stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בתומי
כלכלה

כלכלתה של בתומי מבוססת בעיקרה על תנועת היצוא בנמלה, שהוא נמל מודרני ועמוק. רובו של היצוא הוא נפט המיובא מבאקו בשני צינורות, אחד לנפט גולמי ואחד לנפט מזוקק. חלק מהנפט הגולמי מזוקק בבתומי עצמה. מסילת הברזל העוברת מבאקו לרוחב עבר הקווקז עד לבתומי, מביא לנמל עצים, מנגן, משי גלמי, פירות, צמר, כותנה וזרעוני שמנים.
התעשייה בבתומי כוללת תעשיית נפט (בתי זיקוק), מכונות (מכונות לתעשיית התה, לבניית ספינות), תיקון ספינות, תיקון קטרים וקורנות רכבת, תעשיית מזון, תעשיית מנורות וציוד אלקטרוני. התעשייה הקלה כוללת אריזת תה הגדל סמוך לבתומי מחוות התה שהיו מהגדולות בברית המועצות, עיבוד טבק ועוד.
דמוגרפיה

בתומי מאכלסת בתוכה תושבים מכל הדתות החיות בגאורגיה. יש בה קתולים, גאורגים אורתודוקסים, אפוסטולים, מוסלמים ויהודים. וכן מיעוט ארמני. מרבית האוכלוסייה משתייכת לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
התפלגות האתנית של האוכלוסייה בשנת 1989 הייתה:
גאורגים 65.9%
רוסים 15.4%
ארמנים 9.8%
אוקראינים 2.9%
יוונים 2.0%
אחרים 4.0%
יהודי בתומי

הקהילה היהודית בבתומי נוסדה בשנת 1878, עם הגעת האימפריה הרוסית ובשנת 1879 התגוררו בבתומי 1,179 יהודים. בשנת 1889 גורשו מרבית התושבים היהודיים של בתומי, מאחר שהיו חסרי זכות-ישיבה במקום. לאחר גירוש זה נותרו, על פי המקורות הרשמיים, 31 משפחות. מקורות בלתי רשמיים ציינו כ-100 משפחות יהודיות. מספר היהודים בבתומי חזר וגדל במהירות, ובשנת 1897, כבר ישבו בה 1,179 יהודים.
עד היום אחד מבתי הזיקוק בעיר נמצא בבעלות משפחת רוטשילד במסגרת חברה של בעלי הון יהודיים מרוסיה. בשנת 1923 התגוררו בבתומי 3,700 יהודים כשהם מהווים 6.1% מאוכלוסיית בתומי; בשנת 1926 2,954 יהודים, שהם 4.5% מהאוכלוסייה הכללית, בכללם 1,917 יהודים אשכנזים; בשנת 1939 1,778 יהודים; בשנת 1959 1,139 יהודים; בשנת 1970 התגוררו בבתומי 1,334 יהודים, ביניהם 398 יהודים מקומיים, 16 קרימצ'קים, ושנים מיהודי ההרים; בשנת 1979 התגוררו 917 יהודים שביניהם 77 יהודים מקומיים.
בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה גדלה השפעת הציונות בבתומי. יצא לאור עיתון יהודי חדש "קול היהודי". בשנת 1922 סגרו השלטונות הסובייטים בית כנסת. ובשנת 1924 פתחו יהודים מקומיים את בית הכנסת והגנו על המבנה. בשנים 1920-1940 גם התקיימה ישיבה בלתי לגלית. בשנים 1922-1928 שימש כרב העיר, נחום שמריהו ששונקין. במהלך השנים 1925-1929 הוקמו ארבעה בתי ספר יהודיים. ובסוף שנות ה-30 נסגר בית הכנסת. באמצע שנות ה-40 היו בעיר לפחות שני מבנים של בתי כנסת לשעבר. זה שנסגר בשנות ה-30 הפך לאולם ספורט והשני שהיה בבניין קטן שנבנה בראשית שנות ה-30 ושכן ברחוב ה-9 במרס חזר לשמש כבית כנסת לאחר שהקהילה היהודית במקום התארגנה ונרשמה כחוק, בשנת 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה. בית כנסת זה המשיך לפעול עד 1958 לפחות. בשנות ה-80 חל חידוש החיים היהודיים בעיר. ביוזמתו של אמיל קרופניק (נולד בשנת 1936) ואחותו. הם יסדו, בשנת 1989, סניף של התאחדות הקשר הגאורגי-ישראלי בראשות קרופניק, שהיה מטרייה לפעילות של הקהילה היהודית בבתומי. קרופניק עצמו החל לארגן אירועים חברתיים עבור יהודי בתומי. עם היבחרו של אסלן אבשידזה, בשנת 1991, לראשות אג'ריה, נקראו מנהיגי המעוטים האתניים במחוז לפגישה עמו. קרופניק, כראש הקהילה היהודית במקום ביקש בפגישה זו את פתיחת בית הכנסת היהודי בבתומי. בית הכנסת עצמו, שנבנה בשנים 1900-1904, נפתח באותה שנה. בסוף שנות השמונים עלו רוב יהודי בתומי לישראל, ארצות הברית ומדינות אחרות. בשנת 2001 היו בבתומי פחות ממאה יהודים.
אתרים

