stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסינרמה
היסטוריה > הקמת המבנה

הקמת הבניין החלה בשנת 1960 וייעודו המקורי היה משכן לקבוצת "זירהטרון", קואופרטיב שהפעיל קרקס שפעל עד אותה העת באוהל ברמת גן, על דרך ז'בוטינסקי. בבואם לתכנן את משכנם החדש בשולי תל אביב, ביקשו ראשי הזירהטרון להקים מבנה שצורתו דומה לאוהל ברמת גן. בשל בעיית תקציב הופסקה העבודה בשלב השלד, לפני השלמת הכיפה, למשך מספר שנים.
ב-1964 רכש איש העסקים יוסף אפשטיין את שלד הבניין הלא גמור, וחיפש שוכרים למבנה. לבסוף הוסכם על שכירות של חברת "סיניקו" לטובת הקרנת סרטים, ובניית כיפת המבנה הושלמה בתכנון האדריכל אהרון דורון במתכונת שונה מהתכנון המקורי. ביולי 1966 נחנך במקום בית קולנוע להקרנת סרטי קולנוע בשיטת "סינרמה", המתאפיינת במסך קעור ענק, עליו מוקרן סרט משלושה מקרנים. שיטה זו התאימה למבנה העגול של הבניין. פחות משנה אחר כך, במאי 1967, נקלע אפשטיין לפשיטת רגל ובמסגרת כינוס הנכסים של חברותיו הוצעו הנכסים למכירה. אפשטיין גם רכש באותה תקופה את בנק פויכטוונגר, שקרס וביולי 1969 נידון לשש שנות מאסר. בסוף 1968 פנתה האופרה הישראלית למפרק החברה, וביקשה לרכוש את המבנה באמצעות המדינה ותורם, שהתברר אחר כך כמשולם ריקליס, אך לבסוף נסוג ריקליס מהצעתו, עקב התארכות קבלת האישורים ולאחר שמומחה שהוזמן טען שהאולם אינו מתאים לאופרה, אלא אם יעבור שיפוץ נרחב. במאי 1970 גם עיריית תל אביב, בעלת הקרקע, נסוגה מהתמיכה בתוכנית להפוך את האולם למשכן "האופרה הישראלית". בינתיים המשיכו מפרקי החברה להפעיל את האולם כבית קולנוע. בשנת 1973 נמכר הבניין.
בתקופה בה נחנך האולם פג קסמה של שיטת הסינרמה, שהייתה נפוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20. בעלי הקולנוע התקשו למצוא סרטים מתאימים לשיטה זו ורוב הסרטים שהוקרנו באולם לא היו סרטי סינרמה. הקולנוע נסגר בשנת 1976, ובעלי הבניין החלו במשא ומתן עם עיריית תל אביב, להפוך את המקום לתחנת מכבי אש עירונית. תוכנית זאת לא יצאה לפועל, והבניין נותר ללא שימוש כעשור, למעט סניף של בנק הפועלים שפעל בחזית הדרומית (שאמורה הייתה להיות קומת הקרקע של מגדל משרדים שמעולם לא נבנה).
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 רכש את המבנה (בפועל רכש את חוזה החכירה שלו שהוחזק בידי חברה בשם "פלסין"), איש העסקים מיקי אלבין עבור "קבוצת אייזנברג", של המיליארדר שאול אייזנברג, שאת עסקיו בישראל ניהל. מטרת הרכישה הייתה להקים במקום אולפני טלוויזיה, עבור חברה בשם "טל תקשורת", שהוקמה במטרה להתחרות במכרז העתידי להפעלת ערוץ 2. 5% מהמניות ב"טל תקשורת" הוקצאו לגדעון גדות, שהיה חבר כנסת מטעם הליכוד ויושב ראש מפעל הפיס. לאחר מותו של אלבין בשנת 1985 נחקר גדות במשטרה על החזקת המניות כטובת־הנאה אסורה, לטענתו אמר שלא ידע על המניות שאלבין הקצה לו, ושהוא ויתר עליהן. התוכנית להקמת אולפני טלוויזיה במבנה נזנחה, הוא המשיך לעמוד נטוש ו"קבוצת אייזנברג" חיפשה לו שוכרים.
היסטוריה > שנות השיא כאולם הופעות

