stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספינות הסער
מלחמת ששת הימים

חיזוק ודחיפות צורך המבצעי - המלחמה פרצה בעיתוי מפתיע למדינת ישראל. חילות הים הערביים כבר היו מצוידים ברכש חדש, לרבות ספינות טילים, אך לחיל הים לא היו עדיין ספינות הסער. לחיל הים לא היו עדיין טכנולוגיה עדיפה, ולא כמות מספקת של כלי שיט ליצירת עדיפות, אפילו זמנית ומקומית. מפקד חיל הים חשש מתקיפה מתואמת מצרית-סורית, וקיבל אישור לפעילות התקפית של הקומנדו הימי. פעילות הקומנדו שנעשתה הרחק מחופי ישראל לא הניבה תוצאות, אבל השיט לישראל לא הופרע. לאחר שהתברר הניצחון האווירי, הוסר החשש מתקיפת חופי ישראל. במלחמה זו הוכח על דרך השלילה, הצורך בספינות הסער והדחיפות במימוש התוכנית. במלחמה לא התגלה לחיל הים דבר חדש שלא ידע קודם. למרות מדיניות המימוש המהיר שננקטה, בניית כלי שיט ופיתוח אמצעי לחימה חדישים חייבו את הזמן שנדרש לכך.
לאור ההצלחה המהירה של חיל האוויר וכוחות היבשה, נראו ביצועי חיל הים כבטלים. שלוש פעולות של הקומנדו הימי שהוחל בביצוען בסוריה, לא הגיעו למצב מימוש. פעולות התקיפה של הקומנדו הימי במצרים לא הטביעו מטרות. בעקבות חוסר הקשר עם הצוללים באלכסנדריה הוציא חיל הים משחתות לחילוץ אלטרנטיבי. החילוץ לא היה מתוכנן קודם, אך משנודע שלוחמי שייטת 13 נפלו בשבי, הן הוחזרו.
כתוצאה מהצטברות רצף טעויות, ביום השלישי ללחימה, הותקפה בשוגג האונייה האמריקאית "ליברטי". באונייה נגרם אובדן חיים מצער, ולישראל נוצר נזק תדמיתי וחוסר אמון מתמשך מצד גורמים בארצות הברית.
בקשות הסיוע האווירי שהגיעו למטה הכללי מחיל הים בלילה הראשון ושיגור המשחתות הבלתי מתוכנן לחילוץ צוללים שאבד עימם קשר בנמל אלכסנדריה, המחישו למטה הכללי את פוטנציאל ההסתבכות בפעולות חיל הים, בפרט עם הקומנדו הימי. בתודעת אלופי המטכ"ל כולל יצחק רבין, נצרבה המסקנה שפיקוד חיל הים אינו מעריך נכון את המציאות, ולוקח סיכונים מעבר לצורך. היה בכך חיזוק להערכה מטכ"לית קודמת, שאין צורך לשתף את חיל הים במלחמה, אך תוכנית בניית ספינות הסער הייתה בשלב מתקדם, ולא ניתן היה להתערב בה.
מלחמת ששת הימים > ספינות סער לים סוף

בעקבות המלחמה נפתח ים סוף לכל אורכו, מהעיר סואץ ועד מצרי באב אל מנדב, לפעילות ישראלית. שר הביטחון משה דיין חזה את הפוטנציאל בקשר עם המזרח, והחליט שעל חיל הים לפעול בים סוף. הוא דרש שחיל הים יעביר שש ספינות סער לים סוף, ובים התיכון "יסתדרו עם מה שיישאר". מבחינה אסטרטגית נראה לפיקוד חיל הים שפיצול הכוח - שעדיין אינו מספיק לים התיכון - בין שתי הזירות ייצוֹר חולשה וכישלון. שלמה אראל השיב שהפעילות בים סוף תעשה רחוק מנמל הבית, ותדרוש כלי שיט גדול יותר. באותה עת כבר החלה להתגבש המסקנה שספינות סער 2 וסער 3 קטנות במקצת וגם לפעילות בים התיכון תידרש ספינה גדולה יותר.
דיין שוכנע בצורך להגדלת הכוח, אך הרמטכ"ל חיים בר-לב, שלא היה שותף לחזונו של דיין בנושא ים סוף, התנגד. התקיים דיון בממשלת האחדות הלאומית, בראשות לוי אשכול אליו הביא שלמה אראל את עמדת חיל הים. דבריו של בר-לב באותו דיון מאפיינים את עמדת המטה הכללי גם לתקופות מאוחרות יותר: ”המלחמה לא תוכרע בים. המלחמה תהיה קצרה וההכרעה בה לא תלויה באספקה מהים. תפקיד חיל הים הוא להגן על חופי המדינה בעזרת חיל האוויר, ויש מספיק כוחות למטרה זו.”
