stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'לונה גורה
היסטוריה > מחנה ריכוז בתקופת מלחמת העולם השנייה

מחנה הריכוז גרינברג (Grünberg) הוקם בז'לונה גורה בפברואר 1942. היה זה מחנה לעובדות כפייה יהודיות שהועסקו במפעל הטקסטיל במקום – DWM . רוב הנשים היו צעירות, בגילאי 15 עד 30, שהגיעו למחנה מאזור זגלמביה שבפולין. הן עבדו במשמרות בנות 12-14 שעות במפעל. ב-1 ביולי 1944 הפך המחנה ממחנה לעבודת כפייה של ארגון שמלט למחנה עבודה לנשים תחת הנהלת גרוס-רוזן והתנאים במקום הורעו. אחד הביטויים לשינוי הייתה הסלקציה בעירום שהיה על האסירות לעבור לפני אנשי האס-אס שקבעו אם הן כשירות לעבודה. מי שלא נמצאה כשירה שולחה לאושוויץ. הבריאות קיבלו דיסקיות עם מספר האסיר שלהן אותן ענדו על צווארן. בסוף נובמבר 1944 שהו בגרינברג 971 אסירות יהודיות.
למחנה הגיעו אסירות שיצאו בצעדת מוות ממחנה שלזירזה (Schlesiersee). עם התקרבות הצבא האדום לאזור התקבלה פקודה לפינוי המחנה. אוכלוסיית האסירות בגרינברג מנתה באותה עת כ-1,800 נשים, בכללן אלו שהגיעו מאזור שלזירזה. ב-29 בינואר 1945, יום אחד בלבד לאחר שהגיעו משלזירזה, חולקו האסירות בגרינברג לשתי קבוצות. קבוצה אחת ובה כ-1,100 נשים פונתה לכיוון דכאו והגיעה להלמברכטס (Helmbrechts). חצי מהנשים בקבוצה הזו היו אסירות גרינברג ונשים שהגיעו ממחנה נוי-פורוורק. קבוצה שנייה פונתה לכיוון ברגן-בלזן. קבוצה זו הורכבה מהמחצית השנייה של אסירות גרינברג והקבוצה שהגיעה ממחנה בניש-פורוורק. קבוצה זו הוצעדה ברגל עד יוטבורג (Juteborg) ומשם המשיכה ברכבת לברגן-בלזן. המסע לברגן-בלזן, דרך יוטבורג, מרחק של יותר מ-400 ק"מ, ארך כחודש. לאורך הדרך מתו או הוצאו להורג נשים רבות, מספרן אינו ידוע.
ערים תאומות

איטליה ל'אקווילה, איטליה
לקריאה נוספת

פלה שפס, בלב בערה השלהבת, תרגם מפולנית אלכסנדר נצר, הוצאת יד ושם, 2002
הערות שוליים

↑  תערוכת אינטרנט על צעדת המוות מוולארי, אתר יד ושם
↑  Źródło: dr Tadeusz Dzwonkowskiת „Dzieje Zielonej Góry od 14 lutego do 6 czerwca 1945 r.”.
↑  בלב בערה השלהבת - פלה שפס, באתר סימניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550313405171  BnF: cb155774228 (data)  GND: 500469-X  LCCN: n92107169  MusicBrainz: 5e2c5983-6d1e-435c-ad1f-da4580953cc3  NKC: ge211495  SUDOC: 123426979  VIAF: 123152678   WorldCat (עם VIAF): 123152678
זפר-נאמה (שאמי)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  נט'אם א-דין שאמי
 שפת המקור:  פרסית
 סוגה:  ביוגרפיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1404 
 
זפר-נאמה (בפרסית: ظفرنامه) הוא חיבור היסטורי מאת נט'אם א-דין שאמי (מת בערך ב-1411) המתאר את כיבושיו של טימור לנג.
בשנת 1401 ביקש טימור לנג משאמי לכתוב ספר שיהיה כתוב בצורה ברורה וקריאה לכול, ובו יסופרו קורותיו וכיבושיו הרבים. שאמי סיים את החיבור כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1404. חיבור זה היווה בסיס עיקרי לחיבור אחר באותו שם שכתב שרף א-דין עלי יזדי העוסק גם הוא בכיבושיו של טימור לנג.
מהדורה מדעית של החיבור הוכנה בידי המזרחן הצ'כי פליקס טאואר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  Jackson, P., “S̲h̲āmī, Niẓām al-Dīn”, in: Encyclopaedia of Islam, Second Edition.
↑  Ẓafar-nāma, ed. by Felix Tauer, Histoire des conquêtes de Tamerlan intitulée Ẓafarnāma par Niẓāmuddin Šāmī avec des additions empruntées au Zubdatu-t-tawārīḫ-i Bāysunġurī de Ḥāfiẓ-i Abrū, Prague 1937-56 (Monografie Archivu Orientálního 5).
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ח'וראסאן רזאווי

