stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דובאי מדיה סיטי

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  אזור בלי מס
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים)
 מיקום המטה:  דובאי
 קואורדינטות:  25°05′34″N 55°09′10″E﻿ / ﻿25.092777777778°N 55.152777777778°E﻿ / 25.092777777778; 55.152777777778 
  
 http://www.dubaimediacity.com/
  (למפת דובאי מוגדלת) דובאי מדיה סיטי(למפת דובאי רגילה) דובאי מדיה סיטי he
 
דובאי מדיה סיטי (בערבית: مدينة دبي للإعلام) חלק מדובאי אחזקות, הוא אזור בלי מס בדובאי, איחוד האמירויות הערביות.
היסטוריה ומתאר

דובאי מדיה סיטי נוסד בשנת 2000. הוא נוצר על ידי ממשלת דובאי כדי להגביר את האחיזה הממשלתית במדיה של איחוד האמירויות הערביות, והפך למרכז ארגוני תקשורת, כגון, סוכנויות ידיעות, פרסום, מדיה, ייצור ומתקני שידור. היסודות לתשתית (כגון כבלי סיבים אופטיים) היו כבר במקום עבור החברות, כדי שבנייתן במקום וקבלת אשרתן תהיה קלה, ועבור תהליכים תפעוליים קלים יותר בתוך דובאי מדיה סיטי.
דובאי מדיה סיטי הוא מרכז תעשיית התקשורת ב-GCC והמזרח התיכון, עם יותר מ-1300 חברות אשר רשומות באזור הסחר החופשי, שממנו הם משרתים את האזור כולו.
בנוסף, בדובאי מדיה סיטי ממוקם בית מועצת הקריקט העולמית, הגוף שמנהל את הקריקט בעולם. הגוף היה ממוקם בלונדון עד 2005.
צנזורה

ב-16 בנובמבר 2007 הורתה הממשלה של דובאי לחברה טקום להוריד את הערוצים הפקיסטניים העצמאיים והפרטיים גאו ניוז טי וי וארי וואן וורלד, על פי דרישת המשטר הצבאי של פקיסטן בראשות הגנרל ונשיא פקיסטן דאז פרבז מושארף. אך בהמשך קובעי המדיניות של דובאי הותירו לערוצים לשדר את תוכני תוכניות הבידור שלהם, בעוד חדשות, אקטואליה וכל ניתוח פוליטי כלשהו נאסרו. מאוחר יותר כל שאר התנאים הוסרו, אך רמת הסיקור של הערוצים ירדה בצורה ניכרת.
דובאי וורלד

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברת השקעות (ממשלתית)
 מייסדים:  מוחמד בן ראשד אאל מכתום
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־18 שנים)
 חברות בנות:  DP World 
 מיקום המטה:  דובאי, איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 ענפי תעשייה:  השקעה 
 מוצרים עיקריים:  השקעה 
 הכנסות:  30,000,000,000 דולר אמריקאי 
 רווח תפעולי:  9,800,000,000 דולר אמריקאי 
 רווח:  2,100,000,000 דולר אמריקאי 
 עובדים:  5,000 
  
 www.dubaiworld.ae
 
דובאי וורלד (בערבית: دبي العالمية; באנגלית: Dubai World) היא חברת השקעות ממשלתית בדובאי, המתמחה בנדל"ן. החברה נוסדה בשנת 2006 על ידי האמיר מוחמד בן ראשד אאל מכתום. בבעלות החברה מספר פרויקטים שאפתניים כדוגמת איי התמרים המלאכותיים. בראש החברה עומד כיום דודו של האמיר, השייח' אחמד בן סעיד אאל מכתום.
משבר כלכלי

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בנובמבר 2009 הודיעה ממשלת דובאי על משבר פיננסי מהגדולים בתולדותיה של החברה, ועל הקפאת החזר חובותיה. חברת דובאי וורלד צברה חובות בסך 59 מיליארד דולר, שהם כשלושה רבעים מסך חובות ממשלת דובאי המסתכמים ב-80 מיליארד דולר.
כלכלנים סבורים כי משבר זה הוא חלק מ"בועת הנדל"ן" העולמית שקרסה בשנת 2009, וקשיי החברה עלולים להשפיע על הכלכלה העולמית.
הערות שוליים

