stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של האנטישמיות
ימי הביניים > היחסים בעולם המוסלמי

מן המאה ה-9 ואילך, העולם האיסלאמי של ימי הביניים העניק מעמד של חסות לשני מיעוטים נוצרים ויהודים. בניגוד למצב אצל עובדי האלילים שם הייתה הבחירה ברורה: אסלאם או מוות, בנוגע ליהודים ולנוצרים שהן בעלי דתות: "מוכרות", כלומר מבוססים על התגלות אמיתית (גם אם זמנן חלף) הייתה אפשרות שלישית: אסלאם מוות או כניעה. מעמד זה, הקרוי ד'ימי, כלל שורת מגבלות על מקבל החסות. ההגבלות כללו מגורים ברבעים נפרדים, חובה ללבוש בגדים ייחודיים, איסורים על הטפה נגד התאסלמות ונגד נשיאת נשים מוסלמיות, וגישה מוגבלת למערכת המשפטית (עדותו של יהודי לא נחשבה אם נסתרה על ידי עדותו של מוסלמי). ד'ימי נאלצו לשלם מס גולגולת מיוחד (ה"ג'זיה").
ככלל, התייחסו המוסלמים אל המיעוט היהודי שבתחומן כאל אזרחים מדרגה שנייה, ותמיד נדרש ממנו להיות כנוע כלפי המוסלמי. שורת חוקים אף דאגו להדגיש זאת. נאסר למשל על היהודים לרכב על סוס (רק על חמור), ונאסר עליו לרכב כלל בפיסוק רגליים אלא רק מן הצד. ליהודי נאסר להיות בעליו של עבד ונאסר עליו להכות מוסלמי (גם אם הלה תקף אותו).
למרות כל זאת, יש לציין כי למרבית המגבלות הללו היה אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי. העונש הכלכלי הממשי היחיד שהוטל על הד'ימים היה כספי. הם שילמו מיסים גבוהים יותר כחלק ממערכת אפליה מורשת האימפריה הביזנטית, וסבלו מחוסר שוויון בחוקי הירושה. לא היו עיסוקים סגורים בפניהם ולא נכפו עליהם עיסוקים מבזים אחרים. בנוסף, בעולם המוסלמי חופש הדת שניתן למיעוטים בכלל וליהודים בפרט היה גדול לאין ערוך ממה שהיה להם באירופה הנוצרית, היהודים ניהלו את ענייניהם הפנימיים במידה רבה של אוטונומיה, ולפחות בענייני משפחה, אישות ודת התנהלו חייהם על פי הדת היהודית.
בספרד המוסלמית, היהודים שגשגו תחת שלטונה הסובלני של ח'ליפות בית אומיה, והעיר קורדובה הפכה למרכז תרבות יהודית. תקופה זו המכונה בתרבות היהודית תור הזהב, הצמיחה ענקי דת ורוח כמו הרמב"ם, רבי יהודה הלוי, רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי שמואל הנגיד, ועוד. עם זאת, כניסתם של שושלת המוואחידון במאה ה-12 מצפון אפריקה שנקטו בצעדים קשים נגד הנוצרים והיהודים, סיימה את הדו-קיום הדתי בספרד. כחלק מדיכוי זה נערכו פוגרומים בקרב יהודי קורדובה בשנת 1011 וביהודי גרנדה ב-1066. המווחדיון דגל בתפיסה הרבה פחות סובלנית כלפי הכופרים, ובני החסות טופלו בחריפות. בהתמודדות בין הבחירה למות או להמיר את דתם, יהודים ונוצרים רבים בחרו באפשרות שלישית במידה והיא התאפשרה, ונמלטו מהמדינה. כך, משפחות יהודיות רבות כמו משפחת הרמב"ם נדדו דרומה לעבר מדינות סובלניות יותר, בעוד אחרים הפליגו צפונה והתיישבו בממלכות הנוצריות הגדלות.
בתקופות מסוימות בימי הביניים, במצרים, סוריה, עיראק ותימן, נגזרו גזרות שונות שפקדו על הריסת בתי כנסת. יהודים אולצו להתאסלם או להתייצב מול חשש מתמיד של מוות בחלקים של תימן, מרוקו ובגדאד.
ראשית העידן המודרני > גירוש ספרד ופורטוגל