| --- | --- |

 מדינה:  איראן איראן
 מחוזות (شهرستان‌ها) בפרובינציה:  33
 בירת הפרובינציה:  משהד 
 שפה רשמית:  פרסית
 תאריך ייסוד:  2004 
 שטח:  144,681 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרובינציה:  6,434,501 (2016)
  ‑ צפיפות:  39 נפש לקמ"ר (2006)
 קואורדינטות:  36°17′53″N 59°36′21″E﻿ / ﻿36.298°N 59.6057°E﻿ / 36.298; 59.6057 
 אזור זמן:  UTC +3:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פרובינציית ח'וראסאן רזאווי (בפרסית: استان خراسان رضوی) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר משהד.
שטחה 144,685 קמ"ר, כ-10% משטח איראן, והיא נמצאת בצפון-מזרח המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסייתה כ-5,620,770 תושבים. הפרובינציה גובלת בפרובינציית צפון ח'וראסאן, בפרובינציית דרום ח'וראסאן ובפרובינציית סמנאן, וכן במדינות אפגניסטן וטורקמניסטן. היא נחשבת לאחת הפרובינציות הגדולות הן מבחינת שטחה והן באשר למספר תושביה.
זאב גלוסקין

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1859 סלוצק 
 פטירה:  4 באפריל 1949 (בגיל 89) תל-אביב, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 עיסוק:  פעיל ציוני, סוחר
 
זאב גלוסקין עם משפחתו בתל אביב, 1925-1935
חברי "מנוחה ונחלה" עם מפת הנחלות של רחובות, 1890. מימין לשמאל: מתתיהו כהן, אליהו זאב לוין אפשטיין, זאב גלוסקין, אליעזר קפלן
אחד העם וזאב גלוסקין. 1900-1927
אברהם קריניצי וזאב גלוסקין, 1947
זאב גלוּסקין (ט' באלול תרי"ט, 8 בספטמבר 1859 – ה' בניסן תש"ט, 4 באפריל 1949, תל אביב) היה פעיל ציוני, סוחר ויזם תרבות עברית במזרח אירופה וארץ ישראל.
ביוגרפיה

גלוסקין נולד בסלוצק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, למשפחת רבנים מהעיר הלוסק. התחנך כרגיל ב"חדר", ואחר כך, בהנחיית אביו אליעזר, ששהה מרבית ימי השנה בעיר קניגסברג לשם מסחר ונחשף להשכלה, למד עברית ולימודים כלליים אצל מורים פרטיים. בגיל 13 החל ללמוד בבית הספר המחוזי. לאחר שסיים את לימודיו נסע עם אביו לקניגסברג, שם השתלם במלאכת המסחר ובשפות זרות.
בגיל 21 מת אביו, וגלוסקין נסע בשנת תר"מ מערבה לעיר ורשה לעבוד בבית מסחר גדול. שם נתוודע לחוג משכילי ורשה, והתיידד בפרט עם הסופר והעסקן ש"פ רבינוביץ (שפ"ר), ובהשפעתו נחשף לפעילות הציונית של "חובבי ציון" ולקח חלק בפעילותם. כשנוסדה אגודת "בני משה" בשנת 1889, היה גלוסקין ממייסדי הלשכה הוורשאית שלה.
היה ממייסדי הוצאת אחיאסף.
בשנת 1905 עלה לארץ ישראל. בארץ היה ממייסדי חברת "כרמל", אשר הוקמה במימון הברון רוטשילד בשנת 1896, למטרת שיווק מוצרי היין של המושבות העבריות שהוקמו בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה, והיה למנהלה הראשון. בהמשך נבחר ליושב ראש "אגודת הכורמים". מיוזמותיו הנוספות יחד עם חברים נוספים: "חברת "מנוחה ונחלה", אשר ייסדה את המושבה רחובות, "הכנסייה הגדולה" שהתקיימה בזכרון יעקב, וחברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ ישראל, שבשנים 1925–1946 כיהן כמנהלה. כמו כן, נבחר כציר למספר קונגרסים ציוניים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה יצא מהארץ למצרים והיה שותף להקמת הגדודים העבריים.
באמצע שנות ה-30 תרם גלוסקין לעיריית תל אביב את ביתו ברח' מונטיפיורי 8, כדי שישמש את ספריית שער ציון (הבניין נהרס ביחד עם גימנסיה הרצליה).
נבחר כאזרח כבוד בראשון לציון ובתל אביב.
בשנת 1946 פרסם את זיכרונותיו.
זאב גלוסקין נפטר באביב 1949, בגיל 89. נקבר בבית הקברות טרומפלדור לצד אשתו וועלה, שנפטרה בסוף שנת 1930, ובין קבריהם של ד"ר חיים חיסין ומאיר וצינה דיזנגוף.
בשנת 1949 נמסר ארכיונו לרשות הארכיון הציוני המרכזי.
על שמו רחובות בערים רחובות, ראשון לציון ותל אביב.
זיכרונותיו

