stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות פראג
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוקמה הקהילה היהודית בעיר מחדש. בסוף המלחמה חזר מלונדון חבר מועצת-המדינה הגולה ארנוסט פרישר וביוזמתו הוקם ועד הקהילות היהודיות בצ'כוסלובקיה. לדברי הביטאון הרשמי של הוועד היו בפראג ב-1946 10,338 יהודים – מהם 1,396, ברובם מנישואים מעורבים, שלא גורשו; 227 שהסתתרו אצל לא-יהודים; 4,986 שחזרו ממחנות שונים; 883 ששירתו בצבא הצ'כוסלובקי בארצות אחרות; 613 מהגרים שחזרו ו-2,233 יהודים מקארפאטו-רוס, שסופחה לברית-המועצות. כרב הקהילה הוכתר גוסטב שור שהוזמן מארץ ישראל.
השתלטות הקומוניסטים ב-1948 שמה קץ למאמצי השיקום, ועד 1950 יצאה כמחצית האוכלוסייה היהודית לארצות-חוץ, לרבות ישראל. משפטי פראג (1952) והוקעת היהודים כ"אויבי מעמד הפועלים" הגבירו את הרדיפות. בשנים 1951–1964 גם לא הייתה כל אפשרות של הגירה. רכוש הקהילה נמסר למדינה, ארגוני הצדקה פוזרו, שירותי הדת בוטלו למעשה; סגרו חלק מבתי הכנסת, ובוטלה משרת הרב הראשי לפראג. מכל כלי-הקודש נשארו בפראג ב-1964 שני חזנים ושני שוחטים בלבד.
במרץ 1967, סמוך לתקופת "האביב של פראג" ביקר בפראג נשיא הקונגרס היהודי העולמי נחום גולדמן, ופעל לחיזוק הקשר ליהדות בקרב הנוער היהודי, שהיה מאורגן עוד מ-1965. על אף הניסיון לדכא מגמה זאת בעקבות הפלישה הסובייטית באוגוסט 1968, המשיך הנוער היהודי בפעולות תרבות עד שנת 1972.
הקהילה היהודית הממוסדת המשיכה להתקיים גם תחת השלטון הקומוניסטי, וב-1973 נמנו בה כ-2000 איש.
על קירות בית הכנסת "פנקס", במסגרת המוזיאון היהודי המרכזי בפראג, רשומים שמותיהם של 77,297 יהודי בוהמיה ומוראביה שנרצחו בידי הנאצים בשנים 1939–1945.
בשנת 1997 חיו כ־6,000 יהודים בצ'כיה כולה, כאשר רובם ישבו בפראג. אמנם רוב יהודי פראג היו מבוגרים, אולם בשנות התשעים התחזקה הקהילה, כאשר יהודים רבים, בעיקר אמריקאים, באו לעבוד בצ'כיה, התיישבו בפראג והצטרפו לקהילה.
באפריל 2000 נקראה כיכר מרכזית בפראג על שמו של פרנץ קפקא. הדבר נעשה ביוזמתו ובזכותו של פרופסור אדוארד גולדשטאקר (Goldstucker) בן 87, יהודי יליד פראג, אחרי שנים של מאבק ברשויות.
רבני פראג

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש לחלק בין רבנים שחיו בעיר לבין אלו שכיהנו כרבני העיר.
רבני פראג > רבנים שחיו בפראג

במאה ה-12 ישבו בפראג: רבי יצחק הלבן, מן הראשונים, שנקרא על שם העיר "רבי יצחק מפראג"; רבי מנחם בן מכיר, אחיינו של רבנו גרשום; ואחרים מבעלי התוספות.
במאה ה-13 ישב בעיר רבי יצחק מווינה מחבר ספר ההלכה "אור זרוע".[דרוש מקור]
רבי אביגדור קרא (נפטר ב-1439)
רבי יהודה ליוואי הזקן מוורמס (נפטר ב-1439)
רבי יום טוב ליפמן מילהויזן (נפטר ב-1440)
רבי מנחם בן יעקב שלם
רבי אליהו מפראג
רבי יצחק אייזיק מרגליות
רבי יעקב פולק (1470–1541) – דיין וראש ישיבה בפראג, נאלץ לעזוב את העיר בעקבות פולמוס המיאון (1492)
רבי אליעזר אשכנזי – חי בעיר בסביבות 1570
רבי מרדכי יפה (1530–1612) – רב וראש ישיבה בפראג, עזב את העיר בגירוש של 1561 ושב אליה לאחר מכן, ושוב עזב ב-1599 לטובת רבנות פוזנן
רבי יששכר בר איילנבורג – התגורר בעיר בסביבות 1610
רבי שמעון ריישר (נפטר 1714) – דרשן הקהילה
רבי יהונתן אייבשיץ – דרשן וממלא מקום אב־בית־הדין (עד 1741, אז עזב למץ)
רבי מאיר פישלס (1713–1769) – ראש ישיבה בפראג במשך ארבעים שנה, וראש בית הדין בעיר בתקופת רבנותו של ה"נודע ביהודה"
רבי ליב פישלס – ראש הישיבה בפראג לאחר פטירת אביו רבי מאיר
רבי שמחה פופרש – ראש בית הדין
רבי שמואל לנדא, בנו השני של רבי יחזקאל, ממשיך דרכו של אביו ברבנות פראג. היה יורשו כראש בית הדין וראש הישיבה בה. היה פוסק הלכה ומחבר תורני, כתב חלק מתשובות אביו והוציאם לאור לאחר פטירתו, במהדורה שנייה של הספר נודע ביהודה.
רבי מיכאל בכרך (נפטר 1801) – ראש בית הדין
רבי יעקב גינצבורג (1743–1814) – רב ודיין בפראג בתקופת רבי יחזקאל ורבי שמואל לנדא
רבי בצלאל רנשבורג (1762–1820)
רבי אלעזר פלקלס (1754–1826)
רבי ברוך ייטלס
רבני פראג > רבנים שכיהנו כרבני העיר

