stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיוקלונוס
פתופיזיולוגיה

למרות שמקרים אחדים של מיוקלונוס נגרמים על ידי פגיעה במערכת העצבים ההיקפית, הרי שרוב סוגי המיוקלונוס נגרמים על ידי הפרעה למערכת העצבים המרכזית. יש מחקרים הטוענים שיש כמה מקומות במוח המעורבים במיוקלונוס. מקום כזה, למשל, הוא בגזע המוח קרוב למבנים האחראים לתגובת הבהלה, תגובה אוטומטית לגירוי בלתי צפוי הגורם להתכווצות שרירים מהירה.
המכניזמים המדויקים שהם בבסיס המיוקלונוס עדיין אינם מובנים במידה מלאה. מדענים סבורים שכמה סוגי מיוקלונוס של גירוי-רגישות נגרמים מעודף רגישות של חלקים במוח השולטים בתנועה. חלקים אלה קשורים הדדית בסדרה של לולאות של משובים הנקראים מסלולים מוטוריים. מסלולים אלה מסייעים ומווסתים תקשורת בין המוח והשרירים. יסודות חיוניים בתקשורת זו הם כימיקלים הידועים כנוירוטרנסמיטורים הנושאים עמם מסרים מתא עצב, או נוירון אחד, למשנהו. נוירוטרנסמיטורים משוחררים על ידי נוירונים וקושרים עצמם לקולטנים בחלקים של תאים שכנים. נוירוטרנסמיטורים אחדים יכולים לגרום לתא המקבל להיות רגיש יותר, בעוד שאחרים גורמים לתאים המקבלים להיות רגישים פחות. מחקרים מעבדתיים מציעים שחוסר איזון בין הכימיקלים האלה יכול להיות הבסיס למיוקלונוס.
טיפול

הפסקת תרופות החשודות בכך שהן גורמות למיוקלונוס וטיפול בהפרעות מטבוליות (של חילוף חומרים) יכול לפתור מקרים של מיוקלונוס. כאשר מתווים צורך בטיפול תרופתי הרי תרופות אנטי אפילפטיות הן התרופות העיקריות אותן יתנו. ידועות תגובות פרדוקסליות לטיפול. תרופות שרוב האנשים מגיבים אליהן בצורה מסוימת עלולות, אצל אנשים אחרים, להחמיר את הסימפטומים שלהם. לפעמים מוביל דבר זה בטעות להעלאת המינון במקום להפחית אותו או להפסיק את השימוש בתרופה לגמרי. הטיפול במיוקלונוס מתמקד בתרופות שיכולות להפחית סימפטומים. התרופות בהן משתמשים לרוב כוללות סודיום ולפוראט, קלונאזפאם (קלונקס) וכמה תרופות נוגדות פרכוסים אחרות כמו לבטיראצטם (קפרה). בדרך כלל מעלים את המינון של קלונאזפאם בהדרגה עד שמצבו של החולה משתפר או שתופעות הלוואי מתחילות להזיק. ישנוניות ואיבוד קואורדינציה הן תופעות לוואי שכיחות. התוצאות המועילות של קלונאזפאם יכולות לפחות עם הזמן אם החולה מפתח סבילות לתרופה.
ברבות מן התרופות שמשתמשים בהן לטיפול במיוקלונוס כמו ברביטורטים, פניטואין ופרימידון (פריזולין) משתמשים גם לטיפול באפילפסיה. ברביטורטים מאטים את מערכת העצבים המרכזית ולכן גורמות להרגעה ומונעות התקפים. פניטואין ופרימידון הן תרופות אנטי אפילפטיות יעילות למרות שפניטואין עלול לגרום לאי ספיקת כבד או לגרום לתוצאות מזיקות בטווח הארוך אצל חולים שיש להם PME. סודיום ולפוראט הוא טיפול חלופי למיוקלונוס וניתן להשתמש בו לבד או בצירוף עם קלונאזפאם. למרות שקלונאזפאם או סודיום ולפוראט יעילות אצל רוב החולים שיש להם מיוקלונוס הרי יש חולים שמגיבים להן בצורה שלילית.
פרוגנוזה

למרות שמיוקלונוס אינו מצב המסכן חיים הוא יכול לגרום לליקויים מחלישים. מיוקלונוס של תנועה עם מרכיביו: מיוקלונוס חיובי ושלילי נחשב, בדרך כלל חמור יותר. זה משתנה מאדם לאדם אם המצב נמשך לאורך כל החיים אם לאו.
לקריאה נוספת

