stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסילת העמק
הערות שוליים

↑  מירב מורן, ‏יותר מ-4 מיליארד שקל: רכבת העמק תעלה לנו ביוקר, מירב מורן, באתר גלובס, 5 בספטמבר 2016
↑  רכבת ישראל החלה בתכנון רכבת העמק שתחבר בין חיפה לבקעת בית שאן באתר Port2Port, בתאריך 29 באוקטובר 2002
↑  הוחל בתכנון מסילת רכבת העמק, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2002
↑  מוטי בסוק, שר האוצר עסוק - בפריימריס, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2002
↑  דוד חיון, ‏הות"ל אישרה עקרונית תוכנית לחידוש פעילות רכבת העמק, באתר גלובס, 18 במרץ 2004
↑  רכבת ישראל תחדש את פעילות "מסילת העמק" ההיסטורית בפרויקט מיוחד בהשקעה של כ-1 מיליארד ש"ח באתר Port2Port, בתאריך 22 בדצמבר 2004
↑  ורד לוי-ברזילי, הרכבת חוזרת לעמק, באתר הארץ, 23 במרץ 2005
↑  דיווח על תוכנית העבודה והפיתוח של רכבת ישראל - 14 בנובמבר 2006
↑  דיווח רכבת ישראל - 16 ביולי 2007, באתר www.knesset.gov.il
1 2   אורן דורי, הירדנים מחכים לרכבת העמק: תאפשר הובלת מטענים מעמאן לנמל חיפה, באתר TheMarker‏, 9 במרץ 2016
↑  תת"ל 13 / א
↑  עופר פטרסבורג, ועדת התשתיות מקדמת את חיבור רכבת העמק לירדן, באתר ynet, 20 בינואר 2019
↑  אריק בנדר, ‏המזרח התיכון מחובר ברכבות: תוכנית השלום האזורי של ישראל כץ, באתר מעריב אונליין, 5 באפריל 2017
↑   אסנת ניר, נמחקים מהמפה: רכבת ישראל תדלג על יישובים ערביים - "200 אלף תושבים בלי פתרון", באתר TheMarker‏, 7 בפברואר 2019
↑  עופר פטרסבורג, התוכנית של כץ: רכבת מטבריה לת"א בשעה, באתר ynet, 20 ביולי 2016
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת בית שאן — עתלית (קו העמק) עתלית • חיפה – חוף הכרמל • חיפה – בת גלים • חיפה מרכז – השמונה • מרכזית המפרץ • יקנעם – כפר יהושע • מגדל העמק – כפר ברוך • עפולה • בית שאן |  |
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
עבודות על תוואי המסילה סמוך לתל קשיש
תחנת הרכבת יקנעם-כפר יהושע
תחנת הרכבת מגדל העמק-כפר ברוך
תחנת הרכבת בית שאן
גשר מסילת העמק החדשה באזור הצ'ק פוסט. מימין בתי העיר נשר
צומת זבולון, חיבור מסילת העמק עם מסילת החוף, דצמבר 2020
תחנת הרכבת התפעולית כפר יחזקאל, אפריל 2023
פרנציס קרשי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 במאי 1906 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 בינואר 1997 (בגיל 90) באר שבע, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט 
 
פרנציס קרשי או פרנץ קרשי (בהונגרית: Kőrösy Ferenc;‏ 20 במאי 1906, בודפשט – 1 בינואר 1997, באר שבע) היה מהנדס כימיה ישראלי ממוצא הונגרי, חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
קרשי הוא נכדו של הסטטיסטיקאי יוז'ף קרשי (1844–1906) ובנו של קורנל קרשי (1879–1948), רופא, פיזיולוג, גנטיקאי. פרנציס קרשי הוא אביו של הפרופסור לסוציולוגיה הישראלי יוסי כורזים-קורושי. (כותב את שמו קורושי ולא קרשי).
ביוגרפיה

