stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות
היסטוריה

במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, ב-1999, התאגדו מפלגת העבודה, מפלגת מימד ומפלגת גשר לרשימה אחת לקראת הבחירות. יו"ר מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה, אהוד ברק, הבטיח ליו"ר מפלגת מימד, הרב מיכאל מלכיאור, תיק בממשלתו. ביום השבעת הממשלה כמעט ולא נותרו תיקים ומלכיאור העמיד את המשך השותפות הפוליטית בין שתי המפלגות בסכנה. בסופו של דבר, מינה ברק את מלכיאור לשר במשרד ראש הממשלה, שיופקד על ענייני תפוצות וחברה. חרף הבטחת ברק, ולמרות השם המבטיח שניתן לתפקיד, מלכיאור התעסק בעיקר בענייני תפוצות.
עם הקמת ממשלתו של אריאל שרון לא מונה שר בתפקיד זה. לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, וזמן קצר לאחר כינונה של ממשלה חדשה בראשות שרון, מונה נתן שרנסקי לשר בלי תיק, המופקד על ענייני ירושלים, חברה ותפוצות. מפלגתו של שרנסקי, ישראל בעליה, ספגה בבחירות אלה מכה, כאשר זכתה בשני מנדטים בלבד. שרנסקי התפטר מהכנסת כדי לפנות מקום למרינה סולודקין, והמפלגה התמזגה בליכוד. בשנת 2005 התפטר שרנסקי מהממשלה על רקע תוכנית ההתנתקות, ואיש לא מונה במקומו. זמן קצר לאחר מכן מונה סגן שר החינוך, מיכאל מלכיאור, לסגן שר במשרד ראש הממשלה, המופקד על ענייני חברה ותפוצות.
גם בממשלתו של אהוד אולמרט לא מונה בתחילה שר לתפקיד זה. בסבב התיקים שנערך ב-2007 לאחר הצטרפותה של ישראל ביתנו לקואליציה, מונה שר התיירות יצחק הרצוג מהעבודה לשר הרווחה, ובמקביל נקבע כי יופקד על נושאי תפוצות, חברה ומאבק באנטישמיות.
בממשלה ה-32 בראשותו של בנימין נתניהו, הושבע יולי אדלשטיין כשר בלי תיק. המשרד הוקם ב-6 במאי 2009.
במרץ 2013 הוחלט לאחד את פעילות ההסברה של משרד זה עם מערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, ולהעביר למשרד זה את הפונקציות של המשרד לענייני ירושלים. שמו של המשרד שונה בהתאם ל"משרד לירושלים והתפוצות", ובראשו עמד השר נפתלי בנט.
במאי 2015 החליטה הממשלה ה-34 להעביר את שטחי הפעולה בענייני ירושלים למשרד ראש הממשלה ולשנות את שם המשרד למשרד התפוצות.
היסטוריה > במהלך מלחמת ״חרבות ברזל״

באוקטובר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל הגביר משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות את פעולותיו בחיזוק הקשר עם יהדות התפוצות והמלחמה באנטישמיות כמו גם בהסברה הישראלית:
פתח חמ"ל לניהול המאמץ ההסברתי בעולם.
הוביל משלחות של נציגי משפחות חטופים ונרצחים ליעדים מדיניים ברחבי העולם על מנת להפעיל לחץ בינלאומי ולסייע בשחרור החטופים ולעודד גורמים בין לאומיים להוקיע ולפעול כנגד ארגון הטרור חמאס. משלחות יצאו ללונדון, רומא, קנדה, ארצות הברית ובריסל, האיחוד האירופי ונאט"ו, מקסיקו, מיאמי ואוסטרליה ויפן.
השקת מנגנון תמיכה לארגונים הפועלים במאמצי התודעה של מדינת ישראל בזירה הבינלאומית. במסגרת זו תמך המשרד בפעילות תודעה בדגש על יוזמות בעלות תפוצה והשפעה רחבת היקף.
מתן סיוע דחוף למיזמים משותפים לתמיכה במאמץ התודעה באמצעות ארגון "Voices of Israel" שמטרותיה לפעול לחיזוק מיצובה של מדינת ישראל בזירה הבינלאומית.
ניהול מרכז הדיגיטל הלאומי בעיר שדרות - מרכז ששימש כמרכז לעיתונות בין לאומית, בשיתוף עם לשכת העיתונות הממשלתית. המרכז ניהל תדרוכים לעיתונאים ודיפלומטים וקיים סיורים בשטח לעיתונאים, משפיענים ומובילי דעת קהל מהארץ ומהעולם.
שרי המשרד

