stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פמיליזם
הערות שוליים

↑  מִשְׁפַּחְתָּנוּת במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Emiko Ochiai, Leo Aoi Hosoya, Transformation of the Intimate and the Public in Asian Modernity. The Intimate and the Public in Asian and Global Perspectives, BRILL, 2014, עמ' 20–21, ISBN 9789004264359
↑  familism, Merriam Webster
↑  Sylvie Fogiel-Bijao, Familism, postmodernity and the state: the case of Israel
↑  חלק מהקביעות בפיסקה זו מסתמכות על הספר של משה דוד הר (עורך), ההיסטוריה של ארץ ישראל: תקופת המשנה והתלמוד והשלטון הביזנטי, עמ' 148–149, בהוצאת כתר ספרים ויד יצחק בן-צבי.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף מ"ד, עמוד א', וראה פירוש רש"י שם
↑  שירי ספקטור-בן ארי, ‏פוליגמיה בקרב האוכלוסייה הבדואית בישראל, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, אוקטובר 2013
↑  הערך: פשיזם, אתר יד ושם
↑  האם אנחנו שובניסטים?, באתר "תנועת המשפחה"
↑  אלעד בן דוד, ריאיון עם גיל רונן: "תמכתי בפמיניזם, עד שראיתי את האכזריות שלו במו עיניי", זווית אחרת 17/12/17
↑  הקשר אל המרקסיזם, באתר "תנועת המשפחה"
↑  DePaulo, B. and Milardo, R. (2011). "Interview: Beyond the Nuclear Family".
↑  ענת גילת, נשים חוות העצמה דרך הלימודים הגבוהים : סיפורן של סטודנטיות יהודיות, ערביות, לא דתיות ודתיות, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת חיפה, 2006, עמ' 23
קטנה (הלכה)

| --- | --- |
 מקרא:  מכירה לאמה: ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ז' הפרת נדרים: ספר במדבר, פרק ל', פסוק ד'
 משנה תורה:  מכירה לאמה: משנה תורה לרמב"ם, ספר קנין, הלכות עבדים, פרק ד', הלכה א'
 
בהלכה, קטנה היא בת, מיום הולדתה עד גיל שתים עשרה לאחר מכן מעמדה משתנה לנערה.
לאב יש זכויות על בתו הקטנה, בהן הזכות להשיאה, למוכרה לאמה עבריה ואף בעלות ממונית על מעשה ידיה. חז"ל הגבילו וסייגו הלכות אלו. דינים אלו אינם נהוגים היום.
זכויות האב

קידושין - מדין התורה קטנה אינה יכולה להתקדש לגבר (כלומר להנשא לו), אך אביה יכול לקבל את קידושיה בשבילה. זכות עקרונית זו של האב היא חד-פעמית, ואם הבת התגרשה בהיותה קטנה, היא אינה חוזרת לרשות אביה ומעמדה החדש הוא יתומה בחיי אביה, ואין אביה יכול להשיאה שוב. הכינוי "יתומה" בחיי אביה, בא להשוות את מעמדה של הבת ליתומה, בה תיקנו חז"ל כי היא ברשות עצמה, אך מכיוון שאינה יכולה להנשא מדעת עצמה שכן אין לה דעת, הנישואין תקינים אם השיאוה בני משפחתה הקרובים שהם לרוב אמה ואחיה, במקרה כזה הקידושין והנישואין הם מדרבנן והם תקפים רק מכוח תקנת חכמים.
על אף שזכותו של האב לקדשה, חכמים הגבילו הלכה זו ואמרו: ”אסור לאדם שיקדש את בתו כשהיא קטנה, עד שתגדל ותאמר בפלוני אני רוצה.”.
מכירה לאמה עבריה - בתורה מובא זכותו של האב למכור את הבת לזר כאמה עבריה. לאחר מכירתה, התורה גם מצווה שהאדון או בנו ישאו את האמה העבריה לאשה, בהליך מיוחד הנקרא ייעוד, ובכך יעלה מעמדה של ה'אמה' לאשה, אין האדון זקוק להסכמתו של האב לנישואין אלו, שכן הסכמה זו כלולה במכירתה לאמה עבריה.
חז"ל הגבילו זכות זו של האב והתירו לאב למכור את ביתו רק באופן שהאב הגיע לרמת עוני שאפילו אין לו בגד ללבוש כמו כן מיד שמכרה הטילו על האב חיוב לפדותה.
מעשי ידיים - מעשי ידיה של הבת הקטנה וכן הנערה שייכם לאביה דין זה נלמד בלימוד קל וחומר מזה שיכול למכרה (בקטנה). ובנערה מהיקש לזכותו של האדון במעשה ידי אמתו.
מציאה: חכמים תקנו שהאב זוכה בכל מציאה של בתו הקטנה, בתלמוד מובא טעם לתקנה זו משום 'איבה'.
הפרת נדרים - בתורה מובא זכותו של האב להפר את נדרי ביתו.
זכות בתשלומי קנס - במשנה מובא דעת רבי מאיר הסבור כי לקטנה אין תשלומי קנס כלל, ותשלומי הקנס ניתנים לאביה רק החל מהיותה נערה אולם בתלמוד מובא שחכמים חולקים על דבריו וסוברים שיש לקטנה קנס וזכות זו שייכת לאביה. הרמב"ם מסכם דין זה: ”שלשה דברים של מפתה וארבעה של אונס הרי הן של אב שכל שבח נעורים לאב”.
מיאון