רבי אברהם בן אביגדור
רבי יהודה ליווא בן בצלאל (מכונה "המהר"ל מפראג"; ~1520–1609). רב ומחבר, הוגה דעות ופרשן; היה מעורב בחיי הקהילה, ועסק בענייני חינוך. חיבר ספרים רבים בענייני השקפה, והם נחשבים לספרי יסוד בהשקפה היהודית.
רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (1540–1619) בעל פירוש "כלי יקר" על התורה.
הרב ישעיה הלוי הורוביץ (1558–1630), בעל ה"שני לוחות הברית", היה מגדולי רבני אשכנז במאה ה-17. עלה בשנת 1621 מפראג לארץ-ישראל.
רבי משה ר' מנדלש (1574–1641) – פוטר וגורש מהעיר ב-1627, ועבר לכהן כרבה של פוזנן. ראש הקהילה היהודית בפראג, יעקב ב"ש, היה מעורב בהדחתו שכללה הלשנה לשלטונות.
רבי יום-טוב ליפמן הלר ("התוספות יום טוב"; 1579–1654) – דיין בעיר במשך עשרות שנים, מונה כרבה של העיר ב-1627. נאלץ לעזוב העיר בעקבות הלשנה.
רבי שמעון וולף אוירבך (1549–1631) – נתמנה כרב העיר במקום ה"תוספות יום טוב" בשנת שפ"ט, כיהן כרב העיר עד לפטירתו.
רבי אהרן שמעון שפירא שימש ארבעים שנה. בשנת ה'ת' נתמנה להיות אב"ד פראג עד לפטירתו בשנת ת"מ.
רבי דוד אופנהיים (1664–1736)
רבי יחזקאל לנדא (ה"נודע ביהודה"; 1713–1793).
רבי שלמה יהודה רפפורט.
רבי נתן אהרנפלד
רבי חיים ברודי (משנת 1912 עד 1930 אז עקר לברלין).
מוסדות הקהילה

בית הקברות היהודי העתיק בפראג והחברה קדישא של קהילת פראג
המוזיאון היהודי בפראג
מוסדות הקהילה > בתי כנסת בפראג

אלטנוישול
בית הכנסת הספרדי
בית הכנסת מייזל
הקלויז בפראג
בית הכנסת פנקס – נבנה במאה ה־15, לאחר מלחמת העולם השנייה משמש מצבה ליהודי צ'כיה שנספו בשואה. על קירותיו נחקקו עשרות אלפי שמות הנספים. הקומה השנייה מוקדשת לתערוכת ציורי ילדים מגטו טרזין שנרצחו.
בית הכנסת היובל - בית הכנסת הראשון שנבנה מחוץ לרובע היהודי
דפוסים עבריים בפראג

