stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי (1969)
רקע

ההתרחקות בין שני המשטרים הקומוניסטיים, שהחלה באמצע שנות החמישים, לאחר מות סטלין, והעמיקה בשנות השישים, הגיעה למצב של נתק מוחלט וב-1965 היה הפיצול הסיני-סובייטי לעובדה מוגמרת. ביצוע מהפכת התרבות של מאו רק החמיר את המצב בין סין לברית המועצות ולמעשה בין סין לרוב העולם. היוצא מן הכלל היחיד היה הסכמתה של סין להעביר בתחומה נשק מברית המועצות לווייטנאם כדי לתמוך בצפון וייטנאם במלחמתה מול דרום המדינה וארצות הברית.
בינואר 1967 כיתרו כוחות של המשמרות האדומים את השגרירות הסובייטית בבייג'ינג. על אף שהקשרים הדיפלומטיים בין המדינות לא נותקו מעולם באופן רשמי, הם שקעו לתרדמת עמוקה. הסינים גם בחרו להעלות מחדש את עניין הגבול המשותף שלהם עם ברית המועצות, סכסוך שמקורו בהסכמים שנחתמו במאה ה-19 בין שושלת צ'ינג החלשה לרוסיה הצארית. סין לא העלתה דרישות טריטוריאליות ספציפיות, אך התעקשה שהסובייטים מודעים לכך שההסכמים הישנים נחתמו בצורה לא-חוקית. הסובייטים סירבו בתוקף להתייחס לנושא.
במהלך 1968 הסובייטים הגבירו משמעותית את הנוכחות הצבאית שלהם באזור הגבול עם סין שאורכו 4,380 ק"מ. בשנת 1961 היו לסובייטים 12 דיוויזיות מוקטנות וכ-200 כלי טיס בקרבת הגבול. בשנת 1968 צמחו המספרים ל-25 דיוויזיות מלאות, 1,200 מטוסים, כ-120 טילים לטווח בינוני וכ-658,000 חיילים באותו האזור. מולם עמדו כוחות סיניים אשר כללו, בין היתר, כ-814,000 חיילים. על אף שארבע שנים קודם לכן פוצצה סין את פצצת האטום הראשונה שלה, כוחה הצבאי לא השתווה כלל לזה של שכנתה.
תקרית ה-2 במרץ 1969

ב-2 במרץ 1969 עלה כוח של כ-30 חיילים סינים על האי הקטן אשר נקרא דמנסקי ברוסית וזן באו בסינית-מנדרינית. האי, אשר כל שטחו הוא 0.74 קמ"ר בלבד, נמצא בנהר אוסורי ונכלל לפי ההסכמים מהמאה ה-19 בשטח הסובייטי. יחידה של משמר הגבול הסובייטי נשלחה אל המקום ומספר חיילים בפיקוד קצין עלו על האי במטרה לדרוש מהכוח הסיני לפנות את האי. לטענת הסובייטים, הצבא הסיני פתח על הכוח באש משני מקורות ירי אשר ירו גם אל עבר היחידה הסובייטית שנשארה על גדת הנהר. הסינים מצדם טענו כי האש מכיוונם נפתחה לאחר "פרובוקציה בוטה" של הכוח הסובייטי. ההערכה היא כי חילופי האש נמשכו כשעה וכי היו מעורבים בתקרית כמה מאות חיילים סינים (אם כי בלחימה הממשית השתתפו כמה עשרות) וכ-70 חיילים סובייטים אשר הסתייעו בשני כלי רכב משוריינים ובשני כלי רכב רגילים. על פי אותה הערכה, נהרגו כמה עשרות חיילים, משני הצדדים, בחילופי האש באותה תקרית.
תקרית ה-15 במרץ 1969

התקריות באזור זן באו (דמנסקי) נמשכו גם בימים שלאחר התקרית הראשונה. ב-15 במרץ התרחשה תקרית גדולה נוספת באזור אי המריבה. לתקרית זו הגיעו שני הצדדים בכוחות גדולים יותר ובחימוש מגוון. בצד הסובייטי השתתפו בקרב כ-200 לוחמים אשר גובו בכ-25 טנקים ו-35 כלי רכב משוריינים. בכוח הסיני השתתפו בקרב כ-300–500 חיילים. הסובייטים אף הפעילו ארטילריה לקראת סיום יום הקרב. הלחימה החלה ב-8:00 בבוקר ונמשכה עד 15:30 באותו יום. לטענת סין, אבדות הסובייטים בשתי התקריות הגיעו לכ-250 חיילים ואילו האבדות שלהם הגיעו לכ-100 הרוגים. כמו כן, טענו הסינים להשמדת 17 טנקים וכלי רכב משוריינים סובייטים. הסובייטים טענו כי אבדותיהם בשתי התקריות היו 58 הרוגים ו-94 פצועים וכי לסינים היו כ-800 הרוגים. כמו כן, דיווחו הסובייטים כי השתמשו גם במשגרי קטיושות וברקטות ארטילריות מסוג גראד אשר הכריעו, לטענתם, את הקרב. למרות זאת, נראה כי בסופו של דבר, הסינים היו אלו אשר נשארו על האי והמשיכו להחזיק בו.
יישוב הסכסוך

