stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הקריביים

משפחה משבט הקאריבּ, ציור משנת 1818. (מאת ג'ון גבריאל סטדמן)
העדות העתיקה ביותר לקיום בני אדם באיים הקריביים היא התרבות הקזירימואידית (Casirimoid) בקובה ובהיספניולה, המתוארכת ל-4500 לפנה"ס. לפי סוג הממצאים ואפיונם באתרים אלו, ניתן ללמוד כי מקור האנשים הוא מאמריקה המרכזית. מאז אותה תקופה ועד שנת 1492, חיו העמים הילידיים בניתוק מוחלט מהעולם הגדול והשפעותיו. הגעת האדם הארופאי באותה השנה, היוותה אסון לעמי האזור, כשהם נחשפים לניצול אכזרי, רעב המוני ומחלות קשות שלא ידעו כמותן קודם. אֹרַח חייהם ותרבותם נחרבו, אוכלוסיות שבטיות רבות נכחדו לחלוטין, והאזור כולו הפך לבסיס ורקע לסכסוכים טריטוריאליים בין המעצמות הארופאיות. בסופו של דבר, קיבלו רוב האיים עצמאות, ויצאו לדרך חדשה בה הכתיבו המקומיים, את גורלם שלהם.
רקע היסטורי ותרבותי > השפעת הכיבוש

האירופאים אשר פלשו לקריביים וכבשו אותם, שמו קץ לעולמם הפנימי האחיד של העמים הילידים ושיעבדו את האזור ואנשיו להתרחשויותיו של עולם רחב יותר, שבו נקשר גורלם עם גורלן של אפריקה, אירופה והאמריקות. העמים הקריביים נחרבו על ידי מגפות חדשות שלא הכירו קודם, כמו חצבת, אבעבועות שחורות, מלריה ודיזנטריה שהובאו לאזור על ידי האירופאים והאפריקנים שיובאו כעבדים. אִירגונם החברתי והפוליטי נהרס ונבנה מחדש בשם הנצרות. חייהם הפשוטים אורגנו על ידי עבדוּת ודרישות מכוונות רווח של אירופאים בעלי מחשבה מסחרית. מעל הכל, הם הוצפו תרבותית ודמוגרפית באיטיות, על ידי זרם מהגרים חדשים, בשנים שמיד לאחר הכיבוש.
התקופה הקולוניאלית

המתיישבים האירופאים הראשונים בקריביים, ניסו לשחזר את החברות העירוניות האירופיות שלהם. במובן זה, מטרותיהם והשקפת עולמם, לא היו שונות מאלו של המתיישבים על יבשת צפון אמריקה. בעלי המטעים הקריביים, החלו כאיכרים חוואים. הם טיפחו את היבול העיקרי - הטבק, בדומה לעמיתיהם בווירג'יניה ובמרילנד. הם הביאו איתם את מערכת המשפט, מוסדות פוליטיים, יחידות מנהליות ומוסדות דת. מוסדות אלה שרדו במשך זמן רב מאוד, אבל ההקשר החברתי האזורי שאליו הוכנסו, השתנה במהירות על ידי הזמן והנסיבות. ניסיונות לשחזר את המיקרוקוסמוס האירופאי, נזנחו בהדרגה לטובת שורה של חברות מטעים הפועלות באמצעות כפייה ועבדות, כדי לייצר כמויות גדולות של מצרכים טרופיים עבור השוק האירופאי.
התפתחות "חברת מטעי הסוכר" (סביב אמצע המאה ה-17), המבוססת על עבודת כפייה ושעבוד, הייתה נקודת מפנה חשובה בתולדות הקריביים. זו הובאה לעולם לראשונה על ידי ההולנדים, כאשר אלה גורשו מברזיל בשנת 1640, באותה התקופה שכלכלת החקלאות האנגלית העצמאית, המבוססת בעיקר על גידול טבק, עמדה בפני משבר חמור. טבק הקריביים לא יכול היה להתחרות באיכות ולא בכמות עם זה שיוצר במושבות המרכז־אטלנטיות (באמריקה הצפונית). בהיות חקלאות הטבק, הבסיס לכלכלה, אִיֵים סופה על יכולת הקיום הכלכלית של האיים. כתוצאה מכך, החלו המושבות לאבד אוכלוסייה לטובת היבשת. גאולה כלכלית הגיעה ממה שנקרא בספרות ההיסטורית, "מהפכות הסוכר" של הקריביים, סדרה של שינויים הקשורים זה בזה ששינו את החקלאות כולה, את הדמוגרפיה, החברה והתרבות של הקריביים, ובכך שינו את החשיבות הפוליטית והכלכלית של האזור.
במונחים של חקלאות, עברו האיים שינוי מחוות חקלאיות קטנות לייצוּר יבולי טבק וכותנה (בעזרת עבודתם של מספר משרתים ועבדים) למטעים גדולים הדורשים מרחבי קרקעות והוצאת הון עצום, כדי ליצור שדות קני סוכר ומפעלים. הסוכר, שהפך לפופולרי יותר ויותר בשוק האירופאי במהלך המאה ה-17, סיפק איזון כדאי ביחס שבין נפחו לערכו, יחס בעל חשיבות רבה בזמנים ההם של ספינות מפרש קטנות יחסית ומסעות ימיים ארוכים ומפרכים. לפיכך, ההסבה לסוכר, שינתה את דפוס בעלות הקרקעות באיים.
האיים הצפוניים

