stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וליה מרגרט קמרון

| --- | --- |

ג'וליה מרגרט קמרון. צולם על ידי גיסה, בערך 1860
 לידה:  11 ביוני 1815 Garden Reach, הודו 
 פטירה:  26 בינואר 1879 (בגיל 63) Kalutara, סרי לנקה 
 שם לידה:  Julia Margaret Pattle 
 לאום:  בריטית
 תחום יצירה:  צילום
 זרם באמנות:  פורטרטים אינטימיים ואילוסטרציות אלגוריות המבוססות על סיפורים תנ"כיים ויצירות ספרותיות
 בן או בת זוג:  Charles Hay Cameron (1838–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Charles Hay Cameron, Ewen Hay Cameron, Hardinge Hay Cameron, Eugene Hay Cameron, Julia Hay Cameron, Henry Herschel Hay Cameron 
 
צ'ארלס דרווין
סר ג'ון הרשל, 1867. פורטרט שצילמה ג'וליה מרגרט קמרון
אלן טרי, 1864
פורטרט של ג'וליה פרינסיפ ניי ג'קסון (1867), אחייניתה של ג'וליה מרגרט קמרון, אמה לעתיד של וירג'יניה וולף
התמונה "אני אחכה" (I Wait),‏ 1872
ג'וליה מרגרט קמרון (באנגלית: Julia Margaret Cameron;‏ 11 ביוני 1815 – 26 בינואר 1879) הייתה צלמת בריטית, הצלמת המפורסמת ביותר בתקופה הוויקטוריאנית, ומן הצלמים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של הצילום. קמרון זכתה להכרה בעיקר בזכות הפורטרטים שיצרה, שצולמו בסגנון ייחודי, חדשני ונועז לתקופתה. היא צילמה דיוקנאות רבים של אנשי שם במעגלי התרבות הגבוהה באנגליה, אך הקדישה חלק ניכר מיצירתה לדיוקנאות של נשים מסביבתה הקרובה.
קריירת הצילום של קמרון הייתה קצרה ונפרשה על פני אחת עשרה השנים האחרונות לחייה. היא לא צילמה כלל עד גיל 48, אז קיבלה במתנה את מצלמתה הראשונה מבתה. העיסוק, שהחל כתחביב, התפתח, ובמהלך השנים המעטות יצרה קמרון גוף עבודה שהשפעתו על ההיסטוריה של הצילום הייתה גדולה. גם כיום ניתן למצוא התייחסות לפורטרטים הרכים והחלומיים שצילמה.
ביתה, הדימבולה לוז' (אנ'), הממוקם באי וייט, עדיין פתוח לביקורים.
ביוגרפיה

ג'וליה מרגרט קמרון נולדה בקולקטה שבהודו בשנת 1815, בשם ג'וליה מרגרט פתל, ביתם של ג'יימס פתל, פקיד בחברת הודו המזרחית ומשפטן אנגלו-הודי ידוע, ורעייתו, בת האצולה הצרפתית אדלין דה ל'אטאן. בגיל שלוש הועברה ג'וליה לוורסאי, צרפת, שם גודלה בידי סבתה עם אחיותיה. ג'וליה וארבע מאחיותיה הפכו לימים מוכרות ומפורסמות, חלק הודות ליופיין, חלק הודות לכשרונן, וכולן הודות לאישיותן העוצמתית.
דרך סבתה מצד אימה, תרז ג'וזפי בלין דה גרינקורט הייתה גם ממוצא הודי-בנגלי.
אחת מאחיותיה של קמרון, שרה פרינספ, התגוררה בלונדון עם בעלה, טובי פרינספ, בבית בקנזינגטון שנקרא "בית הולנד הקטנה" (Little Holland House (אנ')), ובו התארח סלון תרבותי שמשך אליו רבים מהאמנים, הפוליטיקאים והסופרים המפורסמים של לונדון. ג'ולייה מרגרט קמרון נהגה לבלות זמן רב בבית הולנד הקטנה, האנשים שפגשה שם ריתקו אותה, שכן המילייה של גב' פרינסיפ מילא אחר תשוקותיה החברתיות והרוחניות. היא לא החמיצה הזדמנות ליצור קשרי ידידות עם אנשים בולטים, והעריצה את יכולתם "לפקוח את עיני הבריות לאידיאלי וליפה".
קמרון פגשה בסלון זה אנשי מעלה רבים, בהם אלפרד טניסון, דנטה גבריאל רוזטי ואחרים, שהפכו לידידיה ולמצולמיה בעתיד. היא התיידדה במיוחד עם המשורר סר הנרי טיילור, וכדי למצוא חן בעיני אשתו, הרעיפה עליה מתנות ואף שיפצה וריהטה חדר בביתה לפי טעמה של אשת המשורר, מבלי לספר לבני הזוג. אישיותה האנרגטית והפעלתנית של הגברת קמרון הרתיעה לא מעט אנשים, אך עקשנותה גרמה לרובם להיכנע בפניה לבסוף. גב' קמרון הייתה אישה בעלת אישיות אקסצנטרית ותיאטרלית; כבר כנערה צעירה, בעת טיול עם אחיותיה, הייתה לעיתים נופלת פתע על ברכיה לתפילה. מכריה תיארוה כרומנטיקנית עיקשת ופיוטית.
ב-1860 ביקרה קמרון את המשורר אלפרד לורד טניסון באיי התעלה. ג'וליה נשבתה בקסמי המקום ומשפחת קמרון רכשה אדמה על האי וייט. לבית שבנו על האי קראו "דימבולה לוג'" על שם האחוזה המשפחתית בציילון.
עבודתה כצלמת > פורטרטים