זכרונות, תל אביב: אגודת הכורמים הקואופרטיבית של יקבי ראשון לציון וזכרון יעקב, תש"ו.
לקריאה נוספת

'גלוסקין, זאב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 135. (הספר בקטלוג ULI)
יגאל דרורי, זאב גלוסקין, בתוך: העלייה השנייה, כרך ג: "אישים", (עורך: זאב צחור), ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח 1998, עמ' 132–133.
הערך: זאב גלוסקין, בתוך: יעקב שביט, יעקב גולדשטיין וחיים באר (עורכים), לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948, תל אביב:הוצאת עם עובד, תשמ"ג.
הערות שוליים

↑  במועצת עירית תל־אביב, דבר, 28 בינואר 1935.
↑  שמעון פינס, "רכבת אוירית" תעביר את ספרי "שער ציון", דבר, 23 באוקטובר 1961.
↑  זאב גלוסקין באתר GRAVEZ
↑  נתעשר הארכיון הציוני המרכזי, על המשמר, 13 בנובמבר 1949.
↑  זאב גלוסקין, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291386705171  PLWABN: 9812739384605606  ISNI: 0000 0003 8142 1706  VIAF: 260675525   WorldCat (עם VIAF): 260675525 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ח'יזוראן

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־8 תימן 
 פטירה:  20 בנובמבר 789 בגדאד, בית עבאס 
 מקום קבורה:  Al Khaisaran cemetery 
 בן או בת זוג:  אל-מהדי 
 
אל-ח'יזוראן בנת עטאא' (בערבית: الخيزران بنت عطاء) הייתה שפחתו התימניה של הח'ליף העבאסי אל-מהדי, ואימם של הח'ליפים אל-האדי והארון א-רשיד.
ח'יזוראן נחטפה בילדותה מביתה בידי בדואים אשר מכרו אותה בשוק העבדים של מכה לאל-מאמון בהיותו בחג'. כעבור זמן קצר הוא התאהב בה ונשא אותה לאישה. לח'יזוראן הייתה כריזמה חזקה ששכנעה את אל-מאמון למנות כיורשיו את שני בניה על פני צאצאיהן של נשותיו האחרות. בחצר, הייתה מבעלות בריתם של הברמכים. לח'יזוראן הייתה השפעה ניכרת על ענייני החצר ועל התנהלותם של שני בניה, השפעה שהורגשה גם בענייני מדינה. אל-האדי הרעילה בשל כך, אך היא ניצלה. לאחר מכן הייתה מעורבת ככל הנראה ברציחתו ובהחלפתו בבנה הצעיר, הארון א-רשיד שהיה בנה המועדף, בשנת 785.
ח'יזוראן נפטרה בשנת 789 ודמותה היוותה לדעת מבקרי ספרות רבים את היסוד לדמותה הספרותית של שהרזאד בסיפורי אלף לילה ולילה.
חברה מתירנית

חברה מתירנית היא חברה שבה חלק מהנורמות החברתיות הופכות ליברליות במידה רבה, במיוחד בנוגע לחופש מיני. בדרך כלל זה מלווה בשינוי במה שנחשב לסטייה. חברה מתירנית אומנם משמרת בדרך כלל את הכלל "לא פוגעים באחרים" (עיקרון הפגיעה או עקרון האי-תוקפנות), אך מלבד זאת יש בה מעט מאוד קודים מוסריים, דתיים או משפטיים (אין בה למשל פשעים ללא קורבן).
מאפיינים

חברה מתירנית יכולה להיראות כתוספת לחברה חופשית. החברה החופשית מבוססת על ליברליזם פוליטי ופילוסופי מהמאה התשע-עשרה, בעוד שהחברה המתירנית מרחיבה את החירות מעבר לחופש פוליטי ואינטלקטואלי ומוסיפה גם חופש חברתי ומוסרי.
היבטים שהשתנו לאחרונה בחברות מתירניות מודרניות

החופש המיני גדַל. זה כולל את החופש לקחת חלק בפעילויות מיניות שנחשבו בעבר לא מקובלות או אפילו פליליות, כמו BDSM, פטישיזם מיני והומוסקסואליות. החופש לִצְפות בחומרים אלימים ומיניים, כולל סרטים, מוזיקה, אמנות וספרות – גדַל, והצנזורה המוטלת על חומרים אלה, ועל אמנויות אחרות – פחתה.
כוחן של קבוצות דתיות הולך ונחלש, ולעיתים קרובות התהליך מלווה בהתגברות החילוניות.
היסטוריה

