stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירמיהו בוקסר
ביוגרפיה > נעוריו

בוקסר נולד ב-1888 בראשון לציון לאהרן בוקסר ורחל לבית זנביל (אחותו של ראובן לרר) ואח לזלדה. ההורים עלו ארצה ב-1883 והתיישבו בראשון לציון וב-1889, יחד עם ראובן לרר ועוד מתיישבים, התיישבו בוואדי אל-חנין שהפך בהמשך למושבה נס ציונה.
בוקסר למד בבית הספר היסודי היחיד בנס ציונה וב-1901, כשהוא בן 13, יצא לשוק העבודה וחילק את זמנו בין נס ציונה לראשון לציון.
ביוגרפיה > כפרדסן

ב-1905 הקים משתלה לעצי הדר ואקליפטוסים וראה חייל במעשיו ולאחר מספר שנים קנה חלקת אדמה של כ-30 דונם וב-1908 נטע באדמתו פרדס והצליח לייצא את רוב התוצרת ולהרוויח כספים רבים. בעזרת הכספים שהרוויח רכש עוד עשרות דונמים של קרקעות (בין השאר בכפר הערבי אל-קובייבה) ונטע עוד פרדסים. בהמשך הקים רפת ורכש עדר פרות אך בתקופת מלחמת העולם הראשונה עלה מחיר הבשר ובוקסר העדיף למכור את עדרו ובתמורה רכש עוד 100 דונם באזור סרפנד אל ח'רב וגם שם נטע פרדס.
לאחר המלחמה, כשבבעלותו מאות דונמים של פרדסים הפך בוקסר למומחה ארצי לפרדסנות והפך ליועץ בנושא. בין השאר הוזמן לכפר איסדוד (כיום אשדוד) שם סייע לבני המקום בגידול הדרים. במהלך ביקוריו במקום רקם קשרים טובים עם מנהיגי הכפר שהציעו לו לרכוש כ-2,500 דונם כשאת רובם מכר בוקסר לתושבי נס ציונה ולעצמו שמר כ-400 דונם בהם נטע פרדס.
בתקופת המרד הערבי הגדול (1939-1936) נאלץ בוקסר להתמודד עם ביטחון פרדסיו המפוזרים ברחבי השפלה וחלקם נעקרו על ידי ערבים. בוקסר התעקש לחזור ולנטוע את פרדסיו למרות שבחלק מהמקרים גם הנטיעות החדשות נעקרו.
בתקופת מלחמת העצמאות נאלץ בוקסר, שוב, להתמודד עם נזקים כבדים לפרדסיו שכללו הרס עצים, גניבת פרי, בזיזת ציוד והרס מבנים ורק ב-1949 הצליח לשקם את פרדסיו.
ביוגרפיה > תפקידים ציבוריים

בשנות ה-20 של המאה ה-20 ייצג בוקסר, יחד עם מאיר קומרוב, את נס ציונה במשא ומתן מול פיק"א, הסוכנות היהודית וקק"ל כדי לקבל עוד שטחים עבור צעירי המושבה. בסופם של הדיונים קיבלו הנציגים כ-1,200 דונם שנמסרו לצעירי המושבה ולפועלי המושבה. בהמשך סייע ברכישת 14,000 דונם מדרום וממזרח לנס ציונה עליהם הוקמו עם השנים היישובים נטעים, בית חנן, כפר אהרון וטירת שלום. בשנות ה-30 של המאה ה-20 המשיך ברכישת אדמות לטובת חקלאי ופועלי נס ציונה. ב-1940 היה חבר במשלחת פרדסנים יהודית-ערבית שנפגשה עם הנציב העליון, הרולד מקמייקל, כדי לדון בפרדסנות בארץ.
ב-1924 נבחר לתפקיד יושב ראש הוועד של נס ציונה, תפקיד אותו מילא עד 1934. ב-1940 נבחר שוב לתפקיד זה ומילא אותו עד 1947 והיה יושב ראש הוועד האחרון לפני שהחלה בחירת ראשי מועצה. כמו כן היה חבר בהנהלת התאחדות האיכרים בישראל.
משפחתו

ב-1908 נישא בוקסר לרבקה בת אבא טפר (ממייסדי נס ציונה) ולזוג נולדו 7 ילדים: שרה, מרים (1911),רחל, יצחק, אברהם (1918),חנה ותחיה. ירמיהו בוקסר נפטר ב-1962 ורעייתו רבקה נפטרה ב-1982. שניהם קבורים בנס ציונה.
נכדו שמואל בוקסר נבחר לראשות עיריית נס ציונה ב-2018.
נכדו תא"ל אהרן שביט (ילובסקי) היה טייס בחיל האוויר ונספח אווירי בארצות הברית.
נכדו רון נחמן כיהן כראש מועצת אריאל.
נכדו אמנון שביט ילובסקי היה טייס חיל האוויר וטייס אל על
בית בוקסר

