stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבולוציה של יונקים
מוצאם של היונקים > בעלי שפיר עוברי (אמניוטים)

החולייתנים היבשתיים הראשונים היו זוחלים בעלי שפיר עוברי - לביציהם היו ממברנות פנימיות שאפשרו לעובר המתפתח לנשום תוך שמירת הסביבה המימית. מנגנון זה אפשר לבעלי שפיר עוברי להטיל ביצים בסביבה יבשה, בעוד שדו-חיים נדרשים בדרך כלל להטיל את הביצים שלהם במים. אצל חלק מהדו-חיים, כמו הקרפדה הסורינמית הנפוצה, התפתחו מנגנונים אחרים כדי לספק לעובר את הסביבה המימית הנדרשת.
בעלי שפיר עוברי ראשונים הופיעו ככל הנראה באמצע תור הקרבון כהתפתחות מדמויי הזוחלים הקדומים.
תוך כמה מיליוני שנים, שתי שושלות מרכזיות של בעלי שפיר עוברי נבדלו זה מזה: סינפסידים, מהם התפתחו היונקים, וזאורופסידים, מהם התפתחו הלטאות, נחשים, צבים, תנינים, דינוזאורים וציפורים. המאובנים המוקדמים ביותר הידועים של סינפסידים וזאורופסידים (כגון ארכאותיריס והילונומוס, בהתאמה) מתוארכים לפני כ-320 עד 315 מיליון שנים. קשה לדעת את זמני הופעתם, מכיוון שמאובני חולייתנים מתור הקרבון המאוחר נדירים מאוד, ולכן הופעתם הראשונה של כל אחד מסוגי החיות הללו עשויות להיות מוקדמות במידה ניכרת מהמאובן הראשון.
מוצאם של היונקים > סינפסידים

גולגולות סינפסידיות מזוהות על ידי התבנית הייחודית של החורים מאחורי כל עין. חורים אלו סייעו במספר דרכים:
הגולגולת הפכה לקלה יותר מבלי לפגוע בקשיחות.
שימוש בפחות עצם חסך אנרגיה.
כנראה סיפקו נקודות חיבור לשרירי הלסת. נקודות חיבור רחוקות יותר מהלסת אפשרו לשרירים להיות ארוכים יותר ובכך אפשרו ללסת להפעיל כח חזק יותר בתנועות הנדרשות מבלי לחרוג מהטווח האופטימלי של השרירים.
בעבר הלא רחוק סברו בטעות לגבי כמה בעלי חיים שהם דינוזאורים, ומכאן שהם חלק משושלת הזוחלים והזאורופסידים, אך הם היו למעשה סינפסידים, כולל הדימיטרודון.
מוצאם של היונקים > סינפסידים שאינם יונקים - מונחון

לגבי אבות קדמונים וקרובי משפחה של היונקים, פלאונטולוגים משתמשים במונחים המגדירים את הקבוצות הבאות:
מוצאם של היונקים > סינפסידים שאינם יונקים - מונחון > פליקוזאוריה

קבוצה הכוללת את הסינפסידים וכל צאצאיהם, למעט תרפסידים - האב הקדמון של היונקים.
הפליקוזאורים כללו את החולייתנים היבשתיים הגדולים ביותר בתור הפרם הקדום, למשל:
קוטילורוניצוס שאורכו 6 מ'.
דימטרודון
אדפוזאורוס.
מוצאם של היונקים > סינפסידים שאינם יונקים - מונחון > טרום-יונקים (Stem mammals)

לעיתים מכונים גם פרוטו-יונקים (protomammals) או פרא-יונקים (paramammals).
קבוצה זו כוללת את כל הסינפסידים, וכל צאצאיהם, מלבד היונקים עצמם.. כלומר, את כל הפליוזאורים ואת כל התראפסידים שאינם יונקים.
בעבר נקראו "זוחלים דמויי יונקים" אולם שימוש בשם זה שגוי כי הסינפסידים הללו לא היו זוחלים ולא חלק משושלת הזוחלים. מונח זה איננו בשימוש בימינו.
תראפסידים (Therapsida)

