stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשחקים הפאראלימפיים סולט לייק סיטי (2002)
טבלת המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| 1 | גרמניה גרמניה | 17 | 1 | 15 | 33 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית (מארחת) | 10 | 22 | 11 | 43 |
| 3 | נורווגיה נורווגיה | 10 | 3 | 6 | 19 |
| 4 | אוסטריה אוסטריה | 9 | 10 | 10 | 29 |
| 5 | רוסיה רוסיה | 7 | 9 | 5 | 21 |
| 6 | קנדה קנדה | 6 | 4 | 5 | 15 |
| 7 | שווייץ שווייץ | 6 | 4 | 2 | 12 |
| 8 | אוסטרליה אוסטרליה | 6 | 1 | 0 | 7 |
| 9 | פינלנד פינלנד | 4 | 1 | 3 | 8 |
| 10 | ניו זילנד ניו זילנד | 4 | 0 | 2 | 6 |
| 11 | איטליה איטליה | 3 | 3 | 3 | 9 |
| 12 | ספרד ספרד | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 13 | צרפת צרפת | 2 | 11 | 6 | 19 |
| 14 | צ'כיה צ'כיה | 2 | 1 | 2 | 5 |
| 15 | הולנד הולנד | 1 | 3 | 0 | 4 |
| 16 | בלארוס בלארוס | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 17 | פולין פולין | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 18 | אוקראינה אוקראינה | 0 | 6 | 6 | 12 |
| 19 | שוודיה שוודיה | 0 | 6 | 3 | 9 |
| 20 | סלובקיה סלובקיה | 0 | 3 | 6 | 9 |
| 21 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 22 | יפן יפן | 0 | 0 | 3 | 3 |
| 23 | אנדורה אנדורה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | ארמניה ארמניה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | בולגריה בולגריה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | צ'ילה צ'ילה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | הרפובליקה העממית של סין  סין | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | קרואטיה קרואטיה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | דנמרק דנמרק | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | אסטוניה אסטוניה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | יוון יוון | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | הונגריה הונגריה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | איראן איראן | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | קזחסטן קזחסטן | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 23 | דרום אפריקה דרום אפריקה | 0 | 0 | 0 | 0 |
| בסך הכל | בסך הכל | 92 | 92 | 92 | 276 |
ראו גם

אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
הכיפה הירוקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיפה 
 מדינה:  ערב הסעודית 
 קואורדינטות:  24°28′03″N 39°36′41″E﻿ / ﻿24.4676°N 39.6114°E﻿ / 24.4676; 39.6114
 he
 
הכיפה הירוקה (בערבית: القبة الخضراء;  אַל-קוּבָּה אֱל-חַ'צְ'רַאאְ') היא חלק ממתחם מסגד הנביא במדינה, ערב הסעודית. תחתיה נמצא על פי המסורת קברו של מוחמד, מייסד האסלאם, וקבריהם של שני הח'ליפים הראשונים מהראשידון, אבו בכר ועומר. מיקום הכיפה בפינה הדרום-מזרחית של המסגד, במקום שבו היה בעבר חדרה של עאישה, אשתו השלישית של מוחמד. מיליונים מבקרים במקום מדי שנה, כמסורת לאחר העלייה לרגל למכה וקיום מצוות החג'.
המבנה הנוכחי מתוארך לשנת 1279, אז נבנתה כיפת עץ לא צבועה מעל הקבר. המבנה נבנה מחדש ונצבע מחדש בצבעים שונים כמה פעמים מאוחר יותר, פעמיים בסוף המאה ה-15 ופעם אחת ב-1817. הכיפה נצבעה לראשונה בירוק ב-1837, ומכאן שמה.
היסטוריה