בוקסר הקים את ביתו ברחוב תל אביב שהיה אחד הרחובות הראשונים בנס ציונה. הבית הבנוי בסגנון אקלקטי הוקם על מגרש של 3.5 דונם ושימש את המשפחה שנים רבות. הבית הוכרז כאתר מורשת וכאחת התחנות במסלול הדגל בנס ציונה. במשך מספר שנים עמד הבניין נטוש ומוזנח כשב-2019 החלה בניית רבי קומות בחלקו האחורי של המגרש ובינואר 2025 החל פרויקט שיפוץ ושימור הבית עצמו (בשימור מחמיר)
הנצחה

אחד מרחובות נס ציונה נקרא על שמו של ירמיהו בוקסר וכן קיים בעיר רחוב על שם אביו אהרון בוקסר.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "אהרן בוקסר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2186
↑  פועלים אלו הקימו בהמשך את מושב בית עובד
↑  משלחת הפרדסנים לפני הנציב, הארץ, 26 בינואר 1940
↑  ירמיהו בוקסר ז"ל, הארץ, 11 באוקטובר 1962
↑  נפטר ירמיהו בוקסר, הַבֹּקֶר, 11 באוקטובר 1962
↑   פגישת האחים הטייסים לבית שביט, סרטון  באתר יוטיוב
↑  תוכניות שימור בית בוקסר, באתר "בית האלמוג בע"מ"
בן ציון פישלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1921 
 פטירה:  2019 (בגיל 98 בערך) 
 
בן ציון פישלר (1921, ה'תרפ"א – 20 בנובמבר 2019, ה'תשע"ט) היה חוקר הומור, חוקר הלשון העברית, וחבר האקדמיה ללשון העברית.
ביוגרפיה

בן ציון נולד לאדלר וריטה. גורש לקפריסין במסגרת ההעפלה ועלה ארצה בספינה בג' בשבט ה'תש"ט. היה אוטודידקט: עקב השואה לא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון, ומעולם לא קיבל תואר אקדמי כלשהו על אף הידע הנרחב שרכש. למד עברית במחנה המעצר בקפריסין משליח היישוב היהודי בארץ ישראל (לימים פרופסור) דב נוי והשלים בזה את ידיעותיו משכבר בלטינית, יוונית, גרמנית, רומנית ורוסית. היה בעל טור שבועי קבוע בנושאי לשון בעיתון הארץ. נהג לשבת בספריה הלאומית ושם ערך את מחקריו.
שנה לפני מותו קיבל את אות יקיר מכון שוקן בספריית שוקן, ונערך ערב לכבודו, בנוכחות אשתו ברכה, לשונאית אף היא, ובניו ספי איש הסיינטולוגיה ומפיק הטלוויזיה רמי.
חקר וניסה להסביר את שירו של איציק מנגר ביידיש ובתרגומים לעברית על מכתב האהבה של מלכת טורקיה לרבינו תם.
הפירוש והשיר הוזכרו בהשקת ספרו של פרופסור אברהם (רמי) ריינר על רבינו תם, בהקשר עם רוחו הנוחה לכעוס של רבינו תם, ועם הצדדים החיוביים שיש לעיתים לכעס במידה.
פישלר מצא את המקור הרומי בכתבי הורציוס לביטוי על הגוי שבא לפני שמאי הזקן וביקש ללמוד את כל התורה על רגל אחת.
ספריו ומחקריו

פישלר חיבר ספרים שונים, וכתב מאמרים רבים:
הנחלת הלשון העברית בימי העלייה השנייה (פרקים מהספר באתר מט"ח וקישור לספר הסרוק באתר כותר)
תשעים ושנים 92 מאמרים של בן ציון פישלר באתר רמב"י של הספרייה הלאומית, אתר המאמרים המדעיים בחקר היהדות.
הספר לכבוד בן ציון פישלר
מנחה לקודש: אסופת מאמרים על לשון ועל הנחלתה מוקדש לשלמה קודש במלאת לו שבעים וחמש שנה / העורכים - חיים רבין ובן ציון פישלר
כלשון עמו : אסופת מאמרים בבלשנות שימושית מוקדשת לחיים רבין במלאת לו שישים שנה / העורכים - רפאל ניר ובן-ציון פישלר
ספר רוזן / העורכים - עוזי אורנן ובן ציון פישלר
אלף אמירות בפורטוגזית יהודית (בפורטוגזית) / בן ציון פישלר
הערות שוליים

1 2  בן ציון פישלר באתר המעפילים
↑  המידע על תולדותיו בהרצאות ביום העיון לכבודו, שנערך בחנוכה תשע"ח, כשנה לפני מותו
↑  על ברכה (דלמצקי) פישלר, באתר זמרשת ומאמריה באתר האקדמיה ללשון
↑  אות יקיר מכון שוקן (סרטון באתר הוצאת שוקן)
↑  השקת הספר של רמי ריינר - רבנו תם, פרשנות הלכה ופולמוס
↑  בן-ציון פישלר, מדוע כעס שמאי הזקן?, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309756905171  LCCN: n84072683  VIAF: 48162317   WorldCat (עם VIAF): 48162317
צ'נסטוחובה

