stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צניחה
היסטוריה של הצניחה

ב־1495 לאונרדו דה וינצ'י תכנן ושרטט מצנח. מצנח זה מעולם לא נבנה אך השרטוט מעיד על הבנה עמוקה של האווירודינמיקה והכוחות הפועלים על הגוף המוצנח ועל המצנח עצמו.
בשנת 1600 בנה פאוסטו ורנזיו האיטלקי מצנח שהיה נראה כמו סדין גדול ומרובע מחובר למקלות. לאמיתו של דבר הייתה החופה קשיחה, ונועדה להציל מבניינים בוערים. רעיונותיו מיושמים היום על ידי פעלולנים הקופצים מצוקים.
ב־21 בנובמבר 1783 המריא לראשונה הכדור הפורח המאויש של האחים מונגולפייה בשמי פריז. כעת הייתה להרפתקנים וחוקרים נקודות קפיצה גבוהה בהרבה לצניחות, ועלה הצורך לאמצעי בטיחות בעת תקלה קריטית בכדור הפורח. באותה שנה פיתח סבסטיאן לה-נורמאנד הצרפתי מצנח שיוכל לשמש את טייסי הכדורים הפורחים. הוא גם טבע את השם פאראשוט, המשמש באנגלית, צרפתית ושפות נוספות למילה מצנח.
ז'אן-פייר בלנשאר ערך ניסויים בהצנחת בעלי חיים מכדורים פורחים, והצליח להנחיתם בשלום.
הצנחן האנושי הראשון היה אנדרה-ז'אק גרנרן (Garnerin), שעבר מחופה קשיחה לבד קנווס. ב־22 באוקטובר 1797 הוא צנח מעל פאריס מכדור פורח. המצנח היה עשוי מ־32 פיסות מחוברות של בד קנווס לבן בקוטר 7 מטר. הוא עצמו ישב בתוך סל. הצניחה התבצעה מגובה 3,000 רגל. הצניחה היוותה אטרקציה כה גדולה, עד כי הוא הפך אותה למופע ראווה וחזר עליה שוב במקומות שונים תמורת תשלום.
לאחר צניחותיו הראשונות חש גונורין רע מאוד והקיא לעיתים קרובות, בשל הזעזועים העזים שנגרמו כתוצאה מזרימת האוויר מתחת לחופה בעת הצניחה, לפיכך הוא החליף בהמשך את החופה לחופה מבד משי רך יותר וחזק, שריכך מעט את הזעזועים. סך הכול צנח גונורין בחייו כ־200 פעמים.
ב־1837 ניסה רוברט קוקינג (Cocking) לצנוח עם מצנח בעל עיצוב חדש דמוי חופה הפוכה. החופה קרסה בזמן הצניחה והוא נהרג. בסוף המאה ה־19 קאתי פאולוס הגרמנייה הייתה הראשונה שצנחה עם מצנח שקופל לתוך תיק נשיאה.
עם המצאת המטוס בראשית המאה ה־20 עלו אפשרויות הצניחה, בשל הדינמיות הרבה של המטוס, וכן נדרש אמצעי מילוט בעת סכנה וההשקעה בפיתוח מצנחים גברה.
ב־1 במרץ 1912 אלברט בארי קפץ ממטוס לראשונה. המצנח קופל לתוך מכל בתחתית המטוס. משקלו של בארי משך את המצנח מתוך המכל.
טייני ברודווייק (Georgia "Tiny" Broadwick) בת ה־15 הייתה האישה הראשונה שצנחה ממטוס, במופע ראווה מעל פארק גריפית' בלוס אנג'לס, בשנת 1913. בשנת 1914 הדגימה טייני לראשונה קפיצת צניחה לממשל האמריקאי. בקפיצה הרביעית נתפס מיתר המצנח באחד הגלגלים וכמעט התרחש אסון. טייני החליטה לחתוך אותו כך שלא יחובר למטוס והיא תוכל לפתוח את המצנח במשיכה ידנית. היא פתחה את המצנח על ידי משיכת רצועה והייתה האדם הראשון בעולם שביצע צניחה חופשית.
היסטוריה של הצניחה > מלחמת העולם הראשונה

במלחמה זו נעשה שימוש צבאי מבצעי לראשונה במצנחים. הגרמנים השתמשו בצפלינים לצורכי תצפית. הצפלינים היו מלאים בגז דליק והיו פגיעים מאוד לירי מטוסי אויב. כשהתקרב מטוס אנגלי, עוד לפני הפגיעה בצפלין, נטש אותו התצפיתן על ידי צניחה. דווקא המטוסים האנגלים, אויבי הצפלינים, לא צוידו במצנחים. המטכ"ל הבריטי חשש שהטייסים ימהרו לנטוש את המטוסים היקרים בעת תקלה או פגיעה.
הגרמנים לעומתם ציידו את טייסיהם במצנחים מן הדגם שניתן לתצפיתני הצפלינים, אך הדבר נעשה רק בסמוך לסיום המלחמה. הטייס הגרמני רב התהילה ארנסט אודט, שהיה שני במספר ההפלות רק ל"ברון האדום", ניצל פעמיים ממוות בזכות צניחה ממטוס פגוע.
היסטוריה של הצניחה > בין מלחמות העולם

