stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עירית עמיאל
הוצאות > בפולנית

Egzamin z Zagłady, 1994
Egzamin z Zagłady, Oficyna Bibliofilów, 1994
Nie zdążyłam, Oficyna Bibliofilów, 1998
Tu i Tam, Wydawnictwo Apeiron, 2016
Osmaleni, Świat Literacki, 1999
Wdychać głęboko, Świat Literacki, 2002,
Podwójny krajobraz, Prószyński i S-ka, 2008
Życie – tytuł tymczasowy, Czuły Barbarzyńca Press, 2014
Spóźniona / Delayed, Wydawnictwo Austeria, 2016
הערות שוליים

↑  מתן שפי, שם נעוריה ליברוביץ', ‏16.2.2021
↑  מרב יודילוביץ', "קרח תשע" באלבום משירי נער שנרצח בשואה, באתר ynet, 5 במאי 2005
↑  TADEUSZ NYCZEK, Osmaleni, Amiel, Irit – Recenzja Tadeusza Nyczka, ‏19.1.2001
↑  Wyborcza.pl, wyborcza.pl
↑  Wyborcza.pl, wyborcza.pl
↑  Marek Radziwon, Nike 2009 – szczęśliwa trzynastka, ‏21.5.2009
↑  Hiekkapelto, Amiel, Flügge: Die Bücher der Woche, www.handelsblatt.com (בגרמנית)
↑  admin, IRIT AMIEL FRATTURE, L'Angolo di Mara, ‏2011-06-04 (ב־)
↑  Informazione Corretta, www.informazionecorretta.com
↑  konyv55, www.or-zse.hu
↑  torstm, 焦土上的猶太人 (ב־Chinese (Taiwan))
↑  Piotr Kilanowski, Não cheguei a Treblinka a tempo (Tradução de poemas de Irit Amiel), Suplemento Pernambuco nr 167
↑  סוכנויות הידיעות, סופרים ישראלים ביריד הספרים של ורשה, באתר הארץ, 28 באפריל 2008
↑  Urząd Miasta Częstochowy – Filmowe wizytówki -, www.czestochowa.pl
↑  NAGRODY W DZIEDZINIE KULTURY ZA ROK 2013, www.czestochowa.pl (בפולנית)
↑  Ja i Ty i następna wojna | Agencja Dramatu i Teatru "ADiT", www.adit.art.pl
↑  Encyklopedia teatru polskiego, Irit Amiel, Encyklopedia teatru polskiego (בפולנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301466705171  PLWABN: 9810601697505606  BnF: cb15524803b (data)  CiNii: DA18954099  GND: 138581215  ISNI: 0000 0000 7848 5037  LCCN: nr94018330  NDL: 001296107  NKC: js2010552671  VIAF: 90857446   WorldCat (עם VIAF): 90857446
ערן בדינרי

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1975 (בן 49) קריית מוצקין, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מוזיקאי, סופר, משורר
 
ערן בדינרי (נולד ב-20 באוקטובר 1975) הוא מוזיקאי, סופר ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה

בדינרי נולד בקריית מוצקין וגדל בקריית ביאליק.
בהיותו בן עשר החל את לימודיו המוזיקליים. בין מוריו נמנים ברק חנוך, רפי קדישזון, מורדי פרבר וירון חסון.
כמו כן למד ספרות באוניברסיטת חיפה אולם במהלך לימודיו בחר לפרוש מן המסגרת האקדמית ולהקדיש את זמנו לקריאה מרובה.
לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב, שם הופיע עם שיריו כזמר וגיטריסט בלהקתו "דיסוננס" אשר בין חבריה נמנו חברי להקת "סינרגיה" - הבסיסט עירון שבתאי והמתופף אורי רז.
בעקבות משיכתו למוזיקה אמנותית פירק את הלהקה והחל להופיע לבד עם יצירותיו הפוליפוניות לגיטרה.
בשנת 2003 פרסם את האלבום "Solo Portrait". על אודות אלבומו זה נכתב במגזין האוזן השלישית: "אלבום בו הגיטרה משרטטת קווים מלודיים מפותלים ואינסופיים במסורת המבורכת של הגיטריסטים בחברת ECM."
בשנת 2008 הקליט בגרמניה את אלבומו השלישי, "Dreaming".
בשנת 2017 ראה אור ספרו השלישי, "עד שהירח יתמלא". בספר זה ארבע נובלות אשר על כתיבתן שקד במשך שנים. במרכז כל אחת מן הנובלות ניצב אמן - בשתיים מהן כגיבור ראשי ובשתיים הנוספות כגיבור משני אשר דמותו משפיעה עמוקות על הגיבור הראשי. כל נובלה כתובה באותה צורה: פרולוג ושני חלקים.
בשנת 2019 פרסם את הפואמה האוטוביוגרפית "אני ואנדי מקדואל". בפיסקה החותמת אותה הצהיר כי זהו ספרו האחרון, אולם לאחר מכן פרסם ספרים נוספים, האחרון שבהם הוא הנובלה "ירח דולק ברחוב".
בשנת 2024 פרסם מיני-אלבום בשם "השירים".
אלבומים