בממלכות הקתוליות של ספרד המודרנית של סוף ימי הביניים ותחילת העת החדשה, מדיניות של דיכוי הביאה יהודים רבים לאמץ את הנצרות לדתם. יהודים אלו היו ידועים בשם אנוסים. החשד כי בסתר יהודים אלה עדיין שומרים את דתם נאמנה הובילו את פרדיננד השני, מלך אראגון ואת איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה להקמת האינקוויזיציה הספרדית. האינקוויזיציה השתמשה בשיטות חקירה שכללו עינויים קשים במטרה להוציא הודאה מן הנאשם. תחת שלטון האינקוויזציה כ-30,000 נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה בעודם בחיים.
בשנת 1492, פרדיננד השני, מלך אראגון ואשתו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, הוציאו צו גירוש היהודים משני הממלכות. צו זה העמיד בפני היהודים את הברירה שבין התנצרות לגירוש מן המדינה בתוך ארבעה חודשים. חלקם הגדול של היהודים בחרו באפשרות השנייה כאשר 165,000 יהודים יצאו מספרד בתוך פרק זמן זה, אך מספר גבוה של יהודים, כ-50,000, שהגירה היה עבורם קשה מאוד עד בלתי אפשרית בחרו להתנצר, לפחות למראית עין. בעקבות ספרד הלכה גם פורטוגל כאשר בדצמבר 1496 הוצא צו דומה נגד היהודים.
על היהודים המגורשים נאסר לקחת דברי ערך כמו זהב, כסף ותכשיטים, והם יכלו לעזוב את הארץ רק בספינות שסופקו על ידי המלך. כאשר אלה שבחרו לעזוב את הארץ הגיעו לנמל בליסבון, הם נתקלו באנשי דת וחיילים שהשתמשו בכוח, כפייה והבטחות שונות בניסיון להטביל אותם לנצרות ולמנוע מהם לעזוב את הארץ. בפורטוגל פרק זה סיים טכנית את הימצאותם של היהודים במדינה.
לאחר הגירוש כונו היהודים המומרים 'הנוצרים החדשים' או 'אנוסים'. הם זכו לתקופת חסד של 30 שנה שבהן בדיקה וחקירה על כנות אמונתם הייתה אסורה. תקופה זו הוארכה מאוחר יותר עד 1534. עם זאת, התפרעות המונית בשנת 1506 הביאה למותם של עד 4,000-5,000 יהודים, ולהוצאה להורג של מנהיגי המהומות בידי המלך מנואל. משנת 1536 ועד 1821 היו הנוצרים החדשים תחת המעקב של האינקוויזיציה הפורטוגזית.
פליטים יהודים מספרד ופורטוגל, (המכונים יהודים ספרדים), ברחו למדינות צפון אפריקה, טורקיה וארץ ישראל שבתחומי האימפריה העות'מאנית, כמו גם להולנד, צרפת ואיטליה. בתחומי האימפריה העות'ומנית, התאפשר ליהודים אלה לשמור על יהדותם בגלוי. העיר אמסטרדם שבהולנד הפכה למוקד התיישבות גדול של יהודים שנרדפו מארצות רבות ובתקופות שונות במשך מאות שנים.
ראשית העידן המודרני > אנטישמיות במהפכה הלותרנית

מרטין לותר, נזיר המסדר האוגוסטיני ומחולל הרפורמציה הפרוטסטנטית, התייחס ליהודים בעוינות רבה והחזיק בתפיסות אנטישמיות מובהקות. על אף שבתחילה נטה להם שלום והזדהה עם התלאות שעברו, החל מ-1537, משנוכח כי לא יעלה בידו להמיר את דתם לנצרות, נהפך ליבו לרעה והחל לשפוך עליהם בוז וחרפות. בחיבור שהוציא בשנת 1543 הנקרא 'על היהודים ושקריהם' חוזר לותר על טענות השווא המסורתיות נגד היהודים בדבר רצח נוצרים לשם פולחן דתי, הרעלת בארות ושתית דם נוצרים. הוא מתאר את היהודים במונחים קשים ביותר, מגנה אותם, קורא לדיכויים ולגירושם הסופי, ואף מספק המלצות מפורטות בדבר ביצוע פוגרומים נגדם. בשלב מסוים, הוא כותב: "אנחנו אשמים בכך שאיננו הורגים אותם". לדעת חוקרים רבים, ספר זה הוא ציון דרך משמעותי בהתפתחות האנטישמיות המודרנית, וכפי שכתב ההיסטוריון והסופר פול ג'ונסון: "אפשר לכנות חיבור זה כעבודה הראשונה של אנטישמיות מודרנית, וצעד ענק קדימה לכיוון השואה."
הדברים הקשים של לותר על היהודים נתפסים על ידי רבים כהמשך של האנטישמיות הנוצרית הימיביניימית, אך יש הטוענים כי היא הייתה חריפה אף יותר. החוקרים פיטר מולסוו' וריצ'רד פופקין משוכנעים כי "האנטישמיות של ראשית התקופה המודרנית הייתה אפילו גרועה יותר מזו של ימי הביניים, ובשום מקום לא זה ברור יותר כמו באזורים אלה אשר מקיפים בערך את גרמניה של ימינו, במיוחד בקרב הלותרנים".
עם זאת, בדרשתו האחרונה של לותר שנאמרה זמן קצר לפני מותו הוא הטיף: "אנחנו רוצים להתייחס אליהם באהבה נוצרית ולהתפלל עבורם, כך שהם עשויים יהיו להמיר את דתם ולקבל את דבר האל".
ראשית העידן המודרני > עלילת הדם בטרנטו

