stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוז ואלאן
רכבת 40044

ב־1 באוגוסט 1944, שבועות ספורים לפני שחרור פריז, שאמור היה להתקיים ב־25 באוגוסט 1944, נודע לוואלאן כי קולונל קורט בהר מתכוון להעביר לגרמניה יצירות אמנות רבות ולרוקן את הגלריה. היצירות כללו ציורים מודרניים, שהעברתם נזנחה עד לשלב זה. בנוסף, הגיע לאוזניה מידע, כי יצירות האמנות שנאספו והועמסו על משאיות מיוחדות שהוקצו למטרה זו, מועברות לתחנת הרכבת אוברווילייה (Aubervilliers) הממוקמת בפרברי פריז. ב־2 באוגוסט 1944, נארזו 967 ציורים גנובים, בתוך 148 תיבות שכללו יצירות אומנות, ביניהם נכללו יצירותיהם של גדולי אמנות הציור: ז'ורז' בראק, פול סזאן, אדגר דגה, ראול דופי, פול גוגן, אמדאו מודיליאני, פבלו פיקאסו, אנרי טולוז-לוטרק ומוריס אוטריו. הארגזים המלאים ביצירות הועמסו על 5 קרונות מטען, שהמתינו לחיבורם ל־46 קרונות נוספים, אשר אמורים היו להכיל ריהוט שנבזז בידי ארגון ביזה נאצי אחר בפיקודו של פון בהר והיו מיועדים להעברה, אולם הקרונות עדיין היו ריקים. אלא שהרכבת לא יצאה מהתחנה בהתאם ללוח הזמנים המקורי, משום שקרונות המשא האחרים טרם הועמסו.
ואלאן הצליחה להעביר עותק "צו המשלוח" הגרמני לז'וז'אר, אשר דאג להעביר את המידע למחתרת הצרפתית. בצו נרשמו ופורטו תוכנו של כל ארגז, מספרי קרונות המשא, מספר הרכבת, וכן נקודות היעד של כל קרון מטען: טירת קוגל בסנט גאורגן אים אטרגאו (Kogl Castle at Sankt Georgen im Attergau) באוסטריה ולמחסן ניקולסבורג (Nikolsburg depository) במוראביה. ב־10 באוגוסט הייתה הרכבת מוכנה ליציאה, אך יציאתה לנקודות היעד התעכבה, בשל שביתת עובדי הרכבת הצרפתים, שגרמה לכך כי רכבות נתקעו על המסילות. עם סיום השביתה, ולאחר שפונו המסילות, עברו יומיים נוספים ונגרם עיכוב נוסף ליציאת הרכבת. הרכבת נאלצה להמתין בתחנה, בשל מתן קדימות לרכבות בעלות עדיפות גבוהה יותר, שהובילו חפצים אישיים ואזרחים גרמניים מבוהלים. בסופו של דבר, עזבה הרכבת שמספרה היה 40044, והובילה 53 קרונות, את התחנה בדרכה לנקודות היעד. היא הגיעה לתחנת הרכבת בלה בורז'ה ונעצרה שם בשל תקלה מכנית, אשר תוקנה על ידי הגרמנים ולאחר 48 שעות המשיכה בדרכה. אך נוצר עיכוב חדש – המחתרת הצרפתית חיבלה בשני קטרים שעצרו את נסיעת הרכבת. הפעם נעצרה הרכבת ונתקעה בתחנת הרכבת באולאני-סו-בואה (Aulany-sous-Bois).
ב־27 באוגוסט 1944, יומיים לאחר שחרור פריז, הגיעה לעיר אוגדת השריון השנייה של הצבא הצרפתי. עם הגעתה, דווחו לה אנשי המחתרת הצרפתית על הרכבת התקועה ועליה 148 התיבות עם יצירות האמנות. הפלוגה, שנשלחה לשם בפיקודו של גנרל לקלר גילתה שמספר תיבות נפרצו וכן נעלם אוסף שלם של כלי כסף. לפיכך, הוחלט לשלוח ללובר 36 תיבות שהכילו יצירות חשובות של הציירים רנואר, דגה, פיקאסו, גוגן ואחרים. רוב היצירות היו מאוספו של פול רוזנברג. רצה הגורל ובנו, לויטננט אנדרה רוזנברג (André Rosenberg), פיקד על היחידה של צבא צרפת החופשית שבדקה ואבטחה את הרכבת. במשך חודשיים הסתובבה ואלאן מתוסכלת ומדוכדכת עד שנרגעה כאשר קיבלה את הידיעה, שיֶתֶר הארגזים שהוצאו מהרכבת הועברו למקום מבטחים.
פעילותה לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר שחרור פריז על ידי כוחות בעלות הברית, נעצרה ואלאן כחשודה בשיתוף פעולה עם הנאצים. היא שוחררה במהרה, לאחר שהתבררה פעילותה במסגרת העבודה במוזיאון.
בתום המלחמה, סירבה להעביר את רשימותיה, מכיוון שלא סמכה על איש, פרט לז'אק ז'וז'אר, וגם לו העבירה רק חלק מהרשימות. ז׳וז׳אר דאג להכיר לה ולקשר אותה עם קפטן ג'יימס רורימר שהיה ממקימי יחידת "אנשי המונומנטים" (יחידת הצלת יצירות האמנות של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה). נדרשו מספר חודשים עד שהחליטה למסור לו את רשימותיה וגם אז, מסרה אותן טיפין טיפין. רורימר ביקר יחד עם ואלאן במטה ה־ERR ובארבעה מחסני הארגון בפריז. אחד המחסנים היה לוויטן (Lévitan), חנות כלבו בבעלות יהודית שנהפכה למחסן שאוחסן בו רכוש יהודי לאחר "מבצע ריהוט". תוך כדי הביקורים עם ואלאן, הכתה ברורימר ההכרה, כי הנאצים שדדו לא רק ציורים, אלא גם חפצי יום־יום פשוטים שהיו שייכים ליהודים.
המידע של ואלאן הוביל לגילוי מחסני יצירות האומנות שנבזזו, והבולט ביותר היה בטירת נוישוונשטיין בדרום מדינת בוואריה, שבגרמניה. בטירה אוחסנו יותר מ־20,000 יצירות גנובות. ואלאן פיקחה על החזרתם של 1,400 ארגזי יצירות אמנות מהטירה לז'ה דה-פום. יתר על כן, עזר התיעוד שלה לזירוז החזרתן של יצירות אמנות לבעליהן החוקיים.
לצורך הסיוע ועזרתה במאמצים לאתר ולהחזיר את יצירות האמנות שנגנבו, קבלה ב־4 במאי 1945, מינוי צבאי בדרגת לוטננט, ומאוחר יותר הועלתה לדרגת קפטן בארמייה הצרפתית הראשונה (French First Army). ואלאן שירתה במשך 8 שנים, בגדוד שהיה ממוקם בגרמניה, בתפקיד אשת הקשר של ממשלת צרפת באזור הכיבוש בגרמניה, ובמסגרת ה"וועדה לאיתור והחזרת נכסים אומנותיים" (Commission de Récupération Artistique).
בתפקיד זה יזמה פנייה לאנשי הצוות הצבאי הגרמני (שאת שמותיהם תיעדה בפנקס בעת שעבדה בז'ה דה-פום בתקופת המלחמה), והצליחה לאמת את מיקומם של מספר אתרי אחסון נוספים, שלא היו ידועים בעבר.
בחודש פברואר שנת 1946, נקראה להעיד במשפטי נירנברג, שם התעמתה עם הרמן גרינג על היצירות שגנב. באותה שנה (1946), אף מונתה כאחראית של מועצת הפיקוח הצרפתית (French Oversight Board), על פעילויות האמנויות היפות (Fine Arts). במסגרת תפקידה עזרה לשקם ציורים, פסלים, מטבעות יקרי ערך, שטיחי קיר וגובלנים שהיו שייכים לצרפת.
ואלאן חזרה לצרפת בשנת 1953, ועם חזרתה מונתה אחראית על רכוש (Conservator) המוזיאונים הלאומיים בצרפת (Musées Nationaux). שנה לאחר מכן (1954), נבחרה ליו"ר "הנציבות להגנת יצירות אמנות" (Chef du Service de protection des oeuvres d'art).
שמונה שנים לאחר שחזרה לצרפת (1961) כתבה את הספר "חזית האומנות" (Le front de l'art), על קורותיה בתקופת המלחמה (הספר פורסם שוב בשנת 1997).
היא פרשה לגמלאות בשנת 1968, אך המשיכה במאמציה לעזור ולפעול בקהילת אנשי האמנות, במטרה להשיב יצירות אמנות שנגנבו מצרפת במהלך המלחמה.
בשנת 2013, חובר דו"ח שהופנה לסנאט הצרפתי, ובו הועלתה ההשערה, כי אותרו כ־60,000 יצירות אמנות, וכ־3/4 מיצירות אלה הוחזרו לצרפת לפני שנת 1950, וזה הודות למאמציהם של רוז ואלאן, ה"וועדה לאיתור והחזרת נכסים אומנותיים" (Commission de Récupération Artistique) ובעלות הברית.
פרסים, הוקרה והנצחה

