stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיראז' 3
השפעה ומורשת

המיראז' 3 לא היה מהפכני. הוא לא היה הראשון לשבור את מהירות מאך 2, הוא לא כלל מערכות אוויוניות מתקדמות במיוחד, הוא גם לא היה מטוס הדלתא העל-קולי הראשון. אך הוא היה הצלחה כבירה של צרפת ושל חברת דאסו. ביצועיו מול המתחרה הסובייטי העיקרי שלו – המיג-21, בשירות ישראל וספציפית במלחמת ששת הימים, הביאו להכרה מיידית ביכולותיו של המטוס. כ-70 אחוז מההזמנות למטוס התקבלו אחרי 1967. הישגי המטוס במלחמת ששת הימים, יחד עם פרישתה של צרפת מהפיקוד המאוחד של נאט"ו, הפך את דאסו ואת תעשיית המטוסים הצרפתית ואמצעי הלחימה הצרפתיים, לחלופה ראויה לייצרני מטוסים משלוש הגדולות – ברית המועצות, ארצות הברית ואנגליה, ונמצא למטוס ולמשפחת דגמי המיראז' שוק גם במדינות הבלתי-מזדהות.
במזרח התיכון ובצפון אפריקה, ספציפית לאחר תחילת האמברגו הצרפתי על ישראל, נראו דגמי המיראז' כחובה לרכישה. מטוסי מיראז' 3 נמכרו ללבנון, מטוסי מיראז' 5 נמכרו ללוב, למצרים ולאבו דאבי. בעוד מיראז' F1 נמכר לעיראק, למרוקו, ללוב, לירדן, לקטר, ולכווית. כמו כן, מרבית מדינות דרום אמריקה רכשו מטוסי מיראז' 3 ו-5, בכללן ארגנטינה, ברזיל, קולומביה, צ'ילה, אקוודור, פרו, ו-ונצואלה.
המטוס גם הוכיח את עצמו כפלטפורמה גמישה שאפשרה שדרוג והתאמה למספר מנועים שונים, גם בדגם מיראז' 3 וגם במיראז' 5, ואף לתוכניות השבחה מקיפות שהביאו את יכולותיהם לרמה של מטוסי קרב מדור 4. ספציפית מטוסי אטלס צ'יטה של דרום אפריקה (פרשו משירות ב-1990), ומטוסי מיראז' 3 ROSE שמשרתים עד היום בחיל האוויר הפקיסטני.
המטוס נבדל בזה שהוא המטוס בעל יכולת הנעה משולבת רקטית המבצעי בעל השירות הארוך והמוצלח ביותר, כאשר מטוסי מיראז' 3 צרפתים, פקיסטנים, דרום-אפריקאים, ספרדים ושווייצרים השתמשו בפודי SEPR 841 ו-844 בלמעלה מ-20,000 גיחות. כאשר שווייץ הייתה האחרונה להוציא את המאיצים משירות בשנת 1996.
הצלחתו של המיראז' 3 הביאה להתפתחות של משפחה שלמה של דגמי מטוסי קרב והפך את כנף דלתא ללא זנב לסימן ההיכר של דאסו. השם מיראז' ועיצוב כנף הדלתא של דאסו אף עבר החייאה בצורה של מיראז' 2000 - מטוס מדור 4 מתקדם שהיה יריב ל-F-16 וכלל יציבות סטטית שלילית ומערכת בקרת טיסה טוס-על-חוט. תוכנן אף מטוס מיראז' 4000 שהוצע כמתחרה למטוסי ה-F-15, אך זה בוטל מאחר שלא נמצאו לו רוכשים.
השפעה ומורשת > בישראל

כניסתו של המיראז' 3 לשירות בחיל האוויר הישראלי היוותה קפיצת מדרגה הן מבחינת ביצועים, הן מבחינת מורכבות מערכת, והן מבחינת כלי נשק. זה המטוס הראשון בשירות החיל עם מכ"ם מורכב עם אופני פעולה מרובים, והראשון שיכול להפעיל סוגי טילי אוויר-אוויר מרובים. המטוס דרש שינוי מעמיק בצורת הלחימה של טייסיו. למרות חוסר האמינות של טילי האוויר-אוויר, שהכזיבו במשך תקופה ארוכה, במהלך שירותו של מטוס זה השתנה הדרגתית הנשק העיקרי של טייסי הקרב מתותחים לטילים. בעוד בסוף מלחמת ששת הימים, רוב ההפלות בוצעו בעזרת תותחים, הרי שבמלחמת יום הכיפורים המצב התהפך ורוב ההפלות בוצעו על ידי טילי חום דוגמת שפריר 2, סיידווינדר ואטול (וימפל K-13).
33 מתוך 50 אלופי הפלות ישראלים השיגו את התואר במטוסי שחק. מתוך אחד עשר אלופי הפלות שהשיגו עשר הפלות או יותר, רק אחד לא היה טייס מיראז' במהלך שירותו; כל השאר השיגו את מרבית הפלותיהם במטוסי שחק. מטוסי שחק בשירות חיל האוויר הישראלי צברו 282.5 הפלות ומטוסי הנשר השיגו 115 הפלות. 11 מטוסי שחק אבדו בקרבות אוויר, יחס ההפלות של מטוסי השחק היה 25.6:1. סך הכול אבדו 46 מטוסי שחק מכל הסיבות.
המיראז' 3 הפך למטוס מיתולוגי בישראל והיה במשך תקופה ארוכה להגדרה בעיני הציבור של מטוס קרב. עידן המיראז' בחיל האוויר נתפס כעידן הזהב של החיל.
מפעילים

