stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אינדונזיה – מקדוניה הצפונית
סקירה כללית

אינדונזיה כוננה יחסים עם מקדוניה ב-25 במאי 1993, והייתה המדינה ה-8 בעולם שכוננה יחסים עם מקדוניה לאחר קבלת העצמאות מיוגוסלביה. אינדונזיה היא אחת מהמדינות המכירות במקדוניה תחת שמה.
בשנת 2005, השליחה המיוחדת של הנשיא האינדונזי למקדוניה, השגרירה ננה סוטרסנה ביקרה ביקור רשמי בסקופיה. במרץ 2007, השגריר האינדונזי במקדוניה, מנגסי סיחומבינג, הציג את כתב ההאמנה שלו לנשיא מקדוניה, דבר שהצריך ביקור רשמי והכנות מצד המקדונים. בחודש יוני 2007 ביקר מזכיר המדינה המקדוני איגור אילייבסקי בג'קרטה לפגישת התייעצות דו-צדדית.
בשנת 2016 חתמו שתי המדינות על הסכם חילופי מידע בנושא מס שכלל בתוכו אמנה למניעת כפל מס.
יחסים כלכליים > כלכלת אינדונזיה

הכלכלה האינדונזית היא הכלכלה הגדולה בדרום-מזרח אסיה. היא מאופיינת ככלכלת משק, שבה לממשלה בעלות על חברות מרכזיות רבות, וכן סמכות לפיקוח על מחירים של מוצרים רבים.
אינדונזיה היא מפיקת נפט מרכזית במזרח אסיה, ובנוסף עשירים האיים במרבצים של גז טבעי, בדיל, נחושת וזהב.
החקלאות מהווה פעילות כלכלית עיקרית כאשר האורז הוא החשוב שבגידולים. גידולים נוספים הם תה, קפה, תבלינים וגומי. תעשיית התיירות מתפתחת רבות בשנים האחרונות, ובשל מיקומה הגאוגרפי אינדונזיה מהווה תחנה חשובה בנתיבי הסחר הימי העולמיים.
השותפים העסקיים העיקריים הם: יפן, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין, סינגפור, מלזיה ואוסטרליה.
יחסים כלכליים > כלכלת מקדוניה הצפונית

השטח המיוער תופס יותר משליש משטח המדינה, כרבע משטח המדינה משמש למרעה וכ-16% ממנו מעובד. הגידולים העיקריים הם חיטה, תירס, כותנה וטבק. במדינה עדר של כ-300,000 ראשי בקר ו-2.2 מיליון כבשים (1992). התעשייה קטנה, אבל קיימת כרייה של מחצבים, בעיקר פחם חום, עופרת, ברזל, נחושת וגופרית.
הרפובליקה של מקדוניה הצפונית נחשבת למדינה עם תעשייה מפותחת למחצה, בעלת צמיחה מתמשכת בייצור התעשייתי. תהליך השינוי בכלכלה החל ב-1995 כאשר הממשלה חתמה על הסדרים עם קרן המטבע הבינלאומית ועם הבנק העולמי. כלכלת המדינה פתוחה ומשתלבת בתוך המסחר הבינלאומי, עם יחס מסחר-תוצר מקומי גולמי כולל של 79.5%. המגזרים החשובים ביותר הם חקלאות ותעשייה. מגזר השירותים גדל גם כן במהלך השנים האחרונות. לכוח העבודה יש חינוך תחרותי וכישורים, אולם חסרות לו עבודות מתאימות, מה שגורם לבריחת מוחות. המדיניות הכלכלית של המדינה היא למשוך משקיעים זרים ולהגדיל את אחוז התעסוקה. אחד המאפיינים הבולטים של כלכלת המדינה הוא המדיניות הפיסקלית ששמרה על יציבות הדינר המקדוני למשך תקופה ארוכה. המדינה עושה מאמצים לפתח מגזר יזמות בגודל בינוני.
במבט לאחור, מקדוניה הצפונית, ביחד עם מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה וקוסובו, השתייכה לאזורים הפחות מפותחים ביוגוסלביה לשעבר. היא סבלה מקשיים כלכליים חמורים לאחר שקיבלה את עצמאותה, כאשר השוק היוגוסלבי הפנימי התמוטט והסובסידיות מבלגרד הפסיקו. בנוסף, היא עמדה בפני אותן בעיות שעמדו בפני מדינות מזרח אירופיות סוציאליסטיות לשעבר במהלך המעבר לכלכלת שוק. נתיב מסילת הרכבת העיקרי שלה, דרך סרביה, נשאר בלתי אמין ועלויות המעבר דרכו הן גבוהות, ולפיכך משפיע על היצוא הרווחי לשעבר של שוק הירקות שלה אל גרמניה.
יחסים כלכליים > סחר