מרבית התמונות של קמרון מתאימות לאחת משתי קטגוריות-
פורטרטים אינטימיים ואילוסטרציות אלגוריות המבוססות על סיפורים תנ"כיים ויצירות ספרותיות.
בעבודות אלו אפשר להבחין בהשפעות פרה-רפאליטיות מובהקות בבחירותיה בפוזות הדרמטיות והתאורה הרכה.
הפורטרט שיצרה קמרון לידידה ג'ון הרשל הוא אולי המפורסם ביותר מצילומיה-במשך שלוש שנים קמרון חזרה והפצירה בהרשל לבוא לביתה ולהצטלם בסטודיו שיצרה לעצמה במבנה שהיה לפנים לול תרנגולות, אך בריאותו הרופפת וטבעו המתבודד מנעו ממנו להיענות לבקשה.
קמרון לא התייאשה ובחליפת מכתבים עם אשתו של הרשל ליידי מרגרט סיכמו השתיים שקמרון תבוא עם ציוד הצילום שלה ברכבת לביתם של ההרשלים.
כשצילמה קמרון לבסוף את הפורטרט המפורסם של הרשל ב-1867 כשהוא בן שבעים וחמש הגשימה קמרון את אחת משאיפות הצילום הגדולות שלה ויצרה פורטרט אישי ורגיש של מי שראתה כחבר ומורה דרך.
מכיוון שאחותה ניהלה את הסצנה האמנותית בבית הולנד הקטנה, ניתנה לקמרון ההזדמנות להתחבר לדמויות מפתח ולצלמן. מלבד הרשל מצולמיה המפורסמים כוללים את צ'ארלס דרווין, שכנה אלפרד טניסון, המשורר רוברט בראונינג, הצייר ואחד מאבות האחווה הפרה-רפאליטית, ג'ון אוורט מיליי, הכתב והמבקר ווילם מישל רוסטי, האמן הפרה-רפאליטי אדוארד בורן-ג'ונס, השחקנית אלן טרי ואחרים.
הפורטרטים של מרגרט קמרון הם בין הצילומים המרשימים ביותר. יש בהם קווים סנטימנטליים עם השפעה של הציירים הקדם -רפאלי. היא נהגה לצלם את ילדיה, נכדיה ואחיותיה, חברים, שכנים, צוות משק הבית ואף זרים גמורים ש"חטפה" אותם מהרחוב וכן דמויות נוספות, חלקם "סלבריטאים" מהתקופה הוויקטוריאנית. היא התמקדה בדרך כלל בראשיהם של המצולמים. הם דגמנו לה לפי הנחיותיה ובשילוב בגדים ותפאורה כפי שעיצבה. יש והם דגמנו לה שעות, עד שהייתה שבעת רצון מהתוצאה. היא הצליחה בזכות אישיותה ליצור קשר קרוב עם המצולמים ולהנציח את אישיותם לתמונה.בפורטרטים שלה בוחרת קמרון להתייחס לאובייקטים כדמויות אינדיבידואליות; היא הכירה על בסיס אישי את המצולמים ואף הייתה חברה של חלק מהם. בתמונותיה היא בוחנת את האינטלקט שלהם ואת מקומם בחברה ובתרבות ומנסה לתפוס ולהעביר את אישיותם, בעוד שאת הנשים היא בוחרת לראות ולהעביר אל הצופה כייצוג, מעבירה בעזרתן סיפור רגשי יותר.
כפי שהיא אומרת-כוחם של גברים הוא בגאונותם בעוד שכוחן של נשים הוא באהבתן.
רוב הפורטרטים המזוהים הללו מאופיינים בפריימים סגורים סביב פני המצולם ומצולמים בפוקוס רך.
עבודתה כצלמת > אילוסטרציות