| מס'> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 | דיוקן> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 | שם (תקופת חיים)> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 | סיעה> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 | סיעה> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 | תקופת כהונה> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 | תקופת כהונה> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 | ממשלה> מאז 1999 הופקד נושא התפוצות במשרד ראש הממשלה ונמסר מעת לעת לשרים שהחזיקו בתיקים אחרים עד הקמת משרד התפוצות ב-2009 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| - |  | מיכאל מלכיאור (1954-) |  | ישראל אחת מימד | 5 באוגוסט 1999 | 7 במרץ 2001 | העשרים ושמונה |
| - |  | נתן שרנסקי (1948-) |  | ישראל בעליה לא ח"כ | 3 במרץ 2003 | 4 במאי 2005 | השלושים |
| - |  | נתן שרנסקי (1948-) |  | הליכוד לא ח"כ | 3 במרץ 2003 | 4 במאי 2005 | השלושים |
| - |  | יצחק הרצוג (1960-) |  | עבודה-מימד העבודה | 21 במרץ 2007 | 31 במרץ 2009 | השלושים ואחת |
משרד ההסברה והתפוצות
| 1 |  | יולי אדלשטיין (1958-) |  | הליכוד | 31 במרץ 2009 | 17 במרץ 2013 | השלושים ושתיים |
משרד ירושלים והתפוצות
| מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו | מילוי מקום על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו | השלושים ושלוש |
| 2 |  | נפתלי בנט (1972-) |  | הבית היהודי | 29 באפריל 2013 | 14 במאי 2015 | השלושים ושלוש |
משרד התפוצות
| (2) |  | נפתלי בנט (1972-) |  | הבית היהודי | 14 במאי 2015 | 4 ביוני 2019 | השלושים וארבע |
| (2) |  | נפתלי בנט (1972-) |  | הימין החדש | 14 במאי 2015 | 4 ביוני 2019 | השלושים וארבע |
| 3 |  | ראש הממשלה בנימין נתניהו (1949-) |  | הליכוד | 4 ביוני 2019 | 21 בינואר 2020 | השלושים וארבע |
| 4 |  | ציפי חוטובלי (1978-) |  | הליכוד | 21 בינואר 2020 | 17 במאי 2020 | השלושים וארבע |
| 5 |  | עומר ינקלביץ' (1978-) |  | כחול לבן חוסן לישראל | 17 במאי 2020 | 13 ביוני 2021 | השלושים וחמש |
| 6 |  | נחמן שי (1946-) |  | העבודה לא ח"כ | 13 ביוני 2021 | 29 בדצמבר 2022 | השלושים ושש |
משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות
| 7 |  | עמיחי שיקלי (1981-) |  | הליכוד לא ח"כ | 29 בדצמבר 2022 | מכהן | השלושים ושבע |
ראו גם

דיני פניות ציבור בנושאי תפוצות ומאבק באנטישמיות
הערות שוליים

↑  הודעה על שינוי שם של משרד, י"פ 6595 מיום 22 במאי 2013
↑  http://www.pmo.gov.il/Secretary/GovDecisions/2014/Pages/dec1660.aspx, אתר מזכירות הממשלה, החלטה 1660
↑  ילקוט הפרסומים התשס"ט, עמוד 4050
↑  המשרד לירושלים והתפוצות (שינוי שם של משרד; חלוקת התפקידים בין השרים; העברת שטחי פעולה ממשרד למשרד), באתר של משרד ראש הממשלה
↑  הממשלה אישרה שינוי שם 'משרד התפוצות' והעברת שטחי הפעולה בענייני ירושלים, אתר משרד ראש הממשלה, 19 במאי 2015
↑  משרד התפוצות, משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות פתח חמ"ל לניהול המאמץ ההסברתי בעולם, ‏18.10.2023
↑  נבו טרבלסי, ‏ההסברה במדינת ישראל מתעוררת מתרדמת קשה, באתר גלובס, 19 באוקטובר 2023
↑  משלחת הסברה מיוחדת מטעם משרד התפוצות עם משפחות החטופים והנרצחים קיימה מפגשים עם נציגי אקדמיה בארה״ב, באתר gov.il
↑  אלכסנדרה לוקש, שרון כידון, ניר כהן, קולה של אמא: משלחת האימהות מיהדות התפוצות שבאה לארץ, באתר ynet, 19 בנובמבר 2023
↑  25 מיליון שקלים יוענקו ע"י המשרד למאבק באנטישמיות: אלו הזכאים, באתר אייס, 10 במרץ 2024
↑  מרכז תקשורת קדמי ממוגן נפתח בשדרות לתקשורת הזרה
| משרדי ממשלת ישראל |
| --- | --- | --- |
| משרדים נוכחיים | משרד ראש הממשלה • משרד האוצר • משרד האנרגיה והתשתיות • משרד הביטחון • המשרד לביטחון לאומי • משרד הבינוי והשיכון • משרד הבריאות • המשרד להגנת הסביבה • משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות • משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה • משרד החוץ • משרד החינוך • משרד החקלאות וביטחון המזון • משרד ירושלים ומסורת ישראל • משרד הכלכלה והתעשייה •  משרד המורשת • משרד המשפטים • משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי • המשרד לעניינים אסטרטגיים • משרד העבודה • משרד העלייה והקליטה • משרד הפנים • משרד הרווחה והביטחון החברתי • המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה • המשרד לשירותי דת • המשרד לשיתוף פעולה אזורי • משרד התחבורה והבטיחות בדרכים • משרד התיירות • משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות • משרד התקשורת • משרד התרבות והספורט |  |
| משרדים בעבר | המשרד להגנת העורף • המשרד לחיזוק וקידום קהילתי • המשרד לקידום מעמד האישה • משרד האספקה והקיצוב • משרד הדיגיטל הלאומי • משרד ההסברה • משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה • משרד החינוך, התרבות והספורט • משרד הכלכלה והתכנון • משרד המדע, התרבות והספורט • משרד המודיעין • משרד המיעוטים • משרד הפיתוח • משרד משאבי המים •  משרד ראש הממשלה החלופי |  |
עץ המשאלות של תלמידי יונייטאד מטעם משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות אשר הוצב בכיכר החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל
זיקת הנאה

