stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרן התרבות אמריקה-ישראל
מפעל המלגות ע"ש שרת

הקרן מקיימת מפעל מלגות שמיועד לסיוע בטיפוח כישרונות בתחומי המוזיקה, המחול, האמנות החזותית, הקולנוע והתיאטרון. לצד הסיוע הכלכלי מעניק המפעל לכישרונות צעירים אלה הדרכה והכוונה. מעבר לסיוע הכספי, זכייה במלגות הקרן נחשבת ליוקרתית ומהווה תעודת הערכה ליכולתו האמנותית וסיכויים של האמן הצעיר. קרוב ל-18,000 תלמידים נהנו ממלגות הקרן מיום הקמתו של מפעל המלגות ע"ש שרת בשנת 1955.
בין מקבלי מלגות הקרן בעבר: הכנרים יצחק פרלמן, שלמה מינץ, מרים פריד, פנחס צוקרמן וגיל שחם, המנצחים אילן וולקוב, ישי שטקלר ודן אטינגר, הפסנתרן והמנצח דניאל בארנבוים והפסנתרן יפים ברונפמן, ורוב חברי התזמורות המובילות בישראל ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הזמרים שלומי שבת, ריטה, מיקי גבריאלוב, שם-טוב לוי, אנשי הקולנוע איתן פוקס, דובר קוסאשווילי ורענן אלכסנדרוביץ, שחקני התיאטרון עודד קוטלר, שרה פון שוורצה ואיתי טיראן, האמנים מנשה קדישמן, סיגלית לנדאו, מיכל רובנר, פסי גירש, יאיר ברק, יוסף גטניו וטוביה כץ, עמיקם בר גרמא, הכוריאוגרפים אוהד נהרין, עידו תדמור, רמי באר, תמרה מיאלניק, המלחין ניקו לוי ורבים אחרים.
מפעל המלגות ע"ש שרת > סוגי המלגות

מלגות לימוד בישראל – נועדו לכיסוי חלקי של שכר הלימוד של תלמידי האמנויות בבתי הספר, אקדמיות ולימוד פרטני. גילאי הזוכים נע בדרך כלל בין 12 ל-30.
מלגות לימוד בחו"ל – מספר מצומצם של מלגות מוענקות ללימודי המשך בחו"ל.
מלגות נסיעה לתלמידים הנתמכים על ידי הקרן - לתחרויות, סדנאות וכיתות אמן בחו"ל.
רכישת כלים, ביטוחם והשאלתם לתלמידים מצטיינים ונגנים צעירים.
פרשת מיידוף והשפעתה על הקרן

בדצמבר 2008 התברר כי הקרן נפגעה קשות בהונאת הענק של ברנרד מיידוף. הקרן איבדה את כל כספה אשר הושקע אצל מיידוף לפני למעלה מחמש עשרה שנה. בעקבות חשיפת ההונאה והפסד כספה נאלצה הקרן להקפיא באופן זמני את חלוקת המלגות והפרסים ואת שאר פעילותה.
לאחר מכן התאוששה הקרן ושבה לפעול, אם כי בהיקף קטן יותר. מאז 2008 העניקה הקרן יותר מ-2500 מלגות, ותמיכה של כ-8 מיליון דולר בהפקות תרבות בישראל. עם זאת, הקרן עדיין מתמודדת עם קשיי פוליטיקה פנימית וחוסר במקורות מימון.
הערות שוליים

↑   חיים הנדוורקר, אחרי שאיבדה את כל הונה בגלל ברני מיידוף, קרן התרבות מחפשת מיליארדר, באתר הארץ, 30 ביולי 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266721705171  ISNI: 0000 0001 0790 7623  LCCN: n90664107  VIAF: 145548554   WorldCat (עם VIAF): 145548554
ריינהולד מסנר

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1944 (בן 80) ברסנונה, האזור המבצעי ההרים האלפיים, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית 
 שם לידה:  Reinhold Andreas Messner 
 מדינה:  איטליה 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט האירופי (20 ביולי 1999–19 ביולי 2004) 
 מפלגה:  פדרציית הירוקים 
 בן או בת זוג:  Diane Schumacher (28 במאי 2021–?)  סאבין שטלה (העשור של 1980–2009)  ננה הולגואין (?–העשור של 1980) 
 מספר צאצאים:  4 (נכון ל־2024) 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב (פטרון) של החברה הגאוגרפית המלכותית (2001)  פרס האומץ (2014)  Lifetime Piolet d'Or (2010)  פרס במבי (2024)  פרס נסיך אסטוריאס לספורט (2018)  רומי 
 חתימה:   
 reinhold-messner.de
 
מסנר, 2004
ריינהולד מסנר (בגרמנית: Reinhold Andreas Messner; נולד ב-17 בספטמבר 1944) הוא מטפס הרים איטלקי, הנחשב לאחד הגדולים בכל הזמנים. הוא יליד דרום טירול.
ביוגרפיה

