stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקורבן
הערות שוליים

↑  Tarkovsky, Andrei (1989). Sculpting in Time: Reflections on the Cinema (באנגלית). תורגם ע"י Hunter-Blair, Kitty. Austin, TX: University of Texas Press. p. 218. ISBN 9780292776241.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 11046125  BnF: cb171357571 (data)  LCCN: n90690035  SUDOC: 158467949  VIAF: 305903751   WorldCat (עם VIAF): 305903751
וולף מישל

אין תמונה חופשית
וולף מישל (נפטר בה' באלול ה'תרפ"ג, אוגוסט 1923) היה רב וד"ר לפילוסופיה.
ביוגרפיה

נולד למשפחה יהודית מסורתית בעיר שצ'זץ הסמוכה ללבוב, ונשלח ללמוד אצל רב בדרוהוביץ. בבית אותו רב שהה במשך שבע שנים עד שבגיל שמונה עשרה הוסמך לרבנות. מישל סירב לקבל על עצמו תפקיד רבני, הקים בנק ושיתף פעולה עם אחיו בעסקים. בשלב מסוים פעילותו העסקית לא סיפקה אותו ובשכנוע רעייתו הקדיש את עצמו ללימודים.
נרשם לפקולטה לפילוסופיה ולשפות המזרח באוניברסיטת וינה, שם רכש את השפה הערבית. הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטת ברלין ולמד גם ב"בית המדרש לרבנים בברלין". במסגרת לימודיו שימש דרשן באתרי נופש בגרמניה. מישל הסתובב בחוגים של אמנים וסופרים וזכה להכרה באוניברסיטאות שבהן למד. בווינה נבחר לחבר כבוד בחוג "מרטין בובר" והרצה על פילוסופיה. את לימודיו הוא המשיך וסיים באוניברסיטת ברן בשווייץ בציון הגבוה ביותר, ואת עבודת הדוקטורט שלו כתב על "תאוריית ההכרה של הרמב"ם".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סירב לכהן בתפקיד רב צבאי ראשי בטענה כי: ”אינני מסוגל לעודד בני-אנוש להרוג איש את אחיו, כי הדבר נוגד את הקונצפציה ההומניסטית שלי”.
בשנת 1906 קיבל על עצמו מישל תפקיד של רב במחוז קמפולונג מולדובנסק שבו נמצאו אז כאלפיים יהודים וכיהן בתפקידו עד שנת 1922. הוא גם ניהל את משרד רישום האוכלוסין באזור. במסגרת תפקידו שימש פרופסור לענייני דת במחוז כולו והשפיע על כל האזור בדרשותיו. בנאום חגיגי לכבוד הקמת בית ספר חדש בעירו אמר מישל את הדברים הבאים:
”הנוער הוא חוליית הקשר בין היצירה והיוצר. בית הספר, המורים והחברה הם היוצר; לכם, בני הנוער, מגיע התפקיד הקדוש להעביר לבאים אחריכם את מה שלמדתם בבית הספר, את החומר האצילי שנאגר בתאי המוח שלכם. כך נוצר באמצעות בית- הספר גשר בין הנוער, אל יוצר-הכל ואל בני-האדם, למען ריסון יצרים פרימיטיביים של בני-האדם, למען חיזוק האנושי שבהם ולמען האצלתם, גם אם לעולם לא נגיע לבן-אדם מושלם”.
הערות שוליים

↑  לפי מקור אחר בשנת 1904.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויג'יי פרשאד

| --- | --- |

 לידה:  14 באוגוסט 1967 (בן 57) קולקטה, הודו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו 
 מנחה לדוקטורט:  Bernard Cohn 
 מוסדות:  קולג' טריניטי 
 פרסים והוקרה:  הפרס לספרות אסייתית-אמריקנית (2008) 
 
ויג'יי פרשאד (בהינדי: বিজয় প্রসাদ; נולד ב-14 באוגוסט 1967) הוא היסטוריון אמריקאי יליד הודו. פרסם ספרים רבים וכתב טורי פרשנות בעיתונות. הוא העורך הראשי של הוצאת הספרים "LeftWord" המוציאה לאור ספרים המשקפים את השמאל הפוליטי באסיה. כמו כן משמש כמנהל מכון מחקר בשם "Tricontinental" מיסודו של ארגון הסולידריות עם תושבי אסיה, אפריקה ואמריקה הלטינית (אנ').
פרשאד הוציא לאור מעל לעשרים וחמישה ספרים. בין הנושאים הנסקרים בספריו נמנים האביב הערבי, ההתקוממות בלוב, ההיסטוריה של מדינות העולם השלישי והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא מגדיר את עצמו כמרקסיסט ואנטי-ציוני. חבר במועצה המייעצת האמריקאית של תנועת החרם על ישראל, שהיא חלק מתנועת ה-BDS העולמית.
משנת 1996 עד 2017 שימש כפרופסור להיסטוריה של דרום אסיה ויחסים בינלאומיים במכללת טריניטי בהרטפורד, קונטיקט. בשנים 2013 עד 2014 היה גם יושב ראש המכללה על שם אדוארד סעיד באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 2010 מונה פרשאד לעמוד בראש המכון ללימודים בין תחומיים במכללת טריניטי. קבוצה של פרופסורים שלחה למכללה מכתב בו הם מוחים על המינוי, לאור עמדותיו של פרשאד ופעילותו לקידום חרם אקדמי על ישראל. הנהלת המכללה דנה בנושא זה עם נציגי הפדרציה היהודית בקונטיקט והליגה נגד השמצה, אך המינוי נותר בעינו.
קורות חייו

