הערת שוליים (סרט)
פרשנות > רמזים

פרופ' דוד אסף מציין שבסרט "יש רמזים נסתרים וגלויים לכל מיני טיפוסים שהכרנו ואנחנו מכירים", אך אינו מפרט מהם רמזים אלה. להלן יפורטו רמזים אחדים.
בתחילת הסרט מספר אוריאל שקולניק שכאשר בילדותו שאל את אביו למקצועו, ענה האב: "מורה". זהו רמז לחוקרת המקרא פרופ' נחמה ליבוביץ, שהעדיפה את התואר מורה על פני פרופסור (על מצבתה נכתב: "מורה"), ולחוקר התלמוד פרופ' שאול ליברמן, שתלמידו, פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל, פרסם מאמר ארוך בשם "המורה", על דרכו של ליברמן בחקר התלמוד.
כאשר אוריאל שקולניק מקבל שיחת טלפון שבה נאמר לו שיש בעיה עם הענקת הפרס לאביו, הוא מנסה לנחש מה הבעיה, ושואל האם "הוא העליב אתיופים?" – זהו רמז לשמואל שניצר, שוועדת פרס ישראל המליצה להעניק לו את הפרס, אך המלצה זו בוטלה לאור סירובו להתנצל על מאמרו "ייבוא של מוות" אודות העלייה מאתיופיה, שהוגדר על ידי מועצת העיתונות כעבירה על תקנון האתיקה שלה.
שם מורהו של אליעזר שקולניק, י. נ. פיינשטיין, מרמז ליעקב נחום אפשטיין, מייסד המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית, פילולוג וחוקר ספרות חז"ל, הנחשב "אבי המדע התלמודי המדויק". תמונתו של אפשטיין נמצאת על שולחנו של אליעזר שקולניק.
הערת השוליים אשר נתנה לסרט את שמו, מצוטטת בסרט כהערת תודה שקיבל פרופ' שקולניק האב בספרו החשוב של מורו, פרופ' י"נ פיינשטיין, "מבוא לנוסח ספרות התנאים". הערה זו מבוססת על הערת שוליים שקיימת באותו ניסוח בספרו של פרופ' י"נ אפשטיין, 'מבוא לנוסח המשנה', שם היא מוקדשת לתלמידו, גדליה אלון.
פרופ' שלמה זלמן הבלין, חבר מחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, הציג זיקה בין הדמויות שבסרט לאישים ממשיים: להערכתו דמותו של האב, אליעזר שקולניק, מבוססת על דמותו של חתן פרס ישראל, פרופ' שמואל ספראי, ודמותו של הבן, אוריאל שקולניק, מבוססת על דמותו של חוקר התלמוד פרופ' דניאל בויארין. את פרופ' גרוסמן, יו"ר ועדת הפרס, הוא מזהה עם דמותו של פרופ' יעקב זוסמן. ריאיון עם פרופ' זאב ספראי מטיל ספק בזיקה זו, שכן בין האב והבן ספראי התקיים שיתוף פעולה הדוק, ששיאו במפעלם המשותף "משנת ארץ ישראל". בנוסף, פרופ' ספראי לא דגל בגישה הנוקשה של מחקר פילולוגי כתנאי לכל פירוש של הטקסט.
בישיבה של ועדת פרס ישראל אוריאל טוען נגד פרופ' יהודה גרוסמן שהוא סירב לאשר את הדוקטורט של תלמידה חולת סרטן בחוג לתלמוד, כך שתקבל את התואר לפני פטירתה. פרשנים רואים בכך רמז למקרה של ליאורה אליאס בר־לבב, שנפטרה מעט לפני הגשת הדוקטורט שלה.
מחקר חייו של פרופ' אליעזר שקולניק, והתייתרותו בעקבות תגליתו של פרופ' גרוסמן, רומזים לספר ירושלמי, שקיומו הוכח על ידי יעקב זוסמן, לאחר ששוער על ידי אביגדור אפטוביצר.
ביטוי המפתח בסרט: "מצודתו של פרופ'... פרוסה על כל ענפי הספרות התלמודית", נמצא בנימוקי השופטים להענקת פרס ישראל לחוקר התלמוד אברהם גולדברג, בשנת 2000.
אדם (אנדרה) פרידהיים רואה כמקור השראה עיקרי לדמויות האב והבן שקולניק את חוקרי התלמוד פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל (תלמידו של יעקב נחום אפשטיין) ובנו פרופ' דוד רוזנטל.
מיכל שיר-אל מצאה קווי דמיון בין הסרט ובין סיפוריו של ש"י עגנון העוסקים באקדמיה. היא מוצאת דמיון בין אליעזר שקולניק, המייחל במשך שנים רבות להכרה במחקרו, ובין עדיאל עמזה, גיבור הסיפור "עד עולם", המייחל במשך שנים רבות להוצאתו לאור של ספרו המחקרי על העיר גומלידתא. בנוסף, את המאבק סביב קביעת הזוכים בפרס ישראל היא משווה למאבק סביב הגשת מועמדותו של עגנון לפרס נובל, שבו מול קבוצת הפרופסורים שתמכה בעגנון ניצבה קבוצה שתמכה במועמדותו של המשורר זלמן שניאור. עמרי בן-יהודה מוצא זיקה בין נושאים הנדונים בסרט לבין הסיפור "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו". גם אודי לאון רואה הקבלה בין הסרט לבין יצירתו של עגנון ומשבח את יוסף סידר על כך: "לא רק שהסרט מתכתב עם יצירתו של עגנון, כאשר הבולטת שבהן היא "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", אלא שבפעם הראשונה הצליח יוצר ישראלי לתרגם את עגנון לקולנוע".