stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארה נוסטרום

האימפריה הרומית בשטחה הרחב ביותר בשנת 117 לספירה. יש לשים לב שבמפה זו הים נקרא "Mare Internum", "הים הפנימי" בלטינית.
מארה נוסטרום (בלטינית: Mare Nostrum) היה שמו של הים התיכון ברומא העתיקה, ופירושו בלטינית "הים שלנו".
בעשורים שלאחר איחוד איטליה ב-1861, לאומנים ופשיסטים איטלקים - שראו את איטליה כיורשת האימפריה הרומית - ניסו להחיות את המונח.
שימוש ברומא העתיקה

המונח מארה נוסטרום שימש במקור את תושבי רומא העתיקה כדי לכנות את הים הטירני לאחר שהם כבשו את סיציליה, סרדיניה וקורסיקה במהלך המלחמות הפוניות בינם לאימפריית קרתגו. בשנת 30 לפני הספירה, השליטה הרומית השתרעה מחצי האי האיברי ועד למצרים, ומארה נוסטרום הפך לשמו של הים התיכון כולו. היו אז גם שמות אחרים בשימוש, כגון "Mare Internum", הים הפנימי. בשלהי העת העתיקה היה נפוץ הכינוי בלטינית מאוחרת "Mare Mediterraneum", אך זה היה רק לאחר נפילת רומא.
שימוש לאומני באיטליה

בעשורים שלאחר איחוד איטליה באמצע המאה ה-19, איטלקים לאומנים שראו את איטליה כמדינה היורשת של האימפריה הרומית ניסו להקים לתחייה את המונח. בפרט, עליית הלאומיות האיטלקית במהלך המרוץ לאפריקה הובילה לקריאות להקמת האימפריה האיטלקית הקולוניאליסטית, שהציגה לראשונה תפיסה מחודשת ומודרנית של מארה נוסטרום:
"גם אם חופה של טריפולי היה מדבר, גם אם הוא לא היה עוזר לאיכר אחד או לפירמה איטלקית אחת - אנחנו עדיין צריכים לכבוש אותו כדי שלא ניחנק במארה נוסטרום".
שימוש באיטליה הפשיסטית

המונח הושב לשיח על ידי מנהיג איטליה הפשיסטית, הדוצ'ה בניטו מוסוליני, שהשתמש בו בתעמולה פשיסטית באופן הדומה בפירושו לעיקרון הנאצי "לבנסראום", שקבע אדולף היטלר בספרו מיין קאמפף. מוסוליני רצה לבסס מחדש את גדולתה של האימפריה הרומית והאמין שלאחר מלחמת העולם הראשונה איטליה הייתה המדינה החזקה ביותר מבין מדינות הים התיכון. הוא הכריז ש"המאה ה-20 תהיה מאה של עוצמה איטלקית", והקים את אחד מהציים החזקים ביותר בעולם כדי לשלוט בים התיכון.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, איטליה כבר הייתה מעצמה ימית אזורית גדולה ששלטה בחופים הצפוניים והדרומיים של הים התיכון. לאחר שכיבוש צרפת הסיר את האיום העיקרי ממערב, האיום היחיד שנותר לצי האילטקי בים התיכון היה הצי המלכותי הבריטי עם בסיסיו בגיברלטר, מלטה, קפריסין, מצרים וארץ ישראל. הפלישה האיטלקית לאלבניה, המערכה על יוון, הפלישה ליוגוסלביה, הפלישה האיטלקית למצרים והמצור על מלטה ביקשו להרחיב את שליטת מדינות הציר על הים. מדיניות זו הייתה כה מרחיקת לכת עד שהיא איימה על מדינות נייטרליות כמו טורקיה, איום שאיסמט אינני, נשיא טורקיה בזמן המלחמה, הרחיק ממדינתו בהבטחה להיכנס למלחמה רק אם ברית המועצות תצטרף לבעלות הברית.
מוסוליני רצה לממש את רעיון "איטליה הגדולה" סביב חזון המארה נוסטרום שלו, וקידם את הפרויקט הפשיסטי שיתממש בוועידת שלום עתידית לאחר הניצחון הצפוי של מדינות הציר: אימפריה איטלקית מוגדלת, המשתרעת מחופי הים התיכון במצרים לחופי האוקיינוס ההודי בסומליה ומזרח קניה. הוא התייחס להפיכת הים התיכון ל"אגם איטלקי". מטרה זו אותגרה במהלך המערכה בים התיכון על ידי כוחות בעלות הברית בים וביבשה ותנועות התנגדות שונות. לדוגמה, יוון העתיקה שולבה בקלות באימפריה הרומית, אך ממלכת יוון התגלתה כחזקה מדי לכיבוש איטלקי, ויוון נותרה עצמאית עד שהגיעו כוחות הנאצים לסייע לאיטלקים במלחמת איטליה-יוון. למרות תקופות של עליונות מדינות הציר במהלך הקרב על הים התיכון, הוא הסתיים בתבוסה איטלקית מוחלטת בספטמבר 1943.
שימוש עכשווי

