stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חינוך הומניסטי

חינוך הומניסטי הוא שם כולל למספר שיטות ותאוריות חינוכיות שהתפתחו לאור זרמים שונים בהומניזם. הגישות השונות כולן הן חלק מההומניזם המערבי, אך כל גישה מדגישה פן אחר שלו. כל הגישות חותרות למימוש האדם וחירותו.
במובן המובא כאן, המונח "חינוך הומניסטי" נטבע על ידי נמרוד אלוני כדי לאגד זרמים בפילוסופיה חינוכית. שימוש זה במונח אינו מקובל בשפות אחרות.
הגישה הקלאסית-תרבותית

גישה זו מדגישה את המידות הטובות ואת המוסר האנושי-הומניסטי כאבן היסוד של החינוך. המידות הטובות מתפתחות על ידי חינוך, ובפרט על ידי חינוך למצוינות. מבחינה תרבותית, הגישה תומכת בלימוד של היצירות הקלאסיות של התרבות האנושית, התנסות באמנות ופיתוח הכושר המדעי. ערכי התרבות הם הערכיים המרכזיים בחינוך הקלאסי-תרבותי, והם המקבלים את הדגש והחשיבות הרבים ביותר. הערכים נקבעים מלמעלה, ומועברים לתלמיד, בעוד לתלמיד אין חופש בחירה רב בבחירת הערכים המובאים לו. בכך ישנו איבוד של אחד הערכים המרכזיים בהומניזם, והוא ערך החרות. גישות אחרות מנסות להתמודד עם הקושי הזה בגישה הקלאסית, ומנסות להדגיש יותר את החרות.
הגישה הרומנטית-נטורליסטית

גישה זו יוצאת מנקודת הנחה שהאדם הוא טוב מיסודו, והענקת חרות מלאה תביא להתפתחותו הטובה ביותר. הדגש מוסט, בגישה זו, מן התרבות אל הטבע ומן התבונה אל הרגש. על הילד לא ייכפו חומרי הלימוד והנושאים השונים שבהם יעסוק, ויינתן לו החופש ללמוד את שברצונו ללמוד. הסקרנות הטבעית של הילד מקבלת קרדיט בגישה זו, והלמידה היא למידה חווייתית. גישה זו מתבטאת, למשל, אצל ז'אן-ז'אק רוסו, בחיבורו "אמיל, או על החינוך", המתאר חינוך טבעי ובתנועת החינוך של הנאורות הגרמנית, הפילנתרופיניזם.
הגישה האקזיסטנציאליסטית

גישה זו מדגישה את הבחירה הקיומית, תוך התמקדות בפיתוח אישיותי וגילוי הזהות העצמית הפנימית. המושג המרכזי בגישה הוא הזהות העצמית, גילוי הרצון הפנימי, התחושות העצמיות של הילד, ובחירת דרך החיים על פי הזהות האישית.
הגישה הרדיקלית-ביקורתית

גישה זו מדגישה את השפעותיהם השליליות של גורמים חברתיים, פוליטיים וכלכליים על הילד. לפי גישה זו, השפעות אלו הן תמיד ציניות ופושעות, ועל כן יש לחסן את הילד מפניהן, באמצעות גישה ביקורתית המזהה את ההשפעות הללו. החינוך יתמקד בשחרור התלמיד מדפוסי חשיבה דוגמטיים וחינוך לזיהוי הגורמים המדכאים את האישיות. גישה זו תתמוך במהפכנות אישית, בהעלאת ספקות ובביקורת על כל תחומי החיים.
גיום רסטה

גיום לינו רסטה (בצרפתית: Guillaume Lino Restes; נולד ב-11 במרץ 2005 בטולוז שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת טולוז מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים

רסטה נולד בטולוז שבצרפת, ובגיל שש הצטרף למחלקת הנוער של טולוז, לאחר ששיחק במחלקת הנוער של טולוז מונטדוראן. בשנת 2021 חתם על חוזה מקצועי ראשון במועדון, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלו.
ב-13 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של טולוז, בניצחון 1–2 על נאנט במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצרפתית לעונת 2023/2024.
קריירה בינלאומית

רסטה הוא בן לאם איווארית, ויכול לשחק גם בנבחרת חוף השנהב.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של צרפת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
הערות שוליים