תקריות אש נוספות, אם כי בהיקף מצומצם יותר, התרחשו במקביל בגבול שבין מחוז שינג'יאנג שבצפון מערב סין ובין הרפובליקה הסובייטית של קזחסטן. הגישושים הראשונים להשקטת האזור, שנעשו על ידי הסובייטים, נדחו בטענות אידאולוגיות על ידי הסינים כשאלו כינו את הסובייטים "רוויזיוניסטים". בינתיים, הגבירו הצדדים את הכנותיהם לעימות על ידי ריכוז כוחות צבא נוספים באזורי המתיחות ובניית מקלטים גרעיניים בסין כהכנה למתקפה גרעינית סובייטית. מקורות מודיעין בארצות הברית, שלא התערבה בסכסוך, טענו במסמכים פנימיים כי הסינים יוצאים נשכרים מהעימות יותר מברית המועצות. במסמכים אלו נאמר כי התעמולה הסינית מדגישה את האחדות הפנימית וקוראת לאוכלוסייה להתכונן למלחמה. מכך הסיקו האמריקאים כי מטרת העימות כולו הייתה התגברות על בעיות פנימיות בסין עצמה.
בסופו של דבר, נשאו המגעים הדיפלומטיים פרי. ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, נחת בבייג'ינג כאשר שב מהאנוי, מהלוויית המנהיג הצפון-וייטנאמי הו צ'י מין ונפגש עם ראש ממשלת סין, צ'ו אן לאי. בתום פגישתם של שני המנהיגים, עובד הסכם אשר הביא להפסקת פעולות האיבה בגבול, כאשר שני הצדדים מסכימים להשאיר את המחלוקת הטריטוריאלית בלתי-פתורה. למרות הרגיעה שהושגה, נמשך תהליך ריכוז הכוחות הצבאיים באזורי המתיחות עד אמצע שנות השבעים.
לטענת חלק מהפרשנים, מי שיצא נשכר מהעימות הייתה דווקא ארצות הברית. הקרע בין סין וברית המועצות הביא, בסופו של דבר, לרצונן של שתי המעצמות הללו שלא להישאר מבודדות וכך החלה הפשרת יחסי סין-ארצות הברית, שהחלה בביקור ניקסון בסין ב-1972 ובמקביל, סיום המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות ומעבר למדיניות הדטאנט.
לאחר התפרקות ברית המועצות יישבו רוסיה וסין את סכסוך הגבולות ההיסטורי בסדרת הסכמים. ההסכם הראשון, שנחתם ב-1991 (עדיין בשם ברית המועצות), העביר את הבעלות על אי המריבה זן באו אל סין. ב-1995 נחתם הסכם אשר יישב מחלוקת טריטוריאלית נוספת וב-1997 חתמו רוסיה, סין, קזחסטן, טג'יקיסטן וקירגיזסטן על הסכם המגביל את היקפי הכוחות הצבאיים באזורי הגבול שבין המדינות הללו. ב-2004 הוכרז כי הסכסוך בין המדינות הסתיים וב-2005 נחתמו ההסכמים הסופיים אשר הסדירו בעיות טריטוריאליות אשר לא נפתרו לפני כן.
עמינדב (שירות לאומי)

לוגו עמותת עמידב
עמינדב היא אגודה דתית-לאומית להתנדבות במערך השירות הלאומי בישראל. בנים ובנות, הפטורים הפטורים מגיוס ושירות צבאי מנסיבות רפואיות או דתיות, נשלחים לתרום במסגרת זו למדינה ולחברה בחלופות אזרחיות. האגודה נרשמה ברשם העמותות ב-1986, והיא החלה לפעול ב-1989.
חלוצי הקמת "עמינדב" הם חניכי תנועת הנוער עזרא ואנשי קיבוץ שעלבים.
בראשות "עמינדב" עמד מאז היווסדה שמואל עמנואל, חבר קיבוץ שעלבים. כיום עומד בראשה הרב צבי במברגר.
"עמינדב" מפעילה אלפי בנות שירות בכל רחבי ישראל והעולם בתחומי התנדבות מגוונים כגון: מוסדות חינוך רגילים, חינוך מיוחד, עולים חדשים וחינוך בלתי פורמלי. וכן בתחומי הרווחה: קשישים, עבודה קהילתית ועוד. כמו כן, גם בתחום הבריאות הבנות משולבות בבתי חולים ובגופים וולונטריים, מסייעות לחולים ואף לבני משפחותיהם.
בפני בנות השירות ניצבת הבחירה להתנדב למשך שנה או שנתיים.
בעמינדב ישנם מתנדבים מכל קשת החברה הישראלית. ישנם תחומי התנדבות רבים ומגוונים.
סכסוך אל-פשאגה