"מארה נוסטרום" היא הכותרת של רומן רב-מכר מאת הסופר הספרדי ויסנטה בלאסקו איבניז, שפורסם ב-1918. סרט המבוסס עליו יצא לאקרנים ב-1948.
המונח "מארה נוסטרום" נבחר כנושא לכנס הפתיחה של החברה למשפט ותרבות הים התיכון, שהתקיים ביוני 2012 בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קליארי, בסרדיניה שבאיטליה ("La Conferenza Inaugurale della Società di Diritto e Cultura del Mediterraneo"). בשימוש מודרני זה, המונח נועד לכלול את מגוון התרבויות של הים התיכון, תוך התמקדות מיוחדת בשיתופי פעולה בין המדינות באזור.
בעקבות טריפתה בים של ספינת המהגרים "לאמפדוזה" בשנת 2013, ממשלת איטליה החליטה לחזק את המאמץ הלאומי של הצי האיטלקי בסיור בים התיכון על ידי אישור מבצע מארה נוסטרום, מבצע צבאי והומניטרי במטרה להציל את המסתננים הטובעים ולעצור את המבריחים.
ראו גם

הים הבלטי
הערות שוליים

↑  Raymond F. Betts (1975). The False Dawn: European Imperialism in the Nineteenth Century. Univ. of Minnesota Pr. p. 12.
↑  Lowe (2002), p.34
1 2  "International Law Prof Blog". typepad.com.
↑  "L'OPERAZIONE MARE NOSTRUM - eurasia-rivista.org". eurasia-rivista.org. אורכב מ-המקור ב-2014-07-18.
מפה של הצי הרומי ובסיסיו המרכזיים בתקופת הפרינקיפט.
לוב האיטלקית בשנת 1912.
מפת המארה נוסטרום האיטלקית בקיץ 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה: בירוק השטחים בשליטת הצי האיטלקי, באדום השטחים בשליטת בעלות הברית.
"Fenice" היא אחת משמונה הקורבטות מסוג "מינרווה" שתפקידן לעקוב אחר דיג; מנובמבר 2013 היא השתתפה במבצע מארה נוסטרום לחילוץ סירות המסתננים שהגיעו מצפון אפריקה.
אסיה (מיתולוגיה)

| --- | --- |
 תרבות:  דת יוון העתיקה 
 אב:  אוקיינוס 
 אם:  טתיס 
 צאצאים:  פרומתאוס, אטלס 
 
אסיה (ביוונית עתיקה: Ἀσία) ולעיתים קלימנה-אסיה (Κλυμηνη Ἀσία) היא אוקיינידית מהמיתולוגיה היוונית. כלומר, בתם של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס. היא נחשבה הנימפה הפטרונית של אזור לידיה שכונה לעיתים גם אסיה, על שמה.
אפולודורוס מתאר את אסיה כאשתו של הטיטאן יאפטוס ואימם של הטיטאנים הידועים: אטלס, אפימתאוס, פרומתאוס ומנויטיוס.
לעומת זאת, הסיודוס ביצירתו "תאוגוניה" מייחס את אשתו של יאפטוס לאוקיינידית נפרדת בשם קלימנה. שני השמות כנראה התמזגו לאורך הדורות, קלימנה-אסיה מוזכרת כאשתו של יאפטוס גם אצל היגינוס וליקופרון.
הרודוטוס תיעד מסורת שהכיר בתקופתו, לפיה היבשת אסיה נקראה על שם האוקיינידית אסיה. הרודוטוס מכנה אותה "אשתו" של פרומתאוס במקום "אמו". אולם, ייתכן ומדובר רק בכינוי שדבק לאשתו של פרומתאוס, הסיונה. שכן, בדומה לקלימנה-אסיה, נחשב פרומתאוס פטרון של אזור לידיה שכונה "אסיה".
האסטרואיד 67 Asia (אנ') שהתגלה ב-1861 על ידי נורמן רוברט פוגסון נקרא על שמה ועל שם יבשת אסיה, כיוון שהיה האסטרואיד הראשון שהתגלה ביבשת זו.
ראו גם