אנשי התכנון של מספנת לורסן הוכנסו שוב לתמונה. הם הציגו תכנון לספינה גדולה יותר בעלת מערכת הנעה זהה וקווי גוף דומים. מספנות ישראל היו מוכנות לקחת על עצמן את בניית שש הספינות שהוגדרו כדגם סער 4. בספינות אלה הוכנסו שיפורים שנלמדו בהפעלת ספינות הסער מדגמי 2 ו-3. מערכת ההנעה הזהה יצרה יעילות בתחזוקה, אך בכלי גדול יותר הניבה מהירות נמוכה. על מנת להשיג את אותה מהירות הועלתה הצעה לעבור להנעה בטורבינות גז. דיון מיוחד התקיים בנושא ומפקד החיל בוצר החליט על מערכת ההנעה המוכרת. ספינות הסער 4 יכלו לפתח מהירות קבועה של 30 קשר, אך המהירות המרבית ירדה ל-35 קשר, לעומת 40 קשר של הספינות מדגמי סער 2 ו-3. אח"י רשף הושקה ב-21 בפברואר 1973 בטקס ממלכתי על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר, ואחותה אח"י קשת הושקה ב-21 אוגוסט 1973, על ידי סוניה פרס. שתי הספינות נועדו לצאת ב-15 באוקטובר 1973 להקיף את יבשת אפריקה בדרכן לזירת ים סוף. פריצת המלחמה ב-6 אוקטובר מנעה את הפלגתן, והן השתתפו במלחמת יום הכיפורים בזירת הים התיכון.
אל"ם ישראל אביר מחיל הים, חיים שחל ממספנות ישראל ושמואל אלקון מהתעשייה האווירית זכו בשנת 1973 בפרס ביטחון ישראל ”על תרומתם המכרעת לפיתוח ספינת טילים דגם סער 4 - אח"י רשף, אשר הוסיפה ממד נוסף לחיל הים”.
צבירת הכוח

לאחר מלחמת ששת הימים נקרא אל"ם אברהם בוצר לשוב מלימודים אקדמיים לתפקיד ראש מחלקת ים. בוצר קיבל את הפיקוד על החיל משלמה אראל בספטמבר 1968. בתקופתו משימות חיל הים גדלו מאוד - נוספו חופי סיני בים התיכון ובים האדום. מלחמת ההתשה עם מצרים ובגזרת נהר הירדן חייבה פעילות קרבית רבה. עיקר הפעולות נעשו על ידי שייטת 13 ויחידה הצלילה ההגנתית 707. אמצעי החיל המצומצמים החלו לגדול עם הגעת ספינות הסער, אשר שולבו בפעילות מלחמת ההתשה בעיקר בהובלה ואיסוף כוחות לפעולות הקומנדו.
טיבוע המשחתת אילת הבהיר שיש לתת קדימות לפיתוח אמצעי הגנה נגד טילי הסטיקס. אל"ם חרות צמח ריכז פיתוח מערכות אלה ללוחמה אלקטרונית. המצאותיו של צמח ואנשיו גובו במימון ובדחיפה שנתן להם מפקד החיל.
ספינות הסער הגיעו לישראל החל מדצמבר 1967 ועד דצמבר 1969. מערכת הנשק הראשונה הייתה מוכנה להרכבה רק בהגעת הספינה החמישית אח"י חיפה (ס-322). במהלך אותה שנה נבנתה שייטת ספינות הטילים תחת פיקודו של אל"ם הדר קמחי והחלו אימונים לקראת קרב הטילים. השאיפה הייתה לתאם תקיפה מרוכזת של ספינות רבות על כוח האויב, כאשר הפער בטווח הטילים לטובת האויב היווה את הבעיה העיקרית. עקרונות הוחדרו כהוראה מחייבת כמו ”הקרב יגמר כשכל כלי השיט של האויב יושמדו.” יחידת הלחימה המזערית הוגדרה - זוג ספינות סער. הייתה הערכה שהאויבים יעדיפו להגיע בלילה, כאשר האיום האווירי עליהם מופחת. על כן תורת הקרב התגבשה בהנחה שהלחימה תיעשה בלילה.
הטמעת תורת הקרב בתרגילים ובים ובמתקן הטקטי, שנבנה בבה"ד חיל הים ותחקורם בצורה מושכלת יצרו שפה משותפת בין המפקדים ואפשרה מענה למצבים מתפתחים.
צבירת הכוח > קשיי היציאה משרבורג

שבע הספינות הראשונות יצאו לישראל כאשר הושלמה בנייתן וניסויי הים. כמות הדלק לא הספיקה להפלגה ישירה, לכן נכנסו בדרכן ארצה לתדלוק בנמל גיברלטר ובנמל אוגוסטה בסיציליה.
בתחילת 1969 הורחב האמברגו הצרפתי וכלל את אספקת הספינות לישראל. כדי לא ליצור בשרבור בעיית תעסוקה, הממשל הצרפתי אפשר את המשך הבנייה במספנות. ההחלטה על הרחבת האמברגו הגיעה לאלוף מרדכי לימון, ראש משלחת משרד הביטחון בצרפת. באותה עת הייתה הספינה השישית אח"י עכו בפיקוד יעקב ניצן ועליה מפקד השייטת הדר קמחי בדרכה לארץ. הספינה השביעית אח"י סער התכוננה להפלגות ניסוי ועגנה במעגן הצי הצרפתי. אזהרתו המוקדמת של לימון, אפשרה לצוות הישראלי להעביר את אח"י סער הליך שחרור מהמכס. הספינה, בפיקודו של סא"ל משה טבק, יצאה לדרך בשבת 4 בינואר 1969 אחרי הצהריים. למחרת נפגשו הספינות בנמל גיברלטר. סא"ל שבתאי לוי הצטרף לאח"י סער והספינות המשיכו לחיפה. מפקד השייטת הדר קמחי חזר לשרבור וזומן לשיחת נזיפה הפגנתית של האדמירל הצרפתי.
