stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשר לייב בריסק
חייו

נולד בירושלים בשנת 1872 לדוד ולרחל בריסק (נפטרה ד' אייר תרע"ב). מצד אביו התייחס לראשוני הפרושים שעלו לארץ בעליית תלמידי הגר"א, ומצד אמו התייחס למשפחת רבנים. סבו, הרב מאיר אניקשטר, היה ממונה (גזבר) כולל וילנה-זמושץ'-קורלנד (בן דוד מצד אמו הוא המחנך והעיתונאי יוסף לוריא). למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ולאחר מכן מצא את פרנסתו בדוחק כמגיה בבית הדפוס של ישראל ב"ק. בריסק היה בעל דחף גדול לעסוק בתיעוד ההיסטוריה היהודית, ובעיקר זו הירושלמית, ותכנן מספר מפעלים גדולים בעלי אופי ביבליוגרפי, אם כי בפועל לא זכה להשלים אף אחד מהם. בריסק היה עני מרוד כל ימיו וכתביו מלאים בתחינות אל הקורא שיואיל לקנות את ספריו ולהפיצם בין חבריו כדי לאפשר לו להמשיך במפעליו החשובים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס בריסק לעמליה, גדוד עבודה שהועסק בעבודות כפייה בעורף ובחזית. מלכתחילה היה אמור להישלח לאזור באר שבע - קרוב לחזית ובאזור ללא יהודים, אוהביו הצליחו להפעיל את קשריהם, והוא הושאר בירושלים והוטל עליו לעסוק בטאטוא רחובותיה של העיר. הוא מת ברעב בד' בכסלו תרע"ז (29 בנובמבר 1916) ונקבר בהר הזיתים תחת מצבה פשוטה ומינימליסטית. במהלך שנות השלטון הירדני נעקרה מצבת קברו.
לאחר איחודה של ירושלים, כאות הוקרה על פועלו הרב שאפשר את איתורם ושיקומם של אלפי קברים, נקבעה בידי החברה קדישא מצבה חדשה על קברו, המעלה על נס את פועלו. על מצבתו נכתב:
פ"נ איש רב פעלים, שיחו ישר ושיגו נאמן, רב חלקו בהנצחת הר הזיתים, לבו חם וער לדברים שבקדושה, ידע סבל ומכאוב רבים בחייו, בעל עט סופר מהיר. הר"ר אשר ליב בריסק בה"ר דוד ז"ל, בעמ"ח ספר "חלקת מחוקק" להנצחת בית העלמין הר הזיתים
יצירתו > חלקת מחוקק

המגנום אופוס של בריסק הייתה סדרת החוברות שהוציא בין השנים 1901–1909, שבה הוא מתעד את קברי הר הזיתים, תוך פירוט מיקום הקברים והעתקת נוסח המצבות. פעילותו קיבלה את הסכמתם הנלהבת של ראשי החברה קדישא האשכנזית, ובראשם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב זלמן בהר"ן, ושל הממונים הספרדים משה נבון ודוד אלקלעי.
בריסק הוא הראשון לעסוק בתיעוד שיטתי של בית הקברות בהר הזיתים (קדמו לו אברהם משה לונץ שהעתיק כמה עשרות מצבות ואריה ליב פרומקין שהעתיק מעל 300 מצבות, אך הם התמקדו בקברי רבנים ומנהיגים, בעוד בריסק תיעד את הכל).
בריסק חילק את שטחי בית הקברות לחלקים, רצועות וחלקות והתחיל להדפיס מ"החלקות היותר נושנות והמלאות קברים". לספרו הוסיף מידע שימושי כגון "מורה דרך" לסיוע פענוח נתוני הקברים. בסוף כל חוברת מסר נתונים מסכמים: מספר הקברים בעלי המצבות עם כיתוב, ללא כיתוב, ללא מצבה, קברי ילדים ומקומות שמורים וכן רשימה של רבני ירושלים ושנות כהונתם ורשימת "המחברים וספריהם" ולוח תיקונים והשמטות. הערות שונות נוספו בידי מרדכי שמעון וינברג. במספר מקומות ברחבי החוברות השונות מודיע בריסק כי בכוונתו להדפיס כרך נפרד בשם "ספר היחס" ובו דברי זיכרון ופרטים על הנקברים, על פי חומר שיישלח אליו, אולם ספר זה מעולם לא נדפס.
יצירתו > חלקת מחוקק > פירוט החוברות