הגדת פראג
לקריאה נוספת

פליכס ולטש (עורך) פראג וירושלים: ספר לזכר ליאו הרמן, ירושלים: קרן היסוד, 1954.
כרוניקה עברית לתולדות יהודי פראג מן השנים תק"ד-תקי"ד (כתב יד; פורסם בגרמנית בידי ס"ה ליבן: Handschriftliches Zur Geschichte der Juden in Prag in den Jahren 1744-1754 בתוך: Jahrbuch der Juedisch-Literarichen Gesellschaft, 2 (1904), עמודים 267–330).
ראובן הישראלי, תולדות קהלת פראג בשנים 1680–1730: לאור ה'קופיאר' של ר' דויד אופנהיים, עבודת גמר (MA), אוניברסיטת תל אביב, תשכ"ה.
רות גלדשטיין-קסטנברג, "אופייה הלאומי של השכלת פראג", מולד כג (תשכ"ה), עמ' 221–233.
יהונתן גארב, "על מקובלי פראג והשפעתם לדורות", קבלה 14 (תשס"ו), עמ' 347–383.
דור בן-ארי, מאמרים על יהדות פראג, פראג בצבעים עם דור.
אביגדור דגן, תרגום: אברהם יבין, הרובע החמישי, עם עובד, תשמ"ט, ספריה לעם, מסת"ב 965-13-0642-4; הספר "הרובע החמישי", באתר "סימניה".
הערות שוליים

↑  שמעון ברנפלד, ספר הדמעות, כרך ב, ברלין, 1924, עמ' קנט-קסא
↑  חיים ביינארט, אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים, עמ' 56: "נהרגים כ-3,000 יהודים ובית הכנסת נשרף".
↑  שמעון ברנפלד, ספר הדמעות כרך ב, ברלין, 1924, עמ' קנט
↑  מתואר בצמח דוד (מהדו' מרדכי ברויאר עמ' 141), ובכתב היד "הפודה ומציל : תיאור הצלתם של יהודי פראג מגירוש בשנת שי"ט, בימי מלכותו של פרדיננד ה-I, בזכות פעילותו ותושייתו של מרדכי כהן צמח" (זמין לעיון מקוון באתר בית הספרים הלאומי.
↑  על קורות הקהילה היהודית בפראג בעת הכיבוש השוודי (ה'ת"ט, 1649) נדפס הספר "מלחמה בשלום", פראג ת"ט (זמין לעיון מקוון באתר הספרייה הלאומית).
↑  סליחות לאמרן בכל שנה ושנה ביום ד' טבת, פראג 1867, באתר הספרייה הלאומית.
↑  גירוש פראג וביטולו (1744–1748), בתוך: מיכאל הנדל, תמונות מן העבר: מחיי בית ישראל בגולה במאות הי"א-הי"ח, תל אביב: יהושע צ'צ'יק, תשט"ו. עמ' 185–200.
↑  מיכאל הנדל, גירוש פראג וביטולו (1744–1748), פרק 7 בספרו תמונות מן העבר, עמ' 185–200.
↑  טענות שני הצדדים נדפסו בספר האורב, שאלוניקי תקנ"ה, באתר היברובוקס.
↑  בבית הספרים הלאומי קיימת כרוניקה המתארת תלאות פורענויות ונסים שעברו על יהודי פראג וסביבתה במאה הי"ח.
↑  ליוויה רוטקירכן, תרגום: יוסף ונקרט, תולדות השואה בוהמיה ומורוויה, ירושלים, תשס"ח, עמ' 13
↑  אלון רחמימוב, בין צ'כים לגרמנים: יהודים באגודות סטודנטים – פראג (1876–1914), עבודת גמר (MA), האוניברסיטה העברית בירושלים: החוג להיסטוריה כללית, 1992.
↑  דימיטרי שומסקי, מדו לשוניות לדו לאומיות: יהדות צ'כו-גרמנית, ציוני פראג וראשיתו של הרעיון הדו לאומי בציונות, 1930-1900, דיסרטציה, אוניברסיטת חיפה, 2005.
↑  לפי "להנחיל לדורות", פרקי הכנה למסעות בני הנוער לפולין, פתח תקווה 1994, עמ' 232.
↑  עליו ראו: ערכו ב-Jewish Encyclopedia.
↑  ר' יהודה ליווא בן בצלאל; מהר"ל מפראג, באתר מכללת הרצוג- אתר "דעת"
↑  מתיה קם, יעל צור, מפראג/ אגדת הגולם מפראג, באתר "תרבות•il"
↑  חיים דב פרידברג, תולדות הדפוס העברי: באירופה התיכונה, א, אנטוורפן תרצ"ה. פראג, עמ' 1–29.
↑  קיימת גרסה שונה במקצת של "אגרת מחלת" בכתב יד בשם "כרוניקה על המצור בעיר פראג בשנים תק"א-תק"ב" בספריית המדינה בברלין, עותק מקוון זמין לעיון באתר בית הספרים הלאומי.
↑  על ירחון זה ראו: עזרא מרקוביץ, העיתונות היהודית בצ'כוסלובקיה, בתוך: יהודה גוטהלף (עורך), עיתונות יהודית שהיתה, תל אביב תשל"ג, עמ' 438–439)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559563205171  BNE: XX693279  LCCN: sh2009127833 
קריקטורה המציגה יהודי (המייצג את הלאומיות הגרמנית, שרוב יהודי העיר הזדהו עמה) הנלחם באביר הלאומיות הצ'כית.
חברים באגודת הסטודנטים בריסיה (Barissia), פראג, 1928
השכלת בנות מוסלמיות בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל

מערכת חינוך הבנות המוסלמיות בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל התפתחה בהדרגה והושפעה מהחברה המוסלמית המסורתית לצד שלטונות המנדט ותהליכי המודרניזציה שהתרחשו באותה תקופה (1917–1948). הבריטים פיתחו רשת חינוך חדשה שהתבססה על המערכת והמצרית, כשהמקור היה הסילבוס הצרפתי, אך עם התמקדות בחינוך ערבי.
בתקופה זו הוקמו בתי ספר נפרדים לבנים ולבנות. הבנות ככלל סבלו מאפליה בנגישותן להשכלה ביחס לבנים, ובנות הכפר סבלו מאפליה נוספת ביחס לבנות העיר: מספר בתי הספר לבנות היה נמוך יותר ואחוז הנשירה גבוה יותר. בכפרים רק 5%-6% מבנות הכפר קיבלו חינוך והשכלה ברמה תיכונית, לעומת 60% מהבנות העירוניות. גם תוכניות הלימוד היו שונות בין העיר לכפר. בתחילה הלימודים היו ברמה יסודית בסיסית, והתמקדו באוריינות בסיסית ושינון פרקי קוראן.
רקע > החינוך בארץ ישראל בשלהי השלטון העות'מאני

ערב מלחמת העולם הראשונה היו בארץ ישראל, תחת השלטון העות'ומאני 95 בתי ספר ממשלתיים יסודיים, 3 בתי ספר תיכוניים, סה"כ 8,248 תלמידים מתוכם 1,480 תלמידות. מרבית בתי הספר היו בערים הגדולות, הלימודים התנהלו בטורקית, המורים היו על פי רוב טורקיים, תוכנית הלימודים וספרי הלימוד גובשו על ידי השלטונות העות'מאנים. במקביל לרשת החינוך הממשלתית פעלה רשת חינוך מוסלמית ערבית פרטית שמנתה בשנת 1914 379 בתי ספר עם סך כולל של 8,705 תלמידים מתוכם 131 תלמידות. מרביתם היו כותאבים מסורתיים, שנלמד בהם הקוראן ומורה אחד ניהל את הלימודים. תנועת התחייה הערבית הביאה להקמתם של "כותאבים מודרניים" שבהם, בנוסף ללימודי הדת המסורתיים, נלמדו גם נושאים חילוניים.
בוועידת סן רמו, אפריל 1920, נמסרה ארץ ישראל כמנדט לידי הבריטים. כתב המנדט חייב את בעל המנדט לדאוג לקיום של מערכת חינוך בתחום שליטתו (בנוסף לקיום תנאים מדיניים, מנהליים וכלכליים). על יסודות רשת החינוך העות'מאנית הקימו הבריטים רשת חינוך מדינתית רחבה למדי שהכלילה את בתי הספר הממשלתיים העות'מאנים והפרטיים ובפועל הייתה רשת חינוך ערבית. מוסדות החינוך היהודיים והנוצריים קיבלו מעמד של בתי ספר פרטיים ולא נכללו ברשת החינוך הבריטית.
רקע > מדיניות החינוך המנדטורית לבנות בארץ ישראל

