stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופה הממלוכית
לקריאה נוספת > מחקרים מודרניים

דן בהט, אטלס כרטא לתולדות ירושלים, הוצאת כרטא, ירושלים, 1994.
אברהם דוד, שאלו שלום ירושלים, אסופת איגרות עבריות בעניינה של קהילת ירושלים ויהודיה בתקופה הממלוכית, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשס"ג.
יוסף דרורי, "ירושלים בתקופה הממלוכית; אדריכלות ממלוכית בירושלים", בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, הוצאת אריאל 83-84, 1992. עמ' 206-169.
אלי שילר, "תולדות כנסיית הקבר - הכנסייה מסוף ימי הביניים ועד העידן החדש", אריאל, 42-42א, 1985, עמ' 41-47
יוסף דרורי, "ירושלים בתקופה הממלוכית", בתוך: בנימין זאב קדר (עורך), פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשל"ט, 1978, עמודים 148-177.
היסטוריה של ארץ-ישראל, כרך 7, חלק א (כתבו: יוסף דרורי, אלחנן ריינר): "ארץ ישראל במדינה הממלוכית (1260–1516)", ירושלים : כתר ויד יצחק בן-צבי, 1981, עמ' 9–90.
עופר רגב, "ממלוכ כי ימלוך", בתוך: אייל מירון (עורך), ירושלים וכל נתיבותיה, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, תשנ"ז-1996, עמ' 153-142.
אלחנן ריינר, "בעקבות עולי רגל יהודים לירושלים בימי הביניים", בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, הוצאת אריאל 83-84, 1992. עמ' 246-207.
אלי שילר, "תולדות כנסיית הקבר - הכנסייה מסוף ימי הביניים ועד העידן החדש", אריאל, 42-42א, 1985, עמ' 41-47
נתן שור, תולדות ירושלים, כרך ב', הוצאת דביר, ירושלים, 1987, עמ' 468-421.
"התקופה הממלוכית", בתוך: מרדכי נאור (עורך), ירושלים עיר ועם: מדוד המלך ועד ימינו, הוצאת יד בן צבי, ירושלים; ידיעות ספרים, 1995, עמ' 150-128.
זהר עמר, אפרים לב, רופאים ותרופות בירושלים במאות העשירית עד השמונה עשרה, תל אביב תש"ס.
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה בעיר העתיקה, ירושלים 1993.
נמרוד לוז, "ירושלים הממלוכית כמקרה מבחן למודל העיר המוסלמית", בתוך: קובי כהן-הטב, אסף זלצר, דורון בר (עורכים), עיר בראי מחקרה: מחקרים בגאוגרפיה היסטורית יישובית של ירושלים, הוצאת מאגנס, 2011
איוון פרידמן ויוסף דרורי (עורכים), ספר ירושלים - בתקופה הממלוכית (1517-1260), הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשע"ג 2012.
יוסף דרורי, דפנה אפרת, מאיר בן שחר, ירושלים לדורותיה: ירושלים בשלטון האיובים והממלוכים (יחידה 7), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2017.
Michael Hamilton Burgoyne and Donald Sidney Richards, Mamluk Jerusalem: An Architectural Study, World of Islam Festival Trust for the British School of Archeology in Jerusalem, London, 1987 ISBN 978-0905035338
הערות שוליים