↑  נמרוד הלפרן, האם נסיכות דובאי בדרך לשמיטת חובות? הקפיאה פירעון חובות לנושים לחצי שנה, באתר TheMarker‏, 25 בנובמבר 2009
↑  אוריאל הרמן, ‏מארק מוביוס: "חדלות פירעון בדובאי תיצור גל של פשיטות רגל", באתר גלובס, 27 בנובמבר 2009
ערך זה הוא קצרמרבנושא דובאי ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גני יוחנן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: גזר
גובה ממוצע: ‎63 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 599 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-0.5% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) גני יוחנן(למפת גוש דן רגילה) גני יוחנן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גני יוחנן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גני יוחנן31°51′29″N 34°50′18″E﻿ / ﻿31.8581466847395°N 34.8384229961641°E﻿ / 31.8581466847395; 34.8384229961641  heמפת היישובים של מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) באדום - גני יוחנן בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

גַּנֵּי יוֹחָנָן הוא מושב עובדים כ-3 קילומטר דרומית מזרחית לעיר רחובות. צמוד למושב מדרום נמצאת מזכרת בתיה. ממערב למושב נמצאת קריית עקרון. ממזרח המושב יציץ ומצפון רמות מאיר.
מקור השם

המושב נקרא על שם יוהאן קרמנצקי, שהיה היו"ר הראשון של קק"ל. שם היישוב נקבע תחילה לגני יונה וכך נקרא עד סוף שנות ה-50, מאוחר יותר שונה ל"גני יוחנן".
היסטוריה

תחילתו של המושב בכוונתה של הסוכנות היהודית ב-1949 להקים יישוב שיהווה הרחבה לעקרון, היא מזכרת בתיה. גרעין המושב היו עולים חדשים יוצאי פולין ורומניה ששהו אז במעברת שבות עם (בית ליד) ומעברת נתניה, ואליהם הצטרפו עולים מדרום אמריקה ששוכנעו לעלות לארץ על ידי מנחם בגין. הקבוצה הראשונה הייתה בת עשרה גברים ששהו תחילה בעקרון במבנה שניתן להם על ידי הסוכנות והקימו באתר שנבחר 50 אוהלים. יום העלייה לקרקע נקבע לט"ו בטבת ה'תש"ו, 19 בדצמבר 1949 בחסות תנועת המושבים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 סבל היישוב מגנבות, חדירות של מסתננים והצפות בחורף. כשליש מהמשקים נעזבו, ובמקומם יושבו במשקים הריקים עולים חדשים מטריפולי וכמה משפחות מיוצאי תימן. המושב התבסס על ענפי חקלאות שונים ובהם רפתות, לולים, חממות פרחים וירקות, אך עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 חוסלו רוב הרפתות ורוב התושבים עזבו את התחום החקלאי. התושבים הבודדים שנותרו בתחום הגדילו את היקף עבודתם החקלאית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נוסף שיכון חדש לבנים ממשיכים והמושב התחדש עם משפחות צעירות.
ביוני 2017 הוכרזה תוכנית תמ"ל 1074. תוכנית זו עוסקת בחלקה המזרחי של קריית עקרון, בשטחים הפתוחים שבין כפר ביל"ו וגני יוחנן. התכנית הציעה הקמת אזור מגורים בשטח של כ-830 דונם, כולו על קרקעות חקלאיות של כפר ביל"ו וגני יוחנן. בספטמבר 2020 נרשמה הצלחה למושבים במאבק על קרקעות חקלאיות אלה מול הותמ"ל (הוועדה לתכנון מתחמים מועדפים לדיור). כ-140 דונם מהקרקעות שעמדו להיות מופקעים הוחזרו לחקלאים המקומיים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מפת אזור רחובות (באנגלית) בהוצאת מחלקת המדידות, 1955, עם סימון היישוב בשם 'גני יונה' גליון Rehovot 1:20,000, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  דותן לוי, בשורה לחקלאי כפר ביל"ו: הותמ"ל תצמצם את השטח שיופקע מהם, באתר כלכליסט, 16 בספטמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010266905705171
דמאסו ברנגר

דָמָאסוֹ בֵּרֶנְגֵּר יְיָ פוּסְתֶה, הרוזן הראשון משָׁאוּאֶן (בספרדית: Dámaso Berenguer y Fusté, I conde de Xauen;‏ 4 באוגוסט 1873 – 19 במאי 1953) היה איש צבא ופוליטיקאי ספרדי, שליט ספרד בין ינואר 1930 לפברואר 1931. ברנגר ירש את ראש ממשלת ספרד, מיגל פרימו דה ריברה, בהנהגת הדיקטטורה הספרדית בחסות אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד. במהלך תקופת שלטונו של ברנגר ירדה התמיכה בממשלה ובמלוכה בכלל. חודשיים לאחר התפטרותו של ברנגר מראשות הממשלה נפלה הרסטורציה הספרדית עם הכרזת הקמתה של הרפובליקה הספרדית השנייה.
תקופת שלטונו של ברנגר ידועה בכינוי: "הדיקטטורה הקלה" (Dictablanda).
ביוגרפיה