זיקת הנאה במקרקעין, היא זכות קניינית הניתנת, לאדם (או לישות) להשתמש במקרקעין הנמצאים בבעלותו של אדם אחר. מקרקעין בהם יש זיקת הנאה קרויים מקרקעין כפופים.
ההנאה יכולה להתבטא בזכות אקטיבית (למשל: שימוש במקרקעין הכפופים או חיוב בעליהם לבצע פעולה מסוימת במקרקעין) ויכולה להתבטא בזכות פסיבית (למשל: הימנעות מביצוע פעולה מסוימת במקרקעין כפופים או מניעת הזכות מבעלי מקרקעין כפופים לבצע פעולה מסוימת במקרקעין הזכאים). זיקת הנאה יכולה להיווצר על ידי הסכם בין הצדדים, אולם בדרך כלל אין כל צורך בהסכם כתוב, כשהזיקה נוצרת בשל הנסיבות, אופי הנכס והשימוש בו. הזיקה יכולה גם להיות בתשלום ובכפוף לתקופה מסוימת; וקיימת גם זיקת הנאה מכוח שנים.
במשפט המקובל קיימת גם זיקת הנאה "מכורח הנסיבות". זיקת הנאה זו היא זיקת הנאה שנוצרת מכך שהסיטואציה היא כזו שמכריחה את בעל זיקת ההנאה להשתמש במקרקעין הכפופים לצורך מעבר. כדי ליצור זיקת הנאה מסוג זה, על הכורח להיות "מוחלט", כלומר, שלא תהיה אפשרות מעבר אחרת מלבד במקרקעין הכפופים. המועד בו נבחן "האם יש כורח", הוא מועד עשיית העסקה, שגרמה שלמקרקעין הרלוונטיים לא תהיה אפשרות מעבר (כגון, עסקה בה פוצלו קרקעות, באופן שחלקם האחד זקוק למעבר בחלקם השני).
היסטוריה

זיקת הנאה במקרקעין (בלטינית: ius in re aliena, תרגום לעברית: זכות על דבר ששייך לאדם אחר; בצרפתית: Tenure בגרמנית: Leihe, במשמעות הלוואה) הייתה בתקופת הקיסרות הרומית ובראשית ימי הביניים יחידת קרקע, (חלק מהמנוריאליזם) שניתנה על ידי סניור לשוכר לשם עיבודה או לשם הנאה מהכנסותיה. יחידת קרקע זו שגודלה השתנה בהתאם למעניק ולמקבל המענק, ניתנה למקבל החזקה בה לתקופה ארוכה שהייתה יכולה להיות מוגדרת מראש או למשך חיי המעניק או מקבל המענק.
בימי הביניים ניתנה זיקת הנאה במספר צורות:
מנסוס - חלק של אדמת האדון (חלק מלטיפונדיה או וילה) שנמסר לשימושם ולעיבודם של האיכרים החופשיים, זאת בניגוד לאדמה שהוקצתה לצמיתים (איכרים לא חופשיים שהיו שייכים לאדון)
פרקריה - חלק מנחלה המקיף מספר מנסי, שנמסר לאדם או גוף כנסייתי, לרוב כבנפיקיום, במטרה ליצור קשר מחייב בין הנותן למקבל
בישראל