ריינהולד מסנר נולד בסנט פטר, כפר קטן בעמק וילנוס שבדרום טירול, צפון איטליה כבן למיעוט אוסטרי. אביו, יוזף היה מורה במקצועו ומטפס הרים חובבן. אמו, מריה הייתה עקרת בית. בגיל חמש יצא ריינהולד לכבוש את פסגתו הראשונה. בלוויית אביו טיפס לגובה של כ-900 מטר ברכס גייסלרשפיצן. בגיל 13 החל לעסוק בטיפוס באופן עצמאי. בין ריינהולד לאחיו גינתר, שהיה צעיר מריינהולד בשנתיים, נוצרה שותפות. כשריינהולד הגיע לגיל 20 הוא וגינתר הספיקו לכבוש כבר פסגות רבות בהרי הדולומיטים והאלפים המערביים. הם התמחו בטיפוס חופשי ובתנאי שטח קיצוניים. ריינהולד התאפיין ביכולת לטפס מהר מאוד. יש המחשיבים את טיפוסי הסולו שלו על הדולומיטים בשנות ה-60 וה-70, כמרשימים ביותר אפילו יותר מטיפוסיו המאוחרים יותר בהרי ההימלאיה. ב-1969 קיבל ריינהולד תואר באדריכלות, ובמקביל עבד בתור מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון.
ב-1970 יצאה משלחת אוסטרית-גרמנית שכללה את האחים מסנר, לכבוש את פסגת ננגה פרבט, הר בגובה 8,126 מטר בצפון פקיסטן. במהלך הטיפוס נקלעו האחים למצב קשה בעקבות הטמפרטורה הנמוכה ומחסור במזון ושתייה ובדרכם חזרה מהפסגה נפרדו האחים. גינתר נספה, ככל הנראה במפולת שלגים, ואילו ריינהולד חזר למחנה הבסיס במצב קשה ורופאים נאלצו לכרות את קצותיהן של שלוש מאצבעותיו שסבלו מכוויות קור. ב-2005 נמצאה גופתו של גונתר על ידי מטפסים פקיסטנים.
לזכות מסנר עומדים הישגים רבים, המפורסם שבהם הוא היותו הראשון שטיפס על כל פסגות 8,000 המטרים.
בין השנים 1999–2004 שימש מסנר כחבר בפרלמנט האירופי, כנציגה של מפלגת הירוקים האיטלקית. ב-2004 חצה את מדבר גובי, במסלול שאורכו כ-2,000 קילומטרים. מאז 2004 מסנר מקדיש את עצמו להקמתו ופיתוחו של מוזיאון הרים, מוזיאון בנושאים מגוונים הקשורים להרים וטיפוס, אותו ייסד.
שיאים

שיאים נבחרים של ריינהולד מסנר:
הראשון שטיפס על כל פסגות 8,000 המטרים - בין השנים 1970–1986.
הטיפוס ראשון על פסגה גבוהה מ-8,000 מטר בסגנון אלפיני(אנ') (גאשרברום 1) - 1975.
הטיפוס הראשון לפסגת האוורסט ללא בלוני חמצן (יחד עם פטר הדלר) - 5 באוגוסט 1978.
הטיפוס הראשון על K2 בסגנון אלפיני - 1979.
טיפוס הסולו הראשון על האוורסט (ללא בלוני חמצן) - 20 באוגוסט 1980.
הטיפוס ראשון על שלוש פסגות גבוהות מ-8,000 מטר בעונה אחת - 1982.
חצייה רגלית ראשונה של אנטארקטיקה במסלול דרך הקוטב הדרומי. המסע יחד עם ארפד פוקס נמשך 92 ימים לאורך 2,800 ק"מ - 1990.
בומברדייה טראקס

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  בומברדייה 
 יחידות שיוצרו:  1,800 
 
TRAXX F140 DC בסרגוסה
בומברדייה טראקס (אנגלית: Bombardier Traxx) הוא טיפוס של קטר חשמלי המיוצר בגרמניה על ידי חטיבת התחבורה של התאגיד הקנדי בומברדייה. הדגמים השונים שלו מתחלקים לשני סוגים בהתאם לשימוש בהם, ברכבות נוסעים וברכבות משא. הדגם הראשון החל להיבנות בשנת 2000; שמה של הסדרה ניתן לה ב-2003. ב-2006 הורחב מפרט הסדרה כך שתכלול גם קטרי דיזל-חשמל.
קטרי בומברדייה טראקס יוצרו במקור למען גרמניה אך כיום הם פועלים, בין השאר, במדינות צרפת, שווייץ, ישראל, שוודיה, נורווגיה, בלגיה, איטליה, פולין, ספרד, הונגריה, דרום אפריקה והולנד.
בשימוש רכבת ישראל