↑  דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, כרטא תשנ"ד 1994, עמ' 103
↑  קביעה זו היא הנפוצה והמקובלת ביותר במחקר. ראו למשל יוסף דרורי, "ירושלים בתקופה הממלוכית", אריאל 83-84.
↑  אלי שילר, "קדושת הר הבית וחשיבותו", מתוך הר הבית ואתריו - אריאל 64-65, הוצאת אריאל, 1989, עמ' 17
↑  איגרת הרמב"ן, בתוך אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל, ירושלים תש"י, עמ' 85
↑  אברהם יערי, מסעות ארץ ישראל, תל אביב תש"ו, עמוד 123
↑  יוסף דרורי, "ירושלים בתקופה הממלוכית", אריאל 83-84, עמ' 193
↑  יוסף דרורי, "ירושלים בתקופה הממלוכית", אריאל, 83-84, עמ' 175
↑  יוסף דרורי, "ירושלים בתקופה הממלוכית", אריאל, 83-84, עמ' 194
↑  דיווח של הרמב"ן ב-1527
↑  אברהם יערי, מסעות ארץ ישראל, תל אביב, תש"ו, עמ' 77 הערה 18.
↑  לארי דומניטש, איך שיקם הרמב"ן את ירושלים - אתר Aish (מאורכב)
↑  ירושלים יותר חרבה מן הכל
↑  לשם הוצאו ספרי התורה בעת הפלישה המונגולית לארץ
↑  הרב חיים דוב שעוועל, כתבי רבינו משה בן נחמן, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"ג
↑  קונטרס גזרות תתנ"ו מוצטט במדריך ירושלים של זאב וילנאי עמ' 13
↑  אוצר ישראל לפי מדריך תיירות בשפה הגרמנית
↑  ספר א', עמ' xxxii: כפתור ופרח מתוך "אוצר ספרות ארץ ישראל", מאת הרב אשתורי הפרחי ז"ל מאת אברהם משה לונץ, ירושלים, תרנ"ט.
↑  אוצר ישראל, ירושלים עמ' 204.
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עמ' 239.
↑  מאמרו של ש"ד גויטיין בציון י"ג-י"ד (תש"ח-תש"ט).
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עמ' 272.
↑  ירושלים עיר ועם, עמ' 140
↑  יוסף דרורי, ירושלים בתקופה הממלוכית אריאל 83-84, עמ' 190
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עמ' 104, 252.
↑  בילאד א-שאם הוא שם הפרובינציה של "סוריה הגדולה", הכוללת את סוריה, עבר-הירדן וארץ-ישראל
↑  ביקורת: דן בהט, ‏'יהיה ירושלים במלואה ובישובה', קתדרה 119, מרץ 2006, עמ' 142-139
קמרון הכניסה למדרסת תנכזיה ("המחכמה")
שוק הכתנים. בקצהו שער המוביל להר הבית
חאן אל-סולטאן
מדרסת התשטמוריה
תורבת כובכייה (ממילא)
תורבת קמרייה, רחוב שטראוס
סביל קאיתבאי, ברקע - הכניסה למדרסת האשרפייה ושער הכתנים
עיטורים, כתובת הקדשה, סורגים ממלוכיים ואבלק בתורבת טורקאן ח'תון
כיתובים של עולי רגל על מצבת קבר זכריה
יעקב בטאן

הרב שמואל יעקב בטאן (אבטאן, אביטן) (לפני ה'תקע"ב, 1812 - כ"ט ניסן ה'תרל"ב, 7 במאי 1872) היה דרשן, ראש ישיבה, דיין, ופוסק הלכה בעיר מרקש שבמרוקו במאה ה-19.
קורות חייו

נולד במרקש לרבי מרדכי מחכמי מרקש ומקובל. שמו היה 'יעקב' ובתקופה מסוימת הוסיפו לו את השם 'שמואל'. משפחת בטאן הייתה אחת מהמשפחות שהחזיקו בשררת השחיטה בעיר. למד עם רבי מרדכי הצרפתי בישיבתו של רבי משה רוזיליו והיה תלמיד חבר שלו.
לא יאוחר משנת ה'תר"ט (1848/1849) התמנה לדיין בבית הדין במרקש בראשות הרב דוד צבאח עם הדיינים רבי אלעזר חזן, רבי רפאל מסעוד אבן מוחא ורבי משה פינטו. החל משנת ה'תרכ"ג (1862/1863) היה חתום שני בפסקי הדין, לאחר אב בית הדין הרב אבן מוחא. בית הדין התכתב בהלכה עם רבי ידידיה מונסונייגו אב בית הדין פאס, עם רבי שמואל עמאר אב בית דין מקנס ועם חכמי אסואירה.
במקביל, עמד בראשות ישיבה במרקש, שבה למדו את סוגיות התלמוד בעיון מבין תלמידיו בישיבה נמנה רבי אלעזר הלוי. בין השנים ה'תרכ"ו - ה'תרכ"ט קיים קשרי מכתבים עם הרב יעקב אטלינגר מגרמניה, בעל "ערוך לנר", שהעביר כספים מתורמים באשכנז לישיבתו של רבי יעקב.
רבי יעקב נמנה עם הרבנים האחראים על הסמכת שוחטים.
רבי יעקב היה עשיר ונכסיו כללו בית מהודר בין שתי קומות המכיל שמונה דירות שהיה נקרא על שמו "בית ר' יעקב אביטן", כאשר הקומה הראשונה שימשה לבית כנסת בית מדרש ולחדרי שיעורים. הרחוב שבו נמצא הבית נקרא "ר' יעקב אביטן".
המשורר רבי יעקב אלכאבאש כתב פיוט לכבודו של רבי יעקב בטאן בחייו.
נפטר בכ"ט בניסן ה'תרל"ב.
משפחתו

