stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטיאן פאסנאכט
הערות שוליים

↑  כריסטיאן פאסנאכט מבקיע שער עמוק בתוספת הזמן שמעניק ליאנג בויז את הניצחון
↑  Squad Announcement בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת שווייץ, 9 בנובמבר 2022
| נבחרת שווייץ – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' |  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' | שווייץ |
| נבחרת שווייץ – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 פרננדס •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 אומלין • 13 רודריגס •  14 אייבישר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 ורגאס • 18 ג'ומרט • 19 אוקפור • 20 פריי • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 קון • 25 רידר • 26 ישארי • מאמן: יאקין |  1 זומר •  2 פרננדס •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספרוביץ' •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 אומלין • 13 רודריגס •  14 אייבישר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 ורגאס • 18 ג'ומרט • 19 אוקפור • 20 פריי • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 קון • 25 רידר • 26 ישארי • מאמן: יאקין | שווייץ |
אריה לייב שפירא (וילנה)

ערך זה עוסק ברב מווילנה. אם התכוונתם לרב מקובנה, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1701 תס"א דרוהוביץ
 פטירה:  19 במאי 1761 (בגיל 60 בערך) ט"ו באייר ה'תקכ"א וילנא
 מקום פעילות:  וילנא
 תקופת הפעילות:  ? – 19 במאי 1761 
 תחומי עיסוק:  סופר הדיינים בווילנא, אב"ד, דקדוק,
 
הרב אריה לייב שפירא (מווילנה) (תס"א, 1701 – ט"ו באייר תקכ"א, 19 במאי 1761) היה ספרא דדיינא בעיר וילנה שבליטא, אב"ד קהילת וילנה ומחבר "נחלת אריאל" ו"מעון אריות" על מסכת סופרים. דור עשרים לרש"י ואבי סבו של אריה לייב שפירא, ר' "ליבלי קובנר".
קורות חיים

רבי אריה לייב שפירא נולד בשנת תס"א (1701) בעיר דרוהוביץ, דור עשרים לרש"י, מצד יוכבד בתו הבכורה של רש"י ודרך בנה הריב"ם. הוא גם היה נצר לאחת המשפחות העתיקות ביהדות אשכנז, שפירא, שמוצאה מתחיל מהרב שמואל שפירא מהעיר שפייר שבאשכנז (גרמניה) וחתנו של רבי מתתיה טריוויש שהיה "ראש רבני צרפת" (ע"ש עיר הולדתו של רש"י - טרויש, כיום טרואה). אביו הרב יצחק שפירא, מחבר הספר "אלף המגן" וספרים נוספים, נולד במינסק וכיהן כרב העיר דרוהוביץ ואב"ד של קהילתה. שם אמו היה נחמה. סבו היה הרב אליעזר שפירא ממינסק – "הרא"ש, שחיבר את הספר "פי' הרא"ש על העברונות" (כנראה לא נדפס מעולם).
האב, הרב יצחק שפירא נפטר בכ"ה אדר ה'תע"א (1711)[דרוש מקור: לפי פין נפטר בשנת ת"ע כשהיה בנו בן תשע, שנולד לפי פין, בשנת תס"א], בק"ק לבוב, כששפירא היה כבן תשע בלבד, וקרוב משפחה לקח את הילד תחת חסותו והביאו לווילנה. כשהגיע הרב אריה לייב שפירא לגיל 13 הוא שודך לבתו של הקצין רבי מרדכי בן הקצין רבי עזריאל מחשובי העדה בווילנה, שדאג לפרנסתו בכבוד ואיפשר לו לימודים בלי דאגות כלכליות.
בשנת תצ"ב (1732), כשהיה רבי אריה לייב בן שלושים, הוא הוציא לאור את "מסכת סופרים" עם שני ביאוריו: "נחלת אריאל" (בפשט) ו"מעון אריות" (בפלפול). בהקדמת המחבר המופיעה בשער הספר, נכתב: "...ובמעט חכמת הנדסה ודקדוק ומסורת והגיון בללתיו", ומכאן אנו למדים שהיה לו ידע גם במקצועות כלליים אלה ולא רק בלימודי קודש. הספרים עשו רושם גדול על גאוני התורה בווילנה וסללו את דרכו של רבי אריה לייב שפירא, להפוך לאב"ד של קהילת וילנה, תפקיד בו כיהן עד יום פטירתו בט"ו אייר תקכ"א – 1761.
כתבים ידועים נוספים שלו שנותרו עד היום הם: "קבוצת כסף", ספר דקדוק עברי שהוא הוציא לאור ב-1741 ואחת מתשובותיו מ-1754 במסגרת השו"ת, בספר "תשובת שמואל" של רבי שמואל מאינדורה, שיצא לאור ב-1859.
קורות חיים > בנו וחתנו