ויג'יי פרשאד נולד וגדל בקולקטה, הודו. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בדהראדון עבר לארצות הברית, שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה במכללת פומונה (קליפורניה) ב-1989, ותואר דוקטור באוניברסיטת שיקגו בשנת 1994.
עמדותיו

פרשאד הוא מרקסיסט, ובין השאר ייסד בהודו פורום של אנשי שמאל. בספרו "חתולים שמנים וכלבי ריצה" הוא מציג את השקפותיו בנושאי קפיטליזם וסוציאליזם.
במאמר לכתב העת The Nation פרש פרשאד את חזונו למאבק סוציאליסטי. לדבריו, תנועות שמאל צריכות להתארגן טוב יותר כדי לצבור כוח, אחרת רעיונות פרוגרסיביים טובים לא יוכלו לצאת לפועל. כמן כן קרא לתנועות שמאל לאמץ השקפה ארוכת טווח במאבקים חברתיים ולא להתמקד בתוצאות בטווח הקצר.
בביקורתו של הקפיטליזם הוא מצביע על אסון בופאל כדוגמה למקרה שבו תאגידים דואגים רק לרווחים ומזלזלים בחיי אדם. רווחי חברת יוניון קרבייד היו גבוהים, ועל אף זאת היא לא השקיעה באמצעי בטיחות במפעליה בהודו ובווירג'יניה המערבית. כמו כן הביע ביקורת על האם תרזה ועל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, שפעלו למען קורבנות האסון אך טענו כי מדובר בתאונה גרידא ולא ייחסו ליוניון קרבייד כל אחריות תאגידית.
לעיתים קרובות פרשאד מותח ביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית, וקורא לשים קץ להגמוניה האמריקאית ולאימפריאליזם. כמו כן קרא לבטל את הסיוע האמריקאי לישראל.
עם פרוץ אירועי האביב הערבי והפלת שלטון מובארכ במצרים בשנת 2011 השווה פרשאד את האירועים למהפכה המקסיקנית שהחלה עם הפלת הדיקטטור פורפיריו דיאס בשנת 1911. בהקשר זה כתב: "מעמד האיכרים והפועלים התקומם בצורה ספונטנית, אך כדי להתקדם מעבר לכך עליו להתארגן ביעילות ולהשתלט על מוקדי הכוח, אחרת המהפכה תדוכא." על פי פרשאד, אירועי האביב הערבי עוררו מחדש את "שני הנושאים ללא מענה" בארצות ערב: פוליטיקה (חופש ממונרכיות ודיקטטורות) וכלכלה (מעבר לכלכלה עצמאית). הוא ביקר את תגובתו ופעולותיו של ברק אובמה לאחר ההפיכה במצרים, וטען שמדיניותה של ארצות הברית במזרח התיכון נכשלה.
במאמריו ובספריו מספק פרשאד פרשנות לאירועים רבים במזרח התיכון, בהם מלחמת האזרחים בלוב (2011) והסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ספריו