האילוסטרציות מהוות את החלק השני בעבודתה של קמרון.
בהן היא בוחרת להתייחם לסצנות תנ"כיות והיסטוריות ולקטעים מיצירות בשפת צילום מוקפדת ורכה המזכירה ציור שמן. קמרון הושפעה רבות מהאחווה הפרה-רפאליטית אם כי לא הייתה חלק ממנה באופן ממשי, וסגנונן של תמונות אלו מדברות בשפה דומה מאוד לזו של האחווה שהאמינה בחזרה למקורות הקלסיים של האמנות.
חברותה של קמרון עם טניסון הובילה אותו לבקשה לצלם אילוסטרציה של יצירתו "אידיליות של המלך" (אנ'). צילומים אלו במובהק מעוצבים להידמות לציורי שמן בני אותה תקופה. התמונה כוללת פרטים עשירים כגון תחפושות תקופתיות ובדים כבדים. מבקרי אמנות בני זמננו נוטים לזלזל בתמונות אלו, אך קמרון ראתה בהן אמנות ממש כמו בציורים שנועדו לחקות ובצילומי הפורטרט שלה.
שנים אחרונות-ציילון

ב-1875 עברה משפחת קמרון להתגורר בחזרה בציילון (כיום סרי לנקה).
קמרון המשיכה לעסוק בצילום אך במכתביה התלוננה על הקושי הרב במלאכה כשהיא מתקשה במציאת כימיקלים ומים טהורים לתהליך ההדפסה.
בנוסף- לא הייתה לה יותר הגישה לבית הולנד הקטנה ומכאן למצולמיה בפרט ולקהילה האמנותית בכלל.
גם שוק ההפצה לתמונותיה היה דל לעומת סדר הגודל שהורגלה אליו באנגליה.
בגלל סיבות אלו, צילמה קמרון בציילון תמונות ספורות בלבד. צילומיה בציילון עוסקים בילידים המקומיים- הם מצולמים בצורה דומה מאוד לאלו העוסקים בשכניה האנגלים. ההבדל הבולט הוא שבציילון נטתה קמרון לצלם צילומים קבוצתיים בעוד שאת מצולמיה הבריטיים נהגה כזכור לצלם בפריימים סגורים ואישיים. השקפתה על תושבי ציילון נשארת חיצונית ותמונותיהם נשארות תחת הגדרת האוריינטלי.
עקב התנאים הקשים של הסביבה הפרימיטיבית מעט מאוד מעבודות אלו שרדו.
קמרון חלתה בהתקררות קשה ומתה בקולוטרה שבציילון ב-1879.
שנים אחרונות-ציילון > חיים אישיים

ג'וליה מרגרט קמרון התחנכה בצרפת ולאחר מכן חזרה להודו וב-1838, בגיל 23, נישאה לצ'ארלס היי קמרון, משפטן אנגלו-הודי מחונן, שהיה חבר במועצה של הודו ומבוגר ממנה בעשרים שנה. עם נישואיה הפכה לאשת חברה מרכזית בחברה הגבוהה של קולקטה. לבני הזוג קמרון נולדו חמישה בנים (אחד מת בינקותו) ובת אחת. הם אימצו עוד חמישה ילדים, כולם קרובי משפחה ומשפחת קמרון שימשה כמשפחה אומנת לעוד ילדה אחת - ביתה של משרתת בביתם. בשנת 1848 פרש צ'ארלס היי קמרון ממשרתו, והמשפחה עברה להתגורר בלונדון שבאנגליה.
משפחתה של קמרון הייתה ידועה בבנותיה היפות, והיא עצמה נחשבה לברווז המכוער בין אחיותיה וקרובותיה. ב-1926 כתבה בת משפחתה וירג'יניה וולף בהקדמתה לספר על עבודתה של קמרון: "מתוך שלוש אחיות בהן אחת הייתה יפה והשנייה מסוגננת, גברת קמרון הייתה ללא ספק המוכשרת".
שנים אחרונות-ציילון > מורשת

אחייניתה של קמרון, ג'וליה פרינסיפ ניי ג'קסון (1846 - 1895) כתבה את הביוגרפיה של קמרון, שהתפרסמה ב"dictionary of national biography" האנגלי ב-1886
בת משפחתה וירג'יניה וולף כתבה את 'פרשווטר', מחזה המבוסס על חיי דודתה, וכן ערכה יחד עם רוג'ר פריי אסופה של צילומיה. ובכל זאת, רק ב-1948 כשהלמוט גרנשהיים כתב ספר על עבודתה קיבלה קמרון את "אישור" עולם הצילום והאמנות המודרני. היא ועבודתה זכו להכרה והיא קיבלה את ערכה כאחת הצלמות הבולטות ביותר בתקופתה.
הערות שוליים