1 2  Ligue 1 : à Toulouse, l'ascension express du jeune gardien Guillaume Restes - France Bleu, ici par France Bleu et France 3, ‏2023-08-08 (בצרפתית)
1 2  TFC : un gardien de 16 ans passe professionnel, ladepeche.fr (בצרפתית)
↑  JO 2024 - Football : les quatre réservistes des Bleus déterminés, la liste définitive est connue באתר Ouest-France, ‏ 4 ביולי 2024 (בצרפתית)
| נבחרת צרפת – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 אנקמבדיו •  2 לוקבה •  3 טרופר •  4 באדה •  5 סילדיליה •  6 קונה •  7 אוליזה •  8 אקליוש •  9 קלימואנדו •  10 לאקזט •   11 דואה •  12 מילו • 13 שוטאר •  14 מטטה • 15 לוקו • 16 רסטה • 17 מגסה • 18 שרקי • מאמן: הנרי |  1 אנקמבדיו •  2 לוקבה •  3 טרופר •  4 באדה •  5 סילדיליה •  6 קונה •  7 אוליזה •  8 אקליוש •  9 קלימואנדו •  10 לאקזט •   11 דואה •  12 מילו • 13 שוטאר •  14 מטטה • 15 לוקו • 16 רסטה • 17 מגסה • 18 שרקי • מאמן: הנרי | צרפת |
פרס לנין

| --- | --- |

 מדינה:  ברית המועצות 
 תקופת הפרס:  23 ביוני 1925 – הווה (99 שנים) 
 נקרא על שם:  ולדימיר איליץ' לנין 
 
פרס לנין (ברוסית: Ленинская премия), היה אחד הפרסים החשובים והיוקרתיים בברית המועצות. הפרס הוענק על תרומות יוצאות דופן במדע, אמנות, ספרות, ארכיטקטורה והישגים טכנולוגיים. הפרס נקרא על שם מנהיגה הראשון של ברית המועצות ולדימיר לנין והוענק ביום הולדתו של לנין, ה-22 באפריל.
הפרס הוענק רק לאזרחי ברית המועצות, וכלל מדליה לענידה על הבגד, דיפלומה ותעודה שהעניקה למציג אותה זכויות יתר שונות (כגון נסיעה בחינם בתחבורה הציבורית), וסכום כסף שהשתנה במשך השנים.
הפרס נוסד על פי החלטת נשיאות הסובייט העליון ב-23 ביוני 1925, והוענק עד שנת 1934. בין השנים 1935–1956, לא הוענק הפרס, בשל ייסודו של פרס סטלין, על שמו של יוסיף סטלין. ב-15 באוגוסט 1956, עם ביטול הפרס על שם סטלין וכחלק ממדיניות הדה-סטליניזציה בברית המועצות, חודשה הענקת הפרס, והוא הוענק כל שנה זוגית עד שנת 1990. בשנת 1957 הוענקו פרסי לנין עבור עבודות מדעיות מצטיינות, מבנים ארכיטקטוניים וטכניים, המצאות ששולבו בכלכלה הלאומית, תהליכים טכנולוגיים ועוד. כמו כן הוענקו פרסי לנין על עבודות ספרות ואמנות מצטיינות. במרץ 1960 הוענקו פרסי לנין בתחום העיתונאות.
עם קריסת ברית המועצות וכינונה מחדש של הפדרציה הרוסית בוטל הפרס רשמית בשנות התשעים של המאה העשרים.
פרס לנין שונה מפרס לנין לשלום המוענק לאזרחים מחוץ לברית המועצות, על מאמציהם בהשכנת שלום. פרס לאומי נוסף הוא פרס ברית המועצות. מספר אישים קיבלו את שני הפרסים: פרס לנין ופרס ברית המועצות.
הערות שוליים

↑  Ленинская премия, Энциклопедия Коммунист.Ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00966642
אבירן לרר

| --- | --- |

 לידה:  ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלגה בשייטת 13  מפקד פלגת ההדרכה בשייטת 13  מפקד מרום  סגן מפקד עוצבת האש
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
אבירן לרר הוא קצין בדרגת אלוף-משנה, סגן מפקד עוצבת האש. לשעבר מפקד מרום. מיועד לשמש נספח צה"ל בגרמניה.
ביוגרפיה

לרר התגייס לצה"ל, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לשייטת ושימש בה במספר תפקידי פיקוד, בהם, מפקד פלגה בשייטת 13 עד שנת 2016. בשנת 2016 מונה למפקד פלגת ההדרכה בשייטת 13. ב-19 באוגוסט 2020 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מרום והוא סיים את כהונתו באוקטובר 2022. ב-22 בנובמבר 2022 הוחלט על מינויו לסגן מפקד עוצבת האש.
חיים אישיים