יצחק שילר, אפילפסיה : מדריך לחולה ולבני משפחתו, פרולוג, 2005.
הערות שוליים

↑  רִטּוּט שְׁרִירִי במילון רפואה (תשנ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית
1 2  אפילפסיות מיוקלוניות מתקדמות
↑  Hirokazu Oguni. Neurology Asia 2004; 9 (Supplement 1) : 25 –26 Myoclonus and myoclonic seizures
↑  Brown P, Thompson PD, Rothwell JC, Day BL, Marsden
CD. Axial myoclonus of propriospinal origin. Brain 1991;114:197-214.
↑  http://www.lareb.nl/documents/kwb_2002_3_trama.pdf
↑  תרופות אנטיכולינרגיות באתר אינפומד.
1 2  Van Zandijcke, M. (יוני 2003). "Treatment of myoclonus". Acta Neurol Belg. 103 (2): 66–70. PMID 12891998. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Andrade, DM.; Hamani, C.; Minassian, BA. (יולי 2009). "Treatment options for epileptic myoclonus and epilepsy syndromes associated with myoclonus". Expert Opin Pharmacother. 10 (10): 1549–60. doi:10.1517/14656560903025189. PMID 19527185. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00576765 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מיקום קליפת המוח
האימפריה הדוראנית

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה אבסולוטית
 ראש המדינה:  שאה
 שאה:  רשימת השליטים
 שפה נפוצה:  פשטו
 עיר בירה:  קנדהאר (1747-1776) קאבול (1776-1823, 1839-1842)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 כיבוש אפגניסטן בידי אחמד שאה דוראני:  1747
 פירוק:   
 פירוק האימפריה בגלל מלחמות אזרחים:  1826
 ישות קודמת:   השושלת האפשארית  האימפריה המוגולית  האימפריה המראטהית  חאנות בוכרה
 ישות יורשת:   אמירות אפגניסטן  האימפריה הסיקית הודו הבריטית הודו הבריטית
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם
 
האימפריה הדוראנית (בפשטו: د درانیانو واکمني) הידועה גם בשם האמירות הדוראנית או בכינוי האימפריה האפגנית האחרונה, הייתה אימפריה באסיה אשר כללה את מרבית אפגניסטן המודרנית, צפון-מזרח איראן, מזרח טורקמניסטן, חלק מפקיסטן וצפון-מערב הודו. האימפריה נוסדה בידי אחמד שאה דוראני, אשר איחד את השבטים האפגנים בשנת 1747, וקבע את בירתו בקנדהאר. דוראני אף פלש להודו ארבע פעמים והשתלט על קשמיר ופנג'אב. בנו של אחמד, תימור שאה דוראני ירש את מקומו, והעביר את בירתו לקאבול. האימפריה התקיימה עד 1826 עת פורקה בגלל מלחמות אזרחים.
שליטי האימפריה

אחמד שאה דוראני (1747–1772)
תימור שאה דוראני (1772–1793)
זמאן שאה דוראני (1793–1801)
מחמוד שאה דוראני (1801–1803)
שוג'אע שאה דוראני (1803–1809)
מחמוד שאה דוראני (1809–1818)
עלי שאה דוראני (1818–1819)
איוב שאה דוראני (1819–1826)
הערות שוליים

↑  Ahmad-Shah-Durrani in Encyclopedia Britannica.
↑  Cheema, G. S. The Forgotten Mughals: A History of the Later Emperors of the House of Babar, 1707-1857. New Delhi: Manohar Publishers & Distributors, 2002. ch. 23.
↑  Meredith L. Runion The History of Afghanistan, Greenwood Publishing Group, 2007 p 69
↑  Nalwa, V. (2009), Hari Singh Nalwa – Champion of the Khalsaji, New Delhi: Manohar, p. 18.
עבודה (כלכלה)

מכונאי בעת עבודתו, מטפל במשאבת קיטור.
צילום של לואיס היין מ-1920
פקידה מטפלת במלאי בסופרמרקט טסקו לוטוס שבתאילנד באמצעות מחשב נישא קטן
נשים בסוף יום עבודה בשדות, ציור משנת 1887
עבודה היא עשיית מלאכה או פעילות כלשהי, לרוב כאשר זו נעשית כשירות לזולת או לארגון כלשהו ובעבור תשלום או תמורה אחרת. במשמעותה היום-יומית, משמשת העבודה לציון כל פעולה אשר דורשת ריכוז ומאמץ גופני מסוים. משמעות העבודה עשויה לנוע מפעולות פשוטות ביתיות כגון נעיצת מסמר, בישול וניקיון, ועד פעולות ממושכות ורצופות כגון בנייה וחינוך.
כלכלה