לטובתה של הבת תיקנו חכמים שעד שתגדל הבת ותהפוך לנערה, היא יכולה למחות על הנישואין הראשונים ולהודיע כי אינה חפצה בהם, ובכך היא עוקרת את הנישואין למפרע, מחאה זו נקראת "מיאון", והיא נעשית על ידי כל גילוי דעת שהוא מצד הבת, ולא דווקא מיאון מפורש. הגמרא מספרת על כלתו של אבדן, תלמידו של רבי יהודה הנשיא, שמיאנה בבעלה, וחכמים שלחו לבודקה אם אכן מיאנה בו. כאשר הגיע בעלה לשעבר, אמרו לה החכמים: "הנה בעלך", הגיבה הנערה: "שיהיה הבעל שלכם..." אמרו חכמים: אין לך מיאון גדול מזה. חכמים אמרו, שגם כאשר היא באמצע מעשה מסוים המוכיח שהיא חפצה בבעלה, כגון שהיא משמשת אורחים שבאו לבית בעלה, אם אמרה להם "איני חפצה בבעלי", נחשב הדבר למיאון, ואף אם היא נוסעת באפריון מביתה לבית בו נערכת החתונה ואומרת במעמד זה שאינה חפצה בבעלה, נחשב הדבר למיאון והקידושין בטלים.
אם גדלה הבת ולא מחתה על הנישואין, חלוקים האמוראים רב ושמואל מה תהיה ההלכה במקרה כזה. לפי הכלל האומר אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, סובר רב כי ברור שכאשר דר עמה הבעל הוא קיים ביאה לשם קידושין, וממילא הנישואין העכשוויים הם נישואין מהתורה ואין אפשרות למחות אותם למפרע. לעומת זאת, שמואל סבור כי אין אדם מעלה על דעתו את הבעיות האפשריות, ומתוך הרגל הנישואין הקודמים, הוא לא מעלה על דעתו לקיים ביאה לשם קידושין, ולכן מספק יש לנו להחמיר ולומר שמא לא קידש אותה שוב בביאה, ובמקרה שקיבלה קידושין מאדם אחר, עלינו לחשוש שהקידושין השניים תקפים, היא צריכה לקבל גט משניהם, כלומר גם מהבעל הראשון וגם מהשני
גירושין

קטנה שהושאה על ידי אביה, היא אשת איש מהתורה, ולכן כדי להתגרש מבעלה עליה לקבל ממנו גט. אך ההלכה קובעת כי עליה להיות חכמה במידה מסוימת, משום שקטנה שאינה בת דעת כלל והיא בגיל שאינה יודעת להבחין בין גט לנייר רגיל, נחשבת לשוטה, מכיוון שהתורה קובעת כי גירושין תקפים רק על ידי "וכתב לה ספר כריתות ושלחה מביתו", כלומר אם כאשר הוא נותן לה גט הנקרא "ספר כריתות" הוא גורם בכך לשילוחה מביתו, שכן היא מבינה שהיא אינה אשתו עוד ואיננה רצויה עוד בביתו. אך לשוטה או ילדה קטנה, אין את הדעת להבין דבר זה, ואף אין להם את הבושה שלא להיכנס שוב לביתו של בעלה הקודם לאחר שגירשה.
לעומת זאת, אם יש לבת אב שפוי שמשגיח עליה, במקרה כזה ניתן לגרש אותה, שכן למרות שהיא עצמה אינו יכולה לשמר את עצמה, אביה משמרה, ולכן מתקיים הפסק "ונתן לה ספר כריתות ושלחה מביתו".
קביעת וסת