יאפטוס (מיתולוגיה)
פרומתאוס
הערות שוליים

↑  הסיודוס, תאוגוניה, שורה 359.
↑  אפולודורוס, ביבליותקה. 1.2.3
↑  הסיודוס, תאוגוניה, שורה 507 והלאה.
↑  הערך "קלימנה", באתר Theoi – מיתולוגיה יוונית
↑  הרודוטוס, היסטוריות. 4.45.3.
↑  אייסכילוס, פרומתאוס הכבול, שורה 569.
↑  הערך "אסיה", באתר Theoi – מיתולוגיה יוונית
↑  (67) Asia In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_68. ISBN 978-3-540-29925-7.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קטיף (מושב)

| --- | --- |

גן משחקים בקטיף
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1978
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  21 באוגוסט 2005
 דת:  יהודים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  394 (2004)
 קואורדינטות:  31°22′31″N 34°18′46″E﻿ / ﻿31.375277777778°N 34.312777777778°E﻿ / 31.375277777778; 34.312777777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) קטיף(למפת מערב הנגב רגילה) קטיף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קטיף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קטיף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שלט הכניסה ליישוב קטיף
קטיף, ימים ספורים לאחר הריסתו, אוגוסט 2005.
קטיף היה התנחלות ומושב שיתופי ששכן בגוש קטיף שברצועת עזה, כחמישה ק"מ מדרום מערב לדיר אל בלח. המושב השתייך לארגון המושבים של הפועל המזרחי, והיה בעל אופי דתי. מקור שמו של היישוב בתל קטיפא - תל ארכאולוגי סמוך שנערכו בו חפירות.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חסרה ההיסטוריה כהיאחזות נח"ל.
היאחזות נח"ל קטיף עלתה להתיישב בכ"ז באייר ה'תשל"ג. ההיאחזות נקראה בתחילה נח"ל גדיש (וכן גדישים, או סמירי).
היישוב תוכנן תחת השם קטיף ב', והתחיל להבנות בקיץ תשל"ז. אבן פינה למושב הונח ב-10 באוגוסט 1977 ובסוף שנת תשל"ח (1978) עלה למקום גרעין של עולים אנגלוסקסים, שמנה 10 משפחות, והיישוב קיבל את השם קטיף. באמצע שנת תשל"ט נותרו במקום רק "קומץ משפחות". בחודש סיון תש"ם החליטה ועדת השמות רשמית על מתן השם "קטיף" למושב, אך הוא לא שרד זמן רב אחר כך.
בט"ו באב תשמ"ו (1985) עלה למקום גרעין שלהבת, שעבר הכשרה במושב בני דרום ומנה 10 משפחות וכמה רווקים ורווקות. לאחר מספר שנים עבר היישוב הפרטה ונקלטו בו משפחות שלא היו חברי המושב השיתופי, וכך הפך המושב לקהילה מעורבת של חקלאים וקהילתיים.
כלכלת היישוב כללה את: מפעל פלאמיקס שלאחר ההתנתקות עבר המפעל לאזור התעשייה הצפוני באשקלון, משתלות קטיף, רפת קטיף-עצמונה ומפעל בד-קט (מוצרי בד לא ארוג) שאף קיבלה אישור להשקעה של 203 אלף דולר על ידי משרד הכלכלה והמסחר.
במושב קטיף התגוררו שתי משפחות נפגעי הטרור הפלסטיני, משפחת דהרי - שאב המשפחה אביגדור דהרי היה החלל הראשון של גוש קטיף ונרצח בפיגוע דריסה בצומת גוש קטיף בשנת 1989, וכן משפחת חטואל, שכללה את דוד חטואל, אשתו טלי וארבע בנותיהם. טלי וארבע בנותיה נרצחו ב-2 במאי 2004 בפיגוע ירי בציר כיסופים בעת שטלי הייתה בהריון עם ילד חמישי.
לפני פינויו מנה המושב למעלה מ-70 משפחות, מהם כ-220 ילדים ונוער.
היסטוריה > חינוך

ביישוב שכנה הישיבה התיכונית "צביה קטיף", ותלמוד תורה "עוזיאל". ישיבת "צביה קטיף" פעלה 7 שנים, עד לפינוי היישוב, והייתה אחת הישיבות המעטות של רשת נעם-צביה, שרוב מוסדותיה הם לבּנות. בראשות הישיבה עמד הרב שלמה כהן דוראס מהקמתה ועד שנה לפני התפרקותה, ובשנתה האחרונה עמד בראשה הרב ארי כץ. בישיבה למדו כ-90 תלמידים, רובם תושבי האזור.
בנוסף ללימודי התיכון והתורה, פעלה בישיבה תוכנית ללימודי הים והסביבה. דרך הישיבה נערך גם קורס צלילה ברמה 2 כוכבים. על שם ישיבה זו קמה ישיבה תיכונית ביד בנימין.
היסטוריה > לאחר תוכנית ההתנתקות

