stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נסטור גורוסיטו
קריירת אימון

גורוסיטו החל את דרכו כמאמן במהלך עונת 2002/2003, כשהתמנה לתפקיד מאמן נואבה צ'יקגו מליגת העל הארגנטינאית. הוא הצליח להציל את קבוצה מירידת ליגה לאחר שהשיג ניצחון כפול על ארחנטינוס ג'וניורס בפלייאוף נגד הירידה. מיד לאחר מכן התמנה לתפקיד מאמן קבוצתו לשעבר, סן לורנסו, אותה הוביל לסגנות טורניר האפרטורה של 2003. בעקבות הצניחה ביכולתה של הקבוצה וסדרת תוצאות רעות, הוא פוטר מתפקידו ב-2004. ב-2005 הוא שב לאמן, הפעם את לנוס, אך החזיק מעמד בתפקיד חודשיים בלבד, עד שנאלץ להתפטר בעקבות יכולתה של הקבוצה. משם, המשיך ב-2006 לקדנציה קצרה ברוסאריו סנטראל, ממנה פוטר במרץ 2007.
בעונת 2007/2008 הוביל גורוסיטו את ארחנטינוס ג'וניורס להעפלה לגביע סודאמריקנה 2008, הופעה בינלאומית ראשונה למועדון מאז שהשתתף באותו הטורניר ב-1996. גם בטורניר עצמו רשמה ארחנטינוס ג'וניורס הופעה מרשימה, כשהדיחה בין היתר את סן לורנסו, סן לואיס ופלמיירס בדרך לחצי גמר הטורניר, שם נעצרה על ידי אסטודיאנטס לה פלאטה.
ב-8 בדצמבר 2008 מונה למאמן קבוצת נעוריו ריבר פלייט, לאחר שמאמנה הקודם, דייגו סימאונה, התפטר חודש קודם לכן והקבוצה סיימה את טורניר האפרטורה במקום האחרון. גורוסיטו הוביל את קבוצתו למקום השמיני בלבד בטבלת הקלאוסורה, ולהדחה כבר בסיבוב הראשון של גביע ליברטדורס. ב-4 באוקטובר 2009, לאחר עשרה חודשים בתפקיד וכשהקבוצה ממוקמת במקום ה-16 בטורניר האפרטורה, התפטר גורוסיטו מתפקידו והוחלף על ידי לאונרדו אסטרדה.
ב-19 בינואר 2010 יצא לראשונה כמאמן מגבולות ארגנטינה, כשהתמנה לתפקיד מאמן חרס מליגת העל הספרדית. גורוסיטו הצטרף לקבוצה לאחר 18 מחזורים, כשהיא נועלת את הטבלה עם ניצחון אחד בלבד. הוא הצליח להשיג שבעה ניצחונות בעשרים משחקים בתפקיד, אך לא הצליח לחלץ את הקבוצה מהמקום האחרון בטבלה. בסיום העונה, לאחר שלא הצליח להגיע להסכם על המשך החוזה, עזב את תפקידו.
בספטמבר 2011 חזר לכדורגל הארגנטינאי ולקבוצתו לשעבר ארחנטינוס ג'וניורס. ב-28 בפברואר 2012, כחצי שנה אחר כך, נאלץ לעזוב את התפקיד לאחר שנפצע בתאונת דרכים מספר שעות לפני משחקה של קבוצתו מול סן לורנסו. כעבור שמונה חודשים מחוץ למגרשים, חזר אל הקווים של קבוצת טיגרה ב-23 באוקטובר 2012. גורוסיטו הוביל את טיגרה לגמר גביע סודאמריקנה לראשונה בתולדותיה, לאחר שהדיחה בין היתר את דפורטיבו קיטו, סרו פורטניו ומיונאריוס, אך נעצר בגמר על ידי סאו פאולו. גורוסיטו התפטר מתפקידו ב-6 ביולי 2013, לאחר חילוקי דעות עם הנהלת הקבוצה. באוקטובר 2014 חזר גורוסיטו לקדנציה שלישית בארחנטינוס ג'וניורס ששיחקה בליגת המשנה, והוביל את הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה.
בדצמבר 2015 חזר גורוסיטו לספרד והחליף את ז'ואן קאריו בתפקיד מאמן אלמריה מהמקום האחרון בליגת המשנה. הוא פוטר מתפקידו ב-16 במאי 2016, כשקבוצתו עדיין בסכנת ירידה.
ב-1 בינואר 2017 שב לארגנטינה והתמנה לתפקיד מאמן סן מרטין דה סן חואן.
בפברואר 2019 מונה למאמן טיגרה. באוקטובור 2020 סיים את תפקידו.
בנובמבר 2020 מונה למאמן קלוב אולימפיה הפרגוואית.
באוגוסט 2021 חזר לארגנטינה וחתם בחימנסיה לה פלאטה.
בפברואר 2023 מונה למאמן אתלטיקו קולון. בדצמבר 2023 חזר לטיגרה, אך סיים את תפקידו במרץ 2024.
בדצמבר 2024 מונה למאמן אליאנסה לימה הפרואנית.
תארים > תארים כשחקן