דמאסו ברנגר נולד בסאן חואן דה לוס רמדיוס, קובה בתקופת שלטון האימפריה הספרדית, ב-1873. ברנגר החל בקריירה צבאית בשנת 1889, ושירת בקובה ומרוקו הספרדית, וקודם לדרגת גנרל בשנת 1909. הוא מונה להיות שר המלחמה בשנת 1918 כאשר לאחר פרק זמן ארוך החלו גורמים רבי השפעה בתוך הצבא להביע את עמדותיהם הפוליטיות. לאחר מכן שימש כנציב עליון במרוקו, אך הואשם באחריות על הכישלון הצבאי במלחמת הריף ב-1921 והוצא משירות פעיל.
בשנת 1924 הוא מונה לראש המשמר הצבאי של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד. שנה קודם לכן התקיימה הפיכה צבאית שהעלתה לשלטון את מיגל פרימו דה ריברה בהנהגת משטר דיקטטורי חדש שנועד תחילה להשיב יציבות שלטונית בעבור ספרד. עם סיום הדיקטטורה של מיגל פרימו דה ריברה, מינה המלך אלפונסו השלושה עשר את ברנגר לראש ממשלת ספרד, בתקווה כי יוכל להשיב את השלטון החוקתי שקדם לדיקטטורה הצבאית.
רוב המפלגות הפוליטיות האשימו את המלך בכך שהתיר את הדיקטטורה, והרפובליקנים, הסוציאליסטים והשמאל הבדלני בקטלוניה דרשו ממנו להתפטר. ברנגר ניסה לפתור את הסכסוך מינואר עד דצמבר 1930 אך ללא הצלחה. בהמשך אף פרץ מרד צבאי בג'אקה, חבל אראגון, נגד שלטונו של ברנגר. ברנגר התפטר מתפקידו ב-14 בפברואר 1931, אך כיהן כשר המלחמה תחת יורשו, האדמירל חואן באוטיסטה אזנר-קבנאס.
לאחר שבבחירות המקומיות באפריל 1931 ניצחו המועמדים הרפובליקניים ברוב הערים הגדולות, אלפונסו השלושה עשר עזב את המדינה לגלות בממלכת איטליה בהערכה כי לא יוכל עוד להסתמך על תמיכת הצבא. יומיים לאחר הבחירות הוכרז על ההקמה של הרפובליקה הספרדית השנייה אשר החליפה את מלוכת הרסטורציה הספרדית. הרפובליקנים קיבלו את השלטון, וברנגר נכלא בידי המשטר הרפובליקני החדש. בשנת 1935 ניתנה לו חנינה מידי ממשלת אלחנדרו לרו.
בשנת 1946 פרסם ספר אודות ממשלו בו ניסה להצדיק את מהלכיו הפוליטיים. ברנגר נפטר במדריד, המדינה הספרדית, ב-1953.
דולר של הקונפדרציה

