stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליפ גידלי קינג
מושל ניו סאות' ויילס

בשל מחלת השיגדון שסבל ממנה, שב קינג לאנגליה באוקטובר 1796. לאחר שהחלים, ולאחר שחידש את הקריירה שלו בצי, הוא מונה כמושל ניו סאות' ויילס השלישי, במקומו של ג'ון הנטר. קינג נכנס לתפקידו ב-28 בספטמבר 1800. הוא החל בתהליך של שינוי מערכת הממשל, ומינה את מייג'ור ג'וזף פובו כסגן המושל של האי נורפוק. משימתו הראשונה הייתה לתקוף את התנהלותם הבלתי ראויה של הקצינים של הרגימנט של ניו סאות' ויילס בסחר הבלתי חוקי שהם ניהלו במשקאות חריפים, בעיקר רום. הוא ניסה לצמצם את יבוא המשקאות החריפים והחל בהקמת מבשלה. עם זאת, הוא נתקל בסירובם של הנידונים לעבוד בזמנם החופשי עבור תשלום, והזיקוק הבלתי חוקי המקומי החל בהדרגה לצאת משליטה. הוא המשיך להתמודד עם יהירות אנשי הצבא ועם חוסר הציות של אנשי הרגימנט של ניו סאות' ויילס. הוא לא הצליח לקבל סיוע מבריטניה כאשר הוא שלח לאנגליה את ג'ון מקארתור (אנ') להישפט בפני בית דין צבאי.
קינג נחל הצלחה כלשהי. באמצעות הפיקוח שלו על המחירים, על השכר, על שעות העבודה, על העסקאות הפיננסיות ועל תעסוקת הנידונים, הוא הביא מעט הקלה לחקלאים. הוא עודד את בנייתם של מבנים, רציפים, גשרים ובתים. עד מהרה התרחבו עדרי הצאן והבקר והוא עודד ביצוע ניסויים בהפקת יינות וגידול טבק, כותנה, קנבוס וניל. ציד ליוויתנים וטורפים ימיים הפך למקור חשוב לשמנים ועורות, והחלה פעילות לכריית פחם. הוא גילה עניין בחינוך והקים בתי ספר לחינוך ילדי הנידונים ולהפיכתם לבעלי מלאכה מיומנים. הוא עודד קבלת חיסונים נגד אבעבועות שחורות, גילה אהדה למיסיונים, התאמץ לשמור על יחסי שלום עם האבוריג'ינים, הורה על הוצאתו לאור של הספר הראשון שהודפס באוסטרליה, "ההוראות הקבועות הכלליות של ניו סאות' ויילס" (New South Wales General Standing Orders) ועודד את הקמתו של העיתון הראשון "הסידני גזאט" (Sydney Gazette). מסעות החקר הובילו לסקר של מצר בס ושל מפרץ וסטרן פורט (אנ') ולגילוי פורט פיליפ. יישובים נוסדו בהובארט ובג'ורג' טאון שבטסמניה.
כשהוא עדיין היה מודע לכך שסידני הייתה מושבת עונשין, ושהוא תמיד היה ער לגאות והשפל במידת מרדנותם של האסירים הפוליטיים האירים, הקים קינג לעצמו משמר של שומרי ראש. הוא נתן הזדמנויות לנידונים המשוחררים, בהתחשב בכך שקלונם לא יישאר לעד. הוא מינה נידונים משוחררים לתפקידים אחראיים, פיקח על פעולתם של בעלי משרות ממונות והקים את היסודות למערכת "כרטיסי השחרור" (Ticket of leave) לנידונים ראויים. אף על פי שהוא הפיק ישירות רווחים ממספר העסקאות המסחריות, מכירות הבקר, והענקות הקרקעות, הוא היה צנוע בהתנהלותו העסקית בהשוואה לרוב הכפופים אליו. התפרסם במיוחד דיכוי מרד קאסל היל (אנ') על ידו במרץ 1804. האיבה שהלכה וגברה בין קינג לבין רגימנט ניו סאות' ויילס הובילה להתפטרותו והחלפתו בוויליאם בליי ב-1806 ושובו לאנגליה.
על אף העבודה הקשה של קינג לטובתה של ניו סאות' ויילס, והעובדה שהוא הותיר את המושבה במצב הרבה יותר טוב מזה שבתחילת כהונתו כמושל, ההשפלה שהוא ספג מקציניו הזיקה לשמו הטוב, ומצבו הבריאותי ותנאי החיים הקשים התישו אותו. מכל אנשי צוות הצי הראשון, היה קינג זה שתרם את התרומה הגדולה ביותר למושבה בשנותיה הראשונות.
פיליפ גידלי קינג נפטר בלונדון ב-3 בספטמבר 1808. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית סנט ניקולאס שבטוטינג תחתית, לונדון.
פעילות אומנותית