סדרת התראפסידים היא צאצאית הספינקודונטס (אנ') (Sphenacodontia), שהם סינפסיד פרימיטיבי, בעידן הפרם האמצעי. התראפסידים גברו על קבוצה זו והחליפו אותם כחולייתני היבשה הדומיננטיים. הם נבדלים מהסינפסידים הקודמים במספר מאפיינים של הגולגולת והלסתות, כולל פתחי גולגולת (temporal fenestrae).
השושלת התראפסידית עברה שלבים שהובילו לאבולוציה של קיינודונטיים בתור הפרם המאוחר. חלקם החלו להידמות ליונקים מוקדמים:
התפתחות חיך משני גרמי. רוב המקורות מפרשים זאת כתנאי מוקדם לאבולוציה של יונקים בעלי קצב חילוף חומרים גבוה, מכיוון שהוא אפשר להם לאכול ולנשום בו זמנית. יש המציינים שחלק מבעלי הדם הקר המודרניים משתמשים בחיך משני בשרני כדי להפריד את הפה מדרכי הנשימה, ושחיך גרמי מספק משטח שעליו הלשון יכולה לתמרן את האוכל, מה שמקל על לעיסה במקום לנשום. הפרשנות של החיך המשני הגרמי כמסייע ללעיסה מרמזת גם על התפתחות של חילוף חומרים מהיר יותר, מכיוון שלעיסה מקטינה את גודל חלקיקי המזון המועברים לקיבה ולכן יכולה להאיץ את העיכול שלהם. אצל יונקים, החיך נוצר על ידי שתי עצמות ספציפיות, אך לתראפסידים שונים היו שילובים אחרים של עצמות שתפקדו כחיך.
עצם בסיס השיניים התחתונה התפתחה בהדרגה לעצם הראשית של הלסת התחתונה.
התקדמות לקראת תנוחת גפה זקופה. התפתחות זו הגבירה את הסיבולת של בעלי החיים אבל תהליך זה היה לא יציב ואיטי מאוד.
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי

איור זה הוא הפשטה של איור מתוך Paleos.com. רק הקבוצות הרלוונטיות ביותר לאבולוציה של היונקים מוצגים באיור.
רק הדיצינודנטים, התרוצפלים והקינודונים שרדו לתוך הטריאס.
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי > ביארמוסוכוס (Biarmosuchia)

הביארמוסוכוס היא תת-סדרה בסדרת התראפסידה. תת-סדרה זו היא הפרימיטיבית ביותר ובעלת הדמיון לפליקוזאוריה יותר מבין כל התראפסידים.
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי > דינוצפאליה (Dinocephalia)

דינוצפאליה היא תת-סידרה נוספת בסדרת התראפסידה. תת-סידרה זו כללה גם טורפים וגם אוכלי עשב.
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי > Anomodonts (אנ')

Anomodonts (שיניים חריגות) היא תת-סדרה נוספת בסדרת התראפסידה. הם היו מהמצליחים ביותר מבין התראפסידים אוכלי העשב. אחת האינפרא-סדרות שלה, הדיצינודנטים, שרדה עד סוף תקופת הטריאס. (אינפרא סדרה היא דרגה נמוכה יותר מתת-סדרה בטקסונומיה). אבל הדיצינודנטים היו שונים מיונקים אוכלי עשב מודרניים, שכן שיניהם היחידות היו זוג ניבים בלסת העליונה. הם היו מצוידים במקור כמו של ציפורים או צרטופסים.
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי > Theriodonts (אנ')

ה-Theriodonts היא תת-סדרה נוספת בסדרת התראפסידה. להם ולצאצאיהם התפתח מפרק לסת שחיבוריו אפשרו מפתח לוע גדול יותר מאשר לאבותיהם. להתפתחות זו של מפרק הלסת היו השלכות ארוכות טווח כי היא כללה, בין היתר, הקטנה משמעותית של העצם במפרק. הקטנה זו סללה את הדרך להתפתחות מפרק הלסת של היונקים והאוזן התיכונה.
מתת סדרה זו התפתחו, בין היתר:
משפחת גורגונופסיים (Gorgonopsidae)
תת-סדרה קיינודונטיים (Cynodontia) - מצאצאהם התפתחה מחלקת היונקים.
תת-סדרה תרוצפלים (אנ')
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי > Theriodonts (אנ') > משפחת הגורגונופסיים

משפחת הגורגונופסיים היו טורפים. מפרק לסת שהתפתח במשפחה זו אפשר התפתחות של "ניבי חרבות".
ממשפחה זו לא שרד אף מין את ההכחדה ההמונית בסוף תקופת הפרם.
לגורגונופסים היו עדיין כמה מאפיינים פרימיטיביים:
העדר חיך משני גרמי (עצמות אחרות מילאו את אותן פונקציות).
חיבור גפיים קדמיות מחוברות לשלד מצדדיו.
גפיים אחוריות שיכולות לפעול הן בתנוחות שרועות והן בתנוחות זקופות.
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי > Theriodonts (אנ') > תת-סדרת התרוצפלים