אחרי המלחמה יצא לדרכו פרויקט אמריקאי מקיף לפיתוח ושכלול המצנח. הפרויקט נערך בשדה מקוק, דייטון, אוהיו. רב-סרן אדווארד הופמן היה המפקד הצבאי של הפרויקט ופלוייד סמית' המנהל האזרחי.
תוצאת הפרויקט הייתה פיתוח המצנח מדגם A, אשר היה המצנח המוביל ב־40 השנה הבאות, כולל בעת הצניחה בנורמנדי. קוטר חופת המשי של המצנח היה 8.5 מטרים, והיא חוברה ל־40 מיתרים. היא נישאה בתיק נשיאה על הגוף. כך הסיכוי להינצל ממטוס בוער היה גדול בהרבה.
לזלי אירווין, מתכנן מצנחים וצנחן חובב, נבחר לצנוח ראשון. ב־28 באפריל 1919 הוא צנח ממטוס usd9, אשר טס במהירות של 128 קמ"ש בעת הצניחה, ובגובה של 1,500 רגל. עם הגיעו לארץ הוא שבר את רגלו.
מיד לאחר מכן הקים אירווין עם שותף נוסף מפעל למצנחים דגם A. המפעל העניק את "אות הזחל", על שם זחל המשי שמייצר את חוטי המשי, לכל מי שחייו ניצלו בזכות מצנחי החברה. ניצולים אלו כונו "מועדון הזחל".
רופאים בתקופה זו חששו שנפילה חופשית במהירות גבוהה תגרום להפרשי לחצים ולכן לאובדן הכרה, ולכן גם לחוסר יכולת לפתוח את המצנח על ידי משיכת הרתמה. לפיכך הם הורו לטייסים לפתוח את המצנח מיד עם יציאתם מהמטוס. ברור שפעולה כזו חושפת את הצנחן לזמן רב יותר, בו הוא עלול להתגלות על ידי האויב.
החששות הופרכו ב־22 באוקטובר 1922 בעת שהרולד האריס בדק מטוס חדש אשר התקלקל באוויר והוא נאלץ לנטוש אותו. מגובה של 2,500 רגל הוא קפץ והתקשה למצוא את רתמת פתיחת המצנח. לכן הוא נפל 2,000 רגל של נפילה חופשית ולאחריה פתח את המצנח מגובה של 500 רגל בלבד, ולמזלו הרב נחת על ערימת חציר ולא ניזוק. סיכת "מועדון הזחל" הוענקה גם לו.
צ'ארלס לינדברג, שהתפרסם בעת שחצה את האוקיינוס האטלנטי לראשונה, נטש מטוסים 4 פעמים, עוד בטרם טיסתו המפורסמת.
הגרמנים אף הם ראו את החשיבות הרבה של המצנח כחלק חשוב ובלתי נפרד מהמטוס, ומציודו של הטייס. ב־1930 הם השיקו פרויקט משלהם, בראשות תיאו קנאקי, מהנדס אווירונאוטיקה, שמקום מושבו היה בשטוטגרט. הכוונה הייתה לנקוט גישה מדעית יותר בכל הקשור למבנה המצנח.
היסטוריה של הצניחה > מלחמת העולם השנייה