מדיניות החינוך המנדטורית לבנות בארץ ישראל שנוסחה ב-1920 והמנגנון האדמיניסטרטיבי, נקבעו על ידי עובדות פוליטיות ומחויבויות לאומיות ובין-לאומיות. חלוקת בתי ספר הציבוריים הייתה על בסיס השתייכות דתית (מוסלמים, נוצרים יהודים). הבריטים פתחו בתנופה גדולה ביישום מדיניות החינוך ובהדרגה צמצמו את רמת ההשקעות בחינוך עקב מחסור בתקציבים. לאור ניסיונם במצרים בסודאן ובהודו לא הונהג חינוך חובה אוניברסלי. קו מנחה מרכזי נוסף במדיניותם היה הצורך לערוך התאמות להלך הרוח של התושבים המקומיים. כך הקפיד הממשל על הוראה בשפה הערבית ועל לימודי דת, הכיר בחשיבות ההשכלה לבנות ולימודי חקלאות ברמה המעשית והתאורטית, למגזר הכפרי (בנים ובנות כאחד). השפה האנגלית נלמדה החל משנת הלימודים הרביעית בערים בלבד.
החינוך היה מיועד לבנים ולבנות כאחד, אך בפועל הוא לא יושם. אמנם הוקמו בתי ספר נפרדים לבנים ולבנות אולם מספרם של בתי הספר לבנות היה נמוך ממספרם של בתי הספר לבנים. אחת הסיבות לכך הייתה המחסור במורות. כמו כן המנהל האדמיניסטרטיבי, שהוקם במרכזים העירוניים, השקיע בעיקר בבתי הספר העירוניים ופחות בכפריים. בעיר התפתחו גם בתי הספר הטכניים והמסחריים לבנים (בשנות ה-30). בתי הספר התיכוניים היו כרצף והוצמדו לבתי הספר היסודיים גיל הלימודים היה מגיל 6+ ועד גיל 13+ אך רבים ובמיוחד בנות, נשרו לפני גיל 13.
תוכנית הלימודים הייתה שילוב של תוכנית הלימודים העות'מאנית והמצרית כשהמקור היה הסילבוס הצרפתי. ספרי הלימוד יובאו ממצרים. תוכנית הלימודים אופיינה ב"מאבק" בין ההיבט התאורטי-עיוני להיבט המעשי-מקצועי. כמו כן הייתה תוכנית הלימודים שונה בין בתי הספר הכפריים הארבע שנתיים, לבתי הספר העירוניים השבע שנתיים. בשנת 1925 היה מספרם הכולל של התלמידים בבתי הספר הממשלתיים 19,881 ובשנים 1945 – 1946 היה מספרם81,042. בשנים 1929–1930 היו 25 כיתות חינוך תיכון, שכללו שתי מכללות להוראה, ובהן 353 תלמידים (בנים ובנות), ומספר הלומדים בבתי הספר היסודיים היה9,529. לראשונה בהיסטוריה המודרנית תלמידים מוסלמים ונוצרים חונכו יחד במערכת לאומית אחת.
מדיניות החינוך המנדטורית לבנות מוסלמיות

החינוך הבסיסי לבנות היה בכותאבים, שנוסדו בראשית תקופת האסלאם, והן ישבו בנפרד, בקדמת החדר או בסופו. בתי הספר לבנות נפתחו על יסודות הכותאב. בתחילת תקופת המנדט 1917–1920 הם הפכו לבתי ספר ממשלתיים. למפקחת ויועצת בנושא חינוך הבנות מטעם השלטונות מונתה הילדה רידלר (Hilda Ridler), על סמך ניסיונה בנושא חינוך הבנות במצרים. בראשית שנת 1919 הקים הממשל הצבאי הבריטי ועדה מיוחדת לענייני חינוך ובה הייתה אישה מקומיות, סולטנה אל סקאקיני, מורה לשעבר. במדינות תחת השלטון המנדטורי/קולוניאלי חינוך הבנות היה ברמה יסודית בסיסית, עמדת השלטונות הייתה לספק להן את צורכי החינוך הראשוני וכך גם נהגו בארץ ישראל. מנהל מחלקת החינוך המפרי באומן (Humphrey Bowman) הצהיר שמטרת החינוך לבנות היא להפכן לאזרחיות טובות. מטרת הלימודים הייתה רכישת קריאה וכתיבה ברמה בסיסית ושינון פרקי הקוראן.
עקב צמצום המשאבים שהופנו לטובת החינוך, והמדיניות שננקטה על ידי שלטונות המנדט שהתנתה בניית בתי ספר גם בהשתתפות הקהילה, במיוחד בכפרים, לא יכלו שלטונות המנדט לספק את הדרישה למקומות, ולעיתים אף התעלמו מבקשות שהופנו אליהם לבניית בתי ספר. המחסור בכיתות לימוד הוביל לכך שלא יושם חינוך חובה פורמלי, והוא לא הפך לאוניברסלי. מי שנפגעו בעיקר היו בנות הכפר. בערים, נדחו הרבה תלמידות מפאת מחסור של מקום בכיתות, שאוכלסו לפעמים על ידי חמישים תלמידות, במבנים שלא הספיקו להכיל את כולן, ובתנאים סניטריים ירודים. בחברון למשל, התפרס בית הספר לאורך רחוב ושכן במספר מבנים שכורים. גני הילדים היו רק בערים והם מוקמו בבתי הספר לבנות, משך הלימוד היה של שנה אחת. כאמור, בית הספר היסודי והתיכוני היו בנפרד לבנים ולבנות. בעיר, משך הלימוד בבית הספר היסודי היה חמש עד שבע שנים, בעוד שבכפרים היה של ארבע שנים, כאשר במהלך חמש עשרה שנות המנדט האחרונות משך הלימוד עלה לחמש שנים, ובכפרים גדולים שלב זה ארך שבע שנים, כמו בעיר, שלב זה נקרא חינוך יסודי גבוה. השלב הבא היו לימודי התיכון שחולקו לשנים: שלב התחתון/הביניים, והשלב השני שנקרא השלב הגבוה/העליון. בסיומם בשנה החמישית נבחנו התלמידים בבחינות הבגרות, והשנה שאחר כך נקראה פוסט לימודי הבגרות, שהכינה לקבלה במוסדות לימוד בחוץ לארץ.
מדיניות החינוך המנדטורית לבנות מוסלמיות > בעיר