לתרוצפלים שנראה כי הופיעו בערך באותו זמן עם הגורגונופסים, היו מאפיינים נוספים דמויי יונקים, למשל לעצמות האצבע והבוהן שלהם היה אותו מספר מקטעים כמו אצל יונקים מוקדמים ואותו מספר שיש לפרימטים, כולל בני אדם.
תראפסידים (Therapsida) > עץ משפחה תראפסידי > Theriodonts (אנ') > תת-סדרה קיינודונטיים (Cynodontia)

הקיינודונטיים היא תת-סידרה שצמחה מתת סדרת ה-Theriodonts (אנ') בשלהי תור הפרם, וכוללת את אבותיהם של כל היונקים. מאפיינים דמויי יונקים של קיינודונטים כוללים:
הפחתה נוספת במספר העצמות בלסת התחתונה.
חיך גרמי משני.
שיני לחיים עם דפוס מורכב בכתרים.
מוח שמילא את החלל האנדוקרניאלי.
נמצאו מחילות מרובות חדרים המכילות כ-20 שלדים של Trirachodon (אנ') (שהם קיינודונטיים מעידן הטריאס הקדום). סבורים שהחיות טבעו בשיטפון בזק. המאורות המשותפות הנרחבות מצביעות על כך שחיות אלו היו מסוגלות להתנהגויות חברתיות מורכבות.
אבותיהם של הקיינודונטיים, הסינפסידים והתרפסידים הפרימיטיביים, היו בגודל שבין 1.5–2.4 מ', אך גודלם של הקיינודונטיים ירד בהדרגה ל-0.46–1.52 מ' עוד טרם אירוע ההכחדה של פרם-טריאס, כנראה עקב תחרות עם תרפסידים אחרים.
לאחר אירוע הכחדה זה, קבוצת ה-Probainognathian (אנ') (המקורבים לקיינודונטיים) עברה שינויים, עקב תחרות חדשה עם ארכיזאורים, שכללו את המרכיבים הבאים:
גודלם ירד במהירות ל-10–46 ס"מ.
מעבר לחיים בלילה.
התפתחות נאדיות בריאות וסרעפת, התפתחות שמאפשרת שטח פנים גדול יותר לנשימה.
תאי דם אדומים בעלי גרעין תא.
מעי גס הנושא מעי גס אמיתי, לאחר המעי העיוור.
עור שעיר המצויד בבלוטות זיעה ומאפשר לווסת את חום הגוף.
לב בעל 4 חדרים המאפשר חילוף חומרים גבוה.
מוח גדול יותר.
גפיים אחוריות זקופות לחלוטין. הגפיים הקדמיות הפכו להיות כאלה רק מאוחר יותר, כאשר התפתחה תת-מחלקת התריה.
ייתכן שבלוטות עור מסוימות התפתחו לבלוטות חלב אצל נקבות לצורך מילוי הדרישות המטבוליות של צאצאיהן, שבתקופה זו גדלו פי 10.
שינויים רבים התרחשו גם בשלד:
עצם הלסת התחזקה והחזיקה שיניים שהתפתחו ליעדים ספציפיים.
צמד פתחי האף בגולגולת התמזגו.
שינויים אבולוציוניים אלה הובילו ליונקים הראשונים, בגודל כ-10 ס"מ. הם הסתגלו לאורח חיים נברני ואיבדו את הזנב השרירי החזק. זנב זה אפשר לחלק מהדינוזאורים להפוך להולכים על שניים בסיוע הזנב, איבוד הזנב החזק מסביר מדוע יונקים הולכים על שתיים הם כה נדירים.
ההשתלטות הטריאסית

