גדעון ספירו
ביוגרפיה > גוש יש

במהלך לימודיו באוניברסיטת חיפה החל משנת 1970, לִבָּה בקמפוס את הפעילות הפוליטית והיה ממובילי הקבוצה המשותפת היהודית-ערבית. הוא נמנה עם מקימי גוש "יש", תא סטודנטים שהיה פדרציה של קבוצות שמאליות - קיבוצניקים, מזרחים ודרום אמריקאים - שאליהן חברו ערבים ובראשם עאדל מנאע ועיסאם מח'ול. ספירו נבחר לעורך עיתון הסטודנטים, ותחת העיתון הקיים ייסד את "פוסט מורטם", שהרבה לעסוק בענייני חברה, כלכלה ופוליטיקה לצד סקופים וחשיפות מהאוניברסיטה. אופיו החתרני של העיתון, טוריו הקבועים של ספירו, והעובדה שהסטודנטים הערבים הוזמנו לכתוב שם באופן שוויוני, זעזעו את רקטור האוניברסיטה, בנימין אקצין, ובהמשך את המערכת הפוליטית בירושלים, שבראשה עמדה גולדה מאיר. ספירו ניסח את קווי המצע של "יש" ובהם התנגדות מפורשת לכיבוש; הוא פגש את גינתר גראס, הרברט מרקוזה ואחרים, והתעמת עם הנהלת האוניברסיטה. באחד מטוריו ביקר את סרבנותה של ישראל להצעתו של סאדאת וצפה, בעקיפין, את המלחמה הקרבה. כמה חודשים אחר כך פורסם מאמר פרי עטו תחת הכותרת "לקחת מתקציב הכיבושים והסיפוח, להעביר לתקציב החינוך", שנטבעה כסיסמה קבועה במניפסטים של השמאל הישראלי עד ימינו.
לקראת שביתת הסטודנטים הארצית של 1972 טבע את הסיסמה "המיליארדים הנקברים בשטחים ובשחיתות - להעבירם לחינוך, לשיכון ולהעלאת רמת חייהן של השכבות המקופחות". לאחר ניצחונה המוחץ של קבוצתו לראשות אגודת הסטודנטים בחיפה התגייסו מנגנוני המפלגות בעיר לניסיון משותף להפלת הקבוצה, תוך שמפלגת העבודה כורתת ברית עם גח"ל; ספירו הלך והסתמן בעיתונים כגורם שמסית יהודים וערבים להתנגד במשותף לסדר היום השליט. בראיונות שנערכו עמו הדגיש: "אני ציוני סוציאליסט", וזכה לפרסם מאמרי תגובה בעיתונות.
מקץ שלוש שנים אלו היה ספירו לעורך "תכלת-אדום", ביטאון התנועה שבהמשך הפכה למפלגת מוקד הרדיקלית שעם מקימיה נמנה, ותחתיו כתבו בין היתר רוביק רוזנטל, ניבה לניר ומנחם ברינקר. אז גם התקבל למסלול לימודי מלונאות ותיירות באוניברסיטת חיפה, ומתום שנתיים שב לירושלים - שם קיבל משרה בכירה במשרד החינוך והתרבות, כמנהל המחלקה לאורחים ולתיירים, משרה שאותה מילא, בהפסקות, במשך עשר שנים. קודם לכן עוד הספיק לשהות תשעה ימים כשליח "העולם הזה" על סיפון "ספינת השלום" של אייבי נתן בדרכה לחופי פורט סעיד ביום השנה השני למלחמת יום הכיפורים, במטרה לחלק 100,000 פרחים לעם המצרי.
אחרי המהפך של 1977, היה רכז הדרכה בטלוויזיה הלימודית בתל אביב. בדצמבר 1977 פסק בית המשפט כי על מו"ל ירחון תנועת החרות ועל עורכו יוסף קרמרמן לשלם לספירו 17,500 לירות בגין פרסום לשון הרע. זאת לאחר שבגיליון דצמבר 1975 של הירחון כונה ספירו "איש מצפן". עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה נמנה עם מקימי "יש גבול", תנועת אנשי מילואים שהודיעו לממשלה כי לא ייקחו חלק במלחמת השולל, כפי שראו אותה. הוא פרסם מכתבים ומאמרים ובהם התנגדות וביקורת חריפה כלפי מנחם בגין, אריאל שרון ורפאל איתן - שני האחרונים שימשו כמפקדיו, וקרא להעמידם לדין בגין פשעי מלחמה. בעקבות זאת, הועמד לדין משמעתי בעילה של איסור על עובד מדינה לפרסם בפומבי דברי ביקורת על מדיניות הממשלה. המשפט נמשך שלוש שנים שבסופן פוטר ספירו מעבודתו וזכויותיו הסוציאליות נשללו. לאחר ערעור הושבה לו גמלתו.
עוד קודם לכך - במקביל לתקופת העסקתו במשרד החינוך כיהן כעורך היומון "יום יום", תפקיד שאותו נאלץ לעזוב בעקבות שורה של מהמורות ובראשן מאמר נגד יחסי ישראל עם דרום אפריקה של האפרטהייד, ומספר ימים אחר כך כותרת ראשית שחשפה את גירעונות בנק הפועלים, אחד מהמפרסמים בעיתון. עד 1980 כתב טור קבוע במוסף ידיעות אחרונות, ובשנים 1983-1981 ב"במרחב", תחת העורך חיים ברעם. ב-1984 היה דוברו של "הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית", שקם בעקבות סגירתו של המוסד שליד רמאללה בידי הממשל הצבאי. בדצמבר 1984 פרסם מעריב את כתבתו של יהושע ביצור, "המקרה המוזר של גדעון ספירו", שהציגה את ספירו באור סהרורי כאדם שמקבל את כל עמדות אש"ף; ספירו תבע את העיתון תביעת דיבה שבה זכה בשלוש ערכאות בזו אחר זו, כאשר לבית המשפט העליון נותר רק לדחות את ערעורו של "מעריב". ב-1985 היה, לצד פייסל חוסייני, בין מייסדי "הוועד נגד היד הקשה", שהיה הארגון המשותף הראשון של ישראלים ופלסטינים. בחודש ספטמבר הכין עלונים וכרוזים שאותם חילק לחיילים ששירתו אז ביהודה ושומרון ובהם קרא להם לשקול לבקש העברה לתחומי הקו הירוק.