stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית
היסטוריה > ראשיתה של הנצרות ברוסיה

על פי המסורת של הכנסייה, היא נוסדה בידי אנדראס הקדוש, אחד משנים עשר השליחים, במהלך ביקורו באזור סקיתיה, היא מזרח אירופה של ימינו.
בסוף האלף הראשון לספירה, העמים הסלאבים המזרחים הושפעו מאוד מתרבותה של האימפריה הביזנטית השכנה. בשנים 863‏-869, הברית הישנה והברית החדשה תורגמו לראשונה לניב סלאבי על ידי האחים המיסיונרים קירילוס ומתודיוס; בתקופה מאוחרת יותר, ניב זה, שאומץ על ידי הכנסייה, קיבל את הכינוי "סלאבית כנסייתית".
נראה שבאמצע המאה ה-10, כבר הייתה קהילה נוצרית בקייב (שהייתה באותה עת העיר המרכזית בממלכת קייב-רוס), אם כי עבודת האלילים עדיין הייתה דומיננטית בעם ובקרב שכבת השלטון. הנסיכה אולגה, שמשלה בקייב כאפוטרופסית של בנה הקטין, הייתה הראשונה מבני השכבה השלטת לקבל על עצמה את הדת החדשה, במהלך נסיעתה לקונסטנטינופול ב-957 (לפי מקורות אחרים, ב-945). בנה של אולגה, סוויאטוסלב, לא גילה עניין בנצרות, אולם בנו ולדימיר הוטבל לנצרות והוביל מהלך שהביא להתנצרות הסלאבים המזרחיים ב-988 ולאימוץ הנצרות הביזנטית.
בעקבות זאת, הכנסייה הרוסית נוסדה ככפופה לפטריארך של קונסטינופול, שאף מינה את העומד בראשה שנשא תואר "המיטרופוליט של קייב". עקב ירידת קרנה של קייב, מושבו של המיטרופוליט הועבר ב-1299 לעיר ולדימיר, וב-1329 הוא התבסס במוסקבה שהייתה לעיר המרכזית ברוסיה. במהלך המאה ה-15, הכנסייה מילאה תפקיד חשוב בהשתחררות של העם הרוסי משלטון הטטרים. דמויות כמו סרגיי רדונז'סקי והמיטרופוליט אלכסיי, היוו מנהיגות רוחנית, שפעלה יחד עם המנהיגות המדינית של נסיכי מוסקבה להשלמת תהליך השחרור.
היסטוריה > המאות ה-15 וה-16

בסוף המחצית הראשונה של המאה ה-15, האימפריה הביזנטית, שהתמודדה כנגד לחץ כבד של העות'מאנים, ניסתה לקדם איחוד בין הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית - זאת על מנת להיעזר בתמיכתן הצבאית של מדינות אירופה. במסגרת זו, ב-1437 הפטריארך של קונסטנטינופול והקיסר הביזנטי מינו לתפקיד ראש הכנסייה הרוסית את 'האיש שלהם', איסידור, על מנת שיצרף את רוסיה למהלך האיחוד. איסידור התקבל בחשדנות על ידי שליט מוסקבה, הנסיך וסילי ה-II, אך לבסוף הצליח לשכנעו שהאיחוד חיוני להצלת הנצרות המזרחית. בעקבות זאת, איסידור יצא ב-1439 - בתמיכה כספית של הנסיך - לוועידת פירנצה, שם קידם בלהט את האיחוד; לאחר שנחתם הסכם האיחוד, איסידור קיבל מהאפיפיור תואר קרדינל ושב לרוסיה. לאחר שובו, הוא ערך תפילה בכנסיית הקרמלין, במהלכה הזכיר את האפיפיור, קרא את הסכם האיחוד, ומסר לנסיך וויסילי איגרת מהאפיפיור שבה הוא מבקש ממנו לעזור בהפצת הקתוליות ברוסיה. שלושה ימים לאחר מכן, איסידור נעצר ונכלא במנזר. ב-1441 עזב את רוסיה והגיע לרומא, שם התקבל כחלק מצמרת הכנסייה הקתולית, וב-1458 אף מונה על ידי האפיפיור ל"פטריארך קונסטנטינופול" (באותה עת, קונסטינופול כבר נפלה בידי העות'מאנים והאימפריה הביזנטית חדלה מלהתקיים). לאחר סילוקו של איסידור מינה וסילי ב-1448 לראשות הכנסייה את יונה, שהיה מלכתחילה מועמדו לתפקיד. מינוי זה, שנעשה בלא קבלת הסכמה מהפטריארך של קונסטנטינופול, ביסס, למעשה, את מעמדה של הכנסייה הרוסית ככנסייה עצמאית, שאינה תלויה עוד בכנסייה היוונית.
בתקופה זו, התגבש דגם הדתיות של הכנסייה הרוסית, שכלל מצד אחד תפיסת עליונות מול הזרמים הנוצריים האחרים ומצד שני דגל בשמרנות קיצונית, בעיקר בכל הקשור לצורת הפולחן. מול התפתחות זו של הממסד הכנסייתי, קמו בסוף המאה ה-15 שתי תנועות (שהיו ככל הנראה קשורות ביניהן) שביקשו להכניס רפורמות דתיות וארגוניות בכנסייה. תנועה אחת יצאה כנגד העושר המופלג שהצטבר בידי מוסדות הכנסייה ובעיקר בידי המנזרים הגדולים, ודרשה מהם לוותר על הנכסים שברשותם. תנועה נוספת דגלה בחידושים משמעותיים יותר שכללו את שלילת ההיררכיה הכנסייתית וצורות פולחן שנראו בעיני אנשיה כנוגדים את המונותאיזם (כגון סגידה לצלב, לאיקונות ולשרידי קדושים). במסגרת השאיפה למונותאיזם טהור, הם אף שללו את טבעו האלוהי של ישו, והכירו בו כנביא בן אנוש בלבד. אנשי תנועה זו הואשמו בידי ראשי הכנסייה בנטייה ליהדות וכונו "מתייהדים" (Жидовствующие). שתי התנועות דוכאו רק באמצע המאה ה-16, לאחר מאבק ממושך.
ב-1589, עצמאותה של הכנסייה הרוסית הוכרה רשמית על ידי כלל הכנסיות המזרחיות, והעומד בראשה קיבל את התואר "הפטריארך של מוסקבה ושל רוסיה כולה". היה זה שלב נוסף בתהליך התעצמותה של הכנסייה שנמשך לאורך כל התקופה ההיא, שבה עקב חולשתו של השלטון המדיני, ראשי הכנסייה היו גם מעורבים ביותר בניהול המדינה.
היסטוריה > המאה ה-17