בחברות רבות, וביניהן בחברה המערבית, היו באופן מסורתי – ועדיין יש – הגבלות חברתיות על המסגרות וההקשרים בהם פרטים יכולים להשתתף במעשים מיניים, ועל סוג המעשים, כמו גם הגבלות מעמדיות, אתניות או מיניות על מי יכול לעשות מעשים מיניים עם מי.
בחברה המערבית, מודרניזם וחילון הביאו לשינוי הדרגתי ביחס למיניות עוד מראשית המאה ה-20, בעיקר במטרופולינים כמו ניו-יורק, פריז, וברלין.
פיתוח הגלולה למניעת הריון נחשב לזרז משמעותי, שביחד עם תרבות הנגד של שנות ה-60 הביאו למהפכה המינית.
שנות ה-60 באירופה ובאמריקה הביאו לקדמת הבמה עמדות ליברליות יותר כלפי חופש אמנותי, הומוסקסואליות, ושימוש בסמים – עמדות שמקורן בקבוצת בלומסברי. לעיתים קרובות מציינים גם את ההתרופפות שחלה בדבקות הקודמת של בריטניה במוסר וערכים ויקטוריאניים. המונח "חברה מתירנית" שימש במקור ככינוי גנאי בפיהם של אלה שהאמינו שיש בחברה יותר מדי הפקרות מינית.
בשנות השבעים והשמונים נקטו כמה סוציולוגים בריטים גישה ספקנית יותר כלפי שאלת "החברה המתירנית" של שנות השישים, וציינו כי היא למעשה הביאה רק לתיקונים ולהסדרה חלקית של פעילויות חברתיות שקודם לכן היו לא חוקיות ו/או סבלו מסטיגמה. לדוגמה, חוק העבירות המיניות הבריטי מ-1967 ביטל את ההפללה של הומוסקסואליות בבריטניה, אך בכפוף לגיל הסכמה גבוה יותר ולא שוויוני – 21, אם כי גיל ההסכמה ירד בהמשך ל-18 (1994), ולבסוף, ל-16 (2002). בנוסף, החוק מ-1967 ביטל את הפללת ההומוסקסואליות בנסיבות מוגבלות בלבד. באופן דומה, חוק ההפלות הבריטי מ-1967 לא אִפשר הפלה לפי בקשה אלא דרש קבלת היתר רפואי. יתר על כן, במספר מקרים העמדות החברתיות הפכו ליברליות יותר, כגון בנושא אי-ההפללה של קנאביס, אך הדבר לא הגיע לכדי שינוי חקיקה. לפיכך, ייתכן שהיקף "המתירנות" שהתחוללה בשנות השישים תואר בהפרזה. אולם, במקרה של זכויות להט"ב בבריטניה, מערב אירופה, קנדה וניו זילנד, השינויים הראשונים היו רק הקדמה לתקופות נוספות של שינויי חקיקה, שהרי מאז האי-הפללה הראשונית של ההומוסקסואליות התאפשרו גם נישואים חד-מיניים או איחוד אזרחי, ואימוץ בקהילה הגאה.
כמו כן, היו תקופות נוספות של חקיקה רפורמיסטית חברתית, שלא תוארו באופן דומה כעדויות לחברה מתירנית. תקופות אלה כוללות את החקיקה שעברה באוסטרליה ובניו זילנד לביטול ההפללה של הזנות, כמו גם את החקיקה שעברה במדינות רבות בארצות הברית לביטול ההפללה של קנאביס רפואי, והלגליזציה החלקית של קנאביס לצורכי פנאי בקנדה. נראה שהמונח חברה מתירנית הפך משויך לתקופה היסטורית ספציפית.
ביקורת

אף על פי שליברלים רואים את המתירנות כחיובית, שמרנים חברתיים טוענים שהיא מחלישה את המבנים המוסריים והחברתיים-תרבותיים הדרושים לחברה מתוקנת וראויה. לדוגמה, הורדת שיעורי הגירושים, הפחתת השכיחות של מחלות המועברות במגע מיני ושליטה בפשע הן מטרות רצויות, ומתירנות עלולה לפגוע בהשגתן.
אחרים משיבים כי בעיות אלה בעצמן הן תוצאה של הדיכוי המבקש להעלים אותן. אנשים שנהנים מהחופש לחשוב, להתבטא, ולהתנהג ללא כפייה, תרמו לחברה שבה חושבים חופשיים יכולים לשגשג, בלי חשש מדיכוי שנובע מחוסר סובלנות.
בישראל

החברה הקיבוצית הקדימה את החברה הישראלית בנושא המתירנות והייתה מתירנית באופן יחסי לזמנה[דרוש מקור]. לא הייתה בה פוריטניות מתחסדת והיא התירה לפרטים להיות חופשיים יותר בהתנהגות הארוטית והסקסואלית (אומנם רחוק עדיין מהמקובל היום). הלבוש בקיבוצים עוצב אף הוא בסגנון חופשי, לא מוחצן ארוטית, אך גם לא מכופתר כמקובל בחברה המסורתית והדתית.
ראו גם