הכיפה נבנתה בשנת 1279 לספירה (שנת 678 בלוח השנה ההיג'רי) בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי קלאוון. המבנה המקורי היה עשוי מעץ והיה חסר צבע, ונצבע בלבן וכחול בשחזורים מאוחרים יותר. בשריפה שפרצה בשנת 1481, המסגד והכיפה נשרפו כליל, והסולטאן קאיתבאי יזם פרויקט שיקום. במהלך השיקום הוחלף רוב בסיס העץ במבנה ללבנים, כדי למנוע את קריסת הכיפה בעתיד. הבונים השתמשו בצלחות עופרת לכיסוי כיפת העץ החדשה. הבניין, שכולל את קברו של הנביא מוחמד, חודש בהרחבה בחסותו של קאיתבאי. הכיפה הנוכחית נוספה בשנת 1818 על ידי הסולטן העות'מאני מהמוט השני. בשנת 1837 נצבעה לראשונה בירוק.
כאשר סעוד בן עבדול-אל-עזיז אל סעוד (אנ') כבש את מדינה ב-1805, חסידיו, הווהאבים, הרסו כמעט כל כיפת קברים באל-מדינה, בהתבסס על אמונתם שהערצת קברים, ומקומות שייוחסו להם כוחות על טבעיים, היא עבירה על ה"תווחיד", עקרון יחידות האל. הקבר הופשט מהזהב והתכשיטים שעיטרו אותו, אך הכיפה נשמרה. ההנחה היא שהניסיון להרוס אותה נכשל, או כי מוחמד אבן עבד אל-והאב כתב שהוא לא רוצה לראות את הכיפה הרוסה, למרות הסלידה שלו מאנשים שמתפללים ליד הקבר. אירועים דומים התרחשו ב-1925 כאשר המיליציות הסעודיות, אל-אח'ואן, כבשו מחדש את העיר. רוב חוקרי הווהאבים תומכים בסברה שהתקבלה החלטה על ידי הרשויות הסעודיות לא לאפשר הערצה לקבר, אשר נבנה מאות שנים לאחר מותו של מוחמד, ולכן נחשב כ"חידוש".
קבר מוחמד והח'ליפים הראשונים

קברו של מוחמד נמצא בגבולות מה שהיה הבית שלו ושל אשתו עיישה. במהלך חייו של מוחמד, החדר היה צמוד למסגד. המסגד הורחב בתקופת הח'ליף האומיי ווליד הראשון כדי שיכלול את הקברים של מוחמד, ושני הח'ליפים הראשונים מהראשידון, אבו בכר ועומר, הקבורים לידו. עומר קיבל מקום ליד אבו בכר, שבמקור ייועד לעיישה.
קברו של מוחמד הוא סיבה חשובה לקדושתו הגבוהה במיוחד של המסגד. "כיפת הנביא" מסמנת את מיקומו של הקבר. לא ניתן לראות את הקבר עצמו, כי האזור מגודר ברשת זהב ווילונות שחורים. משערים כי ישנה גומחה השמורה לעיסא (ישו), במקרה שישוב בביאה השנייה. הקברים, ומה שנשאר מביתה של עיישה, תחומים במבנה בן 5 צלעות, ללא דלתות וחלונות, שנבנה על ידי הח'ליף עומר השני. צורת המחומש נבחרה בכוונה, כדי לגרום לה להיראות שונה מהכעבה בעלת 4 פאות, ובכך למנוע מאנשים לבצע "טוואף", קרי: הקפה סביב הקבר. למתחם זה לא נכנסו מאז השחזור של קאיטביי ב-1481. רק את הקיר הזה, העטוף בבד ירוק, ניתן לראות מבעד לרשתות הקיר החיצוני, שנבנה כמה מאות שנים מאוחר יותר, ולימים הונגש לציבור.
גלריה

מבט מהצד המערבי
מטבע ברונזה מהמאה ה-17 המתאר את הכיפה בתקופה הממלוכית
הכיפה הירוקה, במסע של ריצ'רד פרנסיס ברטון, 1850 בערך
הצילום הראשון של הכיפה, מוחמד סדיק, 1880
קברו של מוחמד נמצא ברובע זה
הערות שוליים

1 2 3  Ariffin, Syed Ahmad Iskandar Syed (2005). Architectural Conservation in Islam: Case Study of the Prophet's Mosque. Penerbit UTM. pp. 88–89, 109. ISBN 978-9-8352-0373-2.
↑  "Prophet's Mosque". ArchNet. אורכב מ-המקור ב-2012-03-23. נבדק ב-2012-04-13.
↑  "The history of Green Dome in Madinah and its ruling". Peace Propagation Center. 4 ביוני 2009. אורכב מ-המקור ב-24 באוגוסט 2011. נבדק ב-2012-04-13. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Meinecke, Michael (1993). Mamlukische Architektur (בגרמנית). Vol. 2. pp. 396–442. ', II..
↑  Petersen, Andrew (2002-03-11). Dictionary of Islamic Architecture. Routledge. p. 183. ISBN 978-0-2032-0387-3.
↑  Peskes, Esther (2000). "Wahhābiyya". Encyclopaedia of Islam. Vol. 11 (2nd ed.). Brill Academic Publishers. pp. 40, 42. ISBN 9004127569.
↑  Mark Weston (2008). Prophets and princes: Saudi Arabia from Muhammad to the present. John Wiley and Sons. pp. 102–103. ISBN 978-0-470-18257-4.
↑  Mark Weston (2008). Prophets and princes: Saudi Arabia from Muhammad to the present. John Wiley and Sons. p. 136. ISBN 978-0-470-18257-4.
↑  Vincent J. Cornell (2007). Voices of Islam: Voices of the spirit. Greenwood Publishing Group. p. 84. ISBN 978-0-275-98734-3.
↑  Carl W. Ernst (2004). Following Muhammad: Rethinking Islam in the Contemporary World. Univ of North Carolina Press. pp. 173–174. ISBN 978-0-8078-5577-5.
↑  "Kya gumbad e Khazra ko gira dena chahye Reply to Bol TV Ulamaa | Engineer Muhammad Ali Mirza - YouTube". www.youtube.com. נבדק ב-2020-12-13.
1 2  "Important Sites: The Prophet's Mosque". Inside Islam (באנגלית אמריקאית). 2012-02-16. נבדק ב-2018-08-13.
↑  "Isa", Encyclopedia of Islam
↑  Archived at Ghostarchive and the Wayback Machine: "Grave and Tomb of the Prophet Muhammad ﷺ inside Masjid Nabawi in Madinah". YouTube.
קיר הקבורה
ההמנון המלכותי הרומני

