stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס פריש
קורות חייו

מקס פריש נולד ב-15 במאי 1911 בציריך, בן לאדריכל פרנץ ברונו פריש ולאשתו קרולינה בטינה. בשנת 1930 החל בלימודי שפה וספרות גרמנית באוניברסיטת ציריך, ועם מות אביו בשנת 1933 קטע את לימודיו. פריש עבד ככתב בעיתון הנודע נויה צירכה צייטונג. בשנים 1934–1936 נסע ברחבי מזרח אירופה ודרומה, ובשנת 1935 ביקר לראשונה בגרמניה. ספרו הראשון "יורג ריינהרט, מסע קיץ גורלי" ראה אור בשנת 1934.
בשנים 1936 עד 1941 למד אדריכלות בפוליטכניקום של ציריך (ה-ETH), ביחד עם יוסטוס דהינדן ואלברטו קמנצינד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא השווייצרי כתותחן, ועד שנת 1945 היה בשירות פעיל כ-650 יום.
עם זכייתו בשנת 1942 בתחרות האדריכלות של העיר ציריך לבניית הבריכה ב-Letzigraben, פתח משרד אדריכלים עצמאי. הבריכה הקרויה היום על שמו נבנתה בשנת 1949. היא נותרה המבנה הגדול היחיד שתכנן פריש ונקבעה כמבנה לשימור. באותה שנה נשא לאישה את גרטרוד קונסנצה פון מאיינבורג ולזוג נולדו שתי בנות, ובן עם פיגור שכלי.
בשנת 1947 הכיר את המחזאים החשובים ברטולט ברכט ופרידריך דירנמט. בזכות מלגה מקרן רוקפלר בילה שנה בארצות הברית בשנת 1951. בשנת 1954 סגר את משרד האדריכלים שלו ועזב את משפחתו. משנה זו ואילך התמקד בכתיבה.
בשנים 1958 עד 1963 היה בן זוגה של הסופרת אינגבורג בכמן, שאותה תיאר ברמיזות בסיפורו "מונטוק". בשנת 1959 התגרש מאשתו ועבר להתגורר ברומא, שם חי עם בכמן עד אמצע שנות השישים. בשנת 1962 בהיתו בן 51, פגש את הסטודנטית בת העשרים ושלוש מריאנה אולרס (Oellers), וכעבור זמן עברו להתגורר ביחד, והתחתנו בשנת 1968. נישואיהם התפרקו בשנת 1979.
בשנת 1965 זכה פריש בפרס ירושלים לחירות האדם, וב-1989 זכה בפרס היינריך היינה.
בשנת 1990 נודע לפריש כי היה נתון, ביחד עם רבים אחרים, למעקב צמוד מצד הרשויות השווייצריות, כחלק מפרשייה שזעזעה אז את שווייץ כולה, ונודעה כ"פרשיית התיקים".
ב-4 באפריל 1991 מת פריש מסרטן בדירתו בציריך.
את עיזבונו הספרותי של פריש מנהל "ארכיון מקס פריש" השוכן ב-ETH. את הארכיון מנהלת קרן שהוקמה על ידי פריש עצמו בחייו, ושאותה מימן בסכום של 165,000 פרנקים שווייצריים.
יצירתו

מחזותיו וספריו של מקס פריש עוסקים במספר תימות מרכזיות.
אחת מן התמות המרכזיות היא גיבוש הזהות העצמית של היחיד. כך למשל בספרו "יהא שמי גנטנביין" מודדים זהויות כמו שמודדים בגדים, ובספרו "שטילר" חוזרת האמירה "אינני שטילר". ביצירתו המאוחרת "האדם בהולוגרמה" בודק פריש את תפקידו של הידע והזיכרון בחוויה האנושית: כמה קטן הוא האדם עם ידיעתו הצנועה בהשוואה לטבע כולו, ומה נותר ממנו. גם אימוצן של זהויות בידי אחרים נוכח ביצירתו של פריש, אשר מעוניין להרחיב את האיסור "לא תעשה לך צלם" גם על יחסים בין בני האדם. במחזותיו "דון ז'ואן או אהבת הגאומטריה" ו"אנדורה" עוסק פריש בנטייה האנושית להתייחס לזולת לפי דימויו ולשפוט אותו לפי דעות קדומות.
נושא נוסף החוזר ביצירתו של פריש הוא ייחודה של שווייץ (כמתיימרת להיות אומה דמוקרטית ונייטרלית מופתית), שעליו הוא מערער. פריש מפרק את מיתוס וילהלם טל ב"וילהלם טל לבית הספר", שבו מוצג המיתוס המכונן של האומה השווייצרית כצירוף של נסיבות ומחדלים המעיד על צרות האופקים והאופורטוניזם של העם השווייצרי.
מחזותיו של פריש אירוניים יותר, ותוקפניים פחות, מהתיאטרון האפי של ברכט. הפרוזה שלו ספקנית יותר משהיא דוגמטית. אף המקהלה הכמו-קלאסית ב"בידרמן והפירומנים" נמנעת למעשה מלשמש בתפקידה הדידקטי המסורתי ומצטרפת לחלק מה"טמטום" הכללי שמבקש המחזה להציג.
יצירתו > היחס אל היהודים ביצירתו של פריש

