stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחולה (בית ספר למחול)
להקות בית הספר מחולה > להקת מחולה ירושלים – ארכיון

הלהקה הבוגרת הוקמה בירושלים בשנת 1989 בניהולה האמנותי של שוקי הופמן שפרשה אז מניהול הלהקה העירונית "הורה ירושלים".
להקת "מחולה ירושלים" בניהולה, זכתה מהר להכרה והישגים, ביניהם מדליית כסף בתחרות הבינלאומית בדיז'ון (צרפת) בשנת 1992 מתוך 40 מדינות. כל הרפרטואר של הלהקה היה בנוי מכוריאוגרפיות של שוקי. בתקופת ניהולה, עבדו עם הלהקה מנהלים אמנותיים שותפים ומנהלי חזרות מוכרים בעולם המחול, ביניהם האחים שמעון ואורן מנצורה, יורם כרמי ושירה גנור. שוקי יצרה ללהקת "מחולה" רפרטואר פולקלורי ומודרני, המוכר ונרקד עד היום. מן המוכרים: לא תפגע בי עין הרע, דואו, סובבוני, לירושלים.
לצד ריקודיה של שוקי, רקדה הלהקה הבוגרת "מחולה ירושלים" גם יצירות של טובי הכוריאוגרפים בישראל וביניהם היו יונתן כרמון, סילביה דוראן וד"ר מיכה ספירא.
בשנת 2004, עבר שרביט ניהול הלהקה הבוגרת לבנה יניב הופמן. יניב המשיך את הישגיה של אימו, חיזק את הלהקה מבחינה טכנית והוסיף רפרטואר מודרני ברמה טכנית גבוהה.
בין יצירותיו ללהקה: "שלל שרב", "ארץ אחרת", "טנגוס", "ריקוד סוף המאה" וכן "חד גדיא", שזיכתה את הלהקה במקום הראשון בתחרות הארצית ע"ש לאה פורת גור לשנת 2011.
במקביל פעלה בכל אותן שנים להקת "נעורי מחולה ירושלים", ששימשה כמקור גידול וטיפוח של רקדנים מצטיינים בעיר ירושלים. רקדניה הופיעו ברחבי הארץ והעולם.
לאורך השנים נוצר ללהקת הנעורים רפרטואר ייחודי וליווה אותה צוות אמנותי נפרד מהלהקה הבוגרת.
החל משנת 2002 ניהלה אותה אמנותית דורית הופמן עד לשנת 2010. בשנים אלה יצרה דורית עבור הלהקה את יצירותיה הבולטות עד היום: קול תפילותיי, שיר ארץ, רוקסן, מעגל מתופפים, ילדותי השנייה ועוד. לצידה של דורית עבדו מנהלים אמנותיים שותפים, המורים הבכירים יורם כרמי ויוני סוטחי.
לצד יצירותיהם ולצד השחזורים לריקודיה של שוקי, דאגו יניב ודורית לקדם טכנית את רקדני הלהקות עם חומרים ושחזורים גם של יוצרים בעלי שם ארצי ועולמי, ובין היתר שיחזרו יצירות של עידו תדמור,יורם כרמי, רמי באר וג'רום רובינס, איתם הופיעה הלהקה בהפקות ומופעים שונים.
במהשך הדרך התחלפו המנהלים האמנותיים והיו: תומר יפרח, נועה הופמן, נטע קל, אביב שם טוב, אלמוג דוד.
כיום מפקדת על ניהול הלהקה בירושלים הכוריאוגרפית גל ליברפרוינד.
להקות בית הספר מחולה > להקת מחולה רמת השרון

