stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורטמונד
תשתיות וכלכלה > קניות

צמד רחובות הקניות Westenhellweg ו-Ostenhellweg ("דרך מערב" ו"דרך מזרח" בתרגום מגרמנית) שבמרכז העיר נחשבים ללב הפועם של דורטמונד. Westenhellweg הוא רחוב הקניות הפופולרי ביותר בכל גרמניה, עם כמעט 13,000 מבקרים לשעה (נכון לפי הנתונים משנת 2013). שני הרחובות מיועדים להולכים רגל בלבד ומציעים חנויות מותגים מהשורה הראשונה, לצד חנויות כלבו גדולות וחנויות של יצרנים מקומיים. כתוצאה מכך, דמי השכירות על רחוב Westenhellweg הם הגבוהים ביותר עבור שטחי מסחר ומשרדים בכל נורדריין וסטפאליה. כ־85 אחוזים של חנויות הן רשתות קמעונאיות כגון H & M, סטורן, Esprit, זארה או NewYorker. בשנת 2009 נפתח על הרחוב קניון חדש בשם Thier-Galerie עם כ-100 חנויות ורשתות כמו ארמאני, אדידס, דיזל והוליסטר. בנוסף אליו, שוכנים ברחוב בתי הכלבו הגדולים Galeria Kaufhof ו-Karstadt, כמו גם חנויות בגדים של קמעונאיות האופנה הגדולות Peek & Cloppenburg ו-C & A. במהלך החודש שלפני חג המולד מארח אזור המדרחוב את שוק חג המולד, שנחשב לאחד השווקים הגדולים של חג המולד בגרמניה ובעולם כולו, עם למעלה מ-3.5 מיליון מבקרים ו-300 דוכנים.
במשך זמן רב הרחוב המקביל Kampstraße היה נטוש למדי אבל בשנים האחרונות הוא הפך לשדרה מפוארת הכוללת חנויות יוקרה ומסעדות.
בסמיכות לאולם הקונצרטים של דורטמונד הוקם בשנות ה-90 אזור הקניות Brückstraßenviertel, אשר הפך בשנים האחרונות לטיילת מודרנית ואופנתית עבור צעירי העיר.
תשתיות וכלכלה > ירידים

דורטמונד היא ביתו של מרכז הירידים ה-12 בגודלו בגרמניה Halls of Westphalia , אשר ממוקם בסמוך למרכז העיר, בקרבה לנמל התעופה של דורטמונד. עם כ-77.000 מבקרים מדי שנה, Jagd & Hund הוא ללא ספק האירוע הגדול ביותר שנערך במקום. ירידים חשובים נוספים הפתוחים בפני הצרכנים כוללים את "Intermodelbau", יריד הצרכנים הגדול בעולם ליצירת דגמים, ואחד הירידים המובילים לתרבות הנוער "YOU". ירידים חשובים המוגבלים לאנשי מקצוע כוללים את " D.I.M" (יריד הנדל"ן הגרמני), Creativa (יצירה ותחביבים) ו־Tabaco.
תרבות ואמנות

בעיר מתקיימת מסורת ארוכה של מוזיקה ותיאטרון. התזמורת העירונית נוסדה בשנת 1887 ונקראת בימינו דורטמונד פילרמוניקר. בית האופרה הראשון נבנה בשנת 1904, נהרס במלחמת העולם השנייה ונפתח מחדש בשנת 1966 כ"אופרהאוס דורטמונד". הוא מופעל על ידי תיאטרון דורטמונד, שהוא אחד מבתי התיאטרון הגדולים בגרמניה אשר מעסיק כ-500 עובדים. תיאטרון דורטמונד מאחד תחת קורת גג אחת מופעי אופרה, בלט, הצגות תיאטרון ותיאטרון ילדים ונוער.
מועדון הג'אז של דומיסיל הוא אחד מ-100 המועדונים הטובים ביותר בעולם למוזיקת ג'אז, על פי מגזין ג'אז האמריקאי Down Beat.
המגדל Dortmund U-Tower, שפעל בעברו כמבשלת בירה, הפך למרכז האירופי לכלכלה יצירתית ומוזיאון לאומנות מודרנית.
בעיר פועלים בהצלחה מספר מועדוני קברט, כשהמוביל שבהם הוא Cabaret Queue שליד אגם פניקס. דורטמונד מארחת בכל שנה את אירוע RuhrHOCHdeutsch, שהוא אחד הפסטיבלים המצליחים ביותר לקברט בגרמניה. בפסטיבל מתארחים אמנים מרחבי העולם.
תרבות ואמנות > מוזיאונים

