stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון סטרליץ
תולדותיו

נולד בעיירה ליובאן הסמוכה לסלוצק, במחוז מינסק, בלארוס. נולד למשפחה ללא נטיות תורניות ובצעירותו למד בגימנסיה רוסית. לאחר מכן התגלגל לישיבת סלוצק-קלצק בראשות הרב איסר זלמן מלצר, אך מחמת נטיותיו הציוניות, תוך זמן קצר, בשנת תרפ"ו, עלה לארץ ישראל, תחילה מתוך שאיפות להשתלב בבניין הארץ, אך מכיוון שהיה "בן ישיבה" פנה לישיבת מרכז הרב בראשות הראי"ה קוק. שם התעצבה אישיותו משך שנים רבות. הרב קוק למד עמו מדי פעם בחברותא. תקופה מסוימת התגורר בבית הרב.
כן היה מבאי ביתו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק (הגרי"ז מבריסק) לאחר שהגרי"ז עלה לירושלים. הגרי"ז שהיה מתנגד חריף לציונות אמר עליו שהוא אוהב אותו מאוד, אף שהוא ציוני, כיוון שבכל מקום ששואלים אותו הוא משיב כהלכה, וכשאינו יודע אומר "איני יודע".
הצטיין בשקידה גדולה בלימוד, בבקיאות רחבה, בהבנה ישרה, במידות טובות ובאצילות נפש. כמו כן ניחן בכישרון כתיבה והסברה מרשימים. עם כל עיסוקו ברובו בשדה התלמוד וההלכה, היה הרב סטרליץ גם איש הגות, שירה ומחשבה, ונטה אחר הגותו של הרב קוק. סייע לרב דוד כהן "הנזיר" בעריכת "אורות הקודש" מאמרו "התשובה לאור הסתכלותו של רבינו" צורף למהדורות רבות של הספר אורות התשובה של הרב קוק.
בתרצ"ב[דרושה הבהרה] היה מעשרת מייסדי "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד" שבחר הרב קוק שהתבססו על עילויים מישיבתו. במסגרת זו היה מהמוציאים לאור של פירוש "בית הבחירה" של המאירי למסכתות מועד קטן, מכות, ושבועות, וכתב מקורות והערות. עם תחילת ההוצאה לאור של האנציקלופדיה התלמודית, היה הרב סטרליץ לאחד מעמודי התווך של חברי המערכת שלה.
לרב סטרליץ ולאשתו לא היו צאצאים. הוא נפטר בירושלים בגיל 49.
לאחר פטירתו יצא הספר "שם משמעון" ובו מרוכזים מאמריו על מסכת מעשרות ומאמרים נוספים בנושאים תלמודיים. מאמריו ומכתביו ההגותיים כונסו לאחר פטירתו בספר "מהמקור: דברי מחשבה".
ספריו

ר' שמעון סטרליץ, שם משמעון: חידושים וביאורים על מסכת מעשרות ובסוגיות התלמוד, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ב, באתר היברובוקס
מהמקור - דברי מחשבה, דפוס המאירי, ירושלים תשכ"ט (עם דברים עליו). מהדורה שנייה, חוסן ישועות, תשע"ד.
לקריאה נוספת

הרב משה צבי נריה, 'האציל שבחבורה', בשדה הראי"ה, כפר הרואה תשנ"א, עמ' 512-498
הרב נריה, 'הרב שמעון סטרליץ ז"ל', ליקוטי הראי"ה, כרך ג, כפר הרא"ה תשנ"ה, עמ' 429-423; ירושלים תשע"ה, עמ' 308-311.
הרב שמואל אבידור הכהן, 'הרב שמעון סטרליץ', רואי פני הראי"ה, ירושלים תשע"ב, עמ' 198-200
הערות שוליים

1 2  האנציקלופדיה התלמודית (עם הכרך השני), חרות, 14 באוקטובר 1949
↑  הרב שמעון סטרליץ ז"ל, חרות, 2 בפברואר 1955
↑  אורות הקודש, חלק א עמ' 410
↑  הרב ר' שמעון סטרליץ ז"ל, הצופה, 4 בינואר 1955, עמ' 1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313852605171  VIAF: 238831827   WorldCat (עם VIAF): 238831827
סול מינור

סול מינור הוא סולם מינורי שהטוניקה שלו היא סול, והוא מורכב מהצלילים סול, לה, סי במול, דו, רה, מי במול ופה. ביצירות הכתובות בסול מינור, מופיעים שני במולים ליד המפתח. הסולם המקביל שלו הוא סי במול מ'זור והסולם היחסי שלו הוא סול מז'ור.
סולם המינור הטבעי הוא:
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
בסולם סול מינור הרמוני התו פה הופך לפה דיאז. סולם סול מינור הרמוני:
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
בסולם סול מינור מלודי מופיע מי בקר במקום מי במול, ופה דיאז במקום פה בכיוון העולה. סולם סול מינור מלודי:
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
השימוש של מוצרט בסול מינור