סימונינו (סימון) אונפרדורבן היה ילד מהעיר טרנטו, איטליה, אשר בשנת 1475 נמצא מת בגיל שנתיים בביתו של יהודי תושב העיר בשם שמואל, לאחר שלכאורה נחטף, עונה ורוקן מדמו. באותה עת הייתה טרנטו בישופות תחת השפעת האימפריה הרומית הקדושה, בשליטת פרידריך השלישי. מיד לאחר שהתגלתה הגופה הכריז הבישוף כי קהילת טרנטו היהודית כולה, כולל מספר מומרים לדת הנוצרית, אשמים ברצח הילד. יהודי העיר כולם נעצרו, עונו וחלקם הוצאו להורג במוקד או בעריפת ראשם. עלילת הדם בטרנטו ליבתה אף פעולות נגד היהודים בערים אחרות באיטליה, בהן ונציה, מילאנו ופדובה. משך מאות שנים נחשב סימון לקדוש עד לחקירה מחודשת של נסיבות מותו במאה ה-20, ובשנת 1965 הכריז האפיפיור פאולוס השישי על הסרת התואר קדוש מסימון.
הערות שוליים

↑  Our common inhumanity: the history of anti-semitism, www.richardwebster.net
↑  Jerome A. Chanes, Antisemitism: A Reference Handbook, ABC-CLIO, 2004-01-01
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 11, פרק ח, סעיפים 338, 344-343.
↑  ^ מנחם שטרן, טימאגנס מאלכסנדריה כמקור לתולדות מלכות בית חשמונאי, בתוך יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד, עמ' 13-12.
↑  Judeophobia in the Pagan Ancient World - Alexandria a
↑  פרופ' דוד פלוסר, מוצא עלילות הדם, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  (מעשי השליחים 7:58).
↑  (מעשי השליחים 8:3).
↑  איגרת פאולוס, השנית אל-הקורנתיים 11:24).
↑  (מעשי השליחים 25:67).
↑  (השנית אל-הקורנתיים 11:26).
↑  הראשונה אל-הקורנתיים 4:11. האיגרת הראשונה לפטרוס השליח 4:16. אל-העברים 10:32, ועוד.
↑  Rosemay Horrox, The Black Death, Manchester University Press, 1994-10-15
↑  Rosemay Horrox, The Black Death, Manchester University Press, 1994-10-15
1 2  קראו בכותר - מסע אל העבר : עולמות נפגשים - מאות 5 - 16, באתר www.school.kotar.co.il
↑  ברנרד לואיס, היהודים בעולם האסלאם, מרכז זלמן שזר לתרבות יהודית, 1996, עמ' 17
1 2  היהודים בעולם האסלאם, עמ' 30-31
↑  לותר מרטין, באתר אנציקלופדיה יהודית דעת
↑  שנאת ישראל מהולדת הנצרות עד מסעי הצלב, Open University of Israel, 1987-01-01
↑  Martin Mulsow, Richard Henry Popkin, Secret conversions to Judaism in early modern Europe [electronic resource], BRILL, 2004-01-01
טבח שבט בני קוריט'ה היהודי בידי שבט מוחמד (ציור מהמאה ה-19). איור של ספר מאת מוחמד רפי בזיל. כתב היד נמצא בספרייה הבריטית.
על היהודים ושקריהם, שער הספר במהדורתו הראשונה בידי מרטין לותר
דיוקן הילד סימון אונפרדורבן
מרכז משמעו"ת

| --- | --- |

Mashmaut center
Mashmaut center
 מוסד חינוכי
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־31 שנים)
 מיקום
 מיקום:  שפרינצק 13, קריית מוצקין
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°50′12″N 35°04′37″E﻿ / ﻿32.836706°N 35.076942°E﻿ / 32.836706; 35.076942
 https://mashmautcenter.co.il/
  (למפת חיפה מוגדלת) מרכז משמעו"ת(למפת חיפה רגילה) מרכז משמעו"ת(למפת הגליל המערבי רגילה) מרכז משמעו"ת(למפת הגליל המערבי מוגדלת) מרכז משמעו"ת he
 
מרכז משמעו”ת (ראשי תיבות של: מורשת, שואה, מסורת, ערכים ותקומה) הוא אתר לימוד חוויתי עבור הדור הצעיר והקהילה השוכן בקרית מוצקין ועוסק בתכני מורשת, שואה, מסורת, ערכים ותקומה. מתקיימים בו ימי עיון, סדנאות חווייתיות והרצאות.
היסטוריה