האיקונין הנודע של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה
בניין העירייה
צֶ'נסטוֹחוֹבה (לעיתים צ'נסטוחוב; ביידיש: טשענסטאָכאָוו; בפולנית: Częstochowa, אלפבית פונטי בינלאומי: [ʧε̃stɔ'xɔva], ‏האזנהקובץ:Pl-Częstochowa.ogg‏Ⓘ‏; בצ'כית: Čenstochová; בגרמנית: Tschenstochau) היא עיר בדרום פולין, על גדות נהר ורטה, בעלת אוכלוסייה של 240,027 תושבים נכון לשנת 2009, בעיר התקיימה לפני מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה שמרבית חבריה נספו בתקופת השואה. בזמן השואה פעלה בגטו שהוקם בעיר מחתרת יהודית שעמדה מאחורי מספר אירועי התנגדות בזמן גירושים להשמדה.
צ'נסטוחובה מקודשת לפולנים הקתולים ומהווה מוקד עלייה לרגל בעיקר בגלל האיקונין המדונה השחורה מצ'נסטוחובה. גם אפיפיורים עלו לרגל אליה, ואחרון עשה זאת בנדיקטוס השישה עשר במאי 2006.
העיר היא מרכז לתעשיית מתכת, טקסטיל ונייר והיא משמשת כמושב הגמון. במקום יש מנזר מפורסם מהמאה ה-14 בשם "יאסנה גורה" Jasna Góra (אנ') ובו מוחזק האיקונין הנודע, המדונה השחורה מצ'נסטוחובה. המנזר משמש כמקום עליה לרגל ופוקדים אותו מיליוני צליינים בכל שנה.
בהיסטוריה של פולין חרוטים תולדות המצור ששמו השוודים על צ'נסטוחובה בשנים 1655 ו-1705. המצור וגבורת המגינים תוארו בספריו של הנריק סנקביץ'. העיר סבלה התקפה ומצור של הצבא הרוסי על המנזר במלחמה בין פולין לרוסיה שהסתיימה ב-1772 בתבוסת הצבא הפולני.
יהודי העיר

קהילה יהודית התפתחה מסוף המאה ה-18 וגדלה במהירות בשל מרבצי הפחם והברזל המצויים בסביבתה, שהביאו להתפתחות תעשייה ענפה בעיר. ב-1760 נכלא במנזר הסמוך לקתדרלת 'המדונה השחורה' יעקב פרנק, ותוך זמן קצר הפך מקום מעצרו למוקד לעלייה לרגל.
מתחילת המאה העשרים ואילך תפסה הקהילה מעמד של אחת הקהילות החשובות בפולין, גם מבחינת התושבים הדתיים-מסורתיים וגם מבחינת היהודים החופשיים, המתבוללים והמשכילים.
מבחינה דתית קבלה העיר מעמד של מרכז תורני וחסידי חשוב, בשל מספר ישיבות שפעלו בה וכן בשל העובדה שהתגוררו בה כמה אדמו"רים ורבנים, הידועים מביניהם הוא אחד מחשובי אדמו"רי חסידות גור בפולין: רבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן שנודע בכינויו האדמו"ר מפילץ וכן בנו רבי חנוך גד יוסטמן שנספה בשואה.
בנוסף אליהם היה אב בית הדין ורבה של העיר, הגאון רבי נחום אש שנפטר לפני השואה.
מיקומה של העיר בסמוך לגבול הפולני-פרוסי, הפך אותה בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה למוקד חשוב למעבר של חברי התנועות המהפכניות ברוסיה. תלמידי הגימנאסיה המקומית התארגנו ב-1903 על בסיס לאומי-ציוני וסוציאליסטי. חלקם ראו עצמם שותפים לתביעות הפולניות לעצמאות, לצד רצונם לתרום לחיזוק הזהות היהודית הלאומית הציונית והלא-ציונית (אוטונומיסטית וטריטוריאליסטית).
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה הקהילה היהודית בעיר גם מעמד של מרכז ציוני חשוב.
בקרבת העיר נוסדה "חוות הכשרה" ציונית שהכשירה בני נוער לעבודה חלוצית. בעיר פעלו כל תנועות הנוער והמפלגות הציוניות כאשר במקביל היה משקל לא מבוטל למפלגה החרדית האנטי ציונית אגודת ישראל וכן לתנועת הפועלים היהודיים הלא ציונית- הבונד.
בשל כך בלטו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מאבקים פוליטיים ממושכים בין נבחרי הציבור היהודי בעירייה סביב היחס לציונות.
מספר תעשיינים יהודים עשירים שהיו ידועים בנדבנותם התגוררו בעיר ולקהילה יצא מוניטין של קהילה מאורגנת להפליא על ידי פרנסיה.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר 28,500 יהודים.
העיר הופצצה מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונכבשה לאחר יממה וחצי ב-3 בספטמבר 1939 בידי הנאצים בשל סמיכותה לגבול הגרמני.
עם כניסתם של חיילי צבא גרמניה הנאצית החלה סדרת התעללויות רצחנית באוכלוסייה המקומית אשר גבתה את חייהם של מאות אנשים, ובתוכם 150 גברים יהודים.
על יהודי העיר הוטלו הגבלות וחוקים אנטי יהודיים: בדצמבר 1939 נצטוו יהודי העיר לשאת על זרועם סרט לבן עם מגן דוד, רכוש יהודי רב הוחרם על ידי הגרמנים וכן רבים נושלו מבתיהם.
במהלך השנים 1940–1941 נשלחו קרוב ל-2,000 גברים יהודים אל מחנות עבודה במזרח הגנרלגוברנמן על מנת לחפור תעלות אנטי-טנקיות נגד הצבא הסובייטי.
יהודי העיר > הגטו