במחזהו "אנדורה", המתחולל במדינה דמיונית בעלת שם זה, עוסק פריש בשאלת הדעה הקדומה שבאנטישמיות ובמשמעותה של הזהות היהודית כתווית אשר נקבעת בידי הזולת.
יצירותיו שתורגמו לעברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יצירותיו שתורגמו לעברית > ספרים

אינני שטילֶר, תרגם חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ו. (רומן) (Stiller,‏ 1954)
הומו פָאבֵּר: דו"ח , תרגמה עדנה קורנפלד, מרחביה: ספרית פועלים, 1963. (רומן) (ראה אור בעשר מהדורות נוספות והדפסות רבות) (Homo faber. Ein Bericht ,‏ 1957)
הומו פאבר, תרגמה דנה לשם-עזרא, תל אביב: אור עם ('סדרה לביקורת ספרותית'), תשמ"ז 1987.
יהא שמי גַנטֶנבַּיין, תרגם בצלאל וכסלר, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן ('מועדון קוראי מעריב: ספרית מעריב'), תשל"ט 1979. (רומן) (Mein Name sei Gantenbein,‏ 1964)
מוֹנטַוּק, תרגם שמשון עופר, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ט 1979. (סיפור) (Montauk,‏ 1975)
אדם בהוֹלוֹקֵן, תרגם חיים איזק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984. (Der Mensch erscheint im Holozän,‏ 1979)
כחול הזקן, תרגם צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984. (רומן) (Blaubart,‏ 1982)
יצירותיו שתורגמו לעברית > מחזה

אנדורה: מחזה בי"ב תמונות, תרגם נתן זך, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", תשמ"ו 1986. (Andorra,‏ 1981)
כריכת הספר "הומו פאבר" בעברית
אוריאל הרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באפריל 1987 (בן 37) ירושלים, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 סוגה:  ג'אז, רוק 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 urielherman.com
 
אוריאל הרמן (נולד ב-13 באפריל 1987) הוא מוזיקאי, פסנתרן ומלחין.
ביוגרפיה

אוריאל הרמן נולד וגדל בירושלים בשכונת קטמון. אוריאל הבן הבכור ולו אח ואחות.
למד בתיכון למדעים ואומנויות בירושלים, במגמת המוזיקה וסיים תואר ראשון במחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים שם למד פסנתר אצל ד״ר אסף זהר והגברת אילנה ורד וקומפוזיציה אצל פרופ׳ אנדרה היידו ופרופ׳ מיכאל וולפה. נשוי ליעל שטולמן שחקנית תיאטרון ואב לנור, ומתגורר במושב כסלון.
קריירה מוזיקלית

המוזיקה של אוריאל הרמן נעה בין העולמות של ג׳אז ורוק ומוזיקה קלאסית תוך שימוש בצורות כתיבה קלאסיות ובאלמנטיים של מוזיקה מהמזרח. כבר יותר מ-9 שנים שהרביעייה של הפסנתרן הישראלי אוריאל הרמן מופיעה ללא הרף ברחבי העולם. בשנים האחרונות הרביעייה מופיע באופן קבוע באירופה בארה״ב, דרום אמריקה ובמזרח הרחוק. בין היתר הופיעו באולם הקונצרטים של העיר האסורה בסין, בבתי אופרה באירופה ובמזרח, באוניברסיטת סטנפורד בארה״ב, בפסטיבל ג׳אז בים האדום, במועדוני הג׳אז הנחשבים בעולם ביניהם Ronnie Scotts Jazz Club בלונדון, Duc Des Lombards בפריס, Bimhuse באמסטרדם ועוד רבים. ובפסטיבלי ג׳אז רבים ביניהם Festival Jazz Sous Les Pommiers בצרפת, Jarasum Jazz Festival בדרום קוריאה, Taichung Jazz Festival בטיוואן ועוד רבים.
ֿעם תום לימודיו האקדמאים (2008) אוריאל הוציא אלבום ראשון יחד עם חברו ללימודים אהוד אטון - "חצאי צבעים חצאי קולות" לחנים חדשים לשיריה של רחל המשוררת בהפקתו המוזיקלית של עדי רנרט.
ב-2014 הוציא אוריאל את אלבומו "awake" (התעוררות) האלבום מורכב מיצירות אינסטרומנטליות מקוריות, עיבודים אינסטרומנטליים לשירי רוק ולחנים לשירים של יהודה עמיחי ותרצה אתר.
אוריאל מספר כי:" בשנה האחרונה עברתי מסע של גילוי, של התעוררות (מכאן שמו של האלבום), שכלל נסיעות והתנסויות ברחבי העולם. חזרתי לארץ.. החוויות הפכו למנגינות.. ואלו התקבצו לכדי אלבום חדש.. האלבום מורכב ברובו מיצירות שכתבתי, שירים שבחרתי להלחין ועיבודים לשירים שאני אוהב".
בעקבות האלבום יצא הרמן לסיבוב הופעות בינלאומי עם הרביעייה שלו, בין היתר הופיעו במופע הפותח את פסטיבל הג׳אז בים האדום שבאילת ובפתיחה של בית האופרה הראשון בטיוואן.
במקביל להופעות בארץ ובעולם אוריאל ממשיך לקחת חלק כמלחין וכפסנתרן וכמפיק מוזיקלי בפרויקטים שונים.
בראשית 2019 יצא התקליט Face to Face על ידי הלייבל הצרפתי Laborie Jazz הכולל יצירות מקוריות של הרמן לצד עיבודים וביצועים חדשים לשירים של דוייד בואי ומרדכי זעירא.
בקיץ 2023 אוריאל הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו ״Different Eyes״ בלייבל הבריטי Ubuntu Music. באלבום אוריאל יוצא למסע שמתחיל בילדות שלו בירושלים וממשיך בכניסה לעולומות מוזיקליים שונים שליוו אותו (בין היתר הומאז׳ לפרלוד של שופן, עיבוד לשיר לואיזה של ג׳ובים וקטע שהוא מחווה למייקל ג׳ורדן) את האלבום אוריאל סוגר עם שיר ערש שמוקדש לבנו. האלבום נבחר לאחד מ-10 אלבומי הג׳אז הטובים ביותר של 2023 במגזין הבריטי ״הגרדיאן״.
בנוסף לפרויקט הסולו שלו ולעבודה עם ההרכב שלו, אוריאל הוזמן לכתוב ולשתף פעולה מספר פעמים עם תזמורות קלאסיות ברחבי העולם ביניהם Jenaer Philharmonie בגרמניה והתזמורת הקאמרית הקיבוצית בישראל. בישראל שיתף פעולה עם מיטב המוזיקאים ביניהם אלי דג׳יברי, זהר פרסקו, מאיה בלזיצמן, מארק אליהו, נטע אלקיים, קרולינה, מירי מסיקה, סיון טלמור, ואלרי חמאתי ועוד רבים.
דיסקוגרפיה