בקיץ 1986, שכרו את המבנה קבוצת משקיעים בראשות איש העסקים שלום פנסטר ביחד עם המלונאי בצלאל מזרחי ואחרים, אשר השקיעו כ-2 מיליון דולר בבניית מועדון ואולם רב-תכליתי מתקדם ומודרני. כיפת הבניין צופתה מבחוץ ומבפנים צופה האולם ביריעות אקוסטיות. הותקנה במה גדולה ברוחב 24 מטר ובעומק של 18 מטר, במה מסתובבת נוספת ומגדלי תאורה מיוחדים עם זרועות חשמליות, מיזוג אויר ומעליות. גם רצפת האולם נבנתה על זרועות הידראוליות, כך שעמדה בשיפוע בעת צפייה בהצגות או התיישרה והפכה לרצפת ריקודים. אולם הכניסה שופץ וצופה מפנים בשיש שחור, וכלל בר ומסעדה. האולם נבנה כך שהוא יכול לשמש להופעות לכ-3,000 איש או כדיסקוטק ל-4,500 מבלים (שהבמה המרכזית יורדת על זרועות הידראוליות).
באוגוסט 1987 התקבל אישור לבנות את בניין המשרדים מעל סניף בנק הפועלים, בצידו הדרומי של המתחם, אך הוא לא נבנה.
בקיץ 1989 הוסב המועדון לאולם תיאטרון ואולם למופעים, על ידי התקנת 2,250 מושבים מרופדים קבועים (הוא היה האולם השלישי בגודלו בישראל לאחר בנייני האומה והיכל התרבות). המופע הראשון שעלה באולם היה הפקה של המחזמר קזבלן.
בנובמבר 1989, אדם בשם פרדי יעקב רכש את חוזה החכירה של המבנה מ"קבוצת אייזנברג", תמורת 2 מיליון דולר, ואת חוזה השכירות וההפעלה שלו מקבוצת המשקיעים. שאת חלק מהכסף שילם במזומן. לאחר שלא שילם את יתרת הכסף, הסכם המכירה בוטל (בהמשך הואשם גם בסחר בסמים). אחר כך, מפעילי המקום לא הצליחו לעמוד בתשלומי השכירות, למרות שפעל בהצלחה, ההוצאות השוטפות היו גבוהות. במהלך שנות ה-90 התחלפו מספר פעמים היזמים שהיו שותפים בהפעלת האולם, והוא פעל לסירוגין עד תחילת שנות ה-2000.
בשנת 1993, עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2, חתמה הזכיינית "שידורי קשת" על חוזה להקמת אולפני טלוויזיה במבנה. במרתף הוקם אולפן בו צלמו תוכניות וסדרות שונות, והאולם המרכזי הותאם לשידורי טלוויזיה בשידור חי. במסגרת החוזה קיבלה "שידורי קשת" את הזכות להשתמש במבנה 120 יום בשנה
תבנית:הערה
.
היסטוריה > הריסת המבנה ופיתוח המתחם

בסוף שנות ה-90 החלה עיריית תל אביב בפיתוח האזור שלאורך רחוב יגאל אלון, בו רוב הקרקעות בבעלותה, ושהיה מיועד במקור לתעשייה קלה. בשנת 1997 נמכר המגרש הגובל מצפון בסינרמה
תבנית:הערה
, ועליו נבנה בין השנים 1999–2001 מגדל טויוטה המתנשא לגובה של כ-94 מטר. ארווין איזנברג, בנו של שאול איזנברג, ירש את הבעלות על החברה שהחזיקה בחוזה החכירה והוא ביקש להרוס את המבנה ולבנות במקום פרויקט ענק בעלות של 350 מיליון דולר
תבנית:הערה
. אך עיריית תל אביב הודיעה לו שלא תחדש את חוזה החכירה, שהיה צפוי לפוג בשנת 2008 לאחר 49 שנים, כך שהמבנה והקרקע יחזרו לבעלותה
תבנית:הערה
.

בדצמבר 2001 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה את שינוי תוכנית בניין העיר של האזור ואיפשרה בנייה לגובה. בתוכנית אושרו מבנים של עד 50 קומות על רחוב יגאל אלון
תבנית:הערה
. באוגוסט 2004 אישרה להפקדה, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב תוכנית למתחם הסינרמה וסביבתו, שעיקרה בנייה לתעסוקה ושטחי ציבור בשטח כולל של 96 אלף מ"ר
תבנית:הערה
.

בדצמבר 2010 אושרה ועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה תוכנית להריסת המבנה ובניית כ-88.5 אלף מ"ר, בשלושה מגדלים בגובה עד 40 קומות המיועדים למסחר ולתעסוקה
תבנית:הערה
. התוכנית המאושרת מאפשרת המרת חלק מהשטחים לשימוש מגורים, בהיקף של עד 260 דירות
תבנית:הערה
.
באוגוסט 2016 נהרס המבנה לשם הקמתם של שלושה מגדלי משרדים במקום, ובשלב ראשון הפך המגרש למגרש חניה
תבנית:הערה
.