פקיסטן פקיסטן – חיל האוויר הפקיסטני מחזיק בצי פעיל של 69 מטוסי מיראז' 3 מכל הסוגים.
מפעילים > מפעילים לשעבר

צרפת צרפת
ישראל ישראל
ארגנטינה ארגנטינה
אוסטרליה אוסטרליה
ברזיל ברזיל
צ'ילה צ'ילה
לבנון לבנון
דרום אפריקה דרום אפריקה
ספרד ספרד
שווייץ שווייץ
ונצואלה ונצואלה
ראו גם

מיג-21
F-104 סטארפייטר
סוחוי Su-7
קונבאייר F-106 דלתא דארט
אינגליש אלקטריק לייטנינג
סאאב 37 ויגן
לקריאה נוספת

.Paul Jackson, Modern Combat Aircraft 23: Mirage, 1985, ISBN 9780711015128
Aviation Classics, Dassault Mirage III/5, 2012, ISBN 9781906167646
Jorge F. Nunez Padin, Mirage IICJ & IIIEA, 2002
Shlomo Aloni, Osprey Aircraft Of The Aces 59, Israeli Mirage and Nesher Aces, 2004, ISBN 1841766534
John F. Brindley, Aircraft Profile 230: Dassault Mirage Variants, 1971
Amos Dor, From Mirage to Kfir Part 1: The Mirage IIIC Shahak, 1999, ISBN 88878410044
Royal Australian Airforce, Flight Manual, Mirage IIIO and IIID, 1978
L'armee de L'air, Manuel D'utilisation Avion Mirage IIIE, 1965
Michel van Pelt, Rocketing Into the Future: The History and Technology of Rocket Planes, Praxis, 2012 ISBN 9781461431992
פיטר וושבורן

פיטר תאצ'ר וושבורן (באנגלית: Peter Thacher Washburn;‏ 7 בספטמבר 1814 –  7 בפברואר 1870) היה איש צבא, עורך דין ופוליטיקאי, אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בין השאר כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1853–1855, וכמושל ורמונט ה-31 מאוקטובר 1869 ועד מותו, השני מבין מושלי המדינה שנפטר בעת כהונתו.
וושבורן נולד בעיר לין שבמסצ'וסטס וגדל בעיירה לדלו שבוורמונט. ב-1835 סיים את לימודיו בדארטמות' קולג', ובמקביל ללימודי משפטים לימד בבית ספר. ב-1838 התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע, בתחילה בלדלו, ולאחר מכן בוודסטוק שבוורמונט, כאשר היה לפעיל בפוליטיקה כחבר המפלגה הוויגית. בנוסף להיותו פעיל במסעות בחירות של אנשי המפלגה, כולל ויליאם הנרי הריסון, החזיק וושבורן במשרות ציבוריות, כולל רשם ההחלטות של בית המשפט העליון של ורמונט וחבר בבית הנבחרים של ורמונט.
בוודסטוק, היה וושבורן גם פעיל במיליציה של ורמונט. הוא פיקד על רגימנט בדרגת קולונל מסוף שנות ה-30 ועד שנות ה-50 של המאה ה-19, וארגן פלוגה לקראת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, שעליה הוא פיקד כקפטן. ב-1861 הועברה פלוגתו של וושברון לסמכות הממשל הפדרלי כחלק מרגימנט הרגלים הראשון של ורמונט. ברגימנט זה הוא הוצב כלוטננט קולונל והיה שני בסולם הפיקוד בו. לאחר שמפקד הרגימנט ג'ון ו. פלפס קודם לפקד על בריגדה, היה וושבורן למפקד בפועל של הרגימנט, והוביל אותו בקרב ביג בת'אל. בסוף 1861 נבחר וושבורן כשליש הראשי של וורמונט, ובתפקיד זה הוא ארגן את השתתפותה של המדינה במלחמה עד לסיומה, כולל את התגובה על הפלישה לסנט אלבנס. בתפקידו זה היה וושברון בקשר עם יותר מ-34,000 החיילים מוורמונט שגויסו לצבא האיחוד.
ב-1869 נבחר וושבורן מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל ורמונט. הוא כיהן בתפקיד מ-15 באוקטובר ועד מותו ב-7 בפברואר 1870. מותו יוחס לתשישות עקב עומס עבודה.
ראשית חייו