| --- | --- |

 משתמשים:  קונפדרציית המדינות של אמריקה קונפדרציית המדינות של אמריקה
 סמל:  $
 כינוי:  דולר, גריבאק
 לשון רבים:  דולרים
 סֵנְט:  סנטים
 יחידות משנה
 1/100:  סֵנְט ¢
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  10¢, 50¢, $1, $2, $5, $10, $20, $50, $100, $500, $1000
 מטבעות בשימוש:  $½
הדולר של הקונפדרציה או דולר של קונפדרציית המדינות של אמריקה (באנגלית: Confederate States of America dollar) היה המטבע אשר שימש כהילך החוקי של קונפדרציית המדינות של אמריקה בשנות קיומה, מתקופת טרום מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861 ועד לסיומה ב-1865. בניגוד למקובל, הדולר של הקונפדרציה לא גובה בנכסים ממשיים, אלא רק בהבטחתו של הממשל לשלם למחזיק לאחר סיומה של המלחמה, כל זאת בשם ניצחון הדרום ועצמאותו.
ככל שהמלחמה נטתה כנגד הקונפדרציה, אמון הציבור במטבע פחת, דבר אשר גרם לאינפלציה. עד סוף שנת 1863, עמד ערכו של דולר הקונפדרציה על 6 סנט בזהב, ואף נפל עוד יותר מכך לאחר מכן.
הדולר של הקונפדרציה, אשר כונה לעיתים קרובות "גרייבק" על שום צבעו האפור, הונפק לראשונה והוכנס למחזור בחודש אפריל 1861, כאשר הקונפדרציה הייתה רק בת חודשיים, בערב פרוץ מלחמת האזרחים.
בתחילה, היה המטבע מקובל בדרום כאמצעי חליפין בעל כוח קנייה גבוה. אך עם זאת, ככל שהתקדמה המלחמה, אמון הציבור בהצלחתו האולטימטיבית דעך, סכום כסף הנייר גדל, ותאריכי הפדיון שלהם הוארכו אל תאריכים עתידיים. על רוב השטרות הודפס בחלקו העליון של השטר המשפט ”שישה חודשים לאחר אשרור חוזה שלום בין קונפדרציית המדינות וארצות הברית”, ובאמצע ”קונפדרציית המדינות של אמריקה תשלם סכום למוכ"ז”. וככל שהתקדמה המלחמה, המטבע פוחת ובשוקי הדרום המחירים הרקיעו שחקים באופן אופייני לאינפלציה.
לקראת סוף המלחמה, איבד המטבע את ערכו כאמצעי חליפין כמעט לחלוטין, כיוון ולא היה מאובטח או מגובה באמצעות נכסים. ובדיוק כמו המטבע שהונפק על ידי הקונגרס הקונטיננטלי במלחמת העצמאות נחשב חסר ערך.
הדולר של הקונפדרציה, על גרסאותיו, נחשב כיום לפריט אספנים. קיימים גם זיופים רבים של השטרות, מכיוון שלעיתים הם הודפסו בחופזה, נחתכו במספריים ונחתמו על ידי פקידים. באופן אירוני, חלק מהשטרות המזויפים נחשבים אף הם לפריטי אספנים ונמכרים במחירים גבוהים.
דוברין האדם

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  חנוך ברטוב 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  11 ביולי 1958 
 
דוברין האדם הוא סיפור קצר מאת חנוך ברטוב, שעיקרו ניסיונו של המספר למכור את דירתו, ומפגש מפתיע שזומן לו עם דוברין, רוצח נודע שהשתחרר מכלאו ובא להתעניין ברכישת הדירה. שם הסיפור "דוברין האדם" משקף את העובדה שהמספר רואה בסיפור זה את דוברין כאדם שבא לרכוש דירה, ורק בשלב מתקדם של הסיפור מזהה אותו כרוצח שעורר בו עניין רב כל כך בילדותו.
פרסום הסיפור

הסיפור הופיע לראשונה ב-11 ביולי 1958 ב"משא", מוספו הספרותי של העיתון "למרחב", בשם "אדם ושמו דוברין". ב-1962 הופיע בגרסה שונה בשם "דוברין האדם" בקובץ סיפוריו של ברטוב לב חכמים, ובשנת 1992 נכלל בקובץ סיפוריו של ברטוב מוות בפורים. כן הופיע הסיפור בשתי אנתולוגיות:
הסיפורת העברית בשנות המדינה בעריכת אדיר כהן, הוצאת אחיאסף, 1973.
שבעה מספרים בעריכת הלל ברזל, 1973.
הסיפור בשתי גרסאותיו וניתוח נרחב שלו מופיעים בספר מאת ארנה גולן, בין בדיון לממשות - סוגים בסיפור הישראלי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1984.
בשנת 2007 נכלל הסיפור בקובץ המקום שבו אנו צודקים: השתקפות המשפט בספרות בשירה ובמחזאות של ישראל בעריכת אליעזר לדרמן ומנחם מאוטנר, הוצאת רמות.
הסיפור תורגם לפורטוגזית והופיע באנתולוגיה בעריכת ארנה גולן.
שתי גרסאות הסיפור

הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1958 בשם "אדם ושמו דוברין", וכעבור ארבע שנים פורסם בגרסה שונה בשם "דוברין האדם", שהיא גרסתו הנודעת יותר של הסיפור.
הסיפור בשתי גרסאותיו וניתוח נרחב של ההבדלים ביניהן מופיעים בספר מאת ארנה גולן, בין בדיון לממשות - סוגים בסיפור הישראלי. את ניתוח ההבדלים מסכמת גולן במילים:
יסודות אוטוביוגרפיים