בהכחדה ההמונית בסוף תקופת הפרם, לפני כ-252 מיליון שנה, נכחדו כ-70% מהמינים של בעלי חוליות יבשתיים ומרבית הצמחייה.
כתוצאה מכך, מערכות אקולוגיות ושרשרות מזון קרסו. הקמת מערכות אקולוגיות יציבות חדשות ארכה כ-30 מיליון שנה והתרחשה עם היעלמותם של הגורגונופסיים, שהיו טורפים דומיננטיים בתור הפרם המאוחר.
המתחרים העיקריים של הקיינודונטיים על הדומיננטיות בגומחות הטורפים היו ארכוזאוריה מקבוצת זאוריה, אבותיהם של התנינים והדינוזאורים.
הארכזאורים הפכו במהירות לטורפים דומיננטיים, התפתחות המכונה לעיתים קרובות "ההשתלטות הטריאסית".
מספר הסברים אפשריים להשתלטות הארכיזאורים:
ניהול משטר המים: תקופת הטריאס הקדום הייתה צחיחה בעיקרה ויכולתם של הארכוזאורים לשרוד בתנאים אלו העניקה להם יתרון מכריע.
לכל הארכוזאורים המוכרים אין בלוטות זיעה בעורם והם מסלקים את עודפי החנקן באמצעות משחת חומצת שתן המכילה מעט מים.
הקיינודונטיים, לעומת זאת, הפרישו כנראה את רוב הפסולת הזו בתמיסה של שתנן, כפי שעושים היום יונקים. מנגנון זה דורש מים רבים יותר כדי לשמור על שתנן מומס.
לתיאוריה זו יש פגם, מכיוון שהיא מרמזת שסינפסידים היו יעילים פחות בשימוש במים, וירידת הסינפסידים קשורה לשינויי אקלים או התפשטות הארכיזאורים. שני טיעונים אלו טרם הוכחו.
פגם נוסף בתאוריה הוא העובדה שיונקים השוכנים במדבר התאימו את עצמם באותה הצלחה כפי שעשו הארכארכיזאורים, וכמה קיינודונטיים כמו טרוסידוסינודון (Trucidocynodon (אנ')) היו טורפים גדולים.
ההשתלטות הטריאסית הייתה כנראה גורם חיוני באבולוציה של היונקים. שתי קבוצות שהתפתחו מהקיינודונטיים המוקדמים הצליחו בנישות בהן התקיימה תחרות מועטה:
ארכוזאורים:
הטריטילודונטים (Tritylodont (אנ')), שהיו אוכלי עשב.
היונקים, רובם אוכלי חרקים ליליים קטנים, אם כי חלקם, כמו סינוקונדון (Sinoconodon (אנ')) היו טורפים שניזונו מבעלי חוליות, בעוד שאחרים היו אוכלי עשב או אוכלי כל.
(לא ברור אם שלוש תת-קבוצות אלו מקבילות או שאחת שייכת לתת קבוצה אחרת.)
להשתלטות זו היו מספר תוצאות:
המגמה של התראפסידה להתפתחות שיניים עם התמחויות כדי לאפשר החזקת הטרף וריסוק השלד החיצוני של הטרף.
אורך הגוף של אבות היונקים ירד מתחת ל-10 ס"מ, ולכן התקדמות בבידוד תרמי וויסות טמפרטורה הפכו נחוצות לחיי לילה.
חושי שמיעה וריח חדים הפכו לחיוניים.
צורך זה האיץ את התפתחות האוזן התיכונה של יונקים, אם כי הניתוק המוחלט של עצמות האוזן התיכונה מהלסת התרחש באופן עצמאי בקבוצות יונקי-ביב ותריה.
הגידול באונות הריח של המוח העלה את משקל המוח באופן מוחלט ובאופן יחסי למשקל הגוף הכולל. רקמת המוח דורשת כמות לא פרופורציונלית של אנרגיה. הצורך בתוספת מזון כדי לתמוך במוח המוגדל הגביר את הצורך בשיפורים בבידוד, ויסות טמפרטורה והאכלה.
ככל הנראה כתופעת לוואי של חיי הלילה, יונקים איבדו שניים מארבעת סוגי החלבונים במדוכים הקיימים בעיניהם של בעלי שפיר עוברי המוקדמים ביותר. המדוכים הם קולטני אור ברשתית שבעיניים ואחראים לראיית יום. באופן פרדוקסלי, תהליך זה שיפר את יכולתם להבחין בין צבעים באור עמום.
נסיגה זו לתפקיד לילי נקראת צוואר בקבוק לילי (nocturnal bottleneck) (אנ')), וובאמצעותה מוסברות רבות מהתכונות של יונקים.
מקיינודונטיים ליונקים > עדויות ממאובנים

הסינאפסידים שהתפתחו בעידן המזוזואקון, פיתחו בין היתר מפרק לסת מורכב, אולם התפתחות זו נמצאה במצב משומר היטב רק במעט מאובנים, בעיקר בגלל שהם היו קטנים יותר מחולדות:
הם חיו בדרך כלל באזורים שבהם מאובנים נשמרים פחות. מישורי שיטפונות מספקים בדרך כלל מאובנים טובים, אך בהם שלטו בעלי חיים בינוניים וגדולים, והיונקים לא יכלו להתחרות בארכיזאורים אלו.
העצמות העדינות שלהם נהרסו לרוב לפני תהליך ההתאבנות על ידי אוכלי נבלות, כולל פטריות וחיידקים, או על ידי רמיסתם.
קשה יותר לזהות מאובנים קטנים.
מאובנים קטנים פגיעים יותר להרס על ידי בליה לפני שהם מתגלים.
ב-50 השנים האחרונות, לעומת זאת, מספר היונקים המאובנים מעידן המזוזואיקון גדל מאד. לדוגמה, רק 116 סוגי יונקים כאלו נתגלו עד שנת 1979, אך כ-310 נתגלו עד שנת 2007, עם עלייה באיכות המאובנים. לפחות 18 יונקים מעידן המזוזואיקון מיוצגים על ידי שלדים כמעט שלמים.
מקיינודונטיים ליונקים > יונקים או דמויי יונקים (Mammaliaform)