ספריו ראו אור באנגלית בארצות הברית ובהודו. להלן רשימה חלקית של ספרי ויג'יי פרשאד:
הכוכב האדום ברחבי העולם השלישי (2019)
האם הפרח יפציע מבעד לאספלט: סופרים מגיבים לשינויי אקלים (2017)
אוקטובר האדום: המהפכה הרוסית והאופק הקומוניסטי (2017)
ארץ הקסדות הכחולות: האומות המאוחדות בעולם הערבי (2017)
מות האומה ועתיד המהפכה הערבית (2016)
היסטוריות קומוניסטיות, כרך א' (2016)
אין שמאל חופשי: עתיד הקומוניזם ההודי (2015)
מכתבים לפלסטין (2015)
אומות עניות: היסטוריה אפשרית של הדרום הגלובלי (2013)
הדוד סוואמי: דרום-אסייתים באמריקה בימינו (2012)
האביב הערבי, החורף הלובי (2012)
העמים האפלים: תולדות העולם השלישי (2007)
בשורה אחת עם דאו ג'ונס: מניות, כלא ורווחה (2003)
נמסטה שרון: הינדוטבה ושרוניזם תחת הגמוניה אמריקאית (2003)
כולם נלחמו בקונג פו: קשרים אפרו-אסייתיים והמיתוס של טוהר התרבות (2002)
חתולים שמנים וכלבי ריצה: שלב אנרון של הקפיטליזם (2002)
המלחמה נגד כדור הארץ: המלחמה האפגנית החמישית, אימפריאליזם ופונדמנטליזם (2002)
חירות תחת איסור מגע: היסטוריה חברתית של קהילת הדלית (2002)
הקארמה של האדם החום (2000)
הקוקס

| --- | --- |

 מקום הקמה:  ברייטון 
 מוקד פעילות:  אנגליה
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 סוגה:  רוק אינדי
 חברת תקליטים:  Virgin Records
 www.thekooks.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 לוק פריצ'רד - סולן, גיטרה פיטר דנטון - גיטרה באס יו הריס - גיטרה כריס פראנדרגאסט - תופים
 חברים לשעבר
 מקס רפרטי פול ג'רד דן לוגן
 
הקוקס (באנגלית: The Kooks) הם להקת רוק אינדי בריטית.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 2004 במוסד למוזיקה מודרנית בברייטון באנגליה, שם חבריה היו תלמידים.
דרכה של הלהקה החלה כאשר פריצ'רד צירף את רפרטי לפרויקט בקולג'; אל אותו פרויקט צורפו אחר כך גם הריס וג'רד. בהרכב זה בחרו חברי הלהקה את שמה בהשראת שיר של דייוויד בואי מתוך האלבום Hunky Dory.
עם הוצאת אלבום המיני הראשון, הופיעה הלהקה בפסטיבל מוזיקה בברייטון, ומיד הוחתמו על ידי וירג'ין רקורדס.
אלבום הבכורה הרשמי של הלהקה, Inside In/Inside Out, הופיע במצעד הבריטי רוב שנת 2006, מכר יותר ממילון עותקים, והגיע למעמד של אלבום פלטינה משולש; זאת בעיקר עקב שיר הנושא מהאלבום "Naïve", אותו פריצ'רד טוען כי כתב עוד בהיותו בן 16.
אלבומם השני "Konk" יצא באפריל 2008, ואלבומם השלישי "Junk of the Heart" יצא בספטמבר 2011.
האלבום הרביעי של הלהקה, ששמו "Listen" יצא בשנת 2014. הוא זכה לביקורות מעורבות. האלבום החמישי "Let's Go Sunshine" יצא באוגוסט 2018.
הופעות ראויות לציון

לאחר הוצאת אלבום הבכורה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית ומילאה אולמות בניו יורק ולוס אנג'לס.
הופיעו כלהקת חימום בקונצרט של הרולינג סטונז בווילס.
השתתפו בפרויקט "חי מאבי רוד" והקליטו הופעה חיה באולפנים.
אלבומם השני, "Konk", הצליח להגיע עד המקום השני, במצעד האלבומים הבריטי.
סינגלים

| שנה | שיר | אלבום |
| --- | --- | --- |
| 2005 | "Eddie's Gun" | Inside In/Inside Out |
| 2005 | "Sofa Song" | Inside In/Inside Out |
| 2006 | "You Don't Love Me" | Inside In/Inside Out |
| 2006 | "Naïve" | Inside In/Inside Out |
| 2006 | "She Moves in Her Own Way" | Inside In/Inside Out |
| 2006 | "Ooh La" | Inside In/Inside Out |
| 2008 | "Always Where I Need to Be" | Konk |
| 2008 | "Shine On" | Konk |
| 2008 | "Sway" | Konk |
| 2011 | "Junk of the Heart (Happy)" | Junk Of The Heart |
| 2011 |  | Junk Of The Heart |
| "Is It Me" |  | Junk Of The Heart |
| 2012 | "How'd You Like That" |  |
הערות שוליים

↑  http://www.brooklynvegan.com/archives/2006/08/the_kooks_playi.html first US tour
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb150246675 (data)  GND: 16044414-7  ISNI: 0000 0001 1537 6658  LCCN: nb2007014725  MusicBrainz: f82f3a3e-29c2-42ca-b589-bc5dc210fa9e  NKC: kn20090505033  VIAF: 156195776   WorldCat (עם VIAF): 156195776
ויגאן את'לטיק