(2003) Solo Portrait
(2005) For The King
(2008) Dreaming
(2024) השירים
ספרים

מנקה הרחובות (2014)
בניין הזכוכית (2014)
עד שהירח יתמלא (2017)
אהבה אינה תלויה במימושה (2018)
האמנים האמיתיים (2018)
אני ואנדי מקדואל (2019)
השעון של מקס (2020)
ירח דולק ברחוב (2022)
הערות שוליים

↑  יוסף כהן-אלרן, כניעת המחבר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307501405171  ISNI: 0000 0001 2007 8444  LCCN: no2010147642  MusicBrainz: 169401b3-c895-486d-888d-4d6e4cb73298  VIAF: 171130791   WorldCat (עם VIAF): 171130791 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ערן בדינרי".
יעקב פיכמן

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1881 בלץ, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 במאי 1958 (בגיל 76) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית 
 תקופת הפעילות:  1896–1958 (כ־62 שנים)
 צאצאים:  יוסף פיכמן 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1957)  פרס ביאליק (1953)  פרס רמת גן לספרות (1956) 
 
יעקב פיכמן (25 בנובמבר 1881, ג' בכסלו ה'תרמ"ב – 17 במאי 1958, ליל כ"ח באייר תשי"ח) היה משורר, סופר, עורך, מבקר ספרות ומתרגם עברי. חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשי"ז (1957).
יצירתו

יעקב פיכמן פרסם למעלה מ־300 ספרים: שירה, ביקורת, סיפורת, פזמונאות ותרגומים. הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הספרות העברית החדשה, ומוותיקי המשוררים העבריים בדור שלאחר ביאליק. ייסד וערך את הירחון החשוב לנוער "מולדת", שדורות ראשונים של בני הארץ דוברי העברית התחנכו עליו. בין עבודותיו: פרסום ספרי מקראות חינוכיות, כינוסים, עריכות וביוגרפיות של יוצרי הספרות העברית, (למשל הביוגרפיה הקצרה של משוררת היידיש הידועה קדיה מולודובסקי, יצירתו של אברהם מאפו, של מיכ"ל, מנדלי, ביאליק ורבים אחרים), כינוס אנתולוגיות לשירה ולסיפורת, ועריכת הירחון "מאזנים" של אגודת הסופרים העבריים.
יעקב פיכמן תרם הרבה לספרות הילדים, הן בדברים פרי יצירתו, והן בעריכה ואף במסות. הוא הרבה גם לתרגם מהספרות הכללית, שירה ופרוזה כאחד. רובה של עבודת התרגום שלו פורסמה בכתבי העת השונים וטרם כונסה, אך יש עבודות שפורסמו בנפרד, כמו "נרקיס וגולדמנד" להרמן הסה, "הורדוס ומרים" מאת פרידריך הבל, ועוד.
בין שיריו הידועים ביותר: "אגדה" (מוכר יותר כ"על שפת ים כנרת"), שאותו הלחין חנינא קרצ'בסקי, "אורחה במדבר" (מוכר כ"ימין ושמאל"), שאותו הלחין דוד זהבי ו"יום יום אני הולך למעונך" שהלחין ושר מתי כספי.
הערכת שירתו