2008- ״חצאי צבעים חצאי קולות״
2014- (התעוררות), ״AWAKE״
2019 - "Face to Face"
2023 ״Different Eyes"
ראיונות וכתבות

The Guardian 10 best jazz albums of 2023 John Fordham, THE GUARDIAN (UK)
***** MARTINE OMIÉCINSKI, ACTION JAZZ MAGAZINE (FR)
The Uriel Herman Quartet dazzle at Ronnie Scott’s Tom Spargo Jazzwise Magazine
על התפר: אוריאל הרמן מזגזג בין רוק לקלאסיקה, באתר מעריב השבוע
בן שלו, עידן רייכל: עצור ומבוית, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2008
אור ברנע, כחכות רחל, באתר ynet, 8 בדצמבר 2008
חצאי צבעים, חצאי קולות, פרויקט שירי רחל, באתר חרסונקי מיוסיק
גיא טנא, אוריאל הרמן – AWAKE, באתר חבית הדגים
Jazz pianist Uriel Herman performs at the winter version of the Red Sea Jazz Festival, באתר ג'רוזלם פוסט
פרויקט מנהטן

ניסוי טריניטי, הפיצוץ הגרעיני הראשון
ראש הפרויקט הגנרל לסלי גרובס (משמאל), ורוברט אופנהיימר מנהל מעבדות לוס אלמוס
פרויקט מנהטן (באנגלית: Manhattan Project) היה שם הצופן של מיזם מחקר ופיתוח שהתבצע במהלך מלחמת העולם השנייה ואשר הביא לייצור פצצות האטום הראשונות. הוא בוצע רובו ככולו בידי ארצות הברית, ונתמך גם על ידי בריטניה וקנדה. בשנים 1942–1946 ניהל את הפרויקט כולו מייג'ור גנרל לסלי גרובס מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. פיזיקאי הגרעין רוברט אופנהיימר ניהל את מעבדות לוס אלמוס שבניו מקסיקו, שבהן התבצע עיקר הפיתוח המדעי והתכנון של הפצצות עצמן. תחילתו של הפרויקט הייתה במשאבים מצומצמים בשנת 1939, אך הוא גדל בהדרגה עד שכלל מעל 130,000 עובדים, התבצע בכ-30 אתרים, ועלה כ-2 מיליארד דולר (שווה-ערך לכ-23 מיליארד דולר של 2019).
שני סוגים של מנגנוני פצצות אטומיות פותחו במקביל במהלך המלחמה: הסוג הראשון היה פצצת מנגנון ירי, והסוג השני היה פצצת מנגנון קריסה. מרבית הפיתוח של תהליכי העשרת האורניום נעשו באתר הגרעיני שהוקם באוק רידג' שבטנסי, שבו יוצרה בסופו של דבר פצצת האורניום "ילד קטן", שהוטלה על הירושימה. במקביל פותחה ויוצרה פצצת פלוטוניום, שתכנונה ופיתוחה התבצעו במעבדות לוס אלמוס, ועיקר כורי הייצור שלה הוקמו באתר הנפורד שבמדינת וושינגטון. בכורים אלו הוקרן האורניום וחלקו הפך לפלוטוניום, שהופרד באמצעים כימיים מהאורניום. לבסוף יוצרו שתי פצצות פלוטוניום, הראשונה פוצצה בניסוי טריניטי, והשנייה, "איש שמן", הוטלה על נגסאקי.
במהלך הפרויקט נעשה מאמץ מודיעיני רחב היקף לאיסוף אינפורמציה על פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית. במשימת אלסוס נשלחו עובדים מפרויקט מנהטן לאירופה, לעיתים אל מעבר לקווי האויב הנאצי, ואספו מסמכים וחומר גרעיני שייצרה גרמניה, ואף עצרו מדעני אטום גרמניים.