הפרויקט של תיאו קנאקי נשא פירות ראשונים במתקפת הבליצקריג (מלחמת בזק) המוצלחת של הגרמנים עם פתיחת המלחמה. 10,000 חיילים הוצנחו בנורווגיה, הולנד ובלגיה כחוד החנית של כיבוש הבזק של מדינות אלו.
במאי 1941 התבצעה הצניחה הגדולה בקרב על כרתים. הכוונה הייתה למנוע מהבריטים להשתמש בשלושת שדות התעופה החשובים באי. נתיב הים אל האי היה סגור, ופריצתו הייתה עלולה להיות איטית ולחשוף את התוכנית כולה.
לשם נחיתה מהירה וחשיפה מזערית נעשה שימוש באחד מפיתוחי הפרויקט של קנאקי, המצנח המפרשי הדו-שלבי. רצועה הקיפה את מיתרי המצנח והחזיקה אותם קרוב זה לזה, ובכך לא נתנה לחופה להיפתח עד הסוף.
הצניחה לפיכך הייתה מהירה מהרגיל. בהמשך הצניחה שחרר הצנחן את הרצועה והחופה נפתחה לחלוטין והאטה את הצניחה עד הקרקע. סך הכול השתתפו בהתקפה על כרתים 25,000 חיילים, מהם 13,000 הוצנחו או הונחתו על ידי דאונים. בזכות ההתקפה המהירה הם השתלטו על כוח כפול בגודלו.
צוותו של קנאקי התמודד גם עם סוגיה מורכבת של גידול במהירות המטוסים עד גבול מהירות הקול. במהירויות אלו אי אפשר היה עוד לקפוץ מהמטוס, ולפיכך פותח כיסא המפלט, היורה את הצנחן אל מחוץ למטוס עם כיסא הטייס שלו.
צוותי הפיתוח האמריקאים לא טמנו ידם בצלחת. הם עבדו על יישום השימוש בחומר חדש שיחליף את המשי, שאספקתו וקצב ייצורו לא היו מהירים מספיק. הם בחרו בניילון, חומר סינתטי מבוסס נפט, שפותח על ידי חברת דופונט. מלוא ייצור הניילון, שלושים מיליון טון, הופקע לצורך ייצור המצנחים.
בתקופת המלחמה נולד מקצוע חדש: מקפלי מצנחים. החוטים המחברים את החופה לרתמה חייבים להיות ישרים. הם חוברו בגומיות והקיפול בוצע כך שהמצנח נפתח בהדרגה למניעת הסתבכויות.
המצנח הנפוץ בשימוש בעלות הברית היה ה־T4 המבוסס על דגם איי. קוטרו היה 8.5 מטרים ומיתריו סינתטיים. לחייל לא הייתה כל השפעה על פעולת המצנח. הוא נפתח מכובד משקלו של הצנחן, ולא על ידי משיכת חוט. הנחיתה הייתה במיקום מקרי לפי כיוון הרוח, ללא אפשרות כיוון.
המצנחים ופוטנציאל השימוש בהם הביאו עד מהרה להסבת דיוויזיית הרגלים מספר 82, לדיוויזיה מוצנחת. החיילים אומנו בצניחה על ידי שימוש באומגות וקפיצה ממגדלים בגובה 250 רגל (כ-76 מטר). מאוחר יותר הם אומנו גם בפעולות מבצעיות מוצנחות.
ביום הפלישה לנורמנדי, 6 ביוני 1944, כבר היו 4 דיוויזיות מוצנחות, מהן צנחו שתיים: דיוויזיה 82 המוצנחת ודיוויזיה 101 המוצנחת. 1,086 חיילים הוצנחו מעבר לקווי האויב והכינו את הקרקע לפלישה. בחוף יוטה, שם נעשתה הכנה מוקדמת על ידי צנחנים, נהרגו בעת הפלישה 12 חיילים. באגף המערבי של חוף הנחיתה הציפו הגרמנים את השטח וצנחנים רבים טבעו על ציודם הכבד בבוץ שנוצר.
באוקיינוס השקט הוצנחו חיילים אמריקאים לאי קורגידור, ליד העיר מנילה, בירת הפיליפינים. זה היה מעוז יפני מבוצר ביותר. לאחר קרב קשה ורב נפגעים שוחרר האי. במחנה השבויים לוס-בניוס בפיליפינים שוחררו 20,000 איש תוך 20 דקות.
אחת הצניחות המפורסמות נעשתה בשנת 1941 על ידי רודולף הס שהיה מבכירי המשטר הנאצי. הס צנח בסקוטלנד לאחר שלא הצליח למצוא את מסלול הנחיתה המיועד לו. מטרתו לטענתו הייתה לדון על הסכם שלום עם ממשלת בריטניה.
צניחה מבצעית

הצניחה המבצעית מבוצעת באמצעות פתיחת מצנח אוטומטית. קצה המצנח מחובר באמצעות פתיל בעל חוזק ידוע מראש לרצועה חזקה המחוברת לגוף המטוס. כאשר הצנחן קופץ מן המטוס נמתחת הרצועה המחוברת למצנח שעל גבו, בעוד הצנחן נופל נפילה חופשית והמצנח נמשך מתוך אריזתו. כאשר מסתיים תהליך פתיחת המצנח, הפתיל המחבר את קצה המצנח לרצועה נמתח ונקרע מיד בשל משקלו של הצנחן המשתחרר מהמטוס, כאשר המצנח שלו פרוש לכל אורכו.
קיימים סוגים שונים של מצנחים מבצעיים, בעלי חופות בגדלים שונים. החופות עשויות ניילון מצנחים. יכולת הכיוון בהם מוגבלת.
מצנח אמריקני – מהירות הנפילה בהגעה לקרקע היא כ־5 מטר לשנייה. למצנח ארבע רצועות תלייה וכיוון.
מצנח צרפתי – מהירות פגיעה בקרקע של כ־6 מטר לשנייה.
מצנח רזרבי – מצנח נוסף, המקופל על בטנו של הצנחן. הצנחן פותח אותו ידנית במקרה חירום, כלומר כאשר המצנח הראשי אינו נפתח. מהירות הפגיעה בקרקע כ־7 מטר לשנייה. למצנח שתי רצועות תלייה וכיוון.
עקב המהירות הגבוהה בה פוגע הצנחן בקרקע, תרגולת הפגיעה כוללת גלגול שמטרתו פילוג המכה בין העצמות בגוף להקטנת עוצמת החבטה שסופג כל איבר. גלגול זה הוא ייחודי לפעולת הצניחה בלבד. סדר הגלגול: כפות רגליים, שוק, ירך, שרירי כתף. הידיים מגוננות על הראש, התנוחה הסופית דומה לתנוחה עוברית או לנפילה בג'ודו.
הצנחן הקרבי נושא עמו ציוד לחימה בצונחו. נשיאת ציוד זה על הגוף תכביד על תפקודו של הצנחן בעת הפגיעה בקרקע. במלחמת העולם השנייה, בפלישה לנורמנדי, נוסו לראשונה שקי ציוד שהיו קשורים לרגלי הצנחנים. שקים אלו נכשלו כישלון חרוץ – הם ניתקו ואבדו עם היציאה מן המטוס. כיום מקובל לעשות שימוש בשקי חזה לצורך זה.
ברבע האחרון של המאה העשרים הצטמצם מאוד השימוש בצניחה מבצעית עקב התפתחותם של מסוקי תובלה ומסוקי סער, המיועדים להוביל לוחמים על ציודם בדרך האוויר ולהנחיתם אל הקרקע.
בניגוד לאמונה הרווחת, אמנת ז'נבה אינה אוסרת על פגיעה בצנחנים בעודם באוויר, משום שבצניחתם הם מהווים כוח לוחם. אולם היא אוסרת פגיעה בטייסים ואנשי צוות אוויר שנטשו את מטוסם הפגוע וצנחו.
צניחה מבצעית > צניחות מבצעיות בצה"ל