רוז ואלאן הקדישה את חייה להצלת יצירות אמנות גנובות, גבורתה ומסירותה הובילו את ממשלת צרפת ומדינות נוספות לְזַכּוֹתָהּ בהוקרה רבה.
היא קיבלה מהממשלה הצרפתית את אות לגיון הכבוד, שהוא עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת; זכתה לקבל את מדליית מפקד מסדר האומנויות והספרות; הוענקה לה מדליית הרזיסטנס; בשנת 1948, העניקה לה ארצות הברית את מדליית החופש; הוענק לה עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, או בשמו הנוסף "צלב הכבוד הפדרלי" זמן קצר לאחר שהוחלט על הענקת עיטור כבוד זה בגרמניה.
ואלאן היא האישה המעוטרת ביותר בצרפת, אשר קיבלה בצרפת את התואר "אוֹצֵר".
בשנת 2003, הוסב שם הכיכר המרכזית בעיר הולדתה על שמה; המכללה השוכנת ברחוב פייר דה-קוברטן מס׳ 1, נקראה אף היא על שמה; לזכרה הוקמה "האגודה לזכר רוז ואלאן" (de la Mémoire de Rose Valland) בעיר הולדתה; ביוזמת "האגודה לזכר רוז ואלאן" (Association de la Mémoire de Rose Valland), נחשף לוח זיכרון לכבודה ב־25 באפריל 2005, על הקיר הדרומי של גלריית הז׳ה דה-פום, המנציח את שירותה יוצא הדופן למען הצלת יצירות האומנות; בשנת 2009, פורסם ספר ילדים לכבוד תערוכה שהייתה מוקדשת לזכרה בעיר ליון. הספר נכתב על ידי עמנואל פולק ועמנואל סירסיר, ונקרא: "Rose Valland, Capitaine Beax-arts"; שרות הדואר הצרפתי הנפיק לכבודה בול בשנת 2018; למשרד התרבות והתקשורת הצרפתי (Ministère de la Culture et de la Communication) יש פורטל אינטרנטי, שנקרא "אתר רוז ואלאן בשירות המוזיאונים של צרפת" (Site Rose Valland Service des musées de France) המציג יצירות אמנות שהוחזרו למוזיאונים הלאומיים בצרפת.
רוז ואלאן כמקור השראה