אליפות ארגנטינה: 1985/1986
גביע ליברטדורס: 1986
הגביע הביניבשתי: 1986
אליפות אוסטריה (2): 1989/1990, 1990/1991
גביע אינטראמריקנה: 1994
הגביע הצ'יליאני: 1995
קופה אמריקה: 1993 (מקום ראשון), 1989 (מקום שלישי)
מלך השערים של ליגת העל הארגנטינאית: 1988/1989
כדורגלן השנה באוסטריה 1991
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 | ריבר פלייט | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 7 | 0 |
| 1984 | ריבר פלייט | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 9 | 0 |
| 1985 | ריבר פלייט | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 10 | 0 |
| 1985/1986 | ריבר פלייט | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 31 | 2 |
| 1986/1987 | ריבר פלייט | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 32 | 5 |
| 1987/1988 | ריבר פלייט | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 16 | 0 |
| 1988/1989 | ריבר פלייט | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 4 | 1 |
| 1988/1989 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 37 | 21 |
| 1989/1990 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 6 | 4 |
| 1989/1990 | סברובסקי טירול | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 26 | 11 |
| 1990/1991 | סברובסקי טירול | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 30 | 5 |
| 1991/1992 | סברובסקי טירול | אוסטריההבונדסליגה האוסטרית | 21 | 6 |
| 1991/1992 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 14 | 1 |
| 1992/1993 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 34 | 6 |
| 1993/1994 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 19 | 4 |
| 1994 | אוניברסידד קאתוליקה | צ'ילהליגת העל הצ'יליאנית | 30 | 7 |
| 1995 | אוניברסידד קאתוליקה | צ'ילהליגת העל הצ'יליאנית | 28 | 5 |
| 1996 | יוקוהמה מרינוס | יפןליגת העל היפנית | 6 | 3 |
| 1996/1997 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 31 | 7 |
| 1997/1998 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 36 | 8 |
| 1998/1999 | סן לורנסו | ארגנטינהליגת העל הארגנטינאית | 32 | 14 |
| 1999 | אוניברסידד קאתוליקה | צ'ילהליגת העל הצ'יליאנית | 29 | 1 |
| 2000 | אוניברסידד קאתוליקה | צ'ילהליגת העל הצ'יליאנית | 10 | 0 |
| סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | סך הכל בקריירה | 498 | 111 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת ארגנטינה> שנה | נבחרת ארגנטינה> הופעות | נבחרת ארגנטינה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1989 | 5 | 0 |
| 1990 | 2 | 0 |
| 1992 | 2 | 0 |
| 1993 | 8 | 0 |
| 1997 | 2 | 1 |
| סה"כ | 19 | 1 |
הערות שוליים

↑  מערכת וואלה! ספורט‏, גם גורוסיטו יעלה חרז בידו?, באתר וואלה, 20 בינואר 2010
| נבחרת ארגנטינה – קופה אמריקה 1989 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 פומפידו •  2 בטיסטה •  3 אלפארו מורנו •  4 באלבו •  5 בראון •  6 בסואלדו •  7 בורוצ'גה •  8 קאניג'ה •  9 קוצ'ופו •  10 מראדונה •   11 קלדרון •  12 קלאוסן • 13 דיאס •  14 אנריקה • 15 ג'וסטי • 16 מונסון • 17 רוג'רי • 18 איסלאס • 19 סנסיני • 20 טרוגליו • 21 גורוסיטו • 22 פלסיוני • מאמן: בילארדו |  1 פומפידו •  2 בטיסטה •  3 אלפארו מורנו •  4 באלבו •  5 בראון •  6 בסואלדו •  7 בורוצ'גה •  8 קאניג'ה •  9 קוצ'ופו •  10 מראדונה •   11 קלדרון •  12 קלאוסן • 13 דיאס •  14 אנריקה • 15 ג'וסטי • 16 מונסון • 17 רוג'רי • 18 איסלאס • 19 סנסיני • 20 טרוגליו • 21 גורוסיטו • 22 פלסיוני • מאמן: בילארדו | ארגנטינה |
| נבחרת ארגנטינה – קופה אמריקה 1993 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 גויקוצ'אה •  2 ואסקס •  3 אלטמירנו •  4 פ. בסואלדו •  5 רדונדו •  6 רוג'רי •  7 מדינה בז'ו •  8 פרנקו (ח. בסואלדו) •  9 בטיסטוטה •  10 סימאונה •   11 גורוסיטו •  12 איסלאס • 13 קאסרס •  14 קרביוטו • 15 בורלי • 16 גרסיה • 17 ספאטה • 18 אקוסטה • 19 סאמורה • 20 רודריגס • 21 סקופוני • 22 מאנקוסו • מאמן: באסילה |  1 גויקוצ'אה •  2 ואסקס •  3 אלטמירנו •  4 פ. בסואלדו •  5 רדונדו •  6 רוג'רי •  7 מדינה בז'ו •  8 פרנקו (ח. בסואלדו) •  9 בטיסטוטה •  10 סימאונה •   11 גורוסיטו •  12 איסלאס • 13 קאסרס •  14 קרביוטו • 15 בורלי • 16 גרסיה • 17 ספאטה • 18 אקוסטה • 19 סאמורה • 20 רודריגס • 21 סקופוני • 22 מאנקוסו • מאמן: באסילה | ארגנטינה |
מטאוריט