1 2  ליז ג'ובי, אור מבין הצללים, באתר הארץ, 19 בפברואר 2003
↑  הציטוט נלקח מהאוטוביוגרפיה של קמרון, שלא ראתה אור: Annals of My Glass House
↑  Setina, Emily. A Camera of Her Own: Woolf and the Legacy of the Indomitable Mrs. Cameron. Literature Compass 4/1(2007):263–270
↑  http://www.worldcat.org/oclc/57472138&referer=brief_results
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280450605171  PLWABN: 9810650588405606  AGSA: 4090  BIBSYS: 90700284  BNC: 000202862  BNE: XX999770  BnF: cb12322233c (data)  CANTIC: a10402706  CiNii: DA08236383  GND: 119362201  ICCU: RAVV049745  ISNI: 0000 0000 8140 6854  KulturNav: 94c5ee4a-1212-4b3b-afa8-6cce5ff35dbf  LCCN: n50031545  LNB: 000216528  NDL: 001274682  NGV: 2099  NKC: jn20000700272  NLA: 35169417  NTA: 071073744  PIC: 2061  RERO: 02-A003071825  RKD: 248045  SELIBR: 218949  SNAC: w6tt50w3  SUDOC: 027343383  Trove: 850180  ULAN: 500118804  VcBA: 495/321129  VIAF: 61616074   WorldCat (עם VIAF): 61616074
גזפרום גז נוזלי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מנכ"ל:  לאוניד איוואנוב
 
גזפרום גז נוזלי (ברוסית: Газпром сжиженный газ) היא חברה בת של תאגיד גזפרום לאספקת גז נוזלי.
החברה כוללת ארבעה סניפים באזורים שונים בטטרסטן: קאזאן, בווינסקיה וניז'נקאמסק.
היסטוריה

החברה הוקמה ב-31 באוגוסט 1998.
ב-4 במרץ 2010, החברה הועברה לאחריות חברת גזפרום גזאנרגוסט, חברת-בת אחרת של גזפרום העוסקת במכירת פחמימנים נוזליים, מוצרי נפט וגופרית.
בשנת 2018 מונה לאוניד איוואנוב למנכ"ל החברה.
ביוני 2020 ארעה תקרית של פיצוץ במתקן לאחסון גז נוזלי של החברה בעיר קאזאן, התקרית הביאה למותו של אדם אחד ופציעת שניים נוספים. בעקבות התקרית הוכרז על מצב חירום באזור.
פעילויות

הפעילויות העיקריות של החברה כוללות מכירות סיטונאיות של גז נוזלי לצרכנים באמצעות משלוח ברכבת ובמשאיות; מכירה קמעונאית של גז נוזלי דרך רשת של תחנות דלק ובצילינדרים ביתיים; מתן שירותים לאחסון גז נוזלי וביצוע הזמנה במתקני תחנת דלק של גזפרום.
הנכסים הקמעונאיים של החברה כוללים 22 תחנות דלק ותחנת דלק רב-דלקית.
לאורך כל שנות קיומה מספקת החברה אספקת גז נולי לצרכנים בטטרסטן ואזורים אחרים של הפדרציה הרוסית.
ג'יי באוורמן

ג'יי באוורמן (באנגלית: Jay Bowerman;‏ 15 באוגוסט 1876 –  25 באוקטובר 1957) היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-13 בחודשים האחרונים שנותרו לכהונתו של פרנק בנסון, שפרש בשל מצב בריאותו.
ראשית חייו

ג'יי באוורמן נולד בעיירה הספר שבאיווה כבנם של דניאל ולידיה (לבית באטי) באוורמן. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וב-1893 עבר לסיילם, אורגון.
באותה שנה החל באוורמן את לימודיו באוניברסיטת וילמאט, וסיים שם לימודי תואר במשפטים ב-1896. בשנה שלאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אורגון, וב-1899 החל לעסוק במקצוע בסיילם. לאחר מכן הוא עבר לעיר קונדון שבמחוז גיליאם, שם הוא חי במשך 12 השנים הבאות, והיה לשותפו של ה. ה. הנריקס. עבודתו בעריכת דין נקטעה לזמן קצר בשל שירותו במלחמת ארצות הברית-ספרד.
קריירה פוליטית