הרב אליעזר שפירא – היה רבה של העיר לובץ' שבליטא (כיום בלארוס) ואב"ד בקהילתה ונינו היה רבי אריה לייב שפירא (1787–1853) – ר' "ליבלי קובנר", אב"ד הראשון של קובנה.
בתו שרה, נשאה לר' אהרן מהורדאנא. וילדה לו ארבעה בנים ובת אחת. א. ה"ר יצחק אבד"ק באריסאוו. ב. ה"ר יחזקאל אבד"ק דאקשיץ. ג. ה"ר מרדכי אבד"ק דאלהינאו. ד. ה"ר דוב אבד"ק ווילקאניק. ה. מ' העסא (בעלה ר' משה יעקב מסמארגאן). ואחרי מות בעלה, נשאה שרה הנ"ל להגאון ר' משה אבד"ק דאלהינוב בן רבי יחיאל היילפרין בעל סדר הדורות.
לקריאה נוספת

עו"ד מאיר ארן, זיכרון איבניץ, הוצאת "עם הספר", תשל"ג
אריה לייב שפירא, נחלת אריאל, הוצאת "עם הספר", תשל"ב
אריה לייב שפירא, מעון אריות, הוצאת "עם הספר", תשל"ב
חיים ברוורמן, אנשי שם, תרנ"ב
הרב חיים קרלינסקי, "מוריה" גיליון ג–ד, עמ' צה, ניסן תשד"מ, 1984
הערות שוליים

↑  קריה נאמנה - פין, שמואל יוסף, עמ' 111
אלן פארקר

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1944 איזלינגטון, לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  31 ביולי 2020 (בגיל 76) לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Alan William Parker 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1971–2003 (כ־32 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר ע"ש דיים אליס אוון 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1991)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1978)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר (1988)  פרס באפט"א למפעל חיים (2013)  קצין מסדר האמנויות והספרות  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 https://alanparker.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סר אלן ויליאם פארקר (באנגלית: Sir Alan William Parker;‏ 14 בפברואר 1944 – 31 ביולי 2020) היה במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי ושחקן בריטי שיצר סרטים במולדתו וגם בארצות הברית. השתייך למקימי "הגילדה הבריטית של הבמאים".
ביוגרפיה

אלן פארקר נולד בשכונת איזלינגטון בלונדון, לבן להורים ממעמד הפועלים. הוא החל את דרכו כקופירייטר לפרסומות בסוכנויות פרסום בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. כתב את התסריט לסרט "מלודי" (1971) דרמת נעורים בעיר שדה באנגליה, עם פסקול שכתבו חברי הלהקה האנגלית בי ג'יז. ב-1976 כתב וביים את הקומדיה המוזיקלית "באגסי מלון", סרט נוסף בכיכובם של בני נוער.
פריצתו הגדולה לתודעה העולמית הייתה ב-1978 כשביים את "אקספרס של חצות" שזכה לשבחי הביקורת והיה מועמד במספר קטגוריות לפרס אוסקר, כולל הבמאי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר. פארקר היה מועמד לאוסקר גם על סרטו "מיסיסיפי בוערת" בשנת 1988.
פארקר גם ביים מספר סרטים מוזיקליים: "תהילה" (1980), "פינק פלויד - החומה" (1982), "הקומיטמנטס" (1991), ו"אוויטה" (1996).
מת ב-31 ביולי 2020 בגיל 76.
פילמוגרפיה

עקבות (1974)
הנמושה שלנו (1974)
המפונים (1975) (טלוויזיה)
באגסי מלון (1976)
אקספרס של חצות (1978)
ימים אחרונים של אהבה (1982) Shoot the Moon
תהילה (1980)
פינק פלויד - החומה (1982)
בירדי (1984)
ליבו של אנג'ל (1987)
אוויטה (סרט) (1996)
האפר של אנג'לה (1999)
הדרך לוולוויל (1994)
מיסיסיפי בוערת (1988)
בוא לראות את גן עדן (1990) Come See the Paradise
הקומיטמנטס (1991)
החיים של דייוויד גייל (2003)
דייגו אלבס