| --- | --- |

 מדינה:  ממלכת רומניה ממלכת רומניה
 שפה:  רומנית
 מילים:  וסילה אלכסנדרי 
 תאריך מעמד רשמי:  1881
 שמות נוספים:  ההמנון המלכותי
 ‏האזנהקובץ:Traiasca Regele!.ogg‏Ⓘ‏
 
הקלטה אינסטרומנטלית של ההמנון
רעיון ההמנון המלכותי הרומני (ברומנית: Imnul Regal) הועלה בנסיכויות הרומניות החל משנת 1840. ב-1862 נערכה תחרות לבחירת ההמנון של הנסיכויות הרומניות המאוחדות וזכה בה השיר שיר לכת וקבלת הדגל והוד מעלתו הנסיך השליט, שחיבר סגן משנה הכנר אדוארד היבש.
ההמנון הוחלף ב-1881, לרגל הכתרתו של קרול הראשון, מלך רומניה, בשיר "ההמנון המלכותי", הידוע גם בשם "יחי המלך!", על פי מילים של וסילה אלכסנדרי. ב-1898 ג'ורג'ה אנסקו עיבד את ההמנון והכליל אותו ביצירתו "פואמה רומנית אופוס 1".
תרגום לעברית של ההמנון

יחי המלך

בשלום ובכבוד

אוהב הארץ

ומגן הארץ.
שיהיה אדון אפוף תהילה

שיהיה עלינו

שיהיה לנצח בר מזל

במלחמה, מלחמה.
או! אדון קדוש

אבינו שבשמים,

תמוך בידך

כתר רומניה!
תחיה המולדת

כל עוד השמש שמיימית

גן עדן עליז ארצי

עם שם נשגב עצום
לנצח שיהיה

מוגן ממצוקות

לנצח ידורו בו

גיבורים, גיבורים.
או, אדון קדוש,

אבינו שבשמים!

הושט ידך

על ארץ רומניה!
המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארכיון
 מיקום:  מילאנו 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1955
 תאריך פתיחה רשמי:  1955 
 קואורדינטות:  45°28′36″N 9°10′01″E﻿ / ﻿45.47672222°N 9.16691667°E﻿ / 45.47672222; 9.16691667
 www.cdec.it
  (למפת מילאנו מוגדלת) המכון המרכזי לדוקומנטציה(למפת מילאנו רגילה) המכון המרכזי לדוקומנטציה
 
המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו  (באיטלקית: Centro di Documentazione Ebraico Contemporanea)  או בקיצור CDEC,  הוא מרכז עצמאי לתיעוד היסטורי הקיים משנת 1955. המכון מקדם את לימוד האירועים, התרבות ואת חיי היום-יום של היהודים, תוך שימת דגש על יהדות איטליה בת זמננו. מנהל המכון הוא גדי לוצאטו ווגרה (איט'), בנו של עמוס לוצאטו. חוקרת במכון  היא ד"ר ליליאנה פיצ'יוטו (Liliana Picciotto), מחברת ספר הזיכרון לשואת יהדות איטליה, המביא פירוט שמי של הנספים, תולדות חייהם ונסיבות גירושם ומותם.
המכון עוסק בתיעוד, חינוך ומאבק באנטישמיות. המרכז ממוקם במבנה שהיה בזמנו בית הספר העממי והתיכון  של יהדות מילאנו ברחוב האופילי (Via Eupili 8).
המכון הוקם בשנת 1955 ביוזמת "הפדרציה של הצעירים היהודיים באיטליה" (Federazione Giovanile Ebraica Italiana) במטרה לחקור ולאסוף מסמכים מכל סוג שהוא הקשורים לגזרות האנטישמיות באיטליה ולתרומה היהודית לתנועת ההתנגדות נגד הכיבוש הגרמני באיטליה בימי מלחמת העולם השנייה. בשנת 1957 הוא הוכר כמרכז לימודי. בשנת 1986 הוא הוכר בתור "אונלוס" (ONLUS) - ארגון הפועל ללא כוונת רווח ומקיים פעילות חברתית, מעמד המאפשר לו לקבל תרומות, אשר חלקן מוכר בתור הוצאה לצורכי מס.
המכון מספק ספרות, אמצעי הסברה וכן מסמכים לפעולות הסברה והדרכה לתלמידים ולחוקרים. בנוסף, הוא עורך תערוכות ניידות לפי הזמנה.
במכון קיימות המחלקות הבאות:
ספרייה
אוסף קלטות וידאו
ארכיב היסטורי
ארכיב למידע על גזרות קדומות
חומר לימודי על השואה
המכון מקיים שיתוף פעולה עם יד ושם ומכונים דומים בעולם.
לקריאה נוספת