באוורמן היה חבר המפלגה הרפובליקנית. ב-1904 הוא נבחר מטעם מחוז גיליאם לסנאט של אורגון, וארבע שנים לאחר מכן הוא נבחר לכהונה נוספת. בשנים 1909–1911 הוא כיהן כנשיא הסנאט.
כאשר נבצר מהמושל פרנק בנסון מלמלא את תפקידו בשל בריאותו הרופפת ביוני 1910, הוא ביקש מבאוורמן, כנשיא הסנאט, לקבל על עצמו את תפקידי המושל. ב-16 ביוני 1910, בגיל 33, הושבע באוורמן כמושל אורגון בפועל.
מתוך מודעות לבירוקרטיה הכרוכה בממשל רחב, דחף באוורמן להקמתה של מועצת שליטה שתנהל את מוסדות המדינה, כך שיתאפשר חיסכון כספי באמצעות שילוב הרכש למוסדות המדינה דרך תפקיד יחיד של אחראי רכש. עם זאת, מועצת השליטה לא הוקמה אלא רק בעת כהונת יורשו בתפקיד.
באוורמן גם פעל להפחתת הסיכויים לאובדן כספים בשל קריסות בנקים על ידי איסור על הבנקים של אורגון לעשות שימוש במניות ספקולטיביות כביטחונות אם הם בעצמם קידמו את המניות הללו.
ב-1904 אימצו אזרחי אורגון בחירות מקדימות ישירות ונאסר על המפלגות לבחור את מועמדיהם באמצעות ועידות מפלגתיות. אנשי הממסד הרפובליקנים, מתוך אי רצונם לאבד את שליטת המפלגה על המועמדויות, קיימו ב-1910 "אספה", שבה נבחר באוורמן כמועמד המפלגה למשרת המושל.
יריבו של באוורמן, מועמד הדמוקרטים, אוסוולד וסט, תקף אתו כמתנגד לשיטת הממשל הישיר.
באוורמן ניהל מערכת בחירות על בסיס מצע שתמך בחידוש מערכת הכבישים המדינתית, הרחבת החיסכון בממשל המדינה, והמשך השליטה ההדוקה על ניהול הקרקעות.
באוורמן היה מעורב בפרשיית מין כאשר ניהל רומן עם מזכירתו. בבחירות הכלליות למשרת המושל של 1910 נוצח באוורמן כאשר זכה ב-48,751 קולות בלבד, מול 54,853 של וסט.
שנותיו האחרונות

באוורמן סיים את כהונתו כמושל ב-8 בינואר 1911 ועבר לפורטלנד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. הוא נבחר שוב כנשיא הסנאט, אך פרש לאחר תום המושב של 1911.
כאזרח פרטי הוא תמך באופן פעיל בהנפקת איגרות החוב המדינתיות הראשונות למימון סלילת כביש מהיר בהיקף של 6 מיליון דולר. הוא גם היה שדלן פעיל במשך שנים בבית המחוקקים המדינתי.
חיים אישיים

כבר כשהיה באוורמן צעיר היו יחסי ניכור בינו לבין אביו. ב-1903 נשא באוורמן לאישה את אליזבת הובר, ולשניים נולדו ארבעה ילדים. בנם, ביל באוורמן, היה מאמן אתלטיקה נודע שאימן את נבחרת אוניברסיטת אורגון, והיה המאמן של נבחרת ארצות הברית במקצועות השדה באתלטיקה באולימפיאדת מינכן ב-1972. הוא היה שותפו של פיל נייט בהקמת חברת נייקי.
בסופו של דבר התגרשו באוורמן ורעייתו אליזבת, וב-1914 הוא נשא לאישה את וויפי הוקט. מנישואים אלו נולדו שני ילדים.
ג'יי באוורמן נפטר בפורטלנד ב-25 באוקטובר 1957. הוא נטמן בפארק הזיכרון לינקולן שבעיר.
הערות שוליים

↑  "The courage to follow (Editorial)". Brainstorm NW. October 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193953715  VIAF: 1986156762904941300005   WorldCat (עם VIAF): 1986156762904941300005
גזפרום ארמניה

| --- | --- |

מטה גזפרום ארמניה ברובע קאנאקר זייטון בירוואן
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים) 
 חברת אם:  גזפרום 
 מיקום המטה:  ירוואן 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הנפט 
 עובדים:  7,000 
  
 armenia-am.gazprom.com
 
גזפרום ארמניה, שכונתה בעבר ארמרוס גזפרום, היא חברה בת של תאגיד גזפרום בארמניה. החברה נוסדה בשנת 1997 כפרויקט צינור גז טבעי רוסי-ארמני משותף. עם הקמתה מונופול הגז הממשלתי הרוסי גזפרום החזיק ב-45% מהמניות, משרד האנרגיה של ארמניה ב-45% וחברת ITERA החזיקה ב-10%. בשנת 2014 הפכה גזפרום לבעלים היחיד של החברה ושינתה את שמה לגזפרום ארמניה. מנכ"לית החברה היא קארן קרפטיאן.
החברה אחראית לאספקת הגז לשוק הגז המקומי של ארמניה כמו גם ייצור חשמל.
היסטוריה