ספינות שרבורג - במהלך 1969 הושלמה בניית חמש הספינות האחרונות. חיל הים נערך למילוט הספינות מהאמברגו הצרפתי. במבצע חשאי ימי ולוגיסטי שקיבל את השם מבצע נועה, הפליגו הספינות לים הסוער, בליל חג המולד, 25 בדצמבר 1969, בפיקודו של המש"ט הדר קמחי. במהלך הפלגתן בים התיכון הספינות תודלקו פעמיים, וב-31 בדצמבר 1969 הגיעו הספינות ארצה. בכך הושלמה הגעת כל 12 הסטי"לים שנבנו בשרבור לישראל.
הכשרת לוחמי הספינות

בנוסף לפעילות בתחום הבנייה והרכש, מפקד חיל הים אברהם בוצר ייחס חשיבות רבה להקניית ביטחון למפקדי ספינות הסער. בעבר הציב חיל הים במשחתות מפקדים בכירים ומנוסים - בדרגת סא"ל. לפיקוד על ספינת הסער, שהייתה קטנה ממשחתת, נקבע תקן רס"ן. קציני-ים בדרגות סרן ותיק או רס"ן שנבחרו על ידי מפקד השייטת, הובאו לאישור מועמדותם למפקד חיל הים. לאחר שאושרו הפליגו כשלושה חודשים בספינות כ"מתמחים", עברו בחינה בתורת הקרב, ומבדק בניהוג ספינה.
ספינות הסער נבנו קטנות על מנת שתהיינה זולות. מצב הים בזירה הטיל מגבלות בהפעלתן. מפקדי ספינות הסער הצעירים, שהיו מנוסים פחות ממפקדי המשחתות, עמדו בפני יותר מצבי החלטה. אברהם בוצר קבע מדיניות שהחלטות לגבי מצב הים נעשות בלב ים, ונתן גיבוי למפקדים גם כאשר אירעו תקלות. מדיניות זאת לא הייתה מקובלת בצבא היבשה ומפקד חיל הים אברהם בוצר נדרש להתעמת על כך. אנשי ים בעולם קיבלו בהערכה את המדיניות הזאת. כך העמיד בוצר את דור המפקדים של הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. מערכת המיון עמדה במבחן השנים עם חריגות מעטות, ומפקדי ספינות הסער זוכים להערכה רבה.
צוות ספינת הסער כלל 40 איש מתוכם שבעה קצינים. בספינות סער 4 עלה הצוות ל-45 איש ובסער 4.5 ל-50 איש. התיאום ומהירות התגובה הנדרשים להפעלת מערכות הספינה בקרב, חייבו שכל אנשי הצוות יהיו בשירות סדיר (חובה וקבע), שהתמחו ב-10 עד 13 מקצועות צבאיים שונים. ארגון הצוות נעשה בחלוקה לשלוש מחלקות: מחלקת נשק - להפעלת הטילים והתותחים, מחלקת גנ"ק - להפעלת מכשירי הגילוי, הניווט והקשר להשגת התמונה הימית, ומחלקת מכונה להפעלת מערכות ההשטה. לתחזוקת הציוד האלקטרוני רוכזו הטכנאים במחלקה נפרדת - אלקטרוניקה. לוח הארגון הספינתי, שהיה אחיד בכל הספינות, הציג את איוש המוצבים בעמדות הקרב. הצבת אנשי הצוות במוצבים היה קבוע. איש הצוות התקדם לתפקיד תובעני יותר על סמך רכישת ניסיון בתקופת השירות.
כל הקצינים היו בוגרי קורס חובלים. מפקדי המחלקות עברו קורס מתקדם לקציני מחלקות. לכל קצין מחלקה היה סגן. את תפקיד סגן מפקד הספינה מילא הבכיר מבין קציני מחלקות הסיפון - נשק או גנ"ק - בנוסף לפיקוד על מחלקתו. בזמן חירום צורף לכל ספינה קצין בכיר יותר, שבלוח הארגון תיפקד כקצין גשר בכיר, והיה גם מיועד להחליף את מפקד הספינה, אם יבצר ממנו למלא את תפקידו. ימאי הספינות כינו את עצמם "סטי"לנים" עד שאל"ם מיכאל ברקאי, מפקד שייטת ספינות הטילים בעת מלחמת יום הכיפורים, החל להשתמש במושג "לוחמי הסטי"לים" וכך נשאר.