ככל יישובי גוש קטיף, גם קטיף פונה ב-21 באוגוסט 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004. אחרי הפינוי עברו משפחות הקהילה לאולפנה בכפר פינס שם שהו עד לחג הסוכות. אחרי סוכות פונתה הקהילה גם משם ופוזרה בין מספר בתי מלון וכפר הנופש באשקלון. שלוש עשרה משפחות עברו ליד בנימין, עשר משפחות מקטיף עברו ל"עיר האמונה" בנתיבות ואחרי שזו פורקה עקב מעבר תושבי עצמונה לשומריה, עברו הם לאתר קרווילות במושב אמציה, בסמוך לאתר שיועד להקמת יישוב הקבע שלהם, כרמי קטיף. בשנת 2016 עברה משפחה ראשונה לבית הקבע שלה, ומשפחות נוספות היו באמצע תהליך הבנייה.
בשנת 2018 עברו לבתי הקבע בכרמי קטיף כ-30 משפחות ועוד כ-30 משפחות בונות את ביתן ביישוב.
עד שנת 2019 עברו כל המשפחות שגרו בקרווילות לביתן ביישוב הקבע כרמי קטיף.
לקריאה נוספת

הרב שלמה כהן דוראס, קטיף: סיפורו של יישוב - מושב קטיף מיום הקמתו ועד החרבתו, בהוצאת מתיישבי קטיף תש"ע (408 עמ')
הערות שוליים

↑  דני צדקוני, מערך התיישבותי בין עזה לאל-עריש, דבר, 24 באוגוסט 1977
↑  דני צדקוני, מושב של עולים דתיים מארה"ב יוקם ברצועה, דבר, 11 באוגוסט 1977
↑  עזרא ינוב, פרחים עולים במרחבי החול שבין דיר אל-בלאח לחן-יונס, מעריב, 24 במאי 1979
↑  חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמוד 165.
↑  מפעל פלאמיקס לייצור מצעים לחממות - החל לפעול באשקלון, בעקבות פינוי גוש קטיף, באתר גלובס, 22 בספטמבר 2005
↑  השר אולמרט מוביל התנתקות - ומשרדו תומך בגוש קטיף, באתר גלובס, 12 במאי 2004
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324574605171
סמל חוף השנהב

| --- | --- |

סמל חוף השנהב
 פרטים
 המחזיק בסמל:  ממשלת חוף השנהב
 תאריך אימוץ:  26 ביוני 1964
 התקנים
 תומכים:  עצי דקל
 מוטו:  République de Côte d'Ivoire
 פרטים נוספים
 גרסאות קודמות:  
סמל חוף השנהב בצורתו הנוכחית אומץ בשנת 2011. הסמל המקורי, שתבניתו נשמרת עד היום, אומץ בשנת 1964.
במרכז הסמל נמצא מגן ירוק, שהוא אחד מהצבעים הכלל אפריקאים ונמצא גם בדגל חוף השנהב. בתוך המגן מוטען ראש פיל בצבעים לבן-זהב. לפיל יש חשיבות לאומית רבה באומה הזו כיוון שכמות החיות הרבה הקיימת בחוף השנהב היא המקור לשנהבים על שמם נקראת המדינה. מעל המגן הירוק נמצאת שמש עולה, גם היא בצבעים זהב-לבן, המסמלת את התחלות חדשות ותקופה חדשה. מתחת למגן הירוק נמצאת כרזה, אף היא בצבעים זהב-לבן. בכרזה נכתב שמה המלא של המדינה בצרפתית, השפה הרשמית של חוף השנהב: "République de Côte d'Ivoire". לצדי הכרזה יש שני עצי דקל, גם בצבעים זהב-לבן.
ראו גם

דגל חוף השנהב
המנון חוף השנהב
בוריאס

| --- | --- |

 תפקיד:  אל רוח הצפון
 תרבות:  יוון העתיקה
 אלים מקבילים:  אקווילון 
 אב:  אסטראוס 
 אם:  אאוס 
 אחים:  יורוס, זפירוס, נוטוס 
 בן או בת זוג:  אוריתיה 
 צאצאים:  כיאונה, בני בוריאס, אאורה, לוקסו, האמוס, האאורות, הירפסה, זטס, בוטס, קלאופטרה, קלאיס, הקארגה 
 