את לימודיו הגבוהים החל פרנציס קרשי במכללה הטכנית בקרלסרוהה בשנת 1923, ואחר כך משנת 1927 למד באוניברסיטת יוז'ף נאדור לטכנולוגיה וכלכלה בבודפשט (כיום: אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) שם קיבל את התואר בהנדסה כימית בשנת 1929. בין השנים 1932–1939 עבד במעבדת המחקר של נורות ליבון וחשמל מאוחדת (החברה נוהלה על ידי לִיפֹּוט אַשְנֶר איש עסקים הונגרי-יהודי, שהיה המפתח והמנכ"ל של החברה. הוא זה שהגה את השם המסחרי "טוּנְגסְרַם" (אנ'), והיה ממייסדי טכנולוגיית התאורה הונגרית). בשנת 1939 יצא קרשי למסע לימודים של חצי שנה לארצות הברית, ולאחר מכן, בהזמנת אביו, קורנל קרשי, שעבד במכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת פאזמאני פטר (שמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), עבד במעבדת המכון בין השנים 1939–1944. על תקופת סוף השואה אין נתונים ביוגרפיים ויש להניח ששרד בגטו בודפשט. בשנת 1946 מונה לראש מעבדת המחקר של מפעל המכונות לטכנולוגיית ואקום. הוא עבר לאוניברסיטת בודפשט בשנת 1947 והיה פרופסור לכימיה פיזיקלית יישומית עם הפסקות קלות עד שנת 1956. במקביל, משנת 1947 ניהל מעבדת מחקר כימיה פרמצבטית משלו שהולאמה בשנת 1950. משנת 1950 השתתף בעריכת המילון הטכני האנגלי-הונגרי שפורסם בשנת 1951. בין השנים 1953–1956 הוא היה עמית במכון המחקר לטלקומוניקציה ובמכון למחקר התרופות.
הוא עלה לישראל בשנת 1957. כאן עבדו תחילה לזמן קצר במכון המחקר הטכנולוגי בחיפה של הטכניון, ולאחר מכן החל 1958 במכון הנגב למחקר בבאר שבע (חלק מאוניברסיטת בן-גוריון מ-1973). היה פרופסור, ראש המעבדה לכימיה אורגנית. במקביל, משנת 1957 לימד כפרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודתו המדעית

התעניינותו המדעית כיסתה תחומים רבים בכימיה הפיזיקלית, והפיתוחים ההנדסיים שלו התמקדו בדרך כלל גם בנושא זה. בתחילת דרכו למד את המבנה הכימי של גרעין האטום וערך ניסויים בשפופרות קרן קתודיות. בשנות ה-30 של המאה ה-20, בנורות ליבון וחשמל המאוחדת היה עמית של פאל שלני ואימרה ברודי (כולם יהודים) ולקח חלק בפיתוח נורות הקריפטון בלחץ נמוך. משימתו הייתה לפתח שיטות שבאמצעותן ניתן למצוא ולזקק בתהליך תעשייתי את גז הקריפטון מהאוויר, בו הוא מצוי בריכוזים נמוכים. הוא גם גילה את היוד של הטנטלום בזמן שחקר את קבוצת הוואנדיום. לאחר מלחמת העולם השנייה ערך ניסויים מוצלחים עם הביופיזיקאי אנדרו קלר לייצר מלחי חומצות שומן מכסף ומנחושת, וכן לפתח קבלים תרמיים ומדי חום דיפרנציאליים. במהלך עשרות שנותיו בהונגריה, הוא רשם פטנטים על כמה מהמצאותיו, כמו פורמילצלולוזה (תאית), תאי אור סגורים, זכוכית שנמסה בטמפרטורה גבוהה והחיץ שמווסת את הפרשת חומצת הקיבה, טיפות האופטאציד.
במחקריו בישראל התמקד בעיקר בכימיה סביבתית, כולל תהליכים כימיים להתפלת מים במליחות גבוהה המצויים בנגב. במהלך הניסויים שלו הפיק בהצלחה את מה שמכונה קרום סלקטיבי שמעביר רק חלקיקים של שלב מסוים בנוזל נתון ובכך מתאים לבחירת מליחות מים (ממברנה סינתטית). הוא גם ייצר קרום פסיפס המדגם תאי עצב, בכך תרם לטיפול בליתיום בהפרעה דו-קוטבית וכן השיג התקדמות משמעותית נוספת בתחום מחקר מתכות האמוניה. הוא לקח על עצמו גם תפקיד ציבורי במולדתו החדשה והצהיר שהוא ציוני והתבטא מספר פעמים נגד עליית הרדיקליות הדתית.
חברות והוקרה

כהוקרה על מעלותיו המדעיות נבחר כחבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1995. הוענק לו גם פרס ויצמן בארץ בשנת 1968.
עבודות העיקריות

נתונים על הכימיה של הפילורידזין. בודפשט, 1928.
הציונות של יהודי מתבולל. בודפשט, 1944.
Influence of strongly bound counter-ions on permselective membranes. Beersheba, Negev Institute for Arid Zone research, 1968. (עם נוספים)
גישה לכימיה. לונדון, פיטמן, 1969
Membrane fouling and studies on new electrodialysis membranes. Washington, U.S. Department of the Interior, 1970.
ספרות נוספת

פרנץ קרשי (1906–1997). סקירה לפיזיקה 1997. מס' 8
לקריאה נוספת

הלקסיקון ההונגרי הגדול.. ISBN 963-9257-04-4
חברי האקדמיה ההונגרית למדעים 1825–2002
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש מסת"ב 963-547-414-8
פרנץ קרשי. סקירה פיזית 1995. מס' 7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263854705171  ISNI: 0000 0001 1000 4177  LCCN: n50075986  SUDOC: 227527097  VIAF: 97970947   WorldCat (עם VIAF): 97970947
פיצוץ גשר א-זיב