מרכז משמעו"ת נוסד בשנת 1994 כיוזמה של ד"ר לאה גנור מנהלת המרכז בשיתוף עם עיריית קריית מוצקין ומשרד החינוך. במרכז ניתן דגש על סוגיות הקשורות בעם היהודי במדינת ישראל ובתפוצות, זיכרון השואה והתקומה, מאבק באנטישמיות, קשרי חינוך עם פולין וגרמניה בתוכניות חינוכיות המאגדות תחומי תוכן ערכיים הנוגעים לישראלים ויהודים במדינת ישראל בעבר בהווה ובעתיד.
בפעילויות המרכז משתתפות קבוצות מגוונות כגון: תלמידים, משלחות נוער ומבוגרים מחו”ל, מורים, חיילים, שורדי השואה, עולים חדשים וקהילה.
המרכז מארגן ומלווה את פעילות הזיכרון וההנצחה של השואה והגבורה בעיר. כמו כן, המרכז משמש כבית עבור שורדי/ות השואה המהווים עמודי תווך בפעילויות היומיומית תוך כדי שמירה על קשר רציף וקבוע עם השורדים.
פרסים

המרכז זוכה להערכה והוקרה רבה על עבודתו החינוכית בארץ וברחבי העולם.
בשנת הלימודים תשנ"ו הוענקה למרכז תעודת הצטיינות בכנסת על ידי יו"ר הכנסת, הפרופ’ שבח וייס, גב’ יהודית האוזנר והאגף לתרבות תורנית על כתיבת תוכניות לימודים ייחודיות בנושא השואה ועידוד תלמידים להנצחת קורבנות השואה באמצעות כתיבת עבודות.
בשנת הלימודים תש"ס הוענק פרס אשת החינוך לשנת תש"ס מטעם יד ושם למנהלת המרכז, ד"ר לאה גנור ובשנת 2020 הוענק לד"ר גנור צלב האבירות מאת נשיא פולין על תרומתה לפיתוח הדיאלוג הישראלי פולני.
מסיבת צחצוח

מיד לאחר האנשלוס נאלצו יהודי וינה, בשיתוף האוכלוסייה, לנקות סיסמאות פרו-אוסטריות מהמדרכות ב"מסיבות צחצוח".
בעגה הפוליטית האוסטרית של שנות ה-30, מסיבת צחצוח (בגרמנית: Reibpartie) הייתה מונח ששימש לתיאור קבוצות של יריבים פוליטיים שנאלצו לעבור השפלה בציבור, הידועה בכינויה "שפשוף" (Ausreiben), הסרת סיסמאות פוליטיות שלא היו רצויות לשלטון.
"המוני המנקים" של המדינה התאגידית

מאז קיץ 1933, המשטר האוטוריטרי של המדינה התאגידית (קורפורטיזם) באוסטריה השתמש ב"חוליות ניקיון" נגד הכתובות של הנאציונל-סוציאליסטים שהיו אז בלתי חוקיים: תומכי הנאצים המקומיים נאלצו להסיר בפומבי את הסיסמאות שחברי קבוצתם כתבו בסתר. ניתן להבין את המונח באנלוגיה אירונית לביטויי לחימה של קתוליות פוליטית כגון "עדר סוער" (Sturmschar), ובאוסטריה - "עדר אוסטרי סוער" (Ostmärkische Sturmscharen). עם זאת, חולשתה של השיטה האוטוריטרית הקתולית התבררה. אנשים סירבו לעבוד בצוות הניקיון. בחוזר למנהלי האבטחה ומחלקות המשטרה הפדרלית בנובמבר 1933, הדירקטוריון הכללי לביטחון הציבור הצהיר כי הגיוני "להימנע משימוש בעובדי ציבור בעת הרכבת מה שנקרא 'חוליות ניקיון' למען שמירה על המוניטין וסמכות הרשויות, אלא אם תופסים את המבצעים בעת מבצע ישיר או שהאנשים הנוגעים בדבר סייעו למעשה הפלילי בגישה הנוכחית שלהם." צוותי הניקיון של מדינת התאגיד צוינו לאחר מכן כ"הצדקה" ל"מסיבת הצחצוח" של 1938.
פוגרום האנשלוס