לרר מתגורר ברעננה, נשוי ואב לילדים.
הערות שוליים

↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 4 במרץ 2024
↑  אשר אטדגי, כבוד: אל"ם אבירן לרר מונה למפקד חטיבת מרום היוקרתית, באתר mynet‏ רעננה, 24 באוגוסט 2020
↑   מפקד חדש לחטיבת המרו"ם, באתר צה"ל, 7 באוקטובר 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מתן עדין

| --- | --- |

עדין, 2021
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1997–2023 (כ־26 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת 190  מפקד טייסת 113  מפקד מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה  מפקד בסיס עובדה  ראש מחלקת הסגל בלהק כוח האדם  ראש להק השתתפות ומסוקים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן
 
מתן עדין הוא טייס וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כראש להק השתתפות ומסוקים בחיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

עדין גדל ביישוב בערבה. הוא התגייס לצה"ל ב-1997, שירת כטייס מסוקי אפאצ'י AH-64 בחיל אוויר. פיקד על טייסת 190 ועל טייסת 113. ב-2018 מונה למפקד בסיס עובדה. ב-2020 מונה לראש מחלקת הסגל בלהק כוח האדם. במרץ 2021 מונה לראש להק השתתפות ומסוקים. במאי 2022 מונה בנוסף לממלא מקום ראש להק האוויר, עד לתחילת כהונתו של תומר דגני בספטמבר באותה שנה. באוגוסט 2023 סיים את תפקידו כראש להק השתתפות ומסוקים ופרש מצה"ל לאחר 26 שנות שירות.
השכלה וחיים אישיים

עדין בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול, ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נשוי ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  ורד תללה, ‏מערך המסוקים הישראלי מתאמן ביוון, באתר חיל האוויר הישראלי, 2 באוגוסט 2015
↑   ראש להק האוויר מסיים את תפקידו ופורש מצה"ל, באתר צה"ל, 26 במאי 2022
↑  זהר נייגר | צילום: שירה כרמל, ‏הדרכת ההדרכה: ראש להק אוויר החדש -תא"ל תומר דגני, באתר חיל האוויר הישראלי, 21 בספטמבר 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אייטור פארדס

אייטור פארדס קסאמיצ'אנה (בספרדית: Aitor Paredes Casamichana; נולד ב-29 באפריל 2000 בבילבאו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלטיק בילבאו מלה ליגה ובנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים

פארדס נולד בבילבאו שבספרד, וגדל במחלקות הנוער של אטורקיסון ואתלטיק בילבאו. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצות המילואים של אתלטיק בילבאו. ב-26 במאי 2021 חידש פארדס את חוזהו במועדון עד לשנת 2025, וב-29 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 4-0 על קדיס במסגרת המחזור השלישי בלה ליגה לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית

פארדס שיחק בנבחרות הצעירות של ספרד. ב-17 במרץ 2023 זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 על-ידי המאמן סנטי דניה. ב-2 ביוני זומן לסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 על-מנת לקחת חלק באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023. הוא שיחק בחמישה משחקים בטורניר, כולל בהפסד לנבחרת אנגליה עד גיל 21 בגמר הטורניר.
ב-18 בנובמבר 2024 ערך פארדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בניצחון 3-2 על נבחרת שווייץ במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
תארים

גביע המלך הספרדי (1): 2023/2024
הערות שוליים

↑  El Athletic oficializa la renovación de otros tres cachorros, Mundo Deportivo, ‏2021-05-26 (בספרדית)
↑  El Cádiz es un regalo para el Athletic, MARCA, ‏2022-08-29 (בספרדית)
↑  Guillamón y Yeremy Pino 'descienden' a la sub 21, MARCA, ‏2023-03-17 (בספרדית)
↑  Agirrezabala, Paredes y Sancet tendrán menos vacaciones, Mundo Deportivo, ‏2023-06-02 (בספרדית)
↑  ÓSCAR LÓPEZ CANENCIA, Inglaterra contiene a España y se proclama campeona del Europeo sub-21, RTVE.es, ‏2023-07-08 (בספרדית)
↑  Spain 3-2 Switzerland (Nov 18, 2024) Final Score, ESPN (באנגלית)
ג'ורג' דיק

דיק (משמאל) מגיש כתב האמנה לנשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, דצמבר 2019
ג'ורג דיק (בערבית: جورج ديك, בתעתיק מדויק: ג'ורג' דיכ; נולד ב-1984) הוא דיפלומט ערבי-ישראלי. ב-2018, מונה דיק לשגריר ישראל באזרבייג'ן והפך בכך להיות הערבי-הנוצרי הישראלי הראשון שהפך לשגריר.
קורות חיים