דמותה שימשה השראה לבמאים, מפיקי סרטים, סופרים ועוד:
הסרט "הרכבת" בבימויו של הבמאי ג'ון פרנקנהיימר (John Frankenheimer), שהופק בשנת 1964, התבסס באופן רופף על ספרה, וכולל דמות בשם "Mlle Villard".
תפקידה של ואלאן בשימור האמנות הגנובה נדון כחלק מהספר והסרט התיעודי, "אונס אירופה" (The Rape of Europe).
בשנת 2006, כתבה הסנאטורית קורין בושו (Corinne Bouchoux) ספר ביוגרפי שהוא למעשה הדוקטורט שלה על רוז ואלאן בנושא "רוז ואלאן: התנגדות במוזיאון" (Rose Valland: Resistance at the Museum). הספר תורגם לאנגלית בשנת 2013, עם הקדמה של רוברט מ׳ אדסל (Robert M. Edesl).
ברומן שכתבה הסופרת שרה האוטלינג (Sara Houghteling) "תמונות בתערוכה" (2009), מבוססת דמותה של רוז קלמנט על רוז ואלאן.
בשנת 2009 הייתה ואלאן אחת הדמויות העיקריות בספרו של רוברט מ. אדסל, "אנשי המונומנטים", אשר שימש גם כבסיס לסרטו "ציידי האוצרות" (The Monuments Men), בכיכובה של קייט בלאנשט ובבימוי ג'ורג' קלוני. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2014.
ראו גם

List of Monuments, Fine Arts, and Archives (MFAA) personnel
ביזת יצירות אומנות בידי הנאצים
האתר לזכרה של רוז ואלאן: https://www.rosevalland.com/
ציידי האוצרות (סרט)
משפחת הרצל

בנימין זאב הרצל
בנימין זאב הרצל נולד בשנת 1860 ליעקב הרצל (1835–1902), סוחר אמיד ובנקאי ולז'אנטה נאנט (1837–1911) לבית דיאמנט.
אחותו

פאולינה, אחותו הבכורה בשנה אחת של בנימין זאב, הייתה שחקנית במופעי חובבים. היא נפטרה ב-7 בפברואר 1878, בגיל 19, ממחלת הטיפוס. אמו לא רצתה להישאר בביתם בבודפשט, והמשפחה עקרה לווינה פחות משבוע לאחר ההלוויה. הרצל קרא לבתו הבכורה על-שמה. בנוסף, הוא ביסס עליה את דמותה של מרים אחותו של דוד ליטבק מהרומן "אלטנוילנד".
רעייתו

יוליה (מכונה ז'ולי וגם ג'ולי) לבית נשאואר (Naschauer)‏ 1868–1907, נולדה ב-1 בפברואר 1868, בת יעקב (1837–1894) ויוהנה (1843–1900).
אביה היה תעשיין מיליונר, איל-נפט, שנולד בבודפשט. בצעירותו עקר עם אחיו לווינה, שם הקימו חברת-מניות ששלטה על בתי חרושת, ספינות-נהר ושדות-נפט בהונגריה.
יוליה נישאה לבנימין זאב ב-25 ביוני 1889. הטקס נערך בעיירת הנופש רייכנאו ואת הזוג קידש ד"ר אדולף ילינק, הרב הראשי של וינה. הנדוניה של הכלה הייתה בסך 75,000 גולדן. הריבית מהנדוניה הכניסה כ-6,000 גולדן לשנה.
בשל פעילותו הרבה בתנועה הציונית, לא הקדיש הרצל זמן או משאבים לשהות עם משפחתו.
באלפי העמודים של יומנו, הזכיר הרצל את ילדיו ואת הוריו, אולם אין בו אף אזכור ישיר אחד של אשתו. על רקע חייה ויחסו של בעלה אליה כתבה אידה צורית את הרומן "אשתו המנודה" (כתר 1997).
יוליה נפטרה, כנראה בגלל מחלת לב, בשנת 1907, בגיל 39, שלוש שנים אחרי בעלה, לאחר שסבלה מדיכאון והייתה מאושפזת במוסד לפגועי נפש. גופתה נשרפה על פי בקשתה, ומקום אפרה אינו ידוע.
ילדיו