בשיאו של הפרויקט התבצעו הפיתוח והייצור בעשרות אתרים, בעיקר בארצות הברית אך גם בבריטניה ובקנדה, והשתתפו בו גדולי המדענים באותה עת, ובהם הפיזיקאים ארנסט לורנס, ארתור קומפטון, נילס בוהר, אנריקו פרמי, אדוארד טלר, ריצ'רד פיינמן, יוג'ין ויגנר, ג'יימס צ'דוויק והנס בתה; המתמטיקאים ג'ון פון נוימן וסטניסלב אולם; והכימאים גלן סיבורג והרולד יורי.
הפצצה הגרעינית הראשונה פוצצה בניסוי טריניטי, שבוצע בניו מקסיקו שבארצות הברית ב-16 ביולי 1945. שתי הפצצות, "ילד קטן" ו"איש שמן", התוצרים העיקריים של הפרויקט, הוטלו על יפן כחודש אחר-כך, באוגוסט 1945, והחריבו את שתי הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. נהרגו מהן על-פי ההערכות כ-340 אלף איש, רובם אזרחים. בעת פיצוצן נהרגו מיד מההדף החזק שלהן, מחומן העצום, ומעוצמת הקרינה הרדיואקטיבית הקטלנית שלהן כ-120,000 אנשים, והשאר, כ-220,000 אנשים נוספים, מתו בתוך כחמש שנים מההתקפה מההשפעות הקטלניות ארוכות הטווח שגרמו פצצות האטום לנפגעים, שכוללות בין השאר התפתחות מהירה של מחלת הסרטן והרעלת קרינה.
רקע > הצעות לבדיקת היתכנות הפצצה

לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 והכרזת המלחמה של ארצות הברית על יפן ועל גרמניה, כונסה ב-18 בדצמבר באגף המחקר S-1 פגישה "חדורה באווירת התלהבות ובתחושת דחיפות". המחקר להפרדת האיזוטופ אורניום-235 מתוך עפרת האורניום-238 התקדם בשלוש טכניקות. הראשונה התבצעה בקבוצת המחקר של ארנסט לורנס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שחקרה הפרדה באמצעים אלקטרומגנטיים, השנייה התבצעה בקבוצת המחקר של אגר מרפרי (אנ') וג'סי וייקפילד בימס (אנ') שבדקה הפרדה באמצעות דיפוזיה גזית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, והשלישית, בראשות פיליפ אייבלסון, הובילה מחקר שהתבסס על דיפוזיה תרמית במכון קרנגי למדע בוושינגטון ובהמשך במעבדות חיל הים.
בינתיים נפתחו גם שני מסלולי מחקר על טכנולוגיות לפיתוח כור גרעיני. הרולד יורי המשיך במחקר על מים כבדים באוניברסיטת קולומביה, וארתור קומפטון הביא מדענים מאוניברסיטאות קליפורניה, מאוניברסיטת קולומביה ומאוניברסיטת פרינסטון לקבוצת מחקר תחת ניהולו באוניברסיטת שיקגו. הוא הקים בה בתחילת 1942 מעבדת מטלורגיה לחקר פלוטוניום וכורים, ושימוש בגרפיט כחומר ממתן מהירות נייטרונים. בריגס, קומפטון, לורנס, מרפרי ויורי נפגשו ב-23 במאי 1942 כדי לנסח סופית את המלצותיה של ועדת המחקר S-1, שבהן היא קראה להמשיך בפיתוח כל חמש הטכנולוגיות שנחקרו. ההמלצות אושרו על ידי בוש, קונאנט, ובריגדיר גנרל וילהלם סטייר (אנ'), ראש מטה אגף שירות ואספקה של מייג'ור-גנרל ברהון סומרוול (אנ'), שגם מינה נציג צבאי לענייני גרעין. בוש וקונאנט העבירו את ההמלצות ל"קבוצת המדיניות העליונה", עם הצעה לתקציב של 54 מיליון דולר לבנייה לחיל ההנדסה של זרוע הצבא, ועוד 31 מיליון דולר למחקר ופיתוח ל-OSRD, והיא העבירה זאת ב-17 ביוני לנשיא רוזוולט, שאישר אותם מיידית.
רקע > עקרונות התכנון