פיכמן בצניעותו חסה בצלו של ביאליק, ובזמנו שירתו משכה הרבה פחות תשומת-לב מאשר שירתם של טשרניחובסקי, שניאור, כהן, ושטיינברג. על שירת פיכמן ויחסה לשירת ביאליק, כתב דוד פרישמן: "אם אומר על פיכמאן שהוא משורר ממדרגה ראשונה, משורר ברוך-אלוה לא אמרתי בזה כלום. פיכמאן אינו נראה כלל במדרגות הראשונות של 'המזרח' הספרותי שלנו מפני שהוא צנוע ונחבא אל הכלים. בין המעפילים על ההר אין חלקו של פיכמן, אבל אהלו השקט והיפה מתוח זה כבר על הפסגה היותר רמה של השירה העברית. ערות-הלב, דקות ההרגשה, יצירות מהודרות אפילו למהדרין מן המהדרין - אצל פיכמאן אנו מוצאים את כל זה בכמות גדולה. לבביות של רחשי תפילה, מוזיקליות פנימית, כמעט דתית, של החרוז, אמנות דקה המגיעה עד לידי התפשטות כל אמנותית, זוך הרגשים וטהרת-בדולח של המילים - כל זה התקבץ אצל המשורר האינדיבידואליסטן של שירתנו. ביאליק הליריקן לא יכול היה להעמיד תלמיד טוב יותר מפיכמאן, ובו יוכל להתגאות נשיא הספרות. אבקת הזהב שפיזר הקוסם הגדול שלנו מתוך עשירותו המופלאה בין הכאה והכאה של "פטישו" הפתטי, התגבשה לגבישי זהב טהור אצל תלמידו הצעיר."
שירת פיכמן היא שירת אווירה, חצי ממשית חצי אגדתית, מלאה בצבעים וצלילים, שבמרכזה הלך-הנפש של האדם. בתחילת דרכו חוט של עצב היה מתוח על שירתו, ולפיכך כינוהו "המשורר הנוגה". שירתו גדושה באמונה איתנה בכוחה של שירה להכשיר את הלבבות, בכוחה של אהבה לטהר ולקדש את החיים, וביכולת האדם והעולם להתחדש. שיריו הארץ-ישראלים מלאים באהבתו לארץ ובקשר בלתי-אמצעי ניגוני עם נופיה.
כתב ק. א. ברתיני: "אכן, יעקב פיכמן נשאר עד היום בראש-וראשונה בעל-הנוף בשירתנו. הלא כה דברי עדותו של המשורר עצמו בפתח ספרו ‘ימי שמש’: ‘הנוף היה לי כל ימי גרעינו של עולם ויסודו של עולם’. אלא שמושג הנוף מתרחב לגביו ומקבל משמעות מיוחדת. כיוון שאין פיכמן מסתכל סתם, אין הוא קובע דברים על-פי ראייה ושמיעה, אלא הוא מגלה, מפענח, מעמיק עינו ומערטל את הקסם שבבריאה. ועוד: הנוף לגביו אינו רק הצבע, הדומם והצומח. יש לו לפיכמן גם הנוף האחר, זה שבנפש. לכאורה, הכול פשוט ומרהיב עין, אלא שמייד בא הרמז, ובעיקר ההתרשמות. ברם, אף התרשמות זו קשורה קשר אמיץ בנראה ובנשמע, הסומך על החושים. הנוף הוא נקודת-המוצא למעיין של שירה, המבּע הפּלאסטי למה שמתרחש בעולם הנפשי, פרשת-חיים עם כל פשט הווייתם ופשרם האמנותי בעת בעונה אחת."
כתב שלום שטרייט: "'הגבעולים' נהפכו ברבות-הזמן לשדה-קמה מזהיב; וה'בבואות', אנדרטות-הסופרים שלו, מתנוססות בשפע בקריית ספרותנו, כצריחי מגדלים בולטים מעברים... לכאורה נדמו שני הקבצים הללו, שוצורת הבעתם הן מאזורים שונים, - לבעלי קצוות מנוגדים. שירה וביקורת - אקלימים שונים שולטים בהם... ברם איכות אחת כלולה בשני הקבצים גם יחד. בשניהם השירה בסיס ומניע היצירה... כי חכמת-הנפש של הלכי-נפש שונים, - מסגולותיו העצמיות של פיכמן היא, שאר-רוחו המיוחד. כי הלך-הנפש הוא נשמת יצירתו כולה, בכל פינות אמנותו גם יחד. שהרי עם נקישת הטכסט הראשון במנגינותיו, - נימת-הנפש שלנו תזועזע מיד. כי דומה הוא פיכמן לכינור ערוך-מיתרים, שלמגע נשיבת הרוח הקלה ביותר נפלטים ורועפים הצלילים הענוגים... מבחינה זו הוא נחשב בצדק לאחד מיחידי-הסגולה שבבעלי-הסגנון, שאין כמעט רגבים בשפתו".
כתב פישל לחובר: "הוא אחד הבסמים של ספרותנו, וגם של לשוננו. המילה, אפילו בפרוזה, אינה באה אצלו לברר רק רעיון או מושג, אלא היא גם זמרה. היא משפיעה על הלך-הנפש, מגרה ומפתה. אמנם על-ידי כך לא נמלט פיכמן לפרקים מן הסכנה של לשון 'כשהיא לעצמה' מצל של 'מליצה'. אבל לרוב שמר גם כאן המבקר על המשורר. שמר על הגבולים."
פיכמן כמבקר