בתחום הכלכלה, העבודה היא אחד משלושת גורמי הייצור, יחד עם אדמה והון. בהגדרתה הרחבה מציינת העבודה פעולה מסוימת המבוצעת כך שמבצע העבודה אינו זקוק לתוצאותיה הישירות, או שתוצאות אלו אינן המניע אשר הגדיר את פעולתו.
לדוגמה, נגר אשר אינו זקוק לרהיטים שהוא מייצר, אך מייצרם בכל זאת, עובד בנגרות.
על פי ההגדרה הרחבה, עבודה היא כל פעילות תכליתית, כלומר, שתכליתה מצויה בדבר מה אחר, אותו יש להשיג, שאינו קשור ישירות לתוצרי העבודה.
בהגדרתה המצומצמת, מציינת העבודה פעילות שנעשית בתמורה לשכר. למעשה, כמעט כל הפעולות הפורמליות הקיימות בעולם המאורגן הן עבודות. אין הגדרה זו מחייבת כי העובד אינו נהנה מעבודתו או כי היא חסרת משמעות מלבד השכר אותו הוא מקבל, אלא שהשכר הוא העיקרון המגדיר את פעולתו.
מבחינה כלכלית, המרחב בו נעשה שימוש בעבודה הוא שוק העבודה.
חברה

בתחום החברה, משמעותה של העבודה משתנה מהקשר להקשר, וכן יחסה לנפש העובד. באופן גס ניתן לחלק את ההתייחסות לעבודה לשתי גישות מרכזיות: גישה שלילית הרואה את העבודה כעול, וגישה חיובית הרואה את העבודה כאמצעי להגשמתו של העובד.
חברה > עבודה כעול

על פי גישה זו, בעבודה קיים נזק ישיר לעובד, העוסק בה רק על-מנת להשיג תועלת אחרת, העולה על הנזק. על-פי משמעות זו האדם מצוי במצב טבעי של צריכה (של מנוחה, מזון, הנאה וכו'), אך כדי להבטיח את המשך צריכתו או את עליית איכותה או כמותה, עליו לבצע פעולות שאינן רצויות, הן העבודה.
גישה זו מפרידה בין "האני האמיתי", המעוניין בצריכה ובמנוחה בלבד, וכנגדו צורך המציאות, המחייב אותו לקיים פעולות שונות מהן היה נמנע, לו לא היה צריך לשלם מחיר יקר.
כדוגמה פשוטה ניתן לבחון חקלאי במשק אוטרקי – החקלאי מעוניין באכילת מזון, אך הוא זקוק לשם השגתו לפעולות חקלאיות הדורשות מאמץ וריכוז שאינן מצבו הטבעי. בדוגמה זו, החקלאי עובד בשדה רק על-מנת לקיים את צורכי גופו, אך הפעולות החקלאיות עצמן (חריש, דייש, קציר וכו') מסיבות לו אי-סיפוק.
גישה זו נוסחה על ידי זיגמונד פרויד, אשר תיאר אותה באופן הבא: לכל אדם קיים כוח נפשי "סתמי" (איד), התובע את סיפוקם המיידי והמתמיד של צורכי הגוף (אכילה, שתייה, מין, שינה וכו'). כנגד סתמי, ניצב עקרון המציאות, הקובע כי על-מנת לספק את צרכיו של הגוף יש להשקיע אנרגיה בפעולות שאינן מיידיות, כגון השגת כסף, בניית כלים וכו', אשר ביצוען מוטל על ה"אני".
ניסוח אחר של גישה זו ניתן על ידי ניסוח ההיצע והביקוש בשוק העבודה כמניעים העיקריים של העובד. על-פי ניסוח זה, כל עובד קובע את זמן העבודה הרצוי לו בעיקר על-פי השכר אותו יקבל, כלומר, הוא רואה בעבודה עול ומעוניין בתמורתה בלבד.
חברה > עבודה כהגשמה

כנגד גישה זו, קיימת גישה לפיה העבודה היא מצוי נכון ומספק של צרכיו הנפשיים של העובד. במשמעות זו, עצם הבנייה והיצירה של דבר מה חיובי, מספיקה על-מנת לספק את האדם.
לגישה זו ארבע משמעויות עיקריות אפשריות:
העבודה יוצרת עבור האדם כוח (כסף, מעמד וכו'), והשגת כוח זה היא מטרתו של האדם. על כן, האדם מעוניין בעבודה שלא על-מנת לספק את צריכתו, אלא על-מנת לצבור יתרון יחסי אל מול בני אדם אחרים.
לאדם כוח יוצר, המעוניין באופן ישיר בבניית העולם. כוח יוצר זה הוא ביטוים הפסיכולוגי של רגשותיו ורצונו, ומהווה חלק בלתי נפרד מה"אני מאמין" שלו.
העבודה יוצרת עבור האדם מרחב אוטונומי שבו הוא יכול להיות יצירתי ולתרום לחברה בדרכו. חברי תנועת ההשכלה טבעו את המושג "העבודה משחררת" שעבר אינטרפרטציות שונות עם השנים.
מטרת העבודה היא לשם מימוש חזונם של הפרט והקולקטיב ולשם הגשמתם וקיומם של הערכים המכוננים בהם.
לדוגמה: החלוצים הראשונים שעלו לארץ ישראל מהגלות על מנת לבנות וליישב אותה, ובחרו לעבוד את האדמה, לייבש את הביצות ולחרוש את השדות עשו זאת ללא כפייה ולא ראו את עבודתם כעול פיזי או נפשי. אלא כביטוי לאידאולוגיה החלוצית סוציאליסטית.
חברה > ניתוח שתי הגישות

