stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם לאשלי
המשלחת השנייה של סקוט לאנטארקטיקה (1910–1913)

במשלחת טרה נובה, המשלחת השנייה של סקוט לאנטארקטיקה, 1911–1913 היה לאשלי ממונה תחילה על אחת משתי המזחלות הממונעות של המשלחת, שנודעו להעברת צידה דרומה לתמיכה בקבוצת הקוטב. בשבוע האחרון של אוקטובר 1911 יצאו המזחלות הממונעות לאחר השהיות, בהנהגת שני המכונאים, לאשלי ודיי, עם עוזריהם אוונס והופר. המזחלות התקלקלו שוב ושוב ואילצו את האנשים לפרק את המנוע, למצוא את התקלות ולתקן אותן, בתנאי קור קיצוני, שהקשו מאוד על העבודה עם חלקי מתכת. לאחר כמה ימי התקדמות, התקלקלה אחת המזחלות לחלוטין והמטען הועבר אל המזחלת השנייה. אחרי העברת הציוד ההכרחי למסע הדרומי מרחק של 80 ק"מ על גבי קרח טרשי, חלקלק ומבוקע, שאיפשרה לסוסי הפוני לצעוד ללא משא עד קורנר קמפ וענו על ציפיותיו של לורנס אוטס, האחראי על הפונים, הושבתה גם המזחלת השנייה באופן סופי והחוליה הממונעת נאלצה לעבור הסבה לגרירה ידנית של המטען והמשיכה בכך עד 15 בנובמבר, אז הקימה מחנה והמתינה לבוא נוהגי הפונים.
ב-4 בינואר 1912 היה לאשלי, יחד עם לייטננט "טדי" אוונס וטום קרין, בקבוצת הסיוע האחרונה שסקוט שיגר חזרה לבסיס בדרכו אל הקוטב. במהלך המסע בן 1200 הק"מ חזרה, חלה אוונס אנושות בצפדינה וב-11 בפברואר התמוטט ולא יכול היה להמשיך עוד בדרך. בהיותם מרוחקים עדיין כדי 160 ק"מ ממקלט המבטחים של האט פוינט, ניסה אוונס לשכנע את לאשלי וקרין להשאיר אותו ולהינצל בעצמם, אך הם סירבו. הם השכיבו אותו, מחוזק ברצועות, על גבי המזחלת וגררו אותו במשך ימים רצופים עד שנותרו עם מנות מזון לעוד יום או יומיים ועוד כארבעה או חמישה ימי גרירה לפניהם, ונאלצו לעצור. לאשלי נשאר עם אוונס באוהל לטפל בו בשעה שקרין עבר את 55 הק"מ שנותרו לבדו, במשך 18 שעות רצופות, כדי להגיע אל מחנה האט פוינט להזעיק עזרה. קטעים מיומני הקוטב של לאשלי, המתעדים את תלאותיו עם המזחלות הממונעות והמסע חזרה עם אוונס, כלולים בספרו של אפסלי צ'רי-גארארד, "המסע הגרוע ביותר בעולם". הן לאשלי והן קרין קיבלו את מדליית אלברט על הצלת חייו של אוונס.
השנים שלאחר אנטארקטיקה

לאחר שובו מאנטארקטיקה, פרש לאשלי כגמלאי מן הצי המלכותי, אך הצטרף מיד לכוחות המילואים ושירת במלחמת העולם הראשונה באוניות הצי "אירסיסטיבל" ו"אמתיסט". בהמשך שירת כקצין מכס בקארדיף. לאחר פרישתו בשנת 1932 חזר להמבלדון, שם חי בבית, שאותו כינה בשם "שונית מינה", על שם אחד מציוני הדרך בנתיב אל הקוטב הדרומי. ויליאם לאשלי מת ב-12 ביוני 1940.
יומני אנטארקטיקה של לאשלי

בשנת 1969 נערכו יומניו של לאשלי והוצאו לאור בידי קומנדר א. ר. אליס. הספר "בפיקודו של סקוט – יומני אנטארקטיקה של לאשלי" מספק תובנה מרתקת של משלחות דיסקברי וטרה נובה גם יחד, מנקודת ראותו של אחד מאנשי המשלחת ולאו דווקא זו של דוח"ות הקצינים, המקובלים יותר.
לקריאה נוספת

Preston, Diana: A First Rate Tragedy. ISBN 0-618-00201-4
Huntford, Roland: The Last Place on Earth. ISBN 0-689-70701-0
Cherry-Garrard, Apsley: The Worst Journey in the World. ISBN 0-88184-478-0
Ellis, A.R: Under Scott's Command: Lashly's Antarctic Diaries. Gollancz, 1969
Ranulph Fiennes: Captain Scott, ISBN 0340 82697 5 Hodder & Stoughton 2003
הערות שוליים