IL LIBRO DELLA MEMORIA Gli ebrei deportati dall' Italia (1943-1945) ricerca di Liliana Picciotto Fargion, Edizione Gruppo Ugo Mursia Editore.
Roberto Bassi, Ricordo di Massimo Adolfo Vitale. Dal Comitato Ricerche Deportati Ebrei al Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea, in "La rassegna mensile di Israel", v. XLV, n. 1-3 (gennaio-marzo 1979), pp. 8-21
Klaus Voigt, Das Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea in Mailand, in "Zibaldone. Zeitschrift fuer italienische Kultur der Gegenwart", n. 22, 1996, pp. 51-62
Michele Sarfatti, La Fondazione Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea, in Fondazione Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea, Funzioni dei Centri di storia e cultura ebraica nella società contemporanea. Atti del convegno - Milano, 3 febbraio 1997, a cura di Michele Sarfatti, Librificio-Proedi editore, Milano 1998, pp. 45-50
הכישוף (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אנדרו פלמינג 
 הופק בידי:  ג'יני נאגנט   ליסה טורנל
 תסריט:  אנדרו פלמינג פיטר פילרדי
 עריכה:  ג'ף פרימן 
 שחקנים ראשיים:  רובין טאני   פאירוזה באלק   נב קמפבל   רייצ'ל טרו
 מוזיקה:  גרים רוול 
 צילום:  אלכסנדר גרוזינסקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 במאי 1996
 משך הקרנה:  101 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט נעורים, סרט פנטזיה 
 תקציב:  $15,000,000
 הכנסות:  $55,669,466
 הכנסות באתר מוג'ו:   craft
 סרט הבא:  הכישוף: מורשת 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הכישוף (באנגלית: The Craft) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי שיצא לאקרנים ב-3 במאי 1996 בבימויו ובכתיבתו של אנדרו פלמינג ובכיכובן של רובין טאני, נב קמפבל, פאירוזה באלק ורייצ'ל טרו כחבורה של ארבע בנות שמגלות שיש להן יכולת כישוף והן משתמשות בו לתועלתן הפרטי.
עלילה

שרה ביילי היא נערה מתבגרת שבעבר ניסתה להתאבד. היא עוברת מסן פרנסיסקו להתגורר בלוס אנג'לס עם אביה ואימה החורגת. בבית ספרה החדש, היא מתחברת לקבוצת בנות שהשמועה נפוצה כי הן מכשפות - בוני, ננסי ורושל. באותו זמן, שרה נמשכת לכוכב הפוטבול העולה כריס.
שרה מתחילה להציג יכולות על-טבעיות, וחברותיה החדשות מאמינות כי היא תשלים את מעגל המכשפות, מה שיהפוך אותן לחזקות ביותר. בשעה שלשרה עבר מסתורי והיא בעלת נטיות אובדניות, גם שאר הבנות סובלות מחוסר ביטחון משלהן - בוני סובלת ממום גופני שמאלץ אותה להסתיר את גופה ולהתבייש במראה שלה, רושל מאוימת על ידי לורה ליזי הגזענית בשל מוצאה האפרו-אמריקני, ואילו ננסי מבקשת לשווא לקבל לידיה כוח רב. כאשר אלמוני מטריד את שרה, הוא נפגע ממכונית נוסעת והבנות מאמינות כי הן ביקשו שכך יקרה. לאחר דייט עם כריס, שרה מגלה כי הוא מפיץ את השמועה כי השניים קיימו יחסי מין, והוא מתייחס אליה כעת בזלזול. כתגובה, שרה מטילה עליו כישוף אהבה, ואילו רושל מטילה לחש נקמה על לורה, בוני מטילה לחש ליופי על עצמה וננסי מטילה לחש לכוח.
עד מהרה הבנות מגלות כי לחשיהן הצליחו - כריס החל לחזר אחר שרה, הצלקות שבגבה של בוני נעלמו בדרך נס, ואויבתה של רושל החלה מאבדת את שיער ראשה. היחידה שנדמה כי משאלתה לא התגשמה היא ננסי, שנותרת מתוסכלת. אולם, לאחר שאביה החורג מתעלל באימה, ננסי גורמת למותו על ידי התקף לב. חמדנותה של ננסי לכוח מתגברת, והיא מבקשת מהבנות להתאגד יחדיו לריטואל ולזמן את הרוחות. עם השלמת הכישוף, ננסי נפגעת ממכת ברק ומאבדת כל אמפתיה לזולת מלבד רצונה בשליטה ובכוח.
הלחשים אותם הטילו הבנות מתחילים להראות סימני לוואי: בוני הופכת ליותר ויותר מלאת חשיבות בעצמה, רושל מתחילה לרחם על לורה כשהיא רואה אותה מתקרחת, וכריס מנסה לאנוס את שרה. ננסי משתמשת בכוחה כדי להרוג את כריס.
שרה מבצעת לחש כבילה מתוך מטרה למנוע מננסי לפגוע שוב באחרים, אך ניסיונה נכשל ומעגל המכשפות פונה כנגדה, פולש לחלומותיה, מאיים עליה ומשתמש בכוח האשליה כדי לגרום לשרה להאמין שהוריה מתו בתאונה. מעגל המכשפות מתעמר בה על ידי השימוש בחזיונות של תולעים, חרקים ונחשים בניסיון לשכנע אותה להתאבד, עד אשר ננסי חותכת את מפרקי ידיה. שרה מצליחה לזמן את הרוחות, לרפא את עצמה ולהילחם חזרה. היא מבריחה את בוני ורושל, ומביסה את ננסי על ידי השימוש בלחש הכבילה עליה. בסיום הסרט נראית ננסי בבית חולים פסיכיאטרי.
צוות השחקנים הראשי