קטנה נזכרת במשנה כאחת ממסולקות הדמים: ”רבי אליעזר אומר, ארבע נשים דין שעתן, בתולה, מעברת, מניקה, וזקנה... איזו היא בתולה, כל שלא ראתה דם מימיה, אף על פי שנשואה.” (משנה מסכת נידה פרק א משניות ג-ד).
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא שבה נקבע שקטנה נחשבת למסולקת דמים עד שתראה 3 פעמים הופעת וסת. כלומר, אם קטנה תעבור 3 וסתות היא תחשב כבוגרת לעניין קביעת וסת.
ראו גם

נערה (הלכה)
בוגרת
קטן
הערות שוליים

↑  שבו מתחייבת במצוות משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק ב', הלכה א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף מ"א, עמוד א' משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות אישות, פרק ג', הלכה י"ט
↑  תוספתא ערכין ה. משנה תורה לרמב"ם, ספר קנין, הלכות עבדים, פרק ד', הלכה ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף מ"ז, עמוד א'
↑  משנה, מסכת כתובות, פרק ג', משנה ח'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות נערה בתולה, פרק ב', הלכה י"ד
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ע"ב, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ט', עמוד ב'.
בוריס מסרר

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1933 (בן 91) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 השכלה:  המכון לארכיטקטורה במוסקבה 
 פרסים והוקרה:  Moscow Prize for Literature and the Arts (2021)  עיטור הידידות (רוסיה)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  People's Artist of the Russian Federation 
 
בוריס אספוביץ' מסרר (ברוסית: Бори́с Аса́фович Мессере́р, נולד ב-15 במרץ 1933 במוסקבה) הוא אמן תיאטרון, מעצב תפאורה ומורה סובייטי ורוסי, נשיא התאחדות אמני התיאטרון, הקולנוע והטלוויזיה במוסקבה.
מסרר הוא חבר האקדמיה הרוסית לאמנויות, אמן העם של הפדרציה הרוסית (1993). זוכה בשני פרסי המדינה של הפדרציה הרוסית (1995, 2002). חבר איגוד האמנים של ברית המועצות ב-1960, איגוד עובדי תיאטרון של הפדרציה הרוסית ואיגוד הקולנוענים של הפדרציה הרוסית. ב-2016 התמנה לוועד הנאמנים של פרס הספרות הבינלאומי פאזיל איסקנדר.
משפחה

בוריס מסרר הוא בנם של רקדן הבלט והמורה אסף מסרר ושחקנית הראינוע אנל סודקביץ'. הבלרינה שולמית מסרר והשחקנית רחל מסרר היו דודותיו מצד אביו. הוא בן-דודם של מאיה פליסצקאיה, אלכסנדר פליסצקי ועזרי פליסצקי.
מסרר התחתן פעמיים. מאשתו הראשונה, נינה צ'יסטובה, נולד לו בנו היחיד, אלכסנדר מסרר. בנו הוא צייר ואב לשבעה ילדים. אשתו השנייה הייתה המשוררת והמתרגמת בלה אחמדולינה. הם היו נשואים מ-1974 עד למותה בשנת 2010. בוריס היה בעלה הרביעי.
פרסים ואותות הוקרה

1995 - פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום האמנות היפה
2001 - מדליית זהב של האקדמיה הרוסית לאמנויות
2002 - פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום העיצוב
2003 - מסדר הכבוד של רוסיה
הערות שוליים

↑  Борис Мессерер
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576692905171  PLWABN: 9810629771205606  BnF: cb145407904 (data)  GND: 119297957  ISNI: 0000 0001 1452 6829  LCCN: no95018071  NKC: js2017960649  NTA: 165977604  SUDOC: 243911246  ULAN: 500120801  VIAF: 96572270   WorldCat (עם VIAF): 96572270
פרדריק לה פלה

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1806 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, הקיסרות הראשונה 
 פטירה:  5 באפריל 1882 (בגיל 75) הרובע השישי של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  אקול פוליטקניק  בית הספר הלאומי הגבוה למכרות 
 תפקיד:  סנטור באימפריה הצרפתית השנייה (29 בדצמבר 1867–4 בספטמבר 1870) 
 פרסים והוקרה:  פרס מונטיון - מדע (1856)  קצין בכיר בלגיון הכבוד 
 
פרדריק לה פלה (בצרפתית: Frédéric Le Play‏; 11 באפריל 1806 – 5 באפריל 1882) היה מהנדס צרפתי, שנודע כסוציולוג וכלכלן ועסק בתחומי עבודה סוציאלית ומחקר חברתי.
חיים