(חוברת א' לא הודפסה)
חוברת ב' (תרס"א) - חלקה ז', הידועה בשם "קהל חסידים", על שם תלמידי ישיבת המקובלים בית אל הקבורים בחלקה זו. בקובץ זה הודפסו הסכמותיהם של ראשי החברה קדישא הספרדית והפרושים
(חוברת ג' לא הדפסה)
חוברת ד' (בריסק הקפיד במיוחד להבהיר לקורא את צורתה המדויקת של המצבה וכתבה, תוך דיוק על מסירת האיות, הקיצורים ומעברי השורות שבאפיטף, תיאור כל העיטורים הקליגרפיים וכן תבליטים ותחריטים (במגבלות טכנולוגיית הדפוס שהייתה זמינה לו).
בסמוך לטקסט המצבות, רשם בריסק הערות שונות - פיענוח ראשי תיבות, הבהרות לכיתובים או לתכנים לא ברורים, השלמות היסטוריות והערות על מצבות יוצאות דופן. בנוסף לכך, אצל אישים בעלי חשיבות היסטורית, הוסיף בריסק רשומות ביוגרפיות - לרוב, מספר שורות קצרות מפרי עטו, אך לעיתים הוא צוטט פסקאות שלמות מספרים כגון שם הגדולים, זכר צדיקים לברכה, תולדות גדולי ישראל וגאוני איטליה, שם הגדולים החדש. בחלקות של הפרושים, מופיע סעיף הערות שוליים בשם "מפנקס החברה" ובו הוסיף בריסק מידע המופיע בפנקס המשלים את המופיע על המצבה - כגון שמות וכינויים נוספים, מקצוע, ייחוס, תאריכי פטירה ונסיבותיה.
יחד עם הספר, שרטט בריסק מפה של הקברים שלא פורסמה, אלא נותרה בכתב יד ועברה לימים למשרדי החברה קדישא הראשית והכללית.
עם השנים נעשו החוברות לנדירות ביותר, ובשנת 1969, לאחר שהוברר ערכם הרב, נאספו החוברות ופורסמו מחדש בידי יעקב גליס מטעם מועצת בתי העלמין בירושלים.
בשנת 2009 הועלה מאגר ממוחשב לאתר החברה הגנאלוגית הישראלית המבוסס על פרטי הנפטרים המופיעים בספר חלקת מחוקק.
יצירתו > ספרים נוספים

דברי קהלת (תרס"ה, תרס"ט) - ספר עזר ביבליוגרפי "המקהיל דברי כל המחברים בספריהם למיניהם. שערי הספרים. הקדמות. הסכמות. ומתוך הספר העתק תוכן כל דברים נמרצים. ספורים שונים. וכל פנינים. גם העתק תוכן כל דברי המעתיקים. המגיהים. המחוקקים. גם מקומות ושנות הדפסת כל ספר". בהקדמה מספר בריסק כי בהיעדר כספים למסעות ברחבי העולם, הרי הוא מוגבל לספרים הנמצאים בירושלים, אולם קיווה כי ספריו יהוו "זריקת עידוד" לאחרים להמשיך את מפעלו ברחבי העולם. בפועל, בריסק הוציא רק שני כרכים - הראשון בשנת 1905, המקיף 55 ספרים שהודפסו בין השנים ה'רמ"ו-ה'של"ה (1486–1575), והשני בשנת 1909, שכולל 33 ספרים שהודפסו בין השנים ה'של"ו-ה'שנ"ד (1576–1594).
בריח התיכון (תרס"ה) היה אמור להיות, לפי תוכניתו של בריסק אינדקס של כלל "הספרים השונים ההמה אשר מכילים בקרבם דברי מחברים ועגינים שונים". בפועל, יצא לאור רק כרך אחד מהסדרה, ובו תוכן עשר השנים הראשונות של תורה מציון.
משלי בן דוד - ספר זה היה הראשון שכתב בריסק, והיחידי מפרי עטו שלו ולא מאסף של דברי אחרים. בכמה וכמה מקומות, בעיקר בהקדמות לספריו האחרים, הוא מעיד על רצונו לפרסמו, אך מצבו הכלכלי מעולם לא אפשר לו את הדבר. בריסק פרסם חלקים מהספר בתור חוברות ביידיש ובעברית בין השנים תרס"ט-תרע"ד. "גלייך ווערטלאך" (תרס"ט, ביידיש), "חכמות בחוץ (תר"ע), "חכם מה הוא אומר?" (תרע"א, בנושאי פסח), "לוח לשנת תרע"ב" (תרע"ב), "מטעמים"/"עולם לויפט גיכער קויפט" (תרע"ב, עברית ויידיש), "כמה מעלות טובות" (תרע"ג), "פלוידר זאק" (תרע"ד, יידיש), "שלשת אלפים משל" (תרע"ד).
יאהר צייט בוך/ויגוע וימת (תרס"ה/תרס"ו) שני ספרים אלו נכרכו ונדפסו יחד. הראשון הוא "רשימת כל הנפטרים, יחוסם ותולדותם, וימי פטירתם" של 52 משפחות יהודיות מהעיר ניוארק, וב"ויגוע וימת" אסף בריסק את הפסוקים המתייחסים למיתתם וקבורתם של אישי התנ"ך.
משפחתו

לילדיו קרא בשמות תנכיים מקוריים ובהם: קהלת, ציוני, עברי, צפנת פענח, אליפלט וחוריה, שנקראה על שם התקוות הגדולות שתלו בני היישוב במהפכת הטורקים הצעירים ובהשראת השם "חורי" המופיע בדברי הימים.
לקריאה נוספת