בדורטמונד קיימים מעל 20 מוזיאונים. המוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית, אשר נוסד בסוף שנות ה-40 ועבר בשנת 2010 למשכנו החדש במגדל Dortmund U-Tower, כולל ציורים, פסלים, תצלומים וחפצים מהמאה ה-20. בנוסף, הוא מכיל מעל 2,500 גרפיקות השייכות לתנועה האקספרסיוניסטית. בלב האוסף נמצאות יצירות של ארנסט לודוויג קירכנר, אוטו מלרה, אמיל נולדה וגרפיקות של פאבלו פיקאסו משנות ה-40 וה-50, וכן עבודות של ג'ואן מירו, מארק שאגאל וסלבדור דאלי.
המוזיאון הלאומי לכדורגל הגרמני DFB נוסד כדי להנציח, לשמר, ולפרש אוספים ומזכרות של הכדורגל הגרמני. המוזיאון מציג בתערוכת הקבע שלו את ההיסטוריה של נבחרת גרמניה בכדורגל ואת הבונדסליגה.
המוזיאון לאמנות והיסטוריה תרבותית הוא מוזיאון עירוני הממוקם בבניין בסגנון אר דקו, אשר שימש בעברו כבנק. האוסף כולל ציורים, פסלים, רהיטים ואמנות שימושית, הממחישים את ההיסטוריה התרבותית של דורטמונד מהיווסדה ועד המאה ה-20. בנוסף לתערוכות המתחלפות של אמנות ותרבות, קיימת תערוכה קבועה המוקדשת להיסטוריה של מדידות, עם מכשירים גיאודטיים נדירים.
מוזיאון ההנצחה אשר נוסד ב-1992, מוקדש לקורבנות השלטון הנאצי. הוא ממוקם במבנה אשר שימש בתחילת המאה ה-20 כתחנת משטרה ובית מעצר, עד שכוחות גסטאפו השתלטו עליו בשנת 1933. בין השנים 1933 ל-1945 נכלאו במקום כ-66,000 איש והמקום זכה לכינוי "הגיהנום של מערב גרמניה". רבים מהעצורים, ביניהם קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים, עונו ואף הוצאו להורג בין כותלי הכלא. במוזיאון מתקיימת תערוכה קבועה בשם "רדיפה והתנגדות" הכוללת תצלומים רבים, טקסטים וכן עדויות של חלק מהשורדים.
מוזיאונים חשובים נוספים בעיר הם:
DASA – Arbeitswelt Ausstellung (תערוכת בריאות ובטיחות תעסוקתית בגרמניה)
ארכיון הארכיטקטורה של NRW
מוזיאון המוקדש לקבוצת הכדורגל בורוסיה דורטמונד
Zollern II/IV Colliery (מכרה פחם המהווה את האנדרטה הטכנית הראשונה של גרמניה בעלת חשיבות בינלאומית)
המוזיאון להיסטוריה של הטבע
מוזיאון מבשלת הבירה
מוזיאון HOESCH (המוקדש להיסטוריה של 160 שנים של תעשיית הפלדה בדורטמונד)
תרבות ואמנות > פסטיבלים וחיי לילה

בדורטמונד קיים מגוון רב של מסעדות, ברים ומועדונים. מרבית המועדונים מרוכזים במרכז העיר (Wallring) וברובע Kreuzviertel. דורטמונד נחשבת לאחד המרכזים החשובים באירופה למוזיקת טכנו ומוזיקה אלקטרונית. המועדון FZW מדורג במקום השלישי בקרב המועדונים הכי טובים בגרמניה, אחרי ה"ברגהיין" שבברלין ומועדון ה"מולוטוב" שבהמבורג. ארנה Westfalenhalle מושכת אליה מדי שנה מבקרים רבים, בזכות הפסטיבלים Mayday ו-Syndicate. כמו כן, מדי שנה הופך פסטיבל המוזיקה "ג'וסי ביטס" את ווסטפאלנפארק למגרש פסטיבלים ענקי עבור הופעות פופ, ראפ, אלקטרו, אינדי, רגאיי ומוזיקה אלטרנטיבית. הפסטיבל זוכה למעל 50 אלף מבקרים מדי שנה.
גנים וטבע עירוני