פרדריק לה פלה נולד לפקיד בבית המכס, שנפטר בגיל צעיר. דודו של לה פלה לקח אותו אליו לפריז, גידל אותו במשך כעשר שנים, וחשף אותו להשכלה רחבה. לאחר מות דודו, הוא חזר לבית אמו בנורמנדי, לתנאי חיים צנועים, וסיים את בית הספר התיכון שם. פרדריק לה פלה המשיך ללימודים גבוהים בשנים 1825–1829 תחילה בבית ספר טכני ולאחר מכן בבית ספר למכרות. בסיום לימודיו, יצא למסע רגלי בדרום גרמניה ובבלגיה התוודע לאזורי המכרות ותנאי החיים בהם.
ב־1834 מונה ליו"ר הוועדה הקבועה לסטטיסטיקה של מכרות, ועסק בפרסום נתונים סטטיסטיים בנושא המכרות. בשנת 1840, הוא הפך למהנדס הראשי ופרופסור למטלורגיה בבית הספר למכרות שם מונה למפקח הראשי בשנת 1848.
לה פלה היה בקשר עם פוליטיקאים ותאורטיקאים, והיה פעיל כיועץ פוליטי, במיוחד תחת שלטונו של נפוליאון השלישי, שגם מינה אותו לסנאט, ולתפקיד בכיר ב״לגיון הכבוד הצרפתי״.
על עבודתו בענייני המשפחה והעובדים, הוא קיבל עיטור כבוד Montyon prize מהאקדמיה הצרפתית למדעים.
בתחילת דרכו לה פלה היה אתאיסט, אבל בהמשך השתכנע בהדרגה בחשיבות הצורך בדת. בשנת 1864 פרסם מאמר המגן על הנצרות מפני דרוויניזם וספקנות. הוא שינה את דתו והשתייך לכנסייה הקתוליות הרומית בשנת 1879, שלוש שנים לפני מותו.
תורתו ועבודתו

מסע המחקר הראשון באזורי המכרות בדרום גרמניה ובלגיה, שכנע אותו בחשיבות איסוף הנתונים הראשוני על התנאים החברתיים. בהשפעת הדוקטרינה החברתית הקתולית, וגם באמצעות תצפיותיו המדויקות ו״מחקרי המקרה״ שלו על התנאים הכלכליים של מעמד הפועלים, הגיע לה פלה למסקנה כי יחידת הסקר אינה צריכה להיות הפרט אלא המשפחה. בגישה זאת הוא ביצע את מחקריו המאוחרים יותר באירופה.
בשנים 1846-1833 הוא ביקר בספרד, בלגיה, בריטניה, רוסיה, דנמרק, שוודיה ונורווגיה, אוסטריה, הונגריה וצפון איטליה. הוא נסע גם ברחבי האימפריה העות'מאנית, וחזר לרוסיה כיועץ של הצאר ניקולאי הראשון בענייני רפורמה במכרות.
בשנת 1855 לה פלה, בעבודתו העיקרית "Ouvriers européens", פיתח את רעיונותיו על הסדר החברתי האידיאלי ועל הרפורמות החברתיות הנדרשות באמצעות ייצוג מונוגרפי של 36 משפחות ממעמד הפועלים. למעשה לה פליי פיתח צורת מחקר הנקראת כיום - "תצפית משתתפת" בשלב מוקדם כל כך.
בשנת 1855 מונה לה פלה לנציב הכללי של היריד העולמי בפריס שהצליח מאוד. כעבור שנה הוא ויתר על כיסאו בסנאט, והתמסר כולו ללימודיו ולפרויקט הרפורמה החברתית. ב-1857 ייסד את ״האגודה הבינלאומית לחקר הכלכלה החברתית״ והיה מזכירה הכללי עד מותו. כתב העת של החברה, לה Réforme Sociale, שנוסדה בשנת 1881, מתפרסם מדי שבועיים.
מצד אחד, החברה פרסמה מונוגרפיות מחקריות, ומצד שני התערבה בדיונים בנושאים חברתיים בוערים כגון חניכות או עבודת נשים. ביצירותיו, לה פלה יצג גם את האידיאל של חברה פטרנליסטית, שמשפחה גרעינית הייתה התוצר שלה. הוא השתמש בדימוי של המשפחה כאשר התייחס למעסיקים: כמו ראש משפחה הדואג למשפחתו, כך המעסיק יצטרך לדאוג לרווחתם של עובדיו. המודל האנגלי של ארגון עובדים עצמאיים התאים לרעיונותיו.
ב־1862 ניהל שוב את הביתן הצרפתי ביריד העולמי בלונדון, ב־1867 שימוש כנציב הכללי של היריד בפריז.
מורשתו