פנחס גרייבסקי, זיכרון לחובבים ראשונים ב, ירושלים, תשנ"ד, עמ' 122.
שרה ברנע "תולדות מיפוי בית הקברות היהודי בהר הזיתים", מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה" 5, ירושלים, עמ' 75–97.
הערות שוליים

1 2  כרטיס הקבר של אשר לייב בריסק, באתר  הר הזיתים
↑  נכללים בתוך: א"מ לונץ, "קברי ארץ הצבי", ירושלים א, עמ' 71-165"
↑  בכתב היד המקורי של תולדות חכמי ירושלים מועתקות המצבות בתור נספח בשם "שער הציון" בסוף הספר (כתב היד מצוי בספרייה הלאומית). בספר כפי שהובא לבית הדפוס לאחר עריכתו והשלמותיו של אליעזר ריבלין, פוזרו נוסחי המצבות בגוף הספר
↑  חוברת ו', עמ' 1
↑  המפה הוצגה לצופים בתוכנית "הר הזיתים - פולחן אז והיום" ששודרה בידי רשת בערוץ 2 ב20:00, 11 באוגוסט 1997
↑  ברומן ההיסטורי נוצות, מתאר חיים באר כיצד אביו של המספר "לא חס על ממונו ועל כוחותיו בחיפושיו אחרי המחברות, שהיו פזורות זו בכה וזו בכה ונחשבות יקרות המציאות, עד שעלה בידו להשיג את כולן". (מהדורת עם עובד-ידיעות ספרים 2005, עמ' 39)
↑  חלקת מחוקק
↑  לשם השוואה - בשנה שלאחר צאת הכרך השני, דיווח בית הספרים הלאומי על 32,151 ספרים באוספיו (דברי הימים ומסירת החשבונות המתייחסים לבית הספרים הכללי לבני ישראל מדרש אברבנאל וגנזי יוסף שבירושלים - מיום הוסדו בחדש אדר שנת תרנ"ב עד חדש שבט בשנת עת"ר., ירושלים, 1910, עמ' 11)
↑  בשנת ההדפסה המופיעה בשער הספר נפלה שגיאת דפוס, אך נכתב שם גם שהוא הודפס בשנת עלייתו לשלטון של מהמט החמישי
↑  בריח התיכון, הקדמה
↑  השנה המדויקת לא מצוינת בשער הספר
↑  הקדמה לדברי קהלת, כרך ב'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305598205171  LCCN: no2014058204  VIAF: 308246077   WorldCat (עם VIAF): 308246077
הסעודה האחרונה

ערך זה עוסק באירוע בחיי ישו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תיאור הסעודה האחרונה ב"בשורת רוזאנו", מן המאה ה-6.
"הסעודה האחרונה" (1439-1443) מאת פרה אנג'ליקו, פרסקו בכנסיית סן מרקו בפירנצה.
"הסעודה האחרונה" (1494–1497) מאת לאונרדו דה וינצ'י.
הסעודה האחרונה היא אירוע בחייו של ישו, המתואר בספרי הבשורה (האוונגליונים) של הברית החדשה. זהו אחד האירועים המרכזיים המיוחסים לחייו של ישו, ואירוע מכונן בנצרות, אשר שימש ומשמש השראה לטקסים נוצריים, לרעיונות תאולוגיים, לאגדות עממיות וליצירות אמנות.
"הסעודה האחרונה" נקראת כך כיוון שעל-פי הברית החדשה זוהי הפעם האחרונה שבה סעד ישו עם תלמידיו ("השליחים") לפני שנשפט בפני הסנהדרין ונצלב בידי פונטיוס פילאטוס. הסעודה מתוארת בכל ארבע הבשורות.
תיאור האירוע

על-פי המסופר, כאשר הגיע חג המצות, ביום בו זובחים את הפסח, שלח ישו שני שליחים (פטרוס ויוחנן) לאתר מקום ולהכין בו את ארוחת הפסח. הסעודה התקיימה בערב חג הפסח, ונכחו בה ישו ושנים-עשר תלמידיו. במהלך הסעודה, מבשר ישו לתלמידיו כי אחד מהם עומד להסגיר אותו ולהביא למותו. הוא לא מציין מיהו זה העתיד לבגוד בו, אך מזכיר את העובדה שהבוגד הוא השליח שטבל עמו (את הלחם) בקערה. עם זאת, התיאור בברית החדשה מצביע בפירוש על יהודה איש קריות כבוגד.
מסופר, כי במהלך הארוחה מברך ישו על היין, מצהיר כי היין הוא דמו ומורה לתלמידיו לשתות ממנו. לאחר מכן, באופן דומה, הוא בוצע את הלחם, מברך עליו, מצהיר כי הלחם הוא גופו, ומורה לתלמידיו לאכול ממנו. בסוף הסעודה אומר ישו "הלל", עוזב את המקום והולך עם השליחים לכיוון הר הזיתים.
בתיאור הסעודה מוזכרת אכילת הפסח, והכוונה היא ככל כנראה לקורבן הפסח שהיה נהוג להקריב ולאכול ממנו בליל חג הפסח, בימים בהם בית המקדש היה קיים. בקרב הקהל הרחב השתרש לעיתים זיהוי בין מנהגי סדר פסח לסעודה האחרונה.
קיימות מסורות נוצריות המצביעות על חדר הסעודה האחרונה שבהר ציון בירושלים כמקום שבו התרחשה הסעודה האחרונה. מסורת אחרת, של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, מצביעה על חדר מתחת לכנסיית סנט מרק בעיר העתיקה בירושלים – ביתה של מרים אמו של מרקוס המבשר - כמקום הסעודה האחרונה.
עיתוי הסעודה האחרונה