סול מינור נחשב לסולם שבאמצעותו נהג להביע וולפגנג אמדאוס מוצרט עצב וטרגדיה. רבות מהיצירות שכתב בסולם מינורי כתובות בסול מינור, כמו רביעיית הפסנתר מס' 1 וחמישיית המיתרים מס' 4. על אף שמוצרט כתב חלקים מהסימפוניות שלו בסולמות מינור שונים, סול מינור הוא סולם המינור היחיד שבו השתמש כסולם המרכזי בסימפוניות הממוספרות שלו (סימפוניה מס' 25 וסימפוניה מס' 40 המפורסמת). בתקופה הקלאסית, בתזמורות שניגנו סימפוניות בסול מינור ישבו כמעט תמיד ארבע קרנות, שתיים בסול ושתיים בסי במול. קונבנציה נוספת של סימפוניות הכתובות בסול מינור היא הבחירה במי במול מז'ור, הסובדומיננטה של הסולם המקביל סי במול מז'ור, בעבור הפרק האיטי של הסימפוניה. ניתן לראות זאת הן במס' 25 של מוצרט והן במס' 40 של מוצרט וכן בסימפוניות של מלחינים אחרים כמו מס' 39 של יוזף היידן והסימפוניה בסול מינור של יוהאן בפטיסט וואנהל שנכתבה לפני 1771.
יצירות בולטות שנכתבו בסול מינור

וולפגנג אמדאוס מוצרט
סימפוניה מס' 25
סימפוניה מס' 40
לודוויג ואן בטהובן
סונטה מס' 19
יוהאן סבסטיאן באך
סונטה מס' 1, BWV 1001
סוויטה אנגלית מס' 3, BWV 808
אנטוניו ויוואלדי
קונצ'רטו מספר 2 בסול מינור, אופוס 8, RV 315, קיץ ("L'estate") (מתוך ארבע העונות)
פליקס מנדלסון
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1
פרדריק שופן
בלדה מס' 1
נוקטורן אופוס 37 מס' 1
יוהנס ברהמס
ריקוד הונגרי מס' 5
גוסטב הולסט
מאדים (כוכבי הלכת)
סרגיי רחמנינוב
קונצ'רטו מס' 4
Ramage
Ya Lil (Al Anisa Farah)
הערות שוליים

↑  G Natural Minor Scale, Piano Music Theory, ‏2016-06-02 (באנגלית)
↑  Timothy Judd, Mozart and the Tragic Key of G Minor, The Listeners' Club, ‏2018-07-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  Paul R. Bryan, Mozart's Use of Horns in Bb and the Question of Alto-Basso in the Eighteenth Century, HISTORIC BRASS SOCIETY JOURNAL, עמ' 165-192
↑  James Hepokoski, Warren Darcy, Elements of Sonata Theory: Norms, Types, and Deformations in the Late-Eighteenth-Century Sonata (עמ' 328), academic.oup.com, ‏August 31st 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4412010-2
צ'ארלס תומאס (מושל דלאוור)

צ'ארלס תומאס (באנגלית: Charles Thomas;‏ 23 ביוני 1790 –  8 בפברואר 1848) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של דלאוור וכמושל דלאוור ה-25 מיוני 1823 ועד ינואר 1824.
ראשית חייו

צ'ארלס תומאס נולד במחוז ניו קאסל שבדלאוור, כבנם של צ'ארלס וסוזאנה מקמלוט תומאס. אביו היה אחד מזקני הכנסייה הפרסביטריאנית של ניו קאסל ונשיא חברת הכבישים של דלאוור. צ'ארלס הצעיר נשא לאישה את אלייזה סטופס, ולשניים נולדה בת אחת בשם אלייזה.
לא ידוע על גורלה של רעייתו של תומאס, אך ידוע שבתו טופלה על ידי ד"ר ג'ון רמזי מוילמינגטון עד שמלאו לה עשר, ולאחר מכן היא עברה עם אחותו של אביה, סאלי, שנישאה לוויליאם ט. ריד, חברו של תומאס לספסל הלימודים, ונכדו של ג'ורג' ריד. ויליאם וסאלי חיו בביתו של תומאס.
קריירה פוליטית

תומאס למד בפרינסטון קולג', ולמד משפטים בהדרכתו של ג'ורג' ריד הבן. ב-1813 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור והחל לעסוק במקצוע בניו קאסל. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור ב-1818 ובסנאט של דלאוור בשנים 1822–1823. בשל היותו יושב ראש הסנאט ב-1823, עם מותו של המושל ג'וזף הזלט, הוא החליפו. תומאס כיהן כמושל דלאוור מ-24 ביוני 1823 ועד 20 בינואר 1824.
תומאס המשיך לקדם כמה נושאים שקודמו על ידי מושלים קודמים לשיפור מערכת החינוך הציבורית. כפי שמתואר בספרו של קרול הופקר "דמוקרטיה בדלאוור", "'בזמנים קשים אלו', העיר המושל תומאס ב-1824, 'זה נראה ניסוי מסוכן למדי לאפשר לדור אחד לחיות בבורות'. הוא קידם את הנהגתו של מס חינוך מיוחד, שהוא הבטיח, שיהיה ברכה לאנשים... שכן הוא יוכל... להקל עליהם בקשיי המעמסים, המעמסים של השחיתות והבורות. 'לשווא', הוא אמר, 'האם אנו מתפארים בזכות הבחירה שלנו, ובזכויות האזרח שלנו, אם חלק גדול של האזרחים לא מסוגלים לקרוא את פתק ההצבעה שהם בוחרים באמצעותו מדי שנה. אנשים כאלו עשויים לחשוב שהם חופשיים, אך למעשה הם עבדים... אם החינוך מוגבל רק לעשירים', הוא הזהיר, 'מעטים ימצאו עצמם בעמדות השלטון'". מתוך סירוב להעלות מיסים או למסור את השליטה לגורמים המקומיים, לא פעלה האספה הכללית בהתאם.
תומאס גם תמך ברפורמות במערכת הענישה. גם פה מתאר הופקר שתומאס "ציין ללא גאווה שחוקי הענישה של מדינה זו חמורים הרבה יותר מאלו של כל אחת ממדינות האיחוד". בטענה נגד מאסר על אי תשלום חובות, הוא אמר, "נראה כי הדעה הרווחת בקהילה היא שבתי הכלא העלובים שלנו... הם יותר בתי גידול לחוסר מוסר מאשר מקלטים לחסרי ישע". גם פה לא זכתה קריאתו למענה.
מותו