סכסוך אל-פשאגה היה סכסוך בין חמושים מסודאן וחמושים אמהרים מאתיופיה באזור הגבול השנוי במחלוקת של אל-פשאגה (אזור של סודאן ממזרח לנהר אטברה ומדרום לנהר טקה). מאז 2008, אתיופיה ביטלה את כל התביעות כלפי אל-פשאגה כל עוד סודאן אפשרה לחקלאים ולחמושים אתיופים להישאר באזור ללא הפרעה. עם פרוץ מלחמת תיגראי, כוחות סודאן הצליחו לעבור לאזור בשל הסכם עם אתיופיה רק שלושה ימים לפני כן. כאשר חמושים אמהרים עזבו לסייע לממשלה הפדרלית במלחמה, כוחות סודאן החלו לגרש את החקלאים האתיופיים, ולמעשה שברו את הפשרה של 2008. אתיופיה האשימה גם את סודאן בהריגת חקלאים אמהרה. ממשלת סודאן טוענת למעורבותם של כוחות ENDF ואריתריאה בסכסוך הגבול בעוד שממשלת אתיופיה מכחישה זאת ורואה בסכסוך התכתשויות בין כוחות סודאן למיליציות אתניות מאזור אמהרה. סיקור תקשורתי חיצוני נטה לקשר בין מיליציות האמהרים לחיילים פדרליים מכוחות ההגנה הלאומיים של אתיופיה (ENDF). ישנן כמה ראיות המצביעות על כך שה-ENDF היה מעורב בסכסוך, אם כי לא ברורה היכולת שבה הם עושים זאת. סביר להניח שהיה להם תפקיד פריפריאלי בלחימה בפועל.
רקע

בשנת 2007 חתמו סודאן ואתיופיה על אמנה שתאפשר לחקלאים אתיופים להישאר באל-פשאגה ולהמשיך לעבד את האדמה. לאחר יותר מעשור שבו האמנה נותרה בעינה, בשנת 2020 עם פרוץ מלחמת תיגראי, צבא סודאן ניצל את העובדה שאנשי מיליציות אמהרה וצבא אתיופיה נפרסו צפונה כתוצאה מכך, והפר את האמנה בפלישה לאל-פשאגה וגירוש אלפי חקלאים אמהרים מביתם.
בשנת 1902 חתמו סודאן האנגלו-מצרית והאימפריה האתיופית על חוזה לתיחום הגבול כראוי, אך הוא נכשל, מכיוון שחלק מהאזורים לאורך הגבול נותרו ללא פתרון. הן באמנה של 1902 והן באמנה מאוחרת יותר משנת 1907, הגבול הבינלאומי עובר מזרחה, מה שאומר שאדמת אל-פשאגה היא סודאנית, אך האתיופים כבר התיישבו באזור וטיפחו אותו, יחד עם תשלום מיסים לממשלת אתיופיה.
לאחר מלחמת אתיופיה-אריתריאה, אתיופיה וסודאן החלו בשיחות רדומות ארוכות כדי לקבוע את המיקום המדויק של הגבול שלהן באורך 744 ק"מ, כאשר האזור הקשה ביותר להסכמה הוא אזור אל-פשאגה.
ב-2008 הם הגיעו לפשרה. אתיופיה הסכימה שאזור אל-פשאגה יהיה חלק מסודאן, אך חקלאי אמהרה עדיין יורשו להמשיך לחיות בו ללא הפרעה. גם חקלאים טיגריאנים באזורים הצפוניים של אל-פשאגה הורשו להישאר.
לאחר שההחזית העממית לשחרור תיגראי הודחה מהשלטון באתיופיה ב-2018, מנהיגי אזור אמהרה, שהשטח התת-לאומי שלו אל-פשאגה נמצא בו, גינו את העסקה כעסקה סודית ואמרו שלא התייעצו איתם כראוי בעת חתימת ההסכם.
המלחמה > 2020

