stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנצחת זכר השואה
הנצחת זכר השואה בישראל

בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל, שנים מועטות לאחר אירועי השואה, ההנצחה לא הייתה במוקד, וזיכרון השואה השפיע בעיקר החיים הפוליטיים. ההיסטוריון יחיעם ויץ כתב על המחלוקות שהתעוררו בשנים אלה, שהשפיעו על החיים הפוליטיים במדינה הצעירה. בניגוד לדימוי שטראומת השואה הייתה אירוע מטהר ומזכך, ולכן גם יצר אחדות והסכמה כללית.
המוסד העיקרי שעוסק במחקר והנצחת השואה הוא יד ושם. ביוזמת מוסד זה קם מפעל מאגר שמות קורבנות השואה, שנקרא "לכל איש יש שם".
בנוסף קיימים ארגונים רבים בישראל שעוסקים בהנצחת זכר השואה:
ארגון יוצאי נובוסליצה
ארגון יוצאי קובל
ארגון עולמי של יהודי בוקובינה
בית יהודי בסרביה
בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל
בית העדות יד לעד ניר גלים
בית חנה סנש
בית טרזין
בית לוחמי הגטאות
גנזך קידוש השם
האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין
המכון ללימודי השואה ע"ש ח. אייבשיץ בחיפה
המכללה האקדמית בית ברל עוסקת בפרויקט, ואף מציינת את הגופים העיקריים שעוסקים בהנצחה.
זיכרון בסלון
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
מוזיאון השואה - נצרת עילית
מוזיאון יד מרדכי משואה לתקומה
מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'
מרכז משמעו"ת
מרתף השואה
משואה (מכון)
קביעותא – המפעל ללימוד המשנה וההלכה היומית
שם ונר
שם עולם
מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל
הנצחת השואה בעולם > יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה

יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה הוא יום זיכרון בינלאומי לזכר השואה המצוין ב-27 בינואר. תאריך זה נבחר משום שהוא היום שבו שוחרר מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים, ושימש מדינות אחדות, ובהן גרמניה ובריטניה, כיום הזיכרון לשואה עוד קודם להחלטת האו"ם. לראשונה צוין יום זיכרון זה בשנת 2006, וההחלטה עליו התקבלה פה אחד. ההחלטה מציינת את רצח היהודים ומיעוטים נוספים בידי הנאצים.
בחלקה האופרטיבי של ההחלטה, קוראת העצרת הכללית למדינות לפתח תוכניות לימוד בתחום זיכרון השואה, דוחה כל ניסיון להכחשת שואה, מעודדת מדינות לשמר את אתרי מחנות הריכוז וההשמדה, מגנה תופעות של שנאת זרים ואלימות על רקע מוצא אתני או אמונה דתית, ולבסוף מבקשת ממזכ"ל האו"ם לפתח במסגרת מזכירות האו"ם תוכנית "האו"ם והשואה" ולדווח לעצרת הכללית על הפעולות השנתיות של התוכנית.
הנצחת השואה בעולם > הנצחת השואה בגרמניה

המוזיאון היהודי בברלין
אתר הזיכרון בברלין
מיזם אבן נגף
הנצחת השואה בעולם > הנצחת השואה בארצות הברית

מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה
מוזיאון השואה בלוס אנג'לס
מרכז לזיכרון השואה במישיגן
יום זיכרון של הקונגרס האמריקאי לקורבנות השואה
הנצחת השואה בעולם > הנצחת השואה במדינות נוספות

מוזיאון לתולדות יהודי פולין בוורשה
מוזיאון היסטוריה יהודית באמסטרדם
בית אנה פרנק באמסטרדם
מוזיאון השואה של אמסטרדם
מוזיאון השואה ברומא
מרכז לזיכרון השואה בבודפשט
גלריה לזיכרון השואה בדובאי, איחוד האמירויות במוזיאון מפגש התרבויות – Crossroads of Civilizations. גלריית הנצחת השואה הקבועה הראשונה במדינה ערבית.
הנצחת השואה בעולם > יוזמות נוספות

השואה ותוכנית ההנגשה לציבור של ארגון האומות המאוחדות
יוזמת הנצחה באנגלית: Holocaust Stamps Project
The Memory Project
The Guardian, International Holocaust Remembrance Day – in pictures
ראו גם

האדמו"ר מקאליב
השואה
השפעות השואה
השואה – מונחים
השואה בקולנוע
השואה באמנות
זיכרון השואה בישראל
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה
ניצולי השואה
לימודי השואה
לקריאה נוספת