בשנת 2016 ייצאה אינדונזיה למקדוניה סחורה בשווי 572 אלף דולר אמריקאי. החלק הגדול ביותר בסחורה היה מרגרינה (77%). השני אחריו היה שמן דקל (12%). באותה השנה ייצאה מקדוניה לאינדונזיה סחורה בשווי 1.47 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה הייתה רובה ככולה (88%) טבק מגולגל (סיגריות).
יחסי הונדורס–רוסיה

| יחסי הונדורס–רוסיה |
| --- | --- |
הונדורס: רוסיה


הונדורס: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
112,090: 17,098,242
אוכלוסייה
10,870,831: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
34,401: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,164: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי הונדורס–רוסיה הם היחסים דו-צדדיים בין הונדורס ורוסיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 בספטמבר 1990. הונדורס מיוצגת ברוסיה באמצעות שגרירותה במוסקבה. רוסיה מיוצגת בהונדורס דרך שגרירותה במנגואה, ניקרגואה ושתי קונסוליות כבוד בסן פדרו סולה וטגוסיגלפה.
שתי המדינות חברות מלאות בקרן המטבע הבינלאומית ובאו"ם.
היחסים בין שתי המדינות

היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות להונדורס החלו ב-30 בספטמבר 1990. לאחר התפרקות ברית המועצות, הונדורס הכירה ברוסיה כיורשת ברית המועצות ב-3 בינואר 1992. בשנת 1993 שתי המדינות הסמיכו שגרירים - שגריר הפדרציה הרוסית בניקרגואה הוסמך גם להונדורס, ושגריר הונדורס ברוסיה. בשנת 1995 הוקם קונסול כבוד של רוסיה בהונדורס, ולתפקיד זה מונה פרדי אנטוניו נאסר סלמן, התומך בקשרים בין פרלמנטריים. בשנים 1988 ו-1991 ביקרה משלחת של הקונגרס הלאומי של הונדורס במוסקבה. בסוף ספטמבר 1996 ביקרה בהונדורס משלחת של האספה הפדרלית של רוסיה בראשות גורדומי ו.מ. פלטונוב. נכון להיום, ההקשר הרוסי-הונדורסי, השיג התקדמות מסוימת, ומקיים דיאלוג פוליטי בנושא נושאים בינלאומיים, קשרים מרכז אמריקאים באו"ם. לאחר ההפיכה בהונדורס בשנת 2009, דובר משרד החוץ הרוסי גינה את הדחתו של זלאיה וכינה זאת "הפרה גסה של נורמות דמוקרטיות בסיסיות". רוסיה בירכה גם על מאמציהם של ארגונים וקבוצות אזוריות שניסו "למצוא פתרון במסגרת המשפט הבינלאומי".
יוהאן אוגוסט נאהל

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1710 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  22 באוקטובר 1781 (בגיל 71) קאסל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תקופת הפעילות:  1725–1785 (כ־60 שנה) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 יצירות ידועות:  tomb of Maria Magdalena Langhans 
 צאצאים:  Johann August Nahl the Younger, Samuel Nahl 
 
הפסל לכבוד מריה מגדלנה לנגהאנס
יוהאן אוגוסט נאהל האב (גרמנית: Johann August Nahl der Ältere‏; 22 באוגוסט 1710, ברלין – 22 באוקטובר 1781, קאסל) היה פסל ואמן סטוקו גרמני.
ביוגרפיה

נאהל נולד למשפחת אמנים. אביו, יוהאן סמואל (1664–1727), היה פסל החצר של פרידריך הראשון החל מ-1704. אמו, אווה מריה, הייתה צורפת בברלין. את תחילת חינוכו הוא קיבל את אצל אביו. לאחר מותו של האב, כאשר יוהאן אוגוסט היה בן 18, הוא ערך מסע דרך זיגמרינגן וברן לשטרסבורג, שם עבר עבור רובר לה לורן. בין 1731 ל-1734 הוא למד בפריז. לאחר שסיים את לימודיו בפריז הוא נסע לטיול באיטליה, ובמהלכו ביקר ברומא, פירנצה, ג'נובה, בולוניה, ונציה ונאפולי. ולאחר מכן עבר לרומא ובחזרה לשטרסבורג.
נאהל חזר לשטרסבורג, וב-1736 נשא לאישה את אנה מריה, בתו של חרש אבן, וקיבל את אזרחות העיר. בתקופה הראשונה שלאחר חזרתו הוא עבד עבור המושל המלכותי פרנסואה קלינגלין, ולאחר מכן תחת רובר לה לורן בארמון רוהאן.
בין 1740 ל-1746 עבד נאהל עבור הקיסר הגרמני פרידריך הגדול, ובנה עבורו מספר ארמונות חדשים. בקיץ 1746 הוא אף החליף את האדריכל גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, שהיה האדריכל המלכותי של פרידריך, אך תוך זמן קצר עזב את התפקיד בגלל עומס בעבודה ובגלל מחלוקות שונות. הוא היגר לשווייץ ורכש אחוזה ליד ברן. בתשע השנים שהתגורר בשווייץ הוא זכה להזדמנויות תעסוקתיות רבות. שני בניו, שקנו לעצמם שם כפסל וכצייר, נולדו בעת שהתגורר שם.
ב-1755 הוא זומן לחצרו של וילהלם השמיני מהסה-קאסל, ועבד שם על עיצוב הטירה והפארק. ב-1767 הוא התמנה לפרופסור לפיסול בקולגיום קארולינום (Collegium Carolinum), ועשר שנים לאחר מכן לאותו תפקיד באקדמיית קאסל לאמנויות שזה עתה הוקמה.
נאהל הוא זה שיצר את פסל הפליז לכבודה של מריה מגדלנה לנגהאנס, שהייתה רעיית כומר שמתה בעת לידתה. הפסל נמצא בכנסייה של הרשות המקומית הינדלבנק בקנטון ברן. הפסל היה פופולרי מאוד במאה ה-18.
יחסי אינדונזיה – מזרח טימור