ב-15 בדצמבר ארבו חמושים אתיופיים, הנתמכים לכאורה על ידי ממשלת אתיופיה, לכמה חיילים סודאנים, והרגו קצין ושלושה חיילים. מאוחר יותר באותו יום אמר ראש ממשלת סודאן, עבדאללה חמדוכ, כי הכוחות המזוינים של סודאן ערוכים להדוף את התוקפנות הצבאית. כבר בהתמודדות עם מלחמה בצפון, ראש ממשלת אתיופיה, אבי אחמד, ניסה להרגיע את המצב על ידי ציוץ בטוויטר, "אירועים כאלה לא ישברו את הקשר בין שתי המדינות שלנו, מכיוון שאנו תמיד משתמשים בדיאלוג כדי לפתור בעיות."
המתיחות גברה כאשר סודאן החלה לגייס חיילים לגבול המריבה ועד ראש השנה, היא טענה כי כבשה מחדש את כל הכפרים באזור. בתגובה אמר מפקד צבא אתיופיה, גנרל ביראנו ג'ולה ג'לצ'ה, "הצבא שלנו עוסק במקום אחר, הם ניצלו את זה. זה היה צריך להיפתר בצורה ידידותית. סודאן צריכה לבחור בדיאלוג, מכיוון שיש שחקנים של צד שלישי שרוצים לראות את המדינות שלנו מסוכסכות."
ב-28 בדצמבר, סודאן טענה כי כבשה את הכפרים אסמרו, לבקי, פאשה, למלם, מלקאמו, מאלס, אשקר, ארקה ואום פאשה טדי. בסך הכל היא כבשה אחת עשרה התנחלויות שהמיליציות האתיופיות שלטו בהן. סודן גם טענה כי כבשה את העיירה לילי מידי כוחות ומיליציות אמהרה. לילי היא ביתם של מפקדי מיליציות אמהרה, סוחרים וחקלאים גדולים. בסך הכל מתגוררים בה למעלה מאלף חקלאים אתיופים.
המלחמה > 2021

ב-3 בינואר, סודאן תפסה 45 אנשי מיליציות אמהרה שחצו לסודאן.
לאחר מכן, אנשי מיליציה אתיופית חטפו שלושה סוחרים סודאנים מאזור בסנדה במדינת אל-גדריף ב-30 בינואר, לאחר שחדרו שבעה קילומטרים בתוך שטח סודאן, והציתו את האופנוע שלהם. צבא סודאן פרס תגבורת נוספת לאחר החטיפה. קרובי משפחה חמושים של החטופים ניסו להיכנס לעיירה Metemma שבאתיופיה אך שוכנעו לסגת. מאוחר יותר שוחררו הסוחרים לאחר תשלום כופר.
ב-14 בפברואר אמרה סודאן שחיילים אתיופים חצו לשטחה. משרד החוץ האתיופי אמר כי סודאן בזזה ועקרה אזרחים אתיופים מאז 6 בנובמבר 2020 וכי על צבא סודאן לפנות את האזור שכבש בכוח. אתיופיה האשימה גם את סודאן בחצייה לשטחה.
ב-20 בפברואר טען משרד החוץ הסודאני כי כוחות אריתריאה נכנסו לאזור אל-פשאגה עם כוחות אתיופיים. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-24 בפברואר, הכחישה אריתריאה את מעורבות כוחותיה במתיחות בגבול סודאן-אתיופיה, והצהירה כי היא מייחלת לפתרון של שלום לסכסוך וכי הממשלה מבינה את עמדת סודאן בנוגע לזכותה להרחיב את ריבונותה.
ב-23 בפברואר ביקשה אתיופיה מסודאן להסיג את חייליה מאזור הגבול השנוי במחלוקת לפני שיתחילו שיחות השלום. דוברת משרד החוץ האתיופי, דינה מופתי, אמרה כי אתיופיה אינה מעוניינת להיכנס שוב לעימות עם סודאן וכי אתיופיה רוצה לחזור לפשרה של 2008, שאיפשרה לחיילים ואזרחים אתיופיים להיכנס לאזור ללא הפרעה. לבסוף, מופתי אמר שיש צד שלישי שדחף את סודן להיכנס לסכסוך עם אתיופיה. עוד באותו יום הצהירה סודאן כי לא תסיג את חייליה מאזור הגבול וכי הצבתו של צבא סודאן ברצועת הגבול עם אתיופיה היא החלטה סופית ובלתי הפיכה.
ב-2 במרץ המשיך צבא סודאן לדחוף לתוך המעוז האתיופי האחרון ברקת באזור הגבול השנוי במחלוקת של אל-פשאגה, נגד כוחות הנתמכים על ידי אתיופיה. בינתיים, סודאן טענה שכוחות אריתריאה מסייעים לאתיופים.
סודאן סגרה את מעבר הגבול גלאבט-מטמה עם אתיופיה ב-3 באפריל, יומיים לאחר שמיליציות אתיופיות תקפו את פקידי המכס הסודאניים בנוכחות הצבא האתיופי. ואליד אחמד אל-סג'אן, מפקד החטיבה החמישית של הכוחות המזוינים של סודאן באום ברקית, הצהיר ב-8 באפריל כי הצבא הסודאני השתלט מחדש על 95% מאזור אל-פשאגה השנוי במחלוקת מאתיופיה.
ב-13 באפריל, סודאן שחררה 61 חיילים אתיופים שכבשה והעבירה אותם לממשלת אתיופיה דרך מעבר הגבול גלאבט.
שלושה ילדים משבט הפלטה נחטפו על ידי מיליציות אתיופיות מאזור ליד גאלאבאט ומטמה ב-23 ביולי. הקפטן הסודאני בהאא אלדין יוסוף, מפקד האזור הצבאי גלאבט, נתפס ומאוחר יותר עונה תוך שהוא רודף אחר המיליציה מאחורי החטיפה. בינתיים, ההצטברות הצבאית נמשכה בגבול וסודאן סגרה את מעבר הגבול גלאבאט עם אתיופיה ב-24 ביולי.
צבא סודאן הצהיר ב-26 בספטמבר כי כוחות אתיופיה ניסו לכבוש את אזור אום ברקית יום קודם לכן, אך נאלצו לסגת לאחר שהתעמתו.
הערות שוליים

