נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה
רקע

בתחילת 1943 איטליה הפשיסטית עמדה בפני תבוסה במלחמת העולם השנייה, לאחר התבוסה המקרה בקרב אל-עלמיין השני ומבצע לפיד, בו נחתו בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית, מרוקו ואלג'יריה, הבינו האיטלקים כי החלה קריסת כוחותיהם במערכה בצפון אפריקה. גם תבוסתה של הארמייה השמינית בקרב סטלינגרד בחזית המזרחית חשפה את נחיתות הכוחות האיטלקיים במלחמה. לא רק התוסות, אלא גם ההפצצות הכבדות על הערים מצד בעלות הברית, המחסור הגדול במזון ודלק גרמו לדמורליזציה של העם האיטלקי, שרצה לסיים את המלחמה ולהוקיע את הברית עם גרמניה.
איטליה הייתה זקוקה לסיוע גרמני במערכה בתוניסיה כדי לשמר את השליטה האיטלקית בתוניסיה, שהיה המעוז של מדינות הציר באפריקה. בריאותו של ראש ממשלת איטליה והדוצ'ה, בניטו מוסוליני הייתה גורם נוסף לאי-ודאות בקרב העם האיטלקי. מוסוליני היה מדוכא ואובחן עם דלקת רפידת הקיבה. בגללו מחלתו, נאלץ מוסוליני להישאר לעיתים קרובות בביתו, מה שהקשה על תפקוד הממשל האיטלקי.
בעקבות אי-הוודאות החלו כמה קבוצות המשתייכות לארבעה חוגים שונים (אריסטוקרטים מבית המלוכה האיטלקי, המפלגות האנטי-פשיסטיות, הפשיסטים והמטה הכללי) לחפש דרך להבטיח את עתידה של איטליה. נסיכת הכתר, מארי ז'וזה, אנשי המעמד העליון ופוליטיקאים שהיו חלק מהאליטה הקדם-פשיסטית החלו ליצור קשר עם בעלות הברית. לאחר פרסום החלטותיה של ועידת קזבלנקה, הבינו האיטלקים כי בעלות הברית יסכימו לסיים את המלחמה רק לאחר שזאת תכריז על כניעה ללא תנאי. למרות מעורבותה של נסיכת הכתר בניסיון להקל על התנאים שהוטלו על האיטלקים, האמריקאים והבריטים ציפו להצעות ישירות מהמלך, והתעלמו מההצעות של הנסיכה וגורמים נוספים.
המפלגות האנטי-פשיסטיות, שסבלו ונחלשו לאחר 21 שנים של דיקטטורה פשיסטית המתינו להחלטתו של המלך האיטלקי, ויטוריו אמנואלה השלישי. לטענת רבים חוסר המעש של המלך נבעה מאופיו ופחדיו לאבד את המלוכה בתום המלחמה, ללא קשר לאיך היא תתפתח. המלך חש בוז רב כלפי הפוליטיקאים מהתקופה הקדם-פשיסטית ואף כינה אותם בצרפתית "רוחות רפאים". הוא גם חש אי-אמון באמריקאים ואנגלים וחשש הם ינסו לנקום באיטליה ובנכסיה.
המלך, בניגוד לגורמים רבים אחרים באיטליה, כן האמין במוסוליני וחשב כי ביכולתו להציל את המצב. המלך אף התבודד וסירב להיפגש עם כל מי שניסה לשנות את דעתו. בין אלו שניסו לשנות את דעתו היה ראש מטה ההגנה החדש של הצבא, ויטוריו אמברוזיו. אמברוזיו היה מסור למלך אך תיעב את הגרמנים. עוד לפני מינויו לראש המטה הוא שוכנע כבר כי המלחמה אבודה עבור האיטלקים אך הוא לא לקח יוזמה לשנות את המצב בלי להתייעץ עם המלך. אמברוזיו יחד עם הגנרלים ג'וזפה קסטלאנו וג'אקומו קרבוני (שניהם עתידים למלא תפקיד חשוב בתהליכי הסכם הכניעה האיטלקי) הצליח לאט-לאט להגיע לעוד ועוד עמדות מפתח באמצעות סיוע מפקידים וגנרלים המקורבים למלך. אמברוזיו ניסה להחזיר מהחזיתות השונות במלחמה כוחות איטלקים אך התקשה לעשות זאת בלי לעורר חשד מצד הגרמנים.
ב-6 בפברואר 1943, ביצע מוסוליני את החלפת השרים הגדולה ביותר שביצע מ-21 שנות שלטונו, כמעט כל השרים הוחלפו, כולל דינו גראנדי, אלסנדרו פאבוליני ואף חתנו של מוסוליני, גליאצו צ'אנו. כוונתו העיקרית של מסולני הייתה להרגיע את דעת הקהל בקרב אנשי המפלגה הפשיסטית אך מוסוליני נכשל בכך. תת-שר החוץ החדש (מוסוליני היה שר החוץ בעצמו), ג'וזפה בסטיאניני (אנ') שאף ליצור את גוש "מדינות הבלקן" (גוש שיורכב מ-3 ממדינות הציר המשניות באירופה – ממלכת הונגריה, ממלכת רומניה וממלכת בולגריה) בראשות איטליה שיוכלו להוות כוח מאזן לכוחה של גרמניה הנאצית. מלבד זאת, מוסוליני הכריז על מספר מינויים חדשים בתקווה כי מינויים אלו ירגיעו את הכעס במפלגה הפשיסטית, אך תקוות אלו התבררו כתקוות שווא.