שמרנות
ליברליזם תרבותי
ליברטריאניזם אזרחי
ליברטיניזם
מכנסיים כלבוש נשים
הערות שוליים

↑  "The Permissive Society: America, 1941-1965" by Alan Petigny
1 2  John Ayto (2006). Movers and Shakers: A Chronology of Words that Shaped Our Age. Oxford University Press. p. 172. ISBN 978-0-19-861452-4.
↑  D. Germino; K. van Beijme (6 בדצמבר 2012). The Open Society in Theory and Practice. Springer Science & Business Media. p. 57. ISBN 978-94-010-2056-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  עידת הדיוּת הלאומית (ed)  הרשאה ובקרה : "חוק ההסדר של שנות השישים:" לונדון: מקמילן: 1980  טים ניובורן: "הרשאה והסדרה: מוסר בבריטניה שלאחר המלחמה": לונדון: רוטלדג ': 1992
זירת הכדורעף דינמו

| --- | --- |

 מיקום:  מוסקבה, רוסיה
 קואורדינטות:  55°44′06″N 37°29′51″E﻿ / ﻿55.73513°N 37.49738°E﻿ / 55.73513; 37.49738
 תקופת הפעילות:  2019–הווה (כ־5 שנים)
 קבוצות:  דינמו מוסקבה (כדורעף) צסק"א מוסקבה (כדוריד נשים) צסק"א מוסקבה (כדוריד)
 מושבים:  3,500
 https://dynamo-volley.ru
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מוסקבה מוגדלת) זירת הכדורעף דינמו(למפת מוסקבה רגילה) זירת הכדורעף דינמו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
זירת הכדורעף דינמו (ברוסית: «Волейбольная арена «Динамо) הוא מתחם ספורט רב תכליתי במוסקבה, רוסיה.
היסטוריה

בניית הזירה החלה בסתיו 2015.עד ספטמבר 2017 הסתיימו יותר מ-90% מהעבודות המונוליטיות בשטח הזירה, הושלם מילוי הקומות של אולמות ההדרכה הקטנים והגדולים.
באוקטובר 2019 הסתיימה בניית הארנה ל-3,500 צופים. השטח הכולל של מתחם הספורט הוא 23 אלף מ"ר.
האולם המרכזי בגובה 22 מטר ימתאים לענפי ספורט שונים (כדורסל, אתלטיקה, התעמלות אומנותית, אמנויות לחימה).
הערות שוליים

↑  Недвижимость РИА Новости, "Галс-Девелопмент" достроил волейбольную арену для СК "Динамо" в Москве, Недвижимость РИА Новости, ‏20191011T1105 (ברוסית)
זירת קרב מרובת משתתפים

מפה סטנדרטית של משחק מהסוגה. הקווים הצהובים מציינים את השבילים, בהם ממוקד עיקר המשחק. הנקודות הכחולות או האדומות מציינות את המגדלים אשר מגינים על השבילים (כל קבוצה בצבע אחר); האזורים המודגשים בצבעים הם בסיסי הקבוצות, והעיגולים הצבועים בפינות הם המבנה העיקרי אותו הקבוצה היריבה נדרשת להרוס.
זירת קרב מרובת משתתפים (באנגלית: Multiplayer online battle arena, או בקיצור MOBA), ידועה גם כאסטרטגיית פעולה בזמן אמת (ARTS - action real-time strategy) היא תת-סוג של משחקי אסטרטגיה בזמן אמת, המהווים סוגה של משחקי וידאו, בו כל שחקן שולט בדמות אחת מבין שתי קבוצות ומטרתו היא להרוס את המבנה העיקרי של הקבוצה היריבה. לצורך ביצוע משימה זו השחקן נעזר בדמויות הנשלטות על ידי מחשב הצועדות ישר לאורך שביל קבוע ובתכונות ייחודיות הקיימות בדמות אותה בחר השחקן, תכונות שלרוב ניתן לשפר בזמן משחק. שלא כמו בסוגת משחקי הפעולה ומשחקי אסטרטגיה בזמן אמת, השחקן לרוב לא יוצר מבנים או יחידות.
סוגת משחקים זו החלה עם המשחק Aeon of Strife, מפה ייחודית של המשחק סטארקראפט. בגרסה זו ארבעה שחקנים, כל אחד שולט ביחידה רבת עוצמה אחת ונעזר ביחידות חלשות יותר הנשלטות על ידי מחשב, התמודד כנגד מחשב.
לאחר משחק זה, ולפי המפה אותה יצר המשחק, נוצרה DotA, מפה ייחודית למשחק Warcraft 3 The Frozen Throne, והפכה לאחד המשחקים המצליחים בהיסטוריה ולמשחק המוכר כהשראה הראשית למשחקי זירת קרב מרובת משתתפים אשר נוצרו בהמשך. משחק זה היה הראשון מסוגה זו, ואחד הראשונים בכלל מסוגת משחקי האסטרטגיה בזמן אמת, בו בוצעו טורנירים נושאי פרסים כספיים משמעותיים. בעקבות משחק זה הופיעו כותרים מצליחים באותו הסגנון, כמו League of Legends, ו-Heroes of Newerth ולבסוף גם המשך ישיר, Dota 2, שהפכו כל אחד מהם למשחקים מהמשוחקים ביותר בעולם.
ראו גם