בוריאס (יוונית עתיקה: Βορέας) הוא אל הרוח הצפונית במיתולוגיה היוונית, הרוח שמביאה את הקור ומבשרת על תחילת החורף. בוריאס הוא בנם של הטיטנית אאוס, אלת השחר, ואיאולוס, אל הרוחות, אחיהם של יורוס (אל הרוח המזרחית), זפירוס (אל הרוח המערבית), אפליוטס (אל הרוח הדרום-מזרחי) ונוטוס (אל הרוח הדרומית). על פי המיתולוגיה, לבוראיס שני בנים ובת.
שמם של הבנים הם זטס וקאלאיס. בניו השתתפו במסע אל גיזת הזהב בפיקודו של יאסון. בתו של בוריאס, כיאונה, היא אלת השלג.
תבליט של בוריאס (משמאל) על האפריז של מגדל הרוחות באתונה
מבין הרוחות השונות, נחשב בוריאס לתוקפני והחזק ביותר. לרוב הוא מתואר כאיש זקן, בעל שיער מתבדר פרוע וזקן דליל ופרוע. באמנות הוא פוסל וצויר כאל בעל כנפיים גדולות לגבו.
על פי אחד הסיפורים, חמד בוריאס נסיכה אתונאית ואף נשא אותה לאישה. האתונאים ראו אותו כקרוב משפחה ונטו להללו ולפנות לעזרתו כשהמתינו לבוא החורף. עוד מספרים, כי במלחמת פרס–יוון, נשב בוריאס בחוזקה בצבאותיו של כסרכסס כשהללו חצו את מצרי הדרדנלים, וגרם בכך לטביעתן של ספינות רבות.
לקריאה נוספת

March, J. (1999). Cassell's Dictionary Of Classical Mythology. London. ISBN 0-304-35161-X.
הערות שוליים

↑  מוזכר בספר "הגיבור האבוד". בוריאס מופיע בקוויבק בארמונו ביחד עם כיאונה, קלאיס וזטס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15824587w (data)  GND: 1033685380  SUDOC: 236054910  VIAF: 300254076   WorldCat (עם VIAF): 300254076 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנק איירו

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1981 (בן 43) בלוויל, מחוז אסקס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Frank Iero 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ראטגרס, Queen of Peace High School 
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי, פוסט הארדקור, הארד רוק, הארדקור פאנק 
 כלי נגינה:  גיטרה, גיטרה בס 
 www.frank-iero.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פרנק אנתוני איירו ג'וניור (נולד ב-31 באוקטובר 1981) הוא מוזיקאי, גיטריסט הקצב וסולן הגיבוי של להקת הרוק האלטרנטיבית "My Chemical Romance" כמו גם הסולן של להקת הפוסט-הארדקור "Leathermouth" ולהקת האלקטרוני-הארדקור "Death Spells". הוא גם המקים של פרויקט פאנק רוק תחת הכותרת "FrnkIero And The Cellabration".
ביוגרפיה

פרנק איירו נולד ללינדה ואנתוני בבלוויו, ניו ג'רזי וגדל בקרני, ניו ג'רזי. הוא היה נער דחוי בתיכון ולמד באוניברסיטת "רוטג'רס" במלגה, אך נשר בעקבות הצטרפותו למיי כמיקל רומנס.
הוא ניגן בלהקות שונות מאז גיל 11. הוריו של איירו התגרשו כשהיה צעיר והוא גדל אצל אמא שלו, אשר העמידה לרשותו את המרתף שלה לחזרות הלהקה הרבות של בנה; אביו וסבו היו מוזיקאים ושניהם היו השפעות גדולות על איירו כשהיה צעיר. אביו הפציר בו לנגן בתופים, אך איירו החל לנגן בגיטרה.
ביוגרפיה > להקות נעורים ופנסי פרפ (1998- 2002)

פרנק החל לנגן בלהקות מקומיות בסצנת הפאנק בניו ג'רזי בגיל 11. לפני שהצטרף אל My Chemical Romance שימש סולן של להקת הפאנק 'Pencey Prep'. הלהקה הוציאה אלבום לפני פירוקה. בעוד שניגן עם 'Pencey Prep' התיידד עם ג'רארד ויי ועם שאר חברי מיי כמיקל רומנס העתידית. אחרי הלהקה שלו התפרקה, פרנק ניגן בכמה להקות, כולל I Am A Graveyard, Hybrid, Sector 12, וAmerican Nightmare לפני שהוצע לו להיות גיטריסט הקצב של להקת הרוק האלטרנטיבי מיי כמיקל רומנס.
ביוגרפיה > מיי כמיקל רומנס (2002- 2013)

איירו הצטרף אל להקת My Chemical Romance בשנת 2002. איירו הופיע באלבום האולפן השני של הלהקה, "Three Cheers for Sweet Revenge", ששוחרר ב -8 ביוני 2004. הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלהם, "The Black Parade", ששוחרר ב-24 באוקטובר 2006. אלבום האולפן הרביעי והאחרון של מיי כמיקל רומנס "Danger Days: The True Lives of the Fabulous Killjoys" שוחרר ב -22 בנובמבר 2010. הלהקה הודיעה הפרידה שלהם ב -22 במרץ 2013.
ביוגרפיה > לאחר מיי כמיקל רומנס (2013 עד 2019)

