stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יקיר באר שבע
תהליך הענקת העיטור

כל תושב או ארגון רשאי להציג המלצה למועמדות. מועמדים זכאים הם אנשים מעל לגיל 60, תושב ותיק בעיר שתרם לה הרבה מעבר לתחום חובתו, או מי שאינו תושב אך תרם לפיתוחה ולמוניטין שלה, וכן מי שהגיע להישגים מיוחדים בתחום פעילותו ונודע כתושב באר שבע.
תהליך הבחירה, על פי התקנון המקורי של הענקת העיטור: תחילה נערך מיון של המועמדים ובחירת 12 מהם העומדים בקריטריונים, על ידי ועדת איתור (הכוללת חמישה חברים בראשות שופט בדימוס או דמות ציבורית אחרת); בהמשך נבחרו שבעת המועמדים על ידי "ועדת עיטור יקיר באר שבע", שכללה 20 חברים: ראש העיר, ארבעה חברי מועצת העיר, ו-15 אישי ציבור תושבי באר שבע שלפחות שניים מהם הם יקירי באר שבע; הוועדה הגישה את רשימת המועמדים הסופית לאישור מועצת העיר. בנוסף, מוענק משנת 2009 מדי שנה, גם עיטור "מפעל חיים"; המועמד או הארגון מוצע ל"וועדת איתור יקיר באר שבע" על ידי ועדה הכוללת את ראש העיר, שני חברי הוועדה ושני נציגי ציבור.
ב-2015 (לאחר 3 שנים בהן לא הוענק העיטור), שונה התקנון. לפי התקנון כיום, בחברי הוועדה נכלל רק חבר מועצה אחד - ראש העיר, והעיטור מוענק מדי שנתיים, על ידי חברי ועדת איתור שממונה מחדש על ידי מועצת העיר מדי שנתיים, בראשות שופט בדימוס; הוועדה בוחרת עד 7 יקירי העיר, וכן מועמד או ארגון לעיטור מפעל חיים.
העיטורים מוענקים מדי שנה בטקס שמתקיים ב"יום באר שבע", שנקבע בתאריך שחרור העיר במלחמת העצמאות - 21 באוקטובר, או בסמוך לו, אלא אם נקבע ונומק אחרת.
לראשונה, הוענק עיטור יקיר באר שבע, בשנת 1975 לפרופ' אליהו להמן. בפעם השנייה הוענק העיטור בשנת 1978 ל-14 אנשים. הפעם השלישית נערכה בשנת 1988 שבה חולקו 19 עיטורים.
עד כה הוענקו 218 עיטורים (עד 2024) ו-4 עיטורים על מפעל חיים.
בשנת 2013 יזמו מספר יקירי העיר: גואל דרורי, שושנה אגאג'ני, אביבה שגב, ודליה אהוד, את הקמת "פורום יקירי העיר באר שבע", שמטרתו קירוב ומפגשים תכופים בין יקירי העיר. את תפקיד יושב ראש הפורום ממלא מאז הקמתו, יקיר העיר לשנת 2012 גואל דרורי. נכון ליולי 2024, חברים בפורום 75 חברים ו-143 חברים שנפטרו.
תהליך הענקת העיטור > יקירי העיר באר שבע