גשר מסילת הרכבת מעל נחל כזיב
פיצוץ גשר א-זיב (גשר אכזיב) נערך במסגרת ליל הגשרים - מבצע לפיצוץ 11 גשרים המחברים את ארץ ישראל עם המדינות השכנות - ב-16 ביוני 1946 (י"ח בסיוון ה'תש"ו), ובמהלכו פוצץ גשר הרכבת מעל נחל כזיב. פיצוץ הגשר התרחש בטרם עת, וכתוצאה מכך נהרגו 13 לוחמי הפלמ"ח שהשתתפו בפעולה. קודם לכן נהרג לוחם הפלמ"ח יחיעם ויץ, שנפצע פצעי מוות בהסתערות. לזכרם הוקמה במקום אנדרטת יד לי"ד.
הפעולה

כחלק ממבצע ליל הגשרים הוטל על יחידה של 40 לוחמים מהגדוד הראשון של הפלמ"ח להרוס שני גשרים על נחל כזיב, גשר רכבת וגשר כביש המובילים ללבנון. עיקר הלוחמים נועדו לפוצץ את הגשר. לוחמים אחרים נועדו לבצע חסימות מצפון ומדרום לגשרים ולהרחיק ערבים תושבי הכפר א-זיב שהתגוררו סמוך לגשרים. מפקד היחידה היה נחמיה שיין מקיבוץ עין-חרוד, בנו היחיד של המחנך אליעזר שיין.
הלוחמים יצאו מקיבוץ מצובה. הלילה היה בהיר וכשהתקרבו לגשר הרכבת התגלו הלוחמים על ידי הנוטרים הערבים שפתחו באש. לפקודת המפקד נחמיה שיין הסתערה היחידה ותפסה עמדות בסמוך לגשר הרכבת. קומץ מהלוחמים התקדמו לכיוון גשר הכביש. בהסתערות נפגע יחיעם ויץ בחזהו ונפל. הוגשה לו עזרה ראשונה אך ללא הצלחה.
קליע נותב פגע בחומר הנפץ שעל גב הלוחמים שמתחת לגשר ואירעה התפוצצות אדירה. 13 לוחמים ובהם מפקד הפעולה נהרגו במקום ואחדים נפצעו. גשר הרכבת נהרס בפיצוץ. בגלל האסון לא פוצץ גשר הכביש והוא היה היחיד שנותר על כנו מבין הגשרים שהותקפו באותו לילה.
הלוחמים שלא נפגעו והפצועים נסוגו לקיבוץ מצובה בפיקודם של יצחק יבנה, סגן מפקד הפעולה, ויהונתן דותן שהיה אחראי על נקודת האיסוף בפעולה. במצובה טופלו הפצועים. כדי להקל על אנשי מצובה, ומחשש להתגלות על ידי הבריטים, עברו 11 לוחמים לקיבוץ חניתה ושם הוסתרו במערה למשך יומיים.
קבורת הלוחמים ואתר ההנצחה יד לי"ד

שרידי הלוחמים הלא מזוהים נקברו בבית הקברות בחיפה ובקיבוץ מצובה, יחיעם וייץ נקבר בהר הזיתים בירושלים. דבר הקבורה לא היה ידוע לציבור ונפוצו שמועות בדבר גורלם. התעוררו תקוות שווא כי חלק מהם ברחו להרים ויחזרו בקרוב. בשנת 1955 נחנכה בין גשר הרכבת וגשר הכביש אנדרטת יד לי"ד שתוכננה על ידי האדריכל אשר חירם. האנדרטה עוצבה ככיכר אבן ונכתב עליה סיפור הקרב שנוסח על ידי הסופר ס. יזהר, שהיה בן-דודו של יחיעם וייץ שנהרג במקום.המשפחות השכולות דרשו להעביר את שרידי החללים שנקברו בחיפה לקבורה במקום. בי"ז בסיוון תשכ"ח (11 ביוני 1968) לאחר מאבק ציבורי ארוך הובאו השרידים מחיפה לקבורה במקום נפילתם ליד גשר מסילת הרכבת, בתוך אנדרטת יד לי"ד שהייתה לקבר אחים. בעקבות הקבורה האתר תוכנן מחדש על ידי האדריכל אריה פטרן ונוסף מעגל חיצוני מסביב לאנדרטה שכולל מצבות צבאיות עם שמות החללים. כעבור שנים התברר כי גם בקיבוץ מצובה יש שרידי חללים והן הובאו לקבורה באותו מקום בכ"ט בחשוון תשס"ד (24 בנובמבר 2003).
נוכחות בתרבות העברית