באוגוסט 2021 הודיעה העירייה כי היא מקדמת תוכנית חדשה למתחם. התוכנית תאפשר בנייה של ארבעה מגדלים בני 46 קומות, בעיקר למגורים, כך שבסך הכל תתאפשר בנייה של 495 יחידות דיור
תבנית:הערה
. 97 יחידות דיור שיישארו בבעלות העירייה במתווה של שכירות מפוקחת, ושאותו תפעיל העירייה לצמיתות. בנוסף 30 יחידות דיור ינוהלו כדיור בר השגה
תבנית:הערה
.
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:בקרת זהויות
↑  אילן ליאור, החלה הריסת הסינרמה, שלושה מגדלים וחניון ייבנו במקום, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2016
↑  "ארמון שעשועים" יוקם בת"א, על המשמר, 11 באפריל 1960
אבן פינה ל"ארמון השעשועים", הארץ, 11 באפריל 1960
1 2  יוסף לפיד, מי אתה יוסף אפשטיין, מעריב, 27 בינואר 1967
↑  "שבעת פלאי תבל" - חונכים את הסינרמה, למרחב, 17 ביולי 1966
↑  צו לפירוק חמש חברות של אפשטיין, מעריב, 9 במאי 1967
↑  מונה מפרק לחב' "זירהטרון", למרחב, 1 בפברואר 1968
↑  יוסף צוריאל, ביהמ"ש העליון החמיר עונשם של מנהלי בנק פויכטוונגר, מעריב, 14 ביולי 1969
↑  אברהם רותם, ה"זירהטרון" -זירת "קרבות" בין הסינראמה לאופרה הישראלית, מעריב, 3 בספטמבר 1968
↑  המומחה נגד העברת האופרה לבנין ה'סינרמה', למרחב, 20 בפברואר 1970
↑  אברהם רותם, אופרה (קומית?) ושמה "סינרמה", מעריב, 12 ביוני 1970
↑  עיריית־תל־אביב תבטל ההקצבה לרכישת סינרמה, דבר, 18 במאי 1970
↑  נמכר בניין הסינרמה, דבר, 4 באפריל 1973
1 2  אברהם רותם, ירד המסך על ה"סינרמה", מעריב, 2 בספטמבר 1976
↑  יאיר פלדמן, פאלוך דורש מעיריית ת"א 15 מיליון ל"י בעד ה'סינרמה', דבר, 6 בדצמבר 1976
↑  נעמי לויצקי, מיקי אלבין. עלייתו ונפילתו  - פרק אחרון - לא הספיק לו, חדשות, 15 באפריל 1988
↑  נעמי לויצקי, כוחו של מנהל קזינו, חדשות, 26 בפברואר 1988
1 2  יגאל לביב, עשה תרגיל לאייזנברג, חדשות, 14 בנובמבר 1989
בוקי נאה, "מאחורי הברחת ההרואין, אחד העשירים בישראל", חדשות, 2 באפריל 1990
↑  מיכל קפרא, המקדש החדש של חיי הלילה, מעריב, 26 בספטמבר 1986
↑  אילנה שובל־שקד. צילום: אלכס ליבק, בניין הסינרמה ביד־אליהו משנה בימים אלה את פניו – גג הבטון הכיפתי שלו מתכסה בפסי כסף מבריקים, חדשות, 18 ביוני 1986
↑  איציק יושע, עולה, יורדת, מסתובבת, חדשות, 13 באוגוסט 1986
↑  מירב מרון, 4,500 רוקדים, 25 שומרים, 10 דולר ליחיד, חדשות, 25 בספטמבר 1986
↑  על בנין הסינרמה יבנה רב קומות למשרדים ותעשיות עתירות מדע, מעריב, 20 באוגוסט 1987
↑  בוקי נאה, אמיר פלג, דיסקוטק הסינרמה נסגר, יהפוך לתיאטרון, חדשות, 12 בספטמבר 1989
↑  אמיר פלג, מפרק זמני לקזבלן; יהורם גאון: "אני מקווה שנצא מזה", חדשות, 4 בינואר 1990
↑  יגאל לביב, תלונה נגד חברת פלסין על זיור מסמך, חדשות, 26 במרץ 1991
שלד הבניין המקורי של קבוצת הזירהטרון ברמת גן, שהיווה השראה לבניין הסינרמה
בניין הסינרמה בשלב הריסתו
פיליפ דה נוברה

| --- | --- |
 לידה:  1190? נוברה, איטליה 
 פטירה:  שנות ה־60 של המאה ה־13 ממלכת קפריסין 
 