ערכים על משחקי זירות קרב מרובות משתתפים
הערות שוליים

↑  "Frequently Asked Questions". GetDota.com. אורכב מ-המקור ב-2010-11-11. נבדק ב-2016-03-21.
↑  [%= data.comment.created_on %]. "MOBA, DOTA, ARTS: A brief introduction to gaming's biggest, most impenetrable genre". Polygon. נבדק ב-23 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "History of DotA". Gosugamers.net. אורכב מ-המקור ב-2013-09-12. נבדק ב-8 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| סוגות משחקי וידאו |
| --- | --- | --- |
| משחקי פעולה | משחק מכות (Hack and slash) • משחק לחימה • משחק פלטפורמה (משחק ריצה אינסופית) • משחק יריות (משחק ירי בגוף ראשון • Shoot 'em up • משחק יריות טקטי • משחק ירי בגוף שלישי • משחק באטל רויאל) |  |
| משחקי פעולה-הרפתקאות | משחק דמוי GTA • משחק התגנבות • משחק מטרוידבניה • משחק הישרדות-אימה |  |
| משחקי הרפתקה | משחק הרפתקאות גרפי • משחק הרפתקאות מבוסס טקסט • סרט אינטראקטיבי • רומן חזותי |  |
| משחקי תפקידים | משחק פעולה-תפקידים • Dungeon crawler • משחק תפקידים המוני ברשת • משחק תפקידים טקטי |  |
| משחקי אסטרטגיה | משחק אסטרטגיה בזמן אמת (הגנת מגדלים) • משחק אסטרטגיה מבוסס תורות • 4X • משחק ארטילריה ממוחשב • משחק זירת קרב מרובת משתתפים • משחק אסטרטגיה מקוון מרובה משתתפים בזמן אמת • משחק טקטיקה בזמן אמת • משחק טקטיקה מבוסס תורות • משחקי מלחמה ממוחשבים |  |
| משחקי סימולציה | סימולציות ניהול ובנייה (משחקי בניית ערים) • סימולציות חיים (סימולציות חברתיות • חיות מחמד וירטואליות) • משחק אלוהות • משחק ספורט ממוחשב • משחקי סימולציית כלי רכב (סימולציות טיסה • סימולציות טיסה בחלל • סימולציות מרוצים • משחקי מרוצי קארטינג • סימולציות רכבות) |  |
| סוגות אחרות | משחק חשיבה • משחק חינוכי • משחק התעמלות  • משחק וידאו מוזיקלי • משחק חברה ממוחשב • משחק שולחן ממוחשב |  |
| כללי | היסטוריה של משחקי הווידאו • משחק וידאו לשחקן יחיד • משחק מרובה משתתפים (Co-op • PVP) • משחק קונסולה • משחק מחשב • משחק ארקייד • משחק מובייל • משחק וידאו המבוסס על מיקום גאוגרפי • משחק מציאות מדומה • משחק רשת (משחק דפדפן • משחק רשת מרובה משתתפים • משחק רשת חברתית) • משחק מבוסס טקסט • משחק גלילה צדדית • משחקי עולם פתוח • משחק אינדי |  |
ויטורה קרפצ'ו

| --- | --- |

דיוקן שנעשה על ידי אמן לא ידוע, סביב 1700
 לידה:  1465 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  שנות ה־20 של המאה ה־16 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 תקופת הפעילות:  1480–1526 (כ־46 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  חלומה של אורסולה הקדושה, דיוקן של אביר, נס שריד הצלב בפונטה די ריאלטו, שתי נשים ונציאניות, האגדה של אורסולה הקדושה 
 צאצאים:  בנדטו קרפצ'ו 
 