| יחסי אינדונזיה – מזרח טימור |
| --- | --- |
אינדונזיה: מזרח טימור


אינדונזיה: מזרח טימור
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 14,874
אוכלוסייה
284,049,195: 1,405,123
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 2,243
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 1,596
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

מזרח טימור ואינדונזיה חולקות את האי טימור. אינדונזיה פלשה למושבה הפורטוגזית לשעבר בשנת 1975, סיפחה את מזרח טימור בשנת 1976, ושמרה על מזרח טימור כמחוזה ה-27 עד למשאל עם שנערך על ידי האו"ם ב-1999, בו בחרו תושבי מזרח טימור בעצמאות. לאחר תקופה של ממשל ביניים של האו"ם, מזרח טימור זכתה לעצמאות בשנת 2002.
רקע היסטורי

פורטוגל השתלטה על הטריטוריה שהתפרסמה בתור טימור הפורטוגזית באמצע המאה ה-18, ושמרה על המחצית המזרחית של האי (מערב טימור הייתה מושבה הולנדית עד מלחמת העולם השנייה) כמושבה עד מהפכת הציפורנים ב-1974. פורטוגל הצהירה על כוונתה להעניק עצמאות למושבה לשעבר ומפלגות מקומיות התגבשו, בכוונתה להתמודד עם הבחירות החופשיות הראשונות של מזרח טימור שנקבעו בשנת 1976. אינדונזיה, שהייתה מושרשת היטב במחנה האנטי-סובייטי בדרום-מזרח אסיה, נבהלה על ידי המפלגות הנוטות לשמאל שנראו כהולכות לנצח בבחירות הללו. אינדונזיה פלשה לשטח בשנת 1975 וסיפחה את מזרח טימור בשנה שלאחר מכן. כיבוש מזרח טימור בן 24 השנים שלאחר מכן גרם נזק רב ליחסים הדיפלומטיים של אינדונזיה ולמוניטין הבינלאומי שלה.
הצבא לשחרור מזרח טימור, הזרוע הצבאית של המפלגה השמאלנית במזרח טימור פרטילין הפכה למקור העיקרי של התנגדות לסיפוח של אינדונזיה, אולם התנגדות צבאית בסופו של דבר כמעט ונעלמה. לאחר 20 שנה של התקוממות בדרגה נמוכה ולחץ דיפלומטי נגד הכיבוש. קסאננה גושמאו הפך לנשיא הראשון של מזרח טימור בעקבות עצמאותו.
עצמאות של מזרח טימור

לאחר התפטרותו הכפויה של סוהארטו בשנת 1998, הציע סגן נשיא ויורשו בי. ג'יי חביבי משאל עם מפתיע על עצמאות מזרח טימור. לאחר ש-78% ממזרח טימור בחרו בעצמאות במשאל העם, הותקף חביבי ברחבי הספקטרום הפוליטי האינדונזי בגין בגידה באינטרסים הלאומיים ואיבד את הסיכוי המועט שהיה לו לשמור על הנשיאות בבחירות באוקטובר 1999 באינדונזיה. במקומו הוחלף עבד א-רחמן וחיד, מתנגד נחרץ לעצמאות מזרח טימור.
חלקים מהצבא האינדונזי התנגדו נחרצות לעצמאות מזרח טימור ובילו חלק ניכר משנת 1998 ו-1999 בחימוש של פרטיזנים פרו-אינדונזיים וסידור התקפות על קבוצות עצמאות. בתוך שעות לאחר פרסום תוצאות משאל העם על ידי שליח מיוחד של האו"ם למזרח טימור ג'משיד מרקר, הצבא האינדונזי הפעיל תוכנית אדמה חרוכה בשטח, השמיד למעלה ממחצית התשתית הקבועה של השטח, הרג כ-1,500 מזרח טימורים ועקר 300,000 איש נוספים. במהלך השבועות הקרובים, עד שכוח שמירת שלום של האו"ם בראשות אוסטרליה הגיע למדינה ב-20 בספטמבר 1999.
מינהל המעבר של האו"ם במזרח טימור (UNTAET) סיפק ממשל ביניים אזרחי ומשימה לשמירת שלום בשטחה של מזרח טימור, מהקמתו באוקטובר 1999 ועד לעצמאות השטח ב-20 במאי 2002.
לאחר 2002