↑  "Sudan regains full control of border with Ethiopia: Ministry". Al Jazeera. 31 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sudanese army deployed along the disputed border with Ethiopia". Africanews.com. 15 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sudan, Ethiopia agreed to settle all disputes peacefully". Sudan Tribune. 1 בדצמבר 2022. אורכב מ-המקור ב-2 בדצמבר 2022. נבדק ב-3 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eritrea Forces Deployed in Disputed Sudan-Ethiopia Area, UN Says". Bloomberg News. 24 במרץ 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Sudan accuses Ethiopia of executing Sudanese soldiers, a civilian". Reuters (באנגלית). 27 ביוני 2022. נבדק ב-27 ביוני 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ethiopia army carries out fresh attacks on Sudanese border strip". Sudan Tribune. 28 בנובמבר 2021. אורכב מ-המקור ב-30 בנובמבר 2021. נבדק ב-29 בנובמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Belmonte, Nerea. "Ethiopia and Sudan exchange 62 prisoners captured during border dispute over Al-Fashaga". נבדק ב-8 ביולי 2023. The exchange of 62 prisoners between the Sudanese armed forces and their Ethiopian counterpart at the Al Qalabat Pass - close to the line separating the two countries - has made this clear. The press release issued by Sudan after the operation on Monday gave details of the exchange: the parties, meeting in Matamah under the auspices of the international Red Cross, handed over the 62 prisoners - 53 soldiers and Ethiopians and nine Sudanese individuals {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Red Lines: Upheaval and Containment in the Horn of Africa". 22 בדצמבר 2021. Eight captured Sudanese soldiers were returned to Sudan by the ENDF on 17 January {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sudanese military helicopter crashes near Ethiopian border". AP NEWS. 13 בינואר 2021. נבדק ב-4 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Belmonte, Nerea (22 בדצמבר 2021). "Ethiopia and Sudan exchange 62 prisoners captured during border dispute over Al-Fashaga". {{cite web}}:  (עזרה)
מיקום סודאן (בכתום) ואתיופיה (בירוק) במזרח יבשת אפריקה.
עלעליות

| עלעליות |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
סדרה:: עלעליות
שם מדעי
 Sacoglossa

עַלְעַלִּיּוֹת (שם מדעי: Sacoglossa) הן ענף קטן של 284 מיני חשופיות ימיות, החיות על ידי בליעת תוכן התאים של אצות.
מאפיינים

עלעליות נוהגות לנקב אצות ולצרוך את נוזל התאים כמזון. חלקן פשוט מעכלות את הנוזל, אך מינים מסוימים מסוגלים לסנן את הכלורופלסטים מתוך הנוזל שהן מוצצות ולשלב אותו ברקמותיהם. מאחר שעורן של העלעליות שקוף הכלורופלסטים שהן מצצו מהאצות ממשיך להחשף לאור השמש וכתוצאה לייצר סוכר בדומה לתהליך הפוטוסינתזה בצמחים ולספק אנרגיה לעלעלית. למעשה העלעלית נעה בזכות אנרגיה סולרית. תופעה יוצאת דופן זו מכונה kleptoplasty (גנבת פלסטידה).
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: רכיכות (תשס"ד), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544178805171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סקס פיסטולס

| --- | --- |


חברי הלהקה מימין לשמאל: פול קוק, גלן מטלוק, ג'ון ליידון וסטיב ג'ונס
 מקום הקמה:  לונדון 
 מוקד פעילות:  לונדון, אנגליה
 תקופת הפעילות:  1975–1978 2001-1996 2002–2003 2007 – 2008
 סוגה:  פאנק רוק
 חברת תקליטים:  .EMI, A&M, Virgin
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2006) 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ג'וני רוטן סטיב ג'ונס פול קוק גלן מטלוק
 חברים לשעבר
 סיד וישס
 