הכשרת לוחמי הספינות > תורת הקרב והטמעתה

נושא לוחמת הטילים היה חדש והיו הרבה נושאים ללמוד ולתרגל. מפקד השייטת הדר קמחי פרסם את "תורת הקרב לספינות סער" עם הוראות מחייבות להתנהגות במצבי הקרב. מדיניות בניית האמון שנקט בוצר ואישיותם של מפקדי שייטת ספינות הטילים, הדר קמחי ושבתאי לוי, יצרו את סגנון התחקירים שקוימו אחרי כל אימון בנוכחות קציני השייטת. מפקדים וקצינים הציגו את מעשיהם בדיוק רב וספגו ביקורת בנוכחות כל חבריהם. הם העדיפו לבקר את עצמם מלהמתין לביקורת של אחרים. הסגנון היה של למידה ותיקון טעויות ללא התחשבנות עם מי שטעה. במשך שנים רבות היווה התחקיר השייטתי, תחקיר אמת והמוסד החשוב ביותר לקידום השליטה בכוח, פיתוח והטמעת תורת הקרב. סגנון התחקיר היה בעל חשיבות רבה בהטמעת נוהלי הקרב, כי ”איכות התחקיר היא איכות היחידה ומותנה במנהיגות המפקד.”
מתקני ההדרכה - מערכות הטילים נבנו עם אפשרות לדימוי השיגור ובקרת הטילים לצורך אימון. מצב הדימוי עזר מאוד לתרגול ולהקניית מיומנות בניהוג הטיל. בבה"ד חיל הים נבנו מתקני אימון מתקדמים וביניהם: מתקן אימון למערכת הנשק שאפשר הכשרת צוות הקרב וימאים חדשים המיועדים לספינות הסער. וגם מתקן תרגול טקטי, בו אפשר היה לדמות מצבים בזירה הימית ולתרגל מפקדים וצוותי מרכז ידיעות קרבי בישום תורת הקרב. התרגולים במתקני הדימוי ובעיקר התחקירים הקפדניים בסיום כל תרגיל, היוו מרכיב חשוב בהטמעת תורת הקרב והכנה לקרבות הטילים.
הכשרת הצוותים - המכשירים והמערכות לתפעול היו מסובכות יחסית למערכות במשחתות ובטרפדות ממלחמת העולם. אנשי הצוות של ספינות הסער נדרשו ללמוד ולתרגל את הפעלת המכשירים ונוהלי מערכות הנשק. ימאי הספינות חולקו בין כ-10 מקצועות שונים. בכל מקצוע נעשתה התמחות. נקבעו מבחני הסמכה ושלבים מקצועיים שהיוו תנאי לעליה בדרגה. הכרת מערכות הספינה זכתה לכינוי "חפרפרת" לציון סיורי מעקב הקווים בנבכי כלי השייט. שיטה אחרת שננקטה הייתה "הפלגת רציף" בה אוישו כל העמדות והופעלו כל המכשירים למעט מערכת ההנעה. השינון והתרגול הרב, הוכיחו עצמם כאשר נדרשו לביצוע מתואם ומדויק, בפרק זמן קצר ביותר נוכח אויב. בשעת המבחן לא היו הפתעות טכניות. כל הפעולות שננקטו היו לפי הנוהלים ששוננו ותורגלו.
מלחמת יום הכיפורים

מתוך 14 ספינות הסער, שהיו בסדר הכוחות של חיל הים בפתיחת מלחמת יום הכיפורים, אח"י עכו נמצאה בשיפוץ ארוך, ולא ניתן היה להשמיש אותה בכדי שתיקח חלק בלחימה. שתי ספינות היו עדיין בתצורת סער 1 ולא נשאו טילים. משימת חיל הים הייתה הגנת החוף וזאת על פי פקודת סלע הצה"לית. אולם מח"י אלוף בנימין תלם ידע כי אסור להמתין עד שהאויבים ירכזו מאמץ ויגיעו בכוח משותף. לפיכך יש ליזום קרבות עם עדיפות מקומית של כוחותינו. שתי הגזרות היו קריטיות: בנוסף למתקפה הסורית ברמת הגולן, הצי הסורי היה ערוך קרוב יחסית לחיפה ובגזרה המצרית נפתחה מתקפה כללית. מאחר שלא ניתן היה להתעלם מאחת הגזרות, בלילה הראשון פוצל כוח ספינות הסער לשתי הזירות. בעוד שבזירה המצרית נשלח כוח להגנת חוף צפון סיני, נשלח כוח אחר לחוף הסורי.
האלוף תלם החליט על יוזמה התקפית בזירה הסורית. בכך מתח את גבול סמכותו מול המטה הכללי, שהגדיר לחיל הים את משימת הגנת החוף. תלם קיבל את ההחלטה, על סמך הכרה מלאה בטכנולוגיה העדיפה של ספינות הסער, ובטח באיכות המפקדים והצוותים שיעשו את הדבר הנכון. היוזמה ההתקפית אושרה בדיעבד על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר. כבר בקרבות הראשונים הופגנה העדיפות הטכנולוגית של ספינות הסער שפגעו ולא נפגעו. למצרים ולסורים לא היה לכך מענה, וציי האויב הסתגרו בנמלים. עקב מעורבות פעילה של הצי הסובייטי בהעברת הספקה למצרים וסוריה, לא ניתן היה לנצל את השליטה שהושגה לחסימת הנמלים. היא הופגנה בהבערת מכלי דלק ומטרות משניות לאורך החוף. כאשר התברר כי כוח שריון סורי רותק להגנת החוף, מחוץ לגזרת ההתכתשות ברמת הגולן, נדרש חיל הים להתמיד בלחץ בגזרת החוף הסורי. הלחץ היה יעיל עד כדי כך ששר ההגנה הסורי התבטא ”קצב התקיפות שלהם מראה על טעות בהערכות המודיעין לגבי גודלו של הצי הישראלי”.