דיק גדל במשפחה נוצרית אורתודוקסית בשכונת עג'מי ביפו. אביו, יוסף דיק, עבד כיועץ מס והיה ממנהיגי העדה הנוצרית ביפו. הוא כיהן כיו"ר האגודה האורתודוקסית, ונחשב דמות מוכרת ואהודה בעיר עד שב-2015 נחנכה כיכר לזכרו בעיר יפו בהשתתפות ראש העיר רון חולדאי. דיק מספר כי סבו וסבתו ברחו ללבנון להבטיח את שלומם בעת מלחמת העצמאות, לאחר שנאמר להם שהיהודים ישחטו אותם אם הם יישארו בבתיהם, אך ציפו לחזור לביתם לאחר שצבאות ערב יביסו את היהודים. לפי דיק, עם סיום המלחמה סבו וסבתו חשו כי הם "רומו", והחליטו לחזור באופן בלתי חוקי לביתם ביפו במקום להישאר בלבנון כפליטים. מכיוון שהכניסה המחודשת למדינה הייתה בלתי חוקית, סבו של דיק, חשמלאי, נעצר ונכלא.[דרוש מקור] קרובי משפחה נוספים של דיק שנמלטו בשנת 1947 לא חזרו ומתגוררים ברחבי העולם.
דיק הוא בוגר בית ספר הארי רדזינר למשפטים. הוא גם למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון על מלגת פולברייט.
קריירה

דיק הצטרף למשרד החוץ בשנת 2008. הוא היה סגן ראש המשלחת בניגריה בין השנים 2009–2012. הוא הוצב בנורווגיה בין השנים 2012–2015. באוסלו שימש כסגן שגריר; הוא היה השגריר בפועל במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014.
בשנת 2018, בגיל 34, מונה דיק לשגריר ישראל באזרבייג'ן, ובכך הפך לערבי-הנוצרי הישראלי הראשון בדרגת שגריר.
הערות שוליים

↑  ישי פרידמן, יצא ממעגל הנכבה, באתר מידה (אתר אינטרנט), 21 במאי 2015
↑  שי ניר, ‏שגריר ישראל החדש בבקו: ג'ורג' דיק, הערבי-נוצרי הראשון בתפקיד, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 16 בנובמבר 2018
ג'ייקוב ראמזי

ג'ייקוב מת'יו ראמזי (באנגלית: Jacob Matthew Ramsey; נולד ב-28 במאי 2001) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר באסטון וילה ובנבחרת אנגליה הצעירה.
קריירה

ראמזי הצטרף לאקדמיית הנוער של אסטון וילה בגיל 6. ב-15 בינואר 2019 חתם ראמזי על חוזה מקצועי עם המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2–0 לווסט ברומיץ' אלביון ב-19 בפברואר 2019.
ב-31 בינואר 2020, הושאל ראמזי לדונקסטר רוברס עד לתום העונה. באותו היום הוא גם חתם על חוזה חדש לשלוש שנים וחצי באסטון וילה. ב-4 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בדונקסטר, בניצחון 0–3 על טרנמיר רוברס, בו כבש את שני השערים הראשונים שלו בקבוצה.
ב-9 בפברואר 2021 חתם ראמזי על חוזה חדש לארבע שנים וחצי באסטון וילה. ב-22 באוקטובר 2021, כבש ראמזי את שערו הראשון עבור אסטון וילה בפרמייר ליג, בהפסד 1–3 לארסנל. בסך הכל סיים את העונה עם שישה שערי ליגה ב-34 הופעות.
קריירה > קריירה בינלאומית

ראמזי ייצג את אנגליה U18, U19, ומייצג את אנגליה U20 ונבחרת אנגליה עד גיל 21 בה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-7 באוקטובר 2021, בתיקו 2-2 נגד סלובניה. ב-25 במרץ כבש ראמזי את שערו הראשון עבור הנבחרת בניצחון 4–1 על אנדורה.
חיים אישיים

ראמזי נולד בברמינגהאם להורים ממוצא ג'מייקני. אחיו הצעירים שניהם גם הם משחקים באסטון וילה, ארון משחק גם בנבחרת אנגליה עד גיל 23 וקול נמצא בקבוצת האקדמיה. אביו מארק היה מתאגרף מקצועי.
הערות שוליים