הסקס פיסטולס (באנגלית: Sex Pistols; בעברית: אקדחי הסקס) היא להקת פאנק רוק בריטית אשר הוקמה בלונדון בשנת 1975. היא הייתה אחת מחלוצות סגנון הפאנק רוק במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. אף על פי שבמקור התקיימה שנתיים וחצי בלבד, שבמהלכן הפיקה רק ארבעה סינגלים ואלבום אולפן אחד, היא נחשבת לאחת מהלהקות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הרוק ולאחת מחלוצות ז'אנר הפאנק.
חברי הלהקה

חברים לשעבר:
ג'וני רוטן - סולן (1975–1978, 1996–2001, 2002–2003, 2007–2008)
סטיב ג'ונס - גיטרה וקולות רקע (1975–1978, 1996–2001, 2002–2003, 2007–2008)
גלן מטלוק - גיטרה בס וקולות רקע (1975–1977, 1996–2001, 2002–2003, 2007–2008)
פול קוק - תופים (1975–1978, 1996–2001, 2002–2003, 2007–2008)
סיד וישס - גיטרה בס וקולות רקע (1977–1978; נפטר ב-1979)
ביוגרפיה

הרעיון להקמת הלהקה עלה בלונדון באוגוסט 1975, כאשר ג'ון ליידון (הידוע בכינויו ג'וני רוטן) נכנס לחנות של מלקולם מקלארן כאשר שיערו צבוע בירוק והוא לובש סוודר מחורר. מלקולם אף הוא היה לבוש באופן מעט מוזר, ועטה על ראשו שקית אשפה, כמחאה על שביתת עובדי התברואה. השניים השתעשעו ברעיונות מוזיקליים, כאשר ג'וני שר את שירו של אליס קופר "Eighteen" כאילו היה הגיבן מנוטרדאם. מלקולם התלהב מהרעיון וג'וני החליט להקים להקה, אליה צירף את פול קוק (תופים), סטיב ג'ונס (גיטרה חשמלית), גלן מטלוק (גיטרה בס) ווואלי נייטינגייל (גיטרה).
הלהקה החלה להופיע במועדונים קטנים ברחבי לונדון, אך מפני שלא ידעו לנגן וגם לא לכתוב שירים, רוב ההופעות נגמרו באלימות ובתגרות. הסקס פיסטולס התפרסמו בעיקר בזכות סקנדלים שכאלה. זאת בעקבות היותם להקה פעילה ומובילה בתנועת הפאנק, תנועה אשר השיגה את רוב תשומת הלב הציבורית שלה באמצעים לא שגרתיים ולא מקובלים או באמצעות מחאה חברתית.
בתחילת דרכה נגנה הלהקה בעיקר בקולג'ים ברחבי בלונדון.
ב-20 בספטמבר 1976 קיימו הסקס פיסטולס את פסטיבל הפאנק הראשון, שנערך במועדון לונדוני הנקרא Club 100. הלהקה חתמה על חוזה הקלטות והופעות עם חברת EMI, אך פוטרה ממנו לאחר שבהופעתה בטלוויזיה כינתה את המנחה היפופוטם מאונן עם קרניים.
בפברואר 1977 פיטרה הלהקה את גלן הבסיסט, משום שלא תאם את תדמיתה של הלהקה (הוא העריץ את הביטלס והיה מסופר כמו אלביס פרסלי). במקומו צורף ללהקה סיד וישס - על סיד עברה ילדות קשה, אימו הייתה נרקומנית ונזקקה לשירותים רפואיים לעיתים קרובות. כאשר סיד פגש את ג'וני הם היו מנגנים ביחד ברחוב ועוברי האורח היו משלמים להם על מנת שיפסיקו את הרעש הנורא. המצאת ריקוד הפוגו מיוחסת לווישס. בת זוגו של וישס, ננסי ספאנג'ן, הייתה גם כן סוחרת סמים וסיפקה לו הרואין. רוטן לא ראה בעין יפה את חברותם של וישס וספאנג'ן בשל הריחוק שנוצר בינו לבין וישס והידרדרותם המשותפת לסמים.
הסקנדל המפורסם ביותר של הלהקה התרחש בחגיגות חצי-היובל למלכה אליזבת ביוני 1977. הסקס פיסטולס ביצעו לראשונה את שירם "God Save the Queen", שיר מחאה נגד מוסד המלוכה הבריטי והמלכה בפרט, על מעבורת מחוץ לארמון וסטמינסטר. כמה ממלוויהם נעצרו עקב ההפרעה לסדר הציבורי. השיר הגס הוחרם על ידי ה-BBC, רוב תחנות הרדיו ומפיצים רבים בשל העלבון למלכה. השערורייה יצרה עניין עז בקרב האספסוף, והמפיצים שלא החרימו את הלהקה נהנו ממכירות בהיקף עצום. חברי הלהקה הוסיפו להשתולל במועדונים ברחבי הממלכה המאוחדת, עד שלבסוף הוחרמו מרוב המועדונים במדינה.
ב-28 באוקטובר 1977 יצא האלבום הרשמי היחיד של הלהקה: "Never Mind the Bollocks, Here's the Sex Pistols". הלהקה שהגיעה לשיאה באותה תקופה החליטה לצאת לסיבוב הופעות בארצות הברית.
יציבות הלהקה החלה להתערער במהלך סיבוב ההופעות בארצות הברית. במהלך הופעה בסן פרנסיסקו חתך וישס את עצמו, ג'ונס היה מסומם עד כדי כך שלא הצליח לנגן את השירים ורוטן החליט לבטל את ההופעה אחרי כמה דקות וברח לניו יורק.
הלהקה הפסיקה את פעילותה לאחר עזיבתו של ג'וני רוטן בסן-פרנסיסקו. מקלארן ניסה להמשיך בפעילות חלקית של הלהקה, בין השאר בהקלטות מפוצלות בברזיל בפריז ובלונדון, אך גם ניסיונות גיוס חברים מחדש כשלו, והלהקה הפסיקה את פעילותה באופן סופי.
לאחר הפירוק