פיכמן היה מבקר הספרות החשוב של דורו. היה תופס בביקורתו את העיקר, נשמת היצירה, בנימה אוהבת, מתפעלת וגודרת, ייחודית לו. מגלה עמקותם של דברים בפשטותם. הוא הרבה לכתוב ביקורות ספרותיות, הן במבואותיו לכתבי הסופרים שבעריכתו, והן בסדרת מסות בענייני ספרות שוטפים. הוא עצמו היטיב להגדיר את רשימותיו הביקורתיות במילים הבאות, עליהן חזר בהזדמנויות שונות ובניסוחים שונים:
"כל משורר אמיתי הוא בלי ספק מבקר מצויין [...] בקורתו של משורר אמנם תהיה תמיד במידה ידועה סובייקטיבית, ואולם אפשר שזוהי הביקורת האמיתית האחת בעולם. בכל אופן יהיה עוד יותר משפט צדק בסובייקטיביותו של משורר מאשר באובייקטיביותו של מבקר רשמי".
כתב דניאל פרוכובניק: "המסות (של פיכמן) - יצירות מופת אלו מצוינות בטיבן ובמהותן, אשר פתחו אופקים חדשים לשירה העברית. אף הן מכבשוני-שירתו של פיכמן הן, סימפוניות ליריות, שנכבשו בדמות מאמרים: לא ביקורת אנליטית, מנתחת ומפוררת את היצירה ליסודותיה... אדרבה מתוך קרעי-היצירה ונפוצותיה מקים המשורר בכוח-חזונו את דמותה השלמה... בחושו האינטואיטיבי חודר הוא למסתורי-השירה".
מספריו

אגדות ושירים, ורשה: מרכז, 1910.
גבעולים: שירים, ורשה: תושיה, 1911.
בבואות: דברי ביקורת, אודיסה: מוריה, 1919.
ערבה: שירי ילדים, פרנקפורט ע"נ מיין-מוסקבה-אודיסה: אמנות, 1922.
ספרים מצוירים לילדים, ורשה: צנטרל, 1923.
יוסי נוסע לארץ-ישראל, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1931.
יוסי בתל אביב, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1931.
מאורעות יוסי וחנן, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1931.
מן הטנא: מבחר שירה ופרוזה לבתי-הספר ולעם, תל אביב: אמנות, 1932.
מגיני שדה-כרם, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1932.
ימי שמש: פואמות, תל אביב: א"י שטיבל, 1934.
אל הים: סיפורים, תל אביב: א"י שטיבל, 1934.
חיים נחמן ביאליק: חייו ומעשיו ליום עשירי בטבט תרל"ג-תרצ"ג (1934-1873), תל אביב: מחלקת החנוך של כנסת ישראל, 1934.
צללים על השדות: שירים, תל אביב: א"י שטיבל, 1935.
יקטן בתל אביב: סיפור, תל אביב: א"י שטיבל, 1936.
אנשי-בשורה: שבע מסות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1938.
איילת העמק: סיפורים, תל אביב: אגדת הסופרים על-יד מסדה, 1942.
אביב בשומרון, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1943.
דייגים על הירקון, תל אביב: עם עובד, 1943.
יוסי בגליל: סיפורים, תל אביב: מסדה, 1944.
פאת שדה: שירים, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1944.
כלנית: צרור שירי ילדים, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1946.
הרצל כותב את מדינת היהודים, תל אביב: מ' ניומן, 1946.
דמויות קדומים: שירה ופרוזה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1948.
דמויות מנצנצות, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1948.
סלעים בירושלים: שירים ומסות, תל אביב: דביר, 1951.
בבית-היוצר: מסות על בעיות הספרות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1951.
אמת בניין: סופרי אודיסה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
שירת ביאליק, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
בני דור: מספרים, משוררים, אישים, תל אביב: עם עובד, 1952.
אלופי ההשכלה: אברהם מאפו, יהודה ליב גורדון, פרץ סמולנסקין, תל אביב: נ' טברסקי, 1953.
חיים למופת: סיפורים מחיי אנשים גדולים, תל אביב: מסדה, 1954.
ערוגות: דברי שירה ופרוזה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1954.
עם שחר נצאה: שירים לילדים, תל אביב: מסדה, 1957
יום חדש: סיפורים, תל אביב: מסדה, 1959.
אביב בארץ: סיפורים, תל אביב: מסדה, 1959.
אסיף: מבחר יצירתו של יעקב פיכמן בשירה ובפרוזה; ילקוט דברים על המשורר ויצירתו, תל אביב: מסדה, 1959.
בטרם אביב: מסות, תל אביב: מחברות לספרות, 1959.
כתבי יעקב פיכמן: שירים, על יוצרים ויצירה, תל אביב: דביר, 1960.
מעריכותיו