פיטר וושבורן נולד בעיר לין שבמסצ'וסטס, כבנם של השופט רובן וושבורן ושל האנה בלייני (לבית תאצ'ר) וושבורן. סבו של השופט וושבורן, סת' וושבורן, היה קולונל שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בנו של סת' וושברון, אסא וושבורן, סבו של פיטר וושבורן, עבר ב-1785 ממסצ'וסטס לפוני שבוורמונט. בנו, רובן וושבורן, התיישב ב-1825 בלדלו. פיטר וושבורן התחנך בבתי הספר הציבוריים בלדלו ובאקדמיית בלאק ריבר, ולמד בדארטמות' קולג'. ב-1835 הוא סיים את לימודיו שם, והיה חבר באחוות פי בטא קפא. וושבורן היה מנהל אקדמיית האברוויל כאשר למד משפטים בהדרכת אביו בלדלו ובהדרכת הסנאטור ויליאם אפהאם במונטפלייר. הוא השלים שנת לימודים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ב-1838 התקבל ללשכת עורכי הדין, ובינואר 1839 החל לעסוק במקצוע בלדלו.
כמי שהיה פעיל בפוליטיקה כוויגי, היה וושבורן אחד ממזכירי הוועידה שהתכנסה במחוז וינדזור כדי לארגן את התמיכה בוויליאם הנרי הריסון בבחירות לנשיאות של 1840. בשנה זו וב-1842 שימש וושברון כעוזר פקיד של בית הנבחרים של ורמונט.
ב-1844 עבר וושבורן לוודסטוק והקים שותפות עם צ'ארלס פ. מארש, שהתקיימה עד למותו של וושבורן ב-1870. באותה שנה הוא נבחר לרשם ההחלטות של בית המשפט העליון של ורמונט, משרה בה הוא החזיק במשך שמונה שנים. הוא ייצג את וודסטוק בבית הנבחרים של ורמונט בשנים 1853–1855. וושבורן היה מעורב גם במטרות אזרחיות, כולל פעילות בתנועה להתנזרות מאלכוהול. ב-1855 הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית, היה נציג לוועידה הארצית שלה ב-1860, ושימש אז כיושב ראש המשלחת של ורמונט.
מלחמת האזרחים

בשנים 1837–1841 שירת וושבורן כקולונל ברגימנט של המיליציה של ורמונט, וב-1857 הוא ארגן את פלוגת הרגלים הקלה של וודסטוק, שעליה הוא פיקד כקפטן. ב-1861 גויסה הפלוגה לשירות פדרלי במלחמת האזרחים האמריקאית כפלוגה B של רגימנט הרגלים הראשון של ורמונט. במאי אותה שנה הוא קיבל מינוי של לוטננט קולונל והיה השני בסולם הפיקוד של הרגינמט.
עד מהרה קודם מפקד הרגימנט, ג'ון ו. פלפס, לדרגת בריגדיר גנרל, וקיבל פיקוד על בריגדה, כך שוושבורן היה המפקד בפועל של הרגימנט במהלך כמעט כל שלושת חודשי השירות של היחידה במבצר מונרו ובניופורט ניוז שבווירג'יניה. וושבורן גם פיקד על חמש פלוגות של הרגימנט הראשון של ורמונט ועל חמש פלוגות של רגימנט הרגלים הרביעי של מסצ'וסטס בקרב ביג בת'אל (אנ') ב-10 ביוני 1861. באוגוסט אותה שנה פורק הרגימנט.
באוקטובר 1861 בחרה האספה הכללית של ורמונט בוושבורן כמחליפו של הוראס הנרי בקסטר כשליש הראשי של המדינה (State adjutant general) וכמפקח הכללי של המיליציה של המדינה בדרגת בריגדיר גנרל. במסגרת תפקידו זה הוא פיקח על הגיוס, ההצטיידות וההצבה של שבעה רגימנטים רגליים, רגימנט פרשים אחד, שלוש סוללות ארטילריה קלה, ושתי פלוגות של צלפים עבור צבא האיחוד.
וושבורן גם היה אחראי על התגובה על הפלישה של חיילי צבא הקונפדרציה שהיו מוצבים בקנדה על סנט אלבנס (אנ'). ורמונט הגיבה על הפלישה בארגון יחידת פרשי הספר והצבתם על הגבול של קנדה עם ורמונט ועם ניו יורק, ובכוח זה כלל חיל המשלוח של ורמונט שתי פלוגות, שאחת מהן הוצבה בברלינגטון והשנייה בסנט אלבנס.
וושבורן הוציא מינוי לאן אלייזה סמית' (אנ'), רעייתו של המושל ג'. גרגורי סמית'. בני הזוג סמית' התגוררו בסנט אלבנס, וביום הפלישה המושל סמית' שהה בבית המדינה של מדינת ורמונט במונטפלייר. ביתו היה מטרה לפלישה, וכאשר הופיעה אן סמית' בדלת הראשית של הבית כשבידה אקדח בלתי טעון (כלי הנשק היחידי שעלה בידה למצוא), החליטו הפולשים לעקוף את הבית. אז פעלה סמית' לארגן את תושבי סנט אלבנס לצאת למרדף אחר הפולשים, שניסו למנוע מהפולשים להמלט לקנדה, אך ללא הצלחה. וושבורן הכיר בגבורתה של סמית', והעניק לה דרגה ייצוגית של לוטננט קולונל במטה שלו.
בהנהגתו של וושבורן, ריכז מטה השליש הראשי 300 כרכים של דוחות, חשבונות ורישומים אחרים שנגעו לחיילים שגויסו מוורמונט במהלך המלחמה. מתוך יותר מ-34,000 חיילים שגויסו מוורמונט לצבא האיחוד, רק 75 לא נכללו בדוחות.
ב-1866 דחה וושבורן הצעה להיבחר שוב לתפקיד השליש הראשי, והוא הוחלף על ידי ויליאם ולס. וושבורן היה אחד המארגנים של אגודת ותיקי המלחמה של ורמונט, ונשא את נאום המפתח של המפגש של האגודה ב-1868.
בנוסף לחידוש פעילותו בעריכת דין, היה וושבורן המארגן של חברת הרכבות של וודסטוק, שאליה הוא נבחר כנשיא. הוא גם שירת במועצת המנהלים של חברת הרכבות ראטלנד ווודסטוק.
מושל ורמונט