ביולי 2014, כחלק מפרויקט החשמול, פרסמה רכבת ישראל מכרז לקניית 62 קטרים חשמליים שיופעלו במתח של 25,000 וולט בתדירות 50 הרץ. בומברדיה זכתה במכרז באוגוסט 2015 והקטר הראשון, מסוג בומברדייה טראקס P160 AC3 הגיע לישראל בספטמבר 2017, וב-16 בינואר 2018 התבצעה נסיעת המבחן הראשונה שלו בישראל, על קטע מהמסילה באזור לטרון.
הרכבות החשמליות הראשונות נכנסו לפעולה לראשונה על המסילה החדשה בין ירושלים לתל אביב ופעולתן מתרחבת לקווים נוספים עם התקדמות חשמול רשת מסילות הנוסעים בישראל.
לקטר הספק חשמלי רציף של עד 6 מגה-וואט והספק מרבי של 6.4 מגה-וואט (8,600 כוח סוס). הספק זה גבוה משמעותית מהספקם של קטרי הדיזל-חשמל של הרכבת, שרובם מפיקים בין 3,200 ל-3,300 כ"ס, ומקצתם כ-3,900 כ"ס.
בנובמבר 2021 פורסם כי רכבת ישראל מימשה את האופציה להזמנת 36 קטרים נוספים אשר יסופקו בין אפריל 2023 ועד אוקטובר 2024.
הערות שוליים

↑  הדי כהן, ‏בומברדייה זכתה במכרז הקטרים הענק של רכבת ישראל, באתר גלובס, 5 באוגוסט 2015
↑   אורן דורי, נסיעת המבחן של הרכבת לירושלים חושפת עד כמה היא רחוקה מהיעד, באתר TheMarker‏, 16 בינואר 2018
↑  Israel Railways issues a notice to proceed for the supply of 36 Traxx locomotives from Alstom, Alstom, ‏9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רכבת חשמלית חולפת על גשר הרכבת מעל עמק איילון
TRAXX P160 AC3 בירושלים
רוברט ויניארד

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1802 טירת וינדזור, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 בינואר 1864 (בגיל 61) באת', הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  ניו זילנד 
 בן או בת זוג:  Ann Catherine Macdonell (12 באוגוסט 1826–ערך בלתי־ידוע) 
 
סר רוברט הנרי ויניארד (באנגלית: Robert Henry Wynyard;‏ 24 בדצמבר 1802 – 6 בינואר 1864) היה פקיד קולוניאלי בריטי שפעל בניו זילנד וכיהן שם במגוון של תפקידים, כסגן המושל של מחוז ניו אלסטר, כמנהלן של הממשלה וכמפקח של מחוז אוקלנד.
ראשית חייו

רוברט הנרי ויניארד נולד בטירת וינדזור שבאנגליה. הוא היה בנם הצעיר של קולונל ויליאם ויניארד, מרגימנט הרגלים החמישי ושליש למלך ג'ורג' השלישי ושל רעייתו, ג'יין גלדווין, שהייתה בת הלוויה (lady-in-waiting) של המלכה שרלוט, רעייתו של המלך ג'ורג' השלישי. לאחר שהתחנך בבית ספר בדנמאו שבמחוז אסקס, הוא המשיך את המסורת המשפחתית ופנה לקריירה צבאית. בפברואר 1819 הוא קיבל דרגת סגן משנה (ensign) ברגימנט ה-85 וב-1826 הוא הועבר לרגימנט ה-58. למרות שהוא שירת במשך כמה שנים באנגליה, הוא נשא במלטה ב-12 באוגוסט 1826 לאישה את קתרין מקדונל, בתו של יו מקדונל, הקונסול הבריטי באלג'יר. לשניים נולדו ארבעה בנים.
שירות באוסטרליה ובניו זילנד

בין השנים 1828–1841 שירת ויניארד באירלנד ובסיום שירותו שם הוא קודם לדרגת מייג'ור. ב-1842 הוא שב לאנגליה ומונה לפקד על הרגימנט ה-58 בדרגת לוטננט קולונל. ב-1844 נשלח הרגימנט בפיקודו לסידני, אוסטרליה, אך זמן קצר לאחר הגעתו לשם נשלח ויניארד בראש כוח של 200 חיילים לניו זילנד כדי לתגבר את הכוח שהיה מוצב במפרץ האיים (Bay of Islands). ויניארד היה חלק מהכוח שהסתער ב-11 בינואר 1846 על רופקפקה.
בדצמבר 1846 הוא שב לניו סאות' ויילס, אך ב-1847 הוא הוצב שוב בניו זילנד. ב-1851, עם מותו של מייג'ור גנרל ג. ד. פיט, הוא מונה לפקד על הכוחות המזוינים של ניו זילנד, שמנו 1,000 חיילים סדירים וכ-500 מתנדבים. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1858 כשב-1854 הוא קודם לדרגת קולונל.
תפקידים מנהליים בניו זילנד