סמלה הקודם של ויגאן
מועדון הכדורגל ויגאן את'לטיק (באנגלית: Wigan Athletic Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר ויגאן שבצפון אנגליה, המשחק בפוטבול ליג הראשונה. המועדון עורך את משחקי הבית שלו באצטדיון DW, אותו הוא חולק עם קבוצת הרוגבי העירונית.
היסטוריה

ויגאן הוקמה בשנת 1932 בעקבות התפרקותה של קבוצת ויגאן בורו שנה קודם לכן. היה זה הניסיון החמישי להקים מועדון כדורגל בעיר ויגאן בעקבות התפרקותן של קבוצות ויגאן קאונטי, ויגאן יונייטד, ויגאן טאון וויגאן בורו.
עד לשנת 1978 שיחקה הקבוצה בליגות החובבניות באותה שנה העפילה הקבוצה לליגה הרביעית ובכך העפילה לראשונה אל הפוטבול ליג.
4 שנים לאחר שהתקבלה לפוטבל ליג העפילה וייגאן לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית בה היא שיחקה 11 שנים ברציפות עד שבסיום עונת 93–1992 חזרה הקבוצה לליגה הרביעית.
4 שנים לאחר שירדה לליגה הרביעית חזרה ויגאן לליגה השלישית לאחר שסיימה ראשונה בליגה הרביעית והחל מעונתה השנייה הפכה לקבוצת צמרת שמנסה לעלות לליגת המשנה אך נכשלת.
בין השנים 1999–2001 העפילה ויגאן למשחקי הפלייאוף על ההעפלה לליגת המשנה כאשר בשנים 1999 ו 2001 היא הפסידה בחצי גמר הפלייאוף למנצ'סטר סיטי ורדינג בהתאמה ואילו בשנת 2000 היא העפילה לגמר הפלייאוף על ההעפלה לליגת המשנה אך נוצחה במשחק הגמר בידי ג'ילינגהאם כאשר עד לדקה ה 114 של ההארכה היא הוליכה 1–2 אך נוצחה לבסוף 2–3.
בסיום עונת 03–2002 העפילה ויגאן לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה לאחר שזכתה באליפות הליגה השלישית עם 100 נקודות ליגה.
את עונתה הראשונה בליגת המשנה סיימה ויגאן במקום השביעי כאשר היא מפספסת ב 2 נקודות את הכרטיס למשחקי הפלייאוף על ההעפלה לפרמייר ליג. שנה מאוחר יותר העפילה ויגאן לראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג לאחר שסיימה שנייה בליגת המשנה ואת עונתה הראשונה בפרמייר ליג סיימה במקום העשירי, המקום הגבוה בתולדותיה.
הייתה זאת עונתה היחידה של וויגאן בחלק העליון של הטבלה וכבר בעונתה הבאה היא נאבקה נגד הירידה תוך שהיא ניצלה במחזור הסיום בזכות ניצחון חוץ על שפילד יונייטד בקרב ראש בראש נגד הירידה כאשר ויגאן הייתה חייבת ניצחון ואילו שפילד יונייטד היה מספיק לה תיקו.
גם ביתר העונות לא הצליחה וויגאן לשחזר את הצלחתה מעונתה הראשונה בפרמייר ליג והיא נאבקה במרבית עונתיה נגד הירידה לליגת המשנה.
ב-11 במאי 2013 זכתה הקבוצה בגביע האנגלי לראשונה בתולדותיה כאשר ניצחה בגמר 0–1 את מנצ'סטר סיטי. 4 ימים לאחר שזכתה בגביע האנגלי נשרה וויגאן לליגת המשנה לאחר 8 עונות בפרמייר ליג לאחר הפסד לארסנל במחזור הלפני האחרון. הייתה זו הפעם הראשונה בממלכה בה קבוצה שירדה ליגה זכתה בגביע.
בזכות זכייתה בגביע האנגלי הקבוצה שיחקה בשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2013/2014. הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות רובין קאזאן, מריבור וזולטה ורכם. הקבוצה סיימה את הבית במקום האחרון עם 5 נקודות והודחה מהטורניר.

