שבטי קלאמת
היסטוריה > הסכם 1864 מתחיל את עידן השמורה

שבטי הקלאמת סיימו את העימותים עם הפולשים לשטחם וויתרו על יותר מ-24,000 קילומטרים רבועים של אדמתם בשנת 1864. עם זאת, הם קיבלו התחייבות שהזכויות שלהם לצוד, לדוג ולהתאסף בבטחה על האדמות השמורות לעם ישמרו "לנצח" תמיד, מה שהיה מקור להתדיינות משפטית מודרנית המתוארת בהמשך הערך.
לאחר חתימת האמנה משנת 1864, הועברו בני הקלאמת בכוח לשמורת האינדיאנים קלאמת (Klamath Indian Reservation), יחד עם בני המודק, כאשר באותה תקופה שרר מתח בין שני השבטים. חבורה של בני המודק עזבה את השמורה כדי לחזור למולדתם בצפון קליפורניה. צבא ארצות הברית הביס אותם במלחמת מודק (אנ') (1872–73), אבל רק לאחר שספג אבדות, והחזיר אותם בכוח לאורגון או העביר אותם לאוקלהומה. הסוכנות האינדיאנית של הקלאמת כללה למעשה שלושה שבטים: המודק, הקלאמת וקבוצה של היאהוסקין השייכים לפאיוט צפוניים. בשנת 1874 יצר בית המחוקקים של אורגון את מחוז לייק, שכלל את אדמות השמורה (ואשר מאוחר יותר הופרד ממנו מחוז קלאמת).
מיסיונרים, מתיישבים וחוואים באו בעקבותיהם, כשהקלאמת נטמעו בהם. אחד מהסוכנים המוקדמים לאינדיאנים היה הכומר לינוס מאי ניקרסון (Linus May Nickerson), כומר לשעבר בצבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית, שעבד גם עבור לשכת העבדים המשוחררים (אנ') בפיירפקס (אנ') בווירג'יניה. בנוסף לעריכת טקסי דת, הקמת בית הספר של יום ראשון וחינוך חברי כל שלושת השבטים (ובני שבטים אחרים שהם אימצו), עזר ניקרסון בתכנון שיפורים בשמורה.
מנסרה במימון סוכנות השבט של קלאמת הושלמה ב-1870 והחלה בניית בנייני הסוכנות לאינדיאנים. בהגיע 1873, מכרו חברי השבט קורות עצים לעמדה הצבאית של פורט קלאמת (אנ') ולגורמים פרטיים רבים. בשנת 1881 חברי השבט כבר בנו פנימייה, בניין משרדים, בתי מגורים ומבנים חקלאיים רבים, קילומטרים של גדרות ועבדו על מטה משטרה חדש. עד 1896 נאמדו מכירות העץ מחוץ לשמורה ברבע מיליון רגלים של לוח. כאשר נבנתה מסילת הברזל ב-1911, העץ מהשמורה הפך לבעל ערך רב. כלכלת מחוז קלאמת הייתה מבוססת עליו במשך עשרות שנים.
בתחילת תקופת השמורה, חברי שבט קלאמת הפגינו להיטות להפוך הזדמנויות כלכליות חדשות לטובתם. גברים ונשים כאחד ניצלו את ההכשרה המקצועית שהוצעה, ועד מהרה החזיקו במגוון רחב של משרות מיומנות בשמורה, כמו גם במוצב הצבאי של פורט קלאמת ובלינקוויל.
ב-1881 הצהיר הסוכן לאינדיאנים ניקרסון בדו"ח השנתי השלישי שלו לממונים עליו בוושינגטון כי הוקמה פנימייה של 50 תלמידים, חניכים שירתו במנסרה, בנגרייה ובמסגרייה, וכוח משטרה של הילידים בן 10 חברים בפיקודם של ראש שבט קלאמת וסגנו שמרו על הסדר. עם זאת, הוא היה מודאג לגבי המנהגים של אמונות טפלות וביקש במיוחד כספים להקמת בית חולים מכיוון שרופאים ילידים איבדו את השליטה שהייתה להם בעבר ואיימו להרעיל אנשים. הוא גם ציין כי חברי השבט היו עובדים מצוינים ומבוקשים לעבודה מחוץ לשמורה וכי בעיית העגבת שהחלה מאז המגע עם הלבנים שלושה עשורים קודם לכן נמצאת תחת שליטה. ניקרסון ביקש גם 300 ראש בקר בן שנה ו-20 סוסי הרבעה כדי להגביר את פעולות החקלאות, כמו גם מחרשות פלדה, אך הכיר בכך שבעיות האקלים במדבר הגבוה מגבילים את האפשרות ליישם חקלאות אירופית (השבטים גידלו כמה ירקות שורש וקצרו במהלך הקיץ צמחי מים באגם הביצתי שנתן למחוז (לייק = אגם) את שמו). עם זאת, מערכת ההשקיה שניקרסון הציע ב-1884 נבנתה רק 16 שנים מאוחר יותר, לאחר מותו ובתקופת בצורת קשה ברחבי המערב.
לפני עידן השמורה נחשבו סוסים לצורה חשובה של עושר, כך שחוואות ובעלות על בקר התקבלו ברצון. כמו כן, ניקרסון שפעל מטעם הסוכנות לאינדיאנים החכיר בתחילה כמה אדמות שבטיות לחוואים. תעשיית הבקר נותרה חשובה מבחינה כלכלית גם בימינו.
כמו כן, לשבטים היו רשתות סחר שנקבעו שנים רבות קודם לכן, שהובילו לעסקים מוצלחים של הובלה. ניקרסון ביקש לקבל עגלות משא חזקות, ואף על פי שחלק מאלו שסופקו הוכחו כבלתי מספקות, השתמשו בני השבט ב-80 עגלות משא עד 1881 (כמו גם 7 מכונות כיסוח ו-5 מגרפות חציר וכלים קטנים רבים יותר). עד אוגוסט 1889, 20 צוותים שבטיים עבדו כל השנה כדי לספק צרכים פרטיים ומסחריים במחוז הצומח במהירות.