נכון לפברואר 2017
| שנת זכייה | שמות הזוכות/הזוכים |
| --- | --- |
1975: אליהו להמן
1978: גרשון אוסטרובסקי, שלמה אלקיים, סעדיה בושרי, אליעזר ביטון, מנחם גבאי, קדם עאזר (אדלה) גרשפלד, ישראל ויינברג, ריימונד טלקר, יצחק מדמון, מרים צבי-רן, צבי צור, נסים רבי, ישראל ריבק, יוסף שטרן
1988: שם טוב באלי, אליאונור ברנהיים, אריאל גינזבורג, חנה דוידוביץ', רות הילמן, זאב זריזי, אברהם חלילי, ויולה טורק, אליהו לבנט, אליהו מויאל, נתן ספקטור, חנניה עמר, אלי פרידמן, עובדיה רבי, אברהם שופט, דוד שורק, ישראל שיל"ת, מרים שתל, חיים תבורי
1991: שמואל אויערבך, גרשון אמיתי, פלורי אשר, יואב בירון (קטן), שלום בלחסן, אמירה בלייברג, טובה ברץ, מיכאל הנגבי, וילהלמינה כהן, רינה כרמי, חיים ליכטשטיין, שלמה מרית, משה נוטקוביץ,
1993: מרדכי איבגי, יהושע איצקוביץ׳, פנינה אמיר, בת שבע בן אליהו, ששון בר-צבי, עלי דייויס, גאולה דישון, ישעיהו זמיר, רפאל חוליו, דוד חכם, מרגלית להמן, קריסטינה סיקורה, ג'ין קלוס-פישמן, אולגה שמיר
1995: מרדכי בן-אביר, ישראל בן אמיתי, שמחה גלר, הרב אליהו כץ, אריה לוין, ברוריה נאוי (אשת אליהו נאוי), שושנה סילברט (אלמנת הרב אברהם סילברט), ציפי פינס, יצחק פרוכטר, מרדכי פרץ, מיכאל ציזין, רחל קסן
1996: שושנה אגאג׳ני, שושנה אדלר, נסים אלשיך, מנחם בוקסבוים, אידה בוקסבוים, עליזה בירון (קטן), אליעזר ולדמן, יורם כהן, מרים כץ, עובדיה קלעי, אסתר רבי, מיכאל רוז'נסקי
1997: בונה אויערבך, הרב שלמה אלבאז, בנימין אסלן, רגינה אפשטיין, דוד גלינסקי, מרטין זקס, בן ציון (בנ"צ) כרמל, מרק מוזס, אברהם מלכא, ראובן נכטיילר, יצחק קיש, נחמה רובין, שלמה שגב
1999: פנחס אופק, ויקטוריה בן שושן, ולדימיר ברגינר, משה זילברמן, מיכה טלמון, בנימין מבורך, אלי נבון, דוד פסט, דורה קנפר-פק, חיים רביב
2000: משה אביסרור, חיים אדירי, שרה בץ-רבינוביץ', אשר דישון, יוסף זלץ, ניסים טביבי, בר כוכבא יחזקאלי, זכריה לירז, בוריס פלדמן, אפרים פרויד, יוסף קרסנר, תיאודור (טיטו) שיינברגר
2001: יוסף אליעז, מאיר בוסקילה, שמעון גוזלן, ורדה גרשפלד, שמעון דה-וינטר, עמנואל הכטלינגר, אברהם זכאי, יהודית מאיר, פאני מוגרבי, אריה רפפורט, שלום שגב, מרדכי שטרית
2002: מיה אנגלרט, מאיר הורוביץ, מאיר מורבניק, אסתריקה נגיד, אורי סבג, צבי פלדמן, אריה רייטר
2004: אלי אלאלוף, קלמנט בכר, שרלס לביא, מרים לויצקי, פרידה נוסן, יעקב ניסים, אריק ניסן, ורד סלונים-נבו, שמואל פרנקיל, דוד פרנקל, שמואל צוקרמן, ולדימיר קרסינצקי, אביבה שגב, אלונה שטרום
2005: אריה ארד, אבישי ברוורמן, יעקב הופמן, צבי וייסלר, מרים ויעקב טירקל, מרים יהב, ברכה רגר
2006: אורה לוין, גניה מנור, אהובה מרין, דוד סעד, ניסים קזז, מיכאל רזניקוב, גדעון שני
2007: דליה אהוד, יצחק בנאי, איתן חי-עם, סולל כהן, גדעון ספיר, גדעון שוץ, תמר שחר
2009: ראובן איליה, יהודה חדד, שרגא כץ, דוד קורקוס, בלה קנטור, יואלה שרון, יצחק שתיל
2010: יעקב בקימר, שלום בראשי, נעים ברזני, יוסי מוסטקי, משה מיכליס, אריה קליינמן, פבל קרוגליאק
2011: אריה בודנהימר, יוכי ביטון, אריה בר, כוכבה דנון, משה מיכאל פויכטונגר, אפרים (פימה) פיינבלום, יוסף רבי
2012: שמעון גליק, גוֹאֵל דרורי, אביעזר כהן, דן עטר, נחום פינגר, שרה שניר, דב תמיר
2017: מקסים אוחנה, אלונה ברקת, רון דגן, עדי וולפסון, ישראל-נתנאל וורצמן, רבקה כרמי, רפאל (רפי) שטרית. עיטור על מפעל חיים הוענק למורטון מנדל
2022: שלום בניאן, דר' ארנה ברי, עמירה חיים, מלכה ליברמן ז"ל, ליזה ניקולאיצ'וק, פרופ' אסתר פריאל, ליאוניד שולמן.
ראו גם