ב-1869 זכה וושבורן במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ורמונט בוועידת המפלגה שהתקיימה ביוני, אז הוא ניצח בבחירות המקדימות את דדלי צ'ייס דניסון ואת ג'וליוס קונברס. בבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית הומר ו. היטון, וב-15 באוקטובר אותה שנה הושבע כמושל. במהלך תקופת כהונתו כמושל התקבל חוק לשינוי משך תקופת הכהונה של פקידי הממשל במדינה, כולל המושל, משנה לשנתיים.
חיים אישיים

ב-1839 נשא וושבורן לאישה את אלמירה אליזבת פריס. לשניים נולדו בן שנפטר בגיל 18 ובת שנפטרה בגיל 6. ב-1848 נפטרה רעייתו, ושנה לאחר מכן הוא נישא בשנית לאלמירה פומרוי הופקינס, ולשניים נולדו ארבעה ילדים שמתוכם שלושה הגיעו לבגרות.
וושבורן היה צאצא של ג'יימס צ'ילטון (אנ'), אחד מנוסעי המייפלאואר, דרך בתו מרי. כתוצאה מקשר משפחתי זה, היו ילדיו חברים באגודת צאצאי המייפלאואר (Mayflower Society), כאשר זו נוסדה בסוף המאה ה-19.
פיטר וושבורן נפטר בוודסטוק ב-7 בפברואר 1870, פחות מארבעה חודשים לאחר השבעתו כמושל. הוא היה מושל ורמונט השני שנפטר בעת כהונתו (הראשון היה מושל המדינה הראשון תומאס צ'יטנדן). הרופאים לא הצליחו למצוא את סיבת המוות, אך ייחסו אותו לתשישות נפשית שנבעה מעומס בעבודתו. הוא נטמן בבית הקברות של רחוב ריבר שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1583
יודעי בינה