בתומי מצטיינת בצמחייה תת-טרופית ססגונית, במעיינות חמים ומעונות היער שבסביבתה. העיר משמשת כעיר קיט ועיר מרפא. העיר כוללת בתי ספר למקצועות טכניים ובכללם בית ספר לספנות. בין יתר האתרים בעיר:
הגנים הבוטני בבתומי - (ბათუმის ბოტანიკური ბაღი) גן בוטני שנוסד על ידי פרופ' קרסנוב, אחיו של גנרל פיוטר קרסנוב, כולל בתוכו 3,270 עצים מ-114 זנים
המוזיאון הממלכתי של אג'ריה - כולל מוצגים מהתקופה היוונית של בתומי ביניהם: כתר מלכות קולכי וכדים מזהב וכסף
מסגד אורתה ג'מה
הדולפינריום של בתומי - הוא אקווריום הכולל 100 סוגי דגים ביניהם דולפין ים תיכוני
קרקס
מצודת גוניו - 10 ק"מ מבתומי
אזור נופש ישן על חוף הים
האוניברסיטה הטכנולוגית של בתומי - כולל מתקני שעשועים הנמצאים על מבני האוניברסיטה
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי בתומי, הנמצא במרחק של 2 קילומטרים דרומית לעיר.
ערים תאומות

ארצות הברית סוואנה, ג'ורג'יה, ארצות הברית
ארמניה ונדזור, ארמניה (16 בנובמבר 2006)
טורקיה טרבזון, טורקיה (20 באפריל 2000)
יוון פיראוס, יוון (1 במרץ 1996)
איטליה בארי, איטליה (מ־1987)
רוסיה קיסלובודסק, סטברופול, רוסיה(25 באוקטובר 1997)
בולגריה בלגואבגרד, בולגריה
ישראל אשדוד, ישראל (מ־2011)
ישראל נתניה, ישראל (מ־2018)
ספורט

קבוצת הכדורגל של העיר דינאמו בתומי, המשחקת בליגת העל הגאורגית, זכתה בגביע גאורגיה בשנת 1998, לאחר שהשתתפה בגמר גביע גאורגיה בשנים: 1993, 1995, 1996, 1997.
קבוצת הכדורסל של העיר באסקו בתומי, המשחקת בליגת העל הגאורגית בכדורסל, זכתה באליפות גאורגיה בשנים: 1999, 2000, 2001, 2002, 2004.
גלריה

פסל עלי ונינו, הוצב ב-2010
עלי ונינו - סמל האהבה
מלון הילטון בעיר
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה עברית, ערך בטומי, כרך 4, עמ' 211-212.
הערות שוליים

↑  מתאריך 14 בספטמבר 2007
↑  Circle, Population - National Statistics Office of Georgia, www.geostat.ge (באנגלית)
↑  "Батум"
1 2 3 4 5  על פי אתר עיריית בתומי
| נפות אג'ריה |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת כובולתי • נפת כדה • נפת חלבצ'אורי • נפת שואחבי • נפת חולו |  |
| עיר במעמד נפה | בתומי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566848005171  BnF: cb162003036 (data)  GND: 4303592-9  LCCN: n81071595  MusicBrainz: e95abe3d-0f73-42b8-a023-5307cd71ca23  NARA: 10045730  NKC: ge433673  SUDOC: 166983675  TDVİA: batum  VIAF: 159456622   WorldCat (עם VIAF): 159456622 
רשויות נמל בתומי בלילה
בתומי בסביבות שנת 1911
נמל בתומי בסוף המאה התשע עשרה
בולים של עצי אלווי (ממשפחת השושניים) מ"בטומסקייה פוצ'טה" ("БАТУМСКАЯ ПОЧТА")
שקיעה בבתומי. נמל בתומי
נמל בתומי, ציור של פירוסמני, שמן על קרטון,
תחילת המאה ה-20
בית הכנסת בתומי
אוניברסיטת בתומי

בתומי
גדוד מגיני השפה

כרזה של גדוד מגיני השפה כנגד עברית קלוקלת שמקורה מהקולנוע, 1930
"גדוד מגיני השפה" (בזמנו אוית השם בכתיב חסר: גדוד מגני השפה) היה ארגון שפעל בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית בין השנים 1923–1936 למען טהרנות לשונית ביישוב, כלומר, למען השלטת השפה העברית.
רקע היסטורי