↑  Alex Dicken, Richard Cusack, Mark Wakefield, Who is Jacob Ramsey? The Villa wonderkid who starts against Wolves, BirminghamLive, ‏12 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  Aston Villa Football Club, Aston Villa Football Club | The official club website, Aston Villa Football Club
↑  Who is Jacob Ramsey - Doncaster Rovers’ deadline day signing from Aston Villa?, www.doncasterfreepress.co.uk (באנגלית)
↑  Christenson, Marcus; Powell, Jim; Blight, Garry. "Next Generation 2019: 20 of the best talents at Premier League clubs". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2022-02-10.
רופי הודי

| --- | --- |

 משתמשים:  רשמי: הודו הודו לא רשמי: בהוטן בהוטן, נפאל נפאל
 סמל:  ₹
 ISO 4217:  INR
 יחידות משנה
 1/100:  פֶּייסַה
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  ₹5, ₹10, ₹20, ₹50, ₹100, ₹500 ו-₹2,000
 מטבעות בשימוש:  ¼₹, ½₹, ₹1, ₹2, ₹5 ו-₹10
 בנק מרכזי
 בנק מרכזי:  רזרב בנק אוף אינדיה
 https://rbi.org.in
 East African rupee ← 
רופי הודי או רופיה הודית (סמל: ₹; בהינדי: भारतीय रुपया, באנגלית: Indian Rupee) הוא המטבע הרשמי של הודו. סימון המטבע לפי תקן ISO 4217 הוא INR. מאז שנת 1957 הרופי מחולק ל-100 פייסה(אנ').
מטבעות

מטבעות הרופי נטבעים בהודו בערכים של 1, 2, 5 ו-10. על המטבעות במקום מספרים מצוירים אצבעות, כדי שגם האנאלפביתים יוכלו לדעת את סכומו של המטבע. ואילו הפאיסה יוצרה עד 2017 במטבעות של 25 ו-50 פאיסה. עד 1994 היו גם מטבעות של 5, 10 ו-20 פאיסה אך מטבעות ה-5 וה-20 פאיסה בוטלו באותה שנה, ומטבע ה-10 פאיסה בוטל בשנת 1998.
שמה של הודו מופיע על המטבעות באנגלית INDIA, ובהינדית בכתב דוונאגרי भारत "בהראט". בשנת 1988 נכתב בטעות שמה של הודו כך: मरत "מאראת", על מטבע של 10 פאיסה. תמונתו מקושרת בקישורים החיצוניים. המטבע השגוי נפוץ בכמות רבה עד אשר תוקנה הטעות בשנים שלאחר מכן. הודו מטביעה חלק ממטבעותיה במומבאי, היידראבאד, כלכותה ונוידא ומזמינה הטבעת מטבעות נוספים באוטווה, בירמינגהאם, לאנתריסאנת, תאיגו, מקסיקו סיטי, פרטוריה, מוסקבה, קרמניצא.
שטרות

בעבר הודפס שטר גם בערך 2 רופי הודי, כיום הם יוצאים בערכים: 1, 5, 10, 20, 50, 100, 500 ו-2,000. על מנת להקל את חייהם של המוגבלים, השטרות מודפסים בגדלים שונים כך ש-1 הוא הכי קטן (פיזית), ו-2,000 הוא הכי גדול. על כל השטרות (למעט את שטר אחד הרופי) מודפסת תמונתו של מהאטמה גנדי וערכיהם נכתבים ב-16 שפות שונות.
ב-8 בנובמבר 2016 הוצאו שטרות בעלי ערך 500 רופי ו-1,000 רופי מהמחזור. ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי הכריז בנאום ששודר בערוצי הטלוויזיה בהודו כי השטרות בערכים הללו ייהפכו ל"פיסות נייר חסרות ערך". מודי הדגיש כי "קיים צורך עמוק למלחמה נחושה בנגע השחיתות, בכלכלה השחורה ובטרור. אלו הם פצעים מוגלתיים שמכרסמים בהודו מבפנים". במקביל, הכריז מודי על הכנסה למחזור של שטרות חדשים בערך 2,000 רופי ו-500 רופי. השטרות האלו יישאו שבב אלקטרוני שיאפשר מעקב אחר מסלולם.
שערי חליפין

| שער חליפין נוכחי עבור INR |
| --- | --- |
באתר Google Finance:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר Yahoo! Finance:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר XE.com:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר OANDA.com:: AUD CAD CHF EUR GBP HKD ILS JPY USD
באתר גלובס:: שער רופי הודי לדולר אמריקאי
יאן היינצה

יאן היינצה (בדנית: Jan Heintze, נולד ב-17 באוגוסט 1963 בטורנבי שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת המגן השמאלי לאורך רוב הקריירה שלו בפ.ס.וו. איינדהובן, וזכה עמה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1988. היינצה ערך 86 הופעות במדי נבחרת דנמרק, עמה השתתף בארבעה טורנירים גדולים, ושימש כקפטן שלה במשך שנתיים.
קריירת מועדונים > קריירה מוקדמת