↑  Ranulph Fiennes, Captain Scott, ראנולף פינז, "קפטיין סקוט", עמ' 268–269
↑  יומני לאשלי אצל אפסלי צ'רי-גארארד, "המסע הגרוע ביותר בעולם", עמ' 321–326
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 5051364  ISNI: 0000 0000 4237 0449  LCCN: no99028175  SNAC: w6586jrw  VIAF: 4744149296199680670006   WorldCat (עם VIAF): 4744149296199680670006 
ויליאם לאשלי עומד ליד מזחלת וולסלי ממונעת, משלחת טרה נובה, נובמבר 1911
גוררי מזחלות אנושיים
ונקובר (וושינגטון)

ונקוּבר (באנגלית: Vancouver) היא עיר בגדה הצפונית של נהר קולומביה במדינת וושינגטון שבארצות הברית. נכון לשנת 2010, בעיר 161,797 תושבים, והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת במרחק של 491 קילומטרים בלבד מהעיר ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה. שתי הערים קרויות על שמו של ג'ורג' ונקובר, ימאי ומגלה ארצות בריטי שבין השנים 1791-1795 חקר את החוף המערבי הצפוני של אמריקה. עם זאת, ונקובר שבוושינגטון נוסדה 29 שנים לפני זו הקנדית, והכינוי לתחנת המסחר שהעיר האמריקאית הוקמה בסמיכות לה כ"פורט ונקובר" קדום אף עוד יותר.
במשך השנים הועלו מספר הצעות כדי להפחית את הבלבול הנובע מזהות השם של שתי הערים. בין השאר הוצע להחליף את שם העיר ל"אולד ונקובר" ("ונקובר הישנה") או ל"פורט ונקובר". כיום התושבים המקומיים נוהגים להוסיף לשם העיר הקנדית BC ("בריטיש קולומביה"), ולזו האמריקאית USA, או "וושינגטון".
ערים תאומות

לעיר שתי ערים תאומות:
יפן ג'ויו, יפן
קרואטיה דוברובניק, קרואטיה
חדשות עסקים יהודיים

| --- | --- |
 מייסד:  סימה אלה 
 עורך ראשי:  סימה אלה 
 תאריכי הופעה:  2013–הווה (כ־11 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 jewishbusinessnews.com
 
Jewish Business News הוא עיתון מקוון המתפרסם באנגלית, ומביא חדשות כלכליות הנוגעות לעסקים בבעלות או בניהול של אנשי עסקים יהודים ברחבי העולם. העיתון הושק בפברואר 2013. מייסדתו, המנכ"לית והעורכת הראשית שלו היא סימה אלה, ששימשה בעבר כעיתונאית בעיתון הישראלי ידיעות אחרונות.
מידע מהאתר מצוטט לעיתים קרובות על ידי אתרי חדשות אחרים.
הערות שוליים

↑  Workday acquires Identified - Investment Round Up, Red Herring, ‏2014-02-28 (באנגלית אמריקאית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ונרה 1

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוכנות חלל:  ברית המועצות
 מפעיל:  תאגיד הטילים והחלל אנרגיה 
 יצרן:  תאגיד הטילים והחלל אנרגיה 
 תאריך שיגור:  12 בפברואר 1961
 משגר:  מולניה
 אתר שיגור:  כן שיגור גגארין 
 משימה
 סוג משימה:  טיסה על פני כוכב הלכת נגה
 מסלול:  הליוצנטרי
 נטייה:  0.58 מעלה 
 זמן הקפה:  311 יממה 
 משך המשימה הכולל:  12 בפברואר 1961 – הווה (604,800 שנייה) 
 משך המשימה:  כשלה במסלול סביב נוגה, והייתה בחלל לפחות 3 חודשים
 מידע טכני
 משקל:  643.5 ק"ג
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  00080
 מאגר המידע הלאומי:  1961-003A
 
ונרה-1 (ברוסית: Венера-1; נקראה גם התחנה האוטומטית הבין-כוכבית ונוס-1) הייתה הגשושית הפלנטרית הראשונה, תוצרת ברית המועצות, ששוגרה ב-12 בפברואר 1961 לעבר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה.
פעילות