עבודתו של לה פלה פותחה על ידי תלמידיו הרבים: אדולף פוצ'ילון (1823-1890), אמיל שייסון (1836-1910), אדמונד דמולינס (1852-1907), פול דה רוסייה (1857-1934), גבריאל אולפה-גליארד (1870-1947) ואחרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלו שיטותיו של לה פלה להופיע שוב על במת המחקר המדעי כאשר "ההיסטוריה של המשפחה" הפכה לתחום חדש של עניין במדעי החברה. בסוף שנות ה-60 בבריטניה, פיטר לאסלט, שעבד בקבוצת קיימברידג לתולדות האוכלוסייה והמבנה החברתי, השתמש בשיטות של לה פלה כדי ללמוד על מבנים משפחתיים מתוך נתוני מפקד המתארים במיוחד את מבנה המשפחה הגרעינית של לה פלה.
בערך באותה תקופה בצרפת, אקדמאים להיסטוריה משפטית שעבדו על המשפט המנהגי היו הראשונים ליישם מחדש את שיטותיה של לה פלה במחקר מדעי. בתחילת שנות ה-70 הצטרפו מספר גדל והולך של אתנולוגים והיסטוריונים למגמה זו, בעיקר בקרב האנתרופולוגיה ההיסטורית: אנדרה בורגוייר, עמנואל לה רוי לדורי. בספר משנת 1989, שהפך להפניה לתחום שלו, אתנולוג ז'ורז 'אוגוסטין עיצב מחדש את סיווג סוגי המשפחה של לה פלה.
מספר סוציולוגים גילו מחדש את עבודתו של לה פלה והתגברו על הדעה הכללית שהשקפותיו של לה פלה היו פשוט שמרניות מדי, במיוחד פול לאזרספלד, אנטואן סבוי וברנרד קלורה.}
ההיסטוריון הדמוגרפי עמנואל טוד התרשם מהדמיון הגאוגרפי בין תחום השכיחות של המערכת המשפחתית הקהילתית (משפחה פטריארכלית בלשונו של לה פלה) לבין אזורים שבהם הקומוניזם הפך לדומיננטי במאה ה-20. הוא הדגיש מחדש את מחקרו של לה פלה על מבני המשפחה ופרסם מספר ספרים המראים את קשר בין מבני המשפחה המסורתיים לבין התנועות האידאולוגיות והחברתיות הגדולות בהיסטוריה האירופית (בחירות דתיות ופוליטיות, התפתחות כלכלית.)
כתבים

מקור
(1864). La Réforme Sociale.
(1871). L'Organisation de la Famille.
(1875). La Constitution de l'Angleterre. (in collaboration with M. Delaire
בתירגום אנגלי
(1872). The Organization of Labor in Accordance With Custom and the Law of the Decalogue. Philadelphia: Claxton, Remsen & Haffelfinger.
(1962). "Household Economy." In: Parsons, Talcott et al., editors, Theories of Society. The Free Press of Glencoe, Inc.
(1982). Frederic Le Play on Family, Work, and Social Change. Silver, Catherine Bodard, editor and translator, University of Chicago Press.
(2004). "Social Reform in France." In: Blum, Christopher Olaf, editor and translator, Critics of the Enlightenment. Wilmington DE: ISI Books, pp. 197–258.
הערות שוליים