היינצה החל את הקריירה במועדון טורנבי בולדקלוב מעיר הולדתו טורנבי, ובהמשך שיחק כנער בקופנהגן בולדקלוב, שם שיתף פעולה עם מיכאל לאודרופ. בינואר 1981, כאשר היה רק בן 17, עבר היינצה לשחק בקאסטרופ בולדקלוב ששיחקה אז בליגת העל הדנית, שם שיחק עונה אחת וירד עם הקבוצה לליגת המשנה, על אף שהציג יכולת טובה מאוד. בעצת אמו, נשאר בקבוצה על אף ירידת הליגה, והחל בה את עונת 1982/83. על אף זאת, נרכש היינצה בשלהי 1982 על ידי פ.ס.וו. איינדהובן, והחל במועדון קריירה מפוארת.
קריירת מועדונים > קדנציה ראשונה באיינדהובן

היינצה תופקד באיינדהובן כמגן שמאלי, ועל אף קומתו הנמוכה נודע במשחק פיזי ובהגנה אגרסיבית, וניחן במהירות גבוהה, וכך הפך למגן השמאלי הבלעדי של הקבוצה במהלך 12 עונות רצופות. היינצה זכה עם איינדהובן בשש אליפויות בשמונה עונות, כשקבוצתו שלטה בליגה ההולנדי באופן כמעט בלעדי, ושיתף פעולה בהגנת הקבוצה לאורך השנים עם שחקנים כאריק גרטס, רונאלד קומאן, וחבריו לנבחרת דנמרק סורן לרבי ואיבן נילסן. בעונת 1987/88 זכה היינצה עם איינדהובן בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 ב-120 דקות, אותן שיחק היינצה במלואן. בנוסף, זכה היינצה עם איינדהובן בשלושה גביעים רצופים בין השנים 1988 ו-1990, ובמגן יוהאן קרויף בשנת 1992. סך הכל זכה היינצה ב-11 תארים בקדנציה הראשונה שלו באיינדהובן, ובתום עונת 1993/94, לאחר שנתיים ללא תארים, החליט לעזוב את המועדון לאחר שהמאמן החדש אד דה מוס רצה לשחררו מהקבוצה, ולנסות את מזלו בבונדסליגה, כאשר חתם בבאייר אורדינגן.
קריירת מועדונים > באייר אורדינגן

היינצה החל לשחק בבאייר אורדינגן, העולה החדשה לבונדסליגה, בעונת 1994/95, כאשר היה מדובר במועדון שעלה וירד מהבונדסליגה מספר עונות ברציפות, וסבל מקשיים כלכליים. בעונת 1994/95 היינצה ובאייר אורדינגן נשארו בבונדסליגה לאחר מאבקי תחתית, כשהיינצה תופקד בעונה זו הן כמגן שמאלי והן כקשר שמאלי. בעונת 1995/96 הוסרה החסות של חברת התרופות הגרמנית באייר משם המועדון, שחזר לשמו המקורי אורדינגן 05, וכתוצאה מכך המועדון נפגע מאוד כלכלית. בתום עונה זו, נשרו אורדינגן והיינצה אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, והיינצה עזב את המועדון.
קריירת מועדונים > באייר לברקוזן

לקראת עונת 1996/97 חתם היינצה בבאייר לברקוזן, שם שיחק תחת המאמן כריסטוף דאום, שם שיתף פעולה בהגנה עם ינס נובוטני, מרקוס האפה וכריסטיאן ורנס. היינצה שיחק בלברקוזן שלוש עונות. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1996/97, סיימה לברקוזן במקום השני, מרחק שתי נקודות מהאלופה באיירן מינכן. בעונת 1997/98 סיימו היינצה ולברקוזן במקום השלישי, ובעונת 1998/99 שוב סיימו במקום השני, הפעם במרחק 15 נקודות מבאיין מינכן. בתום עונה זו, עזב היינצה את באייר לברקוזן לאחר שלוש עונות, בהן הבקיע חמישה שערי ליגה והיה שחקן הרכב קבוע, ושב לפ.ס.וו. איינדהובן.
קריירת מועדונים > קדנציה שנייה באיינדהובן