וִיטוֹרֶה קַרְפַּצ'וֹ (באיטלקית: Vittore Carpaccio;‏ בין 1460 ל-1465 – סביב 1525) היה צייר איטלקי מהאסכולה הוונציאנית שלמד אצל ג'נטילה בליני (אנ'). קרפצ'ו הושפע במידה רבה מהסגנון של צייר הרנסאנס האיטלקי המוקדם אנטונלו דה מסינה (בערך 1430–1479), כמו גם מהציור ההולנדי המוקדם (אנ'). אף על פי שהושווה לעיתים קרובות למורהו ג'נטילה בליני, שליטתו של ויטורה קרפצ'ו בפרספקטיבה, תשומת לב מדויקת לפרטים אדריכליים, נושאים של מוות ושימוש בצבע עז הבדילו אותו מאמני הרנסאנס האיטלקיים האחרים. רבות מיצירותיו מציגות את הנושאים הדתיים ומרכיבים בין-תרבותיים של האמנות באותה תקופה; תיאורו של "אוגוסטינוס הקדוש בחדר העבודה שלו" משנת 1502, משקף את הפופולריות של איסוף חפצים "אקזוטיים" ונחשקים מאוד מתרבויות שונות.
עבודותיו של קרפצ'ו נעו בין יצירות בודדות שצוירו על קנבס ועד לקישוטי מזבחות (אנ') ומחזורים ציוריים גדולים. כמה מקישוטי המזבח, כולל "תומאס אקווינס הקדוש מוכתר" (1507), "הצגת ישו במקדש" (1510) ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515), הוזמנו על ידי כנסיות בוונציה, בעוד שהיצירות שלאחר שנת 1510 הוזמנו בעיקר על ידי פטרונים בודדים בוונציה. אחת מסדרות הציור הגדולות שלו, "האגדה של אורסולה הקדושה (אנ')", החלה ב-1490.
הוא אולי ידוע בעיקר בזכות הסצנות האורבניות הגדולות שלו, כמו נס שריד הצלב בפונטה די ריאלטו (אנ'). יצירה זו מציגה כמה מהרשמים הטובים ביותר של ונציה בשיא כוחה ועושרה, וממחישה את תחושת הגאווה האזרחית החזקה בקרב אזרחיה. בציורים אחרים הוא מפגין תחושה של פנטזיה שנראית כמסתכלת אחורה לרומנטיקה של ימי הביניים, במקום להיות שותפה לחזון הפסטורלי של הדור הבא.
בערך בשנת 1510, סגנונו של קרפצ'ו נתפס על ידי בני זמנו כשמרני מדי, והראה השפעה מועטה מהמגמות ההומניסטיות ששינו את ציור הרנסאנס האיטלקי במהלך חייו. מחקרים באנגלית המוקדשים לביוגרפיה וליצירות שלו נותרו דלים בהשוואה למחקרים על בני דורו הוונציאניים, כמו ג'ובאני בליני או ג'ורג'ונה.
עבודות עיקריות (1490–1520) > מחזורי סיפורים וקישוטי מזבח > מחזור סיפורי אורסולה הקדושה

בשנת 1490 החל קרפצ'ו לצייר את "האגדה של אורסולה הקדושה (אנ')", סדרה של ציורים שבוצעו עבור אגודת הצדקה הנוצרית Scuola di Sant'Orsola (אסכולת אורסולה הקדושה), אחת מאגודות הצדקה הדתיות בוונציה, המתארים את חייה של הקדושה הפטרונית של האגודה. ה-Sculola di Sant'Orsola הייתה אגודת צדקה מבוססת שבה אנשים רבים על פני הקשת החברתית היו מתאחדים ועוסקים בעבודה אזרחית. מחזור זה הוביל את החוקרים לתאר אותו כ"רב-אמן של סיפור סיפורים חזותיים", שכן הציורים בקנה מידה גדול הותקנו בחללים פתוחים גדולים, כמו אולם קבלת פנים, שאפשרו לצופים לחוות את הסצנות, בדומה ללוחות סיפורים של אנימציה.
נושא ציוריו של קרפצ'ו, המוצגים בגלריית האקדמיה, שאוב ממקראת הזהב של יעקובוס דה וורג'ינה (אנ'). האגדה סובבת סביב אורסולה הקדושה (אנ') וחברותיה בקלן, שם המסורת מספרת שבשנת 385 נטבחו אחד עשר אלף בתולות המצהירות על אמונתן בישו, עם אורסולה בראשן ועשרים אלף נוצרים לצידן על ידי הגרמנים עם הגעתם לקלן לאחר שהגיעו מהאי בריטניה. קרפצ'ו קיבל השראה רבה מהאגדה, במיוחד נושאי הטבח והכרונולוגיה שהחיו את הסיפור.
מחזור הציורים מבטא גוון פנטסטי שמזכיר את ג'ובאני בליני ואת ג'נטילה בליני. לקח לקרפצ'ו כשבע שנים להשלים את כל תשעת הציורים, ובמהלך שבע השנים הסגנון האמנותי שלו הבשיל. השימוש של קרפצ'ו בפרספקטיבה, בעומק ובממד היו נקודות מפתח לשיפור לאורך הסדרה שלו, כפי שנצפו על ידי היסטוריונים שונים של אמנות. אחד הציורים הבולטים בסדרת "האגדה של אורסולה הקדושה" הוא "הגעתה של אורסולה הקדושה לקלן" (1490), המזכיר את עבודתו של יאקופו בליני בטיפול היסודי שלו באור ובאווירה. ב"חלומה של אורסולה הקדושה" (1490), קרפצ'ו מצייר את סיפור האהבה השמימית שבו אורסולה הקדושה זוכה לביקור של מלאך בחלומה המודיע לה שהיא תמות ותהפוך למרטירית קדושה של ישו. ב-1495, ב"הפרידה של אורסולה הקדושה", הקנבס הגדול ביותר בסדרה, הטיפול שלו בצבע, בפרספקטיבה הגאומטרית ובקומפוזיציה הצורנית משקף את מחקרו והשליטה שלו בקפידה על צורת האמנות הסיפורית הוונציאנית. היצירה משרטטת עיירה שופעת באנשים, ובו זמנית מתהדרת בפאר מנקר עיניים על ידי שילוב פסלי שיש, בדים יקרים ואדריכלות בהשראת מזרח הים התיכון.
עבודות עיקריות (1490–1520) > מחזורי סיפורים וקישוטי מזבח > מחזורי סקיאבוני ואלבנזי