"מסיבות הצחצוח" שבהן יהודים שטפו רחובות בתקופת האנשלוס במרץ 1938 היו ברמה עזה יותר של השפלה ולעג. ההתגייסות של נאצים במסגרת משאל העם שתכנן הקנצלר קורט שושניג הובילה לרשימת סיסמאות אנטי-נאציות ופרו-אוסטריות בנוף העירוני של וינה ובמקומות אחרים. כדי לחסל את הסיסמאות הללו במהירות האפשרית, נקראו מתנגדים פוליטיים למשטר, אך בעיקר אזרחים יהודים שלא היו מעורבים במאבק הפוליטי. משקיפים מבחוץ כמו ג'ורג' אריק רו גדי והסופר קרל צוקמאייר תיארו את מסיבות הצחצוח. צוקמאייר, באוטוביוגרפיה שלו (1966) תיאר זאת "כציור סיוט של הירונימוס בוש [...]. האוויר התמלא בצווחה צווחנית, פראית והיסטרית מגרונם של גברים ונשים, שהמשיכה במשך ימים ולילות. האנשים איבדו את פניהם, כמו פרצופים מעוותים: חלקם בפחד, אחרים בשקרים, אחרים בניצחון פרוע, מלא שנאה. [...] חוויתי את הימים הראשונים של השלטון הנאצי בברלין. לא ניתן היה להשוות שום דבר מזה לימים ההם בווינה. […] מה שהשתחרר כאן היה התקוממות של קנאה, טינה, מרירות, עיוורון, נקמנות זדונית - וכל שאר הקולות נידונו לשתיקה."
ההתפרצות הפתאומית של אלימות משתוללת ברחובות וינה לא מעידה על אנטישמיות קיצונית יותר בקרב אוסטרים או וינאים מאשר בקרב גרמנים. נראה שההיסטוריה האוסטרית בין 1933 ל-1938, האיסור של חמש שנים על ה-NSDAP וכליאתם של פקידים נאצים רבים במחנות, עוררו התפרצויות שנאה בקרב הנאצים האוסטרים, שעד אז דוכאו באוסטריה וביקשו התחשבנות אישית במרץ 1938. בתקופת האיסור על המפלגה הנאצית, אנשים בעלי קשרים לעולם התחתון הצליחו להתפתח. ההתפרצות הפתאומית של אלימות "מסיבות הצחצוח" הייתה קשורה גם להתפתחויות המהירות במהלך ה"אנשלוס". ביום שישי, 11 במרץ 1938, עדיין לא ידעו הנאציונל-סוציאליסטים האוסטרים שהם יהיו בשלטון ביום ראשון.
הערות שוליים

↑  הטענה הייתה ש"נוטריונים, עורכי דין, עורכי דין מתלמדים ופקידי פרקליטות חולקו לקבוצות ניקיון. העובדה שאנשים כאלה היו חברים במפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית אינה מספיקה כשלעצמה כדי לאלץ אותם לעבוד בצוותי ניקיון" (Diplomarbeit Kurt Bauer: Struktur und Dynamik des illegalen Nationalsozialismus in der obersteirischen Industrieregion 1933/34, Universität Wien, 1998, Fußnote 201, S. 86).
↑  Emmerich Tálos, Wolfgang Neugebauer, Christine Schindler: Austrofaschismus: Politik, Ökonomie, Kultur, 1933–1938. Münster 2005, S. 105.
↑  Vgl. Carl Merz, Helmut Qualtinger: Der Herr Karl: „בבניין הקהילה היה יהודי, פלוני טננבאום. מכל בחינה אחרת - אדם נחמד. היו דברים שנכתבו נגד הנאצים על המדרכה... והוא נאלץ לנגב את זה. ... שאר היהודים [גם] ... לקחתי אותו לשם לנגב. ... מישהו היה צריך למחוק את זה... כלומר, המטפל [בנושא] היה קצת נאצי. ……“
↑  Martin Haidinger, Günther Steinbach: Unser Hitler. Die Österreicher und ihr Landsmann. Ecowin, Salzburg 2009, ISBN 978-3-902404-71-8, S. 357.
טרנספורטים מסלובקיה בתקופת השואה

במהלך השואה גורשה מרבית האוכלוסייה היהודית בסלובקיה בשני גלים: בשנת 1942 ובשנים 1944–1945.
בשנת 1942 היו שני יעדים לשילוחים: 18,746 יהודים גורשו בשמונה עשר טרנספורטים למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ ועוד 39,000–40,000 גורשו בשלושים ושמונה טרנספורטים למחנות ההשמדה מיידנק וסוביבור ולגטאות שונים במחוז לובלין שבגנרלגוברנמן במסגרת תוכנית לובלין. בסך הכל גורשו 57,628 יהודים; רק כמה מאות חזרו.
בשנים 1944–1945 גורשו 13,500 יהודים לאושוויץ, ואחרים נשלחו למחנות הריכוז זקסנהאוזן, רוונסבריק, ברגן-בלזן וטרזינשטט. בגירושים אלה נרצחו כ-67,000 מתוך 89,000 יהודי סלובקיה.
רקע