האיים הצפוניים (כלומר שלוש הקבוצות: איי בהאמה, איי טרקס וקייקוס ואיי קיימן) ממוקמים בצפון האגן הקריבי. שתי הקבוצות איי בהאמה ואיי טרקס וקייקוס, משתייכות לארכיפלג איי הבהאמה המשתרע דרום־מזרחית לפלורידה. איי קיימן ממוקמים דרומית לקובה וצפון־מערבית לג'מייקה.
לשלוש הקבוצות האלו, היסטוריה התפתחותית דומה. גילוי היבשה הראשון של אדם אירופאי בעולם החדש, התממש בנחיתה על אחד מאיי הבהאמה ב-12 באוקטובר 1492, על ידי כריסטופר קולומבוס. לא ידוע בדיוק על איזה מהם. את איי קיימן, גילה כריסטופר קולומבוס במסעו השלישי, בשנת 1503. על אף שקיימות טענות שפונסה דה ליאון הוא אשר גילה את איי טרקס וקייקוס בשנת 1512, עדיין ישנם היסטוריונים הטוענים מנגד כי הראשון לנחות על איים אלו היה כריסטופר קולומבוס במסעו הראשון בשנת 1492.
האיים הצפוניים חַלקוּ קשרים מדיניים משותפים בזמנים שונים במהלך המאות ה-19 וה-20. טרקס וקייקוס היו חלק מאיי הבהאמה במחציתה הראשונה של המאה ה-19. עד למחציתה השנייה של המאה ה-19, היו טרקס וקייקוס וכן איי קיימן, שטחי תלות וחסות של ג'מייקה ונשארו כך עד לעצמאותה של זו בשנת 1962, אז הפכו שתי קבוצות האיים למושבות בריטיות נפרדות. איי בהאמה, אשר הפכו למושבה בריטית באמצע המאה ה-17, השיגו עצמאות כאומה ריבונית בשנת 1973. בשנות ה-80 המאוחרות (של המאה ה-20), החליטו שלוש הקבוצות להמשיך ולהחזיק במעמדן כחברות בחבר העמים הבריטי.
איי הבהאמה מגמדים, הן את איי קיימן והן את איי טרקס וקייקוס, בגודל השטח, האוכלוסייה והתוצר המקומי הגולמי. למרות ההבדלים ביניהן, היו לשלוש החֲבָרוֹת האלו, כמה מאפיינים חברתיים וכלכליים משותפים ודומים, בשנות ה-80 המאוחרות (של המאה ה-20). התיירות והשירותים הפיננסיים היוו מרכיב מרכזי של הכלכלות המקומיות בכל שלוש קבוצות האיים. הכלכלות של בהאמה וקיימן, התפתחו במיוחד בשני מגזרים אלה, כתוצאה מכך התקיימה הכנסה־לנפש גבוהה יחסית עבור האזור בפרט, ועבור מדינות מתפתחות בכלל. הכלכלה של טרקס וקייקוס, חָסְרָה את התשתית הדרושה כדי לנצל את הפעילויות הללו במלואן; למרות זאת, נוסדו בהתמדה מגזרי שירותים תיירותיים ופיננסיים חשובים באמצע שנות ה-80, בעזרתן של השקעות בריטיות.
לבסוף, בשנות ה-80, הושפעו שלוש קבוצות האיים על ידי הסחר בסמים. הן איי הבהאמה והן איי טרקס וקייקוס, הפכו לנקודות מעבר לסוחרי סמים מדרום אמריקה; בנוסף, חוו שתי החֲבָרוֹת הללו, משברים חברתיים ופוליטיים קשים שנבעו משחיתות קשורת סמים.
התפתחויות חברתיות וכלכליות > חינוך