| --- | --- |
 מו"ל:  ישיבת כרם ביבנה 
 תאריכי הופעה:  2001–2011 (כ־10 שנים) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 
יודעי בינה הוא כתב עת תורני שיצא לאור על ידי המכון ללימודי קידוש החודש ע"ש דרייזין בישיבת כרם ביבנה. בין השנים תשס"א-תשע"א, יצאו לאור חמישה כרכים. שמו של כתב העת לקוח מהפסוק: "ומבני יששכר יודעי בינה לעִתים לדעת מה יעשה ישראל", שהתפרש על ידי חז"ל כמתייחס בין היתר להתמצאות באסטרונומיה ובשימושיה התורניים, המשפיעים על קביעת התאריכים בלוח השנה העברי. כתב העת הוקדש לענייני אסטרונומיה ויהדות, ובפרט קידוש החודש, עיבור השנה והלוח העברי, והוא היחיד אי פעם שהוקדש בשלימותו לנושאים אלו. כתב העת נערך על ידי הרב ד"ר שי ואלטר, שבזמן הוצאת כתב העת ניהל את המכון ללימודי קידוש החודש (המכון פעל בשנים תש"ס-תשע"ה), וכך תיאר את ייעודו של כתב העת:
"יודעי בינה" בא לענות על הצורך בבימה אחת מרכזית לכל העוסקים בענייני קידוש החודש בעולם התורני [...] כאשר רואים איך התורה מקיפה את כל המציאות, וחודרת לכל פרט ופרט קטן וגדול, אי אפשר שלא להתמלא הערצה לנותן התורה, ובכך קם לתחייה הקודש כולו. לא קל לעסוק בתורה ובחכמה יחד. צריך הדרכה קבועה של תלמידי חכמים, והכוונה במה לעסוק ובאיזה סדר עדיפויות. "יודעי בינה" הוא בראש ובראשונה קובץ תורני. למרות העיסוק הגורף בחשבונות, הרי שהכל פונה אל מול פני התורה.
בין הנושאים שנידונו בכרכי יודעי בינה: מתי נוסד לוח השנה העברי, קידוש החודש על פי עדות ראייה לעתיד לבוא, שיפור יכולת חיזוי ראיית הירח לאור ידיעות אסטרונומיות עדכניות, שימוש בעזרים אופטיים לראיית הירח החדש, קו התאריך בהלכה, ברכת החמה וברכת הלבנה, זמני היום בהלכה וחישוב השעות הזמניות, שיטותיהם של חכמי תכונה יהודיים כרס"ג, הרמב"ם, ראב"ע ואחרים, ועוד.
הכרך השני (תשס"ד) הוקדש לזכרם של הרב יצחק עראמה והרב אליעזר וייספיש, שנרצחו בפיגועים בסמוך להוצאת כתב העת, והכרך החמישי (תשע"א) לזכרו של סא"ל אבנר גולדמן, שנספה בהתרסקות היסעור ברומניה, ודרשה שלו בנושא ראש השנה נערכה ופורסמה בכרך זה. בשנת תשס"ג יצאה לאור אסופת המאמרים יד יצחק, בעריכת ד"ר שמחה ולנר ובהוצאת המכון ללימודי קידוש החודש ע"ש דרייזין, במתכונת דומה ל"יודעי בינה".
"קובצי 'יודעי בינה' מכילים עשרות מאמרים של חשובי החוקרים והלמדנים בתחום מיוחד זה". בכתב העת ובקובץ יד יצחק, מופיעים זה לצד זה מאמרי רבנים, חוקרים עצמאיים ואנשי אקדמיה, ביניהם: הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב זלמן מנחם קורן, רחמים שר שלום, הרב מרדכי גנוט, הרב איתן צקוני, פרופ' ניסים וידאל, הרב שמואל כליפא, המהנדס יעקב לוינגר, ד"ר שמחה ולנר, ד"ר רוי עמנואל הופמן, הרב פרופ' דרור פיקסלר, ד"ר ערן רביב ועוד.
הערות שוליים

↑  למאגר שיעורים שנמסרו במכון, ראו כאן (מתוך אתר ישיבת כרם ביבנה).
↑  דברי הימים א' יב, לג.
↑  בראשית רבה עב, ה ועוד.
↑  דבר העורך לכרך א, עמ' 8-6.
↑  אבנר גולדמן, ראש השנה יום או יומיים, יודעי בינה ה (תשע"א) עמ' 83-76.
↑  הרב יואל קטן, נתקבלו במערכת, המעין מז,ד (תמוז תשס"ו), עמ' 87.
נחל מערות

נַחַל מְעָרוֹת הוא נחל הזורם בהר הכרמל. שטח אגן הניקוז שלו ביחד עם יובלו נחל חרובים מגיע לכ-24 קילומטר רבוע. אזור הנחל הוא שמורת טבע בשטח פארק הכרמל. במוצא הנחל אל מישור החוף ממוקם אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בעל חשיבות עולמית, הכולל ארבע מערות: מערת תנור (טבון), מערת גמל, מערת הנחל (אל-ואד) ומערת הגדי (סח'ול). מערות אלה מייצגות התיישבות חוזרת ונשנית של האדם הקדמון, הן האדם הניאנדרטלי והן ההומו סאפיינס וקודמיהם, במשך יותר מחצי מיליון שנה.
רצף ההתיישבויות הפרהיסטוריות בנחל מערות ארוך ומלא במיוחד. הממצאים הייחודיים שנתגלו באתר (כמאובני אדם חשובים) וחקירתו הנמשכת לסירוגין למעלה משמונים שנה, הפכו את האתר לאחד הידועים בעולם מהתקופה הפלאוליתית. בארבע המערות שנחקרו התגלו עדויות, בין הקדומות בעולם, לקיום בו-זמני (במובן הרחב) של האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני; לקבורת המתים; לשימוש בחפצים בעלי משמעות סמלית כחרוזים וחומרי צבע; ולהתיישבות קבע ובניית בתי אבן. האתר ממלא תפקיד מפתח בסוגיות המרכזיות של המחקר הפרהיסטורי העולמי, כגון מוצא האדם המודרני, התפתחות ההתנהגות האנושית המודרנית, יחסי אדם-סביבה, וניצני התיישבות הקבע וייצור המזון.
ב-29 ביוני 2012 הוכרז מקבץ המערות בנחל כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
סביבת האתר