גם בתי הספר לבנות העיר, כמו גם בכפר, נבנו על יסודות ה"כּוּתַאבּ", והבנות למדו בהם החל מגיל הגן ובנפרד מהבנים. בעיר הסילבוס היה זהה לבנות ולבנים, ושמו דגש על מקצועות עיוניים: יסודות הגאומטריה והמדע. בתי הספר התיכוניים, שמוקמו בערים גדולות או ערי מחוז, היו ארבע שנתיים, וחולקו לשנתיים ראשונות ושנתיים עליונות. הנושאים שנלמדו בהם במהלך ארבע השנים היו: לימודי דת, ערבית, אנגלית, היסטוריה, גאוגרפיה, מתמטיקה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, יסודות המחקר, מלאכה ואומנויות (בכיתות יסוד בלבד). בשנתיים העליונות הומרו לימודי המדעים, הגאוגרפיה וכימיה, בעוד שעות למקצוע המתמטיקה, היוונית או הלטינית והיסטוריה. יום הלימודים התחיל ב-08:00 בבוקר והסתיים ב-16:00 אחרי הצהריים, עם הפסקת אוכל בת שעתיים.
מטרת בתי הספר היסודיים הייתה להגיע למינימום של ארבע-חמש שנות לימוד. בדרך כלל עזבו הבנות את הלימודים בהגיען לבגרות מינית בשנה השישית ללימודיהן. בערים היה מקובל שבנות ממשפחות מבוססות המשיכו ללמוד בבתי הספר התיכוניים. בתי הספר היו מאוכלסים מאוד ובתנאים ירודים הן מבניים והן סניטריים. כתוצאה מכך נדחו רבות מהתלמידות שרצו ללמוד. בשנת 1932 נדחו כ-59% מהפונות. במחוז חברון למשל, לא הייתה לבנות כמעט אפשרות לרכוש השכלה תיכונית כי היה בו רק בית הספר ממשלתי אחד שהיה המיועד לבנות כל המחוז. הדרישה ללימודים הייתה יותר גבוהה ממספר חדרי הלימוד שהיו מצויים ולכן 77% מהפונים נדחו (בנים ובנות}. למרות הצהרות הממשל שבכל עיר יהיה בית ספר תיכון לבנות, בחברון הוא לא הוגדל. בחיפה הוא נפתח בשנת 1934, בבאר שבע בשנת 1946 ובטבריה כלל לא נפתח. בעכו היו מספר בתי ספר לבנות. הסיבות היו מחלוקות עם הוואקפ על האדמות לבניה והדרישה להשתתפות מקומית בעלויות הבניה. בצפת נקלטו רק 60 תלמידים (בנים ובנות) מתוך 400 התלמידים שפנו לבית ספר היסודי.
נתונים מהשנים 1944 -1945 הראו שהיו 80 בתי ספר ממשלתיים לבנות בכל ארץ ישראל עם 15,303 תלמידות. בשנים האלו היו 226 תלמידות בבתי הספר התיכוניים עם ניתוב בסוף הלימודיים התיכוניים ללמוד את מקצוע ההוראה. רק בשנות ה-40 הסכים הממשל לדרישה להקים בתי ספר תיכוניים נוספים לקיימים, לבנות. בירושלים, שכם ויפו נבנו בתי ספר אילו כמחווה לחברה הערבית (לאחר המרד ב-36 – 39). למרות דרישות המקומיים ורצון הממשל ההרשמה הייתה נמוכה ופחתה כל שנה. עם זאת בשנת 1945 היו רק 310 תלמידות בכיתות תיכוניות (23%). במקביל בנות העיר יכלו ללמוד בבתי ספר מוסלמיים הפרטיים לבנות שפתחה המועצה המוסלמית העליונה ותמכה באמצעות מענקים כספיים. בתי ספר אלו נפתחו בירושלים שם ניסו לחקות את רמת הלימודים כפי שהייתה בבתי הספר של המיסיון (יסודיים ותיכוניים). המועצה המוסלמית העליונה פתחה בתי ספר משלה יסודיים ותיכוניים גם בעכו, עזה ויפו והלימודים התמקדו בעיקר בלימודי דת.
בתי ספר הפרטיים הן היסודיים והן התיכוניים, של העדה הנוצרית היוו אפשרות נוספת להשכלתן של הבנות העיר. הם היו ברמת לימודים גבוהה יותר, ותנאים פיזיים טובים יותר, עקב קבלת משאבים ומורים מחו"ל ותמיכת הכנסיות.
מדיניות החינוך המנדטורית לבנות מוסלמיות > בכפר