ב-1652, הפטריארך ניקון יזם רפורמות שנועדו לתקן את פרטי הטקסים של הכנסייה ואת נוסח הספרים, בהתאם לסטנדרטים היווניים. רפורמות אלו נקראו הרָסְקוֹל מהלך זה יצר התנגדות רבה בתוך הכנסייה ובכל שכבות העם, וניקון הואשם בבגידה באופייה הייחודי של הכנסייה הרוסית. החידושים קיבלו גיבוי מהשלטונות שרדפו את המתנגדים להם. מתנגדי הרפורמה כונו "פלגנים" (ברוסית: раскольники) - הסטארוברים - והם נרדפו על ידי השלטון החילוני והכנסייה. על אף הרדיפות, התנועה שדגלה בדבקות במנהג הישן קיימת עד היום ככנסייה נפרדת.
היסטוריה > מאות 19-18

חידושים ורפורמות שנערכו על ידי פיוטר ה-I בכל תחומי החברה והמדינה ברוסיה, נגעו גם לכנסייה. לאחר מותו של הפטריארך אדריאן ב-1700, הצאר פיוטר ה-I מנע את בחירת מחליפו, וכעבור 20 שנה, ב-1721 קבע שמעתה בראש הכנסייה לא יעמוד אדם אחד אלא "מועצה רוחנית". מועצה זו, שלאחר זמן כונתה "הסינוד הקדוש", הייתה, בתורה, כפופה לצאר ששימש לה "פוסק עליון". בכך, פטר הגביל את כוחה של הכמורה ולמעשה הכפיף אותה למדינה.
באמצע המאה ה-18 הופקעו הקרקעות הרבות שהיו בבעלות המנזרים, ומנזרים רבים אף פורקו. הדבר סייע להבראתם של המנזרים, שמהם יצאו במהלך המאה ה-19 תנועות רוחניות רעננות, כגון ה"סטארצ'סטבו" - תנועה שמזכירה בכמה היבטים את תנועת החסידות ביהדות.
מכל מקום, במהלך המאה ה-19, הסתאבות הממסד הכנסייתי ובמקביל צמיחתה של תנועת הנאורות באירופה, גרמו לניכור בין הכנסייה לבין השכבות המשכילות ברוסיה. רבים מאנשי הרוח קידמו מגמות דתיות לא-אורתודוקסיות שנתקלו בהתנגדותה של הכנסייה. דוגמה מובהקת לכך היא פעילותו של לב טולסטוי.
היסטוריה > המאה ה-20 ואילך