טרם חלוף מחצית המאה ה-19, היה החינוך ברחבי הקריביים הבריטיים, מורכב משלושה סוגים: חינוך בחו"ל המבוסס על יוזמה פרטית; חינוך באיים עצמם, בבתי ספר בלעדיים ל"לבנים" מקומיים חסרי אמצעים לצורך הלימוד בחו"ל; וחינוך עבור אלה, שהיו בעלי יכולת ללימוד עיוני, מקרב קבוצת הביניים של ה"לא לבנים".
בעלי המטעים העשירים, שלחו בדרך כלל את ילדיהם לחו"ל, בעיקר לבריטניה, אך מספר גדול להפתיע, נסע ללמוד בצפון אמריקה הבריטית, במוסדות חינוך כמו מכללת הרווארד (שהפכה מאוחר יותר לחלק מ"אוניברסיטת הרווארד"), מכללת קינגס־קולג' (שהפכה אחר כך ל"אוניברסיטת קולומביה"), ומכללת־פילדלפיה (שהפכה מאוחר יותר לחלק מ"מאוניברסיטת פנסילבניה").
ה"לבנים" העניים למדו בבתי ספר מקומיים שהוקמו על ידי קרנות צדקה במאה ה-18.
העבדים וצאצאיהם קיבלו, לא הרבה יותר משיעורי דת, לעיתים על פי מדיניות רוֹוַחַת לא רשמית ולעיתים על פי חקיקה מפלה. לדוגמה, בשנת 1797, חוּקק חוק בברבדוס, לפיו אסור היה ללמד עבדים קריאה וכתיבה. רק בשנות המאה ה-19 המוקדמות, החלו להיפתח בתי ספר רבים ל"שחורים" ולתלמידים "לא לבנים" חופשיים, בכל רחבי האיים הקריביים. באותה התקופה, נפתחו גם שלוש מכללות להכשרת מורים באנטיגואה, ג'מייקה וברבדוס.
אחרי שנת 1870, התרחשה מיני־מהפכה בחינוך הציבורי ברחבי האיים הקריביים. היא התרחשה בו זמנית עם החלתו של חוק חינוך יסודי ציבורי חובה חינם, בבריטניה ובמדינות אחדות בארצות הברית. מערכת של חינוך יסודי ציבורי חינם והשכלה תיכונית מוגבלת, הפכה זמינה לכל, בכל אחת מהטריטוריות. מערכת מאורגנת של הכשרת מורים ובחינות, נוסדה אף היא במקביל.
עם זאת, עיקר החינוך הציבורי והדחיפה אליו, במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, לא באו מהממשלות המקומיות אלא מן הציבור הדתי. עדות מתחרות של הנצרות הפרוטסטנטית (הכנסייה האנגליקנית, בפטיסטים, ווזליאנים (מתודיסטים), מוראביאנים (אוונגליסטים), פרסביטרים וישועים) הפעילו מערכת עצומה של בתי ספר יסודיים ותיכוניים. בסופה של המאה ה-19, ניכסו הכנסיות לעצמן במונופול, את החינוך היסודי בג'מייקה וברבדוס, וניהלו את רוב בתי הספר היסודיים בטרינידד, גרנדה ואנטיגואה. בכל טריטוריה התקיימה "מועצת ניהול לחינוך" אשר פיקחה על בתי הספר הממשלתיים והדתיים. הסיוע הממשלתי למערכת החינוך, גדל באיטיות עד שבסופו של דבר, באמצע המאה ה-20, השיגו הממשלות המקומיות, שליטה על כל צורות החינוך. על אף שמערכות החינוך באיים רחוקות מלהיות מושלמות ועל אף שגם היום, רוב ממשלות האיים, עדיין מוציאות יותר כספים על בתי כלא מאשר על בתי ספר, היווסדו וקיומו של חינוך ציבורי לכל, הצית את שאיפותיו של הציבור העירוני העני.
בהתבססה על מערכת החינוך הבריטית (אפילו לכדי השימוש בספרי הלימוד והבחינות הבריטיים), מערכת החינוך הקריבית הקולוניאלית לא שונתה ולא הותאמה לנסיבות המקומיות, אך אף על פי כן, יצרה שורה של מנהיגים בכל רחבי האזור, שלהם תחושת זהות מקומית חזקה וידע מעמיק של המוסדות הפוליטיים הבריטיים, אשר שימשו היטב את האזור במהלך המאה ה-20.
התפתחויות חברתיות וכלכליות > אירועים מקדימים לעצמאות