הצניחה המבצעית הראשונה בתולדות צה"ל ("מבצע מכבש") התקיימה ב-29 באוקטובר 1956 במסגרת מבצע קדש במעבר המיתלה שבסיני, שם צנחו 395 צנחנים מגדוד 890 מ-16 מטוסי DC-3 דקוטה.
הצניחה המבצעית השנייה, והאחרונה עד כה, התקיימה מספר ימים מאוחר יותר (2 בנובמבר 1956) כאשר כח של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של מוטה גור (שנפצע בעת הצניחה), הוצנח בסמוך לא-טור, במטרה להשתלט על שדה התעופה הסמוך ולפתוח משם בתנועה לדרום מזרח לכיוון שארם א שייח.
במלחמת ששת הימים הייתה אמורה חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים, לצנוח באל עריש אולם הצניחה בוטלה עקב התקדמות מהירה מהמתוכנן של אוגדת טל והחטיבה נשלחה לחזית הירדנית וכבשה את מזרח ירושלים. צניחה אחרת, אשר בוטלה אף היא, נועדה לכבוש את שארם א שייח, אולם כוח של חיל הים ששוגר במקביל, גילה כי המקום נטוש. התכנון המקורי של מלחמת לבנון הראשונה כלל הצנחת גדוד צנחנים באזור כביש ביירות–דמשק, לצורך מניעת נסיגת מחבלים מביירות, ומניעת הזרמת תגבורות מסוריה, אך התכנון לא בוצע לבסוף. במלחמת המפרץ תוכננה הצנחת כוחות במערב עיראק לשם השמדת משגרי הסקאד אולם עקב לחץ של ארצות הברית לא יצא המבצע אל הפועל.
צניחה ספורטיבית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
צניחה ספורטיבית היא צניחה שנעשית לשם ספורט אתגרי. מועדוני צניחה שאחראים לניהול הענף קיימים בכל העולם. במסגרת הענף קיימים מספר תחומים, אחד הנפוצים שבהם הוא קפיצה ממטוסים רגילים. תחום אחר הוא קפיצת בסיס ממצוקים ומגדלים.
צניחה ספורטיבית > צניחה חופשית

צניחה חופשית כוללת נפילה חופשית במשך פרק זמן מסוים, ופתיחת מצנח באופן ידני לאחר מכן. במהלך הנפילה החופשית פורש הצנחן את גפיו כדי להגדיל את החיכוך עם האוויר. מהירות ההגעה לקרקע נמוכה יחסית, והצנחן יכול לספוג את המכה בעומדו על רגליו, גם אם מדובר ב"צניחת טנדם" – צניחה של שני אנשים תוך שימוש במצנח בודד, כאשר רק אחד מן האנשים מתפעל את המצנח והשני נלווה אליו.
המצנח המשמש בצניחה חופשית נקרא מצנח כנף וצורתו מלבנית (כמו כנף של מטוס). למצנח זה ישנן יכולות היגוי ובלימה.
צניחה ממטוס קרב

צניחה ממטוס קרב כוללת היחלצות מתוך המטוס הפגוע ולאחר מכן צניחה לקרקע. במטוסים שבהם אין כיסא מפלט פעולת ההיחלצות נעשית על ידי פתיחת חופת המטוס ויציאה עצמאית מן המטוס. במטוסים בעלי כיסא מפלט אוטומטי נעשית ההיחלצות על ידי משיכה בידית הפלטה שמפעילה את תהליך הנטישה. לאחר היפלטות מן המטוס על ידי מנוע רקטי מתבצעת פתיחת מצנח אוטומטית. רימון הדף קטן מתפוצץ בתוך גוף המצנח כדי לפרוש אותו, במטרה לאפשר צניחה מגובה נמוך.
ראו גם