ניסיונה של הכנסייה לחדש את פניה, הביא לכינוס כללי שנערך בקרמלין ב-15 באוגוסט 1917, כמה חודשים לאחר נפילת המונרכיה ברוסיה. אחת מהחלטותיו של הכינוס הייתה לחדש את תפקיד הפטריארך, לאחר יותר מ-200 שנה.
אולם, לאחר עליית הבולשביקים לשלטון כמה חודשים מאוחר יותר (מהפכת אוקטובר), הכנסייה נאלצה להתמודד עם משבר שכמוהו לא חוותה בכל תקופות קיומה. בהתאם לאידאולוגיה המרקסיסטית, שראתה בכל צורותיה של הדת מכשול בדרך אל הקדמה, השלטון החדש החל ברדיפות קשות כנגד הכנסייה. בנוסף לתעמולה האנטי-דתית שנוהלה בכל שכבות האוכלוסייה, השלטונות סגרו, הרסו או הסבו למבנים אזרחיים כנסיות ומנזרים רבים. כמרים ונזירים רבים נאסרו, הוגלו ונרצחו.
בתוך הכנסייה עצמה התגלעה מחלוקת האם יש לגלות נאמנות כלפי השלטון הסובייטי, על מנת למנוע רדיפות נוספות, או שיש להילחם בו עד חרמה. מחלוקת זו הובילה לפילוג בתוך הכנסייה: צמרת הכנסייה ברוסיה פרסמה הצהרות נאמנות לשלטון הסובייטי, ומנגד קבוצה של אנשי כמורה גולים הכריזו על צעד זה כבגידה והקימו כנסייה פורשת.
תפנית מסוימת ביחסו של השלטון הסובייטי אל הכנסייה בא בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר סטלין שב ואפשר את פעולתה של הכנסייה כצעד שבא לגייס את תמיכת המערב במלחמה כנגד גרמניה ולחזק את רוח העם. אמנם בתקופת יורשיו של סטלין, התחדש המאבק כנגד "אמונות דתיות טפלות", אך הדבר לא נעשה באותם אמצעים קיצוניים והכנסייה הורשתה להמשיך בפעילותה בהיקף מוגבל.
מדיניות הפרסטרויקה שהונהגה על ידי מיכאיל גורבצ'וב הביאה עמה מפנה ביחסה של המדינה לדת ברוסיה באופן כללי ולכנסייה באופן ספציפי. גם בתוך החברה הרוסית הסתמנה מגמה ברורה של חזרה אל הדת, שבאה לאחר עשרות שנים של חינוך ותעמולה אתאיסטית. חגיגות "1000 שנים לניצורה של רוסיה" שנערכו ב-
1989 סימלו יותר מכל את השינוי. במסגרת זו נערכו חגיגות ביוזמת השלטון, כנסיות רבות נפתחו מחדש, והוסר החרם התקשורתי על הכנסייה.
לאחר קריסת ברית המועצות הכיר השלטון הרוסי בכנסייה ככוח חשוב בחברה הרוסית. מדיניות זו כוננה בידי בוריס ילצין והיא מונהגת ביתר שאת בידי יורשו, ולדימיר פוטין. מגמתה הלאומנית המסורתית של הכנסייה הרוסית משתלבת היטב עם מדיניות הפנים והחוץ של פוטין.
היסטוריה > המאה ה-20 ואילך > הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה

הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה (רוסית: Русская православная церковь заграницей) היה בין השנים 1917 ל-2007 חלק חצי-אוטונומי של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית שהוקמה כתגובה למדיניות הבולשביקים נגד הדת לאחר מהפכת 1917. בשנת 1927 הכנסייה הגולה נפרדה מהכנסייה הרוסית לאחר שהפטריארך סרגיי הראשון ביקש שהכנסייה תביע את נאמנותה למדינה הבולשביקית. לאחר עשורים של הפרדה, הכנסייה חתמה על הסכם לשיתוף פעולה קאנוני עם הפטריארך המוסקבאי ב-17 במאי 2007 ובכך שוקם הקשר הקאנוני בין הכנסיות. מרכזהּ של הכנסייה הגולה הוא בקתדרלת גבירתנו בעלת החותם במנהטן, ניו יורק.
היסטוריה > המאה ה-20 ואילך > הסכסוך עם הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול

ב-15 באוקטובר 2018 השהתה הכנסייה הרוסית את שיתוף הפעולה עם הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול וניתקה את היחסים איתו בעקבות הקמת הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה, שהוכרה רשמית ב־5 בינואר 2019 על ידי הפטריארכיה האקומנית.
טקסים וחגים

הכנסייה הנוצרית הפרבוסלאבית אינה מכירה בלוח הגרגוריאני, אלא משתמשת לחישוב תאריכי מועדי החגים והטקסים בלוח השנה היוליאני.
חגי הנצרות האורתודקסית כוללים שילוב של חגים מהאמונות הפגניות, שרווחו בקרב הסלאבים לפני התנצרותם, ובהם חג "המאסליניצה" וחג "אמצע הקיץ הסלאבי" הידוע בשם Kupala, אשר מצוין בכל שנה ב-21 ביוני על פי הלוח היוליאני.
מחזור החגים בכנסייה הפרובסלאבים ומנהגי החג שונים מעט מאלו של המערב.
טקסים וחגים > עונת חג המולד