יקיר ירושלים
יקיר חיפה
יקיר העיר תל אביב-יפו
הערות שוליים

1 2  נוהל הענקת עיטור "יקיר באר שבע", באתר עיריית באר שבע
↑  יעקב סיטרוק-דהן, "יקירי באר שבע - הדור הבא", שבע, 17 בדצמבר 2015
↑  יקירי באר שבע 2007 באתר beersheva news
↑  יקירי באר שבע לשנת 2009, באתר "באר שבע now"
↑  יקירי באר שבע 2010 באתר באר שבע סיטי
↑  אושרית פרש, יקיר העיר באר שבע ליו"ר בית מוריה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בדצמבר 2011
↑  יקירי באר שבע לשנת 2012, באתר באר שבע סיטי
↑  יקירי העיר באר שבע לשנת 2017, באתר באר שבע סיטי
המכביה השבע-עשרה

| --- | --- |

סמל המכביה השבע-עשרה
 עיר מארחת:   תל אביב-יפו, ישראל
 מדינות משתתפות:  55
 ספורטאים משתתפים:  7,326
 טקס הפתיחה:  11 ביולי 2005
 טקס הנעילה:  21 ביולי 2005
 נפתח רשמית על ידי:  נשיא המדינה, משה קצב
 הדליק את הלפיד האולימפי:  גל פרידמן
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון רמת גן
 → המכביה השש-עשרה המכביה השמונה-עשרה ← 
המכביה השבע-עשרה נערכה בין התאריכים 11–21 ביולי 2005. במכביה זו השתתפו כ-7,700 ספורטאים מ-54 מדינות, מהם כ-2,000 ספורטאים מישראל, 900 מארצות הברית וכמעט 500 מאוסטרליה. טקס הפתיחה נערך באצטדיון רמת גן ב-11 ביולי 2005. גל פרידמן, האלוף האולימפי בגלישת רוח מישראל, הדליק את הלפיד בטקס הפתיחה. וטקס הסיום נערך ב-21 ביולי בבריכת הסולטאן בירושלים ואת הטקסים הנחו רודריגו גונזלס ובקי גריפין.
המשתתפים > לראשונה השתתפו ספורטאים מהמדינות הבאות

לוקסמבורג לוקסמבורג 

מקדוניה מקדוניה 

קפריסין קפריסין
המתחרים והזוכים > ג'ודו

- סיוון מזרחי (ישראל ישראל) 

 -  טניה סימן טוב (ישראל ישראל)
- מיכל פיינבלט (ישראל ישראל)
- אליס שלזינגר (ישראל ישראל) 

 - דניאלה קרוקובר (ארגנטינה ארגנטינה)
- גל יקותיאל (ישראל ישראל)
- צבי שפרן (ישראל ישראל) 

 -  עומר יצחקי (ישראל ישראל)
- יואל רוזבוזוב (ישראל ישראל)
- אריק זאבי (ישראל ישראל)
המתחרים והזוכים > טניס

- שרון פיכמן(אנ') (קנדה קנדה) 

 - ניקול פטאק (ארצות הברית ארצות הברית)
- שרון פיכמן ו[[]] (קנדה קנדה)
- שרון פיכמן ו[[]] (קנדה קנדה)
המתחרים והזוכים > טניס שולחן

- יניב שרון (ישראל ישראל) 

 - איסק אברמוב (ישראל ישראל)
המתחרים והזוכים > כדורגל

| מקום | נבחרת |
| --- | --- |
: ישראל ישראל 
: ארצות הברית ארצות הברית 
: מקסיקו מקסיקו
המתחרים והזוכים > כדורסל

- ארצות הברית ארצות הברית
בנבחרת ארצות הברית שיחקה שי דורון
המתחרים והזוכים > סיף

- אנסטסיה פרדמן (ישראל ישראל)
- ישראל ישראל (אנסטסיה פרדמן, אלינה פרדמן, אניה טולניב)
- ואדים גוצט (אוקראינה אוקראינה) 

 - סרגיי שריקוב (רוסיה רוסיה) 

 - ולדיסלב שמיס (רוסיה רוסיה)
- (אוקראינה אוקראינה) 

 - (רוסיה רוסיה) 

 - (ארצות הברית ארצות הברית)
- תומר אור (ישראל ישראל) 

 - דן קלנר(אנ') (ארצות הברית ארצות הברית)
- (ישראל ישראל) 

 - (ארצות הברית ארצות הברית) 

 - (רוסיה רוסיה)
- מרט ישראלי (ישראל ישראל) 

 - מייקל פלדשו (ארצות הברית ארצות הברית) 

 - ויאצ'סלב זינגרמן (ישראל ישראל)
- (ישראל ישראל) 

 - (ארצות הברית ארצות הברית) 