קרבות הטילים נערכו בקרבת החוף הסורי והחוף המצרי. ההשקעה בשינון ותרגול תורת הקרב הוכיחה עצמה. עם זאת רק פעם אחת נעשתה היערכות לפי התורה ואז התברר כי המטרות אינן ספינות אויב. בכל יתר הקרבות החלו מתוך מצבי ביניים והסתיימו במרדף אחרי ספינות האויב. לזכות שייטת הסטי"לים נזקפו טיבוע ודאי של עשר ספינות אויב, מתוכן שישה סטי"לים, וכן פגיעה במטרות בחוף, לרבות במכלי דלק בסוריה. בשלהי המלחמה עברו ספינות הסער לפעולה במרכז הים התיכון כדי לאבטח את השיט לישראל. נוצרה הזדמנות לפגוע במשחתות המצריות שסיירו בלב ים. אך ראש הממשלה גולדה מאיר מנעה את תקיפתם. הסיבה לכך הייתה שהשיחות להפסקת האש, שכבר הייתה רצויה לישראל, היו בשלב מתקדם. וכן גם העיקרון להימנע מפתיחת לחימה מחוץ לטווח הפעולה של מטוסי חיל האוויר.
לאחר מלחמת יום הכיפורים > משמעות הניצחון הימי

משמעות הניצחונות בקרבות הטילים התקבלה בצורה שונה על ידי המעורבים בביטחון ישראל ברמות השונות.
פיקוד חיל הים - הסיק שהחיל השיג את מטרתו, סיפק ביטחון לתושבי ישראל בחוף הים, ואפשר הובלת מטענים אל ישראל וממנה בלא הפרעה בים התיכון. כל זאת תוך עמידה בקריטריונים הצה"ליים של מהר, חזק ובאופן אלגנטי. יתרה מכך, ללא אבדות בקרבות הטילים ומעט אבדות במבצעים האחרים. החיל הפך לגורם המשתתף במלחמה באופן פעיל ולא מיועד רק למשימות ביטחון שוטף ומבצעים עלומים. הוכח שהחזית הימית קיימת, לא ניתן להתחמק ממנה וגם בה ניתן וצריך להגיע להישגים.
המטה הכללי - כבר בימים הראשונים הביאו ההצלחות בקרבות הימיים לשינוי עמדה. החזית הימית נפתחה כי לא ניתן היה להתעלם ממנה וניתן להגיע בה להישגים. לאחר המלחמה נכנס לתפקידו הרמטכ"ל רב-אלוף מרדכי גור שהעריך מאוד את חיל הים, והיה מוכן להשקעות בו. גור ראה את פעילות חיל הים בתקופת המלחמה, ממקומו כנספח הצבאי בוושינגטון והבחין בהערכה שהתגבשה אצל אנשי הצי האמריקני. בתקופת פיקודו של מרדכי גור אושרו תוכניותיו של חיל הים להתעצמות. גם לאחר תקופת גור תמכו מרבית הרמטכ"לים בתוכניות חיל הים, כאשר נראו להם ניתנות לביצוע. רב-אלוף רפאל איתן טבע את האימרה ”מעולם לא נוצח עם ששלט בים”. ברם, חלק מהמפקדים בצה"ל עדיין סברו, שלעליונות בים אין השפעה על הקרבות ביבשה. לכן כאשר יש להחליט בין מערכת לחימה ימית ליבשתית או אווירית, אין להעניק עדיפות למערכת הימית.
ממשלת ישראל - משמעות הניצחון במניעת השלמת המצור הימי הייתה ברורה. שר הביטחון משה דיין שבע נחת מהחלטתו לבנות ספינות טילים לים סוף והכיר בחיוניותן למהלך המלחמה גם בים התיכון. הניצחונות בקרבות הטילים היוו הפתעה נעימה לאור הציפיות הנמוכות שהיו לו מחיל הים. עוד במהלך המלחמה שיבח שר הביטחון את מפקד חיל הים, בעיקר בגלל הלחץ שגרם על הפיקוד הסורי, אף כי בפעילות זו נפגעה אוניית סוחר רוסית. דיין היה זה שיזם בניית ספינות סער 4 לים סוף ולאחר המלחמה יזם בניית 6 ספינות סער 4 נוספות, כדי להציבן גם בים התיכון בנוסף לים סוף.