James Edward Young, The Texture of Memory: Holocaust Memorials and Meaning, Yale University Press, 1993
ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009.
Liat Steir-Livny, Remaking Holocaust Memory: Documentary Cinema by Third-Generation Survivors in Israel, Syracuse: Syracuse University Press, 2019.
הערות שוליים

↑  יהודית באומל, ’לזכרון עולם’: הנצחת השואה בידי הפרט והקהילה במדינת ישראל, עיונים בתקומת ישראל 5, תשנ"ה, עמ' 364–387
↑  James Edward Young, The Texture of memory, Yale University Press, History – 398 pages, 1933
↑  ליאורה בילסקי, תביעות שואה טרנס-לאומיות, משפט, חברה ותרבות (פרוצדורות), אוניברסיטת תל אביב - הפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן, 2014, עמ' 263–298
↑  יחיעם ויץ, בהקשר פוליטי – הממד הפוליטי של זכרון השואה בשנות החמישים, עיונים בתקומת ישראל: מאסף לבעיות הציונות, הישוב ומדינת ישראל 6, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1996, עמ' 271–287
↑  אתר יד ושם
↑  מוסדות להנחלת השואה בארץ, באתר המכללה
↑  אתר מוזיאון השואה בנצרת עילית
↑  אתר מרכז הארגונים
↑  נוסח עברי מלא של ההחלטה, באתר יד ושם
↑  Jewish Museum Berlin (באנגלית)
↑  Uwe Seemann, Stiftung Denkmal für die ermordeten Juden Europas: Informationen in 20 Sprachen (בגרמנית)
↑  Los Angeles Museum of the Holocaust (באנגלית)
↑  Holocaust Memorial Center (באנגלית)
↑  Muzeum Historii Żydów Polskich POLIN (בפולנית)
↑  Poems From Bergen-Belsen, Jewish Cultural Quarter (באנגלית)
↑  Anne Frank Stichting, Anne Frank Museum Amsterdam - the official Anne Frank House website, Anne Frank House, ‏2009-01-12 (באנגלית)
↑   נעמה ריבה, שיחה עם אורי גלעד, האדריכל הישראלי־הולנדי שתכנן את המוזיאון, באתר הארץ, 8 במאי 2023
↑  Exhibition, Holokauszt Emlékközpont (באנגלית)
↑  The holocaust and the United Nations Outreach programme, אתר האומות המאוחדות, ‏2018
↑  Charlotte Sheer, Holocaust Stamps Project
↑  The Memory Project — United States Holocaust Memorial Museum, www.ushmm.org (באנגלית)
↑  International Holocaust Remembrance Day – in pictures, the Guardian, ‏2017-01-27 (באנגלית)
אנג לי

| --- | --- |

אנג לי
 לידה:  23 באוקטובר 1954 (בן 70) פינגטונג, טאיוואן
 מדינה:  טאיוואן 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש  National Taiwan University of Arts  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  University of Illinois College of Fine and Applied Arts 
 יצירות בולטות:  על תבונה ורגישות, נמר, דרקון, הר ברוקבק, חיי פיי
 בן או בת זוג:  ג'יין לי 
 צאצאים:  מייסון לי, האן לי 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אגודת מבקרי הקולנוע של דלאס-פורט וורת' לבמאי הטוב ביותר (2005)  פרס דב הזהב (1993)  פרס אריה הזהב (2007)  Asia's Most Influential Taiwan (2021)  פרס דב הזהב (1996)  פרס הוגו להצגה הדרמטית (2001)  אביר בלגיון הכבוד (3 בפברואר 2021)  פרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר (2001)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (2001)  פרס סוס הזהב לבימוי (2007)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2012)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (2005)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (2005)  פרס סוס הזהב לבימוי (1993)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (2012)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מסדר הכוכב הזוהר  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  פרס הונג קונג לקולנוע לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנג לי (באנגלית: Ang Lee; במנדרינית: 李安; נולד ב-23 באוקטובר 1954) הוא במאי קולנוע יליד טאיוואן, זוכה בשני פרסי אוסקר וזוכה בפרס פרמיום אימפריאלה לשנת 2024.
סגנון אמנותי