קינג גם זכור בשל פועלו האומנותי וכמה מיצירותיו שרדו. תחריט מעשה ידיו של ויליאם בלייק, שנקרא "משפחת ילידים מניו סאות' ויילס", ושפורסם ב""היומן ההיסטורי של הפרוטוקולים של פורט ג'קסון והאי נורפוק" של ג'ון הנטר ב-1793, נוצר על בסיס אחד מהציורים שלו בצבעי מים. היצירה מוחזקת בספריית מיטצ'ל שבסידני, יחד עם יצירות נוספות.
הערות שוליים

↑  Phillip, Arthur (1970). Auchmuty, J. J. (ed.). The Voyage of Governor Phillip to Botany Bay, with an Account of the Establishment of the Colonies of Port Jackson and Norfolk Island. Angus and Robertson, p. 50.
↑  "Old Families of New South Wales". The Sunday Times. Sydney, NSW: National Library of Australia. 9 December 1923. p. 13.
↑  "Establishing Law and Order – NSW General Standing Orders". State Library of New South Wales. Archived from the original on 9 April 2013.
↑  Philip Gidley King, 1758–1808 (aged 50 years), Australian Royalty
↑  William Blake (British, 1757-1827). After Philip Gidley King (British, 1758-1808), 1793, JOSEF LEBOVIC GALLERY.
| המושלים של ניו סאות' ויילס |
| --- | --- | --- |
| לפני איחוד אוסטרליה | פיליפ • הנטר • קינג • בליי • מקווארי • בריזבן • דרלינג • בורק • גיפס • פיצרוי • דניסון • יאנג • בלמור • רובינסון • לופטוס • קרינגטון • ג'רסי • דאף • המפדן • בושאם |  |
| אחרי איחוד אוסטרליה | ראוסון • צ'למספורד • סטריקלנד • דיווידסון • דה-שייר • גיים • גאורי • אנדרסון • וייקהרסט • נורתקוט • וודוורד • קטלר • רולנד • מרטין • סינקלייר • סמואלס • באשיר • הארלי • ביזלי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: king-philip-gidley-2309  BnF: cb10503051n (data)  DAAO: governor-philip-gidley-king  GND: 173110770  ISNI: 0000 0000 8390 4646  LCCN: n83038548  NGV: 13671  NLA: 35271903  NTA: 292908563  SNAC: w64x5f87  TePapa: 55037  Trove: 494427  VIAF: 66853196   WorldCat (עם VIAF): 66853196
פול ברוקה

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1824 צרפת (1814–1830) סנט-פואה-לה-גרנד (אנ'), צרפת 
 פטירה:  9 ביולי 1880 (בגיל 56) הרפובליקה הצרפתית השלישית פריז, צרפת 
 שם לידה:  Paul Pierre Broca 
 ענף מדעי:  אנתרופולוגיה, כירורגיה, אנטומיה, נוירולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  הפקולטה לרפואה של פריז 
 מוסדות:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (27 ביולי 1879)  אביר בלגיון הכבוד (18 באוקטובר 1876)  72 השמות החרוטים על מגדל אייפל 
 צאצאים:  André Broca, Auguste Broca 
 
פול פייר ברוקה (בצרפתית: Paul Pierre Broca;‏ 28 ביוני 1824 - 9 ביולי 1880) היה רופא אנטומיסט, נוירולוג, כירורג ואנתרופולוג צרפתי שמחקריו פורצי הדרך נותרו חשובים למדע, אך עם זאת התנגד לתורת ההתפתחות בברירה טבעית ובתחום מדעי החברה היה תומך נלהב של הפרנולוגיה לפיה תבונתו וגם מידת פשיעתו של אדם נקבעו מראש לפי מין ולאום, וגודלם של אונותיהם במח.
ברוקה חקר חולים באפאזיה וזיהה את האזור במוח שאחראי על הדיבור. אזור זה מכונה על שמו, "אזור ברוקה", ועד היום מגדירים חולים עם פגיעה מוחית באזור זה כסובלים מ"אפזיית ברוקה".
ההיפותזה בדבר אזורי מוח מוגדרים האחראים לתפקודי חשיבה שונים, שהושפעה מרעיונותיו של פרנץ יוזף גאל, הייתה שנויה במחלוקת, וברוקה חיפש פציינטים שניתן להוכיח באמצעותם קשר בין מיקום פגיעה במוח להפרעה בדיבור. בשנת 1861 שמע ברוקה על חולה בשם לֶבורן (Leborgne), בפריז, שסבל במשך 21 שנה מאובדן מתקדם של יכולת הדיבור, החולה כונה "טאן" בשל אי יכולתו לבטא בבהירות אף מילה פרט ל "tan". עם מותו של "טאן" ביצע ברוקה נתיחה שלאחר המוות (אוטופסיה) וגילה חבלה באזור האונה המצחית בחצי השמאלי של המוח, באזור הקרוי כיום על שמו. בשנתיים הבאות מצא ברוקה נזקים דומים ב-12 נתיחות שלאחר המוות לסובלים מהפרעות דומות.
בנוסף, בהסתמך על קבלתו את גישות האאוגניקה והקרנולוגיה לפיהם יש גזעים "עליונים" יותר ו"מוחות מתקדמים" יותר, ביצע ברוקה מדידות של גולגולות אדם, בהתאם ל"מדע" הקרניומטריה, על מנת להוכיח כי קיים קשר בין גודל המוח ליכולת התבונה. הוא הסיק כי תבונתם של גברים אירופאים עולה על זו של נשים, של עניים ושל גברים מגזעים "נחותים" שמוצאם מחוץ לאירופה וביניהם היהודים. בספר "אין מידה לאדם" של סטפן גולד, על השערות גזעניות ומתנשאות אחרות לגבי תבונת האדם הוקדש לברוקה פרק שלם, ולדברי גולד, השפעתו הרעה בעניין זה הייתה נרחבת וארוכת שנים.
הערות שוליים