מדינות העולם - תוצאת קרבות ימיים פשוטה יחסית וקלה להבנה. המשמעות שישראל מדינה בעלת עוצמה ימית. היא אמנם ממוקמת בקצה המזרחי של הים התיכון, אך נתיבי הים אליה פתוחים. ישראל ודאי תשמח לשיתוף פעולה אך אינה זקוקה להגנה. בארצות הברית עלה מעמד חיל הים בדירוג הטכנולוגי ואושרו טילי הרפון למסירה לישראל. פער טווח הטילים שהיה לטובת הערבים נסגר. הדבר לא מנע המשך פיתוח גבריאל ארוך טווח.
האויבים הפוטנציאליים - למרות יכולתם לרכוש אמצעים מתקדמים וחידוש המלאי שאבד במלחמה, בתחום הימי נוצרה הרתעה מפני כוחו של חיל הים הישראלי ומסקנה כי מצור ימי על ישראל חסר תוחלת.
לאחר מלחמת יום הכיפורים > לקחים נוספים

שיתוף מטוסי תקיפה - יעילות הטיל המתביית כנגד ספינות האויב הייתה גבוהה לעומת החימוש האווירי באותה עת שהיה פצצות פשוטות. הועלתה אפשרות להפעלת מטוסים כדי להתגבר על פער טווח הטילים. מפקד השייטת, הדר קמחי, שבנה את תורת הקרב, שאף להשתמש במטוסי תקיפה, תוך כוונה שאלה יוזמנו בעת ההיערכות ויתקפו בעת ההסתערות. צוותי הספינות למדו והתאמנו בהקמת קשר עם מטוסים והכוונתם למטרה בים. חיל האוויר לא התלהב לשלב מטוסים לתקיפת כלי שיט בלילה כאשר סיכויי הפגיעה קטנים.
הבסיס כמכפיל כוח - בעת המלחמה תפקדה המערכת הלוגיסטית החילית ובעיקר בסיס חיפה ומספנת חיל הים, לחימוש והשמשת ספינות הסער שחזרו מהים. הפעילות נעשתה בצורה יעילה ומהירה. בחלק מימי הלחימה ספינות שחזרו מהים בבוקר חומשו, תקלותיהן תוקנו והן הפליגו לקראת ערב לפעולה נוספת.
לוחמה נגד צוללות - במלחמה נעשה שימוש בספינות הסער נגד צוללות, אך לא נלמד לקח חד משמעי. ספינות סער 1 וסער 2 פעלו מול צוללות מצריות שהתגלו מול חופי ישראל. בתנאי הים התיכון היו אז מתגלות הרבה מטרות שווא, בסונאר של ספינות הסער. באחד המקרים נתגלתה מטרה שהוערכה כאמיתית, נורו טורפדות נצ"ל שהתפוצצו מפגיעה בקרקעית אך הצוללת המצרית לא נפגעה. היא הצליחה להתחמק, אך לא ירתה טורפדו - אין ביטחון מלא שהייתה זו אכן צוללת. הצוללות המצריות הוחזרו לקוי סיור מול החוף המצרי. לא ברור אם הדבר נעשה עקב פעולות ספינות הסער נגד צוללות, או בגלל ההתמדה ביוזמה ההתקפית של ספינות הסער בחופי מצרים.
תותחי אוטו מלרה 76 מ"מ הופעלו במרבית הקרבות אך סבלו מתקלות ונתקעו פעמים רבות באמצע הקרב. בסער 4 הורכבו שני תותחים שהיוו גיבוי אחד לשני. תותחים אלה היו מסדרה חדשה וסבלו פחות מתקלות. תותחי 40 מ"מ הופעלו מספר פעמים במלחמה, בדרך כלל ללא תקלות, אבל נראה כי כוח המחץ של ה-76 מ"מ עדיף עליו בהרבה. לא נרכשו תותחי 40 מ"מ נוספים לחיל הים.
מספר אנשי הצוות - צוות ספינת סער מונה מעל 45 איש. היות שהמלחמה הסתיימה בלא שנפגעה אף ספינת סער, לא נוצרה דחיפות להקטנת גודל הצוות. היפגעות יחידת לחימה אחת עלולה לגרום למספר נפגעים רב. נראה כי ההתקדמות הטכנולוגית והמחשוב מאפשרים הקטנת צוות התפעול.
המשך בניין כוח לחימת השטח

לאור ההצלחה המרשימה של ספינות הסער בקרבות הטילים, היעילות של ספינות סער 4 במשימות הליווי וההפלגות הארוכות שנעשו ב-1974 מסביב אפריקה וב-1976 לארצות הברית, ניתן היה לראות בהן את כלי השיט המתאימים ביותר להמשך הצטיידות ולהתרכז בתחומי האמל"ח לשמירת העדיפות הטכנולוגית. למרות זאת נעשתה על ידי פיקוד החיל פעילות רבה לחיפוש גופי כלי שיט אחרים. כלי שיט אלה בחלקם יושמו בסטייה מהעקרונות המוכחים של ספינות הסער.
המשך בניין כוח לחימת השטח > פרויקט זיוונית

לאחר הניצחון במלחמת יום הכיפורים, נושא בנין הכוח המשיך להעסיק את פיקוד החיל, שנערך להמשך המאבק בים. מפקד החיל בנימין תלם וסגנו מיכאל ברקאי נתנו משקל רב ללקחי מלחמת יום הכיפורים, שהצביעו על הצורך בהגדלת מספר יחידות הלחימה. כן הסיקו שמהירות מרבית גבוהה יותר תאפשר למנוע בריחת מטרות.
