stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלן מורהד
ספריו

חוויותיו, תצפיותיו וכתבותיו ממלחמת העולם השנייה בזירת צפון אפריקה כונסו ב-1944 בספרו "הטרילוגיה האפריקאית" (The African Trilogy) – "חזית הים התיכון" (1941), "שנה של קרב" (1942) ו"הסוף באפריקה" (1943). הספרים נכתבו תוך כדי המלחמה למרות קשיי הצנזורה ומגבלות התקשורת. בתום המלחמה פרסם את ספרו "ליקוי מאורות" (Eclipse) על המערכה באירופה למיגור גרמניה הנאצית. הספר הסתמך על פרקי יומנו האישי בדרכו מהנחיתה של בעלות הברית בסיציליה ועד ללב המאפליה במחנה הריכוז ברגן בלזן. ב-1946 ראתה אור ביוגרפיה שחיבר על הפילדמרשל מונטגומרי.
ב-1952 פרסם את ספרו "הבוגדים: חייהם הכפולים של פוקס, פונטקורבו ונאן מיי", וב-1955 – ביוגרפיה של וינסטון צ'רצ'יל (Winston Churchill in Trial and Triumph).
ב-1960 וב-1962 הופיעו ספריו "הנילוס הלבן" ו"הנילוס הכחול" על חלוצי חקר מקורות הנילוס במאה ה-19 ועל תולדות הארצות שבהן עובר הנהר.
מורהד עסק לא מעט בתולדות מולדתו אוסטרליה. ב-1956 ראה אור ספרו "גליפולי" על אודות המערכה הרת האסון של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה במְצרי הדרדנלים. הספר יצר הערכה מחודשת לגבי חלקם של חֵילות אנזא"ק במלחמה, וכפי שציין אחד החוקרים "השיב לאוסטרליה את ההיסטוריה שלה". ב-1963 פרסם את ספרו "נחל קופר" על משלחת בורק ווילס (אנ'), שחצתה ב-1860–1861 את אוסטרליה ממלבורן בדרום ועד למפרץ קרפנטאריה בצפון. ב-1966 יצא לאור ספרו "הפגיעה הקטלנית" (The Fatal Impact) על החדירה האירופית לדרום האוקיינוס השקט, שתחילתה במסעותיו האמיצים של ג'יימס קוק והמשכה בדיכוי האכזרי של האבוריג'ינים.
בעקבות שבץ מוחי שפגע בו במהלך ביקור באוסטרליה ב-1966, ואחרי ניתוח שבוצע בלונדון והחמיר את המצב, נותר מורהד ללא יכולת דיבור, קריאה וכתיבה. רעייתו, לוסי מילנר, בעברהּ אחת מעורכֵי הדיילי אקספרס, טיפלה בהפקת כתביו שלא פורסמו, בהם כתב היד של חיבורו "דרווין ומסע הביגל" (1969). ב-1970 הפיקה אסופת רשימות אוטוביוגרפיות שהותיר – "חינוך מאוחר" (A Late Education: Episodes in a Life).
עוד ב-1971 מסר מורהד לספרייה הלאומית של אוסטרליה את ארכיונו הפרטי – תכתובותיו המקצועיות והפרטיות, יומניו, כתבותיו בעיתונות, גזירי עיתונות על אודותיו, טיוטות ויריעות הגהה של כתביו וכן חומרים הנוגעים לחיבוריו שלא פורסמו.
ספריו > ספריו בתרגום לעברית

מרגלי האטום (מאנגלית: שמואל שניצר, הוצאת כתבים, 1953)
הנילוס הלבן (מאנגלית: זיוי שורר, מערכות, 1965 ו-1985)
גליפולי (מאנגלית: ארנון בן-נחום, הוצאת מערכות, 1965)
נחל קופר (מאנגלית: רחל רביד ושמואל שיחור, בעריכת א"ד שפיר, עם עובד, 1965)
הנילוס הכחול (מאנגלית: זיוי שורר, מערכות, 1966 ו-1985)
לקריאה נוספת

Tom Pocock, Alan Moorehead, London: Pimlico, 1990
Thornton McCamish, Our Man Elsewhere: In Search of Alan Moorehead, Black Inc., 2016
הערות שוליים