מקובל לחשוב כי הסעודה האחרונה התקיימה בליל הסדר. עם זאת, חוקרים רבים הצביעו על קושי בהנחה זו.
הקשר בין הסעודה האחרונה לבין חג הפסח מופיע בכל הבשורות. בכל הבשורות הסינופטיות מצוינת העובדה כי בערבו של אותו יום סעדו כולם ביחד, ביום הראשון של חג המצות. בבשורה על פי לוקאס נאמר:
ויבא יום המצות אשר יזבח־בו הפסח: וישלח את־פטרוס ואת־יוחנן לאמר לכו והכינו לנו את־הפסח ונאכלה.
תיאור מפורט יותר מופיע בבשורה על פי מתי:
ויהי בראשון לחג המצות ויגשו התלמידים אל־ישוע לאמר איפה נכין לך לאכל את־הפסח.
מרקוס ציין אף הוא את היום כיום הראשון של הפסח:
ויהי בחג המצות ביום הראשון אשר יזבח הפסח ויאמרו אליו תלמידיו איפה תחפץ לאכל את־הפסח ונלכה ונכין.
עם זאת, לאור גרסה המופיעה בבשורה על פי יוחנן נראה כי הסעודה התקיימה לפחות יום לפני הפסח:
ולפני חג הפסח [...] ויהי בסעודת הערב [...] ומן-המסבים לא־ידע איש על־מה דבר אליו כזאת. כי יש אשר חשבו כי־אמר אליו ישוע קנה־לנו צרכי החג או לתת לאביונים יען אשר כיס הכסף ביד יהודה
– העובדה שהכסף יועד לרכישת צורכי החג מסמנת שהסעודה התקיימה לפני ליל הסדר, יום לפניו לכל המאוחר.
בפרק י"ח (שם) נאמר: ”ויהי בבקר השכם ויוליכו את־ישוע מבית קיפא אל־בית המשפט והמה לא נכנסו שמה למען אשר לא־יטמאו כי אם־יאכלו את־הפסח” ובפרק י"ט (שם) כתוב: ”ויהי כשמע פילטוס את־הדבר הזה הוציא את־ישוע וישב על־כסא המשפט במקום הנקרא רצפה ובלשונם גבתא. והעת ערב פסח וכשעה הששית.” כלומר, משפטו של ישו התקיים בערב פסח, וזבח הפסח טרם נאכל. ולפיכך הסעודה התקיימה קודם לכן.
כך גם כתוב בחסרונות הש"ס במסכת סנהדרין ”והתניא בערב הפסח תלאוהו לישו והכרוז יוצא לפניו מ' יום קודם שהוא יוצא ליסקל על שכישף והסית והדיח את ישראל כל מי שיודע לו זכות יבא וילמד עליו ולא מצאו לו זכות ותלאוהו בערב הפסח.”, ואם תלו אותו בערב הפסח, הייתה הסעודה קודם לכן.
חיזוק להשערה כי הסעודה האחרונה לא הייתה סעודת החג ניתן למצוא אצל מרקוס בפרק י"ד ואצל מתי בפרק כ"ו: ”ויועצו יחדו לתפש את-ישוע בערמה ולהמיתו. ויאמרו אך-לא בחג פן-תהיה מהומה בעם” – כלומר הסעודה והתפיסה נעשו שניהם לפני ליל הסדר.
אחת ההצעות ליישב את הסתירה היא שישו נהג על פי לוח השנה במגילות קומראן ולכן חגג את הפסח מוקדם יותר.
טקס המיסה

סיפור הסעודה האחרונה משמש בסיס לאחד הסקרמנטים המרכזיים בנצרות - טקס המיסה. טקס המיסה נהוג בכל העדות והזרמים הנוצריים, ובמהלכו נעשה שחזור של הסעודה האחרונה - ראש הטקס מחלק יין ולחם למאמינים כביטוי לדמו ולגופו של ישו. היין והלחם המשמשים במיסה נועדו במיוחד לצורך זה, ועל כן הם מכונים "לחם הקודש" ו"יין הקודש".
השפעות בתרבות המערב