בשנת 2004 הקימו שוקי ויניב את הלהקה הבוגרת של "מחולה תל אביב".
בלהקה נבנה צוות רקדנים חדש וכעבור זמן מה, החלו להצטרף אליו רקדנים שצמחו בעברם ב'מחולה ירושלים'ועזבו בבגרותם את הבירה לכיוון המרכז.
בשנת 2010 אומצה הלהקה הבוגרת של תל אביב על ידי רשת 'מגוונים רמת השרון'של המרכזים הקהילתיים. מאז עברה הלהקה להתאמן ברמת השרון והיא זוכה לתמיכה תקציבית של העיר.
הלהקה מתאמנת ברמת השרון ומהווה להקת הדגל של העיר.
הלהקה מופיעה באירועי העיר ובמקביל הופיעה מאז ועד היום ברחבי הארץ וכן בחו"ל.
משנת הקמתה ב-2004 ועד 2020 ניהל אותה אומנותית יניב הופמן, ובמהלך השנים הללו המשיך יניב בשחזור יצירות שלו, של שוקי אימו, של דורית אשתו וכן יצירות של רקדניו המוכשרים, ביניהם גם שתי אחיותיו שהפכו גם הם והן ליוצרים מצליחים.
לאור ההצלחה, גדלה הלקה הבוגרת ומ-2013 היא כוללת שני צוותים של רקדנים בוגרים: "הלהקה הבוגרת מחולה רמת השרון" וכן להקת "בוגרת2" המשמשת כאנסמבל לרקדנים בוגרים.
בשנים האלה הוסיף יניב ללהקה הבוגרת את היצירות: "שקרים קטנים", "רגשות בבת אחת", "Marry you", "מחוברים" ו"יפה כלבנה".
הלהקה הבוגרת לוקחת חלק במיזמי מצוינות והופיעה ביצירות של להקת המחול הקיבוצית, של להקת ורטיגו, של עידו תדמור ועוד, כל זאת בחסות המוסד התומך - 'מגוונים-אלון'. הלהקה מופיעה מדי שנה בהפקות מחול גדולות, באירועים מוזמנים בישראל ומחוצה לה, באירועים קהילתיים של העיר רמת השרון ובאירועים ארציים גדולים. הלהקה הוזמנה פעמיים לחגיגות העצמאות של ישראל בקרואטיה לצד להקות מקצועיות ישראליות נוספות.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, בכל שולחות מחולה פועלות להקות תיכוניות, כהכנה ללהקה הבוגרת.
הלהקות זכו וזוכות לליווי של מספר מורים מרכזיים של "מחולה": דורית ויניב הופמן (2010–2014), יעל הופמן (2008–2014), טלי ווהל (2004–2013), איציק עמר(2010–2014), אבי מצליח(2011-2015), חן ריינשטיין (2013–2018), אביב שם טוב (2011–2014) ונועה הופמן (2013–הווה), וכן מורי ההווה - אלכס סקקון ומאיה שאול.
הלהקה הבוגרת של מחולה ירושלים ומחולה רמת השרון פועלות במקביל, כאשר כל אותם שנים מלווה שוקי הופמן את כלל העשייה באופן שוטף וצמוד- בכל הפקה ובכל יצירה ושחזור שנעשים.
אירועים והופעות

לאורך השנים השתתפו רקדני "מחולה" במאות פרויקטים ומופעים ברחבי הארץ והעולם וכן העלו עשרות הפקות מקוריות:
מופעים מפורסמים: נתראה בשמחות, פפרינו מאדרה, ארים ראשי - תפילתי, רק בישראל, אבק כוכבים, מנהרת הזמן, מכל האהבות, זן נדיר, תלת מימד, יציאות, ה-חתונה, חלונות, ספורטיאדה.
טקסי הדלקת המשואות בהר הרצל בהשתתפות מאות רקדני "מחולה"-צעירים ובוגרים, בכוריאוגרפיות ייחודיות בשנים: 1996, 1999, 2002, 2005, 2007, 2008 (60 שנה לישראל), 2012.
טקסי פתיחת אירועי המכביה ונעילתם
אירועים מרכזיים של הסוכנות היהודית והשתתפות במופעי מגה "תגלית" ואירועי "מסע".
תוכניות טלוויזיה בישראל ומחוצה לה ביניהם: מיס יוניברס, 30 למותה של שושנה דמארי, תוכניות אירוח ותוכניות בוקר רבות, עיר ערוץ הילדים, החדר של חני, נולד לרקוד, צופית גרנט, האח הגדול (המשימה הסודית), פרסומות, תוכניות יום ירושלים ותוכניות יום העצמאות.
טקס פתיחת המכביה בברלין, לזכר ניצחון 70 שנה על הנאצים, 2015.
השתתפות בפסטיבלי מחול ופולקלור בדנמרק, הולנד, בלגיה, קפריסין, צרפת, ספרד, קנדה ועוד.
לקריאה נוספת

רונית הראל, "עסק משפחתי - מחולה", דה-מרקר, נובמבר 2007, עמ' 142–143
תמר אלפיה, "האשליה הגדולה" - על עולם הריקוד אצל ילדים, מגזין הורים וילדים, פברואר 2008, עמ' 126–130
הערות שוליים

↑  פרופיל, מתוך אתר האינטרנט של מחולה
↑  בי"ס ולהקות מתוך אתר הבית של מחולה
↑  אירועים והופעות מתוך אתר הבית של מחולה
↑  רביד אורן, מחול האוהבים, באתר nrg‏, 28 בינואר 2008
להקת מחולה בהופעה
הלהקה הבוגרת של מחולה, מתוך הריקוד "זן נדיר"
מישל ברנשטיין (סיטואסיוניסם)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באפריל 1932 (בת 92) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Michèle Jeanne Geneviève Bernstein 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  Letterist International, אינטרנציונל סיטואציוניסטי 
 