קומפטון ביקש מהפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי לקחת על עצמו את המחקר על החישובים הקשורים בנייטרונים מהירים — המפתח לחישוב המסה הקריטית והיתכנות הפיצוץ — שבוצע עד אז בידי גרגורי ברייט. ברייט נאלץ לעזוב ב-18 במאי 1942 בשל חששות הקשורים לביטחון מידע. ג'ון מנלי, פיזיקאי במעבדה המטלורגית בשיקגו, מונה לעוזרו של אופנהיימר לתיאום ניסויים פיזיקליים שביצעו קבוצות שהיו מפוזרות ברחבי המדינה. אופנהיימר ורוברט סרבּר מאוניברסיטת אילינוי בחנו את הבעיות של דיפוזיה של נייטרונים — איך נייטרונים נעים בעת תגובת שרשרת גרעינית, וכן בעיות של הידרודינמיקה — איך פיצוץ שנוצר מתגובת שרשרת עשוי להתנהג. ביולי 1942 כינסו אופנהיימר ופרמי פגישות באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי לדון בעבודתם ובתאוריה הכללית של ביקוע גרעיני, עם הפיזיקאים התאורטיים הנס בתה, ג'ון ואן ולק, אדוארד טלר, אמיל קונופינסקי, רוברט סאבר, סטאן פרנקל ואלדרד נלסון, ועם הפיזיקאים הניסויים אמיליו סגרה, פליקס בלוך, פרנקו רזטי, ג'ון מלני ואדווין מקמילן. הם אישרו עקרונית שפצצת ביקוע אפשרית באופן תאורטי.
נושאים רבים סביב פיתוח הפצצה היו עדיין בלתי פתורים או בלתי ידועים. התכונות של אורניום-235 טהור היו יחסית לא ידועות, וכך גם לגבי פלוטוניום, יסוד שהתגלה רק בפברואר 1941 על ידי גלן סיבורג וצוותו. המדענים שהשתתפו בפגישת יולי 1942 בברקלי שכינסו אופנהיימר ופרמי, חזו הפקת פלוטוניום בכורים גרעיניים שבהם אטומי אורניום-238 סופגים נייטרונים שנפלטו מביקוע של אטומי אורניום-235. בשלב זה עדיין לא נבנו כורים, ולרשות המדענים היו רק כמויות מזעריות של פלוטוניום מציקלוטרונים. אפילו בדצמבר 1943, יוצרו ועמדו לרשותם רק שני מיליגרם של פלוטוניום. היו דרכים רבות לאגד את החומר הבקיע לתוך מסה קריטית. הדרך הפשוטה הייתה לירות "מצת גלילי" באמצעות "מדחס" לתוך תווך של "חומר אקטיבי" — חומר דחוס שימקד נייטרונים פנימה, ישמור את המסה המגיבה צמודה, ובכך יגביר את יעילותה. נבדקו גם אפשרויות של שימוש בספרואידים ליצירת "מנגנון קריסה" בסיסי, שהוצעו על ידי רוברט באכר (אנ'), וגם אפשרויות של שיטות אוטו-קטליטיות שיגבירו את כוח ההרס של הפצצה.
אף שרעיון פצצת הביקוע הגרעיני נחשב לאפשרי ופתור באופן תאורטי — לפחות עד שיגיעו נתונים נוספים מניסויים ממשיים — הביא הכינוס בברקלי לשינוי בכיוון. אדוארד טלר לחץ לדיון בפצצת ניסוי חזקה יותר ב-1942. הפצצה, שכונתה "פצצת מימן", תשתמש בחומר נפץ של פצצת ביקוע כדי להצית תגובה של היתוך גרעיני בדאוטריום ובטריטיום, שהם שני איזוטופים של מימן. טלר הציע מספר תוכניות, אך בתה התנגד לכל אחת מהן. רעיון ההיתוך נזנח מעט כדי להתרכז בייצור פצצות ביקוע. טלר גם העלה השערה ספקולטיבית מרחיקת לכת, שפיצוץ גרעיני עלול להצית את האטמוספירה של כדור הארץ, בשל תגובת היתוך היפותטית של גרעיני אטומים של חנקן. בתה חישב ומצא שדבר כזה אינו אפשרי, והוצא דו"ח שטלר השתתף בכתיבתו, שהראה ש"אין היתכנות סבירה שתתחיל תגובת שרשרת גרעינית המופצת עצמית".
ארגון - מפקדים ומנהלים > מחוז מנהטן