בדרום-מרכז דורטמונד ממוקם הגן הבוטני והארבורטום Botanischer Garten Rombergpark הידוע גם בשמו המקוצר - Rombergpark. עם שטח כולל של 65 דונם זהו אחד הגנים הבוטנים הגדולים בעולם. הגן הוקם בשנת 1822 על ידי משפחת רומברג ונרכש על ידי העיר בשנת 1929. הפארק ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, אך החל משנת 1950 נבנה מחדש על ידי חוקר העצים הנודע גרד קרוסמן כארבורטום - גן בוטני יערני, והוסיף כ-4,500 מינים לפארק. היום כולל הגן פארק אנגלי היסטורי עם אנדרטאות; ארבורטום המכיל אלפי מינים של צמחים ועצים, כולל כמה מהעצים הגדולים ביותר בנורדיין וסטפאליה; מרפסת עם עצי דקל; וארבע חממות (בשטח כולל של 1,000 מ"ר) לקקטוס, שרכים, צמחים טרופיים וקמליות, יסמין ולימונים.
בצמוד לגן הבוטני ממוקם גן החיות של דורטמונד, אשר נוסד בשנת 1953. עם 250 מינים ו-1,800 בעלי חיים בסך הכול. בגן בנוי על שטח של 28 דונם, וזהו גן החיות השני בגודלו בעמק הרוהר. הגן מתמחה בשמירה על רבייה של מינים דרום אמריקאיים והוא מוביל בתחום הגידול של דוב נמלים, טמנדואה ושל אוטר ענק.
ווסטפאלנפארק הוא הפארק העירוני הפופולרי ביותר של דורטמונד. הוא משתרע על שטח של 72 דונם ונחשב לאחד הגנים העירוניים הגדולים של גרמניה. הפארק נפתח לראשונה בשנת 1959 והוא כולל גן שושנים עם 3,000 זנים שונים של ורדים, גני משחקים לילדים, מרכז להגנת הסביבה, מוזיאון הבישול הגרמני, גן גאולוגי, שתי מסעדות, שלושה בתי קפה וגינת בירה. בנוסף, מארח הפארק מסיבות, פסטיבלים, אירועי מוזיקה ותיאטרון, וכן ושוק פשפשים ושוק לגננות.
ספורט

דורטמונד קוראת לעצמה Sportstadt (עיר ספורט). העיר היא ביתו של איגוד הכדור-יד הגרמני הגדול ביותר בעולם (Deutscher Handballbund) ושל ליגת הכדורגל הגרמנית המקצועית כדור-יד-בונדסליגה (HBL). יתר על כן, דורטמונד היא ביתו של המרכז האולימפי של וסטפאליה. העיר היא ביתם של מועדוני ספורט רבים, ספורטאים אייקוניים והיא מארגנת מדי שנה אירועי ספורט בעלי שם עולמי, כגון מרתון הרוהר ואספת השחמט של שפרקאסן.
דורטמונד היא ביתו של מועדון הספורט בורוסיה דורטמונד, אחד המועדונים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל הגרמני. בורוסיה דורטמונד היא אלופת הבונדסליגה לשעבר (זכייה אחרונה בעונת הכדורגל של 2011–2012). הקבוצה זכתה בליגת האלופות וגביע אינטרקונטיננטל ב-1997, וכן בגביע אופ"א ב-1966, מה שהפך אותה לקבוצה הגרמנית הראשונה שזוכה בגביע. בורוסיה דורטמונד משחקת באצטדיון זיגנאל אידונה פארק, אשר נבנה עבור מונדיאל ב-1974 וגם אירח כמה משחקים במסגרת מונדיאל 2006. זהו אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר בגרמניה עם קיבולת מקסימלית של 81,359 צופים.
יהודים בדורטמונד

המסמך המוקדם ביותר המעיד על קיומם של יהודים בעיר דורטמונד מופיע בכתב פריווילגיה של היינריך הרביעי מ-1074; האזכור השני של יהודים בעיר מתועד משנת 1096. רוב הבתים של יהודי דורטמונד, בית התפילה והמקווה שלהם היו ממוקמים בקצה המערבי של מרכז העיר. בתקופת המגפה השחורה גורשו היהודים מדורטמונד והתיישבו במאה ה-16 בכפרים הסמוכים. רק בתחילת המאה ה-19 התירה העיר דורטמונד התיישבות יהודית בחומותיה. מאז אמצע המאה ה-19 גדל מספרם של היהודים החיים בדורטמונד בהתמדה בעקבות ההתפתחות התעשייתית של אזור הרוהר.
בשנת 1895 נבנה בדורטמונד בית כנסת כמקום תפילה מרכזי ומייצג. עם 1,300 מושבים, מתוכם 750 מושבים המיועדים לגברים בקומת הקרקע ו־450 מושבים לנשים בעזרת הנשים, היה זה מבתי התפילה היהודיים הגדולים ביותר בגרמניה באותה עת. בהיותה אחת הקהילות היהודיות הבודדות באותה העת בגרמניה, הופקעו נכסי הקהילה לפני הפוגרומים של נובמבר 1938 וההרס הושלם. בנוסף לבית הכנסת הגדול שבמרכז העיר, היו קהילות יהודיות קטנות גם בדורטמונד-הורדה ודורטמונד-דורסטפלד עם בתי הכנסת שלהם, שנהרסו אף הם. ההגירה הכפויה בתקופת הנאציזם והשואה שהגיעה בעקבותיה, פגעו באופן דרסטי באוכלוסייה היהודית של דורטמונד.
בשנות התשעים גדלה הקהילה היהודית במידה ניכרת עקב זרם היהודים שהגיעו מברית המועצות. כיום, כוללת הקהילה האורתודוקסית בעיר 4,200 חברים ורבה של הקהילה מאז 2022 הוא הרב אביגדור נוסיקוב. בנוסף לבית כנסת, מנוהלת במסגרת הקהילה גם גן ילדים יהודי. חלקו היהודי של בית העלמין המרכזי בדורטמונד פעיל גם בימינו.
דורטמונד היא מקום מושבו של האיגוד האזורי של הקהילות היהודיות של וסטפאליה-ליפה.
אינגה סוונסון