החינוך באיי הודו המערביים הבריטיים, יצר שתי קבוצות. הראשונה זוהתה כקרובה מאוד למערכת החינוך הבריטית, במיוחד לאגודה הפביאנית של הוגים רדיקליים בתוך מפלגת הלייבור הבריטית החדשה, אשר ביקשה לחולל שינויים פוליטיים באמצעות הערוצים הפרלמנטריים המקובלים. על אף שנציגיה לא היו תלויים בהמונים לצורך תמיכה פוליטית (משום שלהמונים טרם הייתה זכות הצבעה), ידעו אלה כיצד למשוך את ההמונים לפעולה פוליטית. הם הצטרפו למועצות המקומיות והקהילתיות, בדוחקם לצמצום זכויות היתר של מעמדות בעלי המטעים הוותיקים ובדחפם ליותר ייצוג מקומי בעניינים מקומיים. הם גם תמכו בהכרה חוקית בתנועות האיגודים המקצועיים הצעירות באיים הקריביים.
הקבוצה השנייה, שהתקיימה תחת השראת רעיון החזרה הרוחנית לאפריקה, הייתה פופוליסטית ועצמאית יותר מאשר הקבוצה הראשונה.
בנוסף להתארגנויות אלו, היה מספר לא מבוטל של אנשים מכל המושבות, ששירתו בחו"ל במלחמת העולם הראשונה, במסגרת גדודי הודו המערבית של הצבא הבריטי. חלקם היה ממוצא אפריקני, ואחרי המלחמה הם קיבלו אדמות וקצבאות, בכמה מטריטוריות הודו המערבית, שם יצרו את גרעין התנועה הפאן־קריבית המוקדמת. התנסותם המלחמתית, הפכה אותם לביקורתיים כלפי החברה והממשלה הבריטיות, והם נטו להתסיס לכיוון של רפורמות פוליטיות ולהבאה לשלטון וממשל עצמי, במושבות הקריביות.
התסיסה הפוליטית של קבוצות אלו, הניחה את היסודות עבור דור של פוליטיקאים אשר פירקו מאוחר יותר את הקולוניאליזם באיים הקריביים הבריטיים.
לתסיסה הפוליטית שאפפה מעת לעת את הקריביים הבריטיים, היו שורשים במצב הכלכלי העגום שבהם. הממשלה הקולוניאלית השקיעה את הונה ביצור סוכר ובמטעים גדולים, אבל המסחר בסוכר כבר לא השתלם מבחינה כלכלית. יעילות יצרנית משופרת בג'מייקה, ברבדוס וטרינידד, לא יכלה להסוות את הקשיים בעלויות ובשיווק. האבטלה הייתה נפוצה. המשכורות באחוזות הסוכר, נעו מרבע ועד חצי מאלה ששולמו באחוזות הסוכר בקובה באותה התקופה. רבים מהאיים הקטנים יותר, נטשו את ייצור הסוכר לגמרי. רבים מאוד מאנשי איי הודו המערבית, היגרו מסיבות כלכליות לוונצואלה, פנמה, קוסטה ריקה, ניקרגואה, גואטמלה, קובה, מקסיקו וארצות הברית. כאשר ההזדמנויות הכלכליות בחו"ל הסתיימו עם בוא השפל הגדול, חוסר שביעות רצונם של המהגרים החוזרים והפועלים המתוסכלים, התפרץ לכדי אלימות בכל רחבי האזור בין השנים 1935–1937.
התפתחויות חברתיות וכלכליות > עצמאות פוליטית > חינוך

החינוך היווה את המעלית החברתית המשמעותית והגדולה של ההמונים הקריביים הבריטיים. מאמצע המאה ה-19, התרחב החינוך הציבורי במהירות. חינוך יסודי משולב עם הקניית ידע מסוים בשפות, היה שימושי בתחומי המסחר מכיוון שרוב המדינות הקריביות הבריטיות, ניהלו את רוב מסחרן עם מדינות שכנות דוברות ספרדית. השכלה תיכונית הועילה בהשגת משרות בפקידות הזוטרה, והייתה חיונית לצורך רכישת מקצועות איכותיים ונחשבים יותר. מערכת של מלגות, אפשרה לילדים בעלי־יכולת מהמעמד הנמוך, להמשיך לבתי ספר תיכוניים והלאה אל רכישת מקצוע. בעשורים הראשונים של המאה ה-20, תהליך זה של בחירה אקדמית והכנה קפדנית לבחינות הבריטיות (שהיו אחידות הן לסטודנטים הבריטיים והן לאלה שבמושבות) נשלט בעיקר על ידי מנהלי בתי ספר שחורים, מצב שהיווה את הבסיס להופעת "ההמונים המשכילים".
התפתחויות חברתיות וכלכליות > עצמאות פוליטית > כנסיות