פיליפ דה נוברה (מאיטלקית: Philippe de Novare;‏ 1195–1265 לערך) היה היסטוריון, לוחם, מוזיקאי, דיפלומט, משפטן ומשורר בתקופת ימי הביניים.
פיליפ דה נוברה נולד בעיר נוברה שבצפון איטליה למשפחת אצולה, וחייו הבוגרים עברו עליו במזרח הצלבני. הוא שירת בעיקר את משפחת איבלין, והיא שימשה נושא מרכזי בחיבוריו שתיארו בין היתר את מלחמת הלומברדים (אנ') – המאבקים בממלכת ירושלים ובממלכת קפריסין בין האצלה המקומית בהנהגת בית איבלין לבין נציגי מלך ירושלים הקיסר פרידריך השני (שכונו "לומברדים").
עוד כתב על החוק הפיאודלי של ממלכת ירושלים הצלבנית, חיבור שהשפיע על המשפטן ז'אן ד'איבלין.
שטוטגרט (סיירת, 1906)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה:  קניגסברג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Danzig 
 תחילת הבנייה:  1905
 הושקה:  22 בספטמבר 1906
 תקופת הפעילות:  1 בפברואר 1908 – 5 בנובמבר 1919 (11 שנים)
 אחריתה:  נכנעה לבריטניה ונגרטה ב-1920
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 3,469 טון, מקסימלי: 4,002 טון
 אורך:  115.3 מ'
 רוחב:  13.2 מ'
 שוקע:  5.29 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  24.1 קשרים
 גודל הצוות:  322 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,650 ק"מ
 הנעה:  11 דוודי קיטור, 13,200 כוחות סוס,  המניעים 2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  סיפון – 80 מ"מ   מגדל הניווט – 100 מ"מ
 חימוש:  10 תותחים 105 מ"מ (4.1 אינץ')   8 תותחים 52 מ"מ (2 אינץ')   2 צינורות טורפדו 450 מ"מ (17.7 אינץ')
 
שטוטגרט (בגרמנית: SMS Stuttgart) הייתה סיירת קלה מסדרת קניגסברג של הצי הקיסרי הגרמני, שנקראה על שם העיר שטוטגרט. היו לה שלוש אוניות אחיות: קניגסברג, נירנברג ושטטין. שטוטגרט הונחה במספנה האימפריאלית בדנציג בשנת 1905, הושקה בספטמבר 1906 ונכנסה לשירות בפברואר 1908. כמו אחיותיה, שטוטגרט הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 10.5 סנטימטרים (4.1 אינץ') וזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 סנטימטרים (18 אינץ'), והייתה מסוגלת למהירות מרבית של יותר מ-25 קשרים (46 קמ"ש).
שטוטגרט שימשה כספינת אימונים של תותחנים החל מכניסתה לשירות ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אז גויסה לכוחות הסיור של צי הים הפתוח. היא ראתה פעולה בקרב יוטלנד, שם נלחמה בסיירת הבריטית אה"מ דבלין. שטוטגרט לא נפגעה במהלך הקרב. היא הוסבה לאוניית בסיס למטוס ימי ב-1918, ולאחר תום המלחמה, נמסרה לבריטניה כשלל מלחמה ב-1920 ולאחר מכן התפרקה לגרוטאות.
תכנון

אוניות הסדרה תוכננו לשרת הן כסיירי צי במימי הבית והן באימפריה הקולוניאלית הגרמנית. זה היה תוצאה של אילוצים תקציביים שמנעו את הצי הקיסרי הגרמני מבניית סיירות מיוחדות יותר המתאימות לשני התפקידים. הסדרה הייתה התפתחות איטרטיבית של סדרת ברמן הקודמת. כל ארבעת אוניות הסדרה נועדו להיות זהות, אך לאחר תחילת בניית הכלי הראשון, צוות התכנון שילב לקחים ממלחמת רוסיה–יפן. אלה כללו סידורים פנימיים והארכת גוף האונייה.
שטוטגרט הייתה באורך כולל של 115.3 מטר (378 רגל) והיה לה רוחב של 13.2 מטר (43 רגל) ושוקע של 5.29 מטר (17.4 רגל) מקדימה. הדחק האונייה היה 3,814 טון במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה הייתה מורכבת משני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהונעו על ידי 11 דוודי צינור מים מופעלים בפחם. אלה סיפקו מהירות מרבית של 24.1 קשרים (44.6 קמ"ש) וטווח של כ-5,750 מיילים ימיים (10,650 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). בשטוטגרט שירתו צוות של 14 קצינים ו-308 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/40 בצריחים בודדים. שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שישה מוקמו באמצע האונייה, שלושה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה מאחור. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30 מעלות, מה שאפשר להם לירות במטרות עד 12,700 מטרים (41,700 רגל). סופקו להם 1,500 פגזים, 150 פגזים לכל תותח. האונייה צוידה גם בשמונה תותחי 5.2 ס"מ (2 אינץ') SK עם 4,000 פגזים. היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') שקועים בגוף על הצד הרחב עם חמישה טורפדות. האונייה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין בעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ') באמצע האונייה. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ').
היסטוריית שירות