רוב סרטיו של לי עוסקים בקשר שבין המסורת למודרניות. יחודו של לי הוא בטון הקומי הקליל שנושאים סרטיו לעיתים בניגוד לאופי של הקולנוע הטאיוואני בתקופה שלאחר סיום המשטר הצבאי במדינה ב-1987. מוטיב חוזר נוסף בסרטיו של לי הוא הסוד המייסר את הדמות עד אשר הוא נדרש לעלות אל פני השטח.
סרטיו של לי הם מז'אנרים שונים - דרמות משפחה, סרט תקופתי בריטי, דרמת משפחה אמריקאית, סרט אקשן סיני, סרט קומיקס אמריקאי ועוד. את הסרטים מביים לי על פי הסגנון הנדרש על פי מסורת הז'אנר, בדיוק כה רב ובאופן כה שונה בין סרט לסרט, עד כי לעיתים קשה לזהות שאותו הבמאי ביים את הסרטים הללו.
בסרטיו הראשונים גם מופיע האוכל האסייתי כמוטיב מרכזי וחשוב. כמו כן בסרטיו אלו מתעסק לי רבות בסוגיית מקום האב במשפחה המסורתית. מוטיב זה מופיע בסרטים "על תבונה ורגישות", "סופת קרח" ובטרילוגיה הטאיוואנית.
ראו גם

קטגוריית סרטי אנג לי
דני בויל

| --- | --- |

דני בויל, 2019
 לידה:  20 באוקטובר 1956 (בן 68) רדקליף, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בנגור  Thornleigh Salesian College  Cardinal Newman Catholic High School 
 פרסים והוקרה:  פרס אגודת מבקרי הקולנוע של דלאס-פורט וורת' לבמאי הטוב ביותר (2008)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בחירת הקהל לסרט האירופי הטוב ביותר (2009)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (2009)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  פרס מעגל המבקרים להצטיינות באמנויות  פרס גילדת הבמאים האמריקנית 
 פרופיל ב-IMDb
 
דני בויל (באנגלית: Danny Boyle; נולד ב-20 באוקטובר 1956) הוא במאי ומפיק אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס האוסקר, הידוע בעיקר כבמאי של סרט הקאלט "טריינספוטינג" ושל הסרט "נער החידות ממומביי".
ביוגרפיה

בויל נולד בפרבר של מנצ'סטר, שבאנגליה. תחילת עבודתו הייתה בתיאטרון בסטוק-און-טרנט, אנגליה. בהמשך לתיאטרון רויאל קורט, שם עבד כבמאי-משנה ובמאי אמנותי מ-1982 עד 1987. לאורך שנות ה-80 היה גם מפיק ב-BBC-צפון אירלנד.
הכרתו הבינלאומית והצלחתו הגיעו עם סרט הקולנוע הראשון שלו, "חברים לרצח", בשנת 1994. בשנת 1996 יצא הסרט המצליח, ויש אומרים הטוב ביותר, "טריינספוטינג" בבימויו, ושנה אחר כך ביים את סרטו האמריקאי הראשון, "חיים לא רגילים". בשלושת הסרטים הללו עבד בויל עם התסריטאי והמעבד ג'ון הודג' והשחקן יואן מקגרגור. סרט נוסף בו עבד בויל עם הודג' היה "החוף" משנת 2000.
ב-2002 עבד עם חברו הטוב, הסופר אלכס גרלנד, כשיצר את הסרט הפוסט-אפוקליפטי עטור השבחים, "28 יום אחרי". שנתיים לאחר מכן יצר את הסרט "מיליונים" שנבחר למקום ה-42 ברשימת "100 הסרטים הטובים ביותר" של המגזין הבריטי "אומנות ואמונה". בסרט זה השלים בויל את החסר מהסרט "טריינספוטינג" ("צפיית-רכבות") מ-1996 כאשר בסרט זה, על אף שמו, הושמט הקטע של צפיית-הרכבות, שהוא אחד מקטעי המפתח בספר שהסרט על פיו. בסרט "מיליונים" הכניס בויל את הרכבת כגורם המרכזי בסרט, ואת צפיית-הרכבות בפתיחתו.
ב-2008 ביים את הסרט "נער החידות ממומביי", שהתבסס על ספרו של הסופר ההודי ויקאס סווארופ, ובגינו זכה בפרס אוסקר, בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר.
ב-2010 הוא ביים את הסרט "127 שעות" שהיה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולשישה פרסי אוסקר.
בויל ביים והפיק את טקס פתיחת המשחקים האולימפיים ב-2012 שהתקיימו בלונדון.
ב-2013 ביים את המותחן טראנס. בשנת 2015 ביים בויל את הסרט "סטיב ג'ובס", המבוסס על חייו של מייסד אפל, סטיב ג'ובס, בכיכובו של מייקל פסבנדר.
ב-2017 ביים את "טריינספוטינג 2", סרט ההמשך המצופה "לטריינספוטינג", סרטו המצליח מ-1996, בהשתתפות צוות השחקנים המקורי.
במרץ 2018 הוכרז על בימויו של הסרט הבא בסדרת ג'יימס בונד, מס' 25, בכיכובו של דניאל קרייג, שהיה מתוכנן לצאת לאקרנים בנובמבר 2019.באוגוסט 2018 פורסם שהחליט לעזוב את הפרויקט לפני תחילת ההפקה בשל "פערי תפיסה אמנותיים" בין הבמאי למפיקי ומפיקות הסרט.
ב-2018 ביים את שלושת הפרקים הראשונים בסדרת הטלוויזיה "Trust" מבית היוצר של FX Networks.
בשנת 2019 ביים את הסרט המוזיקלי "יסטרדיי".
בשנת 2022 ביים והפיק את המיני-סדרה "פיסטול" לרשת FX. בהמשך השנה, החל לעבוד על סרטו החדש "Methuselah" בכיכובו של מייקל בי. ג'ורדן.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | במאי | מפיק | תסריטאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994 | חברים לרצח | כן | לא | לא |  |
| 1996 | טריינספוטינג | כן | לא | לא |  |
| 1997 | חיים לא רגילים | כן | לא | לא |  |
| 1997 | Twin Town | לא | בפועל | לא |  |
| 2000 | החוף | כן | לא | לא |  |
| 2002 | 28 יום אחרי | כן | לא | לא |  |
| 2004 | מיליונים | כן | לא | לא |  |
| 2007 | שמש | כן | לא | לא |  |
| 2007 | 28 שבועות אחרי | לא | בפועל | לא |  |
| 2008 | נער החידות ממומביי | כן | לא | לא |  |
| 2008 | Alien Love Triangle | כן | לא | לא | סרט קצר |
| 2010 | 127 שעות | כן | כן | כן |  |
| 2013 | טראנס | כן | כן | לא |  |
| 2015 | סטיב ג'ובס | כן | כן | לא |  |
| 2017 | טריינספוטינג 2 | כן | כן | לא |  |
| 2017 | קרב המינים | לא | כן | לא |  |
| 2019 | יסטרדיי | כן | כן | לא |  |
| 2021 | Creation Stories | לא | בפועל | לא |  |
| יפורסם בהמשך | 28 שנים אחרי | כן | כן | לא |  |
איאן באנן