באפריל 2006 חתמו גזפרום וארמניה על חוזה ל-25 שנה בנושא עקרונות אסטרטגיים של שיתוף פעולה בפרויקטים של גז ואנרגיה בשטח ארמניה. לאחר חוזה זה העלתה גזפרום את מחיר הדלק מ-54 דולר לכל 1,000 מ"ק מועדפים ל-110 דולר ל-1,000 מ"ק.
כדי להימנע מרמת מחירים גבוהה יותר בענף הגז הטבעי, הממשלה הארמנית נאלצה לאפשר כמה ויתורים כי צינור הגז הטבעי של איראן-ארמניה ותחנת הכוח התרמית הרזדן תישאר תחת שליטת ארמניה גזפרום. זכויות הבעלים הסופיות עברו ב-1 בינואר 2007.
כחלק מהחוזה, רוסיה הקהילה את היקף צינור הגז האיראני-ארמניה ל-70 מ"מ, כדי למנוע שימוש שלו באספקת כמות גז גדולה יותר למדינות כמו גאורגיה. ברם, בפועל הצינור נבנה בהיקף של 1,200 מ"מ.
תחנות הכוח התרמית הרזדן היא תחנת הכוח הגדולה ביותר בארמניה ולכן חשיבותו גדולה במגזר האנרגיה במדינה.
במהלך ביקור במוסקבה בסוף אוקטובר 2006, הודיע נשיא ארמניה, רוברט קוצריאן, כי גזפרום תרכוש מניות נוספות ותחלוש על 58% מההון העצמי של גזפרום ארמניה. ב-27 באוקטובר 2006 אישרה הנהלת גזפרום לרכוש הנפקות נוספות. לדברי קארן קרפטיאן, גזפרום תשלם 118.8 מיליון דולר כדי לקבל את חלק הארי של מניות גזפרום ארמניה.
בינואר 2014 הסכימה גזפרום לרכוש 20% נוספים מהמניות מה שמביא את הבעלות של גזפרום ל-100% ממניות החברה. שם החברה שנקרא ארמרוסגז גזפרום שונה לגזפרום ארמניה. על ההסכם חתמו היו"ר אלכסיי מילר (גזפרום) ושר האנרגיה והמשאבים של ארמניה ארמן מוביסיסיאן.
ביקורת

מכיוון שארמניה תלויה לחלוטין בייבוא גז מרוסיה דרך גאורגיה, צינור הגז הטבעי האיראני-ארמני נועד לצמצם את התלות ברוסיה. הגדלת צינור הגז העניק לארמניה כוח מיקוח ניכר נגד גזפרום. מבקרים טוענים כעת כי הצבת הצינור בשליטת רוסיה רק תעמיק את התלות ההיא וכי ניתן לראות בהסכם כניצחון גאו-פוליטי גדול של רוסיה באזור הטרנס - קווקזי.
הערות שוליים

1 2  "ArmRusgasprom becomes Gazprom Armenia". Armenpress. 2014-01-17. נבדק ב-2015-12-12.
↑  Alexander Wöstmann, Second Iran-Armenia gas pipeline on the horizon — Alexander's Gas and Oil Connections, www.gasandoil.com (באנגלית)
ג'קלין וודסון

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1963 (בת 61) קולומבוס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדלפי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  פרוזה 
 יצירות בולטות:  Miracle's Boys, Brown Girl Dreaming, Feathers, Another Brooklyn 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 פרסים והוקרה:  פרס למדא לספרות לסיפורת לסבית (1996)  פרס ג'וזט פרנק (2009)  Jane Addams Children's Book Award (2013)  Coretta Scott King Award (2001)  ספרי ילדים נודעים של איגוד הספריות האמריקאי  ALA Best Books for Young Adults (1999)  Coretta Scott King Award (2015)  Young People's Poet Laureate (2015)  NAACP Image Award for Outstanding Literary Work - Youth / Teens (2019)  Jane Addams Children's Book Award (1995)  פרס NAACP Image לעבודה ספרותית מעולה, סיפורת (2017)  פרס ג'וזט פרנק (2009)  Jane Addams Children's Book Award (2019)  מלגת גוגנהיים (2023)  פרס אנדרסן (2020)  עמיתי מקארתור (2020)  אות ההערכה של ניוברי (2008)  אות ההערכה של ניוברי (2009)  אות ההערכה של ניוברי (2006)  פרס מרגרט אדוארדס (2006)  פרס הספרות הלאומי האמריקני לספרי ילדים (2014)  פרס שרלוט זולוטאו (2013)  פרס אסטריד לינדגרן (2018)  אות ההערכה של ניוברי (2015)  מדליית לנגסטון יוז (2015)  National Ambassador for Young People's Literature (2018)  מדליית לורה אינגלס וילדר (2018)  פרס ההקראה ע״ש אלוין ברוקס וייט  פרס למדא לספרות  Walter Dean Myers Award 
 www.jacquelinewoodson.com
 
ג'קלין וודסון (באנגלית: Jacqueline Woodson; נולדה ב-12 בפברואר 1963) היא סופרת אפרו-אמריקאית עטורת פרסים של ספרי ילדים ונוער. היא כתבה מעל 30 ספרים, בהם שני רומנים, ספרי ילדים וספרי נוער. ספרה "ילדי הפלא" קיבל ב-2012 עיבוד למיני-סדרה לטלוויזיה. היא תפקדה כשגרירה הלאומית לספרות לאנשים צעירים (אנ') לשנת 2018–2019 מטעם ספריית הקונגרס.
השתתפה באנתולוגיה "חמישים", לציון חמישים שנות כיבוש הגדה המערבית, שראתה אור במקביל באנגלית, בעברית ובערבית ב-2017.
קורות חיים