שטוטגרט הוזמנה תחת שם החוזה "O" והונחה ב-Kaiserliche Werft (המספנה האימפריאלית) בדנציג בשנת 1905. היא הושקה ב-22 בספטמבר 1906, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור. היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-1 בפברואר 1908. לאחר כניסתה לצי הים הפתוח, שטוטגרט שימשה כספינת אימון לתותחנים לתותחנים של הצי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא גויסה ושירתה בצי. לאחר פרוץ המלחמה, היא ועוד כמה סיירות הוטלו תפקידי סיור במפרץ הלגולנד. הסיירות חולקו עם שייטות סירות הטורפדו, והוקצו להסתובב בסיורים ליליים בים הצפוני. כחלק ממבצע זה, שטוטגרט ערכה סיור בליל 15 באוגוסט עם קלן ושייטות סירות הטורפדו I ו-II, ללא תקריות.
ב-15–16 בדצמבר, שטוטגרט השתתפה בהפגזת סקרבורו, הרטליפול וויטבי. היא שובצה למסך הסיירות של צי הים הפתוח, שסיפק חיפוי מרוחק לסיירות המערכה של פרנץ פון היפר בזמן שהם ניהלו את ההפגזה. בעקבות דיווחים על משחתות בריטיות מהמסך הגרמני, אדמירל פון אינגנול הורה לצי הים הפתוח לפנות לנמל ולצאת לגרמניה. בשעה 06:59, שטוטגרט, הסיירת המשוריינת רון, והסיירת הקלה המבורג נתקלו במשחתות של קומנדר ג'ונס. ג'ונס עקב אחר הגרמנים עד 07:40, אז שטוטגרט והמבורג נותקו כדי להטביע את רודפיהם. בשעה 08:02, לעומת זאת, רון אותתה לשתי הסיירות הקלות והורתה להם לנטוש את המרדף ולסגת יחד עם שאר צי הים הפתוח.
ב-7 במאי 1915, קבוצת הסיור IV, שהורכבה עד אז משטוטגרט, שטטין, מינכן ודנציג, ו-21 סירות טורפדו נשלחו לים הבלטי כדי לתמוך במבצע גדול נגד עמדות רוסיות בליבאו. על המבצע פיקד קונטר-אדמירל הופמן, מפקד כוחות הסיור באזור הבלטי. על קבוצת הסיור הרביעית הוטל למסך צפונה כדי למנוע מכל כוחות הצי הרוסי לצאת ממפרץ פינלנד ללא זיהוי, בעוד כמה סיירות משוריינות וספינות מלחמה אחרות הפגיזו את הנמל. הרוסים אכן ניסו להתערב עם כוח של ארבע סיירות: אדמירל מקארוב, באיאן, אולג ובוגאטיר. האוניות הרוסיות ירו לזמן קצר במינכן, אבל שני הצדדים לא היו בטוחים בכוחם של האחרים, ולכן שני הצדדים ניתקו מגע. זמן קצר לאחר ההפגזה, ליבאו נתפסה על ידי הצבא הגרמני המתקדם, שטוטגרט ושאר קבוצת הסיור IV הוחזרו לצי הים הפתוח.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