הגשושית שקלה 643.5 ק"ג בצורת גליל שקוטרו 1.05 מטר ובראשו חרוט. אורכה הכולל של הגשושית היה 2.035 מטר. היא מולאה בחנקן יבש בלחץ של 1.2 אטמוספירות עם מאווררים פנימיים כדי שהחום יתפרש על כל הגשושית. הגשושית צוידה בשני לוחות סולריים שטענו סוללות אבץ-כסף. אנטנה באורך שני מטר תוכננה במטרה לשלוח מידע לכדור הארץ. גם על הלוחות הסולריים ניצבו שתי אנטנות ששימשו לשמירה על קשר עם הגשושית.
הגשושית צוידה במכשירי מדידה שכללו מגנטומטר, מלכודת יונים, גלאי מיקרו-מטאוריטים, מונה גייגר וכלי למדידת קרינה קוסמית בעזרת נתרן יודי. ניסוי שצורף לגשושית והוצמד לאחד הלוחות הסולריים מדד טמפרטורות על השכבה הדקה הניסיונית שעל ונרה 1. בגשושית השתמשו במנוע KDU-414 לתיקונים תוך-מסלוליים. השליטה על הטמפרטורה התבצעה בעזרת לוחות ממונעים.
ונרה 1 שוגרה בשני שלבים. קודם כל, שוגרה בעזרת משגר "מולניה" ("ברק" ברוסית) הגשושית ספוטניק 8 ששקלה 7 טון, והיא הוצבה במסלול חניה. התחנה הבין-כוכבית האוטומטית שוגרה ממסלול של 229 × 282 ק"מ לעבר נוגה בעזרת מנוע ארבע-שלבי. זו הייתה הדוגמה הראשונה ליעילות הרבה שבשיגור מתוך כלי במסלול. המנוע 11D33 היה הראשון מסוגו שהציג הנעה בשלבים של טיל והציג שימוש ראשון במנוע מסוג "אולז'" - מנוע המניע טיל בסביבה חסרת משקל בעזרת דלק נוזלי.
שלוש מדידות טלמטריות מוצלחות נערכו ונאסף מידע לגבי רוח סולרית וקרניים קוסמיות קרוב לכדור הארץ ב-19 בפברואר, במרחק של 1,900,000 ק"מ מכדור הארץ בחלק של החלל שמושפע מהשדה המגנטי של ארץ. אחרי גילוי הרוחות הסולריות בעזרת לונה 2, ונרה 1 סיפקה את הווידוא הראשון שהתופעה קיימת גם בחלקים עמוקים יותר של החלל. אחרי שבוע המדידה הטלמטרית הרביעית כשלה ולא התבצעה. ב-19 וב-20 במאי 1961 ונרה 1 חלפה במרחק של 100,000 ק"מ ונכנסה למסלול הליוצנטרי. עם עזרתו של טלסקופ הרדיו הבריטי במצפה הכוכבים ג'ודרל בנק יכול להיות שאותרו כמה אותות חלשים מונרה 1 בחודש יוני. מהנדסים סובייטיים סבורים שוונרה 1 כשלה בגלל התחממות יתר של גלאי הכיוון הסולרי.
ונרה 1 הייתה אבן דרך חשובה בעיצוב והנדסת חלליות - היא הייתה הגשושית הפלנטרית המודרנית הראשונה והכלי הראשון שעוצב באופן שיאפשר שינויים תוך מסלוליים. במהלך רוב טיסתה יוצבה בעזרת סיבוב. לו הייתה מגיעה לנוגה היא הייתה נעזרת במיקום של ארץ ובמיקומה של השמש ומשתמשת בפעם הראשונה באנטנה פרבולית להעברת מידע.
ראו גם

תוכנית ונרה
בול המציין את ונרה 1
ויליאם לה ברון ג'ני

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1832 מחוז בריסטול, ארצות הברית 
 פטירה:  14 ביוני 1907 (בגיל 74) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרייסלנד 
 מקום לימודים:  אקול סנטרל פריז  אקדמיית פיליפס  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר להנדסה ומדע שימושי של הרווארד 
 תקופת הפעילות:  1867–1907 (כ־40 שנה) 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  בניין הום אינשורנס 
 פרסים והוקרה:  עמית המכון האמריקאי לאדריכלות 
 
בניין ביטוח הבית
ויליאם לה ברון ג'ני (באנגלית: William Le Baron Jenney;‏ 25 בספטמבר 1832 – 14 ביוני 1907) היה אדריכל ומהנדס אמריקאי, שזכה אף לכינוי "אבי גורדי השחקים האמריקאים".
ג'ני הוא מחלוצי הבנייה של שלד הפלדה בארצות הברית. לפי פיתוחו, הרצפה, האינסטלציה וחומר הבידוד הונחו בין קורות ה-I. הבניין המפורסם ביותר שהקים היה בניין הום אינשורנס בשיקגו, בניין בן 10 קומות שנחשב לאחד מגורד השחקים הראשונים בעולם.
משרדו של ג'ני התמחה בעיקר במבני מסחר והתמחו בו בין השאר דניאל ברנהם ולואיס סאליבאן שלימים היו אדריכלים בולטים באסכולת שיקגו.
ראו גם