כמה חוקרים מגבילים את המונח "יונק" לקבוצה אותה הם מכנים "יונקי הכתר", קבוצה המורכבת מהאב הקדמון המשותף האחרון של יונקי הביב, חיות הכיס ושלייניים, יחד עם כל צאצאיו של אותו אב קדמון.
כדי להתאים לכמה קבוצות טקסונומיות הנופלות מחוץ לקבוצת "יונקי הכתר", הוגדרה קבוצת דמויי היונקים כמרכיבים את "האב הקדמון המשותף האחרון של ה-Morganucodonta (אנ') ושל היונקים". כלומר, דמויי היונקים היא קבוצה הכוללת בתוכה את קבוצת "יונקי הכתר".
יחד עם זאת, מרבית הפליאונטולוגים מגדירים בעלי חיים עם מפרק לסת דנטארי (כפי שהוזכר למעלה) וסוג טוחנות האופייניות ליונקים מודרניים, כיונקים.
כאשר אי הבהירות במונח "יונק" עשויה לבלבל, מצוין "יונקי הכתר" ו"דמויי יונקים".
[הערה: נדרש לבדוק שוב מאמרים אחרונים בנושא זה]
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר"

מבוסס על Cynodontia:Dendrogram – Palaeos )
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > מורגנוקודון (אנ')

המורגנוקודון הוא סוג (Genus בטקסונומיה, הרמה שמתחת למשפחה ומעל מין) של קיינודונט. הם הופיעו לראשונה בשלהי הטריאס, לפני כ-205 מיליון שנים. הם דוגמה מצוינת למאובני מעבר, מכיוון שיש להם גם מפרקי לסת שיניים-קשקשיים וגם מפרקי לסת. הם גם היו מראשוני דמויי היונקים שמחוץ ליונקי הכתר שהתגלו ונחקרו בצורה יסודית, כי נמצא מספר גדול של מאובנים אלו.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > Docodonts

Docodonts (אנ') הוא סוג נוסף של קיינודונט.
קבוצה זו הייתה בין דמויי-היונקים הנפוצים ביותר בעידן היורה וידועים בשיני הטוחנות המשוכללות שלהם. נראה שחיו בסביבות מימיות למחצה. הקסטרוקאודה אוכלת הדגים, שחיה באמצע היורה לפני כ-164 מיליון שנים, התגלתה לראשונה ב-2004, תוארה ב-2006 ונחקרה בצורה מפורטת. הקסטרוקאודה לא הייתה מקבוצת יונקי הכתר, אבל היא חשובה בחקר האבולוציה של היונקים מכיוון שהממצא הראשון שלה היה שלד כמעט שלם (נדיר בפליאונטולוגיה) והיא שוברת את הסטריאוטיפ של "אוכל לילי קטן": היא הייתה גדולה במידה ניכרת מרוב מאובני היונקים המזוזואיקונים - בערך 43 ס"מ מהאף עד קצה הזנב (שאורכו 13 ס"מ), ומשקלה 500–800 גרם.
דוקודונט זה מספק את העדות המוקדמת ביותר לשיער ולפרווה. עד גילוי זה, השיער והפרווה המוקדמים ביותר היו אצל האאומאיה מקבוצת יונקי הכתר מלפני כ-125 מיליון שנים.
היו לו התאמות מימיות כולל עצמות זנב פחוסות ושאריות של רקמה רכה בין אצבעות הרגליים האחוריות, מה שמצביע על כך שהן היו קרומיות. עד גילוי זה היונקים מוקדמים ביותר בסביבה מימית היו מעידן האאוקן, כ-110 מיליון שנים מאוחר יותר.
הגפיים הקדמיות החזקות של קסטרוקודה מותאמות לחפירה עם דמיון לברווזן (מסדרת יונקי הביב) שגם שוחה וחופר.
שיניו מותאמות לאכילת דגים: לשתי הטוחנות הראשונות היו חודים בשורה ישרה, מה שהפך אותן למתאימות יותר לאחיזה ולחיתוך מאשר לטחינה; והטוחנות הללו מעוקלות לאחור, כדי לעזור לתפוס טרף חלקלק.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > הדרוקודיום