שתי הגישות אינן בהכרח תאוריות-נפש מלאות, אלא גישות במציאות, כלומר, עצם קיומה של גישה אחת עבור אדם מסוים אינו סותר את קיומה של הגישה האחרת עבור אדם אחר, או עבור אותו אדם בזמן אחר.
הגישות השונות מושפעות מגורמים רבים, מהם פנימיים לחלוטין לעובד, ובהם חיצוניים, ויחסם מורכב ושנוי במחלוקת. כיום, אנשים רבים לא תופסים את העבודה כמגשימת ה"אני מאמין" שלהם. בחברה תחרותית ואינדיבידואלית הדוגלת בתורת הכלכלה הקפיטליסטית, התמורה לעבודה היא פרנסה ומקור חומרי למימוש יצר הצרכנות של הפרט.
ואכן בעולם המודרני הגישה השלילית היא הגישה הרשמית, ועליה מבוססות מרבית הנחות הכלכלה המודרנית בתחום המחקר ובפועל.
עם זאת, קיימים חילוקי דעות בנוגע למניעים האמיתיים, הלא-רשמיים, העומדים מאחורי עובדה זו. לצורך ההמחשה, במרבית הסקרים שנעשו בעולם המערבי של המאה ה-20 נמצא כי לשאלה "האם היית ממשיך בעבודה אילולא היית זקוק לשכרה", רוב הנשאלים ענו תשובה חיובית (אף כי במשך הזמן ירד אחוז העונים חיובית), וזאת בניגוד למערכת השכר אשר נועדה לכפות על העובדים את עבודתם.
השאלה, האם ניתן ליצור מערכת בה העובד מבצע את עבודתו גם בלא לזכות בתמורה עבורה, היא אחת משאלות המפתח בעיצוב החברה והכוח החברתי, והכלכלה בפרט. בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, האסכולה המובילה בעיצוב החברה היא האסכולה הרואה בגישה השלילית גישה "בריאה", המציבה שיקולי "רציונליות" (המכונים גם "שיקולים כלכליים") של תועלת כלכלית כבסיס לפעולות האדם.
עבודה בעולם מקוון

האינטרנט ובעיקר בינה מלאכותית הופכים חלק גדל והולך של עולם העבודה למיושן ואף למיותר. לפי ה-OECD בעתיד 57% מהמשרות נמצאות בסיכון, עבודות רבות יבוטלו או ישתנו, במיוחד עבודות ידניות שגרתיות. אך גם עבודות שנעשות כיום בידי מהנדסים ובעלי מקצוע אקדמיים
ראו גם

מקצוע
שיעור התעסוקה בישראל
כוח עבודה
משרד
חלוקת עבודה
מפעל
תעסוקה גמישה
עבודה מהבית
קונפליקט עבודה-משפחה
לקריאה נוספת

יוהנו שטראסר, כאשר העבודה אוזלת לחברת העבודה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
כתבי א.ד. גורדון.
הערות שוליים

↑  רועי צזנה השולטים בעתיד, ירושלים: כנרת, 2017
↑  
על האי שוויון באוליגרכיה המקוונת יעקב הכט בתוך ביטאון איגוד האינטרנט הישראלי (ISOC-IL), נצפה ב:12 לאוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534548505171  BNE: XX524430  BnF: cb119715347 (data)  GND: 4002567-6  HDS: 017470  LCCN: sh90004091  NDL: 00569592  NKC: ph115908
אבראהים פאשא

ערך זה עוסק בקצין מצרי, בנו של שליט מצרים מוחמד עלי. אם התכוונתם לוזיר גדול של האימפריה העות'מאנית במאה ה-16, ראו .
איבראהים מחמד עלי באשא, ציור של צ׳רלס פיליפ לריווייר.
אִבּראהים מחמד עלי פאשא (בערבית: إبراهيم محمد علي باشا; תעתיק מדויק: אבראהים מחמד עלי באשא; 1789–1848) היה קצין מצרי שנלחם בהצלחה נגד האימפריה העות'מאנית והשתלט על סוריה ועל ארץ ישראל. בנו (נטען גם שהיה בנו המאומץ) של שליט מצרים מוחמד עלי.
אבראהים ידוע בהיסטוריה היהודית בגלל מעורבותו בעלילת הדם של דמשק, שהייתה חלק מסכסוך בינלאומי גדול שבעקבותיו אולץ לעזוב את סוריה.
ראשית דרכו

