stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שריון לכלי רכב
סוגי שריון פסיבי > מיגון כלוב ומיגון חלול-מרווח

שריון חלול או שריון מרווח הוא שריון של שני לוחות או יותר מרוחקים זה מזה, והיה בשימוש מאז מלחמת העולם הראשונה, שם הוא שימש על טנקי שניידר CA1 ו- סן שאמון. שריון מרווח יכול להיות יתרון במספר מצבים. לדוגמה, זה יכול להפחית את האפקטיביות של חודר מקינטית מכיוון שהאינטראקציה עם כל צלחת עלולה לגרום לפגז להאט, לשינוי זווית הטקפה, לעיוות או אף לניטרולו המוחלטת כמו במקרה של פגז נפיץ שיתפוצץ לפני הזמן. סוג דומה של שריון הוא מיגון הכלוב המפורט בהמשך.
קיימת גם תצורה של מיגון פסיבי המכונה "מיגון כלוב" (נקרא גם "מיגון סולמות" ו"מיגון סטטיסטי") שבה סדרת מוטות מתכת מוצבים בסמוך אחד לשני, אך לא בצמוד, במרחק מה מגוף הרכב המשוריין. המבנה שיוצרים מוטות המתכת מזכיר סולמות, או כלוב, ומכאן שמו של מיגון פסיבי זה. תצורת מיגון זו נועדה כנגד מטען חלול חד-שלבי הנפוץ בעיקר ברקטות נ"ט כגון לאו, RPG-7 ודומיהן. היא איננה יעילה כהגנה מפני טילי נ"ט טאנדם, פגיעת קליעים או רסיסים, ומשמשת כשכבת הגנה נוספת לשריון לוחות פסיבי. מטרתה להסב נזק מבני למטען החלול, שישבש את יעילותו, או לגרום לו להיזם במרחק גדול מדי מגוף הרכב המשוריין ובכך להקטין את יכולת חדירות השריון שלו.
מיגון זה קיים היום על נגמ"שי הסטרייקר האמריקאים ורכבי הווריור הבריטים בעיראק ועל דחפורי ה-D9R, הנגמחו"ן וטנק החילוץ M-88 בישראל. מיגון הכלוב של ה-D9 הוכיח את עצמו והציל חיים, ועל פיתוחו והתקנתו במבצע בזק זכתה מנת"ק, חט"ל ומש"א בפרס מפקד זרוע היבשה.
סוגי שריון פסיבי > מיגון מאולתר

קיימים גם אמצעי מיגון מאולתרים, כגון שקי חול, למשל בנגמ"שים כמו ה-M-113 והסטרייקר. השקים מוצבים מעל המיגון המקורי של הכלי. השימוש בשקי חול הוא לרוב אלתור שמתבצע על ידי החיילים בשטח, שלא מרוצים מהביצועים של המיגון התקני שהותקן ברכב. לעיתים משתמשים בשריון מאולתר המכונה "סנדוויץ'". שריון כזה כולל שני לוחות פלדה (בדרך כלל דקים) וביניהם חומר אחר - לרוב עץ, בטון או חול. שריון כזה הותקן בכלי הרכב שעלו לירושלים הנצורה בשיירות, בזמן מלחמת העצמאות.
סוגי שריון נוספים

שריון ריאקטיבי
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים
הערות שוליים

↑  רעם ראש-האי, מצטיינים ביבשה, באתר זרוע היבשה
↑  מחדל מיגון החיילים בצה"ל: ממצאי מבקר המדינה בדוח לשנת 2003!, באתר "הקשב!", 3 באפריל 2004
נגמ"ש מדגם M113 ולו שריון מאלומיניום. נגמ"ש זה נחשב לפגיע ובעל מיגון לא מספק.
טנק מרכבה סימן 3 ב"ז עם שריון מרוכב משופע מודולרי. המודולים שבצידי הצריח הן דוגמה מצוינת לשריון משופע.
דחפור D9R של צה"ל. מיגון הדחפור כולל לוחות שריון על תא המפעיל והמערכות המכניות, חלונות מזכוכית משוריינת ומיגון "כלוב" כנגד רש"ק חלול.
ג'ון כריסטופר

| --- | --- |
ג'ון כריסטופר (סמואל יוד) תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 באפריל 1922 הוייטאון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 בפברואר 2012 (בגיל 89) באת', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 שם עט:  Hilary Ford 
 מקום לימודים:  תיכון פטר סיימונדס, Dominion Herbal College 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מדע בדיוני 
 יצירות בולטות:  התלת רגליים, שולטי המחר 
 הושפע מ:  הרברט ג'ורג' ולס 
 פרסים והוקרה:  פרס הגרדיאן לספרות ילדים (1971) 
 