ליוליה ובנימין זאב הרצל נולדו שלושה ילדים.
ב-1899 כבר התגוררה המשפחה בווילה גדולה בווינה. הילדים לא נשלחו לבתי ספר, אלא חונכו בבית על ידי אומנות גרמניות ומורים פרטיים צרפתים, אנגלים ואוסטרים.
ילדיו > פאולינה

פאולינה הרצל (בגרמנית: Pauline Herzl;‏ 29 במרץ 1890 - 8 בספטמבר 1930) – בתו הבכורה של הרצל, אשר שמה העברי הוא תרצה. אחרי מספר רב של קשרים רומנטיים נישאה ליוזף היפט, אולם התגרשה כעבור זמן קצר. היא ניתקה את הקשרים עם משפחתה והאפוטרופסים שמינה הרצל, סבלה מאי-ספיקת לב, ואושפזה מספר פעמים במוסד פסיכיאטרי. בגיל 39 אושפזה בבית החולים בבורדו, שבצרפת, שם נפטרה ממחלת הטיפוס ב־8 בספטמבר 1930. למרות בקשתה בצוואתה להקבר בווינה ליד אביה החליטו בני משפחתה והקהילה היהודית לקברה בבורדו.
לאחר פטירתה הייתה הדעה הרווחת כי נפטרה ממתן מנת יתר של מורפיום. אולם, כאשר הועבר ארונה לקבורה מחדש בהר הרצל, התגלה כי היא נקברה בארון עופרת, מה שהוכיח שמתה ממחלת טיפוס; הנפטרים ממחלה זו היו נקברים בארון עופרת כיוון שהיא ממשיכה להיות מדבקת גם לאחר המוות.
ילדיו > הנס

הנס הרצל (בגרמנית: Hans Herzl;‏ 10 ביוני 1891 - 17 בספטמבר 1930) – בנו השני של בנימין זאב הרצל. הרצל לא העניק לו שם עברי, ואף לא מל אותו (אחרי מותו של הרצל, ארגנה לו הקהילה היהודית טקס ברית מילה והעניקה לו את השם שמעון). ביום לידתו של הנס כתב הרצל ביומנו: "ולוואי שיגדל הנס ויהיה לאיש חזק שיוכל להמשיך בעבודתי". כאשר נפטר בנימין זאב הרצל היה הנס בן 13.
במאמר שפרסם ב-1924 על תולדות חייו הוא כתב בין השאר: "בביתנו נהגו כבוד גמור בדת. אמי נמשכה לדת ואבי - לחופש המחשבה בנוסח סביבת הסופרים והעיתונאים היהודים בווינה. לימדו אותי ואת אחיותיי תפילות אחדות בגרמנית. למדונו קצת גם עברית. מחנכותינו היו נוצריות. אבינו השפיע עלינו ברוח הכרה עצמית יהודית גאה. אך לאחר מותו - ואני בן 13 - אמרה לי אמי, כי בהיותנו תינוקות חשב אבינו להמיר את דתנו. ודאי שזה היה לפני ראשית התנועה הציונית."
בהתאם לבקשתו של הרצל, נשלח הנס ללמוד בפנימיה יהודית דתית באנגליה. כשנפטרה אימו חזר לווינה, התמוטט בגלל רגשות אשם על שלא היה עם אימו בימיה האחרונים ואושפז בסנטוריום. אחרי ששוחרר חזר ללימודיו באנגליה, אותם סיים בהצלחה. באותו מאמר מספר הנס: "זמן מה אחרי מותו של אבינו הובאתי על ידי אפוטרופוסי לאנגליה. נראה שהם התכוונו בזה לקרבני לסביבת מנהגי דת ישראל. נותקתי ממשפחתי. בן 17 נתייתמתי גם מאמי. חושבני שהאפוטרופוסים לא היטיבו לעשות בהעבירם אותנו ללונדון. זה הביא כליה על חיי המשפחה שלנו ושבר, חוששני, את לב אמי. ראוי אני לגנאי על שלא התחשבתי ברצונה, אך נענשתי על כך בחיים אבלים. במשך כמה שנים שמרתי את מנהגי הדת, שבתוכי נתרוקנתי ממנה לגמרי. המלחמה השלימה את ערירותי".
הנס התקבל לאוניברסיטה, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הבריטי. כשהשתחרר ב־1919 לא מצא לעצמו ייעוד בחיים והתפרנס בעיקר מתרגום כתבי אביו. בשנת 1924 התנצר והצטרף לכנסייה הקתולית. ב-1925 ביקש מיט"א לפרסם שאינו רואה עצמו יותר כבן הדת הקתולית. ב-1926 מסר הודעה לפיה אינו רואה עצמו יותר כשייך לשום דת, וכי דתו היא הלאומיות. לאחר מכן הכריז כי הוא רואה עצמו חבר "בית ישראל" או מוטב, חבר "העם העברי". בשנותיו האחרונות התפלל בבית הכנסת הרפורמי בלונדון בחברת קלוד מונטיפיורי.
הנס לא נישא מעולם. כששמע על מחלתה האנושה של אחותו פאולינה, עזב את עיסוקיו ונסע לבורדו שבצרפת לבקרה. לאחר ששהה ליד מיטתה וראה כי מצבה משתפר, שב לבריטניה ושם קיבל את הבשורה שאחותו נפטרה. הוא חזר לבורדו בשנית והתאבד ב־15 בספטמבר 1930[דרושה הבהרה] ביריית אקדח בשבוע לפטירת פאולינה. בן 39 היה במותו. הנס ביקש שגופתו וגופת אחותו ייקברו יחד בווינה. בצוואתו, בה הסביר כי התאבד בגלל תחושת כישלון, הציע להעלות את גופות אביו, אחותו וגופתו שלו, יחד עם אפר אימו לקבורה בארץ ישראל.
בספר הציונות המאוחרת, אשר יצא בשנת 1953 בהוצאת שילה, מצוין כי התאבדותו נבעה כתוצאה משברון לב, בעקבות אהבתו לאוליה, הבת של הרוזן מעירו. היא הייתה בת 15 והוא בן 38, ובמצב שנוצר העדיף לשים קץ לחייו. סיבת התאבדותו זו התפרסמה אף בחוברת בווינה בשנים 1966–1967, אך מקורה אינו ידוע.
ילדיו > מרגרטה גרטרודה