עד לשנת 1908 הייתה העברית שפת ההוראה ברוב מוסדות החינוך היהודים החילוניים בארץ ישראל. בשנת 1913 נפוצו ביישוב שמועות שהנהלת הטכניון, שאמור היה להיפתח בחיפה, החליטה להנהיג בו את הגרמנית כשפת הוראה ראשית. כתגובה, החליטו בוגרי המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה לשלוח תזכיר בשם כל תלמידי בתי הספר התיכוניים בארץ, שבו מחו נגד קיפוח השפה העברית ונגד הנהגת הגרמנית כשפת הוראה בבית הספר הגבוה הראשון בארץ. כאשר הוחלט, למרות המחאה, שגרמנית תהיה שפת ההוראה בטכניון, שכנעו בוגרי המחזור הראשון של "הרצליה" את תלמידי סמינר המורים של "חברת עזרה" (ששלטה גם בהנהלת הטכניון), לפתוח בשביתה בגלל קיפוח העברית בסמינר. אין פלא אם כך, שגם מייסדי "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" באו מקרב תלמידי הגימנסיה העברית "הרצליה".
בשנת 1922, בכנס של חובבי השפה העברית, הלל הרשושנים הקים בבוקובינה, שברומניה, את "גדוד מגיני השפה", שנאבק בקנאות למען השפה העברית והפצתה בקרב היהודים.
"גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" נוסד בשבוע שבין ד' לי"א באייר תרפ"ג 27 באפריל 1923, בשלהי תקופת העלייה השלישית. נוכח המאבק על שפת ההוראה, ורצונם של מספר פלגים ביישוב לחזור לשפת היידיש, הייתה הרגשה כי מעמדה של העברית כשפת דיבור יום-יומית נפגע. עובדה זו הובילה קבוצה מתלמידי הגימנסיה "הרצליה", בסיוע מוריהם, לנסות ולהשליט את הלשון העברית בכול תחומי החיים. תלמידי הגימנסיה המתייצבים בראש המאבק הקימו את "גדוד מגיני השפה", ודרכו ניהלו את המאבק באמצעים תקיפים ובמטרה לשכנע את הציבור לדבר בעברית. המבנה של "גדוד מגיני השפה" היה מחולק לפלוגות בדומה ליחידה צבאית: פלוגת תעמולה, פלוגת הפצה, פלוגת הגנה ועוד.
מאחורי היוזמה להקמת "גדוד מגיני השפה" והאחראי על ארגון תלמידי הגימנסיה לפעולות עמד בוגר הגימנסיה הרצל בן-ארי (בנו של המחנך העברי הרפורמטור והעסקן הציוני יהודה ליב ברגר), שריכז את תלמידי הגימנסיה, ואליהם צירף גם מספר תלמידות מהסמינר ע"ש לוינסקי, תלמידים מבית הספר למסחר וקבוצת פועלים ופקידים. בי"ח בסיון קרא בן ארי לאספה באחד מאולמי בית הספר לבנות שבה נכחו 15 ל-20 מתלמידי הגימנסיה, ובה העלה את שאלת מצב השפה. באותו מעמד הציע הרצל בן ארי לייסד גוף שילחם בזלזול בשפה העברית. תוכניתו של בן ארי התקבלה במלואה, ובאסיפה נבחרה הנהלה מצומצמת לגוף החדש, שטרם נקרא בשם, שכללה מלבדו את החברים צבי נשרי, ליפא לויתן, עזרא דנין, אהרן חטר-ישי. הקמתו של הגדוד התקבלה בהתלהבות על ידי טובי הסופרים בתל אביב וגם על ידי מורי הגימנסיה, ועד מהרה הצטרפו אליו עשרות צעירים וצעירות מהעיר.
תוכנית הפעולה של "גדוד מגיני השפה"