התרבות העברית הקדישה לפעולה שכשלה תשומת לב רבה, חיים גורי, בספריו, 'דפים ירושלמיים' ו'הספר המשוגע', נתן שחם, בסיפורו, 'הגשר' בספרו 'דגן ועופרת', מחזהו של משה שמיר, הוא הלך בשדות ובפזמונאות של חיים חפר, 'דחילק מוטקה, ו'צביקה א', צביקה ב', צביקה ג', של דידי מנוסי.
הנצחת החללים

לצד אתר ההנצחה יד לי"ד, הונצחו החללים בדרכים נוספות:
אוניית המעפילים י"ד חללי גשר הזיו נקראה על שם החללים.
קיבוץ גשר הזיו מנציח בשמו את המבצע.
הצייר לודוויג בלום, אביו של הלוחם אליהו בלום שנהרג בפיצוץ הגשר, הנציח את החללים ואת הגשר בציורים. בעקבות נפילת בנו הקדיש בלום את כל אוסף תמונות מלחמת העצמאות לזכר בנו.
קיבוץ יחיעם נקרא על שמו של לוחם הפלמ"ח יחיעם ויץ שנהרג בפעולה.
בית אכסי, המועדון לחבר בקיבוץ נאות מרדכי, נקרא על שמו של שמעון (אכסי) אלכסנדר שנהרג בפיצוץ הגשר. ליד בית אכסי הוקם גן ולוח זיכרון לזכרם של הרוגי הפעולה.
לקריאה נוספת

בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, כרך ג' חלק ב', תל אביב: הוצאת עם עובד, 1973.
אריה יצחקי, שלדים בארון (הפרק תעלומת הי"ד מגשרי אכזיב ,עמ' 79–105), הוצאת ספרים א"י, אילניה, 2009
דב גביש, אולי הוא עוד יבוא... ליל הגשרים באכזיב, 16 ביוני 1946, ירושלים: הוצאת כרמל, 2013.
הערות שוליים

↑  משה ויניצקי, נתגלה קבר חללי גשר א-זיב, מעריב, 22 במאי 1966, המשך
איש לא התעניין בקבר, מעריב, 22 במאי 1966
חוגי מטה הפלמ"ח: מקום קבורת חללי גשר א-זיב - היה ידוע, על המשמר, 23 במאי 1966
1 2  אילנה שמיר, הנצחה וזיכרון: דרכה של החברה הישראלית בעיצוב נופי הזיכרון, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1996. עמ' 37-39
↑  "בית אכסי - קיבוץ נאות מרדכי- אתר קהילת קיבוץ נאות מרדכי". קיבוץ נאות מרדכי- אתר קהילת קיבוץ נאות מרדכי. 2015-02-10. נבדק ב-2017-03-04.
אנדרטת יד לי"ד
קבורת זאב ז'בוטינסקי בישראל

זאב ז'בוטינסקי במדי הגדודים העבריים, מלחמת העולם הראשונה
מודעת אבל של בית"ר על פטירתו של זאב ז'בוטינסקי
העלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי שהיה מנהיג ציוני, סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט ומכונן הציונות הרוויזיוניסטית, נערכה בכ"ט בתמוז ה'תשכ"ד - 9 ביולי 1964 בחלקת משפחת ז'בוטינסקי בהר הרצל בירושלים, בנוכחות קהל רב ואישי ציבור מכובדים.
פטירתו של ז'בוטינסקי

בזמן מלחמת העולם השנייה יצא ז'בוטינסקי לארצות הברית במשלחת הסברה של הצ"ח למען הקמת צבא עברי. אז ביקר במחנה קיץ של בית"ר באזור ניו יורק, ובכ"ט בתמוז ת"ש, 3 באוגוסט 1940, נתקף באוטם שריר הלב ונפטר. רק הוא עצמו ידע, בשנותיו האחרונות, על מחלה בלבו. מותו הפתאומי הדהים את חסידיו ומתנגדיו; יגון קודר ירד על תומכיו ואנשי תנועותיו. העיתון "הגה" דיווח על מותו:
נדם לבו הסוער של זאב ז'בוטינסקי, סוער ונסער בצבוריות היהודית כארבע עשרות שנים, סוער נסער ומסעיר
לפי העיתון "דבר" מ-8 באוגוסט, משטרת ניו יורק דיווחה על מסע הלווייתו כי ”היתה זו הלויה הגדולה ביותר שראתה ניו יורק”. ז'בוטינסקי נקבר בבית הקברות ניו מונטיפיורי בלונג איילנד.
ב-3 באוקטובר או ב-3 בנובמבר 1935 ערך ז'בוטינסקי צוואה ובה נכתב בין היתר:
[...] ואת עצמותיי (במקרה שאקבר מחוץ לארץ ישראל) אין להעביר לארץ ישראל אלא לפי פקודת הממשלה היהודית של ארץ זו כי תקום
בשנת 1948 קמה ממשלה עברית כאמור, אך בראשה עמד דוד בן-גוריון, יריב מר של ז'בוטינסקי משכבר הימים. בן-גוריון טען פעמים רבות כי העלאת עצמותיהם של מנהיגים ציוניים היא מיותרת וכי יש להעלות יהודים חיים לארץ ישראל, אך בו בזמן הועלו עצמותיהם של מנהיגים רבים בתנועה הציונית.
ההלוויה