השינוי היחידי מהתפישה הבסיסית למעשה כבר נעשה. לא עוד ספינות מדגם אחיד, אלא מחצית הכח מדגם סער 4 כספינות גדולות ומחצית ספינות קטנות יותר. את הספינות שנבנו בשרבור, תכננו להחליף ב-18 סנפיריות. הסנפירית הייתה קטנה מכדי לשאת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ לכן נרכש תותח 30 מ"מ דו-קני בהנעה חשמלית תוצרת חברת אורליקון. מהירותן המרבית תוכננה להיות כ-50 קשר.
באותה עת נעשה בארצות הברית פיתוח של סנפיריות למטרות צבאיות. החברה האמריקאית נורת'רופ גרומן הציגה יכולת שלא הייתה מוכחת והצליחה למנוע מישראל מידע על מגבלות והקשיים בהפעלתו של הדגם הראשוני, שהוגש לבחינת הצי ומשמר החופים האמריקני ונדחה. הרמטכ"ל מרדכי גור אישר בניית שני כלים עבור חיל הים לבחינה ברמת אב טיפוס.
מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם וסגנו תא"ל מיכאל ברקאי שוכנעו שהסנפיריות הן כלי שיט זול ואמין. הן יהיו זולות ולכן ניתן יהיה להגדיל את כמות יחידות הלחימה מ-12 ל-18 יחידות. החוזה עמד על כך שהמשך הבניה יעשה במספנות ישראל.
במסגרת פרויקט זיוונית נבנו שני כלים לבדיקות אב טיפוס: הראשון בחברת נורת'רופ גרומן ארצות הברית והשני במספנות ישראל. החוק האמריקאי מאפשר בפרויקט פיתוח להעלות את המחיר. חברת נורת'רופ גרומן העלתה את המחיר במהלך בניית אבי הטיפוס פי 10 מהמחיר הראשוני. לכלים היו תקלות טכניות חוזרות ונשנות, יותר מהצפוי לאב טיפוס. המהירות הגיעה רק ל-45 קשר אך לא זו היוותה הבעיה.
נקודת ההחלטה הגיעה במשמרתו של מפקד חיל הים מיכה רם. הוברר לו כי מחיר הבנייה הגבוה ועלות התחזוקה השוטפת, לא יאפשרו לרכוש מהן מספר רב של יחידות לחימה. כושר שהייה בים קצר יחסית לצורכי משימות ביטחון שוטף, הגביל את התועלת מהסנפיריות. עקב זאת הבדיקות הופסקו, הסנפיריות שירתו בשנים 1982–1991 ונגרטו לאחר הוצאתן משירות.
לאחר סגירת הפרויקט פיתחה מספנות ישראל ובנתה על חשבונה אבטיפוס של ספינה מהירה בשם שלדג, אשר ניתן היה לקבל בה את כל מה שנדרש מהזיוונית, אך באותה עת לא יועדה להוות יחידת לחימה שטח, אלא לסיורי ביטחון שוטף בלבד.
המשך בניין כוח לחימת השטח > המסוק הימי

בציי העולם הופעלו זמן רב מסוקים ללחימה בצוללות. מפקד חיל הים מיכאל ברקאי, יזם הפעלת מסוק לצורכי גילוי וזהוי מטרות בקרב הטילים. במהלך המגעים עם חיל האוויר התבררו מגבלות המעטפת להנחתת מסוקים על ספינת סער ונעשתה פעילות מקבילה לאיתור כלי טיס בלתי מאויש.
בשימוש הצי האמריקני היה אז מסוק לא מאויש לנשיאת טורפדו נגד צוללות - מסל"ט,(אנ'). מפעל התעשייה האווירית בצפון ירושלים רכש אותו וניסה ליישם נשיאת מטען ייעודי לגילוי אוניות, אך הפיתוח לא עלה יפה.
ההערכה הייתה כי לפיתוח מסוק ללא טייס ידרשו מספר שנים וחשוב למערכת לתרגל פעילות עם פלטפורמה אווירית. בירכתי אח"י תרשיש (סער 4) נבנה מנחת מסוקים והחלו ניסויי הנחתת מסוק. שתי ספינות שנמצאו אז בבנייה תוכננו מחדש לנשיאת מסוק מאויש. גוף הספינה הוארך ב-4 מטר, הותקן משטח נחיתה בירכתיים ומוסך סגור במרכז הספינה (האנגר). הגדלת אורך הספינה נעשתה ללא שינוי בשטח החתך הטבול. על כן המשקל הנוסף של הספינה אוזן ללא הגדלת העומס על המנועים.
עד אז לא היה תקדים בציי העולם להנחתת מסוק על כלי שיט כה קטן ובגובה סיפון כל כך נמוך, פחות משני מטר. גם מבנה ההאנגר היה קרוב מאוד למדחפי המסוק בנחיתה. האלוף ברקאי שידע זאת, הטיל על מחלקת אמל"ח לאפיין ספינת פיקוד בגודל 650 טון שתישא שני מסוקים או מסל"טים. הפרויקט נשא את השם "אירית". האפיון הושלם ואושר על ידי מפקד החיל.