עץ המשפחה שלמעלה מציג את ההדרוקודיום כ"דוד" של יונקי הכתר. צורת היונקים הזו, שתוארכה לפני כ-195 מיליון שנים בשנות היורה המוקדמת, מציגה כמה מאפיינים חשובים:
מפרק הלסת מורכב רק מעצמות הקשקש והשיניים, והלסת מכילה עצמות לא קטנות יותר בחלק האחורי של השיניים, בניגוד לתראפסידה.
בתרפסידים ובצורות יונקים מוקדמות, ייתכן שעור התוף נמתח מעל שקע בחלקה האחורי של הלסת התחתונה. אבל להדרוקודיום לא היה שקע כזה, מה שמרמז שהאוזן שלו הייתה חלק מהגולגולת, כפי שהיא אצל יונקי הכתר. מכאן שהמפרק וה-Quadrate bone (אנ') לשעבר נדדו לאוזן התיכונה והפכו ל-malleus (אנ') ו-incus (אנ').
מצד שני, לשיניים יש "מפרץ" בחלק האחורי שחסר ליונקים. זה מצביע על כך שעצם השיניים של הדרוקודיום שמרה על אותה צורה שהייתה לה אילו המפרק והעצם המרובעת היו נשארים חלק ממפרק הלסת, ולכן ייתכן שהדרוקודיום או אב קדמון קרוב מאוד אליו היו הראשונים עם אוזן תיכונה מלאה כפי שיש יונקים.
מפרקי הלסת של תרפיסידים ודמויי-יונקים מוקדמים יותר היו באחורי הגולגולת, בין השאר משום שהאוזן הייתה בקצה האחורי של הלסת ומשום שהאוזן הייתה צמודה למוח. מבנה זה הגביל את גודל המוח, מכיוון שהוא אילץ את שרירי הלסת להקיף אותו. אצל הדרוקודיום המוח והלסתות כבר לא היו קשורים זה לזה על ידי הצורך לתמוך באוזן ומפרק הלסת שלו היה קדמי יותר. אצל צאצאיו, המוח היה חופשי להתרחב מבלי להיות מוגבל על ידי הלסת והלסת הייתה חופשית להשתנות מבלי להיות מוגבלת על ידי הצורך להחזיק את האוזן ליד המוח. כך התאפשר ליונקים לפתח מוחות גדולים ולהתאים את הלסתות והשיניים להתמחות אך ורק באכילה.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > יונקי הכתר המוקדמים

יונקי הכתר (ראה הגדרה למעלה), הנקראים לפעמים יונקים אמיתיים, הם הקבוצה הכוללת את היונקים הקיימים וקרוביהם עד לאב הקדמון המשותף האחרון שלהם. מכיוון שלקבוצה זו יש חברים חיים, ניתן ליישם ניתוח DNA בניסיון להסביר את האבולוציה של תכונות שאינן מופיעות במאובנים. מאמץ זה כרוך לעיתים קרובות בפילוגנטיקה מולקולרית (אנ'), טכניקה שהפכה פופולרית מאז אמצע שנות ה-80.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > יונקי הכתר המוקדמים > אילן יוחסין של יונקי הכתר המוקדמים

Cladogram after Z.-X Luo. († סימון לקבוצה שנכחדה)
.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > יונקי הכתר המוקדמים > ראיית צבע

לאמניוטים מוקדמים היו ארבעה אופסינים (חלבונים מורכבים המהווים קולטני-אור, פוטורצפטורים) במדוכים של הרשתית שלהם שאפשרו ראיית צבעים: אחד רגיש לאדום, אחד לירוק, ושניים התואמים לגוונים שונים של כחול. האופסין הירוק לא עבר בירושה ליונקי כתר, לפיכך היו ליונקי-הכתר המוקדמים שלושה אופסינים חרוטיים, אדום ושניים כחולים.
כל צאצאיהם בדורות הבאים איבדו את אחד האופסינים הרגישים לכחול, אך לא תמיד אותו אחד: יונקי הביב שומרים על אופסין רגיש לכחול אחד, בעוד שיונקי הכיס ושליינים (Placentalia) שומרים על השני (למעט לווייתנאים, שבהמשך איבדו גם את האופסין הכחול השני). כמה מהשליינים ויונקי הכיס, כולל פרימטים גבוהים יותר, פיתחו לאחר מכן אופסינים רגישים לירוק; כמו יונקי הכתר המוקדמים, לכן, הראייה שלהם היא טריכרומטית (אנ').
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > יונקי הכתר המוקדמים > אוסטרלוספנידה