צ'ארלס תומאס נפטר בניו קאסל ב-8 בפברואר 1848. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני שבעיר. לא קיים דיוקן ידוע שלו.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 220.
הערות שוליים

↑  Hoffecker, Carol E. (2004). Democracy in Delaware. Wilmington, Delaware: Cedar Tree Books., p. 76.
↑  Hoffecker, Carol E. (2004). Democracy in Delaware. Wilmington, Delaware: Cedar Tree Books., p. 81.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194681743  VIAF: 3620156858550549780009   WorldCat (עם VIAF): 3620156858550549780009
לא רק בלונדינית (מחזמר)

| --- | --- |
 מבוסס על:  לא רק בלונדינית 
 מוזיקה:  Laurence O'Keefe 
 הצגת בכורה:  23 בינואר 2007 
 פרסים:  פרס אוליבייה 
 
לא רק בלונדינית הוא מחזמר המבוסס על הרומן והסרט בשם הזה. המחזמר עלה ב-2007 והיה מועמד לכמה פרסי טוני. הוא מספר את סיפורה של אל וודס, בלונדינית יפה הנרשמת לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד כדי לזכות בחזרה בליבו של האקס שלה, שעזב אותה בטענה שהוא מעוניין במישהי בעלת יותר קישורים אינטלקטואליים. בהפקה המקורית גילמה אל השחקנית לורה בל באנדי.
ב-2008 עמד המחזמר במוקד תוכנית מציאות של MTV בשם "Legally Blonde - The Musical: The Search for Elle Woods" (בתרגום חופשי לעברית: "לא רק בלונדינית – המחזמר: החיפוש אחר אל וודס") שבמסגרתה התחרו שחקניות על התפקיד הראשי לעיני המצלמה.
המחזמר עלה במדינות רבות ברחבי העולם. בהפקה שעלתה בלונדון שיחקו שרידן סמית' כאל וודס ודאנקן ג'יימס כוורנר, לאחר מכן שיחקה את אל וודס בלונדון גם לוסי ג'ונס, בהולנד גילמה את אל ווודס קים-ליאן ואן דר מיי.
עליית המחזה בישראל

בישראל עלה המחזמר בתרגומו של דניאל אפרת ובכיכובים של השחקנים:
| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
אניה בוקשטיין: אל וודס
עוז זהבי: אמט
חנה לסלאו: פולט
ששי קשת: פרופסור קלאהן
רונה-לי שמעון/מיי פיינגולד: ברוק
יפתח מזרחי: וורנר
עמית זיתון: ויויאן
כתובות חמון

כתובות חמון הן קבוצת כתובות גדולה בפיניקית וביוונית שנמצאו בעיר חמון. רוב הכתובות הן כתובות לזכר אנשים או כתובות הקדשה דתיות.
בכתובות הפיניקיות נזכר מלך־עשתרת, זוג אלוהי שנחשב לאלוהי העיר חמון. האלוהות נזכרת גם בכתובות פיניקיות מאגדר כ"עזז מלכעשתרת" ומלפקי כ"מלכעשתרת רבת אלפקי".
כתובות בפיניקית > שעון השמש הפיניקי

השבר הראשון
השבר השני
שעון שמש בשני שברים ועליו כתובת: ”[ל]אדן למלכעשתרת אל חמן אש נד[ר] עבדך עבדאסר בן א[...]”.
כתובות בפיניקית > כתובת בעל־שמם

כתובת משנת 132 לפנה"ס המקדישה שער ודלתות לאל בעל־שמים, כנראה בלדקיה, נמצאה בעיר חמון. הכתובת ידועה בסימונים KAI 18 ו־CIS I 7, והיא מזכירה במניין שנותיה את המלך תלמי הראשון ואת "עם צר", כלומר הממשלה האוטונומית של העיר צור.
כתובות בפיניקית > כתובת בעלשלם