המטאוריט השישי בגודלו בעולם, מוצג במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק
מכתש המטאור, או בשמו המדעי "מכתש בארינגר"
מטאוריט הוא עצם סלעי או מתכתי שהגיע לפני השטח של כדור הארץ או כל כוכב לכת אחר מן החלל החיצון. מקור המטאוריטים ברסיסי שביטים ואסטרואידים והם מכילים בעיקר תרכובות צורן, מתכות ושרידי תרכובות אורגניות.
היווצרות המטאוריט

בעת שיוטם בחלל הם מכונים מטאורואידים, פס האור שהם יוצרים בעת המעבר באטמוספירה נקרא מטאור (או "כוכב נופל") והמטאורואידים המעטים שמצליחים לחדור את האטמוספירה ולהגיע לכדור הארץ ולשרוד את הפגיעה בקרקע מכונים מטאוריטים. מרבית המטאוריטים מתוארכים לזמנים הראשונים של מערכת השמש ומהווים את החומר העתיק ביותר על פני כדור הארץ.
כיוון שהאטמוספירה של כדור הארץ פועלת כשכבת מגן וגורמת לשריפת רוב המטאורים, מכתשי מטאוריטים נפוצים ובולטים יותר על כוכבי לכת וירחים סלעיים מחוסרי או מדוללי אטמוספירה.
נכון ל-2018, נמצאו כ-60,000 מטאוריטים על פני כדור הארץ. לפי הערכות מדענים, מדי שנה נוחתים על פני כדור הארץ כ-500 מטאוריטים -רובם בגודל של מספר סנטימטרים בלבד, אך בהיסטוריה נחתו על הכדור גם מטאוריטי-ענק שיצרו מכתשים רחבי-ידיים.
המטאוריטים פגיעים מאוד לתנאי כדור הארץ ומרגע פגיעתם בקרקע מתחילים לעבור תהליך של דגרדציה (פירוק) כתוצאה מחשיפה למים, מלח, חמצן ועוד.
בזמן נפילה באטמוספירה, פס האור (מטאור) יכול לקבל צבעים שונים וביניהם: צהוב, ירוק ואדום. לעיתים קרובות, נשמעים פיצוצים שנובעים מבומים על-קוליים וגלי הלם הנוצרים כתוצאה מהתפרקות הגוף באטמוספירה. קולות אלה יכולים להישמע על פני רדיוס של מאות ואף אלפי קילומטרים. לאחר מעבר כדור האש, נשאר לעיתים שובל אבק באטמוספירה למשך מספר דקות.
סוגי מטאוריטים

מטאוריטים ברזליים המהווים ב-5% מכלל המטאוריטים הפוגעים בכדור הארץ, מוצאם בעיקר מאסטרואידים מסוג M וכמותם מכילים בעיקר ברזל וניקל.
מטאוריטים אבניים-ברזליים, המורכבים מתערובת של ברזל וסלע.
מטאוריטים כונדריטים - כ-86% מהמטאוריטים שפגעו בכדור הארץ הם מסוג כונדריט (Chondrite) כלומר, עשויים מסלע ראשוני.
מטאוריטים כונדריטיים - קרבונטיים, מוצאם מאסטרואידים מסוג C והם מכילים בעיקר פחמן, המטאוריט שנפל באזור צ'יוואווה הוא מסוג זה.
כ-8% הם אכונדריט (Achondrite), כלומר מטאוריט סיליקטי שנוצר אחרי תהליך הפרדה של החומר הכונדריטי, דומים בהרכבם לבזלת.
טקטיט (Tektite) - גופים זכוכיתיים קטנים בצורות שונות שנוצרו כתוצאה מהמסת סלע סיליקטי אחרי פגיעת מטאוריט, לרוב אינם נחשבים כמטאוריטים בעצמם אף על פי שמכילים חומר מטאוריטי. סוג דומה הוא "זכוכית מדבר לובית" הנוצרת בחולות מדבריים כתוצאה מהתכה הנגרמת מפגיעת מטאוריט.
אירועי מטאוריטים