ארבע המערות הפרהיסטוריות בנחל מערות ממוקמות בשיפולי המצוק המערבי של הר הכרמל, במקום שבו הנחל יוצא למישור החוף, כ-17 ק"מ דרומית לחיפה וארבעה ק"מ מזרחית לחוף הנוכחי של הים התיכון, בגבהים של 40–60 מטרים מעל פני הים הנוכחיים.
ירידת מפלס הים העולמי בתקופות קרחוניות במהלך תור הפליסטוקן גרמה להתרחקות חוף הים התיכון מן המערות ולהתרחבות מישור חוף הכרמל. מפלס הים שב ועלה בתקופות בין-קרחוניות ומישור החוף הצטמצם. נחל מערות היו מיושב בידי האדם הקדמון בתקופות קרחוניות ובין-קרחוניות כאחד במהלך כחצי מיליון השנים האחרונות. בניגוד לסברות קודמות, נתונים גאולוגיים וגאוכרונולוגיים חדשים הראו כי פני הים בעת היישוב הפרהיסטורי במערות מעולם לא עלו מעבר ל-5–10 מטרים יחסית להיום. תושבי המערות יכלו לנצל את מישור החוף המתרחב, על רכסי הכורכר והמרזבות שביניהם, וגם נהנו מגישה נוחה לבמת ההר המיוערת דרך נחל מערות. לרשותם עמדו מקורות מים וחמרי גלם, וכן מספר סוגים של בתי גידול ("ביוטופים"), מחורש סגור ועד לשטחים פתוחים, במרחק הליכה קצר. גיוון אקולוגי זה מסביר את היישוב החוזר ונשנה של המערות על ידי קבוצות של ציידים-לקטים.
תולדות המחקר

לאתר היסטוריה ארוכה של מחקר ארכאולוגי, הנמשך לסירוגין עד ימינו. המחקר הארכאולוגי השיטתי במערות הכרמל בכלל ובנחל מערות בפרט החל בשנת 1928, כאשר מחלקת העתיקות המנדטורית שלחה את החוקר הבריטי צ'ארלס למברט לבדוק אם יש שרידים ארכאולוגיים במצוק נחל מערות. הבדיקה התבצעה במערת הנחל וחשפה רצף שכבות פרהיסטוריות מן התרבות הנאטופית, אשר נחשפה באותה שנה במערת שוקבא (נחל נאטוף ביהודה) וטרם הוגדרה בשם זה. כמו כן התגלה אחד מחפצי האמנות הפרהיסטוריים הראשונים שנתגלו במזרח התיכון – ידית מגולפת מעצם, בצורת בעל חיים.
בעקבות ממצאיו של למברט הוכרה חשיבותו הארכאולוגית של אתר נחל מערות, ולאתר נשלחה הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד. גארוד ערכה את החפירה הנרחבת והידועה ביותר באתר בשנים 1929–1934, כחלק הארי של מפעל חפירות רחב היקף במערות הכרמל. חפירותיה התמקדו במערת תנור, מערת הנחל, וכן במערת הגדי (יחד עם החוקר האמריקאי ת.ד. מק'קאון). ספרן של גארוד ושל הפלאונטולוגית הבריטית דורותיאה בייט, "The Stone Age of Mount Carmel", מביא דין-וחשבון מלא של חפירותיה ואחראי לפרסום הרב של האתר בעולם.
בשנים 1967–1972 התקיימה במערת תנור חפירה בראשות ארתור ג'לינק, אשר חקר בעיקר את רצף שכבות התקופה הפלאוליתית התיכונה (התרבות המוסטרית) - החלק העליון של חתך גארוד. אברהם רונן חפר במערה מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה עד 2002, והתמקד בחקר החלק התחתון של חתך גארוד - שכבות התקופה הפלאוליתית התחתונה. פרנסואה ואלה ועופר בר-יוסף בדקו את החתך הנאטופי שגארוד השאירה בטרסת מערת הנחל בראשית שנות השמונים, ומינה עברון בדקה את החדר השלישי של המערה בסוף אותו עשור וגילתה שכבות נאטופיות נוספות. מינה עברון חפרה במערת גמל בראשית שנות התשעים וחשפה שרידים פרהיסטוריים גם במערה זאת. מאז 1994 נחפר היישוב הנאטופי בטרסה שלפני מערת הנחל, בראשות עברון, דניאל קאופמן וראובן ישורון, מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
הרצף הפרהיסטורי