ג'ון כריסטופר (באנגלית: John Christopher) הוא שם העט של סמואל יוּד (Samuel Youd;‏ 16 באפריל 1922‏ - 3 בפברואר 2012), סופר מדע בדיוני אנגלי. יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הספרים "התלת רגליים".
פרט ל'ג'ון כריסטופר', כתב יוד בשמות עט נוספים: סטנלי וינצ'סטר (Stanley Winchester), הילרי פורד (Hilary Ford), ויליאם גודפריי (William Godfrey), ויליאם ויין (William Vine), פיטר גראף (Peter Graaf), פיטר ניקולס (Peter Nichols) ואנתוני ריי (Anthony Rye).
ביוגרפיה

יוד נולד בלנקשייר שבצפון-מערב אנגליה. בגיל 19 התגייס לחיל האתתים המלכותי ושירת בו עד 1946. מלגה מטעם קרן רוקפלר, אשר נועדה לסופרים שעבודתם הופרעה על ידי מלחמת העולם השנייה, אפשרה לו לכתוב באופן רציף. עד 1966 כתב בעיקר לנוער, ומשנה זו כתב גם למבוגרים.
כתיבתו

יוד נמנה עם סופרי התת-סוגה מדע-בדיוני חברתי. כתיבתו נסובה סביב החברה האנושית ובעיקר התמודדותה עם מצבים אפוקליפטיים (להבדיל מהמדע-בדיוני 'הקשה', שעיקרו תמורות, קידמה ורעיונות טכנולוגיים). בספרו בכלות העשב (1957), מתאר יוד את סיפורה של משפחה אנגלית בעולם שבו מגפה קטלנית השמידה את הגידולים החקלאיים. הרעב שנוצר ממוטט את הלבוש התרבותי של החברה האנושית, והעולם האפוקליפטי שמתאר יוד נסמך על כח, היכולת החברתית להתארגן ולהנהיג, וקבלת החלטות מוסריות קשות אך הכרחיות.
ביצירתו המפורסמת ביותר, "התלת רגליים" (שהוסרטה לטלוויזיה ולקולנוע ויצאה אף בעיבודי קומיקס), נכנסים הקוראים למציאות בה נכבש כדור-הארץ על ידי חוצנים שהחזירו את היכולות הטכנולוגיות של המין-האנושי לימי הביניים. הטרילוגיה שפורסמה בין השנים 1969-1968 (ויצאה בעברית בקובץ אחד בשנת 1987), מתארת מרד אנושי כלל-עולמי בכובש הזר, מרד הדורש מבני-האדם את הצורך ללמוד מבראשית אומנויות וטכנולוגיות שהושכחו מהם על ידי הכובש.
שניים מספרי הנוער של יוד, מערות הלוטוס ושולטי המחר, תורגמו אף הם לעברית, ומתארים את סיפורו של נער החי בחברה בה המציאות המורכבת מוסתרת ממנו על ידי המבוגרים.
יוד היה סופר פורה וכתב 58 ספרים, לבד ממאמרים וסיפורים קצרים נוספים.
ספריו שתורגמו לעברית

מערות הלוטוס (The Lotus Caves, 1969), תרגם דורון תלמי, הוצאת יזרעאל, 1973.
שולטי המחר (The Guardians, 1970), תרגמה אביבה גור, הוצאת יזרעאל, 1974.
בכלות העשב (No Blade of Grass, 1957), תרגם עמוס גפן, הוצאת מסדה, 1979.
התלת רגליים (The Tripods Trilogy, 1967-1968), תרגמה דורית לנדס, הוצאת עם עובד, 1987.
הסיפור הקצר "הציד" תורגם בידי אברהם קרני ופורסם במגזין המדע הבדיוני פנטסיה 2000, גיליון 22 (1981).
הערות שוליים

↑  פנינה בסכס, קריאות - כופים כיפה - "התלת־רגליים", ג'ון כריסטופר, מאנגלית: דורית לנדס; עם־עובד, כל העיר, 31 ביולי 1987
↑  "הציד", ג'ון כריסטופר, פנטסיה 2000 22, עמ' 74–76.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277073405171  PLWABN: 9810654098305606  BIBSYS: 90177754  BNE: XX850923  BnF: cb11896846h (data)  CANTIC: a10953371  CiNii: DA05855924  GND: 10514004X  ISNI: 0000 0001 0910 1471  LCCN: n50039796  MusicBrainz: 7e18c622-efab-4084-85bf-13413206e211  NDL: 00435987  NKC: xx0010186  NLA: 36057081  NLK: KAC200703028  NSK: 000139876  NTA: 069192960  RERO: 02-A000036144  SUDOC: 082943753  Trove: 1203704  VIAF: 66465191   WorldCat (עם VIAF): 66465191
אפקט עיניים אדומות

תמונה עם אפקט קיצוני של עיניים אדומות
אפקט עיניים אדומות הוא תופעה בצילומי צבע, המתבטאת בצביעת עיני המצולם בצבע אדום, ובבעלי חיים – אף בצבעים אחרים.
גורם התופעה