החל מ-26 באפריל 1851 ועד 7 במרץ 1853 שימש ויניארד בתפקיד סגן המושל של ניו אלסטר, שהיה מחוז של ניו זילנד שהקיף את רובו של האי הצפוני. משרה זו בוטלה לאחר שניו זילנד חולקה למחוזות קטנים יותר במסגרת חוקת 1852. ויניארד מונה לתפקיד זה על ידי המושל ג'ורג' גריי שהגביל את סמכויותיו בתפקיד, אך הוא הצליח ליצור את הרשות המקומית הראשונה, אוקלנד. בסיועם של הבישוף ג'ורג' סלווין ושל השופט העליון ויליאם מרטין, הוא הצליח להשיג את הסכמתם של המנהיגים המאורים לכריית זהב שכתוצאה ממנה חלה התפתחות כלכלית משמעותית של המחוז.
החל מ-12 ביולי 1853 ועד 5 בינואר 1855 שימש ויניארד כמפקח של מחוז אוקלנד, ששטחו כלל את המחצית הצפונית של האי הצפוני.
מנהלן הממשלה

במשך שתי תקופות: 3 בינואר 1854 עד 6 בספטמבר 1855 ומ-3 באוקטובר 1861 ועד דצמבר 1861, שימש ויניארד בתפקיד מנהלן הממשלה (Administrator of the Government). שתי התקופות הללו היו בין כהונת מושל אחד למשנהו.
ב-24 במאי 1854 פתח ויניארד את הפרלמנט הראשון של ניו זילנד. עד מהרה הוא התעמת מול הדרישות של חברי הפרלמנט החדש כדי שתוקם ממשלה עצמאית באופן מידי. ב-2 ביוני אותה שנה העביר בית הנבחרים החלטה ברוח זו. ויניארד סירב למלא אחר ההחלטה בציינו שמשרד המושבות לא העביר שום הנחיות בנוגע להקמתה של ממשלה. המועצה המנהלת של המושבה יעצה לוויניארד שלא להקים ממשלה ובינתיים הוא שלח שדר ללונדון עם בקשה להבהרת הסוגיה. לאחר מכן הוצע לו לצרף מספר חברי פרלמנט למועצה המנהלת והוא מינה את ג'יימס פיצג'רלד, את הנרי סיוול ואת פרדריק ולד. הפשרה פעלה במשך כמה שבועות, אך ב-1 באוגוסט דרש הפרלמנט לקבל את הסמכות המלאה למנות שרים. ויניארד סירב לדרישה וכל שלושת חברי הפרלמנט שצורפו למועצה המנהלת התפטרות מחברותם בה. בתגובה, השעה ויניארד את ישיבות הפרלמנט למשך שבועיים. ב-31 באוגוסט הוא מינה את תומאס פורסיית, ג'רינגהם וייקפילד וג'יימס מקאנדרו כחברים במועצה המנהלת, אך הפרלמנט הצביע הצבעת אי אמון בחברים הללו.
ב-8 באוגוסט 1855 התכנס הפרלמנט שוב ובמועד זה כבר היו בידיו של ויניארד הנחיות ממשרד המושבות להקים ממשלה. למזלו של ויניארד, ב-6 בספטמבר הגיע המושל החדש, תומאס גור בראון, ששחרר את ויניארד מתפקידיו. הוא המשיך בקריירה הצבאית שלו במסגרת הרגימנט ה-58. ב-28 בינואר 1858 הוא מונה להיות חבר במועצה המחוקקת של ניו זילנד, אך ב-3 בנובמבר אותה שנה הוא התפטר, שכן הרגימנט ה-58 נקרא בחזרה לאנגליה.
תקופת כהונתו השנייה של ויניארד כמנהלן הממשלה הייתה פחות רצופת מאורעות. כשהוא מכהן בתפקיד לאחר סיום כהונתו של המושל גור בראון ולפני שג'ורג' גריי החל לכהן כמושל בפעם השנייה, הוא משל על ניו זילנד לתקופה קצרה כשהוא נועץ בשרי הממשלה בראשות של ויליאם פוקס.
בשתי תקופות בין השנים 1859–1862 הוא כיהן כמושל בפועל של מושבת הכף.
רוברט ויניארד מת בבאת' שבאנגליה ב-1864.
האנשים החדשים (מפלגה)