למרות העבר הטראומטי, היחסים עם אינדונזיה הם בדרך כלל חיוביים לאחר שנת 2002. אינדונזיה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של מזרח טימור (כ-50% מכלל היבוא, 2005), והיא מרחיבה את חלקה בהתמדה.
אינדונזיה היא שותפת הסחר בתחום היבוא הגדולה ביותר של מזרח טימור, כאשר לשעבר ייצאה סחורות בשווי 187 מיליון דולר (32% מהיבוא) בשנת 2017 ואילו האחרונה ייצאה רק 6 מיליון דולר בכיוון ההפוך. אינדונזיה תומכת בהצטרפותה של מזרח טימור לאיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, במיוחד במהלך כהונתו של סוסיליו באמבאנג יודהויונו.
נציגויות דיפלומטיות

אינדונזיה מחזיקה במזרח טימור שגרירות בדילי ונציגות בפנטה מקאסאר.
מזרח טימור מחזיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה ו-2 קונסוליות במדן, סורבאיה, דנפסאר, אטמבואה וקופנג.
יהושע ברוכי

יהושע ברוכי (9 ביולי 1910, ב' בתמוז ה'תר"ע - 26 באוקטובר 1992, כ"ט בתשרי ה'תשנ"ג) היה מוכתר קיבוץ טירת צבי ו"מוכתר המוכתרים" של עמק בית שאן. פעיל בפועל המזרחי. הממונה על נכסי נפקדים בעיריית ירושלים ועל פינוי העיר העתיקה. ראש המועצה הדתית בירושלים. יקיר ירושלים.
על שמו רחוב בשכונת גילה בירושלים.
חייו > שורשים חסידיים

יהושע ברוכי נולד ב-ב' בתמוז תר"ע (9 ביולי 1910), לר' ישראל-ברוך טרטנר, מחסידי בויאן, ולחיה-שרה בת למשפחת חסידי צאנז (בת ר' מנחם-מנדל הכהן רייך). המשפחה התגוררה בעיירה זָגוּרש שבמחוז סאנוק, הסמוכה לעיר לסקו בגליציה. יהושע היה הבן הראשון להוריו אחרי חמש בנות, ונקרא על שם סבו של אביו, שנמנה עם חסידי רוז'ין. כשהיה ברוכי כבן 7 עברה המשפחה לעיר סאנוק, שם נולדו שלושה אחים נוספים.
בשנת תרע"ו, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, כשהיה יהושע בן 6, לקח אותו אביו לווינה לראות את רבו, האדמו"ר רבי יצחק מבויאן, "הפחד יצחק", שנפטר כשנה לאחר מכן. בהמשך נסע יהושע לבניו, האדמו"רים שהתיישבו בצ'רנוביץ ובלמברג, וכן פגש בהם ובאחיהם כשהגיעו לביקורים באזור מגוריו.
בסאנוק הכיר יהושע מקרוב את רבי מאיר שפירא, שהתפרסם מאוחר יותר כשהקים את ישיבת חכמי לובלין. רבי מאיר היה רבה של סאנוק במשך 3 שנים, בהן התגורר סמוך לבית משפחת טרטנר ובני המשפחה היו לעיתים מתפללים בביתו בימות החול. כמו כן הכיר ברוכי היטב את רבי יוסף הורוויץ שהיה רבם של חסידי בויאן בעיר. ר' ישראל-ברוך היה ידיד-נפשו של הרב הורוויץ ובניו היו מקורבים ואהובים לפניו. באחד ממכתביו הרבים ששלח אל ר' ישראל-ברוך אחר עלותו ארצה הוא שואל על יהושע ומוסר לו דרישת שלום.
בנעוריו נסע יהושע ללמוד בישיבה בקרקוב, בה למד כשנתיים. בקרקוב נדבק בכל ליבו באדמו"ר רבי משה פרידמן (ר' משה'ניו) מבויאן-קראקא, חתנו של רבו, האדמו"ר מבויאן-צ'רנוביץ.
חייו > ציונות ועליה

ברוכי נתפס לרעיון הציוני אחרי שאחותו, הלנה, עלתה לארץ ישראל. הוא הצטרף לתנועת בח"ד (ברית חלוצים דתיים) בסאנוק. בשנת תרצ"ב, בתום הכנה ארוכה ואחרי שקיבל את ברכת רבו, רבי משה'ניו מבויאן-קראקא, נסע ברוכי לנמל קונצרטה ברומניה, והפליג לארץ ישראל עם קבוצת צעירים שעלו במסווה של תיירים הנוסעים לצפות במכביה הראשונה.
ברוכי הצטרף לקבוצת ההכשרה הדתית רודגס, שישבה אז בכפר אברהם ליד פתח-תקוה, ובה היו חברים אחותו הלנה ובעלה צבי תמרי. בשנת תרצ"ד נשא לאישה את חברת הקבוצה שרה שטיינהויז, שעלתה כרווקה מגרמניה שנה אחריו. הם שינו את שם המשפחה לברוכי, על שם אביו של יהושע, ישראל-ברוך.
מסיבות שונות החליטו יהושע ושרה לעזוב את הקבוצה. הם עברו למושבה גדרה, שם עסק ברוכי בניהול משק חקלאי. בניסן תרצ"ה נולד בנם חגי. בהמשך עלו ארצה והצטרפו למשפחה בגדרה אביו של ברוכי, ר' ישראל-ברוך טרטנר, ואחריו גם האח זאב. באלול תרצ"ו נולד נחום, בנו השני של ברוכי, שנקרא על שם האדמו"ר מבויאן-צ'רנוביץ, רבי מנחם נחום פרידמן.
חייו > מוכתר טירת צבי