בנצרות האורתודוקסית מתחילה עונת חג המולד בצום המולד ארבעים יום לפני חג המולד, שמסתיים ב-25 בדצמבר על פי הלוח היוליאני או ב-7 בינואר על פי הלוח הגריאגוראני. עונת חג המולד הפרובוסלבי מסתיימת בחג ההתגלות ב-19 בינואר על פי הלוח הגראגוראני, המוכר יותר בקרב הפרובוסלאבים כ"חג הטבילה", שמציין את טבילתו של ישו בידי יוחנן המטביל. לציון מועד זה נוהגים לקפוץ למים, ולטבול באופן סמלי תוך כדי חיפוש אחר הצלב האבוד שאותו זורק הכומר למים לאחר שבירך אותם.
טקסים וחגים > עונת הפסחא

מתחילה ביום שני הנקי ומסתיימת לאחר השבוע הקדוש, ביום שבת האור לאחר טקס הדלקת האש שמציין את עליית ישו מהשאול לחיים. חג הפסחא עצמו נמשך שבוע החל מיום ראשון של פסחא לאורך השבוע המבורך ומסתיים בחג הפנטקוסט.
טקסים וחגים > ראש השנה

ברוסיה ומדינות עם השפעה תרבותית רוסית פרבוסלאבית ישנם שני מועדים לציון תחילת השנה. האחד נחגג מימיו של פיוטר הראשון ב-1 בינואר על פי הלוח הגריגוראני, הלא הוא הנובי גוד אשר נחגג מאז המהפכה הקומוניסטית באופן אזרחי בלבד, והיה לחג החשוב ביותר בתקופה הקומוניסטית. בניגוד לתקופה שקדמה למהפכה בה לחג היה גם אופי דתי ומשכך נפתח החג בטקס דתי בנוכחות הצאר וראשי הכנסייה. לעומתו ראש השנה הפרבוסלאבי הנחגג ב-13 בינואר (שהוא 1 בינואר בלוח היוליאני), מוכר ברוסיה "כראש השנה הישן". מנהגיו של חג זה כוללים בעיקר נשיאת כוכב בית לחם המציין את בואו של ישו כתחילת תקופת "החסד" בהיסטוריה של העולם.
טקסים וחגים > מנהגי חגים נוספים

"חג ההשתנות" נפוץ בקרב אורתודוקסים, בעיקר מזרחיים, כיום הביכורים.
"אמצע הקיץ" (Kupala) הוא חג פאגאני סלאבי קדום המסמל את היום הארוך ביותר בשנה בקרב עמים סלאבים קדומים, אך כיום בעקבות השפעת הכנסייה מציין את יום הולדתו של יוחנן המטביל.
טקסים וחגים > טקסים

הכנסייה האורתודוקסית הרוסית מכירה בכל שבעת הסקרמנטים של הכנסייה האורתודקסית הכללית על פי המסורת היוונית. בנוסף לכך ישנו שימוש במספר מנהגי סקרמנטלים נוספים, בהם חבל תפילה, איקונן וקטורת. הכנסייה הפרבוסלאבית מעדיפה אומנם כמה שפחות להשתמש באמצעים [דרושה הבהרה] להעביר את החסד שהם אינם חלק מהסקרמנטים.
ראשי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית > פטריארך מוסקבה ורוס כולה

איוב (יוהאן) (23 בינואר 1589 - יוני 1605)
איגנטיוס (24 ביוני 1605 - 18 במאי 1606)
הפטריארך הרמוגן (3 ביוני 1606 - 17 בפברואר 1612)
פילארט (פיודור ניקיטיץ' רומנוב), אביו של הצאר מיכאל הראשון - (24 ביוני 1619 - 1 באוקטובר 1633)
יוהאסף הראשון (6 בפברואר 1634 - 28 בנובמבר 1640)
יוסף (27 במאי 1642 - 15 באפריל 1652)
ניקון (25 ביולי 1652 - 12 בדצמבר 1666)
יוהאסף השני (10 בפברואר 1667 - 17 בפברואר 1672)
פיטירים (7 ביולי 1672 - 13 באפריל 1673)
יואכים (26 ביולי 1674 - 17 במרץ 1690)
אדריאן (24 באוגוסט 1690 - 16 באוקטובר 1700)
עם עליית פיוטר הגדול לשלטון הוא ביטל את מוסד הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית ובמקומה הקים את הסינוד הקדוש כגוף ממלכתי בחסות הצאר, האחראי על שירותי הכנסייה. הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הוקמה מחדש באוגוסט 1917, על ידי המועצה המקומית של הכנסייה.
טיכון (1917 - 7 באפריל 1925)
סרגיי הראשון (8 בספטמבר 1943 - 15 במאי 1944)
אלכסיי הראשון (4 בפברואר 1945 - 17 באפריל 1970)
פימן הראשון (2 ביוני 1971 - 3 במאי 1990)
אלכסיי השני (10 ביוני 1990 - 5 בדצמבר 2008)
קיריל הראשון (מה-1 בפברואר 2009)
החברה האורתודוקסית הרוסית הקיסרית בארץ ישראל