שטוטגרט שובצה בקבוצת הסיור הרביעית במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. קבוצת הסיור הרביעית, בפיקודו של קומודורה לודוויג פון רויטר, עזבה את וילהלמסהאפן בשעה 03:30 ב-31 במאי, יחד עם שאר הצי. עם המשימה למיסוך עבור הצי, שטוטגרט וסירת הטורפדו V71 הוצבו בחלק האחורי של הצי, מאחורי שייטת אוניות המערכה השנייה. שטוטגרט וקבוצת הסיור IV לא היו מעורבים בכבדות בשלבים המוקדמים של הקרב, אך בסביבות השעה 21:30, הם נתקלו בשייטת הסיירות הקלות הבריטית השלישית. האוניות של רויטר הובילו את צי הים הפתוח דרומה, הרחק מהצי הגדול הפרוס. בשל הטווח הארוך והראות הלקויה, רק מינכן ושטטין הצליחו להעסיק את הסיירות הבריטיות. שטוטגרט הייתה האונייה הרביעית בקו, והתותחנים שלה יכלו להבחין רק בספינה בריטית אחת באובך. מכיוון שהאונייה ההיא כבר הועסקה על ידי הסיירות הגרמניות האחרות, שטוטגרט נצרה את האש שלה. רויטר סובב את אוניותיו בכוח ימינה, כדי לקרב את הבריטים לאוניות הראשה של הצי הגרמני, אך שייטת הסיירות הקלות השלישית סירבה לקחת את הפיתיון וניתקה מגע.
במהלך הלחימה הלילית האכזרית שהתרחשה כאשר צי הים הפתוח ניסה לפלס את דרכו בעורף הכוחות הבריטים, קבוצת הסיור IV נתקלה בשייטת הסיירות הקלות השנייה מטווח קצר בחושך. כששתי השייטות סגרו את הטווח זו לעבר זו, האירו הגרמנים את אה"מ סאות'המפטון ואה"מ דבלין וריכזו את האש בשתי האוניות. שטוטגרט ואלבינג ירו על דבלין. בשלב זה, דבלין נפגעה משמונה פגזים, כנראה כולם משטוטגרט, למרות שהפגיעות הללו לא גרמו לנזק רציני. שתי האוניות הבריטיות ניזוקו קשות והוצתו ונאלצו לסגת, בעוד שהגרמנים גם נסוגו לאחור בניסיון לקרב את הבריטים לסיירות המערכה מולטקה וזיידליץ. בתגרה, הסיירת פראונלוב נפגעה והוטבעה על ידי טורפדו ששוגר על ידי סאות'המפטון; זה הכריח את שטוטגרט לצאת מחוץ לקו לימין. לאחר מכן היא איבדה את הקשר עם שאר קבוצת הסיור IV, אז היא נסוגה לעבר שייטת אוניות המערכה הראשונה. היא נכחה במהלך מפגש מאוחר יותר עם כוחות קלים בריטיים בסביבות חצות. היא נשארה מוסתרת בחושך וצפתה בדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה הראשונה פוגעות בכמה משחתות בריטיות. הבריטים שיגרו בינתיים טורפדות לעבר הקו הגרמני, מה שאילץ אותו להסתובב. שטוטגרט נאלצה לפלס את דרכה בין אוניות המערכה נסאו ופוזן בחושך.
עד 02:30, שטוטגרט הפליגה בראש המערך הגרמני, לפני וסטפאלן, אוניית המערכה המובילה. היא הובילה את שייטת אוניות המערכה I בחזרה לנמל, ומאוחר יותר סייעה לשייטת אוניות המערכה השלישית ולאוניית הדגל של הצי, פרידריך דר גרוסה. במהלך הקרב, שטוטגרט ירתה 64 פגזים, פחות מכל הסיירות הגרמניות בקרב. היא יצאה מהקרב ללא פגע, בניגוד לרבות מהסיירות הגרמניות האחרות.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הסבה וגורל

מוקדם יותר במלחמה, הצי הגרמני ערך ניסויים בהפיכת ספינות קיטור לאוניות בסיס למטוסים ימיים. עם זאת, הן היו איטיות מכדי לפעול עם הצי, ולכן היה צורך בחלופה מהירה יותר. עד 1918, הצי החליט להמיר את שטוטגרט, שהייתה מהירה דיה להפליג עם הצי; עבודות ההסבה החלו בפברואר 1918. העבודה נעשתה במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן, והושלמה במאי. כנושאת מטוס ימי, תותחי ה-10.5 ס"מ, ושני תותחי הצד האחוריים ביותר הוסרו, ונשארו רק ארבעה תותחים בצד הרוחב. שני תותחי נ"מ 8.8 ס"מ SK L/45 הותקנו מקדימה; היא שמרה על צינורות הטורפדו השקועים שלה. שני האנגרים גדולים הותקנו מאחורי הארובות, עם מקום לשני מטוסים ימיים; מטוס ימי שלישי נישא על גבי ההאנגרים. מאז שטוטגרט יכלה לשאת רק שלושה מטוסים, מספר שנחשב לא מספיק כדי לתמוך בכל צי הים הפתוח, נערכו תוכניות להמיר את רון לנושאת מטוס ימי גם כן. אף אחת מהאוניות לא הייתה בשימוש מבצעי מעולם. שטוטגרט שרדה את המלחמה, ונמחק מרשימות הצי ב-5 בנובמבר 1919. היא נמסרה לבריטניה ב-20 ביולי 1920, כפרס המלחמה "S" ולאחר מכן פורקה לגרוטאות.
תרשים של סדרת קניגסברג
תאגיד המספנות המאוחד