| --- | --- |

סוונסון בתור אופליה בהפקת פסטיבל שייקספיר האמריקאי של המלט, 1958
 לידה:  29 בדצמבר 1932 אומהה, ארצות הברית 
 פטירה:  23 ביולי 2023 (בגיל 90) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Mount Tamalpais Cemetery 
 מקום מגורים:  וניס 
 השכלה:  Northwestern University
 תקופת הפעילות:  1954–1998 (כ־44 שנים) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1957) 
 
אינגה סוונסון (באנגלית: Inga Swenson) (29 בדצמבר 1932 - 23 ביולי 2023) הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית. היא הופיעה במספר הפקות בברודוויי והייתה מועמדת פעמיים לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על הופעותיה כליזי קארי במחזמר 110 in the Shade וכאיירין אדלר ב"בייקר סטריט". בנוסף גילמה במשך שבע עונות את גרטשן קראוס בסדרה הקומית של ABC "בנסון".
ביוגרפיה

אינגה סוונסון נולדה באומהה, נברסקה, ארצות הברית ב-29 בדצמבר 1932, הצעירה מבין שלושת ילדיהם של ז'נבה פאולין (לבית סיגר) ואקסל קארל ריצ'רד סוונסון. אביה נהרג בתאונת דרכים כשהייתה בת 15.
סוונסון סיימה את בית הספר התיכון המרכזי של אומהה בשנת 1950. בשנתה האחרונה בתיכון נחשבה לסולנית הטובה ביותר בבית הספר ונשיאת המרכז לשחקנים. היא למדה דרמה באוניברסיטת נורת'ווסטרן תחת אלווינה קראוזה, והייתה חברה באחוות אלפא פי אלפא.
קריירה

בתחילת הקריירה שלה, לסוונסון היו תפקידי משנה בסרטים "ייעוץ והסכמה" (1962) ו"עושת הנפלאות" (1962) בו גילמה את אמה של הלן קלר. סוונסון הייתה זמרת סופרן וכיכבה בברודוויי ב- New Faces (בערך 1956), וב- The First Gentleman (1959). היא קיבלה מועמדויות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על הופעותיה ב"110 בצל" (אנ') (1964) ו"רחוב בייקר" (1965). סוונסון הייתה חברה באולפן השחקנים.
היא הופיעה בשני פרקים של הסדרה "בוננזה": "אינגר, אהובתי" (1962) ו"מסע זכור היטב" (1963) בתור אמו של הוס.
בין 1979 ל-1986 סוונסון גילמה את גרטשן קראוס, הטבחית הגרמנית האוטוקרטית והחריפה (לימים עוזרת בית ומנהלת תקציבים) בסיטקום הטלוויזיה "בנסון". על גילום הדמות היא גרפה שלוש מועמדויות לפרס אמי. היא לוהקה לתפקיד לאחר שהופיעה כאינגריד סוונסון הנקמנית, אמה השוודית של קורין טייט (דיאנה קנובה), בסיטקום הטלוויזיה "בועות" ("בנסון" הייתה ספין-אוף של "בועות" עם אותם מפיקים).
סוונסון הופיעה כמוד האזר במיני-סדרה "צפון ודרום" ב-1985 ושוב ב-1986.
סוונסון פרשה ממשחק ב-1998.
חיים אישיים

סוונסון התחתנה עם מהנדס הסאונד לואל האריס ב-1953, ולזוג נולדו שני בנים: מארק וג'יימס. ג'יימס מת בתאונת אופנוע ב-1987, בגיל 26. מארק הוא עורך סרטים.
היא נפטרה בלוס אנג'לס ב-23 ביולי 2023, בגיל 90.
על הבמות