בקיץ תרצ"ז הוקם קיבוץ טירת צבי, הקיבוץ הראשון של תנועת הקיבוץ הדתי, כיישוב חומה ומגדל סמוך לעיר בית שאן, שהייתה עיר ערבית באותם ימים. הגרעין המייסד מנה כ-90 חברים, וכמחצית מהם באו מקבוצת רודגס. חברי המשק הדתיים איישו את כל התפקידים בקיבוץ, פרט לתפקיד המוכתר -אחראי קשרי החוץ- אותו מילא בתחילה חבר קיבוץ עין חרוד, גרשון ריטוב. הקיבוץ הדתי הצעיר רצה שגם תפקיד זה יאויש על ידי חבר דתי, הם נזכרו בברוכי שבהיותו חבר רודגס התיידד עם הפועלים הערבים, והזמינו אותו להצטרף אליהם ולמלא את התפקיד, הדורש קשרים תדירים עם ערביי הסביבה. כעבור מס' חודשים, מינתה אותו הקרן הקיימת לישראל באופן רשמי למוכתר הקיבוץ. כמוכתר, קיים ברוכי מערכת יחסי שכנות עם ערביי בית שאן ובייחוד עם הבדואים יושבי העמק. בתוקף תפקידו, עמד בקשרים הדוקים עם השייחים ראשי השבטים והיה מרבה לבקר במאהלים שלהם והם הזמינו אותו להשתתף בשמחותיהם. כמו כן, ברוכי היה איש הקשר של הקיבוץ עם הממשל הבריטי והמשטרה.
ב-1943, אחרי רצח חבר הקיבוץ שלמה שכטר תוך-כדי סכסוך עם בדואים על קרקעות, הזמין ברוכי את שבט הרוצח לטקס סולחה בקיבוץ בהתאם למנהגי הבדואים.
ב-1946 מונה ברוכי על ידי הקרן הקיימת לישראל ל"מוכתר המוכתרים" של היישובים העבריים בעמק בית שאן, ובמסגרת תפקידו ריכז את רכישת הקרקעות באזור מטעם הקק"ל. בתקופה זו רכש ברוכי אלפי דונמים ברחבי העמק בעזרת קשריו המיוחדים עם השייחים.
מי שמכר לברוכי את חלק גדול מהקרקעות, היה מוחמד זינאתי, שגר בעבר-הירדן. הוא היה מתקשר עם ברוכי על ידי מתווך ערבי מבית-שאן. יום אחד, ב-1947 נרצח המתווך על ידי שליחי הוועד הערבי העליון ולברוכי נודע שזינאתי הוא הבא בתור, הוא יידע אותו בכך וזינאתי זילזל בהודעתו ואמר שאף אחד לא יעז להתקרב אליו. יום לאחר מכן נרצח מוחמד זינאתי. היה חשש שגם יומו של יהושע ברוכי יגיע. הפלמ"ח הצמיד לו שומר-ראש מחברי הקיבוץ שהיה מצויד בנבוט, ולברוכי עצמו נמסר אקדח. פעמיים נתקל ברוכי בניסיונות התנקשות באזור בית-שאן. בראשונה, סיפר שומר-ראשו, הוא היה עם ברוכי בבית-קפה בבית-שאן, פתאום כשברוכי עמד בגבו לכניסה, הוא לחש לו שהאדם שנכנס כרגע למקום נשכר לרצוח אותו. פעם שנייה, הזמין ברוכי את אחד מחברי הקיבוץ חובב מוזיקה לקונצרט בחיפה. מסתבר שהיה זה תירוץ כדי שברוכי יסע בליווי אדם נוסף. הם יצאו מהקיבוץ רכובים על ג'יפ, באחד מעיקולי הדרך באה משאית ערבית מולם וניסתה להורידם מהכביש, ברוכי שלף את אקדחו וירה באוויר, המשאית המשיכה בנסיעתה וברוכי ניצל. בתקופה זו, הבינו בפלמ"ח שהמצב מסוכן מדי והודיעו לברוכי שהוא צריך לעזוב את הארץ.
חייו > שליח הסוכנות באירופה