אוסטרלוספנידה היא קבוצה שהוגדרה על מנת לכלול את ה-Ausktribosphenidae ואת יונקי הביב. (ראה באילן יוחסין).
Asfaltomylos (אנ') (באמצע עד סוף עידן היורה, מפטגוניה) הוגדר כאוסטרלוספנידה בסיסי (בעל חיים שיש לו תכונות משותפות הן עם Ausktribosphenidae והן עם יונקי הביב; חסרה תכונות המיוחדות ל-Ausktribosphenidae או יונקי הביב; חסרה גם תכונות שנעדרות ב-Ausktribosphenidae וביונקי-הביב) וכנראה שהאוסטרלוספנידים היו נפוצים ברחבי גונדוואנלנד (יבשת העל הישנה של חצי הכדור הדרומי).
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > יונקי הכתר המוקדמים > אוסטרלוספנידה > Ausktribosphenidae (אנ')

Ausktribosphenidae (אנ') הוא שם קבוצה שניתן לכמה ממצאים המעלים תהיות:
נראה שיש לקבוצה סוג של שיניים טוחנות, שקיים רק בשליינים ובחיות כיס.
המאובנים מגיעים ממרבצים מעידן אמצע הקרטיקון באוסטרליה - אבל אוסטרליה הייתה קשורה רק לאנטארקטיקה, והשליינים מקורם בחצי הכדור הצפוני והוגבלו אליה עד שהסחף היבשתי יצר קשרי יבשה מצפון אמריקה לדרום אמריקה, מאסיה לאפריקה ומאסיה להודו (מפת הקרטיקון המאוחרת כאן מראה כיצד היבשות הדרומיות מופרדות).
מיוצגים רק על ידי שיניים ושברי לסת, כך שלא ניתן לקבל תמונה מלאה של הקבוצה.
מחקר עדכני של טיינולופוס, שחיה לפני כ-121-112.5 מיליון שנים, מצביע על כך שהיא הייתה חיית-כיס מתקדמת ומפותחת. מכך ניתן להסיק שחיות הכיס הפרימיטיביות יותר הופיעו בוודאי מוקדם יותר, אך נושא זה שנוי במחלוקת (ראה הסעיף הבא). המחקר גם הצביע על כך שכמה אוסטרלוספנידים לכאורה היו גם חיות כיס מתקדמות (למשל סטרופודון) וכי אוסטרלוספנידים אחרים לכאורה (למשל אוסטרבוספנידים (אנ'), בישופים, אמבונדרו (אנ'), אספלטומילוס (אנ')) קשורים קרוב יותר ואולי חברים ביונקים התריאנים (קבוצה הכוללת חיות כיס ושליינים, ראה להלן).
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > יונקי הביב (Monotremes)

יונקי הביב היא סדרה שקיימת עד ימינו.
טיינולופוס, מאוסטרליה, הוא יונק הביב המוקדם ביותר הידוע. מחקר משנת 2007 שפורסם ב-2008, מצביע על כך שזה לא היה יונק ביב פרימיטיבי, אלא ברווזן (platypus) מן המניין, ולכן שושלת הברווזן והקיפודניים (Echida) התפצלו מוקדם יותר. אולם, מחקר עדכני יותר (2009) העלה כי למרות שטיינולופוס היה סוג של ברווזן, הוא היה גם יונק ביב בסיסי והקדים את התפשטות של יונקי ביב מודרניים. אורח החיים המימי למחצה של יונקי הביב מנע מהם להתחרות בחיות הכיס שהיגרו לאוסטרליה לפני מיליוני שנים ולהתפשט, מכיוון שהצעירים חייבים להישאר צמודים לאמותיהם ויטבעו אם אמותיהם יעמיקו למים (אם כי ישנם יוצאי דופן כמו אופוסום המים ואופוסום הלוטרה; עם זאת, שניהם חיים בדרום אמריקה ולכן אינם באים במגע עם יונקי הביב). עדויות גנטיות קבעו כי הקיפודניים התפצלו משושלת הברווזן רק לפני 19–48 מיליון שנים, כאשר עשו את המעבר שלהם מאורח חיים חצי מימי ליבשתי.
ליונקי הביב כמה תכונות שכנראה עברו בתורשה מהאבות הקדמונים של הקיינודונטיים:
כמו לטאות וציפורים, הם משתמשים באותו פתח כדי להטיל שתן, לעשות צרכים ולהתרבות ("מונוטרמה" פירושו "חור אחד").
הם מטילים ביצים עוריות ולא מסויידות, כמו אלה של לטאות, צבים ותנינים.
בניגוד ליונקים אחרים, ליונקי הביב הנקבות אין פטמות והן מאכילות את גוריהן על ידי "הזעת" חלב מבלוטות על בטנן.
תכונות אלו אינן נראות במאובנים, והמאפיינים העיקריים מנקודת מבטם של פליאונטולוגים הם:
עצם לסת תחתונה דקה שבה זיז הווי של הלסת התחתונה קטן או לא קיים.
הפתח החיצוני של האוזן נמצא בבסיס האחורי של הלסת.
עצם הצוואר (אנ') (אנ') קטנה או לא קיימת.
עצם ה-pectoral girdle (אנ') פרימיטיבית עם אלמנטים גחוניים (אנ') חזקים. הערה: ליונקים תריה אין עצם interclavicle
גפיים קדמיות שרועות או חצי שרועות.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > יונקי הביב (Monotremes) > מולטיטוברקולטה (Multituberculates)