הבכורה על הבמה – Maid, Peg O' My Heart, ברקשייר פלייהאוס, סטוקברידג', MA, 1949.
הנסיכה אלכסנדריה, הברבור, מיני פיי, הסוחר של יונקרס, זמרת, Sing Out, Sweet Land, ותוספת, אותלו, כולם תיאטרון Playhouse, Eagles Mere, פנסילבניה, 1952.
דודה אנה רוז, ציד המטמון, מוניקה, הבינוני, לוסי, הטלפון, דוניאשה, בוסתן הדובדבנים, אליסון אליוט, הגברת לא לשריפה, ואיזבל, צלצול סביב הירח. תיאטרון Playhouse, Eagles Mere, פנסילבניה, 1953.
ג'ורג'י אלגין, נערת הכפר, סיליה קופלסטון, מסיבת הקוקטיילים, גברת. לארו, גברת. McThing, הרוזנת אורליה, האישה המטורפת מ-Chaillot, ואנג'ליק, The Imaginary Invalid. תיאטרון Playhouse, Eagles Mere, פנסילבניה, 1954.
אוליביה, הלילה ה-12, Jan Hus Playhouse, ניו יורק, 1954.
הופעת בכורה בברודוויי – זמרת, פנים חדשות של 56' (רוויו), תיאטרון אתל ברימור, 1956.
הנסיכה שרלוט, הג'נטלמן הראשון, תיאטרון בלסקו, ניו יורק, 1957.
מאדג', פיקניק ואיימי קיטרידג', שחייה בים, שתיהן רויאל פונצ'יאנה Playhouse, פאלם ביץ', פלורידה, 1958.
אופליה, המלט, הלנה, חלום ליל קיץ ופרדיטה, סיפור החורף, פסטיבל שייקספיר האמריקאי, סטרטפורד, CT, 1958.
איימי קיטרידג', שחייה בים, תיאטרון רחוב וולנוט, פילדלפיה, פנסילבניה, 1958.
ג'ולייט, רומיאו ויוליה, פסטיבל שייקספיר האמריקאי, 1959.
סולוויג, פאר ג'ינט, תיאטרון פיניקס, ניו יורק, 1960.
Julie Jordan, Carousel, Melody Top Theatre, Hillside, IL, 1962.
ג'יליאן, בל, ספר ונר, תיאטרון קיאמשה, אגם קיאמשה, ניו יורק, 1962.
דסדמונה, אותלו, בימת ארנה, וושינגטון, 1963.
Magnolia, Show Boat, Kenley Players, Warren, OH, ואז קולומבוס, OH, שניהם 1963.
ליזי קורי, 110 בצל, תיאטרון ברודהרסט, ניו יורק, 1963.
איירין אדלר, רחוב בייקר, תיאטרון ברודוויי, ניו יורק, 1965.
תפקיד הכותרת, Mary Stuart, Parker Playhouse, פורט לודרדייל, פלורידה, 1967.
הופעת בכורה בלונדון – ליזי קורי, 110 בצל, תיאטרון פאלאס, 1967.
אליזה דוליטל, My Fair Lady, City Center Light Opera Company, תיאטרון מרכז העיר, ניו יורק, 1968.
ליידי אליס מור, איש לכל עונות השנה, קבוצת התיאטרון המרכזית, תיאטרון אחמנסון, לוס אנג'לס, 1979.
ציד המכשפות, קבוצת התיאטרון המרכזית, תיאטרון אחמנסון, 1972
The Four Poster, New Stage Theatre, ג'קסון, מיסיסיפי, 1979.
על הבמות > סיבובי הופעות

מארי לואיז, שלושת המלאכים שלי, ערי ארצות הברית, 1957
ג'ולי ג'ורדן, קרוסלה, ערי ארצות הברית, 1960
ליזי קורי, 110 בצל, ערי ארצות הברית, 1963
בקולנוע

אלן אנדרסון, הסנאט ימליץ ויאשר, סרטי קולומביה, 1962
קייט קלר, עושה הנפלאות, יונייטד ארטיסטס, 1962
האחות מוניקה, ליפסטיק, סרטי פרמאונט, 1976
גברת קראדוק, בטסי, אלייד ארטיסטס, 1978
זמרת, אנשי ההרים, סרטי קולומביה, 1980
בטלוויזיה