אבראהים נולד בעיר קוואלה (Kavala), הנמצאת באזור מקדוניה שביוון המודרנית והייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית. גם אביו היה יליד אותה עיר.
בשנת 1805, בזמן שאביו נאבק להשתלט על מצרים, הוא שלח את בנו בן ה-16 להיות בן ערובה אצל הקפיטן פאשא העות'מאני (אדמירל הצי). אולם כאשר שלטון אביו במצרים הוכר על ידי השער הנשגב (השלטון העות'מאני), והוא אף הצליח להביס את חיל המשלוח הצבאי האנגלי בפיקודו של מייג'ור ג'נרל אלכסנדר מקנזי פרייזר, הותר לאבראהים לחזור למצרים.
כאשר יצא מוחמד עלי לחצי האי ערב להילחם בווהאבים, הוא השאיר את אבראהים לפקד על מצרים העליונה, שם המשיך במלחמתו נגד כוחם המדולדל של הממלוכים אותם הצליח לנצח. ב-1816 התמנה אבראהים כמפקד הצבא המצרי בחצי האי ערב.
מלחמות בווהאבים

אבראהים עמד בראש המערכה נגד הווהאבים שהשתלטו על ערי הקודש האסלאמיות מכה ואל-מדינה. ב-1816 נחת אבראהים בנמל ינבוע, נמלה של מדינה והשתלט חיש מהר על הערים הקדושות. משם יצא למסע אל מדבר נג'ד כדי לכבוש את המצודה הווהאבית א-דרעיה. החיילים המצריים, אף על פי שהיו מאומנים ומצוידים היטב, והחזיקו ביתרון גדול בארטילריה, התקשו, אולם אבראהים הוליך את צבאו בנחישות דרך המדבר, בתנאים קשים אותם חלק עם חייליו, עד שבספטמבר 1818 כפה על המנהיג הווהאבי להיכנע, כבש והרס את מצודתו.
הקרבות בפלופונסוס

ב-1819 חזר אבראהים פאשא במסע ניצחון לקהיר. בקהיר סייע אבראהים לקולונל הצרפתי סֶב הידוע גם כסוליימן פאשא, שנשכר כדי לאמן את הצבא המצרי בשיטות אירופיות. ב-1824 נתמנה אבראהים להיות מושל מוראה (השם שבו נקרא חצי האי פלופונסוס) על ידי הסולטאן מהמוט השני. אבראהים נתבקש לסייע לסולטאן במאבקו נגד היוונים במסגרת מלחמת השחרור היוונית (1821 - 1832). הוא יצא בראש שייטת וצבא בן 17,000 חיילים לפלופונסוס. מסעו נתקל בקשיים בגלל חששו מספינות האש היווניות ובשל התקוממות מלחיו היוונים, אולם לבסוף הצליח לנחות בפלופונסוס, להשתלט על שטחים נרחבים ביוון, ולפגוע בתושביה. הוא החריב שטחים נרחבים ומכר את תושביהם לעבדים במצרים. מעשי האכזריות והדיכוי שלו כנגד אוכלוסייה נוצרית עוררו זעזוע במערב, ומעצמות המערב התערבו במלחמה, אבראהים הובס בקרב נאווארינו וחיל משלוח צרפתי נחת ביוון ב-1827. לבסוף כפו עליו מעצמות המערב להיכנע באוקטובר 1828, ואבראהים נאלץ לעזוב את יוון.
אבראהים בסוריה

הממשלה העות'מאנית ניסתה כנראה למנוע את חזרתו של אבראהים פאשא למצרים, מאחר שחששה מכוחו הצבאי הרב.
מוחמד עלי, שהיה מסוכסך עם השער העליון, שלח את בנו ב-1831 בראש צבא לכבוש את סוריה, מבצע אותו מילא בהצלחה רבה.
הוא כבש את עכו לאחר מצור קשה ב-27 במאי 1832, כבש את דמשק, הביס כוח של הצבא העות'מאני בחומס ב-8 ביולי, כוח-צבאי נוסף בביילן ב-29 ביולי, פלש לאסיה הקטנה, ולבסוף הביס את הווזיר הגדול ב-21 בדצמבר בקרב קוניה.
על פי תנאי אמנת קוטיה הפך אבראהים לשליט סוריה וארץ ישראל. בתחילה היה פופולרי מאוד בקרב התושבים, אולם הגזרות והמיסוי הכבד שהשית על התושבים המוסלמים בהוראת אביו, גרמו לתסיסה גוברת והולכת והביאו בסופו של דבר לפרוץ מרד הפלאחים. ב-1838 חידשו העות'מאנים את המלחמה באבראהים. תחילה זכה אבראהים בניצחון בקרב נזיב (אנ') ב-1839, אולם לאחר מכן התערבו בריטניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, בניסיון להציל את האימפריה העות'מאנית, וכפו על אבראהים לעזוב את סוריה ולהחזירה לשלטון עות'מאני.
אבראהים בסוריה > עלילת דמשק