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה 
 מייסד:  אלכסיי נצ'אייב 
 תקופת הפעילות:  1 במרץ 2020 – הווה (4 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם קהילתנות חיזוק כוחן של המחוזות דמוקרטיה ישירה
 מטה:  מוסקבה, Malaya Yakimanka Street 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז עד מרכז-ימין
 צבעים רשמיים:  טורקיז ושחור
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  15 (הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית) 
 
 https://newpeople.ru
 
האנשים החדשים (ברוסית: Новые люди) היא מפלגה פוליטית מרכז-ימין ליברלית ברוסיה שהוקמה במוסקבה ב-1 במרץ 2020 על ידי אלכסיי נצ'אייב, מייסד חברת הקוסמטיקה הרוסית פאברליק (Faberlic).
נצ'אייב נבחר ליו"ר המפלגה במהלך קונגרס המפלגה השני שהתקיים ב-8 באוגוסט 2020. אלכסנדר דבנקוב הוא ראש הוועד הפועל של המפלגה.
בשנת 2020 נכנסה המפלגה לארבעה פרלמנטים מחוזיים וזכתה בזכות להשתתף בבחירות 2021 לדומה מבלי להידרש לאסוף חתימות בוחרים. המפלגה תומכת בוולדימיר פוטין והואשמה כי היא פרויקט בחסות הקרמלין שמטרתו למשוך תומכים של מנהיג האופוזיציה הכלוא אלכסיי נבלני.
היסטוריה

בינואר 2020 הודיע אלכסיי נצ'אייב לתקשורת על הקמת המפלגה. ב-1 במרץ 2020 התקיים הקונגרס המכונן של התנועה. 55 סניפים אזוריים נוצרו. רישום מפלגה רשמי התקבל ממשרד המשפטים הרוסי בסוף מרץ אותה שנה.
באפריל 2020, המפלגה שלחה פנייה לדומה ולמועצת הפדרציה וקראה להם לאמץ חוקים נוספים המבטלים סתירות ביחס להיעדר משטר חירום רשמי במדינה.
החל מ-1 ביולי 2020 היו למפלגה 55 סניפים אזוריים רשומים, שהחלו להתכונן להשתתף בבחירות לרשויות המקומיות בספטמבר 2020 ב-12 מחוזות במדינה. כמו כן, המפלגה הכריזה על נכונותה לקחת חלק בבחירות לדומה בשנת 2021.
ב-8 באוגוסט 2020 התקיים במוסקבה הקונגרס השני של המפלגה בו נבחר מייסדה אלכסיי נצ'אייב ליו"ר המפלגה.
בסוף 2020 הודיעה המפלגה כי קמפיין הבחירות שלה לדומה השמינית יובל על ידי האסטרטג הפוליטי יבגני מינצ'נקו.
בחירות

ב-1 ביוני 2020 הוסיף משרד המשפטים את המפלגה לרשימת התנועות הזכאיות להשתתף בבחירות.
ועדות בחירות לא אפשרו למפלגה להשתתף בבחירות במחוזות בלגורוד ווורונז', כמו גם לבחירות לדומה העירונית של רוסטוב על הדון, על ידי דחיית חתימות בוחרים שהוגשו.
ביום הבחירות ב-13 בספטמבר 2020, התגברה המפלגה על אחוז החסימה בכל ארבעת המחוזות שבהם השתתפה, כלומר בנובוסיבירסק (7.0%), קלוגה (8.08%), ריאזאן (5.7%) וקוסטרומה (7.5%). המפלגה גם השתתפה בבחירות לדומה העירונית של טומסק לאחר שקיבלה 10,945 קולות.
בבחירות לדומה העירונית של קרסנודאר הודיעה ועדת הבחירות על תוצאות המפלגה כשהיא השיגה 4.97% מהקולות. מועמדים למפלגה השתתפו גם בבחירות המוניציפליות בסמרה ובניז'ני נובגורוד.
המפלגה דורגה במקום השני מבחינת ההוצאות הכספיות בבחירות ברבעון השלישי של 2020, והוציאה 179 מיליון רובל, אחרי רוסיה המאוחדת עם 261 מיליון רובל.
אידאולוגיה