↑  (באנגלית) מקורות רצח העם הנאצי: מהמתת חסד ועד לפתרון הסופי מאת הנרי פרידלנדר, הוצאת אוניברסיטת צפון קרוליינה, 1995 (אתר כרטסת הספרייה העולמית)
↑  סטפן גולד, אין מידה לאדם, פרק שני, ולאורך הספר כולו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286143105171  PLWABN: 9810554953605606  BIBSYS: 90508174  BNE: XX1264010  BnF: cb11894093b (data)  CANTIC: a11280153  CiNii: DA12103099  GND: 119198681  ICCU: VEAV552129  ISNI: 0000 0001 2095 626X  LCCN: n80012987  Léonore: 56654  NKC: nlk20000083387  NLG: 234667  NSK: 000192879  NTA: 070348561  RERO: 02-A003045201  SNAC: w63j7841  SUDOC: 026753804  VcBA: 495/141406  VIAF: 14766849   WorldCat (עם VIAF): 14766849 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפתים ובנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פולאר (לחם)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  לחם
 מטבח:  פורטוגזי
 מוצא:  פורטוגל פורטוגל
 אופן הגשה:  חם
 מרכיבים עיקריים:  קמח, סוכר וקינמון
פולאר (בפורטוגזית: Folar) הוא לחם פורטוגלי מסורתי המוגש בחג הפסחא.
הגרסה הבסיסית של הלחם מורכבת מקמח, סוכר מומס, קינמון ואניס.
ללחם גרסאות שונות והוא עשוי להיות מתוק, מלוח, ממולא בבשר חזיר או בנקניקיית לינגויסה.
נהוג להגיש את הלחם ביום ראשון של הדקלים, בליווי ביצה מבושלת המייצגת לידה מחדש ואת תחיית המתים.
הערות שוליים

↑  sandra, Folar: a Portuguese Easter Tradition, PocketCultures, ‏2011-05-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  Folar de Olhão, Cozinha à la Carte (@cozinhaalacarte) (ב־European Portuguese)
↑  Folar de Chaves | Ruralea, ‏2021-02-03 (ב־European Portuguese)
↑  Folar de Chaves - Portuguese Artisan Meat Bread (באנגלית אמריקאית)
↑  Meat Bread (Folar de Chaves) -, easyportugueserecipes.com, ‏2014-03-16 (באנגלית אמריקאית)
↑  Colin J. D. Stewart, Easter Folar, EuRiCA - European ritual cuisine
פסגת הלמט (האי ליווינגסטון)

ערך זה עוסק בהר באי ליווינגסטון, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,254 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי טנגרה 
 קואורדינטות:  62°39′00″S 60°01′00″W﻿ / ﻿62.65°S 60.0167°W﻿ / -62.65; -60.0167
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהפסגת הלמט(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהפסגת הלמט(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהפסגת הלמט(למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהפסגת הלמט
 
פסגת הלמט (באנגלית: Helmet Peak) היא פסגה נישאת ברכס לבסקי בהרי טנגרה, באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בסמוך מדרום לשפכו של קרחון יורון.
את הפסגה מקיפים עמק דבניה ממערב, קרחון איסקר מצפון - מזרח, קרחון מגורה מדרום - מזרח.
גובהה של הפסגה 1,254 מטרים מעל פני הים.
פסגה הלמט נמצאת 2.15 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסגת גרייט נידל;
1.66 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית לפסגת טוטרקאן;
1.39קילומטרים דרומית לפסגת אינטואישן;
1.17 קילומטרים מערבית לפסגת פלובדיב;
ו-2.8 קילומטרים צפונית לפסגת ראדיצ'קוב.
היסטוריה