בישראל זיקת הנאה היא אחת מחמש הזכויות במקרקעין המוזכרות בחוק המקרקעין. חוק המקרקעין מגדיר זיקת הנאה כ”שעבוד מקרקעין להנאה שאין עמה זכות להחזיק בהם”; כלומר, זיקת הנאה איננה זכות המקנה חזקה במקרקעין הכפופים. בניגוד לזכויות מקרקעין אחרות, זיקת הנאה מתייחדת בכך שניתן להקנות אותה לטובת מקרקעין ולא רק לטובת אדם אחר, מקרקעין הנהנים מזיקת הנאה מכונים מקרקעין זכאים. זיקת הנאה, כשאר הזכויות במקרקעין, יכולה להירשם במרשם המקרקעין הישראלי.
הערות שוליים

↑  לפי הרשום בחוק המקרקעין
↑  מוטי בניאן, ‏זיקת הנאה מכוח שנים וביטולה, באתר גלובס, 27 ביולי 2006
↑  לפי הרשום בחוק המקרקעין
↑  סעיף 5
↑  גיא פרבמן, זכויות במקרקעין, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏27/12/2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4158375-9  NDL: 00572964
בג"ץ סלאח חסן נגד המוסד לביטוח לאומי

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  28 בפברואר 2012
 חברי המותב
 חברי המותב:  דורית ביניש, מרים נאור, עדנה ארבל, אליקים רובינשטיין, סלים ג'ובראן, אסתר חיות, עוזי פוגלמן
 
בג"ץ 10662/04 סלאח חסן ואחרים נגד המוסד לביטוח לאומי ואחרים ניתן ביום 28 בפברואר 2012 והכריע בסוגיית סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה, אשר שלל קיצבת הבטחת הכנסה באופן קטגורי ממי שהשתמש או שהחזיק בבעלותו רכב פרטי. הֶרכּב מורחב של שבעה שופטים הכריע בעתירה זו וקבע כי סעיף החוק כפי שקיים פוגע בזכות לקיום האנושי המינימלי בכבוד, שהיא זכות יסוד חוקתית. בפסיקה זו ביטל בית המשפט למעשה חקיקה ראשית של הכנסת. היה זה הביטול הראשון של חוק בעילת פגיעה בזכות חברתית. החלטה זו הייתה החלטתה האחרונה של השופטת דורית ביניש כנשיאת בית המשפט העליון.
רקע > חוק הבטחת הכנסה

חוק הבטחת הכנסה התשמ"א–1980 קובע כי לכל אדם בישראל שמלאו לו 25 שנה, ואין ביכולתו להבטיח לעצמו או למשפחתו הכנסה לצורכי מחייה, יש לשלם קצבה בשיעור הקבוע בחוק. תכליתו העיקרית של החוק היא לתמוך בתושבי מדינת ישראל שאינם יכולים לספק לעצמם את צורכיהם ולהעניק להם רשת ביטחון סוציאלית בסיסית. יישום החלטה זו נעשה באמצעות גמלה דיפרנציאלית בהתאם לגילו ולמצבו המשפחתי של הזכאי.
קבלת הגמלה מותנית בשלושה מבחנים, וכדי להיות זכאי לה יש לעמוד בשלושתם גם יחד:
מבחן התושבות: על המבקש להיות תושב ישראל ב-12 החודשים אשר קדמו לבקשתו (כאשר חוקק החוק התקופה עמדה על 24 חודשים וקוצרה לאחר מכן).
מבחן ההכנסה: למבקש אין הכנסה מכל מקור שהוא (שכר, הון, רכוש, וחלק מקצבאות הביטוח הלאומי).
מבחן תעסוקה: המבקש ממצה את יכולתו להשתכר בשוק התעסוקה.
רקע > חוק הבטחת הכנסה > המדיניות הכללית בישראל בתחילת שנות ה-2000

במהלך שנות ה-90 חל גידול משמעותי במספר המשפחות המקבלות הבטחת הכנסה, מ-32 אלף משפחות בשנת 1990 ל-151 אלף משפחות בשנת 2002. שיעור המקבלים גמלת הבטחת הכנסה מתוך כלל האוכלוסייה בגילאי העבודה, גדל מ-2% בשנת 1991 ל-4.6% בשנת 1999. מספר הנפשות הממוצע למשפחה נתמכת קטן לאורך השנים מ-3.25 נפשות למשפחה, ל-2.66 נפשות למשפחה. מקורות הגידול העיקריים היו תחילת זכאותם של עולים חדשים לתשלומי הבטחת הכנסה החל משנת 1992 וחוק משפחות חד הוריות מאותה שנה. גם שיעור הנשים המקבלות הבטחת הכנסה מכלל הנשים בגילאי עבודה זינק מ-2.4% ל-6.2%.
בשנת 2002 החל משרד האוצר בראשות השר בנימין נתניהו, במהלך לצמצום מספר מקבלי הבטחת הכנסה, כמו גם תשלומים אחרים באמצעות החמרת הקריטריונים לקבלת הבטחת הכנסה ודמי אבטלה. צעדים אלו עוררו מחאות רבות שהבולטות שבהן הייתה הצעדה ממצפה רמון לירושלים, בראשותה של הפעילה החברתית ויקי קנפו.
החמרת הקריטריונים הובילה לקיטון במספר הכולל של מקבלי הבטחת הכנסה משיא של 161 אלף בתחילת 2003 ל-144 אלף בסוף שנת 2004. מספר המשפחות החד הוריות שעלה מכ-8 אלף בשנת 1990 ל-53 אלף ביוני 2003 צנח בעקבות החמרת התקנות בחודש זה ל-41 אלף בסוף שנת 2004. במספר היחידים, הקטינים והמשפחות לא חל כמעט שינוי בתקופה זו, כך שניתן להסיק כי הירידה במספר מקבלי הבטחת הכנסה באה כמעט במלואה מקרב משפחות חד-הוריות והן היו הנפגעות העיקריות מהמהלך שהוביל משרד האוצר. במקביל חלה ירידה בשיעור האבטלה משיעור שקרוב ל-11% לפחות מ-10% בתחילת שנת 2005.
עובדות