ביוני 1942 בחר המהנדס הראשי של הצבא, מייג'ור גנרל יוג'ין רייבולד (אנ'), בקולונל ג'יימס מרשל לראש החלק הצבאי בפרויקט. מרשל יצר משרד-קשר בבניין משרד המלחמה בוושינגטון, והקים מטה זמני ברובע מנהטן שבניו יורק, שם היה יכול לקבל תמיכה מנהלית מחטיבת ההנדסה הצפון אטלנטית. במקום זה הוא גם היה קרוב למשרדי סטון אנד ובסטר, הקבלן הראשי של הפרויקט, ולאוניברסיטת קולומביה. הוא מינה את לוטננט קולונל קנת ניקולס לסגנו.
כיוון שרוב משימותיו היו קשורות לבנייה, עבד מרשל בשיתוף עם ראש חטיבת הבינוי של חיל ההנדסה, מייג'ור גנרל תומאס רובינס, ועם סגנו, קולונל לסלי גרובס. סומרוול, רייבולד וסטייר החליטו לקרוא לפרויקט "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים" (DSM), אך גרובס הרגיש ששם זה ימשוך תשומת לב. כיוון שפרויקטים הנדסיים נקראו בדרך כלל על שם העיר שבה הם שוכנים, הסכימו מרשל וגרובס שהמרכיב הצבאי בפרויקט יקרא "מחוז מנהטן" (Manhattan District). באופן לא רשמי, הוא היה ידוע כ"מחוז הנדסי מנהטן" (MED), ושלא כמו מחוזות אחרים בחיל ההנדסה לא היו לו גבולות גאוגרפיים מוגדרים. "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים" נשאר שם-הקוד הרשמי של הפרויקט בכללותו, אך שמו הוחלף במשך הזמן ל"פרויקט מנהטן".
מאוחר יותר הודה מרשל כי "מעולם לא שמעתי על ביקוע אטומי, אבל ידעתי שאי אפשר לבנות מפעל, ובוודאי לא ארבעה מפעלים, תמורת 90 מיליון דולר". צוות של סטון אנד ובסטר כבר סקר והמליץ על אתר עבור מפעלי הייצור. מועצת הייצור המלחמתית המליצה על אתרים סביב נוקסוויל שבטנסי, אזור מבודד שבו רשות עמק טנסי יכלה לספק חשמל בשפע והנהרות בו יכלו לספק מים לקירור הכורים. לאחר בחינת מספר אתרים, בחר צוות הסקר אתר ליד אלזה שבטנסי. קונאנט יעץ שאתר זה יירכש מיד, אך מרשל השתהה, והחליט להמתין לתוצאות ניסויי הכורים שביצע קונאנט לפני שינקוט בפעולה. מבין תהליכי ההפרדה הפוטנציאליים, רק ההפרדה האלקטרומגנטית של לורנס נראתה מתקדמת ובשלה מספיק כדי להתחיל בנייה של מפעל ייצור המבוסס עליה.
מרשל וניקולס החלו להרכיב את המשאבים שיידרשו לפרויקט. הצעד הראשון היה להשיג עבורו דירוג גבוה של עדיפות צבאית. הדירוגים העליונים היו AA-1 עד AA-4 בסדר יורד. דירוג העדיפות שהושג היה AA-3, ודירוג חירום מיוחד, AAA, למצבים שבהם יתעורר צורך בחומרים קריטיים. ניקולס ומרשל התאכזבו מהדירוג, שהיה נמוך ממה שציפו.
ארגון - מפקדים ומנהלים > ועדת המדיניות הצבאית

וניבר בוש לא היה מרוצה מאי-יכולתו של מרשל להניע את הפרויקט במהירות, ובמיוחד מהתמהמהותו ברכישת האתר בטנסי, מהעדיפות הנמוכה שהקצה הצבא לפרויקט, וממקום המטה שלו בניו יורק. בוש הרגיש שיש צורך במנהיגות אגרסיבית יותר, ודיבר על כך עם הארווי באנדי (אנ') ועם הגנרלים מרשל, סומרוול וסטייר. הוא רצה שהפרויקט יעמוד תחת ועדת מדיניות בכירה, ושקצין בעל יוקרה, עדיף סטייר, יעמוד בראשו.
סומרוול וסטייר בחרו בלסלי גרובס לתפקיד ראש הפרויקט, והודיעו לו על כך ב-17 בספטמבר 1942. גרובס גם קודם לדרגת בריגדיר גנרל, מתוך כוונה שהתואר "גנרל" ישפיע לטובה על מדענים וחוקרים העובדים בפרויקט. גרובס היה עתה בפיקודו הישיר של סומרוול, וקולונל מרשל היה תחת פיקודו של גרובס. גרובס הקים את מפקדתו בוושינגטון, בקומה החמישית של בניין מחלקת המלחמה, שם היה לקולונל ג'יימס מרשל משרד קישור. גרובס מונה רשמית לראש פרויקט מנהטן ב-23 בספטמבר 1942, וזומן לוועדת מדיניות צבאית שזימן מזכיר המלחמה הנרי סטימסון. בהמשך מונו טולמן וקונאנט ליועצים המדעיים של גרובס.
ב-19 בספטמבר פנה גרובס לדונלד נלסון, יו"ר מועצת הייצור המלחמתי, וביקש סמכות להנפיק עדיפות AAA בכל פעם שנדרש. נלסון נרתע תחילה, אך מיהר לסגת כאשר גרובס איים ללכת לנשיא. לאחר מסע שכנוע ארוך קיבל גרובס, רק ב-1 ביולי 1944, את הסמכות לעדיפות AA-1.
אחת הבעיות הראשונות של גרובס הייתה למצוא מנהל לפרויקט Y, מעבדת המחקר בלוס אלמוס שתתכנן ותבנה את הפצצה. הבחירה הברורה הייתה של אחד משלושת ראשי המעבדה, הרולד יורי, ארנסט לורנס או ארתור קומפטון, אך אי אפשר היה לוותר עליהם בתפקידם באותה עת. קומפטון המליץ על רוברט אופנהיימר, שכבר הכיר מקרוב את עקרונות תכנון הפצצה. אלא שלאופנהיימר היה ניסיון ניהולי מועט, ובניגוד ליורי, לורנס וקומפטון, לא זכה בפרס נובל, סטטוס שמדענים רבים חשו כי ראש מעבדה חשובה שכזאת צריך לשאת. היו גם חששות לגבי סיווגו הביטחוני של אופנהיימר, שכן רבים מחבריו היו קומוניסטים, בהם אחיו פרנק אופנהיימר, אשתו קיטי, וחברתו ז'אן טטלוק. שיחה ממושכת ברכבת באוקטובר 1942 שכנעה את גרובס וניקולס שאופנהיימר מבין היטב את הסוגיות הכרוכות בהקמת מעבדה באזור נידח, ויש למנותו למנהל שלה. גרובס אישית ויתר על דרישות הביטחון, הוציא לאופנהיימר אישור ביטחוני ב-20 ביולי 1943, ומינה אותו למנהל מעבדת לוס אלמוס.
האתרים שבהם התבצע הפרויקט