בניין לודינגטון
בניין לייטר השני
ונקובר רויאלס

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  1967 
 תאריך פירוק:  1968 
 אצטדיון:  אצטדיון אמפייר
 ליגה:  NASL
 
ונקובר רויאלס קנדיאנס (באנגלית: Vancouver Royal Canadians) הייתה קבוצת כדורגל מוונקובר שבקולומביה הבריטית שבקנדה, ששיחקה בליגת הכדורגל האמריקאית. הליגה הוקמה מקבוצות שיובאו מליגות זרות אחרות. מועדון ונקובר הפך למעשה למועדון הכדורגל סנדרלנד שמסנדרלנד, אנגליה.
לאחר סיומה של עונת 1967, ארצות הברית עם "ליגת הכדורגל המקצועני הלאומית" על מנת להקים את ליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL) עם הקבוצות מהליגה האמריקאית לשעבר, ליצירת לוח משחקים חדש מהאיחוד. קבוצת סן פרנסיסקו גולדן גייט גיילס התפרקה, ובעקבות כך זכויותיה הועברו לקבוצת "רויאל קנדיאנס"; לאחר מכן נקראה הקבוצה בשם החדש "ונקובר רויאלס". הקבוצה, שקיימה את משחקיה הביתיים באצטדיון האימפריה, סיימה במקום הרביעי בבית הפאסיפי של ליגת NASL בעונת 1968, ולאחר מכן סיימה את פעילותה.
מאמנים

הונגריהספרד פרנץ פושקאש
אנגליה בובי רובסון
שחקנים מפורסמים

אנגליה בובי רובסון
קנדה איקה מקאיי
אנגליה בובי קראם
סטטיסטיקה

| עונה | ליגה | נצ | הפ | תיקו | נקודות | עונה סדירה | פלייאוף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1967 | USA | ‏3 | 4 | 5 | 11 | 5, הבית המערבי | לא העפילה |
| 1968 | NASL | ‏12 | 15 | 5 | 136 | 4, הבית הפאסיפי | לא העפילה |
ויקטור מרעי

ויקטור מרעי (בערבית: فيكتور مرعي; נולד ב-31 במאי 1989) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ באיחוד בני בקה מליגה ב' צפון ב'.
קריירה

מרעי נולד בערערה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר טוברוק, שם התגלה כישרונו והוא עורר עניין מצד קבוצות באירופה, ביניהן בירסחוט מבלגיה ואף אינטר האיטלקית, אך מרעי נשאר בקבוצת הנוער עד שעבר במהלך עונת 2008/2009 להפועל תל אביב. ב-16 במרץ 2009 הופיע מרעי לראשונה בקבוצת הבוגרים בהפסד הקבוצה 1–2 לבית"ר ירושלים באצטדיון טדי. מרעי נכנס כמחליף ולאחר 8 דקות כבש את שערו הראשון בקריירה בליגת העל.
בעונת 2009/2010 היה מרעי שותף לזכייתה של קבוצתו בדאבל (גביע המדינה ואליפות המדינה). בשנת 2011 מרעי כבר עמד לעזוב את הפועל תל אביב בשל מיעוט בדקות משחק, ואף הגיע לסיכום עם בני יהודה, אולם פציעתו של חלוץ הפועל תל אביב, איתי שכטר, השאירה אותו לבסוף בקבוצה עד סוף עונת 2010/2011. באותה עונה היה שותף לזכייה שנייה ברציפות בגביע המדינה.
בעונת 2011/2012 היה מרעי מבוקש בהפועל חיפה, אך על אף רצונו של השחקן לעבור לשורותיה, חתם לבסוף בקבוצת מכבי פתח תקווה לעונה אחת, במסגרת העסקה שהעבירה את חלוץ מכבי פתח תקווה, עומר דמארי, להפועל תל אביב. בפתח תקווה הפך מרעי לראשונה לשחקן הרכב קבוע ושם שיתף פעולה עם טל בן-חיים בחוד ההתקפה. במהלך העונה הבקיע מרעי 9 שערים ובסיומה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2012/2013 חזר מרעי לסגל הפועל תל אביב, אך שוב לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, ובחלון ההעברות של חודש ינואר 2013 שוחרר מהקבוצה, וחזר למכבי פתח תקווה בליגה הלאומית. בסך הכל הופיע מרעי ב-95 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, מתוכם ב-20 פתח בהרכב, כבש 10 שערים והוסיף 6 בישולים.
לאחר שעלה עם מכבי פתח תקווה בחזרה לליגת העל, בעונת 2013/2014 כבש שער אחד בליגה ושני שערים בגביע המדינה. ב-2 באוקטובר 2014 חתם מרעי בקבוצת עירוני טבריה מהליגה הלאומית. ארבעה ימים מאוחר יותר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, ובדקה האחרונה של המשחק כבש את שער הניצחון (1–2) מול עירוני קריית גת. בסך הכל כבש בעונה זו שישה שערים ב-18 הופעות בליגה הלאומית, אך במרץ 2015 נפצע בברכו, וסיים את העונה, בסופה ירד עם קבוצתו לליגה א'.
ב-2016 לאחר שהתאושש מהפציעה, מרעי חתם במדי שאבאב דורה מליגת העל הפלסטינית.[דרוש מקור]
ב-8 באוקטובר 2016 חתם מרעי בהכח עמידר רמת גן מליגה א' דרום. עד תום העונה כבש מרעי 11 שערים ב-23 הופעות בליגה א' דרום. בקיץ 2017 חתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, ובעונת 2017/2018 כבש שישה שערים ב-30 הופעות ליגה. בעונת 2018/2019 כבש חמישה שערים מתוך 30 הופעותיו בליגה הלאומית.
תארים