דייגו אלבס קריירה (בפורטוגזית: Diego Alves Carreira; נולד ב-24 ביוני 1985 בריו דה ז'ניירו שבברזיל), הידוע כדייגו אלבס, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה

אלבס החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2004, כשוער שני במועדון אתלטיקו מיניירו. ב-24 ביולי 2007, עבר אלבס לאלמריה וזכה להעפיל בפעם הראשונה בתולדות המועדון לליגה הבכירה, הלה ליגה. לאחר שהשוער הראשון של הקבוצה נמכר, הפך אלבס במהירות לשוער הראשון ועזר לה לסיים את עונת 2007/2008 במקום השמיני. בעונת 2008/2009 שיחק בכל המשחקים של הקבוצה. באותה עונה ספג את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, לאחר 30 דקות נגד ולנסיה. ב-20 בנובמבר 2010 היה שותף אלבס לתבוסה הגדולה בתולדות אלמריה, לאחר שספג 8 שערים במשחק נגד ברצלונה.
ב-1 ביולי 2011 הצטרף אלבס לוולנסיה. הוא ערך את הופעת הבכורה ב-13 בספטמבר 2011, במשחק ליגת האלופות נגד גנק. בתחילת דרכו בוולנסיה היווה אלבס שוער משנה לןוינסנט גואיטה, אך בעקבות פציעתו הפך לשוער הראשון של הקבוצה.
ב-16 ביולי 2017 חזר לברזיל וחתם בפלמנגו.
אמיל אראטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בנובמבר 1885 לוגוז', האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 באפריל 1978 (בגיל 92) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות אובודה 
 שם לידה:  Grünberger Emil 
 תפקידים:  רופא, עיתונאי, עורך תורם 
 
אמיל אראטו, (במקור גרינברגר עד 1946, בהונגרית: Arató Emil;‏ לוגוז', 17 בנובמבר 1885 – בודפשט, 30 באפריל 1978) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ספורט. הרופא הראשי ומנהל מכון בודפשט לחינוך גופני ובריאות ספורט.
משפחתו

אשתו הייתה אלה גרוס (–1986).
בנו אוטו אראטו (1910–1998) היה רופא. בשנת 1935 סיים את לימודיו בסגד ולאחר מכן הפך למנהל והרופא הראשי של המכון לחינוך גופני ובריאות ספורט בבודפשט. במהלך מלחמת העולם השנייה, כרופא במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ב-1943 טיפל במחנות במשורר מיקלוש רדנוטי החולה פעמיים. הוא גם נבחר למזכיר הכללי של איגוד רפואת הספורט ההונגרי.
פרסים והוקרה

מדליית ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית דרג זהב (1947)
מדליית הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1955)
עיטור מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העמל (1956)
מדליית זיכרון של זולטאן דלמאדי של האגודה הרפואית לספורט (1967)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג כסף (1968)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1973)
עיטור מסדר ההצטיינות להונגריה הסוציאליסטית (1977)
הנצחה

ברובע 3 של בודפשט כיכר נושאת את שמו מאז 1984.
עמוד זיכרון הוצב לזכרו ליד כביש 71 עם הכתובת: "במלאת מאה שנה להולדתו של ד"ר אמיל אראטו, הנשיא לשעבר של איגוד הפועלים נגד אלכוהוליזם, הוקם עמוד זה על ידי ועדת המועדון הלאומי AE והמועצה המשותפת העירונית אלשוארש בשנת 1986 ותנועת מועדון נגד אלכוהוליזם".
לקריאה נוספת

שאנדור הגדוש: אמיל אראטו (1985) עלון היסטוריית המפלגה, 31. כיתה 4. מס' 145–161.
טיבדאר קרטס: לזכרו של אמיל אראטו (29 בדצמבר 1985) שבועון רפואי, 126. שנה, 52. שִׁיר
Magyar életrajzi lexikon I–IV (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
ראדאי-מסרוש-בוזה: מילון שמות הרחוב השלם של בודפשט - 2003, ספרינטר קיאדו, בודפשט, 2003, מסת"ב 963-9469-06-8
מראות - Alsóőrs . Alsoors.hu
הערות שוליים