 - (צרפת צרפת)
המתחרים והזוכים > סקווש

- ארצות הברית ארצות הברית
טבלת מדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| 1 | ישראל ישראל | 228 | 194 | 172 | 594 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית | 73 | 85 | 69 | 227 |
| 3 | רוסיה רוסיה | 15 | 18 | 18 | 51 |
| 4 | דרום אפריקה דרום אפריקה | 13 | 8 | 8 | 29 |
| 5 | קנדה קנדה | 11 | 15 | 21 | 47 |
| 6 | ונצואלה ונצואלה | 6 | 2 | 2 | 10 |
| 7 | אוקראינה אוקראינה | 5 | 2 | 2 | 9 |
| 8 | ברזיל ברזיל | 4 | 1 | 5 | 10 |
| 9 | אוסטרליה אוסטרליה | 3 | 8 | 27 | 38 |
| 10 | ארגנטינה ארגנטינה | 3 | 4 | 6 | 13 |
| 11 | גרמניה גרמניה | 2 | 5 | 2 | 9 |
| 12 | הונגריה הונגריה | 2 | 2 | 4 | 8 |
| 13 | הולנד הולנד | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 14 | מקסיקו מקסיקו | 1 | 7 | 19 | 27 |
| 15 | בריטניה בריטניה | 1 | 7 | 15 | 23 |
| 16 | צרפת צרפת | 1 | 4 | 3 | 8 |
| 17 | גאורגיה גאורגיה | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 18 | לטביה לטביה | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 19 | פורטוגל פורטוגל | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 20 | בלארוס בלארוס | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 20 | איטליה איטליה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 22 | שוודיה שוודיה | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 23 | פולין פולין | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 23 | אוסטריה אוסטריה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 25 | אזרבייג'ן אזרבייג'ן | 0 | 0 | 3 | 3 |
| 26 | צ'ילה צ'ילה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 26 | קוסטה ריקה קוסטה ריקה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 26 | הודו הודו | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 26 | רומניה רומניה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 26 | שווייץ שווייץ | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 26 | טורקיה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| בסך הכל | בסך הכל | 375 | 367 | 387 | 1,129 |
ראו גם

יהודים וספורט
יהודים במשחקים האולימפיים
הערות שוליים

↑  בשלב המוקדמות קבע בריאן גולדברג מארצות הברית שיא מכביה חדש של 50.96 שניות, שיפור לשיא המכביה הקודם של יואב ברוק מישראל מהמכביה החמש-עשרה 51.30 שניות
| משחקי המכביה |
| --- | --- | --- |
| אירופה | המכביה האירופית הראשונה (אוסטרבה 1929) • המכביה האירופית השנייה (אנטוורפן 1930) |  |
| המנדט הבריטי | הראשונה (1932) • השנייה (1935) |  |
| מדינת ישראל | השלישית (1950) • הרביעית (1953) • החמישית (1957) • השישית (1961) • השביעית (1965) • השמינית (1969) • התשיעית (1973) •  העשירית (1977) • ה-11 (1981) • ה-12 (1985) • ה-13 (1989) • ה-14 (1993) • ה-15 (1997) • ה-16 (2001) • ה-17 (2005) • ה-18 (2009) • ה-19 (2013) • ה-20 (2017) • ה-21 (2022) |  |
| מכביות החורף | הראשונה (זאקופנה 1933) • השנייה (באנסקה ביסטריצה 1936) • השלישית (רופולדינג 2023) |  |
| משחקי יהדות התפוצות | משחקי מכבי אירופה • משחקי מכבי פאן אמריקה • משחקי המכביה האוסטרלית • משחקי המכביה האפריקאית •  משחקי מכבי JCC (צפון אמריקה) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007387717105171 
בטקס הפתיחה של המכביה השבע-עשרה
תל חאבוה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 היסטוריה
 תקופות:  מצרים העתיקה 
 מיקום
 מדינה:  מצרים 
 קואורדינטות:  30°56′07″N 32°22′01″E﻿ / ﻿30.9352°N 32.3669°E﻿ / 30.9352; 32.3669
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםתל חאבוה(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםתל חאבוה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףתל חאבוה(למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףתל חאבוה
 
תל חאבוה (בתעתיק: Tel Habuwa) הוא אתר ארכאולוגי במצרים התחתונה בקרבת תעלת סואץ (3 ק״מ מהתעלה) במחוז מחוז איסמעיליה. בעבר הוצע כי זוהי עיר הגבול המזרחית ת'ארו מימי הממלכה התיכונה.
היסטוריה