תוכנית העבודה של "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" שנתקבלה באספה הכללית המייסדת נחלקת לשלושה סעיפים ראשיים: הפצת השפה, תעמולה בעד השימוש בשפה ועמידה על המשמר בפני הזלזול בשפה. בשביל להוציא את התוכנית לפועל הגדוד פעל באמצעים הבאים:
הפצת השפה – לשם כך הוקמה על ידי חברי הגדוד מחלקת מורים, שעמדה לשירות קבוצות קטנות של 6–12 איש אשר פנו לגדוד בבקשה ללמדם עברית. שירות זה ניתן חינם, ובמשך הזמן למדו במערכת זו כמאה איש את השפה. כמו כן, מחלקה של ספרנים עזרה בכל יום באופן קבוע בספריות של הסתדרות העובדים העבריים, בספריית ברזילי ובאוהל הקריאה שעל שפת הים. בנוסף ארגן הגדוד נשפים עממיים-ספרותיים-נגינתיים במחירים זולים על מנת לאפשר לקהל הרחב להיחשף לשפה. התקיימו שלושה נשפים מסוג זה, אשר משכו אליהם קהל רב.
תעמולה בעד השפה – כרוזים אשר נשאו את הסיסמאות "יהודי דבר עברית!", "פרוד לשונות – פרוד לבבות", "שפה אחת – נפש אחת" ו-"עברי דבר עברית!" חולקו בהתמדה בקרב קהל דובר לועזית ברחובות והודבקו בכל המקומות הנראים לעין. מודעות ניאון וחשמל הופיעו בלילות ברחוב הרצל, כולן נושאות כרזות תעמולה בעד השפה. בנוסף, ארגן הגדוד שתי הרצאות פומביות אשר הבהירו את ערך השימוש בשפה העברית, שתי ההרצאות משכו אליהן קהל רב. הנהלת מחלקת התעמולה בגדוד אף פנתה אל סופרים בישראל ומחוצה לה, בבקשה לפרסם בעיתונות היומית והשבועית מאמרי תעמולה בעד השימוש בשפה. כמו כן, הוצא עיתון של הגדוד שבו הודגש ערך השימוש בשפה, יחד עם מדור שיועד לספרות ולתנועות הנוער.
עמידה על המשמר בפני הזלזול בשפה – חברי הגדוד שהיו נוכחים באסיפות השונות לא הרשו לדבר בשפה זרה מעל הבמה. כמו כן, מחלקה מיוחדת בתוך חברי הגדוד עברה ברחובות תל אביב, תיקנה את כל השלטים שנכתבו בשגיאות כתיב והדביקה שלטים עבריים במקום שלטים שנכתבו ביידיש וברוסית.
פעולות "גדוד מגיני השפה"

פעולתו הראשונה של הגדוד הייתה בליל שישי י"א באייר, אז עבר הגדוד בפעם הראשונה בחוצות תל אביב כשחבריו שרים שירים עבריים ובהם השיר "יהודי דבר עברית!". כל זאת בתור מחאה ל"בבל-הלשונות" ולשירה הלועזית הבולעים את צליל העברית בחוצות העיר העברית הראשונה. השירה ברחובות מידי ליל שישי וחלוקת כרזות ופתקאות תעמולה היוו פעולות הכנה לחברים להמשך פעילות רחבה של הגדוד על פי התוכניות שנקבעו באספה הכללית. אנשי הגדוד גם פעלו נגד תושבים ונהגים שזילזלו בשפה בדיבורים לא נאותים, כדוגמת כרוז שהופץ בתל אביב נגד נהגים אלה:
עברי! הנהגים מזלזלים בשפה בפרהסיה [...] הגיע הזמן לשים קץ לזלזול בשפה [...] בהיכנסך למרכבה ולאוטו פנה לנהג אך ורק בעברית! אל תענה לנהג אם שפה אחרת בפיו! [...] והיה והנ"ל יענך בחוצפה, רשום את מספרו והודע זאת למוסדות האחראים שלנו! [...]
גם מהנהלת העיר תל אביב לא חסך "הגדוד" את ביקורתו. באחד המכתבים של הגדוד לעירייה נאמר:
נתכבד לעורר בזה את תשומת לבכם על העובדה המחפירה שרוב השלטים בעירנו, או כתובים עברית שבורה ורצוצה, או שאין בעלי השלטים מקציעים די מקום לשפה העברית [...] על עיריתנו לשים לב לתקלה ציבורית זו ולהשתדל לתקנה על ידי זה שבעלי השלטים ישימו לב שחוץ מהברק החיצוני יהיה לשלט גם תוכן נאות [...] באופן שכל הבא לבקש רישיון לשלט, לא יקבלו אלא אם הובא תוכן השלט למשרד "גדוד מגיני השפה" לשם ביקורת [...]
עיריית תל אביב-יפו קיבלה את דרישת גדוד מגיני השפה לצנזר קטעים ביידיש מסרט קולנוע שהוצג בקולנוע מוגרבי.
עימות אחר של גדוד מגיני השפה התרחש כאשר המשורר חיים נחמן ביאליק נתבע לדין על ידי חבר הגדוד. ביאליק אמר לצעיר (שהעיר לו על כך שהוא מדבר יידיש בתל אביב) שילך לעזאזל, וזוכה במשפט.
חברי הגדוד לא בחלו גם בפעולות אלימות לקידום מטרותיהם, ולקחו חלק פעיל במלחמת השפות. בשנת 1914 הטילו גדוד מגיני השפה העברית פצצות סירחון לאולם בירושלים בו הוצגה האופרטה "שולמית" של אברהם גולדפדן, ולעיתים קרובות ביצעו פעולות מחאה אלימות, כולל יידוי אבנים, באולמות תיאטרון יידיש בישראל. הם פיזרו בכוח ערב התכנסות של כתב העת "אוריינט", כתב עת שפעל בארץ ישראל בשפה הגרמנית, והניחו פצצה במערכת כתב העת.. יעקב זרובבל תיאר את מלחמת השפות בשנות השלושים כך: "גרוע מהרדיפות הוא הפוגרום השיטתי, הפסיכולוגי והאידאולוגי, הנהוג על ידי החברה הרשמית כנגד הזכות לשימוש בלשון יידיש".
בתוך זמן קצר נוסדו סניפים נוספים ל"גדוד מגיני השפה" בירושלים (שם עמדו בראשו יוסף קלויזנר, נפתלי הרץ טורטשינר וחמדה בן-יהודה), בחיפה, בצפת, בראש פינה, ברחובות, בראשון לציון, בעקרון, ביבנאל ואפילו בחוץ לארץ. נוסף על ענייני הגדוד עסקו הפלוגות גם בעבודה תרבותית עברית כללית במושבה ובגדוד עצמו. לדוגמה, בסניף ביבנאל שבגליל העסיק ויכוח ממושך על שמו של הגדוד: "היו כאלה וביניהם גם מנהל בית הספר במושבה, שהציעו לשנות את השם. בין ההצעות השונות הציעו גם את השמות "מגיני השפה" ו-"גדוד חובבי השפה". באספה כללית של הסניף הוחלט להשאיר את השם שנקראים בו שאר הקיבוצים של הנוער בארץ, אשר גם לקחו על עצמם את תפקיד ההגנה על השפה. באופן זה, החליט הסניף להישאר בקשר עם שאר הגדודים בארץ וכך, ככל הנראה, נקבע סופית השם "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל". פעולות הגדוד נשמעו גם בגולה ועודדו קבוצות של נוער ציוני ללכת בעקבותיו. כך לדוגמה, התארגן סניף חוץ לארץ של הגדוד בעיר רדיץ שברומניה לעבודה משותפת להפצת הלשון העברית בקרב חוגי הנוער העברי. מקימי הסניף הצליחו לגייס כ-50 צעירים הדוברים ביניהם אך ורק עברית, למרות המכשולים של הסביבה, שהייתה זרה וראתה התנהגות זו כיוצאת דופן.
פעולות "גדוד מגיני השפה" > המנון "הגדוד"