כח הפגיעה החזק של המטאוריטים נובע מאנרגיה קינטית גדולה בשל מהירותם הגבוהה בחלל, שעשויה להגיע עד 250,000 קמ"ש. בשל מהירות עצומה זו, רובם המכריע של המטאורידים נשרפים באטמוספירה כתוצאה מהלחץ האדיר שנוצר בעת שהם פוגעים בה ומן החיכוך הרב במעופם. מרבית המטאוריטים שחודרים בכל זאת את האטמסופירה הם קטנים- בגודל ממוצע של עד כדור טניס. רוב המכתשים הגדולים על פני כדור הארץ נוצרו עקב פגיעה של מטאוריטים ברזליים היות שהם לרוב מסוגלים לעבור דרך האטמוספירה מבלי להתפרק. בניגוד לכך, גופים סלעיים או קרחוניים, אפילו אם הם גדולים יחסית, עוברים הרס משמעותי במעברם באטמוספירה ולרוב משאירים מכתשים קטנים אם בכלל.
לפי הערכות מדענים, מדי שנה נוחתים על פני כדור הארץ כ-500 מטאוריטים בגודל של מספר סנטימטרים ומעלה. רק 5-10 מתוכם מאותרים ונחקרים על ידי מדענים. מעטים ונדירים ביותר המקרים שבהם פגע מטאוריט ביישוב או אדם, ורובם פוגעים בימים ואוקיינוסים (כיוון שכ-70% מפני כדור הארץ מכוסים במים, הסיכוי לפגיעה בימים ובאוקיינוסים גבוה יותר). לאורך ההיסטוריה תועד מקרה אחד בלבד שבו נהרג אדם, ושלושה מקרים נוספים בהם בני אדם נפגעו ממטאוריט ושרדו: ב-30 בנובמבר 1954, מטאוריט בגודל אשכולית פגע באן הודג'ס בזמן שישנה, לאחר שעבר דרך גג ביתה שבאלבמה, ארצות הברית; ב-13 ביוני 2009, מטאוריט קטן פגע בנער בגרמניה בדרכו לבית הספר, ופצע אותו קלות.
ב-18 ביולי 2011 התרסק מטאוריט ממאדים במרוקו במחוז טאטה, בקרבת העיירה טיסינט, במשקל 7 ק"ג
אירועי מטאוריטים > פגיעות של מטאוריטי ענק

על אף השכיחות הנמוכה (פעם בכמה עשרות מיליוני שנים), פגעו מטאוריטי-ענק בכדור הארץ מספר פעמים. חוקרים סבורים כי מכתש צ'יקשולוב בחצי האי יוקטן, נוצר מפגיעת מטאוריט בקוטר של כ-10 ק"מ, שגרם לפיצוץ בעוצמה של כ-2,000,000 פצצות מימן. פגיעה זו הביאה, על פי חלק מהחוקרים, להכחדת הדינוזאורים לפני 65 מיליון שנה. מטאוריט עלול לגרום לצונאמי ואפילו למגה-צונאמי אם יפגע בלב ים.
המפורסם שבמכתשים הוא מכתש המטאור ("מכתש בארינגר") שבאריזונה, ארצות הברית, שקוטרו כקילומטר ונוצר כתוצאה מפגיעה של מטאוריט ברזלי.
קיימת סברה כי אירוע טונגוסקה שהתרחש ברוסיה ב-1908, בו נגרם נזק משמעותי לקרקע (מיליוני עצים נעקרו) אך לא נמצא מכתש פגיעה, נגרם כתוצאה מגוף סלעי גדול שקוטרו 37 מטרים ומשקלו לפחות 100,000 טון, שהתפוצץ באוויר בגובה 5-10 קילומטרים מעל הקרקע במהלך מעברו באטמוספירה וגרם לגלי הלם שהביאו להרס הרב.
ב-15 בפברואר 2013, התפוצץ מטאור בקוטר של כ-17 מטרים מסוג כונדריט בגובה של כ-23 קילומטר סמוך לעיר צ'ליאבינסק, ברוסיה. הפיצוץ גרם ל-1,500 פצועים, בהם שניים קשה, בעיקר מחלונות זכוכית שבורים שהתנפצו על ידי גל ההלם, ולנזק סביבתי רב. רסיס גדול מהמטאור נפל לאגם, ולאחר מבצע שנמשך מספר שבועות הוא נמשה מן המים ונמצא כי מסתו הכוללת היא 654 קילוגרמים.
סלע שנוצר או השתנה מהלחץ והחום של מטאוריט נקרא Impactite(אנ').
מחקר