בשלהי המאה ה-19 עסק הפלג הארצישראלי של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בקניית קרקעות ונכסים בארץ ישראל, כמו לחוף הכנרת וביפו. בירושלים רכשו עסקני הכנסייה, בעידודו ובמימונו של הצאר ניקולאי השני את מגרש הרוסים, ובנו עליו מבני ציבור גדולים, ששימשו בעיקר צליינים רוסיים. פלג זה של הכנסייה נקרא בשם "החברה האורתודוקסית הרוסית הקיסרית בארץ ישראל", וסמלו המיוחד מופיע על כל המבנים שנרכשו או נבנו ביוזמתו. הסמל מעוצב בצורת אליפסה וכולל במרכזו את האותיות היווניות כִי ורוֹ. אותיות אלו מסמלות את ראשית שמו של ישו - כריסטוס. כן מופיעות על הסמל האותיות היווניות אלפא ואומגה, האות הראשונה והאחרונה באלפבית היווני המסמלות את דברי ישו בברית החדשה: "אני הראשית ואני האחרית". סביב הסמל מופיע בסלאבונית כנסייתית הפסוק מספר ישעיהו: "למען ציון לא אחשה, ולמען ירושלים לא אשקוט".
נשיא החברה היה הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ, שפורסם בעקבות בניית חצר סרגיי.
הערות שוליים

↑  הג'יהאד של פוטין: כך מנהל נשיא רוסיה מלחמת קודש אלימה ומסוכנת
| הכנסייה האורתודוקסית הרוסית    Русская православная церковь |
| --- | --- | --- |
| אישים | ולדימיר הראשון, נסיך קייב • פטריארך • קיריל הראשון • אנדראס הקדוש • קירילוס ומתודיוס • ניקון • אלכסיי השני |  |
| מבנים | קתדרלת העלייה לשמים • כנסיית וסילי הקדוש • לאוורת השילוש-סרגייב • קתדרלת ישו המושיע • מנזר דנילוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308904505171  BIBSYS: 90215220  BNE: XX88693  BnF: cb13318398m (data)  GND: 4051042-6  ISNI: 0000 0001 1198 6440  LCCN: n80004099  NDL: 00569755  NKC: kn20010710606  NLA: 36262469  SUDOC: 027257185  VcBA: 494/8183  VIAF: 143059960   WorldCat (עם VIAF): 143059960 
הטבלתו של הנסיך ולדימיר לנצרות. ציור של ויקטור וסנצוב (1890)
כנסיית אליהו הנביא בחיפה
מרכז הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה בניו יורק, ארצות הברית
ביכורים מובאים כחלק ממנהגי חג ההשתנות
סמל האלפא ואומגה של החברה הארץ ישראלית הרוסית הפרבוסלבית הקיסרית
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בארץ ישראל היא אחת המשתמשים במתחם חצר סרגיי בירושלים; בתמונה השער הדרומי למתחם, ברחוב הלני המלכה בירושלים
סקובי-דו ומחנה הפחד

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 מבוסס על:  "סקובי דו" מאת ג'ו רובי וקן ספירס
 בימוי:  איתן ספולדינג
 הופק בידי:  Spike Brandt, טוני סרוון 
 תסריט:  ג'ד אלינוף סקוט תומאס
 מדבבים:  מת'יו לילארד מינדי קון פרנק ולקר גריי דלייסל סקוט מנוויל טרה סטרונג סטיבן רוט לורן טום מארק המיל די בראדלי בייקר פיל למאר
 מוזיקה:  רוברט ג'יי קראל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר הנפשה
 חברה מפיצה:  Warner Home Video
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו, הוצאה ביתית 
 הקרנת בכורה:  14 בספטמבר 2010
 משך הקרנה:  72 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיית אימה, סרט בלשים, סרט מתח, סרט אימה, סרט הרפתקאות 
 סרט קודם:  סקובי-דו אברקדברה-דו 
 סרט הבא:  סקובי-דו! אגדת הפנטוזאור 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סקובי-דו ומחנה הפחד (באנגלית: Scooby-Doo! Camp Scare) היא קומדיה בלשית מונפשת אמריקאית משנת 2010. זהו הסרט החמישה-עשר בסדרת סרטי ההנפשה של סקובי-דו שיצא ישירות לווידאו שהופק על ידי האחים וורנר הנפשה. הסרט הופץ ב-14 בספטמבר 2010, שבעה חודשים לאחר יציאת הסרט סקובי דו אברקאדברה-דו. הסרט מכר 53,389 יחידות בשבוע הראשון, ונכון לינואר 2013 הוא מכר כ-194,000 יחידות.
עלילה