נשא את אסתר בת ר' יוסף בן מכלוף בוחיון.. אסתר אשתו נפטרה בכ"ה במרחשון ה'תר"ב. אחר פטירתה נשא אשה שנייה. לרבי יעקב היו שלשה בנים שנמנו עם חכמי מרקש, רבי חיים, רבי מאיר ורבי אברהם ובת אחת. נכדו היה הרב מרדכי אסבעוני (סיבוני), מחכמי מרקש מחבר ספר פרשת מרדכי.
חיבוריו

חידושים על התורה וביאורי מאמרים - נדפסו בספר חידושי רבי יעקב בטאן.
שו"ת רבי יעקב בטאן ובית דינו - על ארבעת חלקי השולחן ערוך. יצא לאור על ידי מכון פי ישרים בשנת תש"ע.
דרושים - טרם נדפס.
חידושים על הש"ס - על מסכתות: פסחים שבועות ביצה, מנחות ועבודה זרה.
מנהגים והלכות שחיטה וטריפות - נדפסו בשו"ת רבי יעקב בטאן (עמ' שמח).
טעמי הלכות שחיטה וטריפות - נדפסו בספר "תפילה לדוד" מכת"י רבי דוד הכהן מבוז'עד.
חידושים על השולחן ערוך - נדפסו חלקם בשו"ת רבי יעקב בטאן.
ראו גם

רבי דוד צבאח
רבי אלעזר חזן
רבי רפאל מסעוד אבן מוחא
לקריאה נוספת

תולדות רבי יעקב בטאן - מבוא לשו"ת רבי יעקב בטאן עמודים ש - דש, מכון פי ישרים פנמה, ה'תש"ע.
אנדרלכט (כדורגל)

רויאל ספורטינג קלוב אנדרלכט (Royal Sporting Club Anderlecht או בקיצור RSC Anderlecht) הידוע גם בקיצור כאנדרלכט הוא מועדון כדורגל בלגי ששייך רשמית לבירת בלגיה, בריסל שם הוא ממוקם בפרוור אנדרלכט, שעל שמו הוא קרוי. המועדון משחק בליגת העל הבלגית, והוא המועדון המצליח ביותר בבלגיה כאשר הוא מחזיק בשיא האליפויות בבלגיה (34), בשיא של 5 אליפויות ברצף בין השנים 1963–1968, וגם במספר רב של גביעים מקומיים אחרים.
הוא הוקם בשנת 1908, והאצטדיון הראשון בו שיחקה הקבוצה נקרא "סטאד אמיל ורסה" שהוקם בשנת 1917. בעונת 1921/1922 שיחק לראשונה בליגה הבכירה בבלגיה, ובעונת 1946/1947 זכתה באליפות הראשונה שלה. כמו כן לאנדרלכט עבר עשיר בהופעות באירופה כאשר זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע פעמיים בשנים 1976 ו-1978, בגביע אופ"א לעונת 1982/1983, ובגביע הסופר קאפ האירופי בשנים 1976, 1978.
בשנת 1983 נבנה אצטדיונה מחדש. תכולת האצטדיון, 22,500 מקומות ישיבה. המועדון משחק בצבעים סגול ולבן.
למועדון יריבות היסטורית מקומית עם המועדונים הבלגים קלאב ברוז' וסטנדרד לייז'.
שחקנים מפורסמים

ישראל ליאור רפאלוב
הולנד רוב רנסנברינק
בלגיה פול ון הימסט
שוודיה פאר זטרברג
צ'כיה יאן קולר
בלגיה פיליפ דה וילדה
בלגיה אנזו שיפו
בלגיהוינסנט קומפני
ניגריה סלסטין באביארו
קנדה תומאש ראדז'ינסקי
צ'כיה יאן פולאק
בלגיה וולטר באסג'יו
בלגיה לוק ניליס
חוף השנהב ארונה דינדאן
בלגיה רומלו לוקאקו
תארים