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־18 שנים) 
 מיקום המטה:  סנקט פטרבורג 
 ענפי תעשייה:  בניית אוניות 
 מוצרים עיקריים:  אוניית סוחר, ספינת טילים, צוללת, טילים ימיים וכלי שיט
 הכנסות:  325,708,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח תפעולי:  14,419,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח:  5,914,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 הון עצמי:  111,778,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 עובדים:  73,392 (נכון ל־2011) 
  
 www.oaoosk.ru
 
תאגיד המספנות המאוחד (ברוסית: Объединённая судостроительная корпорация) היא חברת מניות משותפת פתוחה ממשלתית ברוסיה שהוקמה בשנת 2007, המאחדת מספנות וחברות בת של בנייה, תיקון ותחזוקה במערב ורוסיה בצפון, ובמזרח הרחוק במדינה, לייעול בניית ספינות אזרחיות באמצעות מתקנים צבאיים. התאגיד הוא הבעלים של 100% ממניות מספנת ארקטק הלסינקי, לאחר שקנתה את 50% המניות הנותרות מהשותף שלה בחברת STX Finland Cruise Oy.
מאז אוגוסט 2023 מכהן אנדריי קוסטין, כיו"ר דירקוריון החברה. קודם לכן כיהן גאורגי פולטאבצ'נקו, ולפניו סרגיי נארישקין כיו"ר הדירקטוריון של התאגיד.
היסטוריה

תאגיד המספנות המאוחד הוקם על ידי שורה של צווים נשיאותיים שנחתמו על ידי הנשיא ולדימיר פוטין. על פי הצו, התאגיד כולל 3 חברות-בת: מרכז המספנות המערבי בסנקט פטרסבורג (מספנת האדמירליות), מרכז התחזוקה והמספנה הצפונית בסברודבינסק ומספנות המזרח הרחוק ומרכז התחזוקה בולדיווסטוק. המדינה מחזיקה ב-100% מהמניות.
ביוני 2012 מונה אנדריי דיצ'קוב לנשיא התאגיד. ב-21 במאי 2013 אמר נשיא רוסיה פוטין כי ולדימיר שמקוב ימונה לנשיא חדש של התאגיד בשבוע שלאחר מכן.
ב-29 ביולי 2014 החברה נוספה לרשימת הסנקציות הפיננסיות שהטילה מחלקת האוצר האמריקנית בהתאם לצו המנהלי 13661 הנוגע למעורבות רוסיה בסכסוך באוקראינה.
מבנה

החברה משלבת את החברות הבאות:
מספנה 33, בלטיסק
מספנות האדמירליות, סנט פטרסבורג
המספנה הבלטית, סנט פטרסבורג
מספנת ויבורג, ויבורג
לשכת העיצוב זלנודולסק, זלנודולסק
המספנה הצפונית, סנט פטרסבורג
מספנת שרדן-נבסקי, סנט פטרסבורג
לשכת העיצוב הצפונית, סנט פטרסבורג
מספנת ארקטק הלסינקי, הלסינקי
לשכת העיצוב נבסקו, סברודבינסק
לשכת העיצוב אלמאז, סנט פטרסבורג
מספנת סורמובו האדומה, ניז'ני נובגורוד
לשכת העיצוב רובין, סנט פטרסבורג
הלשכה הטכנולוגית למחקר ופיתוח של אונגה, סוורודווינסק
לשכת העיצוב מלאכיט, סנט פטרסבורג
מספנה 10, פוליארני
מספנת הענבר, קלינינגרד
מפעל אמור לבניית ספינות, קומסומולסק על אמור
מספנת זבזדוצ'קה, סברודווינסק
מפעל הפרולטריון, סנט פטרסבורג
מפעל חברובסק לבניית ספינות, חברובסק
לשכת העיצוב המרכזית אייסברג, סנט פטרסבורג
קבוצת Cnrg, אסטרחן
איגוד ארקטיקה, סברודווינסק
סבמאש, סברודווינסק
מפעל סבטלובסקי, סווטלי
סניף 35 SRZ של מספנת זבזדוצ'קה, מורמנסק
מפעל לוטוס לבניית ספינות, נארימנוב
מפעל הצי קרונשטדט, קרונשטאדט
מספנת סבסטופול
הערות שוליים

↑  "Arctech Helsinki Shipyard to Russian Ownership". אורכב מ-המקור ב-2016-04-30. נבדק ב-2016-04-19.
↑  "Dyachkov is appointed United Shipbuilding Co president", Itar Tass, June 29, 2012
↑  "7/29/2014,OFFICE OF FOREIGN ASSETS CONTROL,Sectoral Sanctions Identifications and SDN List Updates". נבדק ב-2014-07-30.
↑  "Announcement of Additional Treasury Sanctions on Russian Financial Institutions and on a Defense Technology Entity". נבדק ב-2014-07-30.
↑  "Federal Register, Vol. 79 No. 53, March 19, 2014" (PDF). נבדק ב-2014-07-30.
↑  "USC Companies". OAO USK. אורכב מ-המקור ב-2017-10-29. נבדק ב-23 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Предприятия ОСК: Филиал «Севастопольский морской завод» АО «ЦС «Звездочка»". Oaoosk.ru. אורכב מ-המקור ב-2017-10-31. נבדק ב-15 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
משרד המורשת

| --- | --- |


 מידע כללי
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 תאריך הקמה:  2015
 ממשלה:   ממשלת ישראל
 שר:  חיים כץ (ממלא מקום)
 תאריך כניסה:  23 בינואר 2025
 מנכ"ל:  איתי גרנק
משרד המורשת הוא משרד ממשלתי בישראל, שהוקם על ידי ממשלת ישראל ה-34 בשנת 2015 כמשרד משרד ירושלים ומורשת, ולקראת הקמת ממשלת ישראל ה-37 הוחלט על פיצולו ממשרד ירושלים ומורשת והקמתו כמשרד עצמאי.
היסטוריה