הספינות המוארכות שהוכנו לקליטת מסוק, נקראו דגם סער 4.5 "חוחית". הן אפשרו לבצע באוגוסט 1984 ושוב ביולי 1985 תקיפת יעדי מחבלים במרחק גדול מישראל במסוקי תקיפה מסוג MD 500 דיפנדר. הספינות היו קטנות מלהוות פלטפורמה יציבה להנחתת מסוק בים גלי. הן נמכרו למקסיקו ב-2004 לאחר תקופת שירות ארוכה של 24 שנים בחיל הים.
המסוקים הימיים הראשונים ששירתו בחיל הים היו מדגם "דולפין". ב-1986 נחת לראשונה מסוק "דולפין" על סטי"ל מדגם "חוחית". במסוק המאויש נעשה שימוש בתרגילים ובסיורי שליטה ימית, מבלי שתיפתר בעיית שרידותו באזורי לחימה. ב-16 בספטמבר 1996 נפל מסוק למים בעת תרגיל וצוותו שמנה שלושה אנשים נספה. התאונה נגרמה כנראה עקב ורטיגו - אובדן התמצאות של הטייס בין שמים וים - תופעה נפוצה בלילה בלב ים. האבדות מהנפילה המחישו את בעיית המסוק המאויש בים.
בהמשך, הופעל מקורבטה סער 5 מסוק יורוקופטר AS-565 פנתר שהחליף את מסוק הדולפין וזכה לכינוי "עטלף". בליל 3–4 בינואר 2022 נפל מסוק עטלף למים בקרבת חיפה ושני הטייסים נספו.
המשך בניין כוח לחימת השטח > לחימה נגד צוללות

טווחי גילוי צוללות באמצעות הסונאר של ספינות הסער היו קצרים מאוד. צוללת אויב יכלה לגלות אותן בטווח רחוק, ואף לשגר נגדן טורפדו לפני שהתגלתה. בין היתר נבע הדבר מתופעה של שכבת מים עליונה חמה האופיינית לים התיכון. צוללת שיורדת מתחת לעומק השכבה אינה מתגלה. על כן נרכש בארצות הברית מכשיר סונאר הנגרר מאחורי הספינה ויורד לעומק מתחת לשכבת המים העליונה. בתחילת שנת 1979 הורכב סונאר בירכתי ספינות הסער 2 וטווחי הגילוי לצוללות שולשו. ספינות הנצ"ל (נגד צוללות), כפי שנקראו, המשיכו לשמור על כושר ירי טילים וקיבלו גם טילי הרפון. עם הוצאת ספינות אלה משירות, הוסבו ארבע ספינות מדגם סער 4 לספינות נצ"ל: תותח ה-76 מ"מ בירכתי הספינה הוסר ובמקומו הותקן הסונאר הנגרר. ספינות אלה נקראו "סער 4 נצ"ל". ב-2008 הוסבו באותה דרך שתי ספינות מדגם סער 4.5 - נירית לספינות נצ"ל ונקראו דגם "נירית נצ"ל".
המשך בניין כוח לחימת השטח > העדפת התגוננות מטילים על תותחי השטח

הערך של מערכת נשק נמדד לפי יכולת גרימת הנזק שנובע ממנה.
ספינות הסער נבנו כמשמידות ספינות טילים של האויב. תותח 76 מ"מ דרוש גם נגד מטרות בחוף וכלי שיט קטנים. תותח אוטו מלרה 76 מ"מ בחרטום הספינה הופעל רבות במלחמת יום הכיפורים, קיום שני תותחים בספינה אפשר תפוקת אש יעילה, וגיבוי בעת תקלה באחד התותחים.
מתוך העדפת מענה לאיום מטילי אויב שונים, נרכשו מערכות נגד טילים פלנקס. המערכת, הכוללת תותח נ"מ מהיר ירי עם מכ"ם עצמאי, הוצבה בקדמת הספינה על חשבון הסרת התותח אוטו מלרה 76 מ"מ הקדמי. לספינות הסער 4 נשאר התותח אוטו מלרה 76 מ"מ האחורי וכאשר מאוחר יותר הוסבו לתצורה כנגד צוללות, נותרו ללא תותח נגד מטרות חוף וכלי שיט קטנים.
העדפת ההתגוננות על פני גרימת הנזק נעשתה בגלל ההערכה שהאויבים יוכלו להצטייד בטילים שהתגוננות מפניהם בשיטות לוחמה אלקטרונית לא יספיקו. לספינות הסער פותחה גם יכולת הגנה בטיל נגד טילים מתוצרת ישראל שנקרא "ברק". לאחר גמר הפיתוח הותקנה מערכת זו בספינות מבלי לפגוע ביכולות אחרות.
הסרת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ מהחרטום לטובת מערכת פלנקס ההגנתית, לא זכתה לחיקוי בציי העולם. כל יחידות לחימת השטח החדישות לא ויתרו על תותח דו-תכליתי בחרטום כלי השיט.