במשבר הפוליטי שלאחר הסכם מינכן בספטמבר 1938, הכריזה מפלגת העם הסלובקית השמרנית והאתנו-לאומנית (Hlinkova slovenská ľudová strana) (אנ') באופן חד צדדי על אוטונומיה סלובקית בתוך צ'כוסלובקיה. בנובמבר 1938 גורשו 7,500 יהודים עניים או חסרי אזרחות סלובקית לגבול הונגריה. הותר להם לחזור תוך מספר חודשים, אך בשנת 1942 גורשו שוב.
ב-14 במרץ 1939 הכריזה סלובקיה על עצמאות בתמיכת גרמניה הנאצית. יהודים רבים איבדו את מקום עבודתם ורכושם בתהליך של אריזציה. סלובקיה וממשלת גרמניה פעלו יחד לגירוש 20,000 יהודים בגיל העבודה לפולין הכבושה על ידי גרמניה תוך תשלום 500 רייכסמרקים על כל יהודי מגורש, לכאורה כדי לכסות את עלות ה"יישוב מחדש". היה זה הצעד הראשון בגירוש שנועד להקיף את כל היהודים, משום שהיה ברור שגירוש יהודים עובדים תוך השארת משפחותיהם מאחור בסלובקיה יחמיר את מצבם הכלכלי של היהודים הנותרים.
בשנת 1939 הפך מחוז לובלין בפולין הכבושה ל"שמורה יהודית". עד 1942 היה התכנון הגרמני להפוך אזור זה לאזור קליטה של יהודים מגרמניה הנאצית וסלובקיה. החל מסוף שנת 1941 החל האס אס לתכנן את גירוש היהודים בלובלין למחנות המוות של מבצע ריינהרד – בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה – כדי לפנות מקום ליהודי סלובקיה וגרמניה.
תוכנית הגירוש המקורית, שאושרה בפברואר 1942 על ידי ממשלות גרמניה וסלובקיה, גררה את גירושם של 7,000 רווקות בגילאי 16–35 לאושוויץ ו-13,000 רווקים בגילאי 16–45 למיידנק כפועלי כפייה. שם הכיסוי של המבצע היה "אקציית דוד". קצין האס אס והיועץ לענייני יהודים דיטר ויסליצני ופקידי ממשל בסלובקיה הבטיחו שהמגורשים יקבלו יחס טוב ויהיו רשאים לחזור לביתם לאחר תקופה קצובה. בתחילה, יהודים רבים האמינו כי עדיף להתייצב לגירוש מאשר להסתכן בנקמה נגד משפחותיהם על כך שלא עשו זאת. עם זאת, 3,000 מתוך 7,000 הנשים שהיו אמורות להיות מגורשות סירבו להתייצב. הן נישאו נישואי דמה ללא יהודים, עברו לגור אצל קרובי משפחה או הסתתרו זמנית בעזרת לא-יהודים. משמר הלינקה נאבק לעמוד ביעדיו ו-3,800 נשים ו-4,500 גברים גורשו בשלב הראשוני של הגירושים. עם זאת, היה זה פרק חדש בתולדות השואה, מכיוון שהנשים הסלובקיות היו האסירות היהודיות הראשונות באושוויץ. עם הגעתם הפך המחנה ממחנה ריכוז למחנה השמדה.
1942 > שילוחים לאושוויץ

הגירושים מזרחה הוקפאו ביוני 1942 עקב הצורך ברכבות למען הצבא בחזית המזרחית. שאר גירושי המשפחות (שמונה גירושים בסך הכל) הופנו לאושוויץ. הראשון הגיע ב-4 ביולי 1942, מה שהוביל לסלקציה על הרמפה באושוויץ-בירקנאו, סלקציה שהפכה למעשה של קבע. רוב המגורשים - במיוחד אמהות עם ילדים - לא נבחרו לעבודות כפייה אלא נרצחו בתאי גזים. ב-1 באוגוסט 1942, רוב היהודים שלא היו פטורים מגירוש כבר גורשו או נמלטו להונגריה כדי להימנע מהגירושים, מה שהוביל להפסקה של שישה שבועות בגירושים. שלוש רכבות נוספות יצאו לאושוויץ בספטמבר ובאוקטובר 1942.
בשלושת החודשים הראשונים לאחר הגעת הטרנספורט הראשון במרץ, נשים יהודיות סלובקיות היו האסירות היהודיות היחידות באושוויץ. באמצע אוגוסט 1942 הועברו רוב הנשים היהודיות הסלובקיות באושוויץ לבירקנאו, שעדיין היה בבנייה. התנאים היו גרועים בהרבה. הנשים הועסקו בעיקר בעבודה בשטח הפתוח. רובן מתו בארבעת החודשים הראשונים בבירקנאו. לצד עבודות פיזיות בתנאים שהביאו לרעב המוני, רבים מתו במגפות של טיפוס או מלריה וברציחות המוניות בפקודת האס אס, רציחות שנועדו לבלום את המגפות. כדי לבלום מגפת טיפוס באוקטובר 1942 רצח האס אס 6,000 אסירים - בעיקר נשים יהודיות סלובקיות - כולל בריאות. בסלקציה נוספת ב-5 בדצמבר 1942 חוסלה הקבוצה הגדולה האחרונה של נשים יהודיות סלובקיות בבירקנאו. מתוך 404 גברים שהגיעו ב-19 ביוני, רק 45 עדיין היו בחיים כעבור שישה שבועות. בסוף 1942 מתו 92% מהמגורשים. נותרו 500–600 יהודים סלובקיים באושוויץ ובמחנות המשנה שלו. כמחציתם קיבלו תפקידים מיוחסים במינהל שאיפשרו להם להשיג את הצרכים להישרדות.
בין 25 במרץ ל-20 באוקטובר 1942 גורשו כ-57,700 יהודים (שני שלישים מיהודי סלובקיה). שישים ושלוש מרכבות הגירוש מסלובקיה אורגנו על ידי פרנץ נובאק. הגירושים השפיעו באופן לא פרופורציונלי על יהודים עניים, כפריים ואורתודוקסים. אזור שריש-זמפלין (Šariš-Zemplín) במזרח סלובקיה איבד 85 עד 90 אחוזים מאוכלוסייתו היהודית, אך בז'ילינה כמעט מחצית מהיהודים לא גורשו. המגורשים הוחזקו זמן קצר במחנות בסלובקיה לפני הגירוש; 26,384 גורשו מז'ילינה, 7,500 מפטרונקה, 7,000 מפופרד, 4,160 (או 4,463) מסרד ו-4,000 עד 5,000 מנובקי. שמונה עשרה רכבות עם 18,746 קורבנות נסעו לאושוויץ, ושלושים ושמונה טרנספורטים נוספים עם 39,000 עד 40,000 מגורשים) הגיעו לגטאות ולמחנות ריכוז והשמדה ברובע לובלין. מאות בלבד שרדו. ההיסטוריון הצ'כי דניאל פוטיק מעריך שרק 1.5 אחוזים (כ-280 איש) מהמגורשים לאושוויץ בשנת 1942 שרדו, בעוד ששיעור התמותה של המגורשים לאזור לובלין התקרב למאה אחוז.
ניסיונותיהם של הקיצונים במפלגת העם הסלובקית לחדש את הטרנספורטים בשנת 1943 לא צלחו עקב התנגדותם של המתונים הסלובקיים. הגירושים הופסקו לשנתיים.
1944–1945