החל מהמאה ה-19, הפכו הכנסיות לבעלות חשיבות ומשקל באשר לעיצוב תבונתם ותחכומם הפוליטי של ההמונים. בשנות ה-80 (של המאה ה-20) המשיכו הכנסיות לשחק תפקיד חשוב בקריביים, בהיותן גמישות ובהצליחן להיות מהפכניות או שמרניות, חלוציות בגישתן או מתנגדות לקדמה, וזאת בהתאם לנושא שעמד על הפרק והשתייכותן לעדה או לזרם מסוימים.
היות שכנסיות הזרם המרכזי (האנגליקנית והקתולית) ליוו את התפשטותו של האימפריאליזם, תוך הבעת רצונן המפורש להמרת דתם של "עובדי האלילים", היה זיהויין כקרובות אל האימפריאליזם מכשול חמור לשילובן היעיל במעמדות הנמוכים בחברה. הן היו חסרות יעילות במיוחד עבור הינדים ומוסלמים מהודו. כתוצאה מכך, ההמרות הדתיות המוקדמות שבוצעו, הושגו בצורה יעילה יותר על ידי הקבוצות הנוצריות הנון־קונפורמיסטיות - בפטיסטים, מתודיסטים, מוראביאנים, פרסביטרים וקווייקרים. כַּתּוֹת אלו עצמן, מקורן בארצות האם של הקולוניות, בהן התקיים ציבור גדול מאוד של מעמד פועלים עירוני. ההמרות הנרחבות ביותר שלהן, בוצעו בקרב מעמדות העניים. בקריביים, עמדו כתות דתיות אלו בפני מצב חריג: עוינות או אדישות של בעלי המטעים והכנסיות המבוססות (האנגליקנית והקתולית), ומבנה מעמדות שונה לחלוטין מזה שבארצות מקורן. הן נאלצו לפעול בקרב העבדים וה"לא לבנים החופשיים", מה שהביאן לעימות ישיר עם האליטות המקומיות. כך הפכו המיסיונרים הנון־קונפורמיסטים, "לבנים" ו"לא לבנים", לגיבורים הלא מוכרזים של מאבק הפירוק של מערכות העבדים באיים הקריביים.
עד לשנות המאה ה-19 המאוחרות, זכו הכנסיות הנון־קונפורמיסטיות להצלחה בלתי רגילה בְּקֶרֶב ה"לא לבנים", אך הן שילמו על כך מחיר יקר. מנהגיהן ודרך הטפתן הדתית, עברו סינקרטיזציה עם דתות אפרו־קאריביות יריבות כגון הקומינה (Kumina) והמיאל (Myal). כאשר הנוהג החברתי חסם את ניידותם כלפי מעלה של ה"לא לבנים" (בסולם החברתי), נהרו קהילות שלמות אל הכנסיות האלו. הקהילות נכנסו לתוך שורה של דתות כריזמטיות, תחילה עם הופעתה של דת הפוקומניה (Pocomania) בשנת 1880, ובהמשך עם עלייתה של דת הבדווארדיזם (Bedwardism) בשנות המאה ה-20 המוקדמות, והראסטפארי בשנת 1930. בנוסף על הדת עצמה, סיפקו הכנסיות ניסיון בהתגייסות המונים וביצירת תנועות חברתיות. חשוב מכך, סיפקו הכנסיות תמיכה נפשית עבור ההמונים השחורים ונתנו להם נחמה וביטחון עצמי, שהיו נדירים בקרב אנשים אלה.
פדרציית איי הודו המערבית

השלטונות הבריטים עוֹדדוּ את ניסוי ההתאגדות בְּקונפדרציה, כחלק מהחלטתן לדחוף אל ממשל עצמי מוּתאם אזורית. הרעיון כבר נדון בעבר במשרד המושבות הבריטי מאז שנות המאה ה-19 המאוחרות, אך הוּעלה מחדש, במסגרת ועידה אזורית שנערכה בג'מייקה בשנת 1947. הבריטים היו מעוניינים ביעילות וריכוזיות מנהלתית, בו בזמן שתושבי האזור דיברו על עצמאות מדינית. בוועידה הושגה פשרה בין הצדדים לפיה נעשו תוכניות להקמת פדרציה מדינית שתתחלנה באיחודן של הטריטוריות השונות, ותסתיימנה בעצמאות מדינית אזורית, וכן תוכננו הקמתם של "השרות המטאורולוגי של הודו המערבית" ו"האוניברסיטה של הודו המערבית" כשלוחת מכללה של אוניברסיטת לונדון.
הפדרציה החלה את דרכה באופן שאינו מבשר טובות, עם סרובם של פוליטיקאים בולטים בג'מייקה ו"טרינידד וטובגו", להשתתף ולהתחרות בבחירות הפדרליות ועם תמיכה עממית כללית פושרת למדי. פדרציה מקרטעת זו, של עשר טריטוריות האיים (ג'מייקה, "טרינידד וטובגו", ברבדוס, גרנדה, "סנט קיטס-נוויס-אנגווילה", "אנטיגואה וברבודה", סנט־לוסיה, "סנט־וינסנט והגרנדינים", דומיניקה, ומונטסראט) שרדה משנת 1957 ועד 1962, כאשר ג'מייקה בחרה לעזוב. הפדרציה עלתה במהירות על שרטון בשל עמידה חסרת פשרות של הטריטוריות השונות, על אינטרסים מקומיים וצרי אופק, במיוחד של המשתתפות העיקריות והגדולות, ג'מייקה ו"טרינידד וטובגו". ב-9 בספטמבר 1961, הצביעו כ-54% מהבוחרים בג'מייקה בעד סיום השתתפותם בפדרציה, אחוז ההצבעה הנמוך ביותר עד אז בג'מייקה, אך זה הספיק לממשלה כדי לקבל החלטה בעניין, להתחיל בתוכניות להִפרדוּת מהפדרציה ולהעלות את הדרישה לעצמאות מדינית מלאה. ניסיונות של ברבדוס ו"טרינידד וטובגו" להצלת הפדרציה, לאחר פרישת ג'מייקה, כשלו.
עצמאות מדינית