| --- | --- |

איאן באנן (1966)
 לידה:  29 ביוני 1928 איידריי, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 בנובמבר 1999 (בגיל 71) לוך נס, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Fort Augustus 
 שם לידה:  Ian Edmund Bannen 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1951–1999 (כ־48 שנים)
 מקום לימודים:  Ratcliffe College  St Aloysius' College 
 פרסים והוקרה:  Glenfiddich Spirit of Scotland Awards (2000) 
 פרופיל ב-IMDb
 
איאן באנן (באנגלית:  Ian Bannen; ‏29 ביוני 1928 - 3 בנובמבר 1999) היה שחקן קולנוע סקוטי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1965 על תפקידו בסרט "טיסת הפיניקס".
ביוגרפיה

בנאן נולד בעיירה איידריי שבמחוז צפון לנרקשייר, סקוטלנד לקלייר ולג'ון ג'יימס בנאן.
למד ב"מכללת סט אלויסיוס" שבגלאזגו אב"נכללת רטקלייף" ולאחר מכן שירת בצבא בריטניה.
החל את דרכו כשחקן באירלנד והמשיך עם הופעות שייקספיריות בבמות תיאטרון באנגליה ובברודוויי.
בנאן החל את דרכו כשחקן בשנת 1956 בקומדיה הצבאית הבריטית של האחים בולטינג "תהליך חיול".
בנאן היה לשחקן הסקוטי הראשון אי פעם אשר הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1965 על תפקידו בדרמת ההרפתקאות של רוברט אולדריץ' "טיסת הפיניקס" בתור מנהל העבודה באתר הנפט רטבאגס קרואו.
בנאן שיחק באותה שנה גם בסרט הכלא הביקורתי של סידני לומט "גבעת הגברים" בתפקיד הסוהר האמפתי האריס.
בנאן הופיע בשנות ה-70 במערבון "נשוך את הקליע" בתור סיר הארי נורפוק, בסרט המלחמה האיטלקי "ממזרים ללא תהילה" בתפקיד גנרל תומאס באקנר, בדרמה "ההתקפה" סידני לומט לצידו של שון קונרי ובמותחן הריגול "איש המקינטוש" של ג'ון יוסטון.
בתחילת שנות ה-80 שיחק בסרטו זוכה 8 פרסי האוסקר שלריצ'רד אטנבורו "גנדי", בסרט האימה "תעלומה ביער" ובסרט הפשע של מייקל אפטד "גורקי פארק" בתור התובע יאמסקוי.
ב-1987 הועמד לפרס באפט"א על הופעתו בדרמת המלחמה הקומית "תקווה ותהילה" בתפקיד ג'ורג' סביו של הילד בילי רוואן.
בשנותיו האחרונות זכה בנאן לתהילה בזכות תפקידיו בסרטים "לב אמיץ" בתור אביו המצורע של רוברט דה ברוס (אנגוס מק'פיידן) ו"להעיר את נד" בתור ג'קי אושיי, בתפקיד עליו זכה בפרס סיאטל לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 1996 קיבל בנאן פרס באפט"א על מפעל חיים.
תפקידו האחרון כשחקן היה סיר מאט באזבי מאמן קבוצת "מנצ'סטר יונייטד" בסרט על חייו של כוכב הכדורגל ג'ורג' בסט "בסט".
בנאן נהרג בשנת 1999 בגיל 71 בתאונת דרכים בסמוך לאגם לוך נס, בתאונה הייתה מעורבת גם אלמנתו מרלין סלייסברי.
פילמוגרפיה נבחרת