אחד הפסלים של בעלשלם (RÉS 504B)
חזית הפסל
הכתובת שבגב הפסל
כתובת כפולה חרותה על פסלי אבן, המתוארכים לתקופה התלמיית, ומייצגים את האלוהויות אליהן הוקדשו (ולא את המקדיש). הכתובת הראשונה חקוקה על פסל גבר ערום עד לחלציו ועונד שרשרת בסגנון מצרי, והשנייה חרותה עם גבו של פסל דומה. תוכנן הוא:
| הכתובת הראשונה | הכתובת השנייה |
| --- | --- |
  לאדן לאל א[ש]  נדר בעלש[ל]  ם בן בעל[יתן]  כ שמע קל[י]  ברך  — RÉS 504A :   לאדן לאס[ר]  אש נדר בע  לשלם בן ב  עליתן כ  שמע קל[י]  ברך  — RÉS 504B 
מהכתובות עולה זהות בין האלים "אל" ו"אס[ר]". "אל" הוא אל הכנעני או אלוהי ישראל, ואילו "אסר", הידוע מכתובות פיניקית אחרות (כמו הקיפוסים של מלקרת) כאוסיר המצרי, הוא פה אולי דווקא אלוהי ארץ אשר, הנזכרת בכתובות מצריות מהמאות ה־14–13 לפנה"ס; קיימות עדויות לישיבת בני שבט אשר בסביבות הכרמל עד סוף ימי בית שני, כמו למשל בלוקאס, ב',  36. כתובת זאת נושאת את הדיו של המיתוס המסובך, בעל האופי האקלקטיסטי העברי־כנעני, וקשורה כנראה באגדות על מייסד קרתחדשת בשם Asoros (צורה של השם "אשר"; בעל חמון, שכנראה מוצאו מחמון, היה אחת האלוהויות הראשיות בקרתחדשת).
כתובות בפיניקית > כתובת עבדאדני

כתובת (אנ') ארוכה בסגנון כתובות נדר על בסיס פסל של יצור ממנו שרדו רק רגלי אריה, ותוכנה:
לאדני למלכעשתרת אל חמן כ[כ]רת חרץ שתם אש יתן עבדך

עבדאדני בן עבדאלנם ב[ן] עשתר[ר]תעזר בעל חמן כמ אמי

ל האלנם מלכעשתרת ומלאכ מלכעשתרת כ שמע קל יברך
כתובות בפיניקית > כתובת עבדאשמן

כתובת נדר על בסיס של פסל, גובה הבסיס 11 ס"מ, רוחבו 52 ס"מ, עומקו 21 ס"מ ומשקלו 18 ק"ג, הידועה בסימון CIS I 8, ותוכנה (אנ'):
למלכעשתרת אל חמן

אש נדר עבדאשמן על בני
"על בני" משמעו אולי "לחיי בנִי" או "בנַי", ואולי בגוף שלישי: "בנֵי" (בנוֹ) או "בנַיֻ" (בניו).
כתובות בפיניקית > כתובת בעליתן בן עבדחר

תקריב הכתובת
מצבת בעליתן
כתובת על מצבת אבן גיר עם תבליט אדם מרים את ימינו, הידועה כ־RÉS 307, ותוכנה:
לבעליתן בן ע

בדחר כהן מלכ

עשתרת
"עבדחר" הוא שם תאופורי המכיל את שם האל חור. מקים המצבה היה כהן במקדש הזוג האלוהי מלך־עשתרת.
כתובות בפיניקית > כתובת בעליתן בן בעליתן

העתק כתובת בעליתן בן בעליתן
המצבה
מצבת זיכרון שכתובתה ידועה כ־RÉS 250, ותוכנה:
ז מצבת סכר

בעליתן בן

בעליתן הר[ב]
נחום סלושץ פרש: ”זאת מצבת זכר בעליתן בן בעליתן הרב”.
כתובות בפיניקית > כתובת עבדאסר בן עבדאבסת

כתובת על בסיס מצבה עם תבליט אדם (ממנו שרדו רק הרגליים ושולי הבגד), ותוכנה:
לרבנ עבדאסר בן

[ע]בדאבסת
כתובות בפיניקית > כתובת עבדאסר בן ארש

הכתובת על בסיס הפסל
הפסל
כתובת נדר למלך־עשתרת על בסיס פסל דמות אנושית, ותוכנה:
לאדני למלכעשתרת אל חמן אש נדר

עבדך עבדאסר בן ארש זכרן כ שמע

קל יברך
כתובות בפיניקית > כתובת אסברך

מצבת זיכרון שעליה תיאור אישה פונה שמאלה ומרימה את ימינה, מעליה גלגל שמש מכונף, מתחת לידה כתובת שהציבה אישה בשם אסברך ("אס" הוא הרכיב התאופורי פיניקי לאלה איזיס), ותוכנה:
ז מצבת סכר

אסברך בת

אשמנשמר
כתובות בפיניקית > כתובת עבדעדן

תקריב הכתובת
מצבת עבדעדן
מצבת זיכרון פגומה עם תבליט אדם ששרד מהמתניים ומטה, רגלו השמאלית בולטת קדימה ומימינה כתובת הקדשה פגומה, ותוכנה:
ז מצבת [ס]כר שם