בחפירות ארכאולוגיות במקום נמצאו עדויות לממגורות ומבני מנהל בני שני קומות מתקופת החיקסוס שנשרפו קשות ושנקברו תחת מבנים חדשים שכאלו מימי הממלכה החדשה מימי הפרעונים: תחותימס השלישי סתי הראשון ובנו, רעמסס השני. הממגורות יכלו להכיל 280 טונות של תבואה לפי חישוב שהעריכו החופרים מה שמעיד על גודל הנוכחות הצבאית במקום. מתחת לחצר פנימית באחד ממבני המנהל נתגלו ארונות קבורה ושלדים שעליהם סימנים פציעה מחצים וחיתוך מכלי נשק שהן ככל הנראה עדות לכך שהקרבות בין החיקסוס לבין צבא יעחמס הראשון היו עזים מאוד. באתר נמצאו גם פפירוס שמתייחס לפעולת שרפה מצד יעחמס ושתי אסטלות שבורות מאבן גיר שהודבקו והכילו כתובות של נסיכה (תוארה המדויק: "אחות המלך") בשם טאני שקרוב לוודאי הייתה חיקסוסית מ-1570 לפנה"ס ושל נסיך חיקסוסי בשם נחאסי שמוזכר גם בפפירוס רשימת המלכים מטורינו ובחרפושיות שנתגלו במצרים. מנהל החפירה במקום הציע כי אם זוהי ת'ארו אז ייתכן שיעחמס התקיף אותה לפני שפנה לאווריס כדי שהחיקסוס לא יקראו לתגבורת כנענית מארץ ישראל דרך עיר הגבול הזאת שכנראה יכלה לשגר שליחים עם מסר שכזה לכנען במהירות בשל קרבתה היחסית אליה.
הערות שוליים

↑  Hyksos buildings discovered at the Tel Habuwa dig באתר News Network Archaeology
↑  Hyksos buildings are the latest ancient discovery in Tel Habuwa
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המנדט היפני על איי האוקיינוס השקט

המנדט על הנכסים הגרמניים באוקיינוס השקט שמצפון לקו המשווה (ביפנית: 委任統治地域南洋群島; ידוע גם בשם המנדט על הימים הדרומיים או המנדט היפני על איי האוקיינוס השקט) היה מנדט שניתן ליפן מחבר הלאומים, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. המנדט כלל את האיים בצפון האוקיינוס השקט שהיוו חלק מגינאה החדשה הגרמנית עד שנכבשו במהלך המלחמה על ידי יפן. היא המשיכה לשלוט באיים מתוקף המנדט שקיבלה, עד מלחמת העולם השנייה, אז נכבשו האיים על ידי ארצות הברית. לאחר המלחמה, הפכו האיים לטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט ונשלטו על ידי ארצות הברית. כיום, האיים מחולקים בין פלאו, איי מריאנה הצפוניים, מיקרונזיה ואיי מרשל.
רקע > ראשית העניין היפני באיים

העניין היפני באיי האוקיינוס השקט החל במאה ה-19, עוד בטרם הרחיבה יפן את האימפריה שלה לקוריאה וסין. ב-1875, כלי שיט של הצי הקיסרי היפני החלו להתאמן באזור. ב-1887, שיגה שיגטקה, כתב שהתלווה לשיט באזור, פרסם את ספרו: "המצב הנוכחי של הימים הדרומיים", וזוהי הפעם הראשונה בה פורסם ביפן סיפורה של מיקרונזיה. שלוש שנים מאוחר יותר, שיגטקה החל לקדם את סיפוח האזור, בטענה שמעשה כזה "ירומם את הרוח ההרפתקנית בגזע היפני המדוכא". חרף העניין שגילה הציבור באימפריאליזם באותם ימים, לא הממשלה ולא הצי נקטו בכל פעולה לקידום הרצון הזה. במקום זאת, ראשית הנוכחות היפנית באזור הייתה באמצעות דייגים וכלי סוחר, חרף האתגרים שהוצבו להם מצד הגרמנים. למרות שהתמיכה הציבורית בהתרחבות דרומה דעכה בראשית המאה ה-20, קבוצה של אינטלקטואלים, אנשי עסקים וקצינים המשיכו לקדם את הרעיון. אחד התומכים, חבר הדיאט, טקיושי יוסבורו הכריז כי העתיד של יפן "טמון לא בצפון, אלא בדרום, לא ביבשת, אלא באוקיינוס", וכי המשימה הגדולה היא "להפוך את האוקיינוס השקט לאגם יפני".
רקע > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה האימפריה היפנית את טאיוואן, קוריאה, איי ריוקיו, סחלין, האיים הקוריליים ולו'שונקואו. מדיניות "ההתפשטות דרומה" קבעה כי דרום–מזרח אסיה ואיי האוקיינוס השקט הם בעלי הערך הפוטנציאלי הרב ביותר לאימפריה היפנית, להתרחבות כלכלית וטריטוריאלית.
הברית בין בריטניה ויפן שנחתמה ב-1902 נועדה בעיקר כדי לשרת את האינטרסים של שתי המדינות לבלום את ההתפשטות הרוסית. בין סעיפיה, קראה הברית לשתי המדינות לתמוך אחת בשנייה במלחמה רב מדינתית, אם כי לא חייבה זאת. ב-1914, שעות בודדות אחרי פרוץ המלחמה באירופה, פנתה יפן לבריטניה והציעה לה שתכריז מלחמה על גרמניה, אם תאפשר לה להשתלט על הטריטוריה הגרמנית בדרום האוקיינוס השקט. בריטניה נענתה ושלחה ליפן בקשה רשמית בסיוע בהשמדת הצי הגרמני שביצע פשיטות במימי סין, ויפן אכן שלחה אולטימטום לגרמניה ובו דרשה ממנה להסיג את כוחותיה מסין, איי מרשל, איי מריאנה ואיי קרוליין. האולטימטום לא זכה למענה, וב-23 באוגוסט 1914, יפן הכריזה מלחמה על גרמניה.
בסתיו 1914, ערכה יפן מבצע משותף עם בריטניה במצור על צ'ינגדאו. במקביל, הצי היפני עסק בהשמדת הצי הגרמני במזרח אסיה וכן בהגנה על נתיבי הסחר של בעלות הברית באוקיינוס השקט וההודי. עד אוקטובר 1914 היפנים השתלטו על איי מריאנה, איי קרוליין, איי מרשל ופלאו.
רקע > בין מלחמות העולם