רובין טאני - שרה ביילי
נב קמפבל - בוני
פאירוזה באלק - ננסי דאונס
רייצ'ל טרו - רושל
סקיט אולריך - כריס הוקר
כריסטין טיילור - לורה ליזי, נערה פופולרית אך גזענית שמתעמרת ברושל
אסומפטה סרנה - ליריו, בעלת חנות הכשפים
הפקה

דאגלס וויק נפגש עם פיטר פילרדי, ואנדרו פלמינג כדי לכתוב סיפור על נערות בית ספר, וכישוף. השלושה הסבירו כי השימוש בכישוף הוא מטאפורה לכוח של נשים, המגלות את נשיותן. לארבעה התפקידים הראשיים ניגשו שמונים וחמש שחקניות, ביניהן אנג'לינה ג'ולי, ואלישיה סילברסטון. לבסוף נבחרו טאני, קמפבל טרו, ובאלק, כאשר באלק עסקה בוויקה בחייה הפרטיים. ההפקה שכרה את הוויקה פאט דווין כדי לוודא כי הסרט לא פוגעני בשום צורה. הצילומים התקיימו בכל רחבי לוס אנג'לס, כולל שדה התעופה, שדרות סאן סט, וברודוויי.
הערות שוליים

↑  Relax. It's only Magic,aAn oral history of the Craft, מתוך עיתון ההאפניגטון 2016
| פרס הסרטים והטלוויזיה של MTV לקרב הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| כללי (1996–2019) | אדם סנדלר נגד בוב ברקר – "גילמור המאושר" (1996) ‏•‏‏ פאירוזה באלק נגד רובין טאני – "הכישוף " (1997) ‏•‏‏ ויל סמית' נגד מקק – "גברים בשחור" (1998) ‏•‏‏ בן סטילר נגד כלב – "משתגעים על מרי" (1999) ‏•‏‏ קיאנו ריבס נגד לורנס פישבורן – "מטריקס" (2000) ‏•‏‏ ג'אנג דזה יי נגד בר שלם – "נמר, דרקון" (2001) ‏•‏‏ ג'קי צ'אן וכריס טאקר נגד כנופיית הונג קונג – "שעת שיא 2" (2002) ‏•‏‏ יודה נגד כריסטופר לי – "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים" (2003) ‏•‏‏ אומה תורמן נגד צ'יאקי קוריאמה – "להרוג את ביל" (2004) ‏•‏‏ אומה תורמן נגד דריל האנה – "להרוג את ביל חלק 2" (2005) ‏•‏‏ אנג'לינה ג'ולי נגד בראד פיט – "מר וגברת סמית'" (2006) ‏•‏‏ ג'רארד באטלר נגד רוברט מיילט – "300" (2007) ‏•‏‏ שון פריס נגד קאם ג'יגנדה – "לעולם אל תיכנע" (2008) ‏•‏‏ רוברט פטינסון נגד קאם ג'יגנדה – "דמדומים" (2009) ‏•‏‏ ביונסה נגד אלי לרטר – "אובססיבית" (2010) ‏•‏‏ רוברט פטינסון נגד ברייס דאלאס הווארד וזאווייר סמואל – "דמדומים 3: ליקוי חמה" (2011) ‏•‏‏ ג'ניפר לורנס וג'וש האצ'רסון נגד אלכסנדר לודוויג – "משחקי הרעב" (2012) ‏•‏‏ רוברט דאוני ג'וניור, כריס אוונס, מארק ראפלו, כריס המסוורת', סקרלט ג'והנסון וג'רמי רנר נגד טום הידלסטון – "הנוקמים" (2013) ‏•‏‏ אורלנדו בלום ואוונג'לין לילי נגד אורקס – "ההוביט: מפלתו של סמאוג" (2014) ‏•‏‏ דילן או'בריאן נגד ויל פולטר – "הרץ במבוך" (2015) ‏•‏‏ ראיין ריינולדס נגד אד סקריין – "דדפול" (2016) ‏•‏‏ גל גדות נגד חיילים גרמניים – "וונדר וומן" (2018) ‏•‏‏ ברי לארסון נגד ג'מה צ'אן – "קפטן מארוול" (2019) |  |