חוקרי ספרות ציינו כי מכלול יצירתו של ברטוב מתאפיין ביסודות אוטוביוגרפיים. אהוד בן עזר, למשל, ציין: "סיפורי ברטוב בהצטרפם יחד יוצרים כעין רומאן אחד, אשר הביוגרפיה שלו עומדת במרכזם". גם ברטוב עצמו הודה בכך, באומרו: "כל מה שכתבתי אני, נעוץ בניסיון חיי ובחוויותי. בכלל, יש לי דמיון דל".
אלי אשד מציין כי הסיפור "דוברין האדם" נכתב בעקבות מפגש של המחבר, חנוך ברטוב, עם ראובן שיינצוויט, שהורשע בהריגה בפרשת הרצח בחולות תל נוף, והגיע אל ברטוב כדי לשכור את דירתו. עם זאת, הזיקה בין השניים, הסיפור מחד והמציאות מאידך, קלושה למדי.
לקריאה נוספת

ארנה גולן, בין בדיון לממשות - סוגים בסיפור הישראלי, יחידה 3, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1984.
הלל ברזל (עריכה ומבואות), שבעה מספרים : ס' יזהר, בנימין תמוז, אהרן מגד, משה שמיר, יצחק אורפז, נתן שחם, חנוך ברטוב, משרד החינוך והתרבות בשיתוף יחדיו - איחוד מוציאים לאור, תשל"ג, עמ' 282.
הערות שוליים

↑  יצחק בצלאל, "הסיפור האחר, ריאיון עם חנוך ברטוב", למרחב, משא, 9.4.1965
↑  אלי אשד, הרצח בחולות תל נוף, באתר "רשימות"
גרעין התיישבות

גרעין התיישבות הוא קבוצת אנשים הרוצים להתיישב יחד, לתחזק קהילה או להקים ישוב. המושג נקרא כך, על שם גרעין הפרי, שממנו צומח מאוחר יותר העץ, וגם במשמעות "החלק הפנימי והמוגן" של הפרי. גרעיני התיישבות מזוהים לעיתים עם גישה ערכית ותנועות פוליטיות, על מנת לתמוך בדרכם ובהקמתם.
כיום גרעיני התיישבות מזוהים בעיקר עם התנחלות, או התיישבות ציונית בעיקר בנגב, הגליל ורמת הגולן, אך ישנם גם גרעיני התיישבות מקיימת - סביבתנית וגרעיני התיישבות עם גישה חברתית, דתית או גם מגוונת-דת (ישובים מעורבים: דתיים-חילונים, יהודים-ערבים וכדומה).
תולדות גרעיני ההתיישבות

גרעיני התיישבות הוקמו בסוף המאה ה-19 עם ההתיישבות של חובבי ציון, ומאוחר יותר עם הקמת התנועה הציונית. רבים מגרעינים אלו ישבו תחילה ביישוב זמני, לצורכי "הכשרה"; כלומר: ללימוד חקלאות וכן להתנסות בצורת ההתיישבות שרצונם לייסד. חלק מ"הכשרות" אלו אף היו מחוץ לארץ. לתנועות הנוער היו "חוות הכשרה" ייעודיות עבור מטרה זו. אחרי מלחמת העולם הראשונה, הצהרת בלפור והקמת המנדט הבריטי בארץ ישראל, החלו מתארגנים גרעינים רבים, בעיקר להתיישבות קיבוצית - עם משטר שיתופי, אך גם להתיישבות חקלאית כפרית במושבים ואפילו התיישבות עירונית.
עם הקמת המדינה, הוקמו גרעיני נח"ל במסגרת צבא ההגנה לישראל, ומאז שנת 1961, אלו פעלו לפי תוכניות התיישבות במימון ובתכנון של קרן קיימת לישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים התרחבה באופן משמעותי ההתיישבות מעבר לגבולות הזמניים של הסכמי הפסקת האש מתש"ח (1948), התיישבות, שכּוּנתה "התנחלות", בסיני, רצועת עזה, רמת הגולן, בקעת הירדן, מדבר יהודה, ובהרי יהודה ושומרון. רבים מהתיישבויות אלו החלו כגרעינים של תנועת גוש אמונים, אך גם (בעיקר בבקעת הירדן, בגולן ובסיני) של תנועות לא דתיות ואף לא ימניות כמו השומר הצעיר.
עם 'המהפך' בשנת 1977, ועליית הליכוד ומנחם בגין ואריאל שרון לשלטון, החלה מדיניות של בניית יישובים קהילתיים ועירוניים; בגליל - (תוכנית "המצפים" ו"ייהוד הגליל" של שרון), בגולן (קצרין וחד-נס לדוגמה) ובעיקר ביהודה ושומרון (שכונת גילה, מעלה אדומים, מצפה יריחו, בית אריה, אריאל, שוהם ועוד יישובים רבים, קטנים וגדולים). חלק מהיישובים, ואף שכונות עירוניות, אוכלסו בגרעינים התיישבותיים, שנוצרו לשם ההתיישבות במקום, או כפתרון לצרכיהם ויעדיהם.
תחת ממשלת יצחק רבין והשר לאיכות הסביבה יוסי שריד, הוחלט משיקולי מניעת פגיעה בסביבה הטבעית, שלא לפתח יישובים חדשים, אלא להרחיב יישובים קיימים בלבד, והחלטה זו נקבעה גם במסגרת תוכנית המתאר הארצית. בעקבות זאת הוקמו "גרעינים עירוניים" להתיישבות עם גישה ערכית, בתוך ערים, ומתוך רצון להשפיע על הסביבה העירונית.
תולדות גרעיני ההתיישבות > ההתנגדות להתיישבות ולגרעיני התיישבות