ב-1840, בשלהי שלטונו של אבראהים בסוריה התחוללה עלילת הדם של דמשק. ככלל היה יחסו של אבראהים ליהודי סוריה טוב והם ציפו כי יושיע אותם מן הרדיפות שהיו מנת חלקם קודם לכן. בה בשעה שהשלטון המצרי התייחס ליהודים בסובלנות רבה, הרי מנהיגי הנוצרים היוונים, הארמנים והקתולים שבארץ -ישראל ובסוריה, היו "אויבים קשים ליהודים אפילו יותר מאשר המוסלמים". בעלילת הדם של דמשק היה מעורב הקונסול הצרפתי. הקונסול שכנע את הפאשא לחקור בעינויים את יהודי דמשק ואף היה מעורב אישית בעינויים אלה.
באותו זמן התערבו הקונסולים של בריטניה ואוסטריה לטובת היהודים. התערבותו של הקונסול הבריטי נבעה גם מתוך אידאולוגיה פרוטסטנטית-מיסיונרית, ואולם בעיקר נבעה התערבותם של שני קונסולים אלו מתוך ההתחרות בהשפעה הצרפתית הגדולה בסוריה. בסופו של דבר הביאה התערבות זו, כאמור, לסילוק השלטון המצרי מסוריה.
אבראהים בארץ ישראל

לאבראהים פאשא מקום חשוב בהיסטוריה של ארץ ישראל. ב-1831 עלה אבראהים בראש צבא בן 40,000 חיילים על ארץ ישראל. הוא כבש את עזה, רמלה, יפו, חיפה וירושלים ללא קרב, ואת עכו לאחר מצור אכזרי של שישה חודשים.
כיבוש הארץ בידי אבראהים פאשא הביא לשינוי דמוגרפי מהותי. אבראהים פאשא הביא עמו עשרות אלפי מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון. מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה, לדוגמה ביישוב ערב-אוּפּי בוואדי חוורה (עמק חפר) והיישוב ערב-דמארה באזור חדרה; שכונות מצריות אחדות ביפו וכפרים בסביבתה, כגון פג'ה, סומייל, ג'לג'וליה, אמלבס (פתח תקווה), קובּיבה (כפר גבירול); תושבי קטרה (גדרה) באו בתקופה זו מלוב; בוואדי עארה ודרומית לו, התיישבו מאות משפחות של מהגרים מצריים בכפרים עארה, ערערה, כפר קרע, כפר קאסם, טייבה, קלנסווה, אום אל-פחם ואחרים. מאות אחדות של מהגרים ממצרים התיישבו בחיפה[דרוש מקור]. כשיצא אבראהים למסע כיבוש נמל יפו מידי הסולטאן הטורקי הקים מפקדה צבאית על הרכס שמדרום לעיר העתיקה ותכנן להפוך את יפו לעיר נמל מרכזית. אבראהים פאשא הביא לארץ חיילים משוחררים ממצרים והושיב אותם בשכונות מסביב לחומות. לשכונות האלה קראו "סכנות" (לדוגמה סכנת א-טורקי) - ומכאן צמח המושג שכונה.
אבראהים התייחס באהדה לאוכלוסייה היהודית והנוצרית בארץ. הוא היה מיודד עם אליהו שלמה זלמן בסאן ואישר לאברהם שלמה זלמן צורף להקים את בית כנסת החורבה. על התושבים המוסלמים הוא ציווה לאסוף את הנשק מתושבי ארץ ישראל, שלל זכויות של נכבדיהם ודרש מהם לגייס לצבאו אחד מכל חמישה צעירים. כדוגמה ל"זכויות" שנשללו ניתן לציין את ה"מס" שמשפחת אבו גוש נהגה לגבות מכל מי שעבר בדרך לירושלים. גזרותיו של אבראהים, כמו גם עידוד עות'מאני מבחוץ וסיוע של האימפריה הבריטית, הביאו להתקוממות של המוסלמים בארץ ישראל נגד השלטון המצרי (מרד הפלחים). ההתקוממות פרצה במקומות רבים בארץ ישראל, בין היתר בבית ג'אלא, יפו, א-סאלט, שכם, בית לחם, שער הגיא, עזה וצפת. ב-1834 שלח אבראהים אזהרה חמורה למוסלמים לבל יפגעו בקדשיהם של הנוצרים והיהודים. המורדים צרו על מצודת ירושלים והתחוללו מהומות קשות במשך שישה ימים. הנוצרים התחבאו במנזרים והיהודים בבתי הכנסת אולם רבים מהם נרצחו בידי המורדים המוסלמים. אבראהים פאשא חזר לירושלים, עלה למסגד אל-אקצא והכריז על חנינה כללית, אולם המורדים סירבו להיכנע. בעקבות כך אבראהים פתח עליהם בעימות צבאי והביס אותם.
אבראהים בארץ ישראל > אבראהים פאשא ובית המקדש היהודי