כיון שנאלץ לעזוב את הארץ, מונה ברוכי לשליח הסוכנות אל מחנות עקורים באירופה. בתפקידו זה, הסתובב בין המחנות השונים, בהם רוכזו אלפי ניצולי שואה, וטיפל ברישומי העלייה לארץ. ברוכי הביא עמו את רוחו החסידית, ומעבר לתפקידו הרשמי דאג לעודד ולחזק את הנפשות השבורות שהתגלגלו למחנות אחרי שנות המלחמה הקשה.
באחד המחנות פגש ברוכי את שתי אחיותיו עם משפחותיהן ששרדו את כל המלחמה ברוסיה, אליה ברחו ערב כניסת הנאצים לעירם סאנוק. שם גם התברר לו שאחותו הגדולה, רבקה, ואברהם אחיו הצעיר, נספו בשואה.
חייו > איש ירושלים

הלנה תמרי, אחותו של ברוכי שגרה בירושלים, התאלמנה במלחמת העצמאות ונפטרה כעבור זמן קצר. ברוכי ואשתו אימצו את ארבעת ילדיה, בנוסף לארבעת ילדיהם.
בעקבות אימוץ ילדי תמרי, עזבה משפחת ברוכי את הקיבוץ והתיישבה בשכונת אבו תור בירושלים, סמוך לגבול הירדני.
ברוכי פיקח, מטעם החברה הממשלתית "מטעי האומה", על עיבוד מטעים מן הרכוש הנטוש בפרוזדור ירושלים, היה מנהל מדור המכירות ברשות הפיתוח, ומפקח במרכז היהלומים. מסוף 1961 היה הממונה על נכסי נפקדים בעיריית ירושלים. ב-1965 יצא לשנתיים לאורוגוואי, כשליח מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית. הוא נמנה עם פעיליה המרכזיים של הפועל המזרחי ולאחר מכן של המפד"ל בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים, החלו הערבים שהתגוררו בבתי יהודים לברוח החוצה. בהשפעת פוליטיקאים ועיתונאים נעצרה הבריחה ההמונית. עיריית ירושלים נאלצה לנהל משא ומתן מול כל משפחה ערבית, כדי לפנות את הרובע היהודי. ברוכי חזר ארצה מס' חודשים אחרי המלחמה, הוא מונה על ידי ראש-העיר טדי קולק בהמלצת מרדכי איש-שלום קודמו לתפקיד. ברוכי פתח משרד סמוך לרחבת הכותל המערבי וממנו ניהל את כל העבודות ברובע. הוא ניהל משא ומתן ממושך מול החמולות עד לפינויין.
בשנת תשל"א מונה ברוכי לתפקיד ראש המועצה הדתית בירושלים. במסגרת תפקיד זה פעל בין היתר להורדת מספר ארגוני החברה קדישא בעיר, שעמד על למעלה מעשרים חברות. הוא הצליח לסגור כמחציתן על ידי איחוד בין חברות. לאחר כמעט שנה פרש מהתפקיד, כיוון שחש שהוא נאלץ להתעסק בפוליטיקה מכוערת ובסכסוכים קדומים, שלא רצה להיכנס אליהם.
חייו > חסיד ארצישראלי

יהושע ברוכי נשאר כל ימיו חסיד בויאן אדוק ונאמן. כאמור למעלה, כשהיה בן 6 נסע אל הרבי הראשון, "הפחד יצחק", ולאחר פטירתו נסע לבניו שקבעו משכנם בגליציה, בכורו רבי מנחם-נחום בצ'רנוביץ שנפטר בתרצ"ו ובנו השלישי רבי אברהם-יעקב בלמברג וכן היה קשור מאוד לחתן בנו, רבי משה פרידמן מבויאן-קראקא. שני האחרונים נרצחו על ידי הנאצים בשואה.
בשנת תרצ"ט, ערב מלחמת העולם השנייה עלה רבי ישראל מבויאן-לייפציג, בנו השני של "הפחד יצחק", לארץ ישראל וקבע את משכנו בתל אביב. ברוכי נסע אליו מן הקיבוץ ואביו, ר' ישראל-ברוך, היה מגיע אל הרבי מגדרה. רבי ישראל נפטר בתשי"א.
לאחר פטירת רבי ישראל, נקשר ברוכי יחד עם כל חסידי בויאן בעולם לבנו הצעיר של "הפחד יצחק", רבי מרדכי-שלמה, שהתגורר בניו-יורק. רבי מרדכי שלמה העריך מאוד את ברוכי וכינהו בחיבה "הקיבוצניק". בדרכו לשליחות באורוגוואי, נשלח ברוכי על ידי ישיבת תפארת-ישראל של חסידי בויאן בארץ להראות לרבי מרדכי-שלמה את תוכניות הבניין החדש של הישיבה ברח' מלכי ישראל בירושלים. בתוקף שליחות זו, עשה ברוכי שבת שלמה בבית האדמו"ר, דבר שלא מקובל בין החסידים. לאחר השבת כתב ברוכי לאחיו בארץ מכתב בן 7 עמודים בו תיאר את חוויות השבת במחיצת האדמו"ר.
לאחר פטירת האדמו"ר, נותרה חסידות בויאן ללא מנהיג, עד אשר הוכתר בחנוכה תשמ"ה, רבי נחום-בער, נכדו של רבי מרדכי-שלמה, לאדמו"ר הנוכחי לבית בויאן. ברוכי קיבל את מרותו של האדמו"ר בשמחה גדולה, אף שהיה צעיר ממנו בשנים רבות. האדמו"ר אף ביקר בביתו פעם אחת וכן היה סנדק בברית-מילה של נכדו. לאחר פטירתו של ברוכי, חלק לו האדמו"ר כבוד והיה בין המלווים הרבים שליווהו למנוחת-עולמים בהר המנוחות בירושלים.
במשך השנים, היה ברוכי בקשר עם הרבה מאדמו"רי וצאצאי חסידות רוז'ין בארץ. שושבינו בחתונתו היה הרב ברוך פרידמן מחיפה, נכד אדמו"רי סדיגורא, שהיה גם אחד מהעדים החתומים על הכתובה. כמו כן עמד ברוכי בקשר מיוחד עם רבי שלמה-חיים (ר' שלמה'ניו) מסדיגורא שהיה אדמו"ר חשוב וחבר בפועל-המזרחי. בנוסף, היה קשור לכל אדמו"רי רוז'ין בארץ.
יהושע ברוכי נפטר בירושלים בכ"ט בתשרי תשנ"ג (1992) ונקבר בהר-המנוחות בירושלים, לצד אשתו שרה. מספר שנים מאוחר יותר נקרא על שמו רחוב בשכונת גילה בעיר.
חייו > הנצחה