ההחלטה על העלאת עצמותיו של ז'בוטינסקי לארץ עוררה הדי שמחה ואחדות בישראל. אתר הקבורה בהר הרצל נבחר בקפידה, כך שיהיה במרחק סביר מקברו של הרצל. ראש הממשלה אשכול הגיע בעצמו לבחון את אתר הקבורה ואישר אותו.
ארונותיהם של זאב ויוענה ז'בוטינסקי הובאו מניו יורק לישראל במטוס. המטוס עצר בפריז, שם נערך טקס בהשתתפות ראש הממשלה, שנבצר מלהגיע לטקס עקב ביקורו שם. בטקס בפריז, שנערך בשדה התעופה אורלי ושאורגן על ידי שלמה פרידריך, נציג תנועת החרות בפריז ומזכ"ל הוועד למען ברית ישראל צרפת, השתתפו נציגי הקהילה היהודית בצרפת ופוליטיקאים צרפתים בכירים, ביניהם הגנרל פייר קניג שהגיע במדים צבאיים ושהצדיע לארונו של ז'בוטינסקי.
עם הגיעו של המטוס לישראל, הוצבו הארונות בכיכר הרברט סמואל בתל אביב, שם השתרך תור ענק של אנשים שבאו לעבור על ארונו של המנהיג הציוני הדגול. התור השתרך עד כיכר המושבות.
טקס הקבורה נערך בכ"ט בתמוז ה'תשכ"ד, 9 ביולי 1964. מבצע הקבורה נקרא: "זאב ז'בוטינסקי שב למולדת". בטקס נכחו מכובדים רבים בהם: נשיא המדינה - זלמן שזר, יושב ראש הכנסת - קדיש לוז, סגן ראש הממשלה - אבא אבן, נשיא בית המשפט העליון - יצחק אולשן, הרבנים הראשיים - איסר יהודה אונטרמן ויצחק נסים, הרב הצבאי הראשי - שלמה גורן, יוסף שכטמן, ראש עיריית ירושלים - מרדכי איש-שלום ויו"ר תנועת החרות - מנחם בגין.
הארונות הועלו לחלקת הקבורה כאשר הקהל עמד במקומו בדומייה, עם כניסת ארונות הקבורה לחלקה הורכנו דגלי המדינה לחצי התורן. לאחר הצבת הארונות מעל לקבר הפתוח, הסיר מנחם בגין את חרבו של ז'בוטינסקי מעל ארונו ומסר אותה למשמרת במכון ז'בוטינסקי. אחרי כן הסירו יצחק ילין, חיים לנדאו, הרי הורוביץ ויוסף שכטמן את הדגלים מארונות הקבורה ומסרו אותם למשמרת במכון ז'בוטינסקי. יחידת צה"ל דגלה את נשקה והארונות הורדו לקברם. מעל לארונות נשפכה אדמה מקברותיהם של שרה אהרונסון, יוסף טרומפלדור, שלמה בן-יוסף, חיילי הבריגדה העברית שנפלו באירופה, עולי הגרדום, פורצי כלא עכו, חללי אלטלנה, אמו של ז'בוטינסקי, חוה, אחותו של ז'בוטינסקי, תמר וכן אדמה מהר ציון ומהר הזיתים. לאחר מכן כוסו הארונות בלוחות והקבר כוסה על ידי המכובדים, הוקראו מזמור קמ"ד בתהילים, קדיש ואל מלא רחמים. זרים הונחו על ידי בית"רים ומשלחות והושר המנון המדינה. בסיום הטקס יצא נשיא המדינה מן הרחבה והקהל עבר על הקברים.
נימת הסיקור הכללית שהוצגה בעיתונות העברית בהעלאת ארונו של זאב ז'בוטינסקי, הייתה של האדרה והירתמות למען המפעל הציוני. על פי רוב הוצג נרטיב מפאר, מהלל ומעריץ. עם זאת, העלאת ארון ז'בוטינסקי גררה פולמוסים ששיקפו שסעים חברתיים־פוליטיים וחשפו מתחים בין דבר לבין חרות בפרט ובין השמאלי המפא"יניקי לבין הימין הרוויזיוניסטי בכלל. ליתר פירוט, עיתון דבר דיווח על ז'בוטינסקי באופן לקוני ומצומצם ביותר. לעומתו, עיתון חרות כיסה את העלאת ארונו של ז'בוטינסקי בפירוט רב יותר, מקיף ומעריץ. אפשר לייחס מגמה זו לעובדה שחרות ראה בז'בוטינסקי אב רוחני ומכונן.
ביום השנה ה-26 למותו של ז'בוטינסקי נערך בהר הרצל טקס קביעת המצבה.
הערות שוליים