תהליך חיול (1956)
האיש שידע יותר מדי (1956)
תקרית יאנגסטה (1957)
מתנת יום ההולדת (1957)
בין שתי ערים (1958)
האיש בכובע הזקוף (1959)
מעוף הפניקס (1965)
מיסטר מוזס (1965)
גבעת הגברים (1965)
המלח מגילברטר (1967)
פנלופה (1966)
אי הבנה (1966)
לפני שבא החורף (1969)
הזהב של מק'נה (1969)
גיבור מאוחר מדי (1969)
ג'יין אייר (1970)
טיסה (1971)
האסון (1971)
משמרת האבדון (1972)
ההתקפה (1972)
במלכודת החופש (1973) Mackintosh Man‏
מושבו של הנהג (1974)
המסע (1974)
בשן חורקת (1975) Bite The Bullet
סוויני (1977)
ממזרים ללא תהילה (1978)
תעלומה ביער (1980)
חציית לילה (1981)
חוד המחט (1981)
גנדי (1982)
גורקי פארק (1983)
מותו של עיתונאי (1985) Defence Of The Realm ‏
תקווה ותהילה (1987)
ההימור (1988)
אבא חלומי (1990)
מדברים על השטן (1991)
הסאונד והשתיקה (1992)
נזק (1992)
לב אמיץ (1995)
להעיר את נד (1995)
ללכת עם אריות (1999)
בסט (2000)
מייקל מאן (במאי)

| --- | --- |

מייקל מאן באגודת הצלמים הצרפתית ביולי 2009
 לידה:  5 בפברואר 1943 (בן 81) שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1971
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון  בית הספר לקולנוע בלונדון  תיכון אמונדסן 
 צאצאים:  עמי כנען מאן 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה (1990)  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (2005)  פרס אמי בפריים טיים לתסריט למיני סדרה, לסרט או לספיישל דרמטי (1979)  פרס מועצת המבקרים הלאומית לבמאי הטוב ביותר (2004) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל קנת מאן (באנגלית: Michael Kenneth Mann; נולד ב-5 בפברואר 1943) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי יהודי-אמריקאי. עבודותיו זכו להוקרה ממספר ארגונים, ביניהם האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה, פסטיבל הקולנוע בקאן, האקדמיה האמריקאית לקולנוע והאקדמיה לאומנויות הטלוויזיה.
לפי המגזין האמריקני "אנטרטיינמנט ויקלי", מאן מדורג במקום השמיני ברשימת 25 במאי הקולנוע הגדולים ביותר. בנוסף הוא מדורג במקום החמישי ברשימת עשרת הבמאים הטובים של 25 השנים האחרונות של מגזין Sight & Sound‏, ובמקום 28 ברשימת מאה הבמאים הגדולים ביותר אי פעם של מגזין "טוטאל פילם".
ביוגרפיה