מישל ברנשטיין (בצרפתית: Michèle Jeanne Geneviève Bernstein, שנולדה ב-28 באפריל 1932, היא סופרת, עיתונאית וממייסדי האינטרנציונל הסיטואסיוניסט (המשך של הלטריזם.
ברנשטיין נולדה בפריז, צרפת, בתם של מישל ברנשטיין, מוכר ספרים יהודי, בנם של פליטים יהודים מהאימפריה הרוסית ושל הצרפתיה 
מלה האבר, איתה התגוררה בכל שנות המלחמה.
בשנת 1952 למדה ברנשטיין בסורבון, אך השתעממה. היא החלה לפקוד לעתים קרובות את Chez Moineau, ביסטרו הממוקם ברחוב דו פור 22. שם פגשה את חוג האומנים ואנשי השוליים, שרבים מהם התקבצו תחת השם האינטרנציונל הלטריסטי סביב גי דבור, אך היא לא הצטרפה מיד לגרעין הפעיל שלו. היא הייתה אז קרובה מאוד לז'אן-קלוד גילברט ולפטריק שטראם, איתם נסעה ללה האבר באוגוסט 1952 כדי לראות שוב את המקומות שבהם סארטר קבע את עלילת הבחילה.
מלטריזם לסיטואציוניזם

האינטרנציונל הלטריסטי עסק בעיקר בהתעלות מעל פעילויות אומנותיות מסורתיות כדי ליצור "מצבים" (סיטואציות) לעצמם, להיסחף ללא מטרה בסביבות עירוניות, כדי להעריך את הפסיכוגאוגרפיה שלהן ולהסיט טקסטים קיימים וחומרים אחרים למטרות חדשות. עד 1957 רוב חברי האינטרנציונל הלטריסטי פרשו או הורחקו בכוח, והשרידים בחרו להתמזג עם שתי קבוצות אחרות כדי ליצור את האינטרנציונל הסיטואציוניסטי. ברנשטיין ודבור ביקרו בקוזיו די ארושה ביולי 1957 - האינטרנציונל הסיטואציוניסטי הוקם שם רשמית ב-28 ביולי. שתי הקבוצות האחרות שהיו מעורבות היו התנועה הבינלאומית לבאוהאוס דמיוני והוועדה הפסיכוגאוגרפית של לונדון. הראשון היה שלוחה של קבוצת האומנים הקודמת CoBrA; האחרון כלל לא היה "קבוצה", אלא רק שם שניתן לאומן בריטי אחד, ראלף רומני.
שון פייגה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במרץ 1988 (בן 36) מולדת, ישראל
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 גובה:  2.03 מ'
 בן או בת זוג:  רחלי ויגדורצ'יק 
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורעף
 
שון פייגה (נולד ב-12 במרץ 1988 במולדת) הוא שחקן עבר ישראלי בכדורעף ובכדורעף חופים. ומאמן הראשי של נבחרת ישראל עד גיל 18 בכדורעף.
ביוגרפיה

פייגה החל לשחק כדורעף במועדון מכבי תל אביב, וזכה עם המועדון בדאבל שלוש פעמים ברציפות, בעונות 2007/2008, 2008/2009 ו-2009/2010. את עונת 2010/2011 פתח בקבוצת ווריקורי הדרום קוריאנית, אך לא השתלב בה, ועבר למועדון אתניקוס אלכסנדרופוליס מליגת העל היוונית. בסיום העונה, שב למכבי תל אביב, שזכתה בדאבל פעם נוספת.
לאחר תום העונה החליט פייגה לפרוש מכדורעף האולמות ולעבור לשחק כדורעף חופים, יחד עם אריאל הילמן, במטרה להשתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בשנת 2013 החלו להשתתף בתחרויות בינלאומיות, והשתתפו במשחקים האירופיים שנערכו ב-2015 בבאקו. שון פייגה ואריאל הילמן הגיעו למקום החמישי. פייגה והילמן זכו באליפות בכדורעף חופים בישראל בשנים 2016 ו-2017.
נכון לשנת 2024 מאמן הראשי של נבחרת ישראל עד גיל 18 בכדורעף.
חיים אישיים

פייגה נשוי למתעמלת האומנותית לשעבר רחלי ויגדורצ'יק ולהם שתי בנות.
הערות שוליים

↑  פייגה והילמן זכו באליפות ישראל בחופים, באתר ערוץ הספורט, 27 באוגוסט 2017
סאלח שאהין

סאלח שאהין (בערבית: صلاح شاهین; נולד ב־28 באוקטובר 1982) הוא ספורטאי פאראלימפי דרוזי-ישראלי, חבר המשלחת הישראלית למשחקים הפאראלימפיים פריז (2024).
ביוגרפיה

שאהין נולד בשפרעם, ישראל, למשפחה דרוזית..
עבד באבטחת רשות שדות התעופה ובשנת 2005 נפצע בפיגוע במחסום קרני (בסמוך לרצועת עזה). שאהין נפצע מארבעה קליעים ונפגע בכף רגל שמאל ובאגן עם הגבלה ביכולת התנועה.
ביוגרפיה > קריירה ספורטיבית