↑  מהדורה מקוצרת של הטרילוגיה ראתה אור תחת הכותר "מלחמת המדבר: המערכה בצפון אפריקה 1940–1943"

(Desert War: The North African Campaign 1940-1943)
↑  הספר תורגם לעברית ב-1953 תחת הכותר "מרגלי האטום"
↑  לוסי מילנר-מורהד קיפחה את חייה בתאונת דרכים ב-1979, שבה נפצע אלן מורהד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265537905171  PLWABN: 9810646381405606  ADB: moorehead-alan-mccrae-15004  BIBSYS: 90263046  BNE: XX993797  BnF: cb12457980t (data)  CANTIC: a12087300  CiNii: DA00810372  GND: 11903817X  ISNI: 0000 0001 2321 5299  LCCN: n50004642  LNB: 000031097  NDL: 00450456  NKC: mzk2002156874  NLA: 35361261  NLG: 151282  NTA: 069523363  RERO: 02-A003607132  SNAC: w6vm4hrc  SUDOC: 033743436  Trove: 507510  VcBA: 495/230781  VIAF: 108558259   WorldCat (עם VIAF): 108558259
אנכליסיכטיס

| אנכליסיכטיס |
| --- | --- |
 איור של לסת האנכליסיכטיס
תקופה
אמצע מיוקן 13.8–11.8 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: ספרסודונטה
משפחה:: תיילוקוסמיים
סוג:: אנכליסיכטיס
מין:: Anachlysictis gracilis
שם מדעי
 Anachlysictis

אנכליסיכטיס (שם מדעי: Anachlysictis) הוא סוג נכחד של יונק שנחרבי, שהשתייך למשפחת התיילוקוסמיים מסדרת הספרסודונטה הקדומה, באמריקה הדרומית בתקופת המיוקן שלפני 13.8 עד 11.8 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בתצורת לה ונטה (אנ') שבקולומביה, לצד פאונה נכחדת רבה. הממצאים כללו בעיקר לסת תחתונה שבורה ושרידי שיניים טוחנות ומלתעה. הסוג הוגדר ב-1997 בידי החוקר פרנסיסקו ס. ג'וין (Francisco J. Goin) והוא כלל מין אחד - Anachlysictis gracilis. במקור הוא נחשב לסוג של אופוסום קדום אך בהמשך מאובנים דומים למאובני Hondadelphys מסדרתו התגלו והקשר ביניהם הוביל לשיוכו לסדרת הספרסודונטה.
תיאור

יונק זה היה הקדום שבבני משפחתו, אשר כללה את התיילקוסמילוס בעל הניבים הענקיים שהגיע למשקל של יגואר ועד לגילוי הסוג פטגוסמילוס (Patagosmilus) מפטגוניה הוא נחשב למין היחיד במשפחה שלא השתייך לסוג תיילקוסמילוס. הטורף הקדום הגיע לאורך 90 סנטימטרים ולמשקל של 18 קילוגרם בממוצע. כמו קרובו הגדול הוא היה בעל זוג ניבים ארוכים שיועדו להרג טרף.
בדומה לתיילקוסמילוס הוא היה בעל לסת תחתונה שנפערה לאורכה כדי להחיל את הניבים וגם היו לו זוג "נדנים" מוזרים בקצה הלסת. הגולגולת הייתה מעט שטחית עם ארובות עיניים קטנות יחסית עקב המבנה. הדבר גרם גם לשריר המלעס, העוזר להפיק נשיכה חזקה להצטמצם, כך שנשיכתו לא הייתה חזקה מאוד. את הנשיכה הוא ביצע בעזרת שרירי הצוואר הרחבים שלו, אך הם לא יועדו לעוצמה חזקה מדי כמו של טורפים אחרים.
ככל הנראה האנכליסיכטיס התפתח מטורפים ממשפחת הבוריהאיניים שהיו נפוצים באמריקה הדרומית והזכירו מעט צבועים. הוא היה קטן יחסית בעל מבנה שהזכיר גחן או סמור והוא צד יונקים קטנים אותם דקר בעזרת ניביו הגדולות.
אנכידו