לאחר התפרקות מיי כמיקל רומנס, איירו ניצב בחזית חמישיית ההארדקור פאנק, "Leathermouth", שהוציאה את אלבום הבכורה שלהם "XO" בינואר 2009. הלהקה התפצלה מאוחר יותר בשנת 2010. הוא היה מעורב בלהקת מחווה ל-The Cure בשם The Love Cats. שיר הסולו הראשון שלו 'This Song Is A Curse' שוחרר כבונוס בפסקול הרשמי של הסרט של טים ברטון, פרנקנוויני.
בתחילת 2013, איירו וג'יימס דייוויס הודיעו שהם עובדים על פרויקט הארדקור דיגיטלי חדש, "Death Spells". הם גם הודיעו על קיום תיור תמיכה בלהקת Mindless Self Indulgence והופעה בפסטיבל סקייט אנד סרפ בניו ג'רזי. אלבום באורך מלא היה צפוי להתפרסם בסוף 2013 אך טרם פורסם. דת' ספלס לא היו פעילים מאז אמצע 2013.
זמן קצר לאחר חוסר פעילות להקת דת' ספלס, איירו הופיע עם שירי סולו חדשים ופרסם אחרים ב- Soundcloud שלו. מאוחר יותר הודיע על אלבום סולו שיופק מהשירים האלה.
בכל שאר 2013 הוא החל לנגן שירים אירועים והקליט אלבום באורך מלא.
ביוני 2014 הודיע על החתימה שלו בחברת ההקלטות "Staples Records" והוצאת אלבום הבכורה שלו, Stomachaches ששוחרר ב-25 באוגוסט 2014.
הוא גם הקים להקה בשם "Frnkiero andthe cellebration" המורכבת מאוון נסטור (גיטרה\קולות רקע), רוב הוגס (גיטרת בס) ומאט אולסון (תופים).
ב-22 במאי 2016, פרנק הצהיר על הקלטת אלבום חדש בשם "Parachutes", עם שינוי שם ללהקתו ל- "frnkiero and the patience", המורכבת מפרנק איירו (גיטרה/קולות ראשיים/בס), אוון נסטור (גיטרה/קולות רקע), מאט אולסון (תופים/קולות רקע/כלי הקשה) ואלכס גריפו (גיטרת בס).
בתחילת שנת 2019 פרסם שהוא עובד עם להקה חדשה, ששמה "Frank Iero And The Future Violent". במרץ אותה שנה, הלהקה פרסמה את שירה הראשון, "Young and Doomed".
איירו מפעיל ליין בגדים, חברת תקליטים וחברת פרסום בבעלותו ובבעלות אשתו בשם "Skeleton Crew". הוא הוציא לאור גם אלבום סולו בשם "For Jamaia" שהקדיש לאשתו.
איירו נשוי לג'מאיה נסטור ואב לשלושה. הוא ידוע בתמיכתו הגלויה בקהילת הלהט"בים, אותה הוא מבטא בהזדמנויות רבות בהופעות. הוא צמחוני מבחירה מילדות.
נילי חנה מרפיש

נילי חנה מרפיש (1924 – 5 באוקטובר 2012) הייתה לוחמת וחברה במחתרת לח"י. לימים נישאה לנתן מרפיש, אף הוא לוחם לח"י וקריין תחנת השידור קול המחתרת העברית.
ביוגרפיה

חנה נולדה בשנת 1924 בלובלין, פולין למשה וצ’רנה שטרן. לחנה היו 5 אחים - יצחק הבכור, אברהם (איתן) ושלושה אחים צעירים ממנה יוסף, צבי ומאיר. מאיר, בן הזקונים נהרג במלחמת השחרור, ערב הכרזת המדינה בהגנה על גוש עציון.
בלובלין הייתה משפחת שטרן משפחה ענפה שחיה בשכנות. האב היה סוחר תבואה ולאם הייתה חנות מכולת. המשפחה הייתה דתית אורתודוקסית וציונית. חנה חוותה אנטישמיות כילדה בבית הספר וברחוב. עד סוף ימיה לא הסכימה לחזור לפולין לביקור ולא דיברה פולנית בעיקרון.
בשנת 1936 עלו משה וצ'רנה שטרן עם ילדיהם לישראל מטעמים ציוניים (יצחק הבכור נשאר בפולין עד 1939 והצטרף למשפחה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה). כל שאר המשפחה הגדולה נשארה בפולין והושמדה בשואה.
המשפחה התיישבה בירושלים. האב משה עבד בעבודות שונות, כפועל, סולל כבישים ובמפעלי ים המלח. במלחמת השחרור הוא נפל בשבי הירדנים עם נפילת המפעלים לידם. האם צ'רנה עבדה בעבודות ניקיון וחנה כילדה עזרה לה אחרי הלימודים.
חנה למדה בבית ספר דתי בית יעקב. כבר בבית הספר נתגלתה מרדנותה. היא לא הסכימה ללבוש גרביים ארוכות וחולצות עם שרוולים ארוכים בקיץ, ועמדה על זכותה להתלבש כרצונה. כנערה צעירה הייתה עדה למאורעות 1936-1939 ועלייתו לגרדום של הרוג המלכות הראשון שלמה בן יוסף. אלו השפיעו על החלטתה להצטרף לתנועת בית"ר בגיל 15, זאת בניגוד לאחיה שהצטרפו לתנועה הדתית בני עקיבא נמשכה חנה לתנועה לאומית.
פעילות במחתרת לח"י