לפרויקט היו יותר מ-30 אתרים פעילים, רובם המכריע בארצות הברית, אך גם בבריטניה ובקנדה. האתרים המרכזיים היו:
אוק רידג', טנסי - בה בוצעה העשרת אורניום בשלושה מפעלים.
לוס אלמוס, ניו מקסיקו - בה הייתה המעבדה המדעית הראשית של הפרויקט.
הנפורד, מדינת וושינגטון - בה היה אתר ייצור הפלוטוניום והכורים הגרעיניים.
אוניברסיטת שיקגו - בה הייתה המעבדה המטלורגית, שבה נבנה הכור הגרעיני הראשון.
מספר אתרים לייצור מים כבדים - במערב וירג'יניה, באינדיאנה ובאלבמה.
האתרים שבהם התבצע הפרויקט > אוק רידג'

יום לאחר שקיבל את ניהול הפרויקט, בחן גרובס מקרוב את האתר המוצע בטנסי והתרשם לטובה. ב-29 בספטמבר 1942 אישר תת-מזכיר המלחמה, רוברט פטרסון, את רכישת השטח בגודל של 56,000 אקר (כ-227 קמ"ר) על ידי הפקעה, בעלות מוערכת של 3.5 מיליון דולר. כ-1,000 משפחות הושפעו מצו ההפקעה, שנכנס לתוקף ב-7 באוקטובר. מחאות, פניות משפטיות וחקירת קונגרס ב-1943 לא הועילו. כמה משפחות קיבלו הודעה של שבועיים מראש בלבד לפינוי חוות שהיו בתיהן במשך דורות רבים. בסופו של דבר נרכש שטח כולל של 58,900 אקר (כ-238.4 קמ"ר), ושולמו בפועל כ-2.6 מיליון דולר, שהם כ-11 דולר לדונם. ב'כרוז ציבורי' מס' 2 נקבע שאוק רידג' היא שטח צבאי סגור, ואיש אינו יכול להיכנס אליה ללא אישור צבאי. כשהוצג הצו למושל טנסי, פרנטיס קופר, הוא קרע אותו בזעם והשליך אותו לפח.
בתחילת 1943 נקבע שמו הרשמי של האתר ל"קלינטון עבודות הנדסיות" (CEW). חברת סטון אנד ובסטר התרכזה בבניית מתקני הייצור הגדולים, וחברת האדריכלות וההנדסה סקידמור, אוֹוינג ומריל (אנ') תכננה ובנתה קהילת מגורים ל-13,000 אנשים. בתי המגורים שכנו על מורדות הרכס בלאק אוק, שממנו קיבלה העיר החדשה את שמה, אוק רידג' (Oak Ridge = רכס אלון).
עיקר הייצור באוק רידג' התרכז בשלושה מפעלים ענקיים להעשרת אורניום. מספר העובדים באתר גדל במהרה הרבה מעבר למה שתוכנן בתוכניות הראשונות, והגיע לשיאו במאי 1945, כשהועסקו בו כ-80,000 עובדים.
האתרים שבהם התבצע הפרויקט > לוס אלמוס