הסגנון העברי: קורס גבה ללמוד השפה העברית וספרותה, 2 כרכים, ערוכים בידי מגנוס קרינסקי בהשתתפות יעקב פיכמן, ורשה: האור, 1909-1912.
ספר הארץ: אנתולוגיה של ארץ-ישראל, תל אביב: דביר, 1927.
ניסן: מאסף, ורשה: צנטרל, תר"ץ.
ספר ביאליק, תל אביב: הוצאת ועד היובל בהשתתפות הוצאת אמנות, 1934.
לחג הרמב"ם: (800 שנה להולדתו), בעריכת מ. לחובר ויעקב פיכמן, תל אביב: ארץ, תרצ"ה.
בסער: מאסף - מוגש לחייל ולחיילת העברים מאת סופרי ארץ ישראל, הוצאת איגוד הסופרים העברים בארץ ישראל, 1943
דור דור וסופריו: אנתולוגיה ספרותית לתלמידים ולעם, 2 כרכים, המסדרים: חיים נחמן ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, בהשתתפות יעקב פיכמן, תל אביב: דביר, 1955.
ספר יובל

מנחה ליעקב פיכמן בן השבעים, תל אביב: נתיב (נכסי תרבות יהדות בסרביה), תשי"ג.
ראו גם

ביקורת ספרות
המרכז הספרותי העברי בוורשה
שיר תיאורי
התנועה הרומנטית
אידיליה
לקריאה נוספת

מאזנים, כח (קכח), ליובל פיכמן, תרצ"ב (1932)
עשר שנים למות יעקב פיכמן, קובץ מאמרים בתוך מאזנים סיון תשכ"ח (יוני 1968).
ישראל זמורה (עורך), ערוגות: קובץ לזכרו של יעקב פיכמן, כרך א, תל אביב: האיגוד העולמי של יהודי בסרביה, אייר תשל"ג 1973.
ישראל זמורה, יעקב פיכמן, דבר, 16 בנובמבר 1956.
נורית גוברין (עורכת). ערוגות: קובץ לזכרו של יעקב פיכמן, כרך ב, תל אביב: הוצאת עקד, אייר תשל"ו 1976.
נורית גוברין (ליקטה וצירפה מבוא וביבליוגרפיה), יעקב פיכמן: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, תל אביב: עם עובד ('פני הספרות: סדרת ילקוטי ביקורת על יצירתם של סופרים עברים'), תשל"א 1971.
אסיף: מבחר יצירתו של יעקב פיכמן בשירה ובפרוזה, ילקוט דברים על המשורר ויצירתו, (ליקט ומבוא ליב קופרשטיין), הוצאת מסדה, תשי"ט, 1958.
יואל מסטבוים, יעקב פיכמן, ב-"העולם", 15 באוקטובר 1942⁩.
גיטל מייזל, יעקב פיכמן, ב-"על המשמר", ⁨ 8 ביוני 1945.
א. קריב, יעקב פיכמן, דבר, 21 בדצמבר 1945
אהרן בן-אור, יעקב פיכמן, בספרו "תולדות הספרות העברית החדשה", כרך ג', ע' 11–92, תל אביב: יזרעאל תש"י.
פסח בן עמרם, "דמויות קדומים", על המשמר, 7 באוקטובר 1949
י. זמורה, דמויות קדומים בראי הליריקה של יעקב פיכמן, הארץ, 24 באוקטובר 1948
ישורון קשת, יעקב פיכמן, הארץ, 21 בדצמבר 1951.
בנימין יצחק מיכלי, יעקב פיכמן בשיר ובמסה, תל אביב: הוועד להוצאת כתביהם של סופרים עברים מביסאראביה, תשי"ב.
א. ב. יפה, יעקב פיכמן - מבקר יוצר, על המשמר, 29 במאי 1959.
ישראל כהן, יעקב פיכמן כעורך, ב-"על המשמר", ⁨ 14 במאי 1971.⁩
צבי לוז, שירת יעקב פיכמן: מונוגרפיה, תל אביב: פפירוס ('מראה מקום: סדרת עיונים בספרות העברית'), תש"ן 1989.
דניאל פרוכובניק, יעקב פיכמן, ב"העולם", 21 בינואר 1932.
נורית גוברין, "יעקב פיכמן", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך א, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 178–220.
הערות שוליים