בקיץ 1999 חזר היינצה למועדון בו שיחק שנים רבות, פ.ס.וו. איינדהובן, ושב לשתף פעולה עם אריק גרטס, שהפעם היה מאמנו. היינצה המשיך לאייש את עמדת המגן השמאלי, ובמקביל, שימש מנטור למגן השמאלי הצעיר וילפרד בומה. בקדנציה זו, זכה היינצה בשלוש אליפויות נוספות על השש שזכה בקדנציה הראשונה, ואף זכה פעמיים נוספות במגן יוהאן קרויף. בתום עונת 2002/03, כאשר היה בן 40, פרש היינצה ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית

היינצה ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק באפריל 1987, בניצחון 1-0 על נבחרת פינלנד במוקדמות יורו 1988. דנמרק והיינצה העפילו ליורו 1988, והיינצה פתח בכל שלושת המשחקים של דנמרק, אך הנבחרת סיימה את שלב הבתים עם אפס נקודות והודחה מהטורניר.
במאי 1991, היינצה היה אמור להשתתף במשחק מוקדמות יורו 1992 מול נבחרת יוגוסלביה. בפ.ס.וו. איינדהובן חששו לשחררו למשחק זה מאחר שהקבוצה הייתה בשלבי ההכרעה של העונה, אך הוא בחר לשחק בנבחרת. במהלך מחנה האימונים, הבין היינצה שמאמן הנבחרת ריכרד מולר נילסן לא מתכנן לפתוח עמו בהרכב. היינצה התייעץ עם הצוות המקצועי באיינדהובן, ובחר לחזור להולנד, ולא הודיע על כך למולר נילסן. כאשר חזר להולנד, גילה היינצה שאסור לו לשחק, מאחר שכבר נרשם למשחק של נבחרת דנמרק. בנוסף, היינצה נענש בהרחקה לשנה מהנבחרת על ידי מולר נילסן. היינצה סיים את עונש ההשעייה לפני תחילת יורו 1992, וזומן למשחק נוסף של הנבחרת, אך נפצע בו, והחמיץ את הזכייה ההיסטורית של דנמרק ביורו 1992. היינצה שיחק ארבעה משחקים נוספים תחת שרביטו של מולר נילסן, ואחריהם לא זומן לנבחרת למשך תקופה ארוכה מאוד.
לאחר יורו 1996, מונה בו יוהנסון כמאמנה החדש של נבחרת דנמרק, במקומו של מולר נילסן. היינצה הפך מיד לחלק חשוב בסגל הדני למוקדמות מונדיאל 1998. במונדיאל 1998 עצמו, היינצה שיחק כמחליף בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים, ובהמשך הפך לשחקן הרכב, בטורניר בו דנמרק הרשימה והודחה רק ברבע הגמר על ידי נבחרת ברזיל.
במוקדמות יורו 2000 הבקיע היינצה שער מול נבחרת בלארוס בבעיטה מנקודת הקרן. ביורו 2000 היינצה פתח בכל שלושת המשחקים של דנמרק, אך הנבחרת סיימה את הטורניר עם שלושה הפסדים בשלב הבתים ואפס נקודות.
בשנת 2001, עם פרישתו של פטר שמייכל, מונה היינצה לקפטן הנבחרת, והשתתף עמה במונדיאל 2002, תחת המאמן החדש של דנמרק, מורטן אולסן. היינצה שיחק שני משחקים במונדיאל זה, אך נחבל בראשו, והחמיץ את המשחק האחרון בשלב הבתים, אותו סיימה דנמרק במקום הראשון. בשמינית הגמר, הודחה דנמרק לאחר הפסד 3-0 לנבחרת אנגליה. לאחר טורניר זה, פרש היינצה מהנבחרת.
תארים

עם פ.ס.וו. איינדהובן:
אליפות ליגת העל ההולנדית (9): 1985/85, 1986/87, 1987/88, 1988/89, 1990/91, 1991/92, 1999/00, 2000/01, 2002/03
הגביע ההולנדי (3): 1987/88, 1988/89, 1989/90
מגן יוהאן קרויף (3): 1992, 2000, 2001
גביע אירופה לאלופות: 1988
קולקטיביזם