אנכידו נאבק באריה, פרט מחותם גליל
אֶנכּידוּ (Enkidu; פירוש שמו בשומרית הוא "יצירו של אנכי") הוא גיבור בעל עוצמה במיתולוגיה המסופוטמית. על פי האגדה, אנכידו נברא על מנת להאבק בגילגמש על מנת להסיר את עולו של גילגמש מעל תושבי ארך, העיר עליה שלט. אנכידו חזק כגילגמש, ואף דומה לו.
האגדה

אנכידו ירד לעולם, התנהג כחיה וחי בחברת החיות. כמו כן, ניצל את יתרונו על מנת להפריע לפעולת הציידים, בכך שפינה את המלכודות שטמנו לחיות. הצייד, שמקור פרנסתו נפגע, ביקש למתן את התנהגותו של אנכידו בכך שקרבו לחברה האנושית: הוא הביא עמו את שמחת הקדשה, כוהנת לאלה אשתר, ותוצאת המעשה היא יחסי מין שנמשכו שבעה ימים ושישה לילות. אנכידו עבר לחיות עם הציידים שהתגוררו מחוץ לעיר ולמד לחיות כבן אדם. בשלב הבא שמחת הקדשה הביאה את אנכידו העירה והוא נאבק עם גילגמש, בלא הכרעה. לאחר המאבק צמחה ביניהם ידידות מופלאה ושותפות גורל, והם יצאו להיאבק יחדיו במפלצת חמבבה ששכנה ביער הארזים. השניים הביסו את המפלצת וכרתו את העץ שבמרכז היער, והביאו אותו חזרה לארך. בארך הם נאבקו עם מפלצת מיתולוגית נוספת - "שור השמים", שנשלח על מנת להטיל רעב וצמא על הארץ, בתגובה על סירובו של גילגמש לחיזורי אשתר.
לבסוף, אנכידו חלה לפתע על מנת להבהיר להם את מעמדם כבני תמותה וכך סיים את חייו. בעקבות מותו יצא גילגמש למסע אל עבר גילוי סוד חיי הנצח.
אצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן

| --- | --- |

 כתובת:  C/ Sevilla Fútbol Club, s/n 41005
 מיקום:  ספרד סביליה, אנדלוסיה, ספרד
 קואורדינטות:  37°23′02″N 5°58′14″W﻿ / ﻿37.383878°N 5.970467°W﻿ / 37.383878; -5.970467
 אבן יסוד:  1955
 תקופת הפעילות:  7 בספטמבר 1958 – הווה (66 שנים)
 שופץ:  1996, 2017
 בעלים:  סביליה
 מפעיל:  סביליה
 משטח:  דשא
 אדריכל:  מנואל מוניוס מונסטרי
 קבוצות:  סביליה (1958–הווה)   נבחרת ספרד בכדורגל (משחקים נבחרים)
 מושבים:  43,883‏
 ממדי משטח:  105 מ' × 68 מ'
 he
 
אצטדיון  רמון סאנצ'ס פיחואן (בספרדית: Estadio Ramón Sánchez Pizjuán) הוא אצטדיון כדורגל במזרח העיר סביליה שבספרד המכיל 43,883 מושבים. הוא המגרש הביתי של סביליה. האצטדיון נפתח ב-1958, כ-20 שנה מאז רכישת הקרקע לבנייתו ב-1937. האצטדיון נוסד כתחליף לאסטדיו נרביון, ונקרא על שמו של נשיא המועדון במשך מספר רב של שנים. האצטדיון הוא התשיעי בגודלו בספרד.
לעיתים משחקת באצטדיון נבחרת ספרד. ב-22 משחקים באצטדיון, היא ניצחה ב-19 וסיימה בתיקו בשלושה נוספים, ומשום כך רמון סאנצ'ס פיחואן הוא האצטדיון היחיד בו הנבחרת משחקת בדרך קבע אך מעולם לא הפסידה בו.
היסטוריה