על פי התקשורת האלקטרונית, מטרת המפלגה היא "לכוון את המדינה מחדש" מטיפול בפקידים וכלה באזרחים.
למפלגה יש אידאולוגיה של מרכז ימין והיא רואה בעצמאים, כמו גם בנציגי עסקים קטנים, את הבסיס החברתי שלה. היא משלבת תמיכה בערכי הקפיטליזם העממי כגון רכוש פרטי, כלכלה תחרותית, ירידה בחלקה של המדינה בשלטון, עם אג'נדה חברתית, זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות וסביבה נגישה ללא מכשולים. כמו נושאים סביבתיים, הגנה על בעלי חיים, בעיות באיסוף אשפה.
חלק חשוב מעמדת המפלגה הוא חידוש ומודרניזציה של מערכות ניהול ומוסדות פוליטיים. תמיכה בפיתוח טכנולוגיות מודרניות, מדע וחינוך.
המפלגה מושכת מועמדים יזמים חברתיים ופעילים מחוזיים, תוך התמקדות בסדר היום האזורי.
המפלגה מציעה לבצע תפקידים נבחרים של ראשי העיר ומחלקות המשטרה האזוריות, פקחים מחוזיים, תובעים וראשי ערים. אנשיה גם מעלים את הנושא של איסור על אדם אחד להחזיק בתפקיד אחד יותר מפעמיים בחיים.
המפלגה מציעה גם לצמצם את מספר גופי המדינה ופקידי הממשלה, לצמצם את סמכויות המשטרה ושירותי הביטחון הממשלתיים האחרים, שחברי המפלגה מכנים אותם מנופחים, היא דוחפת להגביל את עלויות אחזקת הפקידים והבכירים.
המפלגה רואה צורך לבצע רפורמה רחבת היקף במשרד הפנים שירותי הביטחון. אחת ההצעות שלהם לרפורמה היא להכפיל את שכר השוטרים.
למפלגה חשוב להעביר את המימון התקציבי ממוסקבה לבניית תשתיות ויצירת מקומות עבודה באזורים. כמו כן דורשת המפלגה לספק לכל אדם קרקע ללא תשלום לבניית ביתו או אחוזתו שלו, לא יותר מ-150 ק"מ ממקום המגורים בפועל.
בנושא זה קשור הנושא של בניית כבישים ובטיחות בדרכים שהוכרזו על ידי המפלגה. הצהרות נציגי המפלגה מכילות אמצעים ספציפיים הקשורים לקביעת תקופות אחריות לתיקוני כבישים, איסור "מארבים ניידים", פירוק 50% ממצלמות התנועה והתקנת מפרידים בכבישים המהירים.
מנהיג המפלגה אלכסיי נצ'אייב וחברי מפלגה אחרים הציעו שוב ושוב להגדיל את גבול משטר המס המיוחד לעצמאים ל-5 מיליון רובל הכנסה בשנה. היבט חשוב נוסף הוא להתחיל ללמד ילדים את יסודות היזמות והאוריינות הפיננסית כבר בבית הספר.
למצע המפלגה נוספו גם מספר יוזמות ספציפיות לתזונה ובריאות. המפלגה תומכת בהגדלת הסבסוד הפדרלי לארוחות בית הספר והגיל הרך ב-50% לפחות, וכן איסור על חומרים מזיקים (אנטיביוטיקה, שומני טראנס והורמוני גדילה) במזון.
המפלגה מצהירה כי כל המפעלים שפוגעים בבריאות מחויבים לצמצם את האפקט המזיק: המפעל יהיה מחויב לחדש את הייצור או לסגור.
המפלגה מציעה לצמצם את אחוז החסימה מ-5% ממספר המצביעים למיליון קולות. הוצע גם לקיים את הבחירות בצורה אלקטרונית, ועל השתתפות בהן יש להעניק לאזרחים נקודות תמריץ לתשלום עבור דיור ושירותים או מיסים קהילתיים.
המפלגה מציעה להגדיל את השתתפות האזרחים בממשלה הפדרלית ובעבודות העירייה על ידי הרחבת נוהלי התקצוב.
המפלגה דוגלת בביטול החוקים המשמשים ליישום צנזורה של המדינה: בפרט חוק הקיצוניות והחוק על העלבת פקידי ממשל.
הנהגת המפלגה > יושבי ראש המפלגה

| № | דיוקן | שם | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | אלכסיי נצ'אייב | מאז 8 באוגוסט 2020 |
תוצאות בבחירות > הבחירות לרשויות המקומיות

פרלמנטים אזוריים ברוסיה שבהם יש ייצוג למפלגת האנשים החדשים.
| הפרלמנט האזורי> הפרלמנט האזורי.הפרלמנט האזורי | שנת בחירות וכמות המושבים> שנת בחירות וכמות המושבים.2020 | שנת בחירות וכמות המושבים> שנת בחירות וכמות המושבים.2021 | שנת בחירות וכמות המושבים> שנת בחירות וכמות המושבים.2022 | שנת בחירות וכמות המושבים> שנת בחירות וכמות המושבים.2023 | שנת בחירות וכמות המושבים> שנת בחירות וכמות המושבים.2024 | שנת בחירות וכמות המושבים> שנת בחירות וכמות המושבים.2025 | מושבים נוכחיים> #.# | מושבים נוכחיים> מיקום.מיקום | הבחירות הבאות> הבחירות הבאות.הבחירות הבאות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מחוז קלוגה מחוז קלוגה | 2 | 2 | 2 | 2 | 2 | 2 | 2 / 40 | #3 | 2025 |
| מחוז קוסטרומה מחוז קוסטרומה | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 / 35 | #4 | 2025 |
| מחוז נובוסיבירסק מחוז נובוסיבירסק | 3 | 3 | 3 | 3 | 3 | 3 | 3 / 76 | #4 | 2025 |
| מחוז ריאזאן מחוז ריאזאן | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 / 40 | #4 | 2025 |
תוצאות בבחירות > הבחירות לדומה הממלכתית