↑  Herbermann, Charles, ed. (1913). "Pierre-Guillaume-Frédéric Le Play" . Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.
↑  Laslett, P., and R.Wall (dir), Household and Family in Past Time, Cambridge, Cambridge University Press, 1972.
↑  Beaver, S. H. (1962). "The Le Play Society and Field Work," Geography 47 (3), pp. 225–240.
↑  Herbertson, D., (1920). "Le Play and Social Science," The Sociological Review 12 (2), pp. 108–110
↑  Sorokin, P. A. (1928). "Frederic Le Play's School." In: Contemporary Sociological Theories, New York: Harper, pp. 63–98.
↑  Collomp, A., « Les systèmes familiaux en Europe : de l'intérêt des modèles ». L'Homme, 1997, tome 37 no 142. p. 99
↑  Jean Yver, Essai de géographie coutumière. Égalité entre héritiers et exclusion des enfants dotés, Paris, Sirey, 1966; or by the same author: « Les caractères originaux du groupe de coutumes de l'Ouest de la France », Revue historique de droit français et étranger, 1952, No. 1, p. 18-79 or Jean-Louis Halpérin, L’impossible Code civil, Paris, PUF, 1992 or by he same author: Histoire du droit privé français depuis 1804, Paris, PUF, 1996, réédition 2001; or social anthropologist specializing in law Louis Assier-Andrieux: « Le Play et la critique du droit », Sociétés. Revue des sciences humaines et sociales, No. 23, mai 1989, p. 30-34
↑  Savoye, A., « Les continuateurs de Le Play au tournant du siècle », Revue française de sociologie, vol. 22 (Sociologies françaises au tournant du siècle. Les concurrents du groupe durkheimien. Etudes réunies par Philippe Besnard), mars 1981, p. 315-344
↑  Pitt, A. (1998). "Frédéric Le Play and the Family: Paternalism and Freedom in the French Debates of the 1870's," French History 12 (1), pp. 67–8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264224505171  PLWABN: 9810632402305606  BIBSYS: 90549167  BNE: XX1324338  BnF: cb11911744v (data)  CANTIC: a11093596  CiNii: DA00785027  GND: 118571885  ISNI: 0000 0001 2137 9759  LCCN: n82001012  Léonore: 221028  NKC: mzk2012696868  NLA: 35509870  NLG: 232951  NTA: 069538093  RERO: 02-A000103407  SNAC: w6xj3c3r  SUDOC: 026974401  Trove: 979124  VcBA: 495/143290  VIAF: 68931691   WorldCat (עם VIAF): 68931691 
תמונת פיסלו של פרדריך לה פלה, בגני לוקסנבורג, פריז
היריד העולמי בפריס, אפריל-נובמבר 1867, שפרדריך לה פלההיה ממארגניו. תמונת קבלת הפנים שערך נפוליאון השלישי לאורחים רמי המעלה: הצאר הרוסי, קנצלר גרמניה ביסמרק והקיסר וילהם, השולטן הטורקי, פרנץ יוזף מאוסטריה ועוד.
הכותל המזרחי

| --- | --- |

מבט ממזרח על הכותל המזרחי והר הבית
 מידע כללי
 סוג:  חומות עיר, אתר ארכאולוגי, אזור גאוגרפי מעשה ידי אדם 
 שימוש:  שימוש מקורי: קיר תמך למתחם הר הבית ההרודיאני  מאז המאה ה-14: מקום קדוש ואתר תפילה ליהודים
 מיקום:  העיר העתיקה בירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  המאה ה-1 לפנה"ס – 19 לפני הספירה
 תאריך פתיחה רשמי:  19 לפנה״ס 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומית 
 מידות
 אורך:  488 מ' 
 גובה:  19 מ' 
 
 קואורדינטות:  31°46′44″N 35°14′14″E﻿ / ﻿31.7789536°N 35.2371712°E﻿ / 31.7789536; 35.2371712
 he
 
הכותל המזרחי של הר הבית הוא אחד מקירות התמך שמקיפים את מתחם הר הבית שבהר המוריה. בעבר שימש הכותל כאחת מארבע החומות שהקיפו את הר הבית שבו נבנו בתי המקדש הראשון והשני. הכותל המזרחי מהווה גם חלק מהקטע המזרחי של חומת העיר העתיקה, אותה שילב סולטאן סולימאן בעת בנייתה עם שרידי החומה העתיקה של הר הבית.
הכותל המזרחי במבט מהר הזיתים. בחלק הצפוני (הימני) של הכותל ניתן לראות את שער הרחמים. בחלק הדרומי (השמאלי) של הכותל ניתן להבחין בהבדל בין הבניה בסגנון הישן, המיוחס לימי החשמונאים, לבין סגנון הבניה ההרודיאני המאפיין את 32 המטרים הדרומיים.
בשונה מהכותל הדרומי והמערבי הנוכחיים של הר הבית, שהם מעשי ידיו של הורדוס מלך יהודה כחלק מפרויקט שיפוץ מתחם הר הבית, ומוסכם שהם אינם יושבים על התוואי המקורי של חומת הר הבית הקדומה המתוארת במשנה. מרבית אורכו של הכותל המזרחי בנוי בסגנון בנייה הקדום לזה של הורדוס, ומקובל לייחסו לתקופת מלכי בית חשמונאי. רק שלושים ושניים המטרים הדרומיים של הכותל, מ'קו התפר' ודרומה, ו-119.5 המטרים הצפוניים, מיוחסים לבניה הרודיאנית. אורכו הכולל של הכותל המזרחי הוא כ-465 מטרים.
בראשית ימי בית המקדש השני נבנה בחומה המזרחית של הר הבית שער כניסה שנקרא 'שער שושן' על שם שושן הבירה של האימפריה הפרסית שמכוחה נבנה בית המקדש השני. תפקידיו המרכזיים של השער היו הוצאת השעיר לעזאזל ביום הכיפורים למדבר, והוצאת הפרה האדומה אל הר המשחה לשם הכנת 'אפר פרה אדומה'.
מבנה הכותל ותארוכו

