אוריינות מקצוע הספרות
הוראת ספרות בהקשר של אוריינות

בבית הספר העל-יסודי בישראל מקצוע הספרות נלמד כדיסיפלינה נפרדת מהיסטוריה, מקרא והבעה. הסיבה לכך נעוצה בהכרת ייחודה של הספרות מול מקצועות אחרים עתירי מלל - הן בשל העיצוב האמנותי והן בשל הפוטנציאל שהיא טומנת בחובה בחינוך והשפעה לפתח עולמות לשוניים-תקשורתיים, חשיבתיים ותרבותיים. לפיכך, בחינת הבגרות בספרות היא חובה לשם קבלת תעודת בגרות בישראל, ומעידה על חשיבותה בעיני הממסד החינוכי ככלי להעברת מורשת לשונית ותרבותית.
במסגרת תוכנית הלימודים בספרות נקודת המוצא של היצירות בספרות היא התוכן הסיפורי. התפיסה החינוכית־לשונית של אוריינות ספרותית מתבטאת במתן חשיבות בבניית תשתית לשיח וללשון אורייניים, תוך חשיפת התלמידים לסוגת שיח הסיפור, הנרטיב. מטרות ההוראה מכוונות אל טיפוח עצמאותם ואחריותם של הלומדים כקוראים המסוגלים לממש בכוחות עצמם קריאה פרשנית מנומקת של טקסטים מתקופות שונות וז'אנרים שונים ורואות חשיבות גם בהיבטים החווייתיים – הרגשיים והאינטלקטואליים שבכוחה של יצירת ספרות להעניק לקוראיה. תנאי הכרחי להפיכת הלימוד להתנסות מהנה ומעשירה הוא הפגשת הלומדים הצעירים עם יצירות שרלוונטיות לעולמם. רלוונטיות אין פירושה צמידות ל"כאן" ול"עכשיו"; היא עשויה להימצא גם ביצירות שנכתבו בזמנים אחרים ובמקומות מרוחקים.
סיווג הז'אנרים, הסוגות בספרות, היווה את אחד המרכיבים העיקריים בתוך המבנה והדעת של ספרות, עוד מימיו של אריסטו. הז'אנרים הספרותיים מבחינת ה-Theory of Geners מוגדרים בהיבט הרטורי, כאשר רטוריקה מונחת על שני יסודות: מבנה לוגי ואלמנטים לשוניים אשר מתואמים למבנה הלוגי. לדוגמה, אם השירה אמונה על תיאור נפשו של האדם, הרי שהלוגיקה למעשה מתגלמת בתוך השפה הציורית ואסוציאטיבית.
עיקרון אורייני בהוראת הספרות, מתבטא בחשיפת התלמידים לז'אנרים המגוונים, ומאפשר ללומד להכיר את מאפייניו של כל ז'אנר בהיבטים הסטרוקטורליסטיים והרטוריים, את נושא הז'אנר והלוגיקה הפנימית המאפיינת אותו דרכי ההוראה בספרות ייגזרו מתוך המטרה של קריאה ולימוד הספרות - חוויית המפגש עם העולמות השונים והמגוונים ביצירות הספרות – מצבים אנושיים של הדמויות והרגשות וכן ערכים מוסריים ואסתטיים. אם כך, במהלך ההוראה על המורה להציג מאפיינים ומונחים ספרותיים באופן טבעי ומשני תוך הדיון במשמעויות היצירה. כלומר, לא לעסוק בהגדרת מהי מטפורה או דימויים ואחר כך להציג אותם מתוך השיר. על המורה לעמוד על משמעויותיו של היצירה ולאפשר לתלמידים בקורא לראות ולהבין כיצד המאפיינים והמונחים עולים מבין השורות וכיצד אלה מתקשרים ליצירה אחרת שנלמדה. דגשים חשובים אלה בהוראת טקסט ספרותי, הקריאה וההוראה דורשים מהמורה היערכות מיוחדת גם בהקשר המיוחד שהוראת ספרות אמורה לפתח בהדרגה רגישות לקשת רחבה של דרכי מבע המעצבות את היצירה הספרותית ומשפיעות על קוראיה.
על מנת לקדם רמות גבוהות של חשיבה בלמידה ניתן לטפח ולפתח את כישורי האוריינות באמצעות הנגשת הטקסט לתלמיד ולסווג את מטלות הלמידה על פי רמת החשיבה שלהם. התאוריההטקסונומיה של בלום מבקשת לקדם רמות גבוהות של חשיבה בלמידה ולעודד יצירה מקורית של התלמידים המושתת על בסיס ידע קיים. במסגרת זו התאוריה מציגה פירמידה לדרוג רמות המיומנויות הקוגניטיביות המרכזיות הקיימות אצל בני האדם: ידע, הבנה, יישום, ניתוח, סינתזה והערכה.
מאפייני הטקסטים בספרות הם סיפורת ושירה ולכך יש להתייחס למורכבות הטקסט: רמת פירוט ואורך הטקסט בד בבד עם רמת המורכבות הלשונית וכמות ואיכות הידע הקודם הנדרש לתלמיד במפגש עם הטקסט. ישנם ארבעה עקרונות בסיסיים בהנגשת טקסטים:
העיקרון הראשון מתייחס אל מטרת הקריאה אשר מכתיבה את דרך העיבוד - הוראת תוכן הטקסט בכיתה, לימוד עצמי, הערכת המורה.
העיקרון השני הוא הוראה על בסיס תבנית טקסט קבוע ומכיל את אוצר המילים, המושגים, הרעיונות או המסרים המרכזיים וכן את תמצית העלילה.
העיקרון השלישי דורש את המבט הישיר אל אוכלוסיית והיכרותו עם הטקסט ומאפייניו ובהתאם לכך להציג רקע קודם, אם עולה הצורך להבהיר אוצר מילים ומושגים, וכן להסביר ולהדגים מבנים לשוניים מורכבים.
העיקרון הרביעי, לתווך את הסכמה באמצעות יצירת מודל מנטלי, כלומר להזכיר טקסטים דומים קודמים שנלמדו ומסרים מרכזיים מהעלילה.
לדוגמה, בהוראת טקסט ספרותי של שיר: על התלמידים להכיר את מאפייני השירה, האמצעים הספרותיים תוך כדי זיהויים ביצירה. על התלמידים לדעת היטב מה מצופה מהם ולשלוט במהלך הניתוח הספרותי. בשלב ההערכה, על הנבחנים להכיר את סוג הטקסט כאשר הם כבר התנסו בסוג טקסט דומה ולפיכך הם אמורים להיות מצוידים בכל הידע והכלים הדרושים על מנת להתמודד עם הטקסט בהצלחה.