בין המדינות הקריביות דוברות האנגלית, ג'מייקה ו"טרינידד וטובגו" היו הראשונות שקיבלו עצמאות בשנת 1962. ברבדוס זכתה בעצמאות בשנת 1966, איי הבהאמה בשנת 1973, גרנדה בשנת 1974, דומיניקה בשנת 1978, סנט־לוסיה ו"סנט־וינסנט והגרנדינים" בשנת 1979, "אנטיגואה וברבודה" בשנת 1981 ו"סנט־קיטס ונוויס" בשנת 1983. בסוף 1987, נותרו מונטסראט, איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן ואיי טרקס וקייקוס, כמושבות כתר עם ממשל פנימי עצמי מוגבל. אנגווילה, שנפרדה באופן חד צדדי מ"סנט־קיטס ונוויס" בשנת 1967, הפכה למדינה עמיתה של בריטניה בשנת 1976.
מונחון

אודיאנסיאה (audiencia) היה בית משפט מטעם הכתר הספרדי, בספרד ובאימפריה הספרדית כולה, שפעל גם כבית דין לערעורים.
אנקומיאנדה (encomienda) הייתה שיטה או מערכת עבודה שהופעלה על ידי הכתר הספרדי במהלך הקולוניזציה הספרדית של האמריקות והפיליפינים. לפי שיטה זו, העניק הכתר לאדם מסוים, קבוצת ילידים שעליהם היה עליו לקחת אחריות ובכך להגן עליהם מתוקפנות שבטים לוחמים, ללמדם את השפה הספרדית ולהחדיר בהם את האמונה הקתולית. בתמורה, יכול היה לגבות מהילידים מס או תשלום בצורת עבודה, זהב או מוצרים אחרים, כגון תירס, חיטה או תרנגולות. השיטה הנ"ל המשיכה את המסורות האינקַאִיוֹת (ואף טרום אינקאיות) של לקיחת תמורה בְּצוּרת עבודה.
וינדווארד וְליווארד
וינדווארד (Windward) משמעותו באנגלית: תיאור מיקום אובייקט הנמצא במַעֲלֶה הרוח הנושבת לכיוון נקודת יִיחוס מסוימת, והנמצא לפניה. ראו תמונת המחשה להלן.
ליווארד (Leeward) משמעותו באנגלית: תיאור מיקום אובייקט הנמצא במוֹרָד הרוח הנושבת לכיוון נקודת יִיחוס מסוימת, אך נמצא בהמשך והלאה ממנה. ראו תמונת המחשה להלן.
זֵמי (zemi) הוא מושג דתי של שבטי האראוואק והטאינוֹ שמשמעותו, הן אלוהות (או רוח אבות קדושה) והן אובייקט פיסולי המכיל או משכן בתוכו את הרוח הקדושה. הזמי אומצו ונוצרו גם על ידי שבטים שכנים אחרים בכל אזור הקריביים רבתי.
מדינה מתפתחת‏‏ הוא מושג המשמש לתיאור אומה עם רמת חיים או רווחה כלכלית נמוכה (אין לבלבל בין מושג זה ל"מדינות עולם שלישי"). היות שאין הגדרה אחת של "מדינה מתפתחת" המוכרת ומקובלת באופן בינלאומי, רמות הפיתוח עשויות להשתנות באופן נרחב בין מדינות הנקראות או מוגדרות כ"מתפתחות" על ידי גורם זה או אחר.
ראו גם

היסטוריה של כל אי בנפרד – רשימת טריטוריות איים בעת החדשה
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: עם הטאינו וכיליונו
הקריביים – תקציר ותמצית היסטוריה
לקריאה נוספת

הערה לגבי מקור הערך – הערך כולו (למעט המבוא והמונחון) הוא תרגום מאנגלית של המחקר "האיים הקריביים: מחקר ארץ", שבוצע ושוחרר לשימוש הציבור על ידי "מחלקת המחקר הפדרלית של ספריית הקונגרס" של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  "Deity Figure (Zemi) - Taino" - Heilbrunn Timeline of Art History - מוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק
↑  "Economics: Principles in Action", by Arthur Sullivan & Steven M. Sheffrin (2003), Economics: Principles in Action, Upper Saddle River, New Jersey 07458: Prentice Hall. pp. 471. ISBN 0-13-063085-3.
↑  Caribbean Islands: A Country Study - by The Federal Research Division of the Library of Congress -
 מחקר ופרסום על ידי "מחלקת המחקר הפדרלית של ספריית הקונגרס" של ארצות הברית.‏
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532183005171  BnF: cb12215961w (data)  LCCN: sh88001300 
בת לעם הארוואק, לבושה באזור חלציים, ציור משנת 1818. (מאת ג'ון גבריאל סטדמן)
דמות זמי מגולפת עץ ומשובצת צדפים. גובהה 68.5 ס"מ. הרפובליקה הדומיניקנית. בין המאה ה-15 ל-16. הקערה מעל ראש הדמות, שימשה להנחת גרגרי קוהובה גורמי הזיות בזמן טקסי פולחן.
סירת קאנו בתהליך גילוף וחציבה מתוך מִקְשת גזע אחת
שחזור של כפר טאינו (אראוואק) בקובה
עבדים אפריקאים במטע סוכר בג'מייקה, שנות ה-80 של המאה ה-19.
עיצוב מדליון על ידי ג'וזאיה וג'ווד, כחלק ממסע תעמולה נגד העבדות, שנת 1787. פירוש הכיתוב על המדליון: "האין אני אדם ואח?"
דגל הפדרציה של איי הודו המערבית
המחשת המושגים וינדווארד וליווארד
ג'ורג' קרייג