חנה עזבה את לימודי היום, עברה ללימודי ערב והחלה לעבוד בחנות הצילום שוורץ בירושלים. לאחר הפילוג בין אצ"ל ולח"י, החליטה חנה שדרכה של לח”י תואמת את השקפותיה והצטרפה למחתרת. היא בחרה בשם המחתרתי נילי, ושמה המחתרתי דבק ונשאר שמה אצל רוב מכריה, כולל המשפחה שהקימה, משך כל ימי חייה. בתחילה הייתה עיקר פעילותה הפצת חומר הסברה, הדבקת כרוזים וכן שימשה כמקשרת, כולל הקשר לאסירי המחתרת בבית האסורים בירושלים - כאשת קשר בינם לבין אריה לוין רב האסירים. עקב התמחותה בצילום, פיתוח והדפסת תמונות, התקבלה נילי לעבודה אצל הצלם אורושקס, שהיה צלם הרשמי של הנציב העליון הבריטי. בזמן עבודתה נהגה לפתח עוֹתָקים כפולים של תמונות והעבירה אותם ללח”י. לאחר ניסיון ההתנקשות של לח"י בנציב הרולד מקמייקל, בשנת 1944, הבריטים החלו לחפש אחריה. נילי עזבה את בית הוריה ועברה לנתניה והחלה לעבוד שם בחנות צילום. הבריטים איתרו אותה וחקרוה. הם מצאו צילומים של קצינים בריטים שפיתחה מסומנים ב-X. נילי אמרה להם שהיא נוהגת לסמן לעצמה בחורים יפים והיא שוחררה. בשל כך נילי הפסיקה את עבודתה בנתניה, עברה לתל אביב והפכה לחברת מחתרת במשרה מלאה. היא חלקה חדר מרתף עם בחורה נוספת, שולמית (שרה), לימים שולמית שמיר, אשת יצחק שמיר, ממפקדי הלח"י ולימים ראש ממשלת ישראל. והן נשארו חברות קרובות כל חייהן.
כאשר סניף חיפה הפסיק כמעט את תפקודו עקב מאסר שבעת החברים המרכזיים בו, נשלחה נילי לעבוד בשיקומו. היא פעלה לחידוש הקשר עם הפעילים והאוהדים, עסקה בהגברת פעילות ההסברה לציבורים חדשים, ובשמירת הקשר עם פעילי המחתרת ואוהדי המחתרת בצפון הארץ. כן השתתפה בתצפיות להכנת פעולות. במסגרת נסיעותיה לקבוצים ומושבים בעמק יזרעאל ובגליל, ליד, נהלל נחטפה נילי בידי אנשי ההגנה ונחקרה כדי להגיע באמצעותה לשמות של אנשי לח”י. היא לא מסרה שום מידע ושוחררה. כעבור ימים ספורים נחטפה שוב על ידי חברי ההגנה, הפעם באיילת השחר. היא נחקרה במשך ארבעה ימים, במהלכם שבתה רעב. שוב שוביה הבינו שאין סיכוי להוציא ממנה מידע כלשהו ושחררו אותה. בין הפעולות הרבות בהן השתתפה היו הפעולות של פיצוץ גשר נעמן ותקיפת בתי המלאכה של הרכבות בחיפה, פעולה בה נהרגו 11 לוחמים ומרבית האחרים נתפסו בידי מארב בריטי. נילי הייתה בין הבודדים שהצליחו להימלט מהמארב לאחר הפעולה.
בתקופת תנועת המרי הייתה נילי גם המקשרת בין נתן ילין מור, גרא, מפקד הלח"י ואליהו גולומב, מפקד ההגנה. לאחר מכן מונתה כאחראית על אזור הדרום ועל ארגון פעילויות מבצעיות.
ערב ראש השנה תש"ח נפגשה נילי עם חברתה שולמית שמיר בבית קפה, והן נעצרו יחד על ידי הבריטים ונשלחו למעצר בבית־לחם ואחר כך בעתלית. נילי שוחררה ב־ 1.5.1948 ועם הקמת המדינה כמה ימים אחר כך התגייסה לפלוגת בנות לח”י בצה”ל, ומונתה לסגנית מפקדת הפלוגה - סגניתה של לאה גרנק, אשתו של הלוחם יעקב גרנק הידוע כדב הבלונדיני. לאחר זמן קצר, לבקשתה, הועברה לחטיבת לח”י בירושלים, לחמה שם עד ש-לח”י חדלה להתקיים גם בירושלים.
חיי משפחה