בסיום עונת 2014/2015 הקבוצה ירדה לליגה שלישית לאחר 12 עונות בהן שיחקה באחת משתי הליגות הראשונות.. בעונת 2015/2016 העפילה הקבוצה חזרה לליגה השנייה.
בסיום עונת 2016/2017 נשרה הקבוצה חזרה לליגה השלישית. ובסיום עונת 2017/2018 העפילה הקבוצה חזרה לליגת המשנה. בסיום עונת 2019/2020, נשרה הקבוצה לפוטבול ליג הראשונה, אף על פי שלא סיימה באחד משלושת המקומות האחרונים עקב בעיות כלכליות, כתוצאה מהן, הורדו לקבוצה 12 נקודות והיא לא שרדה בליגה.
בסיום עונת 2021/2022 שבה הקבוצה לצ'מפיונשיפ, אך שבה לפוטבול ליג הראשונה בעונה שלאחר מכן.
תארים

הגביע האנגלי: (1)
2013
פרס הפוטבול ליג: (2)
(1985, 1999)
הפוטבול ליג הראשונה
אלופה: 3 (2003, 2016, 2022)
הערות שוליים

↑  "Double cup win 'special for Wigan'". BBC Sport (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-07-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2005035285  VIAF: 153815446   WorldCat (עם VIAF): 153815446
הרולד בראון

הרולד בראון (באנגלית: Harold Brown;‏ 19 בספטמבר 1927 – 4 בינואר 2019) היה פיזיקאי גרעין אמריקאי ששימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1977 – 1981 בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. קודם לכן, בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון, הוא שימש כתת-שר ההגנה למחקר והנדסה בין השנים 1961 – 1965 וכמזכיר חיל האוויר בין השנים 1965 – 1969.
כמי שהוגדר בילדותו ילד פלא, סיים בראון את לימודיו בבית הספר תיכון ברונקס למדעים בגיל 15, ואת לימודי הדוקטור בפיזיקה באוניברסיטת קולומביה סיים בגיל 21. כמזכיר ההגנה, הוא הקים קבוצת עבודה לכינון הסכמי קמפ דייוויד, השתתף במשא ומתן על נושא הנשק האסטרטגי מול ברית המועצות ותמך, ללא הצלחה, באשרור הסכם סאל"ט-2.
ראשית חייו

בראון נולד בברוקלין, ניו יורק כבנם של אברהם, עורך דין במקצועו, שלחם במלחמת העולם הראשונה ושל גרטרוד לבית כהן, בתו של מנהל חשבונות בבית מסחר ליהלומים. הוריו היו יהודים חילוניים ותומכים נלהבים של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. מגיל צעיר מאוד נמשך בראון ללימודי המתמטיקה והפיזיקה. הוא למד בתיכון ברונקס למדעים, שאותו הוא סיים בגיל 15 עם ממוצע ציונים של 99.5. מיד עם סיום לימודיו הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת קולומביה וקיבל שם תואר ראשון בהצטיינות כבר בגיל 17 וכן פרס מיוחד על הישגים אקדמאים יוצאי דופן. הוא המשיך את לימודיו בקולומביה וב-1949 סיים לימודי הדוקטור בפיזיקה, בגיל 21.
לאחר תקופה קצרה בה עסק בהוראה ובמחקר פוסט-דוקטורט, היה בראון לחוקר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בברקלי הוא לקח חלק בבניית טיל הפולאריס ובפיתוח הפלוטוניום. ב-1952 הוא הצטרף לסגל מעבדת הקרינה של אוניברסיטת קליפורניה בליברמור וב-1960 היה למנהלה, לאחר שירש בתפקיד את אדוארד טלר, שבראון היה בן חסותו. בליברמור הוביל בראון צוות של שישה פיזיקאים אחרים, כולם מבוגרים ממנו, שעשו שימוש בכמה מהמחשבים הראשונים ובמתמטיקה והנדסה כדי להקטין את גודלם של ראשי הנפץ התרמו-גרעיניים לשימוש צבאי אסטרטגי. בראון וצוותו תרמו למוניטין של מעבדת ליברמור כאשר עיצבו ראשי נפץ גרעיניים קטנים וקלים מספיק כדי שניתן יהיה להתקינם בצוללות הגרעיניות של צי ארצות הברית. בשנות החמישים הוא שימש כחבר, או יועץ של כמה גופי מחקר פדרליים וכיועץ מדעי בכיר בוועידה להפסקת הניסויים בנשק גרעיני בשנים 1958 – 1959.
בין השנים 1961 – 1965 שימש בראון תחת מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה כתת-השר למחקר והנדסה. ומאוקטובר 1965 ועד פברואר 1969 הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר, בתחילה תחת מקמנארה ולאחר מכן תחת קלארק קליפורד.
בין השנים 1969 – 1977 שימש בראון כנשיא המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > מינויו ומשנתו הביטחונית