צביעת העיניים באדום מתרחשת במצב בו המבזק קרוב לעדשת המצלמה. פעולת המבזק, אשר מיועדת להארת סביבות חשוכות, מאירה את השכבה הדמית שבעין, ובשל הקרבה אל העדשה מוחזרות קרני האור האדומות מהעין ישירות אל העדשה. בבעלי חיים שונים, בשל מסנני ראייה בעיניהם המאפשרים ראיית לילה ברמות שונות, נתקלות קרני האור במסננים המחזירים לעדשת המצלמה את צבעם, שאינו בהכרח אדום. ככל שאיכות ראיית הלילה אצל בעל החיים יורדת, כך צבע העיניים, בשעת פעולת המבזק, דומה לזה האדום של בני האדם.
מניעה

קיימות מספר דרכים להימנע מהתופעה:
אי שימוש במבזק
מניעת השימוש במבזק ושימוש בתאורה טבעית ככל האפשר.
הרחקת המבזק מהעדשה
הרחקת מקור אור המבזק מהעדשה ממעיטה מהחזרת האור הישירה מהעין אל עדשת המצלמה, ובכך מצמצמת את עוצמת האפקט. הרחקה זו עשויה להיות מובנית בגוף המצלמה, על ידי התקן מבזק הרחוק מהעדשה, או על ידי חיבור התקן מבזק חיצוני.
כמו כן קיימות מצלמות עם מצב היוצר מספר הבזקים לפני ההבזק המיועד לצילום עצמו, כך שההבזקים המוקדמים גורמים לרפלקס צמצום אישון העין, ולהסתרת כלי הדם שבו.
תיקון אחרי הצילום

אם בכל זאת נוצרות "עיניים אדומות", ניתן לתקן את התמונה באופן ממוחשב.
הסרה באמצעות תוכנת עריכת תמונה
ניתן להסיר עיניים אדומות מצילום, באמצעות עריכה גרפית שלו על ידי תוכנות מתאימות. קיימות אף תוכנות המכילות כלים ייחודיים לטיפול בתופעה. דוגמה טובה לכך היא התוכנה Snapseed המוצעת על ידי גוגל.
ראו גם

אפקט עין העש
דיוקן
הערות שוליים

↑  זמן דיגיטלי, מדריך: הסוף לעיניים אדומות בתמונות, באתר ynet, 8 בנובמבר 2007
↑  Aimee Rodrigues, How to fix the red eye effect in photos, All About Vision, ‏27 בפברואר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויטולד גומברוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1904 Małoszyce, Świętokrzyskie Voivodeship, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 ביולי 1969 (בגיל 64) ואנס, צרפת 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הפולנית השנייה, פולין 
 מקום קבורה:  האלפים הימיים 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים ומנהל באוניברסיטת ורשה 
 שפות היצירה:  פולנית 
 סוגה:  סיפור קצר, רומן קצר 
 זרם ספרותי:  אקזיסטנציאליזם 
 יצירות בולטות:  Ferdydurke, Pornografia, Cosmos, Trans-Atlantyk, The Marriage 
 בן או בת זוג:  Rita Gombrowicz (1968–24 ביולי 1969) 
 פרסים והוקרה:  פרס פורמנטור (1967) 
 www.gombrowicz.net
 חתימה:   
 
ויטולד מריאן גומברוביץ' (בפולנית: Witold Marian Gombrowicz;‏ 4 באוגוסט 1904, מלושצ'ק, פולין הקונגרסאית – 24 ביולי 1969, ונס, צרפת) היה מגדולי מחברי הרומנים והמחזאים הפולנים. כתיבתו מתאפיינת בניתוחים פסיכולוגיים עמוקים, בפרדוקסים ומצבים אבסורדים ובמוטיבים אנטי-לאומיים.
בין יצירותיו הראשונות ניתן למנות את הרומן הראשון שלו, "פרדידורק", שאותו כתב ב-1937 ובו הוא מביע ביקורת על אי הבגרות ועל הנוער, על המעמדות השולטים וכן על העם והתרבות הפולנית בכלל, ואת המחזה טרגי-קומי "הנסיכה איבון", אותו כתב שנה לאחר מכן ובו הביע ביקורת קשה על ממסד המלוכה והאצולה תוך השמת ממסד המלוכה לצחוק. אף שזכה להכרה רק בשנות חייו האחרונות, נחשב גומברוביץ' לאחת מהדמויות הבולטות בספרות הפולנית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גומברוביץ' נולד במלושצ'ק בפולין המחולקת תחת שלטון האימפריה הרוסית למשפחה אמידה מהמעמד הגבוה. הוא היה הצעיר מבין ארבעה ילדים להורים יאן ואנטונינה (קוטקובסקה). בשנת 1911 עברה משפחתו לוורשה. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הוא למד באוניברסיטה של ורשה (ב-1927 השלים תואר מוסמך במשפטים). גומברוביץ' בילה כמה שנים בפריז ולמד שם במוסד ללימודים בינלאומיים גבוהים; הגם שלא התמיד בלימודיו בצרפת, הוא יצר קשרים עם אינטלקטואלים צעירים אחרים.
כשחזר לפולין החל גומברוביץ' לחפש עבודה בתחום המשפטים אך ללא הצלחה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל לכתוב את הרומן הראשון שלו אך גנז אותו. לימים נודע כי סגנון הרומן ונושאו היו אמורים להציג את הפן האפל של אופיו. באותו אופן, הוא ניסה לכתוב רומן פופולרי שנכשל בשיתוף עם הסופר טדאוש קפינסקי. בסוף שנות העשרים ותחילת השלושים כתב סיפורים קצרים שפורסמו תחת הכותרת: "הביוגרפיה של תקופת אי הבגרות". מאז החלו הטורים שלו להופיע בעיתונות. הוא נפגש עם סופרים ואינטלקטואלים צעירים אחרים בבתי קפה בהם ישבו אמנים מרחבי ורשה. הפרסום של הרומן הראשון שלו, "פרדידורק", הקנה לו מקום של תהילה בקרב חוגי הספרות.
ביוגרפיה > הגלות בארגנטינה

זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, לקח גומרוביץ' חלק בשיט הבכורה של ספינה פולנית לדרום אמריקה שבמהלכו פרצה המלחמה. הוא החליט להישאר בבואנוס איירס עד תום המלחמה. על אף שהתייצב בנציגות הפולנית ב-1941 הוא נמצא לא כשיר למשימות צבאיות. בסופו של דבר נשאר גומברוביץ' בארגנטינה עד 1963 וחי במרבית הזמן חיי עוני ודלות.
בשנות הארבעים ניסה גומברוביץ' להשיג מעמד ראוי בקרב חוגי הספרות הארגנטיניים על ידי פרסום מאמרים, מתן הרצאות בבית הקפה פריי מוצ'ו, ולבסוף על ידי תרגום הרומן "פרדידורק" לספרדית בעזרת חברו וירחיליו פיניירה. כיום נחשב הספר לבעל משמעות בהיסטוריה של הספרות הארגנטינית; אך בעת פרסומו לא הביא לפרסומו המיוחל, כמו גם פרסום המחזה "החתונה" בספרדית ב-1948. בין השנים 1947–1955 עבד גומברוביץ' כלבלר בבנק בארגנטינה. בשנת 1950 הוא החל להתכתב עם יז'י גיידרויץ', כתב פולני בעיתון הפולני "קולטורה" שיצא לאור בפריז, ומ-1951 החלו עבודותיו להתפרסם בעיתון. ב-1953 הוא פרסם קטעים מתוך סדרת ספריו "יומן" בעיתון. באותה שנה הוא פרסם גם כרך של כתבים, בהם המחזה "חתונה" והרומן "טרנס אטלנטי", אשר עסק בזהות לאומית של אדם מהגר, שאלה שהעלה באופן שנוי במחלוקת. דמותו של גומברוביץ' בזמן שהייתו בבואנוס איירס  מתוארת בספרו של מוחמד מבוגאר סאר "זיכרונם הכמוס ביותר של בני האדם"
ב-1956 יצאו ארבעה מספריו לאור בפולין והוא זכה להכרה גדולה, אף שהרשויות בפולין אסרו על הוצאת סדרת ספריו "יומן".
בסדרת ספריו "יומן" (1953-68) רמז גומברוביץ' על הניסיון ההומוסקסואלי שלו עם גבר צעיר מהמעמד הנמוך, נושא שעלה שוב בריאיון שפורסם בשנת 1973 בו רואיין גומברוביץ' על ידי דומיניק דה רו. בשנות ה-60 זכה גומברוביץ' להכרה בינלאומית ורבות מיצירותיו תורגמו לשפות שונות והמפורסמות שבהן: "פורנוגרפיה" ו"קוסמוס". מחזותיו הוצגו בתיאטראות ברחבי העולם, ובמיוחד בצרפת, גרמניה ושוודיה. בישראל עלה המחזה שלו "הנסיכה איבון" מספר פעמים.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות באירופה

לאחר שהשיג מימון מקרן פורד, חזר גומברוביץ' לאירופה ב-1963. הוא שהה שנה במערב ברלין וסבל מקמפיין השמצות שאורגן על ידי הרשויות הפולניות. בריאותו הידרדרה במהלך אותה שהות ולא היה באפשרותו לשוב לארגנטינה. גומברוביץ' שב לצרפת ב-1964 ושהה שלושה חודשים במנזר רואיומון ליד פריז, שם פגש את ריטה לברוס, סטודנטית קנדית לספרות עכשווית. ב-1964 הוא עבר לריביירה הצרפתית יחד עם לברוס, שם העסיקה בתור מזכירתו. את שארית חייו הוא העביר בוונס, הסמוכה לניס, שם הוא זכה לתהילת חייו כאשר במאי 1967 הוא זכה בפרס המו"לים הבינלאומי, למרות זאת, בריאותו המידרדרת מנעה ממנו ליהנות מן התהילה לה זכה בתקופה האחרונה. בדצמבר 1968 נישאו גומברוביץ' ולברוס.
גומרוביץ' כתב בפולנית אך החליט למנוע הדפסת ספריו בפולין עד שהשלטונות שם יתירו הדפסה מלאה של סדרת ספריו "יומן", בהם תיאר את מתקפת השמצתו על ידם. עובדה זו מנעה את פרסומו בציבור הקוראים. למרות זאת, ספריו הודפסו על ידי המוסד לספרות בפריז של חברו יז'י גיידרויץ' ותורגמו ליותר משלושים שפות שונות. בנוסף, מחזותיו הועלו בתיאטראות החשובים בעולם על ידי במאים מובילים בעולם כמו חורחה לוולי ואינגמר ברגמן.
סגנון