הרב צבי הירש קלישר ראה בכיבוש ארץ ישראל על ידי מוחמד עלי הזדמנות להשגת הארץ עבור העם היהודי. בשנת 1836 הוא פנה לברון אנשל מאיר רוטשילד בבקשה לרכוש את הארץ ולכל הפחות את ירושלים או את הר הבית. במכתב זה פירט הרב קלישר את השקפותיו על הגאולה ועל הקרבת קרבנות בזמן הזה. במקביל ניהל הרב קלישר משא ומתן הלכתי עם רבי עקיבא איגר וחתנו החת"ם סופר בעניין חידוש עבודת הקורבנות בזמן הזה. החתם סופר הסכים לחלק מהטענות אולם טען כי למעשה אין סיכוי להצעה כיוון שאבראהים פאשא "הוא קפדן גדול... לבל יקרב שם מי שאינו מאמונת ישמעאל, כי שם נבנה בית עבודה שלהם ואומרים שאבן שתייה באמצע כיפה ההיא, ולא יקרב שם איש זר שאינו מאמונתם".
שנותיו האחרונות

אבראהים בילה את שנותיו האחרונות בשלווה אולם היה חולה מאוד, כנראה עקב משקל עודף. ביולי 1848 כאשר נעשה אביו סנילי, מונה אבראהים כעוצר אולם נפטר ב-10 בנובמבר 1848.
"אבראהים אלאול"

על שם תארו של פאשא, "אבראהים הראשון", נקראה הספינה המצרית אבראהים אל-אוול, אשר נלכדה על ידי חיל הים הישראלי במבצע סיני.
הערות שוליים

↑  יהושע בן אריה, עיר בראי תקופה: ירושלים במאה התשע-עשרה (עמ' 359), הוצאת יד יצחק בן צבי, ‏1979
↑  שו"ת חתם סופר, יורה דעה סימן רל"ו. עוד על המשא ומתן ועל האיגרת לרוטשילד בספר "דרישת ציון", הוצאת מוסד הרב קוק, תשס"ב
| שליטי מצרים המודרנית |
| --- | --- | --- |
| שושלת מוחמד עלי | מוחמד עלי (1805–1848) • אבראהים פאשא (1848) • עבאס חלמי הראשון (1848–1854) • מוחמד סעיד פאשא (1854–1863) • אסמאעיל פאשא (1863–1879) • תאופיק פאשא (1879–1892) • עבאס חלמי השני (1892–1914) • חוסיין כאמל (1914–1917) • פואד הראשון (1917–1936) • פארוק (1936–1952) • פואד השני (1952–1953) |  |
| נשיאי מצרים המודרנית | מוחמד נגיב (1952–1954) • גמאל עבד אל נאצר (1954–1970) • אנואר סאדאת (1970–1981) • חוסני מובארכ (1981–2011) • מוחמד חוסיין טנטאווי (שליט בפועל, 2011–2012) • מוחמד מורסי (2012–2013) • עדלי מנסור (נשיא זמני, 2013–2014) • עבד אל-פתאח א-סיסי (2014 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262870605171  PLWABN: 9810580908705606  BIBSYS: 98020354  BnF: cb13623851v (data)  GND: 119011395  ISNI: 0000 0001 1918 6843  LCCN: n83026489  NKC: js20060414010  NLA: 49782423  NLG: 45853  NTA: 134771214  SUDOC: 072774940  TDVİA: ibrahim-pasa-kavalali  Trove: 1526302  VcBA: 495/51216  VIAF: 90061784   WorldCat (עם VIAF): 90061784
כביש 651

| --- | --- |

 מידע כללי
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  5 ק"מ
 מיקום
 נקודת התחלה:  צומת פל-ים
 נקודת סיום:  צומת איטונג
 