כלפי החברה בכפר מדיניות הבריטים בשאלת חינוך בכלל ושל הבנות בפרט הייתה, הקמתם של בתי ספר נפרדים לבנות, כנהוג בערים, במימון מקומי ובשיתוף הממשל. אך עקב קשיים כלכליים, הן של הממשל והן של הכפריים, לא הוקמו כמעט בתי ספר חדשים בכפרים ומי שנפגע מכך היו בנות הכפר, והדבר השפיע על התפשטות החינוך בקרבן. בנוסף הבריטים ראו בבניית בתי ספר לבנות בכפר "בזבוז כסף ומשאבים [...] אינו משתלם". לכן, גישת הממשל הייתה שבכפרים בתי הספר לבנות יקומו על פי דרישת הציבור, אם התנאים הפיזיים והדמוגרפיים יתאימו לכך, אולם לחלק מהבקשות הם לא הגיבו בכלל. בנוסף, עמדת הבריטים כלפי החינוך בכפר הייתה שונה מזו שבעיר. באמצעות החינוך, בכפר (לבנים ולבנות), הם קיוו לתרום לשיפור החקלאות, ובכך למנוע ניידות מהכפר לעיר של אלו שלמדו. הנציב הבריטי הראשון הרברט סמואל הצהיר על מטרה של הקמת 300 בתי ספר כפריים לבנים ובנות, ובעזיבתו בשנת 1925 לא הגיעו ליעד זה. נבנו 265 כאשר רק 10 מתוכם לבנות. בניית בתי הספר בכפריים נעשתה בחלקה על ידי שתדלנים (מוכתרים ומורים) שהיו מקורבים למושלי המחוזות. בדרך זו הוקמו בתי ספר במחוז עכו, ביישובים אבו סנאן, כפר יאסיף, רמי ותרשיחא. עקב קושי לפתוח בית ספר לבנות בכל כפר, הכותאבים מילאו את פונקציית החינוך של הבנות, עם גיבוי ממשלת המנדט. ההפרדה שנדרשה בין הבנות לבנים הייתה במיקום ישיבת הבנות, או בקדמת הכיתה לפני הבנים, או מאחור. משך הלימוד בכפר הייתה של ארבע שנים, אך מעטות הבנות שהגיעו לשנה הרביעית. בתי ספר שתלמידות לא פקדו אותם בשנה הרביעית נסגרו.
הסילבוס בראשית הדרך היה כשל הבנים, כי מספרן של הבנות היה זניח. בהמשך, כשמספר התלמידות בכפרים עלה, הוא הותאם בחלקו לזה של בנות העיר, שלמדו מקצועות עיוניים, ובחלקו לסילבוס של הבנים עם שינויים בהתאם. לימדו בו סריגה, תפירה, רקמה, עבודת כפיים וחקלאות (גידול תרנגולות ודבורים) ומדעי הבית החליפו את הנושא שנלמד בעיר יסודות המדע. שעות הלימוד היו משמונה בבוקר ועד שלוש וחצי אחרי הצהריים, עם הפסקה של שעה וחצי לארוחה. כמו בתי הספר בעיר ואולי אף יותר, סבלו בתי הספר לבנות בכפר מחוסר במורות מיומנות, שבהמשך השתפר במקצת על ידי פתיחת מרכזים להכשרת מורות כפריות (אל בירה, 1935). מורות שבאו מהעיר התקשו להסתגל לאורח החיים הכפרי, בעיקר לקשיי היגיינה ושוני תרבותי־חברתי.
מספר גורמים מנעו ממעבר בנות הכפר ללמוד בבתי הספר בעיר. תחרות על מקום בבית הספר העירוני, רמת הלימודים הנמוכה בבתי הספר הכפריים, המעבר של בת כפר לעיר שהיה תלוי בנורמות מגדריות, מצב כלכלי והמציאות החברתית פוליטית באותו הזמן, הם שעל פי רוב, מנעו את המשך הלימודים של בנות הכפר. סיבה נוספת הייתה העובדה שבנות הכפר עזרו בעבודת ניהול הבית ובעבודות החקלאיות. מהסיבות הללו, בשנת 1940 רק 6% מבנות הכפר המשיכו לימודיהן בבתי ספר עירוניים לבנות שרמתם הייתה גבוהה בהשוואה ועשו זאת בתנאים קשים.
בשנים 1943 – 1944 התחילו ללמוד 872 בנות ובשנה הרביעית היו רק 282. בכיתות הגבוהות מספרן של הבנות הלומדות פחת ב-70%.
חינוך ומגדר