↑  "Meghalt Arató Emil". Népszabadság. 1978-05-04. p. 8. נבדק ב-2021-02-06.
↑  Arató Ottó (2012) Múlt és Jövő, 23. évfolyam, 3. szám
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7966 6139  VIAF: 121366015   WorldCat (עם VIAF): 121366015 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמיל אראטו".
בית גוברין - מרשה

בתי מגורים וחנויות בעיר מרשה מהמאות 2-3 לפנה"ס. מתחת לבתים נמצאו מערכות של בורות מים, מחסנים ובתי מלאכה
מערת פעמון בבית גוברין
בית גוברין - מָרֵשָׁה הוא גן לאומי שהוכרז בשנת 1989 כדי לשמר את שרידיה של העיר מרשה, המשך המחקר באתר ושימור החורש הטבעי. הגן הלאומי משתרע על שטח של 5,000 דונם ובו מערות רבות וחללים תת-קרקעיים מגוונים ושרידים ארכאולוגיים חשובים. בחלקו הדרומי והגבוה ביותר של הגן נמצא תל מרשה.
המסלע של שפלת יהודה בנוי משכבת קירטון שהוא גיר רך מתקופת האיאוקן בעיקר, שהורבדה בים קדום. מעל לקירטון התפתחה שכבה בעובי של 1–3 מטר, של גיר קשה, המכונה 'נארי'. מסלע הקירטון נוח לחציבת חללים תת-קרקעיים ולהפקת לבנים לבניין. עיקר לבני הבניין נכרו ממערות בצורת פעמון שפתח עגול בראשן. דרך פתחים אלו נכנסו אל תחילת מלאכת החציבה, וירדו כלפי מטה בחציבה, שורה אחר שורה, והוציאו כלפי מעלה לבני קירטון לצורכי בנייה. חלק מן המערות והחללים שנחצבו שימשו גם לצרכים שונים, כגון מגורים, בתי בד, בורות מים, מתקני קולומבריה ומערות קבורה. חלק מן המערות הרבות שבשטח הגן הותקנו לביקור קהל.
אחת מתכונות המערות הפעמוניות היא אקוסטיקה מעולה, וזו מנוצלת לעריכת קונצרטים, וכמו כן צולמה שם סצנה במחזמר ישו כוכב עליון ב-1973.
ביוני 2014 הכריז ארגון אונסק"ו על הגן הלאומי כאתר מורשת עולמית.
מרשה

מרשה נזכרת ברשימת ערי יהודה בספר יהושע (יהושע ט"ו, מ"ד). לאחר גלות בבל ישבו עמים רבים במרשה - אדומים, צידונים, ובתקופה ההלניסטית ישבו בה אף דוברי יוונית. יוחנן הורקנוס כבש את העיר בשנת 112 לפני הספירה, תושביה התגיירו ועל-פי המסורת היא מקום מוצאו של הורדוס האדומי.
בית גוברין

היישוב בית גוברין בא במקום מרשה, ולתולדותיו עדויות הן ממסמכים היסטוריים והן מממצאים ארכאולוגיים. במשך השנים שלטו בה רומאים וביזנטים, יהודים, מוסלמים וצלבנים, שבנו בה מבצר. כל אחת מתקופות אלה הותירה בה את שרידיה. בתקופת המשנה והתלמוד ישבה בה קהילה יהודית גדולה, שהוציאה מתוכה תנאים ואמוראים רבים. עד מלחמת העצמאות שכן במקום הכפר הערבי בית ג'יברין, שתושביו נמלטו ממנו במהלך המלחמה.
אתרים בגן