נשיא מועדון הכדורגל סביליה דאז, רמון סאנצ'ס פיחואן, רכש את הקרקע לבניית האצטדיון ב-1937. הבנייה עצמה החלה ב-1954 בלבד. לבחירת עיצוב האצטדיון נערכה תחרות, שניצח בה מנואל מוניוס מונסטרי, האדריכל שהיה שותף גם בעיצוב אצטדיון סנטיאגו ברנבאו.
לאחר מותו של פיחואן, מחליפו כנשיא המועדון, רמון דה קרנסה, הניח את אבן היסוד ב-2 בדצמבר 1956. אף על פי שלא הושלמה בנייתו, נפתח האצטדיון ב-7 בספטמבר 1958 במשחק ידידות בין סביליה לריאל חאן, שהסתיים בתוצאה 3:3. העבודה על האצטדיון הסתיימה ב-1974 בלבד, ותכולת האצטדיון הגיעה לכמות שיא של 77,000 צופים.
ב-1982 אירח האצטדיון שני משחקים של גביע העולם בכדורגל. הראשון היה בשלב הבתים, בין נבחרת ברזיל ונבחרת ברית המועצות, והשני היה בחצי הגמר, בין נבחרת גרמניה ונבחרת צרפת. ארבע שנים מאוחר יותר, אירח את משחק גמר גביע אירופה לאלופות 1986 בין ברצלונה לסטיאווה בוקרשט.
מאז המונדיאל עבר האצטדיון מספר שיפוצים ושינויים, שעיקרם היה הקטנת התכולה של האצטדיון. תחילה ל-70,500 צופים ומאוחר יותר 66,000 בשנות ה-80, עד ל-45,500 צופים לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, בהתאם לחוקי פיפ"א האוסרים על מקומות צפייה בעמידה, ולפיכך מותקנים מושבים שמאפשרים כמות מצומצמת של צופים.
ב-18 במאי 2022 נערך באצטדיון משחק הגמר בין איינטרכט פרנקפורט לבין גלאזגו ריינג'רס במסגרת הליגה האירופית.
הערות שוליים

↑  "Sevilla Fútbol Club - La entidad". Sevilla FC. נבדק ב-10 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
אנג'לו איפוליטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בנובמבר 1922 Sant'Arsenio, איטליה 
 פטירה:  2002 (בגיל 79 בערך) ג'ונסון סיטי, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות ע"ש ליאונרדו דה וינצ'י 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 angeloippolito.com
 
אנג'לו איפוליטו (באנגלית: Angelo Ippolito‏; 7 בנובמבר 1922 – 29 באוקטובר 2001) היה צייר אמריקאי הידוע בעיקר בשל ציורי השמן של שדות צבעוניים על בד, וכן בשל תפקידו המרכזי בחידוש עולם האמנות לאחר מלחמת העולם במרכז העיר ניו יורק.
ביוגרפיה

משפחתו של איפוליטו היגרה לארצות הברית כשהיה בן 9. לאחר שירות בפיליפינים במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא למד אצל אמדה אוזנפן וג'ון פרן בניו יורק ואפרו בזלדלה ברומא. ב-1952 הוא והצייר פרד מיטשל הזמינו את האמנים לויס דוד, ויליאם קינג וצ'ארלס קג'ורי להצטרף להקמת הגלריה הראשונה במרכז העיר ניו יורק, שנוהלה על ידי אמנים. גלריית טנאג'ר חנכה את סגנון האוונגרד של הרחוב העשירי בשנות ה-50, ועד מהרה גדל מספר חבריה, וכללו אמנים כמו סאלי הזלט, אלכס כץ ופיליפ פרלשטיין. הקהל העיקרי שלה היה אמנים אחרים שהיו "בו זמנית המשתתפים והצופים." מייסדי הטנאג'ר חיפשו אמנים לא מוכרים, והעניקו הזדמנות לתצוגה ראשונה לאמנים שלימים יתפרסמו, כולל אליז אשר, אלפרד ג'נסן וג'ספר ג'ונס. מאוחר יותר קיבל איפוליטו משרה כאמן באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1961–1962) וכפרופסור לאמנות באוניברסיטת המדינה של מישיגן (1963–1971) ובאוניברסיטת בינגהמטון (1971–2001).
לאחר מותו ב-29 באוקטובר 2001 הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
יצירה