מספר שנים לאחר פטירתו, הפיק הבמאי אלי ברמן את הסרט "וצו את יהושע" על תולדות חייו.
בשלהי שנת תשע"ו, 23 שנים לאחר פטירתו, הוציא בנו נחום ברוכי את הספר "חיים של שליחות", אשר מתאר את קורות חייו באופן מעמיק, ומבוסס על מכתבים, קטעי ארכיון וראיונות רבים שנערכו במהלך השנים עם אנשים שונים שעבדו עם יהושע בתפקידיו השונים.
הערות שוליים

↑  אתר עיריית ירושלים - שמות רחובות
↑  אתר תנועת הקיבוץ הדתי
↑  קורות החיים של שלמה שכטר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  האתר של משפחת שכטר
↑  קורות החיים של יעקב-צבי תמרי (טייטלבוים), באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  דע מאין באת, ריאיון עם ד"ר נחום ברוכי, מאת גילה ו. קפלן, "עמודים", ביטאון הקיבוץ הדתי, אדר - ניסן תשס"ט, 5 (731).
↑  חדשות ירושלים והנגב, מעריב, 23 בנובמבר 1961
↑  חדשות ירושלים והנגב, מעריב, 1 ביולי 1965
יהושע ברוכי
יחסי האיטי–יוון

| יחסי האיטי–יוון |
| --- | --- |
האיטי: יוון


האיטי: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
27,750: 131,957
אוכלוסייה
11,806,074: 10,020,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,851: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,681: 23,773
משטר
רפובליקה נשיאותית: דמוקרטיה

יחסי האיטי–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין האיטי ליוון.
סקירה כללית

היחסים בין יוון להאיטי חזקים למרות המרחק הגאוגרפי, שכן הם מושתתים על רקע היסטורי מיוחד: האיטי הייתה הממשלה הראשונה של מדינה עצמאית שהכירה בשחרורה של יוון מהשלטון העות'מאני בשנת 1821. יוון סיפקה להאיטי סיוע פיתוח בעבר ותרם כלכלית לפרויקטים התומכים בפיתוח המדינה.
יוון, יחד עם מדינות אחרות החברות באיחוד האירופי, לוקחת חלק פעיל במאמצים לשיקום האיטי והקלה לתושביה בעקבות רעידת האדמה ההרסנית שפקדה את המדינה בינואר 2010.
יחד עם שאר המדינות החברות באיחוד האירופי, יוון מעניקה תרומות כלכליות שנתיות לנציגות האו"ם בהאיטי (MINUSTAH).
יחסי תרבות

על פי נתונים מהמשרד הקונסולרי של השגרירות בקראקס, אין קהילה יוונית שהוקמה בהאיטי. האיטי נמצאת בסמכות השיפוט הכנסייתית של המטרופוליטן היווני-אורתודוקסי של מרכז אמריקה, היושבת במקסיקו סיטי.
נציגויות דיפלומטיות

יוון מיוצגת בהאיטי באמצעות שגרירותה בקראקס, ונצואלה.
האיטי מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יחסי האיטי–מקסיקו

| יחסי האיטי–מקסיקו |
| --- | --- |
האיטי: מקסיקו


האיטי: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
27,750: 1,964,375
אוכלוסייה
11,806,074: 131,133,866
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,851: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,681: 13,642
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה פדרלית