בצעירותו, בין השאר, שיחק כדורסל בקריית מוצקין..
החל לשחק כדורסל כיסאות גלגלים בבית הלוחם, וכן מתאמן בחתירה במרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות.
באותה שנה התחרה גם בחתירה קבוצתית (כשותפם של ברק חצור, מיכל פיינבלט, סימונה גורן וההגאית מרלנה מילר) סיים במקום השישי בזמן של 7:55 דקות. בתחרות אחרת (כשותפם של שי-לי מזרחי, ברק חצור, מיכל פיינבלט וההגאית לאה סאס) סיים במקום השביעי בזמן של 08:02:04 דקות.
בעקבות החמרה בפציעה הוא לקח פסק זמן מתחרויות. בשנת 2022 חזר להשתתף בתחרות הרגאטה שנערכה באיטליה, שם התחרה בחתירה אישית וסיים במקום החמישי עם זמן של 10:15.14 דקות.
בהמשך עבר להתאמן כשותפה של הספורטאית הפאראלימפית, שחר מילפלדר. באליפות העולם 2023 הם הגיעו למקום הראשון ובאליפות אירופה 2023 הגיעו למקום השישי. באליפות העולם 2024 שנערכה בסרביה הגיעו למקום הרביעי בסירה זוגית מעורבת בזמן של 8:15.85 דקות.
במאי 2024 הבטיחו מילפלדר ושאהין את השתתפותם בתחרות חתירה זוגית במשחקים הפאראלימפיים פריז (2024), שם זכו במדליית ארד פאראלימפית משותפת, לאחר שסיימו במקום השלישי בזמן של 8:31.85 דקות.
הערות שוליים

↑  ספורטאי השבוע של שוונג: סאלח שאהין, באתר שוונג, ‏20 באפריל 2021
↑  אורן אהרוני, "בלי הפציעה אולי לא הייתי במשחקים הפראלימפיים בפריז - זה הגורל שלי", באתר ישראל היום, 23 במאי 2024
↑  סאלח שאהין – התאמת המושב בסירה לצורך חתירה
↑  ספורטאי השבוע של שוונג: סאלח שאהין, באתר שוונג, ‏20 באפריל 2021
↑  התחלה מעודדת: סמואל פתחה את העונה עם זהב, באתר ONE‏, 18 במאי 2019
↑  ‏זהב לסמואל, גם קליין ומזרחי זכו במקום הראשון בסירה זוגית, באתר ספורט1, 19 במאי 2019
↑  עושים חיל: תוצאות טובות לנבחרת הרגאטה, באתר ערוץ הספורט, 15 במאי 2022
↑  SALEH SHAHIN
↑  חתירה פראלימפית: מורן סמואל הבטיחה את מקומה בפריס
↑  צמד החותרים שחר מילפלדר וסאלח שאהין העפילו למשחקים הפראלימפיים
↑  סתיו איפרגן, הצלחה בפריז: זהב למורן סמואל, ארד לשחר מילפלדר וסאלח שאהין, באתר ynet, 1 בספטמבר 2024
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים פריז (2024)  |
| --- | --- | --- |
|  אופני יד | עמית חסדאי |  |
|  בדמינטון | נינה גורודצקי • אמיר לוי |  |
|  בוצ'יה | נדב לוי |  |
|  חתירה | שמוליק דניאל •  מורן סמואל •  חתירה זוגית (שחר מילפלדר וסאלח שאהין) |  |
|  טאקוונדו |  אסף יסעור • עדנאן מילאד |  |
|  טניס | אדם ברדיצ'בסקי • מעיין זיקרי • סרגיי ליסוב •  גיא ששון |  |
|  ירי תחרותי | יוליה צ'רנוי |  |
|  כדורשער |  נבחרת ישראל (נשים) (רוני אוחיון, ליהיא בן-דוד, גל חמרני, אורי מזרחי, אלהאם מחאמיד רוזין, נועה מלכה) |  |
|  קאנו/קיאקים | טליה אילת (קיאק) • אירן שפיר (קאנו) |  |
|  שחייה | ורוניקה גירנקו •  עמי דדאון • אריאל מליאר •  מארק מליאר |  |
אדם השחור

| --- | --- |

אדם השחור, כפי שהופיע על עטיפת החוברת #45‏ 52 ממרץ 2007, אמנות מאת ג'יי ג'י ג'ונס ואלכס סינקלר.
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 הופעה ראשונה:  The Marvel Family #1 (דצמבר 1945)
 יוצרים:  אוטו ביינדר צ'ארלס קלרנס בק
 גילום הדמות:  דוויין ג'ונסון - (בלאק אדם)
 מידע
 שם אמיתי:  טת'-אדם
 כינויים:  תיאו אדם, חסן בארי, קהם-אדם, פקח צהוב
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  ארכאולוג, רוצח המונים, גיבור-על
 כוחות:  כוחות קסם של דמויות מיתולוגיות, ביניהם כוח על-אנושי, מהירות על-אנושית, סיבולת-על, חושים מוגברים, אינטלקט מפותח, ריפוי עצמי, חסינות, תעופה, חוסר פחד, טבעת כוח צהובה
 חבר בקבוצה:  חיל סינסטרו
 חבר לשעבר בקבוצה:  חברת הצדק של אמריקה, חברת אי-צדק, משפחת מארוול השחורה, החברה הסודית של נבלי-העל, ליגת אי-צדק, יחידת המתאבדים
 אזרחות:  מצרים, Kahndaq 
 דמויות קשורות
 משפחה:  שירוטה (אשה, מתה) ג'ון והורוט (בנים, מתים) תיאו אדם (צאצא, השתלט על גופו) שרה פרים (צאצאית, אחותו של תיאו) אדריאנה טומאז (אשה, מתה) אמון טומאז (גיס) רעמסס השני (אב, מת)
 אויבים:  קפטן מארוול, חברת הצדק של אמריקה 
 