עבדעד[ן] בן עבדרבת

א[– –]נ[– – –]שת[– –]רת[–]
חופרי האתר קראו את השורה האחרונה ”א[– –]נ[– –]ששת[–]רת[–]”.
כתובות בפיניקית > כתובת בעלשמר ולאמן

כתובת נוספת שנמצאה היא מצבה שהקימו בעלשמר ואשתו לבנם עזבעל. הכתובת מתוארכת למאה ה־3 לפנה"ס. המצבה מרובעת, צלעותיה באורך 49 ס"מ, עומקה 21 ס"מ ומשקלה 75 ק"ג. הכתובת נמצאת במוזיאון הלובר, מחוץ לתצוגה. תוכנה הוא:
ז מצבת בעלשמר

[ול]אמן אשת אש טנא

לם בנם עזבעל לעלם
כתובות בפיניקית > כתובת בעלשמר בן עבדאסר

מצבת זיכרון שתוכנה:
לבעלשמר רב שערם בן עבדאסר סכר

אש טנא לאב אש לי עבדאסר רב שערם
משמעה: "לבעלשמר, מפקד שומרי השערים ("רב שערִם" בכתובת) בן עבדאסר, (מצבת) זכר אשר הציב לאב אשר לי, עבדאסר מפקד שומרי השערים".
כתובות בפיניקית > כתובת עשתרתפלס

שבר מצבה ממנה שרד סוף כתובת, שתוכנה:
[... א?]שת עשתרתפלס

[בן?] ססמי שמע קל

[י]ב[רך]
חופרי האתר שיערו שיו"ד נוספת הייתה אמורה להופיע לפני המילה "שמע", והיא הייתה "ישמע". הם גם הציעו השלמה אפשרית נוספת לשורה האחרונה, "[ד]ב[רי]". השם "ססמי" מוכר גם מכתובת ענת־אתנה (שם נמצא גם ביוונית כ־Σέσμαος), מכתובת קבורה פיניקית ביוונית ממרשה (כ־Σεσμαίου), ומהמקרא.
כתובות בפיניקית > כתובת מצובה

כתובת פיניקית שנמצאה במצובה, ומתייחסת לבניית סטיו מקודש בשנת 221 לפנה"ס. על סמך ההתייחסות למקדש בכתובת, וכן שמות האלים, מקורה המשוער הוא מהעיר חמון, כ־6 ק"מ צפונה ממצובה.
כתובות בפיניקית > כתובות נוספות

בחמון נמצאה כתובת נוספת בת שלוש שורות בבסיס מצבה שעליה תבליטי שני אנשים מרימים את ימינם אחד מול השני, אך היא פגומה ובלתי קריאה.
כתובת נוספת נמצאת במוזיאון הלובר.
בנוסף לכתובות יווניות רבות על ידיות צנצנות ואמפורות, נמצאה במקדש המזרחי ידית עם כתובת פיניקית לא ברורה.
כתובות ביוונית ובאלפבית יווני > כתובת עבדאלים

כתובת יוונית על מצבה שבורה:
ΑΒΔΗΛΙ[ΜΟΣ]