לפי אמונה עממית, גביע היין שאותו העביר ישו בין תלמידיו בסעודה האחרונה שימש גם לאיסוף דמו בשעת קבורתו. גביע זה מכונה הגביע הקדוש ומיוחסים לו כוחות על טבעיים. עלילות חיפוש "הגביע הקדוש" הן חלק חשוב מאגדות המלך ארתור.
אחד מציוריו המפורסמים של הצייר האיטלקי לאונרדו דה וינצ'י, מכונה הסעודה האחרונה, והוא מתאר את האירוע על-פי המסופר בברית החדשה.
תיאור האירוע בברית החדשה > הבשורה על-פי מתי

ויעשׂוּ התלמידים כאשׁר ציוום ישׁוּעַ ויּכינוּ את הפּסח. ויהי בערב ויּסב עם שׁנים העשׂר. וּבאָכְלם ויֹאמר: 'אמֵן אוֹמר אני לכם, אחד מכּם ימסרני.' ויתעצבוּ מאוֹד ויחלוּ אישׁ אישׁ לֵאמֹר לוֹ: 'האנוֹכי הוּא אדוֹני?' ויען ויֹאמר: 'האישׁ אשׁר טבל עִמי את ידוֹ בּקערה הוּא ימסרני. הן בּן האדם הלוֹך יֵלֵך כּכּתוּב עליו, ואוֹי לאישׁ אשׁר על ידוֹ יִמסר בּן האדם. טוֹב לאישׁ ההוּא שׁלא נוֹלד.' ויען יהוּדה המוֹסר אוֹתוֹ ויֹאמר: 'רבּי, האני הוּא?' ויֹאמר אליו: 'אתה אמרת.' ויהי בּאָכְלם ויקח ישׁוּעַ את הלחם ויברך ויפרוֹס ויתן לתלמידים ויֹאמר: 'קחוּ ואכלוּ, זה הוּא גוּפי.' ויקח את הכּוֹס ויברך ויתן להם ויֹאמר: 'שׁתוּ ממנה כֻּלְּכֶם, כּי זה הוּא דמי, דם הבּרית החדשׁה הנשׁפּך בעד רבּים לסלִיחת חטאים. ואני אוֹמר לכם: לא אשׁתה מעתה מפּרי הגפן הזה עד היוֹם ההוּא אשׁר אשׁתה אוֹתוֹ עִמכם והוּא חדשׁ בּמלכוּת אבי.' ויהי אחרי קָרְאם את ההלל ויצאוּ אל הר הזיתים.
תיאור האירוע בברית החדשה > הבשורה על-פי לוקס

ויהי כאשׁר הגיעה השׁעה ויסב הוּא וּשׁנים עשׂר השׁליחים אִתוֹ. ויֹאמֶר אליהם: 'נכסֹף נכספתי לאכֹל אִתכם את הַפסַח הַזה לִפְנֵי עֻנּוֹתִי. כי אוֹמֵר אֲנִי לָכֶם, לֹא אֹכַל אוֹתוֹ עוֹד עַד כי יִתְקַים במַלְכוּת הָאֱלֹהִים'. וַיִּקַּח אֶת הַכּוֹס וַיְבָרֵךְ וַיֹּאמֶר: 'קְחוּ אֹתָהּ וַחֲלֹקוּ, כִּי אֹמֵר אֲנִי לָכֶם שָׁתֹה לֹא אֶשְׁתֶּה מֵעַתָּה מִפְּרִי הַגָּפֶן עַד כִּי תָבוֹא מַלְכוּת הָאֱלֹהִים'. וַיִּקַּח אֶת הַלֶּחֶם וַיְבָרֶךְ וַיִּבְצַע וַיִּתֵּן לָהֶם וַיֹּאמַר: 'זֶה גוּפִי הַנִּתָּן בַּעַדְכֶם, זֹאת עֲשׂוּ לְזִכְרִי'. וְכֵן גַּם אֶת הַכּוֹס אַחַר הַסְּעוּדָה לֵאמֹר: 'זוֹ הַכּוֹס הִיא הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה בְּדָמִי הַנִּשְׁפָּךְ בַּעַדְכֶם. אַךְ הִנֵּה יַד הַמּוסֵר אוֹתִי אִתִּי עַל הַשֻּׁלְחָן. כִּי הֵן בֶּן הָאָדָם הֹלֵךְ כַּאֲשֶׁר נֶחֱרָץ עָלָיו אֲבָל אוֹי לָאִישׁ הַהוּא אֲשֶׁר עַל יָדוֹ יִמָּסַר.
לקריאה נוספת

אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 97–99, מסת"ב 978-965-566-137-8
הערות שוליים