אדם השחור (או בלאק אדם; באנגלית: Black Adam) הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה לראשונה בחוברות הקומיקס של חברת פאוסט קומיקס, ואשר משמש כיריבו המושבע של קפטן מארוול. הדמות הופיעה בהופעה חד פעמית במהדורה המוגבלת "The Marvel Family #1" מדצמבר 1945, ונוצרה על ידי הכותב אוטו בינדר והמאייר צ'ארלס קלרנס בק. בתור הארד של הקומיקס, הדמות הוחייתה מחדש לאחר שחברת DC קומיקס קנתה את הזכויות לדמויותיה של חברת פאוסט קומיקס והחלה לפרסם את סדרת הכותרים בשם "שהאזאם!".
אדם השחור הוא קודמו המושחת של קפטן מארוול, אשר עשה את דרכו מימי מצרים העתיקה לזמנים מודרניים כדי להתעמר במשפחת מארוול ובקרוביהם. מאז שובה של הדמות, היא שוכתבה מחדש בידי הכותבים ג'ף ג'ונס, דייוויד ס. גויר וג'רי אורדוויי כדמות של אנטי גיבור שמנסה לטהר את שמה. תפקידים משמעותיים בסדרות כותרים כמו חברת הצדק של אמריקה והמשבר האינסופי העלו את דרגת חשיבותה של הדמות בהמשכיות העכשווית של יקום DC.
דמותו של אדם השחור מדורגת במקום ה-16 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. הדמות מופיעה בהופעת הבכורה של בסרט היקום הקולנועי של DC "בלאק אדם", בגילומו של דוויין ג'ונסון.
כוחות ויכולות

כאשר תיאו אדם/תיאו הוגה את מילת הקסם "שהאזאם!" (Shazam!‎), הוא משנה את צורתו לאדם השחור וניתנים לו כוחות הנובעים מאלים מצריים קדומים:
| תחילית אות עברית | תחילית אות אנגלית | דמות מיתולוגית | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
| ש | S | סיבולת של שו | באמצעות הסיבולת הבלתי מוגבלת של האל המצרי שו, אדם השחור יכול לעמוד בפני התקפות פיזיות שונות ולשרוד אותן. בנוסף, הוא אינו זקוק למזון, שינה או חמצן, ומסוגל לשרוד במעמקי החלל. המטבוליזם האלוהי שלו מעניק לו כוח בכל פעולותיו הפיזיות. אדם מתוחזק בידי האנרגיות הקסומות שזורמות בגופו והופכות אותו לאלמותי. |
| ה | H | זריזות של הורוס | על ידי תיעול המהירות העל-טבעית של הורוס, אדם השחור יכול לנוע במהירות הקרובה למהירות האור על פני האדמה. בחלל החיצון, הוא מסוגל לעוף במהירויות אור. מסוגל להעניק את מהירותו לפלאש מתור הזהב של הקומיקס, ג'יי גאריק וכן לרוץ במהירויות גבוהות לצידו. |
| א | A | כוח של אמון | לאדם השחור רמות פנומנליות של כוח-על. הוא מסוגל לכופף בקלות פלדה, להכות דרך קירות, ליצור גלי הדף עוצמתיים על ידי מחיאת כפות ידיו ולהרים משאות עצומים במשקלם. עוצמתו מקבילה לדמויות אחרות של DC קומיקס כמו סופרמן וקפטן מארוול, אם כי מספר כותבים תיארו את כוחו כגדול יותר משלהם. לפחות במקרה אחד, אדם השחור היה מסוגל לעמוד בפני כוחותיהם המשולבים של ליגת הצדק, חברת הצדק של אמריקה, הטיטאנים הצעירים, עשרת העוצמתיים והצייד ממאדים. |
| ז | Z | חוכמה של זהוטי | לאדם השחור יש גישה מיידית לידע נרחב ביותר של מלומדים, מה שמאפשר לו לדעת מספר שפות. חוכמתו של זהוטי מאפשר לו לספק עצה וייעוץ בעת הצורך. |
| א | A | עוצמה של אתון | כוחו של אתון מאפשר לאדם השחור לעוף, להזין את מכת הברק שמשנה את צורתו, להגביר את יכולותיו הפיזיות לאין שיעור וכן לספק לו חסינות כנגד התקפות קסם וכשפים מכל סוג שהוא. אדם השחור יכול להשתמש במכת הברק בתור נשק על ידי התחמקות ממנו ובתוך שכך לאפשר לו להכות את יריבו. כוח זה מאפשר לו להגיע לצוקי הנצח, כלומר מסע בין-ממדי ומסע בזמן. |
| מ | M | גבורה של מהן | אספקט זה של כוחותיו הוא פסיכולוגי, ומעניק לאדם השחור רמות על-אנושיות של חוזק פנימי אותן הוא שואב ברגעי יאוש. חוזק מחשבתו מקנה לו חסינות מפני טלפתיה ושליטת מחשבות. בתיאורים מסוימים, האומץ של מהן מספק גם אי-פגיעות מפני נזק. |
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Villains: #16 - Black Adam
↑  Dwayne Johnson's DC Villain Black Adam Getting His Own Movie
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2017154173  VIAF: 944151246639844132949   WorldCat (עם VIAF): 944151246639844132949
רוז ויילדר ליין