חבורת "מסתורין בע"מ" נוסעת למחנה "ליטל מוס", מחנה הקיץ הישן של פרד ג'ונס, כדי לשמש כיועצים במחנה לקיץ. אולם עם הגעתם, הם מוצאים את היועץ הראשי ברט ושומר היערות ג'ון קנודסן, שמסבירים שאחת האגדות הישנות של המחנה, איש היערות, התעוררה לכאורה לחיים והפחידה את החניכים. קנודסן מייעץ לברט לסגור את המחנה, אבל שלושה ילדים, לוק, טרודי ודיקון, מגיעים. לאחר מכן פרד משכנע את ברט להשאיר את המחנה פתוח בזמן שהוא וחברי "מסתורין בע"מ" חוקרים את מקרה איש היערות. מאוחר יותר באותו לילה, איש היערות תוקף את המחנה, מורה לכולם לעזוב.
למרות זאת, החניכים מבלים את היום באגם "ביג מוס", ביתו של המחנה המתחרה "ביג מוס". עם זאת, הם מותקפים על ידי אגדת מחנה אחרת שהתעוררה לחיים, איש הדג. בתוך התוהו, סקובי-דו מגלה בניין בתחתית האגם. בעקבות זאת, היועצת הראשית של מחנה ביג מוס, ג'סיקה, מתעמתת עם חברי "מסתורין בע"מ" אשר מאמינה שהחניכים שלהם גנבו רכב פנאי וציוד סונאר מהמחנה שלהם. באמצעות מכשיר המעקב של ה-RV, ולמה דינקלי מאתרת אותו בקניון הצללים הסמוך. הקבוצה מתפצלת, כאשר פרד, ג'סיקה, לוק ודפני בלייק בוחנים את הבניין התת-ימי בעוד ולמה מובילה את האחרים לקניון הצללים. כשהקבוצה של פרד מגלה עיירה על אגם יחד עם דינמיט החבוי במערה, הקבוצה של ולמה מוצאת את הקרוואן והציוד החסרים, שהאחרון שבהם הם למדו שימש לסריקת האגם לפני שהם נרדפים על ידי אגדה אחרת שהגיעה אל החיים, הספקטר.
עם החזרה למחנה ליטל מוס, דיקון מפוחד עוזב למחנה "ביג מוס" עם ג'סיקה בעוד חברי "מסתורין בע"מ" עוזבים כדי לשאול בעל חנות מקומית על העיירה התת-ימית וללמוד שהיא במקור עיירת כורים בשם "ערוץ מוס" לפני שהיא פונתה כדי לפנות דרך לאגם מוס הגדול ולסכר. יתר על כן, אוצרו של גנגסטר מקומי בשם ריקי לארו נקבר שם. לפני מותו, לרו אמר לחברו לתא, "פני-תינוק בורטי", שהוא יכול למצוא את האוצר כשהשמש פוגעת בצריח העיירה על היפוך הקיץ. עם שובם, החבורה מגלה שאיש היערות השמיד את מחנה "ליטל מוס", למרות שברט, לוק וטרודי בטוחים. עד מהרה הם מבינים שאיש היערות מתכוון להרוס את הסכר ולפנות בהצלחה את כולם לפני ששיטפון בזק יהרוס את מגרשי הקמפינג עוד יותר.
בדרך לערוץ מוס החשוף כעת, חברי "מסתורין בע"מ" נתקלים מחדש בג'סיקה, שאומרת שהיא עקבה אחרי דיקון. הקבוצה מותקפת לפתע על ידי איש היערות, שמפריד בין פרד, ג'סיקה ולוק בזמן שדיקון לוכד את האחרים וחושף את עצמו כבורטי. הקבוצה של פרד מביסה את איש היערות, אבל הוא נעלם ובמקומו מוחלף על ידי איש הדג, אם כי סקובי מפיל אותu לתוך "מכונת המסתורין", הטנדר של חברי "מסתורין בע"מ". לאחר מכן, הקבוצה חושפת את המפלצת בתור שומר היערות קנודסן, ולוכדת את בורטי לפני שהוא יכול לברוח עם האוצר. ולמה מסיקה שהשניים חברו כדי למצוא את האוצר, כשבורטי גונב את הציוד של מחנה ביג מוס כדי שיוכל לאתר את ערוץ מוס בזמן שקנודסן התחזה לכל שלוש המפלצות כדי להפחיד מתערבים. כאשר חבורת "מסתורין בע"מ" הגיעה באופן בלתי צפוי, בורטי התחפש לחניך בתקווה לגרום להם לעזוב.
בזמן שבורטי וקנודסן נעצרים, ברט וג'סיקה ממזגים את המחנות שלהם כדי ליצור את מחנה "ליטל ביג מוס" וחברי "מסתורין בע"מ" מסיימים את עבודתם כיועצי מחנות. בסצנת אחרי-הכתוביות, הספקטר מתגלה כאמיתי.
דמויות ומדבבים