בית קברות מן המאה השנייה והשלישית לפני הספירה, ובו שתי מערות כוכים, הפתוחות לקהל.
המערה הפולנית, הקרויה כך משום שחיילים פולנים חרתו בה את המילים "ורשה ו"פולין" ואת סמל פולין כשביקרו בה בזמן מלחמת העולם השנייה, בשנת 1943.
מערת הקולומבריום, ששימשה לגידול יונים. בסוף המאה השלישית לפני הספירה הופסק גידול היונים והמערות הפכו למחסנים.
מערת האמבטיה ובה תעלות מים לצורך רחצה ופולחן.
מערת בית הבד להפקת שמן זית.
המערה הצידונית (ראה תמונה) -  מערת קבורה המכונה גם "מערת אפולופאנס", על שם משפחה הנזכרת בכמה כתובות במערה. במערה ציורי קיר משוחזרים וכוכי קבורה. מערת הקבורה וציורי הקיר מתוארכים לתקופה הרומית הקדומה, המאה הראשונה לפנה"ס. התקופות בהן שהו צידונים במרשה, הן התקופות הפרסית והיוונית.
בתי מגורים ובורות מים, מן התקופה ההלניסטית, מקושרים במעברים תת-קרקעיים אל מתקני קולומבריה, בתי בד, מחסנים ובורות מים.
מגדל מצודה על ראש גבעת מרשה. מצפון לו נמצאו חדרים, ששימשו למטרות שונות.
כנסיית צנדחנה, שיבוש של הערבים לשם סנטה אנה, נבנתה בתקופה הביזנטית.
מערות הפעמון, שמספרן כ-80 והן מחוברות ביניהן למערכת אחת.
אמפיתיאטרון אמיתי, עיגול שלם וסגור, שנועד למשחקי לודרים. שרידיו כוללים עדיין קירות, גגות וכניסות.
הערות שוליים

↑  ההכרזה באתר של אונסק"ו
↑  דליה מזורי, גן לאומי בית גוברין הוכרז כאתר מורשת עולמית, באתר nrg‏, 22 ביוני 2014.
↑  Peters J.P. and Thiersch H., . Painted Tombs in the Necropolis of Marissa (Marêshah). Committee of the Palestine Exploration Fund., London, 1905
| דגל ישראל סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים | העיר העתיקה בירושלים וחומותיה • מצדה • העיר העתיקה בעכו • העיר הלבנה בתל אביב • מערות בית גוברין ומרשה בגבעות יהודה (בית גוברין ומרשה) • בית שערים |  |
| המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי | המרכז הבהאי העולמי: מקדש הבאב • אל-באהג'ה • בית הצדק העולמי |  |
| תלים מקראיים | תל מגידו • תל חצור • תל באר שבע |  |
| דרך הבשמים | עבדת • ממשית • חלוצה • שבטה • מואה הנבטית • חורבת קצרה • מצד נקרות • מצד גרפון • מצד סהרונים • מצד מחמל |  |
| נחל מערות | מערת תנור • מערת גמל • מערת הנחל • מערת הגדי |  |
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
על הסלע שבמרכז המערה הפולנית שבגן הלאומי בית גוברין נחרט גרפיטי על ידי חיילים פולניים בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה.
גרשון ציפר

גרשון ציפר
גרשון ציפר (Gershon Zipper;‏ 1868–1921) היה משפטן ומוציא לאור, ממנהיגי התנועה הציונית וחבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה. תמך בציונות מדינית.
קורות חיים

נולד במונסטרישץ', גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה. מנעוריו היה פעיל ציוני. למד בגימנסיה בטרנופול וב־1883 עבר ללמוד בסטרי, בשנותיו שם התכתב עם מרדכי אהרנפרייז, יצחק פלד (מחבר ההמנון העממי "שם במקום ארזים") ואברהם קורקיס וארגן פעילות יהודית לאומית. בגימנסיה בסטרי לא היה מורה ליהדות ותלמידים יהודים קיבלו פטור מלימודי דת, בניגוד לחוק. ציפר ארגן את התלמידים והוריהם ובעקבותיהם את ראשי הקהילה, שפנו למועצה הלאומית לחינוך, ופעלו למינויו של הסופר יצחק אהרון ברנפלד (אחיו של שמעון ברנפלד) כמורה ליהדות בגימנסיה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה עבר ב-1890 לאוניברסיטת לבוב, ללימודי משפטים. הקים תנועה ציונית בשם "ציון" יחד עם אברהם קורקיס, אדולף שטאנד, מרדכי זאב ברוידא ויהושע טהון.
כבר מתחילת דרכו נחשב נואם מבריק הסוחף את שומעיו בלהט לתנועה הציונית. בשנים 1891–1892 השתתף בוועדה לאיחוד כל האגודות הציוניות של חיבת ציון בגליציה לתנועה אחת, ובשנים 1893–1894 נערכו שתי ועידות של התנועה הציונית.
בשנת 1892 לקח חלק בהוצאה לאור של כתב העת הציוני הראשון בשפה הפולנית, "Przyszłość" ("עתיד") שערך אדולף שטנד. פרסם יחד עם אברהם קורקיס עלון בפולנית "משימתו של הנוער היהודי".
היה מועמד מטעם התנועה הציונית לבחירות לפרלמנט בשנת 1907 ולבחירות בשנת 1909 שנערכו עקב פטירת הנציג המכהן.
הטבח בבחירות 1911