↑  דן מירון, בודדים במועדם; לדיוקנה של הרפובליקה הספרותית העברית בתחילת המאה העשרים, עם עובד, 1987, עמ' 365 - 375
↑  גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספרית פועלים,, 1967
↑  יעקב פיכמן, גבעולים; שירים מאת יעקב פיכמן, תושיה, ורשה, 1881
↑  מת המשורר י. פיכמן, קול העם, 18 במאי 1958.
↑  יצחק קורן, פרס פיכמן לספרות ואמנות, דבר, מכתב לעורך המוסף, 26 ביוני 1964.
↑  הענקת פרס פיכמן ב-2010 ליוסף גוברין, באתר יד ושם
↑  יעקב פיכמן, מתרגם, משירי הינה, באתר הפועל הצעיר, ‏21.3.1913
↑  מילות השיר "אגדה" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "אורחה במדבר" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  התקופה, ספר ראשון, מוסקבה: אברהם יוסף שטיבל, תרע"ח (1918)
↑  ק. א. ברתיני, שדה ראייה: מסות ספרותיות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ח (1977)
1 2  מאזניים, כח (קכח), תל אביב, כסלו תרצ"ב (1932)
↑  גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית פועלים, 1967, עמ' 604
↑  דניאל פרוכובניק, יעקב פיכמן, העולם, לונדון, 21 בינואר 1932
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שלמה צמח, יהודה קרני | פרס ביאליק לספרות יפה  1945 | הבא: גרשון שופמן |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יצחק דב ברקוביץ | פרס ביאליק לספרות יפה  1953 | הבא: יהודה בורלא, אורי צבי גרינברג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260993305171  PLWABN: 9810590863005606  BnF: cb135228058 (data)  CANTIC: a20320814  CiNii: DA14237915  GND: 119119005  ISNI: 0000 0001 0886 9905  LCCN: n82245467  MusicBrainz: 2b847b8c-d5fe-4575-89eb-206dad6ba2ec  NKC: kup19960000027124  NLA: 35735071  NTA: 202636100  SELIBR: 137293  SNAC: w60r9xbg  SUDOC: 200388169  Trove: 1063539  VIAF: 34615650   WorldCat (עם VIAF): 34615650 
פיכמן (משמאל) עם חיים נחמן ביאליק
בית טריידל במושבה כנרת, ששימש השראה ליעקב פיכמן בשירו אגדה
יעקב פיכמן, גבעולים
קבר יעקב ובת שבע פיכמן בבית הקברות טרומפלדור
לוחית זיכרון ליעקב פיכמן בתל אביב
יעקב פיכמן, "חלומות לא מתים..."
פטריק לפברה

| --- | --- |

לפברה ב-2019
 לידה:  6 בינואר 1955 (בן 70) בלגיה
 התמחות:  כביש
 הישגי שיא:  קטע בוואלטה אספנייה 1978   קורן–בריסל–קורן 1978  
פטריק לפברה (בהולנדית: Patrick Lefevere; נולד ב-6 בינואר 1955) הוא רוכב אופני כביש בעבר וכיום מנהלה המקצועי של קבוצת קוויק סטפ. על פי דירוג אתר cyclingranking.com (אנ'), לפברה הוא המנהל המקצועי המצליח ביותר בהיסטוריה.
קריירה כרוכב וכמנהל מקצועי

לפברה נולד בפלנדריה שנמצאת בבלגיה. הוא לא היה רוכב מוצלח או הישגי במיוחד, וההישגים הגדולים שלו היו ניצחון בקטע בודד בוואלטה אספנייה 1978 ובקורן–בריסל–קורן (אנ') באותה שנה.
לאחר פרישתו מרכיבה תחרותית בתום 1979, לפברה הפך באופן רשמי ל"דירקטור ספורטיף" (מאמן הקבוצה). ב-1980 הוא היה המאמן של קבוצת "מרק סופריה", וב-1981–1982 הוא היה המאמן של קבוצת "קפרי - סונה".
משנת 1985 עד 1987 לפברה עבד כמאמן של קבוצת לוטו (כיום לוטו סודאל). בשנת 1988 הוא היה המאמן של קבוצת TVM, ובשנת 1989–1990 עבד בקבוצת ווינמן.
משנת 1991–1994 לפברה היה המאמן המקצועי של MG-GB ביחד עם רוג'ר דה ולמינק. היא הייתה הקבוצה הבכירה הראשונה בה לפברה עבד, עם רוכבים בכירים כמו דוידה רבלין ומריו צ'יפוליני.
ב-1995 לפברה הפך לאחד ממאמני קבוצת מאפי הבכירה עד 2000. ב-2001, לפברה הקים את קבוצת דומו-פארם פריטס שפעלה בשנת 2001–2002, ורכבו בה רוכבים בכירים כמו רישאר וירנק, רובי מקיוואן ויוהאן מוזיאו ואף הבן של אדי מרקס, אקסל מרקס. הקבוצה ניצחה במרוצים רבים, הבולטים מביניהם היו שני ניצחונות רצופים בפריז - רובה. ב-2001 עם סרוואייס קנאוון (אנ') וב-2002 עם יוהאן מוזיאו.
ביולי 2002, לאחר שחברת מאפי הודיעה שתעזוב את קבוצת האופניים, לפברה ניפגש עם ראשי חברת קוויק סטפ הבלגית והם הפכו לספונסר הקבוצה החדש. הקבוצה שינתה את שמה במשך השנים, אך חברת קוויק סטפ נשארה הספונסר הראשי בכל השנים האלו עד היום.
הקבוצה המשיכה להצטיין במהלך השנים במרוצים חד יומיים, בזכות רוכבים כמו תום בונן, פאולו בטיני, ועוד. וזכתה במרוצים חד-יומיים רבים.
ב-2005 ניצח תום בונן את אליפות העולם באופני כביש לאחר ספרינט רב משתתפים. ב-2011, הקבוצה איבדה את הספרינטר שלה ווטר וויטלנד, לאחר שמת עקב התרסקות במהירות גבוהה בקטע השלישי של הג'ירו ד'איטליה, קטע למחרת, כל הקבוצה עזבה את המרוץ עקב המאורע.
ב-2013, טוני מרטין ניצח את אליפות העולם בנגד שעון. שנה לאחר מכן, מיכל קוויאטקובסקי שיחזר את ההישג של בונן מ-2005 וניצח את אליפות העולם.
בדצמבר 2024, בגיל 69, הודיע לפברה כי הוא מסיים את הקריירה שלו כמנהל בעולם אופני הכביש המקצועי.
הערות שוליים