ליגת העל הבלגית (שיא):
אליפות (34): 1946/1947, 1948/1949, 1949/1950, 1950/1951, 1953/1954, 1954/1955, 1955/1956, 1958/1959, 1961/1962, 1963/1964, 1964/1965, 1965/1966, 1966/1967, 1967/1968, 1971/1972, 1973/1974, 1980/1981, 1984/1985, 1985/1986, 1986/1987, 1990/1991, 1992/1993, 1993/1994, 1994/1995, 1999/2000, 2000/2001, 2003/2004, 2005/2006, 2006/2007, 2009/2010, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2016/2017
הגביע הבלגי:
זכייה (9): 1964/1965, 1971/1972, 1972/1973, 1974/1975, 1975/1976, 1987/1988, 1988/1989, 1993/1994, 2007/2008
גביע הליגה הבלגי:
זכייה (3): 1973, 1974, 2000
הסופר קאפ הבלגי:
זכייה (13): 1985, 1987, 1993, 1995, 2000, 2001, 2006, 2007, 2010, 2012, 2013, 2014, 2017
גביע המחזיקות:
זכייה (2): 1975/1976, 1977/1978
סגנות (2): 1976/1977, 1989/1990
גביע אופ"א:
זכייה (1): 1982/1983
סגנות (1): 1983/1984
הסופרקאפ האירופי:
זכייה (2): 1976, 1978
איוה איקוקו טוג'ורי

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1916 לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 פטירה:  26 בספטמבר 2006 (בגיל 90) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  יפן, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Montrose Cemetery 
 השכלה:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  תיכון קומפטון  Compton College 
 מעסיק:  NHK 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 
איוה איקוקו טוג'ורי (4 ביולי 1916 – 26 בספטמבר 2006), אמריקאית ממוצא יפני ששידרה ברדיו של האימפריה היפנית שידורי תעמולה לכוחות ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה.
חייה

איוה איקוקו טוג'ורי נולדה בלוס אנג'לס למהגרים יפניים. היא גדלה בסביבה אמריקאית, שפתה הראשונה הייתה אנגלית וידיעתה את השפה היפנית הייתה קלושה. ביוני 1941 קיבלה תואר ראשון בזואולוגיה. זמן קצר לאחר מכן נסעה ליפן לבקר את דודתה שחלתה. הייתה זו נסיעתה הראשונה ליפן.
ב-7 בדצמבר 1941, כאשר תקפה יפן את ארצות הברית בפרל הארבור, שהתה איוה ביפן, ללא אמצעי קיום וללא יכולת לחזור לארצות הברית. קרובי משפחתה, שחששו מאירוח נתינת אויב בביתם, ביקשו ממנה לעוזבו. איוה ביקשה משלטונות יפן לכלוא אותה ביחד עם יתר אזרחי ארצות הברית ששהו ביפן בפרוץ המלחמה, אך היפנים אילצו אותה להצטרף לצוות השדרנים של שידורי התעמולה שלהם בשפה האנגלית, שכלל כתריסר נשים דוברות אנגלית.
לשידורי תעמולה אלה, באנגלית טובה ובקול נשי, הייתה האזנה מרובה בקרב חיילי ארצות הברית וימאי הצי האמריקאי בחזית האוקיינוס השקט, שהיו מרוחקים אלפי מילין מבתיהם, כאשר לתוכן התעמולה עצמו הם התייחסו בהומור. החיילים כינו את כל השדרניות בשם "שושנת טוקיו" ("טוקיו רוז").
לאחר כניעת יפן ב-1945 יצאו עיתונאים אחדים ליפן על מנת לחפש את "שושנת טוקיו" ולראיין אותה, והציעו סכומי כסף גבוהים עבור הראיון. עובדת ברדיו טוקיו הצביעה בפניהם על איוה. איוה, שנישאה בינתיים לאזרח פורטוגל ממוצא יפני שהתגורר ביפן, הייתה סבורה כי התשלום עבור הראיון יתרום לקיום של בני הזוג והסכימה להתראיין.
איוה העניקה את הראיון, כאשר בחוזה ההתקשרות שלה עם הכתבים הצהירה כי הייתה "שושנת טוקיו". אחד הכתבים מסר את הראיון הכתוב לקציני מודיעין של צבא ארצות הברית ואיוה נעצרה על ידי השלטונות האמריקאים ביפן ב-1945. חקירת ה-FBI ומשרד המשפטים הסתיימה ללא המלצה להעמידה לדין, והיא שוחררה ב-1946 לאחר שהוחזקה כשנה במעצר.
בשנת 1948 ביקשה רשות לחזור לארצות הברית ועניינה התעורר מחדש. היא נעצרה שוב והובאה לארצות הברית והועמדה לדין בשנת 1949 באשמת בגידה. היא הורשעה באחד משמונה סעיפי האישום ונדונה לעשר שנות מאסר ולקנס של עשרת אלפים דולר.
היא שוחררה מהמאסר בשנת 1956 בגין התנהגות טובה, אך הוצא נגדה צו גירוש מארצות הברית, אותו הצליחה לבטל בהליכים משפטיים שארכו שנתיים.
בשנת 1976 שודרה בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "60 דקות" תוכנית על "שושנת טוקיו" שתיארה את הפרשה מנקודת מבטה של איוה. הדבר הוביל לחנינה שהוענקה לה בשנת 1977 על ידי הנשיא ג'רלד פורד. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית שחנינה כזו הוענקה לאחר הרשעה בבגידה. לעת זקנתה התגוררה בשיקגו.
איקוקו בדצמבר 1944, ברדיו טוקיו
לזלי וולר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1923 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  29 במרץ 2007 (בגיל 83) רוצ'סטר, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית 
 