טרם פסיקת בג"ץ קבע סעיף 5(ב) לחוק הבטחת הכנסה כי:
5ב. הגמלה לזכאי שיש לו הכנסה תהיה בסכום השווה להפרש שבין הגמלה, שהיה זכאי לה לפי סעיפים קטנים (א) או (ה) לולא ההכנסה, לבין ההכנסה.
ואילו סעיפים 9א (א) ו-9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה קבעו כי:
9א. (א) בסעיף זה. "רכב" – רכב מנועי כהגדרתו בסעיף 1 לפקודת התעבורה, שבבעלות התובע או שבשימושו של התובע או ילדו הנמצא עמו, למעט אופנוע.
(ב) לעיניין חוק זה רואים בכפוף להוראות סעיף קטן (ג) רכב כנכס אשר מופקת ממנו הכנסה חודשית שסכומה אינו נמוך מסכום הגמלה שהייתה משתלמת לתובע, לולא הוראות סעיף קטן זה.
שילוב סעיפים אלה הביא למסקנה על פיה מי שבבעלותו רכב או שעושה בו שימוש קבוע, אינו זכאי לגמלת הבטחת הכנסה באופן קטגורי, שכן רואים את "הכנסתו" מן הרכב כאילו הייתה בגובה הגמלה שהייתה משתלמת לו אילולא היה הרכב בבעלותו או בשימושו. למעשה, החוק ראה את מבקש הגמלה כאילו הוא נהנה משיעור הכנסות המצוי, מעל רף ההכנסות המזכה בגמלת הבטחת הכנסה, ולפיכך כמי שאינו נזקק לסיוע המדינה.
עובדות > העותרים

העותרים בבג"ץ 10662/04, העותרות בבג"ץ 3282/05 והעותרת בבג"ץ 7804/05 הגישו אומנם את העתירות בנפרד זה מזה, אך טיעוניהם נשמעו במאוחד במסגרת הדיון בבג"ץ 10662/04, הגם שלא כל העתירות טוענות כנגד אותם היבטים בחוק, וזאת משום שורה של טענות מרכזיות המשותפות לשלושתן.
סלאח חסן, העותר בבג"ץ 10662/04, נשוי ואב לחמישה ילדים, החל לקבל מחודש אוקטובר 2001 גמלת הבטחת הכנסה. חסן הגיש בקשה למוסד ביטוח לאומי לאשר לו שימוש ברכב לצורך הסעת ביתו העיוורת מבלי שהדבר יביא לשלילת גמלת הבטחת ההכנסה לה היה זכאי באותה עת. בקשתו נדחתה מאחר שחסן לא הוכיח צורך רפואי מהסוג המאפשר לפי החוק להחזיק רכב ובד בבד לקבל גמלת הבטחת הכנסה. אל חסן הצטרפו ארגון להגנת זכויות עובדים ומובטלים "סאות אלעמל" והמרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי ארגון "עדאלה", שגם ייצג את העותרים בעתירה זו.
בנוסף לחסן היו בין העותרות עוד חמש נשים אמהות חד הוריות, שעקב הוראות סעיף 9(א) לחוק הבטחת הכנסה לעניין בעלות או השימוש ברכב, ולפניו הוראה המקבילה בתקנות הביטוח הלאומי, נשללה מהן גמלת הבטחת הכנסה. עקב כך, נדרשו חלק מהעותרות להשיב את הסכומים שקיבלו כגמלה מהביטוח הלאומי. נדחתה תביעת עותרת אחת לגמלה, וקוזזו כספים מגמלתה של עותרת נוספת. לעותרות הצטרפו עמותת "מחויבות לשלום ולצדק חברתי" ועמותת "איתך", משפטניות למען צדק חברתי.
עותרת נוספת הייתה אף היא אם חד-הורית במועד הגשת העתירה וגמלת הבטחת הכנסה נשללה ממנה בפסק דינו של בית הדין הארצי לעבודה, לאחר שהוברר כי היא מנהלת משק בית משותף עם בעלה לשעבר (דבר שאינו שולל כשלעצמו זכאות לגמלת הבטחת הכנסה, אך מחייב בדיקת זכאות לתא משפחתי שכזה) וכי בנוסף היא עושה שימוש תכוף ברכבו. בית הדין האזורי לעבודה קבע אף שאין מספיק ראיות לקיום משק בית משותף, ועל כן יש לשלול מהעותרת את הגמלה מחמת השימוש ברכב.
עובדות > טענות העותרים