"לגדוד מגיני השפה" אף היה המנון מיוחד שנכתב על ידי יוסף אוקסנברג ונקרא "המנון גדוד מגיני השפה":
ראו גם

מלחמת השפות
לקריאה נוספת

שמעון א. שור, גדוד מגיני השפה בארץ ישראל 1923–1936, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 2000.
אילן שחורי, חלום שהפך לכרך, תל אביב: אביבים, 1990.
כמו הנביאים הקנאים לשם, נאמן למקור, הספרייה הלאומית
חן מלול, יום הספר העברי הראשון: כשהפרחחים יצאו להגן בגופם על שפת העברית המתחדשת, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 8 ביוני 2017
הערות שוליים

↑  אוסף הכרוזים בארכיון ההיסטורי של עיריית תל אביב-יפו
↑  הארכיון ההיסטורי של עיריית תל אביב יפו.
↑  תל אביב/על ההצגה בז'רגון, דואר היום, 29 בספטמבר 1930
↑  מאת שמואל אבנרי, ביאליק ועדות המזרח: אנטומיה של עלילה ועלבון שווא, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2003
↑  דורית גני, ביאליק עומד למשפט, באתר "חנות הספרים של איתמר"
↑  אריה לייב פילובסקי, יידיש בארץ ישראל 1921-1907, עבודת גמר לקראת קבלת תואר מוסמך, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1973, עמ' 24.
↑  ביקורת ספרים מאת יפתח אשכנזי באתר יד ושם
↑  כרוז באתר הספרייה הלאומית
↑  מתוך ידיעות מסניפי "גדוד מגיני השפה", גדודנו, שבט תרפ"ה, עמ' 15.
↑  שחורי, 1990, עמ' 364.
מודעה המציעה את עזרת גדוד מגיני השפה בעִברות שמות, כסלו תרפ"ז (1926)
גזר דין

בתחום המשפט הפלילי, גזר דין הוא החלטת בית משפט הקובעת את עונשו של נאשם לאחר שבהכרעת דין נקבעה אשמתו והוא הורשע. גזר הדין בשילובו עם הכרעת הדין, מהווה את פסק הדין. בישראל נקבע נוהל מתן גזר הדין בסעיף 193 לחוק סדר הדין הפלילי: "בתום הטענות לעניין העונש יגזור בית המשפט את דינו של הנאשם; בית המשפט יקרא את גזר הדין בפומבי, יחתום עליו ויסמנו בתאריך קריאתו".
הליכי הרכבת פסק-הדין