יצירותיו של גומברוביץ' אופיינו בניתוח פסיכולוגי עמוק, הסברים פרדוקסליים ואבסורדיים וטעם אנטי-לאומי. ברומן "פרדידורק" מטפל גומברוביץ' בנושאים בהם הוא עסק לאורך כל חייו: בעיית חוסר הבגרות והנעורים, חבישת מסיכה של אנשים מול אנשים אחרים ובחינה אירונית וביקורתית של המעמדות בחברה ובתרבות הפולנית, במיוחד בקרב מעמד האצולה, כנציגים של הכנסייה הקתולית והפולנים הכפריים. ספר זה עורר תגובות חריפות של נידוי גומברוביץ' וקוראיו מחוץ להגמוניה.
בעבודותיו נאבק גומברוביץ' במסורת הפולנית וההיסטוריה הפולנית המורכבת. המאבק היה נקודת הפתיחה של סיפוריו, דבר שהושרש בתרבות ובהיסטוריה הזו. גומרוביץ' נזכר על ידי מעריציו כאדם שלא היה מוכן להקריב את הדמיון והייחודיות שלו בעבור שום מחיר, אדם, חברה או מכלול ההשקפות.
יצירותיו המפורסמות

"הביוגרפיה של תקופת אי הבגרות", אוסף סיפורים קצרים (1933)
"פרדידורק", רומן (1937)
"הנסיכה איבון", מחזה אבסורד סאטירי (1938)
"טרנס אנלנטי", רומן (1953)
"החתונה", מחזה (1953)
"היסטוריה", מחזה (1962)
"קוסמוס", רומן (1965); יצא לאור בעברית בתרגומו של מיכאל הנדלזלץ בהוצאת גוונים והמפעל לתרגום ספרות מופת
"יומן", אוסף כתבים מיומנו (1953–1969)
"פורנוגרפיה", רומן (1966); יצא לאור בעברית בתרגומו של מיכאל הנדלזלץ בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1987
הערות שוליים

1 2 3  טוביה כרמל, ויטולד גומברוביץ', למרחב, 29 באוגוסט 1969
↑  מוחמד מבוגאר סאר, זיכרונם הכמוס ביותר של בני האדם, מודן, 2023, עמ' 364-365
↑  יהושע סובול, הרהורים תמימים על 'ספרות־תועבה', על המשמר, 2 ביוני 1972
↑  מירית שם אור, נסיכה עם מסכה, דבר, 15 בינואר 1971
ויטולד גומברוביץ׳ על ,הנסיכה איבון׳, על המשמר, 15 בינואר 1971
ציפי שוחט, משה איבגי יביים את ההצגה "הנסיכה איבון" בתיאטרון גשר, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2010
1 2  מיכאל הנדלזלץ, אמנות נולדת מתוך סתירה, למרחב, 1 בינואר 1971
↑  יגאל תומרקין, גינונים פולניים - 'פורנוגרפיה', מאת: ויטולד גומברוביץ', תרגום:מיכאל הנדלזלץ, כותרת ראשית, 7 במאי 1987
פנינה בסכס, קריאות - על הסכין "פורנוגראפיה", ויטולד גומברוביץ, מפולנית וסוף־דבר: מיכאל הנדלזלץ; הספרייה, כל העיר, 31 ביולי 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261964205171  PLWABN: 9810566604305606  BIBSYS: 90114556  BNC: 000042547  BNE: XX1162131  BnF: cb119053524 (data)  CANTIC: a12369536  CiNii: DA00331416  GND: 118540645  ICCU: CFIV005283  ISNI: 0000 0001 2144 7336  LCCN: n80045875  LNB: 000041364  MusicBrainz: bdbc0a66-76af-4085-80c6-c3c183db0ba5  NDL: 00441238  NKC: jn19990002771  NLA: 35132652  NLG: 267664  NLK: KAC201505753  NSK: 000035539  NTA: 068480083  RERO: 02-A000072853  SELIBR: 188399  SNAC: w6d21xcq  SUDOC: 027439755  Trove: 836490  VcBA: 495/335851  VIAF: 97857022   WorldCat (עם VIAF): 97857022
רוז אוניל גרינהאו

| --- | --- |

 לידה:  1813 מחוז מונטגומרי, מרילנד, ארצות הברית
 נהרגה:  1 באוקטובר 1864  (בגיל 51 בערך) שפך נהר קייפ פיר ליד וילמינגטון, צפון קרוליינה, ארצות הברית
 שם לידה:  Maria Rosetta O'Neale 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Oakdale Cemetery 
 פעילות בולטת:  מרגלת
 