פרנק ולקר בתור סקובי דו ופרד ג'ונס
מת'יו לילארד בתור שאגי רוג'רס
מינדי קון בתור ולמה דינקלי
גריי דלייסל בתור דפני בלייק
סקוט מנוויל בתור לוק
טרה סטרונג בתור טרודי
סטיבן רוט בתור ברט
לורן טום בתור ג'סיקה
מארק המיל בתור דיקון / פני-תינוק בורטי
די בראדלי בייקר בתור שומר היערות קנודסן
פיל למאר בתור דארל
הערות שוליים

↑  "Scooby-Doo! Camp Scare". 14 בספטמבר 2010 – via Amazon. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Scooby-Doo! Camp Scare". נבדק ב-2 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
סם נוג'ומה

סמואל דניאל נוג'ומה (12 במאי 1929 – 8 בפברואר 2025) היה פוליטיקאי נמיבי והנשיא הראשון של נמיביה (1990–2005). הוא הנהיג את ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (SWAPO) במאבק הארוך כנגד השלטונות של דרום אפריקה, וכיהן כנשיא כאשר נמיביה קיבלה את עצמאותה ב-21 במרץ 1990. לאחר מכן הוא נבחר שוב לנשיא בשנת 1994 וב-1999 עד למרץ 2005. כנשיא SWAPO הוא כיהן בשנים 1960–2007.
נוג'ומה היה בנם של קוקו הלבי מפינגנה קונדומבולו משושלת אואקוומבי ושל דניאל אואטני נוג'ומה. נוג'ומה היה הבכור מבין 11 ילדיהם. אמו מתה בשנת 2008 כשהיא מעל גיל 100.
ב-1960 נתמנה נוג'ומה לנשיא ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (SWAPO), בתקופה שבה הנהיגה ממשלת דרום אפריקה מדיניות של אפרטהייד. לאחר שנים שבהן קרא לאו"ם לשחרר את דרום-מערב אפריקה משלטון דרום אפריקה, אישר נוג'ומה להקים התנגדות צבאית וכך החלה מלחמת העצמאות של נמיביה שנמשכה 24 שנים. במהלך המאבק, נוג'ומה אימץ את הכינוי "שפיישונה" שמשמעותו "ברק".
נשיא נמיביה

כמנהיג SWAPO נבחר נוג'ומה פה אחד לנשיא בבחירות ב-1989 שהיו תחת פיקוח האו"ם, והושבע על ידי מזכ"ל האו"ם חוויאר פרז דה קוויאר ב-21 במרץ 1990.
בשנת 1992 החליטה ממשלת נורווגיה לעצור את משלוח הסיוע לנמיביה, וזאת בגלל רכישה של מטוס סילון נשיאותי חדיש ויקר וכן שני מסוקי אח"מים על ידי נמיביה, וזאת מספר שבועות לאחר שנוג'ומה ריתק את תשומת הלב הבינלאומית בבקשת הסיוע לארצו. גם שנים רבות לאחר מכן, בוקר נוג'ומה על מענקים מוגזמים שהוא מקבל על חשבון מדינת נמיביה.
נוג'ומה נבחר שוב לנשיאות נמיביה בדצמבר 1994 ברוב של 76.3% מהקולות. חוקת נמיביה שונתה על מנת שיתאפשר לנוג'ומה לרוץ גם בבחירות לכהונה שלישית ב-1999, בהן הוא נבחר לנשיאות ברוב של 76.8% מהקולות. החוקה לא איפשרה לו לרוץ בנובמבר 2004 לכהונה רביעית, ולא נעשו ניסיונות לשנות את החוקה שוב. היפיקפוניה פוהאמבה נבחר במהלך ועידת SWAPO למועמד מטעמה בבחירות לנשיאות. הוא זכה ברוב גדול מן הקולות ב-21 במרץ 2005 ונתמנה לנשיא נמיביה.
לאחר תקופת הנשיאות

בעת שפוהמבה נבחר לנשיאות במקומו של נוג'ומה, נותר נוג'ומה כנשיא SWAPO. היו ספקולציות שנוג'ומה מתכנן לנסות להיבחר להנהגת SWAPO שוב ב-2007 ולאחר מכן לרוץ לבחירות לנשיאות ב-2009, אך בתחילת אוקטובר 2007 הבהיר נוג'ומה שאין לו כל כוונה להתמודד להנהגת SWAPO, והוא יעמוד לצידו של פוהמבה, סגן נשיא SWAPO, בבחירות לאחר 47 שנות הנהגת המפלגה. ב-29 בנובמבר 2007, במהלך ועידת המפלגה נבחר פוהמבה להנהגת SWAPO ללא מתחרים. נוג'ומה אמר שהוא "מעביר את לפיד ההנהגה לחבר פוהמבה". ועידת SWAPO החליטה לתת לנוג'ומה את תואר הכבוד "מנהיג המהפכה הנמיבית", זאת בנוסף לתואר שכבר החזיק בו נוג'ומה - "אבי האומה של העם הנמיבי".
גם לאחר סיום נשיאותו, נותר נוג'ומה פעיל בסביבה הפוליטית והשתתף בקמפיינים ובאסיפות של SWAPO ברחבי המדינה.
בשנת 1990 קיבל נוג'ומה את פרס אינדירה גנדי מממשלת הודו, וב-2005 תואר דוקטור לשם כבוד במינהל ציבורי מטעם הפולטכניון של נמיביה.
נפטר ב-8 בפברואר 2025.
הערות שוליים