אף על פי שבראון צבר כמעט שמונה שנים של שירות בפנטגון, הוא היה מדען הטבע הראשון שמונה כמזכיר ההגנה. הוא היה מעורב למעשה בכל תחומי הפעילות של המחלקה. על רקע מטרת ממשלו של ג'ימי קרטר לארגון מחדש של הממשל הפדרלי, כתב בראון סקירה מקפת על מערכת ההגנה שבסופו של דבר הייתה הבסיס לשינוי משמעותי. לעומת זאת הוא הבין את מגבלותיה של רפורמה יעילה. באחד מנאומיו הראשונים לאחר סיום תפקידו, שנשא באוניברסיטת מישיגן במרץ 1981 שנקרא "ניהול מחלקת ההגנה – מדוע לא ניתן לעשות זאת", הוא אמר:
...ברצוני לציין שוב את המגבלה הבסיסית של כל ניסיון לניהול מחלקת ההגנה "על פי הספר". השפעת הצורך להיות מסוגל לנהל מלחמה, על פי הצורך, תהיה תמיד מוגבלת ליעילות של הממסד הביטחוני בעתות שלום... השפעת העימות עם צרכי הפנים מייצגת את פניה של הממשלה הדמוקרטית. ...ההצלחה בניהול הביטחון ביעילות ובעלות הנמוכה ביותר ככל האפשר לצד קווי ניהול וארגון עסקיים חזקים, היא מעשה ראוי. אך יש מחירים שאנו לא יכולים להרשות לעצמנו לשלם כדי להגיע לכך באופן מדויק. האחד הוא זניחת הבקרה הדמוקרטית. האחרת היא ההפסד במלחמה. תחום ההגנה לא יכול להיות "מנוהל" כמו עסק. אך ניתן להוביל אותו כך שניתן היה לשמר באופן היעיל ביותר את האינטרסים הביטחוניים הלאומיים שלנו.
בהתייחסו לתכנון האסטרטגי, היה בראון שותף במידה דומה מאוד לדאגותיהם של קודמיו מן המפלגה הרפובליקנית – הצורך להשביח את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולשפר את הסדרי הביטחון הקולקטיביים – אך עם מחויבות חזקה יותר להטלת מגבלות על שימוש בכלי נשק. בראון דבק ברעיון של "איזון חיוני" (essential equivalence) במרוץ החימוש הגרעיני מול ברית המועצות. משמעות הדבר הייתה ש"הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים הסובייטיים לא יהפכו לאמצעי שימושי למינוף מטרות פוליטיות, דיפלומטיות או צבאיות. יש לשמור על יציבות גרעינית, בעיקר בעת משבר. כל היתרונות של המאפיינים הצבאיים שמהן נהנתה ברית המועצות, הן קיזוז היתרונות של ארצות הברית במאפיינים אחרים. וארצות הברית למעשה, וגם לא לכאורה, לא נמצאת בעמדת נחיתות מול הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים של ברית המועצות".
בספר זיכרונותיו שכתב מאוחר יותר ב-2012, "הביטחון זרוע-הכוכבים" (Star-Spangled Security), הדגיש בראון שוב את משנתו:
כשמוניתי למזכיר ההגנה ב-1977, הכוחות המזוינים, רוב רובו של הצבא, היו פגועים קשות עקב מלחמת וייטנאם. הייתה הסכמה כללית שברית המועצות עלתה על המערב ביכולותיה הצבאיות הקונבנציונאליות, במיוחד בקרב כוחות הקרקע באירופה.
על פי הניו יורק טיימס, הבינו מומחים במבט לאחור שבניגוד לנרטיב הפופולרי שהנשיא רונלד רייגן הגדיל את ההוצאה על ביטחון כדי לנצח (ובסופו של דבר לגרום לקריסתה) את ברית המועצות, היו אלו בראון וקרטר שהחלו "לשמור על המאזן האסטרטגי, אל מול החידושים האוויריים והבליסטיים הסובייטים באמצעות שיפור הטילים בליסטיים בין יבשתיים, באמצעות שדרוג המפציצים האסטרטגיים B-52 סטרטופורטרס וציודם בטילי שיוט לגבהים נמוכים והצבתן של הרבה יותר צוללות לשיגור טילים המצוידות בטילים מרובי ראשי נפץ.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > נאט"ו