אליפות: 2009/2010
גביע המדינה: 2009/2010, 2010/2011
הערות שוליים

↑  תומר גנור, חלוץ נבחרת הנערים ייבחן באינטר, באתר ynet, 8 בנובמבר 2005
↑  דורון בן דור, ‏מרעי: רוצה לשחק רק בהפועל חיפה ולא במכ' פ"ת, באתר ONE‏, 15 ביולי 2011
↑  מוטי פשכצקי ושירלי בר דיין, ‏ויקטור מרעי ומריו צ'רביץ' חתמו במכבי פ"ת, באתר ערוץ הספורט, 25 ביולי 2011
↑  שירי אלג'ם, ‏אם תמוז יימכר, לביטון עדיפות על פני ארבייטמן, באתר ONE‏, 9 בינואר 2013
ויקטור מרימסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בפברואר 1919 ניקופול, פלך יקטרינוסלב, ברית המועצות ברית המועצות
 פטירה:  6 במאי 2003 (בגיל 84) מוסקבה, רוסיה רוסיה
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה  אקדמיה הצבאית לכוחות שריון 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1937–1988 (כ־51 שנים)
 דרגה:   גנרל פולקובניק
 תפקידים בשירות
 חיל שריון, ראש תכנון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת החורף  מלחמת העולם השנייה חזית בריאנסק  חזית וורונז'  החזית הדרום-מערבית  החזית הדרומית (ברית המועצות)(רו')  החזית האוקראינית הרביעית  החזית האוקראינית הראשונה  הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה  מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
 עיטור לנין 3 עיטור הדגל האדום (במהלך מלחמת העולם השנייה: 05.05.1944)  2 עיטורי הכוכב האדום (31.12.1942, 20.02.1943)   מדליית הניצחון על גרמניה במלחמת העולם השנייה עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה  עיטור השירות למען המולדת בכוחות המזוינים של ברית המועצות מדרגה שלישית  ומדליות אחרות  
 
וִיקְטוֹר אַרְקַדיֶיבִיץ' מֵרִימְסְקִי (ברוסית: Виктор Аркадьевич Меримский; ‏15 בפברואר 1919 - 6 במאי 2003) היה יהודי איש צבא סובייטי בכיר, סגן מפקד כוחות היבשה בנושא המוכנות הצבאית.
ביוגרפיה