הטענה המרכזית שהציגו העותרים היא כי הקביעה בסעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה השוללת את הגמלה ממי שבבעלותו או בשימושו רכב, פוגעת בזכות היסוד לתנאי קיום מינימליים, זאת משום שהיא שוללת את זכותו של אדם לגמלת הבטחת הכנסה גם אם נסיבות חייו הן כאלה שהשימוש או הבעלות על הרכב אין בהם כדי לקבוע שיש ברשותו אמצעים לקיום מינימלי בכבוד. העותרים טענו כי השלילה הקטגורית, מונעת בדיקה פרטנית לגופו של עיניין, האם אכן השימוש ברכב או הבעלות עליו, מעידים על רמת חיים חריגה, והיא חלה גם אם השימוש או הבעלות כרוכים בהוצאות סמליות בלבד ואף אם הם נחוצים על מנת לקיים חיים בכבוד מינימלי. עיקר הטענה הייתה על כך שצורך כזה עלול להתעורר בשל מחלה, מקום מגורים מרוחק המנותק מתחבורה ציבורית או בשל הרצון להשתלב בשוק העבודה. בנוסף נטען כי הפגיעה בזכות לתנאי קיום מינימליים מתעצמת במקרה של שלילת הגמלה, משום שגמלת הבטחת הכנסה עומדת בליבת ההגנה על כבוד האדם. העותרים בשלוש העתירות לא טענו שבעלות או שימוש ברכב מהווים מרכיב חיוני של קיום מינמאלי בכבוד, אך הם טענו כי יש בשימוש ברכב כדי לסייע לניהול חיים תקינים כגון: התייצבות בלשכת התעסוקה, חיפוש אחר מקומות עבודה חדשים, נגישות לקבלת טיפול רפואי ולשמירה על חיים חברתיים. ארגון עדאלה (שייצג את העותרים) הוסיף וטען כי למקבלי הקצבה הערבים, המהווים כ-26% מכלל מקבלי הגמלה, שימוש התחבורה ציבורית אינו יכול לשמש תחליף לשימוש ברכב, שכן במרבית היישובים הערבים אין כלל תחבורה ציבורית סדירה ותדירה.
טענה נוספת שהועלתה היא כי המחוקק לא נדרש כלל לשאלת מהו "שימוש" ברכב, אשר בגינו תשלל הגמלה. המבחנים שגובשו בפסיקת בית הדין לעבודה הרחיבו מאוד את הגדרת השימוש, כך שבפועל, כל שימוש ברכב מוביל לשלילת הגמלה גם אם אינו מקביל לשימוש בעלים. נוסף על כך נטען כי מבקשי גמלה רבים נעזרים ברכב השייך לבני משפחה או למכרים ואין להם זכות להשפיע על שוויו, וכי ישנן קבוצות רבות אשר אינן עובדות כלל ובכל זאת השימוש ברכב חיוני לניהול חייהן ולמילוי אחר חובותיהן ההוריות.
מאחר שקבלת הגמלה מבוססת על מבחני זכאות שונים, הכוללים בין היתר בחינה של המצב המשפחתי, דרישה למיצוי כושר השתכרות ועריכת מבחן הכנסות מפורט, יש גם היגיון מעשי בבחינת העמידה במבחני פסקת ההגבלה ולא בשלב קביעת הפגיעה בזכות. העותרים מיקדו טענותיהם בתנאי המידתיות וטענו כי אין קשר רציונלי בין שימוש או בעלות על הרכב ובין התכלית של החוק, הואיל ומהשימוש ברכב אשר נעשה על ידן לא ניתן להפיק הכנסה, אף לא רעיונית.
עוד נטען כי על פי החוק הקיים עמידת המדינה על כימות הסיוע המשפחתי שניתן למבקשי הגמלה מהווה תמריץ שלילי לבני משפחה לעזור זה לזה, ומעידה על התנערות המדינה מחובותיה כלפי תושביה ואזרחיה.
בנוסף עמדו העותרים על הפליה בין מקבלי גמלת הבטחת הכנסה לבין מקבלי גמלת השלמת הכנסה. זאת מאחר שסעיפים מסוימים מאפשרים למקבלי השלמת הכנסה בתנאים הקבועים בהם, להחזיק ברכב מבלי שתישלל גמלתם, ואינם מאפשרים הסדר דומה למקבלי הבטחת הכנסה. העותרים טענו כי הסדר זה מפלה באופן שרירותי וכוללני בין מקבלי גמלת הבטחת הכנסה, לבין מקבלי גמלת השלמת הכנסה ופוגע בזכות החוקתית לקיום מינימלי בכבוד ובזכות של מקבלי גמלת הבטחת הכנסה.
עובדות > טענות המשיבים (המדינה)