↑  לוית ז'בוטינסקי בניו-יורק, דבר, 8 באוגוסט 1940
↑  חוק גודווין הזקן: הקרב של בן גוריון נגד העלאת עצמות ז'בוטינסקי לארץ, באתר בית התפוצות, ‏2019-02-28
↑  אניטה שפירא, בן-גוריון: דמותו של מנהיג, עמ' 154.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך א, פרק יג, עמ' 302.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ג, פרק יז, עמ' 1564.
↑  שלמה פרידריך ועוד, התכתבויות בין שלמה פרידריך לחברי חרות על ארגון המבצע, באתר מכון ז'בוטינסקי, ‏1964
↑  גנרל פייר קניג מצדיע מול ארונותיהם של זאב ז'בוטינסקי ושל יוענה ז'בוטינסקי המכוסים ב-דגל ישראל - טכס ב-נמל התעופה אורלי, פריס, באתר מכון ז'בוטינסקי, ‏1964
↑  ברק בר-זוהר, 'פניו היפות של המוות': סיקור העלאת ארונות מנהיגים בעיתונות העברית, קשר 49, 2017
↑  בעיתון "מעריב" מופיע פעם התאריך 3 באוקטובר ופעם התאריך 3 בנובמבר
| זאב ז'בוטינסקי |
| --- | --- | --- |
| פעילות פוליטית וחברתית | גדוד נהגי הפרדות • הגדודים העבריים • ברית החייל  • ציונות רוויזיוניסטית • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • בית"ר • ארגון צבאי לאומי • הסתדרות ציונית חדשה • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הסתדרות העובדים הלאומית • תוכנית האווקואציה |  |
| משפחתו | יוענה ז'בוטינסקי (אשתו) • ערי ז'בוטינסקי (בנו) • זאב ז'בוטינסקי (נכדו) |  |
| כתביו | מגילת הגדוד • שמשון (ספר) • חמשתם • כן, לשבור! • על קיר הברזל • האתיקה של קיר הברזל • מתוך קרירות ואיתנות |  |
| שיריו | שיר אסירי עכו • שיר הדגל • שיר תל-חי • שמאל הירדן • שיר בית"ר • הנדר • שיר אל-על • כולה שלי • תרגום: העורב (פואמה) |  |
| הנצחה | יום זאב ז'בוטינסקי • פארק ז'בוטינסקי • מצודת זאב • גבעת זאב • פסגת זאב • כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי • מכון ז'בוטינסקי • ארכיון מכון ז'בוטינסקי • כביש 481 • כביש 441 • נחלת ז'בוטינסקי • תחנת ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו |  |
| שונות | קבורה בישראל • חלקת משפחת ז'בוטינסקי • מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי • פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר |  |
| לוי אשכול |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-11: ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל (1964) • קבורת זאב ז'בוטינסקי בישראל (1964) • חנוכת מוביל המים הארצי (1964) • ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) • הסכם הסחר בין ישראל והשוק האירופאי המשותף (1964) הממשלה ה-12: מזכר ההבנה בין ישראל וארצות הברית (1965) • פרשת בן ברכה (1965) • הבחירות לכנסת השישית  הממשלה ה-13: מיתון 1966 בישראל • ביקור קונרד אדנאואר בישראל (1966) • ביקור לוי אשכול באפריקה (1966) • תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים (1967) • הקמת מפלגת העבודה הישראלית (1968) • הוועידה הכלכלית היהודית העולמית (1968) |  |
| כללי | ביקורי לוי אשכול בארצות הברית • אזרחים תומכי אשכול • הנאום המגומגם • כל בדיחות אשכול • הלוויית לוי אשכול |  |
| הנצחת לוי אשכול | יד לוי אשכול ובית לוי אשכול • פרס היצירה לסופרים עבריים • חבל אשכול • מועצה אזורית אשכול • גן לאומי אשכול • מאגר אשכול • מגדל אשכול • שדרות לוי אשכול |  |
| משפחתו | בנות זוג: רבקה מהרשק (1927–1922) • אלישבע קפלן (1959–1930) • מרים אשכול (1969–1964)  נועה אשכול (בתו) • תמה שוחט (בתו) • עפרה נבו (בתו) • אליעזר רפאלי (חתנו) • אברהם שוחט (חתנו) • ברוך נבו (חתנו) • שיזף רפאלי (נכדו) • אשכול נבו (נכדו) |  |
חלקת משפחת ז'בוטינסקי, הר הרצל, ירושלים
יס מן (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  Yes Man 
 בימוי:  פייטון ריד 
 הופק בידי:  ג'ים קארי, דייוויד היימן, ריצ'רד ד. זאנוק 
 תסריט:  ניקולס סטולר, ג'ארד פול 
 עריכה:  קרייג אלפרט
 שחקנים ראשיים:  ג'ים קארי זואי דשנל   בראדלי קופר   טרנס סטמפ
 מוזיקה:  מארק אוליבר אוורט, לייל וורקמן 
 צילום:  רוברט יאומן 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטרליה 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Village Roadshow Pictures, Heyday Films 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 19 בדצמבר 2008  ישראל 25 בדצמבר 2008
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  $70,000,000
 הכנסות:  $223,241,637
 הכנסות באתר מוג'ו:   yesman
 www.yesisthenewno.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
יס-מן (באנגלית: Yes Man) הוא סרט קומי רומנטי אמריקאי משנת 2008, שביים פייטון ריד, בכיכובם של ג'ים קארי, זואי דשנל, בראדלי קופר וטרנס סטמפ. הסרט מבוסס על ספר באותו שם שנכתב על ידי דני וואלאס ויצא ב-2005.
עלילה