לזלי אליסון וולר (באנגלית: Leslie Elson Waller;‏ 1 באפריל 1923 – 29 במרץ 2007) היה סופר אמריקאי וממייסדי הרומן הגרפי.
וולר נולד בשיקגו שבאילינוי למשפחת מהגרים מאוקראינה. הוא היה נכה וסבל משיתוק ילדים ועין עצלה, אך השלים את לימודיו בבית ספר תיכון בגיל 16. וולר התעניין בכתיבה מגיל צעיר, ובטרם נרשם ללימודיו בקולג' עבד ככתב-משטרה ופלילים.
בשנת 1942 הוא הצטרף לחילות האוויר של צבא ארצות הברית והמשיך לכתוב במקביל, ופרסם את הרומן הראשון שנכתב תחת שמו, "Three Day Pass". קודם לכך פרסם את "Lie Like a Lady" תחת שם העט "C.S. Cody".
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נרשם לאוניברסיטת שיקגו ונישא ללוסי הטסל. השניים עברו לניו יורק ושם פרסם ב־1953 את הרומן השני שלו, "Phoenix Island". השניים הביאו לעולם שתי בנות והתגרשו ב־1968, ובאותה שנה נישא וולר לפאטריקה מאהן והחל לטייל בעולם תוך שהוא ממשיך לכתוב. כשחזר עבד כאיש יחסי ציבור והחל בכתיבת סדרת ספרי ילדים.
טרילוגיית ספרים שכתב בנושא פשע מאורגן הגיעה לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. הוא נודע בשל העיבוד לרומן שעשה עבור הסרטים אחר צהריים של פורענות (תחת שם העט פטריק מאן) ומפגשים מהסוג השלישי.
לזלי וולר כתב יחד עם ארנולד דרייק את הרומן הגרפי הראשון "It Rhymes with Lust", כרעיון לשָלב בין קומיקס וספרות.
ביבליוגרפיה

Lie Like a Lady (תחת שם העט C. S. Cody)
Three Day Pass (1944)
Show Me the Way (1947)
The Bed She Made (1951)
The Witching Night (1953) (תחת שם העט C. S. Cody)
Phoenix Island (1958)
The Banker (1963)
Will the Real Toulouse Lautrec Please Stand Up? (1965)
Overdrive (1966)
New Sound (1968)
The Family (1968)
Change in the Wind (1970)
The American (1971)
Number One (1973)
The Vacancy (1973) (תחת שם העט פטריק מאן)
Dog Day Afternoon (1974) (תחת שם העט פטריק מאן)
Coast of Fear (1975)
The Swiss Account (1976)
K. Assignment (1976)
Close Encounters of the Third Kind (1977) (יחד עם סטיבן ספילברג)
Hide in Plain Sight (1978)
Trocadero (1978)
Brave and the Free (1979)
Blood and Dreams (1980)
Steal Big (1981) (תחת שם העט פטריק מאן)
Gameplan (1983)
Falcon Crest (1984) (תחת שם העט פטריק מאן)
Embassy (1987)
Amazing Faith (1988)
Mafia Wars (1991)
Deadly Sins (1992)
Tango Havana (1993)
Manhattan Transfer (1994)
Eden (1997)
Comeback (1997)
Target Diana (2001)
עטיפת הספר It Rhymes with Lust (בעברית: "זה מתחרז עם תשוקה") מ-1950, הנחשב לאבי הרומנים הגרפיים.
עמנואל הלפרין

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1942 (בן 81) הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1964
 מעסיק:  רשות השידור, קול ישראל, אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (2004) 
 
עמנואל הלפרין (נולד ב-15 באוקטובר 1942) הוא עיתונאי, מנחה, עורך, מגיש טלוויזיה, מרצה ושחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