הפיזיקאי הגרמני ארנסט פלורנס צ'לדני היה הראשון שהעלה את רעיון שלפיו מטאוריטים הם למעשה סלעים מהחלל החיצון בשנת 1794. הקהילה המדעית באותו הזמן הגיבה בהתנגדות ובלעג. רק לאחר כעשור הושגה הסכמה כללית לגבי מקור המטאוריטים הודות לעבודתם של המדען הצרפתי ז’אן-בטיסט ביו והכימאי הבריטי אדוארד הווארד.
מטאוריטים נקראים על שם המקום בו הם נמצאו (בדרך כלל עיר קרובה או מאפיין גאוגרפי). השם שניתן למטאוריטים על ידי האגודה המטאוריטית משמש מדענים, קטלוגים ואספנים.
ב-2023 דווח על ידי צוות בינלאומי של חוקרים, על מציאת חמישה מטאוריטים באנטארקטיקה, בה ניתן בקלות יחסית למצוא אותם, כי האקלים היבש במקום שומר אותם מבלייה מהירה, וכשהם בולטים בצבעם על פני השלג הלבן.
ראו גם

ALH84001
מטאוריט מורצ'יסון
מטאוריט סיחוטה-אלין
מטאוריט סילקאוגה
מטאור
מטאורואיד
מטר מטאורים
לקריאה נוספת

מדריך להכרת השמים, יגאל פת-אל, קוסמוס טלסקופים
הערות שוליים

↑  מטאוריד, מטאוריט ומטאור, באתר סוכנות החלל הישראלית
↑  עמית ולדמן, ‏נחשפה העדות היחידה בהיסטוריה למותו של אדם מפגיעת מטאוריט, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2020
↑  נער גרמני בן 14 נפגע ממטאוריט - ושרד, באתר הארץ, 13 ביוני 2009
↑  יוגב ישראלי, מטאוריט שהתגלה במרוקו עשוי להכיל מידע חשוב על מאדים, באתר ynet, 2 בפברואר 2023
↑   מדעני נאס"א פותרים את חידת המטאור שהתפוצץ ברוסיה, באתר הארץ, 28 בפברואר 2013
↑  יוגב ישראלי, מטאוריט במשקל 7.6 ק"ג התגלה באנטארקטיקה, באתר ynet, 22 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529318005171  BnF: cb11932495k (data)  GND: 4038950-9  LCCN: sh85084315  NARA: 10676021  NDL: 00564158  NKC: ph122776
משבר הכיסא הריק

משבר הכיסא הריק הוא כינוי למחלוקת בין מנהיגי המדינות החברות בקהילה האירופית לגבי האופן בו יש להמשיך לקדם את תהליך האינטגרציה האירופית. מחלוקת זו הביאה להקפאת פעילות הקהילה והשפיע עליה למספר שנים לאחר פתרונו. המשבר החל ב-1965 על רקע הצעת הנציבות האירופית להאיץ את תהליכי האיחוד הכלכלי בין החברות לצד הרחבת סמכויות מוסדות הקהילה ורצון לצירוף מדינות חדשות לקהילה, בראשן בריטניה. המחלוקת הונעה על ידי נשיא צרפת, שארל דה-גול, והתנגדותו לחלק מהרפורמות שרצתה הנציבות להחיל. דה גול משך את נציגיו ממועצת השרים וכך גרם להקפאת פעילות הקהילה. הקיפאון נפתר בשנת 1966 בפשרת לוקסמבורג, לפיה החלטות הקהילה יתקבלו על פי רוב אך בנושאים בעלי חשיבות לאומית לאחת החברות תחתור הקהילה להסכמה פה אחד. עם זאת, למשבר היו מספר השלכות ארוכות טווח - הגדלת חוסר האמון בין דה-גול למנהיגי שאר המדינות החברות, האטת התרחבות הקהילה ופגיעה ביוקרתם של מוסדות הקהילה. הקיפאון בתהליך האינטגרציה הופשר רק בשנת 1969, לאחר החלפת המנהיגים הפוליטיים בצרפת ובגרמניה במנהיגים שהיו תומכים נלהבים יותר של קידום התהליך. מנהיגי המדינות החברות קיימו ועידה בין-ממשלתית בעיר האג, בה הגיעו להסכמות לגבי התמודדות עם המכשולים שעמדו במרכז המשבר והמשך התקדמות לקראת שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי.
רקע היסטורי > הקמת הקהילה האירופית