ΤΥΡΙΟΣ Χ[ΑΙΡΕ]
כתובות ביוונית ובאלפבית יווני > חותמות על ידיות

באתר אמנם לא נמצאה צנצנת או אמפורה רודית שלמה אחת, אך נמצאו בו שברי צנצנות ואמפורות רבים כאלה (רובן רודיות), ועל חלק מידיותיהן נמצאו כתובות ביוונית (וכן כתובת אחת בפיניקית). תפוצת השברים באתר מרמזת על שימוש משני בכלי האגירה, לתוצרת מקומית, כמו שמן. רבים משמות האפונימים והסוחרים מרודוס נמצאו גם בשומרון, גזר, גבל, אנטיוכיה וטרסוס. בכל הערים האלה הוערך היין הרודי המיובא לחופי המזרח באמפורות גדולות, נושא חותמות כערבון למוצר. השמות פאוסניאס, אריסטוקלאוס, פותודור ואאופרנור נפוצים בכל האתרים האלה. שימוש משני בכלי אגירה מיובאים ידוע גם מהרודוטוס.
הכתובות שהתגלו על ידיות הן:
| כתובות על ידיות ממקדש מלך־עשתרת וסביבתו | כתובות על ידיות מהמקדש המזרחי וסביבתו | כתובות על ידיות משאר האתר |
| --- | --- | --- |
|  ”Ε[ΠΙ ΠΑΥ]ΣΑ ΝΙΑ   ΠΑΝΑΜ[ΟΥ]”  ”ΙΡΩΝΟΣ” ומתחת, קדוקאוס פונה שמאלה.  ”ΝΑΝΙΟΣ”  ”ΠΑΠΑ” ומתחת, קדוקאוס פונה שמאלה.  ”[...]ΝΙΚΟΥ[...]” ורוזטה במרכז.  ”ΗΙΩΝ”  ”ΕΠΙ ΑΡΙΣΤ[Ρ]Α ΤΟΥ   ΚΑΝΔΙ[Δ]ΙΟΥ”  על ידית נוספת נמצא חותם עקרב. |  ”ΕΠΙ ΠΥΘ[ΩΓ]Ε ΝΕ[Ο]ΥΣ ΠΑΝΑΜ[Ο]Υ”  ”ΕΠΙ ΑΡΤΕ ΑΣΣΙΣΣΤΑ”  ”[ΕΠ]Ι ΚΛΗΝΟ  . . . . ΤΟΥ”  ”ΕΠ[Ι] . . . ΤΕ . . ΔΙ . . . Ν . .”  ”. . . . . ΥΑ . . . .ΙΟΥ”  ”[...]ΠΑΙ[...]” ורוזטה במרכז.  ”ΑΓΟΡΑΝΑΚΤ Γ[ΑΚΙ]ΝΘΙΟΥ”  ”. . . . ΣΜΙΝΘΙΟΥ”  ”[...]Τ[Ρ]ΑΤΟΥ Α[Γ]ΡΙ[Α]ΝΙΟΥ” ורוזטה במרכז.  ”ΑΡΙΣΤΟΚΛΕΥΣ” ורוזטה במרכז.  ”Ε[ΠΙ Π]ΥΘΟΔΩ [ΡΟ]Υ  ΣΜΙΝΘΙΟΥ” וראש הליוס פגום במרכז.  ”Ε[ΠΙ ΠΑΥ]ΣΑ ΝΙΑ ΠΑΝΑΜ[ΟΥ]”  ”[Ε]ΥΦΡ[ΑΝ]Ο[Ρ]ΟΣ”  ”ΑΝ[Τ]ΙΓΟΝΟΥ ΠΥΤΟΝΙΣ[ΟΥ?]” ורוזטה במרכז.  ”ΕΠΙ . ΕΚΡΟ[Υ] ΔΑΛΙ[ΟΥ].”  ”ΑΛΚΠΙ Γ   ΔΟΥ”; החותם כתוב בכתב מראה, מימין לשמאל.  ”[...]ΤΑΔΙ[...]”  ”ΓΙ[?]Δ[?]”  ”ΜΟΑ”  ”ΕΠΙ ΕΥ[Κ]ΡΑΤΙΔΑ   ΑΓΡΙΑΝΙΟΥ”  ”ΕΠΙ Σ[Υ]ΜΜΑΧΟΥ ΚΑΡΝΕΙΟΥ” באזור התגלו עוד שתי כתובות חותמים בלתי קריאות. בנוסף, נמצאה כתובת חותם באותיות פיניקיות, אך אף אחת מהאותיות לא כתובה בבירור. |  ”ΑΡΙΣ[ΤΟΝ]ΟΣ”  ”. . . Κ  . . . Σ .”  ”ΕΠΙ ΣΩ ΔΑΜΟΥ” ואיור אנכי לא ברור משמאל.  ”[...]ΥΑ [...]ΟΝ” כתובת נוספת שהתגלתה על ידית היא בלתי קריאה. |
ראו גם

חמון
רשימת כתובות כנעניות וארמיות
ביאורים

↑  הכתובת התקנית אמורה להיות "Ἐπὶ Ἀρτεα. ισστα.".
↑  בסוף השורה הראשונה נשמטו "ου" בשל טעות סופר.
↑  האות המטושטשת הראשונה מראה שרידי Λ, Δ או Α ולפיה נקודה או שתיים, החלק המטושטש בסוף מכיל אות או שתיים, מהראשונה שרד קו אנכי בשמאלה.
נשף

נשות אצולה מוצגות בפני הקיסר פרנץ יוזף הראשון בנשף בארמון הופבורג
נשף הוא אירוע שמהווה מסיבת ריקודים רשמית, האירוע כולל בדרך כלל ריקודים סלוניים (לרבות ואלס), המשתתפים בנשף לבושים בדרך כלל בטוקסידו, עניבות פרפר ושמלות ערב. נהוג היה לערוך נשפים בארמונות ובבתי אצולה ברחבי העולם ובאירופה בפרט. לפעמים במהלך הנשף נוסף חלק אומנותי הכולל הצגה קצרה או קונצרט קצר, לעיתים אורחי הנשף קמים ורוקדים במהלך הקונצרט. נשפים נפוצים במעשיות ואגדות עם, הידוע בהם הוא סיפור סינדרלה, המספר על הנשף של סינדרלה והנסיך.
מקור המילה

בעברית המקראית המילה נשף הייתה נרדפת במשמעה למילה לילה. בספר ישעיהו מופיע הצירוף "נשף חשק", ופירושו, ע"פ רש"י הוא ללילה שבו חושקים ומתאווים לערוך בו משתה. בעברית החדשה התקצר הצירוף בן שתי מילים לצירוף בן מילה אחת, כפי שקרה עם צירופים רבים אחרים.
מיני נשפים

נשף מסכות הוא נשף שאליו נהוג לבוא מחופשים. בספרות משמש נשף המסכות כדי לחבר בין הדמויות הראשיות מבלי שיתוודעו זו לזהותה של זו. בישראל נהוג לערוך נשפי המסכות בחג הפורים.
נשף סיום הוא נשף הנערך על ידי בני נוער בכיתה י"ב, כאות לסיום לימודיהם.
נשף סילבסטר הוא נשף הנערך ערב אחד בינואר, לציון תחילת השנה החדשה. נהוג לבוא לנשף זה בזוגות ולהתנשק עם בן הזוג כשהשעון מצלצל חצות.
נשף התרמה הוא נשף הנערך מטעם עמותה או מפלגה. לנשף מוזמנים נדבנים שביכולתם לתרום ביד רחבה לאותה עמותה, או למועמד שערך את הנשף.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282431805171  GND: 4203543-0  LCCN: sh85011340  NKC: ph124115 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סומליה הגדולה