מרגרטה גרטרודה הרצל (בגרמנית: Margarethe Gertrude Herzl) הידועה בכינוייה טרודה (Trude) ואשר קיבלה גם את השם היהודי פרומה – בתם השלישית של הרצל ואשתו יוליה, נולדה בפריז ב־20 במאי 1893, הייתה בת 11 בעת פטירתו של אביה. אחרי פטירת אימה, בהיותה בת 14, נשלחה להתגורר אצל דודתה אלה. דודתה זו גרמה לה להתנתק מבני גילה ואסרה עליה להביא חברים הביתה, ולכן שיקעה טרודה עצמה בקריאת ספרים (בעיקר נובלות ורומנים). טרודה למדה באוניברסיטה הוראת צרפתית. אחרי פטירת אשתו של אפוטרופסה, וולפסון, עברה לגור בביתו וסייעה לו הן בניהול משק הבית והן בענייני התנועה הציונית. השתתפה בקונגרס העשירי בבזל (1913).
ב־1916 סבלה מהתמוטטות עצבים, בין היתר מאחר שהקשר שלה עם אחיה, הנס, נותק עקב היותו חייל בצבא של מדינת אויב (הצבא הבריטי), והיא אושפזה לזמן מה בבית החלמה לחולי עצבים בברוהל.
טרודה הייתה היחידה מילדי הרצל שהקימה משפחה. ב־23 באפריל 1917 נישאה לתעשיין הטקסטיל היהודי הצ'כי ריכרד נוימן, שהיה גרוש ומבוגר ממנה ב־27 שנים, חברו של האפוטרופוס על ילדי הרצל, מוריץ ריצ'פלד, ובשנת 1918 ילדה נכד יחיד להרצל. זמן קצר אחרי הלידה נשלחה למספר חודשים לבית החולים לחולי נפש "אינזרסדורף" שבווינה.
בשנים שלאחר מכן ניסו בני הזוג נוימן להפרד, חזרו לחיות יחד, ובכל אותה תקופה הייתה טרודה מתאשפזת לפרקים בבית החולים לחולי נפש. מצבה התערער בעקבות מותם של שני אחיה, פאולינה והנס, והחל מ־1931 היא אושפזה בקביעות בבית החולים אינזרסדורף.
ב־1940, במסגרת הניתוק הכפוי של היהודים מהאוכלוסייה הכללית, הועברה לבית החולים הפסיכיאטרי היהודי פוקרסדורף, וב־1941 עם סגירת כל המוסדות היהודים הועברה לבית חולים פסיכיאטרי ציבורי.
בספטמבר 1942, כשהנאצים פינו את המאושפזים היהודים מבית החולים הפסיכיאטרי של וינה, היא נשלחה למחנה טרזיינשטט, שם שהתה בבית החולים של המחנה שישה חודשים עד פטירתה (כנראה מרעב) ב־15 במרץ 1943. גופתה נשרפה.
ילדיו > מרגרטה גרטרודה > נכדו, סטפן תיאודור