בשנת 1958 נכנסה לתוקפה האמנה על הקמת הקהילה הכלכלית האירופית כחלק מהסכמי רומא שנחתמו כשנה קודם לכן. במסגרת אמנה זו הוקמה הקהילה הכלכלית האירופית, הוחלט לקדם איחוד מכסים בין המדינות החברות בקהילה, כלומר לבטל את המכסים בין המדינות החברות ולתאם את המכסים על יבוא סחורות מחוצה לה. נוסף על כך, קודמה בידי צרפת הצהרה על כוונה לגיבוש מדיניות חקלאית משותפת. ממשלת צרפת השקיעה משאבים רבים בפיתוח ומודרניזציה של התעשייה החקלאית שלה. השקעה זו ייצרה עודפים משמעותיים של תוצרת חקלאית אך גם הייתה כרוכה בעלויות גבוהות. הצרפתים שאפו לייצר מערכת מימון משותפת שתקל עליהם לייצא את העודפים ובמקביל תסיר מעליהם חלק מנטל העלויות. האמנה קבעה גם כי יש לשאוף לכך שהחלטות הקהילה הכלכלית בעתיד יתקבלו על פי רוב ולא פה אחד, כך שיאלצו את המדינות החברות להכפיף את רצונותיהן להחלטת הרוב של הקהילה. בשנותיה הראשונות של הקהילה נרשמה התקדמות מהירה במיוחד שאף הקדימה את לוח הזמנים שקבעה האמנה. התקדמות זו נבעה מתמיכת הסקטור העסקי במדינות החברות ומפעולה יעילה של הנציבות אשר הצליחה להשיג הסמכה להאצת ביטול המכסים והתקדמות לקראת תיאום המדיניות החקלאית.
רקע היסטורי > הנס הכלכלי

במהלך שנות השישים, חוותה הכלכלה האירופית התאוששות מרשימה ביותר - היקף הסחר בין חברות הקהילה הכלכלית וביניהן לבין מדינות אחרות גדל משמעותית, האבטלה מוגרה במידה רבה ושיעור ההכנסה הפנויה לכל אזרח עלה. הכנסה פנויה זו נותבה למוצרי צריכה ומותרות בהיקפים גדלים והולכים, מה שהוביל לצמיחה בייצור של מוצרים אלו ומסחר בהם וכך חיזק את תעשיות הייצור המקומיות. דפוסי הצריכה המשתנים יצרו גם תמריצים להרחבת ענפים נוספים כגון הפרסום והתרבות. מערכת אידיאלים מערביים משותפים, שהחלו להתפתח על רקע תוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם השנייה, עודדה שיתוף פעולה ופשרנות בין המדינות האירופיות במניעת התחדשות של מצב המלחמה. נטייה זו, לצד ההצלחה הכלכלית של הקהילה, משכו את התעניינותן של מדינות מחוץ לקהילה בהצטרפות אליה, כאשר המרכזית שבהן הייתה בריטניה.
רקע היסטורי > עמדת צרפת

המדיניות של צרפת בנוגע לקהילה הכלכלית ולשיתוף הפעולה האירופי נבעה במידה רבה ממנהיגותו האישית של נשיאה, שארל דה גול, ומתפיסת עולמו הגאופוליטית. דה גול סלד מהחלוקה למחנות אידאולוגיים בהנהגת מעצמות העל - ארצות הברית וברית המועצות - שנבעה מהמלחמה הקרה. הוא האמין שחלוקה זו אינה יציבה ומסכנת את כל מדינות העולם במלחמה גרעינית הרסנית או לחלופין בהגמוניה בלתי ניתנת לערעור של שתי מעצמות העל. על מנת להגיע ליציבות, תהליכים בין-לאומיים צריכים להיות מונעים על ידי מדינות לאום עצמאיות הפועלות על פי אינטרסים לאומיים פרטיקולריים שיאזנו אלו את אלו וכך ייצרו חלוקת כוח דינמית אך שוויונית ויציבה יותר לטווח ארוך. דיפלומטיה לא צריכה להתבסס על בריתות אידאולוגיות אלא על שיתופי פעולה ארעיים בהתאם לתועלת שניתן להפיק מהם. האינטרס של צרפת, לתפיסתו, היה שמירה על ריבונותה וחופש הפעולה שלה לטובת מקסום כוחה המדיני והשבתה למעמד של מעצמה חזקה ומשפיעה. דה גול ראה חשיבות רבה באינטגרציה האירופית ובנאט"ו ככלים להבטחת ביטחונה ושגשוגה של מערב אירופה וליצירת איזון פוליטי גלובלי. לצד זאת, הוא ראה סכנה בגופים על-לאומיים שייקחו סמכויות רבות מהממשלות הלאומיות ועמד על שימור עצמאותה ומעמדה המוביל של צרפת בתוכן. כמו כן, הוא חשש מפני דומיננטיות ותלות בתמיכה אמריקאית שעלולה להיות לא יציבה. הצטרפות שותפה חזקה כבריטניה לפרויקט האינטגרציה הכלכלית היווה איום על מנהיגותה של צרפת ולכן נגד האינטרס הצרפתי כפי שדה גול ראה אותו.
להנהגה הצרפתית היו גם שיקולים פוליטיים פנימיים ושיקולים כלכליים שהנחו אותה בתהליך האינטגרציה. הרצון לחזק את הסקטורים החקלאיים והתעשייתיים המתפתחים של המדינה על ידי הרחבת שוקי היעד שלהם הניע את דה גול לתמוך בהסרת המכסים מזורזת בין חברות הקהילה הכלכלית ובגיבוש מדיניות חקלאית משותפת. סקטורים אלו היוו חלק ניכר מכלכלת צרפת באותה עת והעסיקו עובדים רבים כך שלממשלה היה חשוב לזכות בתמיכתם כדי לשמור על היציבות החברתית והפוליטית. לכן היא ניסתה לדאוג לרווחתם ככל שתוכל באמצעות הכלים הדיפלומטיים שעמדו לרשותה. צרפת לא הסתפקה בהסכמי מסחר מוגבלים בלבד אלא שאפה ליצור מערכת של סובסידיות כלל אירופיות על תוצרת חקלאית שתקל על את עול הסובסידיות שהיא עצמה סיפקה לחקלאיה. הצרפתים חששו כי ההתרחבות הגאוגרפית, אליה דחפו חלק מהמדינות החברות בקהילה וכללה גם הצטרפות של בריטניה, תבלום את התקדמות תהליך האינטגרציה ותוריד את נושא תיאום המדיניות החקלאית מהשולחן. לבריטניה היו קשרים מסחריים ענפים עם מדינות מחוץ לקהילה, בעיקר עם מדינות חבר העמים הבריטי, כך שתלותה בקהילה הכלכלית הייתה קטנה.
רקע היסטורי > עמדת שאר חברות הקהילה