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי אנשי משלחת דיסקברי, אשר חקרה את האזור בין השנים 1926 – 1932.
זהו שם תאורי - לפסגה צורת קסדה ו-Helmet באנגלית משמעותה "קסדה".
גלריית תמונות

פסגת הלמט ועמק דבניה מבט מגבעת זמן, ברקע התמונה אוכף ויטושה ובחזית התמונה סלע זלאטוגרד
פסגת הלמט (ברקע, בשמאל התמונה) ופסגת גרייט נידל - מבט מגבעת קוזמן
פסגת הלמט - מבט מפסגת לייאסקובץ, עם פסגת לבסקי, אוכף סנט איבן רילסקי ופסגת גרייט נידל (פסגת המחט הגדולה) מימין
ספרות לטינו-אמריקאית

ספרות לטינו-אמריקאית כוללת את הספרות בעל פה ובכתב של אמריקה הלטינית, שנכתבת במספר שפות, בעיקר ספרדית, פורטוגזית ושפות אמרינדיאניות, כמו גם ספרות הנכתבת בארצות הברית בשפה הספרדית. ספרות זו זכתה לבולטות נרחבת במיוחד ברחבי העולם במחצית השנייה של המאה העשרים, בעיקר בשל ההצלחה הבינלאומית של הסגנון המכונה ריאליזם קסום. כיוון שכך, נקשרת ספרות האזור לעיתים קרובות אך ורק לסגנון זה, לתנועת הספרות של המאה העשרים המכונה הבום הלטינו-אמריקאי, ולנציג המפורסם ביותר שלה, גבריאל גארסיה מארקס. עם זאת, לספרות הלטינו-אמריקאית יש מסורת עשירה ומורכבת של יצירה ספרותית המתוארכת מאות רבות לאחור.
היסטוריה > ספרות פרה-קולומביאנית

התרבויות הפרה-קולומביאניות התקיימו בעיקר בעל פה, אם כי האצטקים והמאיה, למשל, יצרו קודקסים כתובים ומפורטים. מידע שבעל פה על אמונות מיתולוגיות ודתיות נכתבו לעיתים גם לאחר בואם של המתיישבים האירופאים, כמו שקרה עם "ספר העם" - Popol Vuh שתיאר את המיתולוגיה וההיסטוריה של אחד משבטי המאיה. יתר על כן, המסורת של נרטיב אוראלי שרדה עד היום, למשל בקרב דוברי הקצ'ואה - Quechua של פרו והקיצ'ה - Quiché של גואטמלה.
היסטוריה > ספרות קולוניאלית

מאותו הרגע בו נתקלו האירופאים בעולם החדש, החלו חוקרים ראשונים וכובשים לייצר סיפורים כתובים ולרשום קרוניקה של ניסיונם, כמו מכתבי קולומבוס או תיאורו של ברנאל דיאס קסטילו על כיבוש מקסיקו. לעיתים, מנהגים קולוניאליים עוררו דיון נמרץ על מוסר הקולוניזציה ומעמדם של העמים הילידים, כפי שבא לידי ביטוי למשל בסיפור הקצר של ברטולומה דה לאס קסאס על חורבן האינדיאנים.
בני תערובת וילידים תרמו גם הם לגוף הספרות הקולוניאלית. סופרים כמו אינקה גרסילאסו דה לה וגה ופליפה גואמן פומה דה איילה כתבו דיווחים על הכיבוש הספרדי המראים נקודת מבט שלעיתים קרובות מנוגדת לדיווחי הכובשים עצמם.
במהלך התקופה הקולוניאלית התרכזה רובה של התרבות הכתובה בידי הכנסייה. זה היה, למשל, ההקשר במסגרתו כתבה הנזירה סור חואנה אינס דה לה קרוז שירה בלתי נשכחת ומאמרים פילוסופיים. לקראת סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, החלה לצוץ מסורת ספרותית קריאולית ייחודית, כולל הרומנים הראשונים כמו "חייו ותקופתו של פרקיליו סארנייטו" של חוסה חואקין פרננדז דה ליזרדי (1816). "המשחררים הספרדים" עצמם (הליברטדורס) היו לעיתים קרובות גם סופרים מכובדים, כמו סימון בוליבר ואנדרס בלו.
היסטוריה > ספרות המאה התשע-עשרה