הלפרין, בנם של זוגי יוצאי פולין, יהושע הלפרין ורחל בגין (אחותו של מנחם בגין), נולד באוזבקיסטן וגדל בצרפת. בהיותו נער בפריז למד עברית אצל יוסי בנאי ואצל עמוס קינן ששהו שם באותה עת. עלה לישראל בגיל 19.
את שירותו בצה"ל עשה כצנזור לעיתונות בשנים 1965–1968. להלפרין תארים אקדמיים במשפטים, ספרות ותיאטרון.
הלפרין ידוע כפרנקופיל, ומרצה לעיתים קרובות על אקטואליה ותרבות צרפתית, הן ככתב ומגיש ברדיו ובטלוויזיה, והן בדיונים אקדמיים שונים. משנת 2008 הוא מלמד בחוג ללימודי צרפת באוניברסיטת תל אביב קורסים על צרפת במאה ה-20, מחזות מולייר, יצירות ויקטור הוגו, עידן הנאורות, קולנוע צרפתי ויצירות מופת בספרות. הוא מרבה להרצות ולהנחות דיונים אקדמיים ברחבי הארץ, בנושאי תקשורת, אקטואליה, ספרות, קולנוע צרפתי ותרבות צרפתית.
הלפרין לימד עיתונאות וקולנוע בסם שפיגל, ב"כותרת" ובבית הספר לתקשורת של המכללה למנהל. היה חבר הוועד המנהל של סינמטק ירושלים.
בשנים 1985–1987 הוא שירת בשגרירות ישראל בפריז בתפקיד יועץ תרבות.
ב-2018 שימש יושב ראש של שנת התרבות ישראל-צרפת.
הלפרין היה נשוי לארלט אברהם-הלפרין, שהייתה עורכת מוזיקלית בקול המוזיקה (נפטרה בשנת 2001). הוא מתגורר בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
הלפרין הוא בעל עיטור כבוד של ממשלת צרפת.
ביוגרפיה > כאיש תקשורת

משנת 1964, היה כתב ומגיש ברשות השידור, בקול ישראל, ואחר כך בטלוויזיה, למשך כמעט 40 שנה ברציפות, ונחשב לאחד הוותיקים ביותר ברשות. הוא החל את דרכו כעורך המחלקה הצרפתית ברדיו. לאורך השנים שימש בתפקידים רבים, ביניהם עורך חדשות, כתב בפריז, עורך חדשות החוץ, רכז מערכת, וראש חטיבת החדשות. בנוסף לתפקידו בקול ישראל, שימש גם כעורך חדשות החוץ בערוץ הראשון, וכן ככתב מדיני. הלפרין ידוע בציבור בעיקר בתפקידו כמגיש תוכנית החדשות "רואים עולם", תוכנית הלילה "מהיום למחר" ותוכנית הקולנוע "הצגת חצות".כמו כן ערך והגיש ברדיו, ברשת ב', את סדרת התוכניות "עונת הדובדבנים - 100 שנות זמר צרפתי". במלחמת לבנון ב-1982, שידר מביירות לקול ישראל וב-1993, עם הצלם משה פרידמן, סיקר את המלחמה בבוסניה עבור הטלוויזיה הישראלית.
כאשר הותקף הכור בעיראק, נשלחה הודעה מטעם ראש הממשלה בגין לרשות השידור, על מנת שתשודר בעיתוי המתאים. עורך החדשות התורן, משה נגבי, חשש שמדובר במתיחה ופנה להלפרין שהיה אז מנהל החדשות. שידור הידיעה עוכב עד שהלפרין הצליח ליצור קשר עם דודו, ראש הממשלה, ואימת את הידיעה.
בסוף שנת 2003 פרש הלפרין מרשות השידור, אך לאחר מספר חודשים חזר, להנחיית תוכנית ראיונות שבועית. בשנת 2004 שימש כיועץ ומגיש בערוץ התכלת, ערוץ מורשת ייעודי, בו הגיש תוכנית לפורים והיה אמור להגיש שעשועון דמוי "מקבילית המוחות".
ב-2004 זכה הלפרין בפרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית ומפעל חיים.
עבור ערוץ 8, ראיין שחקני קולנוע ישראלים בולטים בעשרים תוכניות "סדנה למשחק".
החל משנת 2005 הגיש במשך מספר שנים את תוכנית הראיונות "קפה הפוך" בערוץ הכנסת. ב-2007 הנחה שעשועון ריאליטי-היסטורי בשם "הצופן" בערוץ הראשון.
ב-2017 הנחה סדרה של חמש תוכניות "איזו דרמה", סדרה המסכמת יובל של שידורי דרמה בטלוויזיה הישראלית.
הלפרין שימש שנים רבות כתב בישראל של כלי תקשורת צרפתים, בעיקר של תחנת הרדיו RTL ושל כתב העת Politique internationale.
ביוגרפיה > על הבמות ובטלוויזיה