תהליך האינטגרציה שירת את כל המדינות החברות ונקשר באינטרסים לאומיים רבים של כולן. אך המדינה שנהנתה מיתרונותיו ומדומיננטיות בעיצוב התהליך ובקביעת יעדיו יותר מכולן הייתה צרפת. ממשלת צרפת לקחה חלק מרכזי ביוזמה הראשונית של תהליך האינטגרציה ומוביליו המוקדמים, רובר שומאן וז'אן מונה, היו צרפתים. צרפת הוכיחה את התלות של התקדמות תהליך האינטגרציה בהסכמתה גם בהמשך כאשר סירוב הפרלמנט שלה להצעה להקמת קהילת ביטחון משותפת (EDC) הפילה את הפרויקט כולו. כישלון ה-EDC בפרלמנט הצרפתי הוכיח גם את שבריריותו של הרוב הפרו-אירופי בציבור הצרפתי ויצר על הקהילה לחץ לרצות את הצרפתים. כוח המיקוח אפשר לנושאים ונותנים הצרפתים לעגן באמנת רומא, האמנה המכוננת של הקהילה הכלכלית האירופית, כמו גם בהסכמים היישומיים שנלוו אליה, סעיפים רבים שנתנו יתרון לצרפת והיטיבו עם אזרחיה. כמו כן, הצליחו בצרפתים לבלום הצעות מצד שאר החברות שלא שירתו את האינטרסים שלהם, כגון הצעות לחיזוק הפרלמנט האירופי וליצירת קשרים כלכליים עם מדינות מערב אירופיות נוספות.
שאר המדינות החברות בקהילה נאלצו לעשות ויתורים רבים לצרפתים על חשבון האינטרסים שלהן, ויתורים שנתפסו כמחיר שיש לשלם כדי להשאיר את תהליך האינטגרציה בחיים. כך למשל, ההסכמים הראשונים בנוגע למדיניות החקלאית המשותפת סבסדו בעיקר תוצרת חקלאית שהייתה נפוצה בצרפת, כגון דגנים, והפכו את שאר המדינות, בעיקר גרמניה המערבית ואיטליה, ליבואניות מרכזיות של חקלאי צרפת. האיטלקים דרשו את הרחבת הסובסידיות גם לתוצרים חקלאיים שהיו נפוצים באיטליה, כגון זיתים ופירות, ושינוי שיטת המימון של המדיניות החקלאית כך שיקלו את עול התשלום מעליהם. הגרמנים, לעומת זאת, ביקשו להרחיב את הסרת המכסים גם למוצרים תעשייתיים שיוצרו בגרמניה וכך להרחיב את השוק לסחורותיהם, על אחת כמה וכמה אם תושג התרחבות גאוגרפית ויתווספו מדינות נוספות בעלות שוקי צריכה חזקים. תסכולן הלך וגבר בשל מצב עניינים זה, כאשר במקביל התועלת הרבה שהפיקה צרפת מהקהילה הפכו את איומי העזיבה שלה לפחות אמינים. כעת חמש החברות הנוספות דרשו לערער על הדומיננטיות הצרפתית ולבסס את מעמדן כחברות שוות בקהילה.
התפתחות משבר הכיסא הריק