מאן נולד בשיקגו שבאילינוי, לאסתר וג'ק מאן, והוא ממוצא יהודי. הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ופיתח התעניינות בהיסטוריה, פילוסופיה וארכיטקטורה. באותה תקופה גדלה גם אהבתו לקולנוע, עת ראה את סרטו של סטנלי קובריק, "דוקטור סטריינג'לאב".
באמצע שנות ה-60 עבר מאן ללונדון ובמשך שבע שנות שהותו שם למד בבית הספר לקולנוע של לונדון וכן ביים פרסומות לצד במאים מתחילים כאלן פארקר, רידלי סקוט ואדריאן לין. בשנת 1968 הוקרן קטע שביים לסרט דוקומנטרי על מהומות הסטודנטים בפריז ברשת NBC, מה שזיכה אותו בפרס השופטים בפסטיבל קאן שנתיים לאחר מכן. בשנת 1971 חזר לארצות הברית.
בשנת 1974 החל לעבוד כתסריטאי לסדרות טלוויזיה כסטארסקי והאץ' ו"וגאס", והוא ביים את סרטו הראשון The Jericho Mile, שזיכה אותו בפרס אמי בשנת 1979. בהמשך שימש כמפיק לסדרות "מיאמי מחלק מוסר" ו"שיקגו: הפשע המאורגן".
מאן היה ראשון הבמאים לעבד את דמותו של חניבעל לקטר, בסרטו משנת 1986 "צייד אדם", על פי ספרו של תומאס האריס. מבין סרטיו הנודעים נמנים "המוהיקני האחרון", "היט", "מיאמי וייס" ו"אויבי הציבור".
בשנת 2000 קיבל מאן ארבע מועמדויות לפרס אוסקר על סרטו "המקור", בו כיכבו אנסמבל של שחקנים כדוגמת אל פצ'ינו, ראסל קרואו, כריסטופר פלאמר, ריפ טורן, מייקל גמבון וג'ינה גרשון. הסרט "הטייס", שמאן עזר בהפקתו, זיכה אותו בפרס באפט"א בשנת 2005.
פילמוגרפיה נבחרת

1981 - "גנב"
1986 - "הצייד"
1992 - "המוהיקני האחרון"
1995 - "היט"
1999 - "המקור"
2001 - "עלי"
2004 - "הנוסע" (במאי ומפיק), "הטייס" (מפיק)
2006 - "מיאמי וייס"
2007 - "הממלכה" (מפיק)
2008 - "הנקוק" (מפיק)
2009 - "אויבי הציבור"
2015 - "בלאקהאט: פרצה ברשת"
2023 - "פרארי"
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

2022 - טוקיו וייס - במאי ומפיק בפועל
הערות שוליים

↑  25 במאי הקולנוע הגדולים ביותר, אנטרטיינמנט ויקלי
↑  משאל עשרת הגדולים של מבקרי הקולנוע דצמבר 2002
↑  מאה הבמאים הגדולים ביותר אי פעם, "טוטאל פילם", 20 באוגוסט 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432728105171  PLWABN: 9810547965205606  BIBSYS: 5007475  BNE: XX1296097  BnF: cb14410766g (data)  CANTIC: a10584663  CiNii: DA10078183  GND: 122963180  ISNI: 0000 0001 1475 3714  LCCN: n93015352  LNB: 000334322  MusicBrainz: aae22155-5098-4723-b4a6-bb387a1e973b  NDL: 00514800  NKC: xx0099844  NLA: 42358587  NLK: KAC201202886  NTA: 108767973  RERO: 02-A012323786  SELIBR: 283694  SNAC: w6gj0dhc  SUDOC: 069749256  Trove: 1257480  VIAF: 76529145   WorldCat (עם VIAF): 76529145
התנועעות ריטואלית

בחור חרדי מתנדנד וכורע במהלך תפילה בכותל המערבי (2017)
התנועעות ריטואלית (ביידיש: שאָקלען זיך – "לנער את עצמך") היא מנהג עתיק של יהודים להניע את גופם הלוך ושוב בעת קיום ריטואלים דתיים, בעיקר בשעת תפילה ולימוד תורה. אזכורים מפורשים למנהג ידועים החל מהמאה ה-12 והוא נוהג עד לימינו.
היסטוריה