בכותל המזרחי משולבים סגנונות בנייה משתי תקופות שונות. חלקו המרכזי של הכותל בנוי בסגנון בנייה קדום שתִארוכו המדויק לוטה בערפל, יש המוצאים בסגנון בנייה זה אלמנטים המזכירים סגנון בנייה המיוחס לתקופת בית המקדש הראשון, יש המשייכים קטע-חומה זה לראשית ימי בית המקדש השני, ורבים מתארכים אותו, בעיקר את חלקו הדרומי של קטע זה, שככל הנראה נוסף בתקופה מאוחרת מהחומה המקורית, לימי החשמונאים.
לגבי 32 המטרים הדרומיים של הכותל המזרחי, ו-119.5 המטרים הצפוניים שלו, מקובל לזהות את סגנון הבניה שבו נבנו קטעי החומה הללו לסגנון בנייה הרודייאני, וזאת כחלק מפרויקט הרחבת הר הבית ושיפוץ המקדש שבמסגרתו בנה הורדוס את הכותל המערבי, הדרומי והצפוני במיקום המכפיל את שטחו של הר הבית מכפי שהיה. ובכותל המזרחי לא 'נגע' אלא רק האריך אותו מצפון ומדרום בהתאם לשאר הכתלים החדשים.
שער שושן

על פי המתואר במשנה, בכותל המזרחי של חומת הר הבית היה שער כניסה אחד בלבד שנקרא 'שער שושן' על שם העיר שושן, בירתה של הממלכה הפרסית שאפשרה ליהודים לשוב לארצם לאחר גלות בבל ולבנות בשנית את בית המקדש שנחרב על ידי הבבלים.
על פי חז"ל, מיקום השער מקביל לקדש הקדשים, על מנת שהכהן השורף את הפרה האדומה בהר המשחה יוכל לראות את הפרוכת בעת שהוא מזה את דם הפרה לנוכח המקדש.
תפקידו העיקרי של שער שושן לא היה לכניסה שוטפת להר הבית (בשל מיקומו המרוחק מהשטח המיושב של ירושלים) אלא לשם הוצאת השעיר לעזאזל ביום הכיפורים על מנת להשליכו מאחד המצוקים שבמדבר יהודה, והוצאת הפרה האדומה להר המשחה (הר הזיתים) לשם הכנת אפר פרה אדומה עבור 'מי חטאת' המשמשים לטהרת טמאי מת. כדי לאפשר גישה נוחה מהר המוריה להר המשחה, נבנה גשר מיוחד המחבר בין ההרים.
בעל הכפתור ופרח זיהה את השער בשליש הדרומי של הכותל המזרחי של הר הבית. עם זאת, קיימות מספר השערות באשר למיקומו של השער, אולם זיהויו הוודאי נותר עלום עקב חוסר יכולת לחפור בצמידות לכותל, בשל בית הקברות המוסלמי החוסם את הגישה אליו.
שער הרחמים

בחלקו הצפוני של הכותל המזרחי קיים שער כפול (הצפוני: 'שער התשובה', הדרומי: 'שער הרחמים') שעל פי מראהו וסגנון עיטוריו מתוארך לסוף התקופה הביזנטית, אז נהגו הנוצרים לעשות דרכו תהלוכות לתוך הר הבית. הידועה שבהן היא התהלוכה בה הושב הצלב, שעל פי המסורת הנוצרית עליו נצלב ישו הנוצרי, אשר נשדד קודם לכן על ידי הפרסים בעת שכבשו את ירושלים.
בימי צלאח א-דין בראשית ימי הביניים נחסם השער למעבר, וזאת כהתנגדות לתהלוכות הנוצריות שעברו בשער. במאה ה-16 שולב מבנה השער הקדום בחומת ירושלים העות'מאנית שנבנתה סביב העיר העתיקה באותה העת על ידי הסולטאן סולימאן הראשון שדאג לסתימת השער גם לאחר שילוב השער הקדום בחומה החדשה.
מעשה זה התקבל בהגות והמסורת היהודית העממית כצעד שנועד לחסום את המלך המשיח מלהיכנס בשערי הר הבית בבוא העת. בנוסף לכך הקמת בית הקברות המוסלמי לפני השער הוסברה כצעד נוסף שנועד למנוע את כניסתו של המשיח להר הבית בשל טומאת המת הנאחזת במי שעובר מעל קבר. אולם לאגדה זו אין מקורות מוסמכים בספרות היהודית.
בצד שער הרחמים נמצאו גם שרידי שער כניסה קדום יותר מתקופת בית המקדש השני.
ראו גם