| מתוסרט  (2021–הווה) | אליזבת אולסן נגד קתרין האן – "וונדה-ויז'ן" (2021) ‏•‏‏ סידני סוויני נגד אלכסה דמי – "אופוריה" (2022) ‏•‏‏ קורטני קוקס נגד גוסטפייס – "צעקה 6" (2023) |  |
| לא מתוסרט  (2021–הווה) | קורטני קרדשיאן נגד קים קרדשיאן – "משפחת קרדשיאן" (2021) ‏•‏‏ בוסקו נגד ליידי קמדן – "המרוץ לדראג של רו פול" (2022) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכיסאות

| --- | --- |

 כתיבה:  אז'ן יונסקו 
 שפה:  צרפתית 
 
"הכיסאות" (בצרפתית: Les Chaises) הוא מחזה אבסורד מאת אז'ן יונסקו משנת 1952, העוסק בחוסר המשמעות של החיים ובחוסר התקשורת בין בני האדם.
עלילת המחזה

המחזה נפתח בתמונה של חדר ריק כמעט, למעט שני כיסאות, במה קטנה עם לוח עליה ומנורת גז. לאורך הקיר פזורות דלתות רבות ושני חלונות. על הבמה קשיש וקשישה. הקשיש והקשישה (ששמה סימיראמיס) מחליפים דברי הבל מהם מבינים שהם על בקתה בודדת בלב ים. נראה שהם חיים בזמן בו הציוויליזציה האנושית קרסה, הם מזכירים את פריז ש"כבתה" לפני ארבע מאות אלף שנים.
תוך כדי הדברים הזקן מחליט שעליו להעביר הלאה את משמעות חייו, ויעשה זאת באספה שמתקיימת באותו הערב, ואף הזמין נואם לדבר. ואכן, אחרי זמן מה נשמע שכשוך סירה במים וצלצול פעמון. אך האורחת שמגיעה אינה אלא אוויר, ועם זאת הם מתייחסים אליה במציאותיות גמורה ואף מביאים לה כיסא לשבת עליו. לאחר שיחה קלה עם האורחת מגיע גם אלוף, ואחריו גברת יפה ודפס גלופות. כל אחד מהם, כמובן, מקבל כיסא. נראה שלגברת היפה היה רומן בעבר עם הקשיש, בעוד שדפס הגלופות מפלרטט עם הקשישה בגסות. מכאן ואילך צורתם של האורחים הבאים כבר אינה ברורה, והם מגיעים בכמויות גדולות יותר ובמהירות רבה. אין עוד שיוך של כיסא לאדם בודד. בין האורחים יש עיתונאים, כתבים, שדרנים ואף ילדים. מתחילה זרימה גדולה של כיסאות לבמה. כשהבמה עמוסה בכיסאות, משתרר שקט לזמן מה ואז מגיע הקיסר. גם הוא, כמובן לא קיים.
אחרי בואו של הקיסר מחכים הקשיש והקשישה לנואם. בסופו של דבר מגיע הנואם, והוא שחקן בשר ודם. הקשיש והקשישה בטוחים כעת שמסרו האחרון של הקשיש לאנושות, הוראותיו כיצד להציל את עצמה, יעברו, ולכן מתאבדים, על מנת להעצים את הרגע, בקפיצה מחלונות ביתם. אחרי ההתאבדות הכפולה הנואם מבהיר שהוא בעצם חירש-אילם, משרטט כמה אותיות סתומות על הלוח, ויוצא.
הדמויות