קייט, The Gay Deceivers, CBC, 1956.
הופעת בכורה בטלוויזיה – זמרת, קרייזלר ספיישל, CBC (טלוויזיה קנדית), 1957.
ליזה, "היין הטוב ביותר", Goodyear Playhouse, NBC, 1957
מרג'ורי, "העולם של ניק אדמס", שבע האומנויות התוססות, CBS, 1957
מריה, "לב החושך", Playhouse 90, CBS, 1958
מילי תייל, "כנפי היונה", בית המשחקים 90, CBS, 1958
ורה, "להתראות, אבל זה לא הולך", US Steel Hour, CBS, 1958
רוז מיילי, "אוליבר טוויסט", תוכנית החודש של דופונט, CBS, 1959
ליידי ג'יין, "ויקטוריה רג'ינה", היכל התהילה של Hallmark, NBC, 1961
אינגר בורגסטרום קרטרייט, "אינגר, אהובתי" ו"מסע נזכר", בוננזה, NBC, 1962
הנרייטה היגינס, "האישה של בית הכיסא", שרה, CBS, 1976
אמיליה פוסטר, עדות של שני גברים, 1977.
מארי בארט, "טרמפיסט לטרור", ברנבי ג'ונס, CBS, 1978
אינגריד סוונסון, בועות, 1978, 1979
אמה של הלן, "Sex & Violence" (לא שודר), הייקליף מנור, NBC, 1979
גרטשן קראוס, בנסון, ABC, 1979–86.
מוד האזארד, צפון ודרום, ABC, 1985.
מוד האזארד, צפון ודרום, חלק ב', ABC, 1986.
מרילין בראדשו רייגן, מפצח האגוזים: כסף, טירוף ורצח, NBC, 1987.
סוניה גרין, מלון, ABC, 1988
הולי לינדסטרום, בנות הזהב, NBC, 1989
מדלין סטון, ניוהארט, CBS, 1989.
המגינים, CBS, 1961 ו-1962
ד"ר קילדר, NBC, 1962
האחיות, CBS, 1963
תיאטרון מוזיקלי אמריקאי, CBS, 1964
The Tonight Show, NBC, 1964
אבי ואמא שלי, CBS Playhouse, CBS, 1968
המרכז הרפואי, CBS, 1970 ו-1971
מכשיר ההקלטה, NET Playhouse, PBS, 1970
אילאנה קובלבסקי ארץ 2, ABC, 1971.
נורה בייס, זיגפלד: האיש והנשים שלו, NBC, 1978.
מאטי קלין, ביי קוב, NBC, 1987.
לוויניה, אנדרוקלס והאריה, NBC, 1967.
גברת. Trimble, My Dear Uncle Sherlock, ABC Story Short Specials, ABC, 1977.
גברת. מרסטון, הסוד הנורא . ABC Afterschool Special, ABC, 1979.
הערות שוליים

1 2 3  Mike Barnes, Inga Swenson, Actress on Broadway and Gretchen the Cook on ‘Benson,’ Dies at 90, The Hollywood Reporter, ‏2023-07-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  Profile: OCHS, chsfomaha.org.
↑  Goode, James (15 בדצמבר 2004). "Ms. Alvina Krause". Bloomsburg University of Pennsylvania. נבדק ב-2 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה) Please see also www.bte.org/alvina-krause/
↑  "New Theater Honors Alvina Krause". Northwestern (magazine). Spring 2010. נבדק ב-2 בדצמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gaver, Jack (March 21, 1964).
↑  Witbeck, Charles (January 19, 1983).
↑  Garfield, David (1980). "Appendix: Life Members of The Actors Studio as of January 1980". A Player's Place: The Story of The Actors Studio. New York: MacMillan Publishing Co., Inc. p. 280. ISBN 978-0-0254-2650-4.
1 2  Matt Webb Mitovich, Benson’s Inga Swenson Dead at 90, TVLine, ‏2023-07-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  ‘Benson’ Star Inga Swenson Dead At 90 | ETCanada.com, web.archive.org, ‏2023-07-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462252005171  GND: 1297750446  ISNI: 0000 0003 9904 3272  LCCN: n88100649  MusicBrainz: 234d8888-8925-421d-b9a9-db9193b4e327  NLK: KAC2020O8557  SNAC: w6g44vcb  SUDOC: 115164294  VIAF: 195072927   WorldCat (עם VIAF): 195072927
אלכסנדר פצ'רסקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 בפברואר 1909 קרמנצ'וג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בינואר 1990 (בגיל 80) רוסטוב על הדון, ברית המועצות 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Northern Cemetery, Rostov-on-Don 
 פרסים והוקרה:  מדליה על ההצטיינות בקרב  עיטור האומץ  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  אביר במסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין 
 
אנדרטה לאלכסנדר פצ'רסקי בתל אביב. הועברה לאחר מכן לבית עמיגור כפר-סבא, רח' משה דיין 30
אלכסנדר (סאשה) ארונוביץ' פצ'רסקי (ברוסית: Александр Аронович Печерский;‏ 22 בפברואר 1909 - 19 בינואר 1990) היה קצין יהודי בצבא האדום ומנהיג המרד במחנה ההשמדה הנאצי בסוביבור, בשנת 1943.
קורות חיים