↑  TEAM MANAGER RANKING OVERALL, cyclingranking.com
↑  גלעד גרוסמן, אלף ניצחונות, אלף שערוריות: "הפה הגדול" של עולם האופניים פורש, באתר שוונג, 12 בדצמבר 2024
פליקס טיך

| --- | --- |
אל מול פני רצח העם הנאצי (2004)
 לידה:  31 ביולי 1929 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  17 בפברואר 2015 (בגיל 85) ורשה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 מפלגה:  מפלגת הפועלים הפולנית, מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית 
 פרסים והוקרה:  צלב ההצטיינות המוזהב  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
פרופסור פליקס טיך (בפולנית: Feliks Tych‏; 31 ביולי 1929, ורשה, פולין – 16 בפברואר 2015, ורשה, פולין) היה ניצול השואה, היסטוריון יהודי-פולני חוקר תולדות יהודי פולין ומנהל המכון ההיסטורי היהודי בין השנים 1995 ו-2006.
כיהן כחבר מועצת המדע של האקדמיה הפולנית למדע, והיה חבר ועדת העורכים של המילון הביוגרפי הפולני.
הערות שוליים

↑  "Call to avoid 'bloodthirsty dictators'". The Irish Times. 28 בינואר 2010. נבדק ב-22 במרץ 2011. Following him, Polish historian Feliks Tych, a Holocaust survivor, called on former Nazi-occupied states – from France and Holland to Poland, ... {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Pasek, Beata (23 בינואר 2008). "Confronting Poland's Anti-Semitic Demons". Time. נבדק ב-22 במרץ 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kopf, Shula (31 באוקטובר 2010). "Poles Confront the Dark Side". The Jerusalem Post. נבדק ב-22 במרץ 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Chronist des Grauens" (בגרמנית). juedische-allgemeine.de. 17 בפברואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269289605171  PLWABN: 9810591009905606  BIBSYS: 5051301  BnF: cb12036740p (data)  CiNii: DA03324122  GND: 103391932  ICCU: MILV094929  ISNI: 0000 0000 8404 1723  LCCN: n84204750  LNB: 000225747  NDL: 01052024  NKC: skuk0001411  NTA: 237955334  RERO: 02-A003916393  SUDOC: 028554876  VIAF: 101735657   WorldCat (עם VIAF): 101735657 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריונים ובנושא פולנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסתר אטינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1941 (בת 84 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  אסתר הפטקה 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  סופרת ומבקרת ספרות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  יאיר אטינגר 
 מספר צאצאים:  4
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2002)  פרס נשיא המדינה לספרות (2006)  פרס יהודה עמיחי (2005) 
 
אסתר אטינגר (נולדה ב־1941) היא משוררת, סופרת ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה

אסתר אטינגר נולדה בירושלים, להורים שעלו לארץ ישראל מפולין לפני מלחמת העולם השנייה וגדלה בתל אביב. התחנכה בבית הספר בית יעקב בתל אביב. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בספרות עברית ובהיסטוריה של עם ישראל, כן למדה בבית ספר לספרנות, עבדה במשרד החינוך והתרבות ובבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי וכן בספריה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
במשך שנים אחדות ערכה תוכנית ביקורת ספרים ב"קול ישראל", בנוסף ערכה והגישה אנתולוגיות ספרותיות בנושאים שונים. לפי ירון אביטוב ראתה בה הביקורת תחילה יורשת רוחנית של זלדה (בראש קבוצה קטנה של סופרים דתיים אחרים שהוא מונה: יונדב קפלון, אדמיאל קוסמן, חיה אסתר וחנה בת שחר) אך לימים השתנתה הערכה זו וסגנונה הייחודי זכה למעמד מובחן.
מלבד ספרי השירה כתבה אטינגר רומן אחד, 'פלא לילה', ושני רומנים בלשיים עם הסופרת רות אלמוג, תחת שם העט "אלמוג אטינגר". בנוסף כתבה תסריט לסדרת טלוויזיה וביקורות ספרים בעיתון הארץ ובעיתונים נוספים. בשנת 2019 יצא לאור ספרה "שלום לך דודי", שנכנס לרשימה הארוכה של פרס ספיר.
אטינגר נשואה לאהרון ואם לארבעה ילדים, בהם העיתונאי יאיר אטינגר.
פרסים והוקרה

פרס ניומן לספר ביכורים (1981, על ספר שיריה הראשון, "ירוק אפשרי")
זכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, בתשנ"ב ושוב בשנת תשס"ב
פרס עמיחי לשירה (2005)
פרס נשיא המדינה לספרות (2006) ובפרסים ספרותיים נוספים.
הפרס על שם זבולון המר (2011, מטעם עיריית ירושלים, על כתב יד בעילום שם של ספר שיריה החמישי, "לילה ויום")
ספריה > ספרי שיריה

ירוק אפשרי: שירים (תל אביב: מ. ניומן על ידי צ'ריקובר, תשמ"א 1981)
לפני המוזיקה: שירים  (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו 1986) (ספרי סימן קריאה)
השאלת האמן: שירים (ירושלים: הוצאת כתר, 1991)
חיי בורגניים להפליא: שירים, (תל אביב: עם עובד, תשנ"ח 1998)
לילה ויום: (הקיבוץ המאוחד, 2011)
הכל יקר: שירים 2016-1980 (הוצאת מוסד ביאליק, 2018)
ספריה > ספרי בלש וקריאה

שלום לך דודי, רומן, כרמל, ירושלים, 2019.
פלא לילה, רומן, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2005.
אשטלינה אהובתי, רומן בלשי, מאת רות אלמוג ואסתר אטינגר, כתר, ירושלים, 2002.
מאהב מושלם, רומן בלשי, מאת [רות] אלמוג, [אסתר] אטינגר, כתר, ירושלים, 1995.
ספריה > ספרי עיון

זלדה, שושנה שחורה, מונוגרפיה מקיפה של המשוררת ויצירתה. הוצאת מפה, תל אביב, 2007.
לקריאה נוספת

אמנותי ומוכר, מאמר מאת קובי נסים, על המשמר, 13 בדצמבר 1991, עמ' 21. על: אסתר אטינגר, השאלת האמן: שירים (ירושלים: כתר, 1991).
"אשה גדולה" , עיון בשירה של אסתר אטינגר "אלישע", מאת אדמיאל קוסמן, נדפס במאזנים, פ', 4, תשס"ו 2006. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
בקשה עם שחר, מאמר מאת אסתר אטינגר, על פיוט מאת שלמה אבן גבירול, בשם רשות לנשמת, שחר אבקשך, והקשרו לעגנון. נדפס בארץ אחרת, 21, תשס"ד 2004.
הערות שוליים

↑  ירון אביטוב, הדתיות היא רק פרט פיקאנטי, כל העיר, 2 במרץ 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260799705171  BnF: cb150514080 (data)  ISNI: 0000 0000 6661 7784  LCCN: n83027278  SUDOC: 120872013  VIAF: 34740859   WorldCat (עם VIAF): 34740859
סיגל בן יאיר

| --- | --- |

סיגל בן יאיר
 לידה:  23 במרץ 1970 (בת 54) נשר, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 תחום כתיבה:  שירה
 פרסים והוקרה:  פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2015) פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2015)
 
סיגל בן יאיר (נולדה ב-23 במרץ 1970) היא משוררת ומעצבת גרפית ישראלית, זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, פרס שרת התרבות ופרסים נוספים.
ביוגרפיה

נולדה בנשר, לזוג הורים מורים. אביה יליד הונגריה ואימה נולדה ברומניה. בוגרת בית הספר הריאלי העברי בחיפה. היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בארכאולוגיה ותואר מוסמך בספרות עברית השוואתית. בנוסף, היא בוגרת בית הספר לשירה של הליקון. היא עובדת כמרכזת חוג וכגרפיקאית באוניברסיטת חיפה.[דרוש מקור: לכל הפרטים בפסקה]