בשנת 1911 היה ציפר נציג התנועה הציונית, לבחירות לפרלמנט של החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית. זכות הבחירה הכללית לגברים הוענקה רק בשנת 1907 (עד אז היו זכאים להצביע רק בעלי קרקעות). בעקבות בחירות 1907 יוצגו בפרלמנט כ-30 שברי מפלגות. זכות ההצבעה החדשה עדיין וריבוי המפלגות הובילו למערכת בחירות סוערת ב-1911. ציפר התמודד בבחירות אלו כנציג דרוהוביץ' מול חבר פרלמנט מכהן - נתן לוונשטיין, שניהם משפטנים יהודים, אך ייצגו אינטרסים מעמדיים שונים - לוונשטיין ייצג את זכויות הייתר של אצילים פולנים ותעשיינים יהודים מתבוללים, ציפר הציוני נתפס כמייצג איכרים ופועלים מדוכאים בני כל הלאומים, שקיוו להשיג רפורמות למצבם.
הרשויות שרצו בניצחונו של לוונטשיין לא בחלו במניפולציות למניעת הצבעתם של תומכי ציפר. ביום הבחירות 19 ביוני 1911, הופנו לקלפי אחת מעל 8,000 איש, בפתח הקלפי הוצבו שוטרים שהחליטו מי רשאי להצביע ומי לא, והעדיפו בבירור את תומכי לוונשטיין. בוצעו גם זיופי קולות באמצעות הוספת פתקי הצבעה לתוך הקלפי. באזור הקלפי פרצו הפגנות, ובהמשך גם מהומות שכללו ניפוץ חלונות ראווה של בתי עסק סמוכים. הרשויות הזרימו לאזור כוחות צבא מפשמישל. הבחירות נתפסו כאירוע חגיגי ובעלי זכות הבחירה נכחו במקום עם משפחותיהם. החיילים ירו בהמון, פגעו ללא הבחנה בנשים, ילדים וקשישים. 26 אנשים נהרגו באירוע, רבים נפצעו.
הבחירות הופסקו, אך תוצאותיהן הוכרזו. לוונשטיין זכה בבחירות בפער גדול ושימר את מקומו בפרלמנט. הזעם הציבורי עורר חקירה שהוכיחה כי רבים נורו בגבם, כשניסו לברוח מזירת ההתפרעות. שר הפנים והביטחון הודה כי הירי על ידי הצבא היה טעות.
המשך פעילותו

בהמשך 1911 ביקר ציפר בארץ ישראל, את רשמיו האוהדים על החלוצים במושבות פרסם בכתבה עם שובו לגליציה. בארץ נפגש גם עם ידידו מגליציה, שלמה שילר, אשר היה מנהלה הראשון של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים. שילר ביקש את עזרתו של ציפר בגיוס כספים להקמת מבנה קבע לגימנסיה. עם חזרתו לגליציה ארגן ציפר מסעות לגיוס תרומות שנמשכו כשנתיים, בין השאר באמצעות הקמת ארגוני נוער "אגודת תיאודור הרצל" ו"אגודת האור" ב-1913 בישר לקונגרס הציוני ה-11 כי עלה בידו לגייס את הסכום הנדרש.
ציפר היה פעיל גם בקרן קיימת לישראל.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. לאחר המלחמה חזר לפעילות ציונית בלבוב ולאחר שמרבית המנהיגים הציונים נאסרו בעקבות הפוגרום בלבוב (1918), עמד ציפר בראש המאבק לזכויות היהודים בפולין. עסק רבות בפעילות למען נפגעי המלחמה והפוגרום ושבויי המלחמה.
בתחילת 1919 יסד עם אברהם קורקיס את היומון הציוני חווילה ("Chwila" מפולנית: "רגע"), אשר יצא לאור בשפה הפולנית באזור גליציה המזרחית.
נפטר בשנת 1921 בגיל 53. היה נשוי למרים (נפטרה בירושלים בשנת 1951), בתו ד"ר הלנה ציפר-פפלבאום ביקרה ב-1924 בארץ ישראל, ונערכה לכבודה קבלת פנים בגימנסיה רחביה.
מורשתו