המדינה טענה כי סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה מגלם מדיניות חברתית-כלכלית של המחוקק. מדיניות זו אינה נתונה לביקורת שיפוטית הואיל והיא מעגנת שורה של זכויות סוציאליות, אשר לא הגיעו למעמד של זכויות יסוד. רק חלק מצומצם ממדיניות זו, מהווה זכות חוקתית לכבוד במובן של הזכות שלא לחיות במחסור קיומי מכורח, ואילו המקרה הנוכחי אינו עומד בתנאי זכות זו כלל ועיקר.
המדינה הוסיפה וטענה כי יש להבחין בין הניתוח החוקתי במקרה של טענה לפגיעה בזכות אזרחית, לבין הניתוח החוקתי במקרה של טענה לפגיעה בזכות חברתית-כלכלית וזאת בשני אופניים מרכזיים. האחד: יש לצמצם את היקפה של הזכות החוקתית, ולהגדיר באופן צר את האינטרס המוגן בחוק כאינטרס של מניעת חיים במחסור קיומי מכורח. השני: יש למקד את הבדיקה החוקתית בשלב הראשון, ולבחון האם בכלל ישנה פגיעה בזכות המוגנת. בהתאם לכך, תפקידו של ביהמ"ש לבחון רק את קיומו של קשר רציונלי בין תנאי הזכאות (קרי: הבעלות או השימוש ברכב) לבין האינטרס המוגן על ידי החוק.
לגופן של טענות העותרים השיבה המדינה כי הרציונל ביסוד שלילת הגמלה ממי שבבעלותו או בשימושו רכב, הוא העלות הגבוהה וההוצאות הכספיות המשמעותיות הכרוכות באחזקת הרכב. תחשיבי עלות אחזקת רכב חודשית, המבוססים על מודלים סטטיסטיים, מצביעים על כך שההוצאה הכספית החודשית קרובה מאוד לגובה גמלה ממוצע, ועל כן מצדיקה את שלילת הזכאות לגמלה. המדינה ביססה את טענתה זו על ההנחה לפיה קיימת הסתברות גבוהה לכך שמימון הוצאות אחזקת הרכב נעשה מהכנסותיו העצמיות של מבקש הגמלה, הכנסות עליהן לא דיווח למוסד ביטוח לאומי, ומאחר שמבחן ההכנסה הוא המבחן המרכזי לבדיקת הזכאות לגמלה, קיימת הצדקה לשלילתה במקרה זה.
בעיניין הזכות לכבוד שהיא הנקודה שעמדה במרכז הדיון, טענת המדינה כי המודל הפרשני לפרישת היקף הזכות לכבוד, הוא מודל המחסור הקיומי הנובע מכורח. על פי מודל זה, מוטלת על המדינה חובה חוקתית לדאוג לאזרחיה רק במקרה בו נוצר סיכון לכך שאדם יאלץ בעל כורחו לחיות במחסור קיומי. בכל מקרה בו ניתן לתבוע מהפרט לבצע שינוי ראוי מבחינה נורמטיבית, נוצר בפניו מרחב בחירה אשר שולל את ההנחה לפיה הוא נמצא במצב זה מכפייה או מכורח ועל כן פטורה המדינה מחובתה החוקתית.
פסק הדין