התקופות והתרבויות הארכאולוגיות שהגדירו גארוד וממשיכיה באתרי נחל מערות הן:
התקופה הפלאוליתית התחתונה, לפחות 500,000 עד 250,000 שנים לפני זמננו: התרבות האשלית במערת תנור והתרבות האשלו-יברודית במערת תנור ובמערת גמל. נחשפו כמויות גדולות של כלי צור אופייניים כאבני יד וכמה הצטברויות של עצמות בעלי חיים, בעיקר יחמורים. לא נתגלו עצמות אדם משלב זה.
התקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-250,000 עד 50,000 שנים לפני זמננו: רצף מגוון וארוך ביותר של התרבות המוסטרית במערת תנור, מערת הגדי ומערת הנחל. במערת תנור נתגלה רצף ארוך במיוחד הכולל את כל שלבי התקופה. ממצאים בולטים הם קבורה של אישה ניאנדרטלית במערת תנור וריכוז קברים של אדם מודרני במערת הגדי. אלה הקבורות הקדומות בעולם; העדויות הראשונות להימצאותו של הומו ספיינס מחוץ לאפריקה; והמפגש האפשרי הקדום ביותר בין הומו ספיינס שהיגר מאפריקה לניאנדרטלים האירו-אסייתיים. בתקופה זאת נחל מערות היה הנקודה הדרומית ביותר בעולם בה נמצאו עצמות ניאנדרטלים (ביחד עם מערת כבארה בכרמל הדרומי) והנקודה הצפונית ביותר בעולם בה נמצאו עצמות הומו ספיינס (ביחד עם מערת קפזה בגליל התחתון). תושבי המערות משני המינים נהגו להבעיר מדורות כדרך קבע ולצוד פרסתנים בוגרים בשיטתיות, בעיקר צבי ארצישראלי ויחמור פרסי. נתגלו גם עצמות של מינים נכחדים כגון בקר-בר, מין של קרנף ומין גמל. במערת הגדי נתגלו חרוזים עשויים מקונכיות ושרידי אוכרה שנאספה ממקומות מרוחקים. זוהי אחת העדויות הקדומות בעולם לשימוש בחפצים בעלי ערך סמלי.
התקופה הפלאוליתית העליונה, כ-50,000 עד 20,000 שנים לפני זמננו: התרבות האוריניאקית והתרבות העתליתית במערת הנחל. נמצאו מאספים עשירים של כלי צור אופייניים. לא נתגלו עצמות אדם.
סוף התקופה האפיפלאוליתית, כ-15,000 עד 11,500 שנים לפני זמננו: התרבות הנאטופית במערת הנחל. נחשף יישוב-קבע או קבע-למחצה הכולל, לראשונה בפרהיסטוריה, מבני מגורים וקירות תמך בנויים אבן, יותר ממאה קבורות במספר ריכוזים, מכתשים, חפצי אמנות וכמות אדירה של אשפת יישוב ברצף ארוך של התיישבויות נאטופיות. ממצאי החפירה בשכבות הנאטופיות במערת הנחל מלאו תפקיד מרכזי בהגדרת תרבות זאת על ידי גארוד, כשלב חשוב בין התרבויות הפלאוליתיות הנוודיות הפשוטות שלפניה, לבין התרבויות הנאוליתיות החקלאיות שלאחריה.
גאולוגיה

בתקופות גאולוגיות קדומות הגיעו מי הים אל פני המצוק. עם נסיגת הים נמסה אבן הגיר ונוצרו המערות, ששימשו למשכן האדם הקדמון. במתלול מעל המערות מצוי המחשוף השלם ביותר בארץ של שוניות רודיסטים מאובנות - צדפות חרוטיות בעלות מכסה קטן, בגובה של 10–30 ס"מ. בשונית מצויים מינים משלוש משפחות של רודיסטים: רדיוליטים (Radiolitidae), היפוריטים (Hippuritidae) ודורניה (Durania). רכיכות נוספות שהשתתפו בבניית השונית הם סוגי השבלולים הכונדרודונטות (Chondrodontidae) והנריניאות (Nerineidae).
המצוק מעל המערה נוצר משונית חוף קדומה, אשר התרוממה בעבר הגאולוגי אל מעל לפני הים. בעוד בחזית הפונה לים הרכס הוא תלול, הרי בצד הפונה מזרחה על הר הכרמל המדרון מתון ומשתפל אל עבר ים רדוד, אשר שרידיו נחשפים במחשופים במרחבי הר הכרמל.
הצגה לציבור