בשנת 1950 נישאה נילי לנתן מרפיש, איש לח”י. נולדו להם בן ובת: יאיר ודורית. בשנת 1951 קיבלה נילי פנייה לחזור לצה"ל כמפקדת בה"ד 12. כיוון שהייתה אם לתינוק, סירבה להצעה והיא הצטערה על שסירבה לכך במשך כל חייה.
ביתם של נתן ונילי הפך להיות מרכז חברתי של אנשי ונשות לח"י. נילי הקדישה את המשך חייה למשפחה ולהתנדבות במסגרת עמותת לח"י. נילי נשארה נאמנה לאמונותיה והייתה אשת ימין בדעותיה, אך ביתה ולבה היו פתוחים לכולם. אנשי שמאל ידועים היו בין באי ביתה כמו נתן ילין מור, שלמה בן שלמה, יוסף אריה (יוזי) ורבים אחרים. החברוּת והאחווה קדמו לדעות הפוליטיות.
נתן מרפיש נפטר בשנת 1972, בגיל 47 ממחלת לב.
לנילי נולדו נכד, נתי, הקרוי על שם סבו נתן מרפיש, וארבע נכדות: נילי הקרויה על שמה, מאיה, מיקה ושלי. לנילי עשרה נינים ונינות, חלקם נולדו לאחר מותה נינתה עפרי נילי דולב קרויה על שמה.
לקריאה נוספת

מאיה מרפיש ואווה ברגר., 2006. "הגיבור בתרבות". עבודה סמינריונית, בית הספר לתקשורת, המסלול האקדמי המכללה למינהל.
הערות שוליים

↑  מאיר שטרן, באתר יזכור, משרד הבטחון.
↑  לאה גלעדי, עליהן לא כתבו, עמוד 59, באתר מכון זבוטינסקי
↑  לאה גלעדי, עליהן לא כתבו, עמוד 60, באתר מכון זבוטינסקי
↑  לאה גלעדי, עליהן לא כתבו, עמוד 63, באתר מכון זבוטינסקי
↑  לאה גלעדי, עליהן לא כתבו, עמוד 65, באתר מכון זבוטינסקי
↑  לאה גלעדי, עליהן לא כתבו, עמודים 66-67, באתר מכון זבוטינסקי
↑  תנועת המרי הולמת - פיצוץ גשר נעמן, באתר בלוג מוזאון לח"י
↑  לאה גלעדי, עליהן לא כתבו, עמוד 69, באתר מכון זבוטינסקי
↑  לאה גרנק כהן, באתר העמותה להנצחת מורשת לח"י
↑  לאה גלעדי, עליהן לא כתבו, עמוד 81, באתר מכון זבוטינסקי
↑  שלמה בן שלמה (סלומונוב), באתר העמותה להנצחת מורשת לח"י
↑  יוסף אריה (יוזי), באתר העמותה להנצחת מורשת לח"י
קיילוס

| --- | --- |

מזבח מיתראי (המאה ה-3 לספירה) המראה את קאלוס כשלצידו אלגוריות של עונות השנה (מוזיאון קרנונטינום, אוסטריה התחתית)
 כינוי:  אל השמיים
 תרבות:  רומא העתיקה
 אלים מקבילים:  אורנוס
 אם:  דיאס 
 בן או בת זוג:  טרה 
 צאצאים:  אופס, סטורן, יאנוס 
 
קיילוס הוא אל השמיים במיתולוגיה תאולוגיה, באומנות ובספרות הרומית, הנחשב כאל פרימורדיאלי, כלומר אחד מהאלים הקדמוניים ביותר. מקור שמו בלטינית "caelum" שמשמעותו "שמיים" או "רקיע".
זהות

שמו של קיילוס מעיד על כך שהוא היה המקביל הרומי לאל היווני אורנוס שהיה בעל חשיבות רבה בתיאוגוניה היוונית. לא ידוע שהיה שהתבצע פולחן כלשהו לקיילוס ברומא ולמרות זאת לא כל החוקרים רואים בו כהשראה מהמיתולוגיה היוונית שניתן לו שם לטיני הוא קושר עם סומאנוס, אל הרעם הלילי, כ"אל רומאי טהור".
גנאלוגיה

על פי קיקרו והיגינוס, קיילוס היה בנו של אתר ודיאס ("יום" או "אור יום"). קיילוס ודיאס היו במסורת זו הורי מרקוריוס. עם דיאנה, קיילוס היה אביו של האל הרומי יאנוס, כמו גם של סטורן ואופס.