התנגדות להתנחלויות הייתה קיימת מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ולמעשה עוד מימי מבצע סיני כאשר נעשה ניסיון ראשון להתיישב בסיני. לאור המהפכה הסביבתנית והתביעה להקטנת היקף ההתיישבות בכלל, ארגוני סביבה גדולים החלו מתנגדים להתיישבות בכלל, ולגרעיני ההתיישבות בפרט. בנוסף לכך, הבדלי השקפה מדינית משפיעים אף הם על ההתנגדות לגרעיני התיישבות, אשר כאמור נוטים לאמץ גישה ערכית או מדינית.
תולדות גרעיני ההתיישבות > גרעיני ההתיישבות בימינו

מגוון גרעיני התיישבות קיימים בימינו. חלקם להתיישבות ביהודה ושומרון, או במקומות בהן יש אוכלוסייה מעורבת ערבית ויהודית, אך ישנה תנועה ניכרת של הקמת גרעינים, חלקם אף ממוסדים, להתיישבות עירונית, בדרך כלל עם גישה ערכית פתוחה (ליברלית) וכן להתיישבות מקיימת (בסגנון כדיתה, נורית ורותם). ארגון התיישבותי גדול הוא עמותת איילים ליישוב כפרי סטודנטים, והוא בעל 11 גרעינים. גרעיני נח"ל כבר אינם נועדים להקמת יישובים חדשים, ורבים מגרעיני הנח"ל אינם מיישבים כלל, גם לא ביישובים קיימים.
תולדות גרעיני ההתיישבות > גרעיני ההתיישבות בימינו > התיישבות עירונית (הקיבוץ העירוני)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תולדות גרעיני ההתיישבות > גרעיני ההתיישבות בימינו > התנחלות

גרעיני התנחלות ראשונים היו עוד בבני עקיבא בתקופת המנדט הבריטי ב"עליה לביריה". סיפור תולדות זה עמד ביסודם של גרעיני ההתיישבות הראשונים של גוש אמונים. גרעינים אלו יישבו תחילה יישובים קטנים ולאחר הפגנות וויכוחים עם השלטונות, וביניהם עפרה ואלון מורה, וכן היו גרעיני התיישבות ב'ערי הקודש': בעיר העתיקה בירושלים, בחברון, בית לחם, וסמוך לשכם.
לאחר מיסוד ההתיישבות תחת שרביטו של שר השיכון אריאל שרון, קמו גרעיני התיישבות גם לשכונות בערים החדשות שנבנו, והוקם ארגון אמנה מיסודה של גוש אמונים, לטיפול כלכלי ותכנוני של התיישבות זו, ולסיוע לגרעיני ההתיישבות שלה.
לאחר הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון הפנתה אמנה את עיקר פעילותה ליצירת גרעינים ופיתוח יישובים במסגרת הרחבות המושבים, ומשעה שגם אלו נעצרו עקב עתירת תנועת הקשת המזרחית עברו לגייס גרעיני התיישבות לנגב ולגליל, וכן להתיישבות עירונית, בערים בהן אוכלוסייה ערבית ניכרת, גם במרכז הארץ (כמו מעלות-תרשיחא, לוד, עכו ויפו). רבים מגרעיני ההתיישבות קמו סביב ישיבות ההסדר כהתארגנות של תלמידיה, או התארגנות להקמת ישיבה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
גרעיני התיישבות נודעים או מרכזיים