נשיאת בית המשפט העליון השופטת דורית ביניש, פסקה כי הוראת סעיף 9א (ב), המביאה לשלילת גמלת הבטחת הכנסה מאדם המחזיק או משתמש ברכב ואינו עומד בחריגים הקבועים בסעיף 9א (ג) אינה מידתית, ומשום כך אינה עומדת במבחני החוקיות. לטענתנה, הוראת הסעיף לפיה יש לראות בבעלות על רכב או שימוש בו כהכנסה שסכומה אינו נמוך מגובה הגמלה, "פוגעת בזכות לקיום מינימלי בכבוד, פגיעה שאינה מידתית. שלילתה של רשת המגן האחרונה הדרושה להבטחת קיום אנושי בכבוד מאלה הזקוקים לה ביותר, ובאופן גורף וכוללני, סותרת את חוק היסוד: כבוד האדם וחירותו. התוצאה המתבקשת היא כי יש להכריז על בטלותו של סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה".
כל השופטים הסכימו פה אחד עם דעתה של נשיאת בית המשפט דורית ביניש. השופטת עדנה ארבל אף הוסיפה כי על אף שבעיניין החלטות המחייבות הקצאת משאבים בהיקפים גדולים, היא מודעת לצורך באיפוק וריסון מצד בית המשפט, אלא שבמקרה זה בית המשפט אינו יכול לעמוד מנגד נוכח פגיעה בזכויות יסוד, וזאת מתוך הגנה על אלו הזקוקים לכך. לדבריה בית המשפט רואה עצמו מחויב להגן על זכויותיהם של אלו הבאים בשעריו, כאשר הן נפגעות על ידי החקיקה הקיימת, קל וחומר כאשר העותרים הם אנשים קשיי יום, שנטל הפרנסה רובץ על כתפיהם, הנמצאים בתחתית הסולם החברתי-כלכלי ונזקקים לגמלה כרשת מגן אחרונה מפני רעב
השופט סלים ג'בראן הוסיף כי: ”כידוע עוני ומצוקה יוצרים מעגל קסמים ממנו קשה אף לחזקים להיחלץ. זוהי מציאות המעוררת תחושות של ניכור וחוסר הזדהות, וחונקת את התקווה לשינוי. ללא תנאי מחיה מינימאליים אין האדם יכול לממש את חירותו, ללא תנאי מחיה מינימאליים אין באפשרותו לקיים חיים אוטונומיים ומלאים ואין הוא יכול להפוך לחלק פעיל מחברתו וקהילתו”.
לאור כך החליט בית המשפט על ביטולו של סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה. השופטים קבעו כי הסעיף אינו חוקתי משום שיש בו פגיעה בזכות לקיום אנושי מינימלי בכבוד. בית המשפט קבע כי זכות זו אינה נגזרת מהזכות לכבוד אלא כזכות יסוד, כזו הנטויה עמוק בבסיסה של הזכות החוקתית לכבוד האדם.
טענת המדינה כי יש לקבוע מודל שונה לביקורת חוקתית כאשר מדובר בפגיעה בזכות חברתית נדחתה, והשופטים קבעו כי יש לקיים ביקורת שיפוטית באותה המתכונת הנהוגה כשחוק של הכנסת פוגע בזכות בסיסית של האדם, וזאת ללא קשר לשאלה האם מדובר בזכות חברתית או בזכות אזרחית-פוליטית.
בהחלטות השופטים נכתב כי "לא ניתן לכבד את הזכות לכבוד בלא לכבד את זכותו של האדם לתנאים מינימליים של קיום אנושי. צלמו של האדם נפגע בראש ובראשונה אם הוא מגיע לעוני מרוד ומשפיל". ההחלטה נכנסה לתוקף שישה חודשים מיום מתן פסק הדין, בתאריך 1 בספטמבר 2012, משום הצורך במתן פרק זמן מסוים למדינה לגבש הסדר חלופי ולתקן את התקנות הנדרשות.
בעקבות פסק הדין

פסק דין זה ביטל חקיקה ראשית של הכנסת, והביא לשינוי החוק הקיים ולמודל חדש לחישוב גמלת הבטחת ההכנסה. התיקון לחוק פורסם ביום 2 באוגוסט 2012, ופורטו בו התנאים בהם אדם יכול לקבל קיצבה על פי החוק גם אם הוא משתמש ברכב או משמש לו כבעלים. בהמשך לכך גובשו גם תקנות מיוחדות לנושא הבטחת הכנסה והן פורסמו ביום 24 בספטמבר 2012.
מתן פסק דין זה בבג"ץ היווה התפתחות חשובה בהיקשר החוקתי של דיני הביטחון הסוציאלי. הייתה זו הפעם הראשונה בה נקט בית המשפט באמצעי החוקתי של פסילת חקיקה ראשית של הכנסת על בסיס פגיעה בזכות חברתית. התקדים נוצר למעשה בחיבור שעשה בית המשפט בין התמיכה בזכות לקיום בכבוד כזכות חוקתית, לבין הנכונות לתת לתמיכה זו ביטוי מוחשי בצורה של פסילת חקיקה, על אף שעשויות להיות לה השלכות תקציביות מכבידות. הגישה הכללית העולה מפסק הדין באשר לזכות הקיום בכבוד מדגישה את חיוניותה ומרכזיותה של הזכות.
ראו גם

חוק הבטחת הכנסה
מבחן אמצעים
מלכודת הרווחה
תוכנית מהל"ב
הזכות לתנאי מחיה הולמים
לקריאה נוספת

דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "על מכונית וקיום בכבוד", עמ' 248–250.