ב-1980 יצא לאקרנים סרט הקולנוע המוקומנטרי "תרמית הרוקנרול הגדולה". הסרט בבימויו של ג'וליאן טמפל, מתאר את עלייתה ונפילתה של הלהקה מנקודת מבטו של מקלארן. ליידון, שכבר עזב את הלהקה בשעה שהסרט צולם ב-1978, סירב לשתף פעולה, ועל כן נראה בו רק בצילומי ארכיון.
לאחר פירוק הלהקה פנו חברי הלהקה לקריירות אישיות בעולם המוזיקה.
ג'וני רוטן חזר לאנגליה, שינה את שמו בחזרה לג'ון ליידון והקים את להקת Public Image Limited (או בקיצור PIL) ביחד עם הגיטריסט קית' לווין. הלהקה זכתה להצלחה מרובה, אך התפרקה. אחרי פירוק הלהקה חזר ליידון לשם הבמה שלו ופתח בקריירת סולו ואף הוציא אוטוביוגרפיה בשם "Rotten - No Irish, No Blacks, No Dogs".
סיד וישס נשאר בניו יורק וניסה לפתוח בקריירת סולו. קריירת הסולו שלו נכשלה כאשר הוא נעצר בחשד לדקירתה למוות של חברתו ננסי. סיד, שהיה במעצר בית מת ממנת יתר של הרואין. לאחר כמה שנים יצא סרט ביוגרפי על חייו שנקרא "סיד וננסי".
פול קוק וסטיב ג'ונס הקימו להקה בשם "Sham Pistols" יחד עם ג'ימי פרסי מלהקת שאם 69, ששרה משירי הסקס פיסטולס. לאחר מכן הקימו את להקת "המקצוענים" (The Professionals) שהייתה להקת רוק כבד. הלהקה הוציאה שני אלבומים ואז התפרקה. לאחר פירוק הלהקה פנו ג'ונס וקוק איש איש לדרכו אך שמרו על קשר טוב.
מלקולם מקלארן המשיך לעסוק באמרגנות מוזיקה, ולבסוף החליט להיות מוזיקאי בעצמו. הוא ניגן מוזיקת פופ וזכה להצלחה כבר מאלבומו הראשון. שיא ההצלחה של מקלארן בתור כוכב פופ היה עם צאת אלבומו "Paris" בשנת 1994. כמה שנים לאחר צאת האלבום ניסה מקלארן להתמודד על ראשות העיר לונדון, אך הפסיד בבחירות.
גלן מטלוק הקים את להקת הילדים העשירים (The Rich Kids).
בשנת 1996 התאחדו הסקס פיסטולס באופן חד-פעמי להופעה בפינסברי פארק שבלונדון כדי לחגוג 20 שנה. ההופעה תועדה באלבום שיצא באותה שנה ונקרא "Filthy Lucre Live".
הערות שוליים

↑  "Sex Pistols". Rock and Roll Hall of Fame. נבדק ב-19 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sheldon, Camilla; Skinner, Tony (2006). Popular Music Theory: Grade 4. Registry Publications Ltd. pp. 29–30. ISBN 1898466440, 9781898466444. נבדק ב-28 במאי 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504430205171  BnF: cb13906451k (data)  GND: 5339181-0  ISNI: 0000 0001 2314 9033  LCCN: n79091632  LNB: 000097140  MusicBrainz: e5db18cb-4b1f-496d-a308-548b611090d3  NKC: kn20010710612  NLA: 35661282  NLP: a0000002132820  NSK: 000215419  SUDOC: 033679436  VIAF: 139711226   WorldCat (עם VIAF): 139711226
ספלאש