↑  ד"ר זאב וילנאי, ירושלים בירת ישראל, העיר העתיקה וסביבתה, הוצאת אחיעבר-ירושלים, 1972 כרך ב' עמ' 23.
↑  לדוגמה אהרון לירון, הנצרות וארץ הקודש עמ' 55.
↑  דף מ"ג, עמוד א'.
↑  James Arthur Walther,‏ The Chronology of Passion Week,‏ Journal of Biblical Literature, כרך 77, חוברת 2 (יוני 1958).
| חייו, מותו, ותחייתו של ישו |
| --- | --- | --- |
| ילדותו | הבשורה למרים • הביקור • הולדת ישו • סגידת הרועים • שלושת האמגושים • הבריחה למצרים • טבח החפים מפשע • ישו בין המורים |  |
| בגרותו | טבילת ישו • פיתויו של ישו • החתונה בקנה • הדרשה על ההר • הדרשה על המישור  • השומרוני הטוב • ההשתנות |  |
| השבוע הקדוש | הכניסה לירושלים • הסעודה האחרונה • הייסורים בגן • מאסרו של ישו • חקירת ישו בידי הסנהדרין • משפטו של ישו בפני פונטיוס פילאטוס • צליבת ישו |  |
| תחייתו | קבורת ישו • תחיית ישו • נס הדגים השני וההבטחה לפטרוס • הפגישה באמאוס • העלייה השמיימה • הביאה השנייה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555491105171  BNE: XX533838  BnF: cb11978846r (data)  GND: 4361798-0  LCCN: sh85074830  VIAF: 210964187   WorldCat (עם VIAF): 210964187
עיונים שלא בעיתם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרידריך ניטשה
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  אוסופת מאמרים
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1873–1876
 סדרה
 ספר קודם:  הולדת הטרגדיה 
 הספר הבא:  אנושי, אנושי מדי 
 
עיונים שלא בעיתם או עיונים שלא בזמנם (במקור בגרמנית: Unzeitgemässe Betrachtungen; מתורגם לאנגלית: Untimely Meditations או Unfashionable Observations או Thoughts Out of Season) הוא חיבור פילוסופי המורכב מארבעה מאמרים של הפילוסוף פרידריך ניטשה, שנכתבו בין השנים 1873–1876. ארבעת המאמרים נוגעים למצבה המודרני של התרבות המערבית, ובייחוד לתרבות הגרמנית. מאמר חמישי, שפורסם לאחר מותו, זכה לכותרת "אנו הפילולוגים" (Wir Philologen). במאמרים המופיעים בקובץ ניטשה החל לדון במגבלות הידע האנושי, ומשלב את תובנתיו המוקדמות שעלו בספרו הראשון הולדת הטרגדיה עם סגנונו הפולמוסי הבוגר יותר.
תולדות הפרסום

במחברותיו של ניטשה נמצאות תוכניות רבות ושונות לסדרת המאמרים, רובן מציגות בסך הכל שלוש עשרה מאמרים. הכותרות והנושאים משתנים עם כל ערך, ופרויקט אמור היה להימשך כשש שנים (חיבור אחד בכל חצי שנה). מתווה שכתב בסתיו 1873 כלל את הנושאים הבאים:
הפיליסטר התרבותי
היסטוריה
הפילוסוף
המלומד
אמנות
הסקולאר
דת
אומת מלחמת המדינה
העיתונות
מדעי הטבע
חברה עממית
מסחר
שפה
ניטשה נטש את הפרויקט לאחר שסיים ארבעה מאמרים בלבד, ונראה כי הוא מאבד עניין לאחר פרסום השלישי.
המאמרים > דוד שטראוס: המתוודה והסופר

"דוד שטראוס: המתוודה והסופר" (David Strauss: der Bekenner und der Schriftsteller) משנת 1873 מבקר בחריפות את ספרו האחרון של התאולוג וההגליאן השמאלי, דוד שטראוס, שפורסם בשנת 1872 "האמונה הישנה והחדשה: וידוי" (Der alte und der neue Glaube: Ein Bekenntniss). ניטשה רואה בחיבור דוגמה למחשבה הגרמנית האופיינית לתקופתו. הוא מצייר את "האמונה החדשה" שמציג שטראוס - מנגנון אוניברסלי שנקבע מדעית המבוסס על התקדמות ההיסטוריה - כקריאה וולגרית של ההיסטוריה בשירות תרבות מנוונת (דקדנסית). הפולמוס של ניטשה מופנה כנגד מה שנראה עבורו כמקרה מיצג של פליסטיניזם ושל פסודו-תרבות.
המאמרים > כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים

"כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים" (Vom Nutzen und Nachteil der Historie für das Leben) משנת 1874 מציע חלופה להשקפה הרווחת של צבירת הידע ההיסטורי כמטרה כשלעצמה. ניטשה מציע דרך חלופית לקריאת ההיסטוריה, כזו שבה החיים הופכים למוקד העיניים, וגורס כי גישה זו עשויה לשפר את "בריאותה" של החברה. החיבור גם תוקף את המימרות הבסיסיות של ההומניזם הקלאסי. במאמר זה ניטשה תוקף הן את ההיסטוריציזם של האדם (הרעיון שהאדם נוצר באמצעות ההיסטוריה) והן את הרעיון שאפשר לקבל מושג אובייקטיבי של האדם, שכן היבט מרכזי של האדם שוכן בסובייקטיביות שלו.
בפתח־הדבר של המסה ניטשה מתייחס לכותרת "עיונים שלא בעיתם" ולמטרת החיבור הנוכחי:
גם עיון זה הוא בגדר שלא־בעיתו, כי משהו, שזמננו בצד מתגאה בו, אני מנסה הפעם לראותו כהיזק, כמומו וליקויו של הזמן, כי אני אף סבור שכולנו חולים בקדחת היסטורית מאַכלת, ולפחות חובה עלינו להכיר בכך שזו מחלה בנו.  [...] ואם כידוע לכל, כל גידול־יתר של מידה־טובה – והחוש ההיסטורי של זמננו נראה לי כהיפרטרופיה כזאת – עלול ליהפך לו, לכל עם, לרועץ לא פחות מאשר גידול־יתר של מום: אנא, יניחו לי הפעם בעשייתי זו. ולמען הצדקתי, אין לעבור בשתיקה גם על כך, שהניסיונות ההם, שעוררו בי את ההרגשות המענות האלו, ברובם לא נטלתי אותם אלא מתוך עצמי, ואם מבחוץ, הרי רק לשם השוואה, ואם כבן תקופתנו זו הגעתי לנסיונות שהם במידה רבה כל כך "שלא־בעיתם", הרי זה בעטייה של העובדה שאני חניכם של עידנים עתיקם יותר ובראש וראשונה של העידן היווני. אולם את זאת לכל הפחות רשאי אני לומר בזכותי ולו רק מצד מלאכתי, כבלשן קלאסי: כי לא אדע ידוֹע מה טעם בכלל יהא כיום הזה לכל בלשנות קלאסית אם לא שתפעל בו שלא בעיתה, משמע נגד העת שלנו, ומתוך כך על העת שלנו, וכמקווה, לטובת עת שתבוא.
המקור בגרמנית
Unzeitgemäß ist auch diese Betrachtung, weil ich etwas, worauf die Zeit mit Recht stolz ist, ihre historische Bildung, hier einmal als Schaden, Gebreste und Mangel der Zeit zu verstehen versuche, weil ich sogar glaube, daß wir alle an einem verzehrenden historischen Fieber leiden und mindestens erkennen sollten, daß wir daran leiden. Wenn aber Goethe mit gutem Rechte gesagt hat, daß wir mit unseren Tugenden zugleich auch unsere Fehler anbauen, und wenn, wie jedermann weiß, eine hypertrophische Tugend – wie sie mir der historische Sinn unserer Zeit zu sein scheint – so gut zum Verderben eines Volkes werden kann wie ein hypertrophisches Laster: so mag man mich nur einmal gewähren lassen. Auch soll zu meiner Entlastung nicht verschwiegen werden, daß ich die Erfahrungen, die mir jene quälenden Empfindungen erregten, meistens aus mir selbst und nur zur Vergleichung aus anderen entnommen habe, und daß ich nur, sofern ich Zögling älterer Zeiten, zumal der griechischen bin, über mich als ein Kind dieser jetzigen Zeit zu so unzeitgemäßen Erfahrungen komme. So viel muß ich mir aber selbst von Berufs wegen als klassischer Philologe zugestehen dürfen: denn ich wüßte nicht, was die klassische Philologie in unserer Zeit für einen Sinn hätte, wenn nicht den, in ihr unzeitgemäß – das heißt gegen die Zeit und dadurch auf die Zeit und hoffentlich zugunsten einer kommenden Zeit – zu wirken.
המאמרים > שופנהאואר כמחנך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
"שופנהאואר כמחנך" (Schopenhauer als Erzieher) משנת 1874, מתאר כיצד הגאונות הפילוסופית של שופנהאואר עשויה להביא לתחייה של התרבות הגרמנית.[דרוש מקור] ניטשה מקדיש תשומת לב מיוחדת לאינדיבידואליזם, ליושר ולעמידה האיתנה של שופנהאואר, כמו גם לעליזותו, למרות הפסימיות של שופנהאואר (ראו: מחלוקת הפסימיזם).
הפילוסוף ולטר קאופמן, חוקרו ומתרגמו של ניטשה לאנגלית, טען כי "שופנהאואר כמחנך" מכיל את תמצית הפילוסופיה הניטשאנית המוקדמת.
המאמרים > ריכרד וגנר בביירוית