בתנ"ך, התיאור הרווח של תנוחת הגוף בזמן תפילה הוא פרישת ידיים (אנ') ולפעמים גם כריעה (אנ') על הברכיים. גם בספר מקבים ובכתבי פילון ויוספוס מתקופת בית שני מוזכרת פרישת הידיים כתנוחת התפילה של היהודים. בתקופת המשנה והתלמוד נזנחה פרישת הידיים בעת התפילה, עקב אימוצה כתנוחת תפילה נוצרית (Orans), או במטרה להדגיש את יסוד הכוונה בתפילה על חשבון המעשה הפיזי. מלבד פרישת הידיים, ניתן לשער כי תנוחת התפילה הרווחת בזמן חז"ל הייתה עמידה ללא תנועה, וכך מתוארת בתלמוד הירושלמי תפילתו של שלמה המלך.
על רבי עקיבא נאמר שכאשר היה מתפלל ביחידות, היה מתנועע כל כך עד ש"אדם מניחו בזווית זו ומוצאו בזווית אחרת, וכל כך למה? מפני כריעות והשתחוויות". בתוספות הבינו שמדובר גם על כריעות באמצע הברכות, ולא רק בארבעת המקומות שתיקנו חז"ל.
להתנועעות בזמן לימוד תורה ניתן למצוא רמז בדברי חז"ל, והיא נזכרת בשירי שמואל הנגיד. במקורות ערביים נאמר שהיהודים שבתקופת מוחמד נהגו להתנועע בשעת קריאת התורה, והוא הורה למאמיניו שלא לעשות כך.
הראשון שהתייחס בפירוט למנהג התנועות בשעת הלימוד הוא רבי יהודה הלוי בספרו הכוזרי מהמאה ה-12. לאחר מכן הוא מופיע בראשונים רבים, ביניהם: מחזור ויטרי, פירוש בעל הטורים לתורה, ספר כל בו ואבודרהם.
מנהג התנועות בתפילה מוזכר בראשונים החל מהמאה ה-13. הוא מובא בספר המנהיג בשם מדרש, בשבלי הלקט ובתניא רבתי בשם מעשה מרכבה, בספר חסידים ובארחות חיים.
הרמ"א ציין את המנהג במפה על שולחן ערוך אורח חיים:
ונהגו המדקדקין להתנועע בשעה שקורין בתורה דוגמת התורה שנתנה ברתת, וכן בשעה שמתפללים על שם "כל עצמותי תאמרנה ה' מי כמוך"
מנהג התנועות נחשב כמנהג ייחודי של יהודים. כך למשל בעדות משנת 1469 בפני האינקוויזיציה נגד אנוסים הודגש שהם מנענעים את ראשם במהלך התפילה כמנהג היהודים. בפולקלור היהודי מסופר על חשיפת גוי מתחזה מכיוון שלא התנועע.
סיבות למנהג

סיבת המנהג אינה ברורה, ובספרות היהודית במהלך הדורות הציעו לו הסברים מגוונים.
רבי יהודה הלוי מביא השערה שסיבת המנהג היא כדי "לעורר החום הטבעי". הוא דוחה את ההשערה ומציע סיבה טכנית למנהג: בימי קדם היו יהודים רבים לומדים מתוך ספר אחד שמונח על הרצפה, כל אחד בתורו היה מסתכל בספר ולאחר מכן מרים את ראשו לאחור כדי לפנות מקום לאחרים, וכך התרגלו היהודים להתנועע. המנהג המשיך גם לאחר שבטלה הסיבה בעקבות חיקוי שחיקו הלומדים החדשים את אלו שקדמו להם.
בספר הזהר הוצע הסבר מטאפיזי לתנועה בשעת הלימוד: נשמת היהודים היא כמו להבת הנר, ומרגע שהיא "נדלקת" על ידי דברי התורה אינה עומדת על מקומה אלא מתנועעת לכל הצדדים.
מנשה בן ישראל פירש את המנהג על פי הפסוק "כי האדם עץ השדה" שלדבריו מדמה את האדם לעץ. כפי שבזמן גשם שורשי העץ נאחזים באדמה כדי לקלוט את הגשם, כך בזמן "ההשפעה השכלית" בקריאת התורה ובתפילה הגוף מתנועע כדי לקבל את ההשפעה.
המגיד ממזריטש כתב שהתפילה היא "זיווג עם השכינה", וכמו שבקיום יחסי מין מתנועעים בתחילה, כך צריך להתנועע גם בתחילת התפילה. טעם זה היה מושא ללעגו של יוסף פרל בספר מגלה טמירין.
יש שכתבו שההתנועעות עוזרת לריכוז ולכוונה בתפילה ולסילוק מחשבות זרות.
יש שהציעו שסיבת המנהג היא התעמלות עבור תלמידי חכמים שיושבים רוב היום ואינם מקיימים פעילות גופנית.
התנגדות להתנועעות בתפילה