נולד בעיר ניקופול של האימפריה הרוסית במשפחתו של שוכר דגנים.
התגייס לצבא האדום ב-1937 כחניך במכללת שריון על שמו של סטלין בעיר גורקי (רו'). ב-1938 בזמן לימודיו המכללה הועברה לעיר חרקוב והוא סיימה ב-1939. השתתף במלחמת החורף. הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1940.
השתתף במלחמת העולם השנייה החל מ-26 ביוני 1941 כמפקד יחידת טנקים. ב-17 ביולי אותה השנה נפצע בקרב אך חזר להילחם. מיוני 1942 בדרגת רס"ן מונה להיות עוזר בכיר למפקד גיס טנקים מס' 17 (בהמשך שונה שמו לגיס הטנקים ה-4 המעוטר). השתתף בתכנון מבצעים עבורו במבצע סטורן קטן, קרב קורסק ושחרור שטחי אוקראינה.
בסופה של מלחמת העולם השנייה היה מפקד מטה של החטיבה הממונעת המעוטרת ה-3 (רו') בארמיית המשמר החמישית של החזית האוקראינית הראשונה בדרגת פודפולקובניק, המקבילה לסגן אלוף.
לאחר המלחמה סיים את אקדמיה הצבאית לכוחות שריון (רו') ואת האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של ברית המועצות. בתחילת שנות ה-60 היה מפקד מטה ארמיית המשמר המשוריינת החמישית במחוז הצבאי (רו') ברפובליקת ביילורוס. ב-1964 מפקד מנהלת הכנה צבאית ומוסדות לימוד צבאיים של המחוז הצבאי של קרפטי.
מינואר 1967 נהיה למפקד ארמיית הטנקים השמינית. ב-1968 בתפקיד הזה השתתף במבצע דנובה. מדצמבר 1969 מונה לסגן ראשון של מפקד המחוז הצבאי של המזרח הרחוק. מיוני 1974 סגן מפקד מנהלת הכנה צבאית לחילות היבשה.
מאוגוסט עד דצמבר 1979 נסע לאפגניסטן במסגרת הוועדה בראשות איוון פאבלובסקי שסקרה את המצב הפוליטי וחוזק כוחות צבא אפגניסטן. הוא היה זה שפיקד על הכנות מבצעיות של הצבא הסובייטי טרם הפלישה. מ-1979 ועד 1984 היה סגן מפקד של משרד ההגנה הסובייטי באפגניסטן והיה אחראי על הכנה וניהול גם היחידות הסובייטיות (הארמייה ה-40) וגם הצבא האפגאני הממשלתי. כינוי שדבק בו בעקבות פיקודו, לפי גנרל אלכסנדר לֵבֶּד, היה "מוות שיבה"
מ-1985 עד 1988 מונה לסגן מפקד חילות היבשה ומפקד המנהלת הראשית למוכנות מבצעית של צבאות היבשה.
לאחר שחרורו מן הצבא לפנסיה התגורר ועבד במוסקבה. נפטר ב-2003.
עבודות מחקר וזכרונותיו

"הכנה טקטית של יחידות ממונעות ויחידות שריון", 1984 (רוסית)
"הכנת קלעים. ספר לימוד", 1987 (רוסית)
"ספר מידע לסמל יחידות ממונעות (יחידות שריון)", 1987 (רוסית)
"מפקד רגימנט. ספר לימוד", 1988 (רוסית)
"שיטות ואמצעים לפעולת חייל בקרב", 1988 (רוסית)
"במרדף אחר "האריה של פנג'שר", 1993, זכרונותיו (רוסית)
"חידות מלחמת אפגאניסטן", 1993, זכרונותיו (רוסית)
הערות שוליים

↑  מידע מבסיס הנתונים "גבורת העם" (רוסית)
↑  מידע מבסיס הנתונים "גבורת העם" (רוסית)
↑  מידע מבסיס הנתונים "גבורת העם" (רוסית)
↑  מידע מבסיס הנתונים "גבורת העם" (רוסית)
↑  א. פטייב, איגור אנצישקין, "13 גנרלים של ארץ ניקופול", בעיתון "רפורטיור", 2017 (רוסית)
↑  מידע על הגיס בבסיס הנתונים "טנקוביי פרונט" (החזית של הטנקים (רוסית)
↑  אולג בריליוב, "מלכודת אפגאנית", 2013 (רוסית)
↑  אלכסנדר לבד, "נעלבתי בשביל המדינה", מוסקבה, 1995, פרק "הטבעת שנקרעה" (רוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 175126046  VIAF: 63085731   WorldCat (עם VIAF): 63085731
ורטבורג 353

| --- | --- |

Wartburg 353, דגם דה-לוקס
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Wartburg Knight (במספר שוקי יצוא)
 יצרן:  Automobilwerk Eisenach (אנ') (שם מלא: "VEB Automobilwerk Eisenach AWE")
 שנות ייצור:  1966–1989
 יחידות שיוצרו:  1,125,190
 הרכבה:  מזרח גרמניה מזרח גרמניה
 מודל קודם:  Wartburg 311 (אנ')
 מודל אחריו:  ורטבורג 1.3
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,220 מ"מ (סדאן)  4,380 מ"מ (סטיישן)
 רוחב:  1,640 מ"מ
 גובה:  1,490 מ"מ
 משקל:  900-960 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,450 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  3 צילינדרים, בטור, מחזור שתי פעימות, 993 סמ"ק המפיק 45 כ"ס ב-4,250 סל"ד, יחס דחיסה 7.6:1  (יוצר עד דצמבר 1968)  3 צילינדרים, בטור, מחזור שתי פעימות, 993 סמ"ק המפיק 49.7 כ"ס ב-4,250 סל"ד, יחס דחיסה 7.5:1 (יוצר מינואר 1969)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  125 קמ"ש (מנוע 45 כ"ס)  130 קמ"ש (מנוע 49.7 כ"ס)
 צריכת דלק:  10 ליטר ל-100 ק"מ (סדאן)  10.5 ליטר ל-100 ק"מ (סטיישן)
 מעצב:  Hans Fleischer, Clauss Dietel ,Lutz Rudolph
ורטבורג 353 (בגרמנית: Wartburg 353) היא מכונית משפחתית קטנה מתוצרת יצרנית הרכב המזרח גרמנית Automobilwerk Eisenach (אנ') (שם מלא: "VEB Automobilwerk Eisenach AW") אשר יוצרה בין השנים 1966–1989.
דגמי "ורטבורג 353" שירתו גם כניידות משטרה ואמבולנסים אשר התבססו על דגם הסטיישן.
יוצרו 1,125,190 יחידות.
תצורות