| שנה | מספר מצביעים | % | מושבים | +/- | מנהיג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 |  | 5.33 | 13 / 450 |  | אלכסיי נצ'אייב |
אליהו הרנון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1931 צ'רנוביץ, רומניה
 פטירה:  2019 (בגיל 88 בערך)
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 השתייכות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תקופת כהונה:  1999–1963
 תקופת הפעילות:  ?–2019 
 תחומי מחקר:  דיני הראיות, סדר הדין הפלילי
 תפקידים בולטים:  פרופסור בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים
אליהו הרנון (1931 – 25 בספטמבר 2019) היה פרופסור בתחומים של דיני הראיות וסדר הדין הפלילי וראש הקתדרה ע"ש סילבן מ' כהן בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

הרנון נולד בעיר צ'רנוביץ כשזו הייתה חלק מרומניה, ועלה לארץ ישראל בילדותו. את שלושת תאריו האקדמיים במשפטים – מהתואר הראשון ועד הדוקטורט – השלים באוניברסיטה העברית, כאשר את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בנושא ביזיון בית המשפט, הנחה פרופ' שלו גנוסר. במהלך לימודי התואר השלישי שהה הרנון לצורכי מחקר באוניברסיטת אוקספורד ובקינגס קולג' לונדון. הרנון הצטרף כמרצה לפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בשנת 1963, ובשנת 1967 עלה לדרגת מרצה בכיר. הגם שלמשך תקופה קצרה ביותר לימד סדר דין אזרחי, הוא התמקד לאורך כל שנותיו המקצועיות בהוראת דיני ראיות וסדר דין פלילי. בשנת 1965 שהה לצורכי מחקר, כמלגאי של קרן פולברייט, באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 1975–1977 ניהל הרנון את המכון לקרימינולוגיה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, ובשנת 1978 מונה כחוקר אורח במכון מקס פלנק למשפט פלילי בינלאומי והשוואתי שבגרמניה. כן ניהל את המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הארי סאקר. במשך שנים ארוכות היה חבר בוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות, תחילה תחת שופט בית המשפט העליון אליהו מצא ולאחר מכן תחת השופטת מרים נאור. מחקר שערך בשנות ה-80 של המאה ה-20 עבור ועדת ציבורית בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס דוד בכור, שמונתה על ידי שר המשפטים משה נסים, היווה בסיס חשוב שהוביל שנים מאוחר יותר להקמתה של הסניגוריה הציבורית.
הרנון יצא לגמלאות בשנת 1999. בשנת 2009 יצא לכבודו ספר הכולל אסופת מאמרים בתחומים שלימד וחקר, מגמות בדיני ראיות ובסדר הדין הפלילי – אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אליהו הרנון, בעריכת ד"ר ענת הורוויץ ופרופ' מרדכי קרמניצר. בין תלמידיו הרבים לאורך השנים באוניברסיטה העברית: נשיאי בית המשפט העליון אהרן ברק ומרים נאור, שופט בית המשפט העליון אלכס שטיין, סגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה רון סוקול, סגנית הסניגור הציבור הארצי ענת הורוויץ, פרופ' אדריאן צוקרמן מאוניברסיטת אוקספורד, שופט בית משפט השלום בתל אביב מוקי לנדמן, נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין וחבר הכנסת דב חנין. הרנון פרסם במהלך הקריירה האקדמית שלו כ-50 מאמרים אקדמיים בעברית ובאנגלית, וכן חמישה ספרים אקדמיים (לרבות ספר חשוב בן שני חלקים בנושא דיני ראיות).
הערות שוליים

1 2  פרופ' אליהו הרנון באתר האוניברסיטה העברית
1 2 3 4 5  ענת הורוויץ ומדרכי קרמניצר "תרומתו האקדמית של אליהו הרנון בראי האסופה" מגמות בדיני ראיות ובסדר הדין הפלילי - אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אליהו הרנון 11 (ענת הורוויץ ומדרכי קרמניצר עורכים, 2009)
↑  הועלו בדרגה באוניברסיטה, על המשמר, 22 במאי 1967
↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971
↑  הורוויץ וקרמניצר (2009); קנת מן "הקמת הסנגוריה הציבורית בישראל" שורשים במשפט 541 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו
↑  ענת הורוויץ ומדרכי קרמניצר (עורכים), מגמות בדיני ראיות ובסדר הדין הפלילי - אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אליהו הרנון 2009
↑  הורוויץ וקרמניצר (2009); השופט רון סוקול "דברים לזכרו של השופט מוקי לנדמן ז"ל ומובאות מהחלטותיו" הסניגור 203, 4 (2014)
↑  פרוטוקול ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת, 15 במאי 2007
↑  "רשימת פרסומים" מגמות בדיני ראיות ובסדר הדין הפלילי - אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אליהו הרנון 19 (ענת הורוויץ ומדרכי קרמניצר עורכים, 2009)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262192305171  LCCN: n84023786  VIAF: 3865824   WorldCat (עם VIAF): 3865824
דני רבינוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בדצמבר 1954 (בן 70) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  מדעי החברה 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 אתר רשמי
 