באפריל 1941 הוקם בעיר גטו, אליו הגיעו או גורשו במרוצת הזמן יותר מ-20,000 יהודים נוספים מהסביבה, בתוכם מהגרים מקרקוב, לודז' וורשה ומערי מערב פולין.
רבים מיהודי הגטו הועסקו במפעלי הנשק והמתכות "האסאג" ו"מטרולוגי" שנמסרו לבעלות גרמנית לאחר כיבוש העיר.
כבר בתחילת שנת 1942 הפך הגטו בעיר להיות השלישי בגודלו בשטח הגנרלגוברנמן (הממשל הכללי) בחלקי פולין הכבושה, אחרי הגטאות ורשה ולבוב. מספר תושביו התקרב ל-50,000 איש.
תושבי הגטו ובעיקר הפליטים סבלו מרעב ומהתפרצויות של מחלת הטיפוס. היודנראט המקומי בניהולו של ליאון קופינסקי, גבה כספים מעשירי הקהילה על מנת לספק מזון לתושבים ובעיקר לפליטים.
ייתכן שמערכות התמיכה העזרה ההדדית שהיו מבוססות בקהילה עוד מלפני המלחמה הורידו את אחוזי התמותה בגטו שכפי הנראה היו נמוכים ביחס למקומות אחרים בפולין.[דרוש מקור] ייתכן וגם סייעה לכך שביתת הרעב של הפועלים נגד יחס היודנראט, בהנהגתו של משה יהושע לובלינג שנשלח מאוחר יותר לטרבלינקה, והיה שם לאחת הדמויות המרכזיות בתכנון המרד במקום.[דרוש מקור]
בחודש מאי 1942 נכנסו אנשי אס.אס לגטו באישון ליל, הוציאו כמה עשרות אנשי ציבור יהודיים מביתם וירו בהם למוות.
יהודי העיר > חיסול הגטו המרכזי (מוצאי יום כיפור וערב סוכות, תש"ג)

ביום הכיפורים תש"ג (21 בספטמבר 1942) הגיעה לעיר מוורשה יחידת אס אס מלווה ביחידת עזר אוקראינית על מנת לגרש את מרבית יהודי הגטו להשמדה. הגעתם עוררה אימה גדולה בקרב יהודי הגטו, בעיקר בשל הידיעות על אכזריותם שהתגלתה בגירוש מרבית תושבי גטו ורשה שהסתיים בראש השנה. בחצות הלילה של מוצאי יום הכיפורים, 22 בספטמבר 1942, הודלקו לראשונה פנסי הרחוב בגטו החשוך ויהודי רחובות מסוימים נקראו ברמקולים רבי עוצמה להתייצב בכיכר השוק הישנה עד לפנות בוקר.
כוחות גרמנים ואוקראינים נכנסו אל הבתים והשליכו מתוכם יהודים. יהודים רבים נרצחו תוך כדי פינויים מבתיהם. עוד באותו היום יצאה לכיוון מחנה ההשמדה טרבלינקה רכבת בקר בת 60 קרונות בהם נדחסו באכזריות 7,000 יהודים.
בימים שלאחר מכן נמסר לתושבי הגטו, באמצעות הרמקולים, שיהודי המשלוח הראשון הגיעו למחנות עבודה ומצבם טוב מאוד. כמו כן הובטח מזון לכל מי שיבוא מרצונו לכיכר השוק הישנה. במשלוח השני שיצא בערב חג סוכות לטרבלינקה הוצאו מן הגטו קרוב ל-7,000 יהודים נוספים. בין המגורשים במשלוח זה היה הרב החסידי חנוך גד יוסטמן מוקף בחסידים, כמו כן הנער אברהם בומבה, שהצליח לברוח מטרבלינקה ושרד את השואה, עדותו על קורות המשלוח מובאת בתחילתו של הסרט הדוקומנטרי "השואה" של קלוד לנצמן שהופק בשנות השבעים).
האקציה כנגד יהודי הגטו המשיכה בכל רצחנותה: יהודים שהיו מאושפזים בבית החולים, וכן דיירי בתי האבות בגטו נורו במקום. כוחות הגירוש הנאציים סרקו את הבתים והרחובות זה אחר זה. יהודים רבים נורו למוות ונקברו בקבר אחים שנכרה ברחוב קוויה.
המשלוחים הבאים יצאו מן הגטו בהפרש של שלושה ימים: ב-28 בספטמבר, ב-1 באוקטובר, ב-4 באוקטובר כאשר כל אחד מהם הכיל בין 6,000 ל-7,000 יהודים שנדחסו ברכבת קרונות בקר והוסעו אל יעדם הסופי - טרבלינקה.
לקראת סיומה של האקציה נכנסו הגרמנים למפעלים שהיו בגטו ובהם מאות רבות של עובדים שלא גורשו בזכות תעודות עבודה. באמצעות כלבי גישוש חיפשו יהודים המסתתרים שם. היהודים שנתפסו סבלו מאלימות קשה וננשכו על ידי הכלבים. לאחר מכן הם צורפו לרכבת האחרונה שיצאה במוצאי 7 באוקטובר לטרבלינקה ובה נדחסו 5,000 יהודים, אליהם צורפו עוד 1,500 יהודים מהעיירה קוניצייפול שבמחוז ראדום.
על פי האומדן המקובל נשלחו אל מותם בטרבלינקה בפעולת הגירוש הגדולה בחודשים ספטמבר - אוקטובר 1942 39,000 יהודי גטו צ'נסטוחובה בשישה משלוחים גדולים. 2,000 יהודים נוספים נורו למוות או נרצחו בדם קר במהלך הגירוש.
קרוב ל-15% מתושבי הגטו הגדול נותרו בחיים בסיומה של פעולת גירוש זו שארכה פחות משלושה שבועות וזכתה לכינוי "האקציה הגדולה".
5,000 יהודים, בעיקר צעירים ובריאים, וכן בעלי אישורי עבודה במפעלים, הושארו על מנת להמשיך לעבוד במפעלים או לעסוק בעבודות כפייה שונות, כולל אריזת תכולת הבתים ומסירתם עבור הנאצים.
בין 2,000 ל-3,000 יהודים התחבאו בזמן הגירוש בשטח הגטו, או בתוך המפעלים והצליחו להינצל ממנו.
המחתרת הקטנה והבלתי מאורגנת במקום לא הצליחה לפעול ולקיים שום התנגדות לגרוש.
יהודי העיר > המחתרת בצ'נסטוחובה