הר הבית
מבני הר הבית
הערות שוליים

1 2  משנה, מסכת מדות, פרק א', משנה ג'
↑  ספר עזרא, פרק א', תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף צ"ח, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ט"ז, עמוד א'
↑  ספר כפתור ופרח פרק ו.
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
שער הרחמים. מימין (בצפון) 'שער התשובה', משמאל (בדרום) 'שער הרחמים'.
סכסוך

סכסוך או קונפליקט הוא מצב של יריבות, חוסר הסכמה או חוסר התאמה בין שני צדדים או יותר. סכסוך עשוי להיקרא מצב של יריבות, אי-הסכמה או התאמה בין אנשים, או בין קבוצות של אנשים, ולעיתים הסכסוך מאופיין באלימות מילולית או פיזית. סכסוך צבאי בין מדינות או בין אוכלוסיות שונות בתוך מדינה, עשוי להביא למלחמה או למלחמת אזרחים. גם התנגשות בין שיקולים או רגשות נגדיים אצל אדם מכונה לעיתים – בהשאלה – סכסוך או סכסוך פנימי.
בהקשר הפילוסופי, בזרם היווני העתיק ובדיאלקטיקה האקזיסטנציאלית, סכסוך – המונח הטבוע יותר הוא קונפליקט – מציין את היחס הפועל בין ניגודים, ומתאר במערכות חשיבה אלו את כלל היסוד שהוא תנועת ההיפסדות וההיווספות של הוויה, על כל רמותיה, למן החומרית ועד השפתית, הרעיונית. הקונפליקט בהקשר זה הוא מקור התנועה הדיאלקטית.
הגדרות

במונחים פוליטיים "סכסוך" מתייחס למצב של עוינות מתמשכת בין שתיים או יותר קבוצות של בני אדם.
מבחינה אטימולוגית, מקור המילה הוא: con – יחד, flict – להכות, כלומר שני הצדדים נמצאים במצב שבו הם "מכים" (עם מירכאות או בלעדיהן) יחדיו, אחד את השני.
סכסוך כפי שהוא נלמד בקורסים אקדמיים ובהכשרה מקצועית בתחום של פתרון או יישוב סכסוכים, מוגדר בדרך כלל כך: "כאשר שניים או יותר צדדים, אשר לכאורה מטרותיהם אינן מתיישבות זו עם זו, מבקשים להכשיל האחת את יכולתה של האחרת להשגת מטרותיה".[דרוש מקור] הגדרה אחרת היא "מציאות שבה אנשים או קבוצות תופסים את צורכיהם, ערכיהם או
שאיפותיהם כעומדים בסתירה עם אלו של האחר".
סכסוך קבוצתי מתרחש לרוב בשל שאיפות מוחשיות סותרות של קבוצות, הנוגעות לטריטוריה, משאבים, מסחר, הגדרה עצמית, זכויות דתיות, ערכים חברתיים וכדומה.
ישנו הבדל בין הצמד: נוכחות והיעדרות של סכסוך, לבין הצמד: תחרות ושיתוף פעולה. במצבים תחרותיים, שתיים או יותר קבוצות הן בעלות מטרות שאינן מתיישבות זו עם זו, כך שכל אימת שאחת מן הקבוצות מנסה להשיג את מטרתה היא תמנע מן הקבוצה האחרת להשיג את מטרותיה של האחרונה. לכן, מצבים תחרותיים מעצם טבעם יוצרים סכסוך. אולם, סכסוך יכול להיווצר אף במצבים שבהם קיים שיתוף פעולה ובמצבים בהם לשני הצדדים קיימות מטרות המתיישבות זו עם זו, זאת כיוון שהדרך שבה צד בוחר להגיע אל המטרה פוגע ביכולתו של הצד השני להגיע למטרתו.
התנגשות אינטרסים, ערכים, פעולות או כיווני פעולה יכול להצית סכסוך. סכסוכים מתייחסים לקיומה של אותה התנגשות. באופן פסיכולוגי סכסוך קיים כאשר הפחתת גירוי מתמרץ אחד כרוכה בהגברת גירוי אחר, כך שיש צורך בהתאמה חדשה. המונח סכסוך מתאים מן הרגע שבו ההתנגשות מתרחשת. אפילו כאשר אנו אומרים כי קיים סכסוך פוטנציאלי, אנו מתכוונים לכך שלמעשה קיים כבר כיוון לסכסוך אף על פי שאותה התנגשות עדיין לא אירעה.