קרן אפריקה ומיקום הסומלים.
סומליה הגדולה הוא מושג המתייחס לכל השטחים המיושבים בסומלים בקרן אפריקה. מושג זה הוא חלומם של הלאומנים הסומלים.
ניסיון הגשמתו עלה לסומלים באלפי הרוגים בסכסוך עם אתיופיה ובמלחמה הבדלנית בקניה. ואף היה אחת מהסיבות המרכזיות למלחמת אוגדן, ויותר מאוחר למהפכה הסומלית, ולמלחמת האזרחים, כשהאחרונה הסתיימה רק לאחר התערבות שכנתה המערבית אתיופיה, לאחר שהאו"ם וארצות הברית נכשלו בניסיונם להביא לסיומה.
הגדרה

סומליה הגדולה כוללת חמישה אזורים:
הקולוניה לשעבר סומלילנד האיטלקית, היא סומליה של ימינו
הקולוניה לשעבר סומלילנד הבריטית, היא סומלילנד של ימינו
מדינת סומלי שבמזרח אתיופיה
נפות המחוז הצפון-מזרחי לשעבר - נפות גאריסה, וואג'יר ומאנדרה - וכן נפת לאמו, בקניה
ג'יבוטי.
גודלו של האזור המשתרע ממרכז-מזרח אתיופיה עד לאוקיינוס ההודי ומאריתריאה ועד מרכז קניה, הוא כ-1,067,015 קמ"ר, שטח הקטן במקצת מזה של בוליביה, והשווה כמעט כפליים משטחה של צרפת. מבחינה אתנית, האזור אכן מכיל את העם הסומלי וכולל כ-15.3 מיליון תושבים, רובם סומלים מוסלמים.
היסטוריה > חלוקת סומליה

שטח סומליה הגדולה (נקרא בזמנו סומליה-לנד "ארץ הסומלים") מעולם לא היווה שטח פוליטי מאורגן בצורת מדינה, ולכן הזמין לתוכו את המעצמות האירופאיות, במהלך המירוץ לאפריקה. בתחילה צרפת השתלטה על אזור טג'ורה, שנהפך לסומלילנד הצרפתית ב-1862. אחריה הגיעה בריטניה, שהכריזה על הקולוניה שייסדה לאורך מפרץ עדן ב-1884 כמושבה בריטית, ולאחר מכן איטליה הצטרפה למירוץ והכריזה על האזור סביב מוגדישו כמושבה איטלקית. הבריטים כבר החלו גם לשלוט בקניה והכריזו עליה מושבה ב-1896, ובכך הכניסו לתחומה גם סומלים. האתיופים שהחלו לראות את ההתפשטות המואצת של המעצמות האירופאיות נכנסו לפעולה. הקיסר מנליק השני החליט על כניסת כוחות אתיופים ללב השטח ללא מוצא לים, שלא נשלט על ידי אף אחת מהמדינות והיה שטח שבטי, כחלק מההתרחבות האתיופית שנקט בה, כוחות האימפריה האתיופית נכנסו לשטח זה בפיקודו של ראס מקונן ב-1891 לאחר שכבשו את האזור הצפוני ב-1887. בהמשך, המדינות החלו לקבוע ביניהן את הגבולות באזור.
במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, אתיופיה נכבשה על ידי איטליה ואוחדה יחד עם סומלילנד האיטלקית וקולונית אריתריאה, שהפכו למזרח אפריקה האיטלקית. הקולוניה החדשה הזו איחדה למעשה את שטח אתיופיה של היום ביחד עם סומליה, כך שכללה את רוב סומליה הגדולה. בהמשך, במהלך מלחמת השחרור האתיופית, האיטלקים כבשו את סומלילנד האיטלקית, את סומלילנד הצרפתית לא היה צורך לכבוש מכיוון שהייתה בשליטת צרפת של וישי. לאחר מכן האיטלקים הצליחו לכבוש חלקים מצפון מזרח קניה ולשלוט כמעט על כל העם הסומלי, למרות שזו לא הייתה מטרתם. במהלך הבא האיטלקים הפסידו מול בעלות הברית והבריטים הצליחו לכבוש מידיהם את מזרח אפריקה האיטלקית והחזירו הכל לקדמותו, חוץ מסומלילנד האיטלקית, סומלילנד הבריטית, אוגדן, האאד וקניה, שנשלטו על ידיהם. למרות כל זאת, במהלך ועידת פוטסדאם, הוחלט להחזיר את סומלילנד האיטלקית לאיטליה, במסווה של טריטוריית חסות מטעם האו"ם. דבר זה בוצע ב-1949. במקביל לכך התנהל משבר דיפלומטי בין אתיופיה לבריטניה על גורלם של אוגדן והאאד, הבריטים אשר רצו לאחד את כל האזור תחת מדינה עצמאית אחת נתקלו בהתנגדות אתיופית. וסופו של דבר אזור האאד הוחזר לאתיופיה ב-1948 ובעקבותיו האזור כולו ב-1954. למעשה, סיפוח זה לאתיופיה טירפד כל תוכנית אחרת.
היסטוריה > עצמאות סומליה