התגברות פעילותם של הפרטיזנים בסלובקיה עוררה פלישה גרמנית ב-29 באוגוסט 1944. הפרטיזנים הגיבו בפתיחה במרד רחב היקף. המתקוממים תפסו חלק גדול ממרכז סלובקיה אך הובסו בסוף אוקטובר. איינזצגרופה H, אחת מחוליות המוות של האס אס, הוקמה כדי לגרש או לרצוח את 25,000 היהודים שנותרו בסלובקיה. יחידה זו נעזרה במשתפי פעולה מקומיים, ביניהם חטיבות חירום של משמר הלינקה. מרבית היהודים שהיו פטורים מגירוש 1942 התגוררו במערב סלובקיה, אך בעקבות הפלישה רבים ברחו להרים.
ההיסטוריון הסלובקי איוון קמנץ העריך כי 13,500 יהודים גורשו, מתוכם 10,000 מתו, אך ההיסטוריונית הישראלית גילה פטרן וההיסטוריונית הצ'כית לנקה שינדלרובה סבורות כי ניתן לאמת מספר של 14,150 מגורשים והנתון האמיתי עשוי להיות גבוה יותר. מתוכם, בין 6,734 ל-7,936 גורשו לאושוויץ ועוד 5,000 לרוונסברוק, זקסנהאוזן, ברגן בלזן וטרזינשטט. מסלובקיה הגיעו לרוונסברוק 1,600 נשים וילדים (בעיקר יהודים) ו-478 אסירים גברים, כולל יהודים, צוענים ואסירים פוליטיים. כ-1,550 עד 1,750 גברים (בעיקר יהודים) גורשו לזקסנהאוזן, ו-200–300 איש גורשו מסרד לברגן בלזן, במיוחד יהודים בנישואין מעורבים וכמה משפחות שלמות של יהודים. בין 1,454–1,467 יהודים גורשו לטרזינשטט, במיוחד קשישים, יתומים ונשים עם ילדים קטנים. 200-300 אסירים פוליטיים סלובקיים גורשו למאוטהאוזן ב-19 בינואר וב-31 במרץ 1945. רבים מאלה שגורשו למחנות הריכוז בגרמניה נשלחו הלאה למחנות לוויין, שם עבדו בעיקר בתעשיות הקשורות למשק המלחמה הגרמני. בקרב המגורשים בארבעה טרנספורטים מסרד נערכו סלקציות והמגורשים הופנו לסקסנהאוזן, ברגן בלזן, רוונסברוק או טרזינשטט. פרטים רבים על הטרנספורטים אינם ידועים מכיוון שחלק ניכר מהתיעוד הושמד על ידי המבצעים, דבר המחייב היסטוריונים להסתמך על עדויות ניצולים.
על פי הערכות, 10,000 מהמגורשים מתו. שיעור התמותה היה הגבוה ביותר בגירושים לאושוויץ בספטמבר ובאוקטובר 1944 מכיוון שהייתה סלקציה ורוב המגורשים נרצחו מיד בתאי הגזים. שיעור התמותה של המגורשים למחנות ריכוז בגרמניה היה סביב 25–50 אחוזים. לעומת זאת, מבין המגורשים לגטו טרזינשטט, 98% שרדו. שיעור התמותה הגבוה במחנות ריכוז כמו זקסנהאוזן, ברגן-בלזן ורוונסברוק נבע מניצול האסירים בעבודות כפייה עבור משק המלחמה הטוטלית הגרמני, והאסירים נרצחו על רקע חוסר יכולתם לעבוד, ולא על פי גזעם או דתם. אחרים מתו במהלך צעדות המוות. בין כמה מאות ל-2,000 יהודים נרצחו בסלובקיה, וכ-10,850 שרדו עד השחרור על ידי הצבא האדום במרץ ובאפריל 1945.
ארמון הלברון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שאטו 
 כתובת:  Fürstenweg 37 u. a. 
 מיקום:  זלצבורג 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1619
 תאריך פתיחה רשמי:  1619 
 אדריכל:  סנטינו סולרי 
 סגנון אדריכלי:  בארוק 
 