פוסקי הלכה רבים הביעו התנגדות להתנועעות בתפילה. לדבריהם, בתפילת העמידה שנחשבת כעמידה בפני מלך לא ראוי להתנועע, והתנועות אף מפריעות לכוונה בתפילה.
הרמ"ע מפאנו אסר כל תנועה במהלך תפילת שמונה עשרה מלבד תנועה קלה בחתימת הברכות. הוא הסתמך על הנאמר בתפילת חנה "רק שפתיה נעות" שמשתמע מכך ששאר גופה נח. דבריו הועתקו במגן אברהם. התנגדות דומה הביע גם רבי מנחם די לונזאנו. לטענתו, הניסיון מוכיח שהתנועות מפריעות להתרכז בתפילה. דבריו הועתקו בספר שני לוחות הברית. דברים דומים כתב בעל חמדת ימים. הרב יעקב עמדין דחה את טענות השוללים תנועות בתפילה, ובעל פרי מגדים הכריע שכל אדם יעשה מה שמסייע לו לכוון בתפילה. כדבריו נפסק בשולחן ערוך הרב ובמשנה ברורה. הרב אליהו אליעזר דסלר כתב שההיתר להתנועע בתפילה בצורה שאינה מתאימה לעמידה בפני מלך הוא בבחינת עת לעשות לה' הפרו תורתך, כיוון שקשה להתרכז בלי להתנועע.
בספר אליה רבה כתב שאין להתנועע לצדדים בדרך גאווה אלא רק לפנים ולאחור, אך בספר מעבר יבוק כתב ש"טוב לנענע עצמו ימין ושמאל".
במאה ה-18, עם התפתחותה של תנועת החסידות, התגבר מנהג התנועות בתפילה בקרב חסידים. חלק מהם אימצו תנועות שנחשבו מוגזמות וכללו מחיאות כפיים, ריצה, קפיצות ולפעמים גם עמידת ראש. מעשים אלו היו אחת מהסיבות להתנגדות לחסידות, וספגו ביקורת גם מקרב החסידים עצמם. אך היו רבנים שעודדו מחיאות כפיים והתנועעות "בכח גדול".
המנהג בתפוצות היהדות

החיד"א כתב שמנהג ההתנועעות בתפילה הוא "מנהג אשכנז", וכך נמסר על המהרי"ל – אבי מנהגי אשכנז – שדרכו הייתה להתנועע. מנהג יהדות תימן היה שלא להתנועע, כך גם בקהילת ביתא ישראל, שם נחשב הנדנוד בתפילה למעשה שטות. בקהילה הנאו-אורתודוקסית של הרב לאו יונג בוטל מנהג התנועות בתפילה שנחשב "מיושן ולא מכובד".
על כמה מגדולי ישראל נמסר שלא נהגו להתנועע בתפילה. ביניהם: החתם סופר, הרבי מקוצק, הרב עובדיה יוסף והרב מאיר מאזוז.
לקריאה נוספת

שלמה אשכנזי, דור דור ומנהגיו תל אביב ה'תשל"ז, עמודים 180–196
יצחק זימר, תיקוני הגוף בשעת התפילה, סידרא: כתב-עת לחקר ספרות התורה שבעל-פה, 1989 עמודים 116–130, באתר JSTOR
יהודה לביא בן-דוד, כרע רבץ, כל בו לענייני הכריעות והשתחויות בכל חלקי התורה, ירושלים ה'תשנ"ו עמודים תכ–תלג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
אליעזר סגל, ?Why Do Jews Sway When They Pray בתוך ?Why Didn’t I Learn This in Hebrew School ניו יורק 1999. (באנגלית)
ג'ון דוראן

ג'ון חאדר דוראן פלאסיו (בספרדית: Jhon Jader Durán Palacio; נולד ב-13 בדצמבר 2003 במדיין שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת קולומביה.
קריירת מועדונים

דוראן החל את הקריירה המקצוענית שלו באנביגאדו מליגת העל הקולומביאנית. הוא ערך 45 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-1 בינואר 2022 חתם דוראן בשיקגו פייר מה-MLS. ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד אינטר מיאמי במסגרת הליגה. ב-15 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לסינסינטי במסגרת הליגה.
קריירת מועדונים > אסטון וילה

ב-16 בינואר ב-2023 חתם דוראן באסטון וילה. ב-4 לפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג כשעלה כמחליף נגד לסטר סיטי בהפסד 4-2. ב-20 לאוגוסט 2023 כבש את השער הראשון שלו במדי אסטון וילה כמחליף נגד אברטון בניצחון 4-0. המשיך עם הכושר הטוב שב-31 לאוגוסט כבש את השער הראשון שלו בתחרות אירופאית כשכבש נגד היברניאן בניצחון 3-0 בקונפרנס ליג.
קריירת מועדונים > א-נסר

ב-31 בינואר 2025 חתם דוראן בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית

ב-24 בספטמבר 2022 ערך דוראן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה, בניצחון 4-1 על נבחרת גואטמלה במשחק ידידות.
ב-28 במרץ 2023 הבקיע את שערו הבכורה במדי הנבחרת בדקה ה-33 במסגרת משחק ידידות מול יפן  אותו כ-83 דקות.