במחזה משתתפים שלושה שחקנים:
הקשיש - חי בבקתה בלב ים, בעל עבר מפואר לפי דבריו, רואה את עצמו כ"רמטכ"ל בית".
הקשישה - נשואה לקשיש כשבעים וחמש שנים. שמה סימיראמיס, אך רק הקשיש קורא לה כך, בהוראות המחזה ההתייחסות אליה היא כאל "הקשישה".
הנואם - לא ברור מה יחסו לקשיש ולקשישה, חירש אילם.
קיימות דמויות נוספות אליהן מתייחסים הקשיש והקשישה, ביניהן:
הגברת - האורחת הראשונה, גברת נכבדה.
האלוף - אישיות צבאית בכירה, בשלב מסוים.
היפה - גברת בעלת עבר רומנטי עם הקשיש, הייתה פעם יפה, אך הזדקנה. הקשיש מנסה להחיות את הרומן ביניהם.
הקיסר - קיסר האנושות, כנראה.
מאפיינים אבסורדיים במחזה

המחזה משתייך לתיאטרון האבסורד. מספר מוטיבים המאפיינים את המחזה כאבסורדי:
ריקנות הטקסט והעלילה - חשיבותו של הטקסט במחזה היא מינורית. דברי הקשיש והקשישה סתומים ולעיתים קרובות אף סותרים זה את זה (הקשישה מספרת כיצד בנם נטש אותם, בעוד הקשיש מספר שמעולם לא היה להם בן, הקשישה מספרת איזה בן מסור היה הקשיש, בעוד הוא מספר איך נטש את אימו הגוססת). העלילה גם היא לא ברורה ועלובה.
ריחוק הזמן והמקום - במחזות אבסורד מקום ההתרחשות לרוב משדר קלסטרופוביה או אגורפוביה. במחזה זה המיקום משלב את שתי התחושות. מצד אחד מדובר בבקתה קטנה הסגורה על ידי מים מכל עבר, מצד שני מדובר בלב אוקיינוס כשאין שום דבר במרחק הנראה לעין.
חזרה - בתחילת המחזה הקשיש והקשישה מדברים על פעולות שהם עושים כל ערב על מנת להעביר את הזמן, מה שיוצר תחושה שגם כל משחק האספה הוא דבר החוזר על עצמו מדי ערב רק על מנת להעביר את זמנם של הקשיש והקשישה.
המחזה בישראל

בישראל המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הפרטי "בימת השניים" של השחקנים חינה רוזובסקה ויוסף לוי. השניים שיחקו את הקשישה והקשיש, בתרגומו של שייקה בן פורת ובבימויו של מנחם גולן. את התפאורה עיצב מרסל רוזנר.
בשנת 1970 הועלה המחזה בתיאטרון הלאומי הבימה, בבימויו של דוד לוין. בתפקיד הקשיש שיחק שלמה בר שביט ובתפקיד הקשישה שיחקה ליא קניג. את המחזה תרגם ישעיהו בן-פורת והתפאורה והתלבושות עוצבו על ידי בוקי שוורץ. המחזה צולם ב-1971 לטלוויזיה הישראלית.
ההפקה הבאה, הועלתה בשנת 1990 בצוותא, ובשנה לאחר מכן בתיאטרון הקאמרי, בבימויה של רנה ירושלמי. בתפקידים הראשיים שיחקו עדנה פלידל ויוסי גרבר, ואת התפאורה עיצב משה שטרנפלד.
בשנת 1991 בלט שטוטגרט העלה עיבוד של המחזה לבלט כחלק מהופעתו בישראל, עם כוריאוגרפיה של מוריס בז'אר, בכיכוב הרקדנים מרסיה היידה וג'ון נוימאיר, ובליווי מוזיקה של ריכרד וגנר.
בשנת 2001 הבימה העלו את המחזה פעם נוספת, בבימויו וכיכובו של מוני מושונוב. בתפקיד הקשישה שיחקה סנדרה שדה, שגם תרגמה, את המוזיקה הלחין אלדד לידור, את התפאורה והתלבושות עיצבו ראדו ומירונה בורוז'סקו,  הכוריאוגרפיה הייתה של ענבל פינטו ואת התאורה עיצבה פליס רוס.
בשנת 2022 עלתה הפקה של המחזה בתיאטרון תמונע, בשיתוף תיאטרון הסטודיו חיפה. נוסח עברי, בימוי ומשחק של אילן תורן, שבתפקיד הקשישה שיחקה דורותה ביאלס.
הערות שוליים