הכרעת הדין – בסיום פרשת ההגנה על בית-המשפט להחליט אם להרשיע או לזכות את הנאשם ולנמק את סיבותיו. אם הנאשם נמצא אשם עוברים לשלב הטיעונים לעונש.
גזר דין – כאשר בהכרעת הדין ישנה הרשעה, פותח התובע בטיעונים לחומרת העונש, בהתחשב בשיקולים הבאים: חומרת העבירה, עברו הפלילי של הנאשם, הצורך בהרתעת הנאשם, הצורך בהרתעת הכלל ועוד. לאחר שלב טיעוני התביעה טוען הנאשם, או בא כוחו, להקלה בעונש אשר יקל מחומרת הדין.
פסק דין – הוא טקסט בו כתובה הכרעתו של השופט (או השופטים) בסופו של משפט, בבית משפט או בבית דין, בסוגיה שהובאה למשפט לפניו. את פסק הדין ניתן לתת בקצרה וללא נימוקים, או כמסמך מפורט, המכיל את טענות הצדדים ואת שיקוליו של השופט בהגיעו להכרעתו. פסקי דין יכולים להוות תקדים בנסיבות מסוימות, ולכן יש חשיבות לפומביותם ולפרסומם.
הכרעת הדין וגזר הדין יכולים להינתן על ידי בית-המשפט בשני מסמכים נפרדים ובזמנים שונים.
שיקולי בית-המשפט בעת מתן גזר דין – שיקולי ענישה

בית המשפט שוקל שיקולים כלליים ושיקולים אינדיבידואליים, בהתאם למצבו הספציפי של הנאשם ובהתאם לנסיבות המקרה, בעת מתן גזר דין. בין שיקולים אלו נכללים שיקולים לחומרא ושיקולים לקולא, תוך שבית המשפט מייחס חשיבות מכרעת מחד לאינטרס ההגנה על שלום הציבור ומאידך על הפגיעה בנאשם, בבני משפחתו ובזכויותיו.
שיקולי בית-המשפט בעת מתן גזר דין – שיקולי ענישה > שיקולי ענישה לחומרא

עבר פלילי של הנאשם – בעת דיון הטיעונים לעונש נחשף בית המשפט לרישום הפלילי של הנאשם (הרשעות קודמות, אי הרשעות, ריצוי מאסרים ומשך תקופתם). ככל שיש לנאשם עבר פלילי מכביד, בית המשפט יטה להחמיר עם עונשו של הנאשם.
חומרת העבירה – ככל שהעבירה חמורה יותר, כך ייטה בית המשפט להחמיר עם עונשו של הנאשם בעת מתן גזר דין.
נפיצות העבירה בציבור – בית המשפט שוקל בעת גזירת העונש האם מדובר בעבירה נפוצה או לא. במידה ומדובר בעבירה נפוצה, בית-המשפט יטה להחמיר בעונש בבחינת "למען יראו וייראו".
מידת הפגיעה בקורבן – פגיעה משמעותית בגופו או בנפשו של קורבן העבירה תהווה נסיבה להחמרה בעונשו של הנאשם.
הרתעת הנאשם הספציפי ועבריינים בפוטנציה – באמצעות הטלת עונש חמור, מבקש בית המשפט להניא את הנאשם שבפניו ואת העבריינים בפוטנציה מלבצע מעשים דומים.
גמול – בהטלת עונש חמור על הנאשם, מבקש בית המשפט להשוות בין חומרת העבירה לבין חומרת העונש שהוטל על הנאשם.
הגנה על שלום הציבור וביטחונו – ככל והנאשם מסוכן לציבור, ייטה בית המשפט להטיל עונש אשר ירחיק את הנאשם מהסביבה לתקופה ארוכה.
שיקולי בית-המשפט בעת מתן גזר דין – שיקולי ענישה > שיקולי ענישה לקולא

העדר עבר פלילי – בית המשפט מתחשב בנתון זה לחיוב בבואו לגזור את עונשם של הנאשמים שבפניו. בדרך כלל, ייטה בית המשפט לשקם את אותם נאשמים מאשר לגזור עליהם עונשים כבדים.
הודאה בעבירה, לקיחת אחריות וחרטה על ביצוע העבירה – לקיחת האחריות של הנאשם על מעשיו, הודאתו בביצוע העבירה וחרטתו הכנה תהווה שיקול להקלה בחומרת העונש.
אפשרות שיקום הנאשם – כיוון שהמדינה אינה מעוניינת שאדם נוסף יהווה נטל על המדינה. ככל וישנה אפשרות לתקן את התנהגותו של הנאשם ולשקמו באופן שיהיה אזרח חיובי ומועיל, המדינה תעדיף דרך זו על פני עונש חמור.
נסיבות אישיות/משפחתיות – בית המשפט נוטה להתחשב בנאשמים בעלי נסיבות אישיות או משפחתיות מיוחדות וחריגות, כגון: מצב כלכלי קשה, בני משפחה הסמוכים על שולחנו של הנאשם, מצב רפואי או נפשי מורכב הן של הנאשם והן של מי מבני משפחתו, נסיבות חיים קשות ועוד.
מתחם הענישה – הבניית שיקול הדעת השיפוטי בענישה