בעשור הפותח של המאה השש עשרה, קרפצ'ו התחיל בעבודות שחוקרים טענו שהפכו אותו לאחד הציירים האוריינטליסטיים הבולטים בתקופתו.  משנת 1502 עד 1507 קרפצ'ו ביצע עוד מחזור בולט של לוחות עבור הסקוולה די סן ג'ורג'ו דלי סקיאבוני (the Scuola di San Giorgio degli Schiavoni), אשר שירת את אחת מקהילות המהגרים של ונציה (סקיאבוני פירושו "סלאבים" בניב הוונציאני). שלא כמו השימוש ברצף סיפורי רציף שנמצא בסדרת אורסולה הקדושה, שבו הדמויות הראשיות מופיעות מספר פעמים בתוך כל קנבס, כל עבודה במחזור סקיאבוני מתרכזת בפרק בודד בחייהם של שלושת הקדושים הפטרונים של דלמטיה: הירונימוס הקדוש, גאורגיוס הקדוש וטריפונס הקדוש. הציור "הירונימוס מוביל את האריה לתוך המנזר" (1509), מציג מצב רוח הומוריסטי ואינטימי. יצירות אלה נחשבות כ"אוריינטליסטיות" משום שהן מציעות עדות למשיכה מהלבנט: נוף בעל מראה מזרח תיכוני מובהק לוקח תפקיד הולך וגובר בתמונות כרקע לסצנות הדתיות. יתרה מכך, כמה מהסצנות עוסקות ישירות בנושאים בין-תרבותיים, כמו תרגום והמרת דת.
מחזור הציורים של "חיי הבתולה" עבור אגודת הצדקה "סקוולה דלי אלבנזי" (Scuola degli Albanesi) מתוארך לשנים 1504–1508 ובוצע ברובו על ידי עוזריו של קרפצ'ו. התמונות מחולקות כעת בין אקדמיית קררה של ברגמו, פינאקוטקה די בררה (אנ') במילאנו וקא' ד'אורו בוונציה.
עבודות עיקריות (1490–1520) > מחזורי סיפורים וקישוטי מזבח > קישוטי מזבח

בשנת 1491 השלים קרפצ'ו את יצירת קישוט המזבח (אנ') של "תהילת אורסולה הקדושה", ציור קיר ניתן להסרה בקנה מידה גדול, שצויר לאולם של אחד מאגודת הצדקה הוונציאניות (סקוולה - Scuola). שלוש שנים מאוחר יותר הוא לקח חלק בעיטור ה"סקוולה גרנדה די סן ג'ובאני אוונג'ליסטה" (Scuola Grande di San Giovanni Evangelista), בציור "נס שריד הצלב בפונטה די ריאלטו" (1496). קישוטי מזבח אחרים שקרפצ'ו יצר, כמו "הכתרת תומאס אקווינס הקדוש" (1507), "הצגת ישו במקדש" (1510) ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515), הוזמנו על ידי כנסיות ונציה. פטרון הכנסייה של תומאס אקווינס הקדוש (1507) נותר לא ידוע; עם זאת, "הצגת ישו במקדש" (1510) הוזמנה על ידי כנסיית סן ג'ובה, ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515) על ידי כנסיית סן ג'ורג'ו מג'ורה. לאחר 1510, הוא צייר עבור פטרונים במחוז שלו, ושלח את קישוטי מזבחותיו לפטרונים בערים ברחבי הארץ. נטען כי קישוטי המזבח שלו לא היו יצירותיו הטובות ביותר, כיוון שהן נראו לא טבעיות וחסרות נזילות בהשוואה לקישוטי המזבח המשפיעים ביותר באותה תקופה.