רוז אוניל גרינהאו (1813–1 באוקטובר 1864) הייתה מרגלת קונפדרציה ידועה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. היא השתמשה בקשרים שלה כדי להעביר מידע צבאי מרכזי לקונפדרציה בתחילת המלחמה. בתחילת 1861, היא קיבלה שליטה על רשת ריגול פרו-דרומית בוושינגטון הבירה על ידי המגייס שלה, תומאס ג'ורדן, אז קפטן בצבא הקונפדרציה.
ילדות

היא נולדה ב-1813 בשם מריה רוזטה אוניל במטע קטן במחוז מונטגומרי, מרילנד, צפונית-מערבית לוושינגטון הבירה (הערה: ההערה הביוגרפית על גרינהאו בארכיון הלאומי והרשומות בארצות הברית, שמחזיק את אוסף המסמכים שלה, אומר שאוניל נולדה ב-1817 בפורט טבק, מרילנד, אבל לא ברור מה התיעוד לכך). היא הייתה השלישית מבין חמש בנותיהם של ג'ון אוניל, בעל מטעים ובעל עבדים, ושל אשתו אליזה הנרייטה המילטון, שהייתה קתולית. או'ניל, שנקראה רוז בילדותה, הייתה השלישית שנולדה וקרובה לאחותה הגדולה הבאה, אלן (מרי אלינור) האב נרצח בשנת 1817, על ידי השרת השחור שלו. לאלמנתו, אליזה אוניל, היו ארבע בנות לפרנס וחווה דלה במזומנים.
לאחר שהתייתמו בילדותן, גרינהאו ואחותה אלן הוזמנו לגור עם דודתן בוושינגטון הבירה, בסביבות שנת 1830. הדודה, גב' מריה אן היל, ניהלה פנסיון מסוגנן בבניין הקפיטול הישן (לימים כלא הקפיטול הישן) והבנות פגשו דמויות חשובות רבות באזור וושינגטון. עור הזית שלה "סמוק בעדינות בצבע" זיכה אותה בכינוי "ורד פרא".
בשנות ה-30 היא פגשה את רוברט גרינהאו ג'וניור, רופא בולט, עורך דין ובלשן מווירג'יניה. הקשר ביניהם התקבל היטב על ידי החברה בוושינגטון, כולל מטרונית החברה המפורסמת דולי מדיסון. בשנת 1833, אחותה של גרינהאו, אלן אוניל, נישאה לאחיינה של דולי, ג'יימס מדיסון קאטס. בשנת 1856, בתם אדל קאטס נישאה לאלמן סטיבן א. דאגלס, הסנאטור מאילינוי.
נישואים ומשפחה

בשנת 1835, רוז נישאה לד"ר רוברט גרינהאו ג'וניור בברכתה של דולי, ובשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה מזמן אשת חברה מבוססת בבירה. רוברט גרינהאו עבד במשרד החוץ האמריקאי. אחותו החורגת של רוברט, מרי גרינהאו לי, הייתה מבקרת אותם ושתי הנשים הפכו לחברות קרובות.
לבני הזוג גרינהאו היו ארבע בנות: פלורנס, גרטרוד, ליילה ורוז. לבת הצעירה קראו רוז אוניל גרינהאו (שמה האמצעי הוא שם הנעורים של אמה), והילדה קיבלה את הכינוי "רוז הקטנה". בשנת 1871, רוז הקטנה נישאה לקצין הצבא ויליאם פ. דובאל. נולדו להם שני ילדים, הבן ויליאם (נפטר ב-1874) והבת לי, שלימים נישאה ללואי יוג'ין מארי. בני הזוג דובאל התגרשו בשנת 1899.
בשל עבודתו של רוברט עם מחלקת המדינה המשפחה עברה למקסיקו סיטי, בשנת 1850 ולאחר מכן לסן פרנסיסקו, קליפורניה. ב-1852 חזרה גרינהאו מזרחה עם ילדיה, מסע של חודשים וילדה את בתה האחרונה ב-1853. בעלה נהרג בתאונה בסן פרנסיסקו ב-1854. היותה אלמנה לא שיבש את הפופולריות של גרינהאו בבירה. זמן קצר לאחר מכן, ביתם הבכורה פלורנס נישאה לסימור טרדוול מור, בוגר ווסט פוינט, קצין צבא וותיק במלחמת מקסיקו. בני הזוג עברו מערבה לאוהיו.
ריגול