גרעין 'רודגס' של הקיבוץ הדתי (הכשרה בפתח תקווה ורחובות, ולבסוף התיישבות בקבוצת יבנה)
גרעין 'עין גנים' ושומריה של השומר הצעיר מקימי קיבוץ עין שמר
גרעין 'אפיקים' של הבונים - דרור מקימי קיבוץ צרעה
הגרעינים בגטו וילנה וגטו ורשה
גרעין 'בית ישראל' של הקיבוץ העירוני
גרעין "אלון מורה" אשר פרץ את הדרך להתיישבות בשומרון
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

גרעין נח"ל
קיבוץ
מושב
הערות שוליים

↑  גרעין 'עקרון' (מזכרת בתיה) מרוז'ינוי - אחד הגרעינים הראשונים ואולי הראשון בהם
1 2  על גרעיני ההכשרה בגרמניה של הקיבוץ הדתי (אתר תנועת הקיבוץ הדתי)(הקישור אינו פעיל, 4.7.2020)
↑  הערכת גרעיני התיישבות עירוניים - על תרומת ההתיישבות העירונית לישוביהם. (אתר משרד הבינוי והשיכון)(הקישור אינו פעיל, 4.7.2020)
↑  פתחת רפיח בתולדות ההתיישבות היהודית (אתר יד בן צבי)
↑  אפרת וייס ודוד הכהן, בג"ץ קיבל עתירת הקשת המזרחית בעניין הקרקעות החקלאיות, באתר ynet, 29 באוגוסט 2002
↑  לאחר מלחמת ששת הימים, הקמת ישיבות ביישובים, כמרכז השפעה על האוכלוסייה בסביבתה הפך לאחת ממטרות ישיבות בני עקיבא.
↑  קיבוץ רודגס (יוטיוב)
דום-דום

דום דום (Dumdum) הוא קליע רגיל שראשו החד נקטם. כתוצאה מכך שטח הפגיעה של הקליע בגוף הנפגע גדול יותר.
היתרון המרכזי בשימוש בסוג זה של קליעים במהלך ירי, הוא יכולת איבוד אנרגיה קינטית גבוהה של הקליע בגוף - דבר המאפשר כוח עצר רב לכל קליע, כך שמספר נמוך של פגיעות דרוש לנטרול המטרה, וכן מניעת יציאת הקליע מגוף הנפגע באופן שהוא עלול לפגוע באדם נוסף.
החסרונות של קליע הדום דום נעוצות במבנהו הלא-אווירודינמי, הפוגע במסלול הבליסטי שלו ומוריד מכושר החדירה שלו.
לפי אמנת האג משנת 1899, השימוש המלחמתי בכדורים מעין אלו אסור, בשל הסבל הרב הנגרם לנפגע מהם.
השם 'דום דום' (או ליתר דיוק, דאם דאם, בהינדית) לקוח משמה של עיירה בהודו בה ייצרו לראשונה קליעים מסוג זה.
ראו גם

הולופוינט
דיטר ברנינגר

דיטר ברנינגר (בגרמנית: Dieter Brenninger, נולד ב-16 בפברואר 1944 בארדינג שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני, ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

ברנינגר החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של עירו, מועדון הספורט אלטנארדינג. בשנת 1962, בגיל 18, התגלה על ידי באיירן מינכן, ושיחק בקבוצת המילואים בליגה האזורית הדרומית. בשנת 1965 עלה לקבוצה הבוגרת, עמה זכה באליפות אחת בבונדסליגה, ארבעה גביעים מקומיים, וזכייה אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967, לאחר ניצחון 1-0 בגמר מול גלאזגו ריינג'רס. ברנינגר צבר 276 הופעות בבאיירן מינכן, וכבש 127 שערים.
בשנת 1972, לאחר תקופה קצרה ביאנג בויז ברן, עבר לשטוטגרט, בה שיחק ארבע שנים. בשנת 1976 עבר לרוזנהיים 1860, שם מיעט לשחק, ופרש לבסוף בקבוצת נעוריו, מועדון הספורט אלטנארדינג, בשנת 1978.
נבחרת גרמניה

ברנינגר הופיע פעם אחת בלבד במדי נבחת גרמניה, במשחק מוקדמות מונדיאל 1970 מול אוסטריה.
תארים

עם באיירן מינכן:
אליפות הבונדסליגה: 1968/69
הגביע הגרמני (4): 1965/66, 1966/67, 1968/69, 1970/71
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1966/67
דוברות ילידית בהוראת שפות

דוברות ילידית מתייחסת לשפת אם של המורה המלמד בכיתה. המונח נטבע כדי להדגיש את הדיכוטומיה בין מורים שהם דוברים ילידים לבין מורים שאינם דוברים ילידים.
סוגיית הדוברות הילידית במחקר האקדמי