כמה חוקרים קראו תיגר על הפילוגניה המיוצגת על ידי הקלדוגרמה לעיל. הם מחריגים את המולטיטוברקולטה מקבוצת יונקי הכתר, וגורסים כי מולטיטוברקולטה קרובים יותר ליונקים קיימים מאשר אפילו Morganucodontidae. מולטיטוברקולטה דומים ליונקי הכתר בכך שמפרקי הלסת שלהם מורכבים רק מעצמות לסת תחתונה ועצם הקשקש (squamosal bone (אנ')) בלבד - בעוד שהעצמות הריבועיות (Quadrate bone) ועצם המפרק ((אנ') Articular bone (אנ')) הן חלק מהאוזן התיכונה; שיניהם מתמחות ומובחנות, עם חזית סגורה, ובעלות חודי שיניים דמויי יונקים; יש להם עצם לחי (אנ'); ומבנה האגן הצר מעיד שהם הולידו צעירים זעירים חסרי אונים,
כמו חיות כיס מודרניות.  מצד שני, הם שונים מיונקים מודרניים:
לשיניים הטוחנות שלהם יש שתי שורות מקבילות של גבשושיות, שלא כמו הטוחנות ביונקי הכתר המוקדמים בעלי שלש שורות.
פעולת הלעיסה שונה בכך שיונקי הכתר לועסים בפעולת טחינה מצד לצד, בעוד שלסתותיהם של מולטיטוברקולטה לא היו מסוגלות לנוע מצד לצד, במקום זאת, הם לעסו באמצעות הזזת השיניים התחתונות לאחור כנגד העליונות כשהלסת נסגרת.
החלק הקדמי של עצם קשת הלחי (הזיגומטית) מורכב ברובו מה - maxilla (עצם הלסת העליונה) במקום עצם ה-jugal. (עצם קטנה בחריץ קטן).
עצם ה-squamosal (אנ') אינו חלק מקופסית המוח (Braincase).
החוטם אינו דומה לזה של יונקי הכתר; הוא דומה יותר לזה של הפליקוזאור, כמו דימטרודון.
מקיינודונטיים ליונקים > אילן יוחסין - מקיינודונטיים ל-"יונקי הכתר" > תריה (Theria)

תריה היא תת-מחלקה גדולה במחלקת היונקים הכוללת את רוב היונקים, לבד מהקדם-יונקים.
התריה התפצלה מיונקי הכתר באמע היורה והתפצלה לשתי תת-קבוצות נפרדות:
מטאתריה (ממנה התפתחו יונקי הכיס)
אותריה (ממנה התפתחו יונקי השליה ודומיהם)
הנקבה מגדלת עובר בבטנה. ביונקי הכיס העובר הזעיר, לאחר שנולד, עובר לכיס בבטן של אמו ושם ממשיך להתפתח. אצל יונקי השליה נולד עובר צאצא מפותח. בשתי הקבוצות הצאצא יונק חלב אם.
תכונות נפוצות כוללות:
ללא עצם ה-interclavicle (אנ').
עצמות coracoid (אנ') אינן קיימות או התמזגו עם השכמות ליצירת בליטת coracoid processes (אנ').
סוג של מפרק קרסול crurotarsal (אנ') שבו: המפרק העיקרי הוא בין עצם השוקה לעצם האסטרגלוס (אנ').
לעצם הcalcaneum (אנ') אין מגע עם עצם השוקה אלא יוצר עקב שאליו השרירים יכולים להיצמד. (הסוג הידוע הנוסף של קרסול קרוקודילי נראה אצל תנינים ועובד אחרת - רוב הכיפוף בקרסול הוא בין עצם השוק לאסטרגלוס).
טוחנות עם שלש שורות של גבשושיות.