דני רבינוביץ (נולד ב-8 בדצמבר 1954) הוא פרופסור בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. מחקריו עוסקים בנושאים של איכות הסביבה, התחממות גלובלית, זהות לאומית וגלובליזציה. זוכה פרס פראט לשנת 2011.
ביוגרפיה

דני רבינוביץ נולד וגדל בחיפה, הוא למד בבית הספר הריאלי והיה חבר בתנועת הצופים בעיר. אביו היה לני רבינוביץ, שופט בבית המשפט המחוזי בחיפה, ואמו - מורה לפסנתר. את השירות הצבאי התחיל כחבר בגרעין נח"ל עם חבריו מהצופים ובהמשך שימש מדריך ידיעת הארץ. הוא שירת בפיקוד מרכז, וכך למד להכיר את הגדה המערבית, בקעת הירדן ומדבר יהודה. בתום שירותו הצטרף לצוות המדריכים של בית ספר שדה צוקי דוד שהפעילה החברה להגנת הטבע ליד מנזר סנטה קתרינה בדרום סיני.
בשנת 1979 יצא רבינוביץ לאוניברסיטת לונדון ועשה תואר ראשון במדעי הסביבה. אחר כך עשה את עבודת הדוקטורט שלו באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קיימברידג'. לצורך עשייתה עבר עם אשתו ובתו בדצמבר 1987 להתגורר בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) כדי לבצע בעיר עבודת שדה. נושא העבודה היה היחסים בין הרוב היהודי לבין ערביי ישראל.
משנת 1991 הוא מלמד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולגיה באוניברסיטת תל אביב. שימש כנשיא האגודה האנתרופולוגית הישראלית. היה פעיל ברשימת עיר לכולנו בתל אביב. בין השנים 2000 ל-2004 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של ארגון "גרינפיס הים התיכון" וכחבר במועצה הבינלאומית העליונה של הארגון, ומאז שנת 2005 הוא חבר בוועד המנהל של גרינפיס בבריטניה. בשנת 2013 מונה לראש בית הספר ע"ש פורטר ללימודי הסביבה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 יצא ספרו המשותף עם ח'אולה אבו בכר, "הדור הזקוף". הספר דן בדור השלישי של הערבים בישראל, כדור שלא חושש להילחם על זהותו הלאומית הפלסטינית, זאת בניגוד לדור ההורים, שאותם הגדירו "הדור השחוק" ואת הסבים "דור השורדים", שעסקו בלחימה על הישרדות.
נשוי לאירוס, איתה ערך ותרגם את המהדורה הישראלית של הספר "כל אחד יכול: 50 דרכים להציל את כדור הארץ" (1993), ואב לשלושה. בנו יונתן רבינוביץ' הוא כדורסלן ששיחק ב-2017 בנבחרת העתודה של ישראל.
ספריו

Mixed Towns, Trapped Communities: Historical Narratives, Spatial Dynamics, Gender Relations and Cultural Encounters in Palestinian Israeli Towns, by Daniel Monterescu (Editor), Dan Rabinowitz (Editor), Ashgate Publishing Limited, 2007
Overlooking Nazareth: The Ethnography of Exclusion in Galilee, Cambridge University Press, 1997
כוחות מניעים : כביש חוצה ישראל והפרטת תשתיות אזרחיות בישראל עם איתי ורדי, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2010.
הנה זה בא: כיצד נשרוד את שינויי האקלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
הדור הזקוף עם ח'אולה אבו בכר, הוצאת כתר, 2002
שקספיר בג׳ונגל: על מפגשים בין תרבותיים, דביר בשיתוף עם מכון ון ליר בירושלים, 1988
רוח סיני, איור גד אולמן, אדם מוציאים לאור, 1987
הערות שוליים

↑  אור שקדי‏, הסינדרלה, החקיין והגניבה הפינית: הגיבורים הלא מוכרים של נבחרת העתודה, באתר וואלה, 21 ביולי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266826705171  GND: 1223656543  ISNI: 0000 0000 8412 3278  LCCN: n87920483  NKC: mub2013783197  NTA: 154940348  SUDOC: 035231327  VIAF: 115349022   WorldCat (עם VIAF): 115349022