לאחר שאיבדה את בעלה, גרינהאו הפכה לתומכת של נושא הקונפדרציה. בזכות היותה אשת חברה בוושינגטון הבירה, בתקופה שלפני המלחמה, היא נעה בחוגים פוליטיים חשובים וטיפחה חברויות עם נשיאים, גנרלים, סנאטורים וקציני צבא בכירים, כולל ג'ון סי קלהון וג'יימס ביוקנן. גרינהאו הייתה תומכת של ההתנתקות ו"שימור אורח החיים הדרומי", כולל עבדות. היא הושפעה מאוד מחברותה עם הסנאטור האמריקני ג'ון סי קלהון מדרום קרוליינה. נאמנותה של גרינהאו לקונפדרציה צוינה על ידי בעלי אהדה דומה בוושינגטון, והיא גויסה כמרגלת. המגייס שלה היה קפטן צבא ארצות הברית תומאס ג'ורדן, שהקים רשת ריגול פרו-דרומית בוושינגטון. הוא סיפק לה צופן בן 26 סמלים לקידוד הודעות. לאחר שהעביר את השליטה ברשת הריגול לגרינהאו, ג'ורדן עזב את צבא ארצות הברית, נסע דרומה והוצב כקפטן בצבא הקונפדרציה. הוא המשיך לקבל ולהעריך את דוחותיה.
ב-9 ביולי וב-16 ביולי 1861, גרינהאו העבירה הודעות סודיות לגנרל הקונפדרציה פ.ג.ט. בורגארד המכילות מידע קריטי בנוגע לתנועות צבאיות של האיחוד, למה שיהיה הקרב הראשון בבול ראן, כולל תוכניותיו של הגנרל אירווין מקדואל. סייעו לה חברי קונגרס פרו-קונפדרציה, קציני האיגוד, השליחה בטי דובאל ורופא השיניים שלה, אהרון ואן קאמפ, וכן בנו שהיה גם חייל הקונפדרציה, יוג'ין ב. ואן קאמפ. ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה, זקף לזכותה את ניצחונו של הדרום בקרב זה ב-21 ביולי 1861.
לאחר הקרב היא קיבלה מג'ורדן את המברק הבא: "הנשיא שלנו והגנרל שלנו ביקשו ממני להודות לך. אנו סומכים עליך לקבלת מידע נוסף. הקונפדרציה חייבת לך חוב". (חתום) ג'ורדן, שָׁלִישׁ צְבָאִי-גנרל." היא נודעה בשם "ורד המורדים" בזכות עבודתה למען הדרום.
ריגול > תפיסה וכלא

בידיעה שהיא חשודה בריגול למען הקונפדרציה, גרינהאו חששה לשלום בנותיה הצעירות. ליילה נשלחה לאוהיו כדי להצטרף לאחותה הגדולה פלורנס גרינהאו מור, שבעלה סימור טרדוול מור הפך לקפטן בצבא האיחוד. (הוא קיבל תואר בריגדיר גנרל במאי 1865 על שירותיו וקיבל דרגת לוטננט אלוף לאחר המלחמה.) רק רוז הקטנה נשארה עם גרינהאו בוושינגטון.
כשאלן פינקרטון מונה לראש השירות החשאי החדש שהוקם, אחת הפקודות הראשונות שלו הייתה לצפות בגרינהאו, בגלל מעגל הקשרים הרחב שלה משני צידי המתרס. סוכניו התחקו אחר מידע שהועבר לביתה של גרינהאו. בזמן חיפוש בביתה, פינקרטון ואנשיו מצאו חומרי מודיעין נרחבים שנותרו מראיות שניסתה לשרוף, כולל פיסות של הודעות מקודדות, עותקים של מה שהסתכם בשמונה דיווחים לג'ורדן במשך חודש, מפות של ביצורים בוושינגטון והערות על תנועות הצבא.הוא עצר את גרינהאו והכניס אותה למעצר בית במעון ברחוב 16, ב-23 באוגוסט 1861, יחד עם אחת מהבלדריות שלה, לילי מקאל.
החומרים שנמצאו בביתה כללו מכתבי אהבה רבים, כביכול, מהסנאטור הרפובליקני האמריקני הנרי ווילסון ממסצ'וסטס. היא טענה שהוא מסר לה נתונים על "מספר התותחים הכבדים וארטילריה אחרת בהגנה על וושינגטון", אבל סביר להניח שהוא ידע הרבה יותר מעבודתו בוועדה לענייני צבא. המסמכים שנתפסו אצל גרינהאו מוחזקים כעת על ידי מינהל הארכיונים והרשומות הלאומיים, בארצות הברית, וחלקם זמינים באינטרנט. ביוגרפים בני זמננו של וילסון חושבים שהמכתבים, ככל הנראה, לא נשלחו על ידו מכיוון שכתב ידו וחתימתו אינם תואמים לאלה שבמכתבים.
פינקרטון פיקח על המבקרים בביתה של גרינהאו והעביר לבית חשודים-אוהדים דרומיים אחרים, מה שהוליד את הכינוי פורט גרינהאו. הוא שמח לפקח על המבקרים וההודעות, שכן זה נתן לו יותר שליטה בזרימת המידע הדרומית. כאשר פורסם מכתב מגרינהאו לסיוארד על היחס אליה, נשמעה ביקורת מהצפון על מה שנתפס כיחס מתון מדי למרגל. פינקרטון העביר את גרינהאו ב-18 בינואר 1862 לכלא הקפיטול העתיק, ובכך סגר את פורט גרינהאו. אסירים פוליטיים רבים נעצרו עד שהוקמה ועדה של שני אנשים שתבדוק את תיקיהם במה שכונה דיוני ריגול. גרינהאו מעולם לא הועמדה למשפט. בתה הצעירה, "רוז הקטנה", אז בת שמונה, הורשתה להישאר איתה.
גרינהאו המשיכה להעביר הודעות בעודה כלואה. עוברי אורח יכלו לראות את חלונה של רוז מהרחוב. היסטוריונים מאמינים שלמיקום התריסים ולמספר הנרות הדולקים בחלון הייתה משמעות מיוחדת ל"ציפורים הקטנות" החולפות במקום. במקום אחר מתואר חדר הכלא שלה הפונה לחצר הכלא "כדי שלא תוכל לראות או להיראות" ו"נעשה כל מאמץ לשמור על גב' גרינהאו הרחק מהחלונות". גרינהאו גם הניפה בהזדמנות אחת את דגל הקונפדרציה מחלון הכלא שלה.
הערכה בינלאומית