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1886 דה סמט, טריטוריית דקוטה, ארצות הברית 
 פטירה:  30 באוקטובר 1968 (בגיל 81) דאנברי, מחוז פיירפילד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  Let the Hurricane Roar 
 הושפעה מ:  איזבל פטרסון, John Patric, איין ראנד 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה ומוזיאון הבוקרת הלאומי 
 
רוז ויילדר ליין (5 בדצמבר 1886 – 30 באוקטובר 1968) הייתה עיתונאית, סופרת רומאנים וסיפורי מסע, והוגה פוליטית אמריקאית. היא בתה של הסופרת האמריקאית לורה אינגלס וילדר. יחד עם שתי סופרות נוספות, איין ראנד ואיזבל פטרסון, ליין ידועה כאחת ממייסדות התנועה הליברטריאנית האמריקאית.
שנותיה הראשונות

ליין הייתה הבכורה בין ילדי לורה אינגלס ויילדר ואלמנזו ויילדר, והיחידה ששרדה עד בגרות. בשנותיה הראשונות היו הוריה שרויים במחסור בשל מחלות ובשל יבולים הרוסים בזה אחר זה. במהלך ילדותה עקרה המשפחה מספר פעמים: הם התגוררו עם קרובי משפחה במינסוטה, לאחר מכן בפלורידה, וחזרה לזמן קצר לדה סמט, דקוטה הדרומית, ואז התיישבו במנספילד, מיזורי, ב־1894. לימים, הקימו שם הוריה משק חלב ומטעי פירות. היא למדה בבית ספר תיכון במנספילד ובקראולי, לואיזיאנה בזמן שהתגוררה עם דודתה, אלייזה ג'יין ויילדר, וסיימה את לימודיה ב־1904 במחזור בן שבע תלמידות. האינטלקט והשאפתנות שלה ניכרים מהעובדה שהצליחה לדחוס שלוש שנים של לטינית בשנה אחת, ומכך שסיימה בציונים הגבוהים ביותר במחזור התיכון שלה בקראולי. למרות הצלחתה בלימודים, לא זכתה לרכוש השכלה גבוהה, בשל מצבם הכלכלי של הוריה.
קריירה מוקדמת, נישואים וגירושים