בגימנסיה רחביה הוצב לוח לזכרו לאחר מותו.
ב-1933 ביקרה משלחת ציונית מגליציה בלשכתו של מאיר דיזנגוף והציגה עצומה לקריאת רחובות בתל אביב על שם אישים מיהדות גליציה, ביניהם גרשון ציפר. הדבר לא יצא לפועל.
ב-1965 נחנכה מצבת זיכרון ליהדות גליציה בכיכר מוריה (צומת הירקון-מוריה) בחיפה. המצבה מורכבת מארבעה תבליטים, אחד מהם מתאר ישיבת מערכת של העיתון Chwila, עם דמותו של גרשון ציפר, מייסד העיתון.
בשנת 1967 נקרא על שמו רחוב בחיפה, בקריית חיים מזרחית.
האתר "Jewish Lviv: 100 addresses" מציג על גבי מפת לבוב את כתובותיהם של 100 אישים יהודים שחיו בעיר, ביניהם גרשון ציפר.
הערות שוליים

↑  מאיר הניש, אדולף שטאנד 40) שנה למותו) , דבר, 24 בדצמבר 1959
↑  מראשית ניצני הציונות, העולם, 15 באפריל 1937
↑  The Stryj Community after 1886, פרק בתוך תרגום לאנגלית של "ספר סטרי" בהוצאת י.ל.פרץ ישראל/אגודת יוצאי סטרי בישראל/תשכ"ב 1962
↑  בציונות/בספרות ובעיתונות, העולם, 22 בינואר 1913
↑  מקרוב ומרחוק/הקנדידטים ציונים, המצפה, 8 במרץ 1907
↑  מכתבים מגליציה, העולם, 6 ביולי 1909
1 2  The History of the Jews of Drohobycz
↑  דרהוביץ' 1911 - המהומה האלקטורלית שהסתיימה בטבח (בספרדית)
↑  זכרונותיו של בוחר ותיק/מדרוהוביץ עד תל אביב, מעריב, 31 ביולי 1951
↑  בחוץ לארץ, העולם, 29 ביוני 1911
↑  בארץ ישראל/במושבות, העולם, 2 ביולי 1912
↑  מכתבו של שלמה שילר אל ד"ר גרשון ציפר, באתר קבוצת שילר
↑  גרשון ציפר ז"ל, הארץ, 6 בדצמבר 1921
↑  שמעון פדרבוש, רשמים מועידת הציונים בגליציה המזרחית, הצפירה, 29 במרץ 1920
↑  בתנועתנו, העולם, 2 באפריל 1920
↑  ירושלים/מרים ציפר ז"ל, הַבֹּקֶר, 1 בינואר 1951
↑  בירושלים/לכבוד אורחת, הארץ, 27 בפברואר 1924
↑  לוח לזכרו של גרשון ציפר בגימנסיה רחביה
↑  להנצחת שמותיהם של מנהיגים ציוניים, דואר היום, 22 במרץ 1933
↑  הוסר הלוט מעל מצבת זכרון ליהדות גליציה, על המשמר, 5 במאי 1965
↑  מדריך רחובות חיפה
↑  Jewish Lviv: 100 addresses
יוסמיטי סאם

| --- | --- |

יוסמיטי סאם כקמע של טייסת המודיעין ה-20
 מבוסס על:  לוני טונס
 סוגה:  קומית
 יוצרים:  פריץ פרילינג
 מדבבים:  מל בלאנק פרנק גורשין ג'ף בנט ג'ים קומינגס ביל פרמר ג'ו אלאסקי גרג בורסון מוריס לאמרץ' פרד טטצ'יורה ג'ף ברגמן צ'ארלי אדלר 
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית עברית
 מספר עונות:  79
 מספר פרקים:  69
 תוכנית מקור:  לוני טונס
 תוכנית המשך:  באגס באני והבנאים
 הפקה
 חברת הפקה:  האחים וורנר
 הפצה:  האחים וורנר
 אורך פרק:  109 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Cartoon Network
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 ערוץ הילדים ערוץ הופ!
 תקופת שידור מקורית:  "טריגר הארנב" 5 במאי 1945 – הווה
 תקופת שידור בישראל:  9 במאי 2020 – הווה
 