המאה ה-19 הייתה תקופה של "סיפורת יסוד" (במילותיה של מבקרת הספרות דוריס זומר),[דרוש מקור] רומנים רומנטיים או מסורות נטורליסטיות שניסו לבסס תחושה של זהות לאומית, ואשר לעיתים קרובות התמקדו בתפקיד וזכויות הילידים או בדיכוטומיה שבין "ציוויליזציה או ברבריות", החלו להופיע באמריקה הלטינית. החלוץ מבין הכותבים היה אסטבן אצ'ווריה שהושפע מהרומנטיקנים הפריזאים בזמן שחי שם בין השנים 1825–1930. הספרות הרומנטית קיבלה תאוצה על ידי מספר דמויות ספרותיות בולטות נוספות, ובהן, הארגנטינאי דומינגו סרמיינטו עם ספרו משנת 1845 "פאקונדו" ("Facundo"), הקולומביאני חורחה איזקס עם ספרו "מריה" (1867), הסופר האקוודוריאני חואן לאון מרה עם "קומאנדה" ("Cumandá") משנת 1879, או הברזילאי אאוסילדס דה קוניה עם "אוס סרטואס" (Os Sertões (1902. יצירות אלה נחשבות עדיין לאבני היסוד של הספרות הלטינו-אמריקאית ולקלאסיקות לאומיות, שנלמדות בבתי הספר כחלק מלימודי החובה בתיכון.
יצירות חשובות נוספות של הספרות הלטינו-אמריקאית של המאה ה-19 כוללות קלאסיקות אזוריות, כמו השיר האפי של חוסה הרננדס "מרטין פיירו" (1872), המביא את סיפורו של גאוצ'ו עני ומסכן שגויס כנגד רצונו ונשלח למוצב גבול להילחם כנגד האינדיאנים, "מרטין פיירו" הוא דוגמה לז'אנר שירה ארגנטינאי שבמרכזו חייהם של הגאצ'וס.
התנועות הספרותיות של המאה התשע-עשרה באמריקה הלטינית נעות בין נאו-קלאסיציזם בראשית המאה לרומנטיקה באמצע המאה, לריאליזם ונטורליזם בשליש האחרון של המאה, ועד להמצאת המודרניזם, שהיא התנועה הספרותית המובהקת של אמריקה הלטינית, מסוף המאה התשע עשרה. החלקים הבאים דנים ביסודיות יותר במגמות הבולטות בתנועות אלה.
היסטוריה > רומנטיקה, ריאליזם, נטורליזם ומגמות ספרותיות מתעוררות

מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית שהתרחשו בראשית המאה התשע עשרה הובילו לעיסוק בנושאים ספרותיים של זהות, התנגדות וזכויות אדם. סופרים עקבו לעיתים קרובות אחרי תנועות ספרותיות פופולריות וחדשניות (כמו רומנטיקה, ריאליזם ונטורליזם), אך רבים בחנו גם רעיונות כמו לאומנות ועצמאות. עצמאות תרבותית התפשטה ברחבי אמריקה הלטינית במהלך תקופה זו, וסופרים תארו נושאים ומקומות לטינו-אמריקאים ביצירותיהם. בעוד שספרות שבחנה את הסדר הקולוניאלי הופיעה בתחילה באמריקה הלטינית במהלך המאה השבע-עשרה, הרי שבמאה התשע עשרה היא קיבלה בטוי פופולרי של התנגדות לספרד, ארצות הברית ומדינות אימפריאליסטיות אחרות. סופרים לטינו-אמריקאים חיפשו זהות לטינו-אמריקאית, וזה יתחבר באופן הדוק מאוד לתנועה הספרותית של מודרניזם מאוחר יותר.
בספרות הקולוניאלית שלטו בעיקר סופרים גברים, פרט לאחת הסופרות הגדולות ביותר כמו סור ג'ואנה אינז דה לה קרוז, אולם במהלך המאה התשע-עשרה החל מהפך שאיפשר ליותר נשים סופרות להופיע ולהתגלות. הרחבת החינוך והנחלת קרוא וכתוב לנשים העלו מספר סופרות נשים לקדמת הבמה, בהן הסופרת הרומנטית הקובנית חרטרודיס גומס דה אוויינדה עם הרומן "סאב" משנת 1841, רומן רומנטי שמציע ביקורת עדינה על העבדות והיחס לנשים בקובה, הפרואנית הסופרת הנטורליסטית קלורינדה מטו דה טרנר שכתבה בשנת 1889 את "ציפורים ללא קן" - "Aves sin nido", ספר שנחשב לאחד הרומנים החשובים ביותר בנושא אינדיגניזם - (Indigenismo) במאה ה-19 - (אידאולוגיה פוליטית שעסקה ביחס בין מדינת הלאום למיעוטיה האינדיאנים), והסופרת הרומנטית הארגנטינאית חואנה מנואלה גוריטי (1818–1892), שהותירה אחריה מגוון רומנים וסיפורים קצרים, וניהלה מעגל ספרותי בפרו. הנטורליסטית הפרואנית החלוצה, מרסדס קאבלו דה קרבונרה כתבה את הספר "בלנקה סול" (1888) בו העבירה ביקורת על חוסר הזדמנויות התעסוקה לנשים בחברה שלה. הנשים הסופרות של המאה התשע-עשרה כתבו לא פעם על תופעות אי-השוויון באמריקה הלטינית שנותרו כשריד של הקולוניאליזם ובכלל זה הדחיקה לשוליים והדיכוי של עמים ילידים, עבדים ונשים. יצירות רבות של נשים בתקופה זו קראו תיגר על החברות הפטריארכיות הלטינו-אמריקאיות. סופרות נשים בולטות אלה דנו בצביעות המעמד השולט והמוסדות הדומיננטיים שהיו קיימים במדינותיהם המתפתחות וביקרו את שחיתות השלטון. מספר דוגמאות מרכזיות ליצירות כאלה כוללות את "אינדול" של קלורינדה מאטו דה טרנר, מורשת והקונספירטור: "אוטוביוגרפיה של איש ציבור". Herencia, and El Conspirador: autobiografia de un hombre publico.
היסטוריה > שירה אחרי מודרניזם