קארל אלן (ג'ים קארי) הוא גבר מופנם בשנות ה-30 לחייו, שעובד כפקיד בנק בלוס אנג'לס. לאחר שהתגרש מאשתו, סטפני (מולי סימס), לאחר 6 חודשי נישואין, הוא הופך לאדם סגור, מתנתק מחבריו, ומפתח גישה שלילית. עקב כך הוא לרוב לא יוצא מביתו, ומסרב לרוב ההצעות של חבריו לצאת לבלות, ומבלה את רוב זמנו בצפייה בטלוויזיה. חבר ותיק מעברו, שאותו הוא פוגש במקרה, ממליץ לו לבקר בסדנה לשיפור עצמי, שלדבריו תשנה לו את החיים. קארל מטיל בכך ספק, ומחליט לא ללכת, אך לאחר שהוא מפספס את מסיבת הרווקים של חברו הטוב פיטר (בראדלי קופר), פיטר אומר לו שאם לא ישתנה הוא יישאר בודד לנצח.
קארל מחליט לנסות את הסדנה, שבה המנחה, טרנס באנדלי (טרנס סטמפ), אומר למצטרפים החדשים להגיד "כן" לכל הצעה שמציעים להם, ללא קשר לתוכנה. קארל בהתחלה חושב שכל העניין מגוחך, אך מחליט לנסות אותו, וכשהוא מתחיל לראות שבעקבות הסכמתו להצעות שונות שנקרות בדרכו, חייו משתפרים, הוא מתחיל להאמין בגישה החיובית הזאת לחיים, ואומר כן לכל דבר. חייו של קארל מתחילים להיות מטורפים, הוא מתחיל ללכת למסיבות רבות, להצטרף לפעילויות שונות, כגון צילום תוך כדי ריצה, ויחסיו עם חבריו משתפרים פלאות. בהמשך מוצא חברה חדשה, אליסון (זואי דשנל), ונהנה מחייו.
אך גישתו החדשה לחיים לבסוף מכניסה אותו לצרות עם החוק ועם חברתו, שמגלה שהסיבה היחידה שבגינה נהפכו לחברים, הוא הסדנה שהוא עבר, שחייבה אותו להגיד "כן" לכל הצעה שנקרתה בדרכו.
קארל שוקל להפסיק עם הגישה החדשה שלו, שכוללת הסכמה לכל דבר שמציעים לו, ומדבר עם מנחה הסדנה, שמסביר לו שמטרת הסדנה היא לא לחייב אנשים להגיד "כן" לכל דבר, אלא להיות יותר פתוחים ופחות שליליים. לבסוף אליסון סולחת לקארל והשניים חוזרים להיות חברים, וקארל נהפך לאדם יותר שמח ופתוח.
שחקנים

ג'ים קארי - קארל אלן
זואי דשנל - אליסון
בראדלי קופר - פיטר
ג'ון היגינס מיכאל - ניק
רייס דארבי - נורמן
דני מסטרסון - רוני
טרנס סטמפ - טרנס באנדלי
סשה אלכסנדר - לוסי ברנס
מולי סימס - סטפני
פיונולה פלאנגן - טילי
ג'ארד פול - רג'י
ביקורות והכנסות