↑  "יונסקו התפעל מיונסקו", דוד קוליץ. עיתון "חרות", 9 בפברואר 1964. עמ'4
↑  המדריך/יציאות, הצגות (פסקה: "הכיסאות"), חדשות, ביקורת תיאטרון, 22 בנובמבר 1991
↑  שוש אביגל, תיאטרון (פסקה: "הכיסאות"), חדשות, 24 באוגוסט 1990
↑  גבי אלדור, ערב בסימן שקיעה ופרידה, חדשות, 4 באוקטובר 1991
המדריך/יציאות, הצגות (פסקה: הופעות בלט שטוטגרט בישראל), חדשות, 4 באוקטובר 1991
↑  נילי ברקן, ‏שלהם, בגופם ובנפשם, באתר גלובס, 6 במאי 2001
מיכאל הנדלזלץ, מחול הכיסאות התיאטרליים, באתר הארץ, 22 באפריל 2001
↑   ננו שבתאי, ביצוע אינטליגנטי, מלא כישרון ורגש ל"הכיסאות" של יונסקו, באתר הארץ, 9 במאי 2022
המכללה האוונגלית בפרשוב

| --- | --- |
הבניין שבו שכנה המכללה האוונגלית של פרשוב. הבניין נבנה מחדש אחרי הדליקה משנת 1887. החל משנת 1919 שוכנים בו משרדי הבישופות האוונגלית
הבניין שבו שכנה המכללה האוונגלית של פרשוב. הבניין נבנה מחדש אחרי הדליקה משנת 1887. החל משנת 1919 שוכנים בו משרדי הבישופות האוונגלית
 בניין
 השתייכות:  הכנסייה האוונגלית - מורשת לאומית של סלובקיה
 תקופת הפעילות:  18 באוקטובר 1667 – 1919 (כ־251 שנים)
 מייסדים:  משפחות טקלי, פטרוצי, אוסטרושיץ', דז'פי, ברזביצי, פצ'י, דלמדי, באקאי ואחרות   רקטור ראשון:סמואל פומריוס
 התמחות:  גימנסיה ומכללה
 מגמות:  תאולוגיה, משפטים, חינוך
 מספר כיתות:  10
 מיקום
 מיקום:  פרשוב (בהונגרית - אפרייש)
 מדינה:  סלובקיה סלובקיה
 קואורדינטות:  48°59′57″N 21°14′22″E﻿ / ﻿48.999064°N 21.239491°E﻿ / 48.999064; 21.239491
 רישום כאתר מורשת לאומית של סלובקיה
  (למפת סלובקיה מוגדלת) ברטיסלאבה טרנבה טרנצ'ין ניטרה ז'ילינה באנסקה ביסטריצה  פרשוב קושיצה צ'כיה פולין אוק. רו. הונגריה א ו ס ט ר י ה המכללה האוונגלית בפרשוב(למפת סלובקיה רגילה) ברטיסלאבה טרנבה טרנצ'ין ניטרה ז'ילינה באנסקה ביסטריצה  פרשוב קושיצה צ'כיה פולין אוק. רו. הונגריה א ו ס ט ר י ה המכללה האוונגלית בפרשוב
 
המכללה האוונגלית בפרשוב (בסלובקית: Evanjelické kolégium v Prešove, בהונגרית:
Az Eperjesi Evangelikus Kollégium בגרמנית:), בשמו המקורי -"קולגיום סכולסטיקום" (Collegium scholasticum) הייתה מכללה לותרנית שפעלה בעיר פרשוב (אפרייש) בימי השלטון האוסטרי עם הפסקות בשנים -1711-1667 ואחר כך שוב ברציפות בשנים -1918-1785 תחת השלטון האוסטרי וההאוסטרו-הונגרי בשנים 1918-1667 בעיר הסלובקית פרשוב, שנחשבה עד שנת 1918 חלק מהונגריה עילית ומממלכת הונגריה.
הקמתה

בפרשוב פעל בית ספר יסודי בשפה הלטינית שזכה למורים מצוינים.
ההחלטה על הקמת המכללה נפלה בישיבה של ההנהגה העליונה של הפרוטסטנטים בצפון ממלכת הונגריה שהתכנסה בקושיצה בשנת 1665. השתתפו בה נציגים של הכנסייה ושל בני העדה האוונגלית מערי המלוכה, ערי המכרות, היישובים של אזור ספיש, ואף נציגים של הרפורמים מקושיצה. הגיעו שופטים מן "ערי המלוכה החופשיות" ברדיוב, פרשוב, קושיצה, קז'מרוק, לבוצ'ה וסבינוב, בני המשפחות טקלי, דז'פי, פטרוצי, אוסטרושיץ' ואחרות. בסופו של דבר נתרם סכום כסף גדול מאוד של 100,000 פורינט ובית הספר פתח את שעריה ב-18 באוקטובר 1667.
המוסד נועד להוות משקל-נגד לאוניברסיטה הישועית שבעיר טרנבה. היא אורגנה לפי דגם מכללות אוונגליות שפעלו אחרי שנת 1531 בגרמניה (ויטנברג, ברסלאו) ובפולין (קרקוב).