וודסון נולדה בקולומבוס, אוהיו וגרה בנלסונוויל עד שמשפחתה עברה דרומה. בשנים הראשונות לחייה התגוררה בגרינוויל שבדרום קרוליינה, לפני שעברה לברוקלין בגיל שבע בערך. היא תארה את מקומות מגוריה באוטוביוגרפיה שהוציאה לאור ב-2014 בשם "ילדה חומה חולמת" (באנגלית: "Brown Girl Dreaming") (אנ').
בין השנים 1968- 1973, וודסון חילקה את זמנה בין דרום קרוליינה וברוקלין, עד שסבתה עברה לגור בברוקלין.
וודסון מעידה על עצמה שהייתה ילדה קוראת. עם זאת, למרות הזמינות של ספרות ילדים, מעט מאוד ספרים שיקפו את חוויותיה, כילדה לא לבנה. עד שבבגרותה היא גילתה את ג'יימס בולדווין, וירג'יניה המילטון, טוני מוריסון, ניקי ג'ובאני ורוזה גאי (אנ') אותם היא מזכירה, יחד עם המורה שלה לאנגלית בבית הספר, בראיונות כשהיא נשאלת מי נתן לה השראה לכתוב.
וודסון, מלמדת בני נוער במחנה הקיץ של קרן הספרים הלאומית (אנ') שבו היא משתתפת בעריכת האנתולוגיה השנתית של אוסף היצירות של המשתתפים במחנה.
וודסון מתגוררת עדיין בברוקלין, עם בת זוגה הרופאה, ג'ולייט ווידוף ושני ילדיהן.
כתיבה

וודסון למדה אנגלית במטרה להיות מורה וראתה בכתיבה תחביב בלבד. לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת אדלפי (אנ') עבדה בחברה Kirchoff/Wohlberg המוציאה לאור ספרי ילדים. כשעזרה לכתוב את מבחני הקריאה הסטדנדרטים של קליפורניה ושילבה בהם קטע מתוך ספר למגירה שכתבה עוד בימי לימודיה היא עוררה את סקרנותה של ליזה פוליצר-ווג, סוכנת ספרי הילדים בחברה אשר ביקשה מוודסון לראות את שאר כתב היד. היא קיבלה את כתב היד בחזרה עם ההערות ותיקונים אך החליטה לא לעבוד עם ההוצאה לאור ונרשמה במקום לקורס לכתיבת ספרי ילדים בניו סקול, שם פגשה את העורכת של ההוצאה לאור דל פבלישינג (אנ') אשר קנו את כתב היד. וודסון הוציאה לאור שישה ספרים בהוצאה.
וודסון כתבה מעל 30 ספרים, ביניהם 2 רומנים, ספרי ילדים וספרי נוער. ספרה "ילדי הפלא" (באנגלית: "Miracle's Boys") קיבל ב-2012 עיבוד למיני-סדרה לטלוויזיה בבימוי משותף של כמה במאים, ביניהם ספייק לי.
וודסון כותבת על נושאים שלא נדונו לפני כן בספרי ילדים ונוער לפני פרסום ספריה. נושאים אלו כוללים משפחות מעורבות בין-גזעיות, הריון בגיל העשרה והומוסקסואליות.
היא בוחנת בספריה סוגיות של מגדר, מעמד וגזע כמו גם משפחה והיסטוריה. אף על פי שרבות מהדמויות בספריה שייכות לקבוצות שוליים בחברה, וודסון כותבת לרוב על החיפוש האישי שלהם אחר עצמם ולא על החיפוש אחר שוויון או צדק חברתי.
רק שלושה מספריה נכתבו מנקודת מבט גברית. שאר יצירותיה של וודסון כתובות מנקודת מבט של דמות נשית. הסיפור הקצר "Trev", שפורסם ב-2009 באנתלוגיה "היפה והרגיל: שנים עשר סיפורים של זהות" נכתב מנקודת מבט של גבר טרנסג'נדר.
עם קבלת פרס מרגרט אדוארד (אנ') בשנת 2006, חבר השופטים שהורכב מספרנים וספרניות ציינו את ספרי של וודסון כמעצימים ופורצי דרך.
חלק מהנושאים שמופיעים בספריה של וודסון כגון הומוסקסואליות, התעללות בילדים שפה קשה ותכנים אחרים הובילו לניסיונות לצנזרם.
ב-2014, זכתה וודסון בפרס לספרות נוער על ספרה "Brown Girl Dreaming", ספר זכרונות שכתבה על הזמנים שבהם גדלה והתבגרה בדרום קרולינה וניו יורק בשנות ה–60 וה–70. בטקס הענקת פרסי הספרים הלאומי האמריקאי, הסופר דניאל הנדלר שהעניק לוודסון את הפרס, התלוצץ על כך ש-"ג'קי וודסון אלרגית לאבטיחים. תנו לזה לשקוע בתודעה שלכם". אבטיח, לצד עוף מטוגן, הוא מאכל שמשויך באופן סטריאוטיפי לאפרו-אמריקאים. האמירה הגזענית ספגה ביקורת חריפה. וודסון הגיבה במכתב פתוח בניו יורק טיימס בו הדגישה שהלצות כאלו שנובעות מבורות רק מחזקות אותה בהרגשת השליחות שיש לה להביא לקוראים את ההיסטוריה והמציאות הברוטלית במדינה כדי שאף אחד לעולם לא יחשוב שזה בסדר להתלוצץ כך על כאבו של אחר. הנדלר התנצל והבטיח לתרום לקמפיין "We Need Diverse Books" שמטרתו היא קידום יצירת ספרי ילדים שגיבוריהם אינם לבנים, סטרייטים ובריאים, כל סכום שיתרם ב-24 שעות. בזכות ההבטחה הצליח הקמפיין לגייס מעל ומעבר ליעד המקורי.
ב-2017 הייתה אחת מ-26 סופרים וסופרות, ביניהם חתן פרס נובל מריו ורגס יוסה, עלאא חליחל, דייב אגרס, אסף גברון, רג'א שחאדה וארנון גרונברג, שלאחר סיורים בגדה המערבית כתבו וחיברו אנתלוגיה בשם "חמישים" לציון חמישים שנים לכיבוש הישראלי. וודסון כתבה על החיילים והמחסומים שראתה מתוך החוויה שלה כסופרת שחורה בארצות הברית, ארץ שבה ידם של השוטרים קלה מאוד על ההדק. הספר ראה אור במקביל באנגלית, בעברית ובערבית.
הערות שוליים