המחלוקת החלה סביב הצעת הנציבות האירופית, בהנהגת נשיאה בעל הגישה העל-לאומית, וולטר הולשטיין, מה-31 במרץ 1965. הנציבות העלתה לדיון, בצמוד לדיונים על הארכת המדיניות החקלאית המשותפת, יעדים פוליטיים ששאפה לקדם. הוצע להעביר את הפיקוח על המכסים ואת ההכנסות מהם לתקציב הקהילה וכך למעשה ליצור לה תקציב עצמאי. בנוסף, ביקשה הנציבות להכניס שינויים מבניים שיאפשרו לפרלמנט האירופי חירות גדולה יותר לפקח על התקציב. מנגד, נציגי צרפת דגלו בשיתוף פעולה בין-מדינתי שישמר את חירותן של המדינות החברות לפעול לפי האינטרסים הלאומיים, תוך שימור הדומיננטיות של צרפת. ההצעה העלתה חשש בקרב הצרפתים שהגופים העל-לאומיים של הקהילה עלולים להטיל בספק את חלוקת המשאבים שהיטיבה עם צרפת ואת המימון שקיבלו חקלאי צרפת מהקהילה. למדינות החברות האחרות היו גם כן הסתייגויות נקודתיות מהצעת הנציבות, מה שהגדיל את ביטחונם של הצרפתים שיוכלו לצמצם משמעותית את ההצעה. עם זאת, הלחץ שיצר המבנה הקיים של המדיניות החקלאית על כלכלות איטליה וגרמניה דחף אותן להשתמש בהצעת הנציבות כמנוף לחץ לסחיטת ויתורים מצרפת. הצרפתים ניסו לעכב את המעבר למודל העל-לאומי ולהאיץ את יישום המדיניות החקלאית בשינויים קטנים ככל הניתן. הם עשו זאת באמצעות הפעלת לחץ פוליטי על שאר חברות הקהילה ונכונות לבצע ויתורים מוגבלים.
בעת ישיבת מועצת השרים ב-30 ביוני, הפעיל שר החוץ של צרפת, מוריס קוב דה מירוויל, לחץ על נציגי שאר המדינות החברות. הוא ניסה למקד את הדיון במדיניות החקלאית ואיים כי אם לא תושג הסכמה שתאפשר לעמוד ביעדים, יהיו לכך השלכות על המשך תפקודה של הקהילה כולה. למרות ניסיונות אלו, נשארו חברי הוועדה מבוצרים בעמדותיהם וב-1 ביולי כשלה הפגישה והתפזרה ללא תוצאה. על אף שכישלונות ועיכובים כאלו במשא ומתן היו שכיחים, הפעם תגובתה של ממשלת צרפת הייתה חמורה במיוחד. הצרפתים הבינו שעמדותיהן של חמש המדינות הפכו עיקשות יותר ונכונות פחות לוויתורים ובחרו לקחת את היוזמה לידיהם על ידי קיום איומיהם לפגיעה בפעילות הקהילה. נציגה הקבוע בקהילה הכלכלית נמשך מבריסל ולא השתתף עוד בדיונים של הקהילה. חמש המדינות, בהנהגת גרמניה, הוכיחו את יכולתן להתנגד בנחישות לדרישות צרפת וכך יצרו משקל נגד לדומיננטיות הצרפתית ואיזון חדש בין חברות הקהילה.
פתרון המשבר והשלכותיו > פשרת לוקסמבורג

בבחירות הנשיאותיות שהתקיימו בצרפת בדצמבר 1965 נצפתה ירידה בתמיכה הציבורית בדה-גול והוא ניצח את יריבו, פרנסואה מיטראן, רק בסיבוב השני וברוב קטן יחסית. לאחר הבחירות מיתן הנשיא הצרפתי את גישתו וניאות לפשרות עם המדינות החברות האחרות ועם הנציבות. שאר המדינות החברות, מנגד, חששו מהתפוררות הקהילה והיו נכונות גם הן להגיע לפשרה עם צרפת. בינואר 1966 שש המדינות הגיעו להסכמה שכונתה "פשרת לוקסמבורג". במסגרת הפשרה סוכם כי המדיניות הכלכלית המשותפת תמשיך להיות ממומנת מדמי השתתפות של המדינות החברות, ולא מתקציב עצמאי, ובנוסף כל מדינה חברה תקבל זכות וטו בנושאים שיהיו לתפיסתה בעלי חשיבות לאומית. פשרה זו סיפקה את דה-גול שיכל באמצעותה להמשיך לבלום הצעות שפוגעות באינטרסים צרפתיים ולשמור על ריבונות צרפת בתחומים חשובים עבורו. לצד זאת, היא פגעה ביכולתה של הקהילה לתפקד כגוף על-לאומי. כעת כל מדינה יכלה להטיל וטו על כל החלטה וכך לעכב את התקדמות הקהילה. בנוסף, המשבר שחק את מעמדה של הנציבות ושל הולשטיין העומד בראשה. עצמאות הנציבות וסמכויותיה נפגעו והולשטיין נתפס כיוזם המשבר בשל הצעתו להרחיב אותן. לאחר פרישתו של הולשטיין ב-1967, מחליפו נקט גישה זהירה הרבה יותר והשתדל שלא לפגוע בתחושת הריבונות של המדינות החברות, מה שהפך את הנציבות לחלשה ובעלת יכולת מצומצמת לקדם תהליכים.