4 דלתות - סדאן.
5 דלתות - סטיישן (קרוי: "Tourist Estate").
2 דלתות - טנדר.
תצורות > דגמים

"1000 Typ 353" - סדאן, יוצר מיולי 1966 - נובמבר 1966
"353" - סדאן, סטיישן, יוצר מנובמבר 1966 - דצמבר 1968
"353/1" - סדאן, סטיישן, יוצר מינואר 1969 - מרץ 1975
"353W" - סדאן, סטיישן וטנדר, יוצר ממרץ 1975 - אפריל 1989, יוצרו 868,860 יחידות
תמונות

"ורטבורג 353", שנת 1988
"ורטבורג 353" - מבט לתא הנהג
"ורטבורג 353"
"ורטבורג 353" דגם "S"
ורטבורג 400 דגם "Kübel"
ורטבורג 353 דגם "Kübel"
ורטבורג 353 דגם סטיישן, שנת 1972
"ורטבורג 353" - סטיישן
"ורטבורג 353" - סטיישן
ורטבורג 353 דגם טנדר
ורטבורג 353-400 דגם טנדר, שנת 1986
רכבי הצלה וביטחון
"ורטבורג 353" דגם "W" - אמבולנס
"ורטבורג 353" דגם "W" - ניידת משטרה
"ורטבורג 353"  - ניידת משטרה
"ורטבורג 353"  - ניידת משטרה
"ורטבורג 353"  - ניידת משטרה
"ורטבורג 353"  - ניידת משטרה
"ורטבורג 353"  - ניידת משטרה
ראו גם

ורטבורג 311
ורטבורג 1.3
לקריאה נוספת

דגמי  "ורטבורג 353"  - תמונות
הערות שוליים

↑  "ורטבורג 353", שנת 1967 - מפרט טכני carfolio.com/specifications/models
↑  {https://www.motor1.com/news/118936/soviet-bloc-cars-wartburg-353/ "ורטבורג 353"] motor1.com/news/118936/soviet-bloc-cars-wartburg-353
↑  Stünkel, Udo (2000), Bewegte Zeiten: Typenkunde DDR Fahrzeuge, Personen- und Lieferwagen [Moving times: model identifier for East German vehicles, passenger and delivery vehicles], Bremen, Germany: Verlag Peter Kurze, p. 38, ISBN 3-9806977-9-7
↑  "ורטבורג 353" aaaauto.cz/en/wartburg-353
ורטבורג 1.3

| --- | --- |

Wartburg 1.3
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Automobilwerk Eisenach (אנ') (שם מלא: "VEB Automobilwerk Eisenach (AWE)")
 שנות ייצור:  1988–1991
 יחידות שיוצרו:  152,775
 הרכבה:  מזרח גרמניה מזרח גרמניה  (1988-1990)  גרמניה גרמניה (1990-1991) (ראו: איחוד גרמניה מחדש)
 מודל קודם:  ורטבורג 353
 מודל אחריו:  אין
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,216 מ"מ
 רוחב:  1,644 מ"מ
 גובה:  1,495 מ"מ
 משקל:  900-960 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,450 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, מחזור ארבע פעימות, 1,272 סמ"ק המפיק 58 כ"ס ב-5,400 סל"ד, יחס דחיסה 9.5:1, מנוע מסוג "VW EA111" בגישה קדמית רוחבית במשקל 107.5 ק"ג
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  160 קמ"ש
 צריכת דלק:  8 ליטר ל-100 ק"מ
ורטבורג 1.3 (בגרמנית: Wartburg 1.3) היא מכונית משפחתית קטנה מתוצרת יצרנית הרכב המזרח גרמנית Automobilwerk Eisenach (אנ') (שם מלא: "VEB Automobilwerk Eisenach AWE") אשר יוצרה בין אוקטובר 1988 לאפריל 1991.
לאחר איחוד גרמניה המזרחית עם גרמניה המערבית בתאריך ה-3 באוקטובר 1990, ייצור הדגם נמשך.
ב-1 במרץ 2018 השרות הבולאי של גרמניה הנפיק בול שעליו מתנוססת תמונת "ורטבורג 1.3" סדאן (מהסדרה "מכוניות קלסיות בגרמניה" ("Klassische deutsche Automobile").
תאוצה של דגם "ורטבורג 1.3" בין 0-100 קמ"ש היא 22.0 שניות (דגם סדאן)
תצורות,