ג'ורג' נורת' קרייג (באנגלית: George North Craig;‏ 6 באוגוסט 1909 –  17 בדצמבר 1992) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-39 בשנים 1953–1957. כעורך דין וכוותיק מלחמת העולם השנייה, שקודם לשרת בסגל הפיקוד של דיוויזיה, צבר קרייג פופולריות במדינתו כמפקד הלאומי של הלגיון האמריקאי (אנ'). כאשר הוא התמודד על משרת המושל הוא היה אאוטסיידר מבחינה פוליטית והיה מסוכסך עם ההנהגה השמרנית יותר של המפלגה במהלך תקופת כהונתו. אף על פי שהוא הוביל רפורמות משמעותיות, תקופת כהונתו הסתיימה בשערוריית שחיתות בפרופיל גבוה כאשר נמצא שכמה עובדי מדינה בכירים קיבלו שוחד כדי להשפיע על החלטותיהם בבחירת חוזים לבנייה. קרייג עצמו לא היה מעורב באופן אישי בשערורייה, אך נתפש כאחראי עליה על ידי הציבור, וכך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו.
בשל הסכסוך שלו עם מנהיגי המפלגה, ובשל זעמו על שערוריית השוחד, הוא עזב את אינדיאנה לאחר תום כהונתו כמושל ועבר לווירג'יניה, שם הוא פתח משרד עורכי דין ומאוחר יותר היה לנשיא של חברת מכוניות. לאחר עשור הוא שב לאינדיאנה, שם הוא פרש מן החיים הציבוריים, אך חידש את פעילותו במפלגה הרפובליקנית כיועץ פוליטי עד למותו ב-1992.
ראשית חייו

ג'ורג' קרייג נולד בעיר ברזיל שבאינדיאנה כבנם של עורך הדין ברנרד סי. וקלו ברנסון קרייג. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים וב-1927 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ברזיל. באותה שנה הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אריזונה והמשיך שם עד 1929, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-כי. לימים הוא הודה שהוא בילה זמן מועט בלימודים והצטרף לאחוות קאפא-בטא-פי, שחבריה בילו בשתייה על אף האיסור על כך במוסד החינוכי. הוא עזב את האוניברסיטה לפני סיום לימודיו והחליט להיות עורך דין. ב-1930 הוא נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה, אך נדרש לקיים שיחה עם דקאן בית הספר, פול מקנאט, כדי להסביר לו את הסיבות לציוניו הנמוכים באריזונה. לאחר שהבטיח להתמסר ללימודיו הוא התקבל לבית הספר.
בין חבריו לספסל הלימודים נמנה ויליאם א. ג'נר, שלימים היה ליריבו הראשי במפלגה הרפובליקנית. השניים נהגו להתווכח על נושאים פוליטיים בעת לימודיהם המשותפים. ב-1931 נשא קרייג לאישה את חברתו ללימודים קתלין לואיזה הייליגר. לאחר שסיים את לימודי התואר במשפטים ב-1932, שב הזוג למחוז קליי, שם נולדו להם שני ילדים, וקרייג החל לעסוק בעריכת דין במשרדו של אביו. כאשר החל השפל הגדול, הדרישה לעורכי דין בשוק ירדה ולקרייג היו תיקים משפטיים מועטים מדי שנה. הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה המקומית וב-1938 היה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז. בשנה שלאחר מכן הוא היה לפרקליט העירוני של ברזיל. ב-1940 הוצגה מועמדותו להיבחר כמועמד המפלגה למשרת סגן מושל המדינה בוועידת המפלגה המדינתית, אך הוא נוצח בהצבעה.
מלחמת העולם השנייה

עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, החליט קרייג להתגייס לצבא ארצות הברית. הוא מונה ללוטננט ראשון בדיוויזיה ה-18 שהתאמנה בקמפ בדפורד פורסט בטלהומה, טנסי. הוא המשיך להשתייך לדיוויזיה עד תום המלחמה. הדיוויזיה נשלחה לבריטניה, שם היא השתתפה במערכה בנורמנדי. לאחר שפיקד על מחלקה בהסתערות על החוף, הוא קודם לפיקוד על פלוגה, ומאוחר יותר על גדוד בשחרור צרפת. לאחר המלחמה הוא עוטר בכוכב הארד (עם עלה אלון) ובצלב המלחמה על שירותו. כאשר החל הצבא בפלישה לגרמניה, הוא קודם לתפקיד בסגל הפיקוד של הרגימנט ולאחר מכן של הדיוויזיה. שם הוא זכה להכיר את המפקד העליון של בעלות הברית דווייט אייזנהאואר, שלעיתים קרובות ערך ביקורים אצל מפקדי הדיוויזיה. ידידותו עם אייזנהאואר היוותה מאוחר יותר גורם חושב בהשפעה על עמדתו בסוגיות פוליטיות. לאחר תום המלחמה באירופה, שוחרר קרייג ב-1946 בדרגת לוטננט קולונל.
הלגיון האמריקאי