כסטודנט, שיחק הלפרין במחזות צרפתיים בין השאר בבר "בכחוס" בירושלים (הזמרת בעלת הקרחת, העתיד בביצים, המלך אובו, איבון נסיכת בורגון).
במקביל לתפקידיו בטלוויזיה, חזר הלפרין לקריירת המשחק. הוא העלה הצגת יחיד, "מסעות", בפסטיבל תאטרונטו והופיע בפסטיבל דו-אומן בהצגה על המשורר ורלן. ב-2003 גילם את דמותו של סוקרטס במחזה "קריטון" בתיאטרון החאן. בשנת 2008, הוא שיחק בטלנובלה היומית הישראלית "חשופים", ב-HOT, בתפקיד איש המוסד ושר תחבורה לשעבר, ואביה של כוכבת הסדרה, יעל בר זוהר.
בפסטיבל המוזיקה בכפר בלום, גילם את השטן ב"מעשה בחייל" של סטרוינסקי.
ב-2006 העלה מופע מוזיקלי של שנסונים צרפתיים בשם "דבר אליי אהבה", עם בריג'יט חביב. ב-2008 העלה עם אלכס אנסקי מופע תיאטרלי-מוזיקלי בשם "האריה המאוהב", שמהווה עיבוד בימתי למשלי לה פונטיין. במופע גילם הלפרין את לואי ה-14, מלך צרפת.
ב־2012 שיחק במיני-סדרה הקומית "זנזורי", ששודרה ב-yes.
ב־2014 גילם את קלוד בסרט הקולנוע "מבצע חמניה".
ב־2017 שיחק עמנואל בפרסומות של "זמן אשכול". הוא שיחק בדמותו של יגאל המכונה "יגאל יודע הכל", בסדרת פרסומות בת שלושה סרטונים קצרים. פרק מספר 3 של סדרת הפרסומות מתנגן לפני סרטים בבתי קולנוע סינמה סיטי עד היום (נכון לנובמבר 2023).
ב־2020 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "סטוקהולם" ששודרה בכאן 11.
הערות שוליים

↑  שרית פוקס, אני וחזקי ונסים הגדול, באתר nrg‏, 27 בספטמבר 2009
↑  תומר פרת, מלך פילוסוף, כתבת פרופיל - במקור, מתוך מעריב, 15 בנובמבר 2002(הקישור אינו פעיל, 17.2.2020)
↑  עמנואל הלפרין יגיש בפעם האחרונה את "מהיום למחר", באתר הארץ, 29 בדצמבר 2003
↑  "בגין", אבי שילון, הוצאת עם עובד, 2007
↑  עמנואל הלפרין פורש מערוץ 1, באתר הארץ, 23 ביולי 2003
↑  ענת באלינט, עמנואל הלפרין חוזר לערוץ 1 בתוכנית ראיונות, באתר הארץ, 4 בפברואר 2004
↑  אורן פרסיקו, ‏עמנואל כוכב עליון, באתר גלובס, 7 במרץ 2003
↑  רוני קורן-דינר, שלונסקי: "ערוץ המורשת יהיה הערוץ המסחרי השלישי", באתר TheMarker‏, 5 ביולי 2005
↑  ענת באלינט, צחר רותם, חנוך מרמרי ודניאל בן סימון זכו בפרס סוקולוב, באתר הארץ, 23 במאי 2004
↑  מעיין כהן, ‏עמנואל הלפרין הצטרף לערוץ הכנסת, באתר גלובס, 15 במאי 2005
↑  יעל גאוני, ‏עמנואל הלפרין חוזר לערוץ 1: ינחה ריאליטי היסטורי-הרפתקני, באתר גלובס, 12 בדצמבר 2006
↑  מידע על התפקיד שמגלם הלפרין בטלנובלה "חשופים", באתר HOT(הקישור אינו פעיל, 17.2.2020)
↑  שטוקהולם - פרקים מלאים לצפייה ישירה | כאן, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580586505171  GND: 1212208544  LCCN: nr91044067  VIAF: 37327972   WorldCat (עם VIAF): 37327972
2010 בארצות הברית

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  2009   2008  2007 |  דגל ארצות הברית | 2010  בארצות הברית |  »»»  2011   2012   2013 |
כל ערכי השנים בארצות הברית • אירועים בולטים בעולם ב-2010 פורטל ארצות הברית • לוח שנה של שנת 2010
2010 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 234 שנה מיום היווסדה.
הנהגה