בנה של טרודה, סטפן תיאודור, הצאצא האחרון למשפחת הרצל, נולד ב־21 באפריל 1918. עקב עליית הנאצים לשלטון, נשלח סטפן ב־1933 ללמוד בפנימיה באנגליה. הוא קיבל אזרחות בריטית ושינה את שם משפחתו מ"נוימן" ל"נורמן" (לפי גרסה אחרת ל"מונרו"). הוא שירת בתקופת מלחמת העולם השנייה בהודו כקצין בחיל התותחנים של הצבא הבריטי. בשנת 1945, בדרכו מהודו לאנגליה, ביקר בארץ ישראל, התקבל בכבוד ואהדה, וקיבל הצעות להשתקע בארץ (הן מקיבוצים והן מעמותות). תשובתו הייתה שישקול זאת לאחר שיסיים את תפקידו בצבא. הוא שובץ כנספח משרד המדע של המושבות הבריטיות בשגרירות בריטניה בוושינגטון. לאחר שנודע לו על מותם של הוריו בשואה, התאבד בקפיצה מ"גשר שדרות מסצ'וסטס" (אנ') ב־25 בנובמבר 1946.
צוואתו של הרצל

ב-12 בפברואר 1897 ערך הרצל צוואה לראשונה בחייו. חלקה השני, "צוואתי האחרונה", לא נועד לפרסום. הוא דן בענייניו האישיים והכספיים ומשקף את מצבם הרעוע של חיי המשפחה שלו. הרצל שלל מאשתו זכויות כלשהן בחינוך ילדיהם ומינה את הוריו לאפוטרופסים שלהם. הוא ביקש מהם למנוע "כל התערבות אפשרית" מצד אשתו או קרוביה. הוא דרש שבנו לא יישאר בידיה משום ש"אינה אוהבת אותו, ועלולה להשחית ולהרוס את אושרו בכך שתרד לחייו" וביקש להעביר אותו לבית סבו וסבתו או לפנימייה בחוץ-לארץ. לגבי בנותיו, נאלץ להשלים עם העובדה שתיאלצנה להישאר בבית אמן: "אפילו אם לא הייתה לי אשה טובה, תשתדל־נא לפחות להיות אם טובה לבנותיה".
בגיל 40 נתקף הרצל בתחושה שיום מותו קרב ובמאי 1900 ערך צוואה חדשה. הוא מינה את הוריו כיורשיו היחידים ואחריהם את ילדיו. אשתו לא נזכרה בין הנהנים והייתה מיועדת לקבל את החלק המגיע לאלמנות בחוק האוסטרי רק במידה ולא יהיו לה אמצעי-מחייה אחרים.
בצוואתו ציווה הרצל כי ידידיו דוד וולפסון, מוריץ ריצ'פלד ויוהאן קרמנצקי ימונו כאפוטרופסים על ילדיו. עם פטירתו של הרצל הסתבר כי הוציא את כל כספי הנדוניה של יוליה, וכי השאיר את משפחתו ללא מקורות הכנסה נאותים (פאולינה הייתה אז בת 14, הנס בן 13 וטרודה בת 11). את האחריות על היתומים הצעירים (גם מבחינה כלכלית) קיבלו על עצמם התנועה הציונית והאפוטרופסים שמינה לילדיו.
העלאת עצמות ילדיו ונכדו לישראל

ב־19 בספטמבר 2006, בטקס רשמי, הוצאו עצמותיהם של הנס ופאולינה מבית העלמין היהודי בבורדו ולמחרת, ב־20 בספטמבר, נקברו בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל בסמוך לקבר אביהם (בתו השנייה של הרצל, טרודה, נספתה בשואה וגופתה נשרפה).
קבורה מחדש של ילדי הרצל ומימוש צוואתו האחרונה הועלו על סדר היום הציבורי על ידי ד"ר אריאל פלדשטיין, אשר היה הראשון שחשף את ההתעלמות ארוכת השנים מצוואתו של הרצל. בעוד שאת עצמותיהם של הרצל, הוריו ואחותו פאולינה, דאגו המוסדות הציוניים להעלות לארץ מיד עם קום המדינה, ומשלחת נשלחה לווינה לאחר כ"ט בנובמבר 1947, אלה התעלמו מן החלק בצוואה בו ביקש הרצל להביא לקבורה במדינה היהודית את שאר צאצאיו שיחלפו מן העולם עד אותו זמן. ד"ר פלדשטיין הצליח לשכנע את ממשלת ישראל ואת ההסתדרות הציונית לתקן את העוול ההיסטורי, המוסרי והמשפטי, והסכמתם של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, יושב-ראש ההסתדרות הציונית, זאב ביילסקי והרב שלמה משה עמאר, הראשון לציון, סללה את הדרך לביצוע הצוואה.
ב-5 בדצמבר 2007 הובאו עצמות נכדו של הרצל, סטפן נורמן, לקבורה מחודשת לצד משפחתו.
קברו של הנס הרצל
קברה של פאולינה הרצל ושלט הנצחה לזכר טרודה
קברה של ז'נטה לנה הרצל
קברו של יעקב הרצל
ב-30 בנובמבר 2021 פורסם שנשיאת הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה, ז'לקה צוויאנוביץ', נענתה לבקשת יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית, ותסייע להעלאת עצמותיהם של סבו וסבתו של הרצל לישראל. רבקה ושמעון אריה לייב הרצל קבורים בחלקה היהודית בבית העלמין בעיר זמון.
ראו גם