ערך זה עוסק בסרט משנת 1984. אם התכוונתם לאלמנט גרפי חזותי במחשוב, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור מאת ברוס ג'יי פרידמן
 בימוי:  רון הווארד 
 הופק בידי:  בריאן גרייזר 
 תסריט:  לואל גנץ, ברוס ג'יי פרידמן, באבלו מנדל, בריאן גרייזר 
 עריכה:  דניאל פ. הנלי, מייק היל 
 שחקנים ראשיים:  טום הנקס דריל האנה ג'ון קנדי יוג'ין לוי דודי גודמן
 מוזיקה:  לי הולדרידג' 
 צילום:  דונלד פטרמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי טאצ'סטון
 חברה מפיצה:  Buena Vista
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 9 במרץ 1984
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, דרמה קומית, סרט פנטזיה 
 תקציב:  8 מיליון דולר
 הכנסות:  69.8 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   splash
 פרסים:  מועמד לפרס האוסקר מועמד לפרס גלובוס הזהב
 סרט הבא:  ספלאש 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
ספלאש (באנגלית: Splash) הוא סרט פנטזיה-קומדיה רומנטית אמריקאית משנת 1984 בבימויו של רון הווארד ובכיכובם של טום הנקס, דריל האנה, ג'ון קנדי, יוג'ין לוי ודודי גודמן.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר עבור התסריט המקורי הטוב ביותר.
זהו הסרט הראשון שהופץ על ידי חברת Touchstone Pictures (שנקראה אז Touchstone Films).
תקציר העלילה

כילד בן 8 אלן באואר (דויד קרפס) נמצא בחופשה עם משפחתו ליד קייפ קוד. במהלך שיט הוא מבחין במשהו בתוך הים שמרתק אותו וקופץ אל המים למרות שאינו יודע לשחות. הוא מזהה כי מדובר בדמות בתולת ים, מחזיק את ידיה ומרגיש חיבור מיידי. שני אנשים מושים את אלן מן המים, אולם הם לא רואים את הילדה שצוללת חזרה למים, שולפת את הסנפיר האחורי החוצה ונעלמת.
שנים לאחר מכן, חוזר אלן הבוגר (הפעם בגילומו של טום הנקס) אל קייפ קוד ובמהלך שיט נופל למים. הוא עדיין לא יודע לשחות. כשהוא מתעורר על החוף, הוא פוגש אישה עירומה (דריל האנה) אך עדיין לא יודע כי מדובר באותה בתולת ים שהצילה אותו כשהיה ילד. היא מנשקת אותו ונעלמת במים, ואלן חוזר הביתה מאוכזב ושבור לב.
בת הים מוצאת את ארנקו של אלן על החוף ויוצאת לחפש אותו בניו יורק. הואיל והיא עירומה, עוצרת אותה המשטרה ומזמנת את אלן שיאסוף אותה. אלן לוקח אותה לביתו. מתוך צפייה בטלוויזיה היא לומדת אנגלית. עד מהרה היא בוחרת לעצמה את השם "מדיסון". מדיסון מודיעה לאלן כי היא תשהה במקום שישה ימים בלבד כי אחרת לא תוכל לחזור לביתה. בשלב הזה אלן עדיין לא יודע שרגליה של מדיסון הופכות לסנפיר כאשר מרטיבים אותן.
ד"ר ולטר קורנבלות' (יוג'ין לוי) שהקדיש את חייו לחיפושים אחרי בתולת ים, מאתר את מדיסון ומגלה את סודה. מדיסון נלקחת על ידי מדענים ממשלתיים לבדיקות.
אלן ואחיו פרדי (ג'ון קנדי) מתחזים לחוקרים שוודים ומצליחים לחדור למעבדה שמחזיקה את מדיסון.
השניים מבריחים משם את מדיסון ומתנהל מרדף ברחובות ניו יורק. כשהם מגיעים לנמל, אלן משכנע את מדיסון לקפוץ למים, אך קשה לו לעכל את הפרידה הצפויה. הוא אומר למדיסון כי הוא רוצה לחיות איתה והיא מצידה מודיעה לו שאם יחליט כך, לא יוכל לחזור להיות אדם רגיל. רגע לפני שהוא נתפס על ידי השלטונות, מזנק אלן למים, ויחד הם שוחים אל קרקעית האוקיינוס לכיוון מה שנראה כממלכה תת-ימית.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| טום הנקס | אלן באואר |  |
| דריל האנה | מדיסון |  |
| ג'ון קנדי | פרדי באואר | אחיו של אלן |
| יוג'ין לוי | ולטר קורנבלות' |  |
| דודי גודמן | גב' סטימלר |  |
ביקורות

הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 92% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 36 ביקורות.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | פרס אוסקר | התסריט המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 1985 | פרס גלובוס הזהב | הסרט הטוב ביותר | מועמדות |