הנשיא: ברק אובמה (המפלגה הדמוקרטית)
סגן נשיא: ג'ו ביידן (המפלגה הדמוקרטית)
יו"ר בית הנבחרים: ננסי פלוסי (המפלגה הדמוקרטית).
מנהיג הרוב בסנאט: הארי ריד (המפלגה הדמוקרטית)
הקונגרס: הקונגרס ה-111
נפטרו

1 בינואר – להסה דה סלה, זמרת אמריקאית (נולדה ב-1972)
15 בינואר – מרשל וורן נירנברג, ביוכימאי אמריקאי-יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1968 (נולד ב-1927)
17 בינואר – אריך סגל, סופר, מחזאי ועורך אמריקאי (נולד ב-1937)
27 בינואר – ג'רום דייוויד סלינג'ר, סופר אמריקאי (נולד ב-1919)
27 בינואר – הווארד זין, היסטוריון אמריקאי (נולד ב-1922)
10 בפברואר – צ'ארלי וילסון, פוליטיקאי אמריקאי הידוע בעקבות מעורבותו במבצע ציקלון (נולד ב-1951)
10 בפברואר – אלכסנדר הייג, איש צבא ומדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה ה-59. (נולד ב-1924)
14 במרץ – פיטר גרייבס, שחקן אמריקאי אשר נודע בעיקר בזכות תפקידיו הראשיים בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית" (נולד ב-1926)
28 במרץ – הרב אליס, גיטריסט ג'אז אמריקאי (נולד ב-1921)
1 באפריל – ג'ון פורסיית', שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. נודע בין היתר בזכות גילום דמותו של בלייק קרינגטון בסדרת הטלוויזיה "שושלת". (נולד ב-1918)
10 במאי – פרנק פראזטה, אמן ציורי פנטזיה אמריקאי (נולד ב-1928)
16 במאי – רוני ג'יימס דיו, סולן הבי מטאל אמריקאי (נולד ב-1942)
22 במאי – מרטין גרדנר, סופר מדע אמריקאי (נולד ב-1914)
28 במאי – גארי קולמן, שחקן אמריקאי אשר נודע בעיקר בתפקידו כארנולד ג'קסון בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח" (נולד ב-1968)
29 במאי – דניס הופר, שחקן ובמאי (נולד ב-1936)
3 ביוני – רו מקלנהן, שחקנית אמריקאית אשר נודעה בעיקר בתפקידו כבלאנש בקומדיית המצבים "בנות הזהב". (נולדה ב-1934)
4 ביוני – ג'ון וודן, מאמן כדורסל אמריקאי (נולד ב-1910)
28 ביוני – רוברט בירד, פוליטיקאי אמריקאי (נולד ב-1917)
8 באוגוסט – פטרישה ניל, שחקנית אמריקאית (נולדה ב-1926)
22 בספטמבר – אדי פישר, זמר ובדרן אמריקאי (נולד ב-1928)
26 בספטמבר – גלוריה סטיוארט, שחקנית אמריקאית (נולדה ב-1910)
28 בספטמבר – ארתור פן, במאי קולנוע אמריקאי (נולד ב-1922)
29 בספטמבר – גרג ג'ירלדו, קומיקאי אמריקאי (נולד ב-1965)
29 בספטמבר – טוני קרטיס, שחקן אמריקאי (נולד ב-1925)
30 בספטמבר – סטיבן ג'יי קאנל, תסריטאי, מפיק וסופר אמריקאי (נולד ב-1941)
14 באוקטובר – בנואה מנדלברוט, מתמטיקאי יהודי-אמריקאי. (נולד ב-1924)
19 באוקטובר – טום בוסלי, שחקן אמריקאי אשר נודע בעיקר בתפקידו כהווארד קנינגהאם בקומדיית המצבים "ימים מאושרים" (נולד ב-1927)
5 בנובמבר – ג'יל קלייבורג, שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-אמריקאית (נולדה ב-1944)
28 בנובמבר – לזלי נילסן, שחקן אמריקאי-קנדי אשר נודע בעיקר בזכות תפקידיו הראשיים בסדרת הסרטים "האקדח מת מצחוק" ו"טיסה נעימה". (נולד ב-1926)
27 בנובמבר – ארווין קרשנר, במאי קולנוע יהודי-אמריקאי. (נולד ב-1923)
13 בדצמבר – ריצ'רד הולברוק, דיפלומט יהודי-אמריקאי. (נולד ב-1941)
15 בדצמבר – בלייק אדוארדס, במאי קולנוע אמריקאי. (נולד ב-1922)
17 בדצמבר – קפטן ביפהארט, מוזיקאי אמריקאי. (נולד ב-1941)