אחרי שהמלחמה הסתיימה, גינאה החדשה הגרמנית חולקה בין המנצחים. כך, החלק הדרומי של גינאה החדשה הועבר לשלטון אוסטרלי כחלק מגינאה החדשה, שכללה לצד חציו הדרומי של האי ועיר הבירה של הטריטוריה, גם את האיים שהיו בשליטת הגרמנים ומדרום לקו המשווה. בנוסף, השליטה היפנית בצפון האי וכן במיקרונזיה ובאיים מצפון לקו המשווה הוכרה בחוזה ורסאי. בעקבות החוזה, הוענק ליפן מנדט מסוג C מטעם חבר הלאומים. פירושו של מנדט זה היה שחבר הלאומים ראה באיים "פיתוח תרבותי, כלכלי ופוליטי נמוך". תנאי המנדט הגדירו שעל האיים להיות מפורזים כדי למנוע את הרחבת אזור ההשפעה היפני באוקיינוס השקט. בתחילה, המנדט לווה בביקורת שנתית מטעם חבר הלאומים, אולם בסוף שנות ה-20 דחתה יפן ביקורות נוספות, וב-1933 הודיעה על פרישתה מחבר הלאומים, שנכנסה לתוקף שנתיים מאוחר יותר.
רקע > מלחמת העולם השנייה

תנאי המנדט אסרו על יפן לבצר את חופי האיים. עם זאת, התנאים האלו היו מעורפלים, וקבעו שיפן לא תבנה "ביצורים" או "בסיסים ימיים או צבאיים". החל מ-1921, בהיערכות למלחמה אפשרית, נערך הצבא היפני לביצור מהיר של האיים.
במהלך שנות ה-30, החל הצי היפני בבניית שדות תעופה, ביצורים שעמדו בתנאי המנדט, כחלק מראייה של האיים כ"נושאת מטוסים שאי אפשר להטביע", ותפקידם היה לסייע בהגנה על יפן גופא במקרה של פלישה אמריקאית. ההיערכות באיים הייתה הבסיס לפעולות היפנים במערכה על האוקיינוס השקט. בנוסף, הצבא היפני השתמש באיים כדי לתמוך ביחידות האוויר והיבשה.
כדי לכבוש את האיים מידי יפן, נקטה ארצות הברית באסטרטגיית "קפיצות מדרגה", שפירושה התקפה אמפיבית על איים נבחרים, תקיפה אווירית בלבד של אחרים ודילוג על הנותרים. אסטרטגיה זו הובילה את יפן לאבד את השליטה באוקיינוס השקט בין 1943 ל-1945.
המנדט מטעם חבר הלאומים בוטל רשמית על ידי האו"ם ב-18 ביולי 1947, ומינה תחתיו את ארצות הברית לאחראית על ניהול האיים בהתאם לתנאי האומות המאוחדות ובכך ייסד את טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט.
ממשל