המבקר רוברט רוזנבלום כינה את תערוכת הבכורה של איפוליטו בגלריה ברטה שייפר "אירוע ראוי לציון", וכתב כי "הבדים שלו מציגים אנלוגיות מופשטות לציורי הנוף, המתארים אדמה, קו אופק ושמיים.״ בסקירה של עבודתו המאוחרת יותר, תיאר אותו האמן והמבקר פיירפילד פורטר כאחד האמנים המופשטים הבודדים "שמשתמש בצבע מבריק כחומר יצירה״."
הציורים של איפוליטו משנות ה-60 המאוחרות הציגו את הנופים של המערב התיכון של ארצות הברית בסגנון המופשט. מורו לשעבר ג'ון פרן ציין שהוא "יכול לבלות קיץ בהתבוננות בנוף שצייר איפוליטו." בשנות ה-70 ציוריו נעשו רחבים יותר ובעלי גוון בהיר יותר, מה שגרם למבקר הילטון קרמר לכתוב, "ההנאה שבצבע נשארת שלו והוא היה וירטואוז בטיפול בצבע. כמה מהאפקטים הטובים ביותר שלו, בציורים באותה העת, מושגים כאשר הוא עובד בחלקים הבולטים של צבע חם תוך נטישתו במעבר חריף."  במשך עשרות שנים הבאות הציורים של איפוליטו התרחקו משורשיהם בנוף כדי להציג חזיונות אטמוספיריים.
עבודותיו של איפוליטו הוצגו בתצוגות בין-לאומיות כמו הביאנלה לאמנות בסאו פאולו וקרנגי אינטרנשיונל ונאספו על ידי מוזיאונים כמו המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות (The Met), הגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל (YUAG), אוסף פיליפס ומוזיאון הירשהורן.
הערות שוליים

↑  "Angelo Ippolito, 79, an Artist and Professor". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 2001-11-07. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-01-24.
1 2  Irving Sandler, "Angelo Ippolito: A Retrospective Exhibition," Binghamton University Art Museum, 2003, p. 2.
1 2  "Angelo Ippolito: Color as Light," ex. cat., Yvette Torres Fine Art, Rockland, Maine, August 3 - September 16, 2018, p. 15
↑  Angelo Ippolito Obituary (2001) - Binghamton, NY - Press & Sun-Bulletin, Legacy.com
↑  Irving Sandler, "Angelo Ippolito: A Retrospective Exhibition," Binghamton University Art Museum, 2003, p. 10
↑  Irving Sandler, "Angelo Ippolito: A Retrospective Exhibition," Binghamton University Art Museum, 2003, p. 16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 17422477X  ISNI: 0000 0003 8227 6117  LCCN: n88657072  RKD: 41110  SUDOC: 163958017  ULAN: 500026998  VIAF: 264354454   WorldCat (עם VIAF): 264354454
אנג'לו דומנגיני

אנג'לו דומנגיני (באיטלקית: Angelo Domenghini;‏ 25 באוגוסט 1941) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ, בדרך כלל ככנף ימני ולפעמים כחלוץ מרכזי. הוא השתתף עם נבחרת איטליה ביורו 1968 ובמונדיאל 1970.
ביוגרפיה

דומנגיני נולד בלאליו, ברגמו שבאיטליה. הוא התחיל את הקריירה בשנת 1960 עם אטאלנטה וזכה עימה בגביע האיטלקי בעונת 1962/63, כשהוא מסיים כמלך שערי הטורניר עם 5 שערים כולל שלושער בגמר נגד טורינו. לאחר מכן עבר לאינטר מילאנו והיה חבר בסגל "גרנדה אינטר" המצליח שזכה ב-2 תוארי אליפות וגביע בין-יבשתיים, ובגביע אירופה לאלופות בעונת 1964/65. דומנגיני ערך במדיה 164 הופעות בהן כבש 54 שערים.
בעונת 1969/70 עבר לקליארי ויחד עם לואיג'י ריבה וסרחיו "בובו" גורי בהתקפה זכה עימה באליפות באותה עונה. לקראת סוף הקריירה שיחק גם במועדונים רומא, הלאס ורונה, פוג'ה, אולביה וטרנטו לפני שפרש מכדורגל בשנת 1979.
במדי נבחרת איטליה דומנגיני היה שותף לזכייתה ביורו 1968 שנערך על אדמתה. במשחק הגמר הראשון כבש את שער השוויון במשחק נגד יוגוסלביה מבעיטה חופשית בדקה ה-80'. היה זה לשער הראשון של הנבחרת במסגרת היורו ובמשחק השני הם ניצחו אותם 0–2. בסיום הטורניר נבחר להיות בנבחרת המצטיינת. שנתיים לאחר מכן דומנגיני לקח חלק בהגעתה למקום השני במונדיאל 1970. הוא כבש את שער הניצחון 
 ב-0–1 על שוודיה במשחק הראשון ומשם איטליה המשיכה עד לגמר בו נכנעה 4–1 לברזיל. דומנגיני בסך הכל ערך 33 הופעות במדים הלאומיים בהן כבש 7 שערים.
תארים