1 2  זהרה רון, ‏המהדורה הכובשת, באתר גלובס, 29 ביוני 2017
↑  Bexley to host award-winning author Jacqueline Woodson, The Columbus Dispatch (באנגלית)
↑  "Jacqueline Woodson On Growing Up, Coming Out And Saying Hi To Strangers", NPR interview, December 10, 2014.
1 2 3 4  From Outsider to Insider , באתר פבלישר וויקלי (אנ'), 2 בפברואר 2002 (באנגלית)
↑  McArdle, Molly (28 בספטמבר 2015). ""I Believe in Brooklyn": At Home with Jacqueline Woodson". Brooklyn Magazine (באנגלית אמריקאית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rochman, Hazel. "Jacqueline Woodson", Booklist. 101.11 (February 1, 2005), p. 968. Literature Resource Center. Gale. HENNEPIN COUNTY LIBRARY. June 13, 2009.
↑  מיה סלע, סופר הילדים דניאל הנדלר מתנצל על אמירה גזענית, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2014
↑  ג'קלין וודסון, ‏The Pain of the Watermelon Joke, New York Times, ‏29 בנובמבר 2014 (באנגלית)
↑   דידי חנוך, הטעות שמימנה אותי, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269974905171  PLWABN: 9811525358405606  BIBSYS: 10010601  BnF: cb12530518c (data)  CiNii: DA11966442  GND: 12096273X  ISNI: 0000 0000 8396 8439  LCCN: n88234700  NDL: 00711745  NKC: mub2016922948  NLA: 35686492  NLK: KAC200507305  NTA: 24110467X  RERO: 02-A003985530  SNAC: w64p1w1j  SUDOC: 034561811  Trove: 1042543  VIAF: 79117120   WorldCat (עם VIAF): 79117120
ג'ורג'ינה אמורוס

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1998 (בת 26) ברצלונה, ספרד
 שם לידה:  ג'ורג'ינה אמורוס
 מדינה:  ספרד
 תקופת הפעילות:  מ-2014
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
ג'ורג'ינה אמורוס (בספרדית: Georgina Amorós; נולדה ב-30 באפריל 1998) היא שחקנית ספרדייה, אשר זכתה להצלחה עולמית בזכות השתתפותה בסדרה "אליטה". בין היתר, השתתפה גם בסדרות הטלוויזיה המצליחות "ברוכים הבאים למשפחה" ו"בפנים". בשנת 2020, השתתפה בסרטו של וודי אלן "הפסטיבל של ריפקין" (אנ').
ביוגרפיה

אמורוס נולדה בברצלונה שבספרד ב-30 באפריל 1998. היא דוברת קטלאנית, ספרדית וצרפתית שוטפת, כמו גם אנגלית, וטוענת שהיא "לא יכולה לחיות" בלי הים והחוף. היא פמיניסטית ומתמודדת נגד אפליית קהילת הלהט"ב, והובילה את הקמפיין Por Un Solo Voto, שעודד צעירים בספרד להשתמש בזכות ההצבעה שלהם.
בשנת 2019 היא קיבלה איומים ברצח בטוויטר בשל דמותה בסדרת הטלוויזיה "אליטה", ובעקבות כך מחקה את חשבונה.