צניחה צבאית מגובה רב
המצנח של פאוסטו ורנזיו
הצנחת ציוד ממטוס הרקולס C-130.
צניחה מבצעית של מספר רב של צנחנים
צניחה מרובות משתתפים של יחידה צבאית בתרגיל.
צנחן אמריקאי המשתמש במצנח מסדרת MC-1
צניחה ממגדל אימונים בעזרת כבלים, באיסלנד.
צפון-מזרח ארצות הברית

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינות בחבל ארץ:  מיין מיין ניו המפשייר ניו המפשייר ורמונט ורמונט מסצ'וסטס מסצ'וסטס רוד איילנד רוד איילנד קונטיקט קונטיקט ניו יורק (מדינה) ניו יורק ניו ג'רזי ניו ג'רזי פנסילבניה פנסילבניה
 העיר הגדולה:  ניו יורק
 קואורדינטות:  42°N 73°W﻿ / ﻿42°N 73°W﻿ / 42; -73 
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מדינות אזור המערב התיכון לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חלוקת ארצות הברית לאזורי מפקד
צפון-מזרח ארצות הברית (באנגלית: Northeastern United States), אשר מכונה גם צפון-מזרח (Northeast), הוא אזור נרחב אשר כולל תשע מדינות שממוקמת בחלק הצפון-מזרחי של ארצות הברית. אזור צפון-מזרח ארצות הברית הוא אחד מארבעת אזורי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית והוא כולל את המדינות מיין, ניו המפשייר, ורמונט, מסצ'וסטס, רוד איילנד, קונטיקט, ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
זהו האזור המפותח ביותר מבחינה כלכלית בארצות הברית והאזור בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר. כ-85% מאוכלוסיית האזור גרה באזורים עירוניים.
היסטוריה

מבחינה היסטורית אזור צפון-מזרח ארצות הברית מילא תפקיד מכריע בהיווצרות של ארצות הברית. 13 המושבות הבריטיות המקוריות נמצאו באזור זה. אירועים מרכזיים רבים שהובילו להקמת ארצות הברית התרחשו באזור זה כולל המהפכה האמריקנית אשר התרחשה בין השנים 1765 ל-1783, וכמו גם באזור זה נכתבו בהמשך מסמך הכרזת העצמאות של ארצות הברית וחוקת ארצות הברית. לאורך ההיסטוריה האמריקנית לאזור זה הייתה ההשפעה ניכרת במיוחד על הפוליטיקה, התעשייה, התרבות והחינוך של ארצות הברית.
גאוגרפיה

האזור מכיל גאוגרפיה מגוונת הכוללת בין היתר את הרי האפלצ'ים אשר משתרעים על פני מספר מדינות, את אזור החוף המרהיב של ניו אינגלנד, ואת אזור הרי אדירונדק והקטסקילס אשר מכילים יערות עבותים מרהיבים. באזור צפון-מזרח ארצות הברית עוברים גם  ובחלקו המערבי הוא גובל באגם אירי ובאגם אונטריו.
אגם אירי ואגם אונטריו, אשר נמצאים בקצה המערבי של אזור צפון-מזרח ארצות הברית, בנוסף לנהר ההדסון ונהר דלאוור, ממלאים תפקיד משמעותי בכלכלת האזור.
| # | מדינה | אוכלוסייה נכון ל-2020 | שטח | צפיפות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | קונטיקט | 3,605,944 | 12,541.6 קמ"ר | 286 נפש לקמ"ר |
| 2 | מיין | 1,362,359 | 79,882.7 קמ"ר | 17 נפש לקמ"ר |
| 3 | מסצ'וסטס | 7,029,917 | 20,202.0 קמ"ר | 340 נפש לקמ"ר |
| 4 | ניו המפשייר | 1,377,529 | 23,187.2 קמ"ר | 58 נפש לקמ"ר |
| 5 | רוד איילנד | 1,097,379 | 2,677.6 קמ"ר | 396 נפש לקמ"ר |
| 6 | ורמונט | 643,077 | 23,871.0 קמ"ר | 26 נפש לקמ"ר |
| 7 | ניו ג'רזי | 9,288,994 | 19,047.3 קמ"ר | 473 נפש לקמ"ר |
| 8 | ניו יורק | 20,201,249 | 122,056.7 קמ"ר | 163 נפש לקמ"ר |
| 9 | פנסילבניה | 13,002,700 | 115,883.0 קמ"ר | 111 נפש לקמ"ר |
כלכלה

אזור צפון-מזרח ארצות הברית הוא אחד מהאזורים עם הכלכלה האיתנה ביותר בארצות הברית. באזור זה נמצאת העיר ניו יורק, שהיא העיר המאוכלסת ביותר בארצות הברית, והיא מהווה מרכז פיננסים בעל חשיבות עולמית, ומכילה את וול סטריט וחברות המטה של תאגידים רב לאומיים רבים.
באזור זה נמצאים גם כמה ממוסדות ההשכלה הגבוהה הבולטים בארצות הברית, כולל האוניברסיטאות היוקרתיות הרווארד, ייל, פרינסטון, והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
למרות שענף החקלאות פחות דומיננטי באזור הזה של ארצות הברית, החקלאות נפוצה למדיי באזורים מסוימים. ענפי החקלאות הבולטים ביותר באזור צפון-מזרח ארצות הברית הם מחלבות, מטעי תפוחים, ומטעי חמוציות.
דמוגרפיה