 קואורדינטות:  47°45′44″N 13°03′39″E﻿ / ﻿47.762222°N 13.060833°E﻿ / 47.762222; 13.060833
 www.hellbrunn.at
  (למפת מדינת זלצבורג מוגדלת) זלצבורג האליין זלפלדן סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולארמון הלברון(למפת מדינת זלצבורג רגילה) זלצבורג האליין זלפלדן סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולארמון הלברון
 
בריכה בגן המזרקות של הארמון
מזרקות השעשועים שליד שולחן האוכל בחצר
ארמון הלברון (בגרמנית: Schloss Hellbrunn) הוא וילה בסגנון בארוק מוקדם, הנמצאת ליד מורצג (Morzg), המחוז הדרומי של העיר זלצבורג באוסטריה.
היסטוריה

הארמון נבנה בשנים 1613–1619 על ידי מרקוס סיטיקוס פון הוהנמס (Markus Sittikus von Hohenems), הנסיך-ארכיבישוף של זלצבורג. הארמון מפורסם בעיקר בזכות "מזרקות השעשועים" שלו - גן מלא בפסלים, כוכים, בריכות ומזרקות גלויות ומוסתרות שמטרתן הייתה לשעשע ולהשתעשע עם אורחיו של הארמון. הארמון שימש לשהייה ביום במשך הקיץ, אך בערבים חזר סיטיקוס לזלצבורג, ולכן אין בווילה חדר שינה. לצד הארמון ישנו פארק עירוני רחב-ידיים.
הארמון מפורסם בזכות משחקי המים (Wasserspiele) שבו, שהיום מהווים את אחת האטרקציות המרכזיות של זלצבורג בחודשי הקיץ וזוכה לפופולריות רבה בקרב התיירים. מזרקות השעשועים הן המצאה של מרקוס סיטיקוס, שהיה ידוע בחוש ההומור שלו. מטרתן הייתה להשתעשע עם אורחיו על ידי מזרקות מוסתרות שהרטיבו אותם בהפתעה. לצידן היו גם מזרקות גלויות ומתקנים שמופעלים על ידי מים שנועדו לעשות רושם. בין המזרקות המפורסמות הן שולחן אוכל מאבן ולצידו כיסאות מאבן ובו חבויים מזרקות בתוך הכיסאות (למעט הכיסא של הארכיבישוף) ועל הרצפה. כמו כן ישנו תיאטרון בובות המופעל על ידי מים, שנבנה ב-1750. בגן מספר כוכים: כוך ובו קולות ציפורים המופקים בידי מים וכן כוך ובו כתר המועף כלפי מעלה על ידי סילון מים, המסמל את עלייתו ונפילתו של הכוח השלטוני. בכל אותם פעלולים ומזרקות ישנה נקודה אחת שאיננה נרטבת: הנקודה שבה ישב או עמד הבישוף וממנה הפעיל את המזרקות (כיום נמצאים בה מדריכי הסיורים באתר שמפעילים את המזרקות להנאת התיירים).
ארמון הלברון ממוקם בקצהו של פארק רחב-ידיים, בו נמצא ביתן הקיץ ("גזיבו") מהסרט "צלילי המוסיקה", ולידו גן חיות, תיאטרון אבן ובניין קטן הידוע בשם Monatschlossl, או "ארמון החודש הקטן" שכן הוא נבנה תוך חודש אחרי שמבקר העיר לסיטיקוס שבניין על הגבעה ישפר את הנוף מהארמון. סיטיקוס הקשיב לעצתו וכאשר המבקר חזר תוך חודש המבנה היה בנוי. כיום הוא משמש כאגף האתנוגרפי במוזיאון קרולינה אוגסטאום.
מארי ואמיל טאקט

|  מידע חסיד אומות העולם |
| --- | --- |
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (23 בדצמבר 1987) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מארי ואמיל טאקט
 
מארי טאקט מרטנס (בצרפתית: Marie Taquet-Martens; ‏1898 – 1989) ואמיל טאקט (בצרפתית:  Émile Taquet‏; 1893–1971), היו בעל ואישה שהצילו ילדים יהודים בתקופת השואה ועל כך הוענק להם תואר חסידי אומות עולם.