בראון התייחס לחיזוקה של ברית נאט"ו כאל נקודת מפתח בביטחון הלאומי ופעל רבות להפיח רוח חיים בברית. בסיועו של רוברט קומר, שבתחילה היה יועץ מיוחד לענייני נאט"ו ולאחר מכן תת-מזכיר ההגנה למדיניות, יזם בראון שורה של יוזמות זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו. במאי 1978 אישרו ראשי ממשלות מדינות נאט"ו תוכנית הגנה ארוכת טווח שכללה עשר קטגוריות של סדרי עדיפויות: מוכנות משופרת; תגבור מהיר; כוחות מילואים אירופאים טובים יותר; שיפורים ביכולות הימיות; הגנה אווירית משולבת; פיקוד, שליטה ותקשורת יעילים; לוחמה אלקטרונית; תהליכים הגיוניים לשיתוף פעולה בחימוש; תיאום לוגיסטי ועתודות מלחמה מוגדלות; מודרניזציה של הזירה הגרעינית. כדי ליישם את הקטגוריה האחרונה החליטו שרי החוץ וההגנה של נאט"ו בדצמבר 1979 להגיב על הצבתם של כלי נשק גרעיניים סובייטיים חדשים – טילי ה-SS-20 Saber ומטוסי הטופולב Tu-22M בהצבתם של 108 טילי פרשינג 2 ו-464 טילי שיוט קרקעיים בכמה ארצות אירופאיות החל מדצמבר 1983. מנהיגי נאט"ו הצביעו על כך שהצבת הטילים החדשים תצומצם אם תהיה התקדמות משביעת רצון בדיונים על הפיקוח על הנשק עם ברית המועצות. בדחיפתו של בראון, התחייבו חברות נאט"ו ב-1977 להרחיב את ההוצאה התקציבית של כל אחת ואחת מהן בקצב של 3% לשנה בין השנים 1979 – 1986. המטרה, הסביר בראון, הייתה להבטיח שהמשאבים והיכולות של הברית – הן קונבנציונליים והן גרעיניים – יגיעו לאיזון מול אלו של הגוש המזרחי. אף על פי שכמה מחברות נאט"ו היססו לאשרר את ההסכמה להצבת הטילים החדשים ולא תמיד שמרו על הגידול של ה-3%, היה בראון שבע רצון מהתקדמותה של ברית נאט"ו. בערך באמצע תקופת כהונתו הוא סיפר למראיין שהוא סבור שההישג החשוב ביותר שלו עד כה היה התחדשותה של ברית נאט"ו.
בראון גם ניסה לחזק את תרומתן הביטחונית של בעלות בריתה של ארצות הברית מחוץ לברית נאט"ו, במיוחד יפן וקוריאה הדרומית. הוא האיץ שוב ושוב בממשלת יפן להגדיל את תקציב הביטחון שלה כדי שהיא תוכל לתרום חלק משמעותי יותר בנטל של המדינות המערביות במרחב הפסיפי. אף על פי שב-1977 החליט ממשל קרטר על נסיגה בשלבים של הכוחות הקרקעיים מקוריאה הדרומית, הוא התחייב להמשיך להגיש למדינה זו סיוע צבאי ואחר. מאוחר יותר, בשל הגידול המשמעותי בגודלם של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית, וההתנגדות בארצות הברית לנסיגת הכוחות, גנז הנשיא קרטר את התוכנית והותיר כ-40,000 חיילים אמריקאים בקוריאה הדרומית. כינון היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין סין ב-1 בינואר 1979, היו ההכרה של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין 30 שנים לאחר הקמתה. שנה מאוחר יותר קיים בראון ביקור בסין, שוחח עם ההנהגה הפוליטית והצבאית שלה וסייע להניח את היסוד לשיתוף הפעולה המוגבל בנושאי הביטחון בין שתי הארצות.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > הפיקוח על הנשק

סוגיית הפיקוח על הנשק הייתה חלק בלתי נפרד ממדיניות הביטחון של בראון. הוא תמך בתוקף בהסכם סאל"ט 2 שנחתם ביוני 1979 בין ארצות הברית לברית המועצות והיה הדובר הראשי של הממשל בשכנוע הסנאט לאשר אותם. הסכם סאל"ט 2 הגביל את כל אחת משתי המעצמות ל-2,250 מערכות שיגור של נשק גרעיני אסטרטגי (מפציצים, טילים בין-יבשתיים, טילים לשיגור מצוללות וטילים בליסטיים אוויר-קרקע), כולל מגבלת בינים של 1,200 משגרי טילים מרובי ראשי נפץ, שמתוכם רק 820 יכלו להיות משוגרים בטילים בליסטיים בין-יבשתיים. ההסכם גם הטיל הגבלות על מספר ראשי הנפץ בכל טיל ועל הצבתן של מערכות טילים בליסטיות קרקעיות חדשות, למעט טיפוס חדש של טיל בין יבשתי קל לכל אחד מהצדדים. היה בהסכם גם תנאי שכל אחד מהצדדים ישתמש רק באמצעים הטכנולוגיים שלו עצמו.
בראון הסביר שהסכם סאל"ט 2 יצמצם את כוחה האסטרטגי של ברית המועצות, יאפשר יציבות ואפשרות לחזות מראש בצורה טובה יותר את היחסים בין שתי המעצמות בתחום הגרעין, יצמצם את העלויות של החזקת המאזן האסטרטגי, יסייע לארצות הברית לנטר את כוחותיה של ברית המועצות ויפחית את הסיכוי לפרוץ מלחמה גרעינית. הוא דחה את ההאשמות מצד מבקרי ההסכם שארצות הברית שגתה בהערכתה את כוחה הצבאי של ברית המועצות, שההסכם יחליש את הברית בין מדינות המערב, שאין לבטוח בברית המועצות שתקיים את סעיפי ההסכם ושלא ניתן באמת לוודא את קיומם. בין השאר כדי לרצות את מתנגדי ההסכם בסנאט, הסכים ממשל קרטר בסתיו 1979 לתמוך בגידול משמעותי יותר בתקציב ההגנה. עם זאת, פלישת ארצות הברית לאפגניסטן בדצמבר 1979 גרמה לכך שהסנאט לא קיבל את תנאי החוזה באותה עת, ואילץ את הנשיא לסגת ממנו. עם תום תקופת כהונתו ב-1981 אמר בראון שהכשל לאשרר את הסכם סאל"ט 2 היה הדבר שהוא מצר עליו ביותר. ארצות הברית וברית המועצות המשיכו בכל זאת למלא אחר סעיפי ההסכם, אף על פי שהוא היה בלתי מחייב, עד 1986, כאשר הנשיא רונלד רייגן האשים את ברית המועצות בהפרת תנאי ההסכם ונסוג ממנו לחלוטין.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > סוגיות אזוריות > תעלת פנמה

