נעמי וולף
כתביה

וולף התפרסמה בזכות ספרה הראשון "מיתוס היופי" שיצא לאור בשנת 1991 ונעשה רב מכר בינלאומי.וולף מבקשת להוכיח ש"יופי" כערך נורמטיבי הוא תוצר חברתי לחלוטין, וכי הפטריארכיה קובעת את התוכן שלו במטרה לשחזר את ההגמוניה. היא תוקפת את ניצולן של הנשים על ידי תעשיות האופנה והיופי. וולף טוענת כי לנשים מגיעה "הבחירה לעשות ככל העולה על רוחנו עם פנינו וגופנו מבלי שניענש על ידי אידאולוגיה אשר משתמשת בעמדות, לחץ כלכלי, ואפילו שיפוט חוקי המתייחסים להופעתן של הנשים על מנת לחתור תחתינו פסיכולוגית ופוליטית".
מיתוס היופי קיבל תגובות מקוטבות מהציבור ומהתקשורת הנורמטיבית אך בעיקר זכה לשבחים מהקהילה פמיניסטית.
וולף כתבה עוד מספר ספרים:
"אש באש" (1993) עוסק בפוליטיקה והעצמה נשית. וולף טוענת כי נשים ניצבות בנקודת מפנה היסטורית, שבה הכלים ליצירת שוויוניות נמצאים בהישג יד ומרבית הנשים מאמינות בשוויון, אבל דוחות את "הפמיניזם". וולף מציעה להחליף את התפיסה של האישה כקרובן בתפיסה מעצימה המחזקת את הנשים לפועל יחד למען שינוי פני ההיסטוריה.
ספרה "מופקרויות" (1997) סוקר ומנתח את הדפוסים של מיניות בגיל ההתבגרות עכשווית. וולף טוענת שהספרות גדושה בדוגמאות של סיפורי התבגרות של גברים במסווה של ספרות אוטוביוגרפית למשל של ד"ה לורנס, טוביאס וולף, ג'יי-די סלינג'ר ארנסט המינגוויי. ואף גרוע מכך בתיאורים מיזוגניים בספרות של הנרי מילר, פיליפ רות ונורמן מיילר. וולף מדגישה, עם זאת, כי התייחסויות למיניות בגיל ההתבגרות של נשים דוכאו באופן שיטתי. היא מביאה ראיות מתרבויות שונות על מנת להוכיח כי נשים, על פני ההיסטוריה, נתפסו כיותר חושניות מאשר גברים. וולף טוענת גם שנשים חייבת להחזיר לעצמן את הלגיטימיות של המיניות שלהן על ידי ניפוץ הקיטוב בין הבתולה וזונה בתפיסת המיניות של נשים.
ספרה "טעויות מולדות" (2001) בוחן תפיסות מודרניות הנוגעות להריון ולידה. עיקרו של ספר מסופר דרך נקודת המבט האישית של וולף בעת הריונה הראשון. היא מתארת את המדיקליזציה של ההריון והלידה ושואלת מדוע ניתוח קיסרי הפך לנוהל שבשגרה בארצות הברית ומציעה לשלב גישות פחות רפואיות ויותר אישיות ללידה כגון הסתייעות במיילדות. מחצית השנייה של ספר מתארת וולף סדרה של אנקדוטות על חיים שלאחר הלידה, תוך התמקדות באי-שוויון בין גברים ולנשים בגישות הרווחות לטיפול בילדים.
ב-2005 וולף פרסמה את ספרה: "בית העץ: חוכמה יוצאת-דופן מאבי אודות איך לחיות, לאהוב, לראות". שבו היא תיעדה את משבר גיל העמידה שלה בניסיונה להחזיר למוטב יצירתיותה, את חזונה השירי והערכתה את אהבתו של אביה. בעוד שהספר קיבל ביקורות אוהדות, הוא ספג ביקורת שלילית על ידי פמיניסטיות כגון ג'רמיין גריר, כאדיפלי וכמקבל את הפטריארכליות שפעם היא התנגדה לה.
ב-2007 פרסמה וולף את הספר "סופה של אמריקה: מכתב אזהרה לפטריוט צעיר", שבו הזהירה מפני עליית הפאשיזם בארצות הברית. היא פירטה עשרה שלבים העלולים להפוך מדינה מדמוקרטיה למשטר סגור והשוותה בין האירועים שהתרחשו בארצות הברית במהלך כהונתו של ג'ורג' בוש הבן לבין האירועים שהובילו לעלייתן של דיקטטורות במאה ה-20. בספר היא צפתה, בין השאר, כי החוקים שנחקקו נגד פעילות טרור במהלך כהונתו של בוש ישמשו יום אחד את המשטר לדיכוי מחאות אזרחיות.
עשרת השלבים:
יצירת אויב פנימי או חיצוני
הקמת בתי כלא סודיים בהם משתמשים בעינויים
בניית כח צבאי שאינו כפוף ונותן דין וחשבון לגופים אזרחיים
פיתוח מערכת מעקב ופיקוח
הטרדה של קבוצות אזרחיות
אפשרות לעצור ולשחרר אנשים בשרירותיות
להתמקד בפעילים מרכזיים
לשלוט באמצעי התקשורת
להתייחס לכל מתנגדי המשטר הפוליטיים כבוגדים
להשעות את שלטון החוק
הספר סופה של אמריקה עובד לסרט דוקומנטרי ב-2008.
וולף פרסמה המשך ל"סופה של אמריקה": "תנו לי חירות: מדריך למהפכנים אמריקאים" ב־2008, שבו השיאה עצות מעשיות לפעילים צעירים כיצד להילחם בפגיעה במעמד הדמוקרטיה וארצות הברית. היא סוקרת זמנים ומקומות בהיסטוריה בהם אזרחים נלחמו בהצלחה למען חברה פתוחה ודמוקרטית.
ספרה של וולף, מ-2012, וגינה: ביוגרפיה חדשה. הספר זכה לביקורות שלילות מסופרות פמיניסטיות ובאופן כללי
ב-2019 פרסמה וולף את "Outrages", שהתבסס על עבודת מחקר אקדמית שערכה ועסק בהיסטוריה של החוקים הנוגעים להומוסקסואליות. הספר זכה לביקורות חריפות בגין קריאה שגויה של המקורות הראשוניים והמהדורה הראשונה של הספר הורדה מן המדפים לצורך תיקונים.