נכון למפקד האוכלוסין של 2020, באזור צפון-מזרח ארצות הברית חיו 57,609,148 אנשים, אשר היוו 17.38% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית. אזור צפון-מזרח ארצות הברית כולל כמה מהערים עם צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בארצות הברית.
האזור ידוע גם במגוון האתני שבו. במשך מאות שנים האזור משך אליו גלי מהגרים מרובים ממקומות שונים ברחבי העולם - אל האזור היגרו לאורך ההיסטוריה בעיקר מהגרים מאירלנד, איטליה, גרמניה ומדינות מזרח אירופה. בעשורים האחרונים היגרו לאזור מהגרים רבים מאמריקה הלטינית, אסיה ואפריקה, אשר עברו בעיקר למטרופולינים הגדולים.
דמוגרפיה > המטרופולינים הגדולים ביותר בצפון-מזרח ארצות הברית

להלן רשימה של המטרופולינים הגדולים ביותר בצפון-מזרח ארצות הברית אשר מכילים מעל ל-500,000 תושבים בהתבסס על נתוני מפקד האוכלוסין של 2020:
| # | שם המטרופולין | מספר התושבים נכון ליולי 2020 | המדינה בה נמצא המטרופולין |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | המטרופולין של ניו יורק (ניו יורק-ניוארק-ג'רזי סיטי) | 20,140,470 | ניו יורק, ניו ג'רזי |
| 2 | המטרופולין של וושינגטון די. סי.(אנ') (וושינגטון די. סי.-ארלינגטון-אלכסנדריה) | 6,385,162 | וירג'יניה, מרילנד, וירג'יניה המערבית, וושינגטון די. סי. |
| 3 | עמק דלאוור(אנ') (פילדלפיה-קמדן-ווילמינגטון) | 6,245,051 | פנסילבניה, ניו ג'רזי, דלאוור, מרילנד |
| 4 | בוסטון רבתי (בוסטון-קיימברידג'-ניוטון) | 4,941,632 | מסצ'וסטס, ניו המפשייר |
| 5 | המטרופולין של בולטימור(אנ') (בולטימור–קולומביה–טוסון) | 2,844,510 | מרילנד |
| 6 | המפטון רודס (וירג'יניה ביץ'-צ'ספיק-נורפוק) | 1,780,059 | וירג'יניה, קרוליינה הצפונית |
| 7 | מטרופולין פרובידנס-וורוויק | 1,676,579 | רוד איילנד, מסצ'וסטס |
| 8 | המטרופולין של ריצ'מונד | 1,314,434 | וירג'יניה |
| 9 | מטרופולין הרטפורד-ווסט הרטפורד-איסט הרטפורד | 1,213,531 | קונטיקט |
| 10 | מטרופולין ברידג'פורט-סטמפורד-דנברי | 957,419 | קונטיקט |
| 11 | המטרופולין של ניו הייבן | 864,835 | קונטיקט |
| 12 | המטרופולין של ווסטר | 862,111 | מסצ'וסטס |
| 13 | מטרופולין אלנטאון–בית לחם–איסטון | 861,889 | פנסילבניה, ניו ג'רזי |
| 14 | מטרופולין קריאס ג'ואל-פוקיפסי-ניובורג | 679,221 | ניו יורק |
| 15 | מטרופולין פורטלנד-דרום פורטלנד | 551,740 | מיין |
גלריית תמונות

ניו יורק היא העיר הגדולה ביותר באזור צפון-מזרח ארצות הברית
מפלי הניאגרה
המול בוושינגטון די. סי.
הר וושינגטון במדינת ניו המפשיר הוא ההר הגבוה ביותר בצפון-מזרח ארצות הברית
הערות שוליים

↑  "Census Regions and Divisions of the United States" (PDF). United States Department of Commerce, Economics and Statistics Administration, United States Census Bureau, Geography Division. אורכב מ-המקור (PDF) ב-21 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jillson, Calvin C. (2009). American government: political development and institutional change (5th ed.). New York: Routledge. ISBN 978-0-415-99570-2. OCLC 263497894.
↑  "Change in Resident Population of the 50 States, the District of Columbia, and Puerto Rico: 1910 to 2020" (PDF). United States Census Bureau. 26 באפריל 2021. ארכיון (PDF) מ-26 באפריל 2021. נבדק ב-13 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| אזורים בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| האזורים הרשמיים לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית | מערב ארצות הברית • המערב התיכון • צפון-מזרח ארצות הברית • דרום ארצות הברית |  |
| אזורים לא רשמיים | דרום-מערב ארצות הברית • אזור הפסיפיק נורת' וסט • המישורים הגדולים • מדינות הרי הרוקי • ניו אינגלנד • אזור המיד-אטלנטיק • חגורת החלודה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533831505171  LCCN: sh85092541  VIAF: 315126826   WorldCat (עם VIAF): 315126826
אדולף אונונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965? (בן 59 בערך) דרום-מערב אפריקה 
 מדינה:  נמיביה 
 