נושא הדוברות הילידית מושך בשנים האחרונות את תשומת לבם של מומחים וחוקרי שפות, מורי שפה, מורי מורים וסטודנטים לתארים מתקדמים. מחקרים רבים דנו במרוצת השנים האחרונות ביתרונותיו של המורה היליד בהוראת שפת היעד, בעיקר בשפה האנגלית, ובו בזמן דנו בלגיטימציה שיש למורים שאינם ילידים ללמד את שפת היעד והציגו היבטים לכאן ולכאן. בסוגיה מורכבת זו היו שהציעו שהפתרון הוא לכאורה בשיתוף הפעולה בין מורים ילידים למורים לא-ילידים או בקבלת האיכויות והיתרונות שיש לכל אחד מהם והסיקו שאיש מהם אינו 'שווה' יותר. הבחנה מעניינת נעשתה בנוגע לשאלה אם כל דובר-יליד הוא גם מורה-יליד ובאיזו מידה ההכשרה שקיבל הופכת אותו ראוי להורות את שפת-היעד. למורים הילידים יש יתרון על פני המורים שאינם ילידים בעיקר בתחום הדיבור, ועל כן מן הראוי להכשירם להוראת השפה. עוד יתרון בולט לדוברים הילידים באופן כללי הוא שימור התרבות והמורשת המתרחשים כחלק בלתי נפרד מהוראת השפה הזרה. מבחינה היסטורית, דובר שפת האם מוגדר "השפה הראשונה אותה לומד אדם לדבר, הוא מסוגל לתרום ברמה בסיסית של השפה".
המורה היליד בהוראת השפה הערבית

הוראת השפה הערבית בישראל כשפה זרה לתלמידים בקרב אוכלוסיית התלמידים היהודים מושפעת ממעמדה הכללי של השפה הערבית בחיי היום יום. מעמד הקשור למעמדה החברתי-מדיני-פוליטי של האוכלוסייה הערבית בישראל (פרגמן, 2014).
משרד החינוך מציג מספר מטרות ללימוד השפה הערבית בבתי הספר היהודיים. הסיבות הן:
טיפוח מיומנויות תקשורתיות בערבית אשר הנה שפה שפה בעלת מעמד מיוחד בישראל.
הכרת העולם הערבי והחברה הערבית בישראל בהקשר של דת ותרבות.
הוראת הערבית ככלי לחינוך נגד גזענות, נגד סטריאוטיפים ונגד דעות קדומות כלפי החברה הערבית בישראל.
ידיעת השפה מקדמת פיתוח רגישות לאנשים בעלי רקע תרבותי שונה ושילוב נושאים ערכיים הקשורים לסובלנות ולחברה משותפת (זילברברג ובן – ישמעאל, 2015).
ההנחה היא שכיבוד השפה הערבית במרחב היהודי על ידי הקנייתה לציבור הרחב כבר בתחילת תהליך הלמידה, מעביר מסר חשוב. מסר האומר שהרוב היהודי במדינה אינו יכול להתעלם מהמיעוט הלאומי הערבי החי גם הוא במדינה וזכאי לשוויון זכויות ולכיבוד תרבותו והשפה המשקפת תרבות זו. חינוך לחיים משותפים בין יהודים וערבים מחייב הנחלת ידע בסיסי בערבית לתלמידים היהודים. ידע בערבית מאפשר ליצור דיאלוג בין שווים וסימטריה ביחסים בין יהודים לערבים. כמו כן ידיעת השפה הערבית עשויה לקדם הבנה טובה יותר של המציאות הישראלית המורכבת.
לכן בשנות השמונים נעשו ניסיוניות אחדים לשילוב מורים ערבים בבתי ספר עבריים, ניסיונות אלה נכשלו והטענה לכך הייתה שהפער התרבותי אינו מאפשר למורה הערבי להיקלט במערכת זו. דבר זה חייב ניסיון מחודש למשרד החינוך בעשור האחרון לגבי היזמות של שילוב מורים ערביים בבתי ספר עברים, מחקרי ההערכה הראו את החשיבות של יוזמה זו המזמנת מפגש בן תרבויות.
כיום, לימוד השפה הערבית בבתי הספר היהודים מעלה מספר שאלות: איזו שפה ללמד את התלמידים, את השפה הערבית- הספרותית או הכתובה?, את השפה הערבית המדוברת או שילוב של שתיהן; החל מאיזה גיל ללמד את השפה; באיזה מינון ובאיזה היקף ללמד את השפה; מי ילמד את השפה: מורה ערבי או מורה יהודי שלמד את הוראת השפה או שילוב בין השניים.