הסרט עלה לאקרנים ב-19 בדצמבר 2008. בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-18.3 מיליון דולר רק בממלכה המאוחדת, מה שדירג אותו בראש רשימת שוברי הקופות לאותו שבוע. בסיכום הכנסותיו של הסרט הוא גרף כ-97.7 מיליון דולר בארצות הברית וכ-125.5 מיליון דולר מחוצה לה, מה שמסכם את הכנסותיו של הסרט בכ-223.2 מיליון דולר.
הביקורות על הסרט היו מעורבות - רבים מהמבקרים ביקרו את הסרט על כך שהוא דומה לסרט אחר של ג'ים קארי, "שקרן שקרן", אך למרות זאת קארי קיבל מספר פרסים על השתתפותו בסרט (למשל פרס נבחרי הנוער - "Teen Choice Award"), והסרט הפך לסרטו השני הכי מצליח של קארי אחרי "ברוס הגדול מכולם".
קרב גאוגמלה

קרב גאוגמלה (ביוונית: Γαυγάμηλα; בפרסית: نبرد گوگـَمِل) הידוע גם בשם קרב ארבלה (ביוונית: Ἄρβηλα) הוא הקרב המכריע שהתחולל ב-1 באוקטובר 331 לפנה"ס בין האימפריה הפרסית לבין צבאו של אלכסנדר הגדול, מזרחית למוסול שבצפון עיראק. קרב זה היה האחרון בסדרת ההתמודדויות בין הפרסים בראשות דריווש השלישי לבין המוקדונים בראשות אלכסנדר הגדול, במסגרת ניסיונם של האחרונים לכבוש את האימפריה הפרסית. דריווש ביצע הכנות רבות לקראת הקרב וגייס את מירב כוחותיו שאסף מכל השטחים של האימפריה הפרסית רחבת הידיים שנותרו תחת שליטתו. היה זה הצבא הגדול ביותר שגייס דריווש עד אותו הזמן למלחמתו נגד אלכסנדר.
ניצחונו המכריע של אלכסנדר, בקרב זה, היה שלב קריטי בכיבוש האימפריה הפרסית. ההתנגדות הפרסית נשברה כמעט לחלוטין ופרט לניסיונות בודדים, לא ניסו הפרסים להתמודד עם אלכסנדר בקרבות נוספים. כתוצאה ישירה מהקרב נכבשה בבל ללא קרב ואילו דריווש ברח מזרחה, לעבר באקטריה (אזור אפגניסטן) שם נרצח על ידי אחד המצביאים שלו, בסוס, שביקש לתפוס את מקומו בהנהגת ההתנגדות הפרסית לאלכסנדר.
רקע

בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר הגדול למסעו לכיבוש האימפריה הפרסית ונחת בחופי אסיה הקטנה. העילה לפרוץ מעשי האיבה הייתה רציחתו של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול. אלכסנדר טען שיד הפרסים הייתה בדבר. עילה נוספת שסיפק אלכסנדר - נקמה על הפלישה הפרסית משנת 480 לפנה"ס.
מסע המלחמה התחיל ברגל ימין מבחינתו של אלכסנדר בניצחון על כוחות השדה הפרסיים שהיו מוצבים באסיה הקטנה בקרב גרניקוס. תוך שנה נפלה כל אסיה הקטנה לידיו של אלכסנדר, חרף ההתנגדות הפרסית. הפרסים גייסו את עיקר צבאם ובשנה שלאחר מכן הביס אלכסנדר את דריווש, מלך פרס, בקרב איסוס. הפרסים ספגו אבדות כבדות. דריווש הצליח, אמנם, להימלט ולהציל את נפשו, אך אשתו ובתו נפלו בשבי המוקדוני.
הניצחון בקרב זה פתח לפניו את האפשרות להכות בלב האימפריה הפרסית באזור מסופוטמיה או לחלופין, לפנות דרום לאורך חופו המזרחי של הים התיכון. אלכסנדר בחר באפשרות השנייה בעיקר כדי לנתק את הצי הפרסי, שהיה עדיף בהרבה על ציו, מבסיסיו. הצי הפרסי התבסס על בעלי ברית יוונים מאסיה הקטנה ועל בעלי ברית מפיניקיה. אסיה הקטנה כבר הייתה בידיו ונותר לו רק לכבוש את פיניקיה ובכך ליטול מהפרסים את השליטה בים.
בפיניקיה התעכב אלכסנדר כחצי שנה במצור על צור עד שהעיר הוכנעה. גם עזה סירבה להיכנע ללא מצור. אחרי ניצחונות אלה נכנס אלכסנדר למצרים וכבש אותה מידי הפרסים ללא קרב. ממצרים התקדם אלכסנדר לסוריה ופנה אל לב האימפריה הפרסית. צבאו חצה את הפרת והגיע לאזור שבו נערך הקרב.
בשנתיים שחלפו מקרב איסוס התאוששו הפרסים מהתבוסות שספגו והצליחו לגייס צבא גדול שעמד להתנגש בצבאו של אלכסנדר בקרב.