לאחר הכיבוש היפני אומצה מדיניות חשאית, ונאסרה כניסת ספינות זרות למים הטריטוריאליים של מיקרונזיה, כולל של בעלות בריתה לשעבר של יפן. בוועידת ורסאי הוצע לאפשר סחר והגירה בין האיים לאוסטרליה וניו זילנד, אך ההצעה כשלה. יפן הצליחה לנהל את האיים כאילו מדובר במושבה שלה, וחילקה אותם לחמישה מחוזות: פלאו, סאיפאן, טרוק, פונאפה וג'לואיט. עם קבלת המנדט מטעם חבר הלאומים, יפן שלטה גם במערכת המשפט המקומית. לאחר פרישתה מחבר הלאומים ב-1935, היא המשיכה לנהל את האיים כחלק מהאימפריה היפנית, אף שאיבדה את הזכות החוקית לשלוט בהם. מבחינה צבאית וכלכלית, סאיפאן היה המרכז החשוב ביותר, והפך למוקד התיישבות יפני עם תשתית עירונית הדומה לעיירות יפניות קלאסיות. טרוק (צ'ואוק כיום) שימש כבסיס צי מרכזי, והיה בעל חשיבות אסטרטגית עבור יפן. אי חשוב נוסף היה טרוק (צ'ואוק כיום), אשר בו נבנה בסיס צי גדול.
האיים עברו בתהליך הדרגתי משלטון צבאי לשלטון אזרחי, וב-1920 כבר היו כל הסמכויות בידי לשכת העניינים האזרחיים. הלשכה, שמוקמה בתחילה בטרוק, הועברה ב-1921 לקורור שבפלאו. הביצורים הימיים שהיו באיים פורקו בהמשך כדי לעמוד בתנאי המנדט. באפריל 1922 הוקמה ממשלה אזרחית בכל אחד מששת המחוזות, במתכונת של מחלקה אזרחית שהמשיכה להעביר דיווחים לצי היפני. במקביל, מונה מושל לאיים, אשר היה לרוב אדמירל או סגנו, מפני שהאחריות על האיים המשיכה להיות תחת הצי. אחרי הקמת משרד העניינים הקולוניאליים ביוני 1929, הועברה אחריות זו מהצי, ובמרץ 1932, לאחר הקמת "ממשלת הימים הדרומיים", הושלם המהלך של העברת הסמכויות לגורמים אזרחיים בלבד. בנובמבר 1942, אחרי שהמשרד הקולוניאלי הפך למשרד לענייני מזרח אסיה הגדולה, האחריות חזרה לצי, ומונה שוב אדמירל לכהן כמושל האיים. שנה אחר כך, צומצם מספר המחוזות לשלושה - צפון, מזרח ומערב.
אוכלוסייה

אוכלוסיית האיים גדלה במהלך תקופת המנדט כתוצאה מהתיישבות יפנים במיקרונזיה. בתחילה היפנים הגיעו בעיקר מאוקינאווה ומאיי ריוקיו האחרים, אך בהמשך החלו להגיע מהגרים ממקומות אחרים ביפן, במיוחד מאזור טוהוקו העני. אחרי החקלאים היפנים הגיעו לאיים חנוונים, מסעדנים ובעלי בתי בושת, ובהגירתם הרחיבו את היישובים הגרמנים לשעבר. מפקד אוכלוסין מ-1919 העיד שבאיים היו 50 אלף תושבים, רובם המוחלט ילידים. ההגירה היפנית הובילה לגידול במספרם באיים, מ-4,000 ב-1920 ל-70 אלף ב-1930, ו-80 אלף ב-1933. ב-1937, כמעט 90% מהאוכלוסייה בסאיפאן הייתה יפנית (42 מתוך 46 אלף). במפקד האוכלוסין של דצמבר 1939, סך האוכלוסייה באיים היה 129 אלף, מתוכם 77 אלף יפנים (כולל סינים וקוריאניים), 51 אלף ילידים ו-124 זרים. בתקופה זו הייתה גם מגמה של גידול באוכלוסייה היפנית, בעוד במיקרונזיה הילידים היו בירידה כללית. הילידים סבלו ממעמד נמוך יותר, הזדמנויות התעסוקה שלהם היו מצומצמות ותנאי העבודה והשכר לא היו שוויוניים.
השלטון היפני בנה בתי חולים, בתי ספר, והעניק חינוך חינם לילדים מגילאי 8–15. הילדים המקומיים למדו בבתי ספר נפרדים, והחינוך שבהם היה ברמה נמוכה יותר. לעיתים רבות הם למדו בפנימיות, בהן נעשה שימוש בלימודי החובה כדי לקדם את השינטו. לשם כך נאסר על בתי ספר נוצריים לחנך מקומיים במקומות בהם היו בתי ספר ממשלתיים.
כלכלה