עם כינון ממשלת ישראל השלושים וארבע החליטה הממשלה על הקמת משרד ירושלים ומורשת והעברת סמכויות ושטחי פעולה ממשרדי ממשלה שונים, תוך העברת אגף המורשת ממשרד ראש הממשלה למשרד ירושלים ומורשת. לקראת הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע הוסכם בהסכם הקואליציוני בין הליכוד לעוצמה יהודית שמשרד ירושלים ומורשת יפוצל למשרד ירושלים ומסורת ישראל ולמשרד המורשת. עמיחי אליהו ימונה לשר המורשת, ומאיר פרוש ימונה לשר לענייני ירושלים ומסורת ישראל. לפי החלטת הממשלה ב-29 בינואר 2023, משרד ירושלים ומורשת שינה את שמו למשרד ירושלים ומסורת ישראל. תחומי הפעולה הקשורים לענייני מורשת עברו ל"משרד מורשת", והתווספו לו סמכויות נוספות ממשרדים אחרים.
גופים הכפופים למשרד

רשות העתיקות
גבעת התחמושת (אתר הנצחה)
שרי המורשת

| מס' | דיוקן | שם (תקופת חיים) | סיעה | סיעה | תקופת כהונה | תקופת כהונה | ממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | עמיחי אליהו (1979-) |  | עוצמה יהודית | 22 בינואר 2023 | 21 בינואר 2025 | השלושים ושבע |
| מילוי מקום על-ידי חיים כץ | מילוי מקום על-ידי חיים כץ | מילוי מקום על-ידי חיים כץ |  | הליכוד | 23 בינואר 2025 | מכהן | השלושים ושבע |
ראו גם

דיני פניות ציבור במשרדי מדינת ישראל בנושאי מורשת
הערות שוליים

↑  הקמת משרד ירושלים ומורשת (הקמת המשרד; העברת שטחי פעולה ממשרד למשרד), באתר של משרד ראש הממשלה
↑    עטרה גרמן, ‏עוצמה יהודית מעוניינת להעביר את משרד המורשת למזרח ירושלים, בעיתון מקור ראשון, 19 בדצמבר 2022
↑  החלטות ממשלהː שינוי שם משרד ירושלים ומורשת למשרד המורשת; שינוי תוארו של שר ירושלים ומורשת ל"שר המורשת"; העברת שטחי פעולה ממשרד למשרד; העברת סמכויות הנתונות לפי חוק משר לשר, הממשלה ה-37, החלטה מס 90
↑  אברהם פריינד, אושרה העברת הסמכויות על גבעת התחמושת למשרד המורשת, באתר בחדרי חרדים, 12 בנובמבר 2024
| משרדי ממשלת ישראל |
| --- | --- | --- |
| משרדים נוכחיים | משרד ראש הממשלה • משרד האוצר • משרד האנרגיה והתשתיות • משרד הביטחון • המשרד לביטחון לאומי • משרד הבינוי והשיכון • משרד הבריאות • המשרד להגנת הסביבה • משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות • משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה • משרד החוץ • משרד החינוך • משרד החקלאות וביטחון המזון • משרד ירושלים ומסורת ישראל • משרד הכלכלה והתעשייה •  משרד המורשת • משרד המשפטים • משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי • המשרד לעניינים אסטרטגיים • משרד העבודה • משרד העלייה והקליטה • משרד הפנים • משרד הרווחה והביטחון החברתי • המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה • המשרד לשירותי דת • המשרד לשיתוף פעולה אזורי • משרד התחבורה והבטיחות בדרכים • משרד התיירות • משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות • משרד התקשורת • משרד התרבות והספורט |  |
| משרדים בעבר | המשרד להגנת העורף • המשרד לחיזוק וקידום קהילתי • המשרד לקידום מעמד האישה • משרד האספקה והקיצוב • משרד הדיגיטל הלאומי • משרד ההסברה • משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה • משרד החינוך, התרבות והספורט • משרד הכלכלה והתכנון • משרד המדע, התרבות והספורט • משרד המודיעין • משרד המיעוטים • משרד הפיתוח • משרד משאבי המים •  משרד ראש הממשלה החלופי |  |