קוֹלֶקְטִיבִיזְם הוא מונח המתאר כל השקפה פילוסופית, פוליטית, דתית, כלכלית או חברתית, המדגישה את קיומן של קבוצות. הגישה המנוגדת לקולקטיביזם מכונה אינדיבידואליזם. באנתרופולוגיה ובסוציולוגיה, קולקטיביזם הוא היבט תרבותי, הקיים כניגוד לאינדיבידואליזם, ומאפיין את רמת הלכידות בין הפרטים בתוך הקבוצה. השקפות קולקטיביסטיות מדגישות את חשיבותה של הלכידות הקבוצתית, ואת מקומו של הפרט כחלק מקבוצה חברתית. לעיתים, יעדיפו את טובת החברה (הקולקטיב) על פני טובתו של הפרט (האינדיבידואל). פילוסופיות קולקטיביסטיות מנתחות את החברה כיחסי גומלין בין קבוצות ולא בין פרטים בלבד. לדוגמה, פילוסופיה קולקטיביסטית יכולה לנתח את החברה כיחסי גומלין בין מעמדות, לאומים, גזעים או מגדרים מסוימים, ולא כיחסי גומלין בין יחידים, הפועלים על פי רצונם החופשי בלבד. לאורך ההיסטוריה נעשה שימוש בקולקטיביזם כדי לתאר מגוון רחב של עמדות פוליטיות וכלכליות.
ישנם אנרכיסטים משמאל, המשלבים בין קולקטיביזם לאינדיבידואליזם (במובן מסוים), בכך שהם תומכים בריבונותו המוחלטת של הפרט, מחד, אך מאידך, הם קולקטיביסטים, בכך שהם קוראים לביטולה המוחלט של רשות היחיד (הזכות לפרטיות) ושההתארגנות הטובה ביותר ליחידים היא קומונה.
דוגמאות לפילוסופיות קולקטיביסטיות הן הסוציאליזם (ובצורתו הרדיקלית קומוניזם) והפשיזם.
דוגמאות לפילוסופיות אינדיבידואליסטיות, המתנגדות לקולקטיביזם, הן הליברליזם, הליברטריאניזם (ובצורתו הרדיקלית אנרכו-קפיטליזם), האגואיזם האתי והאובייקטיביזם
קולקטיביזם בישראל

בחברה הישראלית יש שילוב של ערכים קולקטיביים ואינדיבידואליסטים, אך באופן כללי החברה הישראלית היא חברה מאוד קולקטיביסטית ביחס לשאר המדינות המפותחות, הנוהגת להסתדר לקבוצות פוליטיות וחברתיות כגון: הציונות הדתית, החברה החרדית, השמאל הישראלי וערביי ישראל.
כמו כן, הערכים המרכזיים בחברה הישראלית הם: ערבות עדדית, ציונות, ושוויון בנטל.
גם לישראלים יהודים וגם לישראלים ערבים אכפת מהקהילות והמשפחות שלהם, כמו גם מהחירויות האישיות שלהם. קיבוצים מהווים צורת התיישבות שהייתה ייחודית לישראל והכילה יסודות קולקטיביים מובהקים של עבודה וחיים משותפים. חברי קיבוץ חולקים אחריות ומקבלים החלטות ביחד לטובת הקהילה כולה. באופן היסטורי בקיבוצים החשיבות של עבודת צוות הייתה גבוהה וצורכי הקבוצה עמדו מעל רצונות הפרט. גם הכפרים הערביים בישראל מדגישים את המשמעות של קהילות מלוכדות וסיוע הדדי. הם חלקו (וחלקם חולקים גם כיום) מנהגים ומסורות, המחזקים את תחושת השייכות שלהם כקבוצה.
עם זאת, יש בישראל גם התמקדות הולכת וגוברת במטרות הפרט ובחופש האישי. ישראלים מושפעים מהתרבות המערבית, שמעריכה הצלחה אישית ועצמאות. ניתן לראות השפעה זו בתחומים כמו חינוך וקריירה. השילוב של ערכים קולקטיביים ואינדיבידואליים בישראל מעצב את האופן שבו אנשים רואים את עצמם ומתקשרים עם אחרים.
ראו גם

מדינתיות
זולתנות
היסטוריה של הסוציאליזם
המחזה קרנפים כדוגמה לביקורת על הקולקטיביזם
הערות שוליים

↑  קבוצות בחברה הישראלית
↑  Daphna Oyserman, Heather M. Coon, Markus Kemmelmeier, Rethinking individualism and collectivism: Evaluation of theoretical assumptions and meta-analyses., Psychological Bulletin 128, 2002-01, עמ' 3–72 doi: 10.1037/0033-2909.128.1.3
↑  Mordecai Nisan, Moral norms and social conventions: A cross-cultural comparison., Developmental Psychology 23, 1987-09, עמ' 719–725 doi: 10.1037/0012-1649.23.5.719
↑  Daphna Oyserman, The lens of personhood: Viewing the self and others in a multicultural society., Journal of Personality and Social Psychology 65, 1993-11, עמ' 993–1009 doi: 10.1037/0022-3514.65.5.993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284167205171  BnF: cb13319096b (data)  GND: 4164683-6  LCCN: sh85028261  NKC: ph241118 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.