תיקון מס' 113 לחוק העונשין עוסק בקביעת מתחם ענישה לכל עבירה הניצבת בפני בית המשפט. המטרה בתיקון זה היא לקבוע את העקרונות והשיקולים המנחים בענישה, המשקל שיש לתת להם והיחס ביניהם, על מנת שבית המשפט יקבע את העונש המתאים לנאשם בנסיבות העבירה ובכך להטיל עונש שוויוני על כלל הנאשמים. העיקרון המנחה הוא קיומו של יחס הולם בין חומרת העבירה ומידת אשמו של הנאשם, לבין סוג ומידת העונש המוטל עליו, על-מנת לקבוע את מתחם העונש ההולם, בכל תיק ותיק, למעשה העבירה שהנאשם שבפניו ביצע.
לקריאה נוספת

רות קנאי, קביעת מסגרות משפטיות להדרכת שיקול הדעת של השופט בענישה, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשנ"א 1991
ג'ון לונגלי

| --- | --- |

סר ג'ון לונגלי
 לידה:  7 במרץ 1867 צ'לטנהאם, גלוסטרשייר, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 פטירה:  13 בפברואר 1953 (בגיל 85) מוסלי מזרח (East Moseley), מחוז סארי, אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קולג' צ'לטנהאם 
 השתייכות:  הצבא הבריטי צבא בריטניה
 תקופת הפעילות:  1887 עד 1923 – 1939 עד 1945
 דרגה:  מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הבטליון הראשון של "רגימנט מזרח סארי" (אנ') (1911–1915) מפקד בריגדת הרגלים ה-82 (אנ') (1915) מפקד הדיוויזיה העשירית "האירית" (1915–1919) מפקד הדיוויזיה ה-44 (1919–1923) מפקד "רגימנט מזרח סארי" (אנ') (1923–1939) מפקד חיל המצב בדובר (1939–1945)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים מלחמת העולם הראשונה • החזית המערבית • החזית המקדונית • המערכה על סיני וארץ ישראל מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  "חבר" במסדר האמבט  עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  אביר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  המדליה המלכותית של דרום אפריקה (אנ')  כוכב 1914  מדליית המלחמה הבריטית  מדליית הניצחון עם ענף  מדליית ההגנה (1945)  מדליית המלחמה (1945)  מדליית ההכתרה של ג'ורג' החמישי (אנ')  מדליית היובל של ג'ורג' החמישי (אנ') (1935)  מדליית ההכתרה של ג'ורג' השישי (אנ') (1937)  "מפקד" במסדר סנט מוריס ולזרוס (1917 – איטליה)   "קצין גדול" במסדר הנילוס
 
לוח הזיכרון לזכרו של לונגלי ב"כנסיית כל הקדושים" ברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה
מייג'ור גנרל סר ג'ון לונגלי (באנגלית: John Raynsford Longley;‏ 7 במרץ 1867 – 13 בפברואר 1953) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית, בחזית המקדונית ובמערכה על סיני וארץ ישראל. בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס שוב לצבא ופיקד על חיל מצב לאורך חופי אנגליה.
ביוגרפיה

לונגלי נולד ב-1867 בצ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר לצ'ארלס תומאס לונגלי (Charles Thomas Longley) ולאמלין לבית לוייד (Emmeline Frances Lloyd) אח לצ'ארלס הרברט לונגלי. אביו היה פקיד באדמיניסטרציה בהודו. בנעוריו למד בבית הספר התיכון של צ'לטנהאם (אנ') אותו סיים ב-1887.
קריירה צבאית > השנים הראשונות

עם סיום לימודיו החל לונגלי את הכשרתו הצבאית במסגרת "רגימנט מזרח סארי" (אנ').
ב-1902 הצטרף, עם הרגימנט, למלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה תחת פיקודו של הוריישו קיצ'נר. במהלך מלחמה זו נלחם בטרנסוואל, במדינת אורנג' החופשית ובמושבת הכף. על שירותו המסור במערכה זו זכה במדליה המלכותית בתוספת 4 אבזמים (clasps).
עם שובו מדרום אפריקה מונה לשליש של יחידת הצופים הקנדים ובהמשך מונה לסגן מפקד היחידה.
ב-1903 חזר ל"רגימנט מזרח סארי" לאחר שהובטח לו שם קידום לדרגת מייג'ור.
ב-1911 מונה לונגלי למפקד הבטליון הראשון של "רגימנט מזרח סארי" ובהמשך קודם לדרגת לוטננט קולונל.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > החזית המערבית

ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יצא בראש יחידתו לחזית המערבית בצרפת. במהלך אותה שנה השתתף עם הבטליון שלו בקרבות הבאים:
קרב מונס (23–24 באוגוסט 1914)
קרב לה קאטו (26 באוגוסט 1914)
הקרב הראשון על המארן (6–12 בספטמבר 1914)
הקרב הראשון על האן (13–18 בספטמבר 1914)
קרב לה באסה (אנ') (10 באוקטובר – 2 בנובמבר 1914)
קרב ארמונטייר (אנ') (13 באוקטובר – 2 בנובמבר 1914)
בתחילת 1915 מונה לונגלי למפקדה של בריגדת הרגלים ה-82 (אנ') שהייתה תחת פיקודה של הדיוויזיה ה-27. בתפקידו זה הוביל את הבריגדה בקרבות בצרפת (בין השאר בקרבות איפר). לפי זכרונות אנשיו ”הוא היה קצין פיקוד משובח, אמיץ עד כדי טעות. הוא היווה דוגמה למנהיגות ויוזמה והיה מקור השראה קבוע לקצינים ואנשי הגדוד שלו”.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > חזית מקדוניה