קבורת בנימין זאב הרצל בישראל
פרדריקה הרצל
לקריאה נוספת

עמוס אילון, רקוויאם גרמני - יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743-1933, (תרגום מאנגלית: דני אורבך), תל אביב: הוצאת דביר, 2004.
ישעיהו קלינוב, הרצל חוזה המדינה, אלבום, תל אביב: הוצאת "לעם" בע"מ, תש"י-1950.
יעקב וינשל, הנס הרצל, הוצאת "חזון", 1945.
אלכס ביין, הרצל, ביוגראפיה, ירושלים: הוצאת הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשל"ז-1977.
האיש שנתן למדינה את הלב, נאמן למקור, הספרייה הלאומית.
אילזה שטרנברגר, נסיכים ללא בית, גורלם העצוב של הילדים לבית הרצל
הערות שוליים

↑  יצחק פרי (פרידמן), תולדות היהודים בהונגריה, כרך שלישי, עמ' 54.
↑  על פי "שיחות הרצי"ה", "עיטורי כהנים", 126.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 26–27.
↑  אלכס ביין, תיאודור הרצל (1983), עמ' 1.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 27.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 28.
↑  אלכס ביין, הרצל: ביוגראפיה, ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשמ"ג-1983, עמ' 4-1.
↑  רות וינקלר, מהרב יהודה אלקלעי ועד ד"ר תיאודור (בנימין זאב) הרצל-המקשר והמבדיל בחשיבתם
1 2  אלכס ביין, תיאודור הרצל (1983), עמ' 3.
1 2  עמוס אילון, הרצל, עמ' 29.
1 2 3  עמוס אילון, הרצל, עמ' 31.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 28. לדברי אילון, יעקב הרצל "נעשה יהודי מתבולל".
↑  שאול בן-חיים, הבית הריק באמצע המרכז הסואן, מעריב, 5 בספטמבר 1958.
↑  אז בכתובת "אורסאג - אוט 47", המוזיאון היהודי של בודפשט נמצא באתר זה.
↑  רחוב אפאצאי צ'רה 10.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 33.
↑  הגימנסיה נקראה אחר כך תיכון יוז'ף אטבש.
↑  ביין, הרצל, עמ' 11.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 46.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 189–190, 198.
1 2  עמוס אילון, הרצל, עמ' 44.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 43.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 103: "ביטאו את שמה ז'ולי, בהטעמה צרפתית".
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 103.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 105.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 106.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 112.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 287.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 348: הווילה שכנה ברחוב קארל לודוויג 50, באזור וילות הדור בווינה.
1 2 3  סט"א, דרכו האבלה של הנס הרצל, דבר, 26.9.1930, עמ' 5
↑  סטפן תיאודור נורמן, ‏תחנת ביניים פלשתינה, תכלת 25, סתיו התשס"ז 2006
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 245–246.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 355.
↑  ynet, עצמות ילדיו של הרצל הובאו לקבורה בירושלים, באתר ynet, 20 בספטמבר 2006
↑  אנשיל פפר, תשטוף את העפר מהעיניים, בנימין זאב, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2007
↑  ורד לוי-ברזילי, בזכות חזון של איש אחד, צוואת הרצל תתגשם, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2006
↑  יורי ילון, אין זו אגדה: עצמות סבו וסבתו של הרצל יועלו ארצה, באתר ישראל היום, 30 בנובמבר 2021
הרצל הילד עם אמו ג'נט ואחותו פאולינה
הרצל הילד, עם הוריו ואחותו
הרצל ואמו ג'נט לצדו
אשתו, ג'ולי
הרצל וילדיו מאחורי שולחן הכתיבה שלו.
הרצל וילדיו, 1900
הרצל וילדיו במעון הקיץ של המשפחה באוסזה, 1900
גלויה ועליה תמונה מ־1903 של ילדי הרצל. הגלויה נשלחה ב־1905
גלויה ועליה תמונה של ילדי הרצל
אלכס מומברו

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1979 (בן 45) ברצלונה, ספרד
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.02 מטרים
 מספר:  15
 קבוצות כשחקן
 1996–2002   2002–2004   2004–2006   2006–2009   2009–:  חובנטוד בדאלונה   ריאל מדריד   חובנטוד בדאלונה   ריאל מדריד   בילבאו
אלכס מומברו מורסיה (בספרדית: Álex Mumbrú Murcia; נולד ב-12 ביוני 1979 בברצלונה שבקטלוניה) הוא כדורסלן ספרדי המשחק בעמדת הסמול פורוורד עבור בילבאו ונבחרת ספרד. גובהו של מומברו הוא 202 ס"מ. מומברו נחשב אחד השחקנים הטובים באירופה.
קריירה