 קואורדינטות:  32°29′04″N 34°54′45″E﻿ / ﻿32.48445890316°N 34.912520703846°E﻿ / 32.48445890316; 34.912520703846
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) כביש 651(למפת הכרמל רגילה) כביש 651(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 651(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 651  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 651 הוא כביש רוחב אזורי שמתחיל בצומת פל-ים, שממזרח ליישוב הקהילתי קיסריה, ונגמר בצומת איטונג שבפרדס חנה-כרכור. אורכו הכולל של הכביש הוא כ-5 ק"מ.
צמתים מרכזיים לאורך הכביש

| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 651 ממערב למזרח
| 0 | צומת פל-ים |  | קיסריה |  כביש 4 |
| 2 | צומת ללא שם |  | פארק תעשייה קיסריה | רחוב השיטה |
| 2.5 | צומת ללא שם |  | פארק תעשייה קיסריה | רחוב חלמיש |
| 3 | מסעף ללא שם |  | פארק תעשייה קיסריה | דרך למפעל איטונג |
| 3.5 | צומת ללא שם |  | פרדס חנה-כרכור | רחוב המסילה |
| 3.7 | צומת ללא שם |  | פרדס חנה-כרכור | דרך הרכבת ורחוב התנאים |
| 4 | צומת ללא שם |  | פרדס חנה-כרכור | רחוב הדרים |
| 4.5 | צומת ללא שם |  | פרדס חנה-כרכור | רחובות רבי עקיבא והאורנים |
| 4.8 | צומת ללא שם |  | פרדס חנה-כרכור | רחוב הדקלים |
| 5 | צומת איטונג |  | פרדס חנה-כרכור |  כביש 652 |
ראו גם

כבישי ישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוברט בראונג'ון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוגוסט 1925 ארצות הברית ניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 פטירה:  1 באוגוסט 1970 (בגיל 44) הממלכה המאוחדת לונדון, הממלכה המאוחדת
 מקום לימודים:  מכון לעיצוב בשיקגו 
 פרסים והוקרה:  מדליית AIGA 
 
רוברט בראונג'ון (באנגלית: Robert Brownjohn;‏ 8 באוגוסט 1925 – 1 באוגוסט 1970) היה מעצב גרפי אמריקאי הידוע בעיקר בזכות קטעי הפתיחה שלו, במיוחד בסרטים "מרוסיה באהבה" ו"גולדפינגר".
ביוגרפיה

בראונג'ון נולד להורים בריטים בניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית. אביו נפטר בשנת 1937 כשבראונג'ון היה בן 12.
הוא למד במכון פראט (אנ') בברוקלין במשך שנה. ב-1944 התקבל למכון לעיצוב בשיקגו (אנ'). עמיתיו תיארו אותו כילד פלא. בזמנו הפנוי התעסק במריחואנה ובהרואין וביקר במועדוני לילה רבים. בנוסף התיידד עם מיילס דייוויס והחל להתמכר להרואין.
במאי 1948, לאחר שקיבל בראונג'ון תואר ראשון באדריכלות, הוא עבד בתחילה כמתכנן אדריכלי בשיקגו, לפני שחזר למכון באילינוי כדי ללמד קורסים משלו. הוא עבד כמעצב עצמאי במגזינים שונים, כולל "אסקווייר". ב-1951 חזר בראונג'ון לניו יורק כדי לקדם את הקריירה שלו כמעצב גרפי. במהלך חמש השנים הבאות הוא עבד כעצמאי ומימש פרויקטים שונים.
ב-1956 התחתן עם דונה וולטרס. לזוג נולדה בת. בשנה שלאחר מכן הקים את החברה Brownjohn, Chermayeff & Geismar, עם עמיתיו המעצבים איוון צ'רמאייף וטום גיימר. הפרויקטים שלהם כללו עבודה בחברות, כמו חברת פפסיקו. החברה התפרקה ב-1959.
בשנים 1963 ו-1964 היה מעצב כתוביות הפתיחה בסרטי ג'יימס בונד "מרוסיה באהבה" ו"גולדפינגר".
ב-1969 אייר את עטיפת האלבום של הרולינג סטונז "Let It Bleed".
בראונג'ון מעולם לא הצליח להיגמל מהסמים שצרך ומת בלונדון בגיל 44 בלבד.
הערות שוליים

↑  רוברט בראונג'ון, באתר Art of the Title
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011501574905171  GND: 130606693  ISNI: 0000 0000 6688 6992  LCCN: n2005014588  NTA: 334495938  SNAC: w62n6r8z  SUDOC: 099253631  ULAN: 500125145  VIAF: 70041814   WorldCat (עם VIAF): 70041814