרכישת הקרקע כמשוחררי מלחמה. כיום בית הבאר משמש כמוזיאון מקיף לתולדות העיר נתניה ולהיסטוריה שלה בין השנים 1928–1948, עשרים שנותיה הראשונות כמושבה.
החווה התנהלה כיישוב עצמאי וגרו בו מספר משפחות שעלו לארץ בתקופת המנדט הבריטי. בחווה פעל בית ספר. עד לפני קום המדינה פרדס הגדוד שימש גם כבסיס לפעולות ההגנה.
כשהחווה נבנתה, בית הבאר הוצב בצידה המזרחי. החווה נבנתה כחצר מלבנית, בקומה העליונה של בית הבאר התגורר מנהל החווה. הפרדסים ניטעו סביב למתחם.
פעילויות במקום

באתר מבוצעות הפעילויות הבאות:
מרכז הדרכה וסיורים מונחים למבקרים על תולדות העיר נתניה והחווה.
צפייה בבאר המים הראשונה של נתניה שעדין פועלת ושואבת מים.
תצוגת תצלומים מתקופת עשרים השנים הראשונות של נתניה.
תצוגת חפצים וכלים אותנטיים מהתקופה שנשמרו בחדרו של מנהל החווה.
מצגת עם סרטונים על המשפחות הראשונות שהתגוררו בחווה ועל תהליך ההתיישבות, סרטון על העלייה הלא חוקית לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, קטעים שמתארים את עץ השקמה (מבין העצים העתיקים ביותר ששרדו בארץ ישראל), קטעים על טיילת העיר והים מתקופת קום המדינה.
הדרכה לילדים עם דפי פעילות. המקום משמש כחוויה לימודית עבור תלמידי בתי ספר אזוריים בעיר.
הערות שוליים

↑
מוזיאון בית הבאר נתניה, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
↑  בית הבאר נתניה, באתר www.netanya.co.il
בית הבאר שהוצב בצידה המזרחי של החווה
באר המים בבית הבאר