4 דלתות - סדאן
5 דלתות - סטיישן (קרוי: "Tourist Estate")
2 דלתות - טנדר
תצורות, > דגמים

"Wartburg 1.3"
"Wartburg 1.3 Tourist"
"Wartburg 1.3 Tramp"
תמונות

"ורטבורג 1.3", סדאן, 4 דלתות
"ורטבורג 1.3", סדאן, 4 דלתות, שנת 1989
"ורטבורג 1.3" - מבט לתא הנהג
"ורטבורג 1.3" - סטיישן
"ורטבורג 1.3" - סטיישן
"ורטבורג 1.3" - סטיישן
"ורטבורג 1.3" - טנדר
"ורטבורג 1.3" - טנדר
מבט למנוע רוחבי - "ורטבורג 1.3"
ראו גם

ורטבורג 311
ורטבורג 353
לקריאה נוספת

דגמי "ורטבורג 1.3" - תמונות
הערות שוליים

↑  "ורטבורג 1.3" carthrottle.com/post
↑  "ורטבורג 1.3" - בול shop.deutschepost.de/wartburg-1-3-briefmarke-zu-1-45-euro-10er-bogen
↑  Stünkel, Udo (2000), Bewegte Zeiten: Typenkunde DDR Fahrzeuge, Personen- und Lieferwagen [Moving times: model identifier for East German vehicles, passenger and delivery vehicles], Bremen, Germany: Verlag Peter Kurze, p. 40, ISBN 3-9806977-9-7
↑  Wartburg - Alle Modelle 1953-1991, Peter Bölke - Jürgen Nagler, 2014, GeraMond Verlag GmbH
ויקטור נובק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 ביולי 1970 (בן 54) מוסקבה, ברה"מ 
 לאום:  ישראל ישראל
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
 התמחות:  רפואה פנימית, אפידמיולוגיה
 תואר:  פרופ' ברפואה פנימית ופרופ' באפידמיולוגיה
 תפקידים:  חוקר, רופא, רופא פנימי 
 מחלקות ובתי חולים:  מנהל מחלקת פנימית ח' (קורונה) במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה
 
ויקטור נובק (נולד ב-25 ביולי 1970), הוא רופא ישראלי, פרופ' לרפואה פנימית ואפידמיולוג קליני בבית החולים סורוקה ומנהל מחלקה פנימית ח' בבית החולים, המשמשת כמחלקת הקורונה, מייסד ומנהל המרכז למחקר קליני וראש רשות המחקר. נוסף לכך, הוא מדען בכיר בבית הספר לרפואה בהרווארד, בית ישראל(אנ').
ביוגרפיה

נובק נולד וגדל במוסקבה. עלה לישראל בשנת 1990 בגיל 19. היה עתודאי ושירת בנח"ל כרופא 1997–2002.
דוקטור לרפואה (M.D) מהפקולטה לרפואה, באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1997 ואת תקופת הסטאג' סיים בבית החולים סורוקה בשנת 1998. הוא סיים את ההתמחות ברפואה פנימית בבית חולים סורוקה בשנת 2005. משנת 2005 הוא גם PhD באפידמיולוגיה.
בשנים 2006–2012 עבד כמנהל רפואי במכון המחקר הקליני של הרווארד, בוסטון, ארצות הברית. הוא תכנן ותרם לתכנון של יותר מ-50 ניסויים קליניים לאישור ה-FDA.
באוגוסט 2009 ייסד והחל לנהל את המרכז למחקר קליני, בבית חולים סורוקה.
בנובמבר 2018 הקים את "נגב ביו-בנק", מאגר דגימות ביולוגיות ייחודי למחקר, במרכז הרפואי סורוקה.
חיים אישיים

נובק נשוי לד"ר לנה נובק, מרצה בכירה לביוסטטיסטיקה ואב לשתי בנות ובן. המשפחה מתגוררת בעומר.
פרסומים ומאמרים

נובק פרסם מעל 250 מאמרים בעיתונים מדעיים.
עורך שותף וסטטיסטקאי של כתב העת האירופי לרפואה פנימית.
הערות שוליים

↑  המרכז למחקר קליני, באתר כללית
↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה הקימו את "נגב ביו-בנק" - מאגר דגימות ביולוגיות ייחודי למחקר, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 22 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301333905171  ORCID: 0000-0001-8706-9622  VIAF: 297949081   WorldCat (עם VIAF): 297949081