יחסי האיטי–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין האיטי למקסיקו. שתי המדינות חברות באיגוד המדינות הקריביות, קהילת אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, ארגון מדינות אמריקה והאומות המאוחדות.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דיפלומטיים ובהם הסכם הדדי להנפקת ויזה ללא תשלום (1942) והסכם על שיתוף פעולה טכנולוגי ומדעי.
סך הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-100 מיליון דולר בשנת 2018. הייצוא העיקרי של האיטי למקסיקו כולל טקסטיל וביגוד. הייצוא העיקרי של מקסיקו להאיטי כולל חיטה, טקסטיל ומצברים חשמליים.
היסטוריה

האיטי הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שקיבלה עצמאות מצרפת ב-1804. בשנת 1816 נסע הגנרל המקסיקני מרטין חאבייר מינה אי לארה להאיטי כדי להשיג תמיכה מקומית בעצמאותה של מקסיקו מספרד. היחסים הקונסולריים בין האיטי ומקסיקו החלו ב-1882, והיחסים הדיפלומטיים הרשמיים החלו ב-1929. ב-1934 נפתחה נציגות דיפלומטית מקסיקנית בפורט-או-פרנס ובשנת 1943 הנציגות הפכה לשגרירות. באותה השנה האיטי פתחה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנים 1957–1986, נשלטה האיטי על ידי הנשיא פרנסואה דובליה ועל ידי בנו, ז'אן קלוד דובליה. במהלך תקופה זו, כמה פוליטיקאים, סטודנטים ופעילים מהאיטי חיפשו מקלט בשגרירות המקסיקנית. בפברואר 1991 עלה לשלטון הנשיא ז'אן-ברטראן אריסטיד, שהופל בהפיכה בספטמבר באותה השנה. באותו החודש, ראש ממשלתו של אריסטיד, רנה פרבאל ברח למקסיקו. בהמשך פרבאל יכהן כנשיא האיטי בשנים 1996–2001 ושוב ב-2006–2011.
בינואר 2010 הכתה בהאיטי רעידת האדמה בהאיטי משמעותית. מקסיקו שלחה יותר מ-1,300 עובדים רפואיים, ביחד עם 15,000 טונות של סיוע הומניטרי ויותר מ-51 אלף אוהלים. חיילים מקסיקנים השתתפו גם בחיפושים אחר ניצולים. מאז 2010, ממשלת מקסיקו העניקה למעלה מ-8 מיליון דולר בסיוע כספי לממשלת האיטי ולתושביה.
בשנת 2012, הנשיא פליפה קלדרון הפך לראש המדינה המקסיקני הראשון שמבקר בהאיטי. בזמן שהותו בהאיטי, הנשיא קלדרון נפגש עם נשיא האיטי מישל מרטלי. בשנת 2016, כ-5,000 אזרחי האיטי ששהו במקסיקו סורבו להיכנס לארצות הברית. זאת לאחר שנשיא ארצות הברית ברק אובמה החליט שלא לאפשר לתושבי האיטי להיכנס למדינה על רקע הומניטרי. רבים ממנהגרים אלו נשארו במקסיקו, בעיקר בערי הגבול מקסיקלי וטיחואנה.
מקסיקו מעניקה מלגות ל-300 סטודנטים מהאיטי הלומדים באוניברסיטאות מקסיקניות.
בנובמבר 2021 האיטי פתחה קונסוליה בעיר טפצ'ולה שבמדינת צ'יאפס אשר בדרום מקסיקו. זאת על מנת לטפל בגל המהגרים מהאיטי למקסיקו.
ביקורי בכירים

ביקורים נשיאותיים מהאיטי למקסיקו
הנשיא ז'אן-ברטראן אריסטיד (2004)
הנשיא רנה פרבאל (2010)
הנשיא מישל מרטלי (2014, 2015)
הנשיא ז'ובנל מואיז (2017)
ביקורים נשיאותיים ממקסיקו בהאיטי
הנשיא פליפה קלדרון (2012)
הנשיא אנריקה פניה נייטו (2013)
נציגויות דיפלומטיות

האיטי מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי וקונסוליה בטפצ'ולה.
מקסיקו מחזיקה בהאיטי שגרירות בפורט-או-פרנס.
יחסי אינדונזיה – קוריאה הדרומית

| יחסי אינדונזיה – קוריאה הדרומית |
| --- | --- |
אינדונזיה: קוריאה הדרומית


אינדונזיה: קוריאה הדרומית
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 99,720
אוכלוסייה
284,049,195: 51,704,841
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 1,712,793
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 33,126
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה אסלאמית

יחסי אינדונזיה–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין שתי המדינות של אינדונזיה ודרום קוריאה. שתי המדינות חולקות חזון משותף, ערכים ורצון לתרום לקהילה הבינלאומית כמעצמות בינוניות. שתי המדינות חברות ב-G-20 ו-APEC. אינדונזיה ודרום קוריאה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-17 בספטמבר 1973. קוריאה הדרומית מחזיקה שגרירות בג'קרטה ואילו אינדונזיה מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול. על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC ב-2014, 48% מהאינדונזים רואים את השפעת דרום קוריאה באופן חיובי, כאשר 27% מביעים דעה שלילית.