לאחר תום המלחמה שב קרייג לביתו וחידש את עיסוקו בעריכת דין במשרד של אביו, שבסופו של דבר הוא היה למנהלו. בסוף 1947 הוא כבר היה מעורב בפעילות הלגיון האמריקאי (אנ') כמפקד מחוז קליי של הארגון. עד מהרה הוא התקדם בסולם הפיקודי של הארגון, והיה לסגן המפקד של הארגון באינדיאנה, חבר הוועד הלאומי, וב-1949 הוא מונה למפקד הלאומי של הארגון כולו. מטה הלגיון שכן באינדיאנפוליס והייתה לו השפעה משמעותית במדינה. הפיקוד על הארגון היה קרש קפיצה למשרת מושל אינדיאנה כבר לכמה אנשים קודם לכן, אך קרייג הכחיש שהיו לו שאיפות מסוג זה לאחר שנבחר לתפקיד. הוא החל לנסוע ברחבי ארצות הברית וברחבי אינדיאנה ותוך כדי כך הכיר נושאי משרה רבים ברמה הלאומית והבינלאומית. מבצע הפצת צעצועים לילדים בארצות זרות של הלגיון החל בעת תקופת כהונתו בתפקיד. הוא המשיך בידידותו עם אייזנהאואר במהלך תקופת כהונתו בארגון והשפיע על תמיכת הארגון בסדר היום האנטי-קומוניסטי כאשר החלה המלחמה הקרה. הוא נשא באופן אישי נאומים אנטי-קומוניסטים. לאחר 14 חודשים בפיקוד על הארגון, הוא שב למשרד עורכי הדין, שעבר לאינדיאנפוליס בדצמבר 1950.
מושל אינדיאנה > מסע הבחירות

באופל גלוי, הודיע קרייג על כוונתו לעזוב את החיים הפוליטיים ולעסוק בעריכת דין עד תום הקריירה שלו. עם זאת, בחשאי, הוא החל להתכונן להתמודדות על משרת מושל אינדיאנה. מבחינת הנהגת המפלגה הרפובליקנית הוא היה אאוטסיידר ואת עלייתו בסולם הדרגות של הלגיון האמריקאי הוא חב בעיקר לתמיכת דמוקרטים. הוא היה שמרן הרבה פחות באופן משמעותי מהנהגת המפלגה, שבראשה עמד ויליאם ג'נר, והוא ידע שכל ניסיון להתמודד על התפקיד יתקל בהתנגדות מצידם. ביודעו שרוב נציגי המפלגה לוועידה ייבחרו מחדש בכל ועידה וועידה, הוא פתח במסע בחירות חסר תקדים, כאשר קיים פגישות אישיות עם מאות מהנציגים הפוטנציאליים לוועידה לפני הבחירות שהתקיימו במאי 1951. הוא הצליח לצבור מספיק תמיכה ולהבטיח שהוא יוכל להציג את מועמדותו בוועידה, ואז הכריז על כוונתו להתמודד על משרת המושל. ג'נר ויושב ראש המפלגה ניסו לצבור תמיכה באחד מחמישה המועמדים השמרנים יותר, אך לאחר שלושה סבבי הצבעה זכה קרייג במועמדות. מאוחר יותר הוא ייחס את הניצחון לפופולריות שלו בלגיון האמריקאי. הרולד הנדלי מהסיעה היריבה נבחר כמועמד המפלגה למשרת סגן המושל.
המפלגה הרפובליקנית התנסתה אז בתקופה של קשיים פנימיים ברמה הארצית בשל התנגדותם לקומוניזם, והדרך הטובה ביותר להתמודד עם האיום ממנו - הן ברמה הפנימית והן ברמה החיצונית. קרייג הביא את הבעיה הלאומית של המפלגה לאינדיאנה. ג'נר ומנהיגי המפלגה תמכו בסיעת המפלגה האנטי-קומוניסטית, אך קרייג צידד בגלוי באייזנהאואר ובאגף של המפלגה שתמך בצעדים שקולים יותר לפתרון הבעיה. ג'נר התרגז לא רק על עמדתו של קרייג בנוגע לקומוניזם, אלא גם על מצע הבחירות שלו שקידם הוצאה משמעותית של המדינה ואת פתיחתן של כמה תוכניות חדשות. הפערים בין קרייג לבין המפלגה נמשכו אל תוך תקופת כהונתו כמושל. יריבו של קרייג בבחירות הכלליות היה סגן המושל המכהן, הדמוקרט ג'ון ווטקינס. בעיקר הודות לפופולריות של אייזנהאואר, נחל קרייג ניצחון סוחף בבחירות.