במהלך סוף שנות החמשים ותחילת שנות השישים, נעשו מאמצים מצד ליגת הנוער הסומלית הלאומנית לאחד את סומלינד הצרפתית עם האיטלקית והבריטית, וליצור מדינה עצמאית. תוכנית זו נכשלה מאחר שב-1958 אזרחי המושבה הצרפתית הצביעו במשאל עם לטובת הישארותה מושבה צרפתית. במהלך שנות השישים בריטניה העניקה למושבה שלה בצפון סומלילנד הבריטית עצמאות, ב-26 ביוני, ולאחר חמישה ימים גם איטליה העניקה עצמאות לטריטוריית החסות שלה, בעקבות זאת, שתי המושבות לשעבר התאחדו למדינה עצמאית ב-1 ביולי 1960. עצמאות זו של סומליה החלה להראות סימנים בעיקר באזורים הסומלים באתיופיה ובמחוז בלה, כאשר מספר גורמים סומלים התאחדו עם בני האורומו המקומיים וייצרו את הכוחות המאוחדים לשחרור אורומיה, בראשותו של ווקו גוטו, לאחר מרד בלה, שהיה גם החממה ליצירת הארגון הסומלי החזית לשחרור אבו סומלי. באותו הזמן ארגונים אלו גם נדחו על ידי ראש ממשלת סומליה, מוחמד חג'י איברהים אגל, שגינה את פעולותיהם ולא רצה סכסוך עם השכנה אתיופיה. בסופו של דבר ארגונים אלו פורקו בכוח על ידי צבא האתיופי לאחר סדרת קרבות בפברואר 1970. ב-1977 קרה דבר אשר הכעיס את סומליה, בגלל עצמאות סומלינד הצרפתית תחת השם ג'יבוטי, במקום איחוד איתה.
היסטוריה > סכסוכים

הסכסוך הצבאי הראשון התקיים בצפון מזרח קניה, במה שידוע בשם מלחמת שיפטה (1963–1967). כאן היו מספר התנגדויות אלימות בין התנועה לשחרור המחוז הצפוני מזרחי המגובה על ידי סומליה לבין צבא קניה. בעקבות זאת אתיופיה וקניה חתמו על הסכם התקפה הדדי ב-1963, לאחר שהסכסוך גלש לאתיופיה. המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ב-1967 בחתימת הסכם הפסקת העוינות, אך סומליה עדיין לא ויתרה על "סומליה הגדולה".
לאחר המהפכה האתיופית, החלו לקום ארגונים אתניים בכל רחבי אתיופיה, כולל אזור סומלי האתיופי. באזור זה הארגון שפעל כנגד אתיופיה וקיבל תמיכה ממשלת סומליה, היה החזית לשחרור מערב סומליה, שהחל בהתנגשויות אלימות עם צבא אתיופיה בין השנים 1975–1977. במהלך 1977 החלה הפלישה הסומלית לאתיופיה, לצורך כיבוש אזור אוגדן, הנמצא במחוז הררג, במזרחה של אתיופיה, המיושב בסומלים, ובכך להגשים את חלום סומליה הגדולה. בפלישה, הסומלים הגיעו עד לבירת האזור הרר ומעבר לכך, כמעט עד למרכז אתיופיה. דבר זה הרגיז את אתיופיה ויחד עם עזרה מקובה, דרום תימן, ברית המועצות ומזרח גרמניה האתיופים ניצחו במלחמה, והיא הסתיימה בתבוסה מוחצת של סומליה, ב-9 במרץ 1978. הרעיון של סיפוח אוגדן לאחר ההפסד מול השכנה החזקה אתיופיה ננטש, והסומלים החלו לפזול אל עבר צפון מזרח קניה. הם אף קיימו מספר התקפות, אך בסופו של דבר שני הצדדים חתמו על הסכם הפסקת אש ב-1981.
הסכסוך הצבאי בין סומליה לאתיופיה אומנם הסתיים, אך הארגונים הבדלניים הסומלים המשיכו בהתקפות וכתגובה הקימה אתיופיה שני ארגונים סומלים שיהוו התנגדות לסומליה: החזית הדמוקרטית לגאולת סומליה, ומאוחר יותר את הארגון התנועה הסומלית הלאומית, לפעילות כנגד שלטונו של נשיא סומליה, מוחמד סיאד בארה, בסומליה, ופעילות כנגד הארגונים הבדלניים באוגדן. לשני ארגונים אלו היה תפקיד מכריע בנפילתו ובתחילתה של מלחמת האזרחים הסומלית. במהלך 1983–1988 אתיופיה החלה להתרגז מפעילות הבדלנים ותקפה את סומליה, התקפות שלא זכו לתגובה מצד הנתקפת, ושני הצדדים חתמו בסופו של דבר על הסכם הפסקת אש ב-1987.