אלכסנדר ארונוביץ' פצ'רסקי נולד בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה למשפחה יהודית מתבוללת. אביו היה עורך דין ואמו עקרת בית. בשנת 1915 עברה המשפחה לעיר רוסטוב על הדון שברוסיה. אלכסנדר סיים את לימודיו בבית ספר לאומנויות שבעיר, עבד כמנהל חשבונות של מועדון תרבות, התחתן ונולדה לו בת.
עם פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות (מבצע ברברוסה), בשנת 1941, גויס פצ'רסקי לצבא האדום. תחילה שרת כמפקד כיתה (בדרגת סמל), ובספטמבר 1941 קודם לדרגת לוטננט (מקבילה לסגן). באוקטובר 1941, בקרב באזור ויאזמה, נפצע פצ'רסקי ונלקח בשבי. הוא הצליח להסתיר את יהדותו במחנה השבויים, וכך שרד. במאי 1942 ניסה לברוח ממחנה השבויים, אך נתפס יום לאחר הבריחה. בעקבות ניסיון הבריחה נשלח ל"מחנה עונשין" בעיר מינסק. שם, בעת בדיקה רפואית, התגלתה יהדותו. הוא הועבר לחלק היהודי של המחנה, ובספטמבר 1943, יחד עם עוד כ-600 יהודים שהיו כלואים במחנה זה, הועבר למחנה ההשמדה סוביבור. מתוך 600 המועברים הללו, רק כ-80 איש, ופצ'רסקי ביניהם, הושארו לעבוד במחנה, לאחר סלקציה, והשאר נרצחו באותו יום בתאי הגזים.
תוך זמן קצר נוצר קשר בין פצ'רסקי לבין המחתרת שהתגבשה במחנה, בראשותו של ליאון פלדהנדלר. פצ'רסקי, שנודע במחנה בשם סאשה, הפך למנהיג הצבאי של המרד המתוכנן.
הוא חשב על ניסיון בריחה של כלל האסירים. לשם כך תכנן להרוג את אנשי האס אס בחשאי, ולאחר מכן לבצע פריצה המונית של כל האסירים אל מחוץ למחנה. תאריך הבריחה נדחה פעמים אחדות, בשל סיבות שונות. לבסוף, נקבע היום המיועד לניסיון הבריחה, בשל היעדרותו של מפקד המחנה.
בשעה 4 אחר הצהריים של יום ה-14 באוקטובר 1943 (ט"ו בתשרי תש"ד, חג הסוכות), התמרדו האסירים המועסקים במחנה. לאחר שהצליחו לחסל 11 מאנשי האס אס במקום, פרצו האסירים היהודים בריצה לכיוון גדרות המחנה, ופרצו את השער הראשי ואת הגדרות בניסיון להגיע ליער הסמוך.
לאחר הבריחה מהמחנה, פצ'רסקי ו-9 אסירים נוספים (כולם שבויי מלחמה) הצליחו להגיע לאזור ברסט, ושם הצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטים. במשך כמעט שנה לחם פצ'רסקי בשורות הפרטיזנים. ב-1944, לאחר כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, גויס פצ'רסקי שוב לשורות הצבא. בסוף אותה שנה, נפצע קשה בקרב בפולין, ושוחרר מהצבא האדום.
לאחר שחזר לעיר מגוריו, נשא לאשה את האחות שטיפלה בו כאשר שכב פצוע בבית החולים (מאשתו הראשונה התגרש עוד לפני המלחמה). הוא עבד במשך זמן מה כמורה למוזיקה. בשנת 1945 הצליח להוציא לאור ספר זכרונות על המחנה סוביבור ועל המרד. הוא ניהל תכתובת ענפה עם שאר ניצולי המחנה שחיו במדינות המערב. מכתבים אלו גרמו לפיטוריו מעבודתו, בשנת 1948, בשל "קשרים עם מדינות אימפריאליסטיות". הוא לא נאסר, כנראה בגלל החשש לעורר גל מחאה במערב, אך נמנע ממנו לעסוק במקצועו. במשך 5 שנים (עד למות סטלין ב-1953) עבד בעבודות מזדמנות. בשנת 1953 חזר לעבוד במקצועו, כמורה לאומנות.
בשנת 1963 היה פצ'רסקי עד תביעה ראשי במשפטם של 10 שומרים אוקראינים ממחנה סוביבור. 9 מהם נידונו למוות ואחד ל-15 שנות מאסר.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוזמן מספר פעמים על ידי ארגון ניצולי סוביבור לפגישות עם ניצולים אחרים בארצות הברית, אך שלטונות ברית המועצות סירבו לאשר לו לצאת לפגישות אלו. בשנת 1987 הוא קיבל אישור יציאה, אך למרות שהוזמן על ידי תומאס בלאט להקרנת בכורה של הסרט "הבריחה מסוביבור", היה חולה מכדי שיוכל להגיע.
אלכסנדר פצ'רסקי נפטר בשנת 1990 בעיר רוסטוב על הדון.
ב-2018 יצא הסרט סוביבור, בו דמותו של פצ'רסקי מגולמת על ידי קונסטנטין חבנסקי, שהוא גם הבמאי של הסרט. הסרט, שמבוסס באופן חלקי על אירועים היסטוריים, מתאר מספר ימים אחרונים של מחנה ההשמדה המסתיימים במרד ובריחה המונית של אסירים.
הנצחה בישראל

.
באוקטובר 2012 הוקם אתר הנצחה לאלכסנדר פצ'רסקי בבית עמיגור בדרך השלום 100 בתל אביב. במקום זה התגורר ידידו סמיון רוזנפלד שהיה השריד האחרון לניצולי המרד בסוביבור. בגלל שיפוץ ושדרוג הבניין, הועבר אתר ההנצחה לבית עמיגור בכפר סבא.
בינואר 2005 נחנך בצפת רחוב אלכסנדר פצ'רסקי, על שמו.
הערות שוליים