לצד שאלות ביטחוניות לאומיות מרכזיות, היה על בראון להתמודד עם כמה בעיות דחופות, ביניהן סוגיית תעלת פנמה. השליטה באזור תעלת פנמה הייתה סלע מחלוקת מאז קיבלה פנמה את עצמאותה מידי קולומביה ב-1903 והעניקה לארצות הברית זיכיון תמידי. באמצע שנות השישים של המאה ה-20, לאחר סדרה של מהומות שהתחוללו באזור, החלו ארצות הברית ופנמה לנהל משא ומתן לסירוגין עד 7 בספטמבר 1977, כאשר שתי המדינות חתמו על שני הסכמים, אחד שעל פיו תעבור השליטה המלאה באזור לידיה של פנמה עד שנת 2000, והשני שהבטיח את היותו של האזור נייטרלי. מחלקת ההגנה הייתה גורם חשוב בדיונים עם פנמה. בראון תמך בחתימה על ההסכמים ונאבק קשות להשגת אישור הסנאט (שניתן במרץ ובאפריל 1978), ועמד על כך ששני ההסכמים מהווים יתרון לארצות הברית וחיוניים לעתיד ההפעלה והביטחון של התעלה.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > סוגיות אזוריות > המזרח התיכון

בסוגיות המזרח התיכון, תמך בראון במאמציו של הנשיא קרטר להיות המתווך במשא ומתן בין ישראל לבין מצרים שהובילו לחתימת הסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978 ולחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים במרץ 1979. בזירה מזרח תיכונית אחרת, נפילת השאה באיראן בינואר 1979 חיסלה בעל ברית חשוב של ארצות הברית והציתה שרשרת של אירועים שהמיטו אסון על מדיניות ארצות הברית באזור. בנובמבר 1979 פרצו מהפכנים איראנים לשגרירות ארצות הברית בטהראן והחזיקו ביותר מ-50 בני ערובה. בראון היה שותף מרכזי בתכנון ניסיון מבצע החילוץ של בני הערובה שהסתיים בכישלון ובנפילתם של שמונה חיילים אמריקאים ב-24 – 25 באפריל 1980. רק ביומו האחרון כנשיא ,20 בינואר 1977, עלה בידו של הנשיא קרטר להגיע להסדר סופי לשחרורם של בני הערובה.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > סוגיות אזוריות > הפלישה הסובייטית לאפגניסטן

הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979 כדי לחזק את המשטר הפרו-סובייטי שם גרם בהמשך לסיבוך בתפקידה של ארצות הברית במזרח התיכון ובדרום-מערב אסיה. בתגובה לאירועים באיראן ובאפגניסטן ומתוך ציפייה לאירועים נוספים, הפעיל בראון את "כוח המשימה המשותף לפריסה מהירה" (Rapid Deployment Joint Task Force – RDJTF) בבסיס חיל האוויר מקדיל בפלורידה ב-1 במרץ 1980. אף על פי שגורם זה היה באופן רגיל מפקדת תכנון מבלי שיעמדו לרשותו כוחות מבצעיים, יכול היה ה-RDJTF לגייס כוחות כאלה מכמה זרועות ולפקד עליהם בשעת משבר. באורן הסביר שה-RDJTF היה אחראי על התוויית תוכניות מגירה, בעיקר בדרום-מערב אסיה והחזקת יכולות ומוכנות למשימות מסוג זה.