אדולף היטלר אונונה, (באפריקאנס: Adolf Hitler Uunona) (נולד ב-1966, דרום-מערב אפריקה) הוא פוליטיקאי, פעיל זכויות אדם נמיבי וחבר ב-SWAPO, המפלגה המרקסיסטית של נמיביה.
ב-25 בנובמבר 2020, הוא נבחר למנהל (או יועץ) של מחוז הבחירה אומפונדיה עם 84.88% מהקולות 1,196 קולות מול 213 קולות ליריבו מומבלה אבנר ממפלגת הפטריוטים העצמאים לשינוי. בבחירות האזוריות בנמיביה. ב-2 בדצמבר 2020 הוא נשבע על חוקת נמיביה. למחרת, הוא העניק ריאיון לעיתון הגרמני בילד ורכש, בהזדמנות זו, מוניטין בינלאומי בגלל שמותיו הפרטיים יוצאי הדופן.
קריירה פוליטית

אונונה החל את הקריירה הפוליטית שלו כפעיל נגד אפרטהייד כאשר נמיביה הייתה תחת שלטון האפרטהייד של דרום אפריקה. הוא נבחר באופן קבוע כחבר מועצה אזורי מאז 2005. במהלך הבחירות האזוריות של 2020, הוא הוזכר כ"אדולף ה. אוונונה" בקלפי הבחירות, שמו המלא נחשף רק לאחר חשיפת התוצאות על ידי ועדת הבחירות.
שמו

אדולף אונונה הוטבל על ידי אביו, בהתייחסות ברורה לרודן הגרמני בעל אותו השם. בתחילה, הוא לא ראה שום בעיה עם השמות האלה. השם אדולף היה נפוץ בנמיביה בשל היותה מושבה גרמנית לשעבר. הוא עוד הוסיף במיוחד: "בשבילי זה היה שם נורמלי לחלוטין כשהייתי ילד. רק כשהייתי נער הבנתי: האיש הזה רצה להכניע את כל העולם ולהרוג מיליוני יהודים. אין לי מה לעשות עם כל הדברים האלה". את בחירת שמו הפרטי הוא מייחס לבורותו של אביו: "אבי קרא לי על שם האיש הזה. הוא כנראה לא הבין מה מייצג אדולף היטלר". כעת, בתור מבוגר אונונה מסרב לשנות את שמו הפרטי, ומסביר את ההחלטה הזו באופן הבא: "זה כבר כתוב בכל המסמכים הרשמיים, מאוחר מדי בשביל זה". עם זאת, אונונה לא משתמש בכינוי "היטלר" ומכנה את עצמו אדולף אונונה בפומבי ורק אדולף בפרטיות, בעיקר על ידי אשתו וחבריו.
לאונונה יש גישה אמביוולנטית לשמו הפרטי: הוא לא מהסס להתבדח על כך, ומצהיר במיוחד לאחר בחירתו שאין לו רצון "לשלוט בעולם" ואינו רוצה "לכבוש את אושנה מיד". אבל הוא גם מתעצבן מהעניין המוגזם בו, והצהיר במיוחד לסוכנות הידיעות הצרפתית: "אין באמת סיבה שנהיה כאן, נשב לדון בשמי. כיצד זה יתרום לפיתוח נמיביה?"
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אדולף היטלר זוכה ב-84% אחוז מהקולות. (בצרפתית) Le Matin
1 2 3  נבחר עם 85% מהקולות, אדולף היטלר מנצח בבחירות האזוריות בנמיביה. (בצרפתית) L'Indépendant
1 2 3 4 5  Théo Ruiz "יוצא דופן: אדולף היטלר בדיוק נבחר בנמיביה". (בצרפתית) Midi libre
1 2 3 4 5 6 7  "אדולף היטלר אחד נבחר בנמיביה". (בצרפתית) CNEWS.fr
1 2  פוליטיקאי בשם אדולף היטלר נבחר בנמיביה. (בצרפתית)  AlKhaleejToday.co
1 2 3 4 5 6  נמיביה: נבחר ציבור אזורי נקרא... אדולף היטלר. (בצרפתית) Le Point
1 2 3 4 5 6  קורנליה טרפליץ', תומא סיימא אדולף היטלר זכה בבחירות עם 84% אחוז מהקולות בנמיביה. (בצרפתית) euronews.
1 2 3  אדם בשם היטלר נבחר בנמיביה. (באנגלית) Syracuse
1 2  ג'ניפר הסן: אדם בשם אדולף היטלר אונונה זוכה בבחירות בנמיביה, אומר שהוא לא מחפש "שליטה עולמית". (באנגלית) הוושינגטון פוסט.
↑  סבסטיאן גלייזר: אדולף היטלר ניצח בנמיביה, באמת יש אחד בשם כזה!. (בגרמנית) הבילד.
1 2  קייל זימן: אדולף היטלר אונונה מנצח בבחירות המקומיות בנמיביה... אבל אין לו תוכניות לפלוש לדרום אפריקה. (באנגלית) DispatchLive
1 2  בסיט מחמוד: אדולף היטלר זוכה בבחירות בנמיביה, אין לו תוכניות לשליטה עולמית. (באנגלית) ניוזוויק
1 2  אדולף היטלר ניצח בבחירות בנמיביה. (בנורווגית) Nyheter
היבריס