↑  השריד האחרון לניצולי סוביבור, באתר הנוער העובד והלומד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509639805171  PLWABN: 9810664597505606  GND: 1043511180  ISNI: 0000 0000 5138 7373  LCCN: no2009013252  NKC: js2013755033  SUDOC: 161197639  VIAF: 39211756   WorldCat (עם VIAF): 39211756 
ידידיו של פצ'רסקי סמיון רוזנפלד ולזר לוברסקי לצד האנדרטה שהוקמה לזכרו בבית עמיגור בתל אביב
החיים בקבר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטראטיס מיריביליס
 שפת המקור:  יוונית
 סוגה:  רומן מלחמתי
 הוצאה
 מקום הוצאה:  לסבוס 
 תאריך הוצאה:  1930
 מספר עמודים:  372
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  1997
 תרגום:  יחיאל קמחי
 סדרה
 הספר הבא:  The Schoolmistress with the Golden Eyes 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001776181
 
החיים בקבר: ספר המלחמה הוא ספר (רומן מלחמתי) אנטי-מלחמתי אודות מלחמת העולם הראשונה מאת הסופר היווני סטראטיס מיריביליס. הספר ראה אור באתונה ב-1930 ומוזכר לרוב יחד עם "במערב אין כל חדש" מאת אריך מריה רמרק כאחד מספרי החיילים המשובחים אודות מלחמת העולם הראשונה. מן הספרים הבולטים המתארים את זוועות מלחמת החפירות מתוך חיי היום-יום של הלוחמים.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד (ספריה לעם) בשנת 1997 בתרגומו של יחיאל קמחי, שאף זכה על תרגומו זה בפרס שר המדע, התרבות והספורט.
רקע

המחבר, יליד לסבוס, התנדב ב-1915 לצבאו של אלפתריוס וניזלוס, שנלחם, למרות הנייטרליות המוצהרת של יוון לצד בריטניה וצרפת כנגד בולגריה, גרמניה וטורקיה. מיריביליס לחם כסמל (אנ') בחזית המקדונית ובמלחמת יוון–טורקיה שפרצה מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ובה נחלו היוונים תבוסה קשה. ב-1922 שב ללסבוס לאחר עשר שנים כמעט רצופות של שירות קרבי פעיל.
בין אפריל 1923 לינואר 1924 פרסם מיריביליס את זכרונות המלחמה שלו בשבועון קבאנה (Καμπάνα; "הפעמון") אותם חיבר במהלך המלחמה ואחריה. בכתביו הביע את חוסר התוחלת שבמלחמה ותיאר את זוועותיה. ב-1930 נערכו הפרסומים ויצאו לאור בהוצאת Εκδόσεις Εστία כספר שהפך מיד את מיריביליס לסופר חשוב בארצו ולסמל של הפרוזה היוונית המודרנית.
תוכן הספר

גיבור הספר הוא סמל קוסטולאס, בן דמותו כביכול של המחבר וסמל לכל החיילים הצעירים במלחמה. קוסטולאס נשרף באש להביור ובתיבת חפציו נמצאו מכתבים וזכרונות שכתב לאהובתו שבאי לסבוס ותיאורים של חבריו המובאים בסדרת פרקים קצרים ורבי עוצמה. חלק ניכר מהרשמים הוא תיאור ריאליסטי מפורט של חיי היום-יום בשוחות, עיסוקי החיילים, תקוותיהם ותשוקותיהם, געגועיהם ומחשבותיהם הן הבנאליות ביותר והן הנאצלות. מאידך, ובאותו טון ריאליסטי, מתוארים באדישות-של-הרגל התנאים ההיגייניים המזעזעים, חולדות האוכלות גוויות חיילים, זעקות פצועים, התעללות המפקדים, החרדה הבלתי-נשלטת בהשמע שריקות הפגזים וריח אבק השריפה ושרירותיות המוות הבא במפתיע. בניגוד לתיאורי זוועות מלחמת החפירות מציג המחבר ביד חומלת ועדינה תמונות חדות ואידיליות של חיי השלום ותיאורי טבע הנגלה באופן אבסורדי בלב התופת. הוא מעלה על נס את ההגיון והרגש של אמהות משני הצדדים לעומת הטמטום והאטימות של המדינאים והגנרלים.
לקריאה נוספת

החיים בקבר: ספר המלחמה, מיוונית: יחיאל קמחי, ספריה לעם 434, 1997
הערות שוליים

↑  ספרי מלחמה ושלום
↑  הספר החיים בקבר באתר ספריית עם עובד
↑  על הספר "החיים בקבר" באתר סימניה