נחל מערות הוא האתר הפרהיסטורי היחיד בישראל שהוכשר לביקורי קהל. האתר מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים. במקום מסלול הליכה העובר במערות תנור, גמל והנחל, וכולל הדרכות, שלטי הסבר, תצוגה על חיי האדם הקדמון וחיזיון אורקולי בתוך מערת הנחל. מול מערת תנור ניתן להתרשם מחתך השכבות הארכאולוגיות שהשאירה גארוד באמצע המערה - חתך המייצג יותר מחצי מיליון שנה של התיישבות אנושית מהתקופה הפלאוליתית. במערת גמל קיימת תצוגה של חיי האדם הקדמון בתקופה הפלאוליתית. בכניסה למערת הנחל ניתן להתרשם משרידי יישוב הקבע הנאטופי בן כ-15,000 שנה - קיר אבן ומכתשים חצובים בסלע, שניהם נחשפו על ידי גארוד, וכן מהעתק של אחת הקבורות הנאטופיות - קבורה 25, גבר בתנוחה מכווצת שאת ראשו מעטרת מחרוזת מקונכיות. הקבורה המקורית וממצאים רבים אחרים מהאתר מוצגים במוזיאון רוקפלר.
לקריאה נוספת

עפרה גורי-רימון, בוקר טוב אדם קדמון, 2019. (ספר ילדים מבוסס על התגליות באתר)
ראובן ישורון ומינה עברון, מנהרת הזמן בכרמל, בשביל הארץ, דצמבר 2012.
עמיר אידלמן וליאור אנמר, אתרים גאולוגיים בישראל, 2014, עמ' 119–122.
איל חלפון, רן ברקאי, היו פה לפנינו, ארץ ישראל. מיליון השנים הראשונות, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2021. פרק חמישי: שכנות טובה.
מפרש

ערך זה עוסק ביריעה המשמשת להנעה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפרש
מִפְרָשׂ הוא יריעה גמישה, המשמשת להנעה על ידי המרת אנרגיית הרוח לתנועה (בדרך כלל של כלי שיט כגון: סירות, ספינות ויאכטות). כלי שיט המונעים בכוח הרוח נקראים מפרשיות.
מפרש הוא למעשה כנף. הרוח הנושבת על המפרש מפעילה עליו כוחות עילוי וגרר. ככל שיחס כח העילוי לכח הגרר גדול יותר, כך המפרש יעיל יותר. הכח המניע הנוצר על ידי המפרש, הוא למעשה הרכיב של שקול כוחות העילוי והגרר הפונה לכיוון ההתקדמות. ככל שהרוח מגיעה בזווית חדה יותר לכיוון ההתקדמות, רכיב הכח הניצב לכיוון ההתקדמות גדל יחסית לרכיב הכח בכיוון ההתקדמות. הכח הניצב לכיוון ההתקדמות גורם להטיה וטרידה (התקדמות לא רצויה בניצב לקו השדרית). יכולת המפרש ליצור כח מניע בזויות חדות של רוח פנים נקראת "יכולת לחדד".
שני מרכיבים עיקריים משפיעים על היעילות האווירודינמית של מפרשים:
היחס בין גובה המפרש לרוחבו.
קוער המפרש ("הבטן" של המפרש).
ככל שהיחס בין גובה המפרש לרוחבו גדל, יכולת החידוד של המפרש עולה, על חשבון יעילות המפרש ברוח גבית. ככל שקוער המפרש גדל, מספק המפרש כח עילוי גדול יותר, אבל גם כח הגרר גדל. מסיבה זו תכנון המפרש הוא פשרה בין הגורמים השונים תוך התחשבות בתנאי העבודה הצפויים: כיוון הרוח, עוצמת הרוח, ומומנט ההתיישרות של כלי השיט.
הכוחות האווירודינמיים הפועלים על הפרופיל בזרימה
קיים מגוון גדול של סוגי מפרשים, שהוא תוצר של מגוון תנאי השיט השונים והחומרים הזמינים בכל תקופה לאורך ההיסטוריה ובהתאם לאזור הגאוגרפי במקומות שונים בעולם. כך למשל, אניות הסוחר, ששייטו וסחרו בין העולם החדש לישן, וניצלו את רוחות הסחר, הן צוידו במפרשים מרובעים בעלי יחס גובה לרוחב נמוך, שאפשר להן לנצל ולהפיק את המרב מהרוחות הגביות (מסלול ותקופת השיט נקבעו בהתאם למשטר הרוחות הידוע). מנגד, כלי השיט באגן הים התיכון צוידו במפרשים בעלי יחס גובה לרוחב גדול יותר, שאפשר להם להתמודד עם רוחות משתנות שלא תמיד נוחות להפלגה ואינן נושבות בכיוונים נוחים. לעומת זאת, כלי שיט תחרותיים מצוידים במפרשים בעלי יחס גובה לרוחב של כ-6, המאפשרים להם לשוט במהירות גם כנגד כיוון הרוח, שהיא יכולת הכרחית בתחרויות.