לאחר סיום התיכון, חזרה ליין לבית הוריה במנספילד ולמדה טלגרפיה בתחנת הרכבת של מנספילד. מיעוט ההזדמנויות לנשים צעירות במנספילד תיסכל אותה, ובתחילת 1905 החלה לעבוד עבור וסטרן יוניון בסדליה, מיזורי. בשנת 1906, עבדה ליין כמטלגרפת במלון מידלנד בקנזס סיטי. במהלך חמש השנים הבאות, עבדה כמטלגרפת במקומות שונים במיזורי, באינדיאנה ובקליפורניה.
בשנת 1908 עברה ליין לסן פרנסיסקו, שם עבדה במשרד הטלגרף במלון פרמונט. במארס 1909, באה ליין בברית נישואין עם סוכן מכירות, אמרגן, ועיתונאי לעת מצוא בשם קלר ג'ילט לֵיין. זמן קצר לאחר שנישאו, ליין עזבה את עבודתה בווסטרן יוניון והזוג יצא למסעות ברחבי ארצות הברית לשם קידום יוזמות שונות. בעת ששהו בסולט לייק סיטי בנובמבר 1909, ילדה ליין בטרם עת ולד מת. הנושא מוזכר רק בקצרה בקומץ מכתבים קיימים שכתבה ליין שנים לאחר מכן על מנת להביע הזדהות עם חברים קרובים שהתמודדו אף הם עם אובדן ילד.
במשך כמה שנים אחר כך, הוסיפו בני הזוג לֵיין לנוע ולנוד ברחבי ארצות הברית, ושהו ועבדו על מיזמי פרסום ושיווק שונים, לעיתים בנפרד זה מזה, במיזורי, באוהיו, במיין, ובניו יורק. על אף שבמכתבים להוריה תיארה ליין הווי חיים עליז ונטול דאגות, מרישומי יומנה וממאמרים אוטוביוגרפיים רבים שפרסמה לימים בכתבי עת שונים עולה תיאור של הלך רוח מדוכדך ושל אכזבה מנישואיה. לתחושתה, תחומי העניין האינטלקטואליים שלה לא השתלבו עם החיים עם בעלה. לפי גרסה אחת אף ניסתה להתאבד בעזרת כלורופורם, אך רק התעוררה עם כאב ראש ועם תחושה מחודשת של טעם לחיים.
במקביל, במהלך אותן שנים, קראה ליין בתיאבון רב ולימדה את עצמה כמה שפות זרות, בבקשה לפצות על היעדר השכלה פורמלית. בשנת 1908 התחילה להתפרנס גם מכתיבה עצמאית כפרילנסרית בעיתונות, כהשלמת הכנסה. הנישואים התפוררו בעקבות תקופות הפרידה הרבות, ובסופו של דבר בני הזוג נפרדו בהסכמה. מיומניה של ליין ידוע על יחסי זוגיות עם מספר גברים בשנים שלאחר גירושיה, אך מעולם לא נישאה מחדש, ולימים בחרה להישאר בגפה וללא קשרים רומנטיים.
החשש מכניסת אמריקה למלחמת העולם הראשונה החליש מאוד את שוק הנדל"ן, שבו עבדה ליין בשיווק, ולכן בתחילת 1915 קיבלה את הצעתו של חבר לעבוד זמנית כעוזרת עריכה בסגל העיתון "סן פרנסיסקו בולטין". הזמני התברר כקו פרשת מים בחייה: ליין משכה מייד את תשומת לבם של עורכיה, לא רק בזכות כישרונות הכתיבה שלה עצמה, אלא גם כעורכת מיומנת ביותר של כתיבתם של אחרים. תוך זמן קצר, התנוססו תמונתה והקרדיט שלה בעיתון מדי יום, היות שהיא ייצרה סדרות של סיפורים רומנטיים נוסחתיים שנמשכו שבועות. כמו כן, חיברה ליין ופרסמה בספרים חיבורים ביוגרפיים ממקור ראשון על חייהם של הנרי פורד, צ'רלי צ'פלין, ג'ק לונדון והרברט הובר.
קריירת כתיבה עצמאית

בשנת 1918, ליין כבר הייתה גרושה רשמית, ועזבה את עבודתה ב"סן פרנסיסקו בולטין" בעקבות התפטרות העורך הראשי, פרימונט אולדר. אז התמסרה לקריירה של סופרת עצמאית. מתקופה זו ועד תחילת שנות ה־40 הופיעו יצירותיה בקביעות בכתבי עת מרכזיים כגון Harper's, Saturday Evening Post, Sunset, Good Housekeeping ו־Ladies' Home Journal. כמה מסיפוריה הקצרים היו מועמדים לפרסי או. הנרי, ואחדים מהרומאנים שחיברה הפכו רבי־מכר.
ליין חיברה את הביוגרפיה הראשונה של הרברט הובר, לימים הנשיא ה־31 של ארצות הברית. היא חיברה ביוגרפיה בשם The Making of Herbert Hoover בשיתוף עם צ'ארלס ק' פילד, עורך מגזין Sunset, והם פרסמו את הספר בשנת 1920, הרבה לפני שהובר הפך לנשיא, ב־1929. היא נותרה ידידה וסנגורית של הובר למשך שארית חייה, ורבים מהמסמכים האישיים שלה נכללו לימים באוסף רוז ויילדר ליין בספריית הרברט הובר בווסט בראנץ', איווה. לא נשתמרה התכתבות ממשית ביניהם בארכיון של ליין; עם זאת, סדרת Hoover Post-Presidential Individual מכילה תיק ארכיוני של מכתבי לֵיין בין השנים 1936–1963.
בסוף שנות ה־20 נחשבה ליין אחת הסופרות (להבדיל מסופרים) בעלות השכר הגבוה ביותר באמריקה, ולצד הובר נמנו בין חבריה דמויות ידועות כמו סינקלר לואיס, איזבל פטרסון, דורותי תומפסון, ג'ון פטריק ולואל תומאס. למרות ההצלחה, נדיבותה הרבה כלפי משפחתה וחבריה הותירה אותה לעיתים קרובות זקוקה לכסף, והיא נאלצה לעבוד על חומרים שעליהם שולם שכר טוב, אך שלא אפשרו לה לעסוק בתיאוריה פוליטית ובהיסטוריה עולמית, שהלכו ועניינו אותה יותר ויותר. היא סבלה מעת לעת מהתקפים של ספק עצמי ודיכאון בגיל העמידה, ואיבחנה את עצמה כבעלת הפרעה דו-קוטבית.[דרוש מקור] בתקופות אלה של דיכאון, לא הצליחה ליין להתקדם בכתיבה, אבל לא התקשתה לעבוד כסופרת צללים או כעורכת סמויה עבור סופרים ידועים אחרים.
באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, החלה ליין לעבוד ככתבת מלחמה נודדת, ראשית בתפקיד בלשכת יחסי הציבור של הצלב האדום האמריקאי. היא המשיכה לבצע משימות עיתונאיות עבור הצלב האדום עד 1965, כשדיווחה מווייטנאם בגיל 78 בכתבה במגזין "Woman's Day" והציעה "נקודת מבט של אישה". במסגרת הצלב האדום נסעה רבות באירופה ובאסיה.
בשנת 1926 נסעו ליין, הלן דור בוילסטון והמשרתת הצרפתייה שלהן מצרפת לאלבניה במכונית שלה העניקו את השם זֶנוֹבִּיה. המסע תואר לימים בספר בשם Travels With Zenobia: Paris to Albania by Model T Ford, שראה אור בשנת 1983. ליין התאהבה באלבניה, והתגוררה בה כמה תקופות ארוכות במהלך שנות העשרים, לצד פרקי שהות בפריז ובחוות רוקי רידג' של הוריה במיזורי. באופן לא רשמי אימצה ילד אלבני צעיר בשם רֶג' מֶטָה (Rexh Meta), שלטענתה הציל את חייה במסע מסוכן בהרים. מאוחר יותר מימנה את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'. מֶטָה עבד בשירות הציבורי באלבניה, ונכלא במשך למעלה משלושים שנה על ידי הפשיסטים האיטלקיים ואחריהם הקומוניסטים האלבנים. הוא מת בטירנה ב־1985.
בשנת 1928 חזרה ליין לגור בחווה של הוריה. מתוך ביטחון במכירות של ספריה וסיפוריה הקצרים, כמו גם בהשקעותיה הגדלות בבורסה, הוציאה ליין כסף בחופשיות, בבניית בית חדש להוריה על אדמתם ובשיפוץ בית המגורים בחווה עבור עצמה ועבור זרם קבוע של אורחים מחוג ידידיה בעולם הספרות.
שיתוף פעולה ספרותי