ב-31 במאי 1862 שוחררה גרינהאו ללא משפט (עם בתה), בתנאי שתישאר בגבולות הקונפדרציה. לאחר שהן לוו למצודת מונרו בהמפטון רודס, היא ובתה המשיכו לריצ'מונד, וירג'יניה, שם גרינהאו התקבלה על ידי תושבי הדרום כגיבורה. הנשיא ג'פרסון דייוויס בירך על שובה וגייס אותה כשליחה לאירופה. למרות המצור, גרינהאו נסעה דרך צרפת ובריטניה ושהתה שם מ-1863 עד 1864 במשימה דיפלומטית של בניית תמיכה בקונפדרציה עם האריסטוקרטים האירופאים.
לאריסטוקרטים אירופים רבים הייתה אהדה לאליטה של הדרום; היו גם קשרים מסחריים חזקים בין בריטניה לדרום. בעודה בצרפת, גרינהאו התקבלה בחצרו של נפוליאון השלישי בטווילרי. בבריטניה, הייתה לה פגישה עם המלכה ויקטוריה. גרינהאו התארסה בשנת 1864 לרנוויל לבסון-גאוור, הרוזן גרנוויל השני. פרטי שליחותה לאירופה מפורטים ביומניה האישיים, מ-5 באוגוסט 1863 עד 10 באוגוסט 1864.
חודשיים לאחר שהגיעה ללונדון, גרינהאו כתבה את ספר זיכרונותיה, שכותרתו "המאסר שלי והשנה הראשונה לביטול חוק בוושינגטון". היא פרסמה אותו באותה שנה בלונדון והוא נמכר היטב ברחבי בריטניה.
מוות

ב-19 באוגוסט 1864, גרינהאו עזבה את אירופה כדי לחזור לקונפדרציה כשהיא נושאת איתה איגרות מסרים. היא הפליגה על ה"קונדור", ספינת סוחר בריטית, המשמשת להתחמקות ממצור ימי. ב-1 באוקטובר 1864, הקונדור עלתה על שרטון בשפך נהר קייפ פיר ליד וילמינגטון, צפון קרוליינה, בעודה נרדפת על ידי USS Niphon ספינת תותחים של האיחוד. מתוך חשש ללכידה וממאסר, ברחה גרינהאו מהספינה המקורקעת, בעזרת סירת משוטים. גל הפך את סירת המשוטים, וגרינהאו טבעה. גרינהאו נשאה על גופה זהב בשווי 2,000 דולר שנתפר לתחתוניה ונתלה על צווארה, כסף מתמלוגים שקיבלה עבור ספר זיכרונותיה, מה שכנראה גרם לטביעתה.
כאשר גופתה של גרינהאו חולצה מהמים ליד וילמינגטון, המחפשים מצאו מחברת קטנה ועותק של ספרה "הכלא" שהוחבאו על גופה. בתוך הספר נמצא פתק המיועד לבתה, רוז הקטנה. היא זכתה להלוויה צבאית בכנסייה הקתולית של סנט תומאס השליח בווילמינגטון, צפון קרוליינה. בשנת 1888,האגודה לזכר הנשים, סימנה את קברה בבית הקברות אוקדייל בצלב שעליו נכתב "גב' רוז אוניל גרינהאו. נושאת איגרות לממשלת הקונפדרציה".