 → אלמר פאדטאז השד הטסמני ←
 
יוסמיטי סאם (באנגלית: Yosemite Sam) הוא דמות מצוירת שמופיעה כחלק מסדרות לוני טונס ו-Merrie Melodies, שהופקו על ידי האחים וורנר. הוא נקרא על שם הפארק הלאומי יוסמיטי שבקליפורניה, ונחשב לאויב המושבע של באגס באני.
יוסמיטי סאם מתואר בדרך כלל כבעל כוונה רעה, הוא אגרסיבי במידה מוגזמת ונוהג לנפנף באקדחיו. יש לו שנאה יוקדת לארנבים, ובפרט כלפי באגס באני. ממבט חיצוני הוא אדם נמוך קומה, בעל שפם ארוך מאוד, וחובש לעיתים קרובות כובע רחב שוליים, דוגמת כובע קאובוי. הוא הופיע ב-33 סרטים מונפשים מאז שהוצג לראשונה ב-5 במאי 1945.
היסטוריה

היוצר פריץ פרילינג הציג את הדמות יוסמיטי סאם לראשונה בסרט "טריגר הארנב" (Hare Trigger) שהוקרן ב-1945. בהתנהגות הזועפת שלו, הקול הצווחני, המזג הלוהט והקומה הנמוכה, יוסמיטי סאם היה במידת מה קריקטורה של פרילינג עצמו. למרות שהוא הכחיש לחלוטין כל קשר בינו לבין הדמות, חברי צוות ההפקה הודו שפרילינג שאב השראה מעצמו ביצירת הדמות. פרילינג אמר בעצמו בריאיון כי "יש לי אותו מזג, אני קטן, ופעם היה לי שפם אדום".
פרילינג יצר את יוסמיטי סאם כדי ליצור אויב קשה יותר עבור באגס באני. עד אז, אויבו המרכזי של הארנב המצויר היה אלמר פאד, אדם עדין וטוב לב, שגרם לבאגס לצאת לעיתים הבריון בעימותים ביניהם. במשך 19 השנים הבאות, למעט בסרט אחד, הייתה ליחידה של פרילינג זכות בלעדית על סאם באולפני האחים וורנר. על אף שהוא היה קאובוי, סאם הוכנס לכל דמות אפשרית: פיראט, אביר, ליגיונר רומי, טבח, סוהר, דוכס, חייל קונפדרציה, מטפס הרים שווייצרי ואפילו חייזר. במדינות מסוימות התקבעה דמות הפיראט שלו, ובאיטליה ובצרפת הוא מכונה לעיתים קרובות "סאם הפיראט".
סאם נחשב לקשוח ואגרסיבי יותר מאלמר פאד, ולומד מהר מהטעויות שלו, מה שמונע ממנו ליפול באותו תכסיס פעמיים. עם זאת, על אף ההתלהמות שלו, הוא לא מתוחכם יותר, ובמפגשיו עם באגס הכעס המוגזם שלו מנוגד לשלווה של הארנב. הוא גם בעל גאווה רבה, ובכל פעם שבאגס מאתגר אותו הוא נענה לאתגר, גם אם הדבר דורש ירידה לפיר מכרה או נפילה למים.
סאם כיכב גם בשני פרקים ב"תעלומות סילבסטר וטוויטי", כשבראשון הוא בעל מטע תאנים ובשני היה בעל עדר פרות תת-מימי שנועד להרוס שטחי מרעי תת-מימיים.
כמו כן, סאם כיכב בסרטון משלו בשם "Honey's Money" שבו הוא מחליט להינשא לאלמנה עשירה (ולא יפה במיוחד) על מנת לחיות על חשבונה, אך הוא מגלה, על הדרך, את הקושי בזוגיות וגם שהוא הפך לאב חורג לבנה שגדול עליו במידותיו.
הערות שוליים

↑  "Cartoonist Friz Freleng dead at 89" (PDF). The Palladium-Times. Associated Press. 1995-05-27. נבדק ב-2022-06-26.
↑  "Sam le pirate". Telemaniac.free.fr. נבדק ב-2013-12-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 44d0b964-1559-4c4f-bfe9-5f74ff26a1c6