המעורבות היפנית בפיתוח הכלכלי באיים החלה בסוף המאה ה-19. עוד לפני מתן המנדט, סוחרים יפנים הקימו שלוחות במיקרונזיה הגרמנית והצליחו להשתלט על נתח גדול מהמסחר. עם זאת, הפיתוח הכלכלי היה דל והושפע מהמרחק הגדול בין האיים, שטחם הקטן והשווקים הקטנים שהיו בהם. בראייה כלכלית, היה המנדט נטל כלכלי על יפן, ודרש סבסוד מטוקיו בשנותיו הראשונות. היבול העיקרי באיים היה קופרה, והיה בשימוש במוצרים רבים באותה עת. במהלך שנות ה-20 וה-30, ממשלת יפן נקטה במדיניות של עידוד מונופולים ששילבו בין יוזמות פרטיות להון ממשלתי, וזאת כדי למקסם את מספרם של המתיישבים היפנים. עד סוף שנות ה-30, הפיתוח באיים נועד בעיקר כדי לשמש את הכלכלה היפנית.
קני סוכר הפכו למצרך מבוקש ביפן, ועמם הגיעו חברות אשר פיתחו את הגידול הזה באיים. כך, סוחר אחד בשם הרוג'י מסטו שהגיע לאיים ב-1920 ייסד את החברה לפיתוח הימים הדרומיים, שהפכה לעסק הגדול ביותר במיקרונזיה. כחלק מפעילות החברה היא הגדילה משמעותית את כמויות קני הסוכר שגודלו באיים, עם כמעט 30 אלף מ"ר מעובדים עד 1925. בתחילת שנות ה-30 היה גידול זה אחראי ל-60% מהכנסות המנדט. בשיא, החברה עיבדה כ-110 אלף מ"ר של מטעים באמצעות חקלאים חוכרים, והפעילה מפעלי סוכר בסאיפאן, טיניאן ורוטה. גידולי בננה, אננס, קוקוס, טארו, מניהוט מצוי וקפה היו גם הם נפוצים באיים, והפכו אותם לתחרות לטאיוואן. האיים שימשו גם כבסיסים לצי הדיג היפני, שמוקם בעיקר בקורור. הדיג היה לאחת התעשיות הרווחיות ביותר באיים. לשם כך בוצעו עבודות לשיפור הנמלים בטנהה, סאיפאן ואיי מלאקל בסוף שנות ה-20. בסוף העשור הפך המנדט לעצמאי, ולא נדרש עוד לסובסידיות מיפן, והחל לתרום כלכלית לאימפריה היפנית.
משאבי הפוספט באנאגור נוצלו על ידי היפנים, שהשתלטו על המכרות הגרמניים והרחיבו אותם, ואף פתחו מכרות נוספים, קטנים יותר, באיים אחרים. הייצוא ליפן הגיע בשיא ל-200 אלף טון בשנה, מתוכם 60 אלף מאנאגור לבדו. הפוספט שימש בעיקר לחקלאות. כמו כן הופק בוקסיט באיים, אם כי הוא היה נפוץ רק בפלאו. ב-1937 הפכה תעשיית הפנינים לרווחית, וכמויות גדולות של פנינים טבעיות ומתורבתות יוצאו מהמושבה.
חברת המסחר בימים הדרומיים הייתה חתומה על הסכם בלעדי עם הצי היפני החל מ-1915 לאספקת שירותי מטען ונוסעים לאימפריה ובין האיים. הנתיב העיקרי בין האיים ליפן גופא הופעל על ידי חברת אוניות קיטור הדואר היפנית. השירותים האיכותיים שהציעו הספינות ששטו לאיים הביאו לפיתוח התיירות לאיים.
מטוסים שנוחתים על המים היו הכלי העיקרי ששימש לתחבורה אווירית עם האיים, בשל מחסור בקרקע מישורית לנחיתת מטוסים. ב-1940 הופעל שירות טיסות מסחריות סדירות לאיים, והן הפסיקו זמן קצר אחרי פרוץ המלחמה באוקיינוס השקט, אם כי רשת המטוסים בין האיים הוסיפה להיות בשימוש.
חשיבות המנדט

האוכלוסייה באיים הייתה קטנה מאוד ובעלת אמצעים דלים מכדי להוות גורם כלכלי משמעותי. החשיבות העיקרית של האיים הייתה במיקום האסטרטגי שלהם, שחלש על נתיבי סחר חשובים, והעניק יתרון לחקלאות הימית היפנית.
כחלק מהתחייבותה באמנת וושינגטון מ-1922, התחייבה יפן להימנע מהקמת ביצורי חופים וימיים, ואכן נמנעה מכך עד סוף שנות ה-30. אף על פי כן, השליטה באיים אפשרה הקמת תחנות תדלוק לכלי שיט המונעים בקיטור, וכן הייתה זרז לדוקטרינת ההתפשטות דרומה.