הגביע האיטלקי: 1962/63
אליפות איטליה (2): 1964/65, 1965/66
גביע אירופה לאלופות: 1964/65
הגביע הבין-יבשתי (2): 1964, 1965
אליפות איטליה: 1969/70
אליפות אירופה: 1968
סגנית גביע העולם: 1970
הנבחרת המצטיינת ביורו 1968
מלך השערים בגביע האיטלקי: 1962/63
דומנגיני (עומד, שלישי משמאל) עם קליארי בסן סירו בעונת 1969/70
אלפין סוג 3 קלאבמן

| --- | --- |

Elfin Type 3 Clubman
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  "Elfin Sports Cars" (אנ')
 שנות ייצור:  2007–1998
 הרכבה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מודל אחריו:  Elfin T5 Clubman
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 משקל:  600 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 8 שסתומים, 1,587 סמ"ק המפיק 78 כ"ס ב-5,600 סל"ד
אלפין סוג 3 קלאבמן (באנגלית : Elfin Type 3 Clubman) היא מכונית ספורט בתצורת רודסטר מתוצרת "Elfin Sports Cars" (אנ') האוסטרלית אשר יוצרה בין השנים 2007–1998
"אלפין סוג 3 קלאבמן"

יוצרו 70 יחידות.
מכונית דו-מושבית פתוחה.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין - 1.6 ליטר.
מנוע טויוטה סדרה "Toyota A engine" (אנ') סוג מנוע "4A-LC".
סוג הנעה : הנעה אחורית.
ראו גם

אלפין MR5
אלפין MS8 סטרימליינר
אלפין MS8 קלאבמן
הערות שוליים

↑  אלפין סוג 5 קלאבמן goauto.com.au/new-models/elfin/type-5-clubman/roadster/first-drive-new-elfin-type-5-eyes
↑  אלפין מכוניות ספורט shannons.com.au/library/events/ELFIN.PDF
↑  אלפין - מכוניות ספורט elfinheritage.com.au
↑  "אלפין סוג 3 קלאבמן" shannons.com.au/club/enthusiasts/rnethercote/garage/2002-elfin-type-3-clubman
אנכימוליוס

אנכימוליוס, (המאה ה-6 לפנה"ס) היה מצביא ספרטני ששרת את המלך קלאומנס הראשון.
לאחר רציחת הטיראן האתונאי היפרכוס, עלה לשלטון אחיו היפיאס. אולם מורדים אתונאים שיחדו את האורקל בדלפי, כדי שתגיד לכל ספרטני שיבוא לדלפי לשאול שאלה אצל האורקל; "שחררו את אתונה". מלך ספרטה קלאומנס הראשון התרשם מאוד מכך, ושלח את אנכימוליוס שהיה בנו של ספרטני בשם אסטיר, בראש צבא לכבוש את אתונה ולגרש את הטיראן משם.
אנכימוליוס הגיע דרך הים ונחת בפלרון, אולם היפיאס הזעיק את בן בריתו התסאלי קניאס שהגיע בראש 1,000 פרשים תסאלים לאזור. תומכיו של היפיאס הכינו מבעוד מועד את הקרקע כדי שתתאים לקרב פרשים. התסאלים תקפו בהפתעה והנחילו לספרטנים תבוסה מוחצת, אנכימוליוס עצמו נהרג, וקברו נמצא על פי עדותו של הרודוטוס, באטיקה ליד מקדש הרקולס. מאוחר יותר הגיע קלאומנס עצמו בראש צבא גדול יותר וגרש את היפיאס.
לקריאה נוספת

הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  הרודוטוס ספר ה', 63.
אפרסק פיתה

| אפרסק פיתה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: ורדיים
סוג:: פרונוס
מין:: אפרסק
תת־מין:: אפרסק פיתה
שם מדעי
 Prunus persica var. platycarpa
אפרסק פיתה (שם מדעי: Prunus persica var. platycarpa) הוא מין של עץ פרי גלעיני ממשפחת הוורדיים, המשתייך לסוג פרוּנוּס. מקור הפרי בסין, שם הוא מצוין בסיפורי עם שונים. למערב הגיע הפרי לראשונה בשנת 1871, לארצות הברית.
בישראל הזן הושבח על ידי פירות בן דור מיסוד המעלה וקיבל את שמו בשל צורתו הפחוסה. תהליך המחקר והפיתוח ארך כ-20 שנה, ובתוכנית ההשבחה של הפרי הושם דגש בעיקר על טעמו. בתהליך הפיתוח נעשתה התאמה לטעמם של הצרכנים במדינות השונות. כך למשל, הצרכן באנגליה מעדיף זנים מיציים (מילטינג) ואילו בישראל ובמדינות המזרח מועדפים זנים קשיחים יותר.
אפרסק פיתה
אפלול מצוי

| אפלול מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: עטלפים קטנים
משפחה:: נשפוניים
סוג:: אפלול
מין:: אפלול מצוי
שם מדעי
 Eptesicus serotinus ‏שרבר, 1774
תחום תפוצה


אפלול מצוי (שם מדעי: Eptesicus serotinus) מין של עטלף בסוג אפלול.
אורך הגוף: 6.2-8.2 ס"מ
אורך הזנב: 4.6-5.4 ס"מ
מוטת כנפיים: 31-38 ס"מ
משקל: 14-33 גרם
משך ההיריון: כ-45 יום
מספר הולדות: 1
עונת הרבייה: מרץ-אפריל
מזון: עשים וחיפושיות
תפוצה: אירופה, אסיה ואפריקה. גם בישראל.
גופו מכוסה פרווה שמצד הגב היא חומה-אפרפרה כהה ובאזור הגחון בהירה. צבע אוזניו וקרומי התעופה שחרחרים. אוזניו קצרות ומעוגלות ולהן תוספת קרומית המקנה לו שמיעה מעולה. הכנפיים ארוכות וחדות וזנבו בולט מחוץ לקרום התעופה. מעופו איטי, משק הכנפיים נשמע היטב. תנועתו באוויר לעבר טרפו משנה כיוונים בהתאם לשלבי איתורו. כשהוא יוצא לצוד, הוא משמיע קולות בחלל, כדי לאתר את החרק, שממנו חוזר הד לאוזני העטלף. הוא מסוגל לאתר את טרפו במדויק ואז צולל לעברו ותופס אותו. פועל בשעות החשכה המאוחרות, כשהוא צד כיחידאי, אך חי בלהקות קטנות בחורשות, שטחי שיחים, עצים חלולים, חורבות, בתים ומערות.
האפלול המצוי נמצא על סף היעלמות מארץ ישראל, ואילו באירופה סובלת אוכלוסייתו מנגע הכלבת.
הערות שוליים

↑  אפלול מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
אלפין A110-50

| --- | --- |

אלפין A110-50
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  רנו אלפין ZAR
 יצרן:  רנו
 שנות ייצור:  2012 (מכונית קונספט)
 הרכבה:  צרפת צרפת
 מודל קודם:  רנו דהזיר
 מרכב:  Rear mid-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  רנו מגאן ספורט
 משקל:  880 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  V6 צילינדרים 3.5 ליטר במפיק 395 כ"ס (מנוע ניסאן מסוג ניסאן VQ)
 הילוכים:  תיבת הילוכים חצי־אוטומטית - 6 מהירויות
 קשר:  ניסאן
 מעצב:  Yann Jarsalle
אלפין A110-50 (בצרפתית: Alpine A110-50, קרויה גם: "רנו אלפין ZAR") היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית מרוץ אשר הוצגה בשנת 2012 על ידי יצרנית הרכב הצרפתית רנו, לאחר שהשתלטה על Alpine automobile (אנ').
דגם ה-"אלפין A110-50" יוצר לציון 50 שנה לדגם אלפין A110 אשר יוצר בשנת 1962.
"אלפין A110-50"