מידת מעורבותה של ליין בסדרת ספרי בית קטן בערבה של אמהּ נותרה לוטה בערפל. הוריה השקיעו את כספם אצל יועץ ההשקעות של ליין על פי עצתה, וכשהשוק קרס בשפל הכלכלי הגדול, מצאו עצמם בני משפחת ויילדר במצוקה כלכלית. ליין הגיעה לחווה בגיל 46, גרושה וללא ילדים, עם כסף מועט מאוד.
בסוף 1930, פנתה אל ליין אמהּ ובידיה כתב יד סיפורי טיוטתי בגוף ראשון, המתאר את ילדותה כחלוצה בתנאים קשוחים, תחת הכותרת "הנערה החלוצה". ליין ראתה פוטנציאל בכתב היד והחלה להפעיל את קשריה בעולם ההוצאה לאור. למרות מאמציה, מו"לים דחו את כתב היד שוב ושוב. עורך אחד המליץ לעבד את התחלת כתב היד לרומן לילדים. ליין ואמהּ עבדו על הרעיון והתוצאה הייתה הספר "בית קטן ביער הגדול". הספר התקבל לפרסום על ידי הוצאת הארפר ואחיו בסוף 1931, והגיע למדפים ב־1932. הצלחת הספר הביאה להחלטה להמשיך את הסדרה, ולעקוב אחר לורה הצעירה עד סיום התבגרותה.
רומנים מצליחים

חוקרי ספרות סוברים כי שיתוף הפעולה בין השתיים הועיל לקריירה של לֵיין לא פחות משהועיל לזו של לורה אינגלס ויילדר. הסיפורים הקצרים הפופולריים ביותר של ליין, ושני הרומנים המצליחים ביותר שלה מבחינה מסחרית, נכתבו בתקופה זו וניזונו מחומר שנלקח ישירות מזיכרונותיה של ויילדר מהפולקלור המשפחתי של שבט אינגלס-ויילדר. הספר Let the Hurricane Roar (שלימים נדפס בשם Young Pioneers), והספר Free Land עסקו שניהם בקשיי ההיאחזות בדקוטה הצפונית והדרומית בסוף המאה ה־19, וכיצד ה"אדמה חינם" דווקא רוששה את המתיישבים מכל חסכונותיהם. העיתון Saturday Evening Post שילם לליין סכומים גבוהים תמורת הזכות לפרסם את שני הרומנים בהמשכים (30 אלף דולר – שהם כחצי מיליון דולר בעשור השני של המאה ה־21 – תמורת פרסום "אדמה חינם" בהמשכים). מאוחר יותר, עובדו שניהם לתסכיתים מצליחים, אחד מהם בכיכובה של הלן הייז.
בשנת 1938, הודות להכנסות מהרומן "אדמה חינם", הצליחה ליין לפרוע את כל החובות שצברה. היא עברה לדאנברי, קונטיקט ורכשה שם בית כפרי עם שלושה אקרים מיוערים, ושם חיה עד סוף ימיה. במקביל, תמלוגים גדלים והולכים מסדרת ספרי הבית הקטן סיפקו להוריה של ליין הכנסה בטוחה ומספקת.