בדצמבר 1915 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לפקד על הדיוויזיה העשירית "האירית" שלחמה בחזית המקדונית תחת פיקודו של הקורפוס ה-16. בזירה זו פעלה הדיוויזיה עד ספטמבר 1917 כשבין השאר הייתה מעורבת בקרב קוסטורינו (אנ') (6–12 בדצמבר 1915) ובקרב סטרומה (אנ') (17–23 באוגוסט 1916).
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > חזית ארץ ישראל

בספטמבר 1917 הוביל לונגלי את מעבר הדיוויזיה ה-10 למערכה בארץ ישראל שם צורפה לחיל המשלוח המצרי והוכפפה לקורפוס ה-20 בפיקודו של פילדמרשל פיליפ צ'טווד. במסגרת זו הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרבות הבאים:
קרב עזה השלישי (1–2 בנובמבר 1917)
קרב תל א-שריעה ותל הוריירה (6–7 בנובמבר 1917)
כיבוש ירושלים (19 בנובמבר – 9 בדצמבר 1917)
כיבוש שכם כחלק מקרב מגידו (19–25 בספטמבר 1918)
בתקופה שקדמה לקרב מגידו חל שינוי בהרכב הדיוויזיה ה-10 כשהבטליונים האנגלים הועברו לחזית המערבית והבריגדות תוגברו בבטליונים הודים.
בנובמבר 1918 הוחזרה הדיוויזיה לסרפנד ובדצמבר הועברה למצרים שם ולונגלי שוחרר מהתפקיד.
על שירותו במהלך המלחמה זכה להתקבל למסדר האמבט ולמסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
קריירה צבאית > בין מלחמות העולם

ב-1919 מונה לונגלי למפקדה של הדיוויזיה ה-44 שחזרה לאנגליה משירות בהודו. לונגלי מילא תפקיד זה עד פרישתו מהצבא ב-1923. לאחר שחרורו מונה למפקד במילואים של "רגימנט מזרח סארי".
קריירה צבאית > מלחמת העולם השנייה

ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכשהוא כבר בן 72 "נקרא לונגלי לדגל" והוצב כבריגדיר גנרל בחיל המצב בדובר. ב-1945 פרש בשנית מהצבא.
אותות כבוד

1911: מדליית ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי (אנ')
1911: המדליית המלכותית של דרום אפריקה (אנ')
מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
1918: עמית (CMG)
1919: אביר (KCMG)
1916: עמית מסדר האמבט
1917: מפקד במסדר סנט מוריס ולזרוס (איטליה)
1918: כוכב 1914
1918: מדליית המלחמה הבריטית
1919: מדליית הניצחון (בתוספת ענף מפני שאוזכר בשדרים)
1919: קצין גדול במסדר הנילוס
1935: מדליית היובל של המלך ג'ורג' החמישי (אנ')
1937: מדליית ההכתרה של המלך ג'ורג' השישי (אנ')
1945: מדליית ההגנה
1945: מדליית המלחמה
בנוסף אוזכר לונגלי בשדרים 10 פעמים.
משפחתו

לונגלי נישא ב-10 ביוני 1896 לאווה מלוני (Iva Malony) ונולדו להם 2 בנים (צ'ארלס וג'ון). הבן צ'ארלס שירת במלחמת העולם הראשונה על סיפון ספינת המלחמה Indefatigable (אנ') ונהרג ב-1916 כשספינתו טובעה במהלך קרב יוטלנד.
לונגלי נפטר ב-1953 ולזכרו הוצב ב"כנסיית כל הקדושים" (אנ') שברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה לוח זיכרון הנושא את שמו, תפקידיו ותואריו. באותה כנסייה הוצב גם ציון לזכר הבן צ'ארלס לונגלי.
אשתו אווה (ילידת 1870) נפטרה ב-1971.
גיולה מאדאראס

| --- | --- |

צילום מ- 1931
 לידה:  3 במאי 1858 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  29 בדצמבר 1931 (בגיל 73) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Madarász Gyula János István 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 צאצאים:  מרגיט מאדאראס 
 
גיולה מאדאראס (בהונגרית: Madarász Gyula;‏ 3 במאי 1858 – 29 בדצמבר 1931), הידוע גם בשם יוליוס פון מאדאראס (Julius von Madarász), היה צפר ומאייר טבע הונגרי, שעבד במוזיאון הלאומי של הונגריה.