↑  "נמיביה קוברת את אם האומה" (באפריקאנס), כתבה מ-8 בדצמבר 2008 בעיתון "Die Republikein"
↑  1, 6 באוגוסט 1992
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352918805171  GND: 136595154  ISNI: 0000 0001 1462 0014  LCCN: n85119474  NTA: 190960450  SNAC: w6h008fm  SUDOC: 069634033  VIAF: 80912463   WorldCat (עם VIAF): 80912463
פורי

ערך זה עוסק בעיר בהודו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
חוף מפרץ בנגל בפורי
חוף מפרץ בנגל בפורי
 מדינה:  הודו הודו
 מדינה:  אודישה
 שפה רשמית:  אורייה 
 שטח:  16.3268 קמ"ר
 גובה:  1 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  201,026 (2011)
 קואורדינטות:  19°48′N 85°51′E﻿ / ﻿19.8°N 85.85°E﻿ / 19.8; 85.85
 אזור זמן:  UTC +5:30
 https://purimunicipality.nic.in/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הודו מוגדלת) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיפורי(למפת הודו רגילה) ניו דלהי מומבאי קולקטה היידראבאד בנגלור אחמדאבאד צ'נאי סוראט פונה ג'איפור לאקנאו קאנפור נאגפור פטנה לודהיאנה טריוונדרום פורט בלייר פקיסטן אפגנ. הרפובליקה העממית של סין  נפאל בהו. בנג. מיאנמר ת. ס"ל מפרץ בנגל  הים הערבי  האוקיינוס ההודיפורי(למפת אודישה רגילה) בובנשוואר ג'הרקאנד מערב בנגל  מפרץ בנגל א. פרדש ט. צ'האטיסגארפורי(למפת אודישה מוגדלת) בובנשוואר ג'הרקאנד מערב בנגל  מפרץ בנגל א. פרדש ט. צ'האטיסגארפורי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חוף פורי
פורי (בהינדי: पुरी) היא עיר במדינת אודישה, במזרח הודו על חופו של מפרץ בנגל.
בעיר גרים למעלה מ-150 אלף בני אדם. בעיר עומד המקדש ההינדי ג'אגאנאט, אליו הכניסה אסורה למבקרים לא-הינדים והעיר נחשבת בגללו לאחת מהערים הקדושות ביותר להינדואיזם ואחד מארבעת אתרי העלייה לרגל (דהאם) החשובים בהודו. לכן מבקרים בה מאות אלפי תיירים הודים בשנה.
פורי היא גם עיר תיירות בינלאומית, הודות לחופיה הנקיים והרחבים ומקדש השמש בקונארק. התיירים הזרים ותיירים ההודים נפגשים לעיתים רחוקות בלבד והם משתכנים באזורים שונים בעיר. בעיר מתקיים גם פסטיבל סרטים ביתיים בשם "Bring Your Own Film".
יוסף חיים ברנר

| --- | --- |

יוסף חיים ברנר, 1910
 לידה:  11 בספטמבר 1881 י"ז באלול תרמ"א נובי מליני (אוק'), האימפריה הרוסית
 נרצח:  2 במאי 1921 (בגיל 39) כ"ד בניסן תרפ"א יפו, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  פלשתינה (א"י), האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 תאריך עלייה:  1909
 שם עט:  יוסף חבר, ח. ב. צלאל, בר יוחאי 
 עיסוק:  סופר, עורך, מורה
 שפות היצירה:  עברית
 סוגה:  פרוזה
 נושאי כתיבה:  מצב היהדות והיהודים
 יצירות בולטות:  שכול וכישלון, מסביב לנקודה, הוא אמר לה
 
יוסף חיים בְּרֶנֶר (11 בספטמבר 1881, י"ז באלול תרמ"א – 2 במאי 1921, כ"ד בניסן תרפ"א) היה מחלוצי הספרות העברית המודרנית, הוגה דעות, פובליציסט ומנהיג ציבור. נודע במספר שמות עט, כגון בר יוחאי, ח.ב. צלאל, י.ח.ב., ויוסף חבר. בנוסף לשכלולים ולחידושים ספרותיים, ברנר קנה לעצמו מוניטין בגין אורח חייו הסגפני ואומץ לבו לצאת נגד מוסכמות, הניכרים באמרות ייחודיות כגון "אף על פי כן" ו"זכות הצעקה". תכונות אלו, יחד עם מותו הטרגי בפרעות תרפ"א, יצרו סביבו הילה שהפכה אותו לדמות כמעט אגדתית בתולדות הספרות והתרבות של ארץ ישראל.