השירה המודרניסטית התפתחה לשירה ניסיונית יותר, במיוחד של אוונגארד, שהולידה מגוון תנועות ומגמות אמנותיות. השירה של המאה העשרים באמריקה הלטינית הביעה לא פעם אהבה ומחויבות פוליטית, במיוחד בהתחשב במודל שסיפקו המשורר הפרואני סזאר ואייחו וחתן פרס נובל הצ'ילני, פבלו נרודה, אחריהם הגיעו משוררים כמו ארנסטו קרדנל הניקרגואני, רוק דלטון הסלבדורי והפרואנים בלנקה ורלה, חורחה אדוארדו איילסון או חאבייר סולוגורן.
משוררים משמעותיים אחרים כוללים את ניקולס גיין הקובני, גונזלו רוחאס הצ'יליאני ואת מריו בנדטי האורוגוואי, שלא לדבר על זוכי פרס נובל גבריאלה מיסטרל ואוקטביו פס, האחרון גם מבקר ומסאיסט מכובד, המפורסם במיוחד בזכות ספרו על תרבות מקסיקו, "מבוך הבדידות".
בצ'ילה, בראוליו ארנס ואחרים הקימו בשנת 1938 את קבוצת דוּדָא Mandrágora, הקבוצה הושפעה מהסוריאליזם וגם מוויסנטה ווידוברו Vicente Huidobro ממובילי האוונגארד בצ'ילה. עם זאת, חבורת המשוררים הועמדה בצל על ידי פבלו נרודה וגבריאלה מיסטרל. בפרו, פיתחו סזארו מורו ואמיליו אדולפו ווסטפאלן את הסוריאליזם של אזור האנדים.
היסטוריה > הבום הלטינו-אמריקאי