בשנת 1996, בגיל 17, החל את הקריירה המקצועית שלו בחובנטוד בדאלונה, לאחר כשהוקפץ פעמים רבות מקבוצת הנוער לקבוצה הבוגרת במטרה למלא את מקומם של השחקנים הפצועים. תוך זמן קצר מומברו תפס מקום קבע בסגל המועדון ומאוחר יותר כשחקן חמישייה. במשך הקדנציה הארוכה שלו במועדון, שש עונות זכה בתואר אחד בלבד - אליפות הליגה הקטאלונית.
בשנת 2002 עזב את חובנטוד בדאלונה לטובת ריאל מדריד. אך, לאחר 2 עונות חזר לקדנציה נוספת בחובנטוד בדאלונה לאחר שהמעיט לשחק במדיה של ריאל מדריד. לאחר 2 עונות עזב אותה שוב לריאל מדריד, בה משחק עד היום.
מומברו משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 2005. כחלק מנבחרתו הלאומית הוא זכה במדליית הזהב באליפות העולם 2006, במדליית הכסף באליפות אירופה 2007 ובאולימפיאדת בייג'ינג ובמדליית זהב באליפות אירופה 2009.
נשים קטנות (סרט, 1978)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 מבוסס על:  נשים קטנות מאת לואיזה מיי אלקוט
 סוגה:  סדרת דרמה, סדרה המבוססת על ספר, סרט רומנטי, סרט חג המולד 
 כותבים:  סוזאן קלאוזר
 בימוי:  דייוויד לוול ריץ'
 שחקנים:  מרדית' בקסטר סוזן דיי אן דאסנברי איב פלאמב דורותי מקגוויר גריר גרסון רוברט יאנג
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  2
 הפקה
 מפיק:  דייוויד ויקטור
 חברת הפקה:  Groverton Productions Universal Television
 הפצה:  NBC 
 עורכים:  ג'ים בנסון דונלד דאגלס
 צלמים:  ג'וזף בירוק
 מוזיקה:  אלמר ברנשטיין
 אורך פרק:  100 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה הישראלית
 תקופת שידור מקורית:  2 באוקטובר 1978 – 3 באוקטובר 1978
 תקופת שידור בישראל:  9 במרץ 1979
 קישורים חיצוניים
 tt0078643/ דף התוכנית ב-IMDb
 
נשים קטנות (באנגלית: Little Women) היא מיני-סדרה אמריקאית בשני חלקים משנת 1978. את הסדרה ביים דייוויד לוול ריץ' והיא מבוססת על הרומן "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט שיצא לאור ב-1868. את התסריט כתבה סוזאן קלאוזר וזהו העיבוד החמישי לרומן הקלאסי של אלקוט. הקודמים היו סרטי קולנוע שיצאו לאקרנים ב-1917, 1918, 1933 ו-1949. צוות השחקנים כולל את סוזן דיי, מרדית' בקסטר בירני, אן דאסנברי, איב פלאמב, דורותי מקגוויר, ויליאם צ'לרט, גריר גרסון, רוברט יאנג, ויליאם שאטנר וריצ'רד גילילנד.
אורך המיני-סדרה הוא שלוש שעות. היא הופקה על ידי חברת Universal Television, ושודרה לראשונה בשני חלקים ברשת NBC ב-2 וב-3 באוקטובר 1978.
תקציר העלילה

המיני-סדרה מגוללת את סיפור חייהן ואהבותיהן של ארבע האחיות לבית מארץ' – ג'ו (סוזן דיי), מג (מרדית' בקסטר בירני), איימי (אן דאסנברי) ובת' (איב פלאמב) – שחיות בקונקורד שבמסצ'טסס בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. אביהן יוצא למלחמה ועל האחיות להסתמך זו על זו כדי לעמוד נוכח הטרגדיות הקטנות והגדולות בחייהן.
צוות השחקנים > משפחת מארץ'

סוזן דיי – ג'וזפין "ג'ו" מארץ'
מרדית' בקסטר – מג מארץ'
איב פלאמב – אליזבת "בת'" מארץ'
אן דאסנברי – איימי מארץ'
דורותי מקגוויר – מרמי מארץ'
ויליאם צ'לרט – ג'ונתן מארץ'
גריר גרסון – הדודה קתרין מארץ'
צוות השחקנים > משפחת לורנס

רוברט יאנג – סבא ג'יימס לורנס
ריצ'רד גילילנד – תאודור "לורי" לורנס
צוות השחקנים > תפקידים נוספים

ויליאם שאטנר – פרופסור פרידריך באר
קליף פוטס – ג'ון ברוק
וירג'יניה גרג – האנה
ג'ויס בוליפנט – גברת קירקה
ג'ון דה לנסי – פרנק ווהן
קרלין ווטקינס – סאלי גרדינר
פרסים ומועמדויות

1979 – פרס אמי לעיצוב אמנותי מצטיין לסדרת טלוויזיה
1979 – פרס אמי לצילום מצטיין בסדרת טלוויזיה