"ריכרד וגנר בביירוית" (Richard Wagner in Bayreuth) משנת 1876, חוקר את המוזיקה, הדרמה והאישיות של ריכרד וגנר באופן פחות מחמיא מבעבר. הטיוטה המקורית הייתה למעשה ביקורתית יותר מהגרסה הסופית. הרקע לחיבור הוא כישלון תוכניותיו של וגנר לקיים את פסטיבל ביירוית ב-1874, והגרסה הראשונה של החיבור דנה בנסיבות האפשריות לכישלון. ניטשה שקל לא לפרסם אותו בגלל עמדותיו המשתנות כלפי וגנר ואמנותו. הוא שוכנע לשרטט מחדש את המאמר על ידי חברו, הנלהב וגנריאן פיטר גאסט, שעזר לו להכין גרסה פחות שנויה במחלוקת.
כתיבתו הפולמוסית כנגד וגנר התבטאה בהמשך בחיבורו אנושי, אנושי מדי, פרשת וגנר ו-ניטשה נגד וגנר.
לקריאות נוספות > תרגומים לעברית

כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים, ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1968.
"שופנהאואר כמחנך", בתוך: מסות על חינוך לתרבות, ירושלים: הוצאת מאגנס, מגרמנית יעקב גולומב, 1988.
לקריאות נוספות > תרגומים לאנגלית

Friedrich Nietzsche, tr. Richard T. Grey, Unfashionable Observations, Stanford, 1995 מסת"ב 0-8047-3403-8
Friedrich Nietzsche, tr. Anthony M. Ludovici, Thoughts Out Of Season, Edinburgh: The Edinburgh Press, 1909
לקריאות נוספות > תרגומים לאנגלית > ספרות משנית

ג'ורג'ו אגמבן, "בן הזמן",  תרגום מאיטלקית: מאיה קציר, מפתח, 2010
Barbara Neymeyr: Kommentar zu Nietzsches Unzeitgemässen Betrachtungen. I. David Strauss der Bekenner und der Schriftsteller. II. Vom Nutzen und Nachtheil der Historie für das Leben (= Historischer und kritischer Kommentar zu Friedrich Nietzsches Werken. Bd. 1/2). De Gruyter, Berlin/Boston 2020, ISBN 978-3-11-028682-3
Schaberg, William H. (1995). The Nietzsche Canon: A Publication History and Bibliography. Chicago: University of Chicago Press. p. 281. ISBN 0-226-73575-3.
הערות שוליים

↑  Schaberg, William H. (1995). The Nietzsche Canon: A Publication History and Bibliography. Chicago: University of Chicago Press, pp.31-2
↑  ולטר קאופמן, ניטשה: פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט, 1982, עמ' 147
↑  Schaberg, William H. (1995). The Nietzsche Canon: A Publication History and Bibliography. Chicago: University of Chicago Press. p.406
| פרידריך ניטשה |
| --- | --- | --- |
| כתביו | חמש הקדמות לחמישה ספרים שלא נכתבו (על הפאתוס של האמת; על עתיד מוסדות החינוך שלנו; המדינה היוונית; היחס בין הפילוסופיה השופנהארית לתרבות הגרמנית; התחרות ההומרית) • הולדת הטרגדיה • על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי • פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים • ראיית העולם הדיוניסית • עיונים שלא בעיתם (דוד שטראוס: המתוודה והסופר; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים; שופנהאור כמחנך; ריכרד וגנר בביירוית) • אנושי, אנושי מדי • דמדומי שחר • המדע העליז • כה אמר זרתוסטרא • מעבר לטוב ולרוע • לגנאלוגיה של המוסר  • פרשת וגנר • אנטיכריסט • שקיעת האלילים • ניטשה נגד וגנר • הנה האיש • הרצון לעוצמה |  |
| מושגים בהגותו | אלוהים מת • החזרה המתמדת • על-אדם • האדם האחרון • מוסר אדונים ומוסר עבדים • פרספקטיביזם • אהבת הגורל • החיוב הניטשיאני  • הטשאנדלה • רסנטימנט • הרצון לעוצמה • מה שלא הורג אותי מחשל אותי |  |
| יצירות אחרות | רשימת יצירות מוזיקליות מאת פרידריך ניטשה • דיתירמבים דיוניסיים • אידיליות ממסינה |  |
| אישים קשורים | אליזבת פרסטר-ניטשה • לו אנדריאס-סלומה • פאול ריי • גאורג ברנדס • יעקב בורקהרדט |  |
| נושאים קשורים | ארכיון ניטשה • כשניטשה בכה • אחותי ואני • הפרס הבין-לאומי על שם פרידריך ניטשה • ניטשה והציונות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12127567c (data)  GND: 4433202-6  VIAF: 204611042   WorldCat (עם VIAF): 204611042 
דוד שטראוס
טיוטת הפרק הראשון למאמר
שופנהאואר מאת וילהלם בוש
ה"פסטשפילהאוס"
סבובודני

סבובודני (ברוסית: Свобо́дный) היא עיר במחוז אמור שברוסיה, הממוקמת על גדת נהר הזיה, כ-167 קילומטרים (104 מיל) מצפון לבלאגובשצ'נסק (המרכז המנהלי של המחוז). נכון לשנת 2010, מתגוררים בעיר כ-59,000 תושבים (זאת לעומת 64,000 ב-2002 ו-80,000 ב-1989).