אחרי מלחמת העולם השנייה, אמריקה הלטינית נהנתה משגשוג כלכלי גובר, ותחושת אמון חדשה יצרה גאות ספרותית - המכונה בשם הבום הלטינו-אמריקאי. בשנים 1960 עד 1967 פורסמו מספר מיצירות הבום הגדולות הראשונות, תהליך שהתרחב תוך זמן קצר יחסית והפך לנחלת רבים, גם מחוץ לאמריקה הלטינית עצמה. רבים מהרומנים ואוספי הסיפורים הקצרים היו מרדניים מעט מנקודת מבטה הכללית של תרבות אמריקה הלטינית. סופרים חצו גבולות מסורתיים, התנסו בשפה ולעיתים קרובות ערבבו סגנונות כתיבה שונים ביצירותיהם.
מבנים של יצירות ספרותיות השתנו גם הם. כותבי הבום העזו לצאת מחוץ למבנים עלילתיים מסורתיים, כשהם מחבקים אי-ליניאריות ונרטיבים ניסיונים. דמותו של חורחה לואיס בורחס, אם כי אינו ממש סופר בום כשלעצמו, הייתה בעלת השפעה רבה על דור הבום. סופרים לטינו אמריקאים קיבלו השראה מסופרים צפון אמריקאים ואירופאים כמו וויליאם פוקנר, ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף, מהמשורר והדרמטיקאי הספרדי האגדי פדריקו גארסיה לורקה ונוספים. רבים מהכותבים הכירו זה את זה, מה שהביא להתרבות הדדית של סגנונות.
הבום השיק את הספרות הלטינו-אמריקאית על הבמה העולמית, שהייתה מובחנת ונועזת והתבלטה ברומנים ניסיוניים כגון קלאס (ספר) של חוליו קורטאסר (1963), שפורסמו לעיתים קרובות בספרדית ותורגמו במהירות לאנגלית. מאז 1966 ועד 1968, אמיר רודריגס מונגאל פרסם את הירחון הלטינו-אמריקאי המשפיע שלו עולם חדש Mundo Nuevo, עם קטעים של רומנים שעדין לא שוחררו של הסופרים שעוד נחשבו לחדשים כגון גיירמו קבררה אינפנטה או סברו סרדוי, כולל שני פרקים של גבריאל גרסיה מארקס מתוך מאה שנים של בדידות בשנת 1966. הספר שפורסם בשנת 1967 היה אחד הרומנים המגדירים של הבום, שהוביל לקישור של הספרות הלטינו אמריקאית עם הריאליזם הקסום, אם כי סופרים חשובים אחרים מהתקופה כמו מריו ורגס יוסה וקרלוס פואנטס אינם משתבצים כל כך בקלות בהגדרה זו. באותה שנה, 1967, מיגל אנחל אסטוריאס זכה בפרס נובל לספרות, מה שהפך את הרומנים הקסומים שלו, המטאפורים הכבדים, הפולקלוריסטיים ולעיתים טעונים פוליטית, למוכרים וידועים בעיקר באירופה ובצפון אמריקה. אולי, שיאו של הבום הגיע בשנת 1974 עם פרסום ספרו המונומנטלי של אוגוסטו רואה באסטוס אני העליון (Yo, el supremo). סופרים חשובים נוספים מהתקופה כוללים את חוסה דונוסו הצ'יליאני, אוגוסטו מונטרוסו מגואטמלה ואת גילרמו קבררה אינפנטה מקובה.
אף על פי שהפריחה הספרותית התרחשה בזמן שאמריקה הלטינית זכתה להצלחה מסחרית, היצירות של תקופה זו נטו להתרחק מהתועלת שבמודרניזציה שהייתה אז בעיצומה. תחת זאת, הן נטו לעיתים קרובות לא להתמקד בסוגיות חברתיות ומקומיות, אלא בנושאים אוניברסליים ולעיתים מטאפיזיים.
המהומה הפוליטית במדינות אמריקה הלטינית כמו קובה בתקופה זו, השפיעה אף היא על הפריחה הספרותית. מספר מהיצירות צפו סוף לעידן השגשוג, ואף ניבאו כי בעיות ישנות יופיעו מחדש בעתיד הקרוב. עבודותיהם בישרו את האירועים שיתרחשו בעתיד באמריקה הלטינית, עם הדיקטטורות של שנות ה-70 וה-80, המהומה הכלכלית והמלחמות המלוכלכות.
היסטוריה > פוסט-בום וספרות עכשווית

ספרות פוסט-בום מאופיינת לעיתים בנטייה לאירוניה והומור, כמו הנרטיב של אלפרדו ברייס אייצ'ניק, ובשימוש בז'אנרים פופולריים, כמו ביצירתו של מנואל פואיג. חלק מהכותבים הרגישו שההצלחה של הבום היא כנטל, והוקיעה את רוח העוקצנות שמפחיתה את הספרות האמריקאית הלטינית לכדי ריאליזם קסום בלבד. זה הביא את אלברטו פוגט הצ'יליאני לייסד את תנועת המק-אונדו כתגובת נגד למקונדואיזם שדרש מכל השואפים לכתוב למקם את סיפורם בג'ונגלים טרופיים מהבילים שבהם התקיימו זה לצד זה המופלאים והאמיתיים. ביומן הלעגני של ג'יאנינה בראשי הפוסט-מודרניסטית, המספר של הבום הלטינו-אמריקני הלטיני נורה למוות על ידי אמנית האיפור של רשת מייסי'ס שמאשימה את הבום בכך שהוא מנצל את בדידותה. עם זאת, סופרים אחרים עסקו בהצלחתו של הבום: כמו יצירת האמנות של לאורה אסקיבל - "כמו מים לשוקולדה" שכולה ריאליזם קסום.
הסופר המשפיע ביותר בשפה הספרדית בארצות הברית היה רוברטו בולניו. בסך הכל, הספרות העכשווית באזור היא תוססת ומגוונת, החל מהפופולרים מאוד - פאולו קואלו ואיזבל איינדה, ועד ליצירות האוונגרדיות יותר והמוערכות של סופרים כמו דיאמלה אלטיט, ג'יאנינה בראשי, לואיסה ולנזואלה, מרקוס אגיניס, ריקרדו פיגליה, רוברטו אמפוארו, חורחה מרצ'נט לאזקנו, אליסיה יאנס, חיימה מרצ'אן, חיימה ביילי, פרננדו אמפוארו, מיגל גוטיירז, אדגרדו ריברה מרטינז, אלונסו קואטו, מנפרדו קמפ, אדמונדו פז זולדן, ג'יאקונדה בלי, חורחה פרנקו, דניאל אלארקון, ויקטור מונטויה או מריו מנדוזה זמברנו. דמויות חשובות נוספות כוללות את ססר איירה הארגנטינאי, את מריו בלאטין הפרואני-מקסיקני או את פרננדו ואלחו הקולומביאני.
תשומת לב רבה הוקדשה לז'אנר העדות testimonio ולטקסטים שהופקו בשיתוף עם נושאים משניים כמו ריגוברטה מנצ'ו.
לבסוף, זן חדש של כרוניקאים מיוצג על ידי העיתונים קרלוס מונסיוואס ופדרו למבל, שהמשיכו את המסורת ארוכת השנים של היצירה המסאית, כמו גם את התקדימים היצירתיים של אי-בדיון המיוצגים בין היתר, על ידי האורוגוואי אדוארדו גליאנו ו אלנה פוניאטובסקה המקסיקנית.
זוכים לטינו-אמריקאים בפרס נובל בספרות