כלי חרס בעלי דמות שחורה (550 לפנה"ס) המתארים את פרומתאוס מרצה את עונשו, קשור לטור.
אדיפוס המלך והמפלצת. אדיפוס נחשב לחוטא הקלאסי בחטא ההיבריס.
הִיבְּרִיס (ביוונית: Ὕβρις) במובנו המודרני הוא רגש של גאווה וגבהות־לב מוגזמים, הגוררים בעקבותיהם עונש ותבוסה. ביוון העתיקה היה מובנו של המושג שונה מעט, והתייחס לפגיעה בוטה בזכויות הזולת, אשר מביאה להשפלתו.
במיתולוגיה היוונית

במיתולוגיה היוונית הייתה היבריס נימפה, אשר יצרה ביחד עם הרמס את האל־למחצה פאן.
משמעותו הקלאסית של ההיבריס

אריסטו הגדיר את רגש ההיבריס כך: "ההיבריס הוא עשייתם של דברים או אמירתם במטרה להשפיל את מושאם, לא לשם רווח כלשהו לאומרם, אלא לשם סיפוק עצמי בלבד. ההיבריס אינו נועד לנקום עלבונות מן העבר; זוהי הנקמה. ההנאה שבהיבריס, זו סיבתה: בני האדם סבורים שאם ינהגו בגסות בזולתם, קרנם תעלה".
להבנת ההגדרה הזו, חשובים המושגים היוונים של כבוד (טימֵה) ושל בושה. לפי השקפתו של אריסטו, מעשה של היבריס הוא מעשה המבייש את קורבנו על לא-עוול-בכפו, למען מילוי הסיפוק של עושה המעשה.
ההיבריס היה פשע באתונה הקלאסית. עבירות ההיבריס כללו עבירות שונות, למשל כאלה שהיו נקראות בימינו תקיפה, תקיפה מינית, הונאה וגנבה. שני מקרים מפורסמים מופיעים בנאומיו של דמוסתנס. הראשון הוא מקרה שבו חבט מדיאס באגרופו בפניו של דמוסתנס בתיאטרון (מתוך "נגד מדיאס"). המקרה השני, מתוך "נגד קונון", הוא מקרה שבו נאשם תקף אדם אחר וקרא מעליו קריאות כשל תרנגול; ההיבריס מתגלה במקרה הזה יותר בקריאות המעליבות מאשר בתקיפה עצמה.
מקרים מוקדמים של היבריס בספרות היוונית הקלאסית של הומרוס: אצל אודיסאוס ואנשיו באיליאדה שלא הכירו תודה לאלים ובמיוחד לפוסידון - אל הים על ניצחונם הגדול בטרויה. דבר שגרם למסע ייסורים בלב ים, שבו כולם למעט אודיסאוס (שאתנה מגינה עליו) נהרגו. ואצל מחזריה החוצפנים של פנלופה, באודיסיאה, שנאלצו לשלם בסוף במותם, על הסגת הגבול היהירה שלהם בביתו של אודיסאוס.
ההיבריס מתואר לעיתים קרובות בתור שגיאתן (άμαρτία) של הדמויות בטרגדיה היוונית, והסיבה לחורבנן, או הנמסיס שלהן. אלא שהטרגדיה מייצגת רק חלק קטן ממקרי ההיבריס בספרות היוונית, וברוב המקרים ההיבריס מתייחס לעבירות שבין אדם לחברו. כיום ידוע שהיוונים לא חשבו על פי רוב על ההיבריס כעל עניין דתי שהאלים מענישים בגללו.
המשנה במסכת אבות מזהירה על כך: "אל תשתדל לראותו בשעת קלקלתו". ההגדרה המקובלת בספרות התורנית היא: "המתכבד בקלון חבירו", שעל פי חז"ל אין לו חלק לעולם הבא.
משמעותו המודרנית של ההיבריס

במובנו המודרני, היבריס משמעו גאווה וגבהות־לב מוגזמים. הוא נקשר בחוסר ידיעת ההיסטוריה ובחוסר ענווה. לפי המקובל, מי שנאשם בהיבריס צפוי להיענש, בדומה לקשר הקלאסי בין היבריס לנמסיס בעולם היווני ולציטוט התנ"כי "לִפְנֵי־שֶׁבֶר - גָּאוֹן, וְלִפְנֵי כִשָּׁלוֹן - גֹּבַהּ רֽוּחַ".
"היבריס" הוא שם חלקה הראשון של הביוגרפיה של אדולף היטלר, מאת איאן קרשו (שם החלק השני הוא "נמסיס").