משהוחלט שמעבדות הפרויקט לא יהיו באוק רידג' אלא במקום מרוחק, התרכז חיפוש האתר בסביבות אלבקרקי שבניו מקסיקו, אזור שאופנהיימר אהב ואף הייתה לו בו חווה. ב-16 בנובמבר סיירו אופנהיימר, גרובס, דאדלי ואחרים באתר ליד ג'מז ספרינגס, אך אופנהיימר חשש שהצוקים הגבוהים המקיפים את המקום יגרמו לאנשיו תחושת קלסטרופוביה, והמהנדסים היו מודאגים מהאפשרות לשיטפונות ולהצפה. לאחר מכן עברה הקבוצה לסביבת בית הספר לוס אלמוס, שהיה בית ספר כפרי לבנים. אופנהיימר התרשם מהמקום, העדיף אותו על פני כל מה שראה עד כה, וציין את יופיו הטבעי ואת הנופים הנשקפים ממנו על הרי סנגרה דה קריסטו (אנ'). המהנדסים היו מודאגים מכביש הגישה הצר והמשובש, וחששו מקשיים באספקת המים. פרט לכך כולם חשו שהמקום אידיאלי.
פטרסון אישר את רכישת האתר ב-25 בנובמבר 1942. נרכשו כ-185 קמ"ר בעלות של 415,000 דולר. הבנייה החלה בדצמבר 1942, וגרובס הקצה לה 300,000 דולר ותאריך יעד לסיום ב-15 במרץ 1943. די מהר התברר שהיקף הבנייה גדול בהרבה, וכשהסתיימה ב-30 בנובמבר 1943, עלותה הייתה מעל 7 מיליון דולר.
מטעמי סודיות נקראה מעבדת לוס אלמוס "פרויקט Y" או "הגבעה". בתעודות לידה של תינוקות שנולדו בה בזמן המלחמה, צוין מקום הלידה כתא דואר 1663 בסנטה פה. במודל הארגוני ההתחלתי הייתה המעבדה אמורה להיות מעבדה צבאית, והמדענים היו אמורים להיחשב אנשי צבא. אופנהיימר הרחיק לכת עד כדי כך שהזמין לעצמו מדים של לוטננט קולונל. אלא ששני פיזיקאים מרכזיים, רוברט באכר ואיזידור רבי, התנגדו לרעיון. קונאנט, גרובס ואופנהיימר החליטו לבסוף על פשרה שלפיה המעבדה תהיה מעבדה אזרחית שתופעל על ידי אוניברסיטת קליפורניה, אך תעבוד בחוזה עם משרד המלחמה.
האתרים שבהם התבצע הפרויקט > הנפורד

בדצמבר 1942 התעורר חשש שאוק רידג' קרובה מדי למרכז אוכלוסייה גדול (העיר נוקסוויל), במקרה של תאונה גרעינית. גרובס גייס את דופונט בנובמבר 1942 כקבלן ראשי לבניית קומפלקס הפלוטוניום, ודופונט המליצה שהאתר יהיה רחוק ממצבור האורניום הגדול שבאוק רידג'. בדצמבר 1942 שלח גרובס את קולונל פרנקלין מתיאס (אנ') ואת מהנדסי דופונט לאתר מקומות פוטנציאליים חלופיים.
מתיאס דיווח כי אתר הנפורד במדינת וושינגטון "אידיאלי כמעט מכל בחינה". הוא מבודד, וזורם בו נהר קולומביה שיכול לספק מספיק מי קירור לכורי הייצור. גרובס ביקר באתר בינואר 1943, והקים את 'הנפורד עבודות הנדסיות' (HEW), בשם הקוד "אתר W".
תת-מזכיר המלחמה פטרסון נתן את אישורו ב-9 בפברואר, והקצה 5 מיליון דולר לרכישת 162 קמ"ר של קרקע במקום. הממשלה הפדרלית העתיקה כ-1,500 מתושבי הנפורד ויישובים סמוכים, וכן אינדיאנים משבט ואנאפום ומשבטים אחרים שגרו בשטח והשתמשו בו. הייתה מחלוקת עם חוואים לגבי יבול משטחים שנזרעו או נשתלו לפני קניית הקרקע. כפשרה, הרשה הצבא לקטוף או לקצור את היבול אם לוח הזמנים של הבנייה לא ייפגע, אך זה לא תמיד היה אפשרי.
דופונט לא יכלה לחזות במדויק את היקף הפרויקט, ולמרות זאת החלה באפריל 1943 בנייה של מבנים לכ-25,000 עובדים, שמחצית מהם היו אמורים לגור במקום. עד יולי 1944 נבנו כ-1,200 בניינים וקרוב ל-51,000 אנשים גרו במקום. כמהנדס הראשי של הנפורד, היה למתיאס פיקוח כולל על האתר. בשיאו, היה הנפורד המקום השלישי בגודל אוכלוסייתו במדינת וושינגטון. הנפורד הפעילה צי של יותר מ-900 אוטובוסים, יותר מאשר בעיר שיקגו.
כמו לוס אלמוס ואוק רידג', גם ריצ'לנד, עיר המגורים העיקרית של עובדי הנפורד, הייתה קהילה מגודרת עם גישה מוגבלת, אך נראתה יותר כמו עיר אמריקנית טיפוסית בזמן המלחמה: הפרופיל הצבאי שלה היה נמוך, ואלמנטים פיזיים, כמו גדרות גבוהות, מגדלים וכלבי שמירה, כמעט שלא נראו.