השלטון המנדטורי בארץ ישראל השקיע מעט מאוד בהכשרת הבנות כאימהות (בהקשר ללאומיות כדרישת המקומיים משלטונות המנדט). מטרתו הייתה לספק את צורכי החינוך הראשוני, הארבע שנתי, בתנאים הקיימים, עם השקעה מועטה מאוד בבניית בתי ספר לבנות בכפרים. הבנות, היו אלו שבעיקר נפגעו ממיעוטם של בתי ספר תיכוניים שרובם הוקמו רק בשנות ה-30. האפליה המגדרית של נשים מטעם השלטונות המנדטוריים, ביחס לבנים, נבעה מהדעה שהחזיקו בה הבריטים שהחינוך לבנות מוסלמיות אינו רווחי ואינו רצוי מבחינת החברה, מטעמים של מסורת פטריארכלית.
בכפר, היה הסילבוס בנוי ברובו ממקצועות מעשיים ורמת הלימודים העיוניים הייתה נמוכה בהשוואה לנלמד בעיר. הנתונים מראים שרק 5% -6% מבנות הכפר קיבלו חינוך והשכלה ברמת בית הספר התיכון בעוד שבערים 60% מהבנות קיבלו חינוך כזה.
באופן כללי ניתן לומר שמה שהציעו השלטונות לבנות, ביחס לבנים וביחס לבנות בינן לבין עצמן (עיר/כפר) היה דל, ואלו שלא נהנו במיוחד ממדיניות הממשל הבריטי לחינוך והשכלה היו בנות הכפר, שנתקלו בשני חסמים למימוש השכלתן: המגדר ומיקומן הגאוגרפי. רוב אוכלוסיית הנשים בכפר לא הייתה מלומדת. החינוך הממשלתי המודרני של הבנות נשאר תָּחוּם על ידי מעמד, דת ומיקום גאוגרפי. הבנות ככלל סבלו מאפליה בנגישותן להשכלה ביחס לבנים, ובנות הכפר סבלו מאפליה נוספת ביחס לבנות העיר.
ההשלכות הצפויות של הזדמנות לרכוש השכלה על הבנות היו בשני מישורים: האחד, שיפור מעמדן החברתי והכלכלי כתוצאה מהאפשרות לרכוש באמצעות הלימודים מקצוע, שהיה על פי רוב הוראה ופחות סיעוד. השני, היה יצירה של תנועת נשים שיצאה בגלוי למרחב הציבורי, והשתלבה בדרישות של הלאומנים הערביים כלפי השלטונות. ואכן הוקמו הרבה ארגוני נשים בערים (חיפה, עכו ויפו) ובשלב מאוחר יותר בערי השדה (רמאללה, שכם וג'נין) שנרתמו למאבק האנטי קולוניאלי, קידום ארצן וקידום מעמדן של הנשים. ארגונים אילו אופיינו ביציאתן של הנשים כנגד החלטות ההנהגה הגברית לאומית.
ראו גם

השלטון העות'ומאני
המנדט הבריטי
הפרדת עיסוקים מיגדרית
לקריאה נוספת

דבורה ברנשטיין, נשים בשוליים: מגדר ולאומיות בא"י המנדטורית. ירושלים: יד בן צבי, 2008
Antonious, G. (1946). The Arab Awakening. New York, Capricorn.
Hallaj, M. (1980). "The mission of Palestine Higher Education". Journal of Palestine Studies, Vil. IX.
Educating Muslim Girls in Mandatory Jerusalem, מאמר של Ela Greenberg, באתר JSTOR, שנת 2004
The Palestinian Education system in Mandatory Palestine, Ali Jabareen, מאמר
הערות שוליים

1 2 3  אלה גרינברג, חינוך נשים בין קהיר לאיסטנבול בשלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, שים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים
1 2 3 4 5  שלמה סבירסקי, חינוך בישראל מחוז המסלולים הנפרדים, תל אביב: ברירות הוצאה לאור
↑  יהושע פורת, יעקב שביט, פיתוח שירותי החינוך בתוך ההיסטוריה של ארץ ישראל המנדט והבית הלאומי, ירושלים: הוצאת כתר יד בן צבי
1 2  אל-חאג', מ., חינוך בקרב הערבים בישראל: שליטה ושינוי חברתי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Abdul Latif Tibawi, Arab education in Mandatory Palestine: A study of three decades of British administration, London: Luzac and Company
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ela Greenberg, Preparing the Mothers of Tomorrow: Education and Islam in Mandate Palestine, Austin:University of Texass Press
↑  מנאר חסן, (2008). הנשכחות: העיר והנשים הפלסטיניות והמלחמה על הזיכרון, (חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה), אוניברסיטת תל אביב.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "השכלת בנות מוסלמיות בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל".
גן ילדים בירושלים בשנת (1907)