גבריאלה מיסטרל, צ'ילה (1945)
מיגל אנחל אסטוריאס, גואטמלה (1967)
פבלו נרודה, צ'ילה (1971)
גבריאל גארסיה מארקס, קולומביה (1982)
אוקטביו פס, מקסיקו (1990)
מריו ורגס יוסה, פרו (2010)
ראו גם

הבום הלטינו-אמריקאי
הערות שוליים

↑  The Slaughteryard (2010), by Esteban Echeverría, Norman Thomas di Giovanni and Susan Ashe, trans by Juan María Gutiérrez, (HarperCollins Publishers: London)
↑  Lagasse, Paul. "Spanish American Literature".
↑  Arango-Ramos, Fanny D. "Resistance Literature in Spanish America".
↑  Denegri, Francesca. "Women's Writing in the 19th Century".
1 2  Arrango-Ramos, Fanny D. "Resistance Literature in Spanish America".
↑  Molloy, Sylvia (בספטמבר 1983). "Dos lecturas del cisne: Rubén Darío y Delmira Agustini". Revista de la Universidad de México (10464). {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Roberto Bolaño: diez años sin el autor que conquistó a los jóvenes escritores
↑  The Western Canon: The Books and School of the Ages. New York: Harcourt Brace, 1994.
↑  Jorge Luis Borges: Conversations. Ed. Richard Burgin. Univ of Miss. 1998.
↑  Plinio Apuleyo Mendoza (1 March 1983). The fragrance of guava: Conversations with Gabriel García Márquez. Verso. p. 49. Retrieved 4 August 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555782905171  NDL: 00569309  NKC: ph122188 
אלפונסו רייס סופר שכתב יצירות משפיעות על סוריאליזם מקסיקני.
גבריאל גרסיה מארקס, המפורסם מבין סופרי הבום
רוברטו בולנו נחשב כבעל ההשפעה הגדולה ביותר בארצות הברית מכל סופרי העידן שלאחר בום
אוקטביו פס עזר בהגדרת השירה המודרנית והאישיות המקסיקנית.
המשורר הפרואני סזר וואייחו, שנחשב על ידי תומאס מרטון כ"משורר האוניברסלי הגדול ביותר מאז דנטה "
פורום ישראלי לאנרגיה

| --- | --- |
 תחום:  אנרגיה ירוקה 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  גבעתיים 
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־17 שנים) 
 www.energia.org.il
 
פורום ישראלי לאנרגיה הוא עמותה המקדמת משק אנרגיה בר-קיימא בישראל.
מטרת הפורום היא לייצג את האינטרס האזרחי בתהליכי קבלת ההחלטות במשק האנרגיה. הפורום הוקם כדי להוות ציר מרכזי ומרכז ידע לנושאי האנרגיה בקרב ארגוני הסביבה והחברה. אמנם ישנם ארגונים רבים העוסקים בתחום האנרגיה, אך המורכבות הרבה של תחום האנרגיה מחייבת התמקדות והתמקצעות בתחום.
לפורום מועצה ציבורית הכוללת אנשי אקדמיה ומומחים, אנשי תעשייה ועסקים המייעצת ותומכת בפעילות הפורום, ובהם פרופ' פנחס אלפרט מאוניברסיטת תל אביב.
הפורום פועל בשלושה מישורים:
התייעלות אנרגטית
אנרגיה מתחדשת
גז טבעי
ועל פי דרכי הפעולה הבאות:
איסוף מידע ופרסום דוחות מקצועיים בנושא מדיניות אנרגיה
פעילות מול קובעי מדיניות כדי לקדם מדיניות התומכת ומתמרצת התייעלות אנרגטית במשק
שיתוף פעולה עם גורמים שונים במשק האנרגיה - כגון חברת החשמל, התאחדות התעשיינים, ועוד - כדי לקדם את נושא ההתייעלות במשק
עבודה עם גופים בחו"ל להבאת ידע וניסיון לישראל.