מכונית מרוץ.
2 דלתות.
הדגם בנוי  מסיבי פחמן מחוזק פולימר "Carbon fiber reinforced polymer" (אנ').
חלוקת המשקל של הדגם היא 47.8% מלפנים ו -52.2% nאחור.
יחס כוח / משקל - 1 טון ל-456 כ"ס.
הגה - כולל מסך צבעוני.
מנוע אחורי מרכזי - 3.5 ליטר.
מנוע הנעה אחורית.
הגוף האווירודינמי של הדגם עוצב באמצעות תהליך הנקרא "דינמיקה נוזל חישובית" ("Computational fluid dynamics" (אנ')).
צבע: כחול.
תמונות

"אלפין A110-50"
"אלפין A110-50"
ראו גם

אלפין A108
הערות שוליים

↑  "אלפין A110-50" Siler, Wes (May 21, 2012). "The Return Of The Renault Alpine". jalopnik. Jalopnik. Retrieved 24 September 2015
↑  "אלפין A110-50" Philip, Sam (May 25, 2012). "Trackside with the Alpine A 110-50". Top Gear. topgear. Retrieved 24 September 2015
↑  "אלפין A110-50" topgear.com/car-news/motorsport/scooped-renault
↑  "אלפין A110-50" - תמונות רשמיות DOBIE, STEPHEN (May 25, 2012). "Renault Alpine A110-50 concept official pictures". evo.co.uk. evo. Retrieved 24 September 2015
↑  "אלפין A110-50" web.archive.org/web
אצטדיון שיקרי סראג'ולו

| --- | --- |

 על שם:  Şükrü Saracoğlu 
 שמות קודמים:  Fenerbahçe Stadı ‏ (1933-1998)
 מיקום:  איסטנבול, טורקיה
 קואורדינטות:  40°59′15″N 29°02′12″E﻿ / ﻿40.9875°N 29.036666666667°E﻿ / 40.9875; 29.036666666667
 אבן יסוד:  1907
 תקופת הפעילות:  1907–הווה (כ־117 שנים)
 שופץ:  בין 1999 ל-2006
 בעלים:  פנרבחצ'ה
 מפעיל:  פנרבחצ'ה
 משטח:  דשא
 אדריכל:  Zehra Aksu, Adnan Aksu
 קבוצות:  פנרבחצ'ה
 מושבים:  53,586
 www.sukrusaracoglu.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איסטנבול מוגדלת) אצטדיון שיקרי סראג'ולו(למפת איסטנבול רגילה) אצטדיון שיקרי סראג'ולו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון שיקרי סראג'ולו (בטורקית: Fenerbahçe Şükrü Saracoğlu Stadyumu) נמצא במחוז קדיקוי שבעיר איסטנבול ומשמש את פנרבחצ'ה במשחקיה הביתיים. האצטדיון מכיל 53,586 מקומות. האצטדיון אירח את גמר גביע אופ"א 2009 בין שחטאר דונצק לורדר ברמן.
אלן מאלרי

אלן פטריק מאלרי (באנגלית: Alan Patrick Mullery; נולד ב-23 בנובמבר 1941 בלונדון) הוא כדורגלן ומאמן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
מאלרי רשם קריירה ענפה במדיהן של פולהאם ושל טוטנהאם הוטספר בשנות ה-60 וה-70. עם טוטנהאם זכה מאלרי, בין היתר, בגביע אופ"א (כבש בגומלין בשלב הגמר) ובגביע ה-FA. מאלרי ייצג את נבחרת אנגליה, בין היתר, בטורנירי יורו 1968 ומונדיאל 1970, ובסך הכול רשם 35 הופעות ושער בודד במדי הנבחרת. ב-1968 היה מאלרי לשחקן הראשון בתולדות נבחרת אנגליה המורחק בכרטיס אדום.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, רובה ככולה באנגליה. בהמשך שימש כפרשן ברשת סקיי ספורטס.