במהלך שנת 1942 התארגנו תאים מחתרתיים שנוסדו על ידי צעירים יוצאי תנועות הנוער. היו מהם שיצרו קשר עם אנשי המחתרת בגטו וורשה.
במחצית השנייה של 1942 אליהם הגיעו ידיעות על השמדת אוכלוסייה יהודית בחלקיה השונים של פולין הכבושה וכן על גירוש מרבית יהודי גטו ורשה להשמדה אולם ניסיונות התארגנות מצידם למנוע זאת היו חסרי סיכוי בשל הבידוד ובשל חוסר הזמן עד לתחילת "האקציה הגדולה".
התארגנות יותר משמעותית ומרידות מקומיות אירעו בשתי אקציות קטנות בהיקפן שהתרחשו ב-1943 כפי שיובא להלן.
מרידות אלו לא זכו להצלחה מסיבות טכניות ואף גררו בעקבותיהן פעולות עונשין מצד הגרמנים שעלו בחייהם של מאות יהודים, דבר שהביא ליחסי איבה והתנגדות רבה מצד תושבי הגטו לפעילי המחתרת.
יהודי העיר > הגטו הקטן, וחיסולו הסופי

עם סיום האקציה הגדולה, החלו הגרמנים להעסיק קבוצות יהודים שפינו את תכולת הדירות של מגורשי הגטו. כל יהודי העיר צוו לעבור להתגורר החל מתאריך 1 בנובמבר אותה שנה בשטח "הגטו הקטן" בחלקו הצפוני של הגטו הגדול. השטח כלל שלושה רחובות וחולק לרחוב לרווקים, רווקות ומשפחות. אל שטחו הסתננו בחלוף הזמן רבים מהיהודים שהתחבאו מהגירוש. הגרמנים היו מודעים להימצאותם של יהודים אלו, ושגרת החיים בגטו הופרה פעמים רבות על ידי אקציות ומצודים שנערכו כנגד היהודים המסתננים. מרבית יהודים אלו נתפסו והוצאו אל בית הקברות היהודי בקרבת העיר - שם נורו למוות בקברי אחים. אחרים צורפו למשלוחים שהובילו יהודים ממקומות אחרים בפולין אל מותם בטרבלינקה.
בדצמבר הגיעו לגטו שני ניצולים מטרבלינקה שסיפרו על הרצחם של מגורשי ה"אקציה הגדולה" בתאי הגז. מרבית היהודים דחו את דיבריהם ורק מיעוט האמין להם. המחתרת היהודית, שהייתה מורכבת מאנשי תנועות נוער ציוניות שונות הצליחה להתארגן מעט ולאסוף נשק ליום פקודה.
באקציה שנערכה בגטו ב-4 בינואר 1943 ניסו להתנגד לגירוש שניים מאנשי המחתרת, יצחק פיינר ומנדל פישלביץ, באמצעות אקדח, אולם תקלה טכנית לא צפויה גרמה שהם שילמו על כך בחייהם, יחד עם עשרות אחרים. 350 יהודים צורפו למשלוח של יהודים מראדומסק שיעדו הסופי היה טרבלינקה.
בשורת אקציות שנמשכה עד קיץ 1943 נורו למוות בבית הקברות היהודי בעיר מאות יהודים. הבולטת בהם הייתה בחג פורים ה'תש"ג, ובה נרצחו 127 אנשי אינטליגנציה ומשפחותיהם כעונש על ההתקוממות באקציית ינואר.
ניסיון התנגדות נוסף שמתרחש באקציה של 25 ביוני, מצד המחתרת בגטו ובתוכם הנימלטים מטרבלינקה, הוביל לחיסול הגטו הקטן, ולהוצאתם להורג של אנשי היודנראט יחד עם 200 גברים, נשים וילדים שניסו להימלט ממנו ברגע האחרון.
ב-22 ביולי פוצצו כל בתי הגטו הישן ויהודים שהסתתרו בו נשרפו חיים.
מרבית היהודים שנותרו אחרי חיסול הגטו, כ-4,000 איש, ושהיו מחוץ לשטחו בעת החיסול, הועסקו בעבודות כפייה במפעלי המתכת והנשק במקום וזכו לשקט יחסי עד התקרבות הצבא האדום (אם כי אירעו מדי פעם הוצאות להורג של יחידים או קבוצות קטנות). אליהם צורפו ברבות הימים מאות יהודים שגורשו ממפעלים בלודז', פיוטרקוב טריבונלסקי וסקרז'יסקו קמיינה.
עם התקרבות הצבא האדום לעיר בתחילת 1945 גורשו מרבית היהודים במפעלים למחנות ריכוז שונים בגרמניה, אולם חלקם הצליחו להימלט ולהינצל. חלק מהמגורשים למחנות בגרמניה (גברים בעיקר לבוכנוואלד, נשים לרוונסבריק ולעוד מחנות) זכו להישאר בחיים ומרביתם לא חזרו מגרמניה לפולין אלא המשיכו לארץ ישראל או ליעדים אחרים.
בלילה שבין 16 ל-17 בינואר 1945 נכבשה העיר בידי הצבא האדום, ורק מיעוט מיהודיה ניצל. קהילה יהודית של 5,000 יהודים התקיימה במקום בשנים 1945–1947 כאשר שליש מאנשיה היו בני העיר. בעקבות תקריות אנטישמיות רבות וכן הפוגרום האכזרי בקיילצה בחרו מרבית אנשי הקהילה לעזוב את העיר ולהגר לישראל או ארצות אחרות.
משנות החמישים ואילך התגוררו בעיר יהודים בודדים. מאז סוף שנות השישים לא קיימת קהילה יהודית בעיר ומתגוררים בה כמה עשרות בודדות של קשישים יהודים.
ערים תאומות

הרשות הפלסטינית בית לחם, הרשות הפלסטינית
לקריאה נוספת

מ. צאנין, צ'נסטוכוב בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 256–260 (תיאור החורבן ותיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם)
שלמה וואגא, חורבן טשענסטאכאוו, בואנוס איירס: צענטראַל פאַרבאַנד פון פּוילישע יידן אין ארגענטינע (צוזאמען מיטן טשענסטאָכאָווער לאַנדס-לייט פאריין אין ארגענטינע), תש"ט-1949. (ביידיש) (הספר בקטלוג ULI)
ספר צ'נסטוחוב, ירושלים: הוצאת אנציקלופדיה של גלויות (דפוס אלפא), תשכ"ז-1967. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אולגה טוקרצ'וק, 24, ספרי יעקב, ירושלים: כרמל, 2020
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות, תל אביב: מחברות לספרות, 1968, עמ' 90-91
↑  אחרוני הלוחמים מגטו צ'נסטוכובה: "אנו מוכנים להתנגד בנשקינו", באתר בית לוחמי הגטאות
↑  תולדות יהודי צ'נסטוחוב, הוצאה עצמית ארגון יוצאי צ'נסטוחוב והסביבה, 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564214405171  BnF: cb15284738f (data)  GND: 4061097-4  LCCN: n50065728  MusicBrainz: 59ef44b5-2dc5-4a75-afa9-d238964eeeff  NKC: ge134640  SUDOC: 028245814  VIAF: 134863123   WorldCat (עם VIAF): 134863123 
אנדרטה לזכר יהודי צ'נסטוחובה שנספו בשואה, בבית הקברות נחלת יצחק
תפוח

ערך זה עוסק בעץ ובפרי התפוח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| תפוח |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: ורדיים
סוג:: תפוח
מין:: תפוח תרבותי
שם מדעי
 Malus domestica
עץ תפוחי האני-קריספ (אנ')
תַּפּוּחַ תַּרְבּוּתִי (מכונה גם תפוח-עץ או בקיצור תפוח, שם מדעי: Malus domestica) הוא מין של עץ פרי נשיר במשפחת הוורדיים.
מקור התפוח התרבותי

מקורו של התפוח התרבותי במין הבר Malus sieversii, המגיע ממרכז אסיה וגדל גם כיום בהרים בדרום קזחסטן, בקירגיזסטן, בטג'יקיסטן ובמחוז שינג'יאנג בסין. מינים אחרים שככל הנראה קשורים בהתפתחות התפוח התרבותי הם Malus baccata ו-Malus sylvestris. מיני תפוח נוספים משמשים כיום בניסיונות לפתח זני תפוחים שיהיו מסוגלים לגדול בתנאי אקלים שונים.
התפוח הוא מרכיב מרכזי בתפריט באזורים רבים שבהם שורר אקלים קר והוא ככל הנראה אחד העצים הראשונים שבויתו על ידי האדם.
ערך תזונתי

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  85.56 ג'
 
 קלוריות:  52 קק"ל
 
 חלבונים:  0.26 ג'
 פחמימות:  13.81 ג'
 פחמימות זמינות:  13.3 ג'
 שומן:  0.17 ג'
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  3 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.017 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.026 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.091 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.041 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  4.6 מ"ג
 
 ברזל:  0.12 מ"ג
 סידן:  6 מ"ג
 אשלגן:  107 מ"ג
 נתרן:  1 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  2.4 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
אכילת תפוחים מסייעת לשליטה ברמת הכולסטרול ובמניעת מחלות לב. בקליפת התפוח נמצא גם נוגד החימצון רוטין.
גידול תפוחים

עצי התפוח גדלים במגוון רחב של קרקעות מבחינת רמת החומציות שלהן. העצים זקוקים להגנה מפני רוח ולאקלים קריר. בשנת 2002 גודלו בעולם 45 מיליון טונות של תפוחים, כמחצית מהתוצרת מגיעה מסין, יצואניות בולטות אחרות של תפוחים הן – ארצות הברית, טורקיה, צרפת, איטליה, דרום אפריקה וצ'ילה. בישראל התפוחים גדלים בצפון הארץ ובאזור גוש עציון.
עונת התפוחים משתנה מזן לזן, וכתלות במזג האוויר במקום הגידול. בחצי כדור הארץ הצפוני עונת התפוחים היא מאמצע יולי ועד תחילת נובמבר (הפריחה היא לרוב כמה חודשים קודם לכן, בתלות בזן). בחצי כדור הארץ הדרומי העונה היא בין תחילת פברואר לסוף מאי. יש זני תפוחים רבים הגדלים הן בחצי כדור הארץ הדרומי והן הצפוני ומשתמרים היטב בקירור והובלה, דבר המאפשר שיווקם בכל העולם בכל עונות השנה.
אחסון תפוחים

על מנת להאריך את חיי המדף של תפוחים, מאחסנים תפוחי עץ בחדרי אוויר מבוקר בהם מנוטרים הטמפרטורה, החמצן והפחמן הדו-חמצני לרמות העוצרות את ריקבון הפרי ומאריכות את משך חייו. השיטה של אוויר מבוקר הגיעה לארצות הברית וקנדה בשנות ה-50 של המאה ה-20 והשתמשו בה בעיקר לאחסון תפוחי עץ. באמצע שנות ה-50 החלו להשתמש במשאיות על מנת לאסוף פירות וירקות דבר שאיפשר לגדל ולאסוף כמויות הרבה יותר גדולות של סחורה. דבר זה גרר את הצורך לשימור הסחורה ואז החלו להשתמש ברחבי ארצות הברית בחדרי אחסון גדולים עם אוויר מבוקר. השיטה התבססה על מחקריו של פרופסור רוברט סמוק מאוניברסיטת קורנל. החל משנות ה-60 שיטת האוויר המבוקר התפתחה לכל העולם, כולל לישראל ונחקרה במעבדה לקירור בקרית שמונה שנוהלה על ידי אריה זיו.
אופנים בהם נאכל

התפוחים נאכלים בצורות רבות: טריים, מטוגנים, צלויים, סחוטים למיץ, לחומץ, לסיידר ולמשקאות אלכוהוליים – דוגמת באד אפפל הגרמני, מכינים מהם ריבות, רסק (מחית) ורטבים. אחד השימושים הנפוצים לתפוחים הוא באפייה – בעוגות תפוחים, פאי תפוחים וקינוחים אחרים.
שטרודל תפוחים הוא אחד הקינוחים המפורסמים והפופולריים ביותר במטבח הגרמני.
תפוח מסוכר הוא תפוח מצופה סוכר. לרוב נמכר על מקל, כדי להקל על אכילתו. הציפוי הנפוץ הוא סירופ סוכר שהתקרר והתקשה, לרוב בצבע מאכל אדום ולעיתים מתובל בקינמון.
בנוסף לאכילה, יש שמשתמשים בתפוח כראש וכטבק לעישון נרגילה על ידי כך ששמים אותו בראש הנרגילה, עושים בו חור למעלה, ושמים טבק ומעל גחל, ומעשנים את התפוח ביחד עם הטבק.
התפוח בתרבות > גאלים

נשים גאליות בתולות נהגו למרוח על גופן רסק תפוחים.
התפוח בתרבות > ביהדות

התפוח נזכר שש פעמים במקרא, מתוכן ארבע פעמים בשיר השירים, פעם נוספת ברשימת עצי הפרי החשובים בארץ ישראל בספר יואל ופעם אחת בספר משלי. הדעות חלוקות האם התפוח המקראי הוא התפוח המוכר לנו בשם זה. פרשני ימי הביניים מזהים באופן יחד משמעי את התפוח המקראי עפ המין המוכר לנו כיום בשם זה, למעט בעלי התוספות אשר סברו כי התפוח המקראי הוא האתרוג.  נגה הראובני סבור שהפרי הקרוי על ידינו תפוח הגיע לאזור ארץ ישראל רק בתקופה ההלניסטית, ולכן לדעתו התפוח המקראי הוא הפרי הקרוי כיום עוזרר (זערור בערבית), פרי המזכיר בצורתו את התפוח שלנו אך קטן ממנו. לדעת הראובני, כאשר הגיעו התפוחים לארץ ישראל הם כונו "תפוח גדול" והעוזררים כונו "תפוח עוזרר" או "זערור", שפירושו קטן, אך בשלב מסוים שם הלוואי "גדול" נשמט משמו של התפוח והשם "תפוח" נשמט משמו של העוזרר וכך נוצר המצב של"תפוח גדול" קוראים "תפוח" ול"תפוח זערור" קוראים "עוזרר". חוקרים מודרניים נוספים מסכימים לכך שהתפוח אינו עץ מקומי במקורו, ולכן מזהים את התפוח המקראי עם עצים שונים ממשפחת הוורדניים. עם זאת, מחקרים חדשים יותר גילו שאכן התפוח גודל באופן חקלאי בארץ ישראל גם בתקופת המקרא, אם כי גידולו אז היה מוגבל, ורק בתקופה הקלאסית גידולו הפך לנפוץ ונרחב, עד שבימי הביניים ארץ ישראל נודעה בתפוחיה המשובחים. לאור זאת, זהר עמר אכן מזהה את התפוח המקראי (ברוב אזכוריו) עם הפרי הקרוי כך בפינו כיום. יש שהציעו לזהות את "תפוחי זהב" המוזכרים בספר משלי כפרי הקרוי כך בעברית מודרנית (תפוז), אך הצעה זו מסופקת בשל העובדה שככל הנראה פרי זה הגיע לאזור רק בימי הביניים[דרוש מקור].
זיהוי רווח מזהה את התפוח "פרי עץ הדעת", אך לזיהוי זה אין סימוכין, והוא כנראה בא על סמך פרשנות מוטעית מימי הביניים, שהחליפה אותו עם האתרוג שכונה "תפוח אדם הראשון".
בראש השנה מקובל לאכול תפוח בדבש – לאחר טבילת הפרי בדבש נהוג לומר "שתחדש עלינו שנה טובה ומתוקה".
יש שנהגו לאכול תפוחים בלילי שבת, משום שהסעודה נקראת "חקל תפוחין קדישין" (שדה תפוחים קדושים). יש המביאים בשם המגיד מקוזניץ שהאוכל תפוחים בליל שבת מובטח לו שלא תחסר לו הפרנסה בכל השבוע[דרוש מקור].
התפוח בתרבות > בנצרות

פרשנויות נוצריות של סיפור הבריאה בספר בראשית, מחשיבות את התפוח כפרי האסור מסיפור אדם וחוה בגן העדן.
בתרבויות מסוימות מקובל לאכול תפוחים בליל כל הקדושים (Halloween).
התפוח בתרבות > במערב המודרני

העיר ניו יורק בארצות הברית מכונה "התפוח הגדול" ("The big apple").
שמה של חברת המחשבים אפל משמעו תפוח, וגם סמלה הנוכחי הוא תפוח (אם כי נגוס).
שמה של חברת תקליטים אשר נוסדה על ידי הביטלס הוא אפל רקורדס.
בארצות הברית, פאי תפוחים הוא סמל לאמריקאיות ויש אמרה "As American as apple pie"
סיפור עממי אמריקאי, ג'וני זרעי-תפוחים (Johnny Appleseed) הוא סיפור המבוסס על סיפורו של ג'ון צ'פמן.
האגדה מציעה את האפשרות שאייזק ניוטון קיבל את ההשראה לנסח את תאוריית הכבידה העולמית שלו מנפילת תפוח ארצה.
במעשייה שלגיה ושבעת הגמדים, המלכה הרעה ניסתה להרוג את שלגיה כשנתנה לה לאכול תפוח מורעל.
An apple a day keeps the doctor away - פתגם אנגלי
זמן התפוח הוא שמם של סדרת תשדירי שירות מונפשים קצרים וקומיים מטעם מועצת הפירות, ששודרו בטלוויזיה הישראלית במהלך תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מאת הקומיקסאי ותסריטאי סרטי האנימציה הישראלי נעם נדב. הפרקים תיארו את מעללי צוות "כוח תפוח", ההופכים